stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מופשט לירי

רוני לנדפילד, "עבור וויליאם בלייק", 1968. עבודתו נכללה בתערוכות ההפשטה הלירית במוזיאון וויטני בשנת 1970, מוזיאון שלדון בשנת 1993 ובמוזיאון בוקה רטון בשנת 2009.
מופשט לירי הוא סגנון באמנות המופשטת, המבקש להביע הלך רוח נפשי אישי ופרטי של צייר בעוצמה רגשית גבוהה. שם הסגנון מתייחס לכך שהחוויה האמנותית הנוצרת מהתבוננות ביצירות דומה להאזנה לשירה, והמכחול משמש בהקבלה לכלי נגינה. הסגנון מזוהה עם אמנים אירופאים מתחילת המאה ה-20 ובראשם וסילי קנדינסקי, ארשיל גורקי ואחרים. באמנות הישראלית מזוהה סגנון זה עם ציירי קבוצת "אופקים חדשים", כגון יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים. בעיני מבקרי אמנות רבים נתפש סגנון המופשט הלירי כרמה הגבוהה ביותר של סובייקטיביות בציור, וכגישה שבין השאר נמנעה מיצירת אשליה של דימוי או חלל.
המונח "מופשט לירי" מתייחס לשתי מגמות קשורות אך מובחנות בציור המודרניסטי שלאחר מלחמת העולם השנייה: האחת היא המופשט הלירי האירופי, שנולד בפריז. מבקר האמנות הצרפתי, ז'אן ז'וזה מרצ'נד, נחשב כמי שטבע את המונח בשנת 1947, כחלק מהזרם האמנותי הראשי יותר, הטאשיזם. המונח טאשיזם הוגדר בשנת 1951 על ידי פייר גוגן, צ'ארלס אסתיין ומישל טאפיה. השנייה היא המופשט הלירי האמריקאי. תנועה זו תוארה בשנת 1969 על ידי לארי אלדריך (אנ'), מייסד מוזיאון אלדריך לאמנות עכשווית (אנ') ברידג'פילד, קונטיקט.
ניתן להשתמש במונח "מופשט לירי" גם כמונח תיאורי, עבור סוג של ציור מופשט הקשור לאקספרסיוניזם המופשט; המונח נמצא בשימוש מאז שנות הארבעים. ציירי אקספרסיוניזם מופשט מפורסים רבים, כמו ארשיל גורקי, זוהו בהקשרים מסוימים ככאלה שיצירתם מתויגת תחת ההפשטה הלירית.
מקור

השימוש המקורי המקובל במונח מתייחס לנטייה שיוחסה לציורים באירופה בתקופה שלאחר 1945 והוא שימש לתיאור כמה אמנים (בעיקר בצרפת) שעבודותיהם מתקשרות למאפייני האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, כגון וולס (אנ'), ז'ראר שניידר (אנ'), הנס הארטונג וז'ורז 'מתיו. באותה עת (סוף שנות הארבעים) חיו ופעלו בפריז ובערים אירופאיות אחרות כמה אמנים אמריקאים כגון פול ג'נקינס (אנ'), נורמן בולם (אנ'), סם פרנסיס (אנ'), ז'ול אוליצקי, ג'ואן מיטשל (אנ') ואלסוורת' קלי. למעט קלי, כל האמנים הללו פיתחו גרסאות אישיות להפשטה בציור, שתויגו בזמנו תחת הכותרות "הפשטה לירית", "טאשיזם", "ציור שדות הצבע", "נואג'יזם" ו"אקספרסיוניזם מופשט".
תנועת האמנות של המופשט הלירי נולדה בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, בתקופה בה חיי האמנות בעיר התחדשו לאחר שנקטעו בימי המלחמה. אמנים רבים הציגו שוב מיד עם שחרור פריז, באמצע שנת 1944. לאור צורות ההפשטה החדשות שנראו בעבודותיהם של כמה אמנים, נטבע בשנת 1947 שמה של התנועה החדשה על ידי מבקר האמנות, ז'אן חוזה מרצ'נד, והצייר, ז'ורז' מתיו. כמה מבקרי אמנות ראו בתנועה זו ניסיון לשחזר את הדימוי של פריז כבירת האמנויות, שפי שנתפסה עד המלחמה. ההפשטה הלירית שיקפה גם את התחרות בין אסכולת פריז לבין אסכולת ניו-יורק שלהאקספרסיוניזם המופשט, שמאז 1946 מייצגיה הטובים ביותר הם ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג ומארק רותקו, שזכו גם לתמיכת השלטונות האמריקאים מתחילת שנות החמישים.
ההפשטה הלירית התנגדה לא רק לקוביזם ולסוריאליזם שקדמו לה, אלא גם להפשטה הגאומטרית. ההפשטה הלירית הייתה, במובנים מסוימים, הראשונה ליישם את לקחיו של ואסילי קנדינסקי, הנחשב לאחד מאבות ההפשטה. בתוך כך, עבור האמנים, ההפשטה הלירית ייצגה פתח לביטוי אישי.
בשנות השישים המאוחרות (באופן חלקי בתגובה לאמנות מינימלית), ציירים רבים הכניסו מחדש אפשרויות ציוריות לאמנות שלהם ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, יחד עם מספר מוזיאונים ומוסדות, זיהה באופן רשמי את התנועה ואת חזרתה להפשטה ציורית כזרם מובחן תחת השם "מופשט לירי".
מופשט לירי אירופאי

מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, אמנים רבים, מבוגרים וצעירים, חזרו לעבוד ולהציג בפריז, ביניהם: ניקולאס דה סטיל, סרג' פוליאקוף, אנדרה לנסקוי וזאקס מרוסיה; הנס הארטונג וולס מגרמניה; אנדרה רוז'דה, ארפאד סנש וסימון האנטאי מהונגריה; אלכסנדר איסטרטי מרומניה; ז'אן פול ריופל מקנדה; ויירה דה סילבה מפורטוגל; ז'רארד ארנסט שניידר משווייץ; לואיס פייטו מספרד; בראם ואן ולדה מהולנד; אלברט ביטראן מטורקיה; זאו וו-קי מסין; סוגאי מיפן וסם פרנסיס, ג'ון פרנקלין קניג, ג'ק יונגרמן ופול ג'נקינס מארצות הברית. האמנים הללו ורבים אחרים היו באותה תקופה חלק מתנועת ההפשטה הלירית, יחד עם האמנים הצרפתים: פייר סולאז', ז'אן-מישל קולון, ז'אן רנה בזיין, ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסייר, רוג'ר ביסייר, פייר טל-קואט, ז'אן מסאג'יר, ז'אן מיוטה ואחרים.
ההפשטה הלירית שהתפתחה בצרפת התנגדה לא רק לשרידי אסכולת פריז אלא גם לתנועות קוביסטיות וסוריאליסטיות שקדמו לה, כמו גם להפשטה הגאומטרית. עבור האמנים בצרפת, הפשטה לירית ייצוג פתח לביטוי אישי. בבלגיה, לואי ואן לינט מייצג דוגמה יוצאת דופן לאמן שאחרי תקופה קצרה של הפשטה גאומטרית עבר להפשטה לירית, שבה הצטיין.
בפריז התקיימו תערוכות רבות שהציגו את יצירותיהם של האמנים בזרם, בין היתר בגלריות ארנו (Arnaud), דרויין (Drouin), ז'אן בוקר (Jeanne Bucher), לואיס קארה (Louis Carré) וגלרי דה פראנס (Galerie de France). בנוסף, הוצגה תערוכה שנתית ב"סלון דה ריאליטה נובל (Salon des Réalités Nouvelles) ובסלון מאי, בו ניתן היה לצפות בציורי כל האמנים הללו. גלריה דרויין ניתן היה לראות את ציוריו של ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסיאר, רוג'ר ביסייר, וולס ואחרים. אירוע חשוב התרחש כאשר ז'ורז' מתיו החליט לקיים שתי תערוכות: L'Imaginaire בשנת 1947 בארמון לוקסמבורג (תערוכה שהוא העדיף לקרוא לה "מופשט לירי" על מנת לקבע את השם); ו-HWPSMTB בשנת 1948, בהשתתפות האמנים האנס הארטונג, וולס, פרנסיס פיקאביה, פרנסואה סטאהלי, ז'ורז' מתייה, מישל טאפיה וקמיל בריאן.
במרץ 1951 התקיימה התערוכה הגדולה יותר, Véhémences confrontees, בגלריה נינה דאוס (Nina Dausset), שם הוצגו לראשונה זה לצז זה אמני מופשט צרפתיים ואמריקאים. התערוכה אורגנה על ידי מבקר האמנות מישל טאפיה, שמילא תפקיד חשוב בעידוד התנועה. ביחס לאירוע זה הוא הצהיר כי "ההפשטה הלירית נולדת». עם זאת, התנועה שלטה בשדה האמנות לתקופה קצרה למדי (עד סוף 1957), והוחלפה במהירות על ידי הריאליזם החדש של פייר רסטני ואיב קליין. החל משנת 1970, התנועה קמה לתחייה על ידי דור חדש של אמנים שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה או מיד אחריה. כמה מאנשי המפתח של התנועה כוללים את פול קאלוס, ז'ורז' רומאתייה, מישל דסטרק ותיבוט דה ריימפרה.
תערוכה בשם "הטיסה הלירית, פריז 1945–1956" (L'Envolée Lyrique, paris 1945–1956), המאגדת את יצירותיהם של 60 ציירים, הוצגה בפריז במוזיאון לוקסמבורג מאפריל עד אוגוסט 2006 וכללה את ציירי התנועה הבולטים ביותר: ז'ורז' מתייה, פייר סולאז', ז'ראר שניידר, זאו וו-קי, אלברט ביטראן, וסרג 'פוליאקוף.
מופשט לירי אירופאי > אמנים בפריז (1945–1956) ומחוצה לה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  Genevieve Asse (1923–)  Mino Argento (1927– )  Jean René Bazaine (1904–2001)  Roger Bissière (1888–1964)  Albert Bitran (1931–2018)  Norman Bluhm (1921–1999)  Alexander Bogen (1916–2010)  Jean-Michel Coulon (1920–2014)  Olivier Debré (1920–1999)  Piero Dorazio (1927–2005)  fr:Joe Downing (1925–2007)  Jean Dubuffet (1901–1985)  Endre Rozsda (1913–1999)  Bracha Ettinger (1948–)  Jean Fautrier (1898–1964)  Pierre Fichet (1927–2007)  Francois Fiedler (1921–2001)  Sam Francis(1923–1994) Annick Gendron (1939–2008)  Marc-Antoine Goulard (1964–)  Hans Hartung (1904–1989)  Simon Hantaï (1922–2008)  Alexandre Istrati (1915–1991)  Paul Jenkins (1923–2012)  Antoni Karwowski (1948–) |  John Franklin Koenig (1924–2008)  André Lanskoy (1902–1976)  Alfred Manessier (1911–1993)  René Marcil (1917–1993)  Georges Mathieu (1921–2012)  Jean Messagier (1920–1999)  Jean Miotte (1926–2016)  Joan Miró (1893–1983),  Francis Picabia (1879–1953)  Serge Poliakoff (1906–1969)  Thibaut de Reimpré (1949–)  Seund Ja Rhee (1918–2009)  Jean-Paul Riopelle (1923–2002)  Emilio Scanavino, (1922–1986)  Vieira da Silva (1908–1992)  Gustave Singier (1909–1984)  Pierre Soulages (1919–)  Nicolas de Staël (1914–1955)  Árpád Szenes (1897–1985)  Gérard Ernest Schneider (1896–1986)  Michel Tapié (1909–1987)  Bram van Velde (1895–1981)  François Willi Wendt (1909–1970)  Wols, pseudonym of Alfred Otto Wolfgang Schulze (1913–1951)  Zao Wou-Ki (1921–2013)  Fahrelnissa Zeid (1901–1991)  |
מופשט לירי אמריקאי

מופשט לירי אמריקאי הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות שהופיעה בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, וושינגטון הבירה ולאחר מכן טורונטו ולונדון במהלך שנות השישים והשבעים. התנועה מתאפיינת בטיפול אינטואטיבי ומשוחרר בצבע, בביטוי ספונטאני, במרחבים אילוזיוניסטים, בהכתמה בצבעי אקריל, בתהליך יצירתי, בשימוש בדימויים לעיתים ובטכניקות ציוריות טכנולוגיות חדשות אחרות. ההפשטה לירית הובילה את האמנות המודרנית הרחק מהמינימליזם ולכיוון אקספרסיוניזם חדש יותר. הפשטה לירית אמריקאית קשורה ברוחה לאקספרסיוניזם המופשט, לציור שדות הצבע ולטאשיזם האירופי של שנות הארבעים והחמישים.
באוגוסט 1993 ערך מוזיאון שלדון לאמנות תערוכה בשם "הפשטה לירית: צבע ומצב רוח". בין המשתתפים ניתן למצוא את: דן כריסטנסן, וולטר דארבי באנארד, רונלד דייוויס, הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, קליב גריי, רוני לנדפילד, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, רוברט נטקין, וויליאם פבט, מארק רותקו, לורנס סטאפורד, פיטר יאנג ועוד כמה ציירים. המוזיאון פרסם הצהרה ובה נכתב:
"כתנועה, ההפשטה הלירית הרחיבה את האסתטיקה המודרניסטית שלאחר המלחמה וסיפקה ממד חדש בתוך המסורת המופשטת, שבבירור חבה את חובה ל"ציור הטפטוף" של ג'קסון פולוק ולצורות הצבעוניות המוכתמות של מארק רותקו. תנועה זו נולדה מתוך רצון לייצר חוויה ישירה, פיזית וחושית, של ציור באמצעות מונומנטליות ודגש על צבע - מה שמאלץ את הצופה "לקרוא" ציורים".
במהלך שנת 2009 אירח מוזיאון בוקה רטון לאמנות בפלורידה תערוכה שכותרתה "הרחבת הגבולות: יצירות נבחרות מהמופשט הלירי ומתוך האוסף הקבוע". בהצהרה שפרסם המוזיאון נכתב:
ההפשטה הלירית התעוררה בשנות השישים והשבעים, בעקבות האתגר של המינימליזם והאמנות הקונספטואלית. אמנים רבים החלו להתרחק מסגנונות גאומטריים, קשיחים ומינימליים, לעבר הפשטות ליריות, חושיות ורומנטיות יותר. האמנים הללו ביקשו להרחיב את גבולות הציור המופשט, להחיות ולהמריץ מחדש "מסורת" ציורית באמנות האמריקאית. במקביל, אמנים אלה ביקשו להחזיר לקדמת הבמה את עדיפות הקו והצבע כאלמנטים פורמליים ביצירות המורכבות על פי עקרונות אסתטיים, ולא כיצוג חזותי של מציאות סוציו-פוליטית או של תיאוריות פילוסופיות.

היצירות המופשטות הכלולות בתערוכה זו שרות בצבע נוזלי עשיר ובאנרגיה שקטה. יופיעו בתערוכה יצירות של האמנים הבאים, הקשורים למופשט הלירי: נטבר בהבסאר, סטנלי בוקסר, למאר בריגס, דן כריסטנסן, דייוויד דיאו, פרידל דזובאס, סם פרנסיס, דורותי גילספי, קליב גריי, פול ג'נקינס, רוני לנדפילד, פט ליפסקי, ג'ואן מיטשל, רוברט נטקין, ז'ול אוליצקי, לארי פונס, גארי ריץ', ג'ון סיירי, ג'ף ויי ולארי זוקס.
מופשט לירי אמריקאי > ההיסטוריה של המונח באמריקה

"הפשטה לירית" הייתה כותרתה של תערוכה שנעה בין כמה מקומות בארצות הברית. היא הופיעה לראשונה במוזיאון אולדריך לאמנות עכשווית, בין אפריל ליוני 1970, והופעתה האחרונה נערכה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בין מאי ליולי 1971. אולדריך, מעצב מצליח ואספן אמנות, הגדיר את מגמת ההפשטה הלירית והסביר כיצד הגיע לרכוש את היצירות. במסגרת התערוכה הוא כתב כך:
בתחילת העונה שעברה התברר שבציור ישנה תנועה שמתמקמת הרחק מהגאומטרי, ציור הקצה והמופשט המינימליסטי, לכיוון הפשטה יותר לירית, חושית ורומנטית, בצבעים רכים ומלאי חיים יותר... מגע האמן תמיד נראה לעין בציור מסוג זה, גם כאשר הציורים נעשים באמצעות ריסוס, ספוג או אובייקטים אחרים... כאשר חקרתי את המגמה הלירית הזו, מצאתי אמנים צעירים רבים שציוריהם משכו אותי כל כך עד שנאלצתי לרכוש רבים מהם. מרבית הציורים בתערוכת ההפשטה הלירית נוצרו בשנת 1969 וכולם הם חלק מהאוסף שלי כעת.
במשך שנים רבות המונח "הפשטה לירית" נאמר באופן מזלזל, מה שהשפיע לרעה על האמנים שנקשרו בזרם זה. בשנת 1989 דניאל רובינס, פרופסור לתולדות האמנות ביוניון קולג', ציין כי הפשטה לירית הוא המונח המשמש בסוף שנות השישים לתיאור החזרה לאקספרסיביות ציורית של ציירים בכל רחבי הארץ וכי כתוצאה מכך "המונח צריך לשמש כיום מפני שהוא בעל אמינות היסטורית".
מופשט לירי אמריקאי > משתתפי התערוכה "הפשטה לירית"

האמנים הבאים השתתפו בתערוכה האמריקאית, "הפשטה לירית":
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  Helene Aylon (1931–2020)  Victoria Barr (1937–)  James Beres (1942–2014)  Jake Berthot (1939–2014)  Dan Christensen (1942–2007)  David William Cummings (1937–2019)  Carl Gliko (1941–)  John Adams Griefen (1942–)  Carol Haerer (1933–2002)  Gary Hudson (1936–2009)  Don Kaufman (1935–)  Jane A. Kaufman (1938–)  Victor Kord (1935–)  Ronnie Landfield(1947–)  Pat Lipsky (1941–)  Ralph Sessions Moseley (1941–)  David Paul (1945–) only in 1970 |  Herbert Perr,(1941–)  William Pettet (1942–2019)  Murray Reich (1932–2012)  Garry Lorence Rich (1943–2016)  Ken L. Showell (1939–1997)  John Seery(1941–)  Alan Siegel (1938–)  Lawrence Stafford (1938–)  William Staples (1934–)  James Sullivan (artist) (1939–)  Herbert Schiffrin (1944–)  Shirlann Smith (1931–)  John Torreano (1941–)  Jeff Way (1942–)  Thornton Willis (1936–)  Philip Wofford (1935–)  Robert Zakanitch (1935–)  |
ראו גם

אקספרסיוניזם מופשט
ציור שדות צבע
המופשט פוסט-ציורי
טאשיזם
קוברה
פורמליזם (אמנות)
אורפיזם (אמנות)
המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי

| --- | --- |


 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  4 בנובמבר 1988 – הווה (36 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  38°59′45″N 77°05′56″W﻿ / ﻿38.995833333333°N 77.098888888889°W﻿ / 38.995833333333; -77.098888888889
 www.ncbi.nlm.nih.gov
  (למפת מרילנד מוגדלת) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי(למפת מרילנד רגילה) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי
 
המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (באנגלית: National Center for Biotechnology Information; בראשי תיבות: NCBI) הוא חלק מהספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית (NLM), שהיא בעצמה חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
היסטוריה

המרכז הוקם ב-1988 בהתאם לחקיקה ביוזמתו של הסנטור קלאוד פפר ונמצא בבת'סדה, מרילנד. NCBI מתפעל GenBank המכיל מידע של ריצוף גנומי, PubMed Central ו-PubMed הכוללים אינדקס של מאמרי מחקר בנושאים ביורפואיים, ומחזיק במאגרי מידע נוספים הרלוונטיים למחקר בנושא ביוטכנולוגיה. כל מאגרי מידע אלו זמינים באינטרנט
באמצעות מנוע החיפוש Entrez.
NCBI מנוהל על ידי הביולוג היהודי אמריקאי דייוויד ליפמן (David J. Lipman), ממציאי ה-BLAST (אלגוריתם להשוואה של רצפי DNA של גנים שונים או רצפי חומצות אמינו של חלבונים שונים) ואישיות מוכרת בתחום הביואינפורמטיקה.
ארגון NCBI אחראי מאז 1992 להפיכת מאגר המידע של DNA מרוצף לזמין לציבור. בנק הגנים מפותח באמצעות שיתוף פעולה של מעבדות שונות ותוך שיתוף פעולה עם מאגרי ריצוף DNA אחרים כמו המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (EMBL) ומאגר ה-DNA היפני (DDBJ).
מאז 1992 הוסיף המרכז לספק מאגרי מידע נוסף על בנק הגנים, בהם OMIM (תורשה מנדלית באדם) (מספק מידע על מחלות תורשתיות), מאגר מודולים מולקולרי (מודולים תלת־ממדים של מבני חלבונים), מפת גנים של גנום האדם,מאגר מידע טקסונומי ופרויקט משותף עם המכון הלאומי לסרטן
(NCI). לכל מין של אורגניזם מקצה NCBI מזהה ייחודי.
בנוסף למאגרי המידע הזמינים באינטרנט מאפשר המרכז הורדה לתוכנות היכולות לשמש ככלי עזר למחקר, כמו תוכנית לחיפוש דמיון בין רצפים (מבוסס על אלגוריתם BLAST).
באתר NCBI מפורסמים גם עשרות ספרים העוסקים בביולוגיה מולקולרית, בביוכימיה, בביולוגיה של התא, בגנטיקה, במיקרוביולוגיה, במחלות, בשיטות מחקר ובווירולוגיה. חלק מספרים אלו פורסמו בעבר בדפוס, ואילו אחרים הם ספרים שנכתבו על ידי צוות NCBI.
קוד מזהה בין-לאומי

קוד מזהה בין-לאומי הוא שם כולל לשיטות סיווג למסמכים אלקטרוניים ופיזיים הנהוגות בעולם. הקוד מופיע כחלק מציטוטי מקורות במאמרים, בוויקיפדיות שונות ובכל מקום אחר בו חשוב לדייק בהפניה למקור, בדרך כלל עקב זכויות יוצרים.
ג'ון וויק 2

| --- | --- |
כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  צ'אד סטהלסקי
 הופק בידי:  בזיל איבניק 
 תסריט:  דרק קולסטד
 שחקנים ראשיים:  קיאנו ריבס, קומון, לורנס פישבורן, ריקרדו סקמארסיו, רובי רוז, ג'ון לגוויזאמו, ואיאן מקשיין
 מוזיקה:  טיילר בייטס ג'ואל ג'יי ריצ'רד
 צילום:  דן לאוסטסן 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ליונס גייט אנטרטיינמנט, Thunder Road Pictures, Summit Entertainment 
 חברה מפיצה:  Summit Entertainment
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  30 בינואר 2017
 משך הקרנה:  122 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פשע, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, רומא, הקונטיננטל 
 תקציב:  40 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   johnwick2
 סרט קודם:  ג'ון וויק
 סרט הבא:  ג'ון וויק 3
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ון וויק 2 (באנגלית: John Wick: Chapter 2) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2017, בבימויו של צ'אד סטהלסקי בו מככבים קיאנו ריבס, קומון, לורנס פישבורן, ריקרדו סקמארסיו, רובי רוז, ג'ון לגוויזאמו, ואיאן מקשיין. זהו הסרט השני בסדרת סרטי ג'ון וויק.
תקציר העלילה

המתנקש לשעבר ג'ון וויק נאלץ לצאת לעזרת ראש ארגון הפשע סנטינו ד'אנטוניו אשר מערב אותו בניסיון לפרק אגדת מתנקשים בינלאומית מסוכנת. בעקבות כך ג'ון נאלץ לנסוע לרומא, שם הוא נלחם בכמה מהמתנקשים האימתניים והמיומנים ביותר בעולם.
צוות השחקנים

קיאנו ריבס - בתפקיד ג'ונתן "ג'ון" וויק, מתנקש לשעבר
קומון - בתפקיד קאסיאן, שומר הראש הראשי של ג'יאנה
לורנס פישבורן - בתפקיד באורי קינג, ראש ארגון פשע בולט
ריקרדו סקמארסיו - בתפקיד סנטינו ד'אנטוניו, ראש ארגון פשע שמאלץ את וויק לבצע התנקשות
רובי רוז - בתפקיד ארס, מתנקשת אשר עובדת עבור סנטינו
ג'ון לגוויזאמו - בתפקיד אורליו, הבעלים של בית עסק המתמחה בטיפול בכלי רכב גנובים
איאן מקשיין - בתפקיד וינסטון, הבעלים והמנהל של מלון קונטיננטל בניו יורק, דמות מרכזית בעולם התחתון
אליפות וימבלדון 1966

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  20 ביוני 1966 – 2 ביולי 1966 (13 ימים) 
 מספר תחרות:  80 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:מנואל סנטנה (ספרד) נשים:בילי ג'ין קינג (ארצות הברית) זוגות גברים:ג'ון ניוקומב/קן פלטצ'ר (אוסטרליה) זוגות נשים:מריה בואנו (ברזיל) וננסי ריצ'י (ארצות הברית) זוגות מעורבים: קן פלטצ'ר/מרגרט סמית' קורט (אוסטרליה)
 
 → אליפות וימבלדון 1965 אליפות וימבלדון 1967 ← 
 
אליפות וימבלדון 1966 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-20 ביוני והסתיימה ב-1 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
התחרות > תחרות הגברים

בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרויות 1964-1965, הודח ברבע הגמר
טוני רוץ' (אוסטרליה אוסטרליה), הודח ברבע הגמר
פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השני
מנואל סנטנה (ספרד ספרד), ניצח בתחרות
ג'ון ניוקומב (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי
דניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הפסיד במשחק הגמר
קליף דראיסדייל (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודח בחצי הגמר
קלארק גרבנר (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השני
במשחק הגמר, מנואל סנטנה מספרד נפגש עם דניס רלסטון מארצות הברית וניצח אותו ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
מרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחת תחרויות 1963 ו-1965, הודחה בחצי הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל), מנצחת בשנים 1959-1960 ו-1964, הפסידה במשחק הגמר
אן היידון ג'ונס (בריטניה בריטניה), הודחה בחצי הגמר
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחה בתחרות
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
אנט ואן זיל (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה ברבע הגמר
פרנסואז דיר (צרפת צרפת), הודחה ברבע הגמר
נורמה ביילון (ארגנטינה ארגנטינה), הודחה בסיבוב השלישי
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם מריה בואנו מברזיל וניצחה  ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. ממנצחי תחרות 1965 רק ג'ון ניוקומב השתתף בתחרות. 4 זוגות דורגו:
רוי אמרסון ופרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
??
קלארק גרבנר ומרטי ריסן (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בחצי הגמר
ביל בורי ואוון דוידסון (אוסטרליה אוסטרליה), הפסידו במשחק הגמר
במשחק הגמר ג'ון ניוקומב וקן פלטצ'ר מאוסטרליה שלא היו מדורגים שיחקו נגד הזוג האוסטרלי הנוסף ביל בורי ואוון דבידסון וניצחו אותם ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
ג'ודי טגארט ומרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), הפסידו במשחק הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל) וננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחו בתחרות
פרנסואז דיר וז'אנין ליפריג (צרפת צרפת), הודחו בסיבוב הראשון
אן היידון ג'ונס ווירג'יניה וייד בריטניה בריטניה), הודחו בחצי הגמר
במשחק הגמר מריה בואנו מברזיל וננסי ריצ'י מארצות הברית ניצחו בשתי מערכות את ג'ודי טגארט ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרויות 1963 ו-1965, ניצחו בתחרות
??
דניס רלסטון ובילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה) ופרנסואז דיר (צרפת צרפת), הודחו בסיבוב השני
במשחק הגמר קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה נפגשו עם דניס רלסטון מאוסטרליה ובילי ג'ין קינג מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
ישראל באליפות

בשנת 1966 בתחרות גברים השתתף אלעזר דודמן. בסיבוב הראשון הוא הוגרל למשחק נגד פטריק ביוסט מצרפת והפסיד לו ב-4 מערכות.
מנואל סנטנה, מנצח התחרות
בילי ג'ין קינג - מנצחת התחרות
עודד פהר

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1970 (בן 54) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק בריסטול אולד ויק 
 בן או בת זוג:  רונדה טולפסון (22 בדצמבר 2000–?) 
 צאצאים:  אטיקוס פהר 
 מספר צאצאים:  2 
 http://www.odedfehr.de
 פרופיל ב-IMDb
 
עודד פהר (נולד ב-23 בנובמבר 1970) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי בעל קריירה בינלאומית. ידוע בתפקידו כארדת' ביי בסרטי הקולנוע "המומיה" (1999) ו"המומיה 2" (2001), בתור אנטואן לקונטה בסרט הקומדיה "הג'יגולו מת מצחוק" (1999) ובהמשכו "הג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי" (אנ') (2005), וכן בתפקידו בתור קרלוס אוליברה בסדרת סרטי "האויב שבפנים".
בטלוויזיה, הוא ידוע מתפקידו בתור פאריס אל-פאריק בסדרה של שואוטיים "תא רדום" (אנ') (2005–2006), בתור סוכן המוסד אייל לוין בסדרה "פרשיות סמויות" (2010–2014), בתור איתן הפרי בסדרת מדע-בדיוני "המשימה הראשונה" (אנ') (2018) של רשת הולו, בתור כארים פארוק בסדרה "דם ואוצרות" (אנ') (2019) של ערוץ CBS, ובשל הופעתו בתור אדמירל צ'ארלס ואנס בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" (2020–2022). בישראל גילם את מושיקו בוארון בסדרת הטלוויזיה "בשבילה גיבורים עפים" משנת 2018.
ביוגרפיה

פהר נולד וגדל בתל אביב לאב, אורי ארנט פהר, מנהל שיווק וגאופיזיקאי ולאם, גילה לחמן, ישראלית ילידת ירושלים, מטפלת במעון יום. לעודד אח גדול, אחות גדולה, ואחות חורגת צעירה.
שירת בחיל הים בין השנים 1989 עד 1992. לאחר שחרורו מהצבא עבד כמאבטח באל על בגרמניה.
השתתף במשך תקופה קצרה בקורס דרמה בפרנקפורט, גרמניה ובעקבות המלצה שקיבל שם עבר ללמוד במשך תקופה ארוכה יותר בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק (אנ') היוקרתי שבבריסטול, אנגליה.
קריירה

פריצתו הגדולה של פהר לקולנוע האמריקאי הייתה בסרט "המומיה" משנת 1999, כאשר גילם לוחם בשם ארדת' ביי, מנהיג כת מוסלמית אדוקה בשם המדג'אים. באותה שנה גילם גם את דמותו של הג'יגולו אנטואן לקונטה בקומדיה "הג'יגולו מת מצחוק".
בשנת 2000 השתתף פהר במיני סדרה מבית הולמרק "לילות ערב". שנה לאחר מכן השתתף בסדרת הטלוויזיה "UC: Undercover" בערוץ NBC. בין השנים 2002–2003 השתתף בסדרה "Presidio Med" מבית היוצר של ER, ששודרה בערוץ CBS. בשנים 2004 ו-2007 שיחק בסרט "האויב שבפנים: אפוקליפסה" ובסרט ההמשך "האויב שבפנים: השמדה". פהר דיבב את דמותו של דוקטור פיית ב"ליגת הצדק: סדרת האנימציה" בין השנים 2003–2005. בין השנים 2005–2006 גילם את הדמות הראשית בסדרת הדרמה האמריקאית "תא רדום". בשנת 2008 גילם את דמות המשנה בסרט המתח "הנבגדת", בתפקיד חוטף העובד עבור סוחרי סמים. בשנת 2010 השתתף כסוכן המוסד בעונה הראשונה השנייה והשלישית של הסדרה "פרשיות סמויות" בערוץ USA וכן בתפקיד דומה בסדרת המדע בדיוני "V".
הופעות האורח של פהר כוללות השתתפות בסרט ההמשך "הג'יגולו מת מצחוק 2" משנת 2005, בעונתה השביעית של סדרת הפנטזיה והעל-טבעי "מכושפות" בתפקיד השד הרע זאנקו, בסדרה המצוירת "אבא אמריקאי" בפרק "Stan of Arabia" מעונתה הראשונה, בפרק Mystery in Space בסדרת האנימציה "באטמן: האמיצים והנועזים", וכן בסדרת הטלוויזיה "מדיום" בתפקיד ד"ר תומאס סטאטלר.
בשנת 2010 הופיע בפרק בסדרת הבת של חוק וסדר, "חוק וסדר: לוס אנג'לס".
בין השנים 2019-2015 הופיע פהר בתפקיד אורח בסדרה האמריקאית "הרשימה השחורה" כסוכן מוסד ישראלי.
בשנת 2016 לוהק לתפקיד ג'אפר בעונה השישית של הסדרה האמריקאית "עד עצם היום הזה".
בשנת 2017 שיחק בסדרה "24: מורשת" בתפקיד עסאם נסרי. באותה שנה גם השתתף בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה "המדריך לרוצח".
בשנת 2018 השתתף בסדרה הישראלית "בשבילה גיבורים עפים" ששודרה בערוץ קשת 12, בתפקיד סוחר הסמים מושיקו בוארון.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "דם ואוצרות" בתפקיד כרים פארוק, מחבל מצרי אשר מנסה לעשות פיגוע המוני בעזרת יצירות וממצאים עתיקים.
בשנת 2020 שיחק בעונה השלישית בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" בתפקיד אדמירל צ'ארלס ואנס, המפקד העליון של צי הכוכבים במאה ה-32.
חיים אישיים

ב-22 בדצמבר 2000 התחתן פהר עם מפיקת הסרטים רונדה טולפסון, המבוגרת ממנו בשבע שנים, אותה פגש בבית האופרה של לוס אנג'לס (אנ'). לזוג שלושה ילדים: בן ושתי בנות.
הוא מומחה באמנות הלחימה הקוריאנית הפקידו[דרוש מקור].