stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספירה (גאומטריה)
הספירה הרב-ממדית בספרות

בנובלה שטוחלנדיה של אדווין אבוט אבוט ישנן מספר התייחסויות לספירה התלת-ממדית ולספירה הארבע-ממדית.
במאמר שפורסם בכתב העת האמריקני לפיזיקה, מארק פטרסון מתאר שלוש דרכים שונות לדמיין ספירות תלת-ממדיות, ומצביע על תיאורים מילוליים של העולמות בקומדיה האלוהית אשר מראים כי ייתכן שדנטה דימה את היקום באופן המזכיר את הגאומטריה של הספירה התלת-ממדית  \mathbb {S} ^{3}; הפיזיקאי האיטלקי קרלו רובלי מצדד גם הוא בפרשנות זו. ביצירתו דנטה דימה את העולם הבא כיקום ימי ביניימי שבמרכזו הגיהנום, כשאת מעגלי קווי הרוחב מחליפות ספירות דו-ממדיות שהולכות וקטנות; ככל שהדמות הראשית דנטה הרחיקה לכת כך היא ראתה עולמות מקודשים יותר המאוכלסים על ידי נשמות טובות, קדושים ומלאכים - ובסוף מסעה הגיעה לספירה המרוחקת ביותר המכווצת לנקודה: אלוהים המצוי בנקודה האנטיפודית לשטן.
ראו גם

כדור (גאומטריה)
כדור (טופולוגיה)
קואורדינטות כדוריות
גאומטריה ספירית
הערות שוליים

↑  Peterson, Mark A. (1979). "Dante and the 3-sphere". American Journal of Physics. 47 (12): 1031–1035. Bibcode:1979AmJPh..47.1031P. doi:10.1119/1.11968. אורכב מ-המקור ב-23 בפברואר 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565817805171  BnF: cb119812876 (data)  GND: 4165914-4  LCCN: sh85126590 
שטח פנים של כדורים n ממדיים, עבור n בין 1 ל 25 (בציר ה-x), עבור רדיוסים שונים (צבעים שונים).
מסדר זיהוי

מסדר זיהוי חי
מסדר זיהוי (באנגלית אמריקנית: police lineup), (באנגלית בריטית: identity parade) הוא נוהל חקירתי-משטרתי מיוחד שבמהלכו עד, שראה חשוד בנסיבות מפלילות, מנסה לזהות אותו בתוך קבוצה של אנשים שאינם שונים בהרבה ממנו. זיהוי כזה מהווה ראיה לכאורה, כי דברי העד נכונים והחשוד הוא שביצע את העבירה. הנוהל פותח ושוכלל, על מנת להבטיח, ככל האפשר, שלא יבוצע זיהוי שגוי.
בנוסף למסדר הזיהוי התקני, המכונה גם מסדר זיהוי חי, קיימים גם מסדר זיהוי תמונות, מסדר זיהוי מאולתר וזיהוי אקראי.
בנוסף למסדרי זיהוי, שנועדו לזהות חשוד על פי המראה שלו, יש גם מסדרי זיהוי שנועדו לזהות חשוד על פי קולו. קיימים גם מסדרי זיהוי לחפצים או בעלי חיים.
מסדר זיהוי חי > שיקולים לעריכת מסדר זיהוי חי

היכרות מוקדמת - אם העד הכיר את החשוד, לפני המקרה הפלילי הנחקר, אין תועלת[דרושה הבהרה] במסדר זיהוי.
אי הכחשת הימצאות במקום - אם החשוד אינו מכחיש את הימצאותו במקום או בנסיבות המתוארות בהודעת העד, לא תהיה תועלת במסדר הזיהוי.
העד לא נחשף למראו של החשוד, חוץ מהמקרה הפלילי - אם תצלום החשוד פורסם באמצעי התקשורת או שהעד נפגש עם החשוד, הערך של עדות המזהה יקטן מאוד, כי לא תהיה ודאות שהזיהוי מתבסס על הזיכרון מהאירוע הפלילי.
קיומם של סימני היכר מובהקים שתוארו על ידי העד - קיום הסימנים האלה, שלא יהיו משותפים עם יתר העומדים במסדר, מבטיח את הזיהוי ומייתר את מסדר הזיהוי.
הסכמת החשוד - ללא הסכמת החשוד אין אפשרות לערוך מסדר זיהוי חי והסירוב להשתתף במסדר זיהוי יכול לפעול לרעת החשוד בבית המשפט.
כושר הראיה של העד ונסיבות שעלולות לפגום בזיכרונו או בעדותו - כושר ראיה ירוד או זיכרון פגום או יכולת שכלית פגומה או הפרעות נפשיות שונות, עלולים לפסול את עדות המזהה מראש, לכן ייתכן שהמאמץ הכרוך בארגון מסדר זיהוי יהיה לשווא.
מסדר זיהוי חי > נוהל עריכת מסדר זיהוי חי

הנוהל המקובל בישראל, שדומה לנוהל המקובל בארצות אחרות, מחייב קבלת הסכמת החשוד להשתתף במסדר זיהוי. אומנם אפשר, מבחינת החוק, לבצע מסדר זיהוי גם ללא הסכמת החשוד, אך אי נכונות החשוד לשתף פעולה, תבליט אותו לעומת יתר משתתפי המסדר ובכך תיפגע מאוד מהימנות הזיהוי האפשרי.
במהלך הזמן, בתי המשפט קבעו בפסיקותיהם מערכת של כללים שנועדה להבטיח את מהימנות הזיהוי ואלה הכללים העיקריים:
במסדר יעמדו לפחות שמונה אנשים, כולל החשוד.
הניצבים במסדר לא יהיו שונים באופן בולט מהחשוד בצבע עורם, שיערם, קומתם ותכונות גופניות בולטות אחרות.
אם לחשוד יש סימני היכר בולטים, צריך להציב במסדר אנשים הדומים לו בכך.
אם יש לחשוד תכונה גופנית בולטת, שלא ניתן להציב במסדר אנשים נוספים בעלי אותה תכונה, צריך לטשטש או להסתיר את התכונה אצל כל משתתפי המסדר.
החשוד זכאי לבחור לעצמו את המקום בו יעמוד בתוך שורת הניצבים והוא יכול לשנות את מקומו לפני כל ניסיון זיהוי נוסף, אם מדובר בכמה מזהים.
לחשוד זכות לנוכחות עורך דין או נציג אחר מטעמו.
מקובל לתת לחשוד או לנציגו אפשרות להציג שאלות לעד המזהה, מיד לאחר הזיהוי.
ארגון המסדר צריך להיעשות בצורה שלא תאפשר למזהה לראות את החשוד לפני מסדר הזיהוי.
המזהה ימצא בנוכחות איש משטרה מהימן ומנוסה שיובילו אותו למעמד הזיהוי ויבטיח שאף אחד לא רמז למזהה על זהות החשוד, מקומו בשורה או סימן היכר אחר.
עורך המסדר ינהל פרוטוקול מפורט של המתרחש והנאמר במסדר הזיהוי.
מסדר זיהוי תמונות

מסדר זיהוי תמונות נופל בערכו ממסדר זיהוי חי ובנוסף לכך, הצגת תמונתו של חשוד בפני עד, עלולה לגרום לכך שמסדר זיהוי חי, שיערך לאחר מכן, יאבד את ערכו הראיתי, כי העד עלול לזהות בו לא את האיש שראה מבצע את העבירה, אלא את האיש שראה בתמונה. משתמשים במסדר זיהוי תמונות רק כשהחשוד מסרב להשתתף במסדר זיהוי חי או שאינו זמין למסדר זיהוי חי (נמלט או שכתובתו לא ידועה) או שהעד המזהה מסרב, מטעמיו הוא, לקחת חלק במסדר זיהוי חי.
מסדר זיהוי מאולתר

ניצול הזדמנות בה החשוד נמצא בסביבת אנשים הדומים לו חיצונית וכך יתבצע מסדר זיהוי חי (פורמלי) ללא ידיעת החשוד גם אם לא הסכים לו מרצונו, מסדר מסוג זה יכול להיעשות במקום שאינו מיועד למסדר זיהוי, כמו מסדרונות או חדרים ציבוריים.
ראו גם

אפקט הגזע האחר
הערות שוליים

↑  רבעון קרימינולוגיה משפט פלילי ומשטרה, כרך א', מס' 3, קיץ תשל"ב, עמוד 296
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572888805171  NKC: ph457477 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
גל

ערך זה עוסק בהתפשטות הפרעה במרחב. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תיאור סכמטי של תנודת מיתר מתוח. נשים לב כי אם בכל נקודת זמן המיתר נראה כמו סינוס:  \ y=\sin(kx). בנוסף, בכל נקודה לאורך הציר האופקי (אחת לדוגמה מסומנת על ידי הקו האנכי) נראה כי גובה המיתר בזמן משתנה גם כמו סינוס:
 \ y=\sin(\omega t). התיאור הכולל של גובה המיתר נתון על ידי
 \ y(x,t)=\sin(kx-\omega t)
בפיזיקה, גל הוא התפשטות (או התקדמות) של הפרעה (סטיה משיווי משקל) בתווך כלשהו או בשדה. לדוגמה, גל במים הוא הפרעה בגובה המים, גל קול הוא הפרעה בצפיפות האוויר, וגל אלקטרומגנטי הוא הפרעה בשדה החשמלי והמגנטי. מאופי השדה, ניתן לראות שיש גלים שיכולים להתפשט רק בחומר, כמו גלי קול או גלים במים, משום שגלים אלו הם הפרעה בשדות הקשורים לתווך עצמו, כמו צפיפותו או גובהו. לעומת זאת, קיימים גלים שיכולים להתפשט גם בריק, למשל גלים אלקטרומגנטיים. בדרך כלל, המונח "גל" מתאר הפרעה מחזורית בזמן. הפרעה שאיננה מחזורית בזמן נקראת פולס.
לגלים תכונות שונות מאוד משל חלקיקים, והם מראים תופעות מיוחדות כמו התאבכות, עקיפה ושבירה. במשך שנים רבות עסק המדע בשאלה האם אור הוא גל או חלקיק, אך כיום הבעיה נפתרה בעזרתה של מכניקת הקוונטים. על פי תורה זו, לכל חלקיק יש גם אופי גלי, תופעה הנקראת דואליות גל-חלקיק, ולכן תופעות גליות לוקחות חלק מכריע בתיאור העולם הקוונטי.
מאפייני הגל

קיימים מספר מאפיינים או פרמטרים פיזיקליים המגדירים את הגל ואת התנהגותו.
משרעת (או אמפליטודה בלעז) – גודל ההפרעה המקסימלי, מסומנת באיור ב- \ y, ולפעמים מסומנת ב- \ A.
אורך גל – המרחק בין שתי פסגות סמוכות של הגל. מסומן לרוב באות  \ \lambda
תדירות – מספר המחזורים ליחידת זמן, מסומנת לרוב באות f או באות  \ \nu .
תדירות זוויתית – מאחר שבדרך כלל מתארים גלים על ידי פונקציות טריגונומטריות, נהוג לנרמל את התדירות, כך שהארגומנט יהיה כפולה של  \ 2\pi . לכן  \ \omega =2\pi f
מספר הגל (וקטור הגל) – מספר הגל, המסומן לרוב ב- \ k, הוא המקביל המרחבי לתדירות הזוויתית. כשם שהתדירות הזוויתית מתקשרת לזמן המחזור על ידי  \ \omega ={\frac {2\pi }{T}}, מספר הגל מתקשר לאורך הגל על ידי  \ k={\frac {2\pi }{\lambda }}. בגלים במרחב רב ממדי, מוגדר וקטור גל, המציין את כיוון התקדמות ההפרעה, והנורמה שלו נתונה על ידי  \ ||{\vec {k}}||={\frac {2\pi }{\lambda }}.
כוון ההפרעה ביחס לכוון התנועה: גל אורכי הוא גל המורכב מהפרעה מתקדמת שכיוונה ככיוון התפשטות הגל, לדוגמה גל קול. לעומתו, גל רוחבי הוא גל שבו ההפרעה המתקדמת מאונכת לכיוון התקדמות הגל, לדוגמה גלים אלקטרומגנטיים. (הערה: יש הסבורים כי גלי מים הם גלים רוחביים אך צריך לשים לב כי גלי מים אינם רוחביים ואינם אורכיים)
מהירות פאזה – מהירות ההתפשטות של חזית הגל. מסומנת ב-v ומוגדרת כ- \ v_{\phi }=\omega /k.
מהירות חבורה – מהירות התקדמות האנרגיה (ריבוע אמפליטודת המעטפת) בחבורת גלים, מוגדרת על ידי יחס נפיצה כ- \ v_{g}={\frac {d\omega }{dk}}.
כאשר  \ v=\ v_{g}=\ v_{\phi }, כמו בגלי סינוס למשל, הקשר בין שלושת הגדלים האחרונים ניתן באמצעות משוואת הגלים –  v=\lambda \cdot f.
מאפיין נוסף לקבוצת גלים הוא הפרש המופע (פאזה) או זווית המופע. גודל זה, המסומן לרוב ב- \ \phi , מתאר את ההפרש בין הארגומנטים של שני גלים.
קיטוב – קיטוב הוא תופעה המתרחשת בגלי רוחב. קיטוב הגל הוא הכיוון ההפרעה (שהוא, בגל רוחבי, ניצב לכיוון התקדמות הגל). לרוב, משתמשים במושג קיטוב בהקשר של גלים אלקטרומגנטיים. קיטוב עשוי להיות ליניארי, מעגלי (כיוון המשרעת מסתובב באופן מחזורי), אליפטי (המקרה הכללי יותר) או אקראי (לא מקוטב).
משוואת הגלים

כשמנסים למצוא את הדינמיקה של מספר סוגי גלים בסיטואציות שונות, בפעמים רבות מגיעים למשוואה משותפת. לכן, משוואה זו זכתה להקרא משוואת הגלים:
זוהי משוואה דיפרנציאלית חלקית, שבה:
הפונקציה  \ \psi (t,{\vec {r}}) היא השדה הרלוונטי שמשתנה במרחב ובזמן (לדוגמה, שדה חשמלי בגלים אלקטרומגנטיים ושדה לחץ האוויר בגלי קול).
v היא מהירות התקדמות ההפרעה. היא נקבעת על פי התכונות של התווך הפיזיקלי.
אופרטורי גזירה: לפלסיאן ונגזרת שנייה לפי הזמן.
באופן כללי, לרוב, המשוואה הזו מתקבלת רק אחרי שעושים מספר קירובים כגון הזנחות של חיכוך, מקדמים שגורמים לנפיצה, תופעות לא ליניאריות וכדומה.
משוואת הגלים > פתרון משוואת הגלים

הפתרון הבסיסי של משוואת הגלים שנקרא "גל מישורי" הוא
פתרון זה ניתן להצגה גם כצירוף של סינוסים וקוסינוסים. בנושא זה כדאי לראות את הערך הדן באוסצילטור הרמוני.
כאשר:
הגודל  \ \omega =2\pi f הוא התדירות הזוויתית של הגל.
הווקטור  {\vec {k}} הוא וקטור הגל, כיוונו הוא כיוון ההתקדמות של הגל וגודלו עומד ביחס הפוך לאורך הגל,  |{\vec {k}}|=k={\frac {2\pi }{\lambda }}.
הקשר בין התדירות הזוויתית למספר הגל במקרה זה הוא  \omega =ck\!\,. במקרה הכללי (כמו בתווך דיאלקטרי, שבו מהירות התקדמות הגל c עשויה להיות תלויה באורך הגל) הקשר הוא לא-ליניארי והפונקציה  \ \omega (k) נקראת יחס נפיצה.
הפתרון הכללי ביותר של משוואת הגלים הוא סופרפוזיציה של גלים מישוריים עם יחס הנפיצה  \omega =ck\!\,, כאשר האמפליטודה  \ A_{\vec {k}} נקבעת על פי תנאי השפה של הבעיה. אם אין תנאי שפה שמגבילים את הערכים שווקטור הגל k יכול לקבל, אזי הפתרון הכללי נתון על ידי טרנספורם פורייה:
 \ \psi (t,{\vec {r}})={\frac {1}{(2\pi )^{3}}}\int _{{\vec {k}}\in \mathbb {R} ^{3}}{\psi _{\vec {k}}(t,{\vec {r}})\ d^{3}k}
עקרונות פיזיקליים

ממשוואת הגלים ניתן להסיק עקרונות פיזיקליים חשובים הנוגעים לטבעם של גלים ולטיב תנועתם. עקרונות אלה אושרו בניסויים וחלקם אף הוסקו באופן אמפירי.
עקרון פרמה – עקרון הזמן המינימלי. קובע כי בתנועתו בין שתי נקודות, חזית הגל, הנקראת גם קרן, תנוע במסלול בו זמן התנועה הוא הקצר ביותר.
חוק הויגנס – קובע כי ניתן להתייחס לכל נקודה על גבי חזית הגל כאל מקור של גל נקודתי.
מעקרונות אלו נובעות תכונות ייחודיות המאפיינות תופעות גליות.
תכונות של גלים

קיימות מספר צורות התנהגות פיזיקליות אופייניות לגלים. קיומן של תכונות אלו מאפשר לקבוע האם התופעה הנמדדת היא גל. רוב התכונות נובעות מכך שהגל, שהוא פתרון של משוואה דיפרנציאלית חלקית ליניארית, הוא ליניארי, ומחוק הויגנס.
תכונות של גלים > החזרה

החזרה (Reflection) היא תופעה שבה חזית גל הנעה בתווך מסוים מגיעה לנקודת מפגש עם תווך אחר ובעקבות כך משנה את כיוונה לכיוון אחר בתווך ממנו הגיעה (וגם את מהירותה). החזרה של גל יכולה להיות באופן מסודר (כגון החזרת אור ממראה) או לא מסודר (כגון החזרת אור מקיר), החזרה קיימת בכל פעם שחזית גל מתווך אחד מגיעה לתווך אחר. על פי חוק סנל, אם זווית הפגיעה היא למעלה מן הזווית הקריטית ישנה החזרה מלאה (כל עוצמת הגל מוחזרת). במקרים אחרים ההחזרה היא חלקית.
תכונות של גלים > שבירה

שבירה (Refraction) היא תופעה בה גל העובר מתווך בעל מקדם שבירה אחד אל תווך בעל גורם שבירה שונה ומשנה את כיוונו (וגם את מהירותו). זווית השבירה נקבעת על פי חוק סנל.
תופעות שבירה והחזרה מתוארות ומאופיינות באופן פיזיקלי על ידי תכונה של התווך, הנקראת עכבה (Impedance). העכבה היא היחס בין הכוח הפועל על האמפליטודה למהירות השינוי בה. עבור גלים אלקטרומגנטיים, העכבה היא הכללה של מושג ההתנגדות החשמלית.
תכונות של גלים > התאבכות

התאבכות היא אולי התופעה המזוהה ביותר עם גלים.
כאשר עוברים מספר גלים דרך אותה נקודה במרחב, האמפליטודה של הגל באותה נקודה תהיה סכום וקטורי (כלומר: כולל התחשבות בכיוון) של האמפליטודות של כל הגלים באותה נקודה. עקרון ההתאבכות הוא מקרה פרטי של סופרפוזיציה – רכיבים ליניאריים המתחברים ביניהם.
באיור לעיל מתוארת התאבכות של שני גלים.
התאבכות בונה (באיור השמאלי) מתרחשת כאשר כל הגלים מגיעים בשיא ומחזקים זה את זה.
התאבכות הורסת (באיור הימני) מתרחשת כאשר סכום האמפליטודות שווה לאפס. עבור שני גלים, כאשר שני גלים בעלי אותה אמפליטודה מגיעים במופע הפוך (הפרש מופע של חצי מחזור) מתרחשת התאבכות הורסת שכן גל אחד מגיע בשיא והשני בשפל (שיא שלילי).
תכונות של גלים > עקיפה

עקיפה (Diffraction) היא תופעה שבה הגל "עוקף" מכשול ונובעת מעקרון הויגנס.
כאשר בין מקור גלים לגלאי מבדיל עצם כלשהו, הגלאי יקלוט חלק מהגל שנפלט מהמקור למרות החסימה בדרך, מכיוון שהגל "עוקף" את המכשול. תופעה זו מתבססת על עקרון הויגנס (ראו נקודת פואסון).
תכונות של גלים > נפיצה

נפיצה היא תופעה שבה חבורת גלים מתפרקת למרכיביה השונים (גלים בעל תדירות אחת ואורך גל יחיד).
כאשר חבורת גלים המורכבת מאורכי גל שונים עוברת לתווך בעל מקדם שבירה שונה מהתווך ממנו באה (ותלוי באורך הגל), זווית השבירה של כל אורך גל היא שונה. תופעה זו נקראת נפיצה. תופעה נפוצה הנובעת מכך היא הקשת בענן.
התקן שגורם לנפיצה הוא מנסרה, בייחוד מנסרה משולשת. אייזק ניוטון ידוע בניסוייו במנסרות ובכך שהצליח ליצור קשת באופן מלאכותי.
דוגמאות לגלים

תנודות של מיתר מתוח – כאשר פורטים על גיטרה, המיתר מתנודד ונוצר גל עומד, והמשוואה המתארת את תנודת המיתר היא משוואת הגלים האידיאלית (בהתאם לתנאי השפה של קצוות קשורים).
גלי מים – גל רוחב הנוצר במים כתוצאה ממגע עצם בהם.
גלי קול – הקול הוא גל אורך של הפרשי לחצים המתפשט בתוך חומר. מהירותו של הקול מושפעת מצפיפות התווך.
גל אלקטרומגנטי – גל רוחב הנובע משדה חשמלי ושדה מגנטי המשתנים בזמן. גל זה יכול להתפשט גם בריק ומהירותו מושפעת מהחומר בו הוא עובר. גלים אלקטרומגנטיים באורכי גל שונים מכונים בשמות כגון: גלי אור וגלי רדיו.
ראו גם

אוסצילטור הרמוני
קרינה אלקטרומגנטית
דואליות גל-חלקיק
אופטיקה
אלגברה ליניארית
אפקט דופלר
ספקטרוסקופ
תיאור גרפי של גל והפרמטרים המאפיינים אותו
השתקפות של דג במים כתוצאה מהחזרת קרני אור
תבנית התאבכות של שני גלים כדוריים ממקורות נקודתיים כאשר אורך הגל גדל ככל שזזים למטה בתמונות והמרחק בין שני המקורות גדל ככל שזזים ימינה בתמונות.
מיוקימיה

| --- | --- |

 תחום:  Neurology
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1141267 
 MeSH:  D020385
 סיווגים
 ICD-10:  G51.4 
 
מיוקימיה היא רעד ספונטני, לא רצוני וממוקד של מספר שרירים או אצוות בשריר, אך הוא איננו מספיק כדי להזיז מפרק. סוג אחד הוא מיוקימיה של השריר האלכסוני העליון.
גורמים

גורמים תורמים שכיחים כוללים: יותר מדי קפאין, רמות גבוהות של חרדה, עייפות, התייבשות, מתח, עבודה מופרזת וחוסר שינה. שימוש בתרופות מסוימות, בסמים או באלכוהול עשוי גם להיות גורם, כמו גם חוסר במגנזיום. תופעה זו עשויה להיראות גם אצל חולים עם טרשת נפוצה.
הערות שוליים

↑  השפעת  הקפאין על ירי מתמשך ביחידות מוטוריות אנושיות
1 2 3  Ainhi D. Ha, Joseph Jankovic, An Introduction to Dyskinesia—The Clinical Spectrum, כרך 98, Academic Press, 2011-01-01, Pathophysiology, Pharmacology, and Biochemistry of Dyskinesia, עמ' 1–29
↑  Eye Twitching Causes, web.archive.org, ‏2013-09-07
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיוקימיה".
פעולת דיבור

פעולת דיבור (או מעשה דיבור; באנגלית: speech act), בתחום הבלשנות ובתחום הפילוסופיה של הלשון, היא פעולה המתממשת על ידי הבעת מבע. כך למשל, המבע "אני מבטיחה לך שאגיע בזמן" אינו רק משפט חיווי המתאר את פעולת ההבטחה, אלא הוא עצמו בגדר ביצוע של פעולת ההבטחה. ההנחה המצויה בבסיס מושג זה היא שלדובר יש כוונה העומדת מאחורי דבריו והמבע הלשוני נועד לממש כוונה זו. עולה מכך שמשמעות של מבע אינה נקבעת רק על פי התוכן הסמנטי שלו, אלא גם על פי כוונת הדובר ועל פי האופן שבו הוא מנסה לממש כוונה זו באמצעות פעולת הדיבור. המושג פעולת דיבור נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין ופותח על ידי ג'ון סרל ובלשנים ופילוסופים נוספים ונחשב למושג יסוד בתחום הפרגמטיקה. פעולות דיבור נפוצות הן בקשה, התנצלות, הבטחה, אזהרה, פקודה, סירוב ועוד.
הרקע הבלשני והפילוסופי

ניתן להבין את החידוש במושג פעולות דיבור על רקע העיסוק הבלשני והפילוסופי במשמעות של מילים ומשפטים במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי פילוסופים כדוגמת פרגה, ראסל, הפילוסופים הפוזיביסטיים, חברי החוג הווינאי וממשיכיהם. התפיסה המקובלת שפותחה על ידיהם הייתה שמשמעות של מילים קשורה בקשר הדוק להוראה שלהן (Reference) וכי משמעות של משפטים קשורה בקשר הדוק לערך האמת שלהם. על רקע תפיסה זו, עיקר העיסוק הבלשני והפילוסופי היה במשפטי חיווי – משפטים המבקשים לציין עובדות בעולם ושניתן לומר עליהם שהם אמיתיים או שקריים. הניתוח המסורתי של השפה באמצעות המונחים אמת-שקר, תוך התמקדות בפסוקי חיווי זכה לכינוי "פילוסופיית השפה האידיאלית". ניתוח זה התרחק משפת היום-יום מתוך ניסיון לזקק את הלוגיקה של השפה, ורק אז להחיל אותה על שפת היום-יום.
כנגד תפיסה זו יצאה קבוצת פילוסופים, ובראשם ג'ון אוסטין, שגישתה כונתה "פילוסופיית השפה הרגילה". פילוסופים אלה ביקרו את הפנייה ללשון "אידיאלית" אשר לדבריהם מייצרת בעיות פילוסופיות מלאכותיות ופתרונות מלאכותיים. לפי הגישה החדשה יש להבין מילים ומשפטים מתוך ההקשר שלהם בשפה והשימוש בהם לצורכי תקשורת לשונית ביום-יום. הפנייה לשפה הרגילה הובילה לפירוק הקשר בין משמעות לבין אמת ולסילוק מרכזיותו של פסוק החיווי בהבנת השפה. המסקנה העולה מתפנית זו היא כי באמצעות מילים ומשפטים לא רק אומרים דברים, אלא גם, ובעיקר, עושים דברים, פועלים בעולם. כדי לנתח את הפעולות הנעשות באמצעות מבעים לשוניים, יש להידרש לא רק למשמעות הסמנטית שלהם, אלא גם להקשר ולנסיבות החוץ-לשוניות של המבע. באופן זה, הפך העיסוק בפעולות דיבור לעיסוק מרכזי בענף הפרגמטיקה בבלשנות.
פעולות הדיבור על פי ג'ון אוסטין

המושג פעולת דיבור נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין (John Langshaw Austin) בסדרת הרצאות שנשא בשנת 1955 באוניברסיטת הרווארד ואשר קובצו בספרו רב ההשפעה "איך עושים דברים עם מילים" (How to do Things with Words).
פעולות הדיבור על פי ג'ון אוסטין > מבע קביעתי ומבע ביצועי

ההבחנה בין מבע קביעתי (constative utterance) לבין מבע ביצועי (אנ') (performative utterance) מופיעה בראשית הרצאותיו של אוסטין. מבע קביעתי הוא מבע אשר "קובע עובדה כלשהי", מבע שתכליתו אינה דבר מה מעבר לאמירה שהיא אמיתית או שקרית. לעומתו, מבע ביצועי הוא מבע שאינו מתאר או קובע דבר מה ולכן אינו אמיתי או שקרי. בנוסף לכך, הוא מבע אשר הבעתו מהווה עשייה של פעולה.
"כיצד עלינו לכנות פסוק או מבע מסוג זה? הצעתי היא לכנותו פסוק ביצועי או מבע ביצועי... השם לקוח כמובן מהפועל לבצע (to perform) המושלם בדרך כלל על ידי פעולה (action). שם זה מצביע על הגיית המבע כביצוע של פעולה – אל לנו לחשוב על הגיית המבע כאמירה של דבר מה ותו לא".
אוסטין מדגים את דבריו במשפטים כדוגמת: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו...", "אני מוריש את שעוני לאחי", "אני קורא לספינה זו המלכה אליזבת".
בעוד שהשיפוט של מבע קביעתי נעשה במונחים של אמת ושקר, השיפוט של מבע ביצועי ייעשה, על פי אוסטין, במונחים של הצלחה או כישלון כשם שנהוג לשפוט פעולות אחרות כפעולות שהצליחו או שכשלו.
פעולות הדיבור על פי ג'ון אוסטין > לוֹקוּציה, אילוֹקוּציה, פֶּרלוֹקוּציה

קשה להבחין בין מבע קביעתי לביצועי, שהרי לעיתים גם כשאנשים מביעים קביעה כלשהי הם תוך כדי זה עשויים גם לבצע דבר באמצעותו, למשל בהודעת התפטרות העובד מכריז ומבצע אותה, תוך כדי כך שהוא מדווח עליה. משום כך בהמשך הרצאותיו המיר ג'ון אוסטין את ההבחנה בין מבע ביצועי למבע קביעתי בהבחנה חדשה, בין שלושה סוגים של פעולות דיבור (acts) במבע (לוקוציו Locutio – נאום בלטינית):
לוֹקוּציה, המבע עצמו – המילים כשלעצמן כלומר התוכן המילולי.
אילוֹקוּציה, הכוונה – הפעולה שהדובר מצפה לה מכוח המילים שאמר. אזהרה, דיווח, התנצלות וכדומה. פעולת הדיבור בשיחה באה לידי ביטוי בפעולות אילוקוציוניות.
פֶּרלוֹקוּציה – התוצאה של המבע.
שלושת סוגי הפעולות הללו מתקיימים בכל מבע.
לדוגמה במבע (שהוא במקרה זה משפט יחיד) "האם תוכלי לפתוח את החלון?" נעשות שלוש פעולות:
פעולה לוֹקוּציונית המבע המילולי (locutionary act) המשמעות הראשונית של האמירה כשאלה לגבי יכולתה של השומעת לפתוח את החלון.
פעולה אילוֹקוּציונית (illocutionary act), הפעולה אליה התכוון אומר המבע, כלומר בקשה וציפייה שהשומעת תפתח את החלון.
פעולה פֶּרְלוֹקוּציונית (perlocutionary act) תוצאת הדיבור. תגובת (או אי תגובת) השומעת לכוונת השומע. אם תפתח את החלון היא תקיים את בקשתו. אם שמעה את הבקשה ולא פתחה, הבקשה לא קוימה, על אף שאכן הייתה בקשה כזו. כלומר הבקשה נתבקשה (כוונת הפעולה הובעה, נעשתה פעולה אילוקוציונית) אך התוצאה לא התקבלה בהתאם לה והפעולה הפרלוקוציונית לא קוימה.
יש לציין שאוסטין עצמו שינה את ההבחנה המדויקת בין שלושת הסוגים והתקשה בה, ואף שינה מעט את ההגדרות עם הזמן, ולכן רוב החוקרים נטשו את החלוקה הזו ונותרו עם הזיהוי של סיווג משני של משמעות הדיבור האילוקוציוני, כלומר החלוקה לסוגי כוונת הדובר, בין אם כוונתו התקיימה לבסוף או לא, ואף אם לא הובנה כראוי, או שהשתמעה ככוונה מסוימת בטעות. כוונת הדובר יכולה להיות מידע (טענה, הודעה), ציפייה מעשית (בקשה, דרישה), הכרזה וקביעת מצב, וכדומה.
פעולות הדיבור על פי ג'ון סרל > סיווג פעולות הדיבור

הסיווג המפורסם ביותר של פעולות הדיבור נעשה על ידי הפילוסוף ג'ון סרל. סרל ממיין פעולות אלה לחמש קבוצות:
א. פעולות דיבור טענתיות (assertative): בפעולות אלה הדובר מתחייב לאמיתות דבריו. פעולות כגון: לתאר, לטעון, להסיק, להכחיש, לאשר.
ב. פעולות דיבור הכווניות (directive): בפעולות אלה הדובר מנסה לגרום לנמען לבצע דבר מה. פעולות כגון: לבקש, לדרוש, להמליץ, להזהיר, לשאול.
ג. פעולות דיבור התחייבותיות (commissive): פעולות אלה מחייבות את הדובר לפעולה עתידית מצדו. פעולות כגון: להבטיח, לאיים, להציע, להסכים.
ד. פעולות דיבור הבעתיות (expressive): בפעולות אלה הדובר מביע מצב פסיכולוגי שבו הוא נמצא. פעולות כגון: להתנצל, לגנות, להודות, לברך, להשתתף בצער.
ה. פעולות דיבור הצהרתיות (declarative): בפעולות אלו הדובר גורם לשינוי מיידי במציאות "מוסדית". פעולות כגון: להכריז מלחמה, לתת שם, לגזור דין, לנדות, להינשא.
באמצעות שימוש במשפט כלשהו ניתן לבצע יותר מפעולת דיבור אחת, ופעולות הדיבור הללו יכולות להשתייך לקטגוריות שונות.
כך למשל, המשפט "תלמדו טוב למבחן!" יכול לשמש בו בזמן כדרישה, עצה או איום. המשפט "סלח לי, לא קלטתי את שמך" יכול לשמש כהתנצלות, כבקשה מהנמען לומר שוב את שמו או כשילוב של שתי הפעולות יחד.
פעולות הדיבור על פי ג'ון סרל > תנאים לביצוע פעולות דיבור

כבר אוסטין עומד על כך שמבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו ממלא תנאים מסוימים. לדבריו, מבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו נתון במסגרת של מוסכמות חברתיות מסוימות שמקנות לו את משמעותו ומביאות אותו לידי מימוש. כך למשל, כדי שהמשפט "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל" יהפוך לפעולת דיבור הצהרתית אשר משנה את הסטטוס של זוג לנשוי על פי ההלכה, צריכים להתקיים תנאים שונים, למשל, ענידת טבעת, הימצאותם של עדים ועוד. פסק דין שלא יינתן על ידי שופט לא יהיה בעל תוקף וכן הלאה.
סרל ממשיך לפתח רעיון זה ומתאר ארבעה סוגים של תנאים שצריכים להתקיים כדי שניתן יהיה לבצע פעולה כלשהי באמצעות מבע:
א. תנאי התוכן הטענתי: ביצוע תקין של פעולת דיבור מותנה במאפיינים מסוימים של התוכן הטענתי המובע בפעולה זו. כך למשל, פעולת דיבור של הבטחה תכלול תמיד טענה הנוגעת למעשה עתידי כלשהו של הדובר. גם כאשר ההבטחה באופן מפורש נוגעת למישהו שאינו הדובר עצמו, למשל במשפט "אני מבטיח שהכלב שלי לא יהרוס לך את הפרחים", היא במובלע כוללת את התחייבותו של הדובר לכך שהוא יעשה משהו עתידי שימנע מהכלב להרוס את הפרחים.
ב. תנאים מקדימים: ביצוע תקין של פעולת הדיבור מותנה גם בידע קודם שהדובר והנמען חולקים יחד. כך למשל, כדי לאיים על מישהו, הדובר צריך לדעת שהנמען חושש מהתממשותו של האיום. אם האיום הוא: "תתנהג יפה או שלא תקבל את האוטו היום", אך הנמען כלל אינו מעוניין באוטו, הביצוע של פעולת הדיבור אינו תקין.
ג. תנאי הכנות: ביצוע תקין של פעולת הדיבור דורש שלדובר יהיו האמצעים והכוונות למימושה. כך למשל, כאשר הדובר מבטיח משהו, הוא צריך להתכוון לבצע הבטחה זו ושיהיו לו האמצעים לביצועה. בלי כוונה ואמצעים, ההבטחה תהיה פגומה.
ד. התנאי המהותי: תנאי זה הוא אילוץ כלשהו שפעולת הדיבור שמה על תנאי התוכן הטענתי, ואילוץ זה יכול להשתנות מפעולת דיבור אחת לאחרת. למשל, כדי שתוכן טענתי מסוים ייחשב להבטחה לא מספיק שהדובר יפרט מעשה עתידי שהוא יעשה, אלא יש צורך שתוכן זה ייחשב כהתחייבות לביצוע המעשה.
פעולות דיבור מפורשות ופעולות דיבור עקיפות

מקובל להבחין בין פעולות דיבור ישירות לבין פעולות דיבור עקיפות. פעולות דיבור ישירות הן פעולות שבהן האקט הלוקציוני מעיד באופן מפורש על האקט האילוקציוני. כלומר, תוכן המבע מבטא באופן ישיר את כוונתו של הדובר. לעומת זאת, בפעולות דיבור עקיפות, תוכן המבע רומז רק בעקיפין לכוונתו של הדובר ולפעולה שהוא ביקש לבצע באמצעות המבע. כך למשל, המבע "אני מבקש שתעביר לי בבקשה את המלח" הוא פעולת דיבור ישירה של בקשה, ואילו המבע "אתה יכול להעביר לי את המלח?" הוא פעולת דיבור עקיפה של בקשה.
השימוש בפעולות דיבור עקיפות נובע לעיתים מכך שפעולות דיבור ישירות עלולות להתפרש כבוטות מדי וכסוטות מכללי הנימוס. אפשר למצוא דרגות שונות של "עקיפות" בשימוש בפעולות דיבור. מידת העקיפות תלויה ביחסים בין המוען לנמען, במידת הפורמליות של הנסיבות, ובתפקיד החברתי של השותפים בשיח. כמו כן, היא משתנה בין תרבויות שונות, בייחוד בפעולות דיבור של בקשה והתנצלות. הגישה העקיפה בולטת גם בתעמולה ובפרסום, והיא נובעת ככל הנראה מהתחושה שיש מידה של חוסר נימוס בפנייה ישירה ושפנייה זו פחות יעילה ועשויה לעורר התנגדות.
כדי שהנמען יבין בצורה נכונה את פעולות הדיבור העקיפות הוא צריך להכיר את הקונוונציות הלשוניות של השיח שבו הוא משתתף וכן לפרש נכונה אימפליקטורה שיחתית. בעיית הפענוח בולטת במיוחד בתרגום של פעולות דיבור משפה לשפה. המתרגם צריך להבין לא רק את המשמעות העילית של המבע, אלא גם את המשמעות האילוקוציונית שעומדת בתשתיתו. הבנה זו מחייבת ידע חוץ-לשוני של נסיבות השיח, מאפייני התרבות ועוד.