stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נין ג'וטסו
18 המיומנויות

על פי מסאקי האצומי, ה"נינג'ה ג'וּהאקֶיי", או שמונה עשרה המיומנויות, הוזכרו לראשונה בטוֹגָאקוּרֶה ריוּ הָיְדֶנשוֹ, או המגילות הסודיות של בית הספר של טוגאקורה. עם הזמן הן הפכו לדרישות של כל בתי הספר בודו נין ג'וטסו ("בדרך הנין ג'וטסו", נקרא גם "נינפו") מכיוון שסיפקו אימון מלא ללוחם במספר אמנויות לחימה חיוניות.
הנינג'ה ג'וּהאקיי נלמדו ביחד עם הבוֹגֶיי ג'וּהאפָּן, שמונה עשרה מיומנויות הלחימה של הסמוראי. אף על פי שמספר מהיכולות מופיעות בשניהם ומשמשות בצורה זהה על ידי השניים, יכולות מסוימות שונו כדי להתאים לצרכים של הנינג'ה.
סֵיישין קיוֹקוּ (פיתוח רוחני)
טָאי ג'וּטסוּ (אומנות הגוף; קרב ללא נשק. מילה נרדפת לג'ו ג'יטסו)
קֵן ג'וּטסוּ (אמנות לחימה בחרב יפנית)
בּוֹ ג'וּטסוּ (אומנות המקל; לחימה עם מוט באורך 1.8 מטר המכונה בּוֹ)
שוּריקֶן ג'וּטסוּ (אומנות השימוש בשוריקן)
סוֹ ג'וּטסוּ (לחימה בחנית היארי)
נאגינאטָה ג'וּטסוּ (אמנות הלחימה בנאגינאטה, סוג של נשק מוט)
קוּסאריגאמה ג'וּטסוּ (לחימה בעזרת קוסאריגאמה (אנ'), מעין חרמש קצר שבקצהו מחוברת שרשרת ארוכה.)
קאיָאקוּ ג'וּטסו (שימוש בחומרי נפץ ופירוטכניקה.)
הֵנסוֹ ג'וּטסוּ (התחפשות והעמדת פנים)
שינוֹבי אִירִי (שיטות התגנבות ופריצה)
בא ג'וּטסוּ (רכיבה על סוסים)
סוּי-רֵן (אימון במים ושימוש בכלי שיט)
בוֹריאקוּ (טקטיקה)
צ'וֹצ'וֹ (מודיעין וריגול)
אינטוֹן ג'וּטסוּ (בריחה והתחבאות)
טֶן-מוֹן (מטאורולוגיה)
צ'י-מוֹן (גאוגרפיה)
הנין ג'וטסו המודרני מתמקד בעיקר בשיטות הלחימה החמושות והלא החמושות, כשמיומנויות כגון "סוי רן" ננטשו כמעט לחלוטין.
קאטות בנין ג'וטסו

קאטות באמנויות לחימה הן רצפים של תנועות. בחלק גדול מאמנויות הלחימה (אלו שמקורן בסין או ביפן בעת החדשה) מתבצעים רצפי התנועות האלו מול יריב דמיוני, באוויר, המתרגל אינו נזקק לעמית אימונים וקל למורה לתקן טעויות של קבוצה רבת משתתפים. לא כך באמנויות הלחימה הישנות.
באמנויות הלחימה היפניות העתיקות ובתוכן בודו נין ג'וטסו רצפים אלו, קאטות, נעשים כמעט תמיד מול יריב אחד או יותר. התפקיד של היריב ברצף התנועות מתועד ומוגדר היטב, והוא חלק בלתי נפרד מהקאטה.
הקאטות משמרות תרחישי לחימה של מצבים רבים. יש יותר מארבע מאות קאטות בתשע השיטות המרכיבות את הבסיס לידע של בתי הספר שיצאו מטקמצו ולרובן יש וריאציות ידועות — אלפי קאטות.
הערות שוליים

↑  מוזכר ב"מהי הנינג'ה?", באתר מוזיאון האיגה ביפן
↑  נלקח ברשות מאתר אקבן
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531401305171  GND: 4115396-0  LCCN: sh85091989  NDL: 00568529  NKC: ph136923
נחי אייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1962 (בן 62)
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  האיחוד הלאומי-תקומה, הימין החדש 
 
נחי (נחמן) אייל (נולד ב-15 ביולי 1962) הוא פעיל פוליטי ישראלי, מייסד והמנכ"ל הראשון של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל. בעבר היה מנכ"ל מפלגת תקומה ומועמד מטעמה ובהמשך מטעם מפלגת הימין החדש לכנסת.
ביוגרפיה

אייל, בנם של אברהם ופרידה גדל בירושלים. למד בבית ספר דוגמה לבנים, בישיבה התיכונית אור עציון ושימש מדריך בתנועת בני עקיבא.
התגייס לגרעין נח"ל והיה ממייסדי היאחזות נח"ל שנהייתה למושב שדמות מחולה. במלחמת לבנון הראשונה עסק בפינוי נפגעים. בשירות המילואים שירת כסמג"ד הגמ"ר בחטיבת בנימין על אף שלא עבר קורס קצינים, ובתקופת הקורונה שירת במפקדת אלון.
לאחר שירותו הצבאי התגורר בירושלים, שימש רכז מחוז בבני עקיבא ומנהל בעיתון נקודה. בהמשך עבר לשדמות מחולה, שם עסק בחקלאות, בהדרכה והקים מדרשת טיולים. ב-1991 עבר לפסגות וכיהן כמנהל עיתון אותיות.
למד מדעי החברה והרוח באוניברסיטת אריאל. שימש כמנכ"ל מפלגת תקומה מאז הקמתה ב-1999 ועד לשנת 2014. לשעבר מנכ"ל הפורום המשפטי למען ארץ ישראל. סייע להקמת עמותת "ירוק עכשיו" וסוכנות הידיעות "תצפית". הקים את בית הספר "עובדה" ללימודי עיתונות. הקים וניהל את המכינה הקדם צבאית "אלישע", את ישיבת יריחו ואת הישיבה בקבר רחל. היה ממקימי תנועת "אורות" ומשמש כמנכ"ל העמותה, ארגון "אורות חסד" והעלון "מעט מן האור".
בשנת 2006, במהלך פינוי עמונה, הוכה בנו יחיעם אייל על ידי שוטר, נפצע קשה, עבר החייאה, ולבסוף השתקם מהפציעה. בעקבות מקרה זה, יזם אייל את הקמת תוכנית "מאמינים במשטרה" ואת פרויקט "מכינה לחיים" מכינה קדם-משטרתית. מיזם המכינה המקדימה לא הצליח אבל פרויקט מאמינים במשטרה הצליח וממשיך מדי שנה בהתמדה, בגיוס בוגרי מכינות וישיבות הנמצאים לאחר שירותם הצבאי למשטרה, בתוכנית ייחודית המכשירה שוטרים דתיים לתפקידי קצונה במשטרת ישראל, תוך שילוב לימודים תורניים בבית המדרש, על מנת שלמתגייסים יהיה ליווי בתחום ההלכתי והרוחני לכל אורך המסלול.
היה יועצו של חבר הכנסת חנן פורת, ומקורב לשר אורי אריאל.
היה חבר דירקטוריון קק"ל מ-2012 ועד 2020 ואחראי על פיקוח ואכיפה על פלישות לקרקעות קק"ל.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב אייל במקום ה-15 ברשימה המשותפת של הבית היהודי ותקומה ולא נכנס לכנסת. בבחירות לכנסת ה-20 הוצב במקום ה-17 ברשימה המשותפת ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 פרש מתקומה ועבר למפלגת הימין החדש, שם הוצב במקום ה-16 ברשימה. במערכות הבחירות הבאות לא התמודד לכנסת.
חיים אישיים

תושב פסגות. נשוי לרחל ואב לשבעה.
הערות שוליים

↑  הוא קרוי על שם רבי נחמן מברסלב, שכן סביו, הרב צבי אריה ליפל, היה מגדולי ה'עובדים' בחסידות ברסלב, לפני השואה - באומן, ולאחריה - במאה שערים (בין השאר, הוא מפורסם כמי שהציל מציפורני הנאצים את כסאו של רבי נחמן).
↑  אני איש של אורי אריאל, באתר כיפה, ‏15/01/19
ערן אוליאל

| --- | --- |

תא"ל ערן אוליאל
 לידה:  17 באוקטובר 1977 (בן 47) ישראל יד אליהו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-מרץ 1996
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד פלחה"ן צנחנים  ראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י   מפקד גדוד 890   קצין אג"ם של אוגדת עזה   מפקד חטיבת שועלי מרום   ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ   מפקד חטיבת כפיר   קצין חי"ר וצנחנים ראשי
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
ערן אוליאל (נולד ב-17 באוקטובר 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש כקצין חי"ר וצנחנים ראשי. שימש מפקד חטיבת כפיר, ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, מפקד חטיבת שועלי מרום, קצין אג"ם של אוגדת עזה ומפקד גדוד 890.
ביוגרפיה

אוליאל נולד ביד אליהו וגדל בשכונת האוניברסיטה בכפר סבא. הוא למד בתיכון גלילי בכפר סבא. התגייס לצה"ל במרץ 1996, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 101 ומונה למפקד מחלקה בפלוגת "גרזן", והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שירת כסגן מפקד פלוגה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול - פלוגת "הארזים". לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד 101. בשנת 2004 מונה למפקד פלחה"ן צנחנים והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. במלחמת לבנון השנייה היה בחפיפה לתפקיד סגן מפקד גדס"ר צנחנים, ולאחר המלחמה נכנס לתפקיד ושימש בו בין השנים 2006–2008. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם. בסיום הלימודים חזר לחטיבה ומונה לקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים בין השנים 2009–2010.
בשנת 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2011. בהמשך שירת כמפקד גדוד 890 בין השנים 2011–2013. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת עזה בין השנים 2013–2015, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע צוק איתן. הוא עסק בהכנת התוכניות למבצע ועסק בהסקת מסקנות מהמבצע.
באפריל 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שועלי מרום, ושימש בתפקיד עד יולי 2017. באוגוסט 2017 מונה לראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, ושירת בתפקיד זה עד 12 ביוני 2019. ב-4 ביולי 2019 מונה למפקד חטיבת כפיר. במהלך תפקידו הוכפפה החטיבה לעוצבת הבזק, ושודרגו יכולותיה במסגרת הפיכתה לחטיבת חי"ר-אש מתמרנת ורב זירתית. בתפקיד זה שירת עד 27 במאי 2021. לאחר מכן יצא ללימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי, בוושינגטון שבארצות הברית.
ב-28 בספטמבר 2023 הועלה לדרגת תת-אלוף (תא"ל) ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
חיים אישיים

אוליאל מתגורר בכפר סבא, נשוי לדפנה ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת אריאל.
הערות שוליים

↑  יואב זיתון, מינויים בצה"ל: שלושה מח"טים חדשים בחיל השריון, באתר ynet, 12 בספטמבר 2016
1 2  עכשיו שקט, אבל פה בעזה אתה לא יודע לומר מה יהיה בשבוע הקרוב, מלאבס, 26 ביוני 2015
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "הגדוד של המדינה", במוסף "7 ימים", ידיעות אחרונות, 7 באוקטובר 2011
↑  יואב זיתון, לוחמים נרדמו - והפקירו פרצה בגבול לבנון, באתר ynet, 25 ביוני 2012
↑  תושב כפר סבא, אלוף-משנה ערן אוליאל, מונה למפקד עוצבת "שועלי המרום", "השרון פוסט", 28 באפריל 2015
↑  לא בכל יום מתקיימת החלפה של בעל תפקיד כל כך משמעותי, דף הפייסבוק של צה"ל, 12 ביוני 2019
↑  קובי פינקלר, מפקד חדש לחטיבת כפיר:"לנצח בכל מפגש עם האויב", באתר ערוץ 7, 5 ביולי 2019
↑  גל פרל פינקל, הערכת אמ"ן מזהה אפשרות להסדרה עם חמאס, בדרום בינתיים אין רגיעה, באתר זמן ישראל, 23 בינואר 2020
↑   תא"ל ערן אוליאל נכנס לתפקידו כקחצ"ר, באתר צה"ל, 28 בספטמבר 2023.
הכנסת השתים עשרה

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה העשרים ושלוש הממשלה העשרים וארבע
 תקופת כהונה:  21 בנובמבר 1988 – 13 ביולי 1992  (3 שנים)
 מערכת בחירות:  1 בנובמבר 1988
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  דב שילנסקי 
 ראש הממשלה:  יצחק שמיר
 ראש הקואליציה:  שרה דורון
 ראש האופוזיציה:  שולמית אלוני, שמעון פרס
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה 66       הליכוד (38)       ש"ס (5)       מפד"ל (5)       אגודת ישראל (4)       התחיה (3)       המפלגה לקידום הרעיון הציוני (3)       צומת (2)       מולדת (2)       דגל התורה (2)       גאולת ישראל (1)       מוריה (1)
 מספר חברי הקואליציה:  66 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה 54      המערך (38)       רצ (5)       חד"ש (4)       מפ"ם (3)       שינוי (2)       הרשימה המתקדמת לשלום (1)       מד"ע (1)
 מספר חברי האופוזיציה:  54 / 120
 מפלגת השלטון:  הליכוד
 
 → הכנסת האחת עשרה הכנסת ה-13 ← 
 
הכנסת השתים עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השתים עשרה, הושבעה ב-21 בנובמבר 1988 (י"ב בכסלו ה'תשמ"ט). כהונת הכנסת נמשכה 3 שנים ו-8 חודשים, והסתיימה ב-13 ביולי 1992, עם התכנסותה של הכנסת השלוש עשרה.
במהלך כל כהונתה של הכנסת השתים עשרה נמשכה האינתיפאדה הראשונה, והחל גל של עליות לישראל - מבצע שלמה לעליית יהודי אתיופיה והעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 וכן פרצה מלחמת המפרץ.
רקע היסטורי

אחרי 29 שנות שלטון מפא"י-מערך, בשנת 1977, ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין בבחירות לכנסת התשיעית. במשך שבע שנים, עד 1984, שלט הליכוד בתמיכת הימין, החרדים והדתיים.
ב-1984 זכה המערך ב-44 מושבים בכנסת והליכוד לעומתו זכה ב-41. אף אחת משתי המפלגות לא הצליחה להרכיב לבד את הממשלה, ולבסוף הוקמה ממשלת אחדות לאומית עם רוטציה בראשות הממשלה בתמיכת 97 חברי כנסת מהמערך, הליכוד, המפד"ל, ש"ס, דגל התורה ואגודת ישראל.
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה

תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה:
הליכוד - 40 מושבים
המערך - 39 מושבים
ש"ס - 6 מושבים
רצ - 5 מושבים
אגודת ישראל - 5 מושבים
מפד"ל - 5 מושבים
חד"ש - 4 מושבים
מפ"ם - 3 מושבים
התחיה - 3 מושבים
שינוי - 2 מושבים
צומת - 2 מושבים
מולדת - 2 מושבים
דגל התורה - 2 מושבים
הרשימה המתקדמת לשלום - מושב אחד
מד"ע - מושב אחד
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה > גושים פוליטיים

| גוש | רשימות | מושבים בכנסת |
| --- | --- | --- |
| גוש הימין | הליכוד, מפד"ל, צומת, התחייה, מולדת. | 52 מושבים |
| גוש השמאל | המערך, ר"צ, מפ"ם, שינוי. | 49 מושבים |
| חרדים | ש"ס, אגודת ישראל, דגל התורה. | 13 מושבים |
| ערבים | חד"ש, המפלגה המתקדמת לשלום, מד"ע. | 6 מושבים |

לליכוד, מפלגות הימין והדתיים, היה רוב של 65 מושבים בכנסת. אך יצחק שמיר נתקל בקשיים בהרכבת הממשלה. החרדים העלו דרישות קיצוניות ושמיר חש בנוח במסגרת ממשלת אחדות לאומית. לבסוף, התגבשה ממשלת אחדות בהנהגתו, הממשלה ה-23, שבה היה שמיר לראש הממשלה למשך כל תקופת כהונתה, בעוד ששמעון פרס היה לשר האוצר, ואילו יצחק רבין כיהן כשר הביטחון.
ממשלה זו החזיקה מעמד כשנה וחצי, ונפלה בעקבות אירועי "התרגיל המסריח" - ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלת שמאל-דתיים צרה, אשר כשל. בעקבות זאת הקים שמיר ממשלת ליכוד-ימין-דתיים צרה, ללא מפלגת העבודה, הממשלה ה-24. כמחאה על קיומן של שיחות בין משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין משלחת ירדנית-פלסטינית, פרשו "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר ב-16 בינואר 1992, וזאת לאחר ש"צומת" פרשה מספר ימים לפני כן. פרישה זו הביאה לנפילת הממשלה ולהליכה לבחירות.
יחסי דתיים חילוניים

ממשלתו של שמיר נתמכה בידי המפלגות הדתיות, ותפקידי מפתח ניתנו לחברי מפלגות אלו. סגן שר העבודה והרווחה היה מנחם פרוש מאגודת ישראל (המפלגה סירבה לשבת בממשלה, אך תפקיד סגן השר היה, למעשה, כתפקיד של שר לכל דבר ועניין), ואילו שר הקליטה, בימים אלו של עלייה המונית מברית המועצות ומאתיופיה, היה הרב יצחק חיים פרץ מש"ס. לחץ בלתי פוסק לחקיקה דתית הביא לתגובת נגד. הצעות חוק פרטיות לחקיקה דתית ולשינוי חקיקה קיימת עלו בכנסת. על מנת לצרף את אגודת ישראל לקואליציה, קיבלה הכנסת, בנובמבר 1990, חוקים המגבילים "פרסומי תועבה" בחוצות הערים, וכן חוקים המגבילים את התחבורה הציבורית בשבת. בציבור החילוני נתפסו חוקים אלו ככפייה דתית והביאו לגל של מחאות והצעות חוק נגדיות בנושאי דת. נאומו של אברהם בורג העלה את גיוס תלמידי הישיבות לנושא מרכזי. נושא הכספים הייחודיים עלה לכותרות בעת הדיונים על התקציב בסוף שנת 1991. כל היוזמות הפרלמנטריות של חברי הכנסת מן האופוזיציה לביטולם של כספים אלו נכשלו. מיליוני שקלים הועברו למוסדות דת המקורבים למפלגות המפתח בקואליציה, מבלי שיינתנו לפי קריטריונים מוסדרים, אלא רק על פי היכולת של המקורבים למוסדות הדת ללחוץ על הנהגת הקואליציה. אף על פי ששיטה זו לא הייתה חדשה, הרי שמצוקת העולים באותה עת גרמה להעלאת הנושא לתודעת הציבור.
ההתנהלות הקואליציונית

תחילת כהונתה של ממשלת שמיר הייתה עם סיומו הכושל של "התרגיל המסריח", אשר הביא את הציניות הפוליטית ותחושת המיאוס הציבורית מן ההליך הפוליטי לשיאים חדשים.
התנהגותו של אברהם שריר, שהיה אחד מקבוצת חברי כנסת בראשות יצחק מודעי אשר פרשו מן הליכוד והקימו סיעה נפרדת, ולאחר מכן פרש מן הסיעה, הצטרף ל"ממשלת פרס" ולאחר לחץ ציבורי (שכלל קריאה נרגשת של שמיר "אבראשה שוב הביתה!") שב אל הליכוד, הייתה אך פרשה אחת מבין פרשיות רבות של קניית שלטון עבור תיקים והבטחות כספיות. יצחק מודעי הקים את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני" (או כדברי מבקריה "הסיעה לקידום הרעיון הציני") וקיבל את משרת שר האוצר, ממנה הודח כאשר הסתכסך עם פרס בשנת 1986 בימי ממשלת האחדות הלאומית. מודעי דרש, כי על מנת להבטיח את מינויו לתפקיד, תופקד ערבות בנקאית בגובה עשרה מיליון דולר. דרישה זו הייתה דרישה צינית אשר העמידה את המשא ומתן הקואליציוני באור מושחת ומסואב. חברי כנסת נוספים "ערקו" ממפלגותיהם, כגון אפרים גור ממפלגת העבודה, אשר עבר אל הליכוד עבור תפקיד סגן שר.
פרשיות אלו, שהצטרפו אל נושא הכספים הייחודיים, אל חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה, ואל הסחטנות שליוותה כל הצבעה חשובה, ובכללן הצעות התקציב, הביאו לגל של מחאה ציבורית. הגל החל באופן ספונטני כאשר שני קציני מילואים, אבי קדוש ושחר בן מאיר, החלו בשביתה אל מול משרדי הממשלה במרץ 1990, בימי "התרגיל המסריח". עד מהרה התגבשה המחאה להקמת לובי פרלמנטרי שתמך בשינוי שיטת הממשל בישראל. בינואר 1992 הביאו אנשי הלובי, שאת פעילותם ריכז פרופ' אוריאל רייכמן, אשר על אף שלא היה חבר כנסת הייתה השפעתו רבה, לשינוי משמעותי בשיטת הממשל. הצעתם הייתה כי ראש הממשלה ייבחר ב"בחירות ישירות" שתתקיימנה לצד הבחירות לכנסת (או כבחירות מיוחדות במקרים מסוימים). הצעת החוק עברה באופן דחוק ביותר, כאשר תמכו בה 57 ח"כים, רובם משורות האופוזיציה, אל מול 56 מתנגדים. את הכף היטתה הצבעתו של חבר הכנסת בנימין נתניהו, אשר הצביע בניגוד לעמדת מפלגתו והביא לקבלת החוק החדש.
שחיתות פלילית ופרשיות אחרות

ביוני 1991 נחשפה פרשת יאיר לוי, ח"כ מש"ס ובעל תפקיד מפתח ברשת החינוך "אל המעיין", אשר הואשם בשורת פרשיות שחיתות, חסינותו הוסרה, והוא הועמד למשפט, ולבסוף נדון למאסר לאחר עסקת טיעון. באוקטובר 1991, בעת הדיון בהסרת חסינותו (אשר הוסרה לבסוף לבקשת ח"כ לוי), מסר היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש את פרטי ההאשמות כנגד לוי, שגובשו לכלל 153 אישומים חמורים בעבירות שונות, שעיקרם העברת כספים מן העמותה "אל המעיין" לקרובי משפחתו ומקורבים אחרים.
עוד בשנת 1990 החלה חקירתו של שר הפנים אריה דרעי בחשדות לקבלת שוחד (אישום שכונה "התיק האישי"), ולהעברות כספים לא תקינות לגורמים המקורבים לש"ס (שכונו "התיק הציבורי"). דרעי ניצל את זכות השתיקה וסירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, דבר שגרם לחלקים ניכרים מן הציבור להניח כי יש דברים בגו, עוד בטרם החל משפטו.
מדיניות מדינית-ביטחונית > בימי ממשלת האחדות

בימי ממשלת האחדות הלאומית נוצר מצב מסובך מאוד. הליכוד, שזכה בבחירות ברוב דחוק, רצה להקפיא את ההליך המדיני, בעוד שהמערך רצה לקדמו. המפד"ל ואגו"י נטו לצידו של הליכוד, בעוד שש"ס הפגינה קו מדיני דומה לזה של המערך. הממשלה אומנם הכריזה על תהליך של בחירות דמוקרטיות לתושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, שבהן ייבחרו נציגים לשיחות עם ישראל. הבחירות לא נערכו, והפרטנר הפלסטיני היחידי, שהתיישב לשיח עם ישראל בכל השנים, היה אותו אחד שהשיח איתו נאסר בחוק אותם הימים - אש"ף.
מדיניות מדינית-ביטחונית > בימי ממשלת הימין

בימי ממשלת שמיר השלישית היה ברור כי גם אם הייתה חברה בממשלה שבאמת ובתמים חפצה בהליך המדיני, היא לא יכלה, לאור חברותן של צומת, התחייה ומולדת בקואליציה. שלוש הסיעות הללו מנעו בתוקף את ההליך המדיני. ארצות הברית העבירה לידי ישראל כסף רב, ששימש לבניית התנחלויות, ועם בואו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש לישראל, הוא גילה מידע זה וכעס מאוד. ישראל נאלצה להופיע לוועידת מדריד, שנערכה ב-1991. אל הוועידה התכנסו גם סוריה ומשלחת ירדנית-פלסטינית משותפת. ישראל סירבה להפשיר את עמדותיה ולהתחיל בשיחות. שמיר לא הזמין את שר החוץ שלו, דוד לוי, אל הוועידה, ובמקומו יצא סגן שר החוץ, בנימין נתניהו. נתניהו נזכר כמי שייצג את ישראל בעיקר בטלוויזיה הבינלאומית במשך מלחמת המפרץ והוועידה במדריד. שלוש הסיעות - צומת, מולדת והתחייה החליטו לפרוש מהממשלה לאור השתתפות ישראל בוועידה, ובכך מוטטו את הממשלה, שנאלצה ללכת לקראת בחירות.
חקיקה

חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה נוצל לחקיקת שני חוקי יסוד - חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, לאחר התנגדות ארוכת שנים של המפלגות הדתיות. כן נחקק מחדש חוק יסוד: הממשלה ושיטת בחירתו של ראש הממשלה שונתה לבחירה ישירה. תוקן חוק יסוד: הכנסת שמטרתו צמצום תופעות של כלנתריזם.
חוקים נוספים שחוקקה כנסת זו:
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989 - מעניק פיצוי לפי שנפגע כתוצאה מקבלת חיסון.
חוק האזרחים הוותיקים, התש"ן–1989 - מקנה הטבות שונות לאזרחים ותיקים – תושבי ישראל שהגיעו לגיל פרישה.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990 - מסדיר את הקמתה ופעולתה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ואת פעולת ערוצי הרדיו והטלוויזיה המסחריים.
חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי, התשנ"ב-1992 - העניק הטבות אחדות להורה במשפחה חד-הורית.
הכנסת ה-12 היא גם נקודת מפנה בנוגע להצעות החוק. כמות הצעות החוק בממוצע לשנה, שעד לזמן הכנסת הזאת היו לא יותר מכמה עשרות, קפצה למאות, ומאז היא עלתה בהתמדה עד לשיא של יותר מ-1,000 הצעות בשנה (ממוצע לעשור הראשון של המאה ה-21). הסיבה לכך נעוצה בעובדה, שעד הכנסת הזו כל הרשימות נבחרו על ידי מרכזי המפלגות. בתקופת כהונתה התקיימו לראשונה פריימריז לרשימת מפלגת העבודה, וחברי הכנסת שלה מצאו בהצעות החוק דרך נוחה למשוך תשומת לב, גם אם היה ברור שאין שום סיכוי שהחוקים הללו יעברו (בממוצע, רק 5% עברו קריאה שלישית).
חברי הכנסת

חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הליכוד |  | יצחק שמיר, דוד לוי, יצחק מודעי, אריאל שרון, משה ארנס, יגאל הורביץ, משה נסים, משה קצב, בנימין נתניהו, אברהם שריר, דוד מגן, אהרן אבוחצירא, זאב בנימין בגין, דן תיכון, דן מרידור, אליהו בן-אלישר, גדעון פת, יעקב שמאי, רוני מילוא, פנחס גולדשטיין, חיים קורפו, אהוד אולמרט, אוריאל לין, עובדיה עלי, אריאל וינשטיין, ראובן ריבלין, יגאל כהן, יהודה פרח, מיכאל איתן, יהושע מצא, יוסף גולדברג, גדעון גדות, דב שילנסקי, פסח גרופר, עוזי לנדאו, צחי הנגבי, שאול עמור, שרה דורון, זלמן שובל, יהושע שגיא, מיכאל קליינר, חיים קופמן, לימור לבנת |
| המערך |  | שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק נבון, ישראל קיסר, עזר ויצמן, שלמה הלל, עוזי ברעם, משה שחל, אורה נמיר, שושנה ארבלי-אלמוזלינו, גד יעקבי, יעקב צור, מרדכי גור, חיים רמון, אברהם כ"ץ-עוז, דוד ליבאי, חיים בר-לב, עמיר פרץ, רפאל אדרי, אריה לובה אליאב, אברהם בורג, אברהם בייגה שוחט, שמעון שטרית, מיכה חריש, בנימין בן אליעזר, אלי דיין, נאוה ארד, יוסי ביילין, גדליה גל, שבח וייס, אלי בן-מנחם, מיכאל בר-זוהר, עמנואל זיסמן, אפרים גור, נואף מסאלחה, חגי מירום, רענן כהן, מיכה גולדמן, עדנה סולודר, סאלח טריף |
| ש"ס |  | יצחק חיים פרץ, רפאל פנחסי, יוסף עזרן, אריה גמליאל, יאיר לוי, שלמה דיין |
| רצ |  | שולמית אלוני, יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, מרדכי וירשובסקי |
| אגודת ישראל |  | משה זאב פלדמן, מנחם פרוש, אברהם ורדיגר, שמואל הלפרט, אליעזר מזרחי |
| מפד"ל |  | אבנר חי שאקי, זבולון המר, חנן פורת, יגאל ביבי, יצחק לוי |
| חד"ש |  | מאיר וילנר, תופיק טובי, צ'רלי ביטון, תאופיק זיאד, האשם מחאמיד, מוחמד נפאע, תמר גוז'נסקי |
| מפ"ם |  | יאיר צבן, חיים אורון, חסיין פארס |
| התחיה |  | יובל נאמן, גאולה כהן, אליעזר ולדמן, גרשון שפט, אליקים העצני |
| שינוי |  | אמנון רובינשטיין, אברהם פורז |
| צומת |  | רפאל איתן, יואש צידון |
| מולדת |  | רחבעם זאבי, יאיר שפרינצק |
| דגל התורה |  | אברהם רביץ, משה גפני |
| הרשימה המתקדמת לשלום |  | מוחמד מיעארי |
| מד"ע |  | עבד אל-והאב דראושה |
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 בדצמבר 1988 | יגאל כהן | מיכאל קליינר | הליכוד | נפטר |
| 10 בינואר 1990 | מאיר וילנר | האשם מחאמיד | חד"ש | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 30 בינואר 1990 | יובל נאמן | גרשון שפט | התחיה | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 31 בינואר 1990 | אליעזר ולדמן | אליקים העצני | התחיה | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 14 בפברואר 1990 | תאופיק זיאד | מוחמד נפאע | חד"ש | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 4 ביולי 1990 | תופיק טובי | תמר גוז'נסקי | חד"ש | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 8 באוקטובר 1990 | זלמן שובל | חיים קופמן | הליכוד | התפטרות (מונה לשגריר בארצות הברית) |
| 3 בפברואר 1992 | עזר ויצמן | סאלח טריף | העבודה | התפטרות |
| 14 באפריל 1992 | חיים קורפו | לימור לבנת | הליכוד | התפטרות (מונה ליו"ר רשות שדות התעופה) |
אישים

הכנסת ה-12 העלתה לראשונה דור צעיר וחדש של מנהיגים, שעתידים היו לרשת את מקומם של המנהיגים הוותיקים. בין המנהיגים החדשים ניתן למצוא את בנימין נתניהו, בנימין זאב בגין, חיים רמון, צחי הנגבי, יוסי ביילין, חיים אורון, עמיר פרץ, ראובן ריבלין, אריה דרעי, דן מרידור, אהוד אולמרט, רוני מילוא (כל הנזכרים כיהנו או מכהנים כשרים בממשלה, בנימין נתניהו ואהוד אולמרט - ראשי ממשלה וראובן ריבלין - נשיא המדינה). כמו כן, לכנסת ה-12 נכנסו שני מנהיגים מבוגרים - רפאל איתן ורחבעם זאבי.
קטיפארי

| --- | --- |

האגם ב"קטיפארי"
 סוג:  פינת חי
 מיקום:  גוש קטיף, סמוך לנווה דקלים
 תקופת הפעילות:  1998 – יולי 2005 (כ־7 שנים)
 מספר מינים:  41
 
קטיפארי הייתה פינת חי גדולה ופינת החי היחידה בגוש קטיף אשר הייתה ממוקמת בכניסה ליישוב נוה דקלים.
היסטוריה

פינת החי נוסדה ב-1998 בסמוך לכניסה לנווה דקלים. נכון ליולי 2005 בפינת היו כ-41 אנטילופות, איילים, כבשים, ינשופים, יחמורים, יעלים, דורבנים, יענים וטווסים וצבים, כמו כן היה במקום גם אגם קטן אשר שימש שקנאים וברכיה. החיות בפינה סבלו לעיתים קרובות מהתקפי חרדה והלם לאור ירי הקאסמים הרבים אשר נורו לעבר הגוש ואף חיות אשר ספגו רסיסים אך טופלו במהרה עם זאת במקום התקיימו שיעורים של בתי הספר אשר היו באזור במרבית ימי השבוע ואף קייטנות. מלבד זאת היו במקום גם קופים, דבר אשר הקשה על העברתם מאזור הגוש לאזור מבטחים אחר, בעקבות כך הוחלט להעביר אותם למקלט הקופים ביער בן שמן, המקלט מתמחה בתחום השיקום ייחודי לקופים, שאר החיות הועברו למספר נקודות בחלקי הארץ לאחר הרדמה על מנת להקל על תהליך המעבר, בין היתר מספר חיות הועברו לפארק לכיש אשר נמצא באשדוד וזאת לאחר משא ומתן בין מנהלי הקטיפארי למנהלי פינת החי בפארק לכיש. מרבית בעלי החיים הועברו של רשות הטבע והגנים באזור הדרום על מנת ספק להם סביבה אקולוגית אשר דומה לזו שאליה הורגלו בגוש קטיף לפני תוכנית ההתנתקות.
מטרתה הרשמית של פינת החי הייתה "לחנך ילדים לאהבת החי והצומח, לערכי עבודה וחברה דרך הקמה ואחזקה של פינת חי".