ערביי ארץ ישראל
העת העתיקה וימי הביניים

עמים נוודים הקרויים ערבים נדדו בתחומי המזרח התיכון ובארץ ישראל בשלהי העת העתיקה. עד חורבן בית שני, אלו היו עמים ממוצא לא-ערבי (כמו אדוֹמים, עמונים ומואבים) שנדדו באזור הערבה ועבר הירדן, ומכאן שמם. הם מוזכרים כנוודים וסוחרים שעברו בארץ, ומהם נגבה מס. בספר נחמיה, שנכתב בתקופת בית שני, מסופר על ערבים שהפריעו לבניית חומת ירושלים. בתקופה הביזנטית חיו בארץ "שבטים ערביים עובדי שדים ורוחות", לצידן של קהילות יהודים, שומרונים, יוונים-סורים פגאנים ונוצרים.
בשנת 641, כבשו כוחות ערבים ובראשם החליפים עומר ואבו בכר את ארץ ישראל וסוריה מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית בארץ ישראל. האוכלוסייה בארץ הייתה אז נוצרית ברובה עם מיעוטים יהודים, שומרונים ופגאנים ושפתה הייתה ארמית או יוונית. השליטים הערבים המוסלמים מבית אומיה הציעו לתושבי הארץ הנוצרים והיהודים (שמצבם הוטב בשל כך במידת מה לעומת ימי השלטון הביזנטי הנוצרי) ביטחון פיזי, אוטונומיה קהילתית וחופש פולחן, "בתמורה לקבלת עול פוליטי וצבאי". היחסים בין המוסלמים לבין היהודים והנוצרים שכונו "עמי הספר", הוסדרו ב"חוקי עומר". ההסדר כלל מיסים שהוטלו על התושבים שאינם מוסלמים: מס גולגולת – "ג'יזיה" ומס קרקע – "ח'ארג'" (במקורות העבריים: "כרגא").
הד'ימי (נוצרי או יהודי) לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו מזמן לזמן נועדו להשפיל ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים שיהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות. עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כלשהי של האוכלוסייה המקומית. האוכלוסייה הערבית בארץ הייתה לאורך רוב התקופה אליטה שלטת. על תקופה זו כתב ההיסטוריון יצחק בן-צבי: "מעריכים את מספר הערבים, שנתווספו עם הכבוש והתיישבו בעיקר בערים, ל-30,000 איש. ... זרם הכובשים הערבים היווה את השכבה השלטת. הם נעשו לאפנדים, התיישבו על הרוב בערים, ומשם שלטו על הכפרים".
בשנת 661 תפסו את השלטון באימפריה הערבית, ובכלל זאת בארץ ישראל, שליטים מבית אומיה; היסטוריונים סוברים ששלטונם התאפיין בסובלנות דתית, וכפועל יוצא שגשגה בתקופתם התרבות היהודית-ערבית בארץ ומחוצה לה. תחת השלטון הערבי התחזק היישוב העירוני ונחלש היישוב הכפרי, תוך כדי תנועת הגירה.
המצב הדמוגרפי בארץ ישראל השתנה משמעותית תחת שלטון בית עבאס. בירת בית אומיה הייתה דמשק, אך העבאסים קבעו את בירתם בבגדד, כך שארץ ישראל הייתה כעת רחוקה יותר מהמרכז השלטוני. העבאסים קידמו סחר עם מדינות אחרות ממזרח, כדוגמת סין והודו, וכן זיהו את תושבי אזור סוריה עם יריביהם האומיים. שינוי מדיניות זה הביא להזנחת ארץ ישראל בידי בית עבאס וכן לניוון היישוב העירוני, תסיסה בקרב התושבים המקומיים, ולמרידות חוזרות ונישנות. במהלך רעש שביעית (749), נחרבו ערים רבות בארץ ולא שוקמו בידי העבאסים. בעקבות זאת, יהודים, שומרונים ונוצרים רבים ירדו מן הארץ, ואחרים נותרו בערים החרבות ובכפרים הדלים - עד שהתאסלמו. חמור במיוחד היה מצבם של השומרונים, שנהנו מסובלנות דתית תחת שלטון בית אומיה, אך עתה היו נתונים לרדיפות מתמשכות. מן המקורות ההיסטוריים עולה כי שומרונים רבים נאלצו להתאסלם באותה התקופה בשל תנאי בצורת, רעידות אדמה, אנרכיה, רדיפות וקשים כלכליים. מן הממצא הארכאולוגי עולה כי עד סוף התקופה האוכלוסייה הכפרית השומרונית רובה ככולה התאסלמה, ונותרו קהילות שומרוניות קטנות שהתרכזו בערים כגון שכם וקיסריה, וכן בקהיר, דמשק, חלב וצרפתה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים הנוצרים שטחים נרחבים בארץ, והחלה התקופה הצלבנית שנמשכה כמאתיים שנה. הצלבנים הקימו את ממלכת ירושלים כדי לקיים את שליטתם בארץ ישראל. הצלבנים פגעו בתושבים המוסלמים והיהודים מקרב האוכלוסייה; הרגו לוחמים ואזרחים ולקחו מהם שבויים ועבדים. נאסר על תושבי הארץ שאינם נוצרים, להתגורר באתרים מקודשים לנצרות, ובמיוחד בעיר ירושלים. עם זאת, בצפון הארץ ובדרומה נשארו ריכוזי אוכלוסין עצמאיים של תושבי הארץ בני קבוצות אתניות שונות ודתות אחדות: יהודים, שומרונים, ערבים נוצרים ומוסלמים.
שלטונם של הצלבנים עורער על ידי צלאח א-דין מנהיג האיובים המוסלמים, שחזר ועלה ממצרים עם צבאותיו, והשיג שליטה בארץ. אחר כך, עבר השלטון בארץ לידי הממלוכים, שייצבו את שליטתם משנת 1260. שלטונם התקיים עד שנת 1517, שבה נכבשה הארץ על ידי האימפריה העות'מאנית.