האימפריה הרומית
היסטוריה > משבר המאה ה-3 והקיסרים המאוחרים (235–395)

משבר המאה ה-3 הוא תקופה שבין השנים 235 ועד 284 בה הקיסרות הרומית התפוררה וכמעט התמוטטה. במהלך תקופה זו (49 שנים) התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס (ככל הנראה זן של אבעבועות שחורות), שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה, ולהגן על עצמה. משבר זה הסתיים עם עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס, ששלט משנת 284 ועד לשנת 305, בסדרה של רפורמות מרחיקות לכת ניסה דיוקלטינוס לפתור רבות מהבעיות החמורות שהטרידו את הקיסרות במהלך משבר זה.
למרות זאת, ביסודן הבעיות נשארו כשהיו וגרמו, בסופו של דבר, לחורבנה הסופי של הקיסרות. דיוקלטיאנוס סבר כי הקיסרות רחבת הידיים אינה ניתנת לשליטה ממוקד אחד, ולכן חילק את הקיסרות לשניים ויצר שני קיסרים שווים ששלטו תחת התואר אוגוסטוס. בעשות כן, יצר למעשה את מה שלימים יהפוך לקיסרות הרומית המערבית ולקיסרות הרומית המזרחית. בשנת 293 הסמכות השלטונית המשיכה וחולקה, כאשר כל אוגוסטוס לקח לעצמו "קיסר צעיר" שנקרא קיסר (Caesar) וזאת כדי ליצור קו של המשכיות לשלטון. רפורמה זו כוננה את מה שמכונה היום כטטררכיה (שלטון הארבעה). המעבר לתקופה זו מסמן את תחילת שלהי העת העתיקה.
הטטררכיה קרסה בפועל עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס, הראשון משושלת קונסטנטינוס, בשנת 306. חייליו של קונסטנטיוס הכריזו מיידית על בנו, קונסטנטינוס הגדול כאוגוסטוס. סדרה של מלחמות אזרחים פרצה, שהסתיימה לאחר שקונסטנטינוס הצליח לאחד את כל הקיסרות תחת שלטונו. קונסטנטינוס, נתן תוקף חוקי לדת הנוצרית באופן מוחלט באמצעות צו מילאנו.
בשנת 361 לאחר כמה עשורים של מלחמת אזרחים נוספת, הפך יוליאנוס הכופר לקיסר. צו הסובלנות, אותו הוציא בשנת 362 פקד על פתיחת המקדשים הפגאנים, ובנוסף, במה שהיה בעייתי הרבה יותר עבור הכנסייה הנוצרית, אישר את חזרתם של כמה בישופים נוצרים ששהו בגלות. בסופו של דבר חידש יוליאנוס את המלחמה נגד שאפור השני מלך האימפריה הסאסאנית, אך לאחר שלא הצליח לכבוש את הבירה קטסיפון, הוא נפצע פצעי מוות תוך כדי נסיגה לשטח הרומאי בשנת 363. לאחר מותו של יוליאנוס בחרו קציני הצבא את יוביאנוס לקיסר. עקב היות הצבא הרומי לכוד בגדה המזרחית של נהר הפרת, נאלץ יוביאנוס לכרות הסכם שלום בתנאים קשים עם הפרסים. בהסכם זה נאלץ יוביאנוס להעביר מחוזות רבים במזרח לידיהם של הפרסים, כדי שיוכל להעביר את חייליו בבטחה חזרה לשטחים הנמצאים בשליטה רומית. בניגוד לקודמו היה יוביאנוס נוצרי, וככזה החזיר את זכויות היתר של הנוצרים לקדמותן, לפני שמת בשנת 364.
לאחר מותו של יוביאנוס, נבחר ולנטיניאנוס הראשון, שהיה הראשון לשושלת ולנטיניוס, לאוגוסטוס, שבחר באחיו ואלנס לכהן עמו כקיסר שותף. בשנת 365, הצליח פרוקופיוס, בן דודו של הקיסר יוליאנוס, לשחד שני לגיונות, שהכריזו עליו כאוגוסטוס. מלחמה פרצה בין שני הקיסרים המזרחיים היריבים שנמשכה עד לתבוסתו של פרוקופיוס והוצאתו להורג בידי ואלנס בשנת 366, בשנת 367 הוכרז גרטיאנוס, בנו בן השמונה של ולנטיניוס, כקיסר בידי שני האחים. בשנת 375 הוביל ולנטיניוס הראשון את צבאו למסע מלחמה נגד הגרמאנים, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן. ירושת השלטון לא הלכה כמתוכנן, גרטיקוס היה נער בן 16 ומוכן לתפקיד הקיסר, אך החיילים בפאנוניה הכריזו על בנו הפעוט של ולנטיניוס מאשתו השנייה ואחיו למחצה של גרטינוס, כקיסר בשם ולנטיניאנוס השני, גרטינוס קיבל זאת בהסכמה שבשתיקה.
בינתיים, ניצבו בפני הקיסרות הרומית המזרחית בעיות משלה עם השבטים הגרמאנים. שבט גרמאני שנמלט מאדמותיו לשעבר וחיפש מפלט בשטחי הקיסרות המזרחית. ואלנס אישר להם להתיישב בגדה הדרומית של נהר הדנובה בשנת 376. אך לא חלף זמן רב והשבט הגרמאני התמרד נגד מארחיו הרומאיים, ובשנת 378 הוביל ואלנס בעצמו מסע מלחמה נגדם, מסע זה התברר כאסון עבור הרומאים. שני הצבאות נפגשו בקרבת העיר אדירנה של ימינו, אך ואלנס היה ככל הנראה בעל ביטחון מופרז בשל היתרון המספרי של כוחותיו על אויביו. ואלנס, להוט לקחת את כל התהילה לעצמו, הסתער לשדה המערכה, וב-9 באוגוסט 378, התרחש קרב אדריאנפוליס שתוצאותיו היו תבוסה מוחצת לרומאים, ומותו של הקיסר ואלנס.
ההיסטוריון בן התקופה, אמיאנוס מארקלינוס, העריך כי שני שלישים מהצבא הרומי אבדו בקרב. לקרב היו השלכות מרחיקות לכת, מאחר שחיילים ותיקים וקצונה יקרת ערך היו בין האבדות הכבדות, שהשאירו את הקיסרות עם בעיות במציאת הנהגה צבאית חלופית. גרטינוס היה עתה אחראי בפועל על כל הקיסרות. למרות זאת הוא חיפש אוגוסטוס שיחליפו בניהול הקיסרות המזרחית ובשנת 379 הוא בחר את תאודוסיוס הראשון.
תאודוסיוס, מייסדה של השושלת התאודוסית, הכריז על בנו בן החמש ארקדיוס כאוגוסטוס בשנת 383 בניסיון להבטיח המשכיות. הגנרל ההיספני קלטי, מגנוס מקסימוס, המוצב בפרובינקיה בריטניה, שהוכרז כאוגוסטוס בידי חייליו בשנת 383, מרד בגרטינוס בשעה שפלש לגאליה. גרטינוס נמלט, אך נרצח בזמן מנוסתו. בעקבות מותו של גרטינוס, היה על מקסימוס להתייחס לולנטיניוס השני, שהיה באותו הזמן בן 12, כאוגוסטוס הבכיר (הוותיק). מקסימוס נכנס במהרה למשא ומתן עם ולנטיניוס השני ועם תאודוסיוס, בניסיון לזכות בהכרתם הרשמית, אך למרות ניסיונותיו משא ומתן זה לא נשא פרי. בשנת 388 יצא תאודוסיוס למסע מלחמה מערבה והשיג ניצחון מכריע נגד צבאו של מקסימוס, שנתפס והוצא להורג. בשנת 392 נרצח ולנטיניוס השני, וזמן קצר לאחר מכן מינה הגנרל הפרנקי ארבוקסט את פלביוס אאוגניוס כקיסר.
מכל מקום, הקיסר תאודוסיוס הראשון סירב להכיר באאוגניוס כקיסר ופלש לקיסרות הרומית המערבית, בשנת 394 נפגשו הצבאות על גדת הנהר פריגידוס שלמרגלות האלפים, הגורם לניצחון היה נטישת חלק מצבאו לשעבר של מקסימוס וחבירתו לצבאו של תאודוסיוס, בעקבות ניצחונו המכריע של תאודוסיוס התאבד ארבוגסט ועוד באותו היום הוצא גם אאוגניוס להורג. וכך איחד תאודוסיוס שוב את הקיסרות הרומית לישות אחת תחת שלטונו. תאודוסיוס הראשון היה הקיסר האחרון ששלט על הקיסרות כולה. כקיסר הוא הפך את הדת הנוצרית לדת הרשמית בקיסרות. לאחר מותו בשנת 395, הוא הוריש לשני בניו, האחים למחצה, הונוריוס וארקדיוס את הקיסרות שחולקה בפעם האחרונה. במהלך המאה ה-5 המשיכו לשלוט בקיסרות הרומית שני קיסרים נפרדים שישבו על שני מוקדי כוח שונים, ועל אף שהרומאים המזרחיים החשיבו את עצמם כרומאים לכל דבר. שני חלקי הקיסרות היו תרבותית, היסטורית, אף אם לא מדינית, מדינה אחת רק להלכה בלבד.