תעזיה
מקורות התעזיה והתפתחותה

התעזיה צמחה בתרבות הפרסית על בסיס מנהגים דומים מהתקופה הקדם אסלמית. טקסים המציגים בצורה תאטרלית את מעלליהם ודאבוניהם של אלים היו מקובלים בתקופה הזורואסטרית ולפניה. בין טקסים אלה נערך גם טקס לזכרו של האל מיתרה, במהלכו היו הסוגדים חובשים מסכות ומחקים את התלאות שעבר האל על במה. כמו כן, היה נהוג גם לשחזר את סיפורו של זריר. זריר היה אחיו של המלך ויסטספ שהמיר את דתו לדת הזורואסטרית. בעקבות ההמרה הדתית הותקפה ממלכתו של ויסטספ, וזריר נפל בקרב להגן על הדת החדשה. זריר, בדומה לחוסיין, הפך למודל של הקרבה עבור קידוש האל. אתוסים, מנהגים אלה ודומיהם היוו קרקע פורייה להתפתחות התעזיה האסלמית.
מנהג האבלות העתיק ביותר לזכרו של חוסיין, שהיה למעשה התעזיה הראשונה, התקיים בבגדד ב-963. מנהיג שיעי בויהידי בשם מועיז א-דוולה הורה על קיום יום אבל לאומי ביום השנה לרצח חוסיין, שבו על כל השווקים להיות סגורים ועל אנשים להתלבש בשחורים. על פי חוקרים אחרים, השלב הראשון של התעזיה כלל גם תהלוכות אבל וקריאת קינות והספדים לחוסיין ולשאר נופלי כרבלא. בשלבים מאוחרים יותר במאה התשיעית נוסף לתעזיה נוהג של ניפנוף מקלות באוויר ושטיפת סחבות במקור מים בקרבת מקום. מצעד אבלות זה לא היה חלק מהתהלוכה בעשירי במוחרם, אלא בוצע בחודש מהר (חודש השני בלוח הפרסי שמקביל לספטמבר). מנהג זה נוסף בעקבות רצח הסולטן עלי באופן שמזכיר את מותו של האימאם חוסיין. לאורך התהלוכה נהוג לקונן על מותו של חוסיין, ועם הזמן נהייתה מיוחסת יותר לחוסיין מאשר לסולטן. התפתחותם של טקסי התאבלות המוניים על חוסיין ונופלי כרבלא נעצרה עד המאה השש-עשרה עקב שליטה סונית כמעט רציפה לאורך כל העולם המוסלמי. לאורך שנים שבהם נעדרו הטקסים ההמונים, התפתחו ספרות ופסיקות הלכתיות שעוסקות בקדושים מעונים. התפתחויות אלה תרמו להעשרת התופעה דרמטית בשלבים מאוחרים יותר.
בתחילת המאה השש-עשרה עלה השלטון הספווי באיראן, ואיתו הדת השיעית. עם עלייתו של שלטון שיעי חווה המנהג פרץ התחדשות בזמן קצר. האפשרות לקיים את מנהג האבלות ללא חשש עודד שצף יצירתיות של אומנים רבים בנושא התעזיה. סוגות כתיבה רבות ומגוונות עברו במהירה לעסוק וליצור עבור התעזיה. סביב שנת 1500 כתב מולא חוסיין כאשפי את סיפור קרב כרבלא בפעם הראשונה בשירה ובפרוזה.
מנהגי האבלות לא התפתחו רק בתחום המילה הכתובה בתחילת המאה השש-עשרה. גם בתחום התאטרלי התבצעו חידושים סביב הנצחת חוסיין. עם עלייתה של השושלת הספווית החלו מספרי הסיפורים להציג את הפרוזות שנכתבו. סיפורים אלה סופרו תחילה במסגדים ובכינוסים גדולים סביב תחילתו של חודש המוחרם. רבים ממספרי הסיפורים השתמשו בספרו של כאשפי כמקור לסיפורם. עם השנים התפתח מנהג לפיו בין פרק לפרק הוזמן מספיד שהציב את הקהל במעגל, ועודד אותו לחזור אחרי קריאות ההספד שלו תוך כדי שהם מכים בחזם. למעשה, שילובו של הקהל במחזה מהווה עד היום חלק בולט מין התעזיה.
צורה נוספת של העברת סיפורים שהייתה נפוצה באיראן באותה תקופה והציגה גם את סיפורו של חוסיין היא פרדה קהאני. בסגנון העברת סיפור זה, אדם אחד מעביר את הסיפור ומאחוריו קנבס שעליו מצויר ציור המהווה סוג של תפאורה לסיפורו. המספר משתמש בציורים אלה על מנת להכניס את קהלו עמוק יותר אל תוך הסיפור. מושאי הציורים היו מגוונים, והם הכילו סצנות אפיות ומקראיות, ולא פעם את קרב כרבלא. מספר הסיפור לא הגביל עצמו לקריינות, ותכופות היה גם משחק את הדמויות במטרה להעמיק את הקשר בין הצופים לסיפור. בנוסף למנהגים אלו, נהגו המתאבלים לציין את יום העשוראא' על ידי קיום תהלוכה בעלת אמוציות רבות ברחובות. השיירה כללה מבחר אמצעים תאטרליים הכוללים בין היתר תחפושות, ארונות קבורה מדומים, שלטים ודגלים. לכל אחד מאמצעים אלה משמעות סימבולית רחבה.