stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרו אדום

| סרו אדום |
| --- | --- |
 סרו אדום בגן חיות
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: יעלים
שבט:: צפירים
סוג:: סרו
מין:: סרו אדום
שם מדעי
 Capricornis rubibus ‏בליית, 1863
תחום תפוצה


סרו אדום (שם מדעי: Capricornis rubibus; קרוי גם סרו בורמזי), הוא מין של  אנטילופות-עז בינונית בסוג סרו, האנדמי לאזורים ההררים של צפון ומערב מיאנמר (בורמה). הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1863 על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד בליט. את סרו זה ניתן לזהות בקלות משאר המינים האחרים בסוג, בשל צבע פרוותו האדמדם והבולט, שבהיר יותר לעומת הפרווה הכהה של רוב המינים. עם זאת חוקרים מציינים כי ישנם מספר אוכלוסיות אדומות גם של המין סרו ההימלאיה, ובשל כך מצב השימור והתפוצה האמיתית של מין אינם ברורים דים ועשויים להשתנות. ישנם אוכלוסיות כלאיים של סרו אדום וסרו סיני המתאפיינים בפרווה אדמדמה עם שילוב של גוונים צהבהבים ושחורים. 

מבחינה חיצונית, המין הדומה ביותר לסרו האדום הוא קרובו הגוראל האדום שקטן ממנו במידות גוף, והתפוצה של שניהם אף חופפת באזורים מסוימים. שמו המדעי של מין זה נגזר כנראה מלטינית כדלהלן: "Capricornis" = "קרני עז"; מתייחס לכך שהסוג תואר בתחילה כאנטילופה עם קרני עז. "rubibus" = "אדום כהה", ומתייחס לצבע הפרווה שלו. הסרו האדום הוא המין השני בגודלו בסוג סרו לאחר סרו ההימלאיה.
תיאור > קרניים

הסרו האדום מתאפיין בזוג קרני-פגיון ארוכות למדי בצורת קשת, והמבנה שלהם דומה לשאר המינים שבסוג: הקרן צומחת לכיוון מעלה בקו ישר עם המצח, והיא מתעקלת בחדות או בהדרגה לאחורה ולעיתים גם לצדדים בצורת האות "V". מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - סמוך לעיניים ולאוזניים. בבסיס יש רווח ברור ביניהן, והמרחק בין קרן לחברתה גודל במעט ככל שהקרן מתארכת. הקרניים של הסרו עבות יחסית לכל אורכם לעומת הגוראלים, והן הופכות לדקות יותר לקראת הסוף ומסתיימות בשפיץ צר וחד או עבה ועגלגל. לרוב הקרניים חלקות בצד הקדמי ומחוספסות בכ-8 חריצים או חצאי טבעות בצד האחורי, אך די נפוץ שהקרן תהיה מוקפת בבסיסה ב-5 טבעות שלמות. צבע הקרניים הוא אפרפר, אפרפר-כחלחל, ושחור-כחלחל. למרות שלשני המינים יש קרניים, לזכרים הקרניים נוטות להיות עבות וארוכות יותר, וזהו גם ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
תיאור > מראה חיצוני

הפרווה של הסרו האדום עבה וארוכה למדי, ומורכבת משערות גסות וצפופות - בייחוד בחזה ובגחון. מלבד הצבע, ההבדל העיקרי בין פרוות הסרו האדום לסרו ההימלאיה או הסיני הוא שבסיס שערותיו שחור בניגוד לבסיס הבהיר של שאר הסרואים. צבע פרוותו מאפשר לזהותו בקלות משאר המינים: בדרך כלל חום-אדמוני בהיר עד כהה עם שילוב של שערות לבנבנות וכתמתמות, ולעיתים הפרווה מתכהה עד לגוון חום ערמוני כהה. עובדה מעניינת היא, שלמרות ששערותיו של המין אדמדמות הן שחורות בבסיסן. לאורך העורף - מהאוזניים עד לכתפיים - ישנה רעמת שיער ארוכה למדי המזכירה במקצת את רעמת הסוס, והיא הופכת לקצרצרה יותר מהכתף עד לזנב. צבע הרעמה בעורף הוא לבן בוהק לעיתים עם שערות אדמדמות, ומהכתף עד לזנב היא משתנה בחדות לשדרה של שערות בצבע שחור-חום שוקולד. לעיתים הרעמה כולה תהיה כהה, או לחלופין תהיה הצבע אדמוני כשאר הגוף. הרעמה סומרת בעיקר בשעת סכנה או בקרבות בין הזכרים. הזנב בצבע שחור-חום שוקולד בדומה לצבע הרעמה באזור האחורי. החלקים התחתונים של הרגל נוטים להיות בצבע בהיר יותר משאר הגוף - לעיתים כתמתם או זהבהב. לרוב סמוך לפרסות ישנו כתם לא מוגדר בצבע צהבהב קרמי או לבנבן. החזה, המפשעה ובית השחי בצבע לבנבן בדרך כלל, אך אין זה נדיר שהם אדמדמים לגמרי. הפרסות בצבע שחרחר או אפרפר.
צבע ראשו של הסרו האדום בהיר מעט משאר הגוף - אדמאדאם דהוי עם גוונים אפרפרים או צהבהבים. הפרווה סמיכה יותר באזור הלחיים ועל כן הצבע שם כהה יותר מאשר בפנים. סמוני הפנים שלו דלילים יחסית: סביב העיניים יש כתמים דהויים בלתי מוגדרים בצבע שחרחר או אפרפר, ומעל העיניים יש עצמות בולטות המחופות בשיער לבן ונראות כגבות. הלוע בצבע אפרפר או שחרחר, ומסביב לו ישנו כתם לבן גדול ובולט המתפרש לאורך הסנטר, החלק העליון של הגרון ועצמות הלסת, ויוצר "סינר" בהיר ובולט. השערות באזור הסנטר ארוכות וסבוכות מן הרגיל, ועל כן יש רושם מטעה לפעמים כאילו הסרו הוא בעל זקן קצרצר. האוזניים מתחלקות בין אדמדם בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, כשהקצוות שחורות ולעיתים מפוספסות בלבן.
תיאור > מבנה ומידות גוף

מבנה גופו של הסרו מוצק וארוך למדי, ויש לו צוואר וראש קצרים ורחבים. רגליו קצרות וחזקות והן מסתיימות בפרסות קצרות ורחבות; בתחתית הפרסה ישנה כרית גומי המאפיינת את מיני היעלים, והיא מסייעת לו לטפס בזריזות על אבנים וסלעים בבית גידולו ההררי. ראשו משולש וחרטומו קצר, ואפו גדול ועגלגל בצבע שחור עם נחיריים רחבים ועגולים. עיניו בינוניות בצבע אדמדם-כתמתם עם אישונים גדולים, וסמוך לכל עין יש בלוטת ריח עגלגלה ובולטת בצבע שחור עד אפור בהיר. האוזניים צרות וארוכות יחסית לעיזי בר והן משולשות בקצוות. הזנב של הסרו עבה וקצר מן הרגיל. מלבד הקרניים אין הבדלים משמעותיים כל כך בין הזכרים לנקבות. 

מידות הגוף של הסרו האדום:

גובה הכתפיים: 95-85 ס"מ.

אורך הראש והגוף: 155-140 ס"מ.

אורך הזנב: 12-8 ס"מ.

אורך הקרניים: 25-15 ס"מ.

משקל: 160-110 ק"ג.
גוראל אדום

הגוראל האדום (Naemorhedus baileyi), הוא מין של אנטילופת-עז קטנה הדומה מאוד לסרו האדום בצבעי פרוותו. מעבר למבנה גופו הקומפקטי יותר, ניתן לזהותו בקלות מקרובו הסרו האדום על פי המאפיינים הבאים: לסרו רעמה בולטת ולבנה בעורף, בעוד שלגוראל היא שחורה וקטנה מאוד ולעיתים קרובות נעדרת. לסרו קרניים גדולות וארוכות יותר. לסרו סינר לבן בולט בסנטר ובגרון, בעוד שלגוראל סינר זהוב שמוגבל לרוב לגרון. לסרו יש פס דק של שערות שחורות לאורך הגב. לגוראל יש זנב ארוך יותר, ולעיתים כתם לבן במצח. לגוראל אוזניים עגלגלות וקצרות יותר ואין לו בלוטת ריח עגולה ובולטת סמוך לעין. לגוראל פרווה צמרירית יותר, ויש לו כתם שחור על החרטום והברכיים. הגוראל האדום מצוי בדרום מרכז סין ובצפון מיאנמר והודו וחופף עם הסרו באזורים מסוימים.
תפוצה ובית גידול

הסרו האדום אנדמי באופן כללי לצפון ומרכז מיאנמר. התפוצה שלו משתרעת על צפון מחוז שאן ומחוז קאצ'ין, צפון ומערב מחוז סאג'אינג, צפון מזרח מחוז צ'ין, וצפון ומרכז מחוז מאג'וואה. למרות שטווח התפוצה שלו גולש מעט למחוז יונאן בסין העממית ולשבע האחיות ההודיות (בעיקר ארונאצ'ל פרדש, מניפור, אסאם, נאגאלנד ומיזוראם), הדיווחים על תפוצה רחבה של המין במדינות אלה כמו גם במזרח בנגלדש ומחוזות דרומיים יותר במיאנמר, מיוחסים לסרו ההימלאיה או לסרו הסיני.
בית הגידול של הסרו האדום הוא יערות גשם ממוזגים, יערות טרופיים ויערות עננים-הרריים בגבהים של 3,000-500 מטר מעל פני הים, כדוגמת הרי אראקאן, הרי אנגדואן, הרי שאן, הרי פאת'קאי והרי נאגה, עם פסיפס של גבעות תלולות, שיחים, סלעים, ומדרונות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות והאקלים הוא טרופי חם ולח; כמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר ומעלה לשנה.
אקולוגיה

אין הרבה מידע על האקולוגיה של הסרו האדום, ומשערים שהיא דומה ברובה למיני סרו אחרים. הסרו האדום פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הצהריים והערב, אך הוא עשוי להיות פעיל גם בלילה. בשאר היום הוא משתמש בצוקים ובמערות כמקום מנוחה ומחסה מפני טורפים.
בעת הבחנה בטורף הסרו האדום פולט שריקה או נחירה רמה המזהירה את שאר בעלי החיים באזור, והוא ינוס במהירות לאזורי סלעים וצוקים בהם יקשה על טורפיו להשיגו. הסרו אמנם פחות מיומן בטיפוס מאשר צפיר או טאר, אך עדיין הוא זריז מאוד בתנועה בשטח הררי, וצועד בבטחה במדרונות וצוקים אנכיים.
הטורפים העיקריים של הסרו האדום הם טיגריס בנגלי, נמר הודו-סין, נמר השלג ודול מצוי, והגדיים עלולים להיטרף כנראה גם על ידי דורסי יום גדולים כעיט. במקרים שבהם הוא נדחק לפינה הוא עשוי להשתמש נגד טורפיו בקרניו החדות.
הסרו האדום הוא בעל חיים טריטוריאלי הפעיל בשטח קבוע אותו הוא מסמן בעזרת בלוטות הריח שבעיניים, שפשוף הקרניים על הצמחייה, או ערימות גללים במקומות ספציפיים. יש לו דפוס פעילות קבוע והוא נוהג לצעוד בשבילים קבועים לאזורי האכלה ומנוחה.
תזונתו של הסרו האדום מורכבת בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, שיחים, עלים וענפים של עצים שונים.
הסרו האדום פעיל בבדידות בדרך כלל, ולעיתים בזוגות או בקבוצות קטנות של 5-2 פרטים. הוא עלול להיות די אגרסיבי כלפי סרואים הפולשים לשטחו, והוא יסלקם על ידי קרניו החדות.
הרבייה היא בין אוקטובר לנובמבר, ולאחר תקופת הריון של 7 חודשים נולד גדי יחיד בתקופת האביב. צבע פרוותו של הגדי הוא כתמתם או אדמדם חיוור, ומלבד זאת הוא די דומה לבוגרים. הגדי נגמל לאחר 6-5 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 30 חדשים לנקבה ו-36-30 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של הסרו האדום היא 20-10 שנים.
איומים ושימור

הסרו האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל ירידה משמעותית של האוכלוסייה שפחותה משיעור של 30% על פני 21 שנים. המידע על הסרו האדום הוא מועט ביותר, ומרביתו מושווה לנתוני השימור של הסרו הסיני. מעמדו האמיתי של סרו זה עלול להיות טוב\גרוע יותר מהמצב הנוכחי. שינויים עתידיים שיתרחשו במצב השימור של המין עשויים לשקף שינוי משמעותי באוכלוסייה או לחלופין לשקף דווקא את מצבו המקורי שלא היה ידוע בשל חוסר במידע.
האיומים העיקריים על הסרו האדום אינם ידועים, אך מכיוון שיש ציד משמעותי של יונקים גדולים באזורי מחייתו, סביר להניח שהוא סובל מרמות גבוהות מאוד של ציד. במיאנמר הסרואים האדומים והסינים הם בין המינים הנסחרים ביותר בשוקי הבשר המקומיים. במהלך שנת 2006, כמעט בכל שוק שנבדק על ידי פעילי שימור במיאנמר בשרו של הסרו היה הנפוץ ביותר ונספרו כמויות גדולות של קרניים וראשים. רבים מהשווקים הללו היו בגבול מיאנמר-תאילנד וסוחרים טענו שמרבית הקונים מגיעים מתאילנד, מה שמעיד על חוסר אכיפה וזלזול בוטה בחוקים של מיאנמר האוסרים על ציד של הסרו. למרות שהסרו האדום מופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בינלאומי בחיות שנכללים ברשימתה, ההגנה של מין זה אינה נמצאת בראש סדר עדיפויות במדינות רבות.
בגלל האמונות המקומיות חלק גדול מבשרו של הסרו האדום נשרף, אך למרות זאת הוא מבוקש מאוד בשוק הבורמזי, כשחלקים כדוגמת הראש, הרגליים הקדמיות, הקרניים והשומן מאזור הבטן נמצאים בשימוש נרחב. מרבית החלקים הנזכרים משמשים לאכילה, ואילו השומן נמכר בבקבוקים קטנים בתעשיית הרפואה המסורתית ועל פי הסוחרים המקומיים הוא מיועד לטיפול בבעיות חיצוניות כגון מחלות עור. הקרניים גם מיוצאות ממינאמר לתאילנד כדי לשמש ככיסוי מקור של תרנגולי קרב, והמקומיים מאמינים שהכיסוי מעניק כביכול לתרנגולים כוח גדול יותר.
בשנת 2006, ראיונות עם סוחרים בשוקי בשר במרכז מיאנמר ובגבול תאילנד גילו כי בכל התחומים ההיסטוריים הסרו האדום הופך לנדיר יותר ויותר, וציידים נאלצים לנסוע למרחקים גדולים מהרגיל על מנת לצודם. הסרו האדום מצוי ככל הנראה בכמה אזורים מוגנים בתחומי מחייתו, אם כי המידע עליהם מועט מאוד וסביר להניח שאין עליהם אכיפה משמעותית.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הסרו האדום אינו ידוע. הוא מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  סרו אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Red serow - מידע ותמונות של סרו אדום באתר ultimateungulate
1 2 3 4 5 6 7  מידע על הסרו האדום באתר arkive
| יעלים |
| --- | --- | --- |
| כבשי שור | כבשי שור |  |
| כבש המושק | כבש המושק |     |
| טאקין | טאקין |     |
| יעלים | יעלים |     |
| עבדקן הרעמה | עבדקן הרעמה |     |
| טאר ההימלאיה | טאר ההימלאיה |     |
| טאר ערבי | טאר ערבי |     |
| טאר נילג'ירי | טאר נילג'ירי |     |
| כבש | כבש ארגאלי • כבש מופלון • כבש הבית • כבש אוריאל • כבש גדול-קרניים • כבש דאל • כבש השלג |     |
| כבש כחול | כבש כחול מצוי • כבש כחול גמדי |     |
| יעל | יעל קווקזי מערבי • יעל קווקזי מזרחי • עז מבריגה • יעל איברי • יעל האלפים • יעל נובי • יעל סיבירי • יעל אתיופי • עז הבר (תת-מין: עז הבית) |     |
| צפירים | צפירים |     |
| צפיר | צפיר האלפים • צפיר הפירנאים |     |
| צפיר הקורדילרים | צפיר הקורדילרים |     |
| סרו | סרו יפני • סרו סומטרי • סרו סיני • סרו ההימלאיה • סרו אדום • סרו טאיוואני |  |
| גוראל | גוראל סיני • גוראל ההימלאיה • גוראל אדום • גוראל אמור |  |
איור צדודית של סרו אדום.
נוף אופייני לבית גידולו של הסרו האדום.
הנמר הוא אחד הטורפים העיקריים של המין.
איור של סרו אדום לצד סרו סיני.
יצחק אייזיק וייס

רבי יצחק אייזיק ווייס (תרל"ה, 1875 – י"ג בסיוון תש"ד, 4 ביוני 1944) היה האדמו"ר השני של חסידות ספינקא. ידוע כבעל  ה"חקל יצחק" על שם ספר כתביו שיצא לאור אחרי מותו.
ביוגרפיה

נולד בעיירה ספינקא שברוזנות מרמורש, אז באוסטרו הונגריה וכיום בשטח רומניה, לר' יוסף מאיר וייס, האדמו"ר הראשון של חסידות ספינקא. אביו קרא לו על שם רבו המובהק ר' יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב. התפרסם מגיל צעיר בכשרונותיו ובהתמדתו בתורה בנגלה ובנסתר ובתפילותיו הנלהבות. מגיל צעיר החליף שאלות ותשובות עם גדולי הדור ובהם המהרש"ם, ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנא ור' אברהם פאלאג'י, מרא דאתרא של איזמיר. הוא נישא להרבנית מרים בתו של ר' יששכר בעריש אייכנשטיין אב"ד ווערעצקי (אנ') מחסידות זידיטשוב.
בראש חודש חשוון תרס"ד חווה אביו שבץ, והיה משותק במשך מספר חודשים. גם לאחר שחזר ללכת תפקד באופן חלקי, ובנו סייע לו בניהול החצר החסידית. הוא ירש אותו באופן רשמי לאחר פטירתו בשנת תרס"ט. בתקופה ההיא בתחילת כהונתו נחשבה חסידות ספינקא לשנייה בגודלה בחבל מרמורש, אחרי חסידות ויז'ניץ. ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. ערב סוכות תרע"ז, בשעה שהצבא הרוסי קרב לספינקא, נמלטה החצר ובראשם הרבי לכמה כפרים ועיירות סמוכים עד שהגיעו לבודפשט ולבסוף התיישב במונקאטש, במונקאטש גרו קבוצה נכבדת מחסידי ספינקא וקרובי משפחתו נכדי זקנו רבי שמואל צבי וייס שכיהן בימיו כראב"ד העיר, ואחרי פטירתו מילא מקומו בנו רבי אהרן וייס שכיהן עד אז כאב"ד בנעדיקאוויץ. שם המשיך בניהול החצר ועמד בראש ישיבת "בית יוסף" שייסד, בה למדו כ-150 צעירים. בעת שהותו במונקאטש היה נתון לרדיפה עזה מצדו של רב העיר והאדמו"ר המקומי, רבי חיים אלעזר שפירא. לבסוף הסכים לעזוב את העיר בתמורה לכך שהרב המקומי ישלם לו 100,000 כתר וכי יותר לו לבקר את חסידיו בה פעמיים בשנה ללא הפרעות. בשנת תר"ץ העביר את משכנו ואת הישיבה לעיר סעליש. חסידות ספינקא, שהייתה כבר מרובת תומכים, הפכה בימיו לאחת משלוש החצרות הגדולות בהונגריה יחד עם מונקאטש וסאטמר-סיגט; היו לו אלפי חסידים במרמורש, בטרנסילבניה ובכל רחבי הארץ.
האדמו"ר ניהל התכתבות קצרה ומקוטעת עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת; הלה שלח לו מכתב בעת מחלתו (בערך ב-1929). הרב השיב לו וביקש גם תמיכה לישיבתו, אם כי לא נענה. זמן קצר לפני מותו שלח לו המלך מכתב נוסף, אך נפטר עוד בטרם חוברה איגרת תשובה. כמו כן, שלח פעם ברכה לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והלה שיגר לו מכתב תודה.
עם חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה שב מחוז קרפטורוס לשליטה הונגרית, והוחלו חוקים אנטי-יהודיים. בשנים הבאות עסק האדמו"ר במתן סיוע לפליטים יהודים שנמלטו מהשואה בפולין, והורה לבנות מתחת לביתו בונקר להסתרתם ולספק להם מסמכים מזויפים. הוא אף נעצר פעם בידי הז'נדרמריה ההונגרית למשך יומיים לאחר שיהודי פולני ללא תעודות נתפס בחצרו, אך שוחרר מחוסר ראיות. אך גופו נחלש מאז מתוקף הנסיבות ממה שעוללו לו במאסר.
במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה. באסרו חג פסח תש"ד כונסו יהודי סעליש והסביבה בגטו, בו ישבו כעשרת אלפים נפש. האדמו"ר סירב להפצרות של חסידיו לנסות לברוח, למרות שנשלחו אליו אשרות כניסה לבריטניה ולארץ ישראל. הוא, משפחתו ובני קהילתו גורשו להשמדה באושוויץ בא' בסיוון, שם נספה האדמו"ר בי"ג לחודש.
ספריו

בחייו לא יצאו ספרים מכתביו למעט הקדמה ארוכה שכתב לספרו של אביו "אמרי יוסף" בה הוא מבסס את שיטת חסידות ספינקא, וכן תשובות בשם "בן פורת יוסף" בסוף ספריו של אביו.
ספריו שיצאו לאחר השואה קיבלו את השם "חקל יצחק" (שדה יצחק בארמית) שבגימטריא זה שווה לשמו "יצחק אייזיק".
תשובותיו ששרדו כונסו לאחר השואה בספר בשם שו"ת "חקל יצחק" שיצא לאור לראשונה בניו יורק, תשכ"ו.
ספרו על התורה – חקל יצחק על התורה, שני כרכים, ניו יורק, תשי"ב-תשי"ד.
לקריאה נוספת

אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ו, בני ברק, תשמ"ח, עמ' רג-רלא.
הערות שוליים

↑  Tzvi Rabinovicz, The Encyclopedia of Hasidism. Jason Aronson, 1996. עמ' 218.
↑  דאס אידישע ווארט. גיליון 356, טבת-שבט תש"ס. עמ' 41.
↑  מנשה אונגר, ספר קדושים: רביים אויף קידוש-השם. פארלאג שולזינגער ברידער, ניו יורק 1967. עמ' 306.
↑  Yeshayahu A. Jelinek, Paul R. Magocsi. The Carpathian Diaspora: The Jews of Subcarpathian Rus' and Mukachevo, 1848-1948.  East European Monographs, 2007. עמ' 173.
↑  ווי ווערט ערלעדיגט דער קאמף צווישען א רב און א רבי'ז אין קארפאטען-רוסלאנד, היינט, 12 ביולי 1929
↑  שלמה רוזמאן, ספר שפר הררי קדם: גולת קארפאטורוס - מארמארוש בתפארתה ובחורבנה. זיכרון קדושים, 1991. עמ' 108.
↑  Yale Strom. The Hasidim of Brooklyn: A Photo Essay. Aronson, 1993. עמ' XXVII.
↑  Tzvi Rabinowicz, Hasidism: The Movement and Its Masters. Jason Aronson, 1988. עמ' 298.
↑  העתק של ההתכתבות מופיע גם בספר Henry Shonberger, What Saved the King: an Account of the Miraculous Recovery of His Majesty King George V of England. Anglo-American Book Institution of America, 1930
↑  ישיבת אור התורה, קובץ חידושי אורייתא: אור התורה. ברוקלין, אלול תשמ"ג. עמ' 17.
↑  אונגר, עמ' 307.
↑  אונגר, עמ' 308.
↑  תצלומו של ר' נפתלי צבי וייס (משמאל), בהגיעו למחנה אושוויץ. מתוך אלבום אושוויץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304418805171  GND: 1052926037  ISNI: 0000 0000 8284 5736  LCCN: nr90024987  VIAF: 97216700   WorldCat (עם VIAF): 97216700
ברוך מאיר יעקב שוחט

הרב ברוך מאיר יעקב הלוי שוחט (ניו יורק, י"ז בכסלו תשט"ו, 10 בדצמבר 1954) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות קרלין סטולין.
ביוגרפיה

נולד בניו יורק, לעזרא ולפייגא שוחט. אמו הייתה בתו של רבי יוחנן פרלוב האדמו"ר מסטולין-קרלין.
כשהיה בן תשע, כשמונה שנים לאחר פטירת סבו רבי יוחנן, קיבלו אותו עליהם כאדמו"ר רוב חסידי קרלין, ובפרט הצעירים שבהם. בשל גילו הוא כונה "ינוקא". צוות מחנכים נסע לארצות הברית כדי להכינו ולהדריכו לקבלת האדמ"ורות. הוא למד בתלמוד תורה של חסידי סטולין בניו יורק.
חלק מזקני החסידות העדיפו שנה קודם הכתרתו לקבל את הנהגת רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב. לאחר האיחוד נקראה חסידות זו 'קרלין לעלוב'. לאחר פטירתו של רבי משה מרדכי סירב בנו רבי שמעון בידרמן להיקרא 'אדמו"ר מקרלין-לעלוב' ובעקבות זאת עזבו אותו חסידיו הקרלינאים וקיימו בחירות פנימיות שבסופן נבחר רבי אהרן רוזנפלד לאדמו"ר. בהליך בוררות שנערך בין שני הפלגים בשנת תשנ"א (1991) הוחלט כי החסידות בראשות רבי ברוך שוחט תיקרא קרלין-סטולין ואילו זו של 'זקני קרלין' תיקרא פינסק-קרלין.
היה נשוי לבת דודתו למשך שנתיים, עד שהתגרשו. בשנת תשל"ז נישא בשנית בארצות הברית לחיה מרים, בת הרב משה דוד שטיינוורצל, ראש ישיבת באבוב.
ביוגרפיה > הנהגתו

החל להנהיג את חסידות קרלין בשלבים. בשנת תשכ"ד הגיע בליווי הוריו בפעם הראשונה לארץ ישראל. הוא נסע עם קהל עדתו למקומות הקדושים בצפון הארץ וביקר בקבר סבו בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה. שמחת בר המצווה שלו התקיימה בבית המדרש המרכזי של החסידות בירושלים. בשמחת נישואיו קיבל לראשונה את כתב ההכתרה, שעליו היו חתומים קהילות וראשי חסידות קרלין סטולין, ומאז החל רשמית להנהיג את החסידות.
בשנת תשמ"ה פרש ממוסדות העדה החרדית שבירושלים והחל לקחת למוסדותיו כספים מרשויות המדינה. בעקבות זאת פרשה מן החסידות קבוצת חסידים בראשות הרב יוסף ציינוירט ופתחה קהילה נפרדת. לימים מונה בקבוצה זו הרב אברהם חנון לאדמו"ר, והם נקראים "קהל חסידי ירושלים".
בשנת תשנ"א עלה לישראל והתיישב בירושלים. בתשנ"ו עבר להתגורר בגבעת זאב והקים שם קריה עם כשלש מאות משפחות, בשם "פרי הארץ".
בשנת תשנ"ו הכתיר בביתו את אחיו הרב יוחנן שוחט לאדמו"ר מלוצק, ואף עודד חלק מחסידיו לעזור לאחיו לבסס את קהילתו.
הרב שוחט נוסע מדי שנה בו' באייר לארצות הברית לקבר דודו האדמו"ר יעקב חיים בדיטרויט, ובי"ז בסיוון למלינוב לקבר האדמו"ר בעל הבית אהרן מקרלין.
ביוגרפיה > פעלו

בתקופת הנהגתו גדלה חסידות קרלין והיא מונה כאלפיים משפחות, רובן בישראל - ירושלים, גבעת זאב, מודיעין עילית, ביתר עילית, בני ברק וטבריה, וכן ריכוזים בבורו פארק, מונסי וליקווד שבארצות הברית, ובשכונת סטמפורד היל שבלונדון. הוא עודד את חסידיו להרחיב את הנוכחות החסידית בטבריה.
כשהחל גל העלייה לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991 שלח הרב שוחט שליחים כדי להביא לישראל נערים ונערות יהודים ולקרבם לשמירת מצוות. הוא הקים להם בישראל מוסדות לבנים "לציון ברינה" ולבנות "בת ציון". בקייב שבאוקראינה פתח מוסדות בנשיאותו.
הרב שוחט ממעט להשתתף באירועים ציבוריים ומקפיד שלא יצלמוהו ואינו נוקט קו רשמי בפוליטיקה הארצית עקב צוואת סבו האדמו"ר רבי יוחנן, אולם רוב חסידי קרלין תומכים באגודת ישראל.[דרוש מקור] השקפתו הפוליטית היא ימנית, ובתקופת תוכנית ההתנתקות דיבר רבות על הצורך לעזור ליהודים המפונים מגוש קטיף ויזם עצרת תפלה בכותל המערבי נגד התוכנית[דרוש מקור]. הוא השתתף בלוויית שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו ביוני 2014.
הוא דוגל בגישה פתוחה יחסית ללימודים אקדמיים לנשים. בסמינר של החסידות קיימים מסלולי הכנה לתעודת בגרות וכן מסלולים ללימודי תואר ראשון, בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה הפתוחה.
בניגוד לעמדת רוב הרבנים החרדים בישראל, הרב שוחט סבור שלא ניתן לאסור באופן גורף את השימוש באינטרנט ובמכשירי סמארטפון, ושזוהי גזרה שהציבור אינו יכול לעמוד בה ולכן גם לא תועיל. תחת זאת, לדעתו, יש להקפיד על סינון. לכן תמך בהקמת ספק האינטרנט המסונן אתרוג בהכשר מרבנים מחצרו.
הרב שוחט יודע לנגן בכמה כלים (זאת על אף כי חסרות לו שלוש אצבעות בידו השמאלית) ומתעניין בתחומים רבים. הוא נצפה לא פעם בתערוכות בחו"ל של אומנות, תעשייה צבאית, ג'יפים ועוד.
הרב שוחט הוא אספן של ספרים וכתבי יד תורניים עתיקים, וספרייתו מכילה כתבי יד נדירים.
ילדיו

לרב שוחט 16 ילדים.
בנו בכורו מזיווג ראשון, הרב דוד יהושע, הוא רב קהילת "קהל חסידים שארית יעקב" בלוס אנג'לס.
בתו דבורה שיינדל נשואה לרב שרגא פייבל רוזנבוים
חתנו הרב משה ויליגר.
בנו הרב יוחנן הוא חתן רבי ישראל אליעזר אדלר האדמו"ר מדז'יקוב ויז'ניץ, מכהן כרב קהילות קרלין בביתר עילית.
בנו הרב ישראל חיים הוא חתן הרב נחום טברסקי מרחמסטריווקא. רב קהילות קרלין במודיעין עילית.
בנו הרב אהרן רב קהילת קרלין בבורו פארק, חתן הרב פינטר מלונדון
בנו הרב שמעון שלמה רב קהילות קרלין במונסי ובליקווד, חתן הרב אשר ליברמן מליקווד
בנו הרב אשר רב קהילות קרלין בטבריה ובני ברק, חתן הרב בורנשטיין האדמו"ר מראדמסק בני ברק
בנו הרב משה צבי נשוי לבלומה רייזל בתו של רבי ישעיה דוד מלכיאל מטולנא בית שמש, חתנו של רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין מכהן כרב קהילת קרלין בירושלים.
חתנו הרב יצחק קוריץ (נכדו של ר' זלמן קוריץ, מה'אלטע קארלינערס')
חתנו אשר אנשיל איכנשטיין, בן האדמו"ר מטריסק.
חתנו הרב ניישלאס
חתנו הרב יהודה שפירא בנו של רבי קלמן מנחם שפירא מפיאסצנה
חתנו הרב מיכאל אליעזר קאהן
בנו הרב אברהם אלימלך, חתן הרב יעקב יצחק אלעזר מייזליש רב קהילת עבודת הלב.
בנו הרב מרדכי, חתן הרב שלמה קוטיינר, ר"מ בישיבת 'לב שמחה' גור בלונדון
לקריאה נוספת

בנימין בראון, כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2018
נתן ברנד, הינוקא שהפך לרבי גדול, בשורות טובות, ירושלים, 2025.
הערות שוליים

↑  'הגיע ה"ינוקא" מקרלין', חרות, 14 בדצמבר 1965, עמ' 4.
↑  משה ויסברג, מסמך מרתק משנה חשיבה על התמודדות חרדית באינטרנט, באתר בחדרי חרדים, 4 בדצמבר 2016
↑  משה ויסברג, "לא אסרתי כי אני סומך על החסידים", באתר בחדרי חרדים
↑  ראו לדוגמה - אלעד נבו, טוביה טננבום: "אני רואה שנאת אחים תהומית ובוכה, אנחנו חוזרים למה שהחריב אותנו", באתר ישראל היום, 2 במרץ 2023
↑  אלי הירשמן, ‏הסיפור מאחורי חסידות קרלין-סטולין שפקד אותה האסון בגבעת זאב, באתר ‏מאקו‏, 17 במאי 2021
↑  יאיר אטינגר, הביקור ההיסטורי של האדמו"ר במוזיאון ישראל, באתר הארץ, 20 באפריל 2012
↑  שער ותוכן עניינים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307084905171  VIAF: 97279010   WorldCat (עם VIAF): 97279010
רומן וישניאק

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1897 פבלובסק, רוסיה 
 פטירה:  22 בינואר 1990 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תחום יצירה:  צילום 
 צאצאים:  Wolf V. Vishniac 
 
רומן וישניאק (באנגלית: Roman Vishniac;‏ 19 באוגוסט 1897 – 22 בינואר 1990) היה צלם יהודי-אמריקאי ממוצא רוסי שעיקר פרסומו בא לו בזכות שתיעד בצילומיו את התרבות של יהודי מרכז ומזרח אירופה לפני השואה.
וישניאק היה צלם מגוון ביותר, הוא היה בעל ידע רב בביולוגיה, אספן אמנות מומחה ומורה להיסטוריה של האמנות. לכל אורך חייו הוא תרם תרומות נכבדות בשטחי המיקרופוטוגרפיה וצילום בהשהיה. וישניאק גילה גם עניין רב בהיסטוריה, במיוחד זו של בני עמו. הוא שמר על קשר עבות ליהדותו ובתקופת חייו המאוחרת היה אף ציוני.
וישניאק זכה בהכרה בינלאומית בזכות עבודתו כצלם – תמונותיו מן השטעטל והגטאות היהודיים, צילומי פורטרט של אישים ידועים ותמונות מיקרוסקופיות בתחום הביולוגיה. ספרו הידוע ביותר הוא "עולם שנעלם" (A Vanished World), אשר פורסם בשנת 1983 והיה אחד הספרים הראשונים אשר תיעדו בתמונות את תרבות יהודי מזרח אירופה בתקופה שקדמה לשואה. וישניאק אף נודע כהומניסט אדוק אשר הערצתו לחיים בולטת בעבודתו.
קורות חיים > ילדותו

רומן וישניאק נולד בדאצ'ה של סביו בעיירה פבלובסק שבפאתי סנקט פטרבורג. הוא גדל במוסקבה. הזכות להתגורר במוסקבה בתקופת הצאר הוענקה ליהודים מעטים בלבד, אבל וישניאק יכול היה לגור בעיר כיוון שאביו, סלמון וישניאק, היה יצרן אמיד של מטריות, ואמו מניה הייתה בתו של סוחר יהלומים עשיר. בחודשי הקיץ, היו בני משפחת וישניאק עוזבים את העיר ושוהים בדאצ'ה סמוכה.
כילד הוקסם וישניאק מתחום הביולוגיה והצילום וחדרו היה מלא ב"צמחים, חרקים, דגים וחיות קטנות". ביום הולדתו השביעי קיבל מסבתו מיקרוסקופ שאליו חיבר מצלמה והחל לצלם אברי בעלי חיים שונים. עד היותו בן 10 קיבל את חינוכו בבית הוריו, והחל מגיל זה למד בבית ספר פרטי במוסקבה. החל משנת 1914 למד משך שש שנים במכון שאניאבסקי (כיום אוניברסיטה) במוסקבה. עוד בתקופת היותו סטודנט שירת בצבא הצאר ואחר כך בצבא הסובייטי. לאחר שקיבל תואר דוקטור בזואולוגיה הפך למרצה לביולוגיה.