stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל השלום
תנאי השימוש בדגל השלום

על פי ההסכם הבינלאומי של רוריך להגנה על מוסדות אמנות, מדע, תרבות והאנדרטאות היסטוריות, הסמל יופיע במוסדות אלו, בנוסף המוסדות ייכללו כייחודיים ברשימה הבינלאומית של הממשלה במדינה.
מחבר הסימן נ. רוריך, כתב כי מוסדות, אספנים ועוד, החתומים תחת האמנה, יחשפו דגל ייחודי שייתן להם את הזכות לחסות ולכבוד מן המדינות הלוחמות.
שימוש בדגל השלום לפני מלחמת העולם השנייה

לצורך קידום אמנת רוריך, לפני מלחמת העולם השנייה בשנות ה-30 של מאה ה-20, הוקמו ארגונים חברתיים שונים במדינות רבות בעולם, אשר לקחו את דגל השלום כסמל היסוד שהם.
הארגונים השתמשו בסמל זה בפרסומים ומאמרים למען שימור והגנה על אוצרות התרבות והניפו אותו במהלך אירועי תרבות שארגנו. עם דגל השלום מעליהם התקיימו כנסים בינלאומיים, מפגשים, אסיפות ומגוון רחב של פעילויות תרבות שונות. עשיה זאת הגיעה לשיאה עם חתימה על אמנת רוריך ב-15 באפריל 1935.
לאחר חתימה על האמנה קמו ארגונים רבים נוספים באמריקה ובאירופה אשר גם השתמשו בדגל השלום כסמל עיקרי בפעילותם.
ישנם ארגונים שאותם ייסד רוריך אישית, ודגל השלום שימש בהם כסמל הלוגו. אלו היו קודם כל "מוזיאון רוריך", "מרכז בינלאומי לאמנויות" ו "האגודה של רוריך", כולם בניו יורק.
לפני מלחמת העולם השנייה, ועדה ציבורית הצרפתית של האמנה בפריז שלחה לשגרוירויות של מספר מדינות אירופאיות הצעות לאמץ את אמנת רוריך.
שימוש בדגל השלום לאחר מלחמת העולם השנייה

למרות חומרת השנים שלאחר המלחמה, התנועה לא נעלמה. הוועדות של אמנת רוריך ודגל השלום פעלו באיטליה, בלגיה, שווייץ, צרפת, אנגליה, פורטוגל, ארגנטינה, ברזיל, קולומביה, אורוגוואי, בוליביה וקובה, שרבות מהן נוצרו לאחר המלחמה.
בדצמבר 1945 חידשה ועדת האמנה של דגל השלום את עבודתה בניו יורק וב-1949 נפתח מוזיאון חדש של ניקולאי רוריך, גם בניו יורק, ביוזמתם של העובדים האמריקאים של משפחת רוריך, שבחרו את סמל דגל השלום עם החתימה "PAX" בתור הלוגו.
בשנים 1948–1949 הוקמה בבלגיה "הוועדה האיטלקית של ברית רוריך", על ידי האוריינטליסט אנריקו ג'ררדו קארפאני.
בספטמבר 1948, גם ממשלת הודו החופשית הייתה בעד האמנה. בסוף שנות 40 בוועד ההודי של אמנת רוריך היו 18 דמויות בולטות של המדינה בתחום התרבות.
שימוש בדגל השלום כיום

כיום, דגל ועדות השלום וארגוני רוריך ממשיכים לעבוד במדינות רבות בעולם. הארגונים הפעילים ביותר הם באמריקה הלטינית, מקסיקו ומזרח אירופה, כולל רוסיה. ב-19 ביולי 2006 אימץ הסיימאס של הרפובליקה הליטאית החלטה על החגיגה השנתית של יום התרבות ב-15 באפריל (יום חתימתו של הסכם רוריך). ביום זה, מוסדות תרבות ומוסדות המדינה מעלים את דגל השלום, מעבירים אירועים מיוחדים ומקיימים מפגשים חגיגיים. מאז 5 ביולי 2006, הסימן של דגל השלום נמצא על סמלו ודגלו של מחוז וולוסובסקי (אנ').
בשנת 2010 הוקמה במוסקבה התנועה הבינלאומית להקמת "יום התרבות העולמי תחת דגל השלום", המפגש התקיים בין אנשי ציבור מ-13 מדינות ו-34 ארגוני מדע ואומנות.
ב-26 בדצמבר 2012, הצטרפה הרפובליקה הארגנטינאית לחגיגת יום השלום הבינלאומי, וקבעה באופן חוקי את דגל השלום כדגל הרשמי של החג. ב-21 בספטמבר של כל שנה, דגל השלום עולה מעל מוסדות המדינה של הרפובליקה.
באו"ם קיים ארגון לא-ממשלתי "ועדת שלום בינלאומית" (מקסיקו), אשר יזם את העלאת דגל השלום על מוסדות התרבות והחינוך של מקסיקו ושל מדינות אחרות.
דגל השלום הוא הסמל העיקרי של "ערי השלום".
ברוסיה, דגל השלום הפך נפוץ מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20. דגל השלום נמצא בשימוש נרחב ביוזמות תרבותיות, על ידי ארגוני תרבות וארגונים הקשורים למורשת משפחת רוריך.
דגל השלום בישראל

ב-28 בדצמבר 2015 ועד 31 בינואר 2016, התקיימה תערוכה בשם "התפילה למען השלום והתרבות" - לרגל 80 שנה לאמנת רוריך בהיכל התרבות, נתניה. התערוכה הוכנה על ידי עמותת אתיקת החיים בישראל בשיתוף פעולה עם מוזיאון-המכון של משפחת רוריך בסנט פטרסבורג.
בתערוכה הוצגו שחזורים של ציוריו של ניקולאי רוריך המציגים את סמל השלום. התערוכה הכירה את הקהל עם פעילויות הוועדה של אמנת רוריך, עם דגל השלום, וכן אירועים קשורים ברחבי העולם.
כאשר נ. רוריך נשאל על המשמעות של סמל על דגל השלום, והוא מצוטט לרוב את הפרשנויות: עבר - הווה - עתיד במעגל של נצח, ואמנות - דת - ומדע - במעגל התרבות.
ב-26 באפריל 2017, בנתניה התקיים יום התרבות הראשון בישראל תחת הסיסמה "תרבות היא ליבו של העם".
האירוע כלל תערוכות של ציורים ופסלי עץ, עמדות הסברה, הרצאות, טקס הענקת פרסים בהשתתפות ראש העיר מרים פיירברג, ועוד.
בסוף האירוע התקיים מופע של מוזיקה קלאסית.
ב-16 באפריל 2018 התקיים בנתניה אירוע של יום התרבות בפעם השנייה. מגוון התערוכות, ההרצאות וההופעות במסגרת האירוע התרחב.
אירועים הקשורים לדגל השלום

ב-23 ביולי 1979 סגנית הנשיא של מוזיאון ניקולאי רוריך בניו יורק, קטרין קמפבל, הציגה את באנר התנועה לשלום להגנת אנדרטאות לערכים תרבותיים של העיר נובוסיבירסק.
באותו יום הועבר הדגל למטפסים לפסגת אורוסוואט.
בחודש ינואר 1994 הוקם דגל השלום במבואה של האספה הפדרלית של רוסיה והיה שם עד 22 בדצמבר 2004.
בשנת 1997 התממש פרויקט חלל בינלאומי למען חינוך והמדע על שם דגל השלום. מטרתו הייתה לקרוא לשיתוף פעולה תחת דגל התרבות, בשם שימור החיים והיופי על כדור הארץ. צוותים בינלאומיים רבים עבדו עם "דגל השלום" שנמסר לתחנת החלל. אחד ממשתתפי הפרויקט, הקוסמונאוט פאבל וינוגרדוב, אמר הוא עם צוותו הניפו את הדגל מעל פני כדור הארץ כדי להדיח לצמיתות את המלחמה ושנאה משטח כדור הארץ וקרא להקמת שיתוף פעולה רוחני, מדעי ואמנותי חדש בקרב כל בני האדם.
ב-5 בינואר 1999 הוצג דגל השלום לנשיא הרפובליקה של קזחסטן.
דגל השלום הועלה על ידי מטפסי הרים לפסגות רבות. ביניהם: אלברוס, בלוחה, Khan Tengri ואוורסט (הימלאיה).
ב-1988 הוקם לראשונה דגל השלום בקוטב הצפוני של כדור הארץ.
ב-1996 הוקם לראשונה דגל השלום בקוטב הדרומי של כדור הארץ.
באוקטובר 2004 בהודו במהלך חגיגות המוקדשות ליום הולדתו ה-100 של סביאטוסלב רוריך, בנו של ניקולאי רוריך, הוצג בפרלמנט ההודי דגל השלום שהיה מונף בתחנת החלל. עם קבלת ההדגל, אמר יו"ר הפרלמנט ס. צ'אטרג'י, כי הדגל ישמר בספריית הפרלמנט של הודו כאוצר היקר ביותר.
ביולי 2014 בתיווך של הוועד הבינלאומי של דגל השלום (ארגון לא ממשלתי באו"ם), דגל השלום הוענק למחוז אלטאי שברוסיה וגם לעיר ארסנייב.
ב-15 באפריל 2015 הוענק דגל השלום לעיר גרניקה (ארץ הבסקים, ספרד).
ראו גם

אתר עמותת אתיקת החיים בישראל
קטע מיום התרבות בנתניה- פייסבוק עיריית נתניה
כתבה על תערוכה לרגל 80 שנה לברית רוריך (רוסית)-выставка к 80-летию Пакта Рериха
הערות שוליים

↑  Выставка "О Культуре и мире моление" К 80-летию Пакта Рериха", roerich.spb.ru (ברוסית)
בית הכנסת החורבה ירושלים
דורי נאומנקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוקטובר 1963 (בת 61) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בן זוג:  אופיר בר עמי
 פרופיל ב-IMDb
 
דורי נאומנקו בר עמי (נולדה ב-21 באוקטובר 1963) היא מדבבת, שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

נאומנקו היא בוגרת בית הספר למשחק "בית צבי".
ביוגרפיה > תיאטרון

ב־1992 הופיעה בהצגה הקומיקאים עם ספי ריבלין וששון גבאי.
ב־1993 הופיעה בהצגה משרתם של שני אדונים בהבימה.
ב־1999 הופיעה בהצגה יוליוס קיסר בהבימה.
ביוגרפיה > קולנוע

ב־1994 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "בשם האהבה" בבימוי עידית שחורי בתפקיד גליה. דמותה בסרט נשואה למושיק (דן תורג'מן) ויש להם בת קטנה. חיי הנישואין של הזוג עולים על שרטון לאחר שהבעל מתאהב בחברה של גליה.
ביוגרפיה > טלוויזיה

ב־1998 הופיעה בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני". ב־2003 שיחקה בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "משחק החיים", בה גילמה את גילה, אמם של ארז (רון שחר) ושירן חסון(אפרת בוימולד).
ביוגרפיה > חיים אישיים

היא נשואה לזמר והגיטריסט אופיר בר עמי, גרה בראש העין. לזוג שני ילדים.
נמל אל-אדביה

| --- | --- |

נמל אל-אדביה, 1946
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 מיקום:  סואץ 
 קואורדינטות:  29°52′23″N 32°28′23″E﻿ / ﻿29.873055555556°N 32.473055555556°E﻿ / 29.873055555556; 32.473055555556
 
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנמל אל-אדביה(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףנמל אל-אדביה
 
נמל אל-אדביה (בערבית: ميناء الأدبية; תעתיק מדויק של השם: אלאדביה) הוא נמל מצרי השוכן בצדו המערבי של החלק הצפוני של מפרץ סואץ, 17 ק"מ מדרום לעיר סואץ, וכ-160 ק"מ מקהיר.
מבנה

בנמל שמונה רציפים באורך כולל של 1,465 מטר המאפשרים עומק עגינה של 9–14 מטר. שטח הנמל הוא 1,140 דונם, והוא מסוגל לקלוט ספינות מטען במשקל של עד 60,000 טון. בנמל מכלי אחסון לכימיקלים ושמן מאכל בנפח של 260,900 מטר מעוקב, מחסנים בשטח של 63,000 מ"ר, ומקום אחסון פתוח בשטח של 63,000 מ"ר.
שימושים צבאיים

הנמל הוא גם בסיס מפקדת זירת ים סוף של צבא מצרים.
שימושים צבאיים > מלחמת יום הכיפורים

במלחמת יום הכיפורים כבש צה"ל את נמל אל-אדביה, שהפך לקצה הדרומי של האזור שכבשה ישראל ממערב לתעלת סואץ ומפרץ סואץ. בבוקר 24 באוקטובר, היום האחרון למלחמה, נכנסו לנמל גדוד 195 בפיקוד סא"ל עוזי לבצור, מחטיבת השריון 401 בפיקוד אל"ם דן שומרון, וכן גדוד שריון 46. בהמשך הבוקר הגיע לנמל כוח של כמה דבורים, ובהמשך הגיע על אחד הדבורים מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, וסייע יחד עם מפקדתו לכוח מחטיבת השריון באיסוף השבויים. בעקבות הדבורים הוכנסו נחתות שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר המצרי. בנמל נתפס שלל, סירת משמר "ברטרם" וסט"ר 123-K שהועברו לבסיס חיל הים הישראלי בראס סודר. בהמשך פונתה גם אסדת תדלוק.
כיבוש נמל אל-אדביה היה בעל חשיבות מרכזית במלחמה, שכן עם כיבושו השלים צה"ל את כיתור הארמייה השלישית של מצרים.
הערות שוליים

↑  מוכר בישראל גם בצורות המשובשות "נמל עדביה" ו"נמל עדבייה".
↑  יעקב בוגץ', יומן מלחמת יום הכיפורים באתר אבירי המפרץ, 29 באפריל 2016
↑  זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 891–893
נמל אל-אדביה כפי שנראה לראשונה מספינות חיל הים המתקרבות אליו, אוקטובר 1973
הנערה הדנית (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הנערה הדנית 
 בימוי:  טום הופר 
 הופק בידי:  טום הופר, אריק פלנר, טים ביבן, גייל מוטרוקס 
 תסריט:  לוסינדה קוקסון 
 עריכה:  מלאני אוליבר 
 שחקנים ראשיים:  אדי רדמיין (לילי אלבה) אליסיה ויקנדר (גרדה וגנר) סופי קנדי קלארק פיליפ ארדיטי הולי ווסטון רבקה רוט אולה דופונט ניקולס וודסון ניקי טופגארד רפאל אקלוק פיפ טורנס אמרלד פנל בן וישו מתיאס שונארטס קלאוס בו סבסטיאן קוך אדריאן שילר אמבר הרד Richard Dixon 
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה 
 צילום:  דני כהן 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה, בלגיה, הממלכה המאוחדת, דנמרק 
 חברת הפקה:  Focus Features, Working Title Films 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, Focus Features 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בינואר 2016 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט להט"בי, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  דנמרק 
 הכנסות באתר מוג'ו:   danishgirl
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אליסיה ויקנדר)  קוויר ליון 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנערה הדנית (באנגלית: The Danish Girl) הוא סרט דרמה רומנטית ביוגרפית משנת 2015 בבימויו של טום הופר, המבוסס על הרומן באותו שם משנת 2000 מאת דייוויד אברסהוף, ובהשראת חייהם של הציירות הדניות לילי אלבה וגרדה וגנר. בתפקידים הראשיים בסרט מככבים אדי רדמיין המגלם את דמותה של אלבה, אחת הנשים הראשונות שעברה ניתוח להתאמה מגדרית, ואליסיה ויקנדר המגלמת את דמותה של וגנר. לצידם משתתפים בסרט גם סבסטיאן קוך בתפקיד קורט וורנקרוס, בן וישו, אמבר הרד ומתיאס שונארטס.
הסרט השתתף בתחרות הראשית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-72 של ונציה, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2015. לבתי הקולנוע בארצות הברית יצא הסרט בהפצה מוגבלת ב-27 בנובמבר 2015, ב-1 בינואר 2016 בבריטניה, ובאותו חודש גם הוקרן בהקרנת בכורה בישראל במסגרת אירוע גיוס כספים לפסטיבל הקולנוע הגאה בתל אביב.
למרות הביקורת שנמתחה על אי הדיוקים בעלילה, רדמיין וויקנדר זכו לשבחים רבים על משחקם. בטקס האוסקר ה-88 ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, רדמיין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, והסרט גם היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר. בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-69 קיבל הסרט חמש מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע, כולל פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
עלילה

עלילת הסרט מתחילה בשנות ה-20 בקופנהגן, ועוקבת אחרי אמנית הדיוקנאות גרדה וגנר ובעלה איינר וגנר, אמן נוף פופולרי ואישה טרנסית בארון. לאחר שגרדה מבקשת מאיינר לדגמן עבור דיוקן אישה שהיא מציירת,
זהותה המגדרית של אלבה כאישה נחשפת לצופים. במהלך הסרט לילי מתחילה בתהליך היפרדות מזהותה הגברית. היא וגרדה עוברות לפריז, שם הדיוקנאות של גרדה המציגים את לילי כאישה מעוררים עניין בקרב סוחרי אמנות. אחד הסוחרים, הנס אקסגיל, הוא חבר ילדות של לילי, שידידותו ארוכת השנים של עם לילי וחיבתו לה מביאות אותו לתמוך בבנות הזוג.
לילי אינה זוכה לסיוע מצד פסיכולוגים, ואחד מהם אף מנסה לאשפז אותה. בהמלצתה של אולה, לילי וגרדה פוגשות את ד"ר קורט וורנקרוס, שמציע לה לעבור ניתוח לשינוי מין מזכר לנקבה, הליך כירורגי חדש שזו רק הפעם השנייה שהוא מציע, לאחר שהמטופלת הקודמת התחרטה והחליטה שלא לעבור אותו. למרות הסכנות הכרוכות בניתוח, לילי מסכימה מיד ונוסעת לבדה לגרמניה לעבור אותו.
גרדה מגיעה לגרמניה לאחר הניתוח הראשון מבין שניים, שמותיר אותה עם זיהום חמור. גרדה מסייעת ללילי בתהליך ההחלמה, ולילי מתחילה לעבוד בחנות כלבו כמוכרת בשמי נשים. לבסוף היא מחליטה, למורת רוחה של גרדה, לעבור את הניתוח השני בסדרה, ונוסעת גם אליו לבדה.
גרדה מגיעה שוב להיות לצידה של לילי לאחר הניתוח, ומוצאת אותה חיוורת וחלשה, אך מלאה בתחושת שלמות. לילי מתה מסיבוכים מהניתוח השני תוך כדי שיחה עם גרדה. גרדה והנס נוסעים לדנמרק, ועומדים על ראש גבעה מול חמשת העצים שלילי ציירה לעיתים קרובות. צעיף שלילי נתנה לגרדה והשתיים העבירו ביניהן מספר פעמים, עף ברוח.
משתתפים

אדי רדמיין - איינר וגנר / לילי אלבה (לילי אלבנס)
אליסיה ויקנדר - גרדה וגנר (לבית גוטליב)
מתיאס שונארטס - הנס אקסגיל (פרננדו פורטה)
בן וישו - הנריק סנדל (קלוד לז'ון)
אמבר הרד - אולה פולסן
סבסטיאן קוך - ד"ר קורט וורנקרוס
פיפ טורנס - ד"ר ינס הקסלר
ניקולס וודסון - ד"ר בוסון
אמרלד פנל - אלזה
אדריאן שילר - רסמוסן
הנרי פטיגרו - נילס
פיקסי - הוואפה, הג'ק ראסל
מחלוקות

הסרט ספג ביקורת על כך שנכתב כסרט ארוטי על פמיניזציה כפויה, ומטשטש את סיפורה האמיתי של אישה טרנסג'נדרית. בנוסף הועלו טענות כנגד הליהוק של רדמיין, גבר סיסג'נדר, לתפקיד אישה טרנסג'נדרית. רדמיין קיבל את הביקורת ובראיון ל-IndieWire עם יציאת הסרט ב-2015, אמר כי מדובר ב"דיון חשוב ביותר". בראיון למגזין GQ ב-2018 הודה רדמיין שבמבט לאחור הוא לא בטוח שהיה צריך לקבל את התפקיד. ב-2021 שב והצהיר שהוא מתחרט על החלטתו ואמר "היום לא הייתי לוקח את התפקיד הזה. עשיתי את הסרט עם הכוונות הכי טובות שיש, אבל אני חושב שזו הייתה טעות".
מחלוקות > מחלוקת על הקטגוריה באוסקר

אליסיה ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט, הזכייה היחידה של הסרט מבין ארבע המועמדויות לאוסקר. ביקורת נמתחה על בחירתה של האקדמיה, שכן וויקנדר מופיעה על המסך כשעה, כלומר 50% מאורך הסרט, ולכן הייתה אמורה להיות מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. חברת ההפצה של הסרט Focus Features תמכה במועמודתה כשחקנית משנה בטענה שגם בעבר היו מועמדות בה, וזכו, שחקניות ראשיות רבות. ויקנדר לא הוכנסה לרשימת המועמדות הפוטנציאליות לפרס השחקנית הראשית, מכיוון שבחברת ההפקה חששו כי סיכוייה מול ברי לארסון על תפקידה בסרט חדר יהיו קטנים משמעותית מאשר מול המועמדות האחרות בקטגוריית שחקנית המשנה. בטקסי הפרסים האחרים באותה שנה - טקס פרסי גלובוס הזהב והאוסקר הבריטי, ויקנדר הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, ובמקביל הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה על תפקידה בסרט המדע הבדיוני אקס מכינה.
מחלוקות > דיוק היסטורי

אלבה לא הייתה האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעברה ניתוח לשינוי מין, לאחר שקדמה לה דורה ריכטר, כך על פי הרישומים ששרדו.
הבמאי טום הופר הודה כי הסרט מבוסס על הרומן "הנערה הדנית" מאת דייוויד אברסהוף, ולא על סיפור החיים האמיתי של אלבה ווגנר.
לילי וגרדה עברו לפריז ב-1912, אולם בסרט נרמז שהמעבר התרחש בסוף שנות ה-20. השתיים החליטו לעבור לפריז הליברלית ולחיות שם כלסביות בזכות האווירה הליברלית שהייתה שם בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והסצנה שבה שני גברים מכים את לילי, הלבושה בבגדי גברים, מכיוון שהם חושבים שהיא לסבית, לא קרתה במציאות.
שם המשפחה שאימצה לילי היה אלוונס. את השם "לילי אלבה" שבו נעשה שימוש בסרט, המציאה העיתונאית הדנית לואיז "לולו" לאסן.
הנס אקסגיל אינו דמות אמיתית. הוא מבוסס באופן חופשי למדי על דמותו של פרננדו פורטה, שלו נישאה גרדה לאחר מותה של לילי. גרדה התגרשה מפורטה ב-1936, לא ילדה ילדים, ומעולם לא נישאה שוב. היא חזרה לדנמרק, התמכרה לאלכוהול ומתה חסרת כל ב-1940. פורטה האמיתי לא היה חבר ילדות של איינר/לילי.
שם המשפחה אקסגיל הוא ככל הנראה מחווה לבני הזוג הדנים אקסל ואיגיל אקסגיל, זוג ההומואים הראשון אי פעם שנישאו באמצעות איחוד אזרחי.
אלבה מתה מדחיית איברים עקב לאחר הניתוח החמישי שלה שהיה ניסיון כושל להשתלת רחם ב-1931 ובגיל 48. בסרט היא מתה לאחר הניתוח השני לשינוי מין.
מחלוקות > חרם

הסרט נאסר להקרנה בקטר, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, בחריין, ירדן, כווית ומלזיה.
הערות שוליים

↑  מערכת WDG, "הטרנסג'נדריות של פעם הן אמיצות במיוחד", באתר wdg.co.il, ‏2016-01-13
↑  נטליה ירמין, נער, נערה: טרנד הטרנסג'נדר הגיע לקולנוע, באתר nrg
↑  "הנערה הדנית" - האוסקר הבא של אדי רדמיין?, באתר ‏מאקו‏, 2 במרץ 2015
↑   אור סיגולי, הוכרזו הזוכים בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2015
↑  5 המלצות לסרטים הבולטים מפסטיבל טורונטו, באתר Seret.co.il | אתר סרט
↑  "Filmmakers honour real-life 'Danish Girl' with a new tombstone in Dresden". lonely planet. נבדק ב-8 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    אמיר קמינר, טעם העונה, באתר "ידיעות אחרונות", 12 בינואר 2016
↑  מריאנה בננסון, "הנערה הדנית": מלודרמה מיופייפת ושטוחה, באתר טיים אאוט, ‏2016-01-13
↑  אור סיגולי, להיוולד בסרט הלא נכון: קולנוע שמתרכז בדמות שמשנה את מינה, באתר כלכליסט, 16 במאי 2017
↑  עתליה ישראלי-נבו, זו לא רגישות מגדרית, זה טרנספייס, באתר העוקץ, ‏2016-01-25
↑  Kristy Puchko, Eddie Redmayne Talks Backlash, Trans Representation and the Power of the Male Gaze in ‘The Danish Girl’, IndieWire, ‏2015-11-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Condé Nast, Eddie Redmayne Breaks Down His Most Iconic Characters, GQ (באנגלית אמריקאית)
↑  רועי אבן, ‏כוכב "הנערה הדנית" מתחרט על התפקיד: "זו הייתה טעות", באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2021
↑  "Alicia Vikander wins best supporting actress Oscar". www.thehindubusinessline.com (באנגלית). 2016-02-29. נבדק ב-2022-06-03.
↑  Guy Lodge, Alicia Vikander and Rooney Mara Campaigns Fuel ‘Category Fraud’ Debate, Variety, ‏2015-10-06 (באנגלית אמריקאית)
↑  David Sims, Why Oscar Nominations Make No Sense, The Atlantic, ‏2015-10-15 (באנגלית)
↑  Scott Feinberg, Awards “Category Fraud”: The Insane Manipulation of the Acting Categories, The Hollywood Reporter, ‏2015-11-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  מועמדויות גלובוס הזהב 2016: מבוכה לספילברג, הישג לרשתות הסטרימינג בתחום הטלוויזיה - וואלה תרבות, באתר וואלה, 10 בדצמבר 2015
↑  לפני שנרצחה על ידי הנאצים - דורה ריכטר עשתה היסטוריה, באתר ‏מאקו‏, 19 בנובמבר 2021
↑  ארז דבורה, "הנערה הדנית": מלא בשומן טרנס, באתר ynet, 15 בינואר 2016
↑  מאיר שניצר, ‏ולעזאזל ההיסטוריה: איך הופכים סיפור טראגי לסרט התאווררות בורגני, באתר מעריב אונליין, 16 בינואר 2016
↑  גוגל חוגגת את יום הולדתה ה-140 של לילי אלבה, באתר ‏מאקו‏, 28 בדצמבר 2022
↑  Tunzelmann, Alex von (2016-01-13). "The Danish Girl transforms fascinating truths into tasteful, safe drama". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-29.
↑  A Gender Variance Who's Who: Lili Elbe, media construct, A Gender Variance Who's Who, ‏2015-01-13
↑  אילן קפרוב‏, יפה מבחוץ, מבולבל מבפנים: "הנערה הדנית" מקטין את הסיפור הגדול שבמרכזו - וואלה תרבות, באתר וואלה, 15 בינואר 2016
↑  מיכל רשף‏, ערכים לפני הכל: "הנערה הדנית" הוסר מבתי הקולנוע במדינות ערב - וואלה תרבות, באתר וואלה, 13 בינואר 2016
חברת ההפקה Focus Features מימנה את שיפוץ קברה של לילי אלבס בדרזדן
הבריחה מסוביבור

| --- | --- |

כרזה לסרט
 בימוי:  ג'ק גולד 
 הופק בידי:  אלן סטארסקי
 תסריט:  ריצ'רד ראשקה  תומאס בלאט רג'ינלד רוז
 שחקנים ראשיים:  אלן ארקין רוטגר האוור ג'ק שפרד אמיל ווק ג'ואנה פקולה  הארטמוט בקר
 מוזיקה:  ז'ורז' דלרו 
 צילום:  Ernie Vincze 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, יוגוסלביה 
 חברה מפיצה:  Zenith Productions, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באפריל 1987
 משך הקרנה:  143 דקות גרסה מלאה במקור, גרסת DVD מקוצרת-מצונזרת 120 דקות.
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  פולין, סוביבור 
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבריחה מסוביבור (באנגלית: Escape from Sobibor) הוא סרט טלוויזיה בריטי על סיפור המרד במחנה ההשמדה סוביבור שבוים על ידי ג'ק גולד ויצא לאקרנים בשנת 1987. תסריט הסרט נכתב על ידי ניצול מחנה סוביבור, תומאס בלאט, והתבסס על ספרו של ריצ'רד ראשקה (Rashke) שהתפרסם תחת אותו השם כמה שנים קודם לכן. הסרט, שצולם בשטחה של יוגוסלביה, זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט הטלוויזיה הטוב ביותר. הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1987, בנוכחות הבמאי ג'ק גולד והשחקן אלן ארקין.
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת כולה בתקופת השואה בשטח מחנה ההשמדה סוביבור. עלילת הסרט מתרחשת בין החודשים מאי 1942 לאוקטובר 1943, שבהם פעלה מכונת ההשמדה במחנה, אם כי לא תמיד סדר האירועים בסרט תואם הסדר הכרונולוגי של אירועים כפי שאירעו במציאות.
העלילה מתמקדת בסיפורם של מספר עובדי כפייה יהודים במחנה, שהוצאו מן המשלוחים המיועדים להשמדה, על מנת לעבוד בעבודות כפייה עבור הנאצים. תוך זמן קצר הם מתוודעים למציאות הזוועתית של מחנה ההשמדה בו הם נמצאים, ולכך שחיי העבדות שלהם במחנה הם זמניים עד למוות הצפוי.
בקרב מאות היהודים הכלואים במחנה נעשים מדי פעם ניסיונות בריחה של בודדים וקבוצות קטנות, אולם מרבית ניסיונות אלו אינם מצליחים ומסתיימים בתפיסתם והריגתם של הבורחים וכן להוצאתם להורג של אסירים יהודים נוספים. אחד האסירים היהודים הבולטים במחנה, ליאון פלדהנדלר, (שדמותו מגולמת על ידי השחקן היהודי-אמריקאי אלן ארקין) מנסה לגבש תוכנית בריחה עם קבוצת אסירים קטנה, אולם עד מהרה חברי הקבוצה מגיעים למסקנה שגם אם יצליחו לברוח ולהינצל, יעלה הדבר בחייהם של האסירים האחרים הכלואים במחנה. הם משנים את תוכניתם ומנסים לחשוב על דרך לארגון בריחה כללית של כל האסירים במחנה, אולם הדבר לא עולה בידם.
העלילה מתפתחת בעקבות הגעתם של קבוצת שבויי מלחמה סובייטים ממוצא יהודי. ליאון פלדהנדלר, יהודי פולני חסר ניסיון צבאי, יוצר קשר עם סגן סאשה פצ'רסקי (שדמותו מגולמת על ידי רוטגר האוור ההולנדי) ומבקש את סיועו לטובת רעיון הבריחה לכלל האסירים. למרות החשדנות ההדדית והשוני העדתי והמנטלי ביניהם, הם מצליחים להתיידד, ובאמצעות חשיבה מקורית ועבודת צוות משותפת, הם מתכננים את הריגתם של כל 16 אנשי האס אס הגרמנים (שאר שומרי המחנה היו חיילים אוקראינים) ויציאה מאורגנת של כל האסירים משער המחנה הראשי. מועד הבריחה נקבע לחג סוכות, 14 באוקטובר 1943, לשעה 4 אחה"צ, סמוך לשקיעה. הקביעה של תאריך זה נעוצה בכך שבאותם ימים יצא וגנר, מפקד המחנה, לחופשה בת שלושה ימים, דבר שהקל על ההתקוממות.
בהתחלה מצליחים קבוצת האסירים המעורבים בתכנון המרד לבודד ולהרוג את מרבית אנשי הפיקוד הנאצי הנמצאים במחנה, לנתק את המחנה מקווי חשמל וטלפון וכן לגנוב נשק מחדרי השומרים האוקראינים, אולם בהמשך חלים שיבושים וכמה מן המפקדים הנאצים ניצלים מההרג ומנסים להשתלט על הנעשה במחנה. תוכנית היציאה המאורגנת של האסירים דרך השער הראשי לא יוצאת לפועל, ומן המחנה מתפתחת בריחה מבוהלת של מרבית האסירים היהודים. במהלך הבריחה נהרגים עשרות רבות של אסירים מירי באש חיה עליהם, ומעלייה על המוקשים שהוטמנו סביב המחנה, אך גם חלק מהזקיפים האוקראינים נהרגים. לבסוף יותר מ-300 אסירים מצליחים להגיע ליער ומיעוטם זוכים אף להינצל ולשרוד את השואה.
סיפור מרד האסירים ובריחת מסוביבור מביא לסגירתו ופירוקו של מחנה ההשמדה בסוביבור וזוכה להיות מרד האסירים המוצלח והגדול ביותר בהיקפו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הסרט הוקרן לראשונה בטלוויזיה בישראל בערוץ הראשון, במוצאי יום הזיכרון לשואה ולגבורה 1989.
ביקורת

חוקרי פעילותו של מחנה סוביבור בתקופת השואה יכולים לשים לב, לאי דיוקים היסטוריים העולים בפני הצופים בסרט.
הדוגמה הבולטת ביותר היא הסצנה בה משה שמייזנר מגיע למחנה 3 ועד להרג ההמונים בתאי הגז, אירוע שכפי הנראה לא יכול היה להתרחש במציאות, שכן הנאצים דאגו להפרדה מוחלטת בין אסירי מחנה 3 לשאר האסירים והידיעות על המתרחש במחנה 3 הגיעו אליהם בדרכים אחרות.
בנוסף, צריף ההתפשטות ממנו הגיעו הקורבנות לעבר תאי הגז, היה במחנה 2 ולא במחנה 3 כפי שנראה בסצנה, גם וגנר לא היה מפקד המחנה כפי שמוצג, מפקד המחנה היה ריכלייטנר ווגנר היה סגנו
גם אירועים בעלי משמעות רבה חסרו מן הסרט, דוגמת משלוח אסירי מחנה ההשמדה בלז'ץ שהגיע לסוביבור ביוני 1943, שאנשיו התקוממו כנגד הנאצים ונורו למוות על הרציף. אירוע שזירז את אסירי סוביבור לחשוב על התקוממות.
שורד סוביבור דב פרייברג שהרצה מאות פעמים על סיפור הישרדותו במחנה ובשואה בפני תלמידי תיכון וחיילי צה"ל, העביר בתחילה ביקורת בפני קהל שומעיו על הסרט, בשמם של עוד כמה מחבריו שורדי המחנה, שהסרט אינו מקובל עליהם שכן השחקנים בו נראים הרבה יותר טוב ממה שהאסירים במחנה נראו, ושתנאי החיים היו גרועים פי כמה ממה שעולה מן הסרט. לאחר זמן מה שינה את דעתו וטען, שלמרות שהסרט משקף בצורה חלקית את המציאות הזוועתית עימה התמודדו אסירי סוביבור, הוא מכיר בהשפעתו החיובית של הסרט בסיועו להבנת גודל מצוקת היהודים בתקופת השואה[דרוש מקור].
ראו גם

סוביבור (סרט)