stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקלאי
היסטוריה

תחום החקלאות התפתח במהלך התקופה הנאוליתית, והמעבר לחקלאות היה אחד מהמאפיינים המגדירים של אותה התקופה. המעבר מחברה של ציידים-לקטים לחברה חקלאית נעשה כאשר האדם החל לעבד את הקרקע כדי לגדל את מזונו. החקלאות עיצבה את התפתחות התרבות האנושית והובילה לשיפור ברווחתו ובריאותו של האדם. בתקופת הברונזה בשומר היו חקלאים רבים (כ-7,000 עד 6,000 שנה לפני זמננו). החקלאים במצרים העתיקה השתמשו במי הנילוס על מנת להשקות את יבוליהם.
הנוהג של גידול בעלי חיים למטרות חקלאיות קיים במשך אלפי שנים. עזים וכבשים בויתו לפני כ-10,000 שנה באסיה. החזירים בויתו לפני כ-9,000 שנה במזרח התיכון ובסין. העדות המוקדמת ביותר לביות סוסים היא מלפני כ-6,000 שנה.
בחברות החקלאיות שלפני המהפכה התעשייתית היוו החקלאיים את מרבית האוכלוסייה.
היסטוריה > התקדמות טכנולוגית

בעוד שבשנות ה-30 של המאה ה-20 היה חקלאי ממוצע בארצות הברית מסוגל לייצר מספיק מזון כדי להאכיל רק שלושה צרכנים אחרים, כיום מייצר חקלאי ממוצע מספיק מזון כדי להאכיל מעל למאה אנשים.
כלים חקלאיים

לצורך עבודת האדמה משתמש החקלאי בכלים שונים, כאשר כל כלי מותאם למטרה שלה הוא מיועד. בחברות מודרניות החקלאיים החליפו את הכלים מסורתיים במיכון מתקדם יותר.
הכנת האדמה – האת משמשת לחפירה והעברת אדמה. המעדר משמש לעידור וחפירה של הקרקע. מחרשה משמשת לחרישת הקרקע ברמה עמוקה, הקלטרת לרמה בינונית והמשדדה לפני השטח. המערג משמש לסימון הקרקע לפני הזריעה.
איסוף היבול – קציר של שיבולים נעשה על ידי מגל או חרמש. מגרפה יכולה לשמש לאיסוף עלים ושיבולים מהקרקע. קלשון משמש להרמה וזריקה של חומרים.
סיכונים מקצועיים

ישנם מספר סיכונים מקצועיים לאנשים העוסקים בחקלאות – חקלאים עובדים ביומיום עם מכונות כבדות ובעלי חיים גדולים אשר יכולות במקרים מסוימים לגרום למוות או לפגיעה חמורה. החשיפה הממושכת לקרני השמש גורמת לנזקים הדרגתיים לעור של חקלאים אשר נמצאים מדי יום במשך שעות ממושכת בשמש.
ראו גם

פלאח
כפר
חווה חקלאית
הערות שוליים

↑  המונח במילוני האקדמיה | מונחי האקדמיה, באתר terms.hebrew-academy.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567834905171  BNE: XX537389  BnF: cb119340264 (data)  GND: 4034399-6  LCCN: sh85047270  NKC: ph127613 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה

הסיסמיוּת באזור ניו יורק (רע"א השוות או גדולות ממגניטודה 3). הנתונים מהמכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS, למעלה) וממרכז המידע הלאומי לרעידות אדמה (NEIC, למטה). באיור העליון, עיגולים אדומים סגורים מראים את מוקדי רעידות האדמה בין 1924–2006. עיגולים שחורים פתוחים מראים את הרעידות הגדולות יותר של השנים 1737, 1783 ו-1884. הקווים הירוקים הם מערכת ההעתקים של Ramapo.
הרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה (באנגלית: Seismicity of the New York City area) היא נמוכה יחסית. נְיוּ יוֹרְק פעילה פחות מבחינה סייסמית מקליפורניה, מכיוון שהיא רחוקה מכל גבול שבין לוחות טקטוניים. רעידות אדמה גדולות והרסניות תוך-לוחית (Intra-Plate Earthquake(אנ') להבדיל מ-Inter-Plate Earthquakes(אנ')) הן נדירות יחסית. כאשר הן אכן מתרחשות בצפון-מזרח ארצות הברית, האזורים המושפעים מהם גדולים בהרבה מאשר רעידות אדמה במגניטודה דומה בחוף המערבי של ארצות הברית. רעידת האדמה הידועה הגדולה ביותר באזור העיר ניו יורק התרחשה בשנת 1884, כנראה במקום כלשהו בין ברוקלין לסנדי הוק(אנ') (הממוקמת בדרום מפרץ ניו יורק התחתון ושייכת לניו ג'רזי), והייתה בגודל מוערך של כ-5 בסולם ריכטר. רעידות האדמה בניו יורק בשנים 2023 ו-2024 היו רעידות רדודות.
ניו יורק העיר

ניו יורק היא עיר במדינת ניו יורק והעיר המאוכלסת והצפופה ביותר בארצות הברית. לניו יורק שטח עירוני מהגדולים בעולם והיא מהווה עיר עולם בשל השפעתה העצומה על התקשורת, הפוליטיקה, הכלכלה, החינוך, הבידור, התרבות, האמנות והאופנה. לניו יורק מספר כינויים, כגון "התפוח הגדול" ו"העיר שלא ישנה"
העיר ניו יורק מורכבת מחמישה רבעים: מנהטן' הברונקס, ברוקלין, קווינס וסטטן איילנד. אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינה אתנית, נכון לשנת 2024 ניו יורק מונה 8,097,282 תושבים המשתכנים בשטח של 1,214 קילומטר רבוע. לאוכלוסייה זו יש להוסיף כ-170,000 תיירים בממוצע כל יום.
ניו יורק ממוקמת בצפון-מזרחה של ארצות הברית, בדרום-מזרחה של מדינת ניו יורק, ובערך באמצע הדרך שבין וושינגטון ובוסטון. מיקומה של העיר על אגנו של נהר ההדסון, אשר נשפך לנמל טבעי (מפרץ ניו יורק העליון) ומשם לאוקיינוס האטלנטי, עזר לעיר להתפתח כעיר מסחר. רובה של העיר בנוי על שלושה איים, מנהטן, סטטן איילנד ולונג איילנד, מה שהופך כל חלקת אדמה לנדירה, ומעודד את צפיפות האוכלוסייה.
הגאולוגיה של העיר ניו יורק

הרבעים של העיר ניו יורק משתרעים על הגבול בין שני מחוזות גאולוגיים של צפון-מזרח יבשת אמריקה. ברוקלין וקווינס, הממוקמות בלונג איילנד, הן חלק ממישור החוף המזרחי. לונג איילנד עצמה היא מורנה מסיבית שנוצרה בשוליים הדרומיים של מעטפת הקרח לורנטייד(אנ') במהלך עידן הקרח האחרון. הברונקס ומנהטן שוכנות בקצה המזרחי של אגן הביקוע של ניוארק(אנ'), שהוא גוש של קרום כדור הארץ ששקע כלפי מטה במהלך התפוררותה של יבשת העל פנגיאה בתקופת הטריאס. סיל הפליסיידס לאורך הגדה המערבית של נהר ההדסון לחופיו של ניו ג'רזי, חושף סלע עתיק שהותך בעבר הרחוק, ושמילא את האגן שח ניוארק. המסלע העומד בבסיס חלק גדול של מנהטן מורכב משלוש תצורות סלע: מנהטן שיסט, שיש טוקההו(אנ') ופורדהאם גנייס, ומכסים את האזור הפיזיוגרפי שנקרא מנהטן פרונג'(אנ'). אלה סלעים מטמורפים (מותמרים בעברית) חזקים וקומפיטנטים שנוצרו כאשר יבשת העל פנגיאה נוצרה הם המתאימים היטב ליסודות גורדי השחקים של מנהטן. בסנטרל פארק יש מחשוף מפורסם של "מנהטן שיסט" שנקרא "סלע העכבר"(אנ') ועוד מחשופים דומים ברחבי הפארק.
מבחינה גאולוגית, מאפיין עיקרי של המצע הסלעי של מנהטן הוא, שבסיס הסלע של האי מתנשא הרבה יותר קרוב לפני השטח מגשר הנרי הדסון בקצהו הצפוני ועד רחוב 29, שם הוא "צולל" כמה מאות מטרים עד רחוב קאנאל וככר וושינגטון(אנ'), ושם מרחוב צ'מברס(אנ') וככר וושינגטון, הסלע עולה בהדרגתיות קרוב לפני השטח עד למנהטן תחתית והבאטרי פארק. ביניהם, העמק המבני מרובד במשקעים של טיל קרחוני או מורנה. כלומר, במנהטן עילית, במידטאון מנהטן ובלואר מנהטן, הסלעים הקומפיטנטיים קרובים לפני השטח, ובאזור שבין רחוב 29 ורחוב קאנאל, הסלע עמוק מאד ביחס אליו. הדעה הרווחת הייתה, שקרבת הסלע אל פני השטח במידטאון, היא הסיבה העיקרית להתקבצותם של גורדי השחקים באזור זה וברובע הפיננסי של ניו יורק, ולהיעדרם על פני השטח שבין שני האזורים הללו. עם זאת, מחקר הראה שלגורמים כלכליים היה חלק גדול יותר במיקומם של גורדי שחקים אלה.
מאידך, הרבעים קווינס וברוקלין, וחלקים מרובע סטטן איילנד, "מונחים" על משקעים אלוביאליים וקרחוניים. עוביים משתנה בין עשרות מטרים (עד כ-45 מ' במקומות שהמשקעים שם המפותחים ביותר), לבין מטרים בודדים. האתרים שיושבים על המשקעים הללו בעובי של מטרים בודדים, מועדים לפורענות במקרה של רעידת אדמה, גם אם רחוקה יחסית מהעיר. זאת כי המצע הבלתי מלוכד שעוביו מטרים ספורים, ואשר מונח על סלעים עתיקים וקומפיטנטיים, עלול ליצור תופעה של תגובת אתר סייסמית, בה מתרחשת הגברה משמעותית של תאוצות הקרקע, ביחס לצפוי באתרים שבמנהטן ובברונקס שמונחים על סלעים קומפיטנטיים - שם לא צפוי שתתקיים תופעה זו.
טקטוניקה אזורית

השוליים היבשתיים האטלנטיים של צפון-מזרח ארצות הברית הם שוליים פסיביים מבחינה טקטונית. כלומר, אינם נמצאים בתנועה ביחס לכל לוח טקטוני אחר. הסיסמיות של צפון מזרח ארצות הברית נחשבת בדרך כלל כנובעת מאזורי חולשה עתיקים, המופעלים מחדש בשדה המאמצים של ימינו. במודל זה, מישורי העתקים קיימים שנוצרו במהלך אפיזודות גאולוגיות קדומות, נמשכים בקרום התוך-לוחי, ורעידות אדמה תוך-לוחיות מתרחשות כאשר הלחץ של ימינו משתחרר לאורך אזורי חולשה אלו. המתח הגורם לרעידות האדמה נחשב בדרך כלל כנגזר מעמקי הביקוע של ימינו ברכס המרכז אטלנטי.
ברדיוס של 100 ק"מ מהעיר ניו יורק, יש רמת ביניים של פעילות סייסמית, יותר ממה שנצפה במרכז מדינת ניו יורק. היא לא פעילה סיסמית כמו קליפורניה, שנמצאת בגבול לוחות טרנספורמציה של תנועה אופקית ימנית, אבל רעידות אדמה גדולות ומזיקות מתרחשות. יתר על כן, כאשר רעידות אדמה נדירות אלו במזרח ארצות הברית מתרחשות, האזורים המושפעים מהן גדולים בהרבה מאשר רעידות אדמה במערב ארצות הברית באותה מגניטודה. מערכת ההעתק של Ramapo(אנ') נחשבת בדרך כלל למערכת השבר הפעילה ביותר באזור העיר ניו יורק. הערכת השכיחות של אירועים סיסמיים בעוצמה בינונית או גבוהה, מהווה בעיה עבור החוקרים, שאינם מסוגלים לקשר היטב את רעידות האדמה באזור, עם מבנים גאולוגיים ספציפיים, כשאין תיעוד אינסטרומנטלי (מסייסמוגרפים) עבור רעידות האדמה ההיסטוריות הבולטות.
רעידות אדמה בולטות

רעידת האדמה הידועה הגדולה ביותר בעיר ניו יורק התרחשה בשנת 1884, כנראה בנקודה כלשהי בין ברוקלין לסנדי הוק, והיא הייתה במגניטודה משוערת של כ-5 בסולם ריכטר. עבור רעידת אדמה זו, דווח על תצפיות של לְבֵנים שנפלו וטיח סדוק באזורים שבין מזרח פנסילבניה למרכז קונטיקט, והעוצמה הסייסמית המקסימלית שדווחה הייתה בשני אתרים במערב לונג איילנד: ג'מייקה, קווינס,(אנ'); והעיירה אמיטיוויל(אנ'). שתי רעידות אדמה נוספות במגניטודה 5 בקירוב, התרחשו באזור זה בשנת 1737, וברעידת האדמה בניו ג'רזי בשנת 1783(אנ').
רעידת האדמה בווירג'יניה (2011), במגניטודה של 5.8 שמוקדה היה בצפון וירג'יניה, ושהתרחשה ב-23 באוגוסט 2011, הורגשה על ידי דיירי כמה בניינים במנהטן - יותר מ-320 ק"מ צפונית למוקד הרעידה, וגרמה נזק לבנייה פיזית קלה בברוקלין. היו כמה שיבושים, כולל פינויים מבניינים ועיכובים בשדות תעופה, וגם שירות הרכבות אמטרק בתחנת פן התעכב.
ב-5 באפריל 2024 פגעה באזור רעידת אדמה במגניטודה 4.8(אנ'), שמרכזה היה ליד תחנת וויטהאוס, ניו ג'רזי(אנ'). לא דווח על פציעות או נזק. זוהי רעידת האדמה בעוצמה הגבוהה ביותר באזור מאז 1884. העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה באזור האפיצנטר - VI בסולם מרקאלי. רעידה עוקבת במגניטודה 3.8 התרחשה באותו יום קרוב לגלדסטון, ניו ג'רזי(אנ'), והורגשה במנהטן ובברוקלין.
ההעתקים באזור ניו יורק

העתק Ramapo, המסמן את הגבול המערבי של אגן הביקוע של ניוארק(אנ'), נתפס כַּמאפיין הפעיל סייסמית של אזור זה, אך קשה להבחין באיזו מידה שבר רמאפו, או כל מבנה גאולוגי ממופה אחר באזור, עלול להיות מקור לרעידות אדמה עתידיות, יותר מאשר כל מבנה אחר של האזור. אזור השבר של Ramapo משתרע על פני יותר מ-300 ק"מ בניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. זוהי מערכת של העתקים בין צפון הרי האפלצ'ים ואזורי הפידמונט(אנ') ממזרח. שבר זה הוא אולי אזור השבר הידוע ביותר באזור המיד-אטלנטיק, וידוע כי כמה רעידות אדמה קטנות מתרחשות בסביבתו. לאחרונה, הידע הציבורי על ההעתק גדל - במיוחד לאחר שנות ה-70, כאשר התברר שתחנת הכוח הגרעינית "אינדיאן פוינט"(אנ') במחוז ווסטצ'סטר, ניו יורק, ממוקמת בקרבתו.
אין מספיק ראיות כדי לטעון באופן חד משמעי, למתאם חזק של רעידות אדמה באזור ניו יורק עם העתקים ספציפיים או מבנים גאולוגיים אחרים באזור זה. רעידת האדמה הגדולה ביותר שהשפיעה על העיר ניו יורק ב-1884, כנראה לא הייתה קשורה לשבר רמאפו, מכיוון שתאוצות הקרקע הגדולות ביותר מאותה רעידת אדמה, התרחשו בלונג איילנד - רחוק למדי מהביטויים של שבר רמאפו על פני השטח. הקשר בין העתקים ורעידות אדמה באזור ניו יורק, מובן כיום כמורכב יותר מכל קשר פשוט של רעידת אדמה ספציפית עם שבר ספציפי ממופה. מחקר משנת 2008 טען, כי רעידת אדמה במגניטודה 6 או 7 עשויה לנבוע מאזור השבר של Ramapo, שתוליד כמעט בוודאות מאות ואף אלפי הרוגים ונזק של מיליארדי דולרים. במחקר של כ-400 רעידות אדמה במהלך 300 השנים האחרונות נמצא, שיש אזור שבר נוסף המשתרע מאזור השבר של Ramapo לדרום מערב קונטיקט, כפי שניתן לראות במפת קווי ההעתקים משמאל. רעידות האדמה באזור זה מפוזרות, ללא ריכוז מסוים של פעילות לאורך שבר ראמאפו, או לאורך אזור השבר המשוער, המשתרע לתוך דרום מערב קונטיקט.
תחנת הכוח הגרעינית אינדיאן פוינט

ממש ליד הקצה הצפוני של העתק רמאפו, נמצאת תחנת הכוח הגרעינית "אינדיאן פוינט"(אנ'), שנבנתה בין השנים 1956 ל-1960 על ידי חברת אדיסון קונסולידייטד(אנ'). המפעל פעל מ-1963 עד 2021, והיה נתון למחלוקת סביב החשש שרעידת אדמה מהעתק רמאפו תיפגע בתחנת הכוח. השאלה האם העתק רמאפו אכן מהווה איום על תחנת הכוח הגרעינית הזו נותרה פתוחה. תחנת הכוח הגרעינית אינדיאן פוינט נועדה לעמוד בעוצמה סייסמית VII על פי סולם מרקאלי. אין הסכמה לגבי עוצמת הרעידה שהמפעל יכול לעמוד בו, אך ההערכה של מפעיל המפעל היא, שהיא תוכל לעמוד ברעידת אדמה (סמוכה) במגניטודה 6.
התוכנית להפחתת סיכונים (סייסמיים) בניו יורק

בחודש מאי 2024, חוּדָש תוקפה של התכנית להפחתת סיכונים בעיר ניו יורק, ואומצה תוכנית מעודכנת לחמש השנים הבאות. זאת בהתאם לחוק להפחתת אסונות משנת 2000(אנ'). הצו בעניין זה שיצא מטעם ראש העירייה, מציין כי התכנית אושרה עוד קודם לכן, על ידי הסוכנות הפדרלית לניהול חירום ("FEMA")(אנ'), ומקבע את NYCEM(אנ') כסוכנות האחראית לניטור, הערכה ועדכון של התוכנית להפחתת הסיכונים בהתאם לחוק להפחתת אסונות.
התוכנית להפחתת סיכונים (סייסמיים) בניו יורק > תוכנית פעולה

תוכנית הפעולה מתייחסת לכלל הסיכונים, כשהסיכון מרעידת אדמה הוא רק אחד מהם. יתרה מזאת, לפי חישוב ההסתברות להתרחשות אירוע אסוני מסוג כלשהו, רעידת אדמה "לוקחת" בסך הכל 7.1% מסך כל ההסתברות (100%) לאירוע אסוני. האירועים המובילים במערך ההסתברויות המחושבות הם: הצפות 30%; סערות חוף 21.8%; אסונות לא טבעיים (טרור, פיצוץ, דליפת חומרים מסוכנים וכיוצא בזה) 10.4%; גלי חום 7.4%; ורק אחר כך, רעידת אדמה 7.1%.
הסוכנות הפדרלית לניהול חירום (FEMA) ומחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית (HUD), מספקות סכום משמעותי למימון פעולות להפחתת סיכונים בעיר ניו יורק. מימון זה מוענק באמצעות תוכניות כמו תוכנית המענקים להפחתת הסיכונים של FEMA (HMGP) ותוכנית ה-Community Development Block Grant (CDBG) של HUD. אלה מגיעים בסך הכל לכמעט מיליארד דולר, ובמימון: פדרלי - 43.4%; מימון מדינתי - 10.9%; מימון עירוני - 41%; מימון פרטי - 3.1%; ומקורות נוספים בסך 21%.
הפעולות הממומנות מתחלקות לקטגוריות הבאות: הגנת חוף ומשאבי טבע; שירותי חירום; מיזמים תשתיתיים; מדיניות מניעה; הגנת רכוש; חינוך ומודעות ציבורית.
מינהלת החירום של העיר ניו יורק (NYCEM), מציגה מפה עם כל המיזמים שבקטגוריות השונות, וניתן לצפות בה ב- Mitigation Actions Map. הצבת הסמן של המחשב על כל סימן במפה ולחיצה על הכפתור השמאלי, מציגה את מהות המיזם ומספרו. בנוסף, תחת הכותרת Mitigation Actions Database, ניתן לבחור במיזמים השונים לפי קטגוריות שונות, ואז מופיע פירוט נוסף, לרבות עלויות, ודוח מצב אודות המיזם (בהליך תכנון, או בהליך ביצוע, או הושלם וכיוצא בזה).
פליטה אקוסטית

פליטה אקוסטית (באנגלית: Acoustic Emission) היא תופעה פיזיקלית של פליטת קול עקב דפורמציה או התפתחות שבר בחומר. מקורות פליטה אקוסטית בחומרים מבניים (מתכות, חומרים מרוכבים, עץ) הם פגמים מקרוסקופיים או מיקרוסקופיים שונים, כגון סדקים, אי-רציפויות, חללים ותכלילים של חומרים זרים אשר מתפתחים בגוף השרוי בתנאי מאמץ על ידי כוח חיצוני משתנה או קבוע, לחץ פנימי או שינוי טמפרטורה. מקורות נוספים של פליטה אקוסטית יכולים להיווצר בזמן שינויים מבניים בחומר. תהליך התפתחות הפגמים מלווה בשחרור אנרגיה בצורה של גלי מתח (stress waves) אשר מתפזרים בתוך החומר. טווח התדרים של הפליטה אקוסטית נע בין 20 KHz -1 MHz. שיטת בדיקה לא הרסנית המתבססת על תופעת הפליטה האקוסטית נקראת שיטת פליטה אקוסטית. השיטה מאפשרת זיהוי ומיקום (איור 1) של מקורות הגורמים לפליטה אקוסטית בחומר על ידי חיישנים פיזואלקטריים. טכנולוגיות מתקדמות מאפשרות זיהוי סוג הפגם והערכת רמת סיכונו.
היסטוריה

ההיסטוריה של הפליטה האקוסטית מתחילה למעשה מתקופת האדם הקדמון. כבר בתקופה זאת, הקדמונים הבחינו והשתמשו בקולות שנשמעו במהלך שבירתם של אבנים, עץ או חרסינה. כך למשל במהלך הכנת כלי החרס, פליטת הקול ממנו סייעה בשליטת קצב קירורה, כל זאת על מנת לקבל כלי חרס איכותיים ללא סדקים.
התצפית והרישום הראשונים של התופעה, נעשו על בדיל, בידי ג'אבר בן חיאן, אלכימאי ערבי מהמאה השמינית לספירה. עם זאת, מחקרים מדעיים של התופעה בחומרים הנדסיים שונים בוצעו רק בתחילת המאה העשרים וקיבלו תאוצה בשנות ה-50 וה- 60 של מאה זו עם פיתוח יישומים הנדסיים של פליטה אקוסטית כשיטת בדיקה בלתי הורסת (בל"ה). בעקבות המחקרים, התגלה שניתן לזהות ולנתח את אותות הפליטה האקוסטית, אשר מספקות מידע אודות הפגם ומקורו בחומר ולכן ניתן להשתמש בתופעת הפליטה האקוסטית על מנת לבצע בל"ה. בשנות ה-60 המאוחרות, הוקמה חברה ראשונה שהציעה בל"ה על בסיס פליטה אקוסטית.
יישומים

היום קיים מגוון רחב של יישומיים תעשייתיים של בדיקות בעזרת פליטה אקוסטית כגון: בדיקות מכלי לחץ עשויים ממתכת או חומרים מרוכבים, צנרת, בקרת איכות ריתוכים, בדיקות מבני בטון ובטון מזוין כמו גשרים ומנהרות. יתר על כן, באמצעות פליטה אקוסטית ניתן ללמוד על תכונות שונות של חומרים.
השיטה מיושמת גם בתעשיות התעופה, החלל והים. קיימים גם תחומים נוספים כמו רפואה, בהם השימוש בשיטה עדיין בשלבי פיתוח. דוגמה ליישום מעולם הרפואה הוא בדיקת התאמתם של שתלים אורתופדיים לתנאי העבודה בסביבות עוינות. בשנים האחרונות ישנם עבודות החוקרות קצבי תגובות כימיות באמצעות פליטה אקוסטית.
נוסף לזיהוי פגמים אופייניים כמו שבר התעייפות, קורוזיית מאמצים וסדקים שונים ניתן לזהות באמצעות פליטה אקוסטית תקלות בשסתומים, במערכות מכניות וכן נזילות בצנרות ובמכלים. תחום המחקר והפיתוח של שיטת הפליטה האקוסטית מתמקד כיום בחקר תכונות החומרים ולימוד התנהגותם בתנאים סביבתיים קשים ותחת מאמצים שונים.
הפליטה האקוסטית ייחודית מבין שיטות בל"ה בשני היבטים עיקריים:
הבדיקה מגלה תהליכים דינמיים בחומר עקב התפתחות שבר או דפורמציה או שינוי מבני בחומר ובכך למשל ניתן להבדיל בין פגמים מתפתחים או סטטיים.
בדיקה בעזרת פליטה אקוסטית נעשית בדרך כלל בתנאי עבודה רגילים של המבנה עם מספר מצומצם של חיישנים אשר בודקים את כלל המבנה בו זמנית.
ציוד המדידה

הציוד הבסיסי למדידת פליטה אקוסטית מורכב ממספר פריטים:
חיישן פיאזואלקטרי הממיר זעזוע מכני על פני המבנה לאות חשמלי. החיישן מורכב מגוף מתכתי עם אלמנט קרמי פיאזואלקטרי (איור 2א').
מגבר שתפקידו להגביר את האות החשמלי שמתקבל מהחיישן הפייזואלקטרי. המגבר יכול להיות כיחידה נפרדת (איור 3) או מותקן בגוף החיישן (איור 2ב').
כרטיס מחשב לקליטה, מספור ועיבוד אותות.
כבלים לחיבור כל חלקי המערכת.
במהלך ביצוע המדידה התכונות המאפיינות את הגל\ים הנפלט\ים כגון: אמפליטודה, אנרגיה, משך האירוע, ספירות, תדר ממוצע וכו' (איור 4), מחושבות באמצעות כרטיס ותוכנה ייעודיים ונשמרות בתוך קובץ במחשב.
הערכת מיקום הפגמים

באמצעות שיטת הפליטה האקוסטית ניתן למקם את האזורים בהם ישנה פעילות אקוסטית עקב התפתחות הפגמים. לצורך כך פותחו מספר שיטות מיקום כאשר שימוש בשיטה זו או אחרת תלוי בגאומטריית הגוף הנבדק וברמת הדיוק הנדרשת.
שיטות המיקום המתבססות על שלושה עקרונות עיקריים:
חישוב הפרשי זמנים בין הגעת האותות לחיישנים.
קרוס קורלציה בין האותות המתקבלים.
מיקום אזורי – החיישן בעל האמפליטודה או האנרגיה הגבוהה ביותר הוא הקרוב ביותר למקור האירוע.
המיקום הליניארי הוא דוגמה לשימוש הנפוץ ביותר במיקום בשיטת הבדלי זמן. השיטה מבוססת על הבדלי זמן בין הגעת האותות המתקבלים בשני חיישנים סמוכים למקור ומיושמת בדרך כלל למציאת מיקום פגמים בצינורות (איור 4). חישוב המרחק מתבצע באמצעות הנוסחה הבאה:
d={\frac {1}{2}}{(D-\Delta T\cdot V)}
כאשר:
d- מרחק בין המקור לגלאי הקרוב יותר.
D- מרחק בין גלאים.
V- מהירות קול בחומר.
יתרונות ומגבלות שיטת הפליטה האקוסטית > יתרונות

לשיטה יש מספר רב של יתרונות ייחודיים, ובכללם:
זיהוי מוקדם של פגמים וסדקים בשלבי התפתחות.
רגישות גבוהה (יכולת זיהוי של פגמים מיקרוסקופיים).
ניתן להבדיל בין פגם מתפתח לפגם יציב.
יכולת ביצוע בדיקה בתנאי עבודה אמתיים ובזמן אמת.
אין צורך בסריקה של כל פני שטח החלק הנבדק.
התקנה פשוטה ללא צורך בהסרת אזורים גדולים של בידודים או הכנות פני שטח מיוחדות.
יכולת מיקום מדויק של אזורים פגומים.
על ידי פענוח תוצאות ניתן לדעת את סוג הפגם ורמת חומרתו.
יתרונות ומגבלות שיטת הפליטה האקוסטית > מגבלות

הבדיקה נעשית בתנאי מאמץ רגילים של המבנה.
פענוח נתונים מורכב ודורש מומחיות ומיומנות גבוהה.
הגדרת סוג הפגם ורמת הסיכון נעשות על ידי שיטות פענוח מתקדמות.
הערכת מיקום פחות מדויקת בהשוואה לשיטות מקומיות אקטיביות. הטעות האופיינית יכולה להיות כ-5-10% מהמרחק בין החיישנים.
קהילות

מספר ארגונים בינלאומיים העוסקים בתחום פליטה אקוסטית הולך וגדל עם הזמן. בין התפקידים החשובים של ארגונים אלה הם חקר והפצה של השיטה. בין הגופים הגדולים נמנים:
Acoustic Emission Working Group (AEWG) USA
Japanese Committee on Acoustic Emission (JCAE)
European Working Group on Acoustic Emission (EWGAE)
אלפקה סורית

אלפקות סוריות
האלפקה הסורית היא אחת משני גזעים של האלפקה ביחד עם אלפקת ההואקיה.
מתוך 3.7 מיליון פריטים בעולם, עשרה אחוזים הם מגזע הסורי. האלפקה נקראת על שם הר סורי בדרום פרו. מחקר אחד גילה שלאלפקות סוריות יש שערות בקוטר של פחות מ-35 מיקרומטר בתדירות נמוכה יותר. אפשר להרביע את האלפקות הסוריות כדי להכין מהפרווה מעילים.
הערות שוליים

↑  Investigation of the dyeing characteristics of alpaca fibers (Huacaya and Suri) in comparison with wool, ינואר 2015
↑  Comparison of Fiber and Cuticular Attributes of Alpaca and Llama Fleeces, פברואר 2016
↑  Measurement of luster in Suri alpaca fiber, אוגוסט 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חופזי מנומר

| חופזי מנומר |
| --- | --- |
 חופזי מנומר בלבוש קיץ, פלורידה, ארצות הברית
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חופמיים
סוג:: חופזי
מין:: חופזי מנומר
שם מדעי
 Pluvialis squatarola ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של חופזי מנומר   מקייץ   חולף   חורף

חוֹפָזִי מְנֻמָּר (שם מדעי: Pluvialis squatarola) הוא חופמי גדול יחסית המתרבה באזורים הארקטיים. זהו מין הנודד למרחקים ארוכים, עם תפוצה חופית גלובלית בחורף.
בישראל הוא חולף וחורף מצוי, ומקייץ נדיר.
טקסונומיה

החופזי המנומר תואר רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Tringa squatarola. כעת הוא מסווג יחד עם שלושה חופזים אחרים בסוג חופזי, Pluvialis, שהוגדר על ידי האורניתולוג הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון בשנת 1760.
שם הסוג הוא לטיני והוא קשור לגשם: pluvia = "גשם" בלטינית. זאת כיוון שבעבר חשבו, שבני סוג זה מתלהקים לפני שגשם יורד. שם המין squatarola הוא גרסה לטינית למילה Sgatarola, שם ונציאני לסוג של חופמי.
השם הנפוץ באנגלית המשמש למין זה שונה בחלקים שונים של העולם. הוא ידוע בדרך כלל כ"חופמי אפור" (Grey plover) בעולם הישן ו"חופמי שחור-בטן" (Black-bellied plover) בעולם החדש.
ישנם שלושה תת-מינים מוכרים:
P. s. squatarola (לינאוס, 1758) - מקייץ בצפון אירואסיה ובאלסקה; חורף במערב ודרום אירופה, באפריקה, בדרום ומזרח אסיה, באוקיאניה ובמערב אמריקה
P. s. tomkovichi (אנגלמואר ורוזלאר, 1998) - מקנן באי ורנגל (צפון מזרח סיביר)
P. s. cynosurae (ת'אייר ובנגס, 1914) - מקנן בצפון קנדה; חורף לאורך חופי צפון ודרום אמריקה
תיאור

אורכו של החופזי המנומר כ-27–30 ס"מ, עם מוטת כנפיים של 71–83 ס"מ, ומשקל של 190–280 גרם (העולה עד 345 גרם בזמן ההכנה לנדידה). באביב ובקיץ (סוף אפריל או מאי עד אוגוסט), לבוגרים ניקוד בשחור-לבן על הגב והכנפיים. הפנים והצוואר שחורים עם גבולות לבנים. החזה והבטן שחורים והעל-שת לבן. הזנב לבן עם פסים שחורים. המקור והרגליים שחורים. מופע הקיץ מתחלף לניצוי חורף באמצע אוגוסט עד תחילת ספטמבר ונשמר עד אפריל. לבוש החורף אפור, עם חזה מנומר אפור ובטן לבנה. ניצוי של צעירים - הנמשך עד גיל שנה בערך - דומה לניצוי החורף הבוגר אך עם הנוצות גב שחורות יותר עם שוליים בגוון לבן-שמנת. בכל המופעים, יש ניצוי שחור בבסיס התת-כנף וב"שחי", תכונה שמבדילה אותו בקלות משלושת מיני החופזי האחרים במעוף. על הקרקע, ניתן לזהות אותו גם משאר מיני חופזי לפי המקור הכבד והגדול יותר שלו (כ-24–34 מ"מ).
תפוצה ובית גידול

בית הגידול שלו הוא איים ארקטיים ואזורי חוף לאורך החופים הצפוניים של אלסקה, קנדה ורוסיה. המין מקנן על הקרקע בטונדרה פתוחה ויבשה עם ראות טובה; הקן הוא גומה רדודה מחצץ. בתטולה ארבע ביצים (לעיתים רק שלוש) המוטלות בתחילת יוני, עם תקופת דגירה של 26–27 ימים; האפרוחים עוזבים את הקן בגיל 35–45 ימים.
הם נודדים לאזורי החריפה באזורי חוף ברחבי העולם. בעולם החדש הם חורפים מדרום-מערב לקולומביה הבריטית ומסצ'וסטס דרומה לארגנטינה וצ'ילה, במערב העולם הישן מאירלנד ודרום-מערב נורווגיה דרומה לכל חוף אפריקה ועד דרום אפריקה, ובמזרח העולם הישן, מדרום יפן דרומה לאורך כל החוף הדרומי. אסיה ואוסטרליה, עם פרטים בודדים שמגיעים עד לניו זילנד. רוב הנודדים לאוסטרליה הם נקבות.
החופזי המנומר עורך באופן סדיר מסעות חוצי-יבשות מעל אסיה, אירופה וצפון אמריקה, והוא מזדמן נדיר על הקרקע. הוא נוחת מדי פעם כאשר נאלץ לרדת בשל מזג אוויר קשה, או כדי לאכול על חופי אגמים גדולים מאוד כמו האגמים הגדולים, שם הוא חולף נפוץ.
התנהגות ואקולוגיה > רבייה

צעירים לא מתרבים עד גיל שנתיים, והם בדרך כלל נשארים בשטחי החריפה עד הקיץ השני שלהם.
התנהגות ואקולוגיה > הרגלי אכילה

הם מחפשים מזון בחופים ובמשטחי גאות, בדרך כלל דרך באמצעות ראייה, בניגוד לרוב החופמים שמתבססים יותר על גישוש. המזון מורכב מרכיכות קטנות, תולעים רב-זיפיות, סרטנים וחרקים. הוא פחות חברותי משאר מיני החופזי, אינו יוצר להקות שיחור מזון צפופות, אלא ניזון בפיזור רחב על חופים, עם ציפורים מרוחקות אחת מהשניה. עם זאת, הם ייצרו להקות צפופות על תאי גאות.
החופזי המנומר הוא מין חששן, ולרוב יהיה הראשון לקרוא קריאות אזהרה ולברוח בעת זיהוי סכנה מתקרבת, ובשל כך משמש כ"שומר תורן" בלהקות מעורבות של חופמאים.
סטטוס

בשל היותו מין נפוץ עם תפוצה כלל-עולמית, ובשל אזורי הקינון הארקטיים שלו, מתקשים באומדן מדויק של האוכולוסיה הכוללת של המין; אך משערכים אותה בכ-840,000 פרטים. האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) קבע כי רמת האיום על החופזי המנומר היא "ללא חשש". זהו אחד המינים שעליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירואסייתים (AEWA).
גלריה

פרט בלבוש חורף מהתת-מין האמריקאי, צפון קרוליינה
צעיר ממנדוסינו, קליפורניה
פרטים בתעופה, סנטה ברברה, ארצות הברית. ניתן להבחין בניצוי השחור בתת-כנף
איור של זוגות חופזי מנומר וחופזי זהוב
ביצת חופזי מנומר, אוסף מוזיאון טולוז
סרטון המראה את לבוש הקיץ לעומת לבוש החורף