stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז חושן
הערות שוליים

↑  אמנון ברזילי, המהפכה הדיגיטלית של צה"ל, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2003
↑  דורון אביגד, ‏היא הייתה שחקנית כדורעף מצטיינת, היום היא אחראית על שלושה גדודים ו-800 מילואימניקים, באתר גלובס, 9 בדצמבר 2023
↑  דניאל רוזן, מיכאל נגל, שבעים שנות חיל הקשר והתקשוב: מערכות, שיטות ואמצעים, באתר העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, 2018
↑  יוסי הטוני, ‏גדוד התקשוב אמירים החל לעבור מצריפין לנגב, באתר "אנשים ומחשבים", 10 ביולי 2017
↑   נעמה זלצמן, הגדוד המבצעי של אגף התקשוב וההגנה בסב"ר עבר לנגב, באתר צה"ל, 2 באוגוסט 2017
↑  יוסי הטוני, ‏סא"ל שלומי קדם – מפקד גדוד אמירים, באתר "אנשים ומחשבים", 30 באוגוסט 2015
↑  יוסי הטוני, ‏"היעד: לספק לצה"ל מערכת IT אפקטיבית, קטלנית – ואחת אחודה", באתר "אנשים ומחשבים", 31 באוקטובר 2017
↑  יוסי הטוני, ‏בין ההרוגים במלחמה: סא"ל סהר ציון מחלוף, מנמ"ר אוגדת עזה, באתר "אנשים ומחשבים", 09 באוקטובר 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, האלחוטנים של צה"ל: "חיים של אנשים בידיים שלך", באתר וואלה, 13 באפריל 2013
אקלים צחיח

אקלים צחיח חם (BWh)
  אקלים צחיח קר (BWk)
אקלים צחיח, המכונה גם אקלים מדברי או אקלים יבש הוא אקלים השורר בחלקיו הפנימיים של המדבר והוא אקלים קיצוני בדרגת היובש שלו. אקלים זה מכסה 14.2% משטח הקרקע של כדור הארץ.
אחת ההגדרות לאקלים צחיח היא, שכמות המים המתאדים בו מדי שנה גדולה מכמות המשקעים היורדים בו. אזור שבו הטמפרטורה היא מעל C°‏ 14 בממוצע שנתי והמשקעים יורדים בו בעונת החורף בכמות של עד 200 מילימטר הוא אזור מדברי הנמצא באזור "האקלים הצחיח". הצמחייה נמוכה ומעטה מאוד. גידולי החקלאות מושפעים מן האקלים השורר באזור. כמות הגשמים מועטה עד מאוד ואחוזי הקרינה רבים. יצורים חיים בעלי התאמות מסוגלים להתקיים בסביבה זו, לדוגמה, גמל ושיטה סלילנית.
גם האדם מתקשה לחיות באקלים זה ואזורים אלה על־פני כדור הארץ דלילי אוכלוסין. חלק מהתושבים הם נוודים וחלקם יושבי קבע בנאות מדבר, באזורים בהם ישנם משאבי טבע או נופים מיוחדים המהווים מוקדי משיכה לתיירים. סוג אקלים זה מתהווה במקומות המרוחקים מהשפעה ימית, במקומות הנמצאים בהשפעת אנטיציקלונים חמים ובמקומות הנמצאים סמוך לזרמים אוקיאניים קרים.
לפי שיטת קפן לסיווג אקלים, ישנן שתי וריאציות של אקלים צחיח: אקלים צחיח חם (BWh) ואקלים צחיח קר (BWk).
מדבר סהרה בצפון אפריקה
אקלים צחיח חם (BWh)

האקלים צחיח חם (BWh) שהוא בעצם הצורה הנפוצה של אקלים צחיח, נמצאים בדרך כלל מתחת לאזור האקלים הסובטרופי בקווי הרוחב האמצעיים הנמוכים בין 20° ל־33° בשני חלקי כדור הארץ. אקלים צחיח חם נמצאים על פני שטחים נרחבים של צפון אפריקה, המזרח התיכון, חלקים צפון מערביים של תת־היבשת ההודית, מרכז אוסטרליה, ואזורים קטנים יותר בדרום-מערב ארצות הברית ובצ'ילה.
בקיץ חם מאוד, טמפרטורות החודש החם הממוצעת הן בדרך כלל בין C°‏ 29 ל־C°‏ 35, ובצהריים טמפרטורה של C°‏ 45 מצויה. המקומות החמים בעולם, מעל C°‏ 50, הן בדרך כלל באקלים צחיח חם, שם פוטנציאל החום הוא הגבוה ביותר על פני כדור הארץ. כמה מקומות במדבר בעקביות חווים טמפרטורות גבוהות מאוד לאורך כל השנה, אפילו בחורף. מיקומים אלה מהווים חלק מהטמפרטורות השנתיות הממוצעות הגבוהות ביותר שנרשמו על כדור הארץ, ממוצעים העולים על 
 C°‏ 30. באקלים צחיח חם יש משרע טמפרטורות גדול, כלומר הבדל רב בין הטמפרטורה ביום והטמפרטורה בלילה. בדרך כלל באקלים צחיח יש סופות חול ואבק.
'אקלים צחיח חם' ניתן למצוא במדבריות של צפון אפריקה כגון מדבר סהרה, מדבר לוב או במדבר נוביאן; מדבריות של קרן אפריקה כגון מדבר דנקיל או במדבר גראנד בארה; מדבריות של אפריקה הדרומית כגון במדבר נמיב או במדבר קלהארי; מדבריות של המזרח התיכון כמו המדבר הערבי, המדבר הסורי או מדבר לוט; מדבריות של דרום אסיה כגון או במדבר טהאר של הודו ופקיסטן; מדבריות של ארצות הברית ומקסיקו כמו במדבר מוהאבי (בקצהו הצפון-מערבי משתרע "עמק המוות", שבו נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית - 86 מטר מתחת לגובה פני הים, ואף נמדדו בו ב־10 ביולי 1913 הטמפרטורות הגבוהות ביותר בחצי הכדור המערבי, C°‏ 56.7) או במדבר סונורה; מדבריות של אוסטרליה כגון במדבר סימפסון או במדבר ויקטוריה הגדולה ובאזורים רבים אחרים.
אקלים צחיח קר (BWk)

אקלים צחיח קר (BWk) הם מאפיינים בדרך כלל אקלים חם (או חמים בכמה מקרים), קיץ יבש, עם זאת אפילו בקיץ לא חם כמו באקלים צחיח חם. בניגוד לאקלים צחיח חם, האקלים צחיח קר נוטה לייצג חורפים קרים ויבשים. שלג נדיר באזורים עם האקלים הזה. מדבר גובי במונגוליה היא דוגמה קלאסית לאקלים זה. אקלים צחיח קר נמצאים בדרך כלל בגבהים גבוהים יותר מאשר באקלים צחיח חם, והם בדרך כלל יבשים יותר מאקלים צחיח חם.
האקלים צחיח קר ממוקמים בדרך כלל באזורים ממוזגים, בדרך כלל בצל הגשם של הרים גבוהים, אשר מגבילים את המשקעים מן רוחות המערב. דוגמאות לכך הם המדבר הפטגוני בארגנטינה, אשר מוקף בהרי האנדים ממערב. מדבר קיזילקום, מדבר טקלה מקאן ומדבר קאטפאנה של מרכז אסיה וחלקים יבשים של המדבר הגדול באגן של מערב ארצות הברית הם דוגמאות אחרות של האקלים הזה. בחבל לדאק, ובו העיר לה בהודו, יש גם אקלים צחיח קר. אקלים זה נמצא גם באירופה, בעיקר בברדנאס ריאלס ליד טודלה, ובאזורים הגבוהים של מדבר טברנס באלמריה, ספרד.
אזורי הקוטב והאנטארקטיקה גם מקבלים מעט מאוד משקעים במהלך השנה, בגלל האוויר היבש הקר במיוחד; עם זאת, שניהם מסווגים בדרך כלל באקלים קוטבי מכיוון שטמפרטורת הקיץ הממוצעת אינה עולה על C°‏ 10.
הערות שוליים

↑  אלישע אפרת, חיים מסינג, "מילון לגאוגרפיה ולידיעת הארץ",הוצאת "מסדה" בע"מ, תשכ"א, עמוד 45
| שיטת קפן לסיווג אקלימים |
| --- | --- | --- |
| קבוצה A - טרופי | אקלים משווני טרופי (Af), אקלים מונסון טרופי (Am), אקלים סוואנה טרופי (Aw, As) |  |
| קבוצה B - צחיח | אקלים צחיח (BWh, BWk), אקלים צחיח למחצה (BSk, BSh) |  |
| קבוצה C - ממוזג | אקלים ים-תיכוני (Csa, Csb, Csc), אקלים סובטרופי גשום (Cfa, Cwa), אקלים ימי (Cfb, Cwb, Cfc, Cwc) |  |
| קבוצה D - יבשתי | אקלים יבשתי (Dfa, Dwa, Dfb, Dwb, Dsa, Dsb), אקלים תת-ארקטי (Dfc, Dwc, Dfd, Dwd, Dsc, Dsd) |  |
| קבוצה E - קוטבי | טונדרה (ET), אקלים כיפת הקרח (EF), אקלים אלפיני (ET, EF) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536752905171  GND: 4318611-7  LCCN: sh87003620 
מדבר קלהארי בנמיביה באפריקה הדרומית
מדבר קאטפאנה (בצפון מזרח פקיסטן)
פיאט (כלי נשק)

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  הממלכה המאוחדת 
 יצרן:  אימפריאל כמיקל אינדסטריז 
 מלחמות ומבצעים:  מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת העצמאות 
 תקופת השירות:  1942–1950 (כ־8 שנים) 
 משתמשים:  הצבא הבריטי 
 מאפיינים כלליים
 משקל:  14.52 ק"ג 
 ממדים
 אורך:  75 מ"מ 
 ביצועים
 מהירות:  106 מ'/ש' 
 
פיאט במוזיאון המלחמה הקנדי
פִּיאַט (נכתב גם פיא"ט או PIAT) הוא מטול חי"ר נגד טנקים (ראשי תיבות של Projector, Infantry, Anti Tank). הפיא"ט הוא נשק נגד טנקים (נ"ט) שפותח על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הפיא"ט שימש בשירות הצבא הבריטי בשנים 1942–1950 כנשק מחלקתי, ובין השאר בזירה האירופית (הפלישה לאיטליה, הפלישה לנורמנדי).
הפיא"ט היה הנשק העיקרי נגד טנקים של צה"ל במלחמת העצמאות. בתחילה, עוד מלפני הקמת המדינה ועד לסוף חודש מאי 1948, יוצר בארץ על ידי "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית), בידי צוות בניהולו של המהנדס שמחה בלאס, על פי דגם בריטי (כלי בריטי שפורק ועל פי חלקיו שורטטו תוכניות הייצור). עד לאותה עת סופקו כ-250 יחידות מוגמרות ועוד כ-750 יחידות נמצאו בתהליכי ייצור.
החל מחודש מרץ 1948 סופקו כלי נשק אלה, מתוצרת "תע"ש חוץ", לכוחות היהודים הלוחמים. הפיאט שימש, בין השאר, בהגנת קיבוץ נגבה (שש פגיעות בטנקים שעמדו להיכנס לשערי הקיבוץ מתוך שבעה פגזים) וכן נעשה בו שימוש בכיבוש צפת. היה זה מטול פיא"ט שפגע והשמיד את הטנק הסורי בשער קיבוץ דגניה א'. כמו כן, החייל רון פלר זכה באות גיבור ישראל על הפעלת מטול הפיאט שהביאה לסיום ההתקפה המצרית על כרתיה (מבצע מוות לפולש):
ביום ה-19 ביולי 1948, לאחר שהכפר כרתיה נכבש על-ידי כוחותינו, ערכו המצרים התקפת נגד. הם הצליחו להשמיד תותח אנטי-טנקי שלנו ולהוציא מכלל פעולה את ה"פיאט"ים שלנו, ושני טנקים שלהם הבקיעו את קווינו. באותה שעה החל סמל רון פלר להתקדם בזחילה, לאור היום, מהגיזרה הצפונית השקטה לעבר הטנקים של האויב. בהגיעו, לאחר 35 דקות, לטווח של 50 מטר מהם, הפעיל את ה"פיאט" שבידו. לאחר הירייה הראשונה, החלו שני הטנקים לכסות אותו באש. אף-על-פי-כן דרך שנית את ה"פיאט", כיוון אותו ופגע בטנק והוציאו מכלל פעולה. הטנק השני נמלט. פעולה אמיצה זו שברה את התקפת האויב באותו יום.
הנדסה

הפיא"ט היה מעין "מרגמה" אופקית שירתה פצצות בעלות מטען חלול. המטען החלול – HEAT (ראשי תיבות של High Explosive Anti Tank) פותח במיוחד על מנת לחדור שריון של רק"ם ובפרט טנקים.
מטול הפיא"ט הוא גרסה מוקטנת של מרגמה שפיתחו הבריטים בשם Black Bombard. מטול הפיא"ט שקל ללא הפצצה 15 ק"ג וירה את הפצצה באמצעות מנגנון המורכב מקפיץ ונוקר, בדומה למרגמה. על המטול עצמו מותקן נוקר ארוך בשם spigot, המחובר לקפיץ שנשען על פלטת הבסיס (החלק האחורי) של המטול. הפצצה נדחפת לאורך הקנה ואז הקפיץ דוחף את הנוקר אל תוך צינור חלול בפצצה, שם נמצא התחל (primer) הגורם לפיצוץ אבק השרפה בפצצה ושחרור גזים היורים את הפצצה. הקפיץ ששימש לדחוף את הנוקר סופג את הרתע ומתכווץ, וכתוצאה מכך נדרך מחדש. בפועל, לא תמיד הרתע הספיק לדריכת הקפיץ, ואז על המפעיל היה לדרוך את הנשק מחדש ידנית – פרוצדורה מסובכת ומסורבלת למדי.
למנגנון ירי זה היה יתרון גדול על מטולי נ"ט דוגמת הבזוקה והפאנצרפאוסט: היעדר גזי פליטה ורשף, וירי שקט יחסית. דבר זה איפשר את השימוש בפיא"ט גם מתוך מבנים סגורים. חסרונותיו הגדולים של הפיא"ט הם משקלו הרב (15 ק"ג ריק) והסרבול בביצוע הדריכה הראשונית של הנשק.
הפיא"ט ירה פצצות בעלות רש"ק חלול ששקלו כ-1.4 ק"ג כל אחת, שיכלו לחדור כ-100 מ"מ שריון פלדה בטווח 100 מטר. לפי הנתונים הרשמיים, טווח הירי האפקטיבי המקסימלי של הפיא"ט היה 100 מטר. בפועל, הפיא"ט שימש בטווחים קצרים בהרבה (כ-40 מטר). כאשר הפיא"ט שימש כמרגמה והוצב בזווית ביחס לפני הקרקע, כך שירה בקשת בליסטית, הייתה הפצצה יכולה להגיע לטווח של 350 מטר.
נתונים

יצרן: אימפריאל כמיקל אינדסטריז (ICI)  וחברות אחרות.
שנות שירות: 1942–1950.
צבאות שבהם שירת: צבא בריטניה, צבא קנדה, צבאות חבר העמים הבריטי, ההגנה, צבא הגנה לישראל.
ממדים :
אורך כולל: 990 מילימטרים (39 אינץ')
משקל (ריק): 14.40 קילוגרם (31.7 ליברות)
משקל פצצה: 1.35 קילוגרם (3.0 ליברות)
ביצועים :
מהירות לוע: 137 מטר לשנייה (450 רגל לשנייה)
טווח אפקטיבי מרבי: 100 מטר כנגד רק"מ, 320 מטר כנגד מבנים.
חדירת שריון: 102 מ"מ שריון פלדה בטווח 105 מטר
תחמושת :
שם: Bomb HE/AT; Infantry Projector, AT, Mk 3/L
משקל: כ-1.35 קילוגרם (3.0 ליברות)
אורך: 442 מילימטרים (17.4 אינץ')
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, מסדה, 1973.
זאב שיף ואיתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, מהדורה שנייה, זמורה ביתן מודן, מרס 1976
הערות שוליים

1 2 3  אורי מילשטיין, שמחה בלאס מייצר נשק, דבר, 30 ביולי 1982
↑  ללא שינוי מהמקור הבריטי, פרט לשימוש בקפיץ דריכה שונה, שהתחייב מהעדר חוט פלדה בעובי מתאים ("מי מריבה ומעש" ע' 150).
↑  שמחה בלאס, "מי מריבה ומעש", פרק 30, עמ' 148–156
↑  האש הומטרה "כמר גשם" - רון פלר נהג "כמטורף" - עם ה"פיאט" שלו אך הציל את מגיני הכפר הערבי הכבוש מהתקפת הנגד המצרית, מעריב, 18 באפריל 1961
צריחון הטנק בדגניה ובו חור חדירת פגז פיא"ט
מטול פיא"ט במצודת יואב
חיילים קנדים יורים בפיא"ט
איור סכמטי של מטול פיא"ט ופצצה (לא בקנה מידה אחד עם השני).
הפיסקייטו

| --- | --- |

כריכה מגיליון נובמבר 1848
 עורך ראשי:  Carlo A-Valle 
 תאריכי הופעה:  2 בנובמבר 1848 – 1916 (כ־67 שנים) 
 שפה:  איטלקית 
 
הפיסקייטו (באיטלקית: Il Fischietto) היה מגזין פוליטי סאטירי שפורסם בטורינו מ-1848 עד 1916. המגזין היה מהמגזינים הסאטיריים האיטלקיים החשובים ביותר בתקופתו.
היסטוריה

את המגזין הקים ג'וזפה קסונה ולורנצו פדרונה בטורינו בשנת 1848. גיליונו הראשון הופיע ב-2 בנובמבר באותה שנה. פיצ'טי פייטרו שימש כמנהלו, ופרנצ'סקו רדנטי היה אחד מעורכיו. המגזין הופץ 3 פעמים בשבוע עד שנת 1905, כאשר הוא הפך למגזין דו-שבועי. הוא עוצב מחדש כשבועון ב-1914.
המגזין סיקר סאטירה פוליטית ותמך בזכויות האזרח, חופש הביטוי וחופש העיתונות. המגזין נקט עמדה פוליטית ליברלי ותמך בדרך כלל בפוליטיקאים ג'וזפה גריבלדי, בטינו ריקאסולי וקמילו בנסו די קאבור.
תפוצתו הייתה כ-3,000 עותקים בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך בשנות ה-60 של אותה המאה מספר קוראיו החל לעלות.
הגיליון האחרון של המגזין יצא לאור ב-1916.
הערות שוליים

↑  Unknown - Il Fischietto (the Whiste) Original Lithograph - 1863, pamono.eu (באנגלית)
↑  Periodici Piemonte
ד.צ. חוף אילת

| --- | --- |

 בימוי:  דובי גל
 תסריט:  דובי גל   נתן נתנזון   ניר נתן
 שחקנים ראשיים:  דובי גל   נתן נתנזון
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1989
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ד.צ. חוף אילת הוא סרט קולנוע ישראלי, קומדיית סלפסטיק משנת 1989 בבימוי דובי גל ובהפקתו של דורון ערן.בסרט כיכבה אילנה שושן, שהצטלמה בעירום חלקי.
הסרט נכשל בקופות וצפו בו רק 30,000 צופים.
תקציר העלילה

גרשון פנחסי (דובי גל) הוא בעל מוסך שרוצה לצאת עם המאהבת שלו אתי (אילנה שושן) לחופשה במלון באילת. כדי לצאת לחופשה הוא משקר לאשתו רותי (ליאורה גרוסמן) ואומר שעליו לצאת למילואים ברמת הגולן. אשתו מאמינה לתרמית ומנצלת את ההזדמנות לצאת עם המאהב שלה אפי (נתן נתנזון) אף היא לאילת. במקריות שני הזוגות מתאכסנים באותו מלון בחדרים סמוכים.
גרשון שמגלה את אשתו עם המאהב מנסה כנקמה לרצוח אותו במספר דרכים שלומיאליות.
שחקנים

דובי גל – גרשון
ליאורה גרוסמן – רותי
נתן נתנזון – אפי
אילנה שושן – אתי
דרור טפליצקי - פאצ'ו, עוזרו של גרשון
גיל אלון - ברקוביץ'
הערות שוליים

↑  אילנה שושן׳ דוגמנית־שחקנית, חושפת לראשונה את גופה. הצילום לקוח מסרטו של דובי גל ״דואר צבאי – חוף אילת", חדשות, 14 ביולי 1989
↑  מאיר שניצר, והספינה טובעת, חדשות, 14 בספטמבר 1989
אקס סילנטיו

אקס סילנטיו (מלטינית, argumentum ex silentio, טיעון מן השתיקה. מילולית: שתיקה כהודאה) הוא כשל לוגי שבו שתיקתו של הדובר או הכותב בנוגע לשאלה מסוימת מוכיחה או מצביעה על כך שאין לדובר מה לומר ביחס ל-X או שהפגין את בורותו בנושא.
טיעונים המתבססים על "שתיקה כהודאה" עשויים להיות נכונים או סבירים ובמקרים מסוימים, במיוחד בהקשרים משפטיים, שתיקה בנושאים מסוימים עשויה להחשב כתורמת לסבירות הנחה מסוימת, אך התייחסות אליה כהוכחה בלעדית היא כשל לוגי.
שתיקה עשויה להתפרש כהודאה באמיתות הטענה במקרים כמו הבא:
במקרה זה אפשר להניח שגד לא הכין את שיעורי הבית שלו, שכן אם הוא היה מכין אותם, לא הייתה לו סיבה לא לומר זאת. במקרה הבא, לעומת זאת, זו הנחה שגויה:
כאן, לא ניתן לקבל ששתיקתו של גד מהווה קבלה של הטיעון של ראובן. ייתכן והוא מחבב את שמעון, אך חושש מראובן, ייתכן ולדעתו ראובן הוא הנבל האמיתי, אך חושש להתמודד עמו, ייתכן שהוא מבקש שלא להחל בוויכוח עמו, וכן הלאה.
טיעונים המתבססים על שתיקה כהוכחה על דרך ההיפוך למשהו נפוצים במחקר, במיוחד כזה שבסיסו טקסטים כתובים או מושמעים. לדוגמה, העובדה שהמילה "ירושלם" אינה מוזכרת בחומש בתנ"ך מתפרשת אצל חלק מהחוקרים כהוכחה לחשיבותה הזוטרה יחסית עבור הכותבים בעת כתיבת החומש. אצל כמה חוקרי נצרות, העובדה שפאולוס (שאול התרסי) אינו מאזכר את לידת הבתולין של ישו מהווה עדות לכך שטיעון זה לא היה מוכר בזמנו. בשני המקרים, שתיקת המקורות הכתובים עשויה להצביע על נכונות הטיעונים, אך היא אינה הופכת אותם לנכונים בוודאות. דרך יעילה לאשש הוכחה "מן השתיקה", תהיה להצביע על נימוקים מדוע יש לצפות במקרה זה ל"אמירה מפורשת".
| מסקנות לא-רלוונטיות (איגנורטיו אלנכי) וכשלים לוגיים |
| --- | --- | --- |
| כללי | דיקטו סימפליקיטר • אד נאוסאם • אקס סילנטיו • כשל הסתברות קודמת • בורות בלתי-מנוצחת • איש קש |  |
| פנייה אל הרגש | אד מטום • הסתמכות על החנופה • אד מיסריקורדיאם • בשם הלעג • לא הומצא כאן • אד אודיום • בשם ההומור • בשם הפטריוטיות • בשם הרצינות • בשם התועלת • כבוד בגלל קרבה |  |
| כשל גנטי | אד הומינם • אד ורקונדיאם • פנייה למניעים אישיים• אד אנטיקוויטם • אשמה בגלל קרבה • הרעלת בארות • רדוקטיו אד היטלרום • אד פופולום |  |
| אד קונסקוונטיאם | אד בקולום • בשם המשאלה |  |
| טווח ביניים | אבחנת פנטום • חשיבה בשחור לבן • מדרון חלקלק • דיקטו סימפליקיטר • אד טמפרנטיאם |  |
| כשלי סילוגיזם | איליקיט מיור • איליקיט מינור • כשל אמצע לא מופץ • מסקנה מחייבת מהנחה שוללת • כשל הנחות בלעדיות • כשל קיומי •  אישור מופרד • דיקטו סקונדום |  |
| נון סקוויטור | אישור הסוגר • הכחשת הפותח • חוסר עקביות |  |
| שגיאת דגימה | גורמים לא מבוקרים • היקש עצל • מדגם לא מייצג • היפרבולה היקשית • הכללה נמהרת • הקבלה שגויה • חיוניות מטעה • יותר מדי חריגים • כשל אי הכללה • עיסוי נתונים |  |
| כשלי הסחה | אד איגנורנטיאם • כשל נטורליסטי • פלוריום אינטרוגטיונום • משתי עוולות יוצא צדק • כשל התנגדויות זניחות |  |
| פנייה אל הסמכות | אד אנטיקוויטם • אד לזרום • אד נוביטם • אד קרומנם • בשם האינדיבידואליזם • בשם האמינות • מומחים לא מזוהים  • סמכות בלתי מעורערת • תמיכת המפורסם |  |
| שגיאות תצפית | דגימה מוטה • דגימה מוכתמת • הטיית הנסיין |  |
אברהם אסיאו

| --- | --- |

אברהם אסיאו ב-1963
 לידה:  1915 בולגריה 
 פטירה:  1992 (בגיל 77 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 
אברהם אַסֵיאוֹ (נכתב גם: אסאו; 1915 – 1992) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, שפעל באנגליה ובישראל משנות ה-50 עד ראשית שנות ה-80 והיה מנהל בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
ביוגרפיה

אסיאו נולד בשנת 1915 בבולגריה, עלה ארצה ב-1924, בילדותו, ונקלט בקיבוץ בית השיטה. למד בגימנסיה הרצליה, היה חניך המחנות העולים והתגייס להגנה.
למד תיאטרון ובימוי והיה בוגר המחזור הראשון של הסטודיו למשחק שליד הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ב-1945. הוא עבד בתיאטרון אהל, בתיאטרון זווית, בקאמרי ובהבימה. בשנת 1948 נסע ללונדון ללמוד באקדמיה לדרמה "סנטרל סקול" (אנ'). הוא התקדם שם לתפקיד מרצה והיה במאי קבוע (אחד משלושה) ובוחן אמנותי מטעם האוניברסיטה של לונדון. אסיאו עבד במחלקת הדרמה של הבי.בי.סי. והיה הבמאי הישראלי הראשון שהעלה מחזה באנגליה (1961). בעת שהותו בלונדון העלה אסיאו מחזות רבים בישראל כבמאי אורח. הוא היה ידוע בביקורתו הקשה נגד הלהקות הצבאיות, שכן לטענתו הן העלו בדרנים לדרגת שחקנים, מבלי שהייתה להם כל הכשרה, מה שהוביל לזילות באיכות השחקנים בארץ.
ביוגרפיה > ניהול בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי

בשנת 1962 שכנע מנהל בית הספר לאמנויות הבמה ברמת גן ד"ר חיים גמזו את אסיאו לשוב ארצה ולנהל את בית הספר במקומו. אסיאו חזר ארצה ומצא את בית הספר במצב כלכלי קשה ועם מעט מאוד תלמידים. בשנתיים הראשונות לעבודתו הוא התמסר לבית הספר וכמעט שלא ביים דבר. בשנים אלה הוא שימש כשופט בתחרויות אמנויות במה שונות, בהן תחרות המחזה המקורי של משרד החינוך ופרס התסכית המקורי של קול ישראל בשנות ה-60. אסיאו החזיק בתפקידו כמנהל בית הספר במשך כשבע שנים, עד שנת 1970, שבה הועזב ב"הפיכת חצר" באמצע השנה. הסיבה לעזיבתו הפתאומית הייתה חילוקי דעות עם הוועד המנהל, שטען כי אסיאו עובד "יותר מדי" בבימוי, וכי הדבר פוגע בתפקודו כמנהל בית הספר. דוגמה לעומס שבו היה נתון אפשר למצוא בסוף 1963, כאשר ביים את "ביבר הזכוכית", בתיאטרון זווית ואת "סוף המירוץ" בהבימה, וכדי שיוכל לנכוח בשתי הופעות הבכורה שהתקיימו באותו ערב, היה עליו לנסוע במכוניתו מתיאטרון לתיאטרון הלוך ושוב במשך כל הערב, כדי להימצא לצד השחקנים.
בעקבות פיטוריו מבית צבי, שימש אסיאו במהלך כל שנות ה-70, בצד עבודתו כבמאי, כראש מדור הדרמה בשידורי ישראל ב"קול ישראל" וערך תסכיתים באופן קבוע ברשת א'.
קולנוע

אסיאו שיחק בסרטים: רומן בהמשכים (1985), חסמבה ושודדי הסוסים (1985), האינסטלטור (1986) והדרך לעין חרוד (1990).
חיים אישיים

אסיאו היה חבר ההסתדרות והיה מן התומכים הראשונים במפלגת המערך. הוא היה נשוי לחיה, בתם הבכורה של אברהם ורוזה ליפשיץ, בעלי מלון עדן בירושלים. לזוג נולדו בן ובת. הבן גלעד היה במאי סרטים אך הפך בהמשך לרופא. עם מות הוריה של חיה, ירשו בני הזוג אסיאו את ניהול מלון עדן, אך מכרו אותו ב-1973 לבנק ישראל.
מחזות, שחקנים ותלמידים

אסיאו ביים עשרות מחזות בארץ ובאנגליה, ביניהם: צייד המכשפות, חנה סנש, שלושה שברחו, נערה לרוח, במזל נשים, הדיבוק מנווה שאנן, רקוויאם לנזירה, מסעו של פרישון, סוף המירוץ, ביבר הזכוכית, סדום סיטי, הלילה השנים עשר ועוד.
בין תלמידיו בבית צבי ניתן למנות את זאב רווח, מיכל בת-אדם ויוסף שילוח.
בין השחקנים שעבדו איתו היו זיוית אברמסון, חנה רובינא, בומבה צור ורבים אחרים.
הערות שוליים

↑  דבר, 1 באוקטובר 1958
↑  על המשמר, 18 באוקטובר 1963
↑  דבר, 16 באפריל 1970
↑  ליליה פתר, 'ביבר הזכוכית' בתיאטרון 'זווית', קול העם, 15 בנובמבר 1963
↑  הצגת הבכורה של "ביבר הזכוכית" תתקיים בערד, למרחב, 10 בספטמבר 1963
↑  מעריב, 3 בנובמבר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012466645605171  VIAF: 4573169639275096580004   WorldCat (עם VIAF): 4573169639275096580004
תל אבו הואם

| --- | --- |

תל אבו הואם כפי שצויר בשנת 1840 על ידי הצייר האנגלי ויליאם הנרי ברטלט. על רכס ההר, מצודת בורג' א־סלאם. אוסף המוזיאון הימי הלאומי
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  רובע מפרץ חיפה, חיפה
 קואורדינטות:  32°48′03″N 35°01′09″E﻿ / ﻿32.80083333°N 35.01916667°E﻿ / 32.80083333; 35.01916667
  (למפת חיפה מוגדלת) תל אבו הואם(למפת חיפה רגילה) תל אבו הואם(למפת הגליל המערבי רגילה) תל אבו הואם(למפת הגליל המערבי מוגדלת) תל אבו הואם
 
התל וסביבתו במפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1880
תל אבו הַוַּאם ("הואם" הוא כינוי למין ציפור) הוא תל עתיק בדרום מפרץ חיפה. על התל נמצאו שרידי יישוב ששימש כעיר נמל וכמרכז מסחרי חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, בתקופת הברזל ובתקופה הפרסית־הלניסטית בארץ ישראל. ההתיישבות בתל לא הייתה רציפה, ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו פערים התיישבותיים בין שכבות ארכאולוגיות המצביעים על תקופות שבהן האתר היה נטוש, ולאחר כמה מאות שנים נבנה מחדש.
התל הנמוך, שבמשך השנים הוסר חלקו העליון ומדרונותיו כוסו בעפר, שוכן בתחומי חיפה מדרום לוואדי סלמאן ולאזור שפך נחל קישון לים התיכון, במרחק 1.5 קילומטר מחוף מפרץ חיפה. גובהו במקור היה כשמונה מטרים (גובה ראש התל לפני תחילת עבודות הפיתוח באזור) ושטחו אינו ידוע במדויק. היום שוכן על התל מבנה של חברת החשמל שיסודותיו נחפרו לתוך התל, וכן מספר מעמודי גשר הכניסה של כביש 22 לעיר התחתית של חיפה.
הצעות לזיהוי האתר

הארכאולוג יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל אבו הואם כ"לבנת", המוזכרת בספר יהושע, י"ט כ"ו: ”וְאַלַמֶּלֶךְ וְעַמְעָד וּמִשְׁאָל וּפָגַע בְּכַרְמֶל הַיָּמָּה וּבְשִׁיחוֹר לִבְנָת”, בתיאור גבולה הדרומי של נחלת שבט אשר. הצעה נוספת של בנימין מזר ושמואל קליין הייתה לזהות את היישוב כ"צלמונה" הנזכרת במקורות חז"ל, ובתקופה הצלבנית כונתה פלמריה (Palmarea).
זיהוי נוסף הוא עם היישוב חֶלְבָּה (חלבת, או חֶבֶל) המוזכר בספר שופטים בין ערי עמק עכו: ”אָשֵׁר לֹא הוֹרִישׁ אֶת יֹשְׁבֵי עַכּוֹ וְאֶת יוֹשְׁבֵי צִידוֹן וְאֶת אַחְלָב וְאֶת אַכְזִיב וְאֶת חֶלְבָּה וְאֶת אֲפִיק וְאֶת רְחֹב.” (שופטים, א', ל"א), וכן בספר יהושע: ”וְשָׁב הַגְּבוּל הָרָמָה וְעַד עִיר מִבְצַר צֹר וְשָׁב הַגְּבוּל חֹסָה ויהיו [וְהָיוּ] תֹצְאֹתָיו הַיָּמָּה מֵחֶבֶל אַכְזִיבָה:” (יהושע, י"ט, כ"ט).
התל תועד על ידי מגלה הארצות והסופר היווני סקילקס איש קריאנדה שערך מסע באזור במאה ה־6 לפנה"ס.
התל וסביבתו > מיקום התל

בשל מיקומו האסטרטגי של היישוב, התפתח במקום מרכז סחר חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, והיישוב המשיך להתקיים גם בתקופת הברזל ועד התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית. רכס הכרמל סיפק לאתר הגנה טבעית מרוחות, ומיקומו על חוף הים התיכון וסמוך לשפך הקישון איפשרו מעגן לספינות, וכן כנקודת מוצא לאחד מנתיבי הסחר היבשתיים העיקריים שחצו את ארץ ישראל לרוחבה, ממערב למזרח. קרבתו של האתר לדרך הים, נתיב המסחר העיקרי שעבר בארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת ובתקופת הברזל, הוסיפה לחשיבות האתר.
התל וסביבתו > שינויים באזור התל

אופיו של התל עוצב והושפע על ידי שינויים גאולוגיים וטקטוניים ששינו את קו החוף, כמו גם על ידי שינויים גאו־פוליטיים באזור מזרח הים התיכון.
אזור התל השתנה עד לבלי הכר מתקופת ההתיישבות הקדומה בו ועד המאה ה־21. בסוף המאה ה־19 נחשף האזור לעבודות פיתוח ולתעשייה, קו החוף שונה לצורכי נמל חיפה המודרני, ועל התל עצמו נבנו מתקנים של חברת החשמל ושל חברות דלק וגז. עבודות הפיתוח הובילו לחפירות שנערכו במקום בשנת 2001. ריבועי החפירה לא היו רציפים. בשל אופיים האקראי של הנתונים הגאוגרפיים שנאספו בחפירות השונות, מופה כל התל מחדש על בסיס מפות היסטוריות, שהעיקרית שבהן היא מפה טופוגרפית מפורטת של מפרץ חיפה שהכין בשנות ה־20 של המאה ה־20 המודד יוסף טריידל (Joseph Treidel) ומתעדת את הטופוגרפיה של עמק זבולון. בעשור השני של המאה ה־21, המפה נמצאת בארכיון הציוני המרכזי.
במחקרים ארכאולוגיים התברר כי בעת העתיקה עבר קו החוף, שבימיינו נמצא במרחק כ־1.5 ק"מ מהתל, סמוך מאוד לשולי היישוב, וכי באלף ה־2 לפנה"ס שכן האתר בלב אסטואר הקישון. האזור סבל מהצפות ימיות חוזרות ונשנות וכן מהצפות של נחל הקישון וואדי סלמאן. הארכאולוגית ז'קלין בלנסי שחפרה בתל, שיערה שבתקופת הברונזה המאוחרת היה התל אי מוקף מי ים, והגישה אליו הייתה בכלי שיט. על פי ממצאי המחקר הסתבר שתושבי התל נאבקו בהצפות על ידי בנייה של קירות תמך כבר בתקופת הברונזה המאוחרת ב. קירות אלה נראו כבר בשכבה V בחפירה של המילטון. קירות אלה נחשפו שנית בחפירות בלנסי וארצי בשנת 1985. בתחתית הקירות נמצאו בלוטי ים בגובה 42 ס"מ. בנוסף, נמצאו בתל עצמות דגים, עוגנים וכלי קרמיקה שיובאו למקום בתקופת הברונזה המאוחרת. ניתן להניח שבתקופה זאת הגיעו המים לקירות התמך. שינויים בנוף הטבעי הובילו למספר שינויים ארכיטקטוניים בתקופת הברונזה המאוחרת. בתקופה זאת שימש התל כמרכז סחר בינלאומי אשר שירת את אזור מזרח הים התיכון.