stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלגיון השלישי איסאורה
היסטוריה

המידע על הלגיון מועט. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים אותו. יש הסוברים כי היה זה הקיסר פרובוס, אשר השתמש בלגיון בין היתר כדי להילחם בשבטים ההרריים באזור קיליקיה, אולם יש המאחרים אותה עד תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס. כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה והלגיון השני איסאורה, ומכאן שמו. שלושת הלגיונות היו בתחילה חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה לדרגת לגיון עצמאי, בעוד שני הלגיונות האחרים נותרו חלק מהלימיטאני. ייתכן שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
הערות שוליים

↑  הלגיון השלישי איסאורה, באתר livius.org (באנגלית)
↑  בצבא הרומי המאוחר היו שני סוגי לגיונות. הלימיטאני, שהיו מרותקים בדרך כלל לפרובינקיה מסוימת, והלגיונות העצמאיים (Comitatenses) אשר היו בדרך כלל בפיקוד בכיר ונועדו להגיב על מקרי חירום ביטחוניים. הלגיונות העצמאיים נחשבו ליוקרתיים יותר.
↑  הלגיון השלישי איסאורה, באתר Imperiumromanum.com (בגרמנית)
ה'תר"ב

ה'תר"ב (5,602) ובקיצור תר"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1841, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 4 בספטמבר 1842.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 2 שעות ו-1079 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה שנייה לשמיטה, ושנת 16 במחזור העיבור ה-295. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 2 (סימנה בלהז) במחזור השמש ה-201.
שנה זו היא שנת 1,773 לחורבן הבית, ושנת 2,153 לשטרות.
אירועים

רבי חיים אברהם גאגין (הרב אג"ן) מתמנה למשרת הראשון לציון ולחכם באשי של ארץ ישראל
רבי אשר ניסן לוינזון מתמנה כרבה של בירז' שבליטא
רבי אהרן משה טויבש מתמנה כרבה של יאשי שברומניה
רבי יקיר גירון מתמנה לחכם באשי של יהדות קושטא שבטורקיה
רבי ברוך מרדכי ליבשיץ מתמנה כרבה של סמיאטיץ' שבפולין
נולדו

ו' בטבת – אברהם אפשטיין, חוקר ספרות המדרש ומאנשי חכמת ישראל. (נפטר בי"ט בניסן ה'תרע"ח)
ג' בשבט – רבי בנימין אריה וייס, אב"ד צ'רנוביץ ורב הקהילה האורתודוקסית בעיר. (נפטר בח' בטבת ה'תרע"ג)
כ"א בשבט – רבי נתן במברגר, מרא דאתרא של וירצבורג והמחוז, בנו וממשיכו של רבי יצחק דוב הלוי במברגר. (נפטר בכ"ח בניסן ה'תרע"ט)
י"ב באייר – חנוך יהודה קאהוט, בלשן, מזרחן ורב נאולוגי, מחבר "ערוך השלם", מהדורה מודרנית של ספרהערוך, וממקימי בית המדרש לרבנים באמריקה. (נפטר בי"ט באייר ה'תרנ"ד)
ט' באב – רבי משה הלברשטאם, האדמו"ר השני בחסידות שינאווא. (נפטר בי"ב בחשוון ה'תרע"ט)
רבי משה עידאן, דיין ומקובל בג'רבה ובגאבס שבתוניסיה. (נפטר בד' באלול ה'תרנ"ד)
רבי נחום דובער שניאורסון, האדמו"ר השני מחסידות אוורוטש, ענף של בית צ'רנוביל. (נפטר בח' בכסלו ה'תרנ"ו)
אברהם בן-שבת, סוחר וממנהיגי הקהילה היהודית באספי שבמרוקו. (נפטר בד' בטבת ה'תרע"ז)
רבי שמואל בן קיקי, דיין, שד"ר ופייטן, אב בית דין בטבריה. (נפטר בג' בטבת ה'תרע"ט)
רבי שמואל רוזנברג, רב וראש ישיבה באונסדורף (אנ'). ישיבתו משכה בחורים מכל רחבי הונגריה. (נפטר בי"א בסיוון ה'תרע"ט)
רבי שמריה נח שניאורסון, רב בבוברויסק, והאדמו"ר מקאפוסט, ענף של חסידות חב"ד. (נפטר בט"ו בטבת ה'תרפ"ג)
ברוך פפירמייסטר, מהנדס ואדריכל, מראשוני ראשון לציון וראש ועד המושבה. (נפטר בה'תרפ"ו)
רבי משה יוסף הופמן, ראש ישיבה בפאפא שבהונגריה, ואחר כך מרבני בתי אונגרין בירושלים. (נפטר בא' בניסן ה'תרפ"ח)
נפטרו

יג בכסלו – רבי ברוך גויטיין, אב"ד וראש ישיבה בהעדיעס שבהונגריה, ומחבר "כסף נבחר".
כ"ו בתמוז – רבי נחום טרייביטש, אב"ד פרוסטיץ, מרא דאתרא של ניקלשבורג ו"הרב הכולל" למדינת מוראביה, פרשן התלמוד הירושלמי. (נולד בג' באלול ה'תקל"ט)
י' באלול – רבי יצחק רבינו אלבעלי, דיין וראש ישיבה באיזמיר.
כ"ט באלול – רבי מנחם מנדל קרגוי, מרבני ישיבת פיורדא, ומחבר "גידולי טהרה" על הלכות מקוואות. (נולד בה'תקל"ב)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
ה'תר"ד

ה'תר"ד (5,604) ובקיצור תר"ד – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-25 בספטמבר 1843, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 13 בספטמבר 1844.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 9 שעות ו-384 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 18 במחזור העיבור ה-295. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 4 (סימנה דיזז) במחזור השמש ה-201.
שנה זו היא שנת 1,775 לחורבן הבית, ושנת 2,155 לשטרות.
אירועים

י"ט בתשרי – הוקם הארגון בני ברית.
כ"ה בסיוון – בבראונשווייג התכנסה ועידת רבנים גרמנים ליברלים לצורך קביעת שינויים בהלכה ובמנהג, שלימים נודעה בתור האספה הראשונה של התנועה הרפורמית
נולדו

כ"ג בתשרי – יחיאל מיכל פינס, הוגה דעות ציוני, מאבות הציונות הדתית, איש חיבת ציון. (נפטר בו' באדר ב' ה'תרע"ג)
כ"ט בתשרי – משה לייב ליליינבלום, סופר איש תנועת ההשכלה ברוסיה, מראשי חובבי ציון והציונות המעשית. (נפטר בג' באדר א' ה'תר"ע)
י"ב בחשוון – חיים פרס, חוקר הלשון העברית וממחיי השפה, עורך כתב העת הירושלמי שערי ציון. (נפטר בכ"ט באדר א' ה'תרנ"ד)
א' בכסלו – הרב דוד צבי הופמן, פרשן מקרא ופוסק, ראש בית המדרש לרבנים בברלין וממנהיגי "תורה עם דרך ארץ". (נפטר בי"ט בחשוון ה'תרפ"ב)
ט"ז בכסלו – דויד פופר, צ'לן יהודי-בוהמי
ל' בשבט – לודוויג בולצמן, אבי המכניקה הסטטיסטית (נפטר בה'תרס"ו)
י"ד באדר – רבי מרדכי הורוויץ, רבה של פרנקפורט, מחבר שו"ת 'מטה לוי' והיסטוריון. (נפטר בט"ז באדר ב' ה'תר"ע)
א' בניסן – יעקב שכביץ, מאנשי העלייה הראשונה ומראשוני גדרה. (נפטר בט"ו בטבת ה'תרצ"ג)
נפטרו

ו' באדר – רבי משה סטניצר, צדיק חסידי מתלמידי החוזה מלובלין, שלא שימש כאדמו"ר בפועל.
כ"ה באדר – רבי בנימין דיסקין, רב ליטאי, ראב"ד הורדנה ומרא דאתרא בוולקוביסק ולומז'ה. (נולד בה'תקנ"ח)
י"א באייר – רבי יהודה צבי ברנדויין, אדמו"ר בסטרטין ומייסד חסידות סטרטין.
י"ב בסיוון – בן ציון רפאל פריצי, פילוסוף, רופא והוגה דעות ממנטובה, מחבר פירוש לאגדות חז"ל. (נולד בה'תקט"ז)
ט' באלול – אהרן חורין, רב באראד שבהונגריה, בעל עמדות משכיליות שתמך בשינויים רדיקליים בהלכה, נחשב ממבשרי התנועה הרפורמית. (נולד בכ"ח באב ה'תקכ"ו)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
הונגריה (אסטרואיד)

|  כוכב האם |
| --- | --- |
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  אסטרואיד
 סיווג ספקטרלי:  אסטרואיד טיפוס-E, אסטרואיד טיפוס-X 
 קטגוריה:  חגורת האסטרואידים 
 מיקום:  חגורת האסטרואידים, מסלולו של צדק
 תאריך גילוי:  11 בספטמבר 1898‏
 מגלה:  מקס וולף‏
 על שם:  הונגריה 
 מקום גילוי:  Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl 
 מאפיינים מסלוליים
 משפחת אסטרואידים:  משפחת הונגריה 
 ציר חצי-ראשי:  1.944657128562473±0.00000000095133 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.073649948334764 
 זמן הקפה:  2.71 שנים   990.168458634717 ימים
 נטיית מסלול:  22.509±0.001 מעלה, 22.50868399779718±0.000000061302 מעלה
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  13-30 ק"מ
 זמן סיבוב עצמי:  26.521 שעה
 אלבדו:  0.428
 בהירות מוחלטת:  11.26 
 
הונגריה (שם מלא: 434 הונגריה; באנגלית: Hungaria 434 ) הוא שמו של האסטרואיד בחגורת האסטרואידים, שהתגלה ב-11 בספטמבר 1898 באוניברסיטת היידלברג שבהיידלברג, גרמניה על ידי האסטרונום הגרמני מקס וולף.
האסטרואיד נקרא כך על שמה של המדינה הונגריה בלטינית. והוא מקיף בחגורת האסטרואידים את השמש. קוטרו של האסטרואיד הוא 13-30 קילומטרים.
התצפית הראשונה על האסטרואיד התרחשה ב-11 בספטמבר 1898.
אסטרואיד הונגריה הוא מייצג ומעניק שמו למשפחת אסטרואידים מסוג הונגריה (אנ').
הערות שוליים

1 2 3 4  434 Hungaria ‏(1898 DR) באתר המעבדה להנעה סילונית של נאס"א
↑  Spratt, Christopher E. (באפריל 1990). "The Hungaria group of minor planets". Journal of the Royal Astronomical Society of Canada: 123–131. Bibcode:1990JRASC..84..123S. ISSN 0035-872X. נבדק ב-25 באוגוסט 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
הלגיון השלישי אוגוסטה

| --- | --- |

סמל הלגיון: פגסוס, גדי
 פרטים
 מדינה:  הרפובליקה הרומית האימפריה הרומית
 שיוך:  הצבא הרומי
 סוג:  לגיון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  43 לפנה"ס – לא ידוע
 מקים היחידה:  אוקטביאנוס
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  נשק קר, בעיקר פילום, גלדיוס, סקוטום, לוריקה לוריקה סקוומטה (שריון שרשראות)
הלגיון השלישי אוגוסטה (בלטינית: Legio III Augusta) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 43 לפנה"ס בידי אוקטביאנוס, והיה פעיל לפחות עד המאה ה-4.
היסטוריה > תקופת הרפובליקה

הלגיון גויס בשנת 43 לפנה"ס בידי הקונסול גאיוס ליוויוס פאנשה ואוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס). הלגיון לחם לצד אוקטביאנוס במלחמת האזרחים של רוצחי יוליוס קיסר, אולם היסטורית השירות המדויקת שלו מבוססת על השערות בלבד. ייתכן שהשתתף גם בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, וככל הנראה הוא השתתף במערכה של אוקטביאנוס כנגד סקסטוס פומפיוס בסיציליה. בשנת 36 לפנה"ס נלחם אוקטביאנוס בלפידוס באפריקה, וכנראה הלגיון השלישי לקח חלק במערכה כי ידוע שהוא היה מוצב באפריקה לפחות משנת 30 לפנה"ס.
היסטוריה > תקופת הקיסרות

בין השנים 17–24 לספירה, הלגיון השלישי השתתף בדיכוי המרידה של טאקפארינס בנומידיה. בתקופה זו, מפקד הלגיון השלישי היה הפרומגיסטראט של הפרובינקיה אפריקה, וכך היה הלגיון השלישי ללגיון היחיד בצבא הרומי אשר מפקדו היה גם חבר סנאט. ייתכן שההיסטוריון מרקוס ויליוס פטרוקולוס היה מפקד הלגיון לזמן מה. הקיסר קליגולה סבר שמסוכן מדי שסנאטור יפקד על לגיון, ולכן שינה את התקן. בתקופתו של נירון, פיקד על הלגיון לוקיוס קלאודיוס מקר, אשר התנגד לנירון ותמך במרד של גלבה. מקר אף סחף אחריו גם את הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס כאשר גלבה עלה לשלטון בשנת 69, הוא חשש מאלו שהעלו אותו לשלטון, והורה בחשאי על רציחת שני מפקדי הלגיונות. במהלך מלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים, תמך הלגיון השלישי בתחילה בוויטליוס, אולם לאחר מכן העניק את תמיכתו לאספסיאנוס. עם זאת, הוא לא לקח חלק בקרבות. הלגיון השלישי נותר באפריקה במשך שנים רבות, והשתתף בדיכוי מרידות שונות של מקומיים. יחידות משנה של הלגיון נשלחו לסוריה בשנת 115, וסייעו לקיסר טראיאנוס במערכתו כנגד האימפריה הפרתית. בין 132–136 לקחו חלק יחידות של הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל. שלושים שנה לאחר מכן השתתפו יחידות משנה של הלגיון גם במסעותיהם למזרח של לוקיוס ורוס וקרקלה.
בשנת 175 העביר מרקוס אורליוס חלק מחיילי הלגיון להונגריה כדי להשתתף במלחמות כנגד המרקומנים. אותם חיילים סופחו לאחר מכן אל הלגיון השני אדיוטריקס אשר ספג אבדות קשות. הלגיון השלישי השתתף ככל הנראה במלחמת האזרחים שפרצה בשנת 193 עם רציחתו של הקיסר פרטינקס, וצידד בספטימיוס סוורוס אשר הוכתר כקיסר מאוחר יותר. הנחה זו מבוססת על כך שסוורוס העניק ללגיון את הכינוי "פיא וינדיקס" (Pia Vindex - "הנוקם הנאמן"). עם זאת, אין לכך עדות נוספת. בתקופתו של סוורוס, השתתפו חיילי הלגיון בבניית מבצרים רבים בנומידיה, אשר חלקם קיימים עד ימינו. במלחמת האזרחים בשנת 238 הידועה כשנת ששת הקיסרים, צידד הלגיון במקסימינוס, ונלחם כנגד גורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני. המלחמה הסתיימה בניצחונו של גורדיאנוס השלישי, אשר היה נכדו של גורדיאנוס הראשון ואחיינו של גורדיאנוס השני. גורדיאנוס הורה על פירוק הלגיון השלישי עוד באותה שנה (238). חמש עשרה שנים מאוחר יותר, הוקם הלגיון השלישי מחדש בהוראתו של הקיסר ולריאנוס. ולריאנוס אף העניק ללגיון את הכינוי "איטרום פיא איטרום וינדיקס" (Iterum Pia Iterum Vindex - "שוב נאמן, שוב נוקם"). הלגיון השתתף בקרבות כנגד "חמשת העמים" - פדרציה של שבטים ברברים אשר התנגדה לשלטון הרומי באפריקה. המאבק נמשך עד 260, התחדש בשנת 289, והמרד דוכא סופית רק בשנת 297. הלגיון נעלם מהרשומות לקראת סוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5.
סמלי הלגיון לאורך השנים היו גדי ופגסוס.
הערות שוליים

1 2  הלגיון השלישי אוגוסטה באתר livius.org (באנגלית)
הלגיון השלישי קירנאיקה

| --- | --- |
כתובת הקדשה לאל סרפיס מהלגיון השלישי קירנאיקה שמתוארכת לשנת 117 לספירה. הכתובת נמצאה כחלק מהקיר בשער ציון, ומאז נעלמה
כתובת הקדשה לאל סרפיס מהלגיון השלישי קירנאיקה שמתוארכת לשנת 117 לספירה. הכתובת נמצאה כחלק מהקיר בשער ציון, ומאז נעלמה
 פרטים
 מדינה:  רומא העתיקה רומא העתיקה
 אירועים ותאריכים
 מקים היחידה:  מרקוס אנטוניוס 
 
מטבע שנטבע על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 32 לפני הספירה. על המטבע הנס וכן כיתוב של הלגיון השלישי קירנאיקה
הלגיון השלישי 'קירנאיקה' (לטינית: Legio III Cyrenaica) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 36 לפני הספירה, בזמן ששימש כמושל קפריסין שהייתה מאוחדת מבחינה מנהלית עם קירנאיקה.
היסטוריה

הלגיון שהה במצרים במאה הראשונה לספירה. בשנת 106 הפך ללגיון היחיד בפרובינקיה שזה עתה הוקמה, פרובינקיה ערביה. הלגיון הוצב תחת לגאטוס פראטוריאני, קלאודיוס סוורוס (Claudius Severus), שהיה המושל הראשון של פרובינקית ערביה, לאחר שמספח ערביה, מושל סוריה, אולוס קורנליוס פלמה עזב חזרה לסוריה. הלגיון השתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס, כפי שעולה מקשת הוקרה, מייל אחד מהחומות של דורה-אירופוס, שנבנתה על ידי הלגיון לכבוד ניצחון הקיסר טראיאנוס במלחמות הפרתיות, קשת זו נבנתה לפני שטראיאנוס קיבל את התואר הנוסף פרתיקוס (Parthicus), ולכן היא מוקדמת לפברואר שנת 116. בנוסף, טריבון צבאי של הלגיון, Q. Voconius Saxa Fidus, זכה בעיטור צבאי על חלק במלחמה.
לאחר המלחמות בשנת 116–117, יחידה של הלגיון שהתה בירושלים, כפי שעולה מכתובת המתארת את הלגיון והתגלתה בשימוש משני בחומה בהר ציון, כנראה כחלק מהכוחות שנשלחו עם לוסיוס קוויטוס לדכא את המרידה היהודית.
בפפירוס משנת 119, הלגיונות השלישי קרינאיקה והלגיון העשרים ושתים דיוטוריאנה. הוצבו באותו המחנה ניקופוליס במצרים. ונשאר בה עד לשנת 123, שבה הוא הוחלף בלגיון השני 'טראיאנה'. הלגיון עבר בשנה זו חזרה לפרובינקיית ערביה ונשאר בה עד המאה החמישית לספירה. הטריוס נפוס, נציב פרובינקיית ערביה בזמן מרד בר כוכבא ומפקד ההלגיון השלישי קירנאיקה השתתפו גם הם באופן מלא בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132-136.
לקריאה נוספת

Emil Ritterling, Legio, Realencyclopädie of Klassischen Altertumswissenschaft, 1925, Columns 1506-1514
H. A. Sanders, The Origin of the Third Cyrenaic Legion, The American Journal of Philology, Vol. 62, No. 1 (1941), pp. 84-87.
Johannes Kramer, Die Wiener Liste von Soldaten der III. und XXII. Legion (P. Vindob. L 2), ZPE 97 (1993), pp. 147-158
G. W. Bowersock, A Report on Arabia Provincia, The Journal of Roman Studies, Vol. 61, (1971), pp. 219-242
Karl Strobel, Zu Fragen der frühen Geschichte der römischen Provinz Arabia und zu einigen Problemen der Legionsdislokation im Osten des Imperium Romanum zu Beginn des 2. Jh.N.Chr. Zu Fragen der frühen Geschichte der römischen Provinz Arabia und zu einigen Problemen der Legionsdislokation im Osten des Imperium Romanum zu Beginn des 2. Jh.N.Chr, ZPE 71, (1988), pp. 251-280
John Peter Oleson, M. Barbara Reeves, Barbara J. Fisher, New Dedicatory Inscriptions from Humayma (Ancient Hawara), Jordan, ZPE 140 (2002), pp. 103-121
P.-L. Gatier, La Legio III Cyrenaica et l'Arabie, in dans Les légions de Rome sous le Haut-Empire, I, Lyon, 2000, p. 341-344
A. Kindler, The Coinage of Bostra (Warminster 1983) 87-95.
D. Kennedy originally, Legio VI Ferrata: The Annexation and Early Garrison of Arabia, HSCP 84 (1980) 282-309
הערות שוליים

↑  D. L. Kennedy, 'Legio VI Ferrata: The Annexation and Early Garrison of Arabia' Harvard Studies in Classical Philology, Vol. 84, (1980), pp. 289-293. ; לניסיון לקשור זאת עם שתי יחידות עזר שעברו ממצרים לערביה ראו: M.P. Speidel, "The Roman Army in Arabia," Aufstieg und Niedergang der romischen Welt II. 8 (Berlin/New York), 1977, pp. 687-730.
↑  S. Gould, "Inscriptions. I. The triumphal arch", in The excavations at Dura-Europos IV, (New Haven, 1933), p. 56.; "Supplementary Inscriptions. I. "Am Addition to the inscriptions if the Arch of Trajan", Ibid. VI (New Haven, 1936), p. 480
↑  AE 1986, 686=H. M. Cotton, ‘The Legio VI Ferrata’, in Les legions de Rome sous le Haut-Empire. Actes du Congres de Lyon (17-20 septembre 1998), Paris 2000 I, p. 353, no. 26
↑  CIL III, 13587=איזק בנימין, 'כתובות מירושלים אחרי המרד הראשון', ספר ירושלים; התקופה הרומית והביזאנטית (תשנ"ט), 1999, עמ' 169-170.
↑  BGU I.140=E. M. Smallwood, Documents Illustrating the Principates of Nerva, Trajan and Hadrian. Cantabrigiae: Cambridge University Press, 1966,  no. 333.
↑  W, Eck, "Der angebliche Krieg des Aelius Caesar in  Pannonien und die ornamenta triumphalia des Haterius Nepos", Laszlo Borhy (ed.) Von iler Entstehung Roms bis zur Auflosung des Romischen Reiches, Konferenz zum Gedenken des hundertsten Geburtstages von Andreas Alfoldi (1895-1981), Budapest, 1999. pp. 28-31.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רומא העתיקה ובנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית

רצועת השליטה והמכשולים בגבול
הגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית (בגרמנית: Deutsch–Deutsche Grenze) או הגבול הפנים-גרמני (בגרמנית: Innerdeutsche Grenze) הוא הגבול שהפריד בין שני חלקי גרמניה בין השנים 1949 ל-1990. אורך הגבול היה 1,393 קילומטר, והוא התחיל במשולש הגבולות של שתי הגרמניות עם צ'כוסלובקיה בדרום, המשיך לאורך גבולן של תורינגיה וסקסוניה אנהלט והסתיים בצפון בים הבלטי, ליד מפרץ ליבק.
גרמניה של אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה מחולקת לארבעה אזורי כיבוש, אחד מהם בשליטת ברית המועצות והאחרים בשליטת בנות הברית המערביות - ארצות הברית, בריטניה וצרפת. בשנת 1949 החליטו שלוש בנות הברית להקים מדינה בשטח הכיבוש - הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, המכונה גרמניה המערבית. במקביל, הקימו הסובייטים את "הרפובליקה הדמוקרטית", היא גרמניה המזרחית.
לאחר הקמת המדינות החל גל של הגירה מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וב-1952, לאחר שמאות אלפי תושבים היגרו ממזרח גרמניה, החליטו הסובייטים להקים גדר בתוואי הגבול במטרה לצמצם למינימום את הנהירה ההמונית, שסיכנה לדעתם את המרקם החברתי ואת כלכלת המדינה שתחת חסותם.
הגבול הפך לאחד מהגבולות המבוצרים ביותר בעולם, מעין ביטוי פיזי למונח המטפורי מסך הברזל, ובכלל זה גדרות מתכת גבוהות, גדרות תיל, גדרות התרעה, תעלות נגד רכב, מגדלי שמירה, מקלעים לירי אוטומטי ושדות מוקשים. לאורך הגבול, ברצועה שרוחבה הגיע לעיתים עד חמישה קילומטרים, פטרלו עשרות אלפי שומרים חמושים של מזרח גרמניה, שתפקידם העיקרי היה למנוע בריחה של אזרחי גרמניה המזרחית מהמדינה. כ-1,000 איש נהרגו בנסותם לחצות את הגבול למערב בידי השומרים.
רשמית, נקרא הגבול במזרח גרמניה "הגבול של המדינה ("Staatsgrenze") עם הרפובליקה הפדרלית הגרמנית" (מערב גרמניה), ונחשב לגבול מדיני לכל דבר ועניין, ואילו בגרמניה המערבית, שלא ראתה בעין יפה את הפיצול, נקרא הגבול "הגבול בין האזורים" (Zonengrenze).
הגבול התבטל למעשה עם אירועי נפילת חומת ברלין בערבו של 9 בנובמבר 1989, ובימים שלאחר מכן חצו את הגבול בחופשיות יותר מ-4 מיליון אזרחי גרמניה המזרחית. בחודשים שלאחר מכן נשארו מעברי הגבול פתוחים למעבר כמעט באופן חופשי. ב-1 ביולי 1990, 45 שנה לאחר שנקבע תוואי הגבול, הוחלט על ביטולו המוחלט, ושלושה חודשים לאחר מכן אוחדה גרמניה למדינה אחת.
לאחר ביטולו של הגבול, החליטה ממשלת גרמניה לשמר קטעים מסוימים מרצועת הגבול כחלק מ"החגורה הירוקה של אירופה", לאחר שהתברר כי היעדרם של בני אדם מרצועת הגבול הביא לשגשוגה כבית גידול למינים נדירים.
חומת ברלין, באורך של 155 קילומטר, שבהקמתה הוחל ב-1961, ושחצצה בין ברלין המערבית לברלין המזרחית, לא נחשבה לחלק מהגבול, אך עם השנים הפכה לחומה מבוצרת שהייתה דומה כמעט בכל מאפייניה לגבול בין שתי הגרמניות.
סגירת הגבול על ידי הסובייטים

לאחר המלחמה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן. הם היו נעים בחופשיות בין אזורי הכיבוש, ורובם לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם. הפעילות הביטחונית שיושמה בשטחי הכיבוש סבה בעיקר סביב חיפוש בעלי עבר נאצי לצורך העמדתם לדין.
למרות זאת, בשנה שמתום המלחמה (עד יוני 1946) נאמד מספר הגרמנים שעזבו את מקומות מגוריהם באזור הכיבוש הסובייטי ועברו לשטח שבשליטת בנות הברית המערביות ביותר ממיליון וחצי. כתוצאה, דרשו הסובייטים ליישם מערכת של אישורי מעבר בין האזורים. החל מספטמבר 1947 הידקו הסובייטים את אחיזתם בקווי התפר בין אזור הכיבוש שבשליטתם לאזורי הכיבוש האחרים, הוסיפו שומרים ותגברו את כוחותיהם גם באנשי "משטרת העם" של גרמניה המזרחית (Volkspolizei) לאחר ייסודה של זו ב-1949. מערב גרמניה מצידה הקימה את משמר הגבול הפדרלי ("Bundesgrenzschutz") שכוחותיו מנו 20,000 איש, שהיו אחראים לצד השיטורי של הגבול (אך לא לאספקטים הביטחוניים-צבאיים).
התגבשותה של גרמניה המערבית יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1949 החל גל של הגירה המונית שלא על מנת לחזור. למרות ההקשחה באזורי הגבול, המעבר למערב עדיין היה קל למדי. איכרים יצאו לעבד את שדותיהם במערב, אחרים יצאו לעבוד שם ורבים אחרים, בהם פליטים שגורשו מפולין, הצליחו לשחד את שומרי הגבול. כ-198,000 איש נטשו את גרמניה המזרחית ב-1950, וכ-166,000 ב-1951. מספר התושבים שעברו לגרמניה המערבית בין 1949 ל-1952 היה מעל שש מאות אלף איש. ההגירה והקליטה היו תהליך פשוט יחסית, שכן מצדו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם, ויכלו בנקל להשתלב בכלכלה ובחברה המערב-גרמנית.
במרץ 1952 הציע סטלין לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות, בכלל זה ברית המועצות. ההצעה נדחתה על ידי הקאנצלר קונראד אדנאואר שבעיניו נראה טבעי כי גרמניה תהיה חלק מגוש מערב-אירופי. בנוסף, היענות להצעה הסובייטית הייתה מחייבת את הגרמנים לקבע את קו אודר-נייסה כגבולם עם פולין, ולוותר סופית ורשמית על השטחים שנלקחו מהם בחבלים שלזיה ופומרניה. בתגובה לסירוב הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית, לא רק על הנייר אלא כזו שתופרד משכנתה באופן פיזי. הוא סבר כי הגבולות הפתוחים בין שני חלקי גרמניה הם מצב "בלתי נסבל", והתבטא כי
"על קו ההפרדה בין מזרח גרמניה ומערבה להפוך לגבול, לא קו-גבול רגיל ככל גבול, אלא גבול מסוכן...".
הגבול בין שתי מדינות גרמניה נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שרצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול. "רצועת הגנה" (Schutzstreifen) ברוחב של כ-500 מטרים נמתחה לאורך הגבול, ולצידה אזור "מחוץ לתחום" (Sperrzone) שרוחבו הגיע עד לחמישה קילומטרים, ובו יכלו לעבוד ולחיות רק בעלי אישורים מיוחדים. עצים ושיחים לאורך קו הגבול נכרתו כדי ליצור קו ראייה לשומרים ולמנוע מקומות מסתור מהנמלטים. בתים צמודים לקו הגבול נהרסו, גשרים לאורכו נחסמו. חקלאים הורשו לעבד את שדותיהם רק לאור יום. תוואי הגבול גודר בגדר תיל דוקרני. שומרי הגבול קיבלו הוראות פתיחה באש שהתירו להם לירות במקרים של אי ציות לפקודתם.
בחיי היום יום היה קו הגבול למכשול של ממש. איכרים איבדו את קרקעותיהם מעברו השני של הגבול, עובדים לא יכלו לצאת לעבוד מעבר לו. אלפי תושבים פונו מבתיהם, חלקם ברחו למערב. עד תום 1952 היה הגבול סגור בצורה הרמטית. מספר העוברים למערב בשנת 1952 הסתכם בכ-182,000.
לאחר הקמת הגדר

בשנים הראשונות שלאחר הקמת גדר הגבול נבצר ממנה למלא את תפקידה, וגל ההגירה למערב נמשך במלוא הקצב.
הגדר בגבול הייתה אמנם מחסום מאיים וכמעט בלתי עביר, אך מאחר שברלין נשארה לא מגודרת, יכלו אזרחי מזרח גרמניה לעבור לברלין המערבית כמעט ללא כל קושי.
מנהיגי גרמניה המזרחית הבינו שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את עניין הגבול כבר בתחילת 1953 והחליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו. עם זאת, מותו של זה במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית במלואה, מאחר שההנהגה החדשה של ברית המועצות החליטה להימנע מצעדים שיגררו אחריהם תגובה מערבית חריפה. אמנם, המזרח גרמנים סגרו לתנועה חלק מהרחובות שקישרו בין ברלין המזרחית למערבית, ובחלקם הוגבר מאוד הפיקוח, אך עדיין המוני תושבים נסעו לעבוד במערב העיר, ותנועת הרכבות בין שני חלקיה נמשכה כסדרה.
חלף זאת סברו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה הוא הקלות בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר. עם זאת, ואף על פי שתמכו בכלכלה המקומית, לא עלה בידם להביא לשיפור המקווה. בזמן שגרמניה המערבית, בתמיכת מדינות המערב, הפכה למדינה משגשגת, נשרכה שכנתה המזרחית מאחור. רמת החיים הלכה וירדה, והדיבורים על "בניית סוציאליזם" בצד מעשים שכללו הפקעת רכוש פרטי, קולקטיביזציה ואיסור על מסחר פרטי, הובילו לגל הגירה חסר תקדים:
בשנת 1953 ערקו למערב ברלין קרוב ל-350 אלף איש, ובשנים הבאות התייצב מספרם על בין 200,000 ל-250,000 בשנה. משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לאוגוסט 1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה
.
ביולי 1961 הגיע מספר המהגרים מהמזרח ליותר מ-30,000, ובאוגוסט היה זה כבר שיטפון - קצב של 1,500 ביום. המהגרים נקלטו בברלין המערבית, במחנה המעבר מריינפלדה, שם נהנו מלינה וממזון למשך תקופה קצרה, עד להטסתם למערב גרמניה. הייתה זו בריחת מוחות של ממש - רובם היו אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים או בעלי מקצוע מיומנים.
בנסיבות אלה החלו שלטונות גרמניה המזרחית ב-13 באוגוסט 1961 בבניית חומה בברלין, היא חומת ברלין.
לאחר הקמת הגדר > לאחר הקמת חומת ברלין

גם לאחר בניית החומה בברלין המשיכו שלטונות מזרח גרמניה בהידוק הסגר על תושביהם במקומות מועדים לבריחה: בחוף הים הבלטי, בחלקו המזרחי של מפרץ מקלנבורג, הוכרזה ביולי 1962 רצועת ביטחון ברוחב 500 מטר, והוטלו הגבלות על פעילות ימית, כמו איסור על שיט בסירות בשעות הלילה, והקצאת אזורים לעגינת כלי שיט. הוטלו הגבלות גם על ביקור ולינה באזור החוף, והונפקו אישורי מעבר לתושבי האזור.
הד סמאשד אין

מרכז המידע
הד סמאשד אין (אנגלית: Head-Smashed-In - "ראש מנופץ") הוא אתר מורשת עולמית בדרום-מערב אלברטה, קנדה, המשמר את תרבותם של בני השבטים האינדיאנים באזור זה, בני אומת הבלאקפוט, שהייתה מעין איחוד של כמה שבטים שחיו בתחומי אלברטה ומונטנה, בארצות הברית, של היום.