stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אולגה אוליניק

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1925 מטוסיב, ברית המועצות 
 פטירה:  13 באוקטובר 2001 (בגיל 76) מוסקבה, רוסיה 
 שם לידה:  Ольга Арсеньевна Олейник 
 ענף מדעי:  משוואה דיפרנציאלית חלקית, יריעה אלגברית, משוואה דיפרנציאלית אליפטית, בעיית דיריכלה, תורת האלסטיות, מתמטיקה שימושית, טופולוגיה, פיזיקה מתמטית, מתמטיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של פרם (1944)  הפקולטה למכניקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה (1947)  אוניברסיטת מוסקבה (1954) 
 מנחה לדוקטורט:  Ivan Petrovsky 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה (1946–2001)  Institute for Problems in Mechanics of the Russian Academy of Sciences (1965–2001)  מכון סטקלוב למתמטיקה (1948–1961) 
 תלמידי דוקטורט:  Arlen Ilyin, Avtandil G. Gagnidze, Yuri D. Golovatyi, K. I. Karapetyan, A. S. Shamaev, M. V. Balabanov, S. F. Chichoyan, Zhou Yulin, G. I. Hilkevich, A. V. Neklyudov, B. B. Orazov, I. Kopachek, A. K. Tyulina, N. M. Bokalo, Lyan'kun' Gu, Tukhtamurad Dzhuraevich Dzhuraev, T. A. Shaposhnikova, Alexander G. Belyaev, Ha T'en Ngoan, T. V. Mikhailova, I. N. Tavhelidze, T. Genchev, G. K. Namazov, N. O. Maksimova, Sergei Pavlovich Levashkin, ניקולאי איוואנוביץ' בריש, Vesselin M. Petkov, E. V. Radkevich, Valentin Mihailov, Yury Yegorov, Stanislav Kruzhkov, שושנה קמין, M. Marinov, Nikita Dmitrievna Vvedenskaya, Evgenii Petrovich Zhidkov, Lyudmila Yakovlevna P'yanzina, Galina Mikhailovna Fateeva, David Lekveishvili, Anatoly Sergeevich Kalashnikov, D. A. Silaev, Evgeniya Sergeevna Soboleva, Leonid Petrovich Kuptsov, Yakov Isaakovich Kanel, Avtandil Gagnidze, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  Petrovsky Prize (1995)  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (1995)  פרס ברית המועצות (1988)  מדען כבוד של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1985)  פרס לומונוסוב (1964) 
 
אולגה ארסניבנה אוליניק (באנגלית: Olga Arsenevna Oleinik;‏ 2 ביולי 1925 - 13 באוקטובר 2001) הייתה פרופסורית למתמטיקה, אחת מהמתמטיקאיות הבולטות במאה העשרים. נחשבת כמי שתרמה רבות בתחומי הגאומטריה האלגברית, משוואות דיפרנציאליות חלקיות, הבעיה ה-16 של הילברט ונושאים אחרים.
אליניק זכתה בפרסים רבים, ובהם הפרס הממלכתי של ברית המועצות בשנת 1988, בזכות סדרת מחקריה בנושא בעיות גבול ערך עבור מפעילי דיפרנציאלי והיישומים שלהן בפיזיקה מתמטית.
קורות חיים

אולגה אוליניק נולדה במטוסיב, אוקראינה לאנה ביטרוונה וארסיני איבאנוביק אוליניק. היא בילתה את ילדותה באוקראינה.
בשנת 1942 סיימה אולגה אוליניק את לימודיה בתיכון, ונרשמה לאוניברסיטת פרם, בפקולטה למתמטיקה ומדעי המכניקה. בשנת 1944 היא התחילה ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטה ב-1947. בשנת 1950 היא השלימה התואר השני, ובשנת 1954 השלימה דוקטורט בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות, בהדרכתו של פרופסור איבאן גירגוביש ביטרובסקי.
בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20 נישאה אוליניק לליב אלקסביש שודוב. לזוג נולד בן עם פיגור שכלי, דבר שגרם לאוליניק הרבה דאגה ומאמץ בחייה.
פעילות מחקרית

תחומי המחקר המרכזיים שאוליניק עסקה בהם נוגעים לגאומטריה אלגברית, משוואות דיפרנציאליות חלקיות ופיזיקה מתמטית. אוליניק נחשבת לאחת מהדמויות שהשפיעו ביותר על התאוריה הכללית של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, המתארות את אופן הפעולה של נוזלים, גזים, גמישות, אלקטרומגנטיות, והפיזיקה הקוונטית. מסקנות מחקריה בתחום המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות מיושמות יושמו בתחומים כגון תורת גבול שכבתית ואלסטיות.
אוליניק התעניינה בבעיות יישומיות, וכחלק מכך פיתחה תאוריות מתמטיות עבור סינון שאינו נייח של נוזלים וגזים.
הישגים ופרסים

זכתה בפרסים רבים ובהם:
פרס צ'בוטרב 1952- מחקרה על משוואות אליפטיות עם פרמטר קטן הנגזר הגבוהה ביותר.
פרס לומונוסוב 1964- מחקר על המאפיינים אסימפטוטי של פתרונות של בעיות של פיזיקה מתמטית.
בשנת 1985 הוענק לה תואר של כבוד המדען של הפדרציה הרוסית עבור הישגיה במחקר ובהוראה.
בשנת 1995 הוענק מסדר כבוד של נשיא הפדרציה הרוסית.
מותה

אוליניק נפטרה ב-13 באוקטובר 2001 nסרטן. עמיתיה העידו כי הייתה אדם כריזמטי ובעלת יחסי אנוש מעולים. אחד עמיתיה ספד לה:
היא תהיה זכורה כגברת בעלת אישיות חזקה. היא הייתה נדיבה מאוד כלפי עמיתיה, וידידותה, מרגע שנרכשה, הייתה ללא גבול. אובדנה יורגש באופן עמוק על ידי הקהילה המתמטית הבינלאומית.
לקריאה נוספת

Oleinik,o.(1996). Some asymptotic problems of the theory of partial differential equations. Cambridge University Press
Jikov.V.(1994). Homogenization of differential operators and integral functionals. Springer-Verlag.
הערות שוליים

1 2 3  Larry Riddle, Olga Arsen'evna Oleinik, Biographies of Women Mathematicians, ‏February 25, 2016
1 2  J J O'Connor & E F Robertson, Olga Arsen'evna Oleinik
↑  Oleinik, Olga Arsenievna, encyclopedia.com
↑  Ol'ga Oleinik, ‏2005
↑  ווילי יאגר, פיטר לקס, ו- קתלין סינג מורוויתז, Olga Arsenevna Oleı˘nik, Notices Of The Ams
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447605805171  BIBSYS: 2921  BnF: cb129476601 (data)  CANTIC: a10131784  CiNii: DA01182832  GND: 114199051  ICCU: PUVV108431  ISNI: 0000 0001 1571 2965  LCCN: n84032424  MGP: 55145  NKC: vut2016901681  NSK: 000141490  NTA: 096876603  RERO: 02-A003654603  SELIBR: 81428  SUDOC: 073362638  VIAF: 56740975   WorldCat (עם VIAF): 56740975
אחריות נכסים

| --- | --- |
 משנה:  מסכת קידושין, פרק א', משנה ה'; מסכת בבא מציעא, פרק א', משנה ו'
 תלמוד בבלי:  מסכת בבא מציעא, דף י"ד, עמוד א'; דף י"ד, עמוד ב'; מסכת בבא בתרא, דף מ"ב, עמוד א', דף קנ"ז, עמוד א', דף קע"ד, עמוד א'; מסכת קידושין, דף כ"ו, עמוד א'; מסכת פסחים, דף ה', עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר משפטים, הלכות מלווה ולווה, פרק י"ח, הלכה א', הלכות מלווה ולווה, פרק י"א, הלכה ה'; ספר קנין, הלכות מכירה, פרק י"ט, הלכה ג'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רכ"ה; שולחן ערוך, חושן משפט, סימן קט"ז, סעיף א'
 
כתובה מהמאה ה-18. כתובה היא שטר התחייבות של בעל כלפי אשתו במשפט העברי. לפי תקנת חכמים, לנכסי הנדל"ן של הבעל יש אחריות כלפי פריעת החוב שבכתובה לאישה. הגאונים תקנו שאחריות זו תורחב גם למטלטלין.
אחריות נכסים או שעבוד נכסים, הוא מונח הלכתי-משפטי, שמשמעו שעבוד של נכסים או אחריות של אדם, היוצרים ערבות משפטית. דוגמה למצב של אחריות נכסים היא הלוואה: המלווה יכול לגבות את חובו מנכסים שהיו שייכים ללווה בשעת מתן ההלוואה, גם אם בינתיים נמכרו הנכסים לאדם שלישי, מכיוון שמעת ביצוע ההלוואה חל על נכסי הלווה שעבוד כלפי החוב.
אחריות נכסים יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון מצבים: הלוואה, מֶכֶר, כתובה, ואף אחריות שאדם לוקח על עצמו מרצונו. קיימות רמות שונות של אחריות, ולהלכה, ברוב המקרים, רמת האחריות תלויה בהסכם החוזי שעורכים שני הצדדים. נשיאה באחריות כלפי חפץ טומנת בחובה משמעות משפטית של בעלות, כלומר, האדם האחראי לחפץ, מבחינות מסוימות, נחשב באופן חלקי לבעלים של החפץ.
הגדרת השעבוד

בקרב הפוסקים חלוקות הדעות מהי ההגדרה המדויקת למצב ה"שעבוד"; האם תחולת השעבוד היא על ה"חפצא" - לאמור: החפצים, הנכסים, או על ה"גברא" - לאמור: בעל הנכסים. יש הסוברים כי השעבוד הוא במישור הבעלות על הנכסים והופך בעלות זו למוגבלת, ולעומתם יש הסוברים כי תחולת השעבוד היא על הנכסים עצמם ולא על האדם. את ההבדל בין ההגדרות (ה"נפקא מינא") ניתן להדגים במקרה הבא: ראובן, שנכסיו משועבדים לשמעון, הפקיר את כל נכסיו; אם נאמר שתחולת השעבוד היא על האדם - האדם אמנם עדיין משועבד, אך נכסיו כבר אינם שלו ולכן לא ניתן עוד לגבות מהם; אך אם נאמר שתחולת השעבוד היא על הנכסים, הגם שהם הופקרו, הם עצמם משועבדים כלפי אדם אחר.
הלוואה

בכל הלוואה, כל הנדל"ן של הלווה משועבד לפירעון החוב כלפי המלווה, וכאשר מגיע זמן הפירעון בעל החוב יכול לגבות מכל נכס שיש ללווה. אם ללווה אין כדי לפרוע את חובו, אך יש לו נדל"ן (נדל"ן בלבד) שהיו שלו בשעת ההלוואה ולאחר מכן נמכרו או ניתנו במתנה לצד שלישי, ניתן "לטרוף" - קרי להפקיע - אותם מידי הצד השלישי ולפרוע באמצעותם את החוב. עניין זה אינו צריך להיאמר במפורש בעת ההלוואה, ואף כאשר לא סוכם דבר על אודות אחריות הנכסים, הרי שנכסי הלווה משועבדים לפירעון החוב.
מדאורייתא כל הלוואה הופכת את נכסי החייב למשועבדים למלווה - בין אם נכתב עליה שטר ובין אם נעשתה בעל פה בנוכחות עדים, אולם חז"ל תיקנו כי במקרה בו ההלוואה נעשתה בעל פה בנוכחות עדים בלבד וללא שטר הלוואה, לא ניתן לגבות מנכסים משועבדים שנמכרו או ניתנו במתנה, מפני "תיקון העולם". תקנת חז"ל נבעה מכך שבניגוד למצב שבו נכתב שטר שבו דבר ההלוואה מתפרסם, כאשר הלוואה נעשית בעל פה היא אינה מתפרסמת, ולכן קשה לברר עליה. אם בעלי חוב יגבו מנכסים משועבדים גם בהלוואות בעל פה, דהיינו הלוואות שאינן מפורסמות ולא ניתן לברר האם נכסי המוכר משועבדים, ייווצר מצב שבו אנשים יחששו לקנות נכסים מחשש שהם משועבדים, ובעקבות כך היקף הסחר הכללי ייפגע.
מֶכֶר

כל אדם המוכר לחברו נכס כלשהו - נדל"ן, עבד (עברי או כנעני) או מיטלטלין - הוא חייב באחריות לכך שהנכס אכן יישאר אצל הקונה, ולכן אם הנכס יעוקל מהקונה (כגון עקב שעבוד שחל עליו מהתקופה שלפני המכירה), המוכר חייב באחריות הנכס כלפי הקונה, ועליו להשיב את דמי הנכס. גם במכר, כמו בהלוואה, דבר זה אינו צריך להיות מפורש בעת המכירה, ואף כאשר לא סוכם דבר על האחריות, חייב המוכר באחריות, וזאת בהסתמך על הכלל שהוזכר לעיל לגבי הלוואה - "אחריות טעות סופר", משמע - העובדה שהאחריות לא הוזכרה היא טעות, וקיימת אומדנא כי הקונה הממוצע מתכוון לקנות עם אחריות.
התלמוד מסביר כי תקנת חכמים שקבעה כי אין גובים מנכסים משועבדים בזמן שהעסקה נעשתה בעל פה, נכונה רק לגבי הלוואה, אך לא לגבי מכר. התלמוד מסביר זאת בכך שהסיבה לתקנת חכמים זו היא "תיקון העולם", משמע - החשש שמא הקונה לא שמע על השעבוד שחל על קניינו, ומשכך אנשים יימנעו מלקנות קרקעות; אך חשש זה אינו סביר במקרה של מכר, מכיוון שמטבע הדברים מוכר קרקע מפרסם ברבים את העובדה כי הוא מעוניין למכור כדי למצוא קונים, ועל כן לא ניתן להסתיר שעבוד שיש עליה, כך שאם היה שעבוד, הקונה יכול היה לשמוע על כך, ולכן קונים רגילים לא יחששו שמא יש שעבוד לא ידוע על הנכס שהם קונים.
סוגי האחריות

בהלכה ישנם שלושה סוגי שעבוד:
"אחריות דמעלמא" (אחריות סתמית, "מהעולם") או "אחריות נגד עוררים" - כאשר מגיע אדם שלישי ומוכיח כי הנכס בעצם שייך לו, ומוציא אותו מידי הקונה.
"אחריות דמחמתיה" (אחריות שבגינו) - כאשר מגיע בעל חובו של המוכר, ולוקח את הקרקע שנקנתה מכיוון שהיא הייתה משועבדת לחובו.
"אחריות דנפשיה" (אחריות מעצמו) - כאשר המוכר עצמו מהווה את סיבת לקיחת הקרקע מהקונה.
צורה שלישית זו באה לידי ביטוי במקרה ספציפי ביותר; כאשר ראובן מכר לשמעון נכס שלא באחריות, ושמעון חזר ומכר את הנכס לראובן - הפעם באחריות. לאחר המכירה השנייה הגיע בעל חוב של ראובן, המוכר הראשון, וגבה את הקרקע מראובן בגין החוב. במצב דברים זה שמעון חייב באחריות הנכס כלפי ראובן, על אף שראובן אשם בכך שהנכס נגבה על ידי בעל חובו. הסיבה לכך היא שהמכירה הראשונה נעשתה שלא באחריות, ומשכך ראובן לא חייב בכל אחריות כלפי שמעון, ואילו המכירה השנייה נעשתה באחריות, ועל כן שמעון חייב באחריות כלפי ראובן.
תחולת השעבוד

כאמור, גם כאשר אין התייחסות מפורשת בשטר לאחריות הנכסים, ההלכה קובעת כי "אחריות טעות סופר", משמע - העדר הסיכום על אחריות הוא בטעות, וקיימת אומדנא כי הצדדים התכוונו לכך שייווצר שעבוד על הנכסים, ובמצב כזה כל שלושת סוגי האחריות חלים. עם זאת, כאשר הנכס יצא מידי הקונה באונס, המוכר אינו חייב באחריות. כאשר הייתה התניה מפורשת כי המוכר יתחייב גם במקרה בו הקרקע יצאה מידי הקונה באונס - המוכר חייב רק באונס שקרה בגללו, אך אם מדובר באונס שקרה ללא תלות בעובדה שהקרקע הייתה שייכת לו בעבר - המוכר פטור מאחריות.
לעומת זאת, כאשר קבלת האחריות הייתה מפורשת, תחולתה מדורגת:
אם קיבל על עצמו את הסוג השלישי - "אחריות דנפשיה" - משמע קיבל על עצמו רק סוג זה, ואינו חייב באחריות משני הסוגים האחרים.
אם קיבל על עצמו את הסוג השני - "אחריות דמחמתיה" - משמע קיבל על עצמו סוג זה של אחריות, וכן את הסוג השלישי.
אם קיבל על עצמו את הסוג הראשון - "אחריות דמעלמא" - משמע קיבל על עצמו את כל סוגי האחריות.
כאשר הייתה התניה מפורשת בעת ההתחייבות כי לא יחול שעבוד, יש הסכמה כי אם בא בעל חוב וגבה את חובו מנכס זה, המוכר אינו חייב באחריות. קיימת מחלוקת בקרב האמוראים באשר למקרה בו התברר כי הנכס גזול; רב פפא טוען כי על אף ההתניה על המוכר לפצות את הקונה, ולעומתו רב זביד טוען כי "כל תנאי שבממון קיים", לאמור: במשפט אזרחי כל חוזה שמוסכם על שני הצדדים חל כלשונו. להלכה נפסק כשיטת רב זביד, שכל תנאי שנעשה בין הצדדים חל כלשונו.
גבייה

גבייה מנכסים משועבדים מותנית בכך שאין בנקודת הזמן הנתונה נכסים "בני חורין" (חופשיים; שלא נמכרו או ניתנו במתנה לצד שלישי), והכלל ההלכתי הידוע הוא, ש”אין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין.” דבר זה נכון אף במצב בו הנכסים הנותרים הם בעלי איכות פחותה מאלה המשועבדים שנמכרו זה מכבר; לדוגמה, על אף שמלכתחילה בעל חוב גובה את חובו בקרקע בינונית באיכותה, אך החייב מכר את הקרקע הבינונית שהייתה לו, והשאיר ברשותו את הזיבורית (הגרועה), הדין הוא שבדיעבד, מכיוון שהקרקע הבינונית כבר נמכרה, אין בעל החוב רשאי להפקיע אותה מידי הקונה, אלא גובה הוא את הקרקע הגרועה יותר מן הלווה.
סוגי הנכסים המשתעבדים

המשפט העברי מכיר בשני סוגים של נכסים: "נכסים שיש להם אחריות" - אלה שחל לגביהם שעבוד, ו"נכסים שאין להם אחריות" - אלה שלא חל לגביהם שעבוד. ההלכה קובעת כי כל סוגי הנדל"ן הם נכסים שיש להם אחריות, מכיוון שבשעת ההתחייבות בעל החוב הממוצע מתכוון לגבות את חובו באמצעותם, ועל כן ההסכמה ביניהם לגבי השעבוד חלה רק על נדל"ן. לעומת זאת מיטלטלים הם נכסים שאין להם אחריות, כי בעל החוב הממוצע אינו מתכוון לגבות את חובו באמצעות חפצים מיטלטלים, ועל כן מיטלטלים אינם נכנסים להסכמה כנכסים משתעבדים. האמוראים רבה בר נחמני ורב חסדא קובעים שניתן להחיל שעבוד גם על מיטלטלים, אם נעשה בהם קניין אגב הקרקע, אד הוק, לצורך החלת שעבוד גם עליהם.
סוגי הנכסים המשתעבדים > שעבוד נכס ש"לא בא לעולם"

חריג הלכתי בשעבוד נכסים הוא הקניית שעבוד על נכס ש"לא בא לעולם" - משמע נכס שעדיין אינו ברשות החייב. התלמוד פוסק כי אף לפי שיטת תנא קמא שסובר שאין קניין בדבר שלא בא לעולם, במקרה של שעבוד ניתן להתחייב לשעבד אף נכסים שעדיין אינם ברשות החייב. שיטת הרשב"א היא כי גם שעבוד על דבר שלא בא לעולם חל מעצמו, אך לפי רוב שיטות הראשונים, שעבוד זה לא חל מוּכְנִיתּ, אוטומטית, אלא יש לסכם עליו במפורש.
הפרשנים דנים בסיבה לשוני שבין קניין, שאינו חל בדבר שלא בא לעולם, לבין שעבוד, שחל גם בדבר שלא בא לעולם. הרשב"ם בפירושו לתלמוד מעלה סברה כי ייתכן שאין שוני מהותי, והסיבה לכך שניתן לשעבד דבר שלא בא לעולם היא בעצם רק תקנת חכמים, כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - משמע, אנשים יימנעו מלהלוות כי לא יוכלו לשעבד נכסים מהם הם יגבו את חובם. המהרי"ט וה"מחנה אפרים" מעלים אפשרות מפולפלת יותר, לפיה הסיבה שדבר שלא בא לעולם לא ניתן להקניה היא מכיוון שגוף החפץ אינו בעולם, אך במקרה של שעבוד ההתחייבות אינה חלה על החפץ אלא על האדם החייב, ומשכך גוף האדם החייב קיים בעולם וניתן להחיל עליו כל שעבוד.
ה"מחנה אפרים" טוען כי המחלוקת באשר לסיבת השוני שבין קניין לשעבוד, משליכה על השאלה האם החייב יכול לחזור בו לאחר שהתחייב לשעבד גם את נכסיו שייקנו בעתיד; לדבריו, אלה הסבורים כי אין שוני מהותי, ושמדובר בתקנת חכמים בלבד, סבורים שהחייב יכול לחזור בו מהתחייבות זו, אולם אלה המסבירים כי בשעבוד מדובר בהתחייבות שחלה על החייב, לאחר שסוכם על שעבוד הנכסים שייקנו בעתיד, לא ניתן להתחרט. להלכה נפסק כדעת הרמב"ן, שלאחר סיכום מפורש בין הצדדים לא ניתן להתחרט.
דיון נוסף בהקשר זה של החלת שעבוד על דבר שלא בא לעולם, הוא בשאלה האם כאשר מחליטים המלווה והלווה להחיל שעבוד שכזה, נדרש לבצע קניין, או שניתן לסכם על כך בעל פה. יש שסבורים כי נדרש קניין לצורך החלת שעבוד על נכס שעוד לא בא לידי החייב, אך העיטור וה"מחנה אפרים" פסקו כי אין צורך בקניין, ודי בסיכום בעל פה.
מקרים שונים

לאחריות משמעות קניינית, והאדם האחראי נחשב מעין בעלים. יישום מובהק לכך הוא במקרה של כהן שעשה הסכם עם אדם מישראל כי הוא יטפל בבהמה ויישא באחריות לכל נזק שיקרה לה ולאחר מכן יתחלקו ברווחים שיבואו ממנה, מותר לכהן להאכיל את הבהמה "כרשיני תרומה" - אוכל מתרומה שנחות באיכותו וראוי לאנשים ולבהמות גם יחד - על אף שהבהמה שייכת לאדם מישראל שאינו רשאי להאכיל את בהמותיו בתרומה. כך גם להפך; כהן שנתן לישראל את בהמתו בכפוף להסכם דומה, חל איסור על הישראל להאכיל את הבהמה ב"כרשיני תרומה" על אף שבמקור הבהמה שייכת לכהן.
דוגמה נוספת לכך היא יהודי שהופקד אצלו חמץ והוא אחראי לו, על אף שהחמץ אינו שלו אלא הוא רק אחראי לו - חל על חמץ זה איסור "בל יראה" ו"בל ימצא" בפסח, ועל היהודי להוציא את החמץ מרשותו.
מקרה קצה בו נחלקו ראשונים מתייחס למצוות שביתה ממלאכה בשבת; נכרי קיבל אחריות לבהמה של יהודי, והוא מעוניין לעבוד עמה בשבת, בטענה כי איסור שביתת בהמה מתייחס לבהמה של יהודי ואילו הבהמה הזו נמצאת באחריות נכרי. יש שאומרים כי במקרה של אחריות מקיפה הכוללת כיסוי מפני מוות פתאומי, גנבה או גזלה, ואף הוזלה במחיר של הבהמה - ניתן לעבוד עמה בשבת מכיוון שהיא נחשבת כשייכת לנכרי. אחרים סבורים שהשייכות ליהודי לא מאפשרת עבודה עם בהמה זו בשבת כלל ועיקר. להלכה נפסק כי מותר לתת לנכרי בהמת יהודי באחריות, ולהרוויח ממסחר שעשה בה הנכרי בשבת.
תקנת הגאונים

תקנת הגאונים (רב ביבוי גאון מסורא ורב הונא הלוי ומנשה גאון מפומבדיתא) קובעת כי ניתן לגבות נכסים משועבדים גם ממיטלטלים ולא רק מנדל"ן. יתר על כן תיקנו, שגם במקרה בו ההתחייבות נעשתה ללא שטר, אלא בעל פה ובנוכחות עדים - גם אז יגבו מנכסים משועבדים. כך גם נפסק למעשה, והרמב"ם אף כתב כי "כן דנים ישראל בכל בית דין שבעולם". הרשב"ם מסביר את ההיגיון שמאחורי תקנה זו, בכך שבגולה לא היה מצוי כי יהודים החזיקו בקרקעות, ולו לא היו גובים ממיטלטלים, לבעלי חוב לא היה מאין לגבות את חובם.
למרות זאת הרמב"ם כותב כי סייג לתקנה זו נעשה "במערב", כי יש לכתוב בשטר במפורש כי השעבוד חל גם על מיטלטלים. הסיבה לכך היא מחשש שמא הלווה לא יודע על תקנה זו, וכך עלולים יתומיו לאבד את מיטלטליהם לנושים של אביהם. תקנה זו כי גובים ממיטלטלים מוגבלת למיטלטלים כאלה שהיו בשעת ההתחייבות, אך נכסים שהגיעו לידי החייב מאוחר יותר - לא משתעבדים. סייג זה משפיע בצורה נוספת על הגבייה מנכסים משועבדים; לולי היה דבר זה כתוב בשטר, ראשית היו גובים מנכסי הנדל"ן של החייב, ורק אם לא היו לו כאלה היו פונים לגבות מהמיטלטלים. לעומת זאת לאחר הסייג, העדיפות הראשונה היא לגבות מהמיטלטלים.
אַפּוֹתֵּיקֵי

מקורה של המילה הוא בשפה היוונית, במילה Υποθηκη (היפותיקי) שמשמעותה שעבוד או שטר שעבוד או משכון. חז"ל הסבירו את המילה על דרך הדרש כנוטריקון של המשפט הארמי "א פה תהא קאי" - על כאן (הרכוש הזה), תהיה עומד. מרכוש זה יהיה לך עירבון.
"אפותיקי" הוא סוג מסוים של שעבוד נכסים. בניגוד לחוב סתמי בו כל הנכסים משתעבדים אוטומטית, בעת שמסכמים על "אפותיקי" הופך נכס אחד מסוים להיות משועבד לבעל החוב, וממנו גובים בעת שהחייב לא משלם. אם לא ניתן לגבות מנכס זה, לדוגמה - אם היה שיטפון והקרקע יצאה מכלל שימוש, נפסק להלכה כי אין זה אומר שהחוב בטל, אלא בעל החוב גובה מנכסים אחרים בהתאם לדיני שעבוד הכלליים שבכל חוב. ההבדל בין חוב ששועבד באפותיקי לשאר החובות הוא שבשאר החובות בעל החוב מקבל את נכסי הלווה ולוקח מהם מה שרוצה, אבל בחוב המשועבד ב"אפותיקי" החייב מייעד מראש קרקע או מטלטלין מסוימים לצורך הגביה של החוב המסוים.
רבו המחלוקות והדעות בעניין "אפותיקי". לפי חלק מהפוסקים תעשה הגביה של ה"אפותיקי" מהקרקע המיועדת, גם אם נמכרה בינתיים. לדעת אחרים רק במקרה שמכר החייב את כל נכסיו, גובה בעל החוב את הקרקע מהלקוחות. אם התנה החייב מראש במפורש שהחוב ייגבה מקרקע זו ולא משום קרקע אחרת, התנאי חל, ואפילו אם אבדה הקרקע (לדוגמה: שהוצפה מים) לא נשארה לבעל חוב אלא קרקע זו.
המונח המקביל ל"אפותיקי" במשפט הכללי הוא שעבוד מסוג "בטוחה".
משפט השוואתי

במשפט הישראלי חוקק מה שמכונה "שעבוד צף", או "שעבוד שוטף" על נכסי חברות, וכלשון החוק: ”שעבוד על כל נכסיה ומפעלה של החברה או על מקצתם אותה שעה, כפי מצבם מזמן לזמן, אך בכפוף לסמכותה של החברה ליצור שעבודים מיוחדים על נכסיה או על מקצתם”. אך החוק לא מתייחס ישירות לשעבוד צף על נכסיו של היחיד, וכיום הלכה למעשה המשפט הישראלי אינו מכיר בשעבוד צף על נכסי יחיד.
נידון זה עלה בעבר בפני בית המשפט העליון, שפסק כי ”לגבי יחיד, אין מקום לאימוץ מוסד השעבוד האקוויטבילי, כולל שעבוד צף”. גם ועדה מטעם משרד המשפטים בראשות פרופסור יהושע ויסמן שהתכנסה לצורך עניין זה, קבעה כי אין להטיל שעבוד צף על נכסי יחיד, ו"באין ביקוש ב'שוק' לשעבוד צף על נכסי יחיד, אין הצדקה לנקוט בהליכי חקיקה אשר מצריכים השקעת זמן ומאמץ מרובים, ותיקוני חקיקה מורכבים".
בהתאם לקביעות אלה פסק גם בית משפט השלום בירושלים כי על אף שבמשפט העברי קיים שעבוד צף על נכסי יחיד (וכלשון המשפט העברי "אחריות נכסים"), העדר ההוראה לכך בחוק מצביעה כי אין להכיר בשעבוד שכזה במסגרת החוק הישראלי. אולם לאחר ערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים, הפך בית המשפט המחוזי את פסקו של בית משפט השלום, ופסק נגד התקדים מבית המשפט העליון, בין השאר בהסתמך על דברי נשיא בית המשפט העליון לשעבר, משה לנדוי, שכתב: ”ייתכן שהחוק הקיים אצלנו מיושן במה שנוגע ליצירת שעבוד בנכסי דניידי, אבל לא בכוח בית המשפט הוא לחדש את פני החוק.” וכן בהסתמך על כך שהוועדה בראשות פרופסור ויסמן לא קבעה כי הדבר פסול, אלא כי אין די ביקוש כדי להתאמץ ולחוקק זאת. וכך כתב השופט נועם סולברג: ”...נמצא איפוא, כי הדין בישראל מכיר בשעבוד צף בדיני החברות. הדין שותק בקשר ליחיד. אך השתיקה איננה שלילה. ניתן להקיש מן החברה אל היחיד. שעבוד צף על נכסי יחיד, איננו בלתי-חוקי, לא בלתי-מוסרי, ולא סותר את תקנת הציבור, חרף קשיים יישומיים מסוימים שעליהם עמדנו לעיל.” בהתאם לחוות דעת זו נפסק בבית המשפט המחוזי פה אחד כי יש להכיר בשעבוד צף אודות נכסי יחיד - כמו במשפט העברי.
על פסק דין זה הוגש ערעור נוסף לבית המשפט העליון, שפסק ברוב קולות, השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ונגד דעת השופט סלים ג'ובראן, כי אין להחיל שעבוד צף על נכסי יחיד.
גם בשעבוד אודות נכסי חברות, שמוכר במשפט הישראלי בדומה למשפט העברי, קיים הבדל מהותי ועקרוני בין השיטות; במשפט העברי השעבוד הכללי חל מוּכְנִית, אוטומטית, על כל נכסי המתחייב, והוא השעבוד המקובל והנפוץ, ואילו שעבוד ספציפי מסוג "אפותיקי" הוא החריג. לעומת זאת במשפט הישראלי ההפך הוא נכון - שעבוד ספציפי מקובל ונפוץ יותר, בעוד ששעבוד כללי יכול לחול, אך אינו חל מעצמו ויש לסכם אודותיו במפורש.
קיימים כמה הבדלים נוספים בין שיטות המשפט: במשפט העברי שעבוד מותנה בכך שההתחייבות הייתה בשטר. בנוסף, במשפט העברי שעבוד חל רק על נכסים שיש להם אחריות - נדל"ן, ובמשפט הישראלי לא קיימת הבחנה כזאת. גם לגבי שעבוד של נכסים שעוד לא בידי החייב, נכסים ש"לא באו לעולם", במשפט העברי הדבר שנוי במחלוקת, בעוד במשפט הישראלי שעבוד חל גם על נכסים כאלה (בתנאי שסוכם כן בשעת ההתחייבות), בהתאם לגישה הכללית של המשפט הישראלי, הקובעת כי ניתן להקנות נכסים שעדיין אינם בעינם.
מקרים שבהם כן חל סוג של שעבוד על נכסי יחיד במשפט הכללי, תחת תנאים מסוימים, ניתן למצוא בשעבוד כבטוחה ובעכבון.
ראו גם

שעבוד צף
שעבוד (בטוחה)
עכבון
לקריאה נוספת

Berachyahu Lifshitz and Menachem Elon, "Lien", Encyclopaedia Judaica, 2nd ed., 2007, Vol. 12, pp. 812-817
איוואן מרקוס

אין תמונה חופשית
איוואן (ישראל) מרקוס (באנגלית: Ivan Marcus, נולד ב-1942) הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי. פרופסור להיסטוריה וללימודי דתות המופקד על הקתדרה להיסטוריה יהודית על שם פרדריק רוז באוניברסיטת ייל. הוא מתמחה בהיסטוריה יהודית של ימי הביניים ושל תחילת העידן המודרני, יחסי יהודים-נוצרים ויהודים בשטחי האסלאם.
קורות חיים

מרקוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר MHL ודוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא לימד בבית המדרש לרבנים באמריקה, שם כיהן כפרובוסט בין השנים 1991 ל-1994. הוא גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרינסטון. החל משנת 1994 הוא מלמד באוניברסיטת ייל. בין השנים 2004 ל-2008 היה ראש התוכנית של ייל ללימודי יהדות.
נשוי לג'ודית, רופאה, והם הורים לבן ובת.
מספריו

טקסי ילדות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1998; גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
Piety and Society: The Jewish Pietists of Medieval Germany, E. J. Brill, 1981
Rituals of Childhood: Jewish Culture and Acculturation in Medieval Europe, Yale University Press, 1996
The Jewish Life Cycle: Rites of Passage from Biblical to Modern Times, University of Washington Press, 2000
אוניברסיטת קים צ'אק לטכנולוגיה

| --- | --- |

 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־77 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 קואורדינטות:  39°00′10″N 125°44′47″E﻿ / ﻿39.002778°N 125.746389°E﻿ / 39.002778; 125.746389
 www.kut.edu.kp
 he
 
אוניברסיטת קים צ׳אק לטכנולוגיה (בקוריאנית: 김책공업종합대학; במקור: אוניברסיטת פיונגיאנג לטכנולוגיה) היא אוניברסיטה בקוריאה הצפונית, הממוקמת על גדות על גדות נהר טאדונג בפיונגיאנג, בירת המדינה.
האוניברסיטה קרויה על שמו של קים צ׳אק, גנרל ששירת בצבא קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה.
היסטוריה

הפקולטות האקדמיות המרכיבות כיום את אוניברסיטת קים צ׳אק לטכנולוגיה היו במקור חלק מאוניברסיטת קים איל-סונג, שהוקמה בשנת 1946. במהלך שנת 1948, שתיים מהפקולטות שפעלו באוניברסיטת קים איל-סונג (הפקולטה להנדסה והפקולטה להנדסת תחבורה) הופרדו לשם הקמתה של מכללת פיונגיאנג לטכנולוגיה.
בשנת 1951, במהלך מלחמת קוריאה, שם המכללה שונה למכללת קים צ׳אק לטכנולוגיה, לציון זכרו של הגנרל קים צ׳אק, שנהרג במהלך המלחמה.
במהלך שנת 1988, בעקבות הגידול ההדרגתי במספר הסטודנטים, המכללה התפתחה לאוניברסיטת קים צ׳אק לטכנולוגיה.
מחלקות האוניברסיטה

האוניברסיטה מורכבת מ-18 מחלקות (學部) וכ-80 תוכניות לימוד (學科), בהם לומדים כ-10,000 סטודנטים בהנחיית כ-2,000 אנשי סגל.
האוניברסיטה כוללת 10 מכוני מחקר וכן בית ספר מסונף לאוניברסיטה (博士院). באוניברסיטה ישנם 54 מעבדות וספרייה הכוללת כ-600,000 כרכים.
קמפוס האוניברסיטה משתרע על שטח כולל של כ-400,000 מ״ר.
ראו גם

חינוך בקוריאה הצפונית
הערות שוליים

↑  http://www.nti.org/learn/facilities/757/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7421 9734  LCCN: n2017053016  VIAF: 999150518471703650002   WorldCat (עם VIAF): 999150518471703650002