stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס פירס

ג'יימס א' פירס, תצלום מאת מת'יו בריידי
ג'יימס אלפרד פירס (באנגלית: James Alfred Pearce‏; 14 בדצמבר 1805 – 20 בדצמבר 1862) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, וייצג את המחוז השני של מרילנד בשנים 1835 עד 1839 ומ-1841 עד 1843. מאוחר יותר כיהן כסנאטור אמריקאי מטעם מרילנד מ-1843 ועד מותו ב-1862.
ב-1850, הוא פיתח את מה שנקרא "תוכנית פירס", חלק מפשרת 1850. תוכנית פירס סיפקה פתרון למחלוקת הגבול בין טקסס לממשלה הפדרלית. פירס כתב הצעת חוק שהעניקה לטקסס פיצוי של 10 מיליון דולר על הסכמה עם גבולות המדינה שנקבעו על ידי הממשלה. לאחר אישור הקונגרס, הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיא מילרד פילמור.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פירס נולד ב-14 בדצמבר 1805 באלכסנדריה, וירג'יניה, והיה בנם של גדעון פירס וג'וליה דיק, ונכדו של אלישע ק. דיק. כשמלאו לו ארבע שנים נפטרה אמו; אביו עבר ללואיזיאנה כדי להפוך לבעל מטע סוכר, והותיר את בנו באלכסנדריה לטיפול הסבא וסבתא.
פירס למד באקדמיה פרטית באלכסנדריה ונכנס לקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1819. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1822 בגיל שבע עשרה והחל ללמוד משפטים בבולטימור תחת השופט ג'ון גלן ועורך הדין דייוויד הופמן (1784–1854), חלוץ אתיקה משפטית אמריקאית ומחבר הספרים Fifty Resolutions in Regard to Deportment Professional (1836). הייתה דרישה למשפטנים שואפים שנקבעו על ידי בית המחוקקים במרילנד לשלוש שנים לפחות של לימודי משפטים בהנחיית עורכי דין פעילים (ב-1831 היא הורדה לשנתיים). לפני הזמן, ב-1824, פירס עבר את הבחינות והתקבל ללשכת עורכי הדין במרילנד, והחל לעסוק בכך בקיימברידג', מרילנד למשך שנה. בשנת 1825 עבר פירס לצד אביו בלואיזיאנה, ועסק לזמן קצר בעסקי מטעי סוכר, ואז חזר למחוז קנט, מרילנד, בשנת 1828, שם החל את עריכת הדין בצ'סטרטאון.
ביוגרפיה > חיי משפחה

בשנת 1829 נישא פירס למרתה ג'יי לירד; הם גידלו 3 ילדים בצ'סטרטאון, מרילנד עד 1845, כאשר מרתה מתה. ב-1847, פירס נישא בשנית, אשתו החדשה הפכה למטילדה קוקס רינגגולד; היה להם ילד אחד. בנו, ג'יימס אלפרד פירס הבן, הפך לשופט בבית המשפט לערעורים במרילנד.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מ-1831 עד 1835, פירס היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד. הוא נבחר כוויגי לקונגרס העשרים וארבעה והעשרים וחמישה, וכיהן מ-4 במרץ 1835 עד 3 במרץ 1839, אך לא הצליח להיבחר מחדש ב-1838 לקונגרס העשרים ושישה, והפסיד לפיליפ תומאס. הוא נבחר שוב לקונגרס ב-1840, וכיהן כהונה אחת מ-4 במרץ 1841 ועד 3 במרץ 1843.
פירס נבחר שוב כוויגי לסנאט של ארצות הברית ב-1843, ונבחר מחדש ב-1849, 1855 ו-1861, בפעם האחרונה כדמוקרט, וכיהן מ-4 במרץ 1843 ועד מותו ב-1862. בסנאט כיהן פירס במשך תשע עשרה שנים כיו"ר הוועדה לספרייה (הקונגרסים ה-29 עד ה-37). לפי בנג'מין פרלי פור, פירס, בעודו "איש שיחה מבריק ואורח מבורך בארוחת הערב", גם "התכווץ ממחלוקת פוליטית", נטייה המשתקפת בניהולו של הוועדה לספרייה:
במהלך שירותו הארוך בוועדה שאחראי עליה [ספריית הקונגרס] הוא בחר את הספרים שנרכשו. בכך הוא הוציא את כל היצירות שחושבו לדעתו כדי ליצור הבדלי חתך, וכאשר הושק הירחון האטלנטי סירב להזמין אותו לספרייה.
פירס כיהן גם ב-1861 במשך חודשיים כיו"ר ועדת הכספים. בשנים 1847–1862 כיהן כחבר בוועד הפועל של מכון סמית'סוניאן. הוא היה מעורב בסקר החוף של ארצות הברית, שהיה בין הארגונים המדעיים הוותיקים ביותר של ממשלת ארצות הברית, ובגן הבוטני של ארצות הברית.
בסנאט האמריקני, פירס נודע כמלומד ופרגמטי. בשנת 1850, הוא פיתח את מה שנקרא "תוכנית פירס", חלק מפשרת 1850. תוכנית פירס סיפקה פתרון למחלוקת הגבול בין טקסס לממשלה הפדרלית. פירס כתב הצעת חוק שהעניקה לטקסס פיצוי של 10 מיליון דולר על הסכמה עם גבולות המדינה שנקבעו על ידי הממשלה. לאחר אישור הקונגרס, הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיא מילרד פילמור.
בשנת 1850, הנשיא פילמור הציע לפירס, תחילה, להיות שופט של בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז מרילנד, ולאחר מכן - מזכיר הפנים. פירס בחר להישאר בסנאט.
לאחר מותו של הנרי קליי, המפלגה הוויגית התפצלה, פירס הצטרף למפלגה הדמוקרטית ב-1856 ותמך במועמדותו של ג'יימס ביוקנן לנשיאות. במהלך משבר בין המדינות פירס עמד נגד פירוק האיחוד. עם זאת, הוא היסס לדון בסוגיית העבדות בהיותו בעל עבדים בעצמו. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הוא לא התפטר. במרץ 1862 הוא הופיע בסנאט בפעם האחרונה.
פירס מת בצ'סטרטאון, מרילנד ב-20 בדצמבר 1862, ונקבר בבית הקברות ניו צ'סטר.
הערות שוליים

1 2  Compromise of 1850, Lone Star Junction, a Texas history resource.
1 2  Boundary Dispute
↑  Michael Ariens. Lost and Found: David Hoffman and the History of American Legal Ethics (אורכב 04.03.2016 בארכיון Wayback Machine). Arkansas Law Review, 2014, Vol. 67, p. 571-625.
↑  Horsey, Patricia J. O. Legendary Locals of Kent County. Arcadia Pub., 2015.
↑  Ostrowski, Carl. Books, Maps, and Politics: A Cultural History of the Library of Congress, 1783-1861. Amherst: University of Massachusetts Press, 2004.
↑  Poore, Ben. Perley, Perley's Reminiscences of Sixty Years in the National Metropolis, Vol.1, pp.176-177 (1886).
↑  Appletons' annual cyclopaedia and register of important events of the year: 1862. New York: D. Appleton & Company. 1863. p. 682.
↑  Steiner, Bernard. James Alfred Pearce. Maryland Historical Magazine, Volume 17 (March 1922), p. 33-47.
↑  U.S. Congress. Addresses on the Death of Hon. James A. Pearce: Delivered in the Senate and House of Representatives, on Tuesday, January 13, 1863. Washington: Govt. Print. Off., 1863, p. 14.
↑  Hubbell, John T, James W. Geary, and Jon L. Wakelyn. Biographical Dictionary of the Union: Northern Leaders of the Civil War. Westport, Conn: Greenwood Press, 1995, p. 397.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2478 4867  LCCN: n85300382  NTA: 132875152  SNAC: w6tq6g85  US Congress: P000161  VIAF: 35908198   WorldCat (עם VIAF): 35908198
ג'ודיטה

| --- | --- |

Seefestspiele Mörbisch, 2003
 מידע כללי
 מלחין:  פרנץ להאר
 לבריתן:  Paul Knepler 
 תאריך יצירה:  1934 
 סוגה:  אופרטה
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  5
 זמן התרחשות העלילה:  סוף המאה ה-19
 מקום התרחשות העלילה:  בחלקה בלוב
 
כרזת הבכורה הראשונה
ג'ודיטה (בגרמנית: Giuditta) היא האופרטה האחרונה של פרנץ להאר. הלברית נכתבה על ידי פאול קנפלר (אנ') ופריץ לוהנר-בדה. הבכורה התקיימה ב-20 בינואר 1934 באופרה של וינה.
הדמויות

| דמות | קול |
| --- | --- |
ג'ודיטה: סופרן
אוקטביו: טנור
אניטה, נערת דייגים: סוברט
פיירינו, מוכר פירות, אהובה של אניטה: טנור בופו
מנואל ביפי, בעלה של ג'ודיטה: באסו בופו
אנטוניו, חברו של אוקטביו: בַּס
אדוארד לורד ברימור, ממעריציה של ג'ודיטה: תפקיד טקסט
נסיך: תפקיד טקסט
שלישו של הדוכס: תפקיד טקסט
איברהים, הבעלים של "אלקזר".: תפקיד טקסט
פרופסור מרטיני: בַּס
לוליטה, רקדנית:
עלילה

מיקום: איטליה, לוב
זמן: בסביבות 1930
עלילה > מערכה ראשונה

מיקום: בשוק של עיירת נמל בדרום איטליה
ג'ודיטה ואוקטביו נפגשים ונוסעים יחד ללוב.
עלילה > מערכה שנייה

מיקום: גן לובי
ג'ודיטה ואוקטביו נהנים מהחיים במלואם בווילה ליד הים. אוקטביו חייב לצאת למלחמה.
עלילה > מערכה שלישית

מיקום: מחנה אוהלים בצפון אפריקה
אוקטביו חולה אהבה, אבל צועד למלחמה.
עלילה > מערכה רביעית

מיקום: מועדון לילה בטריפולי
ג'ודיטה עובדת כרקדנית וחיה מכספו של ברימור. אוקטביו כבר לא בצבא. הוא מוצא את ג'ודיטה. התקווה להחזיר לעצמה את היפהפייה נידונה לכישלון.
עלילה > המערכה החמישית

מיקום: במלון יוקרה אירופאי
שנים לאחר מכן, אוקטביו עובד כפסנתרן בר ואינו אוהב יותר את ג'ודיטה. כשהם נפגשים שוב, הוא דוחה את ג'ודיטה.
להיטי אופרטה

Nr. 1 Vorspiel (Orchester) & Ensemble-Szene: O mia cara Donna Emilia (Straßensänger, Pierrino, Chor)
Nr. 2 Uns ist alles einerlei (Duett: Pierrino, Anita)
Nr. 3 Alle Tage nichts als Müh und Plag (Duett: Manuele, Wirt)
Nr. 4 Freunde das Leben ist Lebenswert (Lied: Octavio, später Chor und Antonio)
Nr. 5a In einem Meer von Liebe – Schönste der Frauen (Lied und Duett: Giuditta, Octavio)
Nr. 5b O Signora, O Signorina (Spielszene: Octavio, Wirt, Manuele)
Nr. 6 Finale I Mein kleiner Vogel – Weit übers Meer – Herr Kapitän der Weg ist weit – Uns ist alles einerlei (Alle)
Nr. 7a Zwei, die sich lieben vergessen die Welt (Duett: Pierrino, Anita)
Nr. 7b Reminiszenz: Schönste der Frauen (Lied: Octavio)
Nr. 8 Schön wie die blaue Sommernacht (Duett: Octavio, Giuditta)
Nr. 9a Finaletto (Finale II) Reminiszenz: Zwei die sich lieben vergessen die Welt (Szene: Pierrino, Anita)
Nr. 9b Intermezzo (Orchester)
Nr. 10 Unsere Heimat ist die Wüste – Wie nahm Giuditta die Nachricht auf – Laß doch diese Gedanken (Chor, Antonio, Octavio)
Nr. 11 Du bist meine Sonne (Lied: Octavio) (Richard Tauber gewidmet)
Nr. 12 Finale III Giuditta was machst Du hier – Du bist meine Sonne – Trompetensignal – Tempo di marcia – und das soll Liebe sein- In die Stirn fällt die Locke (Szene: Octavio, Giuditta, Chor, Antonio)
Nr. 13a In einem Meer von Liebe möcht ich ganz versinken (Lied: Giuditta, Chor)
Nr. 13b Polonaise (Orchester)
Nr. 14 Ich bin nicht schön – Ja die Liebe ist so wie ein Schaukelbrett (Lied und Tanz: Martini)
Nr. 15 Ich hab mich so sehr gesehnt nach dem Heimatland – Schaut der Mond abends spät (Duett: Anita, Pierrino)
Nr. 16a Ich weiß es selber nicht – Meine Lippen sie küssen so heiß (Lied: Giuditta mit Chor)
Nr. 16b Giuditta ...Sie sind die schönste Frau (Barrymore, Giuditta)
Nr. 17a Finale IV So wie um den Sonnenball – Schön so wie die Sonne – Meine Lippen sie küssen so heiß (Szene: Octavio, Martini, Barrymore, Giuditta, Chor)
Nr. 17b Vorspiel zum 5. Bild (Orchester)
Nr. 18a Schönste der Frauen, begann das Lied (Lied: Octavio)
Nr. 18b Dialog & Reminiszenz Unser Lied – Wer spielt da?
Nr. 19 Szene: Octavio Du? – Ich hab dich oft gesehen (Giuditta, Octavio)
Nr. 20 Finale V Ich danke Ihnen schöne Giuditta – Schönste der Frau’n (Herzog, Giuditta, Octavio)
לקריאה נוספת

יוסף ויינברגר: ג'ודיטה
לקסיקון האופרטות: ג'ודיטה
שיר משמר

נתן אלתרמן יחד עם בתו תרצה אתר בקפה "כסית", 1 בינואר 1960
נתן אלתרמן (מימין) עם הסופר יעקב הורוביץ בקפה "מאור" בתל אביב, ספטמבר 1950. צילם: בנו רותנברג
"שִׁיר מִשְׁמָר" ("שִׁמְרִי נַפְשֵׁךְ") הוא שירו של המשורר נתן אלתרמן, שראה אור לראשונה במסגרת ספרו "חגיגת קיץ" (1965). פורסם בין השאר בכותר "ארבעים שירים של נתן אלתרמן".
השיר נכתב לבתו תרצה אתר ונסב על מכאובי החיים והנפש שחוותה, לצד עצות לחיים. המילים הראשונות של השיר ופסוקים מתוכו נטבעו בשיח הישראלי הציבורי והפרטי בתחום בריאות הנפש, ובמיוחד אצל נשים.
כתגובה ל"שיר משמר" כתבה תרצה אתר את "שיר הנשמרת".
גרסה מקוצרת של "שיר משמר" הולחנה על ידי סשה ארגוב עבור ההצגה חגיגת קיץ שהועלתה בתיאטרון הקאמרי ב-1972. בהצגה שרה אביבה שוורץ את השיר. שנה אחר-כך הקליטה חוה אלברשטיין את השיר במסגרת אלבומה "לו יהי". מבצעים נוספים של השיר כוללים את אחינועם ניני יחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מרגלית צנעני, מתי כספי, יהודית רביץ, קובי אלדר עם ארנון פרידמן, דורית פרקש ושילה פרבר.
בשנת 1999 הקליט יוסי בנאי גרסה חדשה מוקראת בקולו לשיר, עטופה בלחן חדש של יונתן בר גיורא, ואשר יצאה באלבום פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן.
בשנת 2011 הוקלט על ידי מיכה ביטון וחני דינור "שיר משמר שיר הנשמרת" ללחן של גידי קורן, שיר שמהווה דיאלוג בין שני השירים של אלתרמן ואתר.
לקריאה נוספת

יריב בן אהרון, משה חיים לוצאטו, נתן אלתרמן, תרצה אתר - וכל הנותר, מחברת שדמות שדמות, 6, תשנ"ז-1997, עמ' 56–69.
ג'ובאני סקיאפארלי

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1835 סאביליאנו, איטליה 
 פטירה:  4 ביולי 1910 (בגיל 75) מילאנו, ממלכת איטליה 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  איטליה
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו 
 מנחה לדוקטורט:  יוהאן אנקה, אוטו וילהלם פון שטרובה 
 מוסדות:  מצפה הכוכבים פולקובו  Brera Astronomical Observatory 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית ברוס (1902)  חבר זר של החברה המלכותית (26 בנובמבר 1896)  פרס לאלנד (1890)  מדליית קוטניוס (1876)  מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1872)  פרס לאלנד (1867) 
 תרומות עיקריות
 חקר המאדים, קשר בין מטר מטאורים לכוכבי שביט.
 
ג'ובאני וירג'יניו סקיאפארלי (באיטלקית: Giovanni Virginio Schiaparelli;‏ 14 במרץ 1835 – 4 ביולי 1910) היה אסטרונום איטלקי והיסטוריון מדע. נודע בעיקר בזכות תצפיותיו על מאדים.
ביוגרפיה

נולד בפיימונטה, ממלכת סרדיניה במרץ 1835. התעניינותו באסטרונומיה התחילה עוד בגיל 4, כאשר אביו לקח אותו לצפות בכוכבים. לפי זכרונותיו, התלהבותו גדלה עם ליקוי החמה של 1842, בו צפה כילד יחד עם אמו.
למד באוניברסיטת טורינו, וסיים ב-1854 עם תואר בהנדסה הידראולית וארכיטקטורה אזרחית. למד במצפה המלכותי של ברלין, תחת הנחייתו של האסטרונום הגרמני יוהנס פרנץ אנקה (Encke). בשנת 1854 מונה כמתצפת זוטר (assistant observer) במצפה הכוכבים פולקובו שם נשאר עד 1860. לאחר מכן עבר למצפה הכוכבים בברארה, מילאנו שם קיבל בתחילה אותה משרה. הוא נשאר לעבוד במצפה למעלה מ-40 שנה, והחל לנהל אותו בשנת 1862. בשנת 1900 פרש מעבודתו לאחר שראייתו החלה להידרדר והוא לא סמך עוד על תצפיותיו.
מחקרו

ב-29 באפריל 1861 גילה את האסטרואיד 69 הספרייה (Hesperia).
בשנת 1865 הדגים כי למטרי המטאורים הקורים במועד קבוע בכל שנה מאפייני מסלול דומים למספר כוכבי שביט, והסיק מכך שהם מורכבים משאריות של אותם כוכבי שביט שהתפרקו במהלך מסלולם כאשר התקרבו לשמש. לדוגמה, הוא הראה כי מטר הלאונידים השנתי דומה במסלולו למסלול השביט טמפל-טאטל (Tempel-Tuttle), וייתכן כי נגרם משובל האבק שכוכב השביט משאיר אחריו.
כמו כן מתצפיותיו על כוכב חמה וכוכב הלכת נוגה הוא מדד את זמן הסיבוב העצמי של כוכבי הלכת הללו. מתצפיותיו הסיק כי כוכבי הלכת האלו בעלי תהודה מסלולית ועל כן תמיד מפנים את אותו צד של הכוכב לכת אל השמש. רק בשנת 1965, עם התגליות והשיפורים במדע ובתצפיות מכ"ם ניתן היה להראות כי תצפיותיו לא היו מדויקות.
לאחר פרישתו, הוא חקר את נושא התצפיות האסטרונומיות העתיקות כפי שהופיעו בכתבי התנ"ך ובכתבים בבליים עתיקים.
מאדים

סקיאפארלי נודע בעיקר בזכות תצפיותיו ומחקריו על מאדים. במהלך תצפיותיו הראשוניות, הוא קרא לאזורים כהים שראה כ"ימות", ואזורים בהירים כ"יבשות". הוא השתמש בביטויים לטיניים ובמקורות מהמיתולוגיה כדי לתת שמות למאפיינים שראה. לדוגמה, לאזור מסוים קרא "אולימפוס ניקס", ולימים נתגלה האזור כהר הגעש אולימפוס מונס. בשנת 1877 הוא ציין כי ראה רשת צפופה של מאפיינים בעלי קווים ישרים על פני השטח, להם קרא בשם ערוצים. המילה "ערוצים" באיטלקית היא "canali", והיא תורגמה לאנגלית כ-"canal", כלומר "תעלות". כך, בשל התרגום השגוי, רבים הניחו כי מדובר בדבר מלאכותי שנוצר על ידי בעלי תבונה, והאמינו כי יש חיים על מאדים. האסטרונום פרסיוול לוול היה מהתומכים העיקריים של החיים על מאדים. עם זאת, סקיאפארלי לא היה בטוח באופיים המלאכותי של מאפיינים אלו, והיה יותר זהיר בתיאוריו. השערות על התעלות שעל מאדים השפיעו על תרבות המדע בדיוני בספרות ובאומנות. עם הזמן, ובעיקר לאחר תצפיותיו של האסטרונום האיטלקי וינצ'נזו צ'רולי (Cerulli) הגיעו המדענים למסקנה כי מדובר באשליות אופטיות. צילומי לוויינים של מאדים, כגון מארינר 4 הוכיחו כי אין מבנים על מאדים המזכירים תעלות.
פרסים והוקרה

1867 ו-1890 - פרס לאלנד (Lalande)
1872 - מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה
1902 - מדליית ברוס
פרסים והוקרה > על שמו

האסטרואיד 4062 סקיאפארלי
מכתש סקיאפארלי על הירח
מכתש סקיאפארלי על מאדים
רמה על כוכב חמה
נחתת סקיאפארלי במסגרת תוכנית אקסו מארס של סוכנות החלל האירופאית
מכתביו

1873 – כוכבים נופלים Le stelle cadenti
1893 – החיים על מאדים La vita sul pianeta Marte
1905 – כתבים על ההיסטוריה הקלאסית של אסטרונומיה בתנ"ך (רק חלק, רוב מחקרו פורסם לאחר מותו בשנים 1925–1927 על ידי תלמידו)
כתביו אוגדו לשני אוספים:
Le opere di G.V.Schiaparelli, 11 vols. (Milan, 1929–1943
(Scritti sulla storia della astronomia antica, Luigi Gabba, ed., 3 vols. (Bologna, 1925–1927.
לקריאה נוספת

אודות סקיאפארלי, האנציקלופדיה של המדע, מאת דייוויד דארלינג
מאמר על חייו של סקיאפארלי, מאת ויליאם שיהאן
הערות שוליים

1 2  Giovanni Schiaparelli: Visions of a colour blind astronomer, ויליאם שיהאן, מאמר Journal of the British Astronomical Association, vol.107, no.1, p.11-15, 1997JBAA..107...11S
↑  hydaulic engineering and civil architecture לפי המאמר בAAS, מקור 1
1 2 3 4  ג'ובאני סקפארלי באתר בריטניקה
↑  אנשי עטלף על הירח, כוכב הלכת וולקן ותעלות על מאדים - חמש מהתאוריות המצחיקות של המדע אתר עיתון הסמית'סוניאן, מאת אריק וושהאם, דצמבר 2010
1 2 3  מאפיינים במערכת השמש הנושאים את השם סקיאפארלי באתר קבוצת העבודה לשיום פלנטרי של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי
↑  נחתת אקסו מארס תקרא סקפארלי אתר סוכנות החלל האירופאית, מתאריך 8 בנובמבר 2013
↑  ג'ובאני סקפארלי באתר encylopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279308005171  PLWABN: 9810697302505606  BIBSYS: 90334403  BNC: 000153197  BNE: XX1434927  BnF: cb134896311 (data)  CiNii: DA05187587  GND: 117225967  ICCU: PUVV027889  ISNI: 0000 0001 2279 8867  LCCN: n85804243  LNB: 000082380  NDL: 00551618  NKC: zmp20241223911  NLA: 35626261  NSK: 000772710  NTA: 154067318  SNAC: w6g17xvj  SUDOC: 067720145  Trove: 1020218  VcBA: 495/227331  VIAF: 51843791   WorldCat (עם VIAF): 51843791 
מפת מאדים לפי תצפיות סקיאפארלי, משנת 1888
מפת סקיאפארלי לכוכב חמה
הלגולנד (אוניית מערכה, 1909)

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "הלגולנד"
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "הלגולנד"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה:  הלגולנד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  הוואלדטסטוורקה-דוויטשה ורפט 
 תחילת הבנייה:  11 בנובמבר 1908
 הושקה:  25 בספטמבר 1909
 תקופת הפעילות:  23 באוגוסט 1911 – 5 בנובמבר 1919 (8 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  22,808 טון (סטנדרט), 24,700 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  167.2 מטר
 רוחב:  28.5 מטר
 שוקע:  8.94 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,069 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,200 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים מנועי קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס (20.6 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 כמות הדלק:  3,200 טון פחם, 200 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   סיפונים 63 מ"מ   ברבטות 300 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   14 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 20 אינץ' (500 מ"מ)
 
"הלגולנד" (בגרמנית: SMS Helgoland) האונייה הראשונה בסדרת הלגולנד, הייתה אוניית מערכה דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני. העיצוב של התותחים שלה ייצג שיפור מצטבר ביחס לסדרת נסאו הקודמת, כולל עלייה בקוטר הקדח של התותחים הראשיים, מ-28 ס"מ (11 אינץ') עד 30.5 ס"מ (12 אינץ'). השדרית שלה הונחה ב-11 בנובמבר 1908 במספנות Howaldtswerke בקיל. היא הושקה ב-25 בספטמבר 1909 ונכנסה לשירות ב-23 באוגוסט 1911.
כמו רוב אוניות המערכה של צי הים הפתוח, הלגולנד ראתה פעולה מוגבלת נגד הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה. האונייה השתתפה בכמה גיחות חסרות תועלת אל הים הצפוני ככוח החיפוי של סיירות המערכה של קבוצת הסיור I. היא מילאה תפקיד מוגבל בים הבלטי נגד הצי הרוסי, כולל שירות כחלק מכוח תמיכה במהלך קרב מפרץ ריגה באוגוסט 1915. הלגולנד נכחה בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916, אם כי היא הייתה ממוקמת במרכז מערך הקרב הגרמני ולא לחמה בכבדות כמו האוניוות מסדרות קניג - וקייזר - שהיו בראש. הלגולנד נמסרה לבריטניה בתום המלחמה ופורקה לגרוטאות בתחילת שנות ה-20. סמלה נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
תכנון

האונייה הייתה באורך 167.2 מטרים (548 רגל 7 אינץ'), רוחב של 28.5 מטרים (93 רגל 6 אינץ') ושוקע של 8.94 מטרים (29 רגל 4 אינץ'), והיה לה הדחק של 24,700 טונה מטרית (24,310 טונות ארוכות) במעמס מלא. היא הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים עם 15 דוודים; כל מנוע הניע מדחף בעל ארבעה להבים. מנועי האונייה דורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.2 קשרים (39.3 קמ"ש). הלגולנד נשאה עד 3,200 טונות (3,100 טונות ארוכות) של פחם, מה שאפשר לה להפליג לטווח של 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). לאחר 1915 שונו הדוודים להתיז מזוט על הפחם; האונייה יכלה לשאת עד 197 טונות (194 טונות ארוכות) של מזוט. היה לה צוות של 42 קצינים ו-1,071 מלחים.
הלגולנד הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 בשישה צריחים תאומים, עם צריח אחד מקדימה, אחד מאחור ושניים בכל צד של האונייה. הסוללה המשנית של האונייה הייתה מורכבת מ-14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45, שכולם היו מותקנים בקזמטים בצד הסיפון העליון. להגנה מפני סירות טורפדו, היא נשאה 14 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45. לאחר 1914, שניים מהתותחים בקוטר 8.8 ס"מ הוסרו והוחלפו בתותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ. הלגולנד הייתה חמושה גם בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 סנטימטרים (19.7 אינץ'); אחד היה בחרטום, אחד בירכתיים ושניים בכל צד רוחב.
חגורת השריון העיקרית שלה הייתה בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') במצודה המרכזית, והייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA). צריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה היו מוגנים באותו עובי של KCA בצדדים ובפנים, כמו גם הברבטות שתמכו בצריחים. הסיפון של אוסטפריזלנד היה בעובי 63.5 מילימטרים (2.5 אינץ').
היסטוריית שירות

הלגולנד הוזמנה על ידי הצי הקיסרי הגרמני תחת השם הזמני ארזאץ זיגפריד, כתחליף לספינת הגנת החוף הישנה זיגפריד. החוזה לאונייה הוענק ל-Howaldtswerke בקיל בבנייה מספר 500. העבודות החלו ב-24 בדצמבר 1908 עם הנחת השדרית שלה, והאונייה הושקה פחות משנה לאחר מכן, ב-25 בספטמבר 1909. האבזור, כולל השלמת המבנה העילי והתקנת החימוש, נמשכה עד אוגוסט 1911. הלגולנד, על שם האיים הסמוכים לחוף הנראים כחיוניים להגנה על תעלת קיל, הוכנסה לצי הים הפתוח ב-23 באוגוסט 1911, קצת פחות משלוש שנים מאז כשהעבודה התחילה.
עם כניסתה לשירות, הלגולנד החליפה את הפרה-דרדנוט הנובר בשייטת אוניות המערכה הראשונה. ב-9 בפברואר 1912, הצוות של הלגולנד שבר את השיא הגרמני בהעמסת פחם, והעמיס 1,100 טונות של פחם על הסיפון תוך שעתיים; השיא הוחזק בעבר על ידי הצוות של אוניית המערכה פוזן. הקייזר וילהלם השני בירך את הצוות על הישג. במרץ נערכו תמרוני אימון ציים בים הצפוני, ולאחר מכן סבב תרגילים נוסף בנובמבר. הצי התאמן גם בסקאגרק ובקטגט בתרגילי נובמבר. השנה שלאחר מכן עקבה אחר דפוס אימונים דומה, אם כי בוצע שייט קיץ לנורווגיה.
ב-10 ביולי 1914, הלגולנד עזבה את שפך היאדה כדי להשתתף בהפלגת אימוני הקיץ השנתית לנורווגיה. הצי, יחד עם כמה צוללות גרמניות, התאספו בסקיין ב-12 ביולי כדי לתרגל התקפות סירות טורפדו, תמרוני ספינות בודדות וטכניקות זרקור. הצי הגיע לפיורד של סונגה עד 18 ביולי, אבל הלגולנד נאלצה להמתין עד אחרי חצות עד שנתב ידריך אותה לתוך המים הסגורים של הפיורד. הלגולנד הצטרפה לפרידריך דר גרוסה, הסיירת הקלה מגדבורג, ויאכטת הקייזר הוהנצולרן בבאלהולם. באותו יום, הלגולנד העמיסה 1,250 טונות של פחם ממובלת פחם נורווגית. למחרת בבוקר להלגולנד הצטרפה אחותה אולדנבורג, ושתי האוניות הפליגו חזרה לגרמניה, והגיעו בבוקר 22 ביולי. בערב 1 באוגוסט הודיע הקפטן לצוות כי הקייזר הורה לצי להתכונן ללחימה עם הצי הרוסי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הלגולנד שובצה בפלגה I, שייטת אוניות המערכה הראשונה. הלגולנד הוצבה ליד האי המבוצר בכבדות Wangerooge ב-9 באוגוסט. שדות מוקשים וקווי כלונסאות של סיירות, סירות טורפדו וצוללות הוצבו שם גם כדי להגן על וילהלמסהאפן. המנועים של הלגולנד הוסיפו לפעול במשך כל הפריסה שלה, כדי שהיא תהיה מוכנה להגיב בהתראה של רגע. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-13 באוגוסט, הלגולנד חזרה לווילהלמסהאפן לתדלק. למחרת החלו להגיע חיילי מילואים של הצי כדי למלא את ההשלמות של אוניות המערכה הגרמניות בזמן המלחמה.
הפעולה הימית הגדולה הראשונה בים הצפוני, קרב מפרץ הלגולנד, התרחשה ב-28 באוגוסט 1914. הלגולנד שוב הוצבה מול וונגרוג'. למרות קרבתה לקרב, הלגולנד לא נשלחה לסייע לסיירות הגרמניות הנצורות, מכיוון שלא ניתן היה להסתכן בהתקפה בלתי נתמכת נגד כוחות בריטיים עדיפים. במקום זאת, האונייה קיבלה הוראה להטיל עוגן ולהמתין להחלפתה על ידי תירינגן. בשעה 04:30, הלגולנד, שהוצבה ליד האי המבוצר בכבדות Wangerooge, קיבלה את ההוראה להצטרף לאוסטפריזלנד ולהפליג מהנמל. בשעה 05:00 פגשו שתי אוניות המערכה את הסיירות החבוטות פראונלוב ושטטין. עד השעה 07:30 חזרו האוניות לנמל למשך הלילה. שלושה ימים לאחר מכן, ב-31 באוגוסט, הלגולנד הוכנסה למבדוק לצורך תחזוקה. אחר הצהריים של 7 בספטמבר, הלגולנד ושאר צי הים הפתוח ערכו שייט אימונים לאי המרכזי הלגולנד.