stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמון שנדור
המבנה

לארמון הבנוי בסגנון נאו-קלאסי שתי קומות והוא נושא גג רעפים אדומים. צורתו של המבנה היא כשל טרפז ובמרכזו חצר פנימית גדולה. בראשה של החזית הדרום-מזרחית, הפונה אל כיכר ג'רג' הקדוש (Szent György tér), גמלון ובו הכיתוב 1806 בספרות רומיות (MDCCCVI) - שנת השלמת הבנייה. מאפיין נוסף של החזית הוא אפריז מעל הקומה הראשונה ובו טריגליפים שביניהם מטופות מעוטרות בפרחים. מעל דלתות הכניסה תולה סמל הונגריה הקודם המעוטר בסמלי דלמטיה, סלבוניה, קרואטיה, רייקה וטרנסילבניה. משני צדדיו של הסמל ניצבים דגל הונגריה ודגל האיחוד האירופי. החזית הדרום-מערבית, הפונה אל רחוב התיאטרון (Színház utca), ארוכה יותר ומתאפיינת במרפסת הנשענת על שני זוגות של עמודים דוריים משני צידי דלתות הכניסה. מעל הדלתות מופיע הכיתוב "Köztársasági Elnöki Hivatal", היינו "משרדו של נשיא הונגריה". על מעקה המרפסת קבוע סמל הונגריה הנוכחי ומשני צדדיו דגלי הונגריה והאיחוד האירופי. בנוסף מעוטר הבניין במספר תבליטים.
אנטונינוס מפלקנטיה

אנטונינוס מפלקנטיה היה נוסע נוצרי שביקר בארץ ישראל בשנת 570, וכתב מידע מפורט אודות המקומות אותם פקד. לעיתים הוא מכונה "אנטונינוס המרטיר", אך דבר זה הוא תוצר של בלבול בינו לבין אנטונינוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר פיאצ'נצה. עוד הוא מכונה לעיתים בכינוי "אנונימוס מפיאצ'נצה" או "האלמוני מפיאצ'נצה".
אנטונינוס עלה לרגל בשליחות הכנסייה ובסיוריו עבר לא רק בקברי קדושים נוצרים ואתרים מקודשים לנצרות אלא סייר במקומות רבים. כאדם מאמין חיפש אנטונינוס בכתבי הקודש אחרי רמזים שינחו אותו למקום הנכון. הוא הראשון שסיפר שפלגיה הקדושה (אנ') קבורה על הר הזיתים, במקום הידוע היום בשם קבר חולדה.
חשיבות כתביו של אנטונינוס מפלקנטיה היא בכך שהוא האחרון שתיאר את ארץ הקודש ואת אתריה לפני שהערבים כבשו את הארץ בתחילת המאה ה-7. בין היתר הוא ביקר בירושלים, בנצרת, בבית עברה בקאנה ובחופה הצפוני של הכנרת.
אנטונינוס מספר על יישוב יהודי בנצרת. הוא מציין את יופיין של הנשים היהודיות בנצרת וגם את החמלה שרוחשים הנוצרים ליהודים, וזאת בניגוד ליהודים שבלבם "אין חמלה על הנוצרים". הוא מציין את שקמונה הסמוכה לחיפה "כעיר של יהודים" ומספר שעל הקברים במערת המכפלה משתטח "המון לאין-מספר מכל הארץ של היהודים".
בנוסף, הוא תיאר את מנהגי הפולחן בכנסיית הקבר ובבזיליקה שעל הר ציון, אך למרות תיאוריו המפורטים, מכילים כתביו טעויות גסות וסיפורי מעשיות.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לרומח הקדוש נעשתה על ידי אנטונינוס מפלקנטיה. כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו".
הערות שוליים

↑  אורה לימור, קבר פלגיה: חטא, חרטה וישועה בהר הזיתים, קתדרה 118 (תשסו), 2006, עמ' 20
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמ' 65–66, 219–220.
↑  האנציקלופדיה הקתולית: "הרומח הקדוש" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257591705171  GND: 132666928  ISNI: 0000 0004 4935 6841  NTA: 072799455  RERO: 02-A021964925  SELIBR: 269880  VIAF: 250835633   WorldCat (עם VIAF): 250835633
אמיל פיקאר

| --- | --- |

צילום מ-1926
 לידה:  24 ביולי 1856 פריז, צרפת 
 פטירה:  11 בדצמבר 1941 (בגיל 85) פריז, הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה 
 שם לידה:  Charles Émile Picard 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 השכלה:  אקול נורמל סופרייר (1877)  תיכון הנרי הרביעי (1874)  Lycée Michelet, Vanves (1868) 
 מעסיק:  הפקולטה למדעים של פריז, אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת טולוז, אקול סנטרל פריז 
 תפקיד:  המושב הראשון של האקדמיה הצרפתית (27 בנובמבר 1924–12 בנובמבר 1941)  נשיא (1923–1924)  president of the Mathematical Society of France (1884–1884)  נשיא (1 בינואר 1910–31 בדצמבר 1910) 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (14 באפריל 1932)  פרס פונסלה (1886)  הפרס הגדול במדעים מתמטיים (1888)  חבר זר של החברה המלכותית (25 במרץ 1909)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 חתימה:   
 
שארל אמיל פיקאר (בצרפתית: Charles Émile Picard;‏ 24 ביולי 1856 – 11 בדצמבר 1941) היה מתמטיקאי צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית. תרם למתמטיקה בתחומים רבים, במיוחד באנליזה מתמטית, בתורת הפונקציות, במשוואות דיפרנציאליות ובגאומטריה אלגברית. גילה שיטה איטרטיבית לפתרון משוואות אינטגרליות.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

פיקאר נולד בפריז בשנת 1856 כבן בכור בין שני בנים. האב, לואי-אמנואל פיקאר, ניהל בית חרושת למשי בווביאן (Vauxbuin) על יד סואסון וכן חנות ברחוב די פובור סן דני פריז. האם הייתה אליזה פיקאר, לבית פלוק (Plocq), בת של רופא. בשנים 1864–1868 הוא למד לימודים קלאסיים בתיכון על שם ז'ול מישלה בוואנב ואחר כך, בשנים 1868–1874, למד בפריז בתיכון "אנרי הרביעי", שנקרא אז "תיכון נפוליאון", בו היה בין השאר תלמידו של ז'וזף שארל ד'אלמיידה, מורה לפיזיקה מפורסם. גם בתיכון זה הצטיין פיקאר במיוחד, כולל בפילולוגיה קלאסית ובהיסטוריה. דווקא באותה תקופה לא אהב מתמטיקה וסלד במיוחד מגאומטריה, אולם בגיל 15, אחרי שהגיע לידיו ספר באלגברה שריתק אותו, שינה את יחסו למתמטיקה ובחר לעסוק בה. בגיל 14 שכל פיקאר את אביו שנפטר בסוף שנת 1870 בעת המצור הפרוסי על פריז (כחלק ממלחמת צרפת–פרוסיה). המשפחה התרוששה והאם נאלצה לעבוד כדי לפרנס את עצמה ואת שני בניה.
בשנת 1872 הוא עבר את מבחן הבגרות בספרות וב-1873 את מבחן הבגרות במדעים.
הוא השתתף בקורסים במכינה למתמטיקה (Mathématiques spéciales) והגיע למקום השני במבחני הכניסה לאקול פוליטקניק וב-1874 הגיע למקום הראשון בכניסה לאקול נורמל סופרייר. אחרי התלבטויות והתייעצות עם לואי פסטר המפורסם שהילל בפניו את מעלות המדע הטהור (לפי עדותו של ז'אק אדמר), בחר פיקאר לא ללמוד הנדסה ולהירשם בבית הספר השני. בימי לימודיו באקול נורמל סופרייר (1877-1874) היו לו מורים כמו בריו, בוקה וגסטון דרבו שמאוחר יותר הנחה אותו בעבודת הדוקטורט שלו. הוא למד בהמשך באוניברסיטת פריז בפקולטה למדעים, בה סיים תואר ראשון במדעי המתמטיקה ובמדעי הפיזיקה. אחר-כך, ב-1877, כשהיה בגיל 21 בלבד, פיקאר סיים את הדוקטורט במתמטיקה עם עבודה בסוגיה גאומטרית בשם "יישום תורת הסיבוכיויות הליניאריות בחקר המשטחים והעקומים הבלתי ניתנים לפיתוח". באותה שנה זכה במקום הראשון במבחנים להסמכה להוראת מתמטיקה (agrégation).
ביוגרפיה > הקריירה האקדמית

בשנים 1878–1879 התקבל פיקאר לשנה נוספת באקול נורמל סופרייר כמדריך. אחר-כך, החל משנת 1878, עבד כמרצה בפקולטה למדעים של פריז. בשנים 1879–1881 הוא לימד חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי בפקולטה למדעים בטולוז.
בינואר 1881 הוא התחתן עם מארי, בתו של הפרופסור שארל הרמיט, ובסתיו אותה השנה חזר לפריז כדי למלא את מקומו של ז'אן-קלוד בוקה בקתדרה למכניקה פיזית וניסויית בפקולטה למדעים. בוקה החליף באותה תקופה את ז'וזף-אלפרד סרה בקתדרה לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי. בוקה הפך בינתיים לראש הקתדרה לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי במקום סרה שנפטר במרץ 1885. בוקה עצמו נפטר גם כן כעבור 7 חודשים. באוקטובר 1885 התמנה פיקאר במקומו. כשמלאו לו 30 שנים, ב-1886, הוא הפך לראש הקתדרה מן המניין. ב-1897, כשחמיו הרמיט פרש לגמלאות, ירש פיקאר את הקתדרה שלו לאנליזה מתקדמת ולאלגברה מתקדמת. הוא עמד בראש הקתדרה הזאת במשך 34 שנים עד לפרישתו ב-1931.
בנוסף בין ינואר 1895 למרץ 1937 לימד פיקאר מכניקה בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות וכעשרת אלפים מהנדסים היו תלמידיו. בשנים 1883–1885 הוא לימד מכניקה ואסטרונומיה באקול נורמל סופרייר. אדמר שיבח במיוחד את כישרונו הרב, ה"מושלם" של פיקאר בתחום ההוראה.
ביוגרפיה > פעילותו המדעית

בתחום המתמטיקה התעניין פיקאר במגוון רחב של נושאים והפגין שליטה מרשימה בידע המתמטי של תקופתו. בתחום של האנליזה המרוכבת (משתנים מרוכבים) הוא נודע בגין משפטים הנושאים את שמו בקשר לסינגולריות של פונקציות הולומורפיות – משפטי פיקארד (1879): המשפט הקטן של פיקארד מראה שכל פונקציה שלמה בלתי קבועה מקבלת כל ערך במישור המרוכב, אולי עם יוצא מן הכלל אחד ומשפט פיקארד הגדול מראה שפונקציה אנליטית עם סינגולריות עיקרית מקבלת תכופות כל ערך עד אינסוף, אולי עם יוצא מן הכלל אחד, בכל סביבה של הסינגולריות. בהוכחת משפט זה נעזר פיקאר בתאוריית הפונקציות המודלריות של חמיו, הרמיט. בזכות עבודה זו, שהושלמה מאוחר יותר על ידי גסטון ז'וליה, הוא התקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים. בחירתו נדחתה לשנת 1889 עקב גילו הצעיר. פיקאר היה המזכיר הקבוע של אקדמיה זו משנת 1917 ועד ליום מותו בשנת 1941.
פיקאר גם תרם תרומה חשובה לתורת המשוואות הדיפרנציאליות, כמו למשל תורת פיקאר-וסיו.
הוא עשה מחקרים בנושא הטרנסדנטים של פנלווה והוא גם פיתח סוג של חבורת סימטריות עבור משוואה דיפרנציאלית ליניארית.
פיקאר פיתח גם את חבורת פיקאר בתורת המשטחים האלגבריים. הוא היה המתמטיקאי הראשון שהשתמש ברעיונות החדשניים של הטופולגיה האלגברית בתורת הפונקציות. פיקאר גם תרם תרומות חשובות למתמטיקה יישומית, למשל לתיאוריות הטלגרפיה והאלסטיות.
בדומה לבן תקופתו אנרי פואנקרה היה פיקאר מעורב רבות בהכשרת הסטודנטים למתמטיקה, לפיזיקה ולהנדסה.
פיקאר חיבר ספר לימוד מקיף (טרקטט) קלאסי לאנליזה מתמטית וגם כתב את אחד מספרי הלימוד הראשונים לתורת היחסות. הוא כתב ביוגרפיות של מתמטיקאים צרפתים דגולים, כולל של חמיו שארל הרמיט והשתתף בהוצאה לאור של כתבי ז'ורז' אלפן והרמיט.
במסגרת האקדמיה למדעים, בישיבה הפומבית השנתית שהתקיימה ב-14 בדצמבר 1931, הקריא פיקאר את הביוגרפיה שחיבר לזכר גבריאל ליפמן המנוח, שהיה חבר במחלקה לפיזיקה כללית. בהרצאה זו הזכיר פיקאר את המורה שלו לפיזיקה, אלמיידה, שהסתבר כי השפיע בזמנו על תלמיד אחר שלו, אותו גבריאל ליפמן, להירשם לאקול נורמל סופרייר ופתח לו את הדלת למדע הפיזיקה.
ביוגרפיה > בחירתו לאקדמיה הצרפתית

מועמדותו לאקדמיה הצרפתית הוצגה לראשונה בשנת 1922 כשהתחרה על כסאו של אמיל בוטרו אך לא השיג יותר משלושה קולות.
לבסוף התקבל בשנת 1924 בכיסא 1 הפנוי אחרי מותו של הפוליטיקאי והפיזיקאי שארל דה פרסינה. בחירתו התקבלה בסיבוב הצבעות שני ב-27 בנובמבר 1924 עם 17 קולות מול 10 שקיבל פייר מיל. מרסל פרבו נאם את נאום הקבלה לכבודו ב-11 בפברואר 1926
מורשתו

עם תלמידיו נמנו ז'אק אדמר, סרגיי ברנשטיין, טראיאן ללסקו, גסטון ז'וליה, לוסיין בלונדל, פול פנלווה, אנדרה וייל, סימיון סטוילוב, סטניסלב זרמבה, ואחרים.
חייו הפרטיים

אמיל פיקאר היה נשוי החל משנת 1881 למארי, בתו של המתמטיקאי שארל הרמיט. נולדו להם שני בנים ובת.
שני הבנים מתו במלחמת העולם הראשונה. אחרי סוף המלחמה ניהל פיקאר למשך עשור תנועת חרם נגד המדענים והמתמטיקאים הגרמנים. בתו, לואיז פיקאר, התחתנה עם הפיזיקאי לואי דינואייה (Dunoyer).
נכדיו של פיקאר נפצעו ונפלו בשבי בימי מלחמת העולם השנייה.
פרסים ואותות הוקרה

1886 - פרס פנסלה
1888 - הפרס הגדול (גראן פרי) במדעים מתמטיים
1889, נובמבר - חבר באקדמיה הצרפתית למדעים
1895 - חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, לימים האקדמיה הרוסית למדעים
1908 - יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי של המתמטיקאים ברומא
1909, מרץ - חבר בחברה המלכותית של לונדון
1920 - חבר בחברה המלכותית באדינבורו
1920 - יושב ראש הכנס הבינלאומי של המתמטיקאים בשטרסבורג
1924 - פיקאר נבחר בכיסא 1 של האקדמיה הצרפתית
1925 - חבר לשם כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות
1937 - מדליית הזהב מיטאג-לפלר
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מחמש אוניברסיטאות
1935 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
הנצחתו

1943 - אלמנתו יזמה הקמת קרן המעניקה מדליה על שם בעלה המנוח: מדליית אמיל פיקאר למתמטיקה
2002 – אסטרואיד מספר 29613 שנתגלה ב-1998 נקרא על שמו "שארל פיקאר"
כתביו

כתביו נאספו ב-4 כרכים.
1887 - Cours d'analyse (קורס לאנזליה - שהעביר אותו בשנים 1886–1887 בפקולטה למדעים בפריז, פורסם על ידי איגוד התלמידים לשעבר)
Picard, Émile (1891–1896). Traité d'Analyse. Paris: Gauthier-Villars et fils. OCLC 530823. (ספר לימוד מקיף לאנליזה) ב-3 כרכים
עם ז'ורז' סימאר (George Simart‏), Théorie des fonctions algébriques de deux variables independantes‏ (תאוריית הפונקציות האלגרניות בעלות שני משתנים עצמאיים - ב-Cahiers scientifiques של גסטון ז'וליה:
Leçons sur quelques types simples d'équations aux derivées partielles avec des applications á la Physique Mathématique. (שיעורים על כמס סוגים פשוטים של משוואות עם נגזרות חלקיות עם יישומים בפיזיקה מתמטית)
Leçons sur quelques équations fonctionnelles, avec des applications á divers problemes d’Analyse et de Physique Mathématique.(שיעורים על כמה משוואות יסוד, עם יישומים בשאלות שונות)
Leçons sur quelques problèmes aux limites sur la théorie des équations (שיעורים על כמה תנאי שפה על תאוריית המשוואות)
Quelques applications analytiques de la théorie des courbes et surfaces algébriques. (כמה יישומים אנליטיים של תורת העקומים והמשטחים האלגבריים)
Lectures on mathematics. University Press, Worcester, Mass., U.S.A., 1899. (הרצאות במתמטיקה)
Picard, Émile (1905). La science Moderne et son état Actuel. Paris: E. Flammarion. OCLC 43307396. (המדע המודרני ומצבו העכשווי)
Picard, Émile (1922). La Théorie de la Relativité et ses Applications à l'astronomie. Paris: Gauthier-Villars. OCLC 1025334. (תורת היחסות ויישומיה באסטרונומיה)
Picard, Émile (1922). Discours et Mélanges. Paris: Gauthier-Villars. OCLC 4855336. (שיח ועוד דברים)
Picard, Émile (1931). Éloges et Discours Académiques. Paris: s.n. OCLC 13473598. (דברי הוקרה ונאומים באקדמיה)
Picard, Émile (1978–1981). Œuvres de Ch.-É. Picard. Vol. I–IV. Paris: Centre National de la Recherche Scientifique. OCLC 4615520. (כתבי ש.א. פיקאר)
ראו גם

משפטי פיקאר
הרחבת פיקאר-וזו
החבורה המודולרית פיקאר
מישפט פיקאר-לינדולף
השטח המודולרי פיקאר
קרן פיקאר
מדליית פיקאר
הערות שוליים

↑  באתר הגנאלוגי geni
1 2  J.Hadamard 1942
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Connor, Robertson
↑  1943 J.C..Obituary Edinburgh
↑  אתר האקדמיה הצרפתית
↑  אתר הגנאלוגיה המתמטית של החוג לתולדות המתמטיקה של אוניברסיטת דרום דקוטה
↑  Britannica
↑  Craig, T. (1893). "Picard's Traité d'Analyse". Bull. Amer. Math. Soc. 3 (2): 39–65. doi:10.1090/s0002-9904-1893-00166-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271482905171  PLWABN: 9810676978005606  BIBSYS: 90326367  BNE: XX1297315  BnF: cb119196377 (data)  CANTIC: a11065540  CiNii: DA00748676  GND: 118792067  ISNI: 0000 0001 2136 352X  LCCN: n84802521  LNB: 000137226  Léonore: 296589  MGP: 34266  NDL: 00452766  NKC: mub2011658534  NLA: 35880645  NLG: 140089  NSK: 000014232  NTA: 072067098  RERO: 02-A000130405  SELIBR: 83804  SNAC: w6nk5jzn  SUDOC: 088747328  Trove: 1128937  VcBA: 495/288877  VIAF: 64010393   WorldCat (עם VIAF): 64010393
אניבלה קראצ'י

| --- | --- |

דיוקן עצמי
 לידה:  3 בנובמבר 1560 בולוניה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  15 ביולי 1609 (בגיל 48) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  הפנתאון ברומא 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  פרוספרו פונטנה 
 יצירות ידועות:  הגופה של ישו, הברירה של הרקולס, תחיית ישו 
 חתימה:   
 
אנִיבַּלֶה קַרַאצִ'י (באיטלקית: Annibale Carracci;‏ 3 בנובמבר 1560 – 15 ביולי 1609) היה צייר בארוק ומורה לציור איטלקי שפעל בבולוניה, ואחר כך ברומא. יחד עם אחיו ובן דודו היה אניבלה מהאבות המייסדים של סוגה מובילה של סגנון הבארוק, ששאל מסגנונות מצפון ומדרום לעיר הולדתם כאחד, ושאף לחזור אל המונומנטליות הקלאסית, אך הוסיף דינמיות חיונית יותר. ציירים שעבדו תחת אניבלה בגלריה של ארמון פארנזה היו עתידים להיות בעלי השפעה רבה על הציור ברומא במשך עשרות שנים.
קריירה מוקדמת

אניבלה קראצ'י נולד בבולוניה, וככל הנראה התלמד לראשונה בתוך משפחתו. בשנת 1582, פתחו אניבלה, אחיו אגוסטינו ובן דודו לודוביקו קראצ'י סטודיו לציירים, שנקרא בהתחלה על ידי חלק "אקדמיה דאי דזידרוס" (Accademia dei Desiderosi - "האקדמיה לבעלי הרצון") ולאחר מכן אקדמיה דלי אינקאמינאטי (אנ') (Accademia degli Incamminati, מתקדמים; פשוטו כמשמעו "של אלה שפותחים דרך חדשה"). האקדמיה דלי אינקאמינאטי, שנחשבה ל"בית הספר הגדול הראשון לאמנות המבוסס על רישום חיים", הייתה המודל לבתי ספר לאמנות מאוחרים יותר ברחבי אירופה. בני משפחת קראצ'י שמו דגש על השרטוט הליניארי הפלורנטיני הטיפוסי, כפי שהדגימו רפאל ואנדריאה דל סרטו, אבל גם התעניינו בצבעים העזים ובשוליים המעורפלים יותר של חפצים שנגזרו מהציירים הוונציאנים, בעיקר בעבודותיו של צייר השמן הוונציאני טיציאן, שאניבלה ואגוסטינו הכירו במהלך מסעותיהם ברחבי איטליה בשנים 1580–81 בהוראת לודוביקו, הקראצ'י המבוגר מביניהם. האקלקטיות הזו הייתה אמורה להפוך לתכונה המגדירה של האמנים של אסכולת הבארוק של אמיליה (אנ') או בולוניה (אנ').
ביצירות מוקדמות רבות מבולוניה מאת בני משפחת קראצ'י, קשה להבחין בין התרומות האישיות של כל אחד מהם. לדוגמה, ציורי הקיר על סיפורו של יאסון עבור פאלאצו פאבה בבולוניה (בערך 1583–84) חתומים "קראצ'י", מה שמרמז שכולם תרמו. בשנת 1585 השלים אניבלה יצירת קישוט מזבח של "טבילת ישו" עבור כנסיית סנטי גרגוריו אה סירו (אנ') בבולוניה. בשנת 1587 הוא צייר את "עליית מרים השמימה" לכנסיית סן רוקו (San Rocco) ברג'ו אמיליה.
בשנים 1587–88, ידוע כי אניבלה נסע לפארמה ולאחר מכן לוונציה, שם הצטרף לאחיו אגוסטינו. מ-1589 עד 1592 השלימו שלושת בני משפחת קראצ'י את ציורי הקיר על "ייסוד רומא" עבור פאלאצו מאניאני (אנ') בבולוניה. עד 1593, אניבלה השלים יצירת קישוט מזבח, "הבתולה על כס המלכות עם יוחנן הקדוש וקתרינה הקדושה", בשיתוף עם לוצ'ו מסארי (אנ'). הציור "תחיית ישו" מתוארך גם הוא לשנת 1593. בשנת 1592, הוא צייר את "עליית מרים השמימה" עבור קפלת בונאסוני בסן פרנצ'סקו. במהלך השנים 1593–94, כל שלושת בני משפחת קראצ'י עבדו על ציורי קיר בפאלאצו סמפיירי טאלון (אנ') בבולוניה.
פרסקו בארמון פארנזה

בהתבסס על כמות ואיכות ציורי הקיר של בני משפחת קראצ'י בבולוניה, המליץ רנוצ'ו הראשון, דוכס פארמה (אנ') על אניבלה לאחיו, הקרדינל אודוארדו פארנזה (אנ'), שביקש לקשט את הפיאנו נובילה של ארמון פארנזה ברומא. בנובמבר-דצמבר 1595, נסעו אניבלה ואגוסטינו לרומא כדי להתחיל לקשט את האולם בסיפורים על הרקולס, מכיוון שהוא הכיל את הפסל העתיק היווני-רומי המפורסם של הרקולס של פארנזה (אנ') השרירי.
אניבלה פיתח בינתיים מאות סקיצות הכנה לעבודה המרכזית, שבהן הוביל צוות שצייר ציורי קיר על תקרת הסלון הגדול עם "קוואדרו ריפוראטו (אנ')" החילוני של אהבות האלים (אנ'), או כפי שתיאר זאת הביוגרף ג'ובאני פייטרו בלורי (אנ'), "אהבת האדם נשלטה על ידי אהבה שמימית". אף על פי שהתקרה עשירה להפליא באלמנטים היוצרים אשליות, הנרטיבים ממוסגרים בקלאסיקה המאופקת של עיטור הרנסאנס העליון, שואב השראה, אך מיידית ואינטימית יותר, מתקרת הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו, כמו גם מציורי הקיר של הוותיקן ווילה פארנזינה של רפאל. עבודתו תעורר מאוחר יותר את הזרם של אשליה ואנרגיה בארוקית שיופיעו בציורי הקיר הגדולים של פייטרו דה קורטונה, ג'ובאני לנפרנקו (אנ'), ובעשורים מאוחרים יותר אנדריאה פוצו (אנ') וג'ובאני בטיסטה גאולי (אנ').
לאורך המאות ה-17 וה-18, נחשבה תקרת פאלאצו פארנזה ליצירת המופת ללא תחרות של ציור פרסקו לתקופתה. הציורים לא נתפסו רק כספר דפוסים של עיצוב דמות הרואי, אלא גם כמודל של הליך טכני; מאות רישומי ההכנה של אניבלה לתקרה הפכו לשלב בסיסי בחיבור כל ציור היסטורי שאפתני.
הניגוד לקאראווג'ו

המבקר מהמאה ה-17, ג'ובאני פייטרו בלורי (אנ'), שיבח בסקר שלו הקרוי "Idea" את קראצ'י כמופת של הציירים האיטלקיים, אשר טיפח "רנסאנס" למסורת הגדולה של רפאל ומיכלאנג'לו. מצד שני, בעודו מודה בכישרונותיו של קאראווג'ו כצייר, בלורי הצטער על הסגנון הנטורליסטי-מוגזם שלו, אם לא את המוסר והפרסונה הסוערים שלו. לפיכך הוא ראה את סגנונו באותה מורת רוח קודרת. הציירים נתבקשו לתאר את אידיאל היופי האפלטוני, לא פרוצות רומאיות. עם זאת, הפטרונים והתלמידים של קראצ'י וקראווג'ו לא השתייכו כולם למחנות בלתי ניתנים לפיוס. פטרונים בני אותה תקופה, כמו המרקיז וינצ'נצו ג'וסטיניאני (אנ'), גילו ששניהם הראו מצוינות במניירה ובדוגמנות.
במאה ה-21, המבקרים העריכו מאוד את מיתוס המורד של קאראווג'ו, ולעיתים קרובות התעלמו מההשפעה העמוקה על האמנות שהייתה לקראצ'י. קאראווג'ו כמעט ולא צייר ציורי פרסקו, שנחשבו כמבחן לכושרו של צייר גדול. מצד שני, היצירות הטובות ביותר של קראצ'י הן בפרסקו. לפיכך, בדי הקנבס הקודרים של קאראווג'ו, עם רקע החורבן, מתאימים להיות מוצגים מאחורי מזבחות, ולא על קירות או תקרות מוארים היטב כמו זה בפארנזה. ההיסטוריון רודולף ויטקובר (אנ') הופתע מכך שקרדינל פארנזה הקיף את עצמו בציורי קיר של נושאים שטופי זימה, המעידים על "הרפיה ניכרת של המוסר הקונטרה-רפורמטורי". בחירה נושאית זו מעידה כי ייתכן שקראצ'י היה מרדני יותר ביחס לתשוקה הדתית החגיגית של בדים של קאראווג'ו. ויטקובר כתב כי "ציורי הקיר של קראצ'י מעבירים את הרושם של שמחת חיים אדירה, פריחה חדשה של חיוניות ושל אנרגיה שהודחקה מזמן".
במאה ה-21, רוב אניני הטעם העולים לרגל לקפלת צ'ראזי (אנ') בסנטה מריה דל פופולו מתעלמים מ"עליית הבתולה השמימה", קישוט המזבח של קראצ'י (1600–1601) ומתמקדים ביצירות של קאראווג'ו באגפים. מאלף להשוות את העלייה השמימה של קראצ'י עם מותה של הבתולה (אנ') של קאראווג'ו. בקרב בני זמנו המוקדמים, קראצ'י היה חדשן. הוא החיה מחדש את אוצר המילים החזותי של ציורי הפרסקו של מיכלאנג'לו, והציב נוף ציורי חי, שרירי ומבריק, שבהדרגה הפכו אותו לפגום בסבך המנייריזם. בעוד שמיכלאנג'לו יכול היה לכופף ולעוות את הגוף לכל נקודות המבט האפשריות, קראצ'י בציורי הפרסקו של פארנזה הראה כיצד הוא יכול לרקוד. גבולות ה"תקרה", המרחבים הרחבים של הקירות שיש לצייר בפרסקו, יהיו, במשך העשורים הבאים, גדושים בזוהר המונומנטלי של חסידי קראצ'י, ולא חסידיו של קאראווג'ו.
במאה שאחרי מותו, ספגו קראצ'י ואמנות הבארוק בכלל ביקורת (אם כי במידה פחותה מברניני וקורטונה) מצד מבקרים נאו-קלאסיים כמו וינקלמן ואף מאוחר יותר מצד ג'ון ראסקין המתחסד, כמו גם מעריציו של קאראווג'ו. מקראצ'י נחסך הביזוי בחלקו משום שהוא נתפס כחקיין של רפאל הנערץ מאוד, ובשל ציורי הפרסקו של פארנזה, בשל נושאים הראויים כמו אלה של המיתולוגיה העתיקה.
נופים, ושרטוטים

ב-8 ביולי 1595, אניבלה השלים את הציור של "רוכוס הקדוש נותן נדבות", כעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן. יצירות מאוחרות ומשמעותיות אחרות שצייר קראצ'י ברומא כוללות את "דומינה קוו ואדיס (?Domine quo vadis – בלטינית "אדוני לאן אתה הולך"?) (בערך 1602), החושף חסכון בולט בהרכב הדמויות וכוח ודיוק של מחוות שהשפיעו על ניקולא פוסן ודרכו על שפת המחווה בציור.
קראצ'י היה אקלקטי להפליא בנושאים שבחר בציור נופים, סצנות מחיי היומיום ודיוקנאות, כולל סדרה של דיוקנאות עצמיים לאורך הדורות. הוא היה אחד הציירים האיטלקים הראשונים שציירו על קנבס שבו הנוף קיבל עדיפות על פני הדמויות, כמו "הבריחה למצרים" המופתי שלו; זוהי סוגה שאותה המשיכו אחריו דומניקינו (אנ') (התלמיד האהוב עליו) וקלוד לורן.
לאמנותו של קראצ'י היה גם צד פחות רשמי שמתגלה בקריקטורות שלו (בדרך כלל מיוחסת לזכותו המצאת הסוגה) ובציורי חיי היומיום המוקדמים שלו, אשר יוצאי דופן בהתבוננות התוססת והטיפול החופשי שלהם ובציורו "אוכל השעועית". הוא מתואר על ידי ביוגרפים כחסר תשומת לב ללבוש ואובססיבי לעבודה: יש שינויים רבים בתיאורו בדיוקנאות העצמיים שלו (כמו זה בגלריה הלאומית בפארמה).
תחת מצב רוח מלנכולי

לא ברור כמה עבודה השלים אניבלה קראצ'י לאחר שסיים את הגלריה הגדולה בארמון פארנזה. בשנת 1606, אניבלה חתם על "המדונה של הקערה". עם זאת, במכתב מאפריל 1606, הקרדינל אודוארדו פארנזה קונן ש"מצב רוח מלנכולי כבד" מנע מאניבלה לצייר עבורו. במהלך שנת 1607, אניבלה לא הצליח להשלים הזמנה ליצירת "הולדת ישו" לדוכס מולדנה של מודנה. יש הערה משנת 1608, שבה אניבלה קובע לתלמיד שהוא יבלה לפחות שעתיים ביום בסטודיו שלו. יש מעט תיעוד מהאיש או מהתקופה להסביר מדוע המכחול שלו השתתק.
אניבלה מת בשנת 1609 ונקבר, על פי רצונו, ליד רפאל בפנתאון של רומא. זהו מדד להישגיו שאמנים מגוונים כמו ברניני, פוסן ורובנס שיבחו את עבודתו. רבים מעוזריו או תלמידיו בפרויקטים בארמון פארנזה ובקפלת אררה שבכנסיית גבירתנו של הלב הקדוש (אנ') עתידים להפוך לאמנים בולטים בעשורים הבאים, כולל דומניקינו (אנ'), פרנצ'סקו אלבני (אנ'), ג'ובאני לנפרנקו (אנ'), דומניקו ויולה (אנ'), גווידו רני, סיסטו בדאלוקיו (אנ') ואחרים.
הציורים

המסורת של ציור הרנסאנס האיטלקי ואמני הרנסאנס הבוגרים כמו רפאל, מיכלאנג'לו, אנטוניו דה קורג'ו, טיציאן ופאולו ורונזה הם כולם ציירים שהייתה להם השפעה ניכרת על עבודתם של בני משפחת קראצ'י, בשימוש שלהם בצבעים. הם הניחו את היסודות להולדתו של ציור הבארוק. הסגנון המנייריסטי העקר הקודם זכה להתאוששות כעת בציור הבארוק בתחילת המאה השש עשרה, והצליח בסינתזה מקורית של אסכולות רבות. ציוריו של אניבלה קראצ'י קיבלו השראה מהציור הוונציאני, ובמיוחד מציוריו של פאולו ורונזה. היצירה המדגימה זאת היא "המדונה המוכתרת עם מתי הקדוש", יצירה שנעשתה עבור רג'ו אמיליה, וכעת במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן, ו"הנישואים המיסטיים של קתרינה הקדושה מאלכסנדריה" (בערך 1575), כיום בגלריית האקדמיה בוונציה.
נושאים דתיים
"ישו עונד את כתר הקוצים, נתמך על ידי מלאכים"
"האישה השומרונית בבאר"
"המדונה השקטה עם יוחנן המטביל הקדוש"
"שושנה באמבטיה"
"פייטה"
"הקינה על ישו"
"מדונה וילד עם יוחנן המטביל"
""רוכוס הקדוש ומלאך"
דיוקנאות
דיוקן עצמי, סביב 1580
"דיוקן של אישה אפריקאית מחזיקה שעון", סביב 1585
"הפיתוי של אנטוניוס, אב המנזר הקדוש" (פרט), 1597–98
"ראש של זקן"
"דיוקן של ד"ר בוסי"
נושאים מיתולוגיים
"ונוס ואדוניס", סביב 1595
"יופיטר ויונו", 1602, ארמון פארנזה
"ונוס הישנה"
"המבחן של הרקולס", 1596
"ונוס עם סאטיר ושני קופידונים", 1590
"רינלדו וארמידה" במוזיאון קפודימונטה (אנ') בנאפולי, 1601
"דיאנה מופתעת על ידי אקטיון" בבמוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה (אנ') בבריסל
ציורים הקשורים לאוכל
"נער שותה", 1582–83
"אוכל השעועית" 1580–1590
"הקצביה", 1580
"הקצביה", 1580