stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדות החורף

אוסטרליה השתתפה לראשונה באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) (כששלחה מחליק אחד), ומאז אולימפיאדת אוסלו (1952) היא השתתפה ברציפות בכל אולימפיאדות החורף. בעשורים הראשונות לא הגיעו הספורטאים האוסטרלים להישגים גבוהים, והראשון שהתקרב לכך היה המחליק קולין קואטס, שזכה במקום השישי בהחלקה מהירה ל-10,000 מ' באולימפיאדת אינסברוק (1976). אולימפיאדת אינסברוק (1964) זכורה לרעה באוסטרליה, בשל מותו של הגולש רוס מילנה, במהלך אימון שערך בראשית המשחקים.
רביעיית השליחים במירוץ ל-1,250X4 מטרים באולימפיאדת לילהאמר (1994) זכתה במדליית הארד הראשונה בתולדות אוסטרליה. גולשת הסקי האלפיני סאלי סטגול זכתה אף היא במדליית ארד, באולימפיאדת נאגנו (1998). סטיבן בראדבורי, שהיה שותף לזכיית השליחים במדליית ארד בלילהאמר, זכה במדליית הזהב הראשונה של אוסטרליה באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), במירוץ ל-1,000 מטרים. הייתה זו גם הפעם הראשונה בתולדות אולימפיאדת החורף שהזוכה במדליית הזהב מגיע מחצי הכדור הדרומי. למעשה, ברדבורי זכה מן ההפקר, לאחר שארבעה מחליקים שהקדימו אותו התנגשו זה בזה ומעדו. באותם משחקים זכתה גם אליסה קמפלין במדליית זהב בסקי חופשי. קמפלין זכתה גם במדליית ארד באולימפיאדת טורינו (2006), בעוד דייל בג-סמית' זכה במדליית הזהב באותו ענף.
באולימפיאדת ונקובר (2010) עלה מספר המדליות בהן זכו האוסטרלים לשלוש. גולשת השלג טורה ברייט וגולשת הסקי החופשי לידיה לסילה זכו במדליות זהב, ואילו דייל בג-סמית' איבד את תוארו וזכה במדליית כסף.
גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו האוסטרלים ב-3 מדליות, אך לראשונה מזה 16 שנה, אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. טורה ברייט איבדה את תוארה בגלישת שלג וזכתה במדליית כסף, דייוויד מוריס זכה במדליית כסף בסקי חופשי, ולידיה לאסילה זכתה במדליית ארד בענף זה.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו האוסטרלים ב-2 מדליות כסף ובמדליית ארד (סקוטי ג'יימס).
בסך הכל, צברה אוסטרליה 15 מדליות באולימפיאדות החורף, מהן 5 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד, והיא מדורגת במקום ה-25 בטבלת המדליות של כל הזמנים.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
ראו גם

אוסטרליה במשחקים הפאראלימפיים
אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער
אוסטרלאסיה במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  במדידה ידנית. תוצאות המדידה האלקטרונית הלא-רשמית הייתה 1:44.40 דקות.
1 2  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-5 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-5 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
השחיין פרדריק ליין יוצא מהמים באולימפיאדת פריז
השחיין בוי צ'רלטון, שזכה ב-5 מדליות באולימפיאדת פריז ובאולימפיאדת אמסטרדם
השחיינית קלייר דניס, שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס, במשחה ל-200 מ' בסגנון חזה
הקופץ לגובה ג'ון וינטר במהלך אולימפיאדת לונדון
האצנית מרג'ורי ג'קסון, שזכתה במדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר באולימפיאדת הלסינקי
החותר מרווין ווד, שזכה בשלוש מדליות אולימפיות בין 1948 ל-1956
השחיינית לוריין קראפ, שזכתה ב-2 מדליות זהב ובמדליית כסף באולימפיאדת מלבורן
האתלט הרב אליוט, זוכה מדליית הזהב ושיאן העולם בריצת 1500 מטר באולימפיאדת רומא
דון פרייזר, שניצחה ב-3 משחי 100 מטר חופשי ברציפות בין 1956 ל-1964, יחד עם השחיין הישראלי עמירם טראובר
האתלט ראלף דובל, זוכה מדליית הזהב בריצת 800 מטר במקסיקו סיטי
השחיינית בוורלי ויטפילד (במרכז), זוכת מדליית הזהב ב-200 מטר חזה במינכן, בטקס הענקת המדליות
הקיאקיסט ג'ון סונגי (משמאל), שזכה במדליית כסף במוסקבה, בטקס הענקת המדליות
רוכבת האופניים קאת'י ואט, שזכתה במדליית זהב בברצלונה
הרוכב אנדרו הוי, שזכה ב-3 מדליות זהב עם נבחרת הרכיבה האוסטרלית בין 1992 ל-2000
האתלטית קתי פרימן, שזכתה במדליית כסף באטלנטה ושברה את שיא העולם בריצת 400 מטר בסידני, לפני מרוץ באולימפיאדת סידני
השחיין איאן ת'ורפ, שזכה ב-9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, בסידני ובאתונה
כדורעפניות החופים קרי פוטהארסט (מימין) ונטלי קוק, זוכות מדליית הזהב בסידני
רוכבת האופניים שרה קריגן, שזכתה במדליית זהב באתונה
החותר ג'יימס טומקינס, שזכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, עם רביעיית החותרים האוסטרלית בין 1992 ל-2004
נבחרת אוסטרליה בהוקי שדה, זוכת מדליית הזהב באתונה
השחיינית לייזל ג'ונס, שזכתה ב-9 מדליות אולימפיות בין 2000 ל-2012
סטיב הוקר, זוכה מדליית הזהב בקפיצה במוט בבייג'ינג
הקופץ למים מתיו מיצ'ם, שזכה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטרים בבייג'ינג
הטריאתלטיות אמה סנוסיל (משמאל) ואמה מופאט, עם המדליות בהן זכו בבייג'ינג
סאלי פירסון, שזכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בלונדון
שייט ה-470 מלקולם פייג', שזכה בשתי מדליות זהב רצופות בבייג'ינג ובלונדון
האחיות ברונטה וקייט קמפבל, חברות נבחרת השליחות האוסטרלית שקבעה שיא עולם בריו
ההלך ג'ארד טאלנט, שזכה בארבע מדליות אולימפיות בין 2008 ל-2016
המשלחת האוסטרלית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר
אדריכלות אומיית

| --- | --- |
כיפת הסלע, ירושלים
 מדינה:  ח'ליפות בית אומיה
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  סוריה, ירדן, ישראל, ועוד
 תקופה:  התקופה המוסלמית הקדומה
 טווח תאריכים:  661-750
 סגנון אדריכלות קודם:  אדריכלות ביזנטית
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות עבאסית
האדריכלות האומיית התפתחה בח'ליפות אומיה בין השנים 661 ל-750, בעיקר בסוריה ובג'ונד פלסטין. היא התבססה רבות על הארכיטקטורה של תרבויות ים ומזרח תיכוניות עתיקות יותר, בעיקר האימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית, אך מציגה כמה חידושים בקישוט ובצורות המבנים. תחת חסות בית אומיה, האדריכלות האסלאמית החלה להבשיל ולרכוש מסורות משלה, כמו הכנסת מחראבים למסגדים, מגמה לאניקוניזם (הימנעות מייצוגים חזותיים של דמויות) בעיטור, ותחושת מונומנטליות רבה יותר בהשוואה למבנים איסלאמיים קודמים. הדוגמאות החשובות ביותר לארכיטקטורה אומיית מתרכזות בדמשק ובאזור סוריה רבתי, הבולטים שבהם, כיפת הסלע, המסגד האומיי הגדול של דמשק, ומבנים לא דתיים כמו קאסר אל-משאתא וקאסר עמרה.
רקע היסטורי

הח'ליפות האומיית הוקמה בשנת 661 לאחר רצח עלי בן אבי טאלב, חתנו של מוחמד, בעיר כופה. מועאויה הראשון, מושל סוריה, הפך לח'ליף האומאי הראשון ודמשק לבירה האומיית. תחת האומיים האימפריה הערבית המשיכה להתרחב עד למרכז אסיה, לגבולות הודו במזרח, תימן בדרום, החוף האטלנטי של מה שהוא כיום מרוקו וחצי האי האיברי במערב. האומיים בנו ערים חדשות, כגון אל-ואסט בעיראק של היום, מסגדים, ארמונות מדבר, ומחנות צבאיים.
האימפריה הייתה סובלנית למנהגים ולתרבויות הקיימים בארצות אותם כבשו, מה שיצר טינה בקרב אלו שחיפשו מדינה תיאוקרטית יותר. בשנת 747 החלה מהפכה בח'וראסאן שבמזרח. עד שנת 750 האומיים הופלו על ידי העבאסים, שהעבירו את הבירה למסופוטמיה. ענף של השושלת האומיית המשיך לשלוט באיבריה עד 1051.
מאפיינים

האומיים אימצו את טכניקות הבנייה של האדריכלות הביזנטית והאדריכלות הסאסאנית. השימוש החוזר באלמנטים מהאדריכלות הרומית והביזנטית הקלאסית היה מכיוון שהכוח הפוליטי האומיי התרכז בסוריה, לשעבר חלק מהאימפריה הביזנטית. אך לצד זה שילבו האומיים אלמנטים וחידושיים מקוריים, רבים מהם התפתחו כאשר הפטרונים האומיים גייסו אומנים מרחבי האימפריה ואדריכלים הורשו, ואפילו עודדו, לערבב אלמנטים ממסורות אמנותיות שונות ולהתעלם מהמוסכמות והאיפוקים המסורתיים.
רוב הבניינים בסוריה היו מאבני גזית איכותיים לפעמים מגולפים בחזית. קמרונות חבית עשויות אבן שימשו רק לקירוי מרווחים קטנים. גגות עץ שימשו למשטחים גדולים יותר, כשהעץ בסוריה הובא מיערות לבנון. כיפות עץ נבנו במסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.  במספוטמיה השתמשו בלבנים אפויות ולבני בוץ בשל המחסור באבן. במקום שבו נעשה שימוש בלבנים בסוריה, העבודה הייתה בסגנון מסופוטמי עדין יותר לעומת הסגנון הביזנטי הגס יותר.
האדריכלות האומיית נבדלת בהיקף ובמגוון העיטורים, לרבות פסיפסים, ציורי קיר, פיסול ותבליטים מגולפים עם מוטיבים אסלאמיים. האומיים השתמשו בעובדים ובאדריכלים מקומיים, עם זאת, במקרים רבים שולבו אלמנטים מזרחיים ומערביים כדי להעניק סגנון אסלאמי חדש ייחודי. כך למשל, הקירות בקאסר אל-משתה בנויים מאבן נסורה באופן סורי, הקמרונות בעיצוב מסופוטמי ובגילוף הדקורטיבי מופיעים אלמנטים קופטים וביזנטיים. בעוד שסצנות פיגורליות היו נוכחות במיוחד במקומות כמו קסר עמרה, עיטור לא פיגורלי וסצנות מופשטות יותר הפכו למועדפים מאוד, במיוחד במבני הדת. קשת הפרסה מופיעה לראשונה באדריכלות האומיית, ולאחר מכן התפתחה לצורתה המתקדמת יותר באל-אנדלוס.
כיפת הסלע

כיפת הסלע, הניצב על חראם אל-שריף - הר הבית בירושלים, הוא מבנה יוצא דופן בהקשר של הארכיטקטורה האומיית והאסלאמית, הן מבחינת צורתה והן מבחינת תפקידה. הוא נבנה כסמל חזותי של דומיננטיות אסלאמית והכיפה הגבוהה שלו תוכננה ככל הנראה להתחרות עם כיפת כנסיית הקבר הסמוכה.
הבניין תוכנן באופן דומה למרטיריום ביזנטי. הוא מורכב ממבנה מתומן, שבתוכו מתומן נוסף שנוצר על ידי עמודים, ולבסוף טבעת עגולה פנימית של עמודים רחבים במרכז. למרות שחלקו החיצוני של הבניין מכוסה כיום באריחים עות'מאניים מהמאה ה-16, הקירות המקוריות, הן החיצוניות והן הפנימיות עוטרו בפסיפסים מפוארים, כאשר הפסיפסים הפנימיים עדיין נשמרו ברובם כיום. הפסיפסים הם לגמרי אניקוניים, מאפיין שימשיך בעיטור האסלאמי מאוחר יותר. הדימויים מורכבים ממוטיבים צמחיים וחפצים נוספים כמו אגרטלים וגביעים. כמו כן, הבניין עוטר בכתובות ארוכות מהקוראן כדי להדגיש את עליונות האסלאם על הדתות האברהמיות הקודמות.
מסגדים

המסגדים המוקדמים יותר היו לעיתים קרובות מאולתרים, או מבנים שהוסבו לשימוש אחר. בסוריה, האומיים שימרו את התפיסה הכוללת של רחבה מוקפת אכסדראות, עם היכל תפילה בחלק הפנימי יותר, שפותח במדינה. במקום להפוך את המקדש לאולם היפוסטיל, כפי שנעשה בעיראק, הם חילקו אותו לשלושה מעברים. ייתכן שהדבר נגזר מארכיטקטורה של כנסיות, למרות שכל המעברים היו באותו רוחב. בסוריה הוסבו כנסיות למסגדים על ידי חסימת הדלת המערבית ויצירת כניסות בקיר הצפוני. כיוון התפילה היה דרומה לכיוון מכה, ולכן הציר הארוך של המבנה היה בזווית ישרה לכיוון התפילה.
האומיים הוסיפו את המחראב לעיצוב המסגד. במסגד הנביא במדינה שנבנה על ידי וליד הראשון היה המחראב הראשון על קיר הקיבלה, שכנראה ייצג את המקום בו עמד הנביא כשהוביל את התפילה. המינבר, כס עם קונוטציות מלכותיות ולא דתיות  נבנה לראשונה גם כן במדינה, הוא כלל שתי מדרגות ומושב. הח'ליף האומיי מועוויה הראשון ייחס חשיבות למינרב והגדיל את מספר המדרגות לשש. לאורך התקופה האומיית, המינבר שימש את הח'ליפים או את המושלים הייצוגיים שלהם לפרסום הודעות פומביות חשובות ולמסירת דרשת יום שישי, הח'טבה. בשנים האחרונות של הח'ליפות האומיית, לפני נפילתה בשנת 750, הורו האומיים לבנות מיניברים לכל מסגדי יום שישי במצרים וזמן קצר לאחר מכן הורחב נוהג זה לשטחים מוסלמים אחרים. בתחילת התקופה העבאסית (אחרי 750), הוא הפך לסטנדרט במסגדים של יום שישי בכל הקהילות המוסלמיות.
מסגדים > המסגד הגדול של דמשק

המסגד הגדול של דמשק נבנה על ידי הח'ליף אל-וואליד הראשון בסביבות 706–715. המסגד הגדול נבנה בשטח של טמנוס רומאי מהמאה הראשונה. הקירות החיצוניים של הבניין הקודם, שהתחיל כמקדש והפך לכנסייה, נשמרו, אם כי הכניסות הדרומיות נסגרו וכניסות חדשות נעשו בקיר הצפוני. הפנים נבנה מחדש לחלוטין.
המסגד נבנה בצורה מלבנית עם חצר גדולה מוקפת באכסדרה. באולם התפילה שלושה מעברים מקבילים לקיר הקיבלה, תכנון נפוץ במסגדים האומיים בסוריה. בחצר נמצא בית האוצר בניין קטן מתומן על עמודים. קומפוזיציה עשירה של ציפויי שיש כיסה את הקירות התחתונים, ממנה שרד רק חלק מינורי הנמצא ליד השער המזרחי. סורגי חלונות השיש במסגד הגדול, מעובדים בדוגמאות של עיגולים וריבועים משתלבים, מבשרים את סגנון הערבסקה שיהפוך לאופייני בקישוט האסלאמי.
חלקים נרחבים מקירות המסגד עוטרו בפסיפסים, מהם שרדו כמה שברים מקוריים, כולל חלקים המתארים את הבתים, הארמונות ועמק הנהר של דמשק. על פי הדיווחים הועסקו אומנים ביזנטיים כדי ליצור אותם, והדימויים שלהם משקפים סגנון רומי מאוחר.  בדומה לכיפת הסלע, שנבנתה קודם לכן על ידי עבד אל-מלכ, הצמחייה והצמחים היו המוטיב הנפוץ ביותר, אך אלו של מסגד דמשק הינם טבעיים יותר. בנוסף לתיאורי הנוף הגדולים, אפריז פסיפס עם מוטיב גפן מורכב הקיף את קירות אולם התפילה. היעדר דמויות אנושיות ובעלי חיים, נובעת ככל הנראה ממגבלה חדשה שהוטלה על ידי הפטרון המוסלמי. חוקרים התווכחו זה מכבר על המשמעות של דימויי הפסיפס. כמה סופרים מוסלמים היסטוריים וכמה חוקרים מודרניים פירשו אותם כייצוג של כל הערים בעולם הידוע (או בתוך הח'ליפות האומיית באותה תקופה), בעוד שחוקרים אחרים מפרשים אותם כתיאור של גן עדן.
מסגדים > מסגדים אחרים

המסגד הגדול של דמשק שימש מודל למסגדים מאוחרים יותר. תוכניות בנייה דומות, מוקטנות, נמצאו במסגד שנחפר בטבריה, ובחורבת מנים. תוכנית המסגד הלבן ברמלה שונה בצורתה, ואולם התפילה מחולק לשני מעברים בלבד. ניתן להסביר זאת על ידי בניית בורות תת-קרקעיים בתקופה העבאסית, מה שגרם להצרת המבנה המקורי.
המסגד הגדול של חמה נוסד בתקופה האומיית כאשר כנסייה, במקור מקדש רומי, הוסבה למסגד. עם זאת, תיארוך היסודות העתיקים ביותר שלו היה נושא במחלוקת. ז'אן סאווג'ט טען כי הארקדות בחצר מתוארכים לתקופה האומיית, בעוד שאחרים ביניהם קפל ארצ'יבלד קרסוול הטילו ספק בתארוך זה. המסגד ההיסטורי נהרס כליל ב-1982.
מצודות מדבר

האומיים ידועים במה שמכונה מצודות המדבר או ארמונות המדבר, בתי מגורים מובחרים הממוקמים בשולי המדבר הסורי, בעיקר בירדן ובסוריה של ימינו.  רובם ננטשו ונחרבו לאחר שהאומיים נפלו מהשלטון.  שרידים של 38 ארמונות התגלו עד כה וסיפקו עדויות חשובות על חיי החצר והתרבות החומרית האומיית.
חלק מהארמונות היו בניינים חדשים וחלקם הותאמו ממבצרים רומיים או ביזנטיים קדומים יותר.  חלקם היו קטנים ומוגבלים בהיקפם בעוד שאחרים, כמו קאסר אל-חייר א-שרקי, היו יישובים מבוצרים. הארמונות היו מוגנים באופן סמלי על ידי חומות, מגדלים ושערים. בחלק מהמקרים נשאו הקירות החיצוניים אפריזים דקורטיביים. בארמונות היו בית מרחץ, מסגד וטירה מרכזית. לאורך הקירות היו צריחים לעיתים הכילו דירות עם שלושה או חמישה חדרים. החדרים האלה היו פשוטים ומיועדים לשינה בלבד.
המראה דמוי המבצר היה מטעה. התוכנית דמוית המבצר נגזרה מקסטרום רומיים שנבנו בסוריה, והבנייה התבצעה בעיקר לפי שיטות סוריות קודמות עם כמה אלמנטים ביזנטיים ומסופוטמיים. המרחצאות מבוססים גם כן על דגמים רומיים, אך היו בהם חדרים מחוממים קטנים יותר וחדרים מקושטים גדולים יותר, אשר ככל הנראה היו משמשים לבידור. לארמונות היו פסיפסי רצפה, עבודות סטוקו ופרסקאות עם עיצובים המראים השפעות מזרחיות ומערביות כאחד. אחד הידועים שבהם הוא הפרסקו במרחץ קסר עמרה המתאר שישה מלכים, כתובות למטה בערבית וביוונית מזהות את ארבעת הראשונים כשליטים של ביזנטיון, ספרד, פרס וחבש.
קאסר אל-חלבת, ירדן, מבצר רומי לשעבר שהוסב למגורים אומיים
המסגד בקאסר אל-חלבת
קמרון מרכזי בבית המרחץ חמאם א-שרה, צמוד לקאסר אל-חלבת
קאסר חראנה, ירדן, נבנה בסביבות שנת 710
החצר בקאסר חראנה
קאסר אל-חייר אל-גרבי, סוריה, נבנה על ידי השאם אבן עבד אל-מלכ בשנת 727
קאסר אל-חייר אל-שרקי, סוריה, מתוארך לשנת 728
ארמון אומיה במצודת עמאן, ירדן, c. 735
קאסר עמרה, ירדן, המחצית הראשונה של המאה ה-8
הריסות הארמון של ענג'ר, לבנון
הריסות חירבת אל-מיניה בגליל, המאה ה-8
עיטור מחירבת אל-מיניה
קאסר אל-משתה, ירדן,
ח'רבת אל-מפג'ר, יריחו, המיוחסת לאל-ואליד השני 743–744
דוגמאות בולטות > ירדן

קאסר עמרה
קאסר אל-חלבת
קאסר אל-מוואקאר
קאסר אל-קסטל
חמאם א-שרה
ארמון אומיה במצודת עמאן
קאסר חראנה
קאסר אל-משתה
קאסר טובא
דוגמאות בולטות > סוריה

קאסר אל-חייר אל-ע'רבי
קאסר אל-חייר אל-שרקי
המסגד האומיי, דמשק
דוגמאות בולטות > ישראל

כיפת הסלע, ירושלים
כיפת השלשלת, ירושלים
ח'רבת אל-מיניה
המסגד הלבן, רמלה
דוגמאות בולטות > הרשות הפלסטינית

ח'רבת אל-מפג'ר, יריחו
דוגמאות בולטות > לבנון

ענג'ר
ביבליוגרפיה

Ali, Wijdan (1999). The Arab Contribution to Islamic Art: From the Seventh to the Fifteenth Centuries. American University in Cairo Press. ISBN 978-977-424-476-6. נבדק ב-2013-03-17.
Aldosari, Ali (2006). Middle East, western Asia, and northern Africa. Marshall Cavendish. ISBN 978-0-7614-7571-2. נבדק ב-2013-03-17.Cytryn-Silverman, Katia (2009-10-31). "The Umayyad Mosque of Tiberias". Muqarnas. BRILL. p. 49. ISBN 978-90-04-17589-1. נבדק ב-2013-03-17.
Ettinghausen, Richard; Grabar, Oleg; Jenkins-Madina, Marilyn (2001). Islamic Art and Architecture: 650–1250 (2nd ed.). Yale University Press. ISBN 9780300088670.
Flood, Finbarr Barry (1997). "Umayyad Survivals and Mamluk Revivals: Qalawunid Architecture and the Great Mosque of Damascus". Muqarnas. Boston: Brill. 14: 57–79. doi:10.2307/1523236. JSTOR 1523236.
Genequand, Denis (2020). "Elites in the countryside: The economic and political factors behind the Umayyad 'desert castles'".  In Marsham, Andrew (ed.). The Umayyad World (באנגלית). Routledge. pp. 240–266. ISBN 978-1-317-43005-6.
Grafman, Rafi; Rosen-Ayalon, Myriam (1999). "The Two Great Syrian Umayyad Mosques: Jerusalem and Damascus". Muqarnas. Boston: Brill. 16: 1–15. doi:10.2307/1523262. JSTOR 1523262.
Hawting, G. R (2002-01-04). The First Dynasty of Islam: The Umayyad Caliphate AD 661-750. Routledge. p. 30. ISBN 978-0-203-13700-0. נבדק ב-2013-03-17.
Holt, Peter Malcolm; Lambton, Ann K. S.; Lewis, Bernard (1977-04-21). The Cambridge History of Islam. Vol. 2. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-29138-5. נבדק ב-2013-03-17.
Kleiner, Fred (2013). Gardner's Art through the Ages, Vol. I. Cengage Learning. ISBN 9781111786441.
Murphy-O'Connor, Jerome (2008). The Holy Land: An Oxford Archaeological Guide from Earliest Times to 1700 (5th ed.). Oxford University Press. ISBN 9780199236664.
Petersen, Andrew (1996). Dictionary of Islamic Architecture. Routledge. ISBN 978-0-203-20387-3. נבדק ב-2013-03-16.
Rosenwein, Barbara H. (2014). A Short History of the Middle Ages. University of Toronto Press. ISBN 9781442606142.
Talgam, Rina (2004). The Stylistic Origins of Umayyad Sculpture and Architectural Decoration. Vol. 1. Otto Harrassowitz Verlag. ISBN 978-3-447-04738-8. נבדק ב-2014-07-13.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Architecture (III. 661–c. 750)". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture (באנגלית). Vol. 1. Oxford University Press. pp. 74–78. ISBN 9780195309911.
↑  Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Mihrab". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture (באנגלית). Vol. 2. Oxford University Press. p. 515. ISBN 9780195309911.
↑  Hawting 2002, p. 30.
1 2 3 4 5 6  Cytryn-Silverman 2009, p. 49.
1 2 3 4  Petersen 1996, p. 295.
↑  Talgam 2004, pp. 48ff.
1 2 3 4 5 6 7 8  Petersen 1996, p. 296.
↑  Petersen 1996, pp. 295–296.
↑  Ali 1999, p. 35.
1 2 3 4 5 6 7  Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Jerusalem". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture (באנגלית). Vol. 2. Oxford University Press. p. 347. ISBN 9780195309911.
1 2 3 4  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 24.
↑  Petersen 1996, p. 295-296.
1 2  Holt, Lambton & Lewis 1977, p. 705.
↑  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 23.
↑  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 25.
↑  Ali 1999, p. 36.
↑  Rosenwein 2014, p. 56.
↑  Kleiner 2013, p. 264.
↑  Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Damascus". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture (באנגלית). Vol. 1. Oxford University Press. p. 513. ISBN 9780195309911.
1 2 3  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 26.
↑  Flood 1997.
↑  זינגבוים, אהרוני, אבשלום-גורני, שרידים מהתקופות הרומית עד הצלבנית בטבריה, מלון אביב, עתיקות 92, 2018, עמ' 63-88‏, JSTOR 26563118
↑  Cytryn-Silverman 2009, p. 51.
1 2  O'Kane, Bernard (2009). "The Great Mosque of Hama Redux". Creswell Photographs Re-examined: New Perspectives on Islamic Architecture (באנגלית). American University in Cairo Press. pp. 219–246. ISBN 978-977-416-244-2.
↑  Bloom, Jonathan M.; Blair, Sheila S., eds. (2009). "Palace". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture (באנגלית). Vol. 3. Oxford University Press. pp. 98–99. ISBN 9780195309911.
1 2  Genequand 2020, p. 240.
1 2  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 41.
↑  Ettinghausen, Grabar & Jenkins-Madina 2001, p. 39.
↑  Holt, Lambton & Lewis 1977, p. 706-707.
האימפריה האומיית בשיאה
חלק מהחזית של קאסר אל-משתה בירדן, מוצג במוזיאון פרגמון, ברלין
פנים כיפת הסלע, ירושלים
קטע מהקיר המערבי של החצר עם שרידים של פסיפס מקורי מהתקופה האומיית. בפסיפס מתאורים נופים ומבנים
פסיפס עץ החיים בח'רבת אל-מפג'ר
ג'סטין טרודו

ג'סטין פייר ג'יימס טרוּדוֹ (באנגלית: Justin Pierre James Trudeau; נולד ב-25 בדצמבר 1971) הוא פוליטיקאי קנדי אשר כיהן כראש ממשלת קנדה בין 2015 ל-2025. הוא הנהיג את המפלגה הליברלית של קנדה. ב-6 בינואר 2025 הודיע על פרישה מתפקידו.
טרודו נבחר לראשות ממשלת קנדה לאחר שהוביל את מפלגתו לרוב קואליציוני בבחירות באוקטובר 2015. הוא בנו הבכור של ראש הממשלה לשעבר פייר אליוט טרודו.
ביוגרפיה

טרודו נולד באוטווה שבאונטריו לראש הממשלה פייר אליוט טרודו ולמרגרט (לבית סינקלר), כבן הבכור במשפחה בת שלושה ילדים. אביו ממוצא צרפתי ואמו בעיקר ממוצא סקוטי ואנגלי. הוא הילד השני בהיסטוריה הקנדית שנולד כאשר אחד מבין הוריו הוא ראש ממשלה מכהן; הראשונה הייתה בתו הצעירה של ג'ון אלכסנדר מקדונלד. את ילדותו העביר במונטריאול. הוריו נפרדו ב-1977, כשהיה בן 6, ואביו פרש מראשות הממשלה ב-1984.
ביוגרפיה > לימודים אקדמיים

הוא למד לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת מקגיל ב-1994, וכן לתואר נוסף בחינוך באוניברסיטת קולומביה הבריטית ב-1998. טרודו זכה לתשומת לב ציבורית כאשר נשא נאום הספד בהלווייתו הממלכתית של אביו באוקטובר 2000. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמורה למתמטיקה ולצרפתית בבתי ספר תיכוניים שבוונקובר. בהמשך, בין השנים 2002–2004, למד בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת מונטריאול. לאחר מכן גם החל ללמוד לתואר שני בגאוגרפיה סביבתית באוניברסיטת מקגיל, אך הפסיק את לימודיו כדי להיכנס לחיים הציבוריים כחבר המפלגה הליברלית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

באוקטובר 2008 נבחר לשרת בפרלמנט של קנדה מטעם אזור הבחירה "Papineau", המייצג חלקים מן העיר מונטריאול. במאי 2011 נבחר לכהונה שנייה. לאחר שהשיק את התמודדותו לראשות המפלגה הליברלית בספטמבר 2012, זכה ברוב מוחץ בבחירות שהתקיימו באפריל 2013 והחל לשמש כיושב ראש המפלגה.
טרודו נבחר לראשות ממשלת קנדה לאחר שהוביל את מפלגתו לרוב קואליציוני גדול בבחירות באוקטובר 2015, והחליף את ראש הממשלה סטיבן הרפר לאחר יותר מ-9 שנות שלטון של המפלגה השמרנית. הוא הציג את ממשלתו ב-4 בנובמבר באותה שנה והושבע לתפקיד. בין השינויים העיקריים שביצע היה שוויון מגדרי בין חברי ממשלתו, וכן מינויו של הרג'יט סג'אן לתפקיד שר ההגנה, שבכך היה לאזרח הקנדי הראשון ממוצא סיקי שמונה לשר בממשלה. לתפקיד שר החוץ מינה את סטפן דיון, שכיהן בעבר כראש המפלגה הליברלית והיה מועמד המפלגה לראש הממשלה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ראש ממשלת קנדה – כהונה ראשונה

זמן קצר לאחר היבחרו לראש ממשלה, השתתף בועידת האקלים העולמית ולקח חלק פעיל בהובלה להסכם שהושג בפריז בדצמבר 2015. הוא הורה למשרד ההגירה להיערך לקבלת 25 אלף פליטים בקנדה שנמלטו ממלחמת האזרחים בסוריה עד סוף חודש פברואר 2016. בתחום הכלכלי הודיע על צמצום החסכונות הזכאים לפטור ממס מסכום של 10,000 דולר בשנה ל-5,500 דולר בשנה כאמצעי להגברת השוויון הכלכלי במדינה. בתקופתו אושר שימוש בקנאביס למטרות פנאי. הפרלמנט של טרודו אימץ גם חקיקה לשימור ימי, האוסרת על שישה מוצרי פלסטיק חד פעמיים, וחיזוק הערכות ההשפעה על הסביבה. עם זאת, טרודו תמך בצינורות נפט וגז להבאת משאבי דלק קנדיים לשווקים זרים. כמו כן, נחתמו הסכם סחר בין קנדה עם האיחוד האירופי והסכם סחר שהחליף את השותפות הטראנס-פסיפית.
במהלך הקדנציה הראשונה נקשר שמו לפרשיית שחיתות, בה נטען כי הוא ובכירים אחרים בממשלתו לחצו על התובעת הכללית לשעבר להימנע מהעמדה לדין של חברת בנייה גדולה במדינה. בנוסף הואשם בהיותו גזען לאחר שפורסמו שלוש תמונות מעברו בהן הוא מאופר כשחור, פרקטיקה המכונה "בלאק פייס" ומסמלת גזענות. שתי הפרשיות הובילו לנסיגה בפופולריות של מפלגתו בבחירות 2019. בבחירות אלה עלה בידו לזכות בקדנציה שנייה בניצחון דחוק, והוא הקים ממשלת מיעוט.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ראש ממשלת קנדה – כהונה שנייה

טרודו המשיך להנהיג במהלך שלטונו מדיניות הגירה ליברלית, בתקופה שבה ארצות הברית ומדינות אחרות הגבילו את ההגירה אליהן. בנוסף לכך, הטיל מס מיוחד למאבק בשינויי האקלים, והצליח לשמור על תוקפו של הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית ועם מקסיקו, למרות איומיו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לבטלו. בעקבות הטבח בנובה סקוטיה, הודיע כי ממשלת קנדה תאסור מיד על 1,500 דגמים של "נשק בסגנון תקיפה צבאית", לרוב רובים חצי אוטומטיים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ראש ממשלת קנדה – כהונה שלישית

באוגוסט 2021 הכריז על בחירות בזק ב-20 בספטמבר 2021. הבחירות הסתיימו בתוצאות דומות לבחירות 2019, וטרודו לא השיג רוב בבית הנבחרים של קנדה.
בינואר 2022 במהלך מחאת המשאיות נגד הגבלות הקורונה בבירה אוטווה, הוברח טרודו ביחד עם בני משפחתו מחוץ לעיר מחשש לחייו, ממקום מחבואו הודיע כי נדבק בקורונה ונמצא בבידוד. ב-14 בפברואר 2022 הודיע טרודו על החלטתו להפעיל את חוק החירום (החוק לנקיטת אמצעים בזמן מלחמה לשעבר) כדי לדכא את מחאת המשאיות.
לאחר הבחירות בשנת 2021, חתם על הסכם עם המפלגה הדמוקרטית החדשה. במסגרת ההסכם, ממשלת טרודו השיקה תוכנית אוכל לאומית לבתי ספר, ותוכנית טיפולי שיניים קנדית לתושבים שעומדים בסף הכנסה מסוים. בנושאי חוץ, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, החל טרודו בהטלת סנקציות על רוסיה ואישור סיוע צבאי לאוקראינה.
ההסכם קרס בספטמבר 2024. הוא התמודד קודם לכן עם ירידה בתמיכה. רמת התמיכה בו לפי סקרים צנחה מ-63% כשנבחר לראשונה ל-28% ביוני 2024. דווח שהרקע לכך היו החששות מחוסר סבירות לדיור ועלויות המחיה העולות. מפלגתו הליברלית הפסידה באותו הקיץ בשתי בחירות משנה בטורונטו ובמונטריאול.
בדצמבר 2024, שרת האוצר וסגנית רה"מ, כריסטיה פרילנד, התפטרה עם מכתב פומבי ונפיץ - שבו האשימה אותו ב"גימיקים פוליטיים" שסיכנו את כלכלת קנדה לקראת מלחמת סחר אפשרית מול ארצות הברית תחת ממשל טראמפ. גם במפלגה הדמוקרטית החדשה, אשר התנגדה בזמן הצבעות אמון נגד טרודו עד אז, קראו לו להתפטר. ג'גמיט סינג, מנהיג המפלגה הדמוקרטית החדשה הודיע בסוף השבוע כי יגיש הצעת אי-אמון בממשלה בישיבת הפרלמנט הבאה, שהייתה צפויה להתכנס ב-27 בינואר 2025. מספר הולך וגדל של חברי פרלמנט ממפלגתו, אשר היו מודאגים עמוקות מהמצב של מפלגתם בסקרים, קראו לטרודו בפומבי להתפטר.
ב-6 בינואר 2025, הודיע טרודו על פרישה מהנהגת המפלגה הליברלית אחרי כעשור בשלטון משום שלדבריו, הוא הבין כי לא יוכל להיאבק על האינטרסים של קנדה במקביל לקרבות הפנימיים במפלגה הליברלית.