stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגן והחרב

| --- | --- |

 בימוי:  ולדימיר בסוב 
 תסריט:  ולדימיר בסוב, ודים קוז'בניקוב 
 שחקנים ראשיים:  אולג ינקובסקי,   סטניסלב ליובשין
 מוזיקה:  וניאמין בסנר
 צילום:  Timofey Lebeshev 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם, DEFA, הרפובליקה העממית הפולנית 
 חברה מפיצה:  מוספילם
 הקרנת בכורה:  19 באוגוסט 1968
 משך הקרנה:  325 דקות (4 סרטים)
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה, סרט היסטורי, סרט מלחמה, סרט אפי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המגן והחרב (ברוסית: Щит и меч ) הוא סרט סובייטי ב-4 פרקים שהופק בשנים 1967 - 1968 על ידי אולפני הסרטים מוספילם. בהתאם לנתונים רשמיים כ-68 מיליון צופים ראו את הפרק הראשון של הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
הסרט צולם לפי רומן בשם זהה של ודים קוז'בניקוב שהשתתף בכתיבת תסריט הסרט. כל ארבעת פרקי הסרט צולמו במהלך שנתיים תוך מאמץ גדול. לפי גרסאות שונות שני מרגלים סובייטים שפעלו בגרמניה הנאצית יכולים להיות בסיס לעלילת הסרט. בצילומי הסרט בהשתתפו אנשי קולנוע בפולין וגרמניה המזרחית וחלק מהצילומים בוצעו במדינות אלו.
שיר נושא של הסרט "מִמה מתחילה המולדת" בביצוע מארק ברנס היה להיט במשך מספר שנים. עבור השחקנים הראשיים זה היה התפקיד הגדול הראשון בקולנוע. סטניסלב ליובשין זכה בתואר שחקן השנה עבור גילום מרגל סובייטי בסרט.
שמות הפרקים:
ללא זכות להיות עצמי (ההקרנה החלה ב-19 באוגוסט 1968)
לשרוד בפקודה (19 באוגוסט 1968)
ללא זכות ערעור (3 בספטמבר 1968)
קו ההגנה האחרון (3 בספטמבר 1968)
עלילה

בריגה מתגוררים שני חברים ממוצא גרמני. אחד מהם הוא איש שרותי הביטחון הסובייטי. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב תושבי לטביה ממוצא גרמני יכולים לעזוב לגרמניה. זמן קצר לאחר הגעה לגרמניה, יוהאן וייס (סטניסלב ליובשין) התגייס לוורמאכט ובעזרת חברו מגיע לשירותי מודיעין הצבאי אבווהר. בן דודו של חברו הוא בעל תפקיד גבוה באס אס וגם הוא מתקדם בסולם הדרגות. במאי הסרט ולדימיר בסוב שיחק תפקיד של מרגל סובייטי נוסף שנהרג במהלך ניסיון להזהיר את הממשל הסובייטי על מועד תחילת המלחמה.
לאחר קידום מהיר הועבר יוהאן וייס לשירות במשרדים הראשיים בברלין. בברלין הוא ממשיך בפעילות ריגול והעברת מידע למוסקבה. הוא מקים תא של מרגלים ועומד בראשו. עם הזמן הוא מגייס לטובת פעילותו גם את חברו ואנשים נוספים. יחד הם פועלים להעברת מידע חשוב למוסקבה, שחרור אסירים ממחנות ריכוז וכו'. בימים האחרונים של המלחמה הגיבורים הראשיים נפצעו קשה אך שרדו.
תיבת נח (תוכנית רדיו)

תיבת נח הייתה תוכנית בידור שבועית ששודרה בגלי צה"ל וקול ישראל מ-1948 עד 1959 ועל ידי גלי צה"ל משנת 1965 עד 1975.
מועד ואתר שידור

התוכנית התבססה על הקלטה חיה של הופעה במועדון תיבת נח. התכנית שודרה במקביל בקול ישראל ובגלי צה"ל וארכה כמחצית השעה. את התכנית הגיש אלימלך רם.
משנת 1948 התכנית שודרה בימי רביעי. במרץ 1952 עברה התכנית ליום שלישי. החל מתחילת 1958 נוסף לתוכנית מועד שידור בימי חמישי ובהמשך השנה נפסק השידור בימי שלישי.
בעקבות הריסת מועדון תיבת נח הופסק שידור התכנית. במקומה שודרה בקול ישראל תוכנית בידור שיוצריה הדגישו שהיא המשך של "תיבת נח".
בסוף 1965 חידש גלי צה"ל את שידור התכנית שהוקלטה באולם בית החייל ברחוב ויצמן והתכנית נמשכה כשעתיים. בין המנחים היו גדי יגיל ומוטי ברכאן.
תוכן

בפתיחת כל תוכנית הוצג פזמון אקטואלי שעסק בענייני דיומא. מחבריהם של פזמונים אלו היו חיים חפר ודן אלמגור והם הולחנו על ידי משה וילנסקי או מאיר נוי. בין המבצעים של פזמונים אלה ניתן למנות את שושנה דמארי, רביעיית מועדון התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, רפאל קלצ'קין וחיים טופול.
בתוכנית הופיעו מיטב אמני התקופה, בהם יפה ירקוני, אריק לביא, שושנה דמארי, ג'טה לוקה, ישראל יצחקי, שמשון בר-נוי, שמואל פישר, רפאל אריה, אברהם וילקומירסקי, אילנית ופרדי דורה, בליווי תזמורת חיל האוויר בניצוחו של אריך טייך.
בשנות השישים ניגנו בתוכנית תזמורות נוספות בניצוח רומן מסינג, יצחק גרציאני ושירי הלהקות הצבאיות הפכו לחלק בלתי נפרד מהתוכנית.
בעיתון קול העם ביקרו את התכנית בראשיתה על שאינה מכילה תכנים ישראליים ייחודיים. תלונה אחרת נגעה לשימוש בשפת יידיש בתוכנית.
הערות שוליים

↑  קול צבא ההגנה, חרות, 17 בנובמבר 1948
1 2  לחיילים, על המשמר, 18 ביולי 1951
לחיילים, על המשמר, 23 בינואר 1952
לחיילים, על המשמר, 27 בפברואר 1952
↑  ברדיו, הארץ, 18 באוקטובר 1950
1 2  ש. רם, תיבת נוח, הַבֹּקֶר, 17 ביוני 1955
1 2  בראדיו, הצופה, 7 במאי 1957
↑  היום ברדיו, חרות, 15 ביוני 1949
היום ברדיו, חרות, 7 בספטמבר 1949
↑  מישה אפלבאום, מעריב, 1 באוגוסט 1954
↑  עדינה אלמוג, כאן תיבת נוח, חרות, 5 באוקטובר 1955
↑  תיבת נח שוב פתוחה, הַבֹּקֶר, 17 בספטמבר 1954
↑  היום והערב, הארץ, 18 במרץ 1952
לחיילים, על המשמר, 8 באפריל 1952
↑  רדיו, זמנים, 11 בינואר 1955
↑  שידורי ישראל, קול העם, 3 בינואר 1956
↑  ברדיו - יום שלישי, חרות, 12 במרץ 1957
↑  יוקם בית־החייל בתל־אביב, דבר, 1 בדצמבר 1959
↑  בידור ומה שקשור בו, הַבֹּקֶר, 30 בספטמבר 1960
↑  בידור 62 המשך תיבת נח, מעריב, 28 בנובמבר 1962
↑  מיתון - גם בגלים, מעריב, 15 באוגוסט 1966
↑  טלילה בן זכאי, אולם נוסף לרשות התיאטרונים, מעריב, 28 בדצמבר 1965
↑  גלי צה"ל, הצופה, 23 באוגוסט 1966
1 2  "תיבת נח" שתי תכניות בידור לחייל, מעריב, 2 בפברואר 1970
↑  ברדיו, מעריב, 1 בפברואר 1970
↑  גלי צה"ל, שדורי ערב, דבר, 27 במרץ 1973
↑  יום ג', מעריב, 18 בספטמבר 1970
1 2  רדיו, דבר, 21 באוגוסט 1974
↑  נשמע השבוע, דבר, 24 ביולי 1959
↑  יום רביעי, חרות, 22 במרץ 1950
↑  יום ג', דבר, 23 במאי 1958
↑  תיבת נח או אהל הדוד סם?, קול העם, 29 במרץ 1949
↑  יהודה צבי, אידיש ב"תיבת נח", הארץ, 2 בינואר 1958
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי

תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ოპერისა და ბალეტის თეატრი) או התיאטרון האקדמי-ממלכתי של טביליסי ע"ש זכריה פליאשווילי (თბილისის ზაქარია ფალიაშვილის სახელობის ოპერისა და ბალეტის სახელმწიფო აკადემიური თეატრი) הוא בית האופרה העתיק ביותר והמפורסם ביותר הממוקם בשדרות רוסתוולי שבמרכז טביליסי גאורגיה. בית האופרה, סמל התרבות רבת השנים של גאורגיה, אירח כוכבים כמו מונסראט קאבאייה, חוסה קאררס, הכוריאוגרף הגאורגי המפורסם, ג'ורג' בלנשין, והמלחין צ'ייקובסקי.
היסטוריה

הקמת בית האופרה בטביליסי הייתה תוצאה של תהליכים פוליטיים ותרבותיים שהתחוללו בגאורגיה לאחר סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית ותחייתן של תנועות לאומיות ופדגוגיות. הנציב העליון החדש של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, שמונה לתפקידו בשנת 1844, הניח את היסודות ליוזמות תרבותיות רבות, שבין החשובות ביותר שבהן הוא עידוד העניין באופרה בגאורגיה.
ההצגות הראשונות, שהיו ברוסית, החלו להופיע כבר בספטמבר 1845 והתקיימו פעמיים בשבוע, כאשר המבנה של בית האופרה טרם נבנה. רוב האופרות היו  וודבילים וקומדיות. כמו כן הוזמנו על ידי וורונצוב אמנים מתיאטרון האימפריה. מאוחר יותר בוצעו האופרות גם בגאורגית.
העבודות על בניית מבנה בית אופרה החלו ב-15 באפריל 1847 ונמשכו ארבע שנים עד ל-1851. המבנה נבנה תחת הדרכתו של הארכיטקט האיטלקי, אנטוניו סקודיארי, במרכז טביליסי, בכיכר החירות בסוף שדרות רוסתוולי ליד מבנה עיריית טביליסי. עם בנייתו הפך בית האופרה ללב החיים התרבותיים בעיר ובכל הקווקז. היה זה בית האופרה הראשון שהוקם בכל עבר הקווקז, באולם שהכיל מקום ל-800 צופים שהתבלט בחזיתו ובחלל הפנימי שבו, בעיצוב הארכיטקטוני, מבין התיאטראות האירופאיים של אותם ימים.
היסטוריה > הפתיחה

התיאטרון נפתח ב-12 באפריל 1851 בסעודה מפוארת בנוכחות המעמד הגבוה של טביליסי. לאחר מספר חודשים מהפתיחה, הופיעה, ב-25 באוקטובר 1851, ב-"Illustrations", אחד העיתונים הפופולריים בפריז, כתבה של אדמונד דה בארס עם שתי תמונות של החלל הפנימי של התיאטרון. הכתבה האוהדת הביאה להגברת שיתוף הפעולה של בית האופרה עם אירופה. באביב של אותה שנה הוזמנה לטביליסי קבוצה איטלקית בניצוחו של ברביארי, מנצח מפורסם באותם ימים, שביצעה 12 הופעות במהלך שלושת החודשים לאחר מכן. בעקבותיה הגיעו לטביליסי תזמורות נוספות, שחלקן אף התיישבו בטביליסי.
ב-9 בנובמבר 1851 נפתחה עונת התיאטרון הראשונה בטביליסי. ההצגה הראשונה הייתה לוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי. עם סיום המחזה, שזכה להצלחה רבה, הובילו המארחים את הקבוצה של ברביארי וקהל הצופים למשתה על הגדה השמאלית של נהר הקורה.
היסטוריה > שרפה

ב-11 באוקטובר 1874 נהרס בית האופרה בשרפה. השרפה כילתה למעשה את כל המבנה ולא שרד למעשה שום קישוט או פריט אחר. הספרייה המוזיקלית העשירה נשרפה, אף היא, לגמרי. אף על פי כן, לא הופסקו ההופעות והן בוצעו באופן זמני על בימה קייצית. יחד עם זאת תקופה זו נמשכה זמן רב למדי, ונסתיימה סופית בשנת 1896.
היסטוריה > כיום

חוסר היציבות של שנות ה-90 של המאה ה-20 בגאורגיה השפיעה עמוקות על בית האופרה בטביליסי כמו גם על תיאטראות רבים אחרים במדינה. הממשל לא היה יכול לספק מימון מספיק לתפקוד השוטף של התיאטרון שהתבטאו בתחילה בבעיות בחימום המבנה ובאספקת החשמל ולאחר מכן במימון לתפאורות חדשות, בגדים, תמיכה באמנים ועוד. למרות שבעיות אספקת החשמל והחימום נפתרו תוך זמן קצר, נמשכו בעיות המימון עד להתרחשותה של מהפכת הוורדים ב-2003. בחירתו של הנשיא החדש, מיכאיל סאקשווילי, הביאה לשיפור משמעותי במצב התיאטרון והתרבות בגאורגיה בכלל.
הערות שוליים

↑  מונסראט קאבאייה מופיה בקונצרט בתיאטרון האופרה היום, 14.12.2007, Primenews, (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411800905171  GND: 1135751676  LCCN: no2009182617  MusicBrainz: 8378aea9-81d9-46e7-abcf-e0d1cec04870  VIAF: 139518369   WorldCat (עם VIAF): 139518369 
התיאטרון האימפריאלי - בית האופרה והבלט של טביליסי.
שנות ה-70 של המאה ה-19.
בית האופרה בלילה
תיאטרון האופרה מבפנים
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1832 קובורג, דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה  
 פטירה:  29 במרץ 1913 (בגיל 80) שלייץ, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 בת זוג:  אגנס, דוכסית וירטמברג
 פרסים והוקרה
 אביר הצלב הגדול של מסדר בית סקסוניה-ארנשטיין (ינואר 1850)  אביר הצלב הגדול במסדר אישטוון הקדוש של הונגריה (1884)  מסדר הכתר של סקסוניה (1859)  הצלב הגדול לריבון מסדר כתר וירטמברג (1864)  הצלב הגדול של מסדר הבז הלבן (29 בינואר 1859)  אביר הצלב הגדול של מסדר העיט האדום  מפקד עליון במסדר לאופולד  מסדר העיט השחור  הצלב הגדול עם כתר מוזהב של מסדר בית הכתר הוונדי  House Order of Lippe  מסדר צלב טאקובו  מסדר הוברטוס הקדוש  צלב הכבוד (רויס) 
 
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר (בגרמנית: Heinrich XIV Fürst Reuß jüngere Linie;‏ 28 במאי 1832 - 29 במרץ 1913) היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1867–1913.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-28 במאי 1832 בקובורג, דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, להיינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר ולאדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף והרוזנת לואיזה פון הוים.
בשנת 1867 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
באותה שנה צירף היינריך את הנסיכות לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות לצד הצבא הפרוסי במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לקיסרות הגרמנית. בשנת 1902 מת היינריך העשרים ושניים, נסיך רויס-גרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיינריך העשרים וארבעה היה לקוי בנפשו כתוצאה מתאונה שעבר בילדותו, שלטו היינריך הארבעה עשר, ולאחריו בנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר כעוצרי הנסיכות.
בשנת 1869 הוא ייסד את עיטור צלב הכבוד של רויס, (דה:Reußisches Ehrenkreuz) ובשנת 1897 הוא העניק מדליית זהב לשירות מצוין (דה:Goldenen Verdienstmedaille).
ב-29 במרץ 1913 מת היינריך בשלייץ, ובנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

ב-6 בפברואר 1858 התחתן היינריך בקרלסרוהה עם אגנס, דוכסית וירטמברג, בתם של אויגן, דוכס וירטמברג והלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (1858–1928), התחתן עם אליזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
אליזבת, נסיכת רויס-שלייץ (1859–1951), התחתנה עם הרמן, נסיך זולמס-בראונפלס.
ב-14 בפברואר 1890 הוא התחתן בשנית בנישואים מורגנטיים בגרה עם פרדריקה גראייץ, בתם של יוהאן פיליפ גראייץ ואוגוסטה נייס, ממנה נולד לו בן אחד:
הברון היינריך פון זאלבורג (1875 – 1954), התחתן עם מרגרטה גרוינוולדט.
רחוב קנז מיכאילובה

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  מיכאילו אוברנוביץ' השלישי 
 אורך:  790 מ' 
 מיקום
 ערים ראשיות:  בלגרד 
 קואורדינטות:  44°49′04″N 20°27′25″E﻿ / ﻿44.817777777778°N 20.456944444444°E﻿ / 44.817777777778; 20.456944444444
 he
 
רחוב קנז מיכאילובה (מילולית: הנסיך מיכאילו, בתעתיק אנגלי: Knez Mihailova; באלפבית קירילי: Улица кнеза Михаила) הוא אזור המדרחוב ושדרת הקניות הראשית בבלגרד, ומוגן על פי חוק כאחד מציוני הדרך העתיקים והיקרים ביותר של העיר. הוא נקרא על שם נסיך סרביה מיכאילו אוברנוביץ', שמונצח רכוב על סוס בכיכר הרפובליקה הסמוכה אליה. הרחוב כולל מספר מבנים ואחוזות שנבנו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
ב-1964, כשהיה באורך קילומטר אחד, הוגדר כיחידה תרבותית-היסטורית בסרביה, המונומנט התרבותי הראשון מסוגו בבלגרד. בשנת 1979 הוא הועלה ליחידות התרבות-היסטוריות מרחביות בעלות חשיבות רבה, וככזה מוגן על ידי הרפובליקה של סרביה.
היסטוריה > התקופה הרומית

הרחוב עוקב אחר מתווה מרכזה של העיר הרומית סינגדונום, שכן אחת מדרכי הגישה הראשיות לעיר תואמת את הרחוב המודרני כיום. הציר המרכזי של התפתחות העיר הייתה לאורך הרחוב, שהיה נתיב התקשורת העיקרי (via cardo).
המבצר מן התקופה הרומית היה עשוי עפר ועץ, והשתרע באזור העיר העתיקה של היום בין כיכר הסטודנטים ורחוב קנז מיכאילובה. בחלק זה התגלו הקברים הרומיים העתיקים ביותר, המתוארכים למאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירת הנוצרים. המרחצאות הרומיים היו ממוקמים ברחוב צ'יקה ליובינה. בה התגלו בשנת 2008 שרידי בית מהמאה ה-4, שכללו חלק מהרצפה ואת מפתן דלת הכניסה הראשית. חלקים מהקירות עוטרו בציורי קיר. אמת מים שימשה להולכת מים מאזור קומודראז' המודרני. בשלב מסוים הוא הצטרף לאמת המים ממוקרי לוג ולאחר מכן המשיך הלאה אל המחנה הצבאי הרומי. גם מוקרי לוג וגם קומודראז' הן גבעות, ולכן הזווית הטבעית אפשרה למים לזרום במורד אל סינגדונום. אמות מים עברו דרך טרזייה, המרכז המודרני של בלגרד ולאורך רחוב קנז מיכאילובה.
בשנת 2004, כאשר החלה החפירה העתידית לקניון רצ'יסבה, התגלו במקום שרידי שכבות עתיקות שכללו גם את שרידי תוואי הסוללה הדרום-מערבית והתעלה הכפולה לכיוון רחוב קראליה פטרה. התעלה מהמאה ה-3 הייתה קבורה ומלאה במטבעות, מנורות, קרמיקה וכדי חרס. בסמוך ליישוב זה, בפינת קנז מיכאילובה וקרליה פטרה, התגלה אזור מרוצף אבן מהמאה ה-2. זה היה מרחב ציבורי, שנמצא ממש לפני הכניסה למבצר. כמעט בכל אתר בנייה ברחוב מיכאילו וברחובות הסמוכים בהם מעורבת חפירה ליסודות, מתגלות עתיקות. ממצאים דומים התגלו ב-Kosančićev Venac וב-Tadeuša Košćuškog. שרידים של הקסטרום הרומי מהמאה ה-2 התגלו מתחת ל-Tadeuša Košćuškog במהלך השחזור ביוני 2009. הם נשמרו בכך שנקברו מחדש. ברחוב Cincar Jankova התגלו חמישה קברים מסוף המאה ה-1 וכך גם שלוש התעלות. ארכאולוגים ציפו למצוא תוואי דרום מזרחי של חומות הקסטרום, אך בשל הבליה באזור ויישור השטח, התוואי נהרס לאורך השנים.
היסטוריה > תקופת הכיבושים העות'מאניים והאוסטרו-הונגריים של בלגרד

בתקופת הכיבוש העות'מאני, במחצית הראשונה של המאה ה-16, תיקנו העות'מאנים את אמת המים הרומית הישנה ובנו אחת חדשה לאורך הרחוב עם מזרקות שתייה, שכן השכונות לא יכלו להתפתח ללא מי שתייה. הם גם בנו גנים וחמישה מסגדים עם מהאלות צמודות. כאשר האוסטרים כבשו את בלגרד ב-1717 הם הרסו את הבתים והמסגדים הישנים ובנו מבנים חדשים.
היסטוריה > המאה ה-19

בתקופה זו, נסיך סרביה אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', בנה סביל (česma), אשר נודע בשם מזרקת דליסקה, על שם הרחוב בו נבנתה. היא נהרסה ונבנתה שלוש פעמים בתקופת המאה ה-19. גלגולה הרביעי והנוכחי של המזרקה, נבנה בשנת 1987 במסגרת שחזור גדול של הרחוב, שהסב אותו למדרחוב. המזרקה הנוכחית אינה באותו מיקום כמו הישנה ואינה זהה מבחינת ארכיטקטורה, אך שמרה על אלמנטים רבים מהעיצובים הקודמים. כיום היא ממוקמת מול ארמון "זורה" (המארח את מכון סרבנטס), היא פוסלה על ידי אלכסנדר דרוקו משיש ונצ'אק לבן, ומתוארת כ"אנדרטת המזרקה הישנה".
בתקופה זו, הרחוב לא היה ציר רציף, אלא היה רצף של סמטאות קטנות יותר. מלבד רחוב Delijska, שקיבל את שמו בתקופה העות'מאנית, נקראו חלקים נוספים על ידי משרד הפנים ב-8 בפברואר 1848: Kalemegdanska (קטע שיוצא מרחוב Kralja Petra המודרני לפארק Kalemegdan) ו־Vojvodina (מKralja Petra ועד ה-Terazije). כיום נותר קטע קצר מרחוב דלייסקה והוא מקביל היום לרחוב קנז מיכאילובה המודרני. זהו הרחוב היחיד בבלגרד ששמו שרד מהתקופה העות'מאנית.
באמצע המאה ה-19 גבל חלקו העליון של הרחוב בגנו של הנסיך אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'. לאחר יישום תוכנית ההסדרה של העיר בלגרד משנת 1867 על ידי אמיליאן ג'וסימוביץ', הרחוב קיבל במהרה את המראה והארכיטקטורה הנוכחיים שלו. תוכניתו של יוסימוביץ' סימנה את תחילתו של השינוי הרחב יותר של תכנון העיר לסגנון עירוניות מערבית. לפני ג'וסימוביץ', רק חלק קצר ממה שהוא היום קנז מיכאילובה, הנקרא "Delijska street", התקיים בפועל כרחוב. העבודות לבניית הרחוב החדש החלו באביב 1869. תוכניתו של יוסימוביץ' הפכה בהצלחה את הציר החלקי לרחוב שחיבר ישירות את מרכז העיר בלגרד עם מצודת בלגרד, בכך הוקמה תקשורת ישירה בין השכונות הפנימיות והחיצוניות של העיר. מועצת העיר ייסדה את הוועדה הראשונה שלה לשמות רחובות ב-1864. הוועדה עבדה 6 שנים, וקנז מיכאילובה היה הרחוב הראשון שנבחר לו שם מתוך עבודת הוועדה.
בתים נבנו ברחוב על ידי המשפחות המשפיעות והעשירות ביותר בחברה הסרבית, רובם עסקו במסחר. בשנת 1870, שנתיים לאחר ההתנקשות בנסיך מיכאילו אוברנוביץ', רשויות העיר קראו לרחוב באופן רשמי – Ulica Kneza Mihaila (רחוב הנסיך מיכאל) במקום "Delijska". הקפנה Hajduk Veljko הוקמה ברחוב, והייתה המקום הראשון בו יכלו בני בלגראד לשמוע את הפונוגרף מנגן, בשנת 1896, בעוד שב-1906 הוא הקפנה הוסבה לבית הקולנוע הראשון בעיר.
היסטוריה > המאה ה-20

בתחילת המאה ה-20, הסוחר העשיר ולאדה מיטיץ' פתח את חנות הכלבו הראשונה בבלגרד בקנז מיכאילובה 41. זה היה הבניין הראשון שתוכנן במיוחד להיות חנות גדולה ומודרנית. מיטיץ' יישם חידושים כמו תשלום באשראי ופרסום מודרני של הסחורה.
שנים ספורות לאחר המלחמה, כחלק מתפיסה אנטי דתית, גופים קומוניסטיים אסרו על תהלוכות דתיות (litije (אנ')) בטענה שהן כוללות "גורמים ריאקציוניים". כאשר הארכיבישוף מקנטרברי ביקר בבלגרד במאי 1946, קהל עצום של אנשים התאסף באופן ספונטני בקנז מיכאילובה, ויצר למעשה תהלוכה. כיוון שהשלטון הקומוניסטי זיהה זאת כאירוע אנטי-משטרי, שלחו השלטונות את סוכני ה-OZNA מהמטה שלהם באוביליצ'ב ונאק הסמוך. בעקבות כך התרחשה אלימות משטרתית מאסיבית כלפי משתתפי התהלוכה, שהביאה לעשרות פצועים ועצורים.
ב-1949, מתנדבים צעירים, חברי פעולות עבודת הנוער (ORA) (אנ'), השתתפו בשיקום הרחוב. בשנת 1980 התקבלה תוכנית הרגולציה המפורטת לרחוב וסביבתו ההיסטורית, שתוקפה פג בשנת 2021.
בסוף המאה ה-20, מאזור קניות ברובו, הוא התפתח למרכז התרבותי של העיר. בשנת 1987 בוצע שיקום גדול של קנז מיכאילובה והסבתו למדרחוב. לאחר שישה חודשים של עבודות בנייה, הרחוב נפתח ב-20 באוקטובר 1987. הוא היה מרוצף בלוחות הגרניט השחורים מיאבלניצה. ניטעה שדרת עצי אלון באמצע הרחוב, והוצבו גם מנורות במראה המשחזרות במראן את מנורות הגז ההיסטוריות. לוח הנצחה לאמיליאן ג'וסימוביץ' הוצב ליד מסעדת Ruski car במהלך השחזור, עם הסרת המדרכה הישנה, נמצא לוח ישן שהוקדש למתנדבים הצעירים ששיחזרו את הרחוב ב-1949 ושני השלטים מוצגים כעת זה ליד זה.
כל הפרויקט של השחזור פותח על ידי האדריכל והאורבניסט ברניסלב ג'ובין. העבודות החלו במאי 1987 והסתיימו תוך שישה חודשים, ב-20 באוקטובר. הם כללו גם הכנסת הסקה מרכזית לבנייני הרחוב במקום הסקות פרטיות. ועדת המומחים ניסתה לשנות את הפרויקט, במיוחד את סלילת ה 940 מטרים (3,080 רגל) קטע ארוך מממסעדת "Ruski car" לפארק קלמגדן. המקטע, שרוחבו 16 עד 28 מטרים (52 עד 92 רגל) וכיסה 13,500 מטרים רבועים (145,000 רגל רבוע), היה אמור להיות מרוצף בלוחות עבים של גרניט, אך הוועדה התנגדה לכך. המכון לשימור אנדרטאות עיר, לעומת זאת, התנגד לנטיעת שדרת עצי האלון, שבה 14 עצים, משום שלפני השיקום לא היו עצים ברחוב. ג'ובין הצליח לדחוף את שני הרעיונות שלו. בשנת 1988 שוחזרו גם אזור מסביב לארמון אלבניה, מלון מג'סטיק וקולנוע "ג'דראן", ומזרקה חדשה ומיני אמפיתיאטרון הוצבו בקטע של הרחוב שבו הוא נכנס לכיכר הרפובליקה.
היסטוריה > המאה ה-21

על פי הדיווחים, נכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21, חלק גדול מהנדל"ן ברחוב נמצא בבעלות אילי הון סרבים כמו דראגן ד'וריץ', מירוסלב מישקוביץ', מיודאג קוסטיץ', פיליפ זפטר, רדומיר ז'באניץ', ווג'ין לאזארביץ', טאהיר אנדוביץ' ורדיאבויה דראזביץ'.
באוקטובר 2020 הוכרזה תוכנית רגולטורית חדשה ומפורטת המיועדת לאזור בעיר העתיקה של בלגרד התחום ברחובות Knez Mihailova, Kralja Petra, Uzun Mirkova, Studentski Trg, Vase Čarapića, כיכר הרפובליקה, Sremska, Maršala Birjuzova, Carice Milice, Cara Lazara, Gračanička ו-Pariska, ומשתרע על פני 18 הקטאר (44 acre). היסטוריונים ואנשי שימור אמנות הציעו להרחיב את היחידה המרחבית של קנז מיכאלובה (הוכרזה ב-1964) כך שתכלול את כיכר הרפובליקה, האזור הירוק לאורך רחוב פאריסקה ובלוקים המקיפים את ארמון אלבניה.
בהווה

קנז מיכאלובה הוא נקודת מפגש נפוצה עבור בלגראדים. הרחוב זכה בתואר אחד מהמדרחובים היפים ביותר בדרום מזרח אירופה וניתן שמוע בו את המייתה הרחוב הסואן מאנשים ותיירים. אלפי אנשים מטיילים ברחוב מדי יום מכיוון שזהו השביל הקצר ביותר מ־Terazije לפארק ולמבצר קלמגדן.
הרחוב הוא ביתם של האקדמיה הסרבית למדעים ואמנויות (SANU), Instituto Cervantes, מכון גתה, Institut français de Serbie, כמו גם חנויות מובילות רבות אחרות וכמה בתי קפה.
בדצמבר 2006, מגזין BusinessWeek כלל את הרחוב כאחד מאתרי הקניות הבולטים של אירופה לחג המולד. אפשר למצוא מותגי ביגוד בינלאומיים כמו מנגו, זארה, גאפ, נייקי גברים ונשים, ריפליי, דיזל, טרנובה, ספורה, ניו לוק, סברובסקי, צ'זארה פאצ'יוטי, טלי ווייג'ל, מיס סיקסטי, באטה, באלי, אלדו, Adidas, Vapiano, Monsoon Accessorize ועוד הרבה חנויות.
יתר על כן, הנציגויות של חברות תעופה שונות כגון Aeroflot, flydubai, Emirates, Qantas, Turkish Airlines, Qatar Airways, Ethiopian Airlines, Singapore Airlines ואייר פראנס ממוקמות בקנז מיכאילובה.
מבחינת שווי הנדל"ן, הנכסים ברחוב קנז מיכאילובה ובסביבתו הם מהיקרים ביותר בבלגרד. האישור האחרון לכך התרחש בסוף נובמבר 2007 כאשר מבנה בגודל 485 מ"ר השייך לחברה הממשלתית Jugoexport נמכר תמורת 15 מיליון אירו, אשר מסתכם בכ-32,000 אירו למ"ר (כ-35,741 דולר נכון לתעריפים באוגוסט 2016).
בהווה > קניון ראג'יצ'בה

סמוך לקצה הרחוב, בין קנז מיכאלובה ל-Uzun Mirkova, נבנה מתחם גדול של קניון Rajićeva. זה היה המיקום של ביתו של הפוליטיקאי Toma Vučić Perišić.הוא נהרס ב-1950 ונבנתה במקומו כיכר הטרוליבוס, שנקראה ראג'יצ'בה, על שם הרחוב. בשנת 2000 הוכרזה תחרות עיצוב אדריכלי למיקום זה והפרויקט הזוכה היה זה של מילאנו ולדימיר לויאניקה. בשנת 2003 הוצאו הטרוליבוסים מהמקום ובשנת 2009 ניתן היתר הבנייה של הממשלה. הבנייה עצמה הייתה בעייתית וארוכה. אדריכלים עמיתים היו בעיקר נגד הפרויקט. זוראן מנביץ', נשיא מועדון האדריכלים לשעבר, כינה את הפרויקט "מפלצתי" בעוד שחבר האקדמיה לארכיטקטורה, ברנקו בוז'וביץ', אמר שיש הרבה סוגיות תרבותיות מדוע לא צריך לבנות את זה, וציין רק אחת מהן, העתיקות הרומאיות שנחפרו במקום ונשתמרו בעיר העתיקה של בלגרד מתחת לאדמה. בעיה נוספת הייתה ההשבה, שכן בתים רבים הוחרמו על ידי השלטונות הקומוניסטיים היוגוסלביים לאחר מלחמת העולם השנייה. הבנייה נמשכה שנים. המשקיע הישראלי, "ABD", חברת בת של אשטרום, ציינה את הסיבות לכך כתהליך ארוך ומסובך של קבלת היתרים, בעלות על נכסים בלתי מוסדרים, חיפושים ארכאולוגיים ובעיות פיננסיות עקב המשבר הכלכלי העולמי. המתחם מורכב מקניון, הראשון במרכז בלגרד, בשטח של 15,300 מטרים רבועים (165,000 רגל רבוע), שנפתח ב-14 בספטמבר 2017. בקניון יש חניון תת-קרקעי עם 450 מקומות חניה. חלק גדול בהרבה, מלון מאמא מקלט מפואר בשטח 60,000 מטרים רבועים (650,000 רגל רבוע) נפתח במרץ 2018.
הביקורת על הקמת הקניון נמשכה, הן על מיקומו בחלק הישן של מרכז העיר בלגרד והן על מראה הבניין עצמו, שמתואר כאדריכלות שאינה מתאימה למיקום או כ"גוף זר בקנז מיכאילובה". האדריכל בויאן קובצ'ביץ' אמר כי המבנה גדול פי שניים ממה שהיה מותר בהתחלה וכי, ביכולתו ובמראהו, הוא שם נרדף לאלימות נגד העיר. הוא שאל: "האם ראג'יצ'בה מביא מזל לבלגרד? בקושי". הסופר והשגריר לשעבר דראגן וליקיץ' כינה אותו "תועבה אדריכלית בלב בלגרד – מלתעות פלדה של הקניון שבלע את בניין הספרייה העירונית", בהתייחסו למבנה כמערת ראג'יצ'בה. האדריכל סלובוגן מלדיני אמר כי הפרויקט הרס הן את הארכאולוגיה המקומית והן את הגרעין האדריכלי של העיר, וכי האזור המוגן של קנז מיכאלובה הושפל על ידו.
האדריכל הסרבי המפורסם Mihajlo Mitrović, לעומת זאת, שיבח את הפרויקט ואמר כי מדובר בגאווה של האדריכלות העכשווית בעולם. הפרויקט זכה בפרס לארכיטקטורה בסלון האדריכלים של בלגרד והאדריכלית סניזנה ריסטיץ' כתבה: "יש הרבה ויכוחים על האובייקט הזה. אלה מתנגדים לאובייקט המודרני בליבת העיר העתיקה ומבקשים לראות בית מלוטש ואקלקטי כמו המבנים הללו עם חזיתות מהמאה ה-19, אחרים מוצאים הרבה איכות בבניין המודרני הזה של שטח פתוח וכיכר טרוליבוסים". גם האדריכל ברניסלב סטויקוב שיבח את הבניין ואת הכיכר הקטנה בצד קנז מיכאילובה, וציין כי האדריכל ניצח את המשקיע, שכן הבניין מלא באור ואוויר.
פרויקטים עתידיים

במשך עשרות שנים, מנהרה ארוכה בת 200 מטרים (660 רגל) הוצעה בקטע הסיום של הרחוב. היא תלווה את התוואי של רחוב פאריסקה, בין הרחובות גרצ'אניצ'קה ואוזון מירקובה, ותאפשר להפוך את מפלס הקרקע לרמה עם מזרקה. הרחבה זו של רחוב קנז מיכאלובה תיצור אזור הולכי רגל רציף מהטרזייה, כיכר הרפובליקה וארמון אלבניה ועד לפארק קלמגדן, מבצר בלגרד והנהרות סאווה והדנובה. התכנון עלה כחלק משלב הראשון של המטרו של בלגרד, בין השנים 1973-1982.
גרסה קצת יותר ארוכה של מנהרה, שתעבור מרחוב Gračanička לאנדרטה של Rigas Feraios ברחוב Tadeuša Košćuškog, עלתה מחדש בשנת 2012, בשילוב עם פרויקט חיבור נמל סאוומלה והמבצר. במרץ 2012 פורסם כי הבנייה תחל עד סוף השנה. עם זאת, המתכננים של גרסת שנות ה-70 היו נגד הביצוע, משום שסברו שהמתחם כולו יכול להתקיים רק אם כבר יהיו קווי רכבת תחתית מתפקדים, שנכון ל-2018, עדיין לא בנויים. בשל המחיר, הפסקה כללית של בניית הרכבת התחתית ושינויים מתמשכים במסלוליה, הפרויקט טרם יצא לפועל.
ראו גם

בלגרד
מיכאילו אוברנביץ' השלישי, נסיך סרביה