stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנכי
היסטוריה

הפולחן של אנכי התפשט ברחבי דרום מסופוטמיה לאורך האלף השלישי לפנה"ס וכבר בסוף האלף השלישי היה לאנכי מקדש גדול בעיר אור. גם לאחר הכיבוש של שומר על ידי בבל בתחילת האלף השני לפנה"ס אנכי אומץ על ידי הבבלים ונבנה לו מקדש בעיר בבל, מקדש שנאמר עליו שהיה הקשר בין האדמה לבין המים המתוקים שמתחת לפני האדמה. אנכי המשיך לשמש כאל מרכזי ומקדשיו המשיכו להיות פעילים לאורך התקופה האשורית והתקופה הבבלית המאוחרת. אנכי נחשב כאל הפטרון של העיר ארידו, שהייתה גם המרכז הפולחני שלו, שם שכן מקדשו המרכזי שנודע בשם אֶ-אֶנְגֻר וגם בשם אֶ-אָבְּזוּ, ובנוסף היו לו מקדשים רבים בכל דרום מסופוטמיה.
פולחנו של אנכי מתואר בצורה עמומה במעשה על אַדַפּה, כוהן של אנכי, שבו מסופר כיצד הכוהן אופה לחם ודג דגים כחלק מפולחנו של אנכי, ובנוסף ישנן עדויות כיצד המלך השומרי שולגי השתמש במים מעירו של אנכי, ארידו, בטקסי היטהרות.
קווים לדמותו

מקום משכנו של אנכי הוא באבזו - המים מתחת לפני הקרקע שמקושרים אל בארות, מעיינות ומקווי מים מתוקים, ואחרי התאחדותו של אנכי עם אאה מקום משכנו של אנכי מקושר גם לחושך ולחימר. תיאורים קדומים מתארים את אנכי כאל של כישורים טכניים, שפע וסדר, וגם כבעל יחס נדיב ודואג לאנושות, וייתכן שמשום כך אנכי היה אל מרכזי בהשבעות לחשים עתיקים וטקסי היטהרות. בנוסף לכך, לאנכי מיוחסים כוחות ריפוי קסומים, וישנם סיפורים על אנכי שהדריך את בנו באומנות הרפואה ונתן לו עצות כיצד לטפל באיש חולה.
פוליטיקה

אנכי הושפע גם מהפוליטיקה המקומית של עירו – ארידו, שהייתה ביריבות עם העיר ניפור. התחרות בין הערים יצרה יריבות בינו לבין האל אנליל, האל המרכזי של ניפור, ושכתוב של המיתוסים המקומיים. במיתוס ציפור האנזו מסופר שציפור האנזו המיתית גנבה את לוחות הגורל מאנליל ואחר כך הובסה על ידי בנו של אנליל, נִנֻרְתַּ, שהשיב את סדר העולם לכנו. הסיפור הזה שוכתב מחדש באנומה אליש שם מתואר איך היה זה דווקא האל מַרְדוּךְ, מצאצאיו של אנכי, שהביס את תיאמת וכנגו שהחזיקו באותם לוחות גורל, במקומו של ננרת המקושר לעיר ניפור.
מיתולוגיה

במיתולוגיה המסופוטמית אנכי מוזכר ומופיע במיתוסים רבים.
בסיפור אנכי ונינמח' אנכי מתואר כאל הבורא את האדם כדי להקל על מלאכתם של האלים הסובלים מעבודות הפרך הארציות. בסיפור המבול הבבלי "אתרח'סיס", האל אנליל מבקש להשמיד את בני האדם שטורדים את מנוחת האלים על ידי מבול, ואנכי מתגלה בחלום אל את'רחסיס ומצווה עליו לבנות ספינה כדי להציל את עצמו מהשיטפון וכך אנכי מציל למעשה את המין האנושי מכליון.
עוד מסופר על אנכי שהוא השקה את האדמה והפרה את העולם כשהיה העולם עקר ושומם ושזרעו שנשפך על האדמה הצמיח צמחים רבים.
מיתוס נוסף מספר על אדפה, בן העיר ארידו, מכשף וכוהן של אנכי, שהסתכסך עם האל אַנוּ אדון השמיים, לעזרתו נחלץ אנכי שמדריך אותו בהתמודדות מול אנו. גם בסיפור הבריאה הבבלי, "אנומה אליש", אנכי (שמופיע בשם אאה) משחק תפקיד מרכזי, ובעזרת לחש הורג את אפסו שתכנן להשמיד את האלים.
אנכי ידוע גם כאל שברא את "שבעת חכמי קדם", יצורים מיתולוגיים שחציים דג וחציים אדם שנשלחו מאנכי לחצרות המלכים לפני המבול כדי ללמד את האנושות את ערכי הציוויליזציה ולגלות לבני האדם סודות חכמה ומאגיה. המשרת של אנכי היה הווזיר איסימוד (או אוסמו/אסימו), האל בעל שני הפנים (כמו האל הרומאי יאנוס כמה מאות שנים אחר-כך).[דרוש מקור] שמו החורי של איסימוד הוא Izzumi או Ushmu. הוא התגורר מתחת לאדמה במים המתוקים של אאה, אבל משמש גם כשליח של אאה לעולם שמעל האדמה, כלומר עבר בין שני העולמות, גם בעולם השאול וגם בעולם החיים.[דרוש מקור] דמותו מופיעה בחותם הגליל של הסופר אדה (Adda). איסימוד הוא המלח המשיט את סירתו של אנכי במיתוס המסופוטמי 'אנכי ונינחורסג'.[דרוש מקור]
אנכי והיהדות

האשורולוג סימו פרפולה ניסה לטעון שהדת האשורית הייתה מונותאיסטית החל מסוף האלף השני לפני הספירה. לטענתו אשור היה האל המונותאיסטי, וכל שאר האלים בפנתיאון היו רק התגלמויות של מידותיו של האל אשור ולא אלים ממש בזכות עצמם, מה שהיווה את ההשראה לתפיסת האלוהות הקבלית הגורסת שאלוהים מופיע ומיוצג על ידי ספירות שונות. לפי שיטתו של פרפולה, המידה שאנכי מגלם אצל האל אשור הייתה למעשה ההשראה לספירת בינה הקבלית. בעולם המחקר השיטה הזו לא זכתה לתמיכה רבה.
לקריאה נוספת

Kramer, S.N. and Maier, J.R. (1989), Myths of Enki, the Crafty God (Oxford).
Espak, Peeter (2010) The God Enki in Sumerian Royal Ideology and Mythology. Dissertationes Theologiae Universitatis Tartuensis
הערות שוליים

↑  אביגדור ויקטור הורוויץ, "לדיוקנו של האל המסופוטמי", מתוך: מנחם קיסטר, יוסף גייגר, נדב נאמן ושאול שקד (עורכים), אלי קדם: הפוליתיאזים בארץ ישראל ושכנותיה מן האלף השני לפנה"ס ועד התקופה המוסלמית (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2008), עמ' 11
↑  "לדיוקנו של האל המסופוטמי", עמ' 26
↑  "לדיוקנו של האל המסופוטמי", עמ' 16
↑  Peeter Espak, The god Enki in Sumerian Royal Ideology and Mythology (Tartu: Tartu university press, 2010) page 165
↑  אביגדור ויקטור הורוויץ, "לדיוקנו של האל המסופוטמי", מתוך: מנחם קיסטר, יוסף גייגר, נדב נאמן ושאול שקד (עורכים), אלי קדם: הפוליתיאזים בארץ ישראל ושכנותיה מן האלף השני לפנה"ס ועד התקופה המוסלמית (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2008), עמ' 7
↑  "לדיוקנו של האל המסופוטמי", עמ' 9
↑  "לדיוקנו של האל המסופוטמי", עמ' 11
↑  Hannes D. Galter. "The Mesopotamian god Enki/Ea", Religion Compass (March 2015, volume 9 issue 3) page 68
↑  Hannes D. Galter. "The Mesopotamian god Enki/Ea", Religion Compass (March 2015, volume 9 issue 3) page 66
↑  ש. שפרה ויעקב קליין, בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום (תל אביב: עם עובד 2006), עמ' 133 שורות 10–15, הערה 6
↑  Peeter Espak, The god Enki in Sumerian Royal Ideology and Mythology (Tartu: Tartu university press, 2010) page 63
↑  Hannes D. Galter. "The Mesopotamian god Enki/Ea", Religion Compass (March 2015, volume 9 issue 3) page 66-67
↑  אביגדור ויקטור הורוויץ, "לדיוקנו של האל המסופוטמי", מתוך: מנחם קיסטר, יוסף גייגר, נדב נאמן ושאול שקד (עורכים), אלי קדם: הפוליתיאזים בארץ ישראל ושכנותיה מן האלף השני לפנה"ס ועד התקופה המוסלמית (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2008), עמ' 17-18
↑  ש. שפרה ויעקב קליין, בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום (תל אביב: עם עובד 2006), עמ' 81-82
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עמ' 120
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עמ' 57-60
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עמ' 67
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עמ' 133-135
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, עמ' 11-12
↑  בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום 186, שורה 19 הערה 3
↑  https://www.themorgan.org/exhibitions/online/she-who-wrote/cylinder-seal-mesopotamian-deities
↑  אביגדור ויקטור הורוויץ, "לדיוקנו של האל המסופוטמי", מתוך: מנחם קיסטר, יוסף גייגר, נדב נאמן ושאול שקד (עורכים), אלי קדם: הפוליתיאזים בארץ ישראל ושכנותיה מן האלף השני לפנה"ס ועד התקופה המוסלמית (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2008), עמ' 31-32
| המיתולוגיה המסופוטמית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון השומרי והאכדי | אבזו – אפסו (אנ') • אוּתוּ – שַמַש (אנ') • איננה – אשתר • אנו • אנכי – אאה • אנליל • אשור • מרדוך • נינגל (אנ') – נִכַּל • נינורתה • נינחורסג – בלת־אילי • נינליל • נינקאסי • נינתינוגה (אנ') • נרגל • ננה – סין • שלמנו • תיאמת • דומוזיד – דואוזו (תמוז) |  |
| יצירות ספרותיות חשובות | אנומה אליש • הוראות שורופק • עלילות גילגמש |  |
| יצורים מיתולוגיים | אנזו (מפלצת) • חומבבה • למסו • פזוזו • פר השמיים (אנ') |  |
| גיבורים | אותנפישתים • אנכידו • גילגמש • זיאוסודרה • אדאפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420802605171  GND: 118682091  LCCN: no2019087958  SUDOC: 03078431X  VIAF: 258712210   WorldCat (עם VIAF): 258712210 
חותם הגליל השלם המתאר את אנכי כשנחלי מים עם דגים זורמים מכתפיו. בחותם מימין לשמאל: אסימו, אנכי, שמש, אישתר וננרת
אבי ביטון

ערך זה עוסק באבי ביטון, שף ישראלי. אם התכוונתם לאדם אחר, ראו .
| --- | --- |

אבי ביטון במסעדת "אדורה" (נובמבר 2011)
 לידה:  24 במרץ 1981 (בן 43) פרדס כץ, בני ברק, ישראל
 סגנון בישול:  צרפתי - ים תיכוני
 מסעדות:  "אדורה"  "מרקדו"  "קפה פופולר"  "יאסו"
 טלוויזיה:  "מקסימום 24" (ערוץ האוכל)  "מבשלים עם קשת" (קשת 12)  "מטבח עולמי" (ערוץ האוכל)  "השף הבריא" (ערוץ 10)  "סופר שף" (ערוץ האוכל וערוץ 10)  "בית הספר לשפים מתחילים" הטלוויזיה החינוכית  "במטבח עם אמא" (ערוץ 12 וערוץ האוכל)
 ספרים:  "בני ואבי מבשלים"  "ספר העוף"
אָבִי בִּיטוֹן (נולד ב-24 במרץ 1981) הוא שף ישראלי.
ביוגרפיה

ביטון נולד בפרדס כץ, אח צעיר לארבע אחיות, למשפחה ממוצא טורקי-מרוקאי. הוא שהה במטבח כבר מגיל צעיר, וב-1995, בגיל 14, עבד בסניף קפולסקי ברמת גן. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון (התגייס ב-1999). כשהתבגר עבד במסעדות "רפאל" של רפי כהן, "קורדליה" של ניר צוק ו"יועזר בר יין" של שאול אברון. ביטון גם היה שותף להקמתה של מסעדה בעיר בוקרשט שברומניה ועבד כשף פרטי.
ביטון מתחבר לבישול "עילי ביתי" ואת סגנונו שואב מהמטבח הצרפתי-ים תיכוני, תוך התבססות על חומרי הגלם עם נגיעות מינימליות. הוא הושפע מהשפים הישראלים שלום קדוש, חיים כהן ועזרא קדם.
בשנת 2005, בגיל 24, פתח ביטון את מסעדת "אדורה", יחד עם שותפיו דורון נחמן והילה אבנת, כשמנות הדגל באדורה הן "בקלאווה כבד אווז" ו"פלאפל חצילים". בספטמבר 2009 פתח את הבר "צינה" ברחוב דיזנגוף, בתל אביב. בשנת 2010 פתח ביחד עם נחמן את המסעדה הכשרה "מרקדו" בקומה העליונה של קניון עזריאלי.
ביטון הגיש את תוכניות הטלוויזיה "מקסימום 24" ו"מטבח עולמי" בערוץ האוכל והשתתף בתוכניות "השף הבריא" בערוץ 10. הגיש את תוכניות הבישול "סופר שף" בערוץ האוכל ובערוץ 10 ו"בית הספר לשפים מתחילים" מבית הטלוויזיה החינוכית. החל מ-2015 מגיש את תוכנית הבישול "במטבח עם אמא" בערוץ האוכל, שכבר משודרת 3 עונות.
המגזין "על השולחן" בחר ב"אדורה" כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל לשנת 2009. מדריך מפה בחר ב"אדורה" כמסעדה השביעית בטיבה בישראל לשנת 2010. ביוני 2011 אתר האינטרנט TripAdvisor, בחר במסעדת אדורה כמסעדה השנייה המומלצת ביותר בתל אביב, ברשימת הדירוג של 250 מסעדות בעיר.
בחודש אפריל 2016, ולאחר שעזב את מסעדת אדורה, הצטרף שף אבי ביטון לקייטרינג "מזל טלה".
ב-2018 פתח בתל אביב את מסעדת "קפה פופולר".
ב-2021 הפך להיות השף של מסעדת "יאסו" בתל אביב במקומו של אביב משה.
ב- 2024 הצטרף לתוכנית מאסטר שף בקשת 12 כשופט.
ספריו

"בני ואבי מבשלים" (עם בני סיידא), הוצאת מודן, 2010.
"ספר העוף" (עם בני סיידא), הוצאת מודן, 2011.
"שולחן לחג - ארוחות נפלאות לראש השנה, פסח ושבועות" (עם עמיר אילן, איילת לטוביץ', עומר מילר), רימונים הוצאה לאור והוצאת כתר, 2012.
גלריה

בחזית התמונה: פלאפל חצילים שרופים בפרמזן; בירכתי התמונה: קרפצ'יו שייטל 'בלו סטילטון' וצימוקים פרסים
פילאס של סלמון אטלנטי
פילה בקר ברוטב פטריות כמהין וקראנץ קשיו
גליליות פטיסייר וקולי תותים
זאכר הל אספרסו
הערות שוליים

↑  ההרכב הפותח: 10 המסעדות הטובות לשנת 2009, המגזין "על השולחן"
↑  אילי תימור, 10 המסעדות הטובות בישראל, באתר ynet, 22 בפברואר 2010
↑  דני גרסטנפלד, מסעדות השף הטובות ביותר בישראל - על פי מומלצי אתר 'מפה' לשנת 2010, "תל אביב local",‏ 22 בפברואר 2010
↑  nrg מעריב, הכי שווה: מסעדת דלאל נבחרה כמסעדה המומלצת ביותר בתל אביב, באתר nrg‏, 28 ביוני 2011
↑  שירי הדר ולין לוי, במזל טלה: אבי ביטון מצטרף לקייטרינג, באתר ynet, 5 באפריל 2016
↑  ריטה גולדשטיין, ‏קפה פופולר של אבי ביטון נפתחה בתל אביב, באתר ‏מאקו‏, 8 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308530305171  ISNI: 0000 0004 0306 734X  VIAF: 299302264   WorldCat (עם VIAF): 299302264
הנעלולים

| --- | --- |

 סוגה:  אנימציה לילדים
 יוצרים:  ג'יימס דריסקול
 מדבבים בעברית:  יוני חן (נעליז, נעל חרש, נעלוף),  שמעון כהן ( נעלכת, נעלוף [עונה 2]), יהויכין פרידלנדר (רב-מגף), ג'יל בן דוד (נעלץ[עונה 1]), לימור רוזנר מוג'ה (נעלילית, קבקבית), דב רייזר (מספר, נעל בית), שמואל טנא (סגן מגף), אורית אמיר (נעלילית, קבקבית, נעולל), אוהד שחר (נעלץ [עונה 2])
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 אורך פרק:  20 דק'
 שידור
 רשת שידור:  TV-am
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה החינוכית
 תקופת שידור מקורית:  1987–1992
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
הנעלולים (באנגלית: The Shoe People) היא סדרת אנימציה בריטית בת 26 פרקים שהופקה ב-1987. היא שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות התשעים גם כסדרה עצמאית וגם כחלק מהסדרות ששודרו ברכבת ההפתעות. לסדרה נוצרה עונה השנייה ששודרה בבריטניה בשנת 1991, ובישראל העונה שודרה בשנת 1997.
הסדרה נוצרה על ידי ג'יימס דריסקול, שקיבל את ההשראה לתוכנית מהמראה ומהסגנונות השונים של נעליים, וממה שהן מגלות לנו על האישיות של הבעלים שלהם.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית מבצעים עמי מנדלמן ודפנה ארמוני.
תקציר העלילה

בחנות לתיקון נעליים, בכל לילה לאחר שהסנדלר סוגר את החנות וטורק את הדלת, קורה דבר מוזר - ענן אבק גדול ממלא את החדר, וכאשר הוא מתפזר, הנעליים מקבלות חיים, הקיר האחורי נעלם ועיירת הנעלולים מופיעה בה חיים הנעלולים.
דמויות

רב מגף - הוא השוטר של עיירת הנעלולים וחי בתחנת המשטרה.
נעלץ - הוא הליצן. הוא חי באוהל קרקס. הוא אוהב להופיע ולבצע קסמים ולהטוטי זריזות ידיים, אבל הכי הוא אוהב, להצחיק אנשים. הנעלולים משתדלים להיזהר כאשר הם מדברים איתו, משום שהוא מסוגל להשפריץ להם מים לפנים דרך הפרח המזויף שלו. יש לו הרבה רעיונות מבריקים ושימושיים מאוד לפתרון בעיות בעיירת הנעלולים.
נעל חרש - הוא אוהב להתגנב ולקחת דברים מבלי לבקש, לכן הוא נראה כמו גנב.
נעלוף - חושב שהוא עדיין בצבא (הוא שירת בגדוד רגלים). הוא אוהב שהכל מסודר ומרבה לצעוק. הדשא בגן שלו מכוסח בטורים מושלמים (הוא אפילו מודד את הגובה של הדשא כדי לוודא!) וכל הצמחים עומדים בהקשב. כמו כן יש לו כמה ציפורים המשמשים כצבאו הפרטי.
נעלילית - היא רקדנית בלט שאוהבת מאוד לרקוד. כאשר היא הגיעה לראשונה לחנות, היה לה קרע גדול בצד והיא חשבה שהיא לעולם לא תרקוד שוב. למרבה מזלה הסנדלר הצליח לתקן אותה, אולם הילדה הקטנה שהביאה אותה לא חזרה לאסוף אותה, למרבה המזל, הסנדלר הביא אותה לחדר המיוחד שם היא זכתה להתחבר עם שאר הנעלולים. היא נעל בעל לב טוב ומתחשבת בכולם.
נעלכת - הוא נעל מרופט שהיה פעם נקי ומצוחצח, אבל אחר כך הוא התפרק, כאשר הוא חשב שיזרקו אותו, הסנדלר ניקה אותו עד שהבריק והביא אותו לחדר המיוחד שם הוא התחבר עם שאר הנעלולים. נעלכת התגורר בבית מלוכלך ומבולגן (כי הוא שונא את הניקיון), הוא נעל מאוד ידידותי בעל ידע רב לטבע, הוא אוהב בעיקר לישון ולהתעצל ולשבת לספל תה עם חבריו החיות.
נעליז - הוא נעל דמויי מגף גשם, נעליז אוהב מאוד מים וימים גשומים, הוא נעל משעשע ומצחיק שכל הזמן נהג לחייך.
נעולל - הוא תינוק, לרוב נמצא עם נעלילית.
קבקבית - היא קבקב עץ הולנדי. מארחת את הנעלולים בביתה ומרבה לשתות תה. גרה בטחנת רוח.
נעל- ים - כפכפית.
נעל בית - נעל בית זקן, אוהב לטפל בעיקר בגינה שלו.
סגן מגף (עונה 2) - העוזר של רב מגף. חובש כובע אחר מאשר של רב מגף ומרכיב משקפי שמש, במקור מגיע מארצות הברית.
נעל פס (עונה 2) - נעל שלבוש כאנגלי. בעל אולם מופעים, ובעל יכולת משחק.
גלגלון, גלגלך וגלגלוף (עונה 2) - שלישיית גלגיליות ממין זכר שמשמשת כאנטיגוניסטיות בעונה זו.
מגפית (עונה 2) - מגפית עקב מתבגרת אמריקאית בעלת עיטור של דגל ארצות הברית. מתפקדת אף כמעודדת.
נערדל (עונה 2) - ערדל המשמש כאיכר.
נעל חם (עונה 2) - מגף רוסי.
ד"ר נעל (עונה 2) - הרופא בעיר הנעלולים. קצר רואי.
נעל בור (עונה 2) -  נעל עבודה. חופר מנהרות. עוטה קסדה עם פנס ומכוש.
נעלסו (עונה 2) - מגף בוקרים המתנהג כבוקר. היה לו סוס בשם "אלברטו".
נעל ספורט (עונה 2) - נעל ספורט מבוגר. חובב ספורט. מתפקד כמאמן.
נעלונת (עונה 2) - נעל ריקוד שמשמשת כרקדנית אשר נוהגת לרקוד עם החבר שלה נעל קסם.
נעל קסם (עונה 2) - נעל ממוצא אמריקאי אשר משמש כחבר של נעלונת איתה הוא נוהג לרקוד.
בינו גבסו

| --- | --- |

בינו גבסו, 2011
 לידה:  יוני 1952 (בן 72) ישראלתל אביב-יפו, ישראל
 סגנון בישול:  מטבח טריפוליטאי
 מסעדות:  ד"ר שקשוקה  בינו בפיתה  שווארמה בינו
 טלוויזיה:  שום, פלפל ושמן זית, רויאל שף
 www.doctorshakshuka.co.il
פסל של בינו גבסו בכניסה למסעדתו בשוק היווני ביפו
יוסף "בינו" גבסו (נולד במרץ 1952) הוא מסעדן ישראלי שמוכר בציבור בכינוי "ד"ר שקשוקה" והבעלים של רשת המסעדות בשם זה.
ביוגרפיה

גבסו נולד ביפו להורים יוצאי טריפולי שבלוב שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, כבן השלישי מבין שישה אחים ואחיות. בהיותו ילד, פתח אביו מסעדה ביפו בשם "טריפולי", ובשנת 1963 בגיל 11 הפסיק ללמוד בבית ספר והחל לעבוד במסעדה. עד גיוסו לצבא, הספיק לנהל בעצמו את המסעדה של אביו, אשר הסתובב בעולם לנסיעות עסקים.
ב-1971 התגייס לצבא ושירת כטבח ולאחר שחרורו הצטרף לאביו שהחל לעסוק בחלפנות כספים. בשנות השמונים, על רקע עיסוקו בחלפנות, נעצר פעמים אחדות ונחקר על עבירות הקשורות במטבע חוץ. החקירות הובילו לכתב אישום, שבעקבותיו נגזרה על גבסו שנת מאסר אותה ריצה בכלא רמלה. בשהותו בכלא עבד במטבח, והתמחה בהכנת מאכל השקשוקה, אותו הכין בכמויות גדולות לאסירים.
ב-1993, לאחר שחרורו מהכלא, הקים במתחם השוק היווני ברחוב בית אשל ביפו את המסעדה הראשונה שלו, המתמחה באוכל טריפוליטאי, וקרא לה "ד"ר שקשוקה", כשם המאכל העיקרי שבו התמחה. בתוך שנים אחדות, הפך המקום לחביבם של ידוענים, ועיתונאים ומבקרי מסעדות כמו שאול אברון וישראל אהרוני סיפרו על תורים ארוכים של סועדים המחכים למנת שקשוקה. פרסומו של גבסו ומסעדתו צבר תאוצה לאחר שהופיע בתוכנית הארוח של דן שילון בטלוויזיה, לצדו של שר המשטרה. ב-2002 נעצר על ידי חוקרי מס הכנסה כחשוד בהעלמות מס.
ב-2013 זכה בתוכנית הריאליטי "רויאל שף" ב-yes, תוכנית תחרות בישול שבה השתתפו שפים בעלי מסעדות בכירות אשר התחרו ביניהם בלונדון.
גבסו מרבה להופיע באמצעי התקשורת כמומחה להכנת שקשוקה ואוכל טריפוליטאי. המסעדה שלו ביפו נחשבת לשם דבר. בשנת 2017 פתח בשדרות רוטשילד בתל אביב מסעדה נוספת בשם "בינו".
בשנת 2019, לאחר שיזמי נדל"ן רכשו את מתחם השוק היווני בו ממוקמת מסעדת "דוקטור שקשוקה", הם ביקשו לפנות את המסעדה של בינו ושאר העסקים במתחם לצורך פיתוח המתחם, בניית בית מלון ודירות מגורים. בינו פתח במאבק מתוקשר נגד הפינוי.
חיים אישיים

גבסו נשוי למזל, אותה הכיר בהיותו נער במסעדה של אביו, ולהם ארבע בנות ובן, רובם מסייעים לו בעסקי המסעדנות.
מתגורר בבת ים.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ', מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012; עמ' 222–223, 393.
"ד"ר שקשוקה", בתוך: חיליק גורפינקל, מסע קולינרי: מדריך מפה לטיולי אוכל, תל אביב, 2009, עמ' 173.
הערות שוליים

↑  חיליק גורפינקל, מאור שלום סויסה, המוסדותבינו גבסו מ"ד"ר שקשוקה": "אני לא מרים ידיים ולא מתייאש", באתר כלכליסט, 29 באוגוסט 2024
↑  רותה קופפר, הזוכים ב"רויאל שף": בינו גבסו ומריה פיסנץ, באתר הארץ, 22 בינואר 2014
 דפנה ארד, "רויאל שף" - כשנתן כהן מכין ג'חנון בלונדון, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2013
↑   ערן לאור, השווארמה הכי טובה בעיר היא אפילו לא המנה הכי מלהיבה ב"בינו", באתר הארץ, 10 ביולי 2017
↑  שירי כץ, ‏המלחמה האחרונה של בינו גבסו, באתר "Time Out ישראל", 26 בדצמבר 2020
הליוס (גשושית)

| --- | --- |

הגשושית בזמן ייצור
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  המרכז הגרמני לחקר החלל, נאס"א
 מפעיל:  ארצות הברית
 יצרן:  מסרשמידט-בלקוב
 תאריך שיגור:  ראו פירוט בערך
 משגר:  טיטן 3E
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל
 משימה
 סוג משימה:  חקר השמש
 לוויין של:  השמש
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  371/374 ק"ג
הליוס (באנגלית: Helios 1/Helios 2) הוא שמם של זוג גשושיות לחקר השמש. זו הייתה משימה משותפת של המרכז הגרמני לחקר החלל ונאס"א. הגשושיות שוגרו לחלל בשנת 1974 ו-1976 יפעלו מספר שנים.
תיאור המשימה

הגשושיות נבנו כפרויקט משותף כאשר המרכז הגרמני לחקר החלל מימן כ-70% מהפרויקט והיתר היה במימון של נאס"א. הגשושיות נבנו בגרמניה והיו הגשושיות הראשונות שעזבו מסלול סביב כדור הארץ ונבנו מחוץ לארצות הברית או ברית המועצות.
משקל הגשושיות היה כ-370 ק"ג. על הגשושית היה מותקן פאנל סולארי שסיפק 240 ואט. הבעיה המרכזית הייתה להבטיח קירור הפאנל ומערכות הגשושית בזמן התקרבות לשמש. ללא נקיטת פעולות מיוחדות הטמפרטורה הייתה צפויה להגיע ל-C°‏ 370. היה צורך להגביל אותה ל-C°‏ 165 בלבד.
מערכות תקשורת של הגשושיות איפשרו קשר עם תחנות קרקע של נאס"א.
על הגשושיות הותקנה מערכת ממוחשבת שהייתה יכולה לקלוט 256 פקודות. היקף זיכרון מחשב היה 500 קילובייט (היקף גדול לטכנולוגיה שהייתה נגישה באותה תקופה). שימוש בזיכרון זה היה נחוץ במיוחד בזמן התקבצות.
על הגשושיות הותקנו 10 מכשירים מדעים בתחומים שונים.
במהלך פעילותם התקבלו נתונים רבים על פעילות השמש.
הליוס 1

הגשושית שוגרה ב-10 בדצמבר 1974 מכן שיגור מס' 41 בנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם טיטן 3E.
לאחר 192 ימים של טיסה הגשושית התייצבה במסלול המיועד. בפברואר 1975 היא עברה קרוב לשמש וטמפרטורה בחלקים מסוימים הגיע ל-C°‏ 127. בהתקרבות השנייה ב-21 בספטמבר הטמפרטורה הגיעה ל-C°‏ 132 וחלק מהמכשירים נפגעו. ב-17 באפריל 1976 היא עברה במרחק 43.432 מיליון ק"מ מהשמש בלבד.
הגשושית פעלה כ-10 שנים. הקשר האחרון היה ב-10 בפברואר 1986.
הליוס 2

הגשושית שוגרה ב-15 בינואר 1976 מכן שיגור 41 בנמל החלל קייפ קנוורל בעזרת משגר מדגם טיטן 3E. על בסיס הניסיון שנצבר בגשושית בוצעו מספר שיפורים.
לאחר 187 ימים של טיסה הגשושית התייצבה במסלול המיועד. בפברואר 1975 היא עברה קרוב לשמש וטמפרטורה בחלקים מסוימים לטמפרטורה גבוהה מזו שנרשמה בגשושית "הליוס 1" ב-C°‏ 10. בהתקרבות השנייה ב-21 בספטמבר היא עברה במרחק 46.500 מיליון ק"מ מהשמש בלבד.
הגשושית פעלה כ-4 שנים. הקשר האחרון היה ב-3 במרץ 1980.
מסלול הגשושית
אביב משה

| --- | --- |

אביב משה
 לידה:  25 ביוני 1974 (בן 50) ירושלים
 סגנון בישול:  מטבח עילי ומטבח פרובאנסאלי.
 מסעדות:  מסעדת "מסה" 2005-2019 בתל אביב (נסגרה) קוואטרו (נסגרה)  יאסו (עזב)  אקסודוס ברלין (נסגרה)  קייטרינג ברכת המזון  פופה  מארי
אביב משה (נולד ב-25 ביוני 1974) הוא שף והבעלים לשעבר של מסעדת "מסה" (Messa) בתל אביב. בישראל שף מסעדת "פופה" (POUPÉE) בתל אביב, מארי (Maree) בנתניה ובעלים של מעדנייה האפיסרי (Happicerie) בנתניה.
ביוגרפיה

אביב משה נולד וגדל למשפחה ממוצא כורדי בשכונת הקטמונים בירושלים, היה שוער בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים. משה עבד באולם חתונות, בקצביות וקונדיטוריות ולמד לבשל מספרי בישול. משה עבד במסעדות "שאטו כרם" בירושלים, ובשרתון פלזה בירושלים אצל השף שלום קדוש, שממנו הושפע יותר מכל. היה שף במסעדת "גראפה" ו"הנביאים 54" בירושלים ו"באראכה" בתל אביב.
בשנת 2005 הקים את מסעדת מסה (Messa) ברחוב הארבעה 14 בתל אביב, ביחד עם היהלומן גבי ארבוב, איש העסקים מור אשכנזי, והמסעדן איציק המל, הבעלים של מסעדת "קיוטו".
בעיצוב המסעדה הושקעו מיליון דולר, מעצב הפנים הוא אלכס מייטליס. במרכז המסעדה שולחן שיש ארוך ומלבני, הכיסאות לבנים, משני צידיו פינות ובהן יש שולחנות פרטיים, מעל האורחים תלויים אהילים גדולים. במסעדה גם חדר פרטי.
סגנון בישולו של משה הוא מטבח עילי המורכב מיסודות שרכש בבית אמו בשילוב המטבח הפרובאנסאלי.
מסעדת "מסה" נבחרה לאחת משמונים המסעדות ה"חמות" בעולם בידי מגזין התיירות "קונדה נאסט טראבלר". מגזין העיצוב "Wall Paper" בחר בה כאחת מחמישים המסעדות היפות בתבל.
אתר מפה בחר במסעדת "מסה" כתשיעית בטיבה בישראל בשנת 2010.
מסעדת "מסה" נבחרה כאחת מעשר המסעדות הטובות של ישראל לשנת 2009 בידי המגזין "על השולחן".
משה הגיש מספר תוכניות בישול בערוץ האוכל, בערוץ החיים הטובים וערוץ 10. כותב טור אוכל במגזין "דה מרקר".
ב-2011 ראה אור ספרו, "ספר הסנדוויצ'ים", בהוצאת קוראים הוצאת ספרים.
ב-29 באפריל 2012 פתח את דוכן האוכל "ירושלמית" ברחוב דיזנגוף 302 בתל אביב, המגיש אוכל עממי.
לאביב משה דוכן אוכל בשרי בשם "אילדיס" בשרונה מרקט בתל אביב, ודוכן נוסף בשם "בסטה ירושלמית" באגמון מרקט שליד אגמון החולה.
בסוף חודש דצמבר של שנת 2019, מכר אביב משה את מסעדת "מסה".
בינואר 2020 פתח משה מסעדה חדשה בברלין בשם "אקסודוס", הראשונה שלו מחוץ לישראל.
בשנת 2022 שימש מספר פעמים כשף אורח בחברת ההייטק "ברודקום" בתל אביב, כחלק משותפות של משה עם חברת הסעדה Sodexo המתפעלת את המקום.
באותה שנה שיחק בסדרה הקומית "שנות ה-90" בתפקיד מוטי שף שלמד באיטליה. פיטוסי הכניס אותו בתור שותף למטבח של אירמה.
חיים אישיים

משה נשוי למאיה גיגי שהייתה נשואה לכדורגלן אסי דומב ולהם בן. מתגוררים בקיבוץ געש.
לקריאה נוספת

"אביב משה", בתוך טלי פרידמן ואלינוער רבין, ירושלים הסיפור הקולינארי, קוראים הוצאת ספרים, 2010, עמ' 103.
"מסה", בתוך: חיליק גורפינקל, מסע קולינרי: מדריך מפה לטיולי אוכל, תל אביב, 2009, עמ' 132.
הערות שוליים

↑  דיוקן של אביב משה, אתר "שפים"
↑  אמיר קמינר, מסה קריטית: ביקורת מסעדות, באתר ynet, 10 במאי 2009
↑  הדס ריבק‏, עיניים גדולות פקוחות לרווחה, באתר וואלה, 13 בינואר 2009
↑  גיא גיסר‏, מנפנפים בברייטלינג, באתר וואלה, 14 בפברואר 2007
↑  איתי להט‏, אצבעות מטונפות במסעדת גורמה, באתר וואלה, 8 בנובמבר 2007
1 2  יעל גרטי, העלייה ל-MESSA, אתר "שפים", 2006
↑  גבי בר-חיים, תרדו מהשולחנות: מצעד הברים במסעדות, באתר nrg‏, 29 בינואר 2009
↑  אביב משה, לא דרוש סכך: אביב משה מבשל ארוחת חג, באתר nrg‏, 2 באוקטובר 2009
↑  אושרת יקותיאל, עסקית במסה: לא יקרה מדי, לא מרשימה מדי, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2010
↑  אילי תימור, 10 המסעדות הטובות בישראל, באתר ynet, 22 בפברואר 2010
↑  דני גרסטנפלד, מסעדות השף הטובות ביותר בישראל - על פי מומלצי אתר 'מפה' לשנת 2010, "תל אביב local",‏ 22 בפברואר 2010
↑  ההרכב הפותח: 10 המסעדות הטובות לשנת 2009, המגזין "על השולחן"
↑  גרדה גלזר‏, ירושלמית: דוכן האוכל החדש של אביב משה, באתר וואלה, 23 באפריל 2012
↑  ריטה גולדשטיין, ‏המסעדה החדשה של אביב משה בברלין, באתר ‏מאקו‏, 26 בינואר 2020