קולי (תואר)
היסטוריה > קולים הודים

בשנות העשרים של המאה ה-19, יצאו הודים רבים מרצונם לעבוד מעבר לים, מתוך תקווה לשפר את חייהם. הסוחרים ואנשי העסקים האירופאים ניצלו עד מהרה את התופעה והחלו לגייס אותם ככוח עבודה זול. הבריטים החלו לשלוח הודים למושבותיהם ברחבי העולם, כולל למאוריציוס, פיג'י, נטאל, מזרח אפריקה הבריטית ומלאיה הבריטית. ההולנדים אף הם שלחו עובדים למטעים בסורינאם ובאיי הודו המזרחית ההולנדים. באמצעות שיטה של סוכנים בוצעו חדירות לכפרים בהודו כדי לגייס עובדים. לעיתים קרובות הם פיתו ברמייה את העובדים בהציגם בפניהם את ההזדמנויות הגדולות שכביכול חיכו להם מעבר לים להטבת מצבם החומרי. הקולים ההודים הגיעו בעיקר ממישורי הנהרות של הגנגס והאינדוס, אך גם מטאמיל נאדו ומאזורים נוספים בדרומה של הודו.
החל מ-1826, מבלי לקבל רשות מהשלטונות הבריטים, ניסו הצרפתים לגייס עובדים הודים במטעי הסוכר שבמושבתם באי ראוניון. עד 1830, הועברו כך מעל 3000 עובדים. לאחר שהתגלתה תנועת הגירת עובדים זו, הצליחו הצרפתים לשאת ולתת עם הבריטים ולקבל את רשותם להעביר מעל 6000 עובדים בשנה, בתנאי שרשות זו תבוטל במקרה שיתגלו מקרים של השפלה.
החל מ-1829 החלו הבריטים להעביר פועלים הודים למאוריציוס. עקב ביטול העבדות קיבלו בעלי המטעים פיצוי של שני מיליון ליש"ט והם פנו להשגת כוח עבודה חלופי על ידי הבאתם של קולים הודים שיעבדו במטעי הסוכר. בין השנים 1834 – 1821, עבדו באי כחצי מיליון פועלים הודים. הם עבדו במטעי הסוכר, בבתי החרושת בתובלה ובבנייה.
ב-1837 הוציאה חברת הודו המזרחית הבריטית תקנות להסדרת העסקתם של הקולים ההודים. הכללים נתנו לכל אחד מהעובדים באופן אישי זכות לסידורי תחבורה על ידי פקיד ממשלתי שמונה לשם כך, הם הגבילו את אורך השירות של עובדים לחמש שנים בכפוף לחידושם מרצון הם הטילו את האחריות על המעסיק להשבתו של העובד למולדתו לאחר תום החוזה ודאגו לתנאי תברואה בסיסיים בספינות בהם הובלו העובדים.
למרות זאת, הצפיפות על הספינות הייתה לעיתים קרובות רבה והשתוללו בהם מחלות ורעב. משכורותיהם של העובדים היו דלות וציפו מהם לעבוד בתנאים קשים. אף על פי שלא התחוללו שערוריות גדולות במושבות הבריטיות בנוגע לעבודת הקולים, לעיתים קרובות אולצו העובדים לעבוד בכפייה והם תומרנו בעורמה להיות תלויים בבעלי המטעים כך שהם נשארו שם זמן רב לאחר סיום החוזים שלהם. כ-10% בלבד מהקולים ההודים שבו למולדתם. הממשל הקולוניאלי גם חוקק חוקים שהגבילו את חרותם. במאוריציוס הונהגה חובת נשיאת אישורי תנועה כדי לשלוט בעובדים. במושבות הצרפתיות של ראוניון, גוואדלופ ומרטיניק, התנאים היו גרועים בהרבה, שם העובדים קיבלו באופן שיטתי מכסות עבודה מוגדלות במיוחד ושיעורי התמותה שם היו גבוהים באופן משמעותי.
עם זאת, היו ניסיונות מצד הרשויות הבריטיות להסדיר ולמתן את הפרות הזכויות של העובדים. העובדים נבדקו באופן שגרתי על ידי פקחי בריאות והם נבדקו רפואית לפני הגעתם למקום ההעסקה שלהם כדי לוודא שהם כשירים לעבודה. הפרדתם של ילדים מתחת לגיל 15 מהוריהם לא הותרה בשום אופן.
המערכה הראשונה באנגליה נגד העסקתם של הקולים השוותה את מערכת העבודה החוזית לעבדות של העבר. בתגובה ללחצים אלו, הופסקה העברתם של העובדים באופן זמני ב-1839 כאשר השפלתם הגיע לדרגה מסוימת, אך היא חודשה עד מהרה עקב הצורך הכלכלי שהלך וגבר. מסגרת פיקוח קפדנית יותר הונהגה וב-1842 הוטלו עונשים חמורים על הפרת הכללים. באותה שנה, כמעט 35,000 איש נשלחו למאוריציוס.
ב-1844 הורחבה העסקת הקולים ההודים באיי הודו המערבית, כולל לג'מייקה, לטרינידד ולגיאנה, שם הפכו האסיאתיים למרכיב מרכזי באוכלוסייה.
החל מ-1879, הועברו הודים רבים לפיג'י כדי לעבוד במטעי הסוכר. רבים מהם בחרו להישאר שם לאחר תום חוזי העבודה שלהם וכים הם מהווים כ-40% מאוכלוסיית המדינה. פועלים הודים רבים הגיעו למושבה ההולנדית של סורינאם לאחר חתימת הסכם בין ממשלות בריטניה והולנד ב-1870. במאוריציוס מהווים כיום ההודים מרכיב משמעותי באוכלוסייה הכללית והחגים ההודים נחגגים כחגים לאומיים.
שיטת העבודה החוזית המשיכה להתקיים עד לראשית המאה ה-20. התמקדות הולכת וגדלה של העיתונות הסנסציונית של התקופה בברוטליות ובהשפלות שהיו כרוכות בעבודת הקולים, עוררה שערוריות ציבוריות ולסיומה הרשמי של עבודת הקולים על ידי ממשלת בריטניה ב-1916. באותו זמן, הועסקו עשרות אלפי פועלים סינים כעובדי סיוע לאורך החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה על ידי מדינות ההסכמה.