stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב בר בורוכוב
רעיונותיו

בורוכוב היה תאורטיקן, והגותו השפיעה על תנועת העבודה הציונית. תורתו, שכונתה "בורוכוביזם", התבססה על שילוב של ציונות עם סוציאליזם מרקסיסטי. אחד הרעיונות הבסיסיים בהגותו היה "הפירמידה ההפוכה": בעם נורמלי הרוב הוא פרולטריון שעוסק במקצועות יצרניים כמו חקלאות ותעשייה ורק המיעוט הוא בורגני ועוסק בבנקאות ומסחר. אבל אצל היהודים בגולה המצב הוא ההפוך, הרוב בורגני והמיעוט פרולטרי. פירמידה הפוכה זו יוצרת עוינות כלפי היהודים שטומנת בחובה אסון, ומחייבת הגירה של היהודים לארץ ישראל.
הוא תמך ברעיון ההתיישבות הקואופרטיבית של פועלים בארץ ישראל, אף על פי שבכך הפועלים יהפכו ל"בעלי בתים" באופן העלול לפגוע במאבק הבין-מעמדי. הוא הפסיק להשתמש במונח "פלשתינה" ועבר לדבר על "ארץ ישראל". במקום להסתמך על זרם הגירה ספונטני ולא מאורגן, עבר לתמוך ב"עליה חלוצית". הוא אף צידד בהשתלבות חוזרת של מפלגת פועלי ציון בהסתדרות הציונית, אחרי פרישת המפלגה מההסתדרות ב-1907 והקמת הברית העולמית של פועלי ציון.
הוא הכיר אף באפשרות של התבססות יהודית אוטונומית בגולה כגרסת הבונד, אחרי שעמד מקרוב על כוחם של היהודים בארצות הברית. בורוכוב למד שהגירת היהודים לארצות הברית איננה סובלת מתחרות ודחיקה, ומכאן שלא מתרחשת ההטייה המאסיבית של נחשולי ההגירה של היהודים לארץ ישראל. יתרה מכך – ההגירה לארצות הברית ממצה את כל פוטנציאל ההגירה היהודי, ועוד ידה נטויה.
בורוכוב ראה בארץ ישראל קרקע בתולית מבחינה מעמדית, ומקום שניתן לבנות בו חברה צודקת ושוויונית של פועלים יצרניים, לפי מודל הסוציאליזם האוטופי, מבלי לעבור את שלב המהפכה. רעיון זה, הנקרא "סוציאליזם קונסטרוקטיבי" (סוציאליזם עם דגש על ממלכתיות), אומץ על ידי תלמידו של בורוכוב, דוד בן-גוריון.
הנצחתו בישראל

באביב 1963 הועלו עצמותיו של בורוכוב לישראל ונטמנו ב-3 באפריל 1963 בבית הקברות כנרת שבקבוצת כנרת. מצבת הקבר המקורית הועתקה מקייב לסמינר אפעל אשר ברמת אפעל. אלמנתו ליובה נפטרה ב-29 באוגוסט 1976 ונקברה לצדו.
ב-1937 נוסד "ארגון בורוכוב", קבוצה של עולים מפולין להקמת מושב בעמק יזרעאל. הם התיישבו בכפר הערבי טירה (כ-1 ק"מ מצפון לקיבוץ גזית) וישבו במקום מ-12 בדצמבר 1943 עד אוגוסט 1947.
בגבעתיים נקראו על שמו שכונת בורוכוב (שכונת הפועלים הראשונה בארץ ישראל) ובה נקראו על שמו גם הרחוב הראשי, בית הספר הראשון בעיר[דרוש מקור][מפני ש...] וקן מוותיקי הקינים בתנועת הנוער העובד.
בשכונת אחוזה בחיפה היה בית הבראה "בורוכוב" של קופת חולים כללית. אבן הפינה למבנה הונחה בשנת 1926 במקום בו שכן בית ההבראה, הוקם בשנת 1976 המרכז הרפואי כרמל.
בקיבוץ משמר הנגב נבנה בית תרבות לזכרו.
רחובות על שם בורוכוב נמצאים בערים רבות בישראל.
כתביו

כתבי דב בר בורוכוב/לשאלת ציון וטריטוריה, נכתב על ידי בורוכוב בעיצומו של פולמוס אוגנדה, ופורסם בירחון הציוני רוסי "יאברייסקאיה ז'יזן" בחודשים יוני-אוקטובר 1905. כתבים, כרך א', עמודים 36–39
כתבי דב בר בורוכוב/הפלטפורמה שלנו, נכתבה על ידי בורוכוב, והייתה פריסה מפורטת של המצע הרעיוני של המפלגה, שלובן במושב התאורטי של הנהגת המפלגה במרץ 1906 בסימפרופול. בורוכוב הקפיד על גרסתו שהפלטפורמה הייתה פועל יוצא של שיקול הדעת האידאולוגי של הצוות התאורטי המנחה שהתכנס בסימפרופול כתבים כרך א', עמודים 202, 207
כתבי דב בר בורוכוב/תיאודור הרצל, פורסם על ידי בורוכוב בעיתון 'פארווערט', גיליון 2 בווילנה ב-14 ביולי 1907 (ג' באב ה'תרס"ז), לרגל יום השנה השלישי לפטירת הרצל, ותורגם לראשונה לעברית בכתבים, כרך ב', עמודים 117–119
כתבי דב בר בורוכוב/המן שביקש להרעיל את הרוח היהודית, פורסם בעיתון 'די ווארהייט' ("האמת") בארצות הברית ב-11 בדצמבר 1914, אחרי הידיעה על מות קאסו, שר ההשכלה של הצאר ניקולאי, בדצמבר 1914. כתבים כרך ג', עמודים 283–286
מחקריו

כתבי דב בר בורוכוב/על תנועת הפועלים היהודית, פורסם על ידי בורוכוב בעיתון 'Die Freistatt', גיליון 9, 8 בדצמבר 1913. לפי הערת המערכת של העיתון, מאמר בורוכוב דן בהתחלותיה של תנועת הפועלים היהודית, במאבקי השכר בתחום המושב לפני מהפכת 1905, ובמאבקים הרעיוניים בקרב ציבור הפועלים היהודי. הטבלאות הסטטיסטיות היו נוסח ראשון של בורוכוב בכתיבתו על 'ההתפתחות בכלכלית של העם היהודי', שפורסמה ב'דער אידישע קעמפער' בארצות הברית, ביוני-אוגוסט 1916
כתבים כרך ג', עמוד 395
כתבי דב בר בורוכוב/סקירות, מהעיזבון של בורוכוב. סטטיסטיקות על ההשכלה היסודית והתיכונית בפרוסיה בשנת 1906, ועל מצב הקהילה היהודית בווינה בשנת 1909, שנכתבו על ידי בורוכוב בשביל האנציקלופדיה היהודית-רוסית בעריכת יהודה לייב בנימין קצנלסון
כתבים כרך ג', עמוד 458, עמודים 474–475
אגרות דב בר בורוכוב/מכתב 1912.19 אל שמואל ניגר, מתתיהו מינץ, אגרות בר בורוכוב, עמודים 434–444
עיזבון ניגר, ייווא, ניו-יורק
מכתב זה עסק בפילולוגיה ובכתיב הפונטי של היידיש
לקריאה נוספת

דב בר בורוכוב, כתבים (שלושה כרכים), תרגמו וערכו לובה לויטה ודניאל בן נחום, הוצאת ספרית פועלים, תשט"ו-תשכ"ו (הספר בקטלוג ULI)
דב בר בורוכוב, כתבים פילוסופיים, תרגמו וערכו אברהם יסעור ודניאל בן נחום, הוצאת ספרית פועלים ומוסד הרצל לחקר הציונות והוראתה, תשנ"ד (1994) (הספר בקטלוג ULI)
דב בר בורוכוב, אגרות בר בורוכוב 1897–1917,ערך מתתיהו מינץ, הוצאת עם עובד, תשמ"ט (1989) (הספר בקטלוג ULI)
מתתיהו מינץ, בר בורוכוב: המעגל הראשון (1900–1906), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ז (1976) (הספר בקטלוג ULI)
מתתיהו מינץ, זמנים חדשים, זמירות חדשות: בר ברוכוב 1914–1917, הוצאת עם עובד, תשמ"ח (1988) (הספר בקטלוג ULI)
שלמה אבינרי, הרעיון הציוני לגווניו: פרקים בתולדות המחשבה הלאומית היהודית, עמ' 161–173, הוצאת עם עובד, 1980 (הספר בקטלוג ULI)
דני גוטוויין, בורוכוב, הבורוכוביזם והבורוכוביסטים: בירור היחס בין פעילותו התאורטית, האידאולוגית והפוליטית של בורוכוב, יעד 1, עמ' 73–90, תשמ"ט
דני גוטוויין, פרולטריזציה ופוליטיזציה: בורוכוב ומגמות בהתפתחותה של תאוריית האי-פרולטריזציה, שבות 14, עמ' 141–186, תשנ"א
ביאורים

↑  לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג באימפריה הרוסית במשך חייו, בורוכוב נולד ב-21 ביוני 1881 ונפטר ב-4 בדצמבר 1917. ב-1 בפברואר 1918, שונה התאריך ל-14 בפברואר, בהתאם ללוח הגרגוריאני
↑  "יברייסקאיה ראבוצ'איה כרוניקה" Еврейская Рабочая Хроника
↑  אף על פי שהיה חתום על הפלטפורמה, הטעים בורוכוב שהוא רק הקנה לנוסחאות התאורטיות המשותפות מחלצות פורמליות ופילוסופיות קבילות. בן-צבי ואלכסנדר חשין (צבי אברבוך) הפקידו את האחריות הבלעדית למסמך בידי בורוכוב, כדי לבטא את הסתייגותם מחלק מהנוסחאות, והסתייגות זו הלכה וגברה ככל שהמציאות הרבתה לטפוח על עיקרי הפלטפורמה, ודרבנה את ההכרה שנוסח הפלטפורמה צריך תיקון והתאמה.
↑  די פריישטאט, 'המקלט'
↑  'הלוחמים היהודים'
חשבונות האינסטגרם הנעקבים ביותר

ערך זה עוסק בחשבונות האינסטגרם הנעקבים ביותר. אם התכוונתם לחשבונות האינסטגרם הישראליים הנעקבים ביותר, ראו .
ערך זה הוא רשימה המכילה את 50 החשבונות עם הכי הרבה עוקבים בפלטפורמה החברתית אינסטגרם.
האדם שלו מספרי העוקבים הגבוה ביותר הוא הכדורגלן הפורטוגזי כריסטיאנו רונאלדו עם למעלה מ 600 מיליון עוקבים, והאישה עם מספר העוקבים הגבוה ביותר היא הזמרת והיוצרת סלינה גומז עם מעל ל-400 מיליון עוקבים. לחברת אינסטגרם יש חשבון עסקי משלה בפלטפורמה, עם למעלה מ-600 מיליון עוקבים; זהו החשבון הנעקב ביותר בפלטפורמה. בסך הכל 36 חשבונות עלו על מאה מיליון עוקבים בפלטפורמה, כאשר 20 מהם עברו את 200 מיליון העוקבים, 10 מהם עברו את 300 מיליון העוקבים, מתוכם שניים עברו את 400 מיליון, וכאמור שניים עברו את 500 מיליון.
כריסטיאנו רונאלדו הוא האדם הנעקב ביותר באינסטגרם, עם כ- 623 מיליון עוקבים.
ליונל מסי הוא האדם השני הנעקב ביותר באינסטגרם, עם כ-481 מיליון עוקבים.
גל גדות (מקום 37 ברשימה) היא הישראלית הנעקבת ביותר בפלטפורמת האינסטגרם, עם מעל ל-100 מיליון עוקבים.
ראו גם

חשבונות האינסטגרם הישראליים הנעקבים ביותר
הפוסטים האהובים ביותר באינסטגרם
חשבונות הטוויטר הנעקבים ביותר
חשבונות הטיקטוק הנעקבים ביותר
ערוצי היוטיוב בעלי מספר המנויים הגדול ביותר
הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב
השירים המושמעים ביותר בספוטיפיי
הערות שוליים

↑  "The Most Followed Instagram Profiles". Trackalytics.com. נבדק ב-9 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Top 50 Most Followed Instagram Business / Creator Accounts (Sorted by Followers Count)". Social Blade. נבדק ב-2 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Top 50 Most Followed Instagram accounts in 2021 | TikTokBlade". Social Media Marketing & Management Dashboard (באנגלית). נבדק ב-2021-06-09.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
גמר מונדיאל 2018

גמר מונדיאל 2018 התקיים ב-15 ביולי באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה בירת רוסיה, ובו נקבע שנבחרת צרפת היא אלופת העולם בכדורגל לשנת 2018. בגמר התמודדו נבחרת צרפת ונבחרת קרואטיה. זאת הייתה הפעם הראשונה שנבחרת קרואטיה השתתפה במשחק גמר מונדיאל. לנבחרת צרפת הייתה זאת הפעם השלישית בגמר, לאחר שניצחה את משחק גמר מונדיאל 1998 והפסידה בגמר מונדיאל 2006. זו הפעם הרביעית ברציפות שאלופת העולם היא אירופאית.
רקע > מפגשים קודמים

לפני משחק זה נפגשו נבחרות צרפת וקרואטיה חמש פעמים, כאשר קרואטיה מעולם לא ניצחה את צרפת. צרפת ניצחה בשלושה משחקים ושניים הסתיימו בתיקו. שתי הנבחרות נפגשו לראשונה בטורניר מונדיאל בחצי גמר מונדיאל 1998 שנערך בצרפת ובו ניצחה צרפת 2–1. המפגש התחרותי הנוסף שלהם היה במהלך שלב הבתים ביורו 2004, אשר הסתיים בתיקו 2–2. המפגש האחרון שלהם היה במשחק ידידות שנערך במרץ 2011, שהסתיים בתיקו 0–0.
רקע > הדרך אל הגמר

קרואטיה עברה בקלות את שלב הבתים עם מאזן מושלם של 9 נקודות כאשר היא מנצחת את נבחרת איסלנד 2–1, את נבחרת ניגריה 2–0 ומשיגה ניצחון 3–0 על נבחרת ארגנטינה סגנית אלופת העולם במונדיאל 2014.
בשלב שמינית הגמר פגשה את נבחרת דנמרק קרואטיה הצליחה לנצח 3–2 בדו-קרב פנדלים לאחר 1–1 בתום הזמן החוקי וההארכה. איוואן רקיטיץ' כבש את הפנדל המכריע לזכות קרואטיה. ברבע הגמר פגשה קרואטיה את המארחת נבחרת רוסיה לאחר 2–2 בתום הזמן החוקי וההארכה, קרואטיה ניצחה 4–3 בדו-קרב הפנדלים. איוואן ראקיטיץ' כבש שוב את הפנדל המכריע לזכות קרואטיה. בחצי הגמר פגשה קרואטיה את אנגליה. לאחר 1–1 בתום 90 דקות, מצא מריו מנדז'וקיץ' את הרשת בדקה ה-108 והעלה את קרואטיה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר של טורניר בין-לאומי.
נבחרת צרפת פתחה את שלב הבתים עם ניצחון 2–1 על אוסטרליה, ניצחה את פרו 1–0 וסיימה בתיקו 0–0 עם דנמרק. בשלב שמינית הגמר פגשה צרפת את סגנית אלופת העולם מהמונדיאל הקודם, ארגנטינה, וניצחה 4–3. בשלב רבע הגמר שיחקה מול נבחרת אורוגוואי, אותה ניצחה 2–0 משערים של רפאל וראן ואנטואן גריזמן. בחצי הגמר פגשה צרפת את נבחרת בלגיה. צרפת ניצחה 1–0 משער של סמואל אומטיטי ועלתה לגמר שלישי בתולדותיה וראשון מאז מונדיאל 2006.
מהלך המשחק

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 ביולי 2018 |  צרפת | 4–2 |  קרואטיה | אצטדיון לוז'ניקי, מוסקבה צופים: 78,011 שיפוט: נסטור פיטנה (ארגנטינה) |
| 15 ביולי 2018 | מריו מנדז'וקיץ'  18' (ע)   אנטואן גריזמן  38' (פ)   פול פוגבה  59'   קיליאן אמבפה  65' | (סיקור) | איוואן פרישיץ'  28'   מריו מנדז'וקיץ'  69' | אצטדיון לוז'ניקי, מוסקבה צופים: 78,011 שיפוט: נסטור פיטנה (ארגנטינה) |
בדקה ה-19 נכבש השער הראשון, כאשר כדור חופשי של צרפת, שנבעט בידי גריזמן, ננגח מראשו של מריו מנדז'וקיץ' הקרואטי אל הרשת של קרואטיה; היה זה השער העצמי הראשון בתולדות גמרי המונדיאל. עשר דקות מאוחר יותר, מהלך קבוצתי של קרואטיה הותיר את פרישיץ' חופשי בקצה הרחבה הצרפתית, והוא בעט חזק פנימה והשווה את התוצאה.
בדקה ה-34 הגביה גריזמן כדור קרן, שפגע בתוך הרחבה בידו של פרישיץ'. השופט לא ראה את העבירה, אך הלך אל מסך הווידאו ואישר פנדל, ובכך קבע היסטוריה נוספת – הפנדל הראשון בגמרי המונדיאל שנקבע כתוצאה מהכרעת VAR. גריזמן בעט את הפנדל פנימה, והמחצית הראשונה הסתיימה בתוצאה 2–1 לטובת צרפת.
בדקה ה-59 קיבל פול פוגבה כדור מאנטואן גריזמן במרחק של כ-25 מטרים מהשער; הכדור הראשון שבעט נהדף בידי ההגנה, אך הוא השתלט עליו שוב ובעט חזק לרשת. שש דקות מאוחר יותר קיבל אמבפה כדור במקום דומה, ובעט כדור חד אל הפינה ופנימה. בכך הפך אמבפה לשחקן הצעיר ביותר שכובש בגמר מונדיאל מאז פלה הברזילאי ב-1958.
ארבע דקות מאוחר יותר איבד השוער הצרפתי לוריס כדור, ומנדז'וקיץ' ניצל את הטעות הקשה וכבש מקרוב, וכך קבע את תוצאת המשחק: 4-2 לטובת צרפת, שהוכתרה כאלופת העולם בפעם השנייה בתולדות המונדיאל.
| --- | --- |
              צרפת :               קרואטיה 
שחקן מצטיין: צרפת אנטואן גריזמן

שופט: ארגנטינה נסטור פיטנה

קוונים: ארגנטינה הרמן מיידנה, חואן פבלו בלטי

שופט רביעי: הולנד ביורן קוייפרס

שופט וידאו: איטליה מסימיליאנו איראטי
| נתון | צרפת | קרואטיה |
| --- | --- | --- |
| שערים שהובקעו | 4 | 2 |
| סך הכול בעיטות | 8 | 15 |
| בעיטות למסגרת | 6 | 3 |
| אחוזי החזקת כדור | 39% | 61% |
| בעיטות קרן | 2 | 6 |
| עבירות | 14 | 13 |
כדורי נבדל: 1
| הצלות | 1 | 3 |
| כרטיסים צהובים | 2 | 1 |
כרטיסים אדומים: 0
לאחר המשחק

אוהדים חוגגים ברחובות פריז (ימין) ושער הניצחון לאחר סיום המשחק
צרפת הפכה לנבחרת השישית שזוכה יותר מפעם אחת בגביע העולם. כמו כן, הפכה צרפת לזוכה האירופית הרביעית ברציפות בגביע, אחרי איטליה (2006), ספרד (2010) וגרמניה (2014). דידייה דשאן היה לאדם השלישי שזוכה בגביע הן כשחקן והן כמאמן, לאחר מריו זגאלו ופרנץ בקנבאואר. גמר זה היה בעל השערים הרבים ביותר, מאז גמר מונדיאל 1966, ומספר השערים הגבוה ביותר שהובקעו ב-90 דקות בגמר, מאז גמר מונדיאל 1958.
מעל ל-90 אלף איש חגגו את זכיתה של צרפת במתחם האוהדים במגדל אייפל, ועל פי הערכות, מעל למיליון צעדו בשאנז אליזה.
לוקה מודריץ' זכה בתואר כדור הזהב של הטורניר. אנטואן גריזמן נבחר לאיש המשחק, וגם זכה בכדור הארד של המונדיאל, ובנעל הכסף. קיליאן אמבפה זכה בפרס השחקן הצעיר של הטורניר.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המשחק, באתר פיפ"א
↑  Paris fanzone fills with 90,000 willing 'Les Bleus' to World Cup victory, רויטרס, 15 ביולי 2018
↑  Paris celebrates World Cup win as one million fans fill Champs-Élysées, הגארדיאן, 15 ביולי 2018
| גביע העולם בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | אורוגוואי 1930 • איטליה 1934 • צרפת 1938 • ברזיל 1950 • שווייץ 1954 • שוודיה 1958 • צ'ילה 1962 • אנגליה 1966 • מקסיקו 1970 • גרמניה המערבית 1974 • ארגנטינה 1978 • ספרד 1982 • מקסיקו 1986 • איטליה 1990 • ארצות הברית 1994 • צרפת 1998 • יפן וקוריאה הדרומית 2002 • גרמניה 2006 • דרום אפריקה 2010 • ברזיל 2014 • רוסיה 2018 • קטר 2022 • קנדה, מקסיקו וארצות הברית 2026 • ספרד, פורטוגל, מרוקו, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי 2030 • ערב הסעודית 2034 |  |
| משחקי גמר | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010  • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
שחקני צרפת חוגגים את הזכייה בגביע העולמי
נתן גרוס

| --- | --- |

נתן גרוס (משמאל) עם אחיו יורם
 לידה:  16 בנובמבר 1919 קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  5 באוקטובר 2005 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  פולין, ישראל 
 בן או בת זוג:  שולמית גרוס 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר על מפעל חיים (1992) 
 פרופיל ב-IMDb
 
נתן גרוס בצילומי הסרט "הילדים שלנו" בפולין, 1948
נתן גרוס בראשית דרכו בישראל, 1951
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של נתן גרוס
לוחית זיכרון לנתן גרוס בקרקוב
נתן גרוס (16 בנובמבר 1919 – 5 באוקטובר 2005) היה במאי קולנוע, סופר, משורר, עיתונאי ומבקר אמנות וקולנוע ישראלי ממוצא פולני.
ביוגרפיה

גרוס נולד ב-1919 לשרה וליעקב בעיר קרקוב שבפולין. אחיו הצעיר יורם גרוס נולד ב-1926. בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בגטו קרקוב ומשם ברח לצד ה"ארי" של וורשה. שם הוא ניצל בזכות התחזות לנוצרי באמצעות מסמכים אריים. לאחר המלחמה, בין השנים 1950-1946, ביים כשישה סרטי יידיש בפולין בקואופרטיב "כינור", בהם שניים באורך מלא ("הילדים שלנו", בהשתתפותם של דז'יגאן ושומאכר, ו"אנחנו שנותרנו בחיים"). בזכות סרטים אלו צבר פופולריות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במקביל היה חבר פעיל בהנהגת תנועה הציונית "גורדוניה - מכבי הצעיר", ובשנת 1950 עלה לישראל עם אשתו שולמית ובנם התינוק יעקב (שהיה בבגרותו גם במאי ומפיק). בישראל המשיך את פעילותו הקולנועית: הוא הקים את היומן "קולון-גבע", ואחר כך ריכז את מערכת היומן הקולנועי "חדשות גבע", ובכך היה לבמאי הסרטים השכיר הראשון בישראל, באולפני גבע, שנוהלו על ידי מרדכי נבון ויצחק אגדתי (אחיו של ברוך אגדתי) בגבעתיים.
גרוס נחשב מחלוצי הקולנוע הישראלי. הוא היה שותף ליצירתם של כ-120 סרטי תעודה, רובם אודות פיתוח המדינה, נושאים יהודיים ואמנות יהודית. חלק גדול מעבודותיו נעשו עבור שירות הסרטים הישראלי ומחלקת הקולנוע של הסתדרות העובדים הכללית. מסרטיו: "הי דרומה לאילת" (1954) על ימיה הראשונים של אילת; "ברית דמים" (1956) על התקפות הפדאיון במושב פטיש שבנגב; "בין באר שבע לאילת" (1957) על תהליך בנייתה של מצפה רמון במדבר; "קריה בהרי נצרת" (1957) על בנייתה של נצרת עילית מנקודת מבטו של ילד תושב העיר, ועוד.
בשנת 1963 ביים גרוס סרט עלילתי, "המרתף", בכיכובו של שמעון ישראלי כשחקן יחיד, ישראלי גם כתב את התסריט והלחין את המוזיקה לסרט. הסרט זכה ציון לשבח בפסטיבל ברלין ב-1963, ונרכש להפצה בינלאומית.
גרוס היה הראשון שזכה בפרס אופיר על מפעל חיים בשנת 1991. כמו כן זכה באות יקיר אמ"י (איגוד אמני ישראל) ב-1989.
במשך 20 שנה היה חבר מזכירות האיגוד המקצועי של עובדי ההסרטה בישראל. שימש כמבקר הקולנוע של העיתון "על המשמר". על עבודתו העיתונאית זכה בפרס בן דור.
פרסם וערך ספרי שירה, אמנות, זיכרונות ומחקר השואה. כמו כן פרסם שני ספרים בתחום הקולנוע: "תולדות הקולנוע היהודי בפולין" (1989), ו"הסרט העברי" (1991). בשנות חייו האחרונות ועד יום מותו כתב בעיתון הישראלי בפולנית "נוביני קורייר" (Nowiny Kurier).
נתן גרוס חי ויצר במקביל בשתי תרבויות, בתרבות הישראלית המתחדשת ובתרבות הפולנית המתרפקת על עברה היהודי. הוא ניסה בדרכו לבנות גשרים בין התרבויות בכתיבה פיוטית ועיתונאית, בתרגום ובפעילות חברתית משולבת.
זיכרון השואה עמד במרכז פעילותו לאורך השנים. הוא היה פעיל בתחום ההנצחה של יהדות פולין ובתחום הכרת התודה לגויים שהצילו יהודים במהלך השואה, והיה חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם.
בסוף שנות השמונים, עם קריסת השלטון הקומוניסטי, קשריו עם פולין ועם עיר נעוריו התחזקו ושם פורסמו אחדים מספריו, כולל שני ספריו האוטוביוגרפיים "מי אתה אדון גרימק" ו"הרפתקאות גרימק בארץ הקודש", וכן "גבירטיג - אגדה על משורר נגר". הוא היה שותף לפרסומים רבים שהביאו לקורא הפולני ציורים, שירה וסיפורת על הקהילה היהודית שפיארה את רחובות קרקוב, "עיר של מלכים".
נתן גרוס היה פעיל במשך שנים רבות בארגון יוצאי קרקוב בישראל ופעל להנצחה ולהעברת מורשת הקהילה היהודית בעיר מולדתו לדורות הבאים.
ביום השנה הראשון לפטירתו התקיים בקרקוב טקס גילוי לוח זיכרון במעמד ראש העיר, בחזית הבית שבו נולד וחי – ושממנו גורש.
ב-2016 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דרך השלום 113 בתל אביב.
פילמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  סרטים ביידיש שהופקו בפולין מיר לעבן געבליבענע ("אנו שנותרנו בחיים" - אורך מלא) 1947  דער פינפטער יארצעייט (יום השנה החמישי למרד גטו ורשה) 1948  יידיש יישוב אין נידער-שלעזיע (יישוב היהודים בשלזיה התחתית) 1948  דער וועג צום געזונט (הדרך לבריאות) 1948  אורט חינוך מקצועי 1948  ג'וינט - פולין 1948  אונזערע קינדער ("הילדים שלנו" - עלילתי באורך מלא) 1949  אחרי 2000 שנה (פתיחת השגרירות הישראלית בפולין) 1949  קדימה גורדוניה 1949  חמישה ירחונים מחיי יהודי פולין אחרי המלחמה 9–1947 |  סרטי עלילה במדינת ישראל בעל החלומות, (תסריט) בימוי ואנימציה: יורם גרוס 1961  המרתף, עם שמעון ישראלי 1963 |  |  |  |  |  |  |
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > המרכז לחינוך ולתרבות בהסתדרות

שורשים בסלע (קריית ענבים בת 30), צילום: יונה זרצקי, 1950
משמר השרון (חצי יובל לקיבוץ) 1951
מחנה בערבה (כביש סדום-כורנוב) 1953
ארבעה יצאו לדרך (חינוך מקצועי) 1953
מים חיים (מקורות / המוביל הארצי / כיסלון) 1953
ודבק אח באחיו (קיבוץ גלויות ביקב ראשון לציון) 1953
השרוך האדום (הנוער העובד והלומד) 1954
הי דרומה לאילת (אילת בימיה הראשונים) 1954
רופא בג'יפ (שרותי קופ"ח הכללית בנגב) 1952-1954
אל חוף מבטחים (ביטוח מבטחים) 1956
ברית דמים (מושב פטיש) 1956
קריה בהרי נצרת (נצרת עילית) 1957
שלח תורתך (בי"ס לפעילי הסתדרות) 1958
דרך עמל (הסתדרות העובדים) 1958
בין באר שבע לאילת (מצפה רמון) שנות ה-50
האישה העובדת בישראל - שנות ה-50
זה התחיל באום ג'וני (יובל 50 לדגניה) 1960
דימונה 1962
חבל ערד 1963
כרמיאל 1964
גשר הידידות (קורסים אפרו-אסיאנים) 1965
אשדוד (פועלי הנמל וחברת החשמל) 1966
הוועידה העשירית (של ההסתדרות) 1966
צעדים ראשונים (צעירים עובדים) 1968
שני ימים ביום אחד (אישה עובדת) 1968
שלנו ושלכם (ההסתדרות) 1970
אל חוף מבטחים (ביטוח מבטחים) 1970
יום הולדת 85 לבן-גוריון 1971
אתמול והיום1973
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > מרכז ההסברה – שירות הסרטים הישראלי

עמק החולה 1954
דיג בישראל 1954
הדרך לשחקים (גדנ"ע אוויר) 1955
הטלאי הצהוב (בליווי יצירות של האמן והפרטיזן אלכסנדר בוגן)
הבריאות בידך
זה עלול לקרות
שני צעדים בישראל (תיירות) 1955
הנעלם הגדול (בית הספר הטכני של חיל האוויר) 1956
הגבול הפתוח (צי ישראלי) 1956
האיש המפורסם (ביטוח לאומי) 1957
שירו שיר (לימוד של ששה שירים) 1957
אבן הנחושת (מכרות תמנע) 1959
הכנסת (פעילות הכנסת לקראת המעבר למשכן החדש) 1965
הרפתקה בשכונה (חשיבות הניקיון בשכונות מגורים) 1966
בחירות (הדרכה) 1966
מים מים 1969
הנשיא שזר 1972
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > משרד החוץ

סמינר אפרו-אסיאתי לקו-אופרציה 1962
סטודנטים מאפריקה ואסיה בישראל 1962
האורחים ממאלי 1962
דרך בורמה 1962
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > המכון לפריון העבודה והייצור

המצית לא מצית 1964
למה הסנדלר הולך בלי נעליים 1964
טלפון שבור 1965
כרטיסים לכדורגל 1966
מעגל קסמים 1967
תיק איכות 3464 1968
איך להכשיל מפעל בלי להתאמץ 1968
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > צה"ל והגדנ"ע

קדימה סיירים 1952
תותחני הגדנ"ע 1952
מוכנים תמיד 1954
מפגן הגדנ"ע 1958
כך יתגונן האזרח 1969
לוחמה נגד גזים 1969
בניית מחסה 1969
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > נהורה - היכל שלמה

מה טובו אוהליך 1965
יום שכולו טוב 1966
מנהג היה בישראל 1969
האמן המאמין – הרמן שטרוק 1969
השר משה – מונטיפיורי 1970
הרוא"ה – הרב קוק 1971
מתן בסתר 1971
קרן אור בחשכה 1972
הרב עוזיאל 1973
פעמי הגאולה 1974
יוסל'ה רוזנבלט 1975
פילמוגרפיה > סרטי תעודה > סרטים נוספים

תל אביב 1950
עד עלות השחר יום העצמאות ה-3 בשותפות עם א. להולה 1951
הפסנתר מסיינה 1951
"יד לפה" (מצויר) 1953
מעפרות (איחוד הקיבוצים) 1954
חיפה 1954
אגדת בת ים 1954
גבעתיים 1956
רמת גן 1956
שיר השירים (מוזיקלי) 1957
המכבייה הרביעית 1958
העיקר הבריאות (מועצת החלב) 1958
הבט קדימה בתקווה (איל"ן) 1965
זכור (שואה) 1965
מה שבטוח ביטוח (מבטחים) 1965
יום בדרכים (קק"ל) 1968
מרד בחצר (תרבות הדיור) 1968
חוד הלבנה (תרבות הדיור) 1968
המיליון השני (מפא"י) 1969
עיירתי עיירתי (ציורי שמחה נורנברג) 1972
הטלאי הצהוב (יד-ושם)
לרקוד עד אור הבוקר
יומני "חדשות גבע" ויומני "קולון גבע" בשנות ה-50
מספריו שכתב וערך

השואה בשירה העברית: מבחר, עורכים: נתן גרוס, איתמר יעוז-קסט, רנה קליינוב, מבוא: הלל ברזל, הוצאת יד ושם, הקיבוץ המאוחד, 1974.
מחווה לקורצ'ק: מדבריו, שירי משוררים, ציורי ילדים, המערכת: נתן גרוס, אילנה שילוני, בנימין אנוליק, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1985.
מי אתה אדון גרימק?, הוצאת ספריית הפועלים, 1986.
תולדות הקולנוע היהודי בפולין (סדרת מחקרים של המרכז לחקר תולדות יהדות פולין ותרבותם), ערך והביא לדפוס ראובן אשל, אוניברסיטת תל אביב, המרכז לחקר תולדות היהודים בפולין ומורשתם, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תש"ן, 1989.
הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל, נתן גרוס ויעקב גרוס, הוצאת המחברים, 1992.
הערות שוליים

↑  נתן גרוס, מבקר הקולנוע של "על המשמר" ובמאי סרטים בישראל, עשה בפולין את "אונדזרער קינדער" (הילדים שלנו), סרט עלילתי עם דז׳יגאן ושומכער בתפקידים הראשיים, חדשות, 21 בדצמבר 1984
↑  נירית אנדרמן, מת הבמאי וחוקר הקולנוע יעקב גרוס, באתר הארץ, 16 בפברואר 2017
↑  סרטיו הדוקומנטאריים של נתן גרוס, הארץ, 10 בפברואר 1961
↑  מה חדש בקולנוע - סגנון ישן ומהפכני, הארץ, 28 באפריל 1963
בועז עברון, בין הצללים, אתגר (כתב עת לשירה), 2 במאי 1963
ל פתר, המרתף של שמעון ישראלי, קול העם, 28 באפריל 1963
↑  המלצה ל"המרתף" לבני הנעורים, הַבֹּקֶר, 3 ביולי 1963
הסרט "המרתף" "צג את ישראל, קול העם, 5 במאי 1963
↑  סרט ישראלי יופץ בגרמניה, למרחב, 29 במרץ 1963
↑  חגי לוי, ״מעבר לים״ – אל מעבר לים, חדשות, 18 בנובמבר 1991
↑  רונן טל, יפה ירקוני זכתה בפרס אמ"י בערב לציון 10 שנים לפעילות האיגוד, חדשות, 16 במרץ 1989
↑  מאיר שניצר, אוסף של החמצות - תולדות הקולנוע היהודי בפולין, 1910־1950 / נתן גרוס / הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, חדשות, 17 באפריל 1990
↑  מאיר שניצר, ספר / ירחמיאלים - 11 שגיאות עובדתיות בפרק על מנחם גולן ועוד פרטים שגויים בתולדות הקולנוע המקומי, ובכל זאת מאיר שניצר ממליץ, חדשות, 14 בנובמבר 1991
↑  מנציחים וזוכרים את הבמאי נתן גרוס, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 במאי 2016
↑  ביקורת: זאב רב-נוף, היסטוריה שהיתה לנוסטלגיה, דבר, 31 בינואר 1979.
↑  ע. בר, מינהל ההסברה עודנו לומד, הארץ, 20 בנובמבר 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262156605171  PLWABN: 9810608792205606  BIBSYS: 90521944  BnF: cb137511339 (data)  GND: 11415788X  ISNI: 0000 0000 8138 6080  LCCN: n88122477  NKC: js2012682858  NTA: 130435325  SUDOC: 069780102  VIAF: 59264491   WorldCat (עם VIAF): 59264491
זאהון

העיירה זאהון (בהונגרית: Záhony) ממוקמת בהונגריה במשולש הגבולות הונגריה - אוקראינה - סלובקיה, בתוך מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בפינה הצפון-מזרחית של הונגריה ומקום מושבו של נפת זאהון. באזור העיר משתנה זרימת נהר הטיסה מצפון לכיוון דרום-מערב.
מיקום

זאהון (Záhony) היא העיירה הצפונית ביותר במחוז סאבולץ-סאטמר-ברג (Szabolcs-Szatmár-Bereg). היא שוכנת על הגדה השמאלית של הטיסה, שזורם כאן כנהר גבול. קצת יותר מקילומטר מערבית ממרכז העיירה נמצא הגבול המינהלי של הונגריה, סלובקיה ואוקראינה. זהו מעבר גבול חשוב הן בכביש והן ברכבת. לפני 1990 לברית המועצות, היום לאוקראינה. רכבות בקו בודפשט - מוסקבה עוברות את הגבול במקום זה.
מיקום > נגישות ותחבורה

הכביש הראשי 4 עובר בשטחה של העיר, בכיוון דרום-צפון, בקצה המערבי של האזור המיושב, בכביש הכי קל להגיע מפנים הארץ כמו גם מכיוון מעבר הגבול האוקראיני. בין הכפרים שמסביב, כביש 4115 מתחבר עם ז'ורק ויישובים אחרים מדרום-מזרח לעיר, כביש 4147 עם דירצ'קה. באוטובוס מזאהון ניתן להגיע ליישובים שמסביב לכיוון מאנדוק בכביש 4115. התחבורה בעיר מצוינת ואין אזורים קשים להגעה, הכבישים כולם מצופים אספלט.