stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדי סיבריאן
הערות שוליים

↑  According to the State of California. California Birth Index, 1905–1995. Center for Health Statistics, California Department of Health Services, Sacramento, California
↑  Keck, William (23 באפריל 2008). "'Betty' spices up its salon, stories and guest stars". usatoday.com. נבדק ב-1 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ausiello, Michael (4 באוקטובר 2006). "Find Out Why Gale Harold Vanished!". tvguide.com. נבדק ב-21 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adalain, Josef (16 בנובמבר 2006). "Fox extends 'Death's' life". variety.com. נבדק ב-21 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ausiello, Michael (27 בספטמבר 2007). "Exclusive: Samantha Who? Snags Eddie Cibrian, Lost's Sanchez". tvguide.com. נבדק ב-21 בנובמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Matt Mitovich (24 ביוני 2009). "CSI: Miami Gets Hotter as Eddie Cibrian Joins Cast". TV Guide Online. נבדק ב-25 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ausiello, Michael (17 ביוני 2010). "Scoop: 'CSI: Miami' cuts Eddie Cibrian". Entertainment Weekly. אורכב מ-המקור ב-19 ביוני 2010. נבדק ב-17 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andreeva, Nellie (11 במרץ 2011). "Pilot Scoop: Eddie Cibrian Scores Playboy Lead". TV Line. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "NBC cancels controversial 'Playboy Club'". Entertainment Weekly. 4 באוקטובר 2011. נבדק ב-4 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ausiello, Michael (13 ביולי 2016). "Rosewood Update: Eddie Cibrian Tapped to Replace Brian Austin Green". tvfanatic. נבדק ב-9 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Zach (6 בינואר 2013). "Brandi Glanville Donates Wedding Dress to Army Wife 2 Years After Eddie Cibrian Divorce". Us Weekly. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chiu, Alexis (29 באוגוסט 2009). "Eddie Cibrian Is 'Committed to Being a Devoted Father'". People. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eddie Cibrian and Brandi Glanville Officially Divorced". Us Weekly. 1 באוקטובר 2010. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lipshutz, Jason (27 בדצמבר 2010). "LeAnn Rimes Engaged to Eddie Cibrian". Billboard. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pike, Molly (1 באוגוסט 2020). "LeAnn Rimes' sordid affair with Eddie Cibrian that destroyed two marriages". Daily Mirror. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Parvizi, Lauren (1 באוקטובר 2010). "Eddie Cibrian's divorce finalized". SFGate. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Eddie Cibrian Legally Single". TMZ. 1 באוקטובר 2010. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cowles, Gregory (22 בפברואר 2013). "Inside the List". New York Times. נבדק ב-26 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Laudadio, Marisa (22 באפריל 2011). "LeAnn Rimes and Eddie Cibrian Are Married!". People. נבדק ב-23 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314584905171  BnF: cb141646807 (data)  GND: 1013086627  ISNI: 0000 0003 7424 625X  LCCN: no2005070870  SUDOC: 129173517  VIAF: 76052187   WorldCat (עם VIAF): 76052187
אהוד ויס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 (בן 59 בערך)
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה, בוטניקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן (2001) 
 lisa.biu.ac.il/node/1266
 
אהוד (אודי) ויס (נולד ב-1965) הוא חוקר ישראלי, פרופסור לארכאובוטניקה (אנ') במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וממשיך דרכו של מורהו, פרופ' מרדכי כסלו. אהוד ויס משמש גם כאוצר האוסף הזרעים והפירות הלאומי של ארץ ישראל. מלמד במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן משנת 1992.
ביוגרפיה וקריירה

אהוד ויס נולד בבני ברק, למד בישיבה תיכונית "שעלבים" ולאחריה בישיבת ההסדר בשילה, במסגרתה שירת במבחיל השריון. בשנת 1989 החל ללמוד תואר ראשון במסלול דו-חוגי: במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ובמחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בבר-אילן. בשנים 1995–1996 למד תואר שני בביו-ארכאולוגיה וגיאו-ארכאולוגיה בהנחייתו של פרופ' גורדון הילמן במכון לארכאולוגיה באוניברסיטת לונדון. בשנים 1996–2002 עשה דוקטורט במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן בנושא "שחזור הכלכלה והחברה של תושבי האתר האפיפלאוליתי אהלו II לפי השרידים הבוטניים" בהנחייתו של פרופ' מרדכי כסלו. ויס עשה פוסט-דוקטורט אצל פרופסור עופר בר-יוסף במחלקה לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת הרווארד. לאחר הפוסט החל ללמד בבר-אילן.
תושב שוהם, נשוי ואב לארבעה ילדים.
ויס השתתף וניהל מספר חפירות ארכאולוגיות בישראל, בין השאר באתרים הבאים: תל בית שמש, תל א-צפי, אוהלו II, מערת כבארה.
מחקריו הבולטים

שחזור השדות, המסחר והכלכלה החקלאית באשקלון של סוף תקופת הברזל;
הכלכלה, הסביבה, טכנולוגיית המזון ואסטרטגיית הליקוט של תושבי אוהלו II בתקופה האפי-פלאוליתית;
ראשית החקלאות – השימוש בדגניים לעומת דגנים לאורך התקופות, תיאורית "הקשת הרחבה" והשלכותיה הבוטניות, קציר לעומת ליקוט דגנים כמפתח להבנת התחלת החקלאות, ניתוח הממצא הבוטני ככלי להבנת התבנית המרחבית-זמנית של ראשית החקלאות.
מקור השעורה המבויתת.
ביות החיטה לפני 23,000 שנה.
זיהוי הענבים וחרצני הענבים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בישראל.
פרסומים

אהוד ויס פרסם יותר מחמישים פרסומים מדעיים ובהם הוא כתב, ביחד עם דני זהרי, את המהדורה הרביעית של הספר על ביות הצמחים המסכם מידע על כל צמחי תרבות של העולם הישן של מתחילת החקלאות עד לשנת 2000 לפני זמננו.
Books
Zohary, D., Hopf, M. and Weiss, E. Domestication of Plants in the Old World. 4th Revised edition. Oxford University Press, Oxford. 2012
Fairbairn, A. S. and Weiss, E. (Eds.) From Foragers to Farmers: Papers in Honour of Gordon C. Hillman. Oxford: Oxbow Press. 2009
Boaretto, E. Shahack-Gross, R. Shalev, S. Weiner S., and Weiss E. (Eds.), Special issue of the Israel Journal of Earth Sciences, entitled “Archaeological Science in Israel”. 2009
Weiss, A. and Simchoni, O. Changes in Agriculture Economy and Trade in Antiquity, Meeting in honor of Prof. M. Kislev. Meeting Proceedings. Bar-Ilan University (Hebrew and English). 2006
הערות שוליים

↑  מחקר: מקור השעורה המבויתת בעולם - בצפון הארץ, באתר nrg‏, 18 ביולי 2016
↑  חשיפה מהצפון: גידלנו חיטה לפני 23,000 שנה, באתר ynet, 22 ביולי 2016
↑  רונן פרלמוטר, המסע אחרי מקור הגפן, באתר ישראל היום, 3 במרץ 2023
↑  Zohary, Daniel, Maria Hopf, and Ehud Weiss, Domestication of Plants in the Old World: The origin and spread of domesticated plants in Southwest Asia, Europe, and the Mediterranean Basin, 4th edn, Oxford: Oxford Academic, 2012, עמ' https://doi.org/10.1093/acprof:osobl/9780199549061.001.0001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269855505171  CiNii: DA18042179  GND: 1215656521  ISNI: 0000 0001 1618 4594  LCCN: no2009194216  NKC: mzk2014842944  NTA: 321333640  ORCID: 0000-0002-9730-4726  SUDOC: 14376313X  VIAF: 34749339   WorldCat (עם VIAF): 34749339
מהנדרה, מלך נפאל

מהנדרה (11 בינואר 1920 - 31 בינואר 1972) היה מלך נפאל משנת 1955 ועד 1972.
מהנדרה בביקור במכון ויצמן ב-1958. משמאל לימין: שר החוץ אבא אבן, מהנדרה, שאול גסנר ודוד וופסי
מהנדרה וקאנטי עם אלביס פרסלי
ביוגרפיה

מהנדרה נולד ב-11 ביוני 1920 בעיר קטמנדו כבנם הבכור של טריבהוואן, מלך נפאל ומלכת נפאל, קאנטי.
לאחר מות אביו ב-1955, הוכתר מהנדרה למלך נפאל. בניגוד לאביו, מהנדרה תמך בדמוקרטיה פרלמנטרית, ובשנת 1960 הטיל חרם על מפלגות האופוזיציה.
בחודש ספטמבר 1963 ערך ביקור בישראל, במסגרתו חוזקו קשרי הידידות עם ישראל.
ב-31 בינואר 1972 מת מהתקף לב בעת ששהה בצ'יטוואן אשר בדרום נפאל. את מקומו ירש בירנדרה, עד אשר נרצח בטבח משפחת המלוכה של נפאל.
הערות שוליים

↑  "מהנדרה מלך נפאל ונשיא המדינה מעלים על נס את הידידות בין שתי המדינות", דבר 10 בספטמבר 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264968205171  BIBSYS: 6091581  CiNii: DA17463568  GND: 131538144  ISNI: 0000 0000 6688 2158  LCCN: n50039007  NTA: 094862869  VIAF: 60217319   WorldCat (עם VIAF): 60217319 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′08″N 34°50′37″E﻿ / ﻿32.069004166909°N 34.843696004824°E﻿ / 32.069004166909; 34.843696004824
 jewish-faculty.biu.ac.il
  (למפת גוש דן מוגדלת) הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן(למפת גוש דן רגילה) הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן
 
הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן ברמת-גן, היא הגדולה בארץ בתחומה. נכון לשנת 2021, פועלים בפקולטה כ-300 אנשי סגל, 14 מחלקות אקדמיות (המחלקה ללימודי המזרח התיכון, המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו, המחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות, המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, המחלקה לספרות עם ישראל, המחלקה לאמנות יהודית, המחלקה לתנ"ך, המחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה, המחלקה לפילוסופיה יהודית, החוג הרב תחומי למדעי היהדות), 21 מרכזים ומכוני מחקר ו-28 קתדרות, ובהם כ-2,000 סטודנטים הלומדים ל-3 התארים, ועוד כ-1,500 סטודנטים הלומדים בפקולטה במסגרת מקצוע משני. דיקן הפקולטה הוא פרופ' שמואל רפאל.
חתני פרס ישראל רבים למדו או עבדו בפקולטה, ובהם משה גושן-גוטשטיין, דניאל שפרבר, יהודה רצהבי, מנחם צבי קדרי, גד בן-עמי צרפתי, דוד הלבני, שמא פרידמן וזרח ורהפטיג.
מבנה הפקולטה

המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו (ע״ש ישראל וגולדה קושיצקי) – בראשות פרופ' עמנואל פרידהיים. במסגרת המחלקה פועלים המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר, מכון ריבלין לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה, והקתדראות לחקר השואה, למנהיגות בעיתות מצוקה, לחקר תולדות יהדות פולין ותרבותה, לחקר תולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים, לחקר שואת יהדות אירופה, לחקר תולדות היהודים בפרוסיה והקתדרה לחקר תנועת תורה עם דרך ארץ. בנוסף על כל, פועל במחלקה מרכז הלפרן למחקרי תודעה עצמית במסורת היהודית.
המחלקה למחשבת ישראל (פילוסופיה יהודית) – מנוהלת על ידי פרופ' חנוך בן-פזי. במסגרתה פועלים מכון יוסף קרליבך לחקר ההגות היהודית בגרמניה, פורום מתנאל בר-אילן לחקר הגות יהודית צרפתית, מרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה והקתדרה ע"ש נטלי ואיזידור פרידמן להוראת משנת הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. בספריית המחלקה ישנם כ-25,000 פריטים.
המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה – נוסדה ב-1974 ומכילה כ-27 חברי סגל ומאות סטודנטים. בראש המחלקה עומדת מאז 2017 פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן. במסגרת המחלקה פועלים מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים (נוסד ב-1995), מרכז מנרבה לקשרי ארץ ישראל וארם בימי המקרא וכן המדור לתולדות הרפואה.
המחלקה לתנ"ך – בראש המחלקה עומד פרופ' יונתן גרוסמן והיא עוסקת במגוון תחומים: נבואה, הסיפור המקראי, פרשנות התנ"ך, המסורה והנוסחים השונים, וכן ספרי החכמה והשירה. במסגרת המחלקה פועל המכון לחקר הפרשנות היהודית שנוסד על-ידי פרופ' אוריאל סימון ומנוהל על ידי פרופ' אד גרינשטיין. בנוסף על כך, במחלקה פועל מפעל מקראות גדולות "הכתר" שבראשו עומד פרופ' מנחם כהן.
המחלקה לספרות עם ישראל ע"ש נחום ויוסף ברמן – מנוהלת על ידי ד״ר ורד טוהר. במסגרת המחלקה פועל מכון סלטי (Salti) לחקר הלאדינו. בנוסף על כך, בספריית המחלקה ישנם כ-50,000 כותרים. בשנת 1983 הוקם באוניברסיטה המרכז ללימודי יידיש ע"ש רנה קוסטה שסופח לאחר מכן למחלקה.
המחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות – נוהלה על ידי פרופ' מיכאל ריז'יק. בשנת 1980 נוסד במסגרת המחלקה המכון לאשורולוגיה ע"ש שמחה נח קרמר על ידי פנחס ארצי. בינואר 2012 נפתחה במחלקה ספריה.
המחלקה לאמנות יהודית – מנוהלת על ידי פרופ' מרים ריינר החל מאוקטובר 2020.
המחלקה לתלמוד ותורה שבעל-פה – בהובלת ד"ר אהרן עמית (מכהן מאז 2016). המחלקה אחראית על הוצאת כתב העת סידרא.
המחלקה ללימודי מזרח תיכון – בראשות פרופ' זאב מגן (מכהן מאז 2021).
המכון לחקר הציונות הדתית ע"ש ד"ר זרח ורהפטיג – נוסד על ידי זרח ורהפטיג ואברהם חיים רובינשטיין בשנת 1972. המרכז מנוהל על ידי דב שוורץ.
החוג הרב-תחומי במדעי היהדות – במסגרתו פועלת (מאז באוקטובר 2020) תוכנית מצטיינים בשם "כרמים" הכוללת מלגה, תואר בין תחומי ואפשרות לתעודת הוראה. בנוסף על כך, בחוג מתקיים מסלול "שדות" המעניק תואר אינטרדיספלינארי במדעי היהדות.
בית הספר ללימודי יסוד ביהדות – אחראי על העברת 400 קורסים ביהדות (רובם מקוונים) לכלל תלמידי האוניברסיטה. מנוהל על ידי פרופ' טובה גנזל.
ראו גם

המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן
הערות שוליים

↑  הפקולטה למדעי היהדות, תוכניות ומסלולים, באתר אוניברסיטת בר אילן
↑  מדעי היהדות | בית הספר ללימודים מתקדמים | אוניברסיטת בר-אילן, באתר graduate-school.biu.ac.il
↑  דיקן הפקולטה למדעי היהדות, פרופ' שמואל רפאל | אוניברסיטת בר-אילן, באתר www.biu.ac.il
↑  זוכי פרס ישראל | אוניברסיטת בר-אילן, באתר www.biu.ac.il
↑  מכונים, קתדראות ומרכזים | המחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו | אוניברסיטת בר-אילן, באתר jewish-history.biu.ac.il
↑  מכונים וקתדרות | המחלקה למחשבת ישראל | אוניברסיטת בר-אילן, באתר jphilosophy.biu.ac.il
↑  הספרייה לפילוסופיה | המחלקה למחשבת ישראל | אוניברסיטת בר-אילן, באתר jphilosophy.biu.ac.il
↑  פרויקטים ומרכזי מחקר | המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, באתר lisa.biu.ac.il
↑  גרוסמן יונתן | המחלקה לתנ"ך ע"ש זלמן שמיר, באתר bible.biu.ac.il
↑  תחומי מחקר | המחלקה לתנ"ך ע"ש זלמן שמיר, באתר bible.biu.ac.il
↑  מרכזים ומכונים | המחלקה לתנ"ך ע"ש זלמן שמיר, באתר bible.biu.ac.il
↑  הספריה לספרות עם-ישראל | המחלקה לספרות עם ישראל | אוניברסיטת בר-אילן, באתר hebrew-literature.biu.ac.il
↑  מכון קרמר לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום
↑  הספריה | המחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות | אוניברסיטת בר-אילן, באתר hebrew.biu.ac.il
↑  הכירו את ראשת המחלקה | המחלקה לאמנות יהודית | אוניברסיטת בר-אילן, באתר jart.biu.ac.il
↑  הכירו את ראש המחלקה | המחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה, באתר talmud.biu.ac.il
↑  הכירו את ראש המחלקה | המחלקה ללימודי המזרח התיכון | אוניברסיטת בר-אילן, באתר middle-east.biu.ac.il
↑  חדשות האקדמיה: הנדסת מערכות עם הפנים לנגב, באתר ynet, 3 באוגוסט 2020
↑  אודות החוג הרב-תחומי למדעי היהדות | החוג הרב-תחומי למדעי היהדות, באתר multi-judaic.biu.ac.il
↑  בית הספר ללימודי יסוד ביהדות | בית הספר ללימודי יסוד ביהדות ע"ש הלנה ופאול שולמן | אוניברסיטת בר-אילן, באתר yesod.biu.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269117705171  ISNI: 0000 0004 0648 7745  LCCN: n91057025  VIAF: 123710264   WorldCat (עם VIAF): 123710264
אדמונית אירופית

| אדמונית אירופית |
| --- | --- |
  הקלטה של אדמונית אירופאית.
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
סוג:: אדמונית
מין:: אדמונית אירופית
שם מדעי
 Pyrrhula pyrrhula ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


זכר (ימין) ונקבת (שמאל) אדמונית.
Pyrrhula pyrrhula pileata
אדמונית אירופית  או בשמה העברי אדמון מובהק (שם מדעי: Pyrrhula pyrrhula) היא מין ציפור שיר ממשפחת הפרושיים. זכרים הם בעלי גוונים אדמוניים מהם הציפור קיבלה את שמה.
זוהי אחת מהציפורים הגדולות במשפחת הפרושיים ואורכה מגיע ל-15-19 ס"מ, מוטת כנפיה ל-22-26 ס"מ ומשקלה ל-26 גרם. היא בעלת ראש מגודל עם מקור אפור קטן וכיפה עם צידי מקור שחורים המקיפות את העיניים הקטנות. החזה, הצוואר והלחיים אדמדמות, הכנפיים אפורות והזנב וקצות הכנפיים שחורות.
האדמונית האירופית חיה ביערות המחטניים של צפון אירואסיה וניזונת מזרעים, גרגרים וחרקים. בחורפים היא נודדת דרומה אך לא הרחק וקשורה לאזורים הממוזגים.
תת-מינים

P. p. pileata
P. p. europaea
P. p. iberiae
P. p. pyrrhula
P. p. rossikowi
P. p. caspica
P. p. cineracea
P. p. cassinii
P. p. griseiventris
הערות שוליים

↑  אדמונית אירופית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4556932-0 
זכר מאכיל גוזל
יהדות קונסרבטיבית

ערך זה עוסק בזרם יהודי מודרני שקיים בפרט בצפון אמריקה. אם התכוונתם לישראלים המגדירים עצמם כשומרי מסורת, ראו .
| --- | --- |

קריאת התורה בבית-הכנסת "עדת ישראל" שבמריון, פנסילבניה. ראש חודש טבת תש"ף.
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות 
 זרם:  יהדות רבנית 
 תאריך ייסוד:  המאה ה־19 
 
יהדות קונסרבטיבית (ידועה גם כיהדות מסורתית, יהדות פוזיטיבית-היסטורית;‏ באנגלית: Conservative Judaism, Masorti Judaism) היא אחד משלושה זרמים גדולים הקיימים ביהדות המודרנית, הדוגל בכך שסמכותה של המסורת נובעת בעיקר מהתקבלותה בקרב העם והקהילה לאורך הדורות, ופחות ממקורה בהתגלות אלוהית מסוג כלשהו. לפיכך, הקונסרבטיבים רואים את ההלכה כמחייבת ובו זמנית גם כנתונה להשפעה היסטורית מתמדת, וסבורים כי פסיקתה צריכה לשקף הן גישה מדעית-ביקורתית למקורות והן את אורחות חייו של כלל הציבור. כמו כן, התנועה מתרחקת מקביעות תאולוגיות חד-משמעיות ומקיימת פלורליזם נרחב בשאלות האמונה. עמדותיה אלו מבדילות אותה משני הזרמים העיקריים האחרים, האורתודוקסי והרפורמי.
היהדות הקונסרבטיבית רואה את עצמה כממשיכתה של האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית שפעלה במרכז אירופה של המאה ה-19, אם כי נעשתה זרם ממוסד ועצמאי לגמרי רק בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה. מוקדה העיקרי של התנועה הוא בצפון אמריקה, שם רוב קהילותיה מאוגדות במסגרת "בתי הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית". ארגון הקהילות הבינלאומי נקרא "מסורתי עולמי". ההנהגה הרוחנית מצויה בידי כנסת הרבנים של התנועה. הקונסרבטיבים מעריכים כי הם מייצגים למעלה ממיליון יהודים בוגרים, כ-600,000 חברים רשומים בקהילות ועוד כמה מאות אלפים המזדהים הצהרתית. במדינת ישראל, הזרם מיוצג על ידי התנועה המסורתית.
אידאולוגיה

קבלת ראייה ביקורתית והתפתחותית של המצוות וההלכה, כמערכת שצמחה לאורך השנים וספחה השפעות חיצוניות רבות, ושניתן היה להבחין בתוכה בין ההקשר המקורי של טקסטים למשמעות הפרשנית שצורפה להם במהלך הדורות, הציבה אתגר של ממש בפני התנועה הקונסרבטיבית. מנהיגיה הוסיפו לייחס למצוות ההלכה חשיבות גדולה ולעמוד על כך שהיהודים יקיימו אותן, והתנגדו לשינויים חדים או פתאומיים. הפער בין התפיסה המדעית, השונה מן האמונה הישנה ברצף מסירה שלא נשבר, לעמידה על קיום המסורת המקובלת, הצריכה פיצוי. הפתרון שניתן היה רצונו הכולל של עם ישראל, לו העניקו הקונסרבטיבים משקל גדול בקביעת הנוהג הדתי, הן כאמצעי לפענח את פסיקת ההלכה בעבר הרחוק, והן כמכשיר אקטואלי לצורך קבלת הכרעות.
חלוץ גישה זו היה, שוב, פרנקל עצמו. הוא ייחס חשיבות למסורת לאו דווקא בשל עיגונה במקור אלוהי, אלא בהיותה מייצגת את רוחו הקולקטיבית של העם, כפי שכתב עליו מיכאל מאיר, ”המעמד יוצא-הדופן שהעניק לאמונותיה ולהתנהלותה של הקהילה הוא כנראה היסוד המקורי ביותר במחשבתו”. פרנקל הפך את רצון הכלל למקור לגיטימציה לשימור ולשינוי גם יחד, תוך שהוא טוען שבעיקרו של דבר רוב העם היה שמרני ומתון, נאמן למסורת אבותיו, ובכך הייתה צפונה הערובה להמשכיותה ואחידותה של זו.
שניאור זלמן שכטר המשיך בכיוון זה, ופיתח תפיסה מיוחדת של מושג 'כלל ישראל', שבעיניו היה הכוח המניע האמיתי של המסורת לאורך כל הדורות. שאלת ההתגלות הייתה לדידו משנית לחלוטין והוא כמעט ולא עסק בה, שכן פרטיה עובדו ממילא לפי צורכי השעה: ”מקור הסמכות נעתק מן התורה והופקד בידיו של גוף חי, המצוי בקשר עם צרכי ושאפות התקופה... גוף זה לא היה מעמד כלשהו, כהונה או רבנות, אלא תודעתם החיה של כלל ישראל”. הרב לוי גינצבורג סיכם רוח זו בכתבו: ”נוכל עתה להבין את הניגוד לכאורה בין תאוריה למעשה... אפשר לחשוב על מקורה של השבת כמו פרופסור באוניברסיטה, אך לדקדק בשמירתה כקיצוני באורתודוקסים... קדושתה נשענת לא על כך שהוכרזה מעל הר סיני, אלא שמצאה ביטויה בנשמות היהודים במשך אלפי שנים. תפקידו של ההיסטוריון למצוא את המקור להלכותיה וכיצד התפתחו, אך מבחינת שמירתן למעשה, אין הוא מוטרד מכך אלא מקיים אותן כפי שנתגבשו.”
ההיקף, התפקיד והמגבלות של מושג אמורפי כ'כלל ישראל' היוו שורש למחלוקות ודיונים רבים בתנועה הקונסרבטיבית. ראשוניה השתמשו בו כדי להתנגד לקרע עם היסודות האחרים ביהדות (בין אם אורתודוקסים או רפורמים), ולעמוד על אחדות וזהירות בנקיטת פעולה עצמאית. רבים מיורשיהם טענו שסגנון התנהלות זה נעשה מיושן ואנכרוניסטי בשל הנתק המתעצם בין הציבור למורשתו, ויש צורך בנכונות לפתרונות רדיקליים שיאפשרו לשמר את הרלוונטיות של הדת עבורם.
הרבנות הקונסרבטיבית התלבטה תדירות עד כמה היא יכולה להתחשב ברוב האדיש והרחוק משמירת מצוות בקרב חברי קהילותיה, שהיה אמור לתפקד כ'כלל ישראל' ולהוות גורם בקביעת ההלכה. אפילו הוגים נועזים הודו שהציבור לא היה יכול למלא תפקיד זה, בעוד שמבקרים שמרניים מימין טענו שהרבנות נענית בקלות מדי לתביעות מן השטח, ומותחת את פסיקת ההלכה מעבר לכל סבירות. ההנהגה נחלה הצלחה מועטה בהוראת השקפתה לציבור: בעוד שהיא ראתה את עצמה כנושאת גישה ייחודית ומורכבת, בקרב יהדות ארצות הברית היא נתפשה באופן כללי כדרך ביניים ותו לאו בין האורתודוקסים לרפורמים. רק שיעור קטן מחברי הקהילות (3%-4% להערכת ישעיהו ליבמן ודניאל אלעזר בשנות השמונים) שמרו על אורח חיים ומצוות כפי שהתנועה ביקשה לקדם. פער זה בין הרבנות לקהל הוא מאפיין בולט של הזרם, ונמנה כאחד הגורמים החשובים בהידרדרות מעמדו מאז שלהי המאה ה-20.
הלכה > מעמד

היהדות הקונסרבטיבית מדגישה את קיום ההלכה כביטוי המרכזי של השתייכות ליהדות, אך בלי קשר לאמונה במקורה האלוהי, או את היותה מחייבת את הכלל. במקביל, הקונסרבטיבים רואים את התפתחותה כתוצאה של השפעה הדדית בין החברה היהודית, העולם הסובב והפוסקים, וכנגזרת תמיד ממקורותיה העתיקים ומהסביבה בה פעלו הרבנים גם יחד; אי לכך, גם על קביעתה בימינו לשקף דינמיקה דומה. הם רואים את גישתם להלכה כאותנטית וגם כמתאימה ביותר לעידן המודרני, כזו שמכירה בניתוח היסטורי-ביקורתי למקורותיה וגם ממשיכה בנאמנות את הדינמיות והיצירתיות של פוסקי העבר. תפיסת ההלכה של התנועה השתקפה לאורך השנים בהחלטות שהתקבלו בה. ועדי ההלכה האמונים על כך (בעיקר ה-Committee of Jewish Law and Standards של כנסת הרבנים בארצות הברית) מאמצים פסיקה ברוב קולות אך מכירים גם בדעות המיעוט, ורבני הקהילות יכולים להתחשב בהן או להמשיך לסמוך על דעות קודמות. במקביל, האשמה במתיחת גבולות ההלכה הרבה מעבר לאפשרי הועלתה, בין היתר, בעת התפטרויות חוזרות ונשנות של פוסקים קונסרבטיבים. בין שאר מקרים, חלק מאנשי הסגל בבית המדרש לרבנים פרשו ב-1983 במחאה על אשרור סמיכת נשים לרבנות, ושליש מחברי ועד ההלכה התפטרו ב-2006 לאחר הכרה במערכות יחסים חד-מיניות.
בתוך כנסת הרבנים קיים מגוון של עמדות לגבי סוגיות מודרניות שונות והיחס הנאות אליהן. האגף הליברלי – הכולל הוגים כמו ניל גילמן (שאף קרא ב-2005 לתנועה לחדול מלכנות עצמה "הלכתית") וגורדון טאקר, התובעים שניהם ניסוח תפיסה תאולוגית ברורה ועצמאית – תמך במדיניות פתוחה יותר; מולם ניצבו שמרנים כדוגמת יואל רוט, המאמין בכך שהאל הכתיב במפורש את רצונו באופן מילולי, שקבע כי "המסורת ההלכתית היא בחזקת נתון, והתאולוגיה צריכה להסתדר אחריה."
הלכה > מאפיינים

אין שום מאפיין חד משמעי המגדיר את כל טווח הפסיקה הקונסרבטיבית. הרב דוד גולינקין, שניסה להציע כמה פרמטרים, ציין שלעיתים קרובות ההכרעה נשאבת מתוך הספרות ההלכתית הישנה, ותדירות גם מפוסקים אורתודוקסיים בני זמננו. רבנים קונסרבטיבים נוטים בדרך כלל לאמץ את הדעה הנחשבת מקילה בנסיבות העניין, אך גם לכך יש חריגים רבים. סממן בולט יותר הוא נכונות גבוהה יחסית להסתמך על תשובות מבודדות ודעות מיעוט או יחיד, דברי הראשונים ומוקדם מהם עד התלמוד (ולעיתים, בחינה של מחלוקות בתוכו עצמו), והתחשבות פחותה בהיררכיה שהתקבלה בין פוסקים הנחשבים לבכירים לעומת זוטרים, ברצפי תקדימים ובמנהגים. הקונסרבטיבים מבקרים קשות את האורתודוקסים על נכונות מעטה יחסית לשוב אחורה מעבר לקובצי ההלכה הגדולים מן הרמב"ם והלאה ולהכריע נגדם, במיוחד נגד השולחן ערוך, למרות שאלו משמשים כמקורות לפסיקה גם אצל הקונסרבטיביים. לעיתים הם החליטו כי השולחן ערוך פסק ללא תקדים מבוסס, או שהסתמך על הקבלה.
תבחין אחר הוא החשיבות המיוחסת לשיקולים אתיים וחברתיים. ועד ההלכה משתמש תדיר בנימוק של שינוי העתים כהצדקה לפסיקות הנוגעות למעמד נשים, גרושים וכדומה. נושא זה שנוי במחלוקת קשה. נציגי האגף השמרני הרבו לטעון שאף כי גורמים כאלה מהווים תמיד רכיב בפסיקה, לא ניתן להעניק להם מעמד עצמאי שיעקוף את המסגרת הפורמליסטית של קביעתה. אבל מאז שנות השבעים והתבססות מחנה-רוב ליברלי, גברה שיטתו של הרב סימור סיגל, שהצהיר כי הנורמות האתיות של הקהילה, אותן הקביל לאגדה בתלמוד, צריכות לגבור על הפסיקה היבשה בכל פעם שעלה נושא בעל חשיבות חברתית. דורף סיכם זאת: ”במילים אחרות, האגדה (במובן של ערכי מוסר) צריכה לשלוט בהלכה, ולא להפך”. אגף הקצה הפרוגרסיבי בתנועה, בראשות הרב גורדון טאקר, הציע להעניק לאתיקה עדיפות מוחלטת בכל מקרה שהוא. אף על פי שהרעיון פופולרי בקרב דור הרבנים הצעיר, ההנהגה אימצה מעין עמדת ביניים. בכמה מהסוגיות המרכזיות שעמדו לפתחו של ועד ההלכה, לא התקבלו נימוקים אתיים בלבד כמספיקים לבדם לעקור איסורי תורה מפורשים.
המאפיין המובהק ביותר של הפסיקה הקונסרבטיבית הוא הכללת השיטה הביקורתית-מדעית עמוק לתוך התהליך. שו"תים ודיונים מתווים תמיד את התפתחות הנושא לאורך ההיסטוריה, כפי שנלמד לא רק מהמקורות המסורתיים המקובלים, אלא גם ממידע שהתקבל בכל דרך אחרת באמצעות מחקר חיצוני, היסטורי או פילולוגי. על בסיס זה נבחן כיצד הדבר אומץ לראשונה, הונהג לאורך השנים, השתנה או נדחה, שוב לאו דווקא לפי הבנתו במסורת הרבנית. פוסקים קונסרבטיבים נעזרים במהדורות מדעיות של כתבי-יד כדי למצוא שגיאות וטעויות נוסח בכל שכבות הקנון, ובממצאים ארכאולוגיים וכיוצא בזה כדי להעריך מה היה היחס לנושאים שונים בימי קדם. גישה זו, לפיה אין לקבל דווקא את שכבות הפרשנות המסורתית ויש למצוא את המשמעות וההקשר המקוריים של כל עניין, מהותית להשקפת התנועה.
היבט אחר הוא השימוש הנרחב בכלי של תקנת חכמים. ראשי התנועה, בהדגשתם את הדינמיות של ההלכה לאורך הדורות, הרבו להזכיר דוגמאות כמו פרוזבול והיתר עסקה. ב-1948, כששאלת התקנות עלתה לראשונה, גורמים שמרניים הזהירו כי מאחר שכלל ישראל מפולג והם לא יזכו לגיבוי גורף, אין לעסוק בכך, אך ועד ההלכה הכריע בעד. כדי לקדם תקנות חדשות, נדרש רוב של 13 מתוך 25 חבריו. בשנות החמישים והשישים עדיין נרתעו מלאמץ באופן גורף שינויים דרסטיים, והתקנות נוסחו בזהירות כהוראת שעה מתחייבת לנוכח הצורך למנוע נתק של רוב הציבור היהודי מדתו. עם הזמן, החידושים קיבלו למעשה מעמד קבע. התנועה מוסיפה להנפיק תקנות חדשות, נועזות יותר ויותר.