stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד סטייכן
קריירת הצילום > השותפות עם סטיגליץ

סטייכן ואלפרד סטיגליץ נפגשו לראשונה ב-1900 כאשר סטייכן עצר בניו יורק בדרכו ממילווקי לפריז. סטיגליץ שיבח את הרקע של סטייכן בציור, ואף קנה ממנו שלושה תצלומים מודפסים.
בשנת 1902 כאשר סיטגליץ הקים את מגזין הצילום "Camera Work" הוא ביקש מסטייכן את עזרתו בהקמת המגזין, עיצוב הלוגו ואת גופן הכתב. ב-1905 סייע לסטיגליץ להקים את גלריה 291, שהייתה בעלת תפקיד מרכזי בהחדרת אמנות האוונגרד האירופי לארצות הברית ולמיצוב מעמדו של הצילום כאמנות, והציגה תערוכה אמריקאית ראשונה שכללה בין השאר את האמנים: אנרי מאטיס, אוגוסט רודין, פול סזאן, פבלו פיקאסו וקונסטנטין ברנקושי. סיטגליץ וסטייכן היו בין המקדמים החשובים של הפיקטוריאליזם ושל הצילום כאמנות בכלל. השניים המשיכו בשיתופי הפעולה גם בזמן כהונתו של סטייכן כמנהל מחלקת הצילום במוזיאון לאומנות מודרנית. מבין התערוכות הרבות שהעלו בולטת התערוכה "דיוגנס עם מצלמה" 1952-1961, תערוכה בה הציגו צלמים רבים את התוצאות של חיפושם, לכאורה, אחר האמת.
סטייכן החל להתנסות בצילום בצבע ב-1904 והיה לאחד האנשים הראשונים בארצות הברית שהשתמשו בטכניקת אוטוכרום של האחים לומייר. ב-1911 הוכתר סטייכן, על ידי לוסיין פוגל המו"ל של המגזין "ז'רדן דה מוד" ו"לה גאזט די בון טון", כאדם שקידם את האופנה כאמנות בעזרת תצלומים. סטייכן צילם שמלות שעוצבו בידי מעצב אופנת העל פול פוארה. אלה פורסמו באפריל 1911 במגזין "אומנות העיצוב". לטענת ג'ס אלכסנדר, היו אלה צילומי האופנה המודרניים הראשונים. הם העבירו תחושה של איכויות גופניות בנוסף למראה הלבוש עצמו, כהנגדה לאילוסטרציה של האובייקט עצמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה פיקד על מחלקת הצילום של חיל המשלוח האמריקני, עבר אל סגנון הצילום הישיר, אך בהדרגה חזר לצילום האופנה. בשנת 1928 צילם סטייכן את השחקנית גרטה גרבו - תצלום שהפך לאחד הפורטרטים המזוהים איתה ביותר.
קריירת הצילום > מומה - מוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק

המוזיאון לאמנות מודרנית, שהוקם בשנת 1929, היה מוזיאון האמנות המודרנית הראשון שפתח מחלקה לצילום. בשנת 1940 מונה באומונט ניוהל כאוצר הצילום הראשון של המחלקה והחל לקדם את הצילום כאמנות.
בשנת 1947 התפטר ניוהול ואדוארד סטייכן נכנס לנעליו והחל לנהל את המחלקה. חבר הנאמנים של המומה לא היה מרוצה מהכיוון אליו חתר ניוהול בתערוכותיו, שלא הצליח להעלות את הצילום ממעמדו השולי בין האמנויות היפות, ליצור שוק משגשג לצלמים המובילים שקידם, ובעיקר, שלא הצליח להביא מספיק קהל לתערוכות. התעקשותו של ניוהול להתייחס אל הצילום רק כאמנות יפה יצרה ניכור בין המחלקה לצילום לבין קהל גדול של צלמים חובבים, ובינה לבין קהילה גדולה של צלמי עיתונות, שראו בה מחלקה "סנובית".
לימים סיפר ניוהול על פיטוריו מהמחלקה לצילום במומה: "פתאום המנהל אמר לי, שחבר הנאמנים החליט למנות את אדוארד סטייכן כמנהל מחלקת הצילום. הרגשתי, שלא אוכל לעבוד עם סטייכן. כיבדתי את האיש [...] אלא שלא נראה לי, שיכולנו להיות עמיתים. זה היה עד כדי כך פשוט. העניין שלי בצילום אמנותי הלך וגבר; הוא התעניין יותר ויותר בשימושים האילוסטרטיביים של הצילום, ובמיוחד בהשפעתו הסוחפת על המוני אנשים."
בהשפעתו רעיונות "הראיה החדשה" והבאוהאוס, גיבש סטייכן את גישתו לעיצוב תערוכות הנושא האקסטרווגנטיות שאפיינו את שנותיו כאוצר המחלקה לצילום במומה. בניגוד בולט לסוג הצילום אותו קידם בשנותיו הראשונות כצלם, יחד עם סטיגליץ והפוטוסשן (צילום "אמנותי", יחידאי, עם נושאים קנוניים ובטכניקות צילום ייחודיות), פנה כעת סטייכן הרחק מעבר לצילום האמנותי, לעבר צילום הפרסום והעיתונות, בהם התנסה מאז שנות העשרים של המאה. צילום הדיוקנאות שהביא לו פרסום, תצלומי האופנה עבור מגזינים מובילים כואניטי פייר וווג שהפכו אותו לאדם עשיר, והעבודה כצלם עיתונות עבור הצי האמריקאי הבהירו לסטייכן את כוחו העצום של הצילום העיתונאי, הכמו-תיעודי.
בשנת 1942, עוד לפני שנבחר כאוצר המחלקה, העלה במומה את התערוכה "הדרך אל הניצחון," עליה סיפר:
במרוצת המלחמה אספתי תצלומים וארגנתי תערוכה שנקראה "הדרך אל הניצחון". תערוכה זו היא שהציתה את דמיונם של חבר המנהלים של המוזיאון. כאן היה משהו חדש בצילום עבורם. היו בה תצלומים שהוצגו לא רק בשל ערכיהם האסתטיים. היו בה תצלומים שהשתמשו בהם ככוח, ואנשים התקהלו כדי לראותם. אנשים שמעולם לא נהגו לבקר במוזיאון, באו לראות זאת. לכן, הם באו אלי בהצעה, שאמשיך באותם כיוונים.
התערוכה, וזו שבאה בעקבותיה ב-1945, "כוח בפאסיפיק," (שעוצבו בעזרת הרברט באייר) כללו מסלולים מתפתלים בין הגדלות ענק של תצלומים תיעודיים, שחלקן הגיע לגודל של 3X12 מטרים, וניתלו לא רק על הקירות, אלא "מזדקרים מן הקירות ומן הרצפה ומתקיפים את הראייה". שימושו של סטייכן בצילום כמדיום המוני, הפונה לקהל הרחב, התיישב עם נטייתו של המוזיאון לאמנות מודרנית בשנות מלחמת העולם השנייה לנצל את יוקרתו לשם "חינוך, השראה וחיזוק הלבבות וכוח הרצון של האנשים החופשיים למען הגנה על חירותם".
בין התערוכות הרבות והמשפיעות שאצר סטייכן במוזיאון היו "קוריאה: השלכות המלחמה" (1951); ו"השנים המרות" (1962). אך התערוכה המשפיע והמפורסמת ביותר שאצר הייתה "משפחת האדם" בשנת 1955, תערוכה ענקית שכללה יותר מחמש מאות תצלומים שתארו את החיים, הלידה, העבודה והמוות ב-68 מדינות. את היצירות הציג במארג רחב, תוך התעלמות מוחלטת כמעט מהצלם האינדיבידואל ומאיכויותיו האישיות והאקספרסיביות של ההדפס האומנותי. באישור הצלמים נחתכו הודפסו ונערכו הצילומים שלהם תחת ניצוחו של סטייכן.
קריירת הצילום > עבודות נוספות

סטייכן כיהן בתור העורך של שנתון הצילום האמריקאי בשנת 1943 והיה אחראי על הפרסום של תמונתו של אנסל אדמס, "זריחת הירח, ניו מקסיקו", אותו פרסום אפשר לקהל לצפות ביצירה טרם כניסתה למוזיאון האומנות המודרנית ב-1944.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה למנהל מחלקת הצילום הימית. סרטו הדוקומנטרי, "הגברת הלוחמת", זכה ב-1944 בפרס האקדמיה לצילום הדוקומנטרי הטוב ביותר.
ב-6 בדצמבר 1963 קבל סטייכן את מדליית החירות הנשיאותית, מהנשיא לינדון ג'ונסון. ב-1970 במהלך מופע ערב שהתרחש בזמן פסטיבל הצילום "Rencontres d'Arles" בארל שבצרפת, הוצגו תמונות של סטייכן.
סטייכן רכש ב-1928 חווה בסמוך לווסט רידינג שבקונטיקט וקרא לה בשם אמפיוג'. הוא חי שם עד מותו ב-1973. החווה הפכה לפארק הידוע בשם הפארק של טומפסון, שפתוח לקהל הרחב עד היום.
קריירת הצילום > האגם אור הירח

ב-2006 נמכר אחד מהתצלומים המוקדמים של סטייכן, "האגם-אור ירח" (1904), במחיר של 2.9 מיליון דולר. היה זה אחד הסכומים הגבוהים ששולמו אי פעם על תצלום במכירה פומבית (נכון ל-2012 הוא תופס את המקום החמישי ברשימת התצלומים היקרים בהיסטוריה).
גלריה

נוף עם שדרת עצים",ציור, אדוארד סטייכן
כריכת המגזין "קמרה וורק" שעיצב סטייכן. גיליון ספציפי זה, מספר 2, הוקדש כולו לעבודתו של סטייכן
הסטודיו של ברנקוזי, 1920, אדוארד סטייכן
"ניסוי בצילום שלושה צבעים", אדוארד סטייכן. פורסם במגזין camera work, גיליון 15, 1906
בניין פלאטאיירון בניו יורק, 1904
פורטרט של אוגוסט רודן, 1902
אדוארד סטייכן צילם מעל סיפונה של נושאת המטוסים האמריקנית לקסינגטון על ידי סגן ויקטור יורגנסן, נובמבר 1943
מטוס חוזר לנושאת המטוסים לקסינגטון (USS CV-16) במהלך מבצע גילברט, נובמבר 1943.
לקריאה נוספת

Haskell, Barbara (2000). Edward Steichen. New York: Whitney Museum of American Art.
DePietro, Anne Cohen; Goley, Mary Anne (2003). Eduard Steichen: Four Paintings in Context. Hollis Taggart Galleries.
DePietro, Anne Cohen (1985). The Paintings of Eduard Steichen. Huntington, NY: The Heckscher Museum. (Exhibition Catalog).
Mitchell, Emily (2007). The Last Summer of the World. Norton. (A fictional narrative about Steichen.)
Niven, Penelope (1997). Steichen: A Biography. New York: Clarkson Potter. .
Sandeen, Eric J. (1995). Picturing an Exhibition: The Family of Man and 1950's America. University of New Mexico Press.
Smith, Joel (1999). Edward Steichen: The Early Years. Princeton, NJ: Princeton University Press.
Steichen, Edward (1955). The Family of Man: The Greatest Photographic Exhibition of All Time. New York: Maco Pub. Co for the Museum of Modern Art.
הערות שוליים

↑  Niven, Penelope (1997). Steichen: A Biography. New York: Clarkson Potter, p.4
↑  Niven (1997), p.6
↑  Gedrim, Ronald J. (1996). Edward Steichen: Selected Texts and Bibliography Oxford, UK: Clio Press, p. xiii
↑  Niven (1997), p. 29
↑  Mary Steichen Calderone - Vassar College Encyclopedia - Vassar College, vcencyclopedia.vassar.edu
↑  פיליפס, כריסטופר, 2002. "כס השיפוט של הצילום", בתוך: המדרשה 5 - צילום/טקסט/אמנות, עורכת: נעמי סימן-טוב, המדרשה – בית ספר לאמנות, מכללת בית ברל, עמ' 147
↑  ניוהול בראיון טלוויזיה: WXXI-TV, Rochester' 1979, transcript pages 27-28. מצוטט אצל פיליפס, 2002, שם, עמ'148
↑  Eduard Steichen, "Photography and the Art Museum," in Museum Service (Bulletin of the Rochester Museum of Arts and Sciences), June 1948, p. 69. מצוטט אצל פיליפס, שם, עמ' 150
↑  Ralph Steiner, in MP, (May 31, 1942), The Edward Steichen Archive, MoMA. מצוטט אצל פיליפס, שם, עמ' 150
↑  ציטוטים של ג'ון היי וויטני, אז נשיא מועצת המנהלים של המומה. מופיע אצל פיליפס, שם, עמ' 150
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280546305171  PLWABN: 9810650990005606  BIBSYS: 90131828  BNE: XX966274  BnF: cb12342254r (data)  CiNii: DA0464960X  GND: 118617141  ISNI: 0000 0001 2096 418X  LCCN: n80025899  MusicBrainz: e360d9c5-de3f-4cbd-ad4c-653425dccb54  NARA: 10581940  NDL: 00475558  NGV: 2177  NKC: mzk2002148291  NLA: 35829777  NLK: KAC201808219  NTA: 068812760  PIC: 1983  RKD: 97697  SELIBR: 283573  SNAC: w6hf8k3c  SUDOC: 032381999  TePapa: 29266  Trove: 1106759  ULAN: 500000431  VcBA: 495/141192  VIAF: 73926135   WorldCat (עם VIAF): 73926135 
"יוג'ין, סטיגליץ, קון וסטייכן מעריצים את עבודתו של יוג'ין", תצלום של הצלם הפיקטוריאליסט פרנק יוג'ין (שני מימין) ב-1907. סטיגליץ שני משמאל וסטייכן בצד ימין
פורטרט של אוגוסט רודן לצד פסלו האדם החושב, סטייכן, 1905
"האגם אור הירח", אדוארד סטייכן
אחוזת המטורפים

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  1987
 סוגה:  משחק הרפתקאות גרפי
 פיתוח:  Lucasfilm Games
 הוצאה לאור:  לוקאס ארטס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 הפצה:  Lucasfilm Games
 עיצוב:  רון גילברט גרי וויניק
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  SCUMM
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  Commodore 64, Apple II, IBM PC, Amiga, Atari ST, Nintendo Entertainment System
 המשחק הבא:  יומו של הטנטקל 
 דרישות מערכת
 בקרים:  עכבר
 
אחוזת המטורפים (באנגלית: Maniac Mansion) הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוגת משחקי ההרפתקאות ששוחרר בשנת 1987 על ידי חברת Lucasfilm Games. הוא המשחק הראשון של החברה שהשתמש במנוע SCUMM של החברה. במשחק צריך להציל את סנדי ממדען מטורף. המשחק פותח על ידי רון גילברט וגרי וויניק.

למשחק נוצר משחק המשך, יומו של הטנטקל, אך אין קשר עלילתי חזק בין השניים וכל אחד מהמשחקים עומד בפני עצמו.
ניתן כיום לשחק במשחק גם במחשבים חדישים באמצעות המנוע ScummVM.
משחקיות

אחוזת המטורפים הוא משחק הרפתקה דו־ממדי. המשחק הוא המשחק הראשון של חברת Lucasarts שממשקו "הצבע והקלק" (עם העכבר) ושהשתמש במנוע SCUMM. המשחק מאופיין בכך שניתן להיהרג או להיתקע בו בדרכים רבות.
במשחק משחקים שלוש דמויות: דייב ועוד שניים שצריך לבחור (סיד, מיכאל, וונדי, ברנרד, רייזר וג'ף הם הדמויות הניתנות לבחירה).
עלילה

העלילה מתרחשת באחוזתו של ד"ר פרד אדיסון (אחוזת המטורפים), מדען מטורף שחטף את סנדי ושמוחו נשלט על ידי מטאור שנחת ליד האחוזה 20 שנים קודם. דייב, החבר של סנדי וחבריו של דייב צריכים להציל את סנדי מהמדען המטורף.
ניתן לשחק במשחק זה ממשחק ההמשך "יומו של הטנטקל", כאשר נכנסים לחדרו של אספן הבולים בהווה ומדליקים את המחשב.
חידושים ומשחקי המשך

אחוזת המטורפים דלוקס (Maniac Mansion Deluxe) הוא חידוש למשחק שנוצר על ידי אוהדים. החידוש נוצר מתוכנת Adventure game studio.
יומו של הטנטקל הוא משחק ההמשך שנוצר לאחוזת המטורפים, אך אין קשר עלילתי חזק בין השניים וכל משחק עומד בפני עצמו. במשחק ההמשך נלחמים נגד זרוע תמנון (טנטקל).
Return of the tentcale הוא משחק המשך ליומו של הטנטקל הנוצר בימים אלה על ידי חברה גרמנית ששמה Apeiron Studios.
הערות שוליים

↑  אתר הפרויקט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb177110165 (data)
אלייז'ה גודווין

אלייז'ה גודווין (באנגלית: Elija Godwin; נולד ב-1 ביולי 1999) הוא אתלט אמריקאי, אלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחים 4x400 מטר זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) ומדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר. בעל התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים ותוצאת השנה בעולם (2023) בריצת 400 מטר באולם (44.75 שניות).
ביוגרפיה

גודווין נולד וגדל בקובינגטון, ג'ורג'יה ולו אח ואחות. אמו, ג'ינג'ר לובי, מנהלת משרד רופא. גודווין לומד באוניברסיטת ג'ורג'יה.
ביוגרפיה > 2019

ב-7 במאי 2019 הוא סבל מפציעה חמורה במהלך אימון ריצה, כאשר הוא שופד על ידי כידון. התאונה הותירה את גודווין עם פצעים בגבו ובכתפו וממוטטת את הריאה השמאלית. שירותי החירום טיפלו בו וריסקו חלק מהכידון לפני שהוא נלקח למרכז הרפואי האזורי, שם הוסר הכידון על ידי הרופאים המנתחים.
ביוגרפיה > 2021 > מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית ארד בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > 2022 > מדליית זהב באליפות עולם

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם מייקל נורמן, ברייס דדמון וצ'מפיון אליסון בתוצאה של 2:56.17 דקות לפני ג'מייקה (2:58.58 דקות) ובלגיה (2:58.72 דקות). מדליית ארד בריצת שליחים משולבת 4x400 מטר ביחד עם אליסון פליקס, ורנון נורווד וקנדי סימון בתוצאה של 3:10.16 דקות, אחרי הרפובליקה הדומיניקנית (3:09.82 דקות) והולנד (3:09.90 דקות).
ביוגרפיה > 2023

בתחרות שנערכה באולם בפאייטוויל, ארקנסו ב-25 בפברואר 2023 הוא קבע בריצת 400 מטר שיא אישי חדש, התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים ותוצאת השנה בעולם של 44.75 שניות.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 200 מטר: 20.32 שניות (2021)
ריצת 400 מטר: 44.34 שניות (2022)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 200 מטר: 20.60 שניות (2022)
ריצת 400 מטר: 44.75 שניות (2023)
אלכסיוס הקדוש

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 רומא, האימפריה הרומית המערבית 
 פטירה:  412 רומא, האימפריה הרומית המערבית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
אלכסיוס הקדוש (סורית: ܐܠܟܣܝܘܣ ܪܘܡܝܐ (אלכסיס רומיא); יוונית: Ἀλέξιος; מת 430 לערך) הוא קדוש נוצרי. על פי המסורת הנוצרית, אלכסיוס חי כקבצן אשר חילק את הנדבות שקיבל לעניים אחרים. הוא מת בבית חולים באדסה בשנת 430 לערך.[דרוש מקור: ראו תאריך שונה בתבנית] לאחר מותו, נודע כי למעשה היה בנו של אציל רומאי, שעזב את כלתו ערב נישואיהם על מנת לחיות חיי פרישות ועוני.
ההגיוגרפיה של אלכסיוס הקדוש התפשטה מאזור סוריה וטוענת כי הוא חי במהלך המאה ה-5. פולחן אלכסיוס הקדוש התרחב בסוריה ולאחר מכן ברחבי האימפריה הרומית המזרחית. רק במהלך המאה ה-10 אוזכר אלכסיוס גם במקורות מערביים.
לחייו הוקדשו מספר יצירות מוזקליות - אופרה מאת סטפאנו לאנדי ואורטוריה מאת קמילה דה רוסי.
לקריאה נוספת

אביעד קליינברג, רגל החזיר של האח ג'יניפרו, זמורה ביתן, 2000, עמ' 411-424.
הערות שוליים

↑  Catholic Encyclopedia (1913)/St. Alexius
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279180305171  GND: 118501933  LCCN: n50072216  NKC: uk20241227741  NLG: 44437  VIAF: 35702254   WorldCat (עם VIAF): 35702254 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, ארמון אפיפיורים 
 מיקום:  קסטל גנדולפו 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  קריית הוותיקן 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  קרלו מאדרנו 
 קואורדינטות:  41°44′50″N 12°39′01″E﻿ / ﻿41.7471°N 12.6503°E﻿ / 41.7471; 12.6503
 אתר רשמי
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו(למפת לאציו רגילה) רומא לאטינה גווידוניה מונטצ'ליו פיומיצ'ינו אפריליה ויטרבו פומציה טיבולי צ'יוויטווקיה קמפניה מו. אברוצו אומבריה מארקה טוסקנה הים הטירניאחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו(למפת לאציו מוגדלת) רומא לאטינה גווידוניה מונטצ'ליו פיומיצ'ינו אפריליה ויטרבו פומציה טיבולי צ'יוויטווקיה קמפניה מו. אברוצו אומבריה מארקה טוסקנה הים הטירניאחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו he
 
אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו (איטלקית Ville pontificie di Castel Gandolfo) היא אחוזה השוכנת בעיירה קסטל גנדולפו, 25 ק"מ דרומית-מזרחית לרומא, והמוכרת כשטח אקס-טריטוריאלי הנמצא בריבונות מדינת הוותיקן. באחוזה מספר מבנים וגנים רחבי ידיים המשתרעים על שטח כולל של 550 דונם (יותר משטח קריית הוותיקן עצמה).
היסטוריה

בתקופה הרומית נקרא המקום אלבה לונגה. היישוב הנהיג את ברית קהילות לאטיום. במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, עברה הנהגת הברית לידיה, ואלבה לונגה הוחרבה.
העיירה קסטל גנדולפו נודעה כמקום בו נהגו אפיפיורים רבים לנפוש, והאפיפיור אורבנוס השמיני, שכיהן בין השנים 1623-1644, הורה על הקמת ארמון במקום. הארמון הורחב במשך השנים ושימש כמעון הקיץ של האפיפיור עד 1870, עת סופחה רומא לאיטליה, ומעמדם של כל נכסי הכס הקדוש בעיר ובסביבותיה נותר מעורפל. סוגיה זו, ומעמדו של האפיפיור בכלל, זכו לכינוי "השאלה הרומאית" (Questione Romana), והם הוסדרו עם חתימתם של שלושת ההסכמים הלטרניים ב-11 בפברואר 1929. לפי ההסכמים זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית, ומספר מבנים בבעלותו הנמצאים מחוץ לקריית הוותיקן הוכרו כשטחים אקס-טריטוריאליים של המדינה. בין אלה הייתה גם אחוזת האפיפיור בקסטל גנדולפו, אשר שבה לשמש כמעון הנופש של האפיפיור.
האחוזה

האחוזה חולשת על סביבתה מראש גבעה בגובה של 435 מטר. היא צופה מזרחה אל עבר אגם אלבאנו (Lago Albano) ומערבה אל המישור המשתרע לאורך חוף הים הטירני. במקום שוכנים ארבעה מבנים עיקריים - ארמון האפיפיור (Palazzo Pontificio), וילה דל מורו (Villa del Moro), וילה צ'יבו (Villa Cybo) ווילה ברבריני (Villa Barberini). על גג הארמון נמצא מצפה הכוכבים של הוותיקן, לאחר שהועבר אליו על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר, ובכיכר שבחזיתו ניצבים כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה (Chiesa Collegiata Parrocchiale Pontificia di San Tommaso da Villanova) שהוקמה בין השנים 1658-1661 ומבנה שנמצא בשימוש הסלזיאנים. במקום שוכנים גם שני מנזרי נשים, בית ספר, תחנה קטנה לייצור חשמל, תחנת שאיבה המספקת לאחוזה מים אותם היא שואבת מהאגם, משרדים ודירות המגורים של 21 העובדים באחוזה. כל המבנים האלה ניצבים בלבם של גנים המכסים שטח של 300 דונם. 250 הדונם הנותרים של האחוזה הם חווה חקלאית פעילה, ובה מבנים חקלאיים ואורוות.
הערות שוליים

↑  הזיהוי אינו ודאי.
↑  סעיף 14 לאמנת הלטראנו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 241868968   WorldCat (עם VIAF): 241868968 
בתי האחוזה על הגבעה מעבר לאגם אלבאנו. על גגו של הארמון נראה מצפה הכוכבים של הוותיקן (כיפה עגולה בנקודה הגבוהה היותר). משמאל לה נראית כיפת הכנסייה
חזית אחוזת האפיפיור בכיכר בקסטל גנדולפו
האפיפיור יוחנן פאולוס השני עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בקסטל גנדולפו בשנת 2001
אחוזת הכתר בורנשטדט

חצר אחוזת הכתר בורנשטדט
אחוזת הכתר בורנשטדט (בגרמנית: Krongut Bornstedt) היא נחלה לשעבר של משפחת המלוכה הפרוסית בבורנשטדט בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה, והיא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. האחוזה שוכנת על "אגם בורנשטדט" (Bornstedter See), כ-400 מטרים בלבד מארמון סנסוסי.
האחוזה הייתה מקום מושבה לשעבר של ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ושוחזרה לחלוטין כאחוזה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ונפתחה לציבור בשנת 2002. הנכס לשעבר של שושלת הוהנצולרן משתרע על שטח של 18,000 מטרים רבועים.
היסטוריה

בשנת 1664 רכש פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג את אחוזת בורנשטדט. במקום הוקמה מבשלת בירה ומזקקה שפעלו עד לתקופת שלטונו של פרידריך וילהלם הראשון. גן הכשותנית שהוקם בשנת 1727 ננטש כעבור 100 שנים על פי תוכניות הייפוי של פטר יוזף לנה. האחוזה, שהוכפפה מאז למשרד פוטסדאם, נרכשה מחדש על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בשנת 1841 ונבנתה מחדש בסגנון איטלקי בשנים 1846–1848 לאחר שרפה. הטיוטות למכלול הבניינים נערכו על ידי האדריכל יוהאן היינריך הברלין (Johann Heinrich Haeberlin) על פי המפרט של המלך. משנת 1867 היא הפכה למשכנם של בני הזוג נסיך הכתר פרידריך וילהלם וויקטוריה. גנן החצר אמיל זלו (Emil Sello) עיצב מחדש את הגן על פי המודל האנגלי בשנת 1875. לאחר שיפוצים שונים, התגוררה באחוזה משנת 1901 הנסיכה פאודורה (Feodora), אחותה של הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. האחוזה ניתנה לה לכל החיים. בשנים שלאחר מכן התפתחה בורנשטדט לחצר אמנים עם סופרים, חוגים ספרותיים וציירים. הנסיכה מצאה את המוטיבים לציוריה האימפרסיוניסטים בסביבת אחוזת הכתר.
בשנת 1878 התרחש המיזוג עם אחוזת הכתר גאלין (Krongut Gallin) ואחוזת הכתר החדשה קיבלה את השם "אחוזת הכתר בורנשטדט-גאלין". בשנת 1928 חולק אזור בורנשטדט-גאלין מחדש.
הסופר אויגן דיזל (Eugen Diesel), בנו של רודולף דיזל, התגורר באחוזה בין השנים 1925 עד 1939.
מכלול המבנים שעוצבו מחדש והפכו לבניינים מודרניים עד שנות השמונים של המאה ה-20 פורק ושוחזר משנת 1999. ב-1 ביוני 2002 נפתחה אחוזת הכתר מחדש. בנובמבר 2004 ביקרה המלכה הבריטית באחוזת הכתר.
שימוש מודרני

המכלול כולו בריבקשטראסה (Ribbeckstrasse) 6-7 הושכר לקמעונאים ומסעדנים לאחר השיפוץ. בבנייני החווה לשעבר נפתחו מסעדה ומבשלת בירה, המאפייה המלכותית ומוזיאון דמויות הפיוטר. אומנים מברנדנבורג הפעילו כאן חנויות מכירה למוצריהם. במהלך עונת האדוונט הפכה אחוזת הכתר למוסד שמבקרים בו רבים, ואירועים ותערוכות שונות התקיימו בה במהלך השנה. לדוגמה, הדגמים המוקטנים של פסלי הדובים המאוחדים, המכונים The Minis, הוצגו פעמיים בשנת 2005.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, פחתה האטרקטיביות של השגשוג של הפתיחה ומספר המבקרים ירד, כך שהסוחרים סגרו את החנויות. בעלי המלאכה והדיירים ציינו גם מחלוקות עם ההנהלה כגורם. בשנת 2008, פתח איש ההסעדה הברלינאי יוזף לגנר את המתקן, ובשנת 2015 הוצע למכירה "מכלול הבניינים ההיסטורי בפארק ארמון סנסוסי".
לאחר התחלה חדשה באמצע העשור השני של המאה ה-21, פועלים באחוזה בית החרושת ברנדנבורג, מאפיית החצר המלכותית, חנות האחוזה ומעדניות, כשחנות האחוזה מציעה שטחי מסחר לאומנים מפוטסדאם. חדרי אירועים זמינים לאירועים פרטיים ובבית האחוזה קיים סניף משרד הרישום של פוטסדאם. בסוף שנות העשור מתקיימים אירועים בחצר לאורך כל השנה: קונצרטים, אירועים, שווקים, מסיבת סילבסטר, חג הפסחא, שוקי חג השבועות, פסטיבל ציידים, שוק אדוונט ואפילו אירועי ספורט כמו מרתון הארמונות, שמתחיל ומסתיים באחוזת הכתר בורנשטדט.
על פי התוכנית של לנה למדשאה בין בית האחוזה לאגם, נוצר תחת ויקטוריה גן ורדים. לאחר השחזור הוקם גן הוורדים ונשתל בממדים הישנים, בולטים בו הוורדים מזן השלגייה הלבנים והגבוהים, בנוסף ורדים בגוון לבן שמנת מזן "לה פאלומה 85" והוורדים הגבוהים מהזן "הפיה הוורודה" (Pink Fairy).
הערות שוליים

↑  Besuch der Queen im Krongut
↑  Braumeister mischt das Krongut Bornstedt auf
↑  Ehemalige Mieter erheben schwere Vorwürfe - Dem Krongut Bornstedt laufen die Händler weg
↑  Bornstedt soll verkauft warden
↑  Italienisches Flair und deutsches Bier
↑  Joop macht wieder Mode in Potsdam
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 147604648  VIAF: 190886623   WorldCat (עם VIAF): 190886623
אמפיטריאון

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 מקום מגורים:  תבאי 
 אב:  אלקאיוס 
 אחים:  Perimede 
 בן או בת זוג:  אלקמנה 
 צאצאים:  איפיקלס, Laonome 
 
ערך זה עוסק בדמות במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
במיתולוגיה היוונית, אמפיטריאון (ביוונית: Ἀμφιτρύων) הוא בעלה של אלקמנה, בתו של אלקטריאון מלך מיקנה.
זאוס התחזה לאמפיטריאון ובגד באשתו הרה עם אלקמנה. מאוחר יותר באותו היום כאשר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, שכב גם הוא עם אלקמנה וכך נולדו לה תאומים, האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס, בנו של אמפיטריאון. שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של זאוס, הרה, על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה.
עלילה

האל יופיטר (זאוס) מתאהב באלקמנה, אשתו של אמפיטריאון, מלך תבאי. כאשר אמפיטריאון יוצא למלחמה נגד הטלבואים, יופיטר לובש את דמותו, נכנס לביתם, אוכל, מדבר ושוכב עם אלקמנה שבטוחה שזה בעלה שחזר מהמלחמה. יופיטר מאריך את הלילה כדי שיהיה לו כמה שיותר זמן להיות איתה. כל הזמן הזה מרקוריוס, בנו של יופיטר, עומד על המשמר מחוץ לבית, מחופש לסוסיא, עבדו של אמפיטריאון. כשסוסיא חוזר הוא מגלה שיש מחוץ לביתו אדם שנראה בדיוק כמוהו, שבתחבולות משכנע אותו שהוא לא סוסיא ומבריח אותו משם. אמפיטריאון מאשים את אלקמנה בבגידה. יופיטר (מחופש לאמפיטריאון) אומר לאלקמנה שהוא צריך לחזור לפני שהצבא ישים לב להיעדרו, והוא נותן לה גביע זהב והולך. בשובו הביתה לאחר ניצחונו במלחמה, אמפיטריאון האמיתי שומע מסוסיא שכשחזר הביתה הוא ראה עוד סוסיא עומד ליד הדלת ואמפיטריאון לא מאמין לו. כשהם מגיעים הביתה, אלקמנה חושבת שהוא לועג לה, כי לפני רגע הוא אמר לה שהוא צריך ללכת ועכשיו פתאום הוא חוזר. הם רבים, היא מראה לו את הגביע כהוכחה לכך שהוא היה בבית בלילה והוא מאשים אותה בבגידה. אלקמנה יולדת שני בנים בלידה אחת, אחד של אמפיטריאון ואחד של יופיטר. האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס(אנ'), בנו של אמפיטריאון. שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של יופיטר (יונו/הרה) על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה. יופיטר משמיע את קולו מהשמיים בליווי רעמים ומודה במעשיו.
על פי סיפור נוסף במיתולוגיה, שישה מצאצאיו של מסטור, אחיו של אלקטריאון, חמיו של אמפיטריאון, הגיעו למיקנה כדי לתבוע את חלקם בממלכה. כאשר אלקטריאון סירב לדרישתם, הם הניסו את עדרו. התפתח מאבק בינם ובין בניו של אלקטריאון, ובסופו נותר בחיים רק אדם אחד מכל צד. אוורס, שנותר בחיים, מכר את העדר לאמפיטריאון, וזה החזיר את העדר לאלקטריאון, אך בטעות הרג את אלקטריאון כאשר זרק את אלתו לעבר אחת הפרות. אחיו של אלקטריאון מלך במקומו, האשים את אמפיטריאון ברצח והגלה אותו.