נתן אלתרמן
ביוגרפיה > "על זאת" והסכם השילומים (1948–1955)

לפי דוד בן-גוריון, הביע בפניו אלתרמן את התנגדותו לפירוק הפלמ"ח בנובמבר 1948, וטען כי הפירוק יגרום להיעלמות ערכיו של הפלמ"ח.
ב-19 בנובמבר אותה שנה, הורה בן-גוריון ליעקב שמשון שפירא לחקור את הטענה לפיה עשרות תושבים נרצחו במהלך הקרב על הכפר דווימה הסמוך לחברון. באותו יום פרסם אלתרמן את השיר "על זאת", העוסק בפשע מלחמה מצד חייל צה"ל. ב-21 בנובמבר פורסם השיר גם בעיתון "הארץ".
בן-גוריון, שהיה בקשרי ידידות עם אלתרמן, שיבח אותו על כתיבת השיר במכתב ששלח אליו. לדברי בן-גוריון, הוא אף הורה להדפיס את השיר ולחלקו לצבא. ימים ספורים אחר כך הודפס השיר בחוברת בהוצאת "אחדות", בצירוף מכתבו של בן-גוריון, והחוברת הופצה באלפי עותקים ליחידות צה"ל.
בשל קרבתו לבן-גוריון, ספג אלתרמן גם ביקורת, ולעיתים אף כונה "משורר החצר", ובהמשך תואר כמשתתף בפולחן אישיות של בן-גוריון (על רקע העסק הביש).
ב-27 במרץ 1949 נמנה אלתרמן עם 35 סופרים, משוררים, פוליטיקאים ואינטלקטואלים (בהם דוד רמז, יהודה לייב פישמן מימון, זלמן שזר ופנחס רוזן, אורי צבי גרינברג ס. יזהר, לאה גולדברג, יעקב פיכמן, בנימין גלאי, אשר ברש, גרשון שופמן, ש. שלום, משה שמיר, חיים גורי, מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן), שנפגשו עם ראש ממשלת ישראל בן-גוריון בקריה בתל אביב כדי לדון בשאלות הקשורות לעיצוב דמותה של מדינת ישראל. לפני הפגישה התייעץ בן-גוריון עם אלתרמן על מי ראוי שישתתף בה. פגישה דומה, בהרכב קטן יותר, התקיימה ב-11 באוקטובר, בנושא קליטת עלייה שהציע אלתרמן.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, העריך אלתרמן כי ארצות ערב טרם קיבלו את עובדת קיומה של מדינת ישראל. לקראת כינוסה של מועצת הליגה הערבית, הוא כתב שיר בשם "הסיבוב השני והליגה הערבית", בו תיאר את הדעה המדינית שרווחה אז בקרב המנהיגים הלאומיים.
אלתרמן העריץ את לוחמי צה"ל, אם כי מדי פעם התריע על מעשי עוולה שנעשו כלפי ערביי ישראל מצד צה"ל. ביולי 1949 נערך בכנסת דיון על הצעת חוק "הגנה וביטחון בשעת חירום". בעת הדיון סבר אלתרמן כי אמצעי הביטחון לא יקבעו את ביטחון ישראל.
מראשית ימיה של מדינת ישראל תמך אלתרמן במפא"י, אם כי לא היה חבר בה. זמן קצר לפני הבחירות לכנסת השנייה פרסם טור בשם "הסיסמה והרקע", בו מתח ביקורת על מפלגת הציונים הכלליים, וטען שניהלה תעמולה לוחמנית נגד מפא"י במערכת הבחירות.
ב-16 במרץ 1950 התייחס אלתרמן לראשונה להסכם השילומים, ופרסם שיר בשם "שלושה דברים בעניין התביעה מגרמניה". השיר נכתב בעקבות הודעתו של שר החוץ משה שרת יומיים קודם לכן על הגשת איגרות זהות לארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה, ובהן "תביעה בסך מיליארד וחצי כשילומים מגרמניה לעם היהודי". אלתרמן טען כי יש להחליף את המילה "שילומים" במילה אחרת, והציע כחלופה את "החזרת השוד". אלתרמן גרס שיש לתבוע פיצוי כספי על גזל הרכוש בלבד, כי אין פיצוי הולם לדם שנשפך. אך בסוף השיר הוא בירך את נציגי המדינה שקיימו את המשא ומתן על ההסכם, וחשב כי הוא הכרחי. ב-18 בינואר 1951 הבהיר את עמדתו כלפי ההסכם בטור השביעי, ואמר כי הוא תומך בו, אך מתנגד לכך שיושג במשא ומתן ישיר. ב-10 בספטמבר 1952 נחתם ההסכם באופן רשמי בלוקסמבורג. יומיים אחר כך, ב-12 בספטמבר, פרסם בטור השביעי מאמר בשם "אחרי חתימת ההסכם", בו חזר על תמיכתו בהסכם.
לאחר חזרתו של שרת לישראל ב-14 בספטמבר, הוא נשא נאום במסיבת עיתונאים, שבו טען כי מרבית תומכי ההסכם החטיאו את מטרתו האמיתית. אלתרמן חשב כי דבריו של שרת כוונו גם אליו, וב-17 בספטמבר פרסם את תגובתו, בה תקף את שרת וטען כי פירש את עמדותיו באופן שגוי. שלא כמו בן-גוריון, לאלתרמן לא היה קשר אישי עם שרת, אך שרת קרא רבים מטוריו של אלתרמן, ואף תיעד ביומנו את רשמיו מהם לחיוב ולשלילה.
מלבד שרת, אלתרמן היה חלוק בעניין ההסכם גם עם בן-גוריון. בן-גוריון מצידו כינה את אלתרמן "נתן החכם".
יום לפני יום הולדתו ה-43, ב-13 באוגוסט 1953, הגיע משלוח השילומים הראשון מגרמניה באונייה "אתרוג". כבר בבוקר היום כתב אלתרמן שיר בשם "עם בוא האונייה הראשונה", המקדם את פניה. השיר פורסם למחרת בטור השביעי ב-14 באוגוסט, יום הולדתו.
אלתרמן תמך בצירופה של מפ"ם לממשלה, אך לעיתים היה ביקורתי ואף עוין כלפיה בשל תמיכתה הרבה בברית המועצות. לעומתו, אחותו לאה להב הייתה חברת קיבוץ השומר הצעיר תל-עמל וחברת מפלגת מפ"ם.
ב-8 בינואר 1954 פורסם בעיתונו, "דבר", כי בקרוב ייצא הקובץ השני של הטור השביעי. למנויי העיתון הובטח כי מי שישלם לשנה עבור "דבר", יקבל את הספר במהלך חודש פברואר. הספר זכה לתפוצה גדולה.
לצורך פרסום הקובץ לקח אלתרמן הפסקה מכתיבה ב"דבר", ובאפריל חזר לכתוב בעיתון.
שבוע לאחר הפרסום ב"דבר", ב-15 בינואר, פרשה אימו בלה מעבודתה במרפאת השיניים בבית הבריאות ברחוב שטראוס, שם עבדה במשך 15 שנה, החל ממות בעלה. חודש לפני פרישתה שלח לה ראש עיריית תל אביב חיים לבנון הודעה בה הודה לה על שירותה למען העירייה. שנה לאחר מכן, ב-1955, עברה מתל אביב לקיבוץ תל-עמל, בו התגוררה בתה.