stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מא יינג-ג'יו
קורות חייו

מא נולד בהונג קונג 1950, כבן למשפחה שבאה משיאנגטן, הונאן. אבותיו הגיעו מפופנג בפרובינציית שאאנשי, לאחר מכן עברו לג'יאנשי ומשם להונאן. בספר יוחסין שנתגלה על ידי חוקרים בעיר קאיון במחוז הנגשאן בהונאן, נתגלה שמא הוא צאצא של הגנרל מא צקאו מתקופת שלוש הממלכות. משפחתו שייכת קבוצת בני האן האקא ואימצה את הנצרות הקתולית.
הוא נולד אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית כשהוריו היו בדרך תוך כדי הימלטות מחבל הונאן אל המבצר האחרון של הקואמינטנג באי טייוואן. הוא היה הילד הרביעי והבן היחיד מבין חמישה ילדים. בשנת 1972 הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה הלאומית של טייוואן. בשנים 1972–1974 הוא שירת בחיל המרינס והים של טיוואן והוענקה לו דרגת לוטננט. בהמשך בשנת 1976 סיים תואר ראשון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק ואחר כך תואר דוקטורט במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. עבודת התואר שלו, שפורסמה ב-1984 הסבה על המחלוקת סביב איי סנקאקו. בתום הלימודים מא עבד כשותף במשרד עורכי דין בוול סטריט בניו יורק וכיועץ משפטי של בנק חשוב במדינת מסצ'וסטס
הוא עעסק תקופה כחוקר באוניברסיטת מרילנד. בשובו לטיוואן עבד כצוות היועצים של הנשיא צ'יאנג צ'ינג-קואו.
מא כיהן כנשיא הרפובליקה הסינית (טייוואן) מה-20 במאי 2008 עד 20 במאי 2016. מא יינג-ג'יו כיהן כיושב ראש של המפלגה הלאומית הסינית קוומינטנג בשנים 2005–2007, ושוב בשנים 2009 עד 2014. בשנים 1998–2006 כיהן כראש העיר טאיפיי ובשנים 1993–1996 כשר המשפטים.
בשנת 2007 התפטר מתפקיד יושב ראש מפלגת קואמינטנג בגלל האשמות של שימוש לא חוקי בכספים של עיריית טייפה בתקופה שבה עמד בראש מועצת העיר. לבסוף נוקה מכל האשמות.
מא יינג-ג'יו ניצח בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בשנת 2008 עם רוב של 58.4% מסך הקולות. נכנס לתפקיד הנשיא ב-20 במאי 2008 וב-17 באוקטובר 2009 נבחר מחדש גם כיושב ראש מפלגת הקואומינטנג. הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 2015.[דרושה הבהרה]
בעת כהונתו שיפר מא את היחסים עם הרפובליקה העממית הסינית על בסיס סטטוס קוו המאופיין על ידי העקרונות "לא איחוד, לא הכרזת עצמאות, לא שימוש בכוח". בתקופת נשיאותו נחתם הסכם סחר בין טיוואן ובין הרפובליקה העממית הסינית. בחירתו מחדש לתפקיד נשיא הרפובליקה בינואר 2012 עם 51.6% מול מועמדת המפלגה הדמוקרטית פרוגרסיבית, צאי אינג-ון, נחשבה סימן לתמיכה רחבה במדיניותו זו ביחס לסין העממית.
חייו הפרטיים

מא יינג - ג'יו נשוי לכריסטין צאו-מא, ילידת ננקינג. לזוג שתי בנות: לזלי (מא וויי-צ'ונג), ילידת ניו יורק, ומא סי-רוי, ילידת טייוואן.
הוא מדבר סינית מנדרינית, טיוואנית, האקא ואנגלית.
הפגישה בין מא יינג-ג'יו לשי ג'ינפינג בסינגפור בשנת 2015
Skyscanner

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מנוע Metasearch
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־23 שנים)
 חברת אם:  Ctrip
 מיקום המטה:  אדינבורו, סקוטלנד, בריטניה
 בעלות:  Ctrip
 מוצרים עיקריים:  רב-מנוע 
 הכנסות:  120 מיליון ליש"ט (2015)
 מנכ"ל:  בריאן דאב
  
 skyscanner.com
 
Skyscanner (תעתיק: סקייסקאנר) הוא אתר אינטרנט ויישומון סלולרי המכיל מנוע Metasearch לביצוע השוואת בין מחירי טיסות, בתי מלון, השכרת רכב, ברחבי העולם. מטה החברה נמצא באדינבורו שבסקוטלנד. מאז נובמבר 2016 האתר נמצא בבעלות חברת Ctrip, חברת הנסיעות הגדולה ביותר בסין. האתר זמין במעל ל-30 שפות והוא משמש כ-60 מיליון איש בחודש.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2004. שלושת המייסדים היו גארת' ויליאמס, בארי סמית', ובונמי גריימס. האתר נוסד לאחר שגארת' היה מתוסכל מהקשיים שבמציאת טיסות זולות לאתרי סקי. האתר פותח לראשונה והושק בשנת 2002. משרד החברה באדינבורו נפתח בשנת 2004.
בשנת 2011 רכשה Skyscanner את אתר הנסיעות Zoombu. בספטמבר 2011 פתחה החברה משרד בסינגפור. בשנת 2012 פתחה החברה משרד נוסף בבייג'ינג והחלה שותפות עם ביידו, מנוע החיפוש הגדול ביותר בסין.
עד 2013 החברה העסיקה בסך הכל בסביבות 180 עובדים. בפברואר 2013 הודיעה החברה שהיא מתכננת לפתוח משרדי מטה במיאמי שבארצות הברית.
באוקטובר 2014 רכשה Skyscanner חברת פיתוח היישומים מבודפשט "Distinction". עד פברואר 2015 החברה העסיקה בסך הכל 600 עובדים - פי שניים מכמות העובדים שהועסקו על ידי החברה 18 חודשים קודם לכן.
בינואר 2016 הודיעה החברה שהיא גייסה 192 מיליון דולרים לאחר ששווי החברה הוערך בכ-1.6 מיליארד דולרים. בנובמבר 2016, חברת Ctrip, אשר היא חברת הנסיעות הגדולה ביותר בסין, רכשה את Skyscanner תמורת 1.75 מיליארד דולר.
ראו גם

Kiwi.com
הערות שוליים

↑  https://www.skyscanner.net/aboutskyscanner.aspx
↑  Trapp, Roger (18 בפברואר 2006). "How to launch a great business". The Independent. נבדק ב-15 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Butcher, Mike (17 בינואר 2011). "Travel search engine Skyscanner acquires Zoombu". TechCrunch. נבדק ב-15 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Skyscanner lands China search engine deal". BBC. 23 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Flight firm Skyscanner moves in to America". BBC. 4 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  O'Hear, Steve. "Travel Search Company Skyscanner Acquires Budapest-Based Mobile App Developer Distinction". TechCrunch. נבדק ב-27 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Russell, Jon (23 בפברואר 2015). "Skyscanner optimistic as revenue growth slows". Financial Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Travel Search Site Skyscanner Raises $192M For International Expansion". TechCrunch. 12 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dickie, Mure (23 בנובמבר 2016). "China's Ctrip is buying flight search company SkyScanner for $1.74 billion". TechCrunch. נבדק ב-23 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ארמון וסטמינסטר

החזית הדרומית של אולם וסטמינסטר
משתה ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי באולם וסטמינסטר ב-19 ביולי 1821
ארמון וסטמינסטר (באנגלית: Palace of Westminster), המוכר גם בשם "בית הפרלמנט", הוא ארמון על גדת נהר התמזה ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. הארמון משמש כמשכנו של הפרלמנט הבריטי. הארמון בנוי בסגנון התחייה הגותית.
הארמון הוא אחד מבתי הפרלמנט הגדולים בעולם. המבנה הפנימי מסובך למדי וכולל כ-1,200 חדרים וחדרי מדרגות ויותר משלושה קילומטרים של מסדרונות. אף שרוב חלקי הארמון הוקמו במאה ה-19, יש בו חלקים עתיקים דוגמת אולם וסטמינסטר המשמש לאירועים ממלכתיים.
הארמון היה תחת פיקוחו של נציב מטעם בית המלוכה הבריטי במשך מאות שנים, אך בשנת 1965 עבר הפיקוח בהסכמת בית המלוכה לפרלמנט. עם זאת, מספר חדרים טקסיים עדיין נמצאים תחת פיקוח בית המלוכה.
היסטוריה

הבניין העתיק ביותר שעדיין עומד על תילו במיקום זה נבנה בשנת 1097. באזור זה של לונדון בנה המלך אדוארד המודה ארמון מלכותי בשנת 1050, ומלכי אנגליה התגוררו בו עד שנת 1529. שרפה שפרצה בארמון בשנת 1529 גרמה להנרי השמיני לעבור לארמון וייטהול.
ב-20 בינואר 1265 נערך המושב הראשון של הפרלמנט הבריטי שזומן על ידי סימון החמישי דה מונפור, הרוזן מלסטר. בית הנבחרים הבריטי - המכונה "בית פשוטי העם", "House of Commons", התמקם בקפלת סנט סטפן בארמון, ונשאר בארמון עד היום.
בשרפה שפרצה ב-16 באוקטובר 1834 עלו באש מרבית חלקי הארמון. עבודות השיקום נמשכו עד שנת 1870, וזהו הבניין העומד בימינו.
ארמון וסטמינסטר כיום

ארמון וסטמינסטר נמצא לאורך גדת התמזה. דרומית לו נמצאים גני מגדל ויקטוריה ואזור מילבנק של לונדון, שם נמצאים משרדי חברי הפרלמנט בבית פורטקליס.
בארמון וסטמינסטר כאלף חדרים, 100 גרמי מדרגות ומעל 3 קילומטר של מעברים. גובהו של מגדל השעון, המכונה ביג בן, מעל 106 מטרים והוא מגדל השעון הידוע בעולם. השם הוא שמו של הפעמון, אך הכינוי דבק במגדל כולו.
לבית הנבחרים הבריטי ולבית הלורדים אכסדראות נפרדות, ואכסדרה מרכזית (לובי) מקשרת בין שתי האכסדראות.
בדרום המבנה נמצא מגדל ויקטוריה שבו נמצא הארכיון של הפרלמנט. המגדל הוא הגבוה במבני הארמון.
אולם וסטמינסטר נבנה בין השנים 1097–1099 על ידי ויליאם רופוס והוא כיום החלק העתיק ביותר בארמון וסטמינסטר. כשנבנה האולם הוא היה הגדול באירופה - אורכו 73 מטרים ורוחבו 18 מטרים. בין השנים 1394–1398 נבנה מחדש גג הבניין, העשוי עץ, על פי הוראת המלך ריצ'רד השני. גג זה שרד עד ימינו. באולם זה ישב בית הלורדים - בית המשפט העליון של אנגליה עד שנת 1882.
לאחר השרפה הגדולה של הארמון בשנת 1834 נערכה בין אדריכלים תחרות תוכניות. התחרות גרמה למחלוקת גדולה באשר לסגנון הארמון - היו שרצו לבנות אותו בסגנון קלאסי, בעוד שאחרים העדיפו את הסגנון הגותי. בסופו של דבר נבנה הארמון בסגנון הגותי האנגלי.
הארמון ומנזר וסטמינסטר הסמוך הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1987.
אירועים בארמון

ב-11 במאי 1812 נרצח ראש הממשלה הבריטי ספנסר פרסיבל בידי בנקאי פושט רגל באכסדרת בית הנבחרים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשרף אולם בית הנבחרים הבריטי כולו, בשל הפצצות חיל האוויר הגרמני, הלופטוופה, ב-10 במאי 1941. עבודות השיקום של האולם הסתיימו ב-26 באוקטובר 1950. בתקופת השיקום ישב בית הנבחרים הבריטי באולם בית הלורדים, בעוד שבית הלורדים ישב באולם המלתחה המלכותי הסמוך לו.
ב-30 במרץ 1979 נהרג איירי נייב, מבכירי האופוזיציה באותה עת, מפיצוץ מכונית תופת בחניית הארמון.
גלריה

ארמון וסמינסטר מכיוון דרום מזרח
גשר וסטמינסטר
ארמון וסטמינסטר על מגדליו
ארמון וסמינסטר על מגדליו מכיוון דרום מערב
טום בן זקן

טום בן זקן (נולד ב-29 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן ימני במועדון ספורט אשדוד, בנו של איש העסקים ג'קי בן-זקן.
קריירה

בן זקן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, וב-8 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–1 על בני סכנין. בעונה שלאחר מכן המשיך לשחק בקבוצת הנוער וערך הופעה נוספת בליגת העל, ובעונת 2013/2014 סבל מפציעה ונעדר כחצי שנה מהמגרשים. בעונת 2014/2015 צורף בן זקן באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת, וערך חמש הופעות בליגת העל, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2015/2016 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל.
ב-29 בספטמבר 2018 כבש בן זקן את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–4 למכבי נתניה. ב-15 בינואר 2019 קרע את הרצועה הצולבת במשחק מול הפועל עפולה בגביע המדינה, וחזר לשחק רק בינואר 2020.
משפחת ויטגנשטיין

הרמן ופאני ויטגנשטיין עם אחד-עשר ילדיהם. קרל ויטגנשטיין (אביהם של פאול ולודוויג) שני משמאל.
לודוויג (מקדימה מימין) ופאול (מקדימה משמאל) ואחיותיהם (משמאל לימין): הרמינה, הלנה ומרגרטה
משפחת ויטגנשטיין (בגרמנית: Wittgenstein) הייתה משפחה אוסטרית-גרמנית, אחת המשפחות העשירות והנכבדות ביותר באירופה. מקורה מיהודים מומרים ובין בניה, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ואחיו הפסנתרן פאול ויטגנשטיין. אביהם, קרל ויטגנשטיין היה תעשיין, והיה אחד האנשים העשירים ביותר באירופה במפנה המאה העשרים.
שורשי המשפחה

אבי המשפחה היה חוכר יהודי בשם מוזס מאייר, שחי בנסיכות ויטגנשטיין בוסטפאליה. ב-1808 הכריז נפוליאון בונפרטה שכל נתיניו חייבים לקחת לעצמם שם משפחה. וכך נטל בנו, שנקרא באותו שם, מוזס מאייר, את שם המשפחה של נסיכי זיין-ויטגנשטיין (Sayn-Wittgenstein) כשם משפחתו והיה למוזס מאייר ויטגנשטיין. הוא היה סוחר צמר מצליח בעיר קורבאך (Korbach).
בנו הרמן (1802-1878) התנצר והיה לפרוטסטנטי בשם הרמן כריסטיאן (כלומר הנוצרי) ויטגנשטיין (Hermann Christian Wittgenstein). ב-1839 נשא הרמן לאשה את פאני פיגדור, בת למשפחת פיגדור, אחת המשפחות היהודיות הנכבדות של וינה. בן-דודה היה הכנר יוזף יואכים. פאני נטלה תחת חסותה את בן-דודה ודאגה לכך שיובא ללייפציג על מנת שיפגש עם פליקס מנדלסון-ברתולדי, שלקח אותו תחת חסותו ופיתח את הקריירה שלו. היא התנצרה והייתה לפרוטסטנטית לפני נישואיה. הרמן עשה חיל כסוחר צמר בלייפציג ולזוג נולדו אחד-עשר ילדים, בהם אביהם של לודוויג ופאול, קרל ויטגנשטיין (8 באפריל 1847 – 20 בינואר 1913). בן נוסף נקרא פאול (1842–1928). הוא אביו של ד"ר קרל פאול ויטגנשטיין. בנו, שנקרא אף הוא פאול (1907–1979) הוא הדמות הראשית בספר "אחיינו של ויטגנשטיין" מאת תומאס ברנהרד.
קארל ויטגנשטיין ומשפחתו

קרל היה השישי בין ילדיהם של פאני והרמן. שלוש שנים לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר מדלינג שבאוסטריה. ב-1860 עברה המשפחה לווינה ושם עשתה הון בעסקי ריהוט. ב-1865 יצא קארל בחשאי לארצות הברית כנגן כינור, הוא שב לחיק משפחתו העשירה שנתיים מאוחר יותר. אף על פי שלא עשה חיל בארצות הברית, נחשף שם לקפיטליזם האמריקאי ולאילי ההון והתעשיינים כאנדרו קרנגי.
קרל השקיע את הונו בארצות הברית וייבא משם רעיונות שביצרו את המונופול שלו בתחומו, בפרט אינטגרציה אנכית, כלומר שליטה בכל שרשרת הייצור. משנת 1877 קרל עסק בכריית ברזל, עיבוד פלדה ויצור מוצרי פלדה בהם פסי רכבת, שהיו סחורה מבוקשת ביותר בעת התפתחות רשת הרכבות באימפריה האוסטרו-הונגרית. מרכז האימפריה שלו היה בטפליץ. עד מהרה היה הונו של קרל שני רק לזה של משפחת רוטשילד והמשפחה רכשה אחוזות ברחבי אוסטריה ובפרט ארמון ("פאלה", בצרפתית: palais) ברינגשטראסה שבווינה.
ב-1873 נשא קרל לאשה את לאופולדין "פולדי" קלאמוס (Leopoldine Kalmus; 1850-1926), אביה היה יהודי-צ'כי ואמה קתולית (בן משפחתה, פרידריך האייק, היה חתן פרס נובל לכלכלה). פולדי חונכה כקתולית ולפיכך הוטבלו כל תשעת ילדיהם של קרל ושלה לקתוליות. בני הזוג היו פטרוני אמנות, קרל סייע בהקמת בית הזצסיון הווינאי של האמנים המתקדמים בווינה, בראשותו של גוסטב קלימט (שצייר את דיוקנה של בת המשפחה מרגרט) ובבית המשפחה התקיים כעין סלון תרבותי בו ביקרו אמנים כקלימט ורודן ומוזיקאים כגוסטב מאהלר, יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, ריכרד שטראוס וברונו ולטר ניגנו באופן קבוע.
ילדי המשפחה היו:
הרמינה (מיניג) (Hermine "Mining";‏ 1 בדצמבר 1874 – 11 בפברואר 1950), נפטרה ללא ילדים
דורה (נולדה ב-1876 ונפטרה בינקותה)
יוהנס "הנס" (Johannes "Hans"; ‏1887–1902), ככל הנראה התאבד בארצות הברית
קונרד "קורט" (Konrad "Kurt"; ‏1 במאי 1878 – אוקטובר או נובמבר 1918), התאבד באיטליה
הלנה "לנקה" (Helene "Lenka"; ‏23 באוגוסט 1879 – 7 באפריל 1956), אשתו של מקס זלצר (Max Salzer)
רודולף "רודי" (Rudolf "Rudi"; ‏27 ביוני 1881 – 2 במאי 1904), התאבד בברלין
מרגרט "גרטל" (Margaret "Gretl"; ‏19 בספטמבר 1882 – 27 בספטמבר 1958), בין 1904 ל-1923 אשתו של ג'רום סטונבורו
פאול (11 במאי 1887 – 3 במרץ 1961), פסנתרן
לודוויג "לוצקי" (Ludwig "Lucki"; ‏26 באפריל 1889 – 29 באפריל 1951)
תולדות ילדי המשפחה

החינוך בבית ויטגנשטיין היה חינוך ביתי, על מנת שילדי המשפחה לא יספגו מנהגים קלוקלים. אבי המשפחה השליט את מרותו והכין את ילדיו להיות יורשי אימפריית התעשייה שלו. תוכנית הלימודים כללה מתמטיקה, לטינית, אנגלית ומוזיקה ברמה גבוהה. עם זאת, הדבר לא עלה בקנה אחד עם כשרונותיהם המוזיקליים ורוחניים של הבנים, דבר שהוביל להתנגשויות בין רצון הברזל של האב לנפשם של הבנים. לפי עדויות שונות האווירה בבית המשפחה הייתה של ביקורת רציונליסטית הדדית קרה ונוקבת שלוותה בהתפרצויות זעם שגבלו בטירוף. האם כמעט שלא הייתה נוכחת בחינוך הילדים.
ב-1902, לאחר שהנס, שהיה נער מגושם אך בעל כישרון יוצא דופן במתמטיקה ומוזיקה, נעלם במפרץ צ'ספיק בעת ביקור בארצות הברית בגיל 26, והייתה הנחה שהתאבד, התרכך מעט האב ולודוויג ופאול הצעירים נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר לינץ.
שנתיים לאחר מכן התאבד האח רודי בבליעת ציאניד בפאב בגיל 22 בעת שהיה סטודנט לכימיה באוניברסיטת ברלין, ככל הנראה על רקע ההומוסקסואליות שלו. אבי המשפחה, שראה בהתאבדותו הפומבית של בנו קלון, אסר על בני המשפחה להזכיר את הבן המת. חודשים ספורים לאחר התאבדותו של רודי, נישאה מרגרטה לג'רום סטונבורו, גם הוא בן למשפחה יהודית מומרת (במקור: שטיינברגר). נישואיה הזוג היו כושלים ועקב הפריג'ידיות שלה, טופלה מרגרטה אצל הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד.
קורט, שהיה יורשו של קרל בניהול החברה וקצין בצבא האוסטרו-הונגרי התאבד עם סיום מלחמת העולם הראשונה, כאשר פקודיו פתחו כנגדו במרד.
בעת האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938) שהו רוב בני המשפחה מחוץ לאוסטריה. לפי חוקי נירנברג נחשבו בני המשפחה ליהודים, אך מרגרטה סירבה להאמין שמשפחה כה מכובדת ונוצרית עלולה להפגע. היא ופאול קיימו בנפרד מגעים עם השלטונות, בניסיון להוכיח שאינם כלל ממוצא יהודי (על ידי מרגרטה) או לשחד פקידים על מנת שלא יחרימו את רכוש המשפחה (פאול). הסכסוך יצר קרע ממושך בין פאול לבין יתר המשפחה, שלא התאחה עד מותו.
גלריה

הרמן כריסטיאן ויטגנשטיין
קרל ויטגנשטיין
לודוויג ויטגנשטיין
פאול ויטגנשטיין
לקריאה נוספת

Alexander Waugh, The House of Wittgenstein: A Family at War, Anchor, 2010 ISBN 978-0307278722
הערות שוליים

↑  תומאס ברנהרד, אחיינו של ויטגנשטיין, עם עובד פרוזה אחרת, 1996. עברית: נילי מירסקי
↑  הרמינה – רשומה גנאלוגית
↑  דורה – רשומה גנאלוגית
↑  יוהנס – רשומה גנאלוגית
↑  קונרד – רשומה גנאלוגית
↑  הלנה – רשומה גנאלוגית
↑  רולודף – רשומה גנאלוגית
↑  מרגרט – רשומה גנאלוגית
↑  Brian McGuinness, Wittgenstein:A Life : Young Ludwig, 1889-1921, University of California Press, 1988 ISBN 978-0520064966
↑  לודוויג ויטגנשטיין, שנים ראשונות
↑  מותו של רודולף ויטגנשטיין, בבלוג המוקדש למשפחה
↑  על קורט ויטגנשטיין
| לודוויג ויטגנשטיין |
| --- | --- | --- |
| כתביו והרצאותיו | טרקטט לוגי-פילוסופי • חקירות פילוסופיות • המחברת הכחולה והמחברת החומה • הרצאה על האתיקה • הרצאות ושיחות בנושאי אסתטיקה, פסיכולוגיה ואמונה דתית • הערות על ענף הזהב של פרייזר • הערות על מתמטיקה • הערות על הצבעים • תרבות וערך • על הוודאות |  |
| מושגים ורעיונות | טבלת אמת • תורת התמונה • דמיון משפחתי • משחק שפה • טיעון השפה הפרטית • אשליית ארנב-ברווז • צורות חיים |  |
| משפחת ויטגנשטיין | קרל ויטגנשטיין •  מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין • פאול ויטגנשטיין |  |
| אישים קשורים | ג.א.מ. אנסקום • פאול אנגלמן • פיטר גיץ' • פיטר ווינץ' • פרידריך וייסמן • ג.א. מור • נורמן מלקולם • מרגרט מקדונלד • פרנסיס סקינר • פיירו סראפה • ג'ון מיינרד קיינס • רודולף קרנאפ • ברטראנד ראסל • ראש רייז • יאורי הנריק פון וריקט • פרנק רמזי • מוריץ שליק |  |
| חוקרי ויטגנשטיין | אלפרד ג'ולס אייר • טרי איגלטון • גורדון בייקר • ענת בילצקי • וורן גולדפרב • אנתוני קליפורד גריילינג • קורה דיימונד • פיטר האקר • יאקו הינטיקה • אוסוולד הנפלינג • ענת מטר • אבישי מרגלית • הילרי פטנאם • אלי פרידלנדר • סטנלי קאבל •  ג'יימס פ. קונאנט • אנתוני קני •  סול קריפקי • אליס קררי • רופרט ריד |  |
| נושאים קשורים | בית ויטגנשטיין • הדלת של ויטגנשטיין • הויטגנשטיינים החדשים • החוג הוינאי • ויטגנשטיין (סרט) • תקרית הדוקרן • תקרית היידבאואר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289532705171  GND: 118769618  NKC: pna2011644364  VIAF: 172078301   WorldCat (עם VIAF): 172078301 
מרגרט. דיוקן מאת גוסטב קלימט, 1905. מרגרטה תיעבה את הציור ובפרט את פיה המצויר.
תעשייה

תעשייה, היא אותו חלק בכלכלה העוסק בייצור, בעיבוד ראשוני או המשכי בהיקפים גדולים של חומרי גלם והפיכתם לסחורה בעלת ערך. העוסק בתעשייה נקרא תעשיין.
התעשייה מלווה את ההיסטוריה האנושית כבר אלפי שנים, אך מקובל להבחין בין שתי תקופות עיקריות שאותן ניתן לחלק לתקופות משנה וגם למיין על פי אזורים: לפני ואחרי המהפכה התעשייתית המתבססת על אנרגיה זמינה, בעיקר פוסילית אך גם גרעינית, המאפשרת מקור כוח קבוע ויציב בעיקר בצורת חשמל.
התעשייה בעידן השני, המוכר גם בשם "מודרני", שראשיתו לכל המאוחר במאה ה-18 בעיקר באירופה, עוצמתית מכל נקודת מבט: הנדסית, רפואית, צבאית, תחברותית ותקשורתית, אך האדם הגיע להישגים תעשייתיים מרשימים מאוד גם בתקופות היסטוריות קדומות יותר, המוכרות בשם "העת העתיקה". דוגמאות מובהקות לכך הן סין, מצרים ורומא, ששרידי הישגיה התעשייתיים ניכרים היום במאות אתרי תיירות ברחבי אירופה, והכוללים רשת כבישים משוכללת, מערכות העברת מים, גשרים, נמלים ומפעלים להפקת שמן זית.
כאמור, בעידן המודרני הפכה התעשייה למגזר העיקרי של ייצור באירופה וצפון אמריקה, תופעה המוכרת בשם המהפכה התעשייתית, שעל טיבה, שורשיה והשפעותיה התנהל וממשיך להתנהל ויכוח בין היסטוריונים. מצב זה שינה את המסחר והפיאודליזם באמצעות התפתחויות טכנולוגיות רצופות ומהירות, כגון פיתוח הקטר, מכונת התפירה המכנית והתקדמויות ייצור בתחום הפלדה והפחם. מדינות תעשייתיות עברו למדיניות כלכלית קפיטליסטית. מסילות ברזל וספינות קיטור החלו להשתלב במהירות רבה בשווקים מרוחקים, ובכך אפשרו לחברות פרטיות להתקדם לעושר ולהיקפי פעילות עצומים במושגי אותו זמן.
בכלכלה ובתכנון ערים, "שימוש תעשייתי" הוא סוג של שימוש מרוכז בקרקע עליה ממוקמים עסקים כלכליים העוסקים בייצור ותפוקה.
מרקסיזם ותעשייה

השליטה בתעשייה הפכה לנקודת המפתח של תאוריית המרקסיזם. תאוריית הערך של העבודה אומרת כי ערכו של עצם מסוים קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית. לעצמים בלתי מעובדים, כגון עצים ואבנים, אין בדרך כלל ערך. אך אם עץ מגולף לפסנתר, או אבנים הופכות ללבנים לבית, אזי לעצם הסופי יש לפתע ערך בשל העמל שנעשה.
מרקסיסטים מאמינים כי היחסים הקיימים בין המעמד הבורגני הקפיטליסטי, אלו העשירים מספיק להשקיע הון ניכר בתעשייה, לבין מעמד הפועלים אשר עובדים עבורם, הוא פרזיטי מיסודו – כך לדוגמה, הקפיטליסט מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת. לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור ונכסי ההון, כגון מפעלים וציוד המשמשים לייצור. במדינות לניניסטיות כגון ברית המועצות לשעבר, תוכנית זו יושמה על ידי הפיכת כל נכסי ההון לנכסי המדינה, ועל ידי כך, תאורטית, לנכסי העובדים עצמם.
מאואיזם, הכלכלה הפילוסופית של המנהיג הסיני הקומוניסטי מאו דזה-דונג, מסכימה עם המרקסיזם בנוגע לתעשייה, אך ממליצה על פתרון חלופי. במקום שהעובדים או המדינה יחזיקו במפעלים, מאואיזם תומכת ביישוב מחדש של פשוטי העם באזורים כפריים וחזרה לדרך חיים חקלאי.
סטלין כפה תיעוש מהיר בברית המועצות לשעבר במהלך השנים טרם מלחמת העולם השנייה באמצעות תוכניות החומש שלו, דבר שגרם לזעזועים חמורים בחברה ברוסיה, שכללו מוות המוני מרעב, אך מהלכיו של סטלין תרמו לתיעושה היעיל של ברית המועצות, עובדה שבאה לידי ביטוי בהצלחתה להביס את הגרמנים במהלך המלחמה ובכך להפוך את ברית המועצות למעצמת על.
ענפי תעשייה

אלקטרוניקה
בידור
דפוס
טקסטיל
כימיה
מזון
מתכת
טלקומוניקציה
עץ
קוסמטיקה
רכב
תרופות
ראו גם

תעשייה כבדה
אדם סמית
התעשייה בישראל
המהפכה התעשייתית
הערות שוליים

↑  תומס אשטון, המהפכה התעשיית 1760–1830, האוניברסיטה הפתוחה 1982.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548203605171  BNE: XX524645  GND: 4026779-9  LCCN: sh85065960  NDL: 00566171  NKC: ph115920
יארי

חניתות יארי שונות
יארי (Yari 槍) היא סוג של חנית יפנית בעלת להב ישר. אמנות הלחימה ביארי נקראת סוֹג'וּטסוּ: ג'וטסו פירושו טכניקה, וסו פירושו חנית. היארי הקצרות נקראות מוצ'י יארי או טאֵה יארי, והארוכות נקראות אומי נו יארי. את הגרסאות הארוכות ביותר נשאו רגלים, ואת הגרסאות הקצרות נשאו בדרך-כלל סמוראים ופרשים.
את היארי אפיין להב ישר שאורכו נע בין מספר ס"מ בודדים, עד לאורך של כמעט מטר. הלהבים היו עשויים לרוב מאותה פלדה איכותית ממנה היו עשויים ראשי החצים וכלי הנשק של הסמוראים (כגון הקטאנה), והיו עמידים ביותר. במהלך ההיסטוריה הופיעו סוגים שונים של להבי יארי ישרים. המקל היה באורכים, עובי וצורות שונות, והיו עשויים מעץ קשה.
Kikuchi yari
Sasaho yari
Sansaku yari
Ryo shinogi fukuro yari
גשר ביר-חכים

| --- | --- |
חלקו המערבי של הגשר בלילה
חלקו המערבי של הגשר בלילה
 מידע כללי
 סוג:  metro bridge 
 על שם:  קרב ביר חכים 
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע החמישה-עשר של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1903–1905 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1905 
 חומרי בנייה:  פלדה, אבן 
 אדריכל:  ז'אן-קאמיל פורמיז'ה, Louis Biette 
 מידות
 אורך:  237 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°51′20″N 2°17′16″E﻿ / ﻿48.855555555556°N 2.2877777777778°E﻿ / 48.855555555556; 2.2877777777778
  (למפת פריז מוגדלת) גשר ביר-חכים(למפת פריז רגילה) גשר ביר-חכים
 
גשר ביר-חכים (בצרפתית: Pont de Bir-Hakeim), היה ידוע בעבר בשם גשר פסי (Pont de Passy) הוא גשר החוצה את נהר הסן בפריז, צרפת. הוא מחבר בין הרובע החמישה-עשר לרובע השישה-עשר של פריז, ועובר באי איל או סין (אי מלאכותי על נהר הסן).
הגשר הוא הגשר השני שנבנה במקום זה. הוא נבנה בין השנים 1903 ל-1905, והחליף גשר מוקדם יותר שנבנה במקום בשנת 1878. ביר-חכים הוא גשר פלדה קשתי, אורכו 237 מטר ורוחבו 24.7 מטר.
הגשר תוכנן על ידי האדריכל ז'אן-קאמיל פורמיז'ה (Jean-Camille Formigé), שתכנן בפריז גם את גשר אוסטרליץ, את גן Serres d'Auteuil ואת הפארק שלמרגלות בזיליקת הלב הקדוש. כמו כן שיפץ את אמפיתיאטרון ארל ואת התיאטרון הרומי העתיק של אורנז'.
הגשר כולל שני מפלסים - האחד לכלי רכב ולהולכי רגל, והשני משמש מעבר לקו 6 של המטרו. מעבר הרכבת נתמך על ידי אכסדרת מתכת, מלבד בנקודה שבה הגשר חולף על האי איל או סין, שם נתמכת המסילה על ידי קשת. לוחות זיכרון רבים מעטרים את הגשר, כולל מספר לוחות המוקדשים לחיילים שנפלו בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הקשת המרכזית של הגשר, בגובה הקרקע של האי, מעוטרת בארבעה פסלי אבן גדולים, שבנויים כתבליט, והם פסלי "מדע" ו"עבודה" שיצר ז'ול-פליקס קוטאן (Jules-Felix Coutan), ופסלי "חשמל" ו"מסחר" שיצר ז'אן אנטואן אינז'לברט (Jean Antoine Injalbert).
במפלס הכביש של הגשר נבנה גם אזור בלוודרה, היכן שהגשר חוצה את האי איל או סין, דרכה ניתן להשקיף על קצהו המזרחי של האי. בנקודה זו אף ניצב פסל הנקרא "התקומה הצרפתית".
הגשר נקרא במקור "גשר פסי" (על שם קומונת פסי, אליה הוא מגיע), ובשנת 1948 שונה שמו כדי להנציח את קרב ביר חכים, שבו לחמו כוחות צרפת החופשית נגד כוחות קורפוס אפריקה הגרמניים ב-1942.
הגשר כיכב בסרטים רבים, ובהם מעלית לגרדום, זאזי במטרו, טנגו אחרון בפריז, אוצר לאומי: ספר הסודות והתחלה.
גלריה

גשר ביר-חכים ממוקם בקצהו הצפוני של האי איל או סין
מבט אל הגשר מהאי איל או סין
הקשת המרכזית בגשר עם הפסל "התקומה הצרפתית"
פסלי ברזל של גוסטאב מישל
המטרו של פריז חוצה את נהר הסן דרך גשר ביר חכים
אכסדרת המתכת במעבר הרכבת
אורות רחוב ואכסדרת מעבר הרכבת