stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארס 1
לוח זמנים

לוח זמנים זה כולל אירועים עתידיים שבוטלו. מסיבות של עניין היסטורי בתוכנית קונסטליישן הושארו אירועים אלה.
בשנת 2007 סיימה נאס"א את הבדיקה של תנאי המערכות, ושלב התכנון התאורטי הסתיים בשנת 2009. שיגור ראשון של דגם הניסוי, ארס 1-X, נערך ב-28 באוקטובר 2009. טיסת מבחן נוספת לארס 1, ארס 1-Y, תוכננה למרץ 2014, אולם נאס"א ביטלה אותה עקב מחסור בתקציב, ונאס"א שוקלת כיום הצעה למלא את מקומה של המשימה שבוטלה במשימה שתקרא "ארס 1-X ראשי" (Ares I-X Prime).
על פי לוח הזמנים המקורי של תוכנית הפיתוח, הטיסה המאוישת הראשונה של הטיל מתוכננת לשנת 2015, כמעט חמש שנים לאחר קרקוע מעבורות החלל. הפער בין סיום תוכנית מעבורות החלל של ארצות הברית לבין הטיסה המאוישת הראשונה של ארס 1 (שמשמעותו שבמשך 5 שנים ארצות הברית תהיה ללא יכולת לשגר אסטרונאוטים לחלל בכוחות עצמה, ותצטרך להסתמך על חלליות הסויוז הרוסיות) נגרם עקב לחצי תקציב ובעיות הנדסיות לא צפויות בפיתוח ארס 1.
על פי ממצאי ועדת בדיקה שבדקה את בעיות התקציב של התוכנית, ארס 1 יוכל לבצע שיגור מאויש רק בשנת 2017, וזאת עקב מחסור בתקציב.
ביטול תוכנית קונסטליישן

בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2011, שהוצגה לציבור ב-1 בפברואר 2010, כלול ביטולה המוחלט של תוכנית קונסטליישן, ביטול מיזמי הפיתוח של ארס 1 וארס 5, ביטול החללית אוריון ונטישת התוכנית לחזרה של אסטרונאוטים אמריקניים לירח בשנת 2020.
ראו גם

תוכנית קונסטליישן
תוכנית אפולו
נאס"א
מנוע ה-J-2 שממנו פותח המנוע של השלב השני של ארס 1, מנוע ה-J-2X
הלוגו של טילי השיגור ארס 1 וארס 5
אבידב ליפסקר

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1949 (בן 75) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  רחל אלבק-גדרון 
 
אבידֹב ליפסקֶר (נולד ב-13 בספטמבר 1949) הוא חוקר ספרות ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

אבידב ליפסקר נולד בחיפה. התחנך בגימנסיה "חוגים" בעיר, ושירת בצה"ל כקצין חובשים. השלים לימודי דוקטורט בהצטיינות מטעם אוניברסיטת בר-אילן, שם למד אצל פרופ' אברהם שאנן, פרופ' משה שוורץ, פרופ' יהודה רצהבי ופרופ' צבי לוז. חוקר ספרות העלייה השלישית והרביעית, והפרוזה העברית הקדומה והחדשה.
ליפסקר לימד באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לספרות משווה ובמחלקה לספרות עם ישראל, שבראשה עמד בשנים 1998–2002. הוא כיהן כראש מכון קורצוויל וראש היחידה ללימודים בין תחומיים באוניברסיטה, שכוללת את המרכז הרב תחומי לחקר המוח ומדעי המוח, התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות, התוכנית לימודי מגדר, התוכנית ללימודי מדע טכנולוגיה וחברה, התוכנית לניהול ויישוב סכסוכים. בין השנים 2007–2013, היה עמית-מחקר במרכז ללימודים מתקדמים במכון שלום הרטמן בירושלים. משנת 1986 ואילך לימד במכללות להכשרת אקדמאים להוראה: מכללת בית ברל ובמכללה האקדמית לחינוך גורדון, שם שימש כיושב ראש המועצה האקדמית במשך כ-10שנים משנת 2000.
בשנים 2000–2018, שימש כעורך ראשי של כתב העת לחקר הספרות באוניברסיטת בר-אילן - "ביקורת ופרשנות", כתב עת רב-תחומי לספרות ולתרבות. בשנים 1998–2004 שימש כעורך ראשי של השנתון "צפון" מטעם אגודת הסופרים בחיפה (כרכים ו, ז, ח). כתב עשרות מאמרים, ערכים אנציקלופדיים ורשימות בעברית ובאנגלית על השירה והפרוזה העברית המודרנית ועל תולדות הסיפור העברי הקדום. ליפסקר הוא העורך הראשי של סדרת "תימה" הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, של סדרת "אופקי מחקר - מחקרים בתאוריה ובפואטיקה של הספרות" וכן של סדרת הפרסומים על שירת אורי צבי גרינברג. פרסם סיפורים וספר שירה.
ליפסקר היה חוקר אורח באוניברסיטת גטינגן בגרמניה (1986), חוקר אורח במכון פידיאה בסטוקהולם, שוודיה (2001), פרופסור אורח במכון טאובה באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה (2007), פרופ' אורח באוניברסיטת קנסאי, יפן (2012), פרופ' אורח במכון ללימודי יהדות באוניברסיטת פוטסדאם גרמניה (2012, 2014, 2018) ובבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת דושישה בקיוטו, יפן (2016-2014).
אבידב ליפסקר הוא חתן פרס יזהר לחקר הספרות העברית והוראתה לשנת תשע"ז.
נשוי בשנית לחוקרת הספרות פרופ' רחל אלבק-גדרון ואב ל-2 מנישואיו הראשונים.
תחומי מחקריו > שירת העלייה השלישית והרביעית

בעבודותיו המונוגרפיות עסק ליפסקר במכוון במשוררים 'שוליים' מתוך תפישה היסטוריוגרפית חדשה לפיה 'הטעם הממוצע' ולעיתים אף הכתיבה הגרפומנית, מייצגים את סף-הסגנון והטעם הספרותי שממנו אפשר למדוד ולהעריך סגנונות פואטיים של התקופה. המונוגרפיות על שירת ש' שלום, יצחק עוגן ואברהם ברוידס מתארות את צורת הייבוא של עמדות אסתטיות ופרקטיקות פואטיות מאירופה לארץ ישראל – בעיקר הסימבוליזם והאקספרסיוניזם. מחקרים אלה מטפלים גם בשאלות סוציולוגיות של זיקה להקשר חברתי ותרבותי. מחקר זה נתמך בחקר אגרות ויומנים ובמסגרתו ראו אור אגרות יצחק למדן, וכן יומן למדן שאותו ההדיר בסיועו של ד"ר איתמר דרורי. החיבור ראה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן בתמיכת הקרן הלאומית למדעים.
תחומי מחקריו > הפרוזה של ש"י עגנון

סדרת מסות העוסקות בחקר הכרוניקה המיתולוגית שברא עגנון ככתב זיכרון לקהילה היהודית ובעיקר לטקסטים הנעלמים שלה. בסדרת מחקרים זו אשר שלושת הכרכים שלה מחשבות על עגנון א-ג ראו אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן נפרשת 'מחשבת הקהילה' של עגנון, ובעיקר היסוד הטקסטואלי שלה כמכונן את הממשות ההיסטורית היהודית. הספר השני מחשבות על עגנון עוסק ב'סובייקט הכותב' של הסופר, התאולוגיה שלו והספר השלישי במחשבת הספר שלו.
תחומי מחקריו > השיח האקולוגי על הספרות

ליפסקר פיתח מודל היסטוריוגרפי שאותו כינה 'אקולוגיה של ספרות'. מודל זה מטפל בטקסטים ספרותיים כפריטים בתוך מערכת תרבותית רחבה לאו דווקא טקסטואלית, אלא גם חזותית-פלסטית ואקלימית תרבותית. את המסה הפרוגרמאטית על היסטוריוגרפיה האקולוגית שלו (המתנגדת לטוטליות של השיח על 'הרפובליקה הספרותית') פרסם בספרו על שירת יצחק עגן. השיח האקולוגי על הספרות מבקש לתאר את המיומנות הספרותית של היוצר כ'גומחה אקולוגית', כלומר כצורה של כשירות המותאמת באופן ייחודי לתנאים התרבותיים שבתוכם הוא יוצר. זהו שיח המבקש לעסוק בשאלות של שינויי סגנון וטעם במושגים אבולוציוניים תוך פירוק שיטתי של נרטיבים כוללניים על מהפכות ומרידות ספרותיות. עבודותיו בתחום זה עוסקות בעיקר בקשר שבין עיצובים חזותיים של טקסטים ספרותיים, סגנונות ספרותיים ואמנותיים ותרבות חומרית. אופיו של מחקר זה בא לידי ביטוי בספר שיר אדום שיר כחול: שבע מסות על שירת אורי צבי גרינברג ושתיים על אלזה לסקר שילר שנושאו העיקרי חקר הסביבה התרבותית שבה עוצבה שירת אורי צבי גרינברג בחיק המודרניזם ביידיש והאקספרסיוניזם בגרמניה. ספרו המתודולוגי המסכם בנושא זה אקולוגיה של ספרות ראה אור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן, 2019 והמשכו אקולוגיה של סביבות ספרותיות ראה אור בהוצאת כרמל, 2022.
תחומי מחקריו > תימטולוגיה של ספרות עם ישראל

בשנת 1985 הצטרף ליפסקר אל ממציא הרעיון של 'האנציקלופדיה של הסיפור היהודי', והעורך המייסד שלה פרופ' יואב אלשטיין. בקיץ 1986 לעת שהות כאורח באוניברסיטת גטינגן בגרמניה השתתף עם פרופ' אלשטיין בעיצוב הסופי של מתודת המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל', שאותה הגה פרופ' אלשטיין. נוסח משותף זה על בסיס המתודה שהגה אלשטיין נדפס 3 פעמים: בכתב העת ביקורת ופרשנות 30, כמבוא לכרך הראשון של האנציקלופדיה של הסיפור היהודי וכמאמר המסכם סמינר בינלאומי בנושא 'תימות ומוטיבים' שנערך באוקטובר 1986 באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית ובו הציגו השניים במשותף לראשונה את המתודה בפורום בינלאומי. מאז ייסוד האנציקלופדיה אבידב ליפסקר הוא עורך ראשי בה, לצד פרופ' יואב אלשטיין, פרסם מאמרים רבים בתחום זה וכתב למעלה מעשרה ערכים לאנציקלופדיה. "האנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור", רואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן. האנציקלופדיה ממפה את גרסאות הסיפור היהודי בלשונות: עברית, ארמית, יידיש, לדינו וערבית יהודית. במערכת האנציקלופדיה ארכיון של מאות גרסאות סיפורים יהודיים בדפוסים ובכתבי יד. הכרך הראשון של האנציקלופדיה ראה אור בשנת 2005, הכרך השני בשנת 2009, הכרך השלישי בשנת 2013 והכרך הרביעי כעורך יחיד בשנת 2018. בכל כרך מצויים ערכים אנציקלופדיים המשקפים את אופן השתלשלות הגרסאות של הסיפורים מהתקופה הבתר-מקראית ועד למאה ה-20. במבוא לכרך הראשון מוצגת המתודה שעל פיה ממופים הסיפורים, ואופן ניתוח הגרסאות של כל סיפור (תימה) שיש לו הופעה אחדותית העוברת שינויים ספרותיים במעברו מתקופה לתקופה ובמרחבי-תרבות שונים. מערכת האנציקלופדיה מקיימת במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה "תימה" הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ושאותה ייסד ליפסקר והוא עורכה מאז היווסדה. בסדרה זו רואות אור מונוגרפיות על הסיפורת היהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם "מעשה סיפור".
ספריו

משחקי השח של אבא - שירים, הקיבוץ המאוחד, 1990.
סיפוריו שנדפסו בכתב העת 'קשת החדשה' וכתב העת לשירה 'הו!': 'ממצאים פליליים', 'היביסקוס או רימון', 'המיסה'.
ספריו > ספרי עיון ומחקר

שירת ש. שלום: מאקספרסיוניזם נוסח העלייה השלישית לסימבוליזם, ספריית פועלים, 1990.
לעמל יולד: שירת אברהם ברוידס תרע"ט - תשל"ד, מכון מורשת בן-גוריון – אוניברסיטת חיפה, 2000.
אגרות יצחק למדן, מכון גנזים וקרן מץ, 1998.
שירת יצחק עוגן: אקולוגיה של ספרות בשנות השלושים והארבעים בארץ ישראל, הוצאת מאגנס, 2006.
שיר אדום \ שיר כחול: שבע מסות על שירת אורי צבי גרינברג ושתיים על אלזה לסקר שילר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010.
מחשבות על עגנון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015.
יומן למדן, תרע"ד-תרפ"ד (1914–1924), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015.
מחשבות על עגנון, הספר השני, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2018.
אקולוגיה של ספרות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2019.
אקולוגיה של סביבות ספרותיות, הוצאת כרמל, ירושלים, 2022.
מחשבות על עגנון, הספר השלישי, הוצאת אוניברסיטת בר- אילן, 2024.
ספריו > עריכה

נילי סדן, סיפורת שנות העשרים בארץ-ישראל, ספרית פועלים, תשנ"א (עריכה ומבוא).
נילי סדן, אהרון ראובני - מונוגרפיה, ספרית פועלים, תשנ"ד (עריכה ומבוא).
גדעון קצנלסון, גולף הכלים של הכוסף - מסות על שירת אורי צבי גרינברג, ירון גולן, 1993 (עריכה ומבוא).
כתב העת ביקורת ופרשנות (עורך ראשי), המחלקה לספרות עם ישראל, אוניברסיטת בר-אילן (מראשית שנות ה-90 ואילך).
סדרת "אופקי מחקר" - מחקרים בתיאוריה של הספרות ובפואטיקה תיאורית, אוניברסיטת בר-אילן (משנות ה-90 ואילך).
סדרת "תימה" לחקר הסיפורת היהודית, אוניברסיטת בר-אילן (2008 ואילך).
מעשה סיפור א' – מחקרים בסיפורת היהודית (עם רלה קושלבסקי), אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
מעשה סיפור ב' – מחקרים בסיפורת היהודית (עם רלה קושלבסקי), אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
מעשה סיפור ג' – מחקרים בסיפורת היהודית (עם רלה קושלבסקי), אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
מעשה סיפור ד' - מחקרים בסיפורת היהודית, אוניברסיטת בר-אילן, 2018.
סיפור עוקב סיפור – אנציקלופדיה של הסיפור היהודי (כרך א'; עם יואב אלשטיין ועם רלה קושלבסקי), אוניברסיטת בר-אילן, 2005.
סיפור עוקב סיפור – אנציקלופדיה של הסיפור היהודי (כרך ב'; עם יואב אלשטיין ועם רלה קושלבסקי), אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
סיפור עוקב סיפור – אנציקלופדיה של הסיפור היהודי (כרך ג'; עם יואב אלשטיין), אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
סיפור עוקב סיפור - אנציקלופדיה של הסיפור היהודי (כרך ד') אוניברסיטת בר-אילן, 2018.
המתכונת והדמות: מחקרים ועיונים בשירת אצ"ג (עם הלל ויס), אוניברסיטת בר-אילן, 2000.
רחובות הנהר לאורי צבי גרינברג – מחקרים ותעודות (עם תמר וולף-מונזון) אוניברסיטת בר-אילן, 2007.
24 קריאות באהרון אפלפלד (עם אבי שגיא), אוניברסיטת בר-אילן ומכון שלום הרטמן, 2012.
אורי צבי גרינברג בשנות העשרים - מחקרים ותעודות (עם תמר וולף-מונזון) אוניברסיטת בר-אילן, 2021.
ארצות הצבי: מחקרים על אדם ונוף בספרות העברית מוגשים לצבי לוז (עם זיוה שמיר), כרמל, ירושלים, 2021.
הערות שוליים

↑  כמתואר למשל במאמר על 'מרד הצעירים' 'המרד?: נראטיב היסטוריוגרפי מומצא', מחקרי ירושלים לספרות 22, האוניברסיטה העברית, מאגנס ירושלים תשס"ח, עמ' 30-3.
↑  Yoav
Elstein & Avidov Lipsker, ‘The Homogeneous Series in the Literature of the
Jewish People: A Thematological Methodology’, in: Frank Trommler (Edit.), Thamatics
Reconsidered, Essays in Honor of Horst. Daemrich, Rodopi, Amsterdam: 1995, pp. 87-116.
↑  אבידב ליפסקר, ‏המיסה, הו! 7, ינואר 2009, עמ' 154–165
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276939805171  BnF: cb13743803k (data)  CiNii: DA1925090X  GND: 1048422666  ISNI: 0000 0000 6654 3922  LCCN: n84017724  NTA: 305157752  ORCID: 0000-0002-4731-1733  SUDOC: 131945637  VIAF: 42019192   WorldCat (עם VIAF): 42019192 
עטיפת הספר: ״מחשבות על עגנון ב״
עטיפת הספר: ״שיר אדום שיר כחול״
עטיפת הספר: ״אקולוגיה של ספרות״
עטיפת הספר: ״אקולוגיה של סביבות ספרותיות״
יחיא גיאת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1872 ה'תרל"ב צנעא, תימן
 פטירה:  1958 (בגיל 86 בערך) ה'תשי"ח ירושלים, ישראל
 תאריך עלייה:  ה'תש"י (1950)
 תקופת הפעילות:  ?–1958 
 רבותיו:  מארי יחיא קאפח, מארי יחיא אביץ'
 בני דורו:  מארי שלום קורח
 צאצאים:  בנו עזרי גיאת
 
מארי יחיא גיאת (ה'תרל"ב – ה'תשי"ח, 1872 – 1958) היה רב תימני ורופא. מתלמידיהם המובהקים של מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אלאביץ', ומממשיכי דרכם.
ביוגרפיה

נולד ליוסף גיאת ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן, למשפחה מיוחסת.
למד אצל מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אביץ', והיה מעמיק בסוגיות ובאגדות התלמוד. היה רופא מומחה ובקי בצמחי מרפא. לפרנסתו עסק בלימוד ילדים ובצורפות.
בתקופת חוזת אלנפר, כשרבים מיהודי צנעא עזבו את העיר, פתח בית מדרש לילדים בעיירה שבאם, בבית הכנסת של משפחת מגארי.
בתקופת המחלוקת על הקבלה בתימן, נאסר על ידי השלטונות יחד עם נכבדי תנועת הדרדעים.
עלה לארץ בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"י (1950).
נפטר בירושלים בשנת ה'תשי"ח (1958), בגיל 86.
משפחתו

אשתו הייתה סעדה בת אהרן הכהן, ונולדו להם שלושה בנים: עזרי, משה ויום-טוב, ושתי בנות: יונה ושמעה. נכדו (בן בנו משה) הוא הרב יהודה גיאת, שוחט ומוהל מפורסם בירושלים.
ראו גם

דרדעים
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 65
הערות שוליים

1 2 3 4  ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, כרך א', המכון לחקר חכמי תימן, בני ברק, ה'תשס"א (2001), עמ' 65
1 2  יחיאל חבשוש, שני המאורות, כרך א', תל אביב ה'תשמ"ז (1987) עמוד 308–309
1 2  יוסף חבארה, בתלאות תימן וירושלים, ירושלים, ה'תש"ל (1970), עמ' 50, 69
↑  מארי משה גיאת זצ"ל, באתר נוסח תימן
אוואלישווילי

סמל האצולה
אוואלישווילי (בגאורגית: ავალიშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית, שהייתה ענף של בית פָּאנָאסְקֶרְטֶלִי-ציציאשווילי (אנ') מהמאה השש עשרה. הנחלות הראשוניות של המשפחה היו ממוקמות במחוז ההיסטורי תורי (כיום ערוץ בורג'ומי (אנ')).
משנת 1545 והלאה הם היו וסאלים של שליטי אתאבגות סאמצחה, שזמן קצר לאחר מכן הייתה תחת השפעה עות'מאנית והאסלאם. מספר נציגי המשפחה עברו לפני גאורגיה במטרה לברוח מהאסלאמיזציה של האזור. אלה שנותרו באחוזות שירשו מאבותיהם הפכו למוסלמים וקיבלו את התואר בֶּכּ (بک). ענף של המשפחה באימרתי (מערב גאורגיה) ירד ממעמדו לדרגת אצולה נמוכה יותר. הפליטים באזורי מזרח גאורגיה, בכארתלי ובקאחתי, תוגמלו במספר אחוזות ותואר האצולה שלהם אושר מחדש, ב-1826 וב-1850, כנסיכים של האימפריה הרוסית.
לורה נייט

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1877 Long Eaton, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 ביולי 1970 (בגיל 92) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות בנוטינגהאם 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (1928) 
 בן או בת זוג:  הרולד נייט 
 
לורה נייט (באנגלית: Laura Knight;‏ 4 באוגוסט 1877 – 7 ביולי 1970) הייתה אמנית אנגלייה שעבדה בשמנים, צבעי מים, ליטוגרפיה. נייט הייתה ציירת במסורת הפיגורטיבית, הריאליסטית, שאימצה את האימפרסיוניזם האנגלי. בקריירה הארוכה שלה, נייט הייתה בין הציירים המצליחים והפופולריים ביותר בבריטניה. הצלחתה במערכת האמנות הבריטית הנשלטת על ידי גברים, סללה את הדרך למעמד ולהכרה גדולים יותר של אמניות נשים.
בשנת 1936 הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לחברות מלאה באקדמיה המלכותית. התערוכה הרטרוספקטיבית הגדולה שלה באקדמיה המלכותית בשנת 1965 הייתה הראשונה לאישה. נייט הייתה ידועה בציור עולם התיאטרון והבלט בלונדון, והייתה אמנית מלחמה במלחמת העולם השנייה. היא גם התעניינה מאוד בקהילות ואנשים שבשוליים, כולל צוענים ואנשי קרקס.
ביוגרפיה

לורה ג'ונסון נולדה בלונג איטון שבדרבישייר, הצעירה מבין שלוש בנותיהם של צ'ארלס ושרלוט ג'ונסון. אביה נטש את המשפחה זמן לא רב לאחר לידתה, ולורה גדלה עם בעיות כלכליות. סבה היה בעל מפעל לייצור תחרה אך כניסת הטכנולוגיה החדשה הביאה לכך שהעסק פשט את הרגל. למשפחה היו קשרים בצפון צרפת בעסקי ייצור התחרה ובשנת 1889 נייט נשלחה אליהם מתוך כוונה שבסופו של דבר תלמד אמנות בפריז. לאחר תקופה קצרה בבתי ספר בצרפת, היא נאלצה לחזור לאנגליה.
אמה, שרלוט ג'ונסון, לימדה במשרה חלקית בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם, ולורה הצליחה להירשם שם כ"סטודנט אומן", בלי לשלם שכר לימוד בגיל 13 בלבד. בגיל חמש עשרה, ועדיין סטודנטית בעצמה, השתלטה נייט על תפקידי ההוראה של אמה כשזו אובחנה כחולה בסרטן. מאוחר יותר נייט זכתה במלגה ובמדליית הזהב בתחרות הסטודנטים הארצית שנערכה על ידי מוזיאון דרום קנזינגטון. היא המשיכה להעביר שיעורים פרטיים לאחר שעזבה את בית הספר לאמנות, שכן גם היא וגם אחותה אוונג'לין אגנס נותרו לבד עם מעט מאוד כסף, לאחר מות אִמן, עם אחותן נלי ושתי הסבתות שלהם.
בבית הספר לאמנות פגשה לורה את אחד התלמידים המבטיחים ביותר, הרולד נייט, אז בן 17, והבינה כי השיטה הטובה ביותר ללמוד היא להעתיק את הטכניקה של הרולד. הם התיידדו והתחתנו בשנת 1903.
סטיטס ולארן

בשנת 1894 ביקרו בני הזוג בסטיטס, כפר דייגים בחוף יורקשייר ובמהרה חזרו לגור שם בליווי אחותה אוונג'לין. בסטיטס התרשמה לורה מתושבי כפר הדייגים והחוות שמסביב, אנשים קשיי יום ועוני שמאפיין את חייהם. היא עשתה רישומים, ציורים וצבעי מים ממראות הכפר. המחסור שלה בכסף לקניית חומרים יקרים הביא אותה ליצור מעט ציורי שמן בשלב זה. עבור פרוטות ילדים מקומיים היו מדגמנים בשבילה ונותנים לה את ההזדמנות לפתח את טכניקת ציור הדמות שלה. באותה תקופה פחות הדגישה את ציורי הנוף.
לורה ג'ונסון והרולד נייט התחתנו בשנת 1903 ועשו את נסיעתם הראשונה להולנד בשנת 1904. הם שהו שם שישה שבועות באותה שנה ושישה חודשים בשנת 1905. הם ביקרו במושבת האמנים בלארן. המושבה הייתה של קבוצת חסידי בית הספר לאמנים בהאג אשר ציירו ביישובים כפריים מרוחקים מאז שנות ה-50 של המאה ה-19. הזוג עשו נסיעה שלישית ללארן בשנת 1906 לפני שבילו את החורף ביורקשייר.
קורנוול

בסוף 1907 עברה משפחת נייט לקורנוול, ושהתה בהתחלה בניולין, לפני שעברה לכפר מורנה הסמוך. שם הם הפכו לדמויות מרכזיות במושבת האמנים המכונה בית הספר ניולין. בחודש מרץ 1908 הציגו שניהם עבודות בגלריה לאמנות של ניולין, והרולד נייט היה צייר דיוקנאות מקצועי מבוסס, ואילו לורה נייט עדיין פיתחה את אמנותה. סביב נילין הזוג מצאו את עצמם בקבוצה של אמנים חברותיים ואנרגטיים, שנראה כי אפשרה להיבטים דינמיים באישיותה של לורה לבוא לידי ביטוי.
לורה נייט בילתה את קיץ 1908 בעבודה בחופים בניולין וציירה ילדים באור שמש בהיר. ציור החוף הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1909, ונחשב להצלחה גדולה, ושייך את לורה לסגנון אימפרסיוניסטי יותר ממה שהציגה בעבר. באותה העת, היא החלה לצייר קומפוזיציות של נשים באוויר הפתוח, לעיתים קרובות על הסלעים או פסגת הצוק סביב למורנה. נייט השתמשה לפעמים בדוגמנים מלונדון שהיו מוכנים לדגמן עירום. הציור ״בנות השמש״, שהראה כמה נשים, חלקן עירומות, יושבות ליד החוף, הושלם בשנת 1911 והתקבל היטב כשהוצג באקדמיה המלכותית, אך לאחר מכן הוא נפגע והושמד.
מלחמת העולם הראשונה

נייט עבדה עם אלה נפר, שהיה מנוסה בטכניקות אמייל, כדי לייצר סט של יצירות אמייל קטנות הכוללות כמה רקדני בלט, שהוצגו באגודת האמנות בלונדון בשנת 1915. הצנזורה במלחמת העולם הראשונה כללה הגבלות על רישום וציור סביב קו החוף הבריטי, מה שגרם לבעיות עבור נייט, במיוחד כשציירה את "האביב", אך אישורי ציור ורישום מיוחדים שהיו זמינים לאחר 1915 אפשרו לה להמשיך בציוריה בנופי מצוקים. "האביב" הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1916. כמה ציורים אחרים הושלמו בסטודיו הראשון של נייט בלונדון לאחר שהם עברו לשם בשנת 1919. בנוסף, בשנת 1916 קיבלה נייט עמלה של 300 ליש"ט לצייר בד למשרד רשומות המלחמה בקנדה בנושא הכשרה גופנית במחנה.
בשנת 1916, הרולד נייט נרשם כסרבן מצפון ובסופו של דבר נדרש לעבוד כפועל חקלאי.
בין 1911 עד 1929, נייט ציירה מאחורי הקלעים, כמה מרקדני הבלט המפורסמים ביותר באותה העת מלהקת הבלט של סרגיי דיגילב. נייט ציירה גם מאחורי הקלעים, ובחדרי ההלבשה, בהפקות תיאטרון בברמינגהאם.
הכרה

ביוני 1931 קיבלה נייט תואר כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוס. היא נבחרה לנשיאת האגודה לאמניות נשים בשנת 1932 וכיהנה בתפקיד עד 1967. בשנת 1936 היא הפכה לאישה הראשונה מאז 1769 שנבחרה לחברות מלאה באקדמיה המלכותית. באותה השנה פרסמה נייט את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, שהפכה לרב מכר עם ארבע מהדורות בכריכה קשה ולאחר 1941 בהדפסת כריכה רכה בהוצאת פינגווין.
משנת 1933 הפך הזוג נייט למבקרים קבועים במלברן שבווסטרשייר, וביקרו מדי שנה בפסטיבל מלברן שנוסד על ידי חברם בארי ג'קסון. במהלך ביקור כזה פגשה נייט את ג'ורג' ברנרד שו וציירה את דיוקנו. הם מצאו השראה רבה לעבודתם בגבעות מלברן ובסביבה הכפרית ובתחילת מלחמת העולם השנייה התגוררו בני הזוג בקולוול בהרפורדשייר.
צוענים ובלטימור

באמצע שנות השלושים של המאה ה-20 נייט התיידדה וציירה קבוצות של צוענים במרוצים באפסום ואסקוט. נייט חזרה לעיתים קרובות למסלולי המרוצים וציירה מגב מכונית רולס-רויס ישנה, שהייתה גדולה מספיק כדי להכיל את כן הציור שלה. נייט הוזמנה להתנחלות הצוענים באיבר שבבקינגהאמשייר, שהיה בדרך כלל סגור בפני אנשים מבחוץ. היא ביקרה במשך מספר חודשים בסוף שנות השלושים. ביקורים אלה הביאו לסדרת דיוקנאות בעלות עוצמה רבה. ציורים אלה הוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1939.
בשנת 1926 בילה הרולד נייט מספר חודשים בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, באמריקה, כשהוא מצייר דיוקנאות של מנתחים. לורה הצטרפה אליו לשם וקיבלה אישור לצייר בבית החולים לילדים ובמחלקות אחרות של בית החולים ג'ון הופקינס שהיה מופרד גזעית.
נייט שכרה גם דוגמנית של אם וילד כדי ליצור את הקומפוזיציה הידועה במקור בשם "מדונה של שדות הכותנה". נייט לקחה את הציורים האלה ללונדון והם הופיעו במהדורת החדשות בקולנוע של Pathé שהופקה לציון בחירתה כחברה באקדמיה המלכותית בשנת 1927.
מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1939 התבקשה לורה נייט להפיק כרזת גיוס נשים לצבא היבשה, נייט שכרה שני סוסי פונץ' ומחרשה מחקלאי וציירה אותם בחוץ במטע דובדבנים בחוות אברילס בוורשייר. העיצוב המקורי לפוסטר נדחה מכיוון שהושם בו דגש רב מדי על הסוסים ולא על הנשים העובדות. עיצוב חדש, התקבל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה נייט אמנית מלחמה רשמית. בין העבודות שהפיקה עבור שכר:
רב"ט ג'. מ. פירסון (1940) - מראה את האישה הראשונה שקיבלה את מדליית האימפריה רב"ט דפנה פירסון מחיל העזר לנשים. בהתעקשותה של נייט, החיילת ישבה לציור דיוקן כשהיא אוחזת ברובה, מה שבמציאות נאסר על חיילות.
רב"ט ג'. מ. רובינס (1940) - הוענקה לרובינס המדליה הצבאית על אומץ שהפגינה בסיוע לפצועים כאשר מקלט נפגע ישירות על ידי פצצה במהלך מתקפה. אף על פי שביקשו כי נייט תצייר את רובינס כחלק מקבוצה של נשים שזכו במדליות, היא סירבה.
רב"ט אלספת הנדרסון וסמל הלן טרנר (1941) - שתי הנשים קיבלו את המדליה הצבאית על שהותן בעמדתן כאשר הבניין בו שהו נפגע מפצצה במהלך פשיטה אווירית. אף על פי שהוא צויר בסטודיו של נייט במלברן, הציור מציג את שתי הנשים בתורנות בשדה התעופה.
אתר בלונים, קובנטרי (1943) - מראה צוות נשים שמניף בלון פורח על רקע הצריח של קתדרלת קובנטרי. הצבא הזמין את היצירה ככלי תעמולה לגיוס נשים למפקדת הבלונים, והציור של נייט הצליח לגרום לתפקיד להיראות פטריוטי ונוצץ כאחד.
רובי לופטוס מבריגה טבעת (1943) - בסתיו 1942 הצבא הזמין דיוקן כדי לחזק את גיוס הנשים למפעלי החימוש, הציור שהתקבל הוא אחד מציורי השמן הגדולים ביותר בכל אוסף ציורי המלחמה, ודיוקן הדמות היחיד הגדול ביותר שרכש הצבא במהלך המלחמה. הציור הוצג לראשונה ב־30 באפריל 1943 באקדמיה המלכותית ולמחרת הועתק בשמונה עיתונים בריטיים. הצלחת הציור הביאה לעוד הזמנות לציור בתעשיית לאורך כל שנות הארבעים.
ממריאים (1944) - דיוקן קבוצתי גדול ומורכב של צוות מפציץ כשהוא מתכונן לטיסה, אותה ציירה נייט במשך מספר חודשים. כאשר נודע לנייט כי הנווט בתמונה, ריימונד פרנקיש אסקריט, נהרג בפעולה, היא ביקשה שמשפחתו תקבל העתק של הציור.
בסך הכל, נייט עשתה לאורך המלחמה שבע עשרה ציורים שהושלמו. היא המשיכה לקבל עבודות פרטיות, לרוב עבור דיוקנאות פרטניים או משפחתיים. הדוגמה הבולטת ביותר מזמן המלחמה היא הקומפוזיציה, בטי ויליאם ג'קלין המציגה אם וילד, יחד עם ארנב המחמד שלהם והכפר מלברן ברקע.
נירנברג 1946

בעקבות המלחמה הציעה לורה נייט לוועדה המייעצת של אמני המלחמה לתעד את משפטי נירנברג. הוועדה הסכימה, ונייט נסעה לגרמניה בינואר 1946 ובילתה שלושה חודשים בתצפית במשפט הראשי מתוך בית המשפט. התוצאה הייתה ציור השמן הגדול, "משפט נירנברג". ציור זה יוצא מהריאליזם של ציוריה בתקופת המלחמה, בכך שאף על פי שמתאר באופן ריאליסטי את פושעי המלחמה הנאצים היושבים, חסרים הקירות האחוריים והצדדיים של אולם המשפט, מה שחושף ברקע עיר הרוסה.
במכתב הסבר לציור, היא כתבה שההרס והמוות בעיר היו צריכים להיכנס לתמונה. בלעדיהם, זאת לא הייתה נירנברג כפי שהייתה במהלך המשפט, כאשר מותם של מיליונים והרס מוחלט הם נושא השיחה המרכזי.
הציור התקבל בקור רוח בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית, אך זכה לשבחים רבים על ידי מי שהיה עד למשפטים.
חיים מאוחרים

לאחר המלחמה חזרה נייט לנושאים הקודמים שלה של בלט, קרקס וצוענים והמשיכה לחלק את זמנה בין לונדון למלברן. בשנת 1948 ציירה נייט מאחורי הקלעים בתיאטרון הזיכרון של שייקספיר, שעדיין פעל תחת מגבלות צנע.
באותה שנה היא ציירה דיוקן קבוצתי גדול של הנסיכה אליזבת וכמה נכבדים שפתחו את מרכז ברודגייט החדש בקובנטרי.
תערוכה גדולה של יותר משמונים עבודות של נייט נערכה בגלריה איאן ניקול בגלאזגו בשנת 1952. בשנה שלאחר מכן חזרה נייט לתיאטרון, לאופרה ולבלט.
בשנת 1961 נפטר הרולד נייט בקולוול; הזוג היה נשוי חמישים ושמונה שנים.
האוטוביוגרפיה השנייה של נייט, "קסם הקו", פורסמה בשנת 1965, בחפיפה לתערוכה העיקרית של עבודתה באקדמיה המלכותית. התערוכה, הראשונה שהוצגה לאישה באקדמיה, כללה למעלה מ־250 יצירות, ואחריה ב-1968 וב-1969 הוצגו תערוכות רטרוספקטיביות נוספות.
לורה נייט נפטרה ב־7 ביולי 1970, בת 92, שלושה ימים לפני שנפתחה תערוכה גדולה של עבודותיה בגלריה והמוזיאון של טירת נוטינגהאם.