stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תכלתיים
מיון

משפחה תכלתיים (Maluridae)
סוג תכלתי (Irena)
מין תכלתי האש (Irena puella)
מין תכלתי פיליפיני (Irena cyanogastra)
תומאס קווסטהוף

| --- | --- |

 לידה:  9 בנובמבר 1959 (בן 64) הילדסהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 סוג קול:  בס-בריטון 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  פרס מדינת סקסוניה התחתונה (1994)  זמר השנה של אקו קלאסיק (1998)  זמר השנה של אקו קלאסיק (2004)  פרס אקו קלאסיק - קלאסיקה לילדים (2007)  פרס אקו קלאסיק - קלאסיקה ללא גבולות (2007)  דב ברלין (2005)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (2009)  פרס המוזיקה ע״ש הרברט פון קאראיין (2009)  מדליית ברהמס (15 ביוני 2007)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2005)  עיטור האומץ של אוקראינה דרגה שלישית  טבעת הכבוד של הילדסהיים 
 www.thomas-quasthoff.com
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס קווסטהוף (בגרמנית: Thomas Quasthoff; נולד ב-9 בנובמבר 1959) הוא זמר בס-בריטון גרמני, הנחשב לאחד הזמרים המעולים בדורו. אף כי המוניטין שלו התבססו תחילה על שירת לידר מן התקופה הרומנטית, קווסטהוף מגלה שליטה ברפרטואר רחב, מקנטטות בארוקיות של באך עד אלתורי סולו של ג'אז. בינואר 2012 הודיע קווסטהוף על פרישתו מאולמות הקונצרטים עקב סיבוכים בבריאותו. הוא ימשיך ללמד, ולנהל את התחרות הבינלאומית שכונן ב-2009, ואף החל לארח בתוכנית טלוויזיה מיוחדת המתקיימת בברלין.
חייו

קווסטהוף, יליד הילדסהיים, לוקה במומים קשים מלידה, תוצאה של תרופת התאלידומיד שנרשמה לאמו למניעת בחילות הבוקר שמהן סבלה. קומתו של קווסטהוף נמוכה באופן חריג (1.34 מטר) בגלל התקצרות העצמות הארוכות ברגליו, בגפיו העליונות העצמות הארוכות קצרות ביותר או חסרות מכל וכל וכפות ידיו דמויות סנפירים.
קווסטהוף לא התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה בהאנובר, גרמניה בגלל מצבו הגופני, שאיננו מאפשר נגינה בפסנתר, שהייתה אז תנאי הכרחי בהרשמה בקונסרבטוריון. הוא בחר ללמוד פיתוח קול באופן פרטי. נוסף לכך למד משפטים במשך שלוש שנים. לפני שהחל בקריירה מוזיקלית, עבד שש שנים כקריין ברדיו צפון גרמניה. כן עבד בדיבוב לטלוויזיה.
הקריירה המוזיקלית שלו יצאה לדרך בשנת 1988, כשזכה בתחרות הבינלאומית למוזיקה ARD במינכן ובשבח מפי הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו. בשנת 2003 הופיע לראשונה על בימת האופרה בתפקיד דון פרננדו בהפקת "פידליו" של בטהובן בניצוח סיימון ראטל בפסטיבל זלצבורג. הופעתו הראשונה עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו התקיימה בספטמבר 2004.
תומאס קווסטהוף זכה בפרס גראמי לביצוע ווקאלי מצטיין בשנת 2000. הפרס ניתן לו על שירת לידר מ"קרן הפלאים של הנער" של מאהלר, יחד עם זמרת המצו סופרן אן סופי פון אוטר. את השניים ליוותה הפילהרמונית של ברלין בניצוח קלאודיו אבאדו. בפעם השנייה זכה בפרס גראמי לביצוע ווקאלי קלאסי מצטיין על לידר עם תזמורת של שוברט, שאותם שר עם פון אוטר והתזמורת הקאמרית של אירופה בניצוח אבאדו. בפעם השלישית זכה קווסטהוף בפרס גראמי לביצוע ווקאלי מצטיין ב-2006, על הקלטת קנטטות של באך עם חברי המקהלה הקאמרית של סולני הבארוק של ברלין בניצוח ריינר קוסמאול.
הקלטות שעשה קווסטהוף לשירים של ברהמס, ליסט ושוברט, בליווי הפסנתרן יוסטוס ציין היו מועמדות לגראמי בשנים 2000 ו-2001. תומאס קווסטהוף מקליט לחברת דויטשה גראמופון.
קווסטהוף הוא פרופסור במשרה מלאה לפיתוח קול ומופיע רק כחמישים פעמים בשנה. הוא היה פרופסור באקדמיה למוזיקה בדטמולד, גרמניה וכיום הוא מלמד בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
קווסטהוף הוזמן להופיע בקרנגי הול בעונת הקונצרטים 2006-07 אך מחלה אילצה אותו לבטל את שתי הופעותיו הראשונות במסגרת זו.
בשנת 2006 הוציא קווסטהוף אלבום ג'אז ראשון בשם Watch What Happens
הערות שוליים

↑  Stephen Moss, 'I'm lucky. Everyone can see my disability'. The Guardian, 20 October 2000.
↑  Peter Conrad, "More, much more than this...". The Observer, 7 April 2002.
↑  Jay Nordlinger, "Scatting & Growling His Way Through". New York Sun, 9 March 2007.
↑  Allan Kozinn, "Put Me Out There, Coach. I’m Ready to Sing." New York Times, 7 March 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426225005171  PLWABN: 9810580684605606  BIBSYS: 1078968  BnF: cb139273153 (data)  CiNii: DA11193052  GND: 123899028  ISNI: 0000 0001 1767 2370  LCCN: n96082781  LNB: 000105975  MusicBrainz: c7e94da5-87ea-4a91-adc8-26e2ae904e10  NKC: xx0134326  NLK: KAC200806147  NSK: 000477530  NTA: 107898373  RERO: 02-A003720003  SELIBR: 313263  SUDOC: 086195441  VIAF: 64194161   WorldCat (עם VIAF): 64194161
תומאס פרנסס מאהר

| --- | --- |

מאהר במדי הצבא האמריקני
 לידה:  3 באוגוסט 1823 ווטרפוד סיטי, אירלנד
 פטירה:  1 ביולי 1867 (בגיל 43) Fort Benton, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 כינוי:  מאהר איש החרב
 השכלה:  קולג' סטוניהרסט 
 השתייכות:  האירים הצעירים  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1844–1848  1861 – 1895
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדה מפקד מחוז צבאי  מפקד ארמייה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית
 תפקידים אזרחיים
 מושל טריטוריית מונטנה
 
תומאס פרנסס מאהר (באנגלית: Thomas Francis Meagher ‏, 3 באוגוסט 1823 – 1 ביולי 1867) היה לאומן אירי, מנהיגם של האירים הצעירים (Young Irelanders), גנרל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ואיש ממשל אמריקאי.
בגיל צעיר היה מאהר למהפכן, ולחם למען עצמאותה של אירלנד משלטונה של הממלכה המאוחדת. הוא נודע בשם 'מאהר איש החרב' בשל נאומיו החוצבים, אשר קראו לשימוש אפשרי בנשק כמכשיר להשגת עצמאות. בשנת 1848 נתפס מאהר יחד עם מורדים נוספים על ידי השלטונות הבריטיים, נשפט ונידון למוות. עונשם הומר בהגליה, והוא הוגלה לארץ ון דימן (כיום טסמניה שבאוסטרליה) בשנת 1849.
בשנת 1852 ברח מאהר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם למד משפטים, עבד כעיתונאי והרצה על הבעיה האירית. עם פרוץ מלחמת האזרחים התגייס מאהר לצבא האמריקאי, שם התקדם בסולם הדרגות עד לדרגת בריגדיר גנרל. במהלך שירותו נודע בגיוס, הקמת ופיקוד על הבריגדה האירית. לאחר המלחמה נתמנה למושל טריטוריית מונטנה, ובשנת 1867 טבע במימי נהר המיזורי, שאליו נפל מסיפונה של ספינת קיטור בנמל פורט בנטון (Fort Benton).
שנותיו המוקדמות

תומאס פרנסס מאהר נולד בשנת 1823 בווטרפוד סיטי (Waterford City) שבאירלנד, למשפחת סוחרים עשירה. אביו, שייצג עסקים משפחתיים שכללו קשרי מסחר עם ניופאונדלנד, שם חי חלק אחר של המשפחה, תרגם את הצלחתו הכלכלית לעמדות השפעה פוליטיות, ונבחר פעמיים לראשות העיר. לימים (1847 - 1857) נבחר האב לפרלמנט הבריטי. אמו של תומאס הלכה לעולמה בהיותו בן ארבע. בנוסף, מכל אחיו, ארבעה במספר, פרט לאחותו הגדולה, כולם מתו בילדותם. תומאס למד בצעירותו בפנימיה קתולית של מסדר הישועים, ובאותן שנים החל להתבלט ביכולת הנאום שלו, בה הצטיין גם בשנים מאוחרות יותר. בגיל 17 עבר תומאס ללמוד באנגליה בקולג' סטוניהרסט (Stonyhurst College) שבלנקשייר, אף הוא של מסדר הישועים, והתבלט שם בכישרונו.
פעילות פוליטית באירלנד > 'אירלנד הצעירה'

בשנת 1843 חזר תומאס לאירלנד. בתחילה עלו בדעתו תוכניות לא מגובשות להצטרפות לצבא אוסטריה, כהמשך למסורת בקרב בניהן של מספר משפחות איריות. אלא שבשנת 1844, עת שהה בדבלין, הצטרף ל'התאחדות הביטול' (Repeal Association), תנועה אירית עממית אשר פעלה כנגד חוק האיחוד של 1800, ובהדרגה הוא הגיע בתנועה לעמדת השפעה, לא מעט בשל כישרון הנאום והדיבור שבהם ניחן. בשנת 1846 התגלעה מחלוקת ב"התאחדות הביטול", בשל מה שנראה כהתקרבות יתר של ההתאחדות אל הפוליטיקה הבריטית, אשר החלה בעת עלייתו לשלטון בבריטניה של הלורד ראסל (Russel), תוך הקרבת שאיפת החופש האותנטית של האירים. תומאס וחברים אחרים משורות ההתאחדות, אשר כונו "אירים צעירים" (Young Irelanders), גינו גישה זו, שלדעתם עשויה להוביל לפטרונות אנגלית על ההתאחדות. כן נתגלעה מחלוקת באשר ללגיטימיות של פנייה לכוח הנשק, במידה שתכשל הדרך הפוליטית הקונבנציונלית. מאהר ויתר ה"אירים הצעירים", לא פסלו עקרונית אפשרות זו, אם כי באותה עת היא נחשבה כהיפותטית בלבד גם בעיניהם. בשנת 1847 הביאה המחלוקת לפילוג בשורות ההתאחדות.
פעילות פוליטית באירלנד > 'הקונפדרציה האירית'

בינואר 1847 הקים מאהר, יחד עם ג'ון מיטשל (Mitchel), ויליאם סמית' או'ברייאן (Smith O'Brien) ותומאס דווין ריילי (Devin Reilly) את 'הקונפדרציה האירית' (Irish Confederation), שדגלה אף היא בביטול 'חוק האיחוד' של 1800, אם כי שלא באמצעות השתתפות במשחק הפוליטי הבריטי. בשנת 1848 נסעו מאהר ואו'בריאן לצרפת כדי לחזות מקרוב בתוצאות המהפכה שאירעה בה באותה שנה, להביע סולידריות ולברך את מחולליה. כאשר חזרו לאירלנד הביאו עימם דגל בעל שלושה צבעים: כתום, לבן וירוק, אשר הוענק להם על ידי צרפתייה שאהדה את מטרותיהם, אשר משמש, בשינויים קלים, כדגל אירלנד בימינו. בהשראת האירועים באירופה, בה התחוללו המהפכות ללא שפיכות דמים מרובה, בדרך כלל, קיוו מנהיגי הקונפדרציה שהתקוממות דומה באירלנד תוביל לתוצאות דומות וכינסו כמה אסיפות התעוררות בשבוע הרביעי של יולי. ב-29 ביולי פרץ קרב קצר בבולינגרי (Ballingarry) שבמחוז טיפררי בדרום אירלנד, שהוכרע במהרה לרעת המתקוממים עם בואה של תגבורת משטרתית. מאהר, יחד עם מנהיגים אירים לאומנים אחרים, נעצר בעוון הסתה על ידי הבריטים. העצורים נשפטו למוות, אך בעקבות חנינה מלכותית שהושגה גם עקב לחץ ציבורי ובינלאומי, הומתק גזר דינם להגלייה לכל ימי חייהם.
ארץ ון דימן

בשנת 1849 הוגלו מאהר ועמיתיו לארץ ון דימן (הנקראת מאז 1855 טסמניה) שבאוסטרליה. באי הם זכו לחופש יחסי, תמורת הבטחה שלא לעזוב את מקום מושבם בלא להודיע קודם לכן לרשויות. הגולים פוזרו בחלקים שונים של האי, אך הצליחו להפגש בחשאי. מאהר ישב תחילה זמן קצר בקמבל טאון (Campbell Town) שבמזרח האי, ואחר כך ברוס (Ross) הסמוכה. בשנת 1851, בעודו בארץ ון דימן, נישא מאהר. בתחילת 1852 הודיע מאהר לשלטונות על ביטול ההסכם ולפיו יודיע על כוונה לעזוב את מקום מושבו, ונמלט לארצות הברית בעוד אשתו, שהייתה אז בהריון, נותרה מאחור. הבן, שנולד באוסטרליה, הלך לעולמו זמן קצר לאחר לידתו. לאחר מות בנה, עשתה אשתו את דרכה לאירלנד, ואחר כך הצטרפה לתומאס בארצות הברית.
ארצות הברית > הגירה ושנים ראשונות

מאהר הגיע לעיר ניו יורק במאי 1852. הוא למד משפטים ועיתונאות, הפך לאזרח ארצות הברית, ושמו הלך לפניו כמרצה. הוא הוציא שבועון בשם Irish News ("חדשות איריות"). בנוסף, יחד עם ג'ון מיצ'ל, שהוגלה ונמלט אף הוא, הוציא את הביטאון הפרו-אירי ואנטי-בריטי Citizen ("אזרח"). כיוון שעלתה שאלת המוסריות שבבריחתו למרות ההתחייבות שלקח על עצמו תחילה, הסכים לעמוד למעין משפט בידי מספר אישים אמריקנים מכובדים, תוך התחייבות שיחזור לאוסטרליה אם יפסקו כנגדו. בית המשפט המדומה פסק לטובתו.
קתרין, אשתו של מאהר, שהצטרפה אליו לזמן מה בארצות הברית, חזרה לאירלנד כשהיא בהריון ובמצב בריאותי קשה, ילדה בן, בנו היחיד של מאהר ששרד, בבית אביו, והלכה לעולמה זמן קצר אחר כך, בשנת 1854. מאהר לא ראה מעולם את בנו. בשנת 1856 נשא לאשה את אליזבת' טאונסנד, בת למשפחה פרוטסטנטית עשירה, שעברה לדת הקתולית בהינשאה. מעט לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית מאהר ביקר בקוסטה ריקה, בין היתר כדי לבדוק את התאמת אמריקה המרכזית להגירה אירית. כן הוסמך כקפטן במיליציה של מדינת ניו יורק.
ארצות הברית > מלחמת האזרחים האמריקנית

עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1861, החל מאהר לגייס אירים לפלוגה בפיקודו. הפלוגה שגייס צורפה למיליציה של ניו יורק ב-29 באפריל, וזו הצטרפה לארמיית הפוטומק, שנקראה אז ארמיית צפון מזרח וירג'יניה, אשר לחמה בפאתי וושינגטון הבירה.
לאחר התבוסה בקרב בול ראן הראשון ביולי, חזר מאהר לניו יורק כדי להקים בריגדה אירית ולפקד עליה. בהמשך, בפברואר 1862, קיבל דרגת בריגדיר גנרל. הוא פיקד על הבריגדה שהקים בקרבות חצי האי (מרס עד יולי 1862), בהם ניסו כוחות הצפון, לשווא, לכבוש את ריצ'מונד בירת הקונפדרציה, על ידי איגוף מערך ההגנה של הדרומיים באמצעות נחיתה במזרח וירג'יניה, והתקדמות לעבר הבירה דרך חצי האי וירג'יניה. מאהר נכנס לראשונה לפעולה כמפקד הבריגדה בקרב שבעת האורנים (Battle of Seven Pines) שנערך בסוף מאי ותחילת יוני. על אף שידו של הצפון הייתה על התחתונה בקרבות, נחשבו האירים שבפיקוד מאהר כלוחמים עזי נפש. אחרי קרב שבעת האורנים פיקד מאהר לזמן מה על רגימנט לא אירי. החיבור לא עלה יפה, ומכאן ואילך הוא פיקד על אירים בלבד.
בהמשך קרבות חצי האי, ב-27 ביוני, פיקד מאהר על הבריגדה בקרב גיינס מיל (Gaines' Mill), הידוע גם בשם קרב קולד הרבור הראשון (Cold Harbor) או קרב נהר הצ'יקהומיני (Chickahominy). הבריגדה הגיע כתגבורת בצעידה מהירה לאחר חציית נהר הצ'יקהומיני, ואם כי איחרה לקרב עצמו, שימשה כמשמר עורפי לנסוגים. גם כאן, למרות ההפסד בקרב, זכו האירים לשבחים.
בקרב אנטיאטם שבמרילנד, מעט מצפון לנהר הפוטומק, שנערך ב-17 בספטמבר, סבלו האירים, שהובילו את ההתקפה הרביעית על "הדרך השקועה" שבמרכז המערך הדרומי, אבדות כבדות, וגם מאהר עצמו היה בין הפצועים, עת נפל מסוסו שנורה. האבדות שסבלו חייליו, נוסף על שמועות חוזרות על היותו שתוי בעת הקרב, הובילו לביקורות על יכולת הפיקוד שלו.
בקרב פרדריקסברג שבווירג'יניה, אשר נערך בין ה-11 וה-15 בדצמבר, ספגו האירים אשר בפיקודו של מאהר אבדות קשות אף יותר, ומבין כ-1,600 לוחמים נותרו כשירים בתום הקרב רק 256. את רוב האבדות סבלו האירים עת תקפו לשווא ב-13 בדצמבר את מערכי צבא הקונפדרציה. מבין כ-1,200 פקודיו של מאהר בטרם ההסתערות, התייצבו למחרת הקרב כ-280 חיילים כשירים (בדרך מקרה היחידה אותה תקפו הייתה אירית אף היא). מאהר עצמו נשאר בעת ההסתערות בעורף בשל כאבים עזים בברכו.
לאחר החלמת ברכו, שארכה כארבעה חודשים, מאהר נטל מחדש את הפיקוד על חייליו מספר ימים לפני קרב צ'נסלורזוויל (Chancellorsville) בווירג'יניה, מעט מדרום לנהר הפוטומק, שנערך בין ה-30 באפריל ל-6 במאי 1863. בקרב זה מעורבות האירים הייתה מוגבלת יחסית. מספר ימים לאחר הקרב התפטר מאהר במחאה מן הפיקוד על הבריגדה, וזאת לאחר שבקשותיו החוזרות והנשנות לגיוס חיילים נוספים למילוי שורותיה המתדלדלות, לפני ואחרי הקרב, נדחו.
בדצמבר ביטל הצבא את תוקף התפטרותו. תחילה מונה לזמן קצר למפקד מחוז אטווה (Etowah) שבג'ורג'יה. אחר כך, בפברואר 1865 היה למפקד אוגדה מאולתרת ובמאי התפטר סופית מן הצבא.
ארצות הברית > מושל מונטנה

לאחר שחרורו מצבא מונה מאהר למזכיר טריטוריית מונטנה (שאז טרם קבלה מעמד של מדינה). זמן קצר לאחר הגיעו מונה למושל בפועל של הטריטוריה. בתפקידו זה לא הצליח ביותר, הוא הקים לעצמו אויבים הן בקרב הרפובליקנים והן בקרב הדמוקרטים. חנינה שנתן לאירי שהואשם ברצח קוממה עליו רבים. גם ניסיונו להקים מיליציה שתלחם באינדיאנים כנקמה על מספר התקפות שערכו, לא עלה יפה: התוקפים לא נמצאו ומאהר לא הצליח לקיים את המיליציה ככוח מלוכד. כן כשל ניסיונו להעביר במוסדות הטריטוריה של מונטנה החלטה בעד חוקה כתובה, כצעד בדרך להפיכתה למדינה (מונטנה הפכה לבסוף למדינה ב - 1889, יותר מעשרים שנה אחר כך).
ארצות הברית > היעלמותו ומותו

בקיץ 1867 נסע מאהר לפורט בנטון שבמונטנה לצורך קבלת משלוח של נשק ותחמושת עבור המיליציה. בדרכו חלה ועצר למספר ימים לצורך החלמה, אך המשיך לבסוף בדרכו בטרם הבריא. באחד ביולי, בעודו חולה, נפל למימיו של המיזורי מספינת הקיטור בה נסע, וגופתו לא נמצאה. כיוון שכך, ובשל פעילותו השנויה במחלוקת כמושל, רווחו מספר תאוריות קשר אודות האירוע, שאף אחת מהן לא הוכחה, כמוהן גם ההשערה שהיה שתוי בעת עלייתו לסיפון האונייה.
לקריאה נוספת

Akenson, Donald H. (2006). An Irish History of Civilization. McGill-Queen's Press-MQUP. ISBN 0773528911.
Bruce, Susannah Ural (2006). The Harp and the Eagle: Irish-American Volunteers and the Union Army, 1861-1865. NYU Press. ISBN 081479940X.
Cavanagh, Micahel (1892). Gen. Thomas Francis Meagher - The Leading Events of his career'. Worchester, MA: The Messenger Press.
Doheny, Michael (1951). The Felon's Track. Dublin: M. H. Gill & Son.
Duffy, Charles Gavan (1888). Four Years of Irish History 1845-1849. London: Cassell, Petter, Galpin & Co.
Duffy, Charles Gavan (1880). Young Ireland. London: Cassell, Petter, Galpin & Co.
Dungan, Myles (2006). How the Irish Won the West. Dublin: New Ireland. ISBN 9781905494606.
Eicher, John H.; and Simon, John Y. (2001). Civil War High Commands. Stanford University Press. ISBN 0-8047-3641-3.
Griffith, Arthur (1916). Meagher of the Sword, :Speeches of Thomas Francis Meagher in Ireland 1846-1848. Dublin: M. H. Gill & Son, Ltd.
Lonergan, Thomas S. (1913). Daly, Edward Hamilton. ed. General Thomas Francis Meagher. XII. The Society. 111–126.
Lyons, W. F. (2007). Brigadier-General Thomas Francis Meagher - His Political and Military Career. Dickens Press. ISBN 1406730270.
O'Sullivan, T. F. (1945). Young Ireland. The Kerryman Ltd.
Ua Cellaigh, Seán; Sullivan, T. D., A. M., and D. B. (1953). Speeches from the Dock. Dublin: M. H. Gill & Son.
Wylie, Paul R. (2007). The Irish General: Thomas Francis Meagher. University of Oklahoma Press. ISBN 0806138475.
מאהר ב'קרב שבעת האורנים', 1 ביוני 1862.
שרון גורסקי

שרון גורסקי-אומשווייף (נולדה ב-6 ביוני 1977) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה (1993 ו-1994) במשחה ל-800 מטר חופשי, שותפה לשיא ישראל בעבר במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וזוכת שתי מדליות, כסף וארד מהמכביה (1993).
ביוגרפיה

גורסקי נולדה וגדלה ברמת השרון. היא התאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן ובקבוצת הפועל גבעתיים בהדרכתו של רובי שלו.
ביוגרפיה > 1993 > אלופת ישראל

באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה גורסקי ב-3 מדליות, אחת לכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:32.45 דקות, לפני אביטל ברסלר ממכבי ראשון לציון (9:43.37 דקות) וטלי אנגולץ מהפועל ירושלים (9:46.05 דקות), מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.75 דקות, אחרי קרן רגאל מפועל ירושלים (4:27.31 דקות) ולפני עינת גבאי ממכבי חיפה (4:39.15 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.72 דקות, אחרי קרן רגאל שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:07.54 דקות ועינת גבאי (2:13.26 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה גורסקי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם עינת גבאי, גוני יהודאי וקרן רגאל בשיא ישראלי חדש של 8.47.19 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 8:36.70 דקות ולפני ברזיל (9:59.31 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:20.10 דקות, אחרי ליסה מרטין מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 8:55.07 דקות ואביטל ברסלר (9:19.92 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:34.24 דקות.
ביוגרפיה > 1994

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה גורסקי במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:23.08 דקות, לפני אופירה אשל מהפועל קריית טבעון (9:24.56 דקות) ואביטל ברסלר (9:29.94 דקות) ובכך הגנה על תוארה ומדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.34 דקות, אחרי אופירה אשל (2:12.08 דקות) ואניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה (2:12.20 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי אחרי אופירה אשל (4:35.73 דקות) ואביטל ברסלר (4:35.98 דקות).
חייה האישיים

גורסקי נישאה בשנת 2004 לרמי אומשווייף, נולדו להם שלושה ילדים והם מתגוררים בהרצליה. היא עובדת סוציאלית ומאמנת כושר.
לקריאה נוספת

אלכס פרלסמן, נופצה הדקה ב-100 מטר, מעריב, 20 באפריל 1993
אלכס פרלסמן, שני שיאים ומיקי אחד, מעריב, 21 באפריל 1993
אלכס פרלסמן, התחילו לשחות לאחור, מעריב, 22 באפריל 1993
גולן חזני, קרן אור בודדת באפלה, ידיעות אחרונות, 20 באפריל 1993
גולן חזני, מגמת שיפור במניות השחיינים, ידיעות אחרונות, 21 באפריל 1993
גולן חזני, שיא שליחות - ותקלות בשעון, ידיעות אחרונות, 22 באפריל 1993
גולן חזני, יואב מאירי, בחור זהב, ידיעות אחרונות, 11 ביולי 1993
גולן חזני, 13 שנים חיכו למאירי, ידיעות אחרונות, 14 באוגוסט 1994
גולן חזני, שיא לקינוח, ידיעות אחרונות, 15 באוגוסט 1994
אלכס פרלסמן, חליקה ואורבך - דור העתיד, מעריב, 15 באוגוסט 1994
תלמיד חכם שסרח

בשיח ההלכתי קיים הבדל ביחס שבין תלמיד חכם שסרח - שעבר עבירה - לבין אדם מן השורה, מכיוון שפרסום הדבר לגבי תלמיד-חכם יוצר חילול השם. ההלכה אינה מכירה בזכות-יתר של תלמידי חכמים להצניע מעשים מביכים, והדיון נובע רק מחילול-השם הגדול יותר שנוצר בעקבות המעשה. כך גם ההלכה דנה מכמה היבטים בעניין היחס הראוי לתלמיד חכם שחטא, והשפעת החטא על הערכת גדולתו בתורה ויכולתו להמשיך בתפקידיו הקודמים. בין הנושאים הנידונים נמצאות השאלות האם יש להצניע או לפרסם את דבר החטא, האם יש להדיח אותו מתפקידיו, ומהן הסנקציות שניתן להפעיל כלפיו. והאם חזרה בתשובה משנה את היחס כלפיו? לדיון זה משמעויות עמוקות המתייחסות למהותה של עבירה, ומהי השפעתה, אם ישנה, על כלל המעלות האחרות שיש לתלמיד חכם.
הנושא נדון בהרחבה בספרות ההלכה לדורותיה, החל מסוגיה ארוכה בתלמוד, עבור דרך כתבי הראשונים (בפרט בתשובה נרחבת של הרמב"ם), וכלה בכתבים של פוסקי הלכה בימינו. מדיונים אלה עולה כי הגישה המקובלת בהלכה היא שיש להעניש את החוטא כמקובל, אך עם זאת להצניע את הדבר, מהטעם של חילול השם - אלא אם כן ההסתרה מזיקה לציבור. כמו כן, יש ליצור אקלים חברתי שיאפשר לחוטא לחזור בתשובה, וישנה אפשרות שיחזור למשרתו ומעמדו, אם לדעת בית הדין תשובתו ברורה ומוכחת ואין חשש להמשך הנזק לציבור.
ענישת החוטא

במקרא אין כל הבדל בענישה בין תלמיד חכם לבין אחרים, ולפיכך אף בדברי חז"ל ככלל אין הבחנה כזו לגבי יישום העונשים הכתובים במקרא. עם זאת, בפרטים מסוימים התייחסו חז"ל ביתר חומרה לעבירה הנעשית על ידי חכם. לעומת זאת, קיימת בדברי חז"ל התלבטות באשר להטלת נידוי על תלמיד חכם, מפני שעונש זה לא נקבע במקרא כחובה להטילו במקרים מסוימים, והדבר נתון לשיקול דעתו של בית הדין.
בתלמוד הבבלי מסופר על תלמיד חכם שיצאו עליו שמועות רעות ("דהוו סנו שומעניה" - שהיו שנואות שמועותיו), ורב יהודה התלבט כיצד לנהוג בו: מצד אחד אנשי ישיבתו ומקומו היו זקוקים לו, ומצד שני יש חילול השם בכהונתו של אדם כזה. לבסוף הכריע לנדותו, על פי מסר שהגיע אליו מארץ ישראל בשם רבי יוחנן שאדם מושחת מוסרית אינו ראוי ללמד תורה לאחרים: "אם דומה הרב למלאך ה' - יבקשו תורה מפיו; ואם לאו - אל יבקשו תורה מפיו".
פרסום או הצנעה

בהמשך הסוגיה קיימת מחלוקת על מידת הפומביות הראויה בטיפול בפרשות מעין אלה:
”אמר רב הונא: באושא התקינו: אב בית דין שסרח - אין מנדין אותו, אלא אומר לו: הִכָּבֵד וְשֵׁב בְּבֵיתֶךָ. חזר וסרח - מנדין אותו מפני חילול השם.” ולאחר מכן מביא התלמוד את מאמרו של ריש לקיש: ”תלמיד חכם שסרח - אין מנדין אותו בפרהסיא, שנאמר: "וְכָשַׁלְתָּ הַיּוֹם וְכָשַׁל גַּם נָבִיא עִמְּךָ לָיְלָה" - כַּסֵּהוּ כלילה.”
התלמוד קובע כי שני המאמרים חלוקים זה על זה; לדעת רב הונא, בפעם השנייה שסרח מנדים אותו למרות הפרסום שבדבר, ואילו לדעת ריש לקיש יש להסתיר את הדבר גם בפעם השנייה. הראשונים הכריעו כדעת ריש לקיש, וכך נפסקה ההלכה בשולחן ערוך. מכאן גם המקור לגישה להסתיר אירועים מעין אלה ככל שניתן. הרמב"ם בתשובה המתייחסת לעניין מוסיף שאם העבירה שהובילה לנידוי נעשתה בפרהסיא - יש לפרסם גם את הנידוי.
כיום בפסיקת הלכה למעשה מצטרפים שיקולים נוספים להכרעה האם לפרסם מקרים כאלה. ביניהם הסדרים החברתיים, חוקי המדינה, והצורך להגן על קורבנות העבירה (אם ישנם) ועל הציבור בעתיד.
חזרתו למוטב

התורה מניחה כעיקרון גורף את האפשרות לכל אדם לחזרה בתשובה על חטאיו ולתיקונם, וחז"ל הדגישו זאת גם ביחס לתלמיד חכם שחטא. כך גם נאמר בתלמוד הבבלי, שתלמיד חכם נמשל לכלי זהב: "מה כלי זהב... אף על פי שנשברו יש להם תקנה - אף תלמיד חכם, אף על פי שסרח יש לו תקנה".
לא זו בלבד שיש לו האפשרות לחזור בתשובה, אלא במקרים מסוימים יש אף להניח שכך עשה. בתלמוד מובאת אמרה מבית מדרשו של רבי ישמעאל, בלשון זו: "אם ראית תלמיד חכם שעבר עבירה בלילה - אל תהרהר אחריו ביום, שמא עשה תשובה". התלמוד קובע שאין זה 'שמא' אלא "ודאי עשה תשובה"; כלומר, סביר להניח כי עשה תשובה. עם זאת, התלמוד קובע שהנחת עבודה זו רלוונטית לחטאים שבין אדם למקום, אבל בחטאים שבין אדם לחברו, אין להניח שהחכם חזר בתשובה עד שיודע שיפייס את הנפגע. כך סיכם זאת רבי מנחם המאירי בפירושו שם: "אם חטא בעבירות שבין אדם לחברו - מהרהרין אחריו, עד שיתפרסם הדבר שחברו מפוייס ממנו".
לאחר ענישת החוטא בידי בית הדין אנו מניחים שאכן חזר בתשובה, והוא יכול אף לחזור למשרה שהחזיק בה קודם החטא - אפילו היה כהן גדול. רק המשרה הבכירה של ראשות בית הדין הגדול (המכונה לעיתים "נשיא הסנהדרין") אין החוטא רשאי למלא, וזאת מחשש שהציבור לא ישמע בקולו.
הרדב"ז מסייג את הקביעה כי החכם יכול לחזור למשרתו: אם העבירה הייתה במסגרת חייו הפרטיים של החכם - די בענישה על ידי בית הדין כדי להניח שחזר בתשובה ויכול הוא להמשיך לשמש במשרתו; אבל אם העבירה התבצעה במסגרת תפקידו ותוך ניצול מעמדו המיוחד - יש להעבירו מתפקידו, כדי למנוע המשך ביצוע העבירה, "עד שיתברר שעשה תשובה שלימה".
לימוד תורה מרב חוטא

כאמור, בתלמוד נאמר שאם הרב אינו נוהג כשורה: "אל יבקשו תורה מפיהו". מאידך, התלמוד מספר על רבי מאיר שלמד תורה מאלישע בן אבויה שיצא לתרבות רעה. בתלמוד אף מופיע תיאור סוריאליסטי של שיחה בדברי תורה בין רבי מאיר לבין אלישע בעוד זה רוכב על סוסו בשבת. התלמוד מבחין בין "תלמיד גדול" בתורה היודע להבחין בין טוב לרע ("רבי מאיר רימון מצא, תוכו אכל וקליפתו זרק") לבין "תלמיד קטן", שעבורו הלימוד מרב שאינו הגון עלול לגרום נזק.
הרמב"ם פוסק: ”הרב שאינו הולך בדרך טובה, אף על פי שחכם גדול הוא וכל העם צריכין לו - אין מתלמדין ממנו עד שובו למוטב.”, ואינו כותב את ההיתר ל"תלמיד גדול". למרות זאת, הרמב"ם עצמו בפתיחה לספרו מורה נבוכים רומז להיתר זה. יש אומרים שהרמב"ם חשש שהיתר זה ינוצל שלא כראוי, על ידי תלמידים קטנים שיחשבו את עצמם לגדולים. הרב משה פיינשטיין מסייג את הדברים, וקובע שמותר לשיר את הניגונים שכתב אדם זה בטרם יצא לתרבות רעה. הוא מוכיח זאת מאזכורו של אלישע בן אבויה במשנה (מסכת אבות פרק ד משנה יג). כמו כן, לאחר חזרתו בתשובה ניתן לשוב וללמוד ממנו, כדברי הרמב"ם: "עד שובו למוטב".
ראו גם

דוד ובת שבע