stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודוסיוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית

תאודוסיוס השלישי (ביוונית עתיקה: Θεοδόσιος Γ) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין מאי 715 למרץ 717.
תאודוסיוס נולד בסוף המאה ה-7, בטרם עלייתו לשלטון הוא היה אוסף מיסים עבור הכתר הביזנטי וישב בעיר אדרמיטיום (אדרמיט בטורקיה Edremit).
כוון חייו השתנה בשנת 715 כאשר כוחות הצי הביזנטי וחיל המצב של הפרובינציה התמרדו כנגד אנסטסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ומינו את תאודוסיוס לעמוד בראש המורדים כקיסר. הוא עמד בראש צבאות המורדים כוחות המורדים שעלו על קונסטנטינופול. בנובמבר 715, לאחר שישה חודשים של מצור על קונסטנטינופול, נכנסו המורדים לעיר כמנצחים ולאחר מספר חודשים נוספים אנסטסיוס הסכים לצאת לגלות למנזר בתסליה בתמורה להבטחת ביטחונו וחייו.
עם זאת למרות ניצחונם של המורדים וכניעתו של אנסטסיוס, תאודוסיוס לא הצליח להטיל את מרותו על חלקים גדולים מהאימפריה ומפקדים צבאיים של אנטוליה, לאון האיסורי וארמניה ארטבסדוס יצאו בגלוי כנגדו, שהיה אחראי על גזרת ארמניה, להפיל את תאודוסיוס. לארטבסדוס הובטחו, בתמורה, אירוסין עם בתו של לאון השלישי, אנה. על מנת להבטיח את הצלחתו קשר לאון עם השליטים המוסלמיים של בית אומאייה, בעוד תאודוסיוס חיזק את שורות חייליו והבטיח את עורפו על ידי ברית עם הבולגרים שבתמורה קיבלו אחיזה בתרקיה וזגוריה והבטחה לתשלום מס שנתי.

ב-25 במרץ 717 החל ליאון את המהלך כנגד תאודוסיוס וצבא המורדים התקדם אל קונסטנטינופול, בדרך הם הטילו מצור כבשו את ניקומדיה ושבו את בנו של תאודוסיוס. על פי עצת הפטריארך והסנאט הביזנטי החל תאודוסיוס במשא ומתן עם המורדים ובסיכומו של דבר, תחת איום על חיי בנו, החליט לוותר על כסאו ולהכיר בליאון כקיסר האימפריה. ליאון נכנס לקונסטנטינופול כמנצח ביום 25 במרץ 717. תאודוסיוס ובנו הורשו לצאת לגלות למנזר, תאודוסיוס התמנה לבישוף של אפסוס. תאודוסיוס נפטר אולי ב-754.
ריקוד המוות

.
ריקוד המוות
ריקוד המוות (בצרפתית: La Danse Macabre; באיטלקית: La Danza Macabra) הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים. מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים. מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים.
היסטוריה

מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424–1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה כשליש מאוכלוסיית אירופה. יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והנס הולביין.
מדימויי השלדים ביצירות אלו התפתחה לימים ההאנשה של מלאך המוות כשלד נושא חרמש, המוכר גם בכינויו "Grim Reaper" ("הקוצר הקודר").
מאפיינים

היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים. השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור. מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור. לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו.
משמעות סימבולית

המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות. בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם. האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר. שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו.
המוטיב בעת המודרנית

מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה. כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה. דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה. לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן מסתיים בריקוד של הדמויות עם המוות.
גלריה

המוות בא לקרדינל (1455–1458)
"מחול המוות" (1945) מאת יעקב פינס, חיתוך עץ ותחריט עץ
"מחול המוות 1917-1914", מדליה שיצר לודוויג גיס
מחול המוות, ציור מעשה ידי פליקס נוסבאום
ראו גם

ממנטו מורי
האנשה של המוות
ואניטאס
שמואל צ'ארלס פסמן

אין תמונה חופשית
שמואל צ'ארלס פסמן (27 באוקטובר 1888 – 14 בדצמבר 1971) היה פעיל ציוני בתנועות ההתיישבות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן פעל, בשנות המנדט האחרונות ובשנים הראשונות של מדינת ישראל, במסגרת ארגוני סיוע וסעד.
על שמו נקרא רחוב בעיר הרצליה
לקריאה נוספת

לקסיקון האישים של ארץ־ישראל 1799–1948, הוצאת עם עובד 1983, עמ' 402.
רחוב צ'ארלס פסמן בהרצליה
שלדים בארון

קריקטורה פוליטית המבקרת את הדוד סם (האנשה לממשלת ארצות הברית) אשר מוחה על הדרת יהודים ברוסיה תוך שהיא מדירה סינים בעצמה
שְׁלָדִים בָּאָרוֹן הוא ביטוי ולשון דיבור המשמשים לתיאור עובדה לא ידועה על מישהו, בדרך כלל איש ציבור, שאם תתגלה דימויו יפגע. לרוב, מדובר במעשים בלתי מוסריים שאותם האדם מעוניין להסתיר. זאת בהקבלה לרעיון שאדם מסתיר בביתו גופה זמן כה רב, עד שכל בשרה נרקב והתפרק עד העצם.
מקור

הביטוי נמצא בשימוש בשפה האנגלית לכל הפחות מאז נובמבר 1816, אז נעשה בו שימוש בירחון הבריטי The Eclectic Review (אנ') (עמוד 468). ה'שלד' במקרה זה היה מחלה, זיהומית או תורשתית:
Two great sources of distress are the danger of contagion and the apprehension of hereditary diseases. The dread of being the cause of misery to posterity has prevailed over men to conceal the skeleton in the closet...
באנגלית יש לביטוי שתי צורות אפשריות:
אנגלית בריטית: Skeleton in the cupboard
אנגלית אמריקאית: Skeleton in the closet
הביטוי מוצג במילון האנגלי של אוקספורד ובמילון ובסטר תחת המילה "Skeleton". מילון התוכן האקדמי של קיימברידג' מציג אותו גם כן באופן זה, אך גם כביטוי נפרד.
לפי חוקר הלשון רוביק רוזנטל מקור הניב בסיפורי אצילים שרצחו אנשים והסתירום בארון נסתר בארמונם.
לפי סברה אחרת, הופעת הביטוי קשורה לרפואה. היות שרופאים בבריטניה לא הורשו לעבוד על גופות עד 1832, אז העביר הפרלמנט את חוק האנטומיה (אנ'). לפני כן, הגופות היחידות הזמינות לנתיחה למטרות רפואיות היו של פושעים אשר הוצאו להורג. למרות שעונש זה לא היה נדיר במאה ה-18, לא היה קל לרופאים להשיג גופות לצורך מחקר. בנוסף, דעת הקהל לא אפשרה לרופאים לשמור את השלדים בטווח ראייה, לכן הם נאלצו להרחיקם מעיניים סקרניות. מסיבה זו, רבים חשדו שרופאים מסתירים שלדים בארונותיהם. הביטוי נקשר גם אל חוטפי הגופות (אנ'), אשר לצורכי מחקר הוציאו גופות מקברים באופן בלתי חוקי.
שימוש

בתקשורת המודרנית נעשה שימוש בביטוי בהקשר של מציאת ידיעות שליליות נגד פוליטיקאים ואנשי ציבור.
הסופר האמריקני אדגר אלן פו חוזר בספריו על המוטיב של קבורת אדם שנרצח בתוך הבית.
ההיסטוריון אריה יצחקי כתב את הספר "שלדים בארון" על תעלומות ומיתוסי כזב בתולדות היישוב ומדינת ישראל בראשיתה.
העיתונאי יוסף שביט כתב את הספר "שלדים בארון" אודות פרשת הריגול של ישראל בר.
ראו גם

ארון, המתאר אי חשיפה של זהות מינית או מגדרית
פיל בחדר (אנ'), ניב מטפורי לאמת ברורה שמתעלמים ממנה או שאינה מטופלת
הערות שוליים

↑  הסבר מלא לצירוף שלדים בארון שם ז"ר, במילון רב מילים
↑  שְׁלָדִים בָּאָרוֹן [עח], מילון אבניאון
↑  ‏The Eclectic Review, Volume 6, באתר גוגל ספרים
1 2  ד"ר רוביק רוזנטל, השולחן ערוך, הכיסא חשמלי והשלדים בארון, רב-מילים | מילון עברי-עברי, ‏ינואר 13, 2022
↑  Tim Bowen, Phrase of the week: to have a skeleton in the cupboard, באתר Onestopenglish (באנגלית)
↑  A skeleton in the closet, The Phrase Finder
ריקוד זלונגו

נשות הנשמה המתאר את ריקוד זלונגו מאת הצייר ההולנדי-צרפתי ארי שפר, 1827.
ריקוד זלונגו (ביוונית: Χορός του Ζαλόγγου) הוא השם שניתן למקרה התאבדות המוני של נשות סולי (אנ') אשר נמלטו מהכוחות העות'מאניים שפלשו לכפרי סולי (אנ') ביוון העות'מאנית בשנת 1803. ברבות השנים, בתקופת מלחמת העצמאות היוונית, התפתח אתוס הריקוד, לפיו הנשים רקדו ריקוד טקסי תוך כדי שזרקו את ילדיהן מצוק הר זלונגו וקפצו אל מותן.
הבריחה וההתאבדות

לאחר סדרה של סכסוכים של תושבי כפרי סולי (אנ') שביוון העות'מאנית עם הסולטן הטורקי. שלח הסולטן בדצמבר 1803 את הפאשא העות'מאני-אלבני עלי פאשא להכניעם. עלי פאשא הטיל מצור על כפרי סולי. במהלך המצור הבינו אנשי סולי (אנ') כי תבוסתם קרבה, ועל כן החליטו למלט את הנשים והילדים מן הכפרים. הם חילקו את הנשים והילדים לשלוש קבוצות, אשר יצאו מהכפרים בחשאי. שתיים מהן הצליחו להגיע למקום מבטחים, אך הקבוצה שיצאה לעבר הר זלונגו, שמנתה כשישים נשים, התגלתה על ידי כוחות עות'מאנים. באותו הזמן, הגברים שנותרו בכפרים הוכרעו על ידי כוחותיו של עלי פאשא ורובם נהרגו.
בשישה עשר בדצמבר, כשהבינו הנשים כי הן התגלו וכי הן עומדות להיות מובלות לשבי ולמעשי אונס, בזו אחר זו הן השליכו את ילדיהן מצוק הר זלונגו ולאחר מכן קפצו אף הן אל מותן
עדויות ומיתוס הריקוד

הדיפלומט והמטייל הפרוסי יעקב ברדולדי היה הראשון שתיעד את האירוע בין שנת 1803 ל-1804. הסופר והקצין היווני כריסטופורוס פראיבוס (אנ'), הזכיר את המעשה במהדורה השנייה של ספרו "היסטוריית סולי ופרגה" שיצא בשנת 1815. כמו כן, קצינו של עלי פארשא, סולימאן אגא, אשר היה עד לתקרית, סיפר על כך לשכיר החרב המוסלמי, איברהים מנצור אפנדי אשר העלה את הסיפור על הכתב בספרו שפורסם בפריז ב-1828.
מעשה ההתאבדות קיבל את השם "ריקוד זלנגו" משום שבעדויות נטען כי הנשים, בקור רוח ומתוך התעלות הנפש, רקדו ריקוד טקסי לפני שקפצו אל מותן, ואת הילדים הן השליכו תוך כדי ריקוד.
ריקוד זלונגו שימש כאתוס לאומי במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
בשנת 1888, המלומד וההיסטוריון פריקלס זרלנטיס הביע ספקות לגבי ריקוד זלונגוס, בעקבות מחקר ארכאולוגי שערך במקום. כיום, למרות הקונזסוז לגבי ההתאבדות ההמונית, רבים מההיסטוריונים מפקפקים באתוס הריקוד והשירה של נשות סולי.
ריקוד זלונגו באמנות

בשנים שלאחר המעשה התפרסם הסיפור ברחבי אירופה, והתגובות הולידו כמה יצירות אמנות שעסקו בטרגדיה. בסלון פריז של 1827, הציג הצייר ההולנדי-צרפתי ארי שפר שני ציורים רומנטיים כשאחד מהם הוא "Les Femmes souliotes" (בתרגום מיוונית: "נשות הנשמה") בו תיאר את מעשה ההתאבדות. הציור הוצג בסלון עד אפריל 1828 וכיום הוא מוצג במוזיאון הלובר.
כמו כן, קלוד פינט, צייר בסביבות שנת 1820 ציור שמן בשם "ריקוד זלונגו" ומוצג במוזיאון בנקי שביוון.
בשנת 1961 הושלמה בנייתה של אנדרטה בגובה 13 מטר על גבי הר זלונגו לזכר מעשה הגבורה של נשות סולי. באנדרטה שעוצבה על ידי האמן George Zongolopoulos נראים שישה פסלים מונומנטלים מופשטים של נשים האוחזות אחת בשנייה ומייצגות את הנשים הרוקדות. גובהם של הפסלים הולך וקטן עם התקרבותם לסף הצוק.
ריקוד זלונגו באמנות > ריקוד זלונגו בשירה

בשנת 1903, פרסם האמן היווני Sp. Peresiades, מחזה מסוג דרמה (ביוונית: δράμα) אשר נכתב בהשראת אתוס מעשה נשות זלנגו. המחזה הועלה לראשונה ב-1904 והשיר "ריקוד זלונגו" אשר היה חלק מהמחזה הפך במהרה לשיר עממי המזוהה עם העם היווני:
להתראות עולם עלוב,

להתראות חיים מתוקים,

ואת, ארצי האומללה,

להתראות לנצח.
להתראות מעיינות,

עמקים, הרים וגבעות,

להתראות מעיינות,

ואתן, נשות סולי
הדגים לא יכולים לחיות על האדמה,

ולא הפרח על החול

והנשים של סולי

לא יכולות לחיות ללא חופש
להתראות מעיינות,

...
הנשים של סולי

לא רק ידעו איך לשרוד

הן גם למדו איך למות

לא לסבול עבדות
להתראות מעיינות,

...
המקור ביוונית
Έχε γεια καημένε κόσμε,
έχε γεια γλυκιά ζωή Και κόσμε ,

έχε γεια γλυκιά ζωή Και

συ δπχηαέναν
Έχετε γεια

βρυσούλες λόγγοι, βουνά, ραχούλες Έχετε

γεια βρυσούλες

και σεις Σουλιωτοπούλες
Στη στεριά δε ζει το ψάρι

ούτ' ανθός στην αμμουδιά

Κι οι Σουλιώτισσες δεν ζούνε

δίχως την ελευθεριά.
Έχετε γεια βρυσούλες

...
οι σουλιώτισσες Δε μάθαν

για να ζούνε μοναχά ξ α κ α α α α α α α α α α α α α α α α α α α α α α

α
α α α α α α α α α α α α α α α α α α α α i
Έχετε γεια βρυσούλες
...
שיר הריקוד האלבני "Vallja e Zallongut" (ריקוד זלונגו) משנת 1961 אשר נכתב על ידי Sako Zihnni, הושפע אף הוא מההתאבדות בזלונגו.
ביאורים

↑  חדר 700
↑  בניית האנדרטה החלה בשנת 1954 וארכה כשש שנים
↑  אל האנדרטה שבפסגה מובילות 410 מדרגות
↑  מילות השיר מוצגות בחלונית המוצבת בצד שמאל של הערך
הערות שוליים

↑  Μιχαήλ Β Σακελλαρίου, Epirus, 4000 Years of Greek History and Civilization, Ekdotike Athenon, 1997, עמ' 250-251, ISBN 978-960-213-371-2. (באנגלית)
1 2 3  The Dance of Zalongo and the Self-Sacrifice of Greek Women, GreekReporter.com, ‏3 במרץ 2022
1 2 3 4  סיפורים היסטוריים מכוננים מההיסטוריה המודרנית של יוון - שמתי לב, באתר שמתי לב, ‏6 בפברואר 2016
1 2 3  The Dance of Zalongo - flight over the rocks, Nikana.gr (באנגלית)
↑  International Folk Music Council, Journal of the International Folk Music Council, 1954. (באנגלית)
↑  The Dance of Zalongo, www.helleniccomserve.com
↑  International Folk Music Council, Journal of the International Folk Music Council, 1954, עמ' 6-10. (באנגלית)
↑   יומן יוון #16 - ריקוד הזלונגו (סיפור המצדה של יוון), סרטון בערוץ "גל בובר", באתר יוטיוב (אורך: 00:57)
↑  Nina Athanassoglou-Kallmyer, Nina M. Athanassoglou-Kallmyer, French Images from the Greek War of Independence (1821-1830): Art and Politics Under the Restoration, Yale University Press, 1989-01-01, ISBN 978-0-300-04532-1. (באנגלית)
↑  The Dance of Zalongo, www.amusingplanet.com (באנגלית)
↑  #The Dance of Zalongo | Explore Tumblr Posts and Blogs | Tumpik, www.tumpik.com (באנגלית)
↑  Monument Of Zalongo Finally Listed As Cultural Heritage Site, Greek City Times, ‏2 במאי 2021
↑  W. Kendrick Pritchett, The Greek State at War: Part V, University of California Press, 1974, ISBN 978-0-520-07374-6. (באנגלית)
↑  איירין לוצקי, The Dance of Zalongos: an invented tradition on canvas?, האוניברסיטה הלאומית והקפודיסטרית של אתונה, ינואר 2011
ריקוד זלונגו מאת קלוד פינט, סביבות 1820
איור של ריקוד זלונגו מאת אנדראס ורנאס
אנדרטה מונומנטלית בדמות שישה נשים המחזיקות ידיים, מוצבת מאז 1961 על גבי הר זלנגו לזכר אירוע ההתאבדות.
שערוריית תמונת קרי-פונדה

התמונה המולחמת שהציתה את השערורייה. התצלום של קרי צולם במקור ב-13 ביוני 1971, והתצלום של פונדה צולם במקור באוגוסט 1972
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, פורסמה תמונה שמטרתה הייתה להראות את ג'ון קרי וג'יין פונדה מופיעים יחד בעצרת מחאה נגד מלחמת וייטנאם. התברר שהתמונה זויפה ממניעים פוליטיים (התצלום האותנטי הידוע היחיד שבו קרי ופונדה מופיעים יחד צולם על ידי לייף סקוגפורס (Leif Skoogfors) בעצרת בוואלי פורג' (Valley Forge) שבפנסילבניה בשנת 1970).
התמונה היא למעשה שילוב של שני תצלומים שונים: באחד צולם קרי ב-13 ביוני 1971 בעצרת אנטי-מלחמתית במינאולה שבמדינת ניו יורק, ובשני צולמה ג'יין פונדה באוגוסט 1972 נואמת בעצרת במיאמי ביץ' שבפלורידה. שני התצלומים אוחדו לתמונה אחת, שעברה לאחר מכן עיבוד נוסף כדי שתיראה כאילו נלקחה מגזיר של עיתון ישן. הוסף גם כיתוב שבו נאמר שהשחקנית ופעילת השלום ג'יין פונדה נאמה בפני קהל של ותיקי מלחמת וייטנאם כפעילת שלום, כשוותיק מלחמת וייטנאם ג'ון קרי לשמאלה, מאזין לנאומה ומתכונן להיות הנואם הבא אחריה באותו נושא, אף על פי שפונדה לא נכחה כאשר קרי נשא את נאומו. התמונה הוצגה כתמונה של סוכנות הידיעות AP.
כלי התקשורת המשפיע ביותר שפרסם את התמונה המזויפת היה העיתון "הניו יורק טיימס", שהביא את התמונה בידיעה של שריל גיי סטולברג ב-13 בפברואר 2004. התמונה עוררה עניין גם באתרי אינטרנט רבים. מתנגדי קרי מהאגף הימני של המפה הפוליטית טענו שהתצלום המקורי של קרי מ-1971 הוא התמונה המזויפת, בעוד התמונה שבה שולבו שני התצלומים היא התמונה האמיתית, אף על פי שבעל זכויות היוצרים על התצלום המקורי של קרי, קן לייט, מחזיק בתשלילים המקוריים.
קן לייט, בעל זכויות היוצרים על התצלום המקורי של קרי, שנשאל מהם הלקחים שניתן ללמוד מהסיפור, השיב:
יש לצלם הרבה תמונות.
צריך מודעות לכך שמה שלא נראה חשוב ברגע מסוים עשוי להיות חשוב.
יש לשמור את התשלילים בצורה מאורגנת.
יש להיות ערני לדרך בה משתמשים בעבודה שלך.
לדברי לייט, זהו האתגר בעידן הדיגיטלי החדש. הוא הביע תקווה שבשלב כלשהו ימציא מדען מחשב חכם פתרון, סוג של הצפנה בקובץ הדיגיטלי שתמנע את העברתו ללא אישור.
בשנת 2005 הצליח קן לייט לאתר את היוצר של התמונה המזויפת, ריצ'רד טיילור, ותבע אותו בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק בגין הפרת זכויות יוצרים. לייט תבע פיצויים בסך 200,000 דולר על הנזקים שנגרמו לו, בתוספת שכר טרחת עורך דין. התביעה נדחתה מטעמים טכניים של תחום השיפוט. בית המשפט לערעורים אישר את הפסיקה של בית המשפט המחוזי.
ראו גם

עיבוד תמונה מגמתי
עיבוד תמונה
הערות שוליים

↑  Snopes: Real image of Kerry and Fonda together at an anti-war rally in 1970.
↑  Image of Kerry at anti-war rally, 1971
↑  Image of Jane Fonda at anti-war rally, 1972.
↑  "Famous Pictures Magazine - Altered Images". Famous Pictures Magazine. 2007. נבדק ב-2007-10-01.
↑  "John Kerry". Snopes. 1 במרץ 2004. נבדק ב-2007-10-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marinucci, Carla (20 בפברואר 2004). "Doctored Kerry photo brings anger, threat of suit". San Francisco Chronicle. נבדק ב-2007-10-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  New York Times: Conservatives Shine Spotlight on Kerry's Antiwar Record.  February 13, 2004.
↑  Berkeley Daily Planet - Tuesday February 17, 2004
↑  LUBNA TAKRURI (2004-04-28). "Light Exposes Fabricated Photo". theguardsman. אורכב מ-המקור ב-2007-10-13. נבדק ב-2007-10-01.
1 2 3  Daryl Lang (16 בפברואר 2007). "Lawsuit Over Fake Kerry-Fonda Photo Hits Setback". pub. נבדק ב-2007-10-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Light v. Taylor, (2nd Cir. 2009)
↑  ערך זה בוויקיפדיה העברית מבוסס על הערך Kerry Fonda 2004 election photo controversy בוויקיפדיה האנגלית.
רצח אבנר

רצח אבנר הוא מאורע מקראי המופיע בספר שמואל ב', בו מסופר על רצח אבנר בן נר, שר צבאו של שאול, בידי יואב בן צרויה, שר צבאו של דוד כנקמת דם על הריגת אבנר את עשהאל אחיו של יואב.
רקע > המלחמה בגבעון

לאחר המלחמה בגלבוע, בה מת שאול, הומלך דוד למלך על שבט יהודה, בעוד איש בושת הומלך למלך על ישראל, על ידי אבנר.
שני חלקי העם היו יריבים, ונלחמו זה בזה. פעם אחת נפגשו שני שרי הצבאות של הממלכות, אבנר ויואב, ליד בריכת גבעון. אבנר הציע ליואב, שיקומו נערים משני הצבאות וילחמו זה בזה: ”וַיֹּאמֶר אַבְנֵר אֶל יוֹאָב יָקוּמוּ נָא הַנְּעָרִים וִישַׂחֲקוּ לְפָנֵינוּ וַיֹּאמֶר יוֹאָב יָקֻמוּ.” (ספר שמואל ב', פרק ב', פסוק י"ד). לאחר שנערים הרגו אחד את השני, פרצה המלחמה בין שני הצבאות ביתר עוז. במלחמה, צבאו של אבנר נחל הפסדים, והוא נמלט מהמערכה. עשהאל בן צרויה, אחיו של יואב, רדף אחר אבנר, ואף על פי שאבנר ביקש ממנו להפסיק לרדוף אחריו ולרדוף אחר אחד מן הלוחמים, ואז הזהירו שיהרגו, המשיך עשהאל לרודפו, ואבנר הרג אותו:
וַיִּרְדֹּף עֲשָׂהאֵל אַחֲרֵי אַבְנֵר, וְלֹא נָטָה לָלֶכֶת עַל הַיָּמִין וְעַל הַשְּׂמֹאול מֵאַחֲרֵי אַבְנֵר. וַיִּפֶן אַבְנֵר אַחֲרָיו וַיֹּאמֶר: "הַאַתָּה זֶה עֲשָׂהאֵל?", וַיֹּאמֶר: "אָנֹכִי". וַיֹּאמֶר לוֹ אַבְנֵר: "נְטֵה לְךָ עַל יְמִינְךָ אוֹ עַל שְׂמֹאלֶךָ, וֶאֱחֹז לְךָ אֶחָד מֵהַנְּעָרִים וְקַח לְךָ אֶת חֲלִצָתוֹ", וְלֹא אָבָה עֲשָׂהאֵל לָסוּר מֵאַחֲרָיו. וַיֹּסֶף עוֹד אַבְנֵר לֵאמֹר אֶל עֲשָׂהאֵל: "סוּר לְךָ מֵאַחֲרָי, לָמָּה אַכֶּכָּה אַרְצָה? וְאֵיךְ אֶשָּׂא פָנַי אֶל יוֹאָב אָחִיךָ?". וַיְמָאֵן לָסוּר וַיַּכֵּהוּ אַבְנֵר בְּאַחֲרֵי הַחֲנִית אֶל הַחֹמֶשׁ, וַתֵּצֵא הַחֲנִית מֵאַחֲרָיו וַיִּפָּל שָׁם וַיָּמָת (תחתו) תַּחְתָּיו, וַיְהִי כָּל הַבָּא אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר נָפַל שָׁם עֲשָׂהאֵל וַיָּמֹת, וַיַּעֲמֹדוּ.
לאחר מות עשהאל, אחיו, יואב ואבישי, רודפים אחר אבנר, שבורח למצודה, שם קורא ליואב להפסיק את המלחמה: ””הֲלָנֶצַח תֹּאכַל חֶרֶב? הֲלוֹא יָדַעְתָּה כִּי מָרָה תִהְיֶה בָּאַחֲרוֹנָה, וְעַד מָתַי לֹא תֹאמַר לָעָם לָשׁוּב מֵאַחֲרֵי אֲחֵיהֶם“” (ספר שמואל ב', פרק ב', פסוק כ"ו).
רקע > הסכסוך של אבנר עם איש בושת

אבנר פרש מהיות שר צבא ישראל, לאחר שאיש בושת, מלך ישראל, האשימו בלקיחת פילגש שאול, רצפה בת איה, מה שנחשב, ככל הנראה, כמרידה במלכות. עקב כך, אבנר מחליט להעביר את תמיכתו בדוד, להיות המלך. כיוון שאבנר היה ממשפחה חשובה וקרוב משפחתו של שאול, לתמיכתו בדוד הייתה חשיבות פוליטית.
דוד הסכים לשיתוף פעולה עם אבנר, אך התנה זאת בכך שאבנר יחזיר לו את אשתו, מיכל, בתו של שאול, שנלקחה ממנו על ידי שאול. אבנר הסכים והחזירה, ולאחר מכן ניסה לשכנע את אנשי בנימין וזקני העם התומכים בבית שאול לתמוך בדוד. אחר כך בא לחברון, אל דוד, שעשה לכבודו משתה.
הרצח

בזמן שאבנר נפרד מדוד ויצא מחברון כדי לשכנע עוד אנשים לתמוך בדוד, הגיע יואב לחברון. מיד עם הגעתו, הוא עודכן על ידי צבאו על כך שאבנר הגיע לחברון, שם נעשה לכבודו משתה, ולאחר מכן שולח בשלום. יואב הלך אל דוד, ותמה על כך ששילחו בשלום, משום שיואב חשב שאבנר בא לרגל בחברון ולשכנע את דוד לתמוך בו.
לאחר מכן, שלח יואב מלאכים אל אבנר, ששהה אז במקום הנקרא בור הסירה, והם החזירו את אבנר לחברון, ללא ידיעת דוד. בחברון, יואב לקח את אבנר, מתוך נימוק שהוא רוצה לדבר אתו בארבע עיניים בשער העיר, שם הכה אותו, יחד עם אבישי אחיו, כנקמה על כך שהרג את עשהאל אחיו.
בספרו "ויהי בימי שאול: בית שאול המלך", כותב אברהם לבנון שרק שאבנר הרג את עשהאל אינו מצדיק את הריגת אבנר, משום שעשהאל נפל במלחמה, ומקובל שאין גאילת דם על נופלים במלחמה, ולכן חיכה להזדמנות בה יוכל לתרץ את הריגת אבנר.
לאחר רצח אבנר > קללת דוד הראשונה

לאחר שהרג יואב את אבנר, דוד אומר שלא הוא אשם במות אבנר, מקלל דוד את יואב: ”וַיִּשְׁמַע דָּוִד מֵאַחֲרֵי כֵן וַיֹּאמֶר נָקִי אָנֹכִי וּמַמְלַכְתִּי מֵעִם יְהוָה עַד עוֹלָם מִדְּמֵי אַבְנֵר בֶּן נֵר. יָחֻלוּ עַל רֹאשׁ יוֹאָב וְאֶל כָּל בֵּית אָבִיו וְאַל יִכָּרֵת מִבֵּית יוֹאָב זָב וּמְצֹרָע וּמַחֲזִיק בַּפֶּלֶךְ וְנֹפֵל בַּחֶרֶב וַחֲסַר לָחֶם” (ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים כ"ט–ל').
לאחר רצח אבנר > קבורת אבנר

לאחר הריגתו של אבנר, קורא דוד ליואב ולכל העם לספוד לאבנר, לקרוע את בגדיהם ולחגור שקים לאות אבל.
אבנר נקבר בחברון, ולאחר קבורתו, החל דוד לבכות בקול רם, ואתו כל העם.
לאחר רצח אבנר > קינת דוד

לאחר קבירתו, מקונן דוד על אבנר:
וַיְקֹנֵן הַמֶּלֶךְ אֶל-אַבְנֵר וַיֹּאמַר

הַכְּמוֹת נָבָל יָמוּת אַבְנֵר.

יָדֶךָ לֹא-אֲסֻרוֹת וְרַגְלֶיךָ לֹא-לִנְחֻשְׁתַּיִם הֻגָּשׁוּ

כִּנְפוֹל לִפְנֵי בְנֵי-עַוְלָה נָפָלְתָּ

וַיֹּסִפוּ כָל-הָעָם לִבְכּוֹת עָלָיו.
בעקבות קינת דוד ועיצבונו על מות אבנר, מבין העם שלא הוא הורה להרוג את אבנר: ”וַיֵּדְעוּ כָל-הָעָם וְכָל-יִשְׂרָאֵל, בַּיּוֹם הַהוּא:  כִּי לֹא הָיְתָה מֵהַמֶּלֶךְ, לְהָמִית אֶת-אַבְנֵר בֶּן-נֵר” (ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ל"ז).
לאחר רצח אבנר > קללת דוד השנייה

לאחר שקונן על אבנר, שוב קילל דוד את בני צרויה: ”וְהָאֲנָשִׁים הָאֵלֶּה בְּנֵי צְרוּיָה קָשִׁים מִמֶּנִּי:  יְשַׁלֵּם יְהוָה לְעֹשֵׂה הָרָעָה, כְּרָעָתוֹ.” (ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ל"ט).
לאחר רצח אבנר > ציווי שלמה

כשדוד הזדקן, הוא מינה את שלמה בנו למלך תחתיו. לאחר המלכתו ולקראת פטירתו, הוא מצווה אותו מספר דברים, ביניהם להעניש את יואב על כך שהרג את אבנר, ואת עמשא בן יתר: ”וְגַם אַתָּה יָדַעְתָּ אֵת אֲשֶׁר-עָשָׂה לִי יוֹאָב בֶּן-צְרוּיָה אֲשֶׁר עָשָׂה לִשְׁנֵי-שָׂרֵי צִבְאוֹת יִשְׂרָאֵל לְאַבְנֵר בֶּן-נֵר וְלַעֲמָשָׂא בֶן-יֶתֶר וַיַּהַרְגֵם וַיָּשֶׂם דְּמֵי-מִלְחָמָה בְּשָׁלֹם וַיִּתֵּן דְּמֵי מִלְחָמָה בַּחֲגֹרָתוֹ אֲשֶׁר בְּמָתְנָיו וּבְנַעֲלוֹ אֲשֶׁר בְּרַגְלָיו. וְעָשִׂיתָ כְּחָכְמָתֶךָ וְלֹא-תוֹרֵד שֵׂיבָתוֹ בְּשָׁלֹם שְׁאֹל.” (ספר מלכים א', פרק ב', פסוקים ה'–ו'). 
בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, והרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח,
קבר אבנר

קברו של אבנר ממוקם בחברון, ליד מערת המכפלה. הקבר ממוקם במבנה עם מספר חדרים, סביב חצר ושער הבנויים בסגנון ממלוכי.
בקבר נקבר גם ראשו של איש בושת, שנכרת על ידי רכב ובענה, לאחר רצח איש בושת.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל ב', פרק ב', פסוקים ד'–ח'
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים ז'–י"א
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ו'
↑  ספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק נ'
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים י"ב–כ'
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוקים כ"א–כ"ו
↑  מיקום בור הסירה אינו ברור. לדעת חלק מן החוקרים, המקום הוא עין סארה, הממוקם כ-2 קילומטרים צפונית מחברון. לדעת אחרים, המקום הוא סירת אל-בלע, הממוקם כ-4 קילומטרים צפונית מחברון.(מקרא לישראל: שמואל ב / מקרא לישראל : פירוש מדעי למקרא, משה גרינברג ושמואל אחיטוב, עמוד 39)
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק כ"ז
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ל'
↑  ויהי בית שאול: בית שאול המלך, אברהם לבנון, עמוד 112
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ל"א
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ל"ב
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה • החזרת ארון הברית לישראל והעלאתו לירושלים |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
איור של הלווית אבנר