stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסת השלישית

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה השביעית הממשלה השמינית
 תקופת כהונה:  15 באוגוסט 1955 – 30 בנובמבר 1959  (4 שנים)
 מערכת בחירות:  26 ביולי 1955
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  יוסף שפרינצק נחום ניר-רפאלקס
 ראש הממשלה:  דוד בן-גוריון
 ראש הקואליציה:  עקיבא גוברין
 ראש האופוזיציה:  מנחם בגין
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה - 80   מפא"י (40)   חזית דתית לאומית (11)   אחדות העבודה - פועלי ציון (10)   מפ"ם (9)   המפלגה הפרוגרסיבית (5)   קידמה ועבודה (2)   הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל (2)   חקלאות ופיתוח (1)
 מספר חברי הקואליציה:  80 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה - 40   חרות (15)   הציונים הכלליים (13)   מק"י  (6)   חזית דתית תורתית (6)
 מספר חברי האופוזיציה:  40 / 120
 מפלגת השלטון:  מפא"י
 
 → הכנסת השנייה הכנסת הרביעית ← 
הכנסת השלישית החלה את כהונתה ב-15 באוגוסט 1955. הרכבה נקבע בבחירות לכנסת השלישית שנערכו ב-26 ביולי אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ולאחר שהשביע את חברי הכנסת, העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת, מרדכי נורוק. מיד לאחר מכן נבחר יוסף שפרינצק ליושב ראש הכנסת, בתמיכתם של 109 מחברי הכנסת, ללא מתנגדים ועם שישה נמנעים.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון יוצא מבניין הכנסת בלוויית מזכירו הצבאי, נחמיה ארגוב, 1955.
הכנסת השלישית כיהנה עד התכנסותה של הכנסת הרביעית, ב-30 בנובמבר 1959. כהונתה של כנסת זו היא הארוכה ביותר בתולדות מדינת ישראל.
הרכב פוליטי

אלו היו המפלגות שנבחרו לכנסת השלישית, ומספר חברי הכנסת בתחילת כהונתה:
| מפלגה | מושבים בכנסת |
| --- | --- |
מפא"י: 40
חרות: 15
הציונים הכלליים: 13
חזית דתית לאומית: 11
אחדות העבודה - פועלי ציון: 10
מפ"ם: 9
חזית דתית תורתית: 6
מק"י: 6
המפלגה הפרוגרסיבית: 5
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל: 2
קידמה ועבודה: 2
חקלאות ופיתוח: 1
שתי השותפות העיקריות לממשלות שכיהנו עד הבחירות איבדו מכוחן - מפא"י ירדה מ-45 ל-40 מושבים, והציונים הכלליים ירדו מ-20 ל-13 מושבים. בתוך כך, התחזקה תנועת החרות, הכפילה את כוחה, והייתה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת. תנועות המזרחי והפועל המזרחי התמודדו לראשונה ברשימה משותפת, חזית דתית לאומית (ששינתה את שמה למפד"ל במהלך כהונת הכנסת), וגם אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל התמודדו ברשימה משותפת, חזית דתית תורתית. בעקבות הפילוג במפ"ם, התמודדה גם רשימת אחדות העבודה - פועלי ציון, שקיבלה 10 מושבים, לעומת 9 למפ"ם.
בעקבות הירידה בכוחן של מפא"י והציונים הכלליים, חיפש דוד בן-גוריון שותפים חדשים לקואליציה בראשותו, ופנה למפ"ם ולאחדות העבודה - פועלי ציון. השותפות הקואליציונית, שכללה הן את הסיעות האלה והן את סיעת חזית דתית לאומית, יצרה חיכוכים בשאלות של דת ומדינה. הממשלה השביעית, שהושבעה ב-3 בנובמבר 1955, נהנתה מתמיכה של 80 חברי קואליציה, שכללו גם את סיעות המפלגה הפרוגרסיבית, רשימה דמוקרטית לערביי ישראל, קידמה ועבודה וחקלאות ופיתוח.
ב-31 בדצמבר 1957 התפטר דוד בן-גוריון על רקע הדלפות מישיבות הממשלה והפרות של המשמעת הקואליציונית. הממשלה השמינית, שכוננה שבעה ימים מאוחר יותר, התבססה על הרכב קואליציוני זהה. ב-1 ביולי 1958 פרשה המפד"ל מהממשלה עקב מחלוקת בשאלת 'מיהו יהודי'. ב-5 ביולי 1959 בן-גוריון התפטר שוב, עקב הצבעתם של חברי סיעות מפ"ם ואחדות העבודה - פועלי ציון נגד מכירת תת-מקלעי עוזי לגרמניה המערבית. ממשלתו המשיכה לכהן כממשלת מעבר עד כינונה של הכנסת הרביעית.
אירועים מרכזיים

ב-29 באוקטובר 1957 השליך משה דואק, חולה נפש בן 26, רימון יד במליאת הכנסת. שר הדתות משה שפירא נפצע קשה, וראש הממשלה דוד בן-גוריון והשרים גולדה מאיר ומשה כרמל נפצעו באורח קל. בעקבות האירוע הוחלט על הקמת משמר הכנסת, בפיקודו של יונה חצור, והותקנה מחיצת זכוכית בין היציע לבין אולם המליאה.
ב-15 באפריל 1956 הוצב פסל מנורת הכנסת בבור שיבר שממול לבית פרומין, ששימש את הכנסת באותן שנים. באותה שנה הוחלט על תחרות לתכנון משכן הכנסת החדש בקריית הממשלה. ב-24 ביולי 1957 נבחרה הצעתו של האדריכל יוסף קלארווין. יומיים קודם לכן הודיע דוד בן-גוריון כי ג'יימס דה רוטשילד הותיר בצוואתו מיליון ורבע ליש"ט לבניית המשכן (כ-77.5 מיליון ש"ח בערכי 2012). אבן הפינה למשכן החדש הונחה ב-14 באוקטובר 1958.
ב-27 במרץ 1957 נערך הפיליבסטר הראשון בתולדות הכנסת, במהלך דיון בתיקון לפקודת מס הכנסה. הדיונים נמשכו עד השעה 5 בבוקר.
ב-28 באוקטובר 1957 בחרה הכנסת ביצחק בן-צבי לכהונה שנייה כנשיא המדינה. בן-צבי היה המועמד היחיד לאחר שיוסף יואל ריבלין הסיר את מועמדותו. 76 מחברי הכנסת תמכו בבן-צבי, ו-18 הטילו פתק לבן.
ב-28 בינואר 1959 נפטר יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, שהיה יושב ראש הכנסת הראשון. מפא"י שאפה למנות במקומו את ברל לוקר, אך בהצבעה שנערכה ב-2 במרץ נבחר נחום ניר-רפאלקס, מסיעת אחדות העבודה - פועלי ציון. בניר תמכו חברי קואליציה מסיעתו ומסיעות מפ"ם והמפד"ל, שחברו לסיעות האופוזיציה והביאו לבחירתו, ברוב של 53 מול 41. 7 מחברי הכנסת נמנעו, בהם חברי המפלגה הפרוגרסיבית, שהביעו בכך את מחאתם על הקרב הפוליטי שליווה את הליך הבחירה. הייתה זו הפעם הראשונה (והיחידה עד כה, מלבד תקופה קצרה בה כיהן בני גנץ כיו"ר הכנסת בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש), שבה יושב ראש הכנסת לא היה מסיעה שהרכיבה את הממשלה. ניר-רפאלקס כיהן בתפקידו פחות משנה.
חקיקה

במהלך כהונתה של הכנסת השלישית אושרו 285 חוקים, מהם 264 חוקים שמקורם בהצעות חוק ממשלתיות ו-21 חוקים שמקורם בהצעות חוק פרטיות. מדובר בגידול חד במספר הצעות החוק הפרטיות שאושרו, לאחר שהכנסת הראשונה אישרה 4 הצעות חוק כאלה, והכנסת השנייה אישרה 5.
בין החוקים הבולטים שאישרה הכנסת השלישית: חוק יסוד: הכנסת, חוק הבחירות לכנסת, חוק הגנת השכר, חוק הסכמים קיבוציים, חוק בתי המשפט, חוק לעידוד השקעות הון, חוק שירות התעסוקה, חוק המים, חוק ההגבלים העסקיים, חוק שירות המדינה (מינויים), חוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות), ועוד.
חקיקה > חוקי יסוד

חוק יסוד: הכנסת.
חוק יסוד: הכנסת (תיקון מס' 2). תיקון בחוק היסוד, שקבע כי רבנים וכהני דתות אחרות המשמשים בכהונתם בשכר, לא יהיו מועמדים לכהונה בכנסת כל עוד הם משמשים בתפקידם.
חקיקה > חקיקה בתחום המשטר

חוק בתי המשפט - חוק שקבע את סמכויותיהם של בית המשפט העליון, בתי המשפט המחוזיים ובתי משפט השלום. ב-1984 נחקק נוסח משולב של חוק בתי המשפט, שכלל גם הוראות מחוק השופטים, מפקודת הרשמים ומחוק שיפוט בתביעות קטנות.
חוק הבחירות (דרכי תעמולה) - חוק שהסדיר את תעמולת הבחירות לכנסת. בין היתר, נקבעו בו איסור על תעמולת בחירות באמצעות כלי שיט או כלי טיס, הגבלות על שימוש ברמקולים, הגבלה על הדבקת מודעות, איסור על תעמולת בחירות המלווה בתוכנית בידור, וזמני תעמולת הבחירות ברדיו שזכאית לו כל מפלגה.
חוק שירות המדינה (מינויים) - חוק המסדיר דרכי מינויי עובדים בשירות המדינה.
חוק מימי חופין - חוק שהרחיב את המים הטריטוריאליים של ישראל מ-3 מייל ימי ל-6, בדומה למקובל באותה עת.
חוק המעבר (תיקון) - תיקון בחוק המעבר, המאפשר מינוי שני סגני שרים במשרד ממשלתי. שימוש ראשון בחוק נעשה רק במהלך כהונתה של הכנסת החמישית, ב-1961, עם מינויַם של שני סגני שרים במשרד החינוך והתרבות.
חוק שירות המדינה (סיוג פעילות מפלגתית) - חוק הקובע הגבלות על הפעילות הפוליטית והמפלגתית של עובדי המדינה.
חוק הבחירות לכנסת (תיקון מס' 1) - חוק המסדיר את הצבעתם של שוטרים בבחירות לכנסת, וקובע כי יצביעו באזור שבו הם מוצבים ביום הבחירות, ולא באזור מגוריהם.
חוק שכר חברי הכנסת (תיקון) - בתיקון נקבע כי שכר חברי הכנסת יעמוד על 342 לירות בחודש (4,771 שקלים חדשים בערכי 2012).
חקיקה > חקיקה חברתית

חוק שירות התעסוקה - חוק שכונן את שירות התעסוקה, כתחליף ללשכות העבודה הפרטיות, בעלות הזיקה המפלגתית שפעלו עד אז.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון) - התיקון החיל את חוק הביטוח הלאומי על עובדים עצמאים.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 4) - חוק המסדיר מתן קצבאות ילדים למשפחות שלהן ארבעה ילדים או יותר.
חוק לתיקון דיני המשפחה (מזונות) - חוק הקובע חובה עקרונית לתשלום מזונות לבני זוג שהתגרשו ולילדיהם.
חוק שירותי הסעד - חוק המסדיר את הקמתן של לשכות סעד ברשויות המקומיות.
חוק נכי רדיפות הנאצים.
חוק הגמלאות לנפגעי ספר - חוק המעניק תגמולים ושיקום לתושבי יישובי ספר שנפגעו בפעולות איבה. החוק בוטל ב-1982, והוראותיו הוטמעו בשינויים שונים בחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה.
חוק הארכת מועדים - חוק המסמיך את שר הביטחון להאריך מועד הקבוע בחיקוק לעשיית פעולה, למי שנקרא לשירות חירום.
חקיקה > חקיקה כלכלית

חוק לעידוד השקעות הון.
חוק הפיקוח על מצרכים ושירותים.
חוק הריבית.
חוק ההגבלים העסקיים - ב-1988 הוחלף החוק בחוק חדש.
חוק הבלו על דלק.
חוק יהב המגן - חוק הקובע מס נוסף על מס ההכנסה כדי לממן הוצאות ביטחון.
חוק מלווה ביטחון - חוק המסמיך את הממשלה ליטול מלווה חובה לצורכי ביטחון בסך 40 מיליון לירות ולהוציא לשם כך איגרות חוב.
חוק המלווה לשיכון עולים - חוק המסמיך את הממשלה ליטול מלווה לצורכי שיכון עולים בסף 50 מיליון לירות ולהוציא לשם כך איגרות חוב.
חוק הבלו על סוכר - החוק בוטל ב-1969.
חוק לתיקון פקודת המטבע - חוק המבטל את השימוש במיל (שערכו היה אלפית הלירה) והחל את השימוש באגורה (שערכה היה מאית הלירה).
חקיקה > חקיקה פלילית

חוק לתיקון סדרי הדין הפלילי (חקירת פשעים וסיבות מוות) - החוק מצמצם את תחולת ההסדר המנדטורי לפיו בעבירות מסוימות יש לנהל חקירה מוקדמת של שופט חוקר, ומותיר את סמכויות החקירה בידי המשטרה. מוסד השופט החוקר לא בוטל לחלוטין, אך התחומים שלו הצטמצמו באופן ניכר. בנוסף, הסדיר החוק את ההליכים בחקירת מקרי מוות. ההוראות בדבר מינוי שופט חוקר בוטלו סופית עם חקיקתו של חוק סדר הדין הפלילי ב-1965, ושם החוק שונה ל"חוק חקירת סיבות מוות".
חוק לתיקון דיני העונשין (ביטחון המדינה) - חוק שקובע עבירות ביטחון שונות, בהן בגידה, פגיעה בכוחות מזוינים, ריגול ופגיעה ביחסי חוץ, במקום העבירות שהיו קבועות בפקודת החוק הפלילי המנדטורית. החוק בוטל ב-1977, עם חקיקתו של חוק העונשין, והוראותיו הוטמעו בו, בשינויים.
חוק לתיקון דיני העונשין (ריבוי נישואים) - חוק המסדיר מחדש את עבירות הביגמיה. גם חוק זה הוטמע, בשינויים, בחוק העונשין.
חוק לתיקון פקודת החוק הפלילי (השחתת פניהם של מקרקעין) - חוק שקבע עבירות לגבי הדבקת מודעות וכתיבת כתובות גרפיטי.
חקיקה > עבודה

חוק הגנת השכר
חוק הסכמים קיבוציים
חוק יישוב סכסוכי עבודה
חוק שירות המדינה (גמלאות)
חקיקה > מערכת המשפט

חוק ההתיישנות.
חוק אכיפת פסקי חוץ.
חוק לתיקון סדרי הדין (המדינה כבעל דין) - חוק הקובע, כי ניתן לתבוע את המדינה בכל עילה, בניגוד להסדר שהיה קיים מתקופת המנדט לפיו הייתה רשימת עילות מוגבלת.
חוק בתי דין דתיים (הזמנה לבית הדין) - חוק המסמיך את בתי הדין הדתיים לזמן בעלי דין ועדים ולכפות את התייצבותם.
חוק העזרה המשפטית למדינות זרות.
חוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים) - חוק הקובע, כי על בית המשפט למנוע חקירת עדים בדרך שיש בה משום עלבון, הפחדה, הטעיה או ביוש.
חקיקה > השלטון המקומי

חוק הרשויות המקומיות (הסמכה מיוחדת) - חוק המסמיך את הרשויות המקומיות לאסור או להגביל מכירת בשר חזיר בתחומן.
חוק הרשויות המקומיות (היטל סעד ונופש) - חוק המסמיך את הרשויות המקומיות להטיל על מקומות בילוי ונופש כבתי מלון, מסעדות, בתי קפה, מועדוני לילה וכיוצאים באלה, היטל שייעודו טיפול בבעיות סעד בתחומיה. החוק בוטל ב-1978.
חקיקה > שונות

חוק השמות.
חוק המים.
חוק שירותי הכבאות
חוק המועצה להשכלה גבוהה.
חוק הגנת הצומח.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה
חוק דמי מפתח.
חוק המהנדסים והאדריכלים.
חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות.
חוק הפיקוח על יצוא של בעלי חיים ושל תוצרת מן החי.
חוק לתיקון פקודת בניין ערים - חוק המסדיר הוצאת צווי הפסקה מנהליים לעבודות בנייה המתבצעות ללא רישיון, או תוך חריגה מרישיון.
חוק יום העצמאות (תיקון מס' 4) - תיקון לחוק יום העצמאות המסמיך את ראש הממשלה לקבוע עבודות ושירותים שאין להפסיקם ביום העצמאות.
בעלי תפקידים

| התפקיד> נשיאות הכנסת | בעל התפקיד> נשיאות הכנסת | הערות> נשיאות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושב ראש הכנסת |   יוסף שפרינצק   נחום ניר-רפאלקס  | שפרינצק נפטר ב-28 בינואר 1959. |
| סגני יושב ראש הכנסת |   בבה אידלסון  ישראל בר-יהודה  אהרן-יעקב גרינברג  שמואל דיין  בנימין מינץ  חנן רובין  ישראל רוקח  |  |
ראשי הוועדות הקבועות
| יושב ראש ועדת החוץ והביטחון |  מאיר ארגוב |  |
| יושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט |  משה אונא, זרח ורהפטיג, נחום ניר-רפאלקס |  |
| יושבת ראש ועדת החינוך והתרבות | שושנה פרסיץ |  |
| יושב ראש ועדת הכלכלה | בנימין אבניאל |  |
| יושב ראש ועדת הכנסת | ברוך אזניה |  |
| יושב ראש ועדת הכספים | ישראל גורי |  |
| יושב ראש ועדת העבודה | עקיבא גוברין |  |
| יושב ראש ועדת הפנים | יעקב ריפתין |  |
| יושב ראש ועדת השירותים הציבוריים | משה ארם |  |
בעלי תפקידים פרלמנטריים אחרים
| ראש האופוזיציה | מנחם בגין | באותה העת לא הוגדר התפקיד בחוק באופן רשמי |
| יושב ראש ועדת הפירושים | ברל לוקר |  |
| יושב ראש הוועדה המשותפת לעניין החינוך הגופני | דוד הכהן |  |
בעלי תפקידים בכנסת
| מזכיר הכנסת | משה רוזטי |  |
| קצין הכנסת | יונה חצור |  |
חברי הכנסת

חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מפא"י |  | דוד בן-גוריון, משה שרת, יוסף שפרינצק, גולדה מאיר, לוי אשכול, בכור-שלום שטרית, דב יוסף, פרץ נפתלי, זלמן ארן, פנחס לבון, זלמן שזר, ברל לוקר, מרדכי נמיר, אברהם הרצפלד, בבה אידלסון, יונה כסה, ישראל ישעיהו-שרעבי, מאיר ארגוב, עקיבא גוברין, שמואל דיין, יוסף אפרתי, ישראל גורי, דוד הכהן, סנטה יוספטל, שלמה הלל, רחל צברי, הרצל ברגר, קדיש לוז, עמי אסף, יעקב שמשון שפירא, אהוד אבריאל, אהרן בקר, שמואל שורש, אריה בהיר, שרה כפרי, יוסף אלמוגי, דוד ליבשיץ, אהרן רמז, דבורה נצר, ברוך אזניה, יעקב ניצני, יזהר סמילנסקי, ישראל קרגמן, דוד בר-רב-האי, חנה למדן, עמוס דגני, חיים יוסף צדוק, ז'ניה טברסקי |
| תנועת החרות |  | מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, שמשון יוניצ'מן, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, בנימין ארדיטי, מרדכי אולמרט |
| הציונים הכלליים |  | פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יוסף סרלין, חיים אריאב, אלימלך-שמעון רימלט, שמחה בבה, שמעון בז'רנו, זלמן סוזאיב, בן-ציון הראל, עזרא איכילוב, שלמה פרלשטיין, יעקב קליבנוב |
| חזית דתית לאומית |  | חיים משה שפירא, יוסף בורג, יצחק רפאל, זרח ורהפטיג, ישראל שלמה בן-מאיר, משה אונא, אהרן-יעקב גרינברג, פריג'א זוארץ, משה קלמר, מרדכי נורוק, מיכאל חזני |
| אחדות העבודה - פועלי ציון |  | יצחק טבנקין, ישראל בר-יהודה, ישראל גלילי, יגאל אלון, יצחק בן-אהרן, משה ארם, אברהם עבאס, צפורה לסקוב, זאב צור, רות הקטין, נחום ניר-רפאלקס, משה כרמל, ירחמיאל אסא |
| מפ"ם |  | מאיר יערי, יעקב חזן, יצחק יצחקי, מרדכי בנטוב, חנן רובין, אמה תלמי, יעקב ריפתין, ישראל ברזילי, חיים יהודה, יוסוף ח'מיס |
| חזית דתית תורתית |  | יצחק מאיר לוין, בנימין מינץ, שלמה לורינץ, קלמן כהנא, זלמן בן-יעקב, יעקב כ"ץ, שלמה יעקב גרוס |
| מק"י |  | שמואל מיקוניס, תופיק טובי, מאיר וילנר, משה סנה, אסתר וילנסקה, אמיל חביבי |
| המפלגה הפרוגרסיבית |  | פנחס רוזן, משה קול, יזהר הררי, ישעיהו פורדר, גרשום שוקן, יוחנן כהן |
| הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל |  | סיף א-דין א-זועבי, מסעד קסיס, ג'בר מועדי |
| קידמה ועבודה |  | סאלח-חסן ח'ניפס, צאלח סלימאן |
| חקלאות ופיתוח |  | פארס חמדאן |
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 בספטמבר 1955 | יצחק יצחקי (לישבסקי) | יוסוף ח'מיס | מפ"ם | נפטר |
| 12 באוקטובר 1955 | צפורה לסקוב | נחום ניר-רפאלקס | אחדות העבודה - פועלי ציון | התפטרות |
| 14 בנובמבר 1955 | יעקב שמשון שפירא | יעקב ניצני | מפא"י | התפטרות |
| 13 בפברואר 1956 | סיף א-דין א-זועבי | ג'בר מועדי | הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 1 באוקטובר 1956 | אהרן בקר | יזהר סמילנסקי | מפא"י | התפטרות |
| 8 באוקטובר 1956 | זלמן שזר | ישראל קרגמן | מפא"י | התפטרות |
| 24 באוקטובר 1956 | סנטה יוספטל | דוד בר-רב-האי | מפא"י | התפטרות |
| 16 ביוני 1957 | חיים אריאב | יעקב קליבנוב | הציונים הכלליים | נפטר |
| 31 ביולי 1957 | אהוד אבריאל | חנה למדן | מפא"י | התפטרות (מונה לשגריר ישראל בקונגו, גאנה וליבריה) |
| 28 באוקטובר 1957 | ישעיהו פורדר | יוחנן כהן | המפלגה הפרוגרסיבית | התפטרות (מונה ליו"ר בנק לאומי לישראל) |
| 19 בדצמבר 1957 | אהרן רמז | עמוס דגני | מפא"י | התפטרות |
| 9 ביוני 1958 | יצחק טבנקין | משה כרמל | אחדות העבודה - פועלי ציון | התפטרות |
| 17 בספטמבר 1958 | אברהם עבאס | ירחמיאל אסא | אחדות העבודה - פועלי ציון | נפטרו |
| 28 בינואר 1959 | יוסף שפרינצק | חיים יוסף צדוק | מפא"י | נפטרו |
| 2 במרץ 1959 | זלמן בן-יעקב | שלמה יעקב גרוס | אגודת ישראל - פועלי אגודת ישראל | נפטרו |
| 6 ביולי 1959 | שלמה הלל | ז'ניה טברסקי | מפא"י | התפטרות (מונה לשגריר בגינאה) |
הערות שוליים

↑  אשר צידון, בית הנבחרים 115 (מהדורה חמישית, 1969).
↑  דנה בלאנדר וערן קליין, "חקיקה פרטית - נייר עמדה", המכון הישראלי לדמוקרטיה‏
↑  חוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז–1957, באתר הכנסת
משה שרת מצביע בבחירות לכנסת השלישית
טקס חנוכת מנורת הכנסת ב-1956
אביב אלקבץ

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1988 (בן 36) ישראל חגור, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 פרופיל ב-IMDb
 
אביב אלקבץ (נולד ב-11 באפריל 1988) הוא שחקן ישראלי ומורה.
ביוגרפיה

אביב נולד במושב חגור. בוגר בית הספר התיכון "עמי אסף" במגמת תיאטרון. את שירותו בצה"ל עשה בחטיבה 188 של חיל השריון, בה שימש כמפקד טנק.
אלקבץ הוא בוגר מחזור מ"ט של הסטודיו למשחק ניסן נתיב וכן בעל תואר ראשון ותעודת הוראה מסמינר הקיבוצים. במסגרת לימודי המשחק, השתתף בהצגות התיאטרון "האזרח פום", "אכזר מכל המלך", "הלוויה חורפית", "ארץ פוק" ו"חופשת קיץ".
נשוי ומתגורר בקיבוץ אפיק.
ביוגרפיה > קריירת משחק

בשנת 2003 שיחק אביב בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" בבימויו של שבי גביזון, בו גילם את נדב, אחיינהּ של נינה, אותה גילמה איילת זורר. סרט זה זכה ב-11 פרסי אופיר, בהם הפרסים לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולשחקנית, שחקנית המשנה ושחקן המשנה הטובים ביותר, ובכך היה לסרט המעוטר ביותר במסגרת הטקס אי פעם. כמו כן זכה הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים בפרס וולג'ין לתסריט, הצילום והשחקנים.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "זוג או פרד" בבימויו של טומי לנג, המהווה סרט המשך לטייארה. הסרט היה מועמד, בשנת 2012, לפרס אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחק אביב בסרט סטודנטים קצר "שחקן ספסל" בבימויו של גיל וינשטיין לצד אסי דיין ואוולין הגואל, ובסרט "מחכים לגידי" בבימויה של איילת ישי.
בשנת 2014 שיחק אלקבץ בסרט גמר של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה "התצפיתנית" בבימויה של נעה גוסקוב.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקולנוע "חתונה מנייר" בבימויו של ניצן גלעדי לצד אריה צ'רנר ואסי לוי, ובסרט "התעוררות" של הבמאי גיא מאירסון.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע "בוקר טוב ילד" בבימויו של שרון בר-זיו לצד קרן מור ושרון בר-זיו.
בשנת 2022 הופיע בסרט הקצר "הילד".
פילמוגרפיה נבחרת

| סרט | במאי | שנה |
| --- | --- | --- |
| האסונות של נינה | שבי גביזון | 2003 |
| זוג או פרד | טומי לנג | 2012 |
| שחקן ספסל | גיל ויינשטיין | 2012 |
| מחכים לגידי | איילת ישי | 2012 |
| התצפיתנית | נעה גוסקוב | 2014 |
| חתונה מנייר | ניצן גלעדי | 2015 |
| התעוררות | גיא מאירסון | 2015 |
| בוקר טוב ילד | שרון בר-זיו | 2018 |
הערות שוליים

↑  ארץ פוק באתר תיאטרון הבית
↑  זוג או פרד באתר אידיבי
↑  המתמודדים הראשוניים לפרסי אופיר 2012 באתר www.srita.net
↑  להחזיר בשאלה את אורי זוהר מתוך האתר www.habama.co.il
↑  מחכים לגידי באתר אישים
↑  התצפיתנית באתר אידיבי
↑  חתונה מנייר באתר אידיבי
↑  הביוגרפיה המקצועית של אביב אלקבץ באתר סוכנות השחקנים שי גאני
↑  בוקר טוב ילד באתר קרן הקולנוע הישראלי
סאו פאולו

ערך זה עוסק בעיר בברזיל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
סאוּ פאוּלוּ (בפורטוגזית: São Paulo) היא העיר הגדולה בברזיל והמאוכלסת ביותר ביבשות אמריקה, עם כ-12 מיליון תושבים בעיר וכ-21 מיליון במטרופולין. העיר היא בירת מדינת סאו פאולו, והיא המרכז הפיננסי, העסקי והתעשייתי החשוב ביותר באמריקה הלטינית.
הגיוון האתני בעיר הוא מהגדולים בתבל, הודות לגלי הגירה גדולים מכל העולם שנקלטו ונטמעו באוכלוסיית העיר, החל מאמצע המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20. לפני כן הייתה אוכלוסיית העיר מורכבת בעיקר מצאצאיהם של פורטוגזים, אפריקאים, אינדיאנים ובני מוצא מעורב (ראו ברזיל הקולוניאלית, האימפריה הפורטוגזית). המהגרים שנוספו אליהם באו מאירופה (כשהבולטים ביניהם הם איטלקים, פורטוגזים, גרמנים, ספרדים ופולנים), מיפן, מסין, מקוריאה, מהמזרח התיכון (ברובם הגדול נוצרים סורים ולבנוניים) ומעוד מדינות רבות.
מבין קהילות המהגרים, הקהילה הגדולה בעיר היא של צאצאי המהגרים האיטלקיים. לכ-60% מתושבי העיר מוצא איטלקי כלשהו, ומספרם גדול יותר ממספר התושבים בכל עיר באיטליה עצמה. כמו כן, בסאו פאולו האוכלוסייה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן. בעיר שוכנת הקהילה היהודית הגדולה והמבוססת בברזיל, ומונה כ-100,000 נפש. גלי הגירה אלה תרמו להפיכתה של סאו פאולו לעיר המשגשגת בברזיל.
בסאו פאולו, מתקיימת פעילות תרבותית ענפה. חיי הלילה בסאו פאולו הם מן העֵרים בעולם, ולא מעט הרכבי רוק ברזילאי לסוגיו השונים התחילו את דרכם בעיר.
בין מתחמי העסקים החשובים בעיר נמנים שדרות פאוליסטה ורובע איטאים ביבי. הבורסה לניירות ערך של סאו פאולו היא החשובה בין בורסות אמריקה הלטינית.
ענף המסעדנות בסאו פאולו מפותח, והוא שואב משלל מטבחי תבל. העיר מדורגת כשנייה בעולם בצריכת פיצה.
בעיר שוכנת אוניברסיטת סאו פאולו (USP), הנחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. ב-2007 היא מוקמה במקום ה-94 בטבלת פריון מחקרי השוואתי בין האוניברסיטאות המובילות בעולם. מכון בוטאנטאן, הממוקם בסמוך לאוניברסיטה זו, הוא אחד המרכזים החשובים בעולם לחקר ארס נחשים. קבוצות הכדורגל המובילות של העיר, קורינתיאנס, סאו פאולו ופאלמיירס, הן מן המועדונים הגדולים והאהודים בברזיל.
העיר הוקמה על רמה, ונהנית מאוויר קריר ופחות לח יחסית לערי חוף. בסאו פאולו מצויים כמה מהרחובות הרחבים ביותר בעולם. סאו פאולו ידועה גם במזג האוויר ההפכפך השורר בה, בצי המסוקים הגדול בעולם הטס בשמיה, בארכיטקטורה המרהיבה של מבניה ובצפיפות הרבה של גורדי שחקים בשטח השיפוט העירוני, וגם מעבר לו. סאו פאולו מסווגת כעיר עולם מסוג "אלפא".
תושביה הילידים של העיר סאו פאולו מכונים "פאוליסטנוס".
היסטוריה

העיירה "סאו פאולו דוס קמפוס דה פירטינינגה" הוקמה ב-25 בינואר 1554, בידי המיסיונרים הישועיים מנואל דה נוברגה וז'וזה דה אנשייטה. יחד עם אנשיהם, הם יסדו מיסיון בשם "קולז'יו דה סאו פאולו דה פירטינינגה", במטרה להמיר את דתם של אינדיאנים משבט טופי-גוואראני לנצרות הקתולית. היישוב מוקם מעט מעבר לצוקים של שרשרת הרי חוף הים, מהם נשקפת עיר הנמל סנטוס, וכן בסמוך לנהר הטיאטה. לפיכך הפך יישוב חדש זה לתחנת מעבר טבעית בין החוף הדרום-מזרחי לרמה פורייה ורחבת היקף בפנים היבשת, אשר לימים נכללה בתחום השיפוט של מדינת סאו פאולו.
מסאו פאולו יצאו משלחות הבָנדֶירָנטֶס, אשר חדרו לפנים הארץ בחיפוש אחר אינדיאנים, זהב ויהלומים. תשומת הלב לעיר בקרב קברניטי האימפריה הפורטוגזית גברה בעקבות גילוי עפרות זהב באזור מינאס ז'ראיס בשנת 1693. סאו פאולו הפכה באופן רשמי לעיר בשנת 1711. בשלהי המאה ה-18, כאשר התדלדלו מקורות זהב אלה, עברו תושבי העיר לעסוק בעיקר בריכוז תוצרת חוות וטחנות הסוכר שבפנים הפרובינציה, והעברתה אל נמל סנטוס.
במאה ה-19, פרחה ושגשגה כלכלתה של העיר, בעיקר בזכות יצוא של קפה דרך נמל סנטוס. עם ביטול העבדות בברזיל ב-1888, קלטה סאו פאולו גלי הגירה מאיטליה, מפורטוגל, מספרד, מגרמניה ומעוד מדינות באירופה, אשר הגיעו, בין היתר, כדי לעבוד בתחום יבולי הקפה הרבים ברחבי מדינת סאו פאולו. בתחילת המאה ה-20, דעך תחום הקפה, בין השאר, בעקבות ירידה חדה במחירי הקפה בעולם.
בתקופה זו החלו יזמים מקומיים להשקיע בפיתוח תעשייתה של סאו פאולו. בכך משכה העיר מהגרים רבים נוספים, רובם מאיטליה. נוסף לאירופים, הגיעו בראשית המאה ה-20 גם מהגרים יפניים, סורים ולבנונים, נוצרים ברובם, וכן יהודים מאזור האימפריה העות'מאנית לשעבר. במהלך המאה ה-20, משכה כלכלתה המשגשגת של העיר גם גלי הגירה פנימית מאזורים עניים יחסית בברזיל, דוגמת צפון-מזרח ברזיל.
עם זאת, נאלצה סאו פאולו להתחרות בערים אחרות בברזיל, אשר הציעו לעיתים הטבות מיסים עבור חברות שבחרו למקם בתחומן את מתקני הייצור שלהן. בהדרגה השתנה פרופיל הפעילות הכלכלית בעיר, ולקראת סוף המאה ה-20 עבר מכלכלה תעשייתית מיסודה, לכלכלה המוכוונת שירותים. העיר היא מקום מושבן של חברות בנקאות מקומיות ובינלאומיות רבות, משרדי עורכי דין, חברות רב-לאומיות ומטות שירות ללקוח.
על אף קשייה הרבים, סאו פאולו עודנה מוקד העסקים של דרום אמריקה. בתחילה נבעה פריחתה מתעשיית הקפה. מאוחר יותר שגשגה התעשייה הממוכנת ובראשית המאה ה-21 התפתחה כלכלתה גם במגזר השירותים. השוק הגדול של האזור המטרופוליני של סאו פאולו (המונה קרוב ל-20 מיליון תושבים) מהווה מוקד משיכה עבור חברות רב-לאומיות. הודות לאירועים כמו יריד הביאנלה הבינלאומי לאמנות של סאו פאולו והמוניטין המצטבר של העיר כמארחת של קונצרטי מוזיקה מהשורה הראשונה, הפכה העיר גם למרכז תרבותי. צמיחה כלכלית ויצוא סחורות תרמו להגדלת מקורות התעסוקה והעלאת המשכורות.
מרכז העיר ההיסטורי הפיק תועלת מחזרת מושב העירייה אליו ומהקמתן של אוניברסיטאות פרטיות בתחומו, על אף עזיבתם הנמשכת של חלק מהעסקים אל הרבעים הפורחים החדשים כמו איטאים ביבי (Itaim Bibi), לאחרונה באזור שדרות בריני (Avenida Berrini). סאו פאולו גם טוענת לבכורה כמוקד משיכה למבקרים (רובם בביקורי עסקים, אך גם לא מעט תיירים), בכמות גדולה יותר מאשר ריו דה ז'ניירו (העיר השנייה בגודלה בברזיל), עדות ליריבות העזה בין שתי מטרופולינים ברזילאים אלה.