צלמיות במזרח הקרוב ובעולם האגאי הקדום
צלמיות במזרח הקרוב הקדום > צלמיות בכנען > תקופת הברזל

תפוצתן של צלמיות הנשים נמשכה גם בתקופת הברזל אחד הנושאים שרווחו בצלמיות נשים מתקופה זאת הוא נגינה בתוף. צלמיות בדמות נשים מתופפות נחלקות לשני סוגים עיקריים: צלמיות לוחית, וצלמיות דמויות פעמון.
צלמיות הלוחית - הממשיכות את מסורת הייצור בתבנית פתוחה, הן בדמות נשים, האוחזות בידיהן חפץ עגול, תוף ככל הנראה. הן מוצגות עירומות, בלבוש חלקי או מלא, וראשן מכוסה על-פי-רוב בכיסוי ראש, אולי צעיף או הינומה. הדמויות עונדות תכשיטים, כמו מחרוזות וצמידים. בצלמיות העירומות מודגשים החזה, איבר המין והבטן התפוחה, המסמלת ככל הנראה היריון. הצלמיות מצטיינות בעיצובן האנטומי של אברי הגוף ובעיצוב מפורט של הלבוש, התכשיטים והתוף. הצלמיות הללו הופיעו במאות ה-10 עד ה-7 לפנה"ס בממלכת ישראל, בנגב המזרחי ובעבר הירדן. הצלמיות נעשו בתבנית, וזאת תיארה את חזית הדמות בלבד. צדה האחורי של הצלמית הוחלק בעזרת כלי חד. צלמיות מטיפוס זה נחשפו בבתים פרטיים, במבניים ממלכתיים, במבנים שהוגדרו פולחניים ובקברים. זיהוי הדמויות המוצגות בצלמיות וזיהוי החפץ העגול שהן אוחזות שנויים במחלוקת. יש הסבורים שהדמויות מייצגות אלות פריון, דוגמת אִשתָר הבבלית או עשתרת ואשרה הכנעניות. רות עמירן סברה שהחפץ העגול הוא "גלגל חמה" וקשרה את הדמות לפולחנה של "מלכת הַשָּׁמַיִם" שהיה נהוג בממלכת יהודה, לדעת אחרים הדמויות מייצגות נשים, כוהנות או מאמינות, שהשתתפו בטקסים שהתקיימו במקדש. אשר לחפץ העגול, רוב החוקרים סבורים שזהו תוף מסגרת קטן. ייתכן מאוד, שכדמויות המייצגות את אלות הפריון שימשו הלוחיות הללו בפולחן ביתי, ככל הנראה בזיקה לפריון הנשי.
צלמיות דמויות פעמון - אלה צלמיות תלת-ממדיות שצורתן פעמונית, עשויות בדמות נשים לבושות שמלה ארוכה ואוחזות בידיהן תוף. גופן החרוטי והחלול נעשה באובניים, והראש נעשה בתבנית. הידיים, הצוואר, התוף והתסרוקת נעשו ביד. לאחר עיצובם חוברו כל אלה אל הגוף, ומקום החיבור אוחה בעזרת טין. בסיסו הרחב של חרוט הגוף משמש לתיאור השמלה ולעמידתה החופשית של הצלמית. רוב הצלמיות בעלות הגוף הפעמוני נמצאו באתרים לאורך החוף הפניקי בחופי לבנון, ונראה שזה מקורן. צלמיות דומות נחשפו במקדשים בקפריסין, אלא שהן מאוחרות בזמן מאלה שמהחוף הפיניקי. נראה שהצלמיות עצמן או טכניקת ייצורן הובאו לאי בידי סוחרים פיניקים. ייתכן מאוד שבתי המלאכה ששימשו לייצורן של הצלמיות בקפריסין היו בתחום המקדש, והמאמינים קנו אותן והקדישו אותן לאלוהות הנערצת. נראה שהצלמיות הללו מייצגות נשים שהשתתפו בפולחן המקומי. צלמיות מטיפוס זה נמצאו בארץ ישראל בעיקר בקברים, אולם בחוף הפיניקי ובקפריסין הן נמצאו גם במכלולים ציבוריים ופולחניים. מאחר שרובן נמצאו בקברים שהיו בשימוש תקופה ממושכת, תיארוכן המדויק של הצלמיות בעייתי. עם זאת, במקרים שנמצאו הצלמיות במכלולים מוגדרים כרונולוגית, אפשר לתארך את הופעתן למאות ה-9 עד ה-7 לפנה"ס.
במאות ה-8 עד ה-7 לפנה"ס נפוצו ביהודה צלמיות פרשים. צלמיות הפרשים היו ככל הנראה קשורות לפולחן השמש שהונהג בתקופה זאת בבית המקדש והן עוצבו ביד. בספר מלכים ב, כג, יא המספר על הרפורמה הדתית של המלך יאשיהו נכתב ”וַיַּשְׁבֵּת אֶת-הַסּוּסִים אֲשֶׁר נָתְנוּ מַלְכֵי יְהוּדָה לַשֶּׁמֶשׁ מִבֹּא בֵית-ה' אֶל-לִשְׁכַּת נְתַן-מֶלֶךְ הַסָּרִיס אֲשֶׁר בַּפַּרְוָרִים וְאֶת-מַרְכְּבוֹת הַשֶּׁמֶשׁ שָׂרַף בָּאֵשׁ.” חלק מהחוקרים סברו שצלמיות אלה גם שימשו בפולחן הביתי למטרת הענקת הגנה וברכה.
צלמיות הנשים מתקופה זאת חולקו לשתי קבוצות:
צלמיות העמוד המכונות גם "צלמיות עשתרת" - עשויות בדמות נשים, התומכות את שדיהן בידיהן. יש שהן אוחזות כלי נגינה או יונה, המסמלת את אלת הפריון עשתרת. הן עוצבו בצורת גליל חרס המתרחב כלפי מטה כדי ליצור בסיס לעמידתן החופשית. מטיפוס זה ידועות שתי קבוצות של צלמיות. האחת, שיוצרה ביד, מתארת דמות נשית שפניה צבוטים – על ידי צביטת הטין נוצרו העיניים והאף. שרידי צבע שנמצאו עליהן מסמנים חלקים אנטומיים אחרים שלא עוצבו בטין.
צלמיות שנעשו טכניקות מעורבות - חלקי הצלמית השונים נעשו בתבנית, אובניים וביד. הגוף (גליל החרס) נוצר באובניים. הראש נוצר על ידי הטבעתה של פיסת טין בתבנית פתוחה ויצירתו של דפוס שהכיל את תיאור הפנים ואת הפאה שחבשה הדמות. שאר חלקי הגוף, כגון הידיים והשדיים, עוצבו ביד. לאחר שהטין התייבש, חוברו כל החלקים יחדיו. על צלמיות אלה נימצאו סמני צביעה. צלמיות מטיפוס זה נפוצו בעיקר בממלכת יהודה, והן נמצאו במערת פולחן בירושלים, במערות קבורה, בבתי מגורים, בבורות ובמפעלי מים. לפי הדעה הרווחת במחקר, צלמיות אלה שימשו בפולחן הפריון של האלות הכנעניות עשתרת ואשרה. הימצאות שברי צלמיות בבורות אשפה יחד עם שברי כלי חרס שהיו בשימוש יומיומי מעידות כנראה על מחירן הזול. ייתכן מאוד שהצלמיות גם שימשו קמעות הגנה, או סגוּלות להבטיח את פריון המשפחה.
באזור מישור החוף הדרומי אזור מושב הפלשתים נמצאו צלמיות שנעשו במסורת אגאית מתוארכות למאות ה-8-7 לפנה"ס. הן נעשו ביד ותיארו קבוצות אדם חוגגות, מתאבלות או מנגנות יחדיו.
בתקופה ההיא גם נפוצו צלמיות מטיפוס מיוחד, הן בישראל והן בעבר-הירדן, עשויות בדמות אדם בעל סממנים זכריים ונקביים גם יחד. סביר להניח שצלמיות אלה שימשו בפולחן פריון כלשהו. במאה ה-7 לפנה"ס נפוצו גם כלי חרס בדמות אדם ודמות בעלי-חיים, וכן דגמים מיניאטוריים של הריהוט הביתי, ובכלל זה ספות, כיסאות ושרפרפים. דגמים אלה הונחו בקברים ונועדו לשמש את הנפטר בחיים שלאחר המוות.