ראפת חטאב
עבודתו האומנותית > על יצירתו של חטאב בין השנים 2006-2012

חטאב מתואר במונחים מערביים כ"אמן מגדרי" מכיוון שהוא מסרב לזהוּת מינית או מיניות. המונח הערבי המועדף עליו 'אחראר אל-ג'ינס', בתרגום חופשי 'מיניות משוחררת', משורש ׳חוריה׳ שמשמעותו 'חירות'. חטאב מרחיב את הרעיון הזה של חופש התנועה בין המינים והמגדרים והמיניות על פני זהויותיו השונות, שבהן הוא מנסה תמיד ליישב עמדות זהוּת לימינליות.
דוגמה טובה לכך היא הווידאו שלו (Houria (2010 שהכותרת היא משחק מילים בין "חירות" ו"בתולת ים". הסרטון מורכב בעיקר מהיסטוריה משפחתית של דודתו מצד אביו, בין צילומים של חטאב, במסווה של "בתולת ים" המוטלת על החוף ביפו. הוא משתמש בדמותה של בתולת הים כדמות טיפוסית של מינים שונים, שגם היא עוברת על הגבולות היסודיים של האדמה והמים, ובפרשנות של חטאב, גבר ואשה. ההיסטוריה הנשית מנוגדת לאילמותה של בתולת הים, שהיוצר שלה מושרש בקשרים בין הקרקע לקרבה לפני הנכבה, בעוד שהאחרון הוא נושא העקורים הקיצוני ללא קול. הסרטון כולל גם קטעי חטאב המקועקעים על חזהו עם תסריט ערבי קלאסי משוכלל המתורגם כ"יפו, כלת פלסטין".
הרעיונות שלו בהקשר לזהות מאתגרים ברמות רבות ובדרכים שרק פלסטיני בתוך ישראל יכול לעלות. מלבד הזהויות המורכבות והדו-משמעיות שהן מורשת לכל הפלסטינים בהקשר זה, הוא גם בוחן את החללים התרבותיים "המוזרים" שנפתחו בתוך ישראל. במובנים מסוימים, המורכבות של הזהות הפלסטינית בישראל היא בית גידול טבעי לחטאב - בחיפוש אישי אחר הסובייקטיביות הלימינלית - אך הוא אינו נרתע מהקשיים ומהכאב שהם מייצרים. ההפנמה של הסכסוך והפיצול המתמיד של הזהויות בהקשר גזעני היו הרבה יותר טראומטיות עבור אמנים אחרים.
חטאב מזדהה מאוד עם יפו, שלעיתים קרובות מופיעה בשירה הפלסטינית כנקבה – כ'כלת הים 'או' כלת פלסטין '– וזו ה'כלה' שמופיעה לעיתים קרובות בהופעותיו. הוא גם מחזיר בבירור את הדמות האלגורית המשותפת של פלשתינה כאישה באמנות, בשירה ובשירה עממית. העיר יפו וההיסטוריה שלה עומדים בלב יצירתו. לאורך שש שנים (2012-2006), בנה חטאב את הדמות של כלת פלסטין, כינויה של יפו עד 1948, דרכה הוא עוסק בנושאים של זהות לאומית ומגדרית. עבודתו של ראפת חטאב שברירית, חוצת גבולות, מיוסרת, משקפת בעצָמה את המציאות הממולכדת, המורכבת שחוותה האוכלוסייה הפלסטינית החיה בישראל. היא מצטרפת לפעילותו האקטיביסטית המהווה נדבך משמעותי בחייו ומלווה את עבודתו האמנותית. במיצג "תסיסה" שהוצג בתערוכה שאצרה רונה סלע מנהל חטאב דיאלוג ביקורתי עם סדרת עבודותיו של נחום גוטמן על בתי הבושת ביפו משנות העשרים. בסדרה זו, עולה נושא הארוטיות, הסוד והאפלוליות, שמגלמים בתוכם החיים האוריינטליים, הערגה, הפנטזיה והתשוקות המודחקות על הרתיעה והחרדה מהן (צלמונה 1998, עפרת 2001). חטאב מבקש להחיות את אחד מרישומיו של גוטמן בית בושת ביפו משנות העשרים, בו נראות יצאניות ערביות על המרפסת, מרפסת הדומה מאוד לזו של מוזיאון גוטמן. חטאב, המבקר את שתי נקודות המבט, המסורתית הפלסטינית, והיהודית האוריינטליסטית, מחזירן למרחב החיים הנורמליים של יפו בראשיתה.
התערוכה "גברים בשמש" שאצרו טל בן צבי וחנא פרח במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית עסקה באמנות פלסטינית עכשווית שיוצריה חיים ועובדים בישראל. התערוכה נסבה על שני צירי משמעות החוזרים ונשנים בעבודות. הציר האחד, "צל השתיקה", הציר האחר, "הזמניות כמרחב תודעה פלסטיני". בעבודת הווידאו שמציג ראפת חטאב בתערוכה זו בידון "עינוואן" כותרת בעלת שתי משמעויות "ללא כותרת" ו - "ללא כתובת", 2009, נראה האמן שואב מים בדלי ומשקה עץ זית כשברקע מתנגן השיר "חוּבּ" (אהבה) של הזמר הלבנוני אחמד כעאבור. לזמן מה נראה כי העבודה עוסקת בזיכרון, בדימוי עץ הזית כסימן לירי לאומי של הכפר הפלסטיני, אך מטפורה זו מתערערת במהירות שעה שמצלמת הווידאו מתרחקת ומגלה כי עץ הזית וחטאב נמצאים במרכזה של כיכר רבין. העבודה עוסקת בנירמול הזמניות כתנאי להמשכיות הקיום של הסובייקט ההיסטורי וכתנאי לתחושת המקומיות של האמן בעיר הגדולה.