stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת 90 הדקות (סרט)
תקציר העלילה

כתב הטלוויזיה פול וואלאס (מייקל גרינספן) מודיע בשידור כי ראש ממשלת ישראל ונשיא הרשות הפלסטינית החליטו כי לאחר שנים רבות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני שגרם לאבידות רבות לשני הצדדים כי הסכסוך ייפתר במשחק כדורגל בין נבחרת ישראל ונבחרת הרשות הפלסטינית. מי שיפסיד, יעזוב את ארץ ישראל ויחזור לארצות מוצאו.
המשימה מוטלת על יו"ר ההתאחדות הישראלית לכדורגל (משה איבגי) ויו"ר ההתאחדות הפלסטינית לכדורגל זיאד ברגותי (נורמן עיסא). הם נפגשים בתיווך יו"ר איפ"א (כלומר פיפ"א) ודנים בבחירת שופט (הישראלי מתנגד לשופט משוודיה או נורווגיה שעוינות לישראל והפלסטיני מתנגד לשופט מבלגיה שבתו שהתה כמתנדבת בקיבוץ). למקום התחרות הם מסכימים על העיר לייריה בפורטוגל באצטדיון העירוני המנוהל על ידי מר גומאש (אלכסנדר בראטה). גומאש מציע את בן דודו קרליטו (פפה רפזוטה) כשופט במשחק.
למאמן הנבחרת הישראלית נבחר הגרמני יאן מולר (דטלב באק). היו"ר לוקח את הנבחרת ליד ושם ולאחר הביקור מודיע לו הגרמני שהוא עוזב כי לאחר מה שעשו הגרמנים ליהודים, הוא לא יכול לקחת על מצפונו אם יפסידו והיהודים ייאלצו לעזוב.
היו"ר לוקח את הנבחרת למצדה ומספר על גבורת היהודים במרד הגדול. השחקן הערבי בקבוצה זאיד זועמט (מג'ד ביטר) נכנע ללחץ הפלסטיני ומודיע על מעבר לקבוצה הפלסטינית. הוא "זוכה" להפגנות נסערות ורכבו היוקרתי נשרף. היו"ר הישראלי לוקח אותו לטיול ביער ופוצע אותו בקרסולו (בהסכמה) כדי שתהיה לו סיבה לא לשחק זמן מה.
היו"ר הפלסטיני רוצה לצרף את הכוכב אחמאד האני (ריאד סלימן) שמשחק בבונדסליגה אך היו"ר הישראלי מצליח לשכנע את איפ"א כי כל שחקן צריך לשהות שבועיים בארץ ובתקופה זו מטילים איסור מעבר של פלסטינים לישראל. הפלסטינים מתחכמים ומכניסים את האני דרך מנהרות לעזה.
בישראל מתקיימות הפגנות של נשים למנוע השתתפות הנבחרת בבעיה פוליטית. בראשן עומדת אורנה שמואלי (כרמית מסילתי קפלן) שבנה שון משחק בנבחרת.
הנבחרות מגיעות לליריה וגומאש לוקח את שני היו"ר לשתייה באחד הבאר ותוך השתייה הם מתיידדים. למחרת - האצטדיון מלא באנשים, הנבחרות נכנסות ואחריהן שני יושבי הראש ואז נגמר הסרט.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה איבגי | יו"ר התאחדות הכדורגל בישראל |  |
| נורמן עיסא | זיאד ברגותי | יו"ר התאחדות הכדורגל ברשות הפלסטינית |
| דטלב באק | יאן מולר | מאמן כדורגל |
| אלכסנדר בראטה | גומאש | מנהל אצטדיון בפורטוגל |
| מייקל גרינספן | פול וואלאס | שדרן טלוויזיה |
| מירי נבו | שדרנית בערוץ הספורט |  |
| כרמית מסילתי קפלן | אורנה שמואלי | אמא של כדורגלן |
| ריאד סלימן | אחמד האני | כדורגלן פלסטיני |
| מג'ד ביטר | איאד זועמוט | כדורגלן ערבי ישראלי |
| פפה רפזוטה | קרליטו | שופט כדורגל |
| הרלד דרמר | בכיר באיפ"א |  |
| טורסטן קניפרטז | קצין העיתונות של איפ"א |  |
| רפי רוטשטיין | פרשן ספורט |  |
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" של רונית מטלון
 בימוי:  דינה צבי-ריקליס 
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום, כתריאל שחורי
 תסריט:  אבי מוגרבי 
 עריכה:  רחל יגיל, ענת לוברסקי
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי ריטה שוקרון לבנה פינקלשטיין אפרת אביב נסים סוסי מאיה דה פריז תומר אבן
 מוזיקה:  שם טוב לוי
 צילום:  דני שניאור
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1994
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 הכנסות:  5,000 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויה של דינה צבי ריקליס המבוסס על ספר נוער בשם זה מאת רונית מטלון.
העלילה מספרת על שני ילדים החיים עם אמם ויוצאים לחפש את אביהם שמתקשה להסתגל לארץ, ומפליג בחלומותיו.
תקציר העלילה

משפחת חזן גרה במושב שבו כולם מכירים את כולם. האב רובר (משה איבגי) המכונה מסיה רובר, האם מרים (ריטה שוקרון) הבן בנימין (נסים סוסי) ואחותו הקטנה מרגלית (אפרת אביב). לידם גרה האמא של מרים, מאדאם ראשל (לבנה פינקלשטיין). מרגלית מתארת לבת דודתה נתניה על מה שקרה להם בקיץ האחרון.
הסיפור מתחיל כשבנימין הציל ילד מהכשת נחש והרג את הנחש. כל הכפר מקיים הלוויה לנחש והם קוברים אותו כאשר מסייה רובר משבח את בנו האמיץ לעיני כולם.
רובר נעדר מהבית לתקופות ממושכות ומספר למשפחה כי הוא עושה עסקים ברחבי העולם הוא מראה לבנימין פנקס ובו שרטוטים של המצאות שלו שלא הגיעו לשלב מימוש. לאחר לווית הנחש הוא שוב אורז מזוודה ואומר כי הוא נוסע לעסקים בפריז וכי יגיע לבר המצווה שלו.
בנימין מתכונן לבר המצווה, מוזמנים אורחים אך מגיע מכתב מרובר שאומר שאינו יכול להגיע לחגיגה. זה פוגע קשות בבנימין, הוא דורש לבטל את החגיגה, מתפרע בבית הספר, קופץ מבריכת המים כדי להראות שהוא אמיץ ומסולק מבית הספר. מרים אמו רוצה לשלוח אותו לפנימיה בגבעת ברנר אך הוא מסרב.
מרים נפגשת עם אדון סמואל (אבנר חזקיהו) שמספר לה להפתעתה כי פגש את רובר בתל אביב. היא מספרת למאדאם ראשל כי היא תתקשר למתווך אלגרנטי בתל אביב שיודע היכן נמצא רובר.
בינתיים נעלמת הכלבה שלהם טובית. מסתבר שהילדים של השכנה שלהם הכניסו אותה לשק והעבירו אותה לטוני הדייג (גבי שושן) בשוק הכרמל.
בנימין מחליט לנסוע לתל אביב עם אחותו מרגלית והם מצרפים גם את שרה (מאיה דה פריז) ונסים (תומר אבן). הם משוטטים בשוק הכרמל ומוצאים את טוני אך מסתבר שהוא מסר את הכלבה לבנו והיא ברחה. הארנק של בנימין נגנב והם מסתובבים בלילה ומגיעים לקרקס נודד בשם פיקולינה. מנהל הקרקס (סימון רוזנפלד) עורך לכבודם מופע קצר.
למחרת הם מגיעים למשרדו של אלגרנטי והוא מוסר להם את כתבתו של רובר. הם מוצאים אותו במצב מוזנח בדירת חדר מלוכלכת ולא מסודרת. רובר מופתע ומתבייש במצבו אך מתאושש ומזמין אותם לארוחה במסעדה של מר "חתולה" (ראובן דיין), מבטיח לו שישלם לו בהקדם ועוד סוחט ממנו הלוואה למונית שתיקח אותם למושב.
לבסוף מחזיר רובר את הילדים למושב ונפרד מהם. למחרת נפרד בנימין ממשפחתו וחבריו ועולה על אוטובוס לפנימייה.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
משה איבגי: אבא, מסייה רובר
ריטה שוקרון: אמא, מרים
לבנה פינקלשטיין: סבתא, מאדאם ראשל
אפרת אביב: מרגלית
נסים סוסי: בנימין
מאיה דה פריז: שרה
תומר אבן: נסים
יגאל עדיקא: שמעון
גבי שושן: טוני הדייג
אבנר חזקיהו: אדון סמואל
ראובן דיין: "חתולה", בעל מסעדה
רזיה ישראלי: גב' אלגרנטי
סימון רוזנפלד: מנהל קרקס
שקופים (סרט)

ערך זה עוסק בסרט משנת 2015. אם התכוונתם לשיר של קרן פלס ורון בוחניק, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  מושון סלמונה 
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום מיכאל רוזנבאום מייקל אקלט
 תסריט:  מושון סלמונה
 עריכה:  רעות האן
 שחקנים ראשיים:  מחמוד שלבי בת חן סבג אדם אלהוזייל ח'ליפה נאטור עמיתי יאיש ח'ליפה נאטור
 מוזיקה:  פרנק חיים אילפמן
 צילום:  דניאל קדם
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  טרנספקס הפקות
 הקרנת בכורה:  ישראל 1 בינואר 2015
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית ערבית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  3,057,261 ש"ח
 הכנסות:  29,339 ש"ח (מהקרנות בבתי קולנוע בארץ במהלך 2015 בלבד)
 דף הסרט ב־IMDb
 
שקופים הוא סרט ישראלי משנת 2015 בבימויו של מושון סלמונה, שגם כתב את התסריט. הסרט הוקרן במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל חיפה 2014.
תקציר העלילה

סיפורם של ראיד וסליימן, שני צעירים בדואים, בני דודים מהפזורה, המחפשים את דרכם בחיים בין המסורת כפי שהיא באה לידי ביטוי מצד דור ההורים, ובין רצונם להשתלב בחברה הישראלית שמסביבם. קורותיהם של השניים, חלומותיהם וסיפור התאהבותם באותה צעירה יספר את סיפורה של קהילה הנמצאת בעיצומו של שינוי אשר סופו אינו נראה.
צוות השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
מחמוד שלבי: ראיד
אדם אלהוזייל: סלימאן
בת חן סבג: נופר
ח'ליפה נאטור: וואליד
שילת מלכה: אדווה
נסרין סיקסיק: איבטיסאם
מאיסה עבד: מרים
אורן כהן: ד"ר נוימן
רוני דבח: לינה
עדנאן טראבשה: חוסיין
אברהם שלום לוי: קובי
עדנאן אבו וואדי: עלי
הקרנות בבתי קולנוע בארץ

על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 2,500 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
הערות שוליים

1 2  על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק".
↑  דני בלר, מדוע תושבי באר שבע לא יזכו לראות את הסרט שצולם בעירם, באתר "שיחה מקומית", 11 בינואר 2015
↑  מתן שירם, ‏חגיגה חיפאית: פסטיבל הסרטים בחיפה חוגג 30 שנה, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2014
לאורה מנצ'ינלי

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1933 ממלכת איטליה אודינה, ממלכת איטליה
 פטירה:  7 ביולי 2016 (בגיל 82) איטליה טורינו, איטליה
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  Exilles 
 מקום מגורים:  אודינה, סאסארי, ונציה, מנטובה, רוברטו, טורינו, טורינו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 שפות היצירה:  גרמנית, גרמנית עילית תיכונה, גרמנית עילית עתיקה, איטלקית 
 תחום כתיבה:  ביקורת תגובת הקורא
 זרם ספרותי:  סמיוטיקה
 יצירות בולטות:  Nibelungenlied. Problems and Values, I Nibelunghi, From Charlemagne to Luther. Medieval german literature, Tristan, The mystery of the wheelchair, The barefoot prince, Amadé, Mozart's Ghost, The Miracle of Saint Odilia, The Twelve Abbots of Challant, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 הושפעה מ:  גוטפריד פון שטרסבורג, הרטמן פון אואה, ולטר פון דר פוגלוויידה
 בן או בת זוג:  Cesare Acutis 
 פרסים והוקרה:  פרס מונדלו (1981)  פרס צ'זארה פבזה (1997)  National Literary Award for Woman Writer (1994)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2005) 
 lauramancinelli.it
 
לאורה מנצ'ינלי (באיטלקית: Laura Mancinelli;‏ 18 בדצמבר 1933 – 7 ביולי 2016) הייתה גרמניסטית, מתרגמת וסופרת איטלקייה.
מנצ'ינלי כתבה גם טקסטים אקדמיים, ספרי ילדים, חיבורים (רבים מההיסטוריה של ימי הביניים) ורומנים היסטוריים.
ביוגרפיה

לאורה מנצ'ינלי נולדה באודינה ב-1933 והתגוררה ברוברטו במשך ארבע שנים לפני שעברה לטורינו עם משפחתה ב-1937.
לאחר השכלתה ולימודיה בבית הספר, היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת טורינו בשנת 1956 עם תואר בספרות גרמנית עם התמקדות בספרות מודרנית.
בשנים שלאחר הדוקטורט היא לימדה מבלי לוותר מעולם על תשוקתה לתרבות הגרמנית של ימי הביניים. ב-1969 היא כתבה את החיבור "שיר הניבלונגים. בעיות וערכים".
בשנות ה-70 לימדה פילולוגיה גרמנית באוניברסיטת ססארי ולאחר מכן נקראה בוונציה על ידי הגרמניסט לדיסלאו מיטנר, ב-1976 היא ייסדה את המחלקה להיסטוריה של השפה הגרמנית באוניברסיטת קה פוסקרי בוונציה.
בעצת עמיתו וחברו, קלאודיו מגריס, ב-1972 ערכה ותרגמה לאיטלקית מהכרך המקורי, שירת הניבלונגים, ואחריו ב-1978 טריסטן (גוטפריד פון שטרסבורג) וב-1989 גרגוריוס והיינריך המסכן (הרטמן פון אואה).
לאחר שחזרה לטורינו כבעלת הקתדרה לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטה, ב-1981 ערכה לאורה מנצ'ינלי את הופעת הבכורה שלה בסיפורת, והוציאה לאור את "שנים עשר אבי המנזר של Challant", רומן היסטורי שהמחברת החלה לכתוב ב-1968. לאחר מכן הגיעה "רוח הרפאים של מוצרט" ב-1986 ו"הנס של אודיליה הקדושה" ב-1989.
בתחילת שנות ה-90, מושפעת מטרשת נפוצה, לורה מנצ'ינלי עזבה את הקתדרה לפילולוגיה גרמנית.
משנת 1994 ואילך, היא התמסרה כולה לכתיבה ופרסמה יותר מחמש עשרה יצירות לאורך העשור, למרות אשפוזים בבית חולים ושיקום ממושך.
ב-2009 פרסמה את הרומן "המשקפיים של קאבור", ואחריו "שני סיפורי אהבה" ב-2011, פרשנויות חופשיות לסיפורם של שני זוגות מפורסמים, קרימהילד וזיגפריד, טריסטן ואיזולדה.
מנצ'ינלי מתה ב-7 ביולי 2016 בטורינו כתוצאה ממחלתה. טקס הפרידה התקיים ב-11 ביולי 2016 בבית הקברות המונומנטלי של טורינו; ההלוויה התקיימה בגלות בעמק סוסה, שם הסופרת שילמה את אחד הרומנים שלה.
היא קיבלה מספר פרסים בתחום הספרות. בשנת 2005 היא התקבלה למסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
פרסים והוקרה

פרס מונדלו (1981)
פרס צ'זארה פבזה (1997)
National Literary Award for Woman Writer (1994)
קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2005)
רומנים

(The Twelve Abbots of Challant) שנה 1981 (לא תורגם לעברית)
(Mozart's Ghost) שנה 1986 (לא תורגם לעברית)
(The Miracle of Saint Odilia) שנה 1989 (לא תורגם לעברית)
(Amadé) שנה 1990 (לא תורגם לעברית)
(The emperor's eyes) שנה 1994 (לא תורגם לעברית)
(Raskolnikov) שנה 1996 (לא תורגם לעברית)
(The mystery of the wheelchair) שנה 1997 (לא תורגם לעברית)
(The barefoot prince) שנה 1999 (לא תורגם לעברית)
הערות שוליים

↑  מנצ'ינלי, לורה באנציקלופדיה האיטלקית למדע, מכתבים ואומנויות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810643935205606  BIBSYS: 90355792  BNE: XX4925871  BnF: cb121825364 (data)  CANTIC: a10812404  CiNii: DA17130033  GND: 119137402  ICCU: CFIV011739  ISNI: 0000 0001 1655 0507  LCCN: n79095621  NTA: 072752246  RERO: 02-A003555820  SUDOC: 030404762  VIAF: 61590101   WorldCat (עם VIAF): 61590101 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איטלקים ובנושא סופרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאורה מנצ'ינלי".
דן וסעדיה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  נתן אקסלרוד
 הופק בידי:  סרטי כרמל
 תסריט:  ה. הלוי
 עריכה:  ש. כהן
 שחקנים ראשיים:  מרדכי דגן אברהם קסטרו שמשון בר-נוי אלימלך רם יאיר ולין שרה בנבנישתי
 מוזיקה:  חנן וינטרניץ משה וילנסקי (עורי ציון)
 צילום:  י. מלכה
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  סרטי כרמל
 הקרנת בכורה:  1956
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
דן וסעדיה או דן קישוט וסעדיה פנסא, הוא סרט ילדים ישראלי משנת 1956 בהפקתו ובבימויו של נתן אקסלרוד.
העלילה היא על הרפתקאותיהם של שני נערים, דן וסעדיה, תלמידי פנימייה בתקופת מלחמת העצמאות. דן הוא ממוצא אירופי, יש לו הורים דואגים והוא לומד בבית ספר. סעדיה הוא תימני עם פאות, הוריו אינם מוזכרים והוא עובד כל היום לפרנסתו כמצחצח נעליים ברחוב.
הסרט צולם ברובו בכפר הנוער הדסים. את המוזיקה חיבר חנן וינטרניץ אבל שיר הנושא של הסרט הוא "עורי ציון" של משה וילנסקי שמופיע בפסקול בביצוע תזמורת, חליל סולו ובשירה.
שמשון בר-נוי מופיע באחד התפקידים הראשיים וגם שר ביחד עם תלמידי הדסים את "עורי ציון". בתפקיד אביו של דן מופיע אלימלך רם שהיה אז מפורסם כקריין בקול ישראל וביומני גבע.
תקציר העלילה

דן (מוטי דגן) הוא נער תל אביבי חובב חוברות הרפתקאות. הוא מפקדה של יחידת מחץ מסתורית, "הדרקון השחור" שמה, והיא קיימת רק בדמיונותיו הפרועים. סגנו הוא סעדיה התימני (אברהם קאסטרו), ילד תל אביבי המתפרנס מצחצוח נעליים.
דן הוא "המפקד" הפותר תעלומות וסעדיה הוא "סגנו" הממלא את פקודותיו ללא עוררין. הם עושים מעשי קונדס שבאחד מהם מתגנב דן לכלוב האריות בגן החיות של תל אביב כדי למצוא "מטמון", אך מסולק משם ונמסר למשטרה משם משחרר אותו אביו (אלימלך רם).
בהמלצת המורה מחליטים הוריו של דן לשלוח אותו לפנימיית הדסים בתקווה שישתלב בטבע בחברת ילדים ויוציא ממוחו את דמיונותיו הפרועים. סעדיה מחליט להצטרף אליו ומתגנב למשאית שמסיעה אותם להדסים.
מנהל הפנימיה הוא דב (שמשון בר-נוי), גבר נאה וסמכותי. אביבה (שרה בנבנישתי) מתאהבת בו, אך הוא אדיש כלפיה. אחד המדריכים הוא "המשורר" אורי (יאיר ולין) המחבר שירים ומכריח אנשים להאזין להם למרות חוסר סבלנותם. מדריך אחר הוא יורם המאוהב באביבה, אך היא קוראת לו "צוציק" ומאוהבת רק בדב. אביבה מכנה את דן "דן קישוט" ואת חברו "סעדיה פנסא".
דב מחליט להשאיר את סעדיה בהדסים וממנה אותו לרועה כבשים. גם בהדסים ממשיכים שניהם בתעלולים ופעם אחת הם עדים להטמנת נשק בסליק. בלילה הם מוציאים מהסליק ארגז רימוני יד, טומנים אותו בקרקע ודן מצייר מפה למציאת המטמון כמו שקרא בספרים קורע אותה ונותן את חצייה לסעדיה.
כולם מאזינים למקלט הרדיו לשמוע את החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 וכשההחלטה מתקבלת פורצים כולם בריקודים ושירת "עורי ציון". מצב הביטחון מתערער ומוחלט לפנות מהמקום את כל הילדים והבלתי לוחמים, למרוב בקשותיהם של דן וסעדיה להישאר.
הערבים מטילים מצור על הדסים ומתקיפים אותה מכל הצדדים. אביבה שנמצאת כעת כקשרית בעורף מקבלת דיווחים על המצב הקשה. דן מחליט לחזור להדסים ולגלות את ארגז הרימונים לשם כך עליו לחדור בין קווי הערבים. סעדיה מצטרף אליו כמבין ערבית וכן מצטרפת הכלבה "דיצה".
מצב המגינים בכי רע, יורם ואורי פצועים ונשקלת נסיגה. דן וסעדיה מצליחים להגיע לארגז הרימונים, לחבר אותם בחבלים שיגרמו לפיצוץ בעת דריכה. הערבים מתחילים בהתקפה אך הם עולים על החוטים. הרימונים מתפוצצים וקוטלים אותם ההתקפה נכשלת ואז מגיע למקום כוח לוחמים ביחד עם דן וסעדיה וכולם משבחים אותם על הצלת המקום.
היריון באמנות

כל עבודה המציגה היריון נחשבת לעבודת אמנות.[דרושה הבהרה] באמנות, כמו בחיים, לא תמיד ברור אם הייתה כוונה להציג אישה בהיריון או שמפני שהאישה מוצגת בתנוחה שבה היא מגינה בידה על בטנה היא מובנת כאילו האישה נמצאת בהיריון.[דרושה הבהרה]
Gustav Klimt, 1903, Hoffnung I (Hope I)
מבחינה היסטורית, ייצוג נשים בהריון הוא די נדיר . בדרך כלל אמנות המערב כוללת שני נושאים עיקריים שבהם מופיעות נשים בהיריון: ציורים היסטוריים, בהם ההיריון מהווה חלק חשוב מהסיפור, כמו הסיפור של דיאנה וקאליסטו (Diana and Callisto), בהם רואים את קאליסטו ברגע שהיא מגלה את ההיריון האסור שלה. נושא נוסף בו מופיעה אישה בהיריון הוא בסיפור הברית החדשה. תמונות נשים בהיריון החלו להיות אופנתיים יותר בסביבות שנת 1600.
מסורת תרבותית

צלמיות נשים בהיריון הופיעו בתרבויות שונות, בתקופות שונות, במקומות שונים בעולם. פסלונים עשויים קרמיקה ניתן למצוא בתרבויות הפרה-קולומבניות ובתקופות העתיקות במזרח התיכון. חלק גדול מפסלונים אלו קשורים לפריון ולעיתים קשה לזהות האם אכן הצלמית מגלמת היריון, או את המשמעות שלה בתרבות בה היא מופיעה.
בין הדוגמאות העתיקות ביותר של פסלי היריון ניתן למצוא צלמיות פרהיסטוריות באירו-אסיה הידועות כצלמיות ונוס. הידועה מכולן היא הצלמית ונוס מווילנדורף - צלמית העשויה אבן סידן נאוליתית ובה רואים אישה עם חזה וירכיים מוגזמים בגודלם הבאים להדגיש את פריונה. פסלונים מסוג זה הפריזו, בדרך כלל, את גודל הבטן, הירכיים, החזה, המותניים והפות, אך ההיריון עצמו איננו מובלט במיוחד.
Pottery figure from ancient Mexico
Cycladic figure, Early Bronze Age
ונוס מווילנדורף, כ-25,000 לפני הספירה, אוסטריה
אמנות המערב

הציור דיאנה וקאליסטו של טיציאן, משנת 1559, משקף את הרגע שבו הריונה של קאליסטו התגלה. באירופה, נמנעו בדרך כלל מלצייר נשים בהיריון (מלבד בדמויות מקודשות), אך מאוחר יותר, באמנות המערב, התקיימו שני נושאים שבהם הובעו הריונות כחלק מהסיפור.
אמנות המערב > קאליסטו

במיתולוגיה היוונית, הנימפה קליסטו, נכנסה להיריון מהאב זאוס (יופיטר במיתולוגיה הרומית). ההיריון התגלה כאשר קאליסטו רחצה בנהר. אדוניתה ארטמיס (דיאנה) כעסה עליה וגרשה אותה ויונו, אשתו של זאוס, הפכה אותה לדובה. הציורים הקלאסיים בהם הופיעה קאליסטו שיקפו את הרגע בו היא הופכת לדב, אך מאוחר יותר, במיוחד החל מתקופת הרנסאנס, נראית קאליסטו ברגע בו ההיריון מתגלה. מקור ההשראה לציורים אלו הייתה שירתו של אובידיוס.
תמונה טיפוסית הופיעה לראשונה בציורו של טיציאן, דיאנה וקליסטו משנת 1559, שבה ביטנה של קליסטו חשופה בעוד ארטמיס/דיאנה מצביעה בהאשמה עליה ועל התומכות בה. על פי אובידיוס קאליסטו הייתה בחודש התשיעי להריונה, אך בציורים היא מופיעה, בדרך כלל, רק בתחילת ההיריון כאשר חברותיה מגלות אותו לראשונה. נראה כי מה שקסם לאומנים כנושא הייתה ההזדמנות להציג קבוצת נשים בעירום, אם כי ניתן גם להבין ציור כזה כאזהרה מפני היריון לא רצוי.
אמנות המערב > דיוקנאות

בתקופת ימי הביניים המאוחרת מתחילים להופיע דיוקנאות של נשים בהיריון, אף על פי שייתכן שאופנת השמלות האסופות מלפנים מקשה על זיהוי הנשים בהיריון. פורטרט ארנולפיני (Arnolfini portrait) של יאן ואן אייק, משנת 1434 הוא דוגמה לציור של אישה בהיריון, אף על פי שהיסטוריונים רבים מתנגדים להיבט זה וטוענים שנשים קדושות הוצגו לעיתים קרובות בצורה דומה.
הקדושה המעונה קטרינה מאלכסנדריה מופיעה בדרך כלל בלבוש אופנתי דומה של התקופה, והייתה הקדושה המגנה על הלידה, ולכן ייתכן שבציורים מסוג זה אי הבהירות היא מכוונת.
פורטרטים מסוימים מתקופת הרנסאנס נקשרים להיריון או לתקופה שלאחר הלידה. בין התמונות הללו כוללים גם את הציור של המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י, שבה השמלה שהתגלתה, בשנת 2006, תחת סקירת קרניים אינפרה -אדומות מרמזת על האפשרות שהדמות הייתה בהיריון או מיד לאחר הלידה כאשר דה ויצ'י צייר אותה. גם בציור הפורטרט של זמרלדה ברנדיני, של בוטיצ'לי, האישה מניחה יד על הבטן. זוהי תנוחה הקיימת בתמונות נוספות כגון כאלה המתארות את ההתגלות למריה, כמו בתמונות של אנתוני ואן דייק ובתמונת 'האישה בהיריון' של רפאל שבה האישה יושבת כשידה השמאלית מונחת על בטנה. אך תמונות מסוג זה נדירות באמנות הרנסאנס. אבל כאשר מופיעה אישה בהיריון, היא מוצגת, בדרך כלל, בעמידה. תמונות כאלה ניתן למצוא בעיקר באנגליה, שבה אופנת השמלה האסופה נעשתה פופולרית בסביבות שנת 1590 בעקבות הצייר האנגלי מרקוס גרהארט הצעיר (Marcus Gheeraerts the Younger) שהיה צייר מוביל של ציורים מסוג זה. ייתכן מאוד שהיה ביקוש לציורים כאלה מכיוון שהאם היולדת עמדה בפני סכנת חיים וייתכן שחלק מתמונות אלה אף נוצרו לאחר מות האם.
יש דוגמאות מוקדמות יותר של ציורים דומים באירופה ובאנגליה, אך עיקר התמונות נוצרו בין השנים 1580- 1630. באותה תקופה, לדוגמה, מלכת ספרד שלחה דיוקן של עצמה בהיריון לחברות קרובות ולבני משפחתה. ביתה, שהייתה מלכת ספרד גם היא, צוירה כאשר הייתה בהיריון מתקדם .
מאוחר יותר דיוקנאות של נשים בהיריון היו בדרך כלל שייכים לבני המשפחה, כי היה יקר מאוד להזמין ציור ורוב הנשים לא רצו להופיע בתמונה כשהן בהיריון. בדרך כלל תמונות אלה הוזמנו מיד לאחר הנישואים, ובמקרים מסוימים, בהם ידוע שהאישה הייתה בהיריון, ההיריון למעשה הוסתר בציור עצמו. במספר עבודות של וורמיר, ידוע שהנשים המופיעות בהן הן אכן בהיריון, אף על פי שמומחים רבים דוחים את הרעיון של ההיריון. נשים בהיריון מופיעות גם באמנות ההולנדית, כמו בתמונה של יאן סטין שבה יש נשים בהיריון המופיעות בפונדקים, או נשים צעירות שמחלתן בדרך כלל הייתה ההקאות בבקרים. גם רמברנדט צייר אישה בהיריון מתקדם בציורים של Maerten Soolmans ו Oopjen Coppit. אך האופנה שהתפתחה בשנות 1620 עזרה להסתיר בטן בהיריון.
Lovis Corinth צייר גם הוא מספר תמונות של נשים בהיריון, ובשנת 1906 האומנית Paula Modersohn-Becker ציירה את עצמה בהיריון, עוד לפני שהייתה ממש בהיריון.
Portrait_of_a_Lady_Known_as_Smeralda_Brandini
La Donna Gravida (אישה בהיריון), רפאל
Maria_Leopoldine_of_Austria - מתה אחרי שילדה, 1649
תמונה של Oopjen Coppit, רמברנדט 1634
Praskovia Kovalyova שצוירה לאחר מותה, 1803
Paula Modersohn-Becker, 1906
1909 Lovis Corinth, Donna Gravida
אמנות המערב > ציורי מוסר וסאטיריקה

חלק מהציורים בתקופה המודרנית המוקדמת, כגון הדפסים ואיורים בספרים, נגעו בצד החברתי של ההיריון, כלומר הצביעו על העובדה שלנשים היו יותר ילדים מכפי יכולתן לתמוך בהם כספית, או על כך שנשים, במיוחד, משרתות, נכנסו להיריון מחוץ לנישואים. קיימות עבודות המצביעות על היריון לא רצוי, בעיקר מנקודת מבטו של האב, כולל מקרים שבהם נשים פנו לבית המשפט על מנת לקבל תמיכה כספית. האומן האנגלי וויליאם הוגראת צייר בעבודותיו נשים רבות בהיריון, בעיקר כדי להדגיש את הצד הסאטירי או הקומי של המצב ובדרך כלל רמז על כך שזהו מצב שלילי ולא רצוי.
אמנות המערב > התקופה המודרנית

בתקופה המודרנית החלו האומנים להציג נשים כשהן בבירור בהיריון. כמו כן הוצגו הנשים בהיריון בתמונות עירום. שני ציורים של גוסטב קלימט, תקווה I (ראו למעלה) ותקווה II מציגים אישה רזה בהיריון מתקדם ואישה בעירום שבו ההיריון מודגש מאוד.
איגון שילה צייר נשים בהיריון בעירום בהרבה מעבודותיו. פאבלו פיקאסו פיסל אישה בהיריון, פסל שהוקדש לבת זוגו Francoise Gilot. פיקאסו עשה זאת כדי לעודד אותה להיכנס להיריון נוסף.
אליס ניל ציירה סידרה של שבע נשים בהיריון, בעירום. לוסיאן פרויד צייר נערה בהיריון בשנת 1960-61 שבה הופיעה בת זוגו Bernadine Coverley כשהייתה בהריון עם ביתו בלה. גם אומנים נוספים, כמו דמיאן הירסט ורון מיואק, ציירו ופיסלו נשים בהיריון.
איורים רפואיים

בשדה הרפואה איורי נשים בהיריון היה אחד הנושאים הראשונים והמצויים ביותר בספרי הרפואה. האיור היה, בדרך כלל, של רחם פתוחה כפי שהופיעה בציורי הדת של ימי הביניים. איורי העובר עמדו במרכז, יותר מאשר איורי האם עצמה. רוב האיורים המוקדמים בספרי ההדרכה למיילדות היו מעוותים, אבל עדיין עזרו בהצגת תנוחות הלידה. איורים אלו התבססו על העתקה של דמויים מדורות קודמים ומספרי רפואה שהגיעו אפילו משנת 500.
ייתכן והאיורים המדויקים של לאונרדו דה וינצ'י היו מהראשונים, אך בספרי הרפואה המקצועיים הגיעו איורים מדויקים רק שנים רבות מאוחר יותר. ויליאם הנטר שעסק באנטומיה והיה הרופא של המלכה שרלוטה, העריץ את האיורים של לאונרדו ולמד מהם. ספרו פורסם בשנת 1774 והתבסס על מחקר עמוק של גופות נשים בהיריון.
אמנות המיועדת לנשים בהריון

יש עבודות שנוצרו במיוחד למען נשים בהיריון, אף על פי שהן נדירות יותר מאשר עבודות שנועדו לנשים ששאפו להיכנס להיריון. אחד ההסברים ליצירתם של פסלוני וינוס הוא שהם הוחזקו בידיהן של הנשים כאשר עמדו ללדת ולכן היו צריכים להתאים לכף היד.
ציור ה Madonna del Parto וציורים נוספים של הבתולה מריה בהיריון מלאו בדרך כלל תפקיד של התמקדות באמונת הנשים ומשפחתן. בשנת 1954 ראש עיריית העיר Monterchi שבה נמצאת תמונת המדונה של פיירו דה לה פרנצ'סקה, סירב להשאיל את התמונה לתערוכה בפירנצה כי לא רצה שהתושבים בעיר יסבלו ממחסורה.
ציורים של desco da parto שהם מן 'מגש לידה' הוו מתנה סמלית חשובה לנשים נשואות בסוף ימי הביניים. על מגשים אלה, בצד העליון, צוירו סצנות מהמיתולוגיה הקלאסית ומספורי התנ"ך או הברית החדשה. תמונות שהיו מאוד פופולריות לפני הלידה. מצידו האחורי של המגש צוירו הציורים הפחות חשובים ובהם דמויות של משפחה, ילדים וסמלי המשפחה.
בתקופת הרנסאנס האמינו שמה שאישה בהריון רואה משפיע על ההיריון עצמו ויכול אפילו להשפיע על הוולד הנולד. מרטין לותר סיפר על אישה שנבהלה מעכבר בעת הריונה וכתוצאה מכך ילדה עכבר. חוברות ההדרכה ייעצו להסתכל על תמונות שיש בהן השפעה חיובית כגון תמונות ילדים עירומים, או לידה מוצלחת. זו הייתה אחת הסיבות שתמונות של הבתולה והבן והמגשים המיוחדים נתלו בחדרי שינה.
היריון באמנות ישראל

צלמיות חרס שחלקן העליון עוצב בצורת גוף אישה עם שדיים שופעים, לעיתים קרובות נתמכים בידיים, נמצאו בעיקר בבתי מגורים פרטיים באתרים שונים ברחבי יהודה. הראשים של רבות מן הצלמיות עוצבו בתבנית, לכמה יש כיסוי ראש דמוי פאה ולאחרות כובע חרוטי. הצלמיות שראשן עוצב ביד, מכונות ' צלמיות פני ציפור', מכיוון שאפן עוצב על ידי צביטת החומר הרך בין האצבעות.
הצלמיות נתפסו כבעלות תכונות מאגיות והוחזקו בבתים כקמעות שנועדו להגביר את הפוריות ולהבטיח שפע. הן מזוהות על פי רוב עם אלות כנעניות מוכרות כמו עשתרת ואשרה. נביאי ישראל התנגדו התנגדות נמרצת לשימוש בחפצים אלה. בחפירות בעיר דוד נתגלו יותר מאלפיים צלמיות פולחן כאלה, כולן היו מרוסקות לרסיסים. אולי הדבר קשור למהפכת הפולחן של המלך יאשיהו בסוף המאה ה-7 לפני הספירה, מהפכה שביקשה לרכז את הפולחן במקדש בירושלים.
אומנים ישראלים רבים ציירו ופיסלו נשים בהיריון או את המצב ההריוני. ביניהם מנשה קדישמן, ובסדנא לאמנות, אומנים כמו איריס יונג, רות אייל, שרון בן יהודה, הדס דאימונט ועוד יצרו גם הם נשים בהיריון.
ניתן גם למצוא בין ציורי הנשים של האומן משה (מוסא) שפט, למשל, מגוון דמויות נשיות כגון ונוס ואפרודיטה, רחב ומריה, האם הקדמונית והאם הגדולה המהווים מאבני היסוד של תולדות האמנות.