טרנספורטים מסלובקיה בתקופת השואה
1942 > שילוחים ללובלין

ראש האס אס ריינהרד היידריך ביקר בברטיסלבה ב-10 באפריל 1942. הוא וויטך טוקה (Vojtech Tuka) (אנ') הסכימו כי משפחות שלמות יגורשו בהמשך, ובסופו של דבר יורחקו כל היהודים מסלובקיה. לכאורה השינוי נועד למנוע הפרדה בין משפחות אך הוא פתר את בעיית הטיפול בילדים ובני משפחה קשישים של מגורשים בעלי כושר עבודה. שילוחי משפחות שלמות החלו ב-11 באפריל וקורבנותיהם הועברו למחוז לובלין. שינוי זה שיבש את תוכניות האס אס במחוז לובלין. במקום שמגורשים יהודים סלובקיים בעלי כושר עבודה יגורשו למיידנק, היה על האס אס להכין מקום למשפחות יהודיות סלובקיות בגטאות הצפופים באזור.
חלק מהרכבות הגיעו לנלנצ'וב וחלק – ללובלין, בלובלין הופרדו גברים בעלי כושר עבודה ונשלחו לעבודה במיידנק, ואילו השאר נשלחו לגטאות לאורך קווי הרכבת. בנלנצ'וב הועברו היהודים למחנות לעבודות כפייה בהרכבים משפחתיים מלאים, בדרך כלל מבלי להפריד בין בני משפחות. מרבית הרכבות הביאו את קורבנותיהן (30,000 בסך הכל) לגטאות שתושביהם גורשו לאחרונה למחנות המוות בלז'ץ או סוביבור, כחלק ממדיניות "דלת מסתובבת" בה הובאו יהודים זרים להחליף את הנרצחים. טרנספורטים אחרונים למחוז לובלין התבצעו ביוני 1942; עשרה טרנספורטים נעצרו לזמן קצר במיידנק, שם נבחרו גברים בעלי כושר עבודה (בדרך כלל בני 15–50) לעבודה; הרכבות המשיכו לסוביבור, שם נרצחו הקורבנות שנותרו.
הקורבנות קיבלו התרעה מוקדמת של ארבע שעות בלבד כדי למנוע את בריחתם. מכות וגילוח זקן בכוח היו דבר שבשגרה, כמו גם הכפפת יהודים לחיפושים פולשניים על מנת לחשוף חפצי ערך מוסתרים. חלק מהסוהרים והפקידים המקומיים קיבלו שוחד כדי להציל את היהודים מהטרנספורט, אך הקורבן בדרך כלל גורש ברכבת הבאה. יהודים הורשו להביא עמם רק 50 ק"ג של פריטים אישיים, אך גם מטען זה נגנב לעיתים קרובות. פטורים רשמיים היו אמורים למנוע מגירוש יהודים, אך הרשויות המקומיות גירשו לעיתים את בעלי הפטור.
רוב קבוצות המגורשים שהו לזמן קצר בגטאות לובלין לפני שגורשו שוב למחנות המוות, בעוד מעטות נותרו בגטאות במשך חודשים ואף יותר. כמה אלפי מגורשים הגיעו למחנות לעבודת כפייה באזור לובלין (כמו פוניאטובה, קונסקובולה וקריכוב (Krychów) (אנ')). באופן לא שגרתי, המגורשים באזור לובלין הצליחו במהירות ליצור קשר עם היהודים שנותרו בסלובקיה, מה שהוביל למאמצי סיוע נרחבים. עם זאת, גורלם של היהודים שגורשו מסלובקיה "נחרץ במסגרת מבצע ריינהרד", יחד עם גורלם של יהודי פולין. מתוך כ-8,500 גברים שהועברו ישירות למיידנק, רק 883 היו בחיים עד יולי 1943. אלפי יהודים סלובקיים נוספים גורשו למיידנק בעקבות חיסול הגטאות במחוז לובלין, אך רובם נרצחו מיד. יהודי סלובקיה שנותרו במיידנק נורו במהלך מבצע חג הקציר; הקבוצה המשמעותית היחידה של יהודי סלובקיה שנותרה באזור לובלין הייתה קבוצה של כ-100 יהודים במחנה לופטוואפה בדמבלין.
חברת בת של המשרד הכלכלי המרכזי בסלובקיה ארגנה את הטרנספורטים ומשרד התחבורה הסלובקי סיפק את קרונות הבקר. חברי משמר הלינקה, פרייוויליג שוצשטאפל (FS, ארגון נאצי סלובקי), והז'נדרמריה היו אחראים על איסוף היהודים, שמירה על תחנות המעבר, והעלאתם לקרונות בקר צפופים לשם גירוש. הטרנספורטים נועדו להגיע לגבול סלובקיה בשעה 04:28. בבוקר ובשעה 08:30 העביר משמר הלינקה את הטרנספורטים לידי הגרמנים הטרנספורטים הגיעו לאושוויץ באותו אחר הצהריים ולמיידנק - למחרת בבוקר.
ב-25 במרץ 1942 יצא הטרנספורט הראשון מתחנת הרכבת פופרד-טטרי בשעה 20:00. לפני עזיבתו שוחח ויסליצני עם המגורשים ברציף ואמר כי יורשו לחזור הביתה לאחר שיסיימו את העבודה שגרמניה תכננה עבורם. המגורשים הראשונים לא היו מודעים לצפוי להם, וניסו להיות אופטימיים. לטענת הניצולים, שירים בעברית ובסלובקית הושרו כששני הטרנספורטים הראשונים של נשים לאושוויץ יצאו מהרציפים. רוב הנשים היהודיות הסלובקיות שגורשו לאושוויץ בשנת 1942 ושרדו את המלחמה, היו משני הטרנספורטים הראשונים במרץ. כנראה היה לכך קשר לעובדה שהיו צעירות וחזקות יותר. מגורשים ממזרח סלובקיה נטו להיות צעירים בממוצע, מכיוון שרוב היהודים מהאזור היו חרדים ונטו להתחתן צעירים. יותר ממחציתם היו בני 21 ומטה. הנשים שגורשו מברטיסלבה היו מבוגרות יותר בממוצע, מכיוון שהתחתנו מאוחר יותר וחלקן כלל לא התחתנו; רק 40 אחוז מהן היו בנות 21 ומטה.