stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AVNRT
פתופיזיולוגיה > מעגל ריאנטרי

AVNRT נגרם כתוצאה ממעגל ריאנטרי בקוצב ה-AV או בסיבי הולכה הסמוכים אליו. מעגל ריאנטרי ("re-entrant" - "כניסה מחדש") הוא בסיסן של הפרעות קצב רבות. הבסיס להיווצרותו של מעגל ריאנטרי הוא הימצאותם של שני סיבי הולכה המובילים דחף חשמלי, מתפצלים ובהמשך מתאחדים מחדש (ראו תמונה), כאשר אחד מהסיבים הוא סיב המוליך את הדחף החשמלי באופן מהיר, אך בעל תקופה רפרקטורית ארוכה יותר (תקופה ארוכה יותר בה הוא אינו זמין לקבלת דחף חשמלי נוסף), ואילו הסיב השני הוא סיב המוליך את הדחף החשמלי באופן איטי יותר, אך בעל תקופה רפרקטורית קצרה ממשנהו.
כאשר קצב הלב הוא סדיר ותקין, יעבור הדחף החשמלי בשני הסיבים במהירות שונה, ומשם ימשיך בדרכו ללא הפרעה. הבעיה במנגנון זה עלולה להיווצר כאשר מייד לאחר פעימה תקינה שמקורה בקוצב הראשי של הלב, מופיעה פעימה מוקדמת. הדחף החשמלי המוקדם שמגיע מאחד מתאי הלב מנסה להיכנס דרך שני הסיבים על מנת להמשיך בדרכו ולהפעיל את תאי הלב, אך הוא מוצא את הסיב המהיר כשהוא בתקופה הרפרקטורית שלו ואינו זמין לקבלת גירוי חשמלי. כתוצאה מכך עובר הדחף החשמלי בסיב האיטי בלבד. עד שיגיע הדחף החשמלי למפגש החוזר בין שני הסיבים, הסיב המהיר יספיק להתאושש ויהיה זמין לקבל את הגירוי, מה שיגרום לדחף החשמלי להיכנס דרך סיב זה, אך מהצד האחר שלו, ולמעשה להיכנס למעגל חוזר של הפעלת שריר הלב שוב ושוב באופן מהיר. בשלב זה, פעימה תקינה מהקוצב הראשי שתגיע אל שני הסיבים, תמצא את הסיבים בתקופה רפרקטורית, כך שלמעשה לא תוכל לעבור דרכם.
פתופיזיולוגיה > סוגים

AVNRT עשוי להופיע בשלוש צורות:
פתופיזיולוגיה > סוגים > Slow-fast AVNRT

"Slow-fast AVNRT"‏ (מכונה גם "Common AVNRT" או "Typical AVNRT") היא הצורה הראשונה והנפוצה ביותר והיא מהווה 80–90 אחוזים מכלל מקרי ה-AVNRT. בצורה זו עובר הדחף החשמלי בסיב האיטי יותר במהלך מעברו מהעליות אל החדרים (המסלול האנטרוגרדי), ובסיב המהיר יותר במהלך מעברו מהחדרים אל העליות (המסלול הרטרוגרדי). מכיוון שההולכה הרטרוגרדית (מהחדרים אל העליות) מתבצעת דרך הסיב המהיר, הפעלתן של העליות (המתבטאת בגל ה-P) מתרחשת מייד לאחר הפעלתם של החדרים (המתבטאת בקומפלקס QRS). כתוצאה מכך, הזמן העובר בין קומפלקס ה־QRS לבין גל ה-P שלאחריו (מרווח R-P) הוא קצר - פחות מחצי הזמן העובר בין קומפלקס QRS אחד למשנהו. מרווח R-P עשוי להיות כה קצר, עד שבמקרים רבים גל ה-P לא ייראה כלל בתרשים הא.ק.ג., כיוון שהוא ייבלע בתוך קומפלקס ה-QRS. במקרים אלו עשוי גל ה-P להיראות כגל R נוסף לאחר גל ה-R הרגיל ("pseudo R prime") בליד V1, או כגל S‏ (pseudo S) בלידים התחתונים (2,3 ו-AVF).
פתופיזיולוגיה > סוגים > Fast-slow AVNRT

"Fast-slow AVNRT"‏ (מכונה גם "Uncommon AVNRT") היא הצורה השנייה והנפוצה פחות (כעשרה אחוזים מהמקרים), במהלכה משתמש הדחף החשמלי בסיב המהיר יותר לצורך מעבר אל החדרים (המסלול האנטרוגרדי) ובסיב האיטי יותר לצורך מעבר לכיוון העליות (המסלול הרטרוגרדי). מכיוון שההולכה לכיוון העליות מתבצעת דרך המסלול האיטי, הפעלת העלייה תתעכב וכתוצאה מכך גל ה-P יופיע מאוחר יותר ומרווח R-P בא.ק.ג. יהיה ארוך יותר.
פתופיזיולוגיה > Slow-Slow AVNRT

"Slow-Slow AVNRT"‏ (מכונה גם "Atypical AVNRT") היא צורה נוספת ולא שכיחה, במהלכה הדחף החשמלי יורד מהעליות אל החדרים (המסלול האנטרוגרדי) דרך סיב ההולכה האיטי, וחוזר מהחדרים אל העליות (המסלול הרטרוגרדי) דרך סיב הולכה איטי עלייתי. צורה זה נדירה ושכיחותה היא בין 1–5 אחוזים מהמקרים.
אבחנה

אם התסמינים מופיעים או נמשכים בזמן שהמטופל מחובר למוניטור לבבי ולא.ק.ג., ניתן לראות את השינויים שפורטו בתרשים הא.ק.ג. ובכך לאשר את האבחנה. בחלק מהמקרים יסבול המטופל מתסמינים שיחלפו באופן ספונטני בטרם תבוצע לו בדיקת א.ק.ג., במקרים אלו ייתכן ויומלץ על ניטור ותיעוד של קצב הלב לפרק זמן מסוים באמצעות מוניטור הולטר. במקרים בהם גם בהולטר לא נמצאה הסיבה לתסמינים, יהיה צורך לעיתים בהשתלה של התקן תת-עורי המאפשר תיעוד של קצב הלב באופן רציף וממושך.
כל אחת מהבדיקות שפורטו מאפשרת גם לבצע אבחנה מבדלת בין AVNRT להפרעות קצב מסוג אחר שעלולות לגרום לאותם התסמינים, כדוגמת פרפור עליות, רפרוף עליות, סינוס טכיקרדיה, טכיקרדיה חדרית וטכיקרדיה המקושרת לתסמונת וולף פרקינסון וויט (AVRT).
בדיקות דם שיבוצעו למטופלים שהתלוננו על פלפיטציות כוללות:
בדיקות של תפקוד בלוטת התריס (TFTs) - יתר פעילות של הבלוטה עשויה לגרום ל-AVNRT
בדיקות אלקטרוליטים - הפרעות באשלגן, סידן ומגנזיום עלולות לגרום ל-AVNRT
בדיקה של מרקרים קרדיאלים כדוגמת טרופונין - בעיקר במטופלים שחוו גם כאבים בחזה, זאת על מנת לשלול אוטם שריר הלב כגורם או כתוצאה של הפרעת הקצב.
טיפול

הטיפול ב-AVNRT מתחלק להפסקת הפרעת הקצב, ולטיפול מניעתי שמטרתו זיהוי הגורם להפרעה וטיפול בו, על מנת למנוע אפיזודות נוספות. הטיפול בהפרעה עצמה כולל תמרונים פיזיים שונים, טיפול תרופתי וטיפול חשמלי. הטיפול המניעתי כולל טיפול תרופתי והליכים פולשניים כגון אבלציה.
טיפול > הטיפול בהפרעת הקצב

ניתן לטפל באפיזודה של AVNRT באמצעות חסימה זמנית של קוצב ה-AV למעבר זרם חשמלי. חסימה של קוצב ה-AV תשבור את המעגל הריאנטרי ותאפשר לקוצב הראשי של הלב לשוב ולהכתיב את קצב הלב. הטיפול הראשון הנשקל לצורך הפסקת הפרעת הקצב הוא גירוי של העצב התועה (גירוי וגאלי) באמצעות תמרונים פיזיים שונים. העצב התועה מעצבב את הלב במסגרת מערכת העצבים הפאראסימפתטית וגירוי שלו יגרום לטון פראסימפתטי מוגבר ולהפרשת אצטילכולין שישפיע על קוצב ה-AV ויאט את ההולכה בו. תמרונים הגורמים לגירוי העצב התועה כוללים עיסוי בעורק הקרותיד, תמרון ולסאלבה - עצירת הנשימה והגברת הלחץ התוך בטני באמצעות לחיצה, עצירת הנשימה למספר שניות ונשיפה ממושכת אל תוך קשית או צינור צר כלשהו.
אם טיפול זה לא צלח, או אם אין אפשרות לבצעו, ניתן לנסות לחסום את קוצב ה-AV באמצעות שימוש בתרופות במתן תוך ורידי. תרופת הבחירה היא אדנוזין הגורמת לחסימה מוחלטת של קוצב ה-AV ובכך שוברת את מעגל הריאנטרי ומאפשרת חזרה לתפקוד של הקוצב הראשי. אדנוזין חוסמת את ההולכה בקוצב ה-AV בלבד והיא נחשבת לתרופה בטוחה בשל זמן מחצית החיים הקצר שלה והשפעתה המהירה והמוגבלת.
אם הטיפול באמצעות אדנוזין לא צלח, ניתן להשתמש בתרופות כמו חוסמי בטא או חוסמי תעלות סידן, שגורמות להאטה בהולכה בקוצב ה-AV, במטרה לאפשר את שבירת המעגל הריאנטרי. חוסמי הסידן המקובלים לטיפול הם וראפאמיל ודיליטזאם. יש לנקוט זהירות במתן אדנוזין וחוסמי בטא לחולים עם אסתמה שכן תרופות אלו עשויות לגרום לספאזם של דרכי הנשימה. תרופות נוספות שאינן נפוצות בשימוש ל-AVNRT הן תרופות אנטיאריתמיות כמו אמיודארון ו-Flecainide‏.
טיפול חשמלי באמצעות מתן שוק חשמלי מסונכרן נשקל רק אם הפרעת הקצב גורמת לסימני חוסר יציבות המודינמית המתבטאים בתת לחץ דם או בירידה ברמת ההכרה, או אם מתפתחת אי ספיקת לב אקוטית ובצקת ריאות. מתן שוק חשמלי מכניס את כל תאי הלב לתקופה רפקטורית ובך שובר את מעגל הריאנטרי ומאפשר לקוצב הראשי לחזור לפעילות. בטרם מתן שוק חשמלי יטופל החולה באמצעות תרופות לסדציה ואנלגזיה.
טיפול > מניעת אירועים חוזרים

AVNRT הוא מצב שפיר שברוב המקרים אינו מסכן חיים. מסיבה זו, טיפול מונע אינו הכרחי, אך מוצע לחולים הסובלים מאירועים חוזרים ומעוניינים למנוע את הופעת התסמינים. חלק מהחולים הבוחרים שלא לקבל טיפול מונע מדווחים בהמשך על היעלמות התסמינים באופן ספונטני. הפחתה או הימנעות מגורמים מחמירים, למשל תרופות (כמו פוזיד, ונטולין, דובוטמין) וגורמי עקה גופנית או נפשית אחרים עשויה למנוע אירועים חוזרים.
טיפול הבחירה התרופתי הניתן לחולים המעוניינים בכך כולל חוסמי תעלות סידן או חוסמי בטא. תרופות אחרות הנמצאות בשימוש תדיר פחות כוללות אמיודורון, flecainide ובמקרים מסוימים דיגוקסין. תרופות אלו יעילות באופן חלקי במניעת אירועים חוזרים של AVNRT, אך צריכות להילקח לאורך זמן.
אלטרנטיבה נוספת כוללת הליך פולשני במהלכו מוחדר קטטר דרך וריד גדול ודרכו נבדקת מערכת ההולכה החשמלית של הלב. במידת הצורך ניתן לבצע צריבה (אבלציה) של סיב ההולכה האיטי באמצעות שימוש באנרגיית חום, כך שאותו סיב לא יוכל יותר להוליך זרם חשמלי. סיכויי ההצלחה של הפרוצדורה גבוהים יחסית ואילו הסיבוכים הם בשכיחות יחסית נמוכה וכוללים נזק לקוצב ה-AV שעשוי לגרום לצורך בהשתלת קוצב לב.
ראו גם

חסם הולכה עלייתי-חדרי
AVRT
תסמונת לאון–גנונג–לוין
יוגב יפת

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1985 (בן 39) פתח תקווה, ישראל
 סוגה מועדפת:  דרמה, קומדיה
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקן, שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, סטנדאפיסט, קומיקאי, במאי טלוויזיה
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 בן או בת זוג:  גאיה באר גורביץ' 
 פרסים והוקרה:  פרס השחקן המצטיין, תיאטרונטו 2011 פרס הבמה מטעם אסיטז' 2012
 פרופיל ב-IMDb
 
יוגב יפת (נולד ב-30 במאי 1985) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, קומיקאי, יוצר תוכן ובמאי טלוויזיה ישראלי.
יוגב יפת עם תום אבני בהצגה "רומיאו ויוליה"
קריירה

יוגב יפת נולד בפתח תקווה, והוא בוגר התיכון"אמי"ת גוש דן". מיד לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, וסיים את לימודיו בשנת 2009. יפת הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב לשנת 2016.
בתום לימודיו השתלב בתיאטרון ושיחק במגוון הצגות בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון המדיטק, בתיאטרון אורנה פורת, ובתיאטרון תמונע.
בשנת 2011 עלתה הצגת היחיד שלו, "סמיר ויונתן", בבימויה של סיון הנדלסמן על-פי ספר של דניאלה כרמי. ההצגה השתתפה בפסטיבל תיאטרונטו 2011, בו זכה יפת בפרס השחקן המצטיין.
בטקס פרס הבמה מטעם אסיטז' לשנת 2012, זכה עם ההצגה בפרס "השחקן הראשי של השנה" וההצגה עצמה זכתה בפרס "הצגת השנה".
בשנת 2012 גילם תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע" בבימוי של שחר ברלוביץ', שהוקרנה בערוץ 10.
יחד עם בת זוגו גיה באר גורביץ', הפיק יפת את סדרת הרשת "בנהאל" העוקבת אחרי דמויותיהם של הילדים בנהאל (גורביץ') ואליקים (יפת).
בשנת 2014 יצר יחד עם ניר ברגר את סדרת הרשת "שיחות יוצאות", שזכתה להצלחה וקיבלה את פרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל סדרות רשת בהונג קונג.
בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", בו מגלם יפת את דמותו של הרוצח יגאל עמיר. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בשנת 2017 עלתה בערוץ ניקלודיאון הסדרה "בית הכלבים", סיטקום לילדים בבימויו של יפת.
בין השנים 2019–2021 ביים את הסדרה "אבא מטפלת" בכיכובו של יובל סמו, על עבודתו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
בשנת 2021 עלתה הסדרה "למה מי מת" בערוץ yes drama, אותה ביים ויצר וכתב יחד עם שראל פיטרמן ואייל אלטויל. בשנת 2022 עלתה הסדרה "בלאדי מורי" בבימויו.
בשנת 2023 עלה הסרט "Sing פסטיגל" בבימויו.
חיים אישיים

בספטמבר 2017 נישא יפת לבת זוגו גיה באר גורביץ'. בדצמבר 2018 נולד לזוג בן, באפריל 2022 נולדה לזוג בת ובמרץ 2025 נולדה להם בת נוספת.
לקריאה נוספת

עידו רוזן, Independent Content Creators Online: A Paradigm Shift in Film Aesthetic and Production, the Case of Israel, אוניברסיטת קיימברידג', 2023
הערות שוליים

↑  בוגרי 2009, באתר הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין
↑  "פיאף"; "רומיאו ויוליה", באתר תיאטרון באר שבע
↑  "מסע הדוד מקס", באתר תיאטרון חיפה; "שלא תתעורר הילדה", באתר הבמה
↑  "הצמיד של אופירה"; "גיבורה", באתר תיאטרון אורנה פורת
↑  "ספר הפנים שלי"; "דרקון הזהב", באתר תיאטרון תמונע
↑  סמיר ויונתן על כוכב מאדים, באתר "הבמה"
↑  הזוכים בפרס הבמה לילדים ולנוער 2012, באתר הבמה, 27 באוגוסט 2012
↑  צוות אתר סרט, ‏סרטון הוואטסאפ הישראלי זכה בתחרות המובייל הבינלאומית, באתר "סרט", 1 באפריל 2015
↑  מערכת גיא פינס, מי יגלם את יצחק רבין בסרט על יומו האחרון?, באתר nana10‏, 10 בפברואר 2015
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2011 – שיר שנער ("העולם ע"פ אלון") | זוכה פרס הבמה לילדים ונוער לשחקן הראשי של השנה   לשנת 2012 - יוגב יפת ("סמיר ויונתן על המאדים") | הבא: 2013 - ידידיה ויטל ("אף פ'ם לא") |
המצעדים מסלמה למונטגומרי

שוטרי מדינת אלבמה ממתינים למפגינים ביום ראשון העקוב מדם
המצעדים מסלמה למונטגומרי (באנגלית: Selma to Montgomery marches) היו מצעדי מחאה מהעיר סלמה במדינת אלבמה לבירת המדינה מונטגומרי, מרחק של כ-87 ק"מ. את המצעדים ארגן מרטין לותר קינג וארגון ה-SCLC‏ (Southern Christian Leadership Conference), בשיתוף עם ארגוני זכויות אדם מקומיים באלבמה במרץ 1965. הצועדים מחו על המכשולים שהציבו רשויות המדינה בפני מתן זכות הצבעה לאפרו-אמריקאים, שכללו מאסרים וצעדי ענישה כלכליים. החל מינואר 1965 יזם ה-SCLC מסע תעמולה על מנת להסב את תשומת לב הציבורית להפרת הזכויות.
הרקע למצעדים

ב-1964 גרו בסלמה, אלבמה כ-30 אלף איש, מתוכם 15 אלף שחורים. עם זאת, בפועל רק 335 שחורים מתושבי העיר קיבלו זכות הצבעה. ואכן, למרות חוק זכויות האזרח שביטל את המגבלות החוקיות על זכות הצבעה, הלבנים מנעו מהשחורים לממש את הזכות הזו באופן שיטתי באלבמה ובמדינות דרומיות אחרות, באמצעות הטלת מיסים כבדים, מבחני קרוא וכתוב, הפחדה ושיטות אחרות. בסוף 1964 החליטו שחורים בסלמה להתארגן למאבק למען זכות הצבעה. לאחר שמאבקם לא הצליח הם ביקשו ממרטין לותר קינג לעזור להם. באותה התקופה פעל קינג מול הנשיא ג'ונסון ובית המשפט העליון כדי לחוקק חוק שיקנה זכות הצבעה לכל השחורים. עמדתו של הנשיא ג'ונסון בעניין זכות הצבעה לשחורים לא הייתה ברורה. על-פי גרסה אחת, ג'ונסון אמר לקינג שהוא מוכן לקדם את חוק זכויות ההצבעה, והלחץ של ההפגנות יתרום לכך שהחוק יעבור במהירות. מנגד, קינג כתב באוטוביוגרפיה שלו שג'ונסון ביקש ממנו להימנע מהפגנות כיוון שרצה להעביר חוקים אחרים בקונגרס ולקבל תמיכה מהגוש הדרומי לפני שהוא מגיע לחוק על זכות ההצבעה.
יום ראשון העקוב מדם

ביום 7 במרץ 1965 צעדו 600 פעילי זכויות אדם מהעיר סלמה לכיוון מזרח אל עבר מונטגומרי. את המצעד הובילו פעיל זכויות האזרח ג'ון לואיס והכומר הוסאה ויליאמס מה-SCLC. כשהגיעו הצועדים לגשר אדמונד פטוס שעל נהר אלבמה הם נתקלו במחסום של משטרת המדינה ושוטרים ממשרד השריף המקומי. השוטרים תקפו את הצועדים באלימות תוך שהם משתמשים בגז מדמיע והדפו אותם חזרה לסלמה. באירוע נפצעו 17 מפגינים. על גבי מסכי הטלוויזיה נראו תמונות של מפגינים מופלים לקרקע ומוכים עד זוב דם. אירועי היום העניקו לאירוע את השם יום ראשון העקוב מדם (אנגלית: Bloody Sunday)‏.
מרטין לותר קינג עצמו נעדר מאירועי יום זה.
המהפך של יום שלישי

על מנת למנוע אירוע אלים נוסף פנה ארגון ה-SCLC לבית משפט בבקשה לערוך מצעד נוסף. בית המשפט הוציא צו ביניים המונע מעריכת מצעדים נוספים עד לעריכת דיון נוסף.
ביום 9 במרץ הוביל מרטין לותר קינג מצעד של 2,500 מפגינים. הם הגיעו לגשר אדמונד פטוס, שם נערך טקס דתי קצר, וחזרו לסלמה. בערב, תקפו פעילי קו קלוקס קלאן 3 כמרים לבנים שהשתתפו באירוע. אחד הקורבנות, כומר מכנסיית האוניברסליזם יוניטריאני מבוסטון, מת מפצעיו בבית החולים בברמינגהאם, לשם נלקח מחשש שבית החולים המקומי בסלמה יסרב לטפל בו.
המצעד השלישי

ביום 16 במרץ פסק בית המשפט לטובת ארגוני זכויות האדם וקבע כי יש לאפשר את המצעד. ב-21 במרץ יצאו 8,000 מפגינים ובהם גם מרטין לותר קינג בצעדה מסלמה למונטגומרי. בצעדה זו צעד עם קינג גם ההוגה היהודי אברהם יהושע השל. ב-24 במרץ הגיעו אלפי המפגינים לשולי העיר מונטגומרי וחנו ללילה. אמנים תומכים הופיעו לפניהם. למחרת יצאו 25,000 מפגינים אל בניין הממשלה של אלבמה ושם נשא מרטין לותר קינג דרשה הידועה בשם עד מתי, עוד מעט:
”המטרה אליה אנו חותרים היא חברה שנמצאת בשלום עם עצמה, חברה שיכולה לחיות עם מצפונה... אני יודע שאת שואלים עד מתי נמתין? אני באתי לומר לכם באחר צהריים זה למרות הרגעים הקשים, השעות המתסכלות, זה יקרה עוד מעט.”
לאחר הנאום ביקשו קינג ונציגי ארגוני זכויות האדם להגיש עצומה למושל מדינת אלבמה אך לא הורשו להיכנס אל תוך הבניין.
שלושת המצעדים יישמו את מדיניות המאבק הבלתי אלים של מרטין לותר קינג. התמונות הקשות שהופצו מהעימותים, שבהן נראו נציגי מדינת אלבמה נוקטים באלימות כנגד מפגינים, יצרו רושם ציבורי שלפיו אלבמה פועלת באופן גזעני. בלחץ דעת הקהל הזמין הנשיא לינדון ג'ונסון את מושל אלבמה ג'ורג' וולאס על מנת לדון איתו על שינוי מדיניות בנוגע לזכויות אדם. יומיים לאחר מכן הגיש הנשיא לקונגרס הצעת חוק שהפכה מאוחר יותר לחוק זכות ההצבעה.
בתרבות

האירועים בסלמה הונצחו בסרט "סלמה" משנת 2014, ובפרק בסדרה "הייתי שם" משנת 2022.
הוקרה

ב-2016 הוענקה לצועדים מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  מרטין לותר קינג – ביוגרפיה, רסלינג, 2010
↑  מרטין לותר קינג- האוטוביוגרפיה, ידיעות אחרונות-ספרי חמד, 2008
↑  מחלקת ההיסטוריה של מדינת אלבמה Selma-to-Montgomery 1965 Voting Rights March תיאור המאבק. נקרא ביום 23.4.2013.
↑  סיפור אישי ממהפגנה של אמיליה רובינזון שהוכתה קשות ותמונתה הכתה גלים בכלי התקשורת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522723505171  GND: 117037199X  LCCN: nr2005026949  VIAF: 158747744   WorldCat (עם VIAF): 158747744
כנסיית הקבר

.
| --- | --- |

הכניסה הראשית אל כנסיית הקבר
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 על שם:  הקבר הקדוש 
 כתובת:  הרובע הנוצרי, העיר העתיקה, ישראל
 מיקום:   ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  קונסטנטינוס, פלוויה יוליה הלנה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־14
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־14 
 חומרי בנייה:  סלע 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נוצרית מוקדמת, אדריכלות רומנסקית, אדריכלות גותית 
 מידות
 אורך:  120 מ' 
 רוחב:  70 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°46′42″N 35°13′47″E﻿ / ﻿31.778444444444°N 35.22975°E﻿ / 31.778444444444; 35.22975
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) כנסיית הקבר(למפת ירושלים העתיקה רגילה) כנסיית הקבר(למפת ירושלים רגילה) כנסיית הקבר(למפת ירושלים מוגדלת) כנסיית הקבר
 
פנים כנסיית הקבר, אפריל 2009
כנסיית הקבר (נקראת גם כנסיית הקבר הקדוש - בלטינית: Sanctum Sepulchrum; או כנסיית התחייה - ביוונית: Ναός της Αναστάσεως, בערבית: كنيسة القيامة) היא כנסייה גדולה, הניצבת במקום אותו רואות מרבית המסורות הנוצריות כמקום צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו. היא נקראת על שם קברו הריק של ישו. הכנסייה שוכנת ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, בסוף ה"ויה דולורוזה", דרך הייסורים שעבר ישו עד מותו.
בין כותלי הכנסייה נמצאת גבעת הגולגולתא הנזכרת בברית החדשה: ”וַיְהִי כַּאֲשֶר בָּאוּ אֶל הַמָקוֹם הַנִקְרָא גָלְגֹלְתָא, וַיִצְלְבוּ אֹתוֹ שָם”. מאז המאה ה-4 משמשת הכנסייה, הנחשבת כקדושה ביותר בעולם הנוצרי, כמוקד עלייה לרגל לצליינים מכל רחבי העולם.
היסטוריה > מתחם הכנסייה לפני הקמתה

לפי המחקר הארכאולוגי, באזור בו עומדת כיום כנסיית הקבר פעלה כנראה עד תקופת הבית השני מחצבה. קונראד שיק מציין במחקרו הראשוני על הכנסייה את הימצאותה של מערת קבורה חצובה בסמוך לקיר הדרומי של הכנסייה, המתוארכת לתקופת הבית הראשון. מערה זו כללה חלל שבקירותיו נחצבו מדפי קבורה. החלל נהרס כנראה בשלהי המאה ה-19, תוך כדי בניית בור מים במקום. שטח זה שכן, כאמור לעיל, מחוץ לחומות העיר ירושלים.
בתקופה הרומית, לאחר בניית החומה השלישית, הוכלל השטח בתוך תחומי העיר. כחלק מבנייתה המחודשת של ירושלים כ"איליה קפיטולינה", הוקם בשטח זה ה"פורום" העירוני, ובו מקדש לאלה אפרודיטי. על פי המסורת הנוצרית נהרס המקדש לאחר ביקורה של הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס, אחרי שהיא "גילתה את שרידי הצלב האמיתי" עליו נצלב ישו. אליבא דקואנון (Coüasnon), מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום זה, פורק ונבנה מחדש כבזיליקה של הכנסייה - (ה"מרטיריון") - בסמוך לסלע הצליבה, ולמבנה הקבר. הגם שאין הוכחות לטענה זו, היא התקבלה כסבירה על דעתם של חוקרים שונים.
עדות הקשורה לתקופה קודמת לבניית הכנסייה, התגלתה בחפירה ארכאולוגית בקפלת וארטן (St. Vartan): על אבן באורך 61 ס"מ, שנמצאה על קירותיו של מבנה רומי הקבור מתחת ליסודות הבזיליקה הקונסטנטינית (המרטיריון), משורטט רישום או "גרפיטי" של ספינת מסחר רומית, בפרופיל. מתחת לספינה מופיעה כתובת לטינית: "DOMINE IVIMUS" ("אלוהים, הלכנו" או "באנו"). על פי מגן ברושי הכתובת מאזכרת את הנוסח הלטיני של פסוק מפרק קכ"ב בתהילים: "שָׂמַחְתִּי בְּאֹמְרִים לִי; בֵּית ה' נֵלֵךְ", וכן של פסוק מן הבשורה על-פי יוחנן 6, 68 - "אֲדֹנִי אֶל־מִי נֵלֵךְ דִּבְרֵי חַיֵּי עוֹלָם עִמָּךְ".
היסטוריה > התקופה הביזנטית

בתחילת התקופה הביזנטית בארץ ישראל הוחל בבניית כנסייה לציון מקום צליבתו, קבורתו וקימתו לתחייה של ישו. מפעל בנייה נרחב זה החל בעקבות בקשתו של בישוף ירושלים מהקיסר בוועידת הכנסייה בניקאה, ב-325, לחשוף את קבר ישו. אדריכל הכנסייה, שנבנתה בין השנים 326–335, היה אמן ממוצא סורי או ארצישראלי, בשם זנוביוס. הכנסייה מוקמה על תוואי רחוב ה"קארדו", הנמתח משער שכם אל שער ציון. שורת מדרגות הובילו דרך שלושה פתחים לאטריום מלבני ממנו נכנסו המבקרים אל בזיליקה גדולה בעלת חמישה סטווים, גדולה כפליים מהכנסייה הנוכחית, בה נערכו טקסי הליטורגיה וטקסים אחרים. בצדה המערבי של הבזיליקה ניצב אפסיס גדול, מכוון מערבה אל מערת הקבר, ובו עמדו 12 עמודים, כמניין שנים-עשר השליחים של ישו. מהבזיליקה נכנסו המבקרים לחצר קטורה (ללא גג), שהייתה מוקפת בסטווים של עמודים, המכונה "הגן הקדוש", ובפינתה הדרום-מזרחית התנשא סלע הגולגולתא, שעוצב בעבודת חציבה. גבעה זו הייתה מקושטת ועמד עליה צלב מעוטר (Crux gemmata), תרומתו של הקיסר תיאודוסיוס השני. מן החצר נכנסו המבקרים ל"אנסטאזיס" (ביוונית: מקום התחייה) - אולם גדול ועגול הבנוי בצורת רוטונדה, במרכזו ניצב הקבר בתוך אדיקולה (היכלית). חלק זה נבנה, ככל הנראה, בשני שלבים: בתחילה היה קטור (חסר גג), ובשלב מאוחר יותר נוספה לו כיפה גדולה.
אוסביוס מקיסריה, שהיה מקורב לקיסר קונסטנטינוס, תיאר בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" את בניית הכנסייה על ידי הקיסר:
כך נבנתה ירושלים החדשה על מבנה התחייה. ראשית הוא קישט את המערה עצמה שהייתה המרכז לכל העבודה – מרכז שבו מלאך קורן הודיע לכל על חידוש הבשורה אשר למושיע. [...] בהשקה למערה שפנתה לעבר השמש העולה נבנתה הבזיליקה – מבנה מפלא שהגיע לגובה רב ולממדים גדולים לאורך ולרוחב. לוחות שיש מגויד רצפו את תוכן הבניין ומראה הקורות מבחוץ הראו מראה של יופי בלתי רגיל שלא פחות משיש נצנץ כברק של אבנים מלוטשות המתאימות היטב זו לזו, ובאשר לתקרה – כיסוי של עופרת חיזק אותה מבחוץ סביב סביב – כהגנה מפני הגשם בחורף, אך מבפנים היה הגמר בעיבוד לספינים שכמו הים הגדול כיסה את פני כל הבזיליקה כקבוצות קבוצות של אותם ספינים המצופים בזהב ואשר העניקו מראה למקדש כולו כמופז בזהב.
חפירה שנערכה בשטח הפטריארכיה הקופטית ב-1997, באזור שמצפון לכנסייה הנוכחית, חשפה שרידי מבנה ריבועי באורך 16 מטר העשוי מאבני גזית. המבנה תוארך למאות 4–5 לספירה והארכאולוגים מעריכים כי שימש כאחד ממבני הספח של הכנסייה, כגון בפטיסטריום, עליו היה ידוע מכתבי הצליינים.
לאורך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים; את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, במחצית השנייה של המאה ה-6. מבנה זה היה ללא ספק המבנה החשוב והמרכזי ביותר בירושלים באותה תקופה. עדות לכך ניתן למצוא ב"מפת מידבא" המתוארכת למאות 6–7 לספירה, שבה מוצגת כנסיית הקבר במרכז ירושלים.
עדות נוספת למרכזיותה של הכנסייה משתקפת בקביעת תאריך חג חנוכת הכנסייה ב-14 בספטמבר; תאריך החג הזה, שנחוג לראשונה ב-335, מציין גם את יום חנוכת מקדש יופיטר על גבעת הקפיטולין ברומא, וזה גם התאריך בו נחוג חג מציאת הצלב. בחירת התאריך ביום זה מסמל את ניצחונה של הנצרות על הפגניות. גם ייצוגים אמנותיים שונים מהתקופה מעידים על חשיבותה הדתית של הכנסייה: ייצוג כזה מופיע על גבי מכלי שמן קדוש (אמפולות) ששימשו את עולי הרגל, ומצויים אף במבנים ממשיים, כדוגמת מבנה כנסיית סנטו סטפאנו רוטונדו (Santo Stefano Rotondo) ברומא, בהם הפך המבנה המרכזי המעוגל של הרוטונדה לאלמנט דתי סימבולי.
היסטוריה > התקופה הפרסית והערבית הקדומה

עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה כמעט כליל, ונשארו ממנה רק שרידים דלים. הפרסים שהו בירושלים שנים ספורות, ועם שוב הביזנטים לירושלים ב-628 בראשותו של הקיסר הרקליוס עברה הכנסייה סדרת שיפוצים שלא הושלמו, שכן ב-638 כבשו המוסלמים את הארץ ופעולות הביזנטים בירושלים הוגבלו. עם זאת, המוסלמים לא נגעו לרעה בכנסייה, כחלק ממדיניות הסובלנות הכללית בה נהגו כלפי בני דתות אחרות שכבשו, במיוחד כלפי עמי הספר. מסופר אף כי כובש הארץ המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב, סר לכנסייה לאחר כיבושה והתפלל בכבוד רב מול פתחה - ולא בתוכה, כדי שהכנסייה לא תהפוך לקדושה למוסלמים וייווצרו מריבות על שטחה. לפי סיפור זה, במקום בו התפלל עומר נבנה מסגד עומר, השוכן עד היום ליד כנסיית הקבר. סובלנות דומה לא אפיינה שליטים מוסלמים אחרים, ובשנת 1009 ציווה הח'ליפה הקנאי אל-חאכם באמר אללה להרוס את הכנסייה.
לפי עדותו של אולריך (Ulrich), בישוף העיר אורליאן על טקס "שבת האור", עדות המתוארכת בין השנים 1025–1028, בתקופה זו שוקם לכל הפחות מבנה האדיקולה. ב-1033 פקדה רעידת אדמה חזקה את ירושלים, בעטיה נהרסו מבנים רבים בעיר, ובהם מבנה כנסיית הקבר. בעקבות כך התירו הפאטימים (שליטי הארץ המוסלמים) לנוצרים לשקם את כנסייתם. הקיסר הביזנטי מונומכוס (Constantine IX Monomachos) ניצל היתר זה, ואחרי 1042 עברה הכנסייה שיפוץ יסודי ביוזמתו ובמימונו. בדיווח מ-1047 של מטייל פרסי בשם נאצר ח'וסרו (אנ'), מתוארת הכנסייה כמבנה מפואר "המסוגל להכיל קהל של 8,000 אנשים ... אשר נבנה במיומנות גבוהה ביותר, [בעזרת] שיש צבעוני, [מעוטר] באורנמנטיקה ופסלים...".
מתקופתו של מונומכוס נותרו שרידים בכנסייה. כנראה כבר בתקופתו נבנו שלוש הקפלות ממערב לחצר הכנסייה. אלה שייכות בשנות האלפיים ליוונים. בקשתות הבתולה ישנם עמודים מתקופתו, ובמספר מקומות מצויים שרידים של בנייה ביזנטית אופיינית לתקופה: לבנים דקות ובינן מילוי (למשל בקפלת אדם, או בכניסה לקתוליקון מהצד החיצוני). למעשה, המקום היחיד בו יש קפלה שהיא חיקוי של בניית מונומכוס - הוא הקפלה היוונית בדיר אברהם (המנזר היווני ממזרח לחצר הכנסייה).