הטירה המכושפת
תיאור המתקן

במתקן מספר סצנות המובילות את המבקרים דרך העלילה (ראה בהמשך).
המבואה / החדר הנמתח -
המבקרים נכנסים אל תוך מבואת האחוזה ומובלים בידי איש צוות הפארק הלבוש כשרת או חדרנים אל חדר מתומן. לאחר כניסת המבקרים נסגרת הדלת מאחוריהם ונראית כמו כל אחד מהקירות האחרים בחדר. קול המספר מודיע למבקרים:
בעת שהמספר מדבר הקירות מתארכים, ו-4 הדיוקנאות שעל קירות החדר מתארכות אף הן ומתארות את מותם של הדמויות:
דיוקן אחד מראה אדם הלבוש כאציל, אומנם בהתארכות הדיוקן הוא ניצב על ארגז מלא דינמיט שעומד להתפוצץ.
דיוקן אחר מראה גברת המחזיקה בידה שמשיה - אולם בהתארכות הדיוקן רואים שהיא עומדת על חוט שמתחתיה תנינים רעבים מחכים לנפילתה.
דיוקן נוסף מראה איש שמח לאיד, אך בהתארכות הדיוקן רואים שהוא יושב על איש זקן כועס שיושב על אדם מפוחד שטובע בחול טובעני.
הדיוקן האחרון מראה אישה זקנה מחזיקה ורד, אבל בהתארכות הדיוקן רואים שהיא יושבת על הקבר המקולל של בעלה.
עם סיום הנאום של המספר, כבים האורות, שומעים רעמים וברקים מאירים את החדר ורואים גופה תלויה על התקרה מעל המבקרים.
החדר הוא למעשה מעלית ללא גג, המורידה את המבקרים לקומה התחתונה - ועל כן נוצרת האשליה שהחדר נמתח.
הגג עצמו עשוי בד שקוף שניתן לראות דרכו רק שמקור אור נדלק מעברו השני - ולכן לא רואים את הגופה עד שנכבים האורות ומופיעים הברקים.
מטרת המעלית הייתה לאפשר הוצאת המבקרים אל מחוץ לשטח הפארק בשל מחסור במקום. בשל הצלחת הרעיון הוא מבוצע גם בפארקים אחרים, אף ששם אין צורך ביציאה אל מחוץ למעגל הפארק. בממלכת הקסם ובדיסנילנד טוקיו החדרים מתארכים כלפי מעלה ואין מדובר במעלית המורידה את המבקרים מטה. בדיסנילנד פריז מדובר במעלית המורידה את המבקרים אל מתחת לגבעה שמאחורי האחוזה המכושפת.
גלריית הפורטרטים המשתנים - לאחר צאתם של המבקרים מהמעלית, נכנסים המבקרים לפורטרטים המשתנים כאשר יש ברקים המאירים את הגלריה מבעד לחלונות. כך תמונת האישה, בעת שיש ברק הופכת לתמונת אישה שיוצא מראשה נחשים, הספינה המפליגה בים שקט הופכת לספינת רפאים, האיש המרים את ידו הופך לשלד מפחיד, האישה הגותית ששוכבת על הספה הופכת לנמר טיגריס ענקי והאביר שעל הסוס הופכים לשלדים ענקיים.
הפסלים הניצבים בסוף הגלריה מסתובבים ומביטים במבקרים שהם חולפים על פניהם - כל מבקר רואה את הראש מביט רק בו. אפקט זה - פטנט של חברת וולט דיסני - מבוצע בשל היות הפסלים הופכיים - הם אינם בולטים מהקירות אלא שקועים בו.
מסדרונות האחוזה -
במהלך מרבית שטחי המתקן מוסעים המבקרים ב"מרכבות אבדון" ("Doom Buggies")שחורות, המהוות למעשה חלק ממערכת אומנימובר המסיעה את המבקרים ומכוונת את מבטים לכיוון שאליו התכוונו מתכנני המתקן.
הפעלולים במתקן זה היו ייחודיים למתקן בעת הקמתו, והומצאו על ידי אנשי וולט דיסני עבור המתקן.
בספרייה של הטירה רואים פסנתר המנגן מעצמו, ופסלים הנעים ומביטים במבקרים בעת שהמבקרים חולפים בחדר; "המסדרון האינסופי" - מסדרון שנראה ללא קצה ובמרכזו מרחפים נרות; חממה ובה ארון קבורה שמשהו כלוא בתוכה, ויד של שלד מנסה להרים את המכסה; מסדרון ארוך מלא דלתות שמשהו נוקש עליהן מצידן השני ומנסה לפרוץ אותן, ואורלוגין המצביע על השעה 13.
חדר הסיאנס - בחדר זה, בו מרחפים כלי נגינה באוויר, נמצא שולחן שעליו מרחף כדור בדולח שבתוכו ראשה של מאדאם לאוטה הקוראת לרוחות לבוא.
אולם הנשפים - בחדר הבא רואים עשרות רוחות מופיעות ורוקדות וולס ברחבי החדר. חלק מהרוחות מרחפות באוויר. הרוחות מבוצעות בשיטת הרוח של פפר. העוגב באולם הנשפים בדיסנילנד הוא העוגב המקורי שהופיע בסרט משנת 1954 - "20,000 מיל מתחת למים".
עליית הגג ובית הקברות - מאולם הנשפים עולים המבקרים לעליית הגג, בה רואים רוח של כלה שבמרכזה זוהר לב אדום. מרכבת האבדון יוצאת מבעד לחלון עליית הגג אל בית הקברות שמאחורי האחוזה, המבקרים רואים עצים מעוותים, עורב קורא, ואת שומר בית הקברות רועד מפחד, בעוד שכלבו מיילל מרוב פחד, ובתוך בית הקברות עולות רוחות מהקברים. להקת רוחות מנגנת בסגנון ג'אז את המנגינה "רוחות אפלות מצחקקות", ובהמשך את "חמשת השדים" - ראשי פסלים השרים את השיר: "רוחות אפלות מצחקקות יוצאות לבקר"
בהמשך רואים מומיה, שאדם זקן (או רוח של אדם זקן) מנסה להבין מה היא אומרת באמצעות מכשיר שמיעה עתיק, שתי רוחות של זמרות אופרה, רוח של אביר ללא ראש, אסיר ומוציא להורג.
קריפטת היציאה - בכניסה לקריפטת היציאה מוזהרים המבקרים שלא לקחת טרמפיסטים, ורואים שלוש רוחות מנסות לתפוס טרמפ - לאחר מכן עוברים המבקרים מול מראות ורואים שהרוח יושבת לידם בתוך מרכבת האבדון, והבת של ליאוטה מאחלת למבקרים לשוב במהרה.
המתקן אינו מתקן מפחיד, וזאת מאחר שבחלקו הראשון - האפל יותר של המתקן לא רואים את הרוחות. האפקטים המפחידים הם בעיקר קולות המפעילים את הדמיון. בחלקו השני בו רואים את הרוחות, הדמויות הן קומיות יותר מאשר טרגיות ועל כן לא מפחידות ואולי אף מצחיקות.
שיר הנושא, שהולחן על ידי באדי בייקר למילים של פ. זביאר אטנסיו אינן מפחידות ואף מצחיקות.