stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה דולמביאנקה

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1861 קרקוב, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  7 במרץ 1919 (בגיל 57) לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום קבורה:  Cemetery of the Defenders of Lwów 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  זכויות האישה 
 הושפעה על ידי:  יאן מטייקו, קרלוס-דוראן, ז'אן ז'אק הנר, ויליאם אדולף בוגרו, לאופולד הורוביץ, וויצ'ך גרסון, טוני רובר-פלורי 
 פרסים והוקרה:  צלב העצמאות (פולין) 
 בן או בת זוג:  מריה קונופניצקה 
 
מריה דולמביאנקה (פולנית: Maria Dulębianka‏; 21 באוקטובר 1861 – 7 במרץ 1919) הייתה אמנית ופעילה חברתית פולנית.
דולמביאנקה הייתה פעילה בתנועת שדרשה קבלת נשים לאקדמיה לאמנויות בקרקוב ולהקמת גימנסיה בלבוב לנערות לקבל גישה להשכלה גבוהה. היא פרסמה מאמרים והעבירה הרצאות בנושאי נשים. פעילה במאבק למען זכות הבחירה לנשים, התמודדה כמועמדת בבחירות לפרלמנט בגליציה בשנת 1908.
מורשתה

דולמביאנקה, כמו נשים פעילות רבות, נעלמה מספרי ההיסטוריה עד לתחיית הפמיניזם בשנות התשעים. היא זכתה להכרה בזכות עבודתה החלוצית בנושא זכויות נשים, בעזרתה בקבלת נשים לאקדמיה לאמנויות, ובהקמת בית הספר התיכון הראשון לנשים בלבוב. הקמפיין ההיסטורי שלה בשנת 1908 זכור כאבן דרך במאבק למען זכות הבחירה לנשים בפולין.
בשנת 2018 יצא סרט, סילאצקי מאת מרתה דזידו ופיוטר ליבובסקי. זה תיאר את מאבקן של נשים פולניות להשגת שוויון זכויות ואת דולמביאנקה שיחקה מריה סוורין.
הערות שוליים

1 2 3  100 lat temu zmarła Maria Dulębianka | dzieje.pl - Historia Polski, web.archive.org, ‏2019-03-07
1 2  Mapa Kultury - Trzy namiętności Marii Dulębianki, web.archive.org, ‏2016-03-06
↑  "Kochała Marię Konopnicką, wywalczyła prawa wyborcze kobiet. Dlaczego Dulębianka nie ma pomnika?", wyborcza.pl
↑  Wielcy i niezapomniani: Maria Konopnicka - Co się kryje pod maską Matki Polki - Krzysztof Tomasik, queer.pl (בפולנית)
↑  Tomasik, Krzysztof (25 March 2015). "Wielcy i niezapomniani: Maria Konopnicka" [Great and unforgettable: Maria Konopnicka]. queer.pl (in Polish). Kraków, Poland. Archived from the original on 7 February 2020. Retrieved 7 June 2019.
↑  Maria Konopnicka - lesbijka i zła matka - Wiadomości, web.archive.org, ‏2017-10-19
1 2  Dulebianka, Marie, Oxford University Press, 2011-10-31, Benezit Dictionary of Artists
↑  "Wybory w kurii miejskiej we Lwowie1861–1914 jako pretekst dla ukazaniaspołeczno-politycznego potencjałumiasta", web.archive.org, ‏2019-06-07
↑  Kobiet prawa - wspólna sprawa - Opinie - Kultura - kulturapoznan.pl, web.archive.org, ‏2019-06-07
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810659178605606  GND: 1065008759  ISNI: 0000 0001 1333 2352  LCCN: no2018001251  VIAF: 165491507   WorldCat (עם VIAF): 165491507 
מריה דולוביאנקה, מלומד קורא
מריה דולוביאנקה, דיוקן של מריה קונופניצקה
פלופונסוס

ערך זה עוסק בחצי אי גדול בדרום יוון. אם התכוונתם למחוז ביוון, ראו .
| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים התיכון, הים האדריאטי, הים האגאי 
 קואורדינטות:  37°20′59″N 22°21′08″E﻿ / ﻿37.349722222222°N 22.352222222222°E﻿ / 37.349722222222; 22.352222222222
 שטח:  22,200 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יוון 
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןפלופונסוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןפלופונסוס
 
פֶּלוֹפּוֹנֶסוֹס (ביוונית: Πελοπόννησος, ביוונית מודרנית נהגה פֶּלוֹפּוֹנִִיסוֹס) הוא חצי אי גדול בדרום יוון. פירוש השם ביוונית הוא Pelopos nesos, כלומר "האי של פלופס" (גיבור מן המיתולוגיה היוונית). בהתאם לפירוש מכונה חצי האי לעיתים הפלופונסוס (מיודע - "האי של פלופס").
ב-1893 נפתחה תעלת קורינתוס אשר הפרידה את פלופונסוס באופן מלאכותי מהיבשת, להוציא גשר מעל התעלה. ב-2004 חובר חצי האי לצפון יוון גם על ידי בניית גשר ריו–אנטיריו.
בימי הביניים נקרא פלופונסוס מוראה.
העיר טריפולי היא בירת האזור המנהלי פלופונסוס, ואילו העיר פטרס היא העיר הגדולה בחצי האי פלופונסוס.
מחוז פלופונסוס המשתרע על מרבית שטחו של חצי האי פלופונסוס מהווה אחד ממחוזות יוון, ומכיל חמש יחידות אזוריות:
קורינתיה (או קורינתוס)
לאקוניה
מסניה
ארקאדיה
ארגוליס
שתי יחידות אזוריות נוספות, אכאיה ואליס, נמצאים גאוגרפית על פלופונסוס, אך שייכות למחוז מערב יוון מבחינה מנהלתית.
גאוגרפיה

שטחו של פלופונסוס הוא 21,556 קמ"ר. חצי האי מופרד מהיבשה על ידי מפרץ קורינתוס, מפרץ פטרס והמפרץ הסרוני. על אף חופיו הארוכים אין בו מישורי חוף פרט לדלתות של הנהרות, חלק מהחוף הצפוני מערבי ומפרץ ארגוליס. צפונו ומערבו מכוסים על ידי גוש הרים, שגובהם הממוצע מעל אלף מטר. הפסגה הגבוהה ביותר היא פסגת פרופיטיס איליאס (2,407 מטר) על רכס טייגטוס. ההרים מבותרים על ידי אפיקי נהרות שזורמים לכל הכיוונים, מקשים על התחבורה, ובתקופה העתיקה שימשו כיסוד לחלוקה המדינית.
במזרחו של חצי האי, ישנה חלוקה ברורה יותר על ידי רכסי הרים מקבילים, שביניהם עמקים שממשיכים למפרצי ים. הגדול ביניהם הוא עמק נהר אורוטס הפורה. בינו לבין הים האגאי מפריד רכס ההר פרנון (1,835). מישור ארגוליס הוא שפלה שנמשכת בין מפרץ ארגוליס לתעלת קורנית, ושימש תמיד כדרך תחבורה ראשית.
מתוך פלופונסוס יוצאים ארבעה חצאי איים המופנים דרומה.
דמוגרפיה

בחצי האי פלופונסוס מתגוררים 1.1 מיליון איש נכון לשנת 2021. האוכלוסייה מפוזרת על פני שטח של 21,549 קמ"ר, מה שהופך את צפיפות האוכלוסין ל-51.1 איש לקמ"ר.
העיר הגדולה ביותר בפלופונסוס היא פטרס, עם אוכלוסייה של 171,263 איש. ערים גדולות נוספות כוללות את קורון (23,725), נאפפליו (14,203), וספרטה (13,085).
יהודים

קיים תיעוד לקשרים בין יהודה וספרטה במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס והם חודשו בהמשך על ידי יונתן החשמונאי.
מכתבו של הקונסול הרומאי מ-142 לפנה"ס, שהעתקים ממנו נשלחו לספרטה וסיקיון שבפלופונסוס, מעיד על קיום יישובים יהודים במקומות אלה.
הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס.
במאה ה-1, היו לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי פלופונסוס. פאולוס מצא יהודים ובתי כנסת בעיר קורינתוס. אספסיאנוס שלח אלפי שבוים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי. לאורך התקופה הרומאית והביזנטים הלכה וגדלה האוכלוסייה היהודית. תחת השלטון הטורקי המשיכו היהודים בשגשוגם, והיישוב גדל על ידי חלק מאנוסי ספרד שברחו לאזור. עם פלישת ונציה לפלופונסוס ב-1685 ברחו היהודים בבהלה מפטרס.
היוונים שבפלופונסוס, שמרדו לעיתים קרובות בטורקים, היו פוגעים בקהילות היהודיות, שנחשבו בעיניהם בעלי ברית של הטורקים. בפרוץ מרידת היוונים בפלופונסוס (1821) נטבחו שם 5,000 יהודים והנותרים נמלטו לקרקירה ולכלקיס. בתקופה הטורקית עסקו היהודים בעיקר ברוכלות ובפחחות וחיו בדלות.
במלחמת העולם השנייה היה פלופונסוס בשליטה איטלקית ומצב היהודים היה טוב יותר מאשר אחיהם באזורי השליטה הגרמנית, משום שהאיטלקים לא הפעילו את חוקי הגזע. לאחר כניעת איטליה וכיבוש כל יוון על ידי גרמניה הגיעה ההשמדה גם אליהם. לאחר שחרור יוון כמעט ולא נשארו יהודים ביוון כולה (מעריכים שכ-88% מהאוכלוסייה היהודית ביוון נכחדה) ובפלופונסוס בפרט.
מפרץ לימני
איימי לוי

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1861 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 התאבדה:  10 בספטמבר 1889 (בגיל 27) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Balls Pond Road Cemetery 
 מקום לימודים:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', Brighton Girls 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות, מסות
 
איימי ג'ודית לוי (באנגלית: Amy Judith Levy; 10 בנובמבר 1861 –  10 בספטמבר 1889) הייתה מסאית, משוררת וסופרת בריטית פמיניסטית ולסבית. נודעה ביצירותיה הספרותיות, בעמדותיה הפמיניסטיות ובהיותה סטודנטית יהודיה חלוצה באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה

לוי נולדה בקלאפן, מחוז אמיד בלונדון, ללואיס ואיזובל לוי. היא הייתה השנייה מבין שבעה ילדים שנולדו למשפחה יהודית עם יחס מקל לאמונה הדתית. בבגרותה, לוי המשיכה לזהות את עצמה כיהודיה וכתבה עבור העיתון היומי ג'ואיש כרוניקל.
לוי הראתה עניין בספרות מגיל צעיר. בגיל 13 היא כתבה ביקורת על השיר Aurora Leigh מאת אליזבת בארט בראונינג; בגיל 14, השיר הראשון של לוי, "אידה גריי: סיפור של הקרבה נשית" פורסם בכתב העת Pelican. משפחתה היו תומכים של חינוך נשי ועודדו את תחומי העניין שלה; ב-1876 היא נשלחה לתיכון ברינגטון והוב (בית ספר לנשים בגילי 3 עד 18) ולאחר מכן לקולג' ניוהאן (קולג' לנשים שהוא חלק אוניברסיטת קיימברידג'). לוי הייתה היהודיה הראשונה באותו קולג' כאשר היא הגיע ב-1879, אבל עזבה לפני שנתה האחרונה מבלי להשלים את בחינות הגמר.
מעגל החברים שלה כלל סופרות ומשוררות רבות ובין היתר, את אלינור מרקס, בתו של ההוגה הקומוניסטי קרל מרקס. כאשר טיילה בפירנצה ב-1886, לוי פגשה את ויולט פגט (אשר נודעה בשם העת ורנון לי), סופרת אמריקאית ותיאורתיקנית ספרות אשר הייתה מבוגרת ממנה בשש שנים, והתאהבה בה. שתי הנשים יחדיו החלו בעבודות עם מוטיבים של אהבת נשים. לי היוותה השראה לשירה של לוי, To Vernon Lee.
השיר To Vernon Lee

מילות השיר:
ON Bellosguardo, when the year was young,	

We wandered, seeking for the daffodil	

And dark anemone, whose purples fill	

The peasant’s plot, between the corn-shoots sprung.	

Over the gray, low wall the olive flung	

Her deeper grayness; far off, hill on hill	

Sloped to the sky, which, pearly-pale and still,	

Above the large and luminous landscape hung.	

A snowy blackthorn flowered beyond my reach;	

You broke a branch and gave it to me there;	

I found for you a scarlet blossom rare.	

Thereby ran on of Art and Life our speech;	

And of the gifts the gods had given to each—	

Hope unto you, and unto me Despair.
כתיבה ספרותית

בספרה הראשון, The Romance of a shop, הציגה ארבע אחיות אשר מתמודדות עם הקשיים בניהול עסק בלונדון של 1880. לוי כתבה את ספרה השני,Reuben Sachs, בשביל להשלים את החסר שהיה לדבריה בהתייחסות רצינית לבעיה המורכבת של חיי היהודים. על מחסור זה היא דנה במאמרה "היהודים בספרות העלילתית".
יצירותיה של לוי פורסמו במספר כתבי עת פופולרים; סיפוריה Cohen of Trinity ו-Wise in Their Generation פורסמו במגזין של אוסקר ויילד, The Women's World. ב-1886, לוי החלה לכתוב סדרת מסות על תרבות וספרות יהודית עבור העיתון השבועי ג'ואיש כרוניקל.
עבודותיה של לוי בתחום השירה בכללן את היצירה A Ballad of Religion and Marriage הציגו את התעניינותה בפמיניזם. קובץ השירים Xantippe and Other Verses (שנכתב בשנת 1881) כלל את היצירה Xantippe שהדוברת בה היא אשתו של סוקרטס, קסנתיפה, וכלל גם מונולוגים דרמטיים. ספרה האחרון A London Plane-Tree (שנכתבה בשנה 1889) הכיל שירים שהצגו השפעה ראשונית של תנועת הסימבוליזם.
מוות

לוי סבלה מאפיזודות של דיכאון קליני אשר התגברו בשנותיה האחרונות עקב מצוקות שככל הנראה נבעו מקשריה הרומנטיים והחירשות ההולכת וגוברת שלה. חודשיים לפני יום הולדתה ה-28 היא התאבדה במעונות הוריה Endsleigh Gardens. אוסקר ויילד כתב עבורה מודעה על פטירתה ב-Women's World בה שיבח את כתיבתה.
הערות שוליים

↑  , באתר bartleby
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264548205171  PLWABN: 9810699157205606  BIBSYS: 90703299  BnF: cb12500013n (data)  CiNii: DA07399531  GND: 12410407X  ICCU: LO1V406212  ISNI: 0000 0000 8363 608X  LCCN: nr90023394  NKC: osd2016928293  NLA: 49784106  NLK: KAC201731628  NTA: 244993629  RERO: 02-A025241293  SNAC: w6kh562j  SUDOC: 08585509X  Trove: 1508010  VIAF: 22246740   WorldCat (עם VIAF): 22246740
מרידות 1991 בעיראק

מרידות 1991 בעיראק היו סדרה של מרידות עממיות בצפון ודרום עיראק במרץ–אפריל 1991 במהלך הפסקת אש במלחמת המפרץ. המרד הבלתי מתואם ברובו, המכונה לעיתים קרובות אינתיפאדת שאעבאן בקרב הערבים השיעים וכמרד הלאומי בקרב הכורדים, ניזון מהתפיסה כי נשיא עיראק סדאם חוסיין הפך לפגיע ואפשר לשנות את אופי המשטר. התפיסה הייתה במידה רבה תוצאה של שתי מלחמות קודמות: מלחמת מלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ, שהתרחשו בפער של שנים בודדות.
המרידות ארכו כחודש, בו נהרגו עשרות אלפי אנשים וכמעט שני מיליון איש נעקרו מבתיהם. על פי ההערכות, כ-5,000 איש מצבא עיראק נהרגו או נפלו בשבי, לעומת עשרות אלפי לוחמים ואזרחים שנהרגו במהלך המרד.
שידורי הרדיו האמריקאיים

ב-15 בפברואר 1991 נשא נשיא ארצות הברית, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, נאום שהפנה לעיראקים באמצעות הרדיו "קול אמריקה". בתקווה לעורר הפיכה צבאית מהירה להפלת סדאם חוסיין, אמר בוש כי הדרך להפסקת המלחמה היא הדחתו של חוסיין בכוח על ידי העם והצבא. בוש פנה בנאום דומה ב-1 במרץ, יום לאחר תום מלחמת המפרץ, וחזר על המסרים כי יש להדיח את חוסיין. בערב 24 בפברואר, ארבעה ימים לפני שנחתמה הפסקת האש, שידרה תחנת הרדיו "קול עיראק החופשית", שמומנה והופעלה על ידי ה-CIA, מסר לעם העיראקי שקרא להפיל את סדאם. הדובר ברדיו היה סלאח עומר אל-עלי, חבר לשעבר במפלגת הבעת'.
מהלך המרד > ההתקוממות בדרום עיראק

רבים מהמורדים בדרום עיראק, שם החלו ההתקוממויות, היו חיילי צבא עיראק או חברי מיליציות כנגד המשטר, ובמיוחד מפלגת הדעווה האסלאמית והמועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק (SCIRI) והזרוע הצבאית שלה, חטיבת בדר. הכוחות הצבאיים העיראקיים הורכבו בעיקר מחיילים שיעיים.
המהומות החלו לראשונה בעיירות אבו אל-ח'אסב ואז זובייר, מדרום לבצרה, בסוף פברואר. ב-1 במרץ 1991, יום לאחר הפסקת האש במלחמת המפרץ, תותחן בטנק T-72, שחזר לביתו לאחר תבוסת עיראק בכווית, ירה פגז לדיוקן ענק של סדאם חוסיין שתלה מעל הכיכר המרכזית של בסרה וחיילים צופים מחאו כפיים. את המרד בבצרה הוביל בתחילה מוחמד איברהים וואלי, קצין צבא שאסף כוח של כלי רכב צבאיים על מנת לתקוף את בנייני הממשלה ואת בתי הכלא בעיר; הוא נתמך על ידי רוב האוכלוסייה. המרד בבצרה היה ספונטני לחלוטין ולא מאורגן. הידיעה על האירוע הזה ושידורי הרדיו של בוש עודדו את העיראקים להתקומם נגד המשטר בערים האחרות. בנג'ף הפכה הפגנה ליד מסגד האימאם עלי לקרב מזוין בין עריקי הצבא לבין כוחות הביטחון של סדאם. המורדים השתלטו על המסגד כשפקידי מפלגת הבעת' נמלטו מהעיר או לחלופין נהרגו. במקביל אסירים רבים שוחררו ונמלטו מבתי הכלא. המרד התפשט תוך מספר ימים לכל הערים השיעיות הגדולות ביותר בדרום עיראק: עמארה, דיוואניה, אל-חלה, כרבלא, אל-כות, נאסריה וסמוואה. ערים קטנות יותר הצטרפו למרד.
בשלב שזה אלפי חמושים גולים חצו את הגבולות והצטרפו למרד. רוח המורדים בדרום עיראק הייתה איסלאמית-שיעית ופרו-איראנית. למרות זאת, למרד הצטרפו גם אנשי צבא סונים, אנשי שמאל קומוניסטים, לאומנים ערבים ואפילו חלק מחברי הבעת', שחפצו להדיח את סדאם חוסיין.
מהלך המרד > צפון עיראק

מעט זמן לאחר פרוץ המהומות סדרום, החלו גם מהומות בצפון המדינה, באזור המאוכלס על ידי הכורדים. בניגוד למרד הספונטני בדרום, ההתקוממות בצפון על ידי המיליציות הכורדיות ובהן מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
המרד בצפון פרץ ב-5 במרץ בעיירה ראניה. בתוך עשרה ימים הצטרפו למרד כוחות לאומניים, קומוניסטיים ואסלאמיסטיים, כשאליהם מצטרפים אלפי עריקים מן הצבא העיראקי. השתלטו על כל ערי צפון עיראק פרט לכירכוכ (שבסופו של דבר נפלה בידיהם ב-20 במרץ) ומוסול. יחידות שלמות נכנעו ללא התנגדות רבה, כולל הדיוויזיה ה-24 שלא ירתה אף כדור אחד. בסולימאניה המורדים כבשו את המטה האזורי של הביטחון הכללי העיראקי מתוך כוונה להפכו למוזיאון לפשעי משטרו של סדאם. כנקמה המורדים הרגו כמה מאות מפקידי הבעת' וקציני הביטחון שנלכדו ללא משפט; על פי הדיווחים, למעלה מ-900 קציני ביטחון נהרגו בסולימניה. המורדים גם תפסו כמויות אדירות של מסמכים ממשלתיים הקשורים לאירועים באל-אנפל, בהם כוחות הממשלה הרגו באופן שיטתי עשרות אלפי כורדים עיראקים ובני מיעוטים אתניים אחרים בשנת 1988. 14 טון של מסמכים אלה הושגו על ידי ארגון Human Rights Watch.
שלא כמו בדרום, למרד הכורדי קדמו הפגנות עם מסרים פוליטיים ברורים: דמוקרטיה לעיראק ואוטונומיה לכורדיסטן. לאחר שנכבשה מוסול הציע ג'לאל טאלבאני לצעוד לעבר הבירה בגדאד.
ב-7 במרץ, ובמאמץ להרגיע את ההתקוממויות, הציע סדאם חוסין למנהיגי השיעים והכורדים כוח בשלטון המרכזי בתמורה לנאמנות, אך הקבוצות היריבות דחו את ההצעה. בשיא המרד, הממשלה איבדה את השליטה על 14 מתוך 18 המחוזות בעיראק. עם זאת, תושבי בגדאד נותרו ברובם פסיביים למרד.
עד מהרה נאמני המשטר התארגנו מחדש ויצאו למתקפה להחזרת הערים שנכבשו העל ידי המורדים. הסכם הפסקת האש של מלחמת המפרץ מ-3 במרץ אסר את השימוש של הצבא העיראקי בכלי טיס קבועים מעל המדינה, אך אפשר לצבא להטיס מסוקים מכיוון שרוב הגשרים הושמדו. השימוש במסוקים היווה יתרון משמעותי ביותר לצבא עיראק. לאחר הכיבוש מחדש של ערי המורדים, כוחות השלטון הרגו לוחמים ואזרחים שהתגוררו בערי המורדים. מסוקי הצבא הונחו לירות בכל מי שניסה לברוח מן הערים.
היו מספר דיווחים על שימוש בנשק כימי, כולל שימוש בגז עצבים במהלך התקיפה בבצרה. חקירה של האומות המאוחדות מצאה כי אין ראיות שעיראק השתמשה בנשק כימי כדי לדכא את ההתקוממויות, אבל לא פסלה את האפשרות כי עיראק השתמשה בפוסגן שאינו ניתן לגילוי לאחר השימוש. כוחות אמריקאיים העידועל התקפות גז חרדל וסארין גם באזורי נג'ף וכרבאלה.
בדרום כוחותיו של סדאם דיכאו את כל ההתנגדות עד סוף מרץ. ב-29 במרץ הודו מנהיג המרד עבדול עזיז אל-חכים כי המורדים השיעים נסוגו מהערים וכי הלחימה מוגבלת לאזורים הכפריים בלבד. המרד הכורדי בצפון המדינה קרס במהירות אף הוא. לאחר שנכבשה כירכוק ב-29 במרץ, נע כוח השריון הלאומי לדהוק וארביל ב-30 במרץ, לזאכו ב-1 באפריל ולסולימניה, מעוז המורדים האחרון, ב-3 באפריל. התקדמות כוחות הממשלה נעצרה בקורה, עמק צר ליד חורבות קלדיזה, שם כוחות הכורדים בראשות מסעוד ברזני הצליחו עדיין לשלוט. על פי נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית והפרלמנט האוסטרלי, המיליציה האיראנית "מוג'אהדין ח'לק" סייעה לשלטון העיראקי לדכא את ההתקוממות באזור.
ב-5 באפריל הודיעה הממשלה "ריסוק מוחלט של מעשי המרד, החבלה וההתפרעות בכל ערי עיראק." באותו יום אישרה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 688 שגינתה את דיכוי הכורדים בידי הממשלה ובדרישה מעיראק לכבד את זכויות האדם של אזרחיה.
לאחר המרד

במרץ ובתחילת אפריל כמעט שני מיליון עיראקים, מהם 1.5 מיליון כורדים נמלטו מצפון המדינה. ב-6 באפריל, נציבות האו"ם לפליטים (UNCHR) העריכה כי 750,000 כורדים עיראקים ברחו לאיראן ו-280,000 לטורקיה, כאשר 300,000 נוספים התאספו בגבול טורקיה. איראן פתחה את גבולותיה בפני הפליטים, ואילו טורקיה סגרה בתחילה את גבולותיה ופתחה אותם רק בעקבות לחץ בינלאומי והבטחות לעזרה כספית להתמודד עם הפליטים. איראן קיבלה פחות עזרה בינלאומית להתמודדות עם המשבר מאשר טורקיה, בעיקר בגלל היחסים המתוחים עם ארצות הברית. על פי ארגוני סיוע בינלאומיים, טורקיה קיבלה יותר מפי שבעה את כמות העזרה על כל פליט מאשר שקיבלה איראן.
ראו גם

מרידות השיעים בעיראק (1935–1936)
האביב הערבי
מלחמת האזרחים בלוב (2011)
מלחמת האזרחים בסוריה
רשימת סכסוכים במזרח התיכון בעידן המודרני
הערות שוליים

↑  "CRS Report: Iraq's Opposition Movements". Fas.org. אורכב מ-המקור ב-3 בנובמבר 2012. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fisk, Robert. The Great War for Civilisation: The Conquest of the Middle East. London: Alfred A. Knopf, 2006 p. 646 ISBN 1-84115-007-X
↑  Fisk. Great War for Civilisation, p. 647
↑  "Why the Uprisings Failed | Middle East Research and Information Project". Merip.org. אורכב מ-המקור ב-6 בנובמבר 2018. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Why the Uprisings Failed | Middle East Research and Information Project". Merip.org. אורכב מ-המקור ב-6 בנובמבר 2018. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Amna Suraka (Red Security)". Travel Iraqi Kurdistan. אורכב מ-המקור ב-8 בפברואר 2013. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Time Magazine (2011-09-07). "Amna Suraka Museum – Saddam's torture cells". Demotix.com. אורכב מ-המקור ב-27 בדצמבר 2013. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  United Nations High Commissioner for Refugees. "Genocide in Iraq: The Anfal Campaign Against the Kurds – UNHCR". Unhcr.org. נבדק ב-2013-08-14.
↑  United Nations High Commissioner for Refugees (1997-06-13). "Refworld | Chronology for Sunnis in Iraq". UNHCR. נבדק ב-2013-08-14.
↑  "1991: 'Mother of all battles' begins over Kuwait". Otago Daily Times. 2011-10-20. אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2014. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Victory Over Iraq in 1991 Was Swift, but Flawed – NYTimes.com". אורכב מ-המקור ב-1 באוגוסט 2017. נבדק ב-14 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zenko, Micah (7 במרץ 2016). "Who Is to Blame for the Doomed Iraqi Uprisings of 1991?". National Interest.org. אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2016. נבדק ב-7 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Iraq". Human Rights Watch. אורכב מ-המקור ב-15 בנובמבר 2008. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  United Nations High Commissioner for Refugees (1997-06-13). "Refworld | Chronology for Sunnis in Iraq". UNHCR. נבדק ב-2013-08-14.
↑  Barry Lando (2007-03-29). "How George H.W. Bush Helped Saddam Hussein Prevent an Iraqi Uprising". Alternet. אורכב מ-המקור ב-11 בנובמבר 2013. נבדק ב-2013-08-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Graff, James (14 בדצמבר 2006). "Iran's Armed Opposition Wins a Battle — In Court". Time. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2011. נבדק ב-13 באפריל 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Behind the Mujahideen-e-Khalq (MeK)". אורכב מ-המקור ב-5 באוגוסט 2009. נבדק ב-3 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Cult of Rajavi". אורכב מ-המקור ב-5 באוגוסט 2009. נבדק ב-3 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  United Nations High Commissioner for Refugees. "Refworld | Human Rights Watch World Report 1992 – Iraq and Occupied Kuwait". UNHCR. נבדק ב-2013-08-14.
↑  Entessar, Nader (1992). Kurdish Ethnonationalism (באנגלית). Lynn Rienner Publishers. pp. 155. ISBN 978-1-55587-250-2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534666605171  LCCN: sh91004437 
עלון ממלחמת המפרץ המאניש את המוות כסדאם חוסיין
ילדים כורדים במחנה פליטים שנבנה על ידי ארצות הברית, 1 במאי 1991
מינהל הכבאות של ארצות הברית

| --- | --- |
חותם של מינהל הכבאות של ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משרד אחראי:  המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית
 סוכנות אם:  FEMA 
 תאריך הקמה:  1974 
 www.usfa.fema.gov
 
מינהל הכבאות של ארצות הברית (באנגלית: The United States Fire Administration, בראשי תיבות: USFA) הוא מחלקה של הסוכנות הפדרלית לניהול חירום, אשר בתורה מנוהלת על ידי המחלקה לביטחון המולדת הממוקמת במחוז פרידריך בשטח גלילי במרילנד, ליד אמיטסבורג.
היסטוריה

ב-1 בנובמבר 1974, הקים הנשיא ג'רלד פורד את המינהל למניעת אש של FEMA, המכונה כיום מינהל הכבאות של ארצות הברית, על ידי חתימה על החוק הפדרלי למניעת אש ובקרה משנת 1974. החוק נוצר בתגובה לדו"ח הוועדה הלאומית למניעת אש ובקרת אש משנת 1973, "אמריקה בוערת" שהצביע על מחדלים בתפקוד הרשויות במניעת שרפות. מחברי הדו"ח העריכו ששריפות גרמו ל־12,000 הרוגים ו-300,000 פציעות קשות מדי שנה בארצות הברית, בשילוב עם אובדן רכוש שנתי בשווי 11.4 מיליארד דולר. בין 90 מהמלצותיו, הציע הדו"ח להקים סוכנות פדרלית שתסייע להילחם בבעיה הגוברת של שריפות קטלניות המתרחשות ברחבי המדינה. ב-11 באפריל 1975 הודיע הנשיא ג'רלד פורד על מינויו של מרשל הכבאות של מדינת אוהיו, דייוויד א לוץ', לתפקיד החדש של סגן מנהל המינהל FEMA והמנהל הלאומי למניעת אש ובקרה. ב-24 ביולי 1975, מינה הנשיא ג'רלד פורד את הווארד ד. טיפטון, שכיהן כמנכ"ל הוועדה הלאומית למניעת ובקרת אש, לעמוד בראש הסוכנות החדשה כמנהל.
תפקידים > רשות הכבאות מתמקדת במגוון משימות לשיפור בטיחות הציבור והתמודדות עם סכנות הקשורות באש

פיתוח אסטרטגיות להפחתת הסיכון לשריפות בבתי מגורים, תעשיות ומתקנים ציבוריים.
קידום מודעות ציבורית והסברה על מניעת שריפות.
הכשרה מקצועית לצוותי חירום וכבאים.
פיתוח תקנים ונהלים לתגובה יעילה במקרי חירום.
מימון ותמיכה במחקרים על הגורמים לשריפות, טכנולוגיות כיבוי חדשניות ואמצעים להגנה על חיי אדם.
הפעלת מאגר הנתונים הלאומי לשריפות (National Fire Incident Reporting System - NFIRS) המנטר נתונים על שריפות ברחבי המדינה.
שיתוף פעולה עם רשויות וארגונים מקומיים ובינלאומיים.
ראו גם

כבאות והצלה לישראל
שירות כיבוי האש הממלכתי (רוסיה)
בריסטול רוברס

בריסטול רוברס (אנגלית: Bristol Rovers F.C.) היא קבוצת כדורגל מהעיר בריסטול, שבדרום מערב אנגליה. נכון לעונת 2020/2021 משחקת הקבוצה בליגת הפוטבול ליג הראשונה, שהיא הליגה השלישית בחשיבותה באנגליה.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1883, ומעולם לא שיחקה בפרמייר ליג וגם לא בליגה האנגלית הבכירה טרם הקמת הפרמייר ליג (הליגה הראשונה של הפוטבול ליג).
הקבוצה שיחקה לאחרונה בליגה השנייה של אנגליה בעונת 1992/93. בסיום עונת 2014/15 נשרה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת הנשיונל ליג שהיא הליגה החמישית באנגליה והלא מקצועית.
הייתה זאת הפעם הראשונה בתולדותיה שבריסטול רוברס מצאה את עצמה מחוץ לפוטבול ליג.
בריסטול רוברס התאוששה וחזרה כעבור עונה לפוטבול ליג השנייה, וכעבור עונה נוספת העפילה אל הפוטבול ליג הראשונה, ובכך חזרה לליגה השלישית אחרי 5 שנות היעדרות.
יריבתה העירונית של בריסטול רוברס היא בריסטול סיטי, הדרבי האחרון בין שתי הקבוצות נערך בעונת 2013/14.