stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדיניות הקיצוב
רקע

ההחלטה על הנהגת מדיניות הקיצוב נתקבלה בישיבתה הראשונה של הממשלה הנבחרת הראשונה ב-26 באפריל 1949. לשם ביצוע המדיניות הוקם משרד מיוחד - משרד האספקה והקיצוב, ולתפקיד השר הממונה מונה דב יוסף (ברנרד ג'וזף) שזוהה עם תפקידו זה במשך שנים רבות. בין השאר נבחר יוסף בשל הצלחתו להסדיר חלוקת מצרכים כמושל הצבאי של ירושלים בזמן המצור עליה במלחמת העצמאות. מאוחר יותר ב-26 באפריל 1949 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון לכנסת על הנהגת המדיניות כהוראת שעה הנובעת מכורח המציאות.
הסיבה המרכזית להנהגת הצנע היא קליטת העלייה ההמונית - ישראל שאפה לקלוט מיד עם הקמתה כמות חסרת תקדים של עולים חדשים. עולים אלו הגיעו לרוב בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה לאחר השואה, ובין אם ממדינות ערב ששליטיהן לא איפשרו את מכירת או לקיחת הרכוש. באותה תקופה התנהלה גם מלחמת העצמאות שעלתה כסף רב. בשל היותה של ישראל צעירה מאוד לא הייתה הכנה למצב כזה ולא היו יתרות מטבע חוץ. היה חשש שאם לא תונהג מדיניות הקיצוב יעלו המחירים של מוצרי המזון ומצרכים אחרים על בסיס המשוואה של היצע וביקוש - כמות הטובין קטנה מאוד בשל המחסור במט"ח בעוד שהדרישה לו גבוהה. כך המחירים עלולים לעלות; מי שתשג ידו יוכל לקנות ולאכול או להתלבש, ומי שלא - ירעב. אם כן הרציונל המרכזי מאחורי מדיניות הצנע היה לקבוע רף מחירים נמוך כדי לאפשר אספקה סדירה של מזון לכל ובכלל זה בפרט העולים הלא מבוססים. בתקופה המדוברת הייתה סכנת הרעב מוחשית בשל מלחמת העולם השנייה, שנסתיימה שנים ספורות קודם לכן.
שיקול נוסף היוותה בעיית האינפלציה החריפה (ראו המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה) ועליית מדד יוקר המחיה באחוזים גבוהים. אחת המטרות החשובות ביותר הייתה הורדת המדד.
להנהגת הצנע יש גם פן אידאולוגי-סוציאליסטי. בהנהגת המדינה עמדה באותה העת מפא"י כמפלגה הגדולה ביותר, שהייתה מפלגת שמאל סוציאליסטית. בבסיס הסוציאליזם עומדת השאיפה לשוויון בין כל אזרחי המדינה. מעבר לפחד המוחשי שהעולים ירעבו, היה פחד מוחשי אף יותר שייווצרו בארץ פערים אדירים על בסיס כלכלי.
לכך יש גם להוסיף את העובדה שהצנע לא היה המצאה ישראלית, מדיניות מסוג זה מקובלת בעולם. הממשלה החליטה לאמץ מדיניות כלכלית שהונהגה שנים לא רבות קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל והייתה נפוצה אף לאחריה במדינות אירופה. לכך יש גם להוסיף את התפתחות התפיסה של "מדינת רווחה", באותה עת. תפיסה זאת טענה שלכל שלטון אחריות לדאוג לרווחתם הכלכלית של אזרחיו.
בתקופה מסוימת החלו להשתמש בשיטה זו גם לרהיטים.
ההקצבה היומית לנפש

ההקצבה היומית לנפש נקבעה על ידי מומחה אמריקני לתזונה (ביחד עם ועדת רופאים אשר מונתה לכך על ידי דב יוסף), וכללה: לחם אחיד 360 גרם, 60 גרם תירס, 58 גרם סוכר, 60 גרם קמח, 17 גרם אורז, 20 גרם קטניות, 20 גרם מרגרינה, 8 גרם אטריות, 200 גרם גבינה רזה, 600 גרם בצל ו-5 גרם ביסקוויט. הקצבת הבשר הייתה 750 גרם לנפש לחודש, תפוחי האדמה - 3.5 קילו לחודש.
כמו כן, חולקו כמויות משתנות של ביצים (לפעמים באבקת ביצים), סבון כביסה, סבון לרחצה, שוקולד, דגים מלוחים (דג הפילה), אבקת חלב, ריבה, חמאה ועוד. התפריט התאפיין בתחליפים רבים למוצרים יקרים (כגון תחליף לקפה שנעשה מעולש), וחסר בעיקר שני מוצרי יסוד מרכזיים — חלב וביצים, שהגיעו בכמויות קצובות, ועל פי רוב באבקות. מסופר שהשר דב יוסף שמע על ביצת קולומבוס, ומיד שאל אם אפשר לקבל אותה באבקה.
לא היה מדובר בתבנית כוללת לכל האזרחים, התבנית הותאמה לגיל ולמצב האזרח. כך, למשל, נשים הרות זכו לתוספת בבשר ובגבינה צהובה, ותינוקות זכו לתוספת סוכר וקורנפלור.
בזכות ההקצבה הצליחה המדינה לשמור על מחירים נמוכים יחסית לכל המוצרים, הן במזון, הן בהנעלה, הן בהלבשה והן בכלי הבית. בנוסף, דאגה הממשלה שהמחירים יהיו אחידים בכל הארץ בלי תלות במרחקי ההובלה. מדיניות זו של מחירים אחידים נשמרה שנים רבות לאחר תום תקופת הצנע.
על מנת לוודא שכל אזרח או תושב יקבל את ההקצבה המגיעה לו חולקו לציבור פנקסי "נקודות" בהם היו תלושים למוצרים ומצרכים שונים. תעודת הזהות של כל אזרח הוחתמה בחותמת מתאימה כך שלא יוכל לקבל שני פנקסי קיצוב. עם קבלת הטובין היה הסוחר גוזר מתוך הפנקס את התלושים המתאימים ומוסר אותם לסיטונאי על מנת לקבל הקצבה חדשה.
בשל המחסור בבשר בארץ, נוסד ענף הברחות מטעם גורמי המדינה, שאיתר בעלי עדרים מהמדינות שסביב ישראל שהיו מעוניינים למכור את עדריהם, ובעזרת אנשי קשר תיאם מעבר עדרים בנקודות גבול לתוך ישראל. פעולה זו השתלבה במערך המודיעין הישראלי, כאשר סייענים היו מעורבים בהברחות (חלקם אף קיבל זיכיונות להברחות מאזור מסוים), וקיבלו דמי תיווך על פעולותיהם.
"לכל"

באפריל 1949 הוחלט על הרחבת הקיצוב גם לפריטי הלבשה וריהוט. הצו הורחב ביולי 1950. הוגדרו בגדים מסוימים (לבנים, מכנסיים, חולצות, גרבי ניילון, שמלות, נעליים וכדומה) שיוצרו מבדים זולים ומכמות קטנה יחסית של בד (ללא תוספות, קישוטים ונפח מיותר) שחולקו לפי נקודות. ביגוד זה נקרא "טקסטיל לכל" ויוצר על ידי מפעלים ישראליים כגון "לודז'יה", "גוטקס" ו"אתא".
כמו כן יוצרו גם רהיטי "לכל" ובניהם ארוניות, מיטות, שולחנות וספריות מעץ פשוט וכלי בית בסיסיים ובכללם מגבות וסדינים. בעוד שהביגוד היה באיכות ירודה, הריהוט היה מאיכות סבירה ואף טובה ושרד זמן רב, על אף שלא היה נאה למראה היה פונקציונלי ביותר.
אופנת הביגוד והריהוט של שנות החמישים הושפעה מאוד מההיצע של "לכל" שסיפקה חזות אחידה לרוב היישוב.
שמלת "לכל" מבד ג'רסי בצבע בז' בתצוגת אופנה של התאחדות התעשיינים בישראל, 1949
שמלת "לכל", 1949
רהיטי הצנע, 1950
נעלי "לכל" בחנות הנעליים מיקולינסקי, רחוב אלנבי בתל אביב, 1949
תגובת הציבור

בהתחלה היה הציבור מאוחד יחסית בתמיכתו בצנע, ונראה היה כי הוא נתפס ככורח המציאות אל מול גלי העלייה והמלחמה. במשך הזמן הלכה וגברה התנגדות הציבור, וגם באוצר התגבשה הבנה שהצנע בצורתו הנוכחית אינו יעיל, וזאת בשל מספר סיבות:
החיים במדינה "התנרמלו", מלחמת העצמאות הסתיימה והחלו להתפתח חיים נורמטיביים. הפחד מרעב ומהתמוטטות המדינה שהביאו להנהגת הצנע, היו נראים כעת רחוקים יותר. כל אלה הביאו להרגשה בציבור שאין נחיצות של ממש בצנע.
המעמד המבוסס היה בעל כסף רב ששכב ללא שימוש בעוד שהם וילדיהם נאלצו להסתפק במזון קצוב ומועט יחסית.
החלו להתקבץ תלונות נגד התלות הלא-נעימה בפנקסים, כנגד הבירוקרטיה הגוברת ועל כך שהאוכל לא הותאם לטעם האזרחים.
בשיא המרירות הציבורית, ביולי 1950, הורחב הקיצוב גם למוצרי הנעלה והלבשה. הרחבת הקיצוב, דווקא בתקופה שבו ההתנגדות לו עלתה, הגבירה את הכעס הציבורי ושימשה כזרז לביטול המדיניות בהמשך. באוגוסט 1950, הסוחרים הפרטיים הכריזו על שביתה, בכנסת הועלתה הצעת אי-אמון והוחלט על הקמת ועדה ציבורית לבדיקת העניין.
הצנע נתפס בעיני הציבור כחדירה גסה לפרטיות: הממשלה החליטה עבור אזרחיה מה יאכלו ולאזרחים הייתה תלות יומיומית בשלטון. גם החיפושים שערכו הפקחים על־מנת להילחם בשוק השחור היו מאוד פולשניים וכללו חיפוש בתיקים, עצירת מכוניות בכניסה לערים הגדולות ומעקב יום יומי אחרי תנועות האזרחים. החדירה הזו הייתה בלתי נסבלת לרבים מהאזרחים.
מעבר לקיומו של שוק שחור, התקיים גם "שוק אפור" — חלק מהעולים, שלשם קיומם הונהג הצנע, נהגו לשבת בתחנות האוטובוסים ומכרו את תלושי המזון שהיו מיועדים עבורם. הציבור לא הבין מדוע עליו לסבול לטובת העולים בעוד שאלו, כביכול לא צריכים את מזונם ממש כ"אוכל נפש".
פיקוח ו"השוק השחור"

לשם ביצוע התוכנית היה צורך במנגנון אכיפה ופיקוח, פקחי המשרד לאספקה וקיצוב הקימו מחסומי ביקורת, חיפשו בכלי נוסעי אוטובוסים ומכוניות, פעלו על סמך הלשנות וניסו, ככל יכולתם, לאכוף את קיום משטר הצנע.
בשנתיים הראשונות שיתף הציבור פעולה עם המשרד והפקחים, אולם לאט לאט נמוג שיתוף פעולה זה והציבור עבר להגן על העבריינים מאחר שאלו תרמו לרווחתו.
בידי הציבור הייתה מצויה כמות גדולה של אמצעי תשלום (כסף נזיל) שהלך ונצבר עם הזמן, הגידול באמצעי התשלום לא לווה בגידול מקביל באמצעי הצריכה. במילים אחרות - לציבור היה כסף, צורך להשתמש בו לשם קניית מזון ומוצרי צריכה, אבל לא הייתה לו יכולת לממש את הצורך ולהשתמש בכסף בשל הצנע. המצב הזה הוליד למעשה את השוק השחור, שבו יכלו האזרחים להשתמש בכסף ולרכוש בצורה לא חוקית את מוצרי המזון המוקצבים.
השוק השחור הפך ונהיה מרכזי ורווח בקרב כלל האזרחים, זאת על אף הפעלת מנגנון פיקוח משומן שעצר אוטובוסים לביקורת ובדק תיקים של עוברים ושבים. היו גם מאמצים הסברתיים אדירים אליהם הצטרף בן-גוריון שטען בנאום ששודר ברדיו כי השוק השחור משמש מקור ועידוד לגנבות, מערער את היסודות המוסריים הציבוריים ובעיקר מעמיד בסכנה את קיום המשק. בן-גוריון אף הקים את "המטה למלחמה בשוק השחור" בו היה חבר גם הוא עצמו. מרדכי נאור מציין כי עד פברואר 1950 נפתחו כ-5,000 תיקים במשטרה כנגד אזרחים שהיו מעורבים בשוק השחור.
מדיניות הצנע הביאה גם לחשדות של שחיתות. במאי 1952 נעצר יקיר מנדלסון, מנהל המשק במשרד המסחר והתעשייה, בחשד לגנבת נקודות הלבשה. מ. ציוני, פקיד של אגף האספקה במשרד המסחר והתעשייה נעצר בחשד לגנבת רישיונות להובלת בשר. ב־1953 נחשף ניסיון הברחת מזון במסווה של חבילות מזון שנשלחו מבני משפחה מחוץ לישראל, במטרה למוכרו בשוק השחור.
הרקע להקלת הצנע

החל מסוף 1950 החלה להחלש מדיניות הצנע. בצעד סמלי בוטל בתחילה משרד האספקה והקיצוב, וסמכויותיו הועברו לידי משרדים ממשלתיים שונים. משרד האספקה והקיצוב מעבר לסמכויותיו (שלא בוטלו כאמור) היה סמל לחדירה לחיים הפרטיים וזוהה כגוף המכביד על חיי האזרחים. דן גלעדי, חוקר התקופה טוען ש"צעד זה נתן ביטוי לנטייה להסיט את הדגש מפיקוח וקיצוב לייצור". ישנן כמה סיבות ישירות להגמשת המדיניות:
הבחירות לעיריות ולרשויות המקומיות - לדעת הקהל הציבורית כנגד הצנע ניתן ביטוי ראשון בבחירות המקומיות לעיריות ולרשויות המקומיות שנערכו ב-14 בנובמבר 1950. על אף היותן של הבחירות מקומיות הן עמדו בסימן המאבק על הצנע. מפא"י מפלגת השלטון זוהתה עמו, והציונים הכלליים תחת סיסמתם "תנו לחיות בארץ הזו" והאידאולוגיה הימנית ליברלית שאפיינה אותם, ביקשו לבטל אותו. בעקבות הקולות הגואים בציבור היה ברור למפא"י שהיא תזכה לפחות אחוזי תמיכה אך תוצאות האמת הממו אותה בחריפותן. בבחירות זכתה אמנם מפא"י אך הציונים הכלליים היו מאחוריה בהפרש זעום של 3% כאשר ערים מרכזיות עברו לידי ראשי ערים מתנועה זו. אף על פי שהבחירות לא כללו את כל תושבי ישראל אלא רק את תושבי היישובים העירוניים והיה בהן יתרון מובנה לציונים הכלליים, שכן לא השתתפו בהם תושבי הקיבוצים והמושבים הסוציאליסטים, הייתה להן השפעה מהותית על המשך מדיניות הצנע. הבחירות הובילו לכמה הבנות יסוד בתוך מפא"י שעמדה בראש המוסדות היהודיים ציונים כבר שנים רבות. הראשונה והמרכזית היא שאם מפא"י חפצה להמשיך ולהיות מפלגת שלטון עליה לבטל או להגמיש את הצנע שפוגע בה אלקטורלית. הבחירות הביאו לידי הרגשה שהרכב הכנסת שנבחרה בינואר 1949 כבר לא משקף נאמנה את הדעות הרווחות בציבור. משה שרת הודה בתזכיר שכתב לפני הבחירות לכנסת השנייה (שנערכו ביולי 1951) שבהקדמתן היה לבחירות המקומיות תפקיד מרכזי.
הסכנה שבשוק השחור - השוק השחור היה בעייתי ביותר, בראש ובראשונה מכיוון שפגע במדיניות הצנע והעיב על הישגיה. למעשה לא התקיים באמת הפיקוח על המזון: בשוק השחור ניתן היה להשיג הכל. מעבר לכך כאשר השוק השחור הפך לתופעה רווחת כל כך, בקרב כלל הציבור השימוש בו לא נתפס כעבירה על החוק. החוק הפך בגדר "המלצה" בלבד, והיה חשש שמדובר בפרצה שהמדינה לא תוכל לעמוד בה, ועד מהרה היחס לחוק זה יהפוך ליחס לחוקים נוספים ותיפגע ריבונותה של המדינה. מבחינות רבות היה הצנע תקנה שהציבור לא יכול לעמוד בה ולא היה מנוס מלבטל אותה.
הבירוקרטיה - סביב מדיניות הקיצוב נוצרה מערכת ביורוקרטית עבה ומטרידה למדי. בין השאר החלה להיווצר "תופעת התורים" - תורי ענק שליוו את התהליך כולו החל מקבלת התלושים ועד לרכישת המזון.
גורמים חיצוניים - מלחמת קוריאה העלתה את מחירי מוצרי הגלם בעולם. בארץ לא הועלו המחירים בשל מדיניות ייצוב שער החליפין שהונהגה במדינה החל מראשיתה. מצב זה של פער מחירים עמוק לא יכול היה להימשך הרבה זמן.
ביטול הצנע

הצנע הוגמש בהדרגה בעיקר לאור המדיניות הכלכלית החדשה ועליות המחירים המסיביות שנלוו אליה. ב-1953 אחרי שהסכם השילומים מ-1952 הזרים למדינה עתודות מט"ח, בוטלו חלק מההגבלות אבל השימוש בפנקסי התלושים נשאר בשימוש יומי. אחרי מבצע קדש (1956) צומצם הפיקוח לכלול 15 מוצרים בלבד. משטר הצנע בוטל סופית ב-1959, כששר המסחר והתעשייה פנחס ספיר הודיע על קץ מדיניות הקיצוב גם מבחינה פורמלית.
מורשת

הצנע התעצב בתודעה הישראלית ככישלון, כתקופה של רעב ומשבר. ההתערבות הגסה בחיי האזרחים כמו גם תופעות שליליות רבות גרמו גם הם לשלילתו של הצנע. עם זאת, דרישת הבסיס שבשלה הונהג הצנע הייתה אספקה של מזון לכלל האוכלוסייה, משימה שבה עמד בהצלחה. כמו כן גדל התל"ג באחוזים רבים, ירד מדד המחירים לצרכן ונוצרה התשתית לקליטת עלייה. לובה אליאב היטיב לבטא זאת בספרו "40 שנה לתחילת העלייה הגדולה" באומרו "דור שלם קילל את דב יוסף, אף על פי שפעולתו הייתה אחד ההישגים הגדולים ביותר של תקופת הקליטה". על הצנע נכתב לא רק בספרות המקצועית אלא גם כספרות יפה: אחד מהמפורסמים שבספרים אלה הוא ספרו של יצחק נוי גבעת האיריסים השחורים, שבכריכתו האחורית אף מופיע דף תלושי מזון. בשפת היום יום בישראל הפך הביטוי "תקופת הצנע" לביטוי גנאי, בדרך כלל לדבר ישן ולא מודרני.
האבסורד והכיעור שנוצרו עם היווצרות השוק השחור בוטאו בתרבות, ומהמפורסמים הם השיר "השוק השחור" של ישראל יצחקי.
ראו גם

תקופת המחסור בחשמל
לקריאה נוספת

דן גלעדי, מצנע לצמיחה כלכלית. בתוך "ישראל בעשור הראשון" (יחידה חמישית). הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2002.
אורית רוזין, חובת האהבה הקשה, עם עובד 2008
משה ורד, החברה הישראלית בצנע: 1950-1949, הוצאת המחבר, 2013.
טליה דיסקין, "צנע על כל שעל" : משטר הקיצוב בעיתונות הילדים במדינת ישראל בראשיתה, זמנים: רבעון להיסטוריה 141 (2019) 76-93
הערות שוליים

↑  ראובן אלקלעי, מלון עברי שלם, כרך 3, הוצאת גליל, 1994
↑  דיוויד סלע, מעכשיו הכל קצוב: הוכרז משטר צנע בארץ, באתר ישראל היום, 25 באפריל 2019
↑  מיקי גרינפלד, האיש שהציל את מדינת ישראל - ושילם את המחיר, באתר כלכליסט, 20 במאי 2018
↑  דיוויד סלע, הודעות משרד הקיצוב, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2019
↑  הלל כהן, ערבים טובים, הוצאת עברית 2006, עמ' 41
↑  ד"ר אורית רוזין, חובת האהבה הקשה, עם עובד 2008
↑  מאות חנויות מעורבות בענין הנקודות המזוייפות, דבר, 5 במאי 1952
↑  נתגלתה רשת מבריחי חבילות מזון על שמות בדויים, הצופה, 8 באפריל 1953
↑   ישראל יצחקי - השוק השחור, שיר בערוץ "מקולית", באתר יוטיוב (אורך: 04:11)
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
תור למצרכי מזון בקיצוב, תל אביב, 1954
חלוקת פנקסי תלושי מזון במכולת בישראל, 1949
קיצוב בעליה או קיצוב בהלבשה- כרזה
כרזת פרסומת למוצרי "לכל"
מערכון על הצנע בתיאטרון לי-לה-לו, 1949
שלט "צנע" בחנות לאביזרי מטבח בתל אביב. שנת 1949
אילן בירן

אילן בירן (נולד ב-3 באוקטובר 1946) הוא איש צבא ומנהל ישראלי, כיהן כאלוף בצה"ל, ומאז שחרורו ממלא תפקידים בכירים במגזר העסקי והציבורי.
שירותו בצה"ל

בירן נולד וגדל בקריית חיים ולמד בבית הספר תיכון קריית חיים. בירן הוא אחיו של שמריהו בירן, שהיה ראש עיריית עכו. בירן היה חבר בגרעין נח"ל, אולם עם גיוסו לצה"ל ב-1964 עזב את הגרעין והתנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר בירן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. במהלך מלחמת ששת הימים (1967) שימש כסמ"פ (סגן מפקד פלוגה) של פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולחם בחזית ירדן. לאחר המלחמה ביקש להשתחרר אך שוכנע להמשיך בשירות כקצין בחטיבת גולני; במהלך מלחמת ההתשה היה מ"פ וקמב"ץ (קצין מבצעים) חטיבתי. במלחמת יום הכיפורים (1973) לחם בירן כסמג"ד (סגן מפקד גדוד) גדוד 13 בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 13, עליו פיקד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. במהלך הלחימה נפצע בירן בראשו, לאחר שהחלים השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. שירת כראש לשכת הרמטכ"ל מוטה גור ורפאל איתן, ב-1979 מונה למפקד חטיבת גולני בדרגת אל"ם, ופיקד על כוחות החטיבה במבצע מוביל.
בשנת 1982 מונה לפקד על בית הספר לקצינים (בה"ד 1), בשנת 1984 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לפקד על אוגדה 78 המשוריינת, וב-1985 מונה לפקד על עוצבת הגליל (אוגמ"ר 91). בשנת 1987 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל. ב-13 בינואר 1989 הועלה בירן לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות (אג"א, מקביל לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל שקיים כיום) במטכ"ל. באפריל 1994 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתקופה זו תכנן הפיקוד את הסכם אוסלו ב' והוציאו לפועל.
תפקידיו הציבוריים

ב-1996 פרש בירן מצה"ל ומונה ליו"ר דירקטוריון בתי זיקוק לנפט. כמה חודשים לאחר מינויו זה נקרא על ידי שר הביטחון לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון, תפקיד אותו מילא עד שנת 1999. במסגרת תפקידו זה היה אחראי על ניהול התקציב, על מיסוד תוכניות רב-שנתיות  והובלת התעשיות הביטחוניות להגדלה משמעותית של היצוא ותוכניות הבראה.
בשנת 1999, עם פרישתו ממשרד הביטחון וסיום 35 שנות שירות במערכת הביטחון, מונה למנכ"ל חברת בזק החברה הישראלית לתקשורת. במסגרת תפקידו זה הוביל וגיבש לראשונה את האסטרטגיה התאגידית של קבוצת בזק, הביא לשינוי המבנה הארגוני ולייעולו וקידם את החברה בהתמודדותה אל מול תהליכי ההפרטה והתחרותיות בשוק התקשורת. בתקופת כהונתו כמנכ"ל החברה עמד מחזורה השנתי של חב' בזק על למעלה ממיליארד דולר עם 8,500 עובדים ומחזור הקבוצה כולו עמד על מחזור שנתי של למעלה משני מיליארד דולר עם 16,000 עובדים. במאי 2003 התפטר בירן מתפקידו.
בין השנים 2004–2006 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת yes ובשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון מנועי בית שמש ושימש בתפקיד עד יוני 2007.
במקביל, כיהן כדירקטור במספר חברות ובהן: דלתא שלוש, התעשייה האווירית לישראל, נטפים, בנק מסד, אתגר-קרן הון סיכון וכן יועץ ל-AL-CIELO ויו"ר מיזם CENTICAL.
ביוני 2007 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בין השנים 2001–2011 כיהן כמתאם נושא השבויים והנעדרים מטעם ראש הממשלה.
כיהן כתשע שנים כדירקטור בבנק דיסקונט.
כיום מכהן כיו"ר חברת מלודאה MELODEA Bio Based Solutions.
דירקטור בחברת איתמר מדיקל.
אילן בירן פעיל גם בתחומים ממלכתיים-ציבוריים.
הוא משמש בהתנדבות כיו"ר הוועד המנהל – המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בנוסף, הוא משמש כחבר בוועד הפעולה המלווה את בית הספר רוגוזין בתל אביב, וחבר בצוות ההנהלה של כנס הרצליה במרכז הבין תחומי.
בירן מתגורר בתל אביב.
לקריאה נוספת

שמעון גולן, טילים על ישראל, הוצאת צה"ל/ המחלקה להיסטוריה, משרד הביטחון ומודן, 2020.
הערות שוליים

↑  מירית פנחס, התיכונים בקריות: תעודת זהות והתחדשות, באתר mynet‏, 30 באוגוסט 2015
↑  על אזרחי עם אילן בירן, גלי צה"ל, 15 בספטמבר 2012
↑  אלישיב שמשי, ולא אשוב עד כלותם, הוצאת משרד הביטחון, 2005, פרק שישי: מוצבים איתנים, סרן גבי אופיר - מ"פ חי"ר בקרב הגנה, עמוד 65.
↑  עמיר רפפורט, גולנצ'יק, באתר nrg‏, 28 בינואר 2004.
↑  אביחי בקר, סעיף אמינות, מעריב מוסף סופשבוע, ‏ 22.12.1995, עמודים 50–54, 55, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אורי מנוס, המלחמה של מת"פ הצפון, באתר "תמיד תותחן", ‏ 11.07.2013.
↑  אביחי בקר, אייזן פטון, הארץ, ‏ 10 בספטמבר 1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמוד 15.
↑  אביחי בקר, קפץ לבתי זיקוק, מעריב, ‏ 24.09.1996, עמוד 5.
↑  הדר חורש, מנכ"ל בזק אילן בירן התפטר; "לא ניתן להפריט את החברה בשוק הישראלי", באתר הארץ, 28 במאי 2003
↑  אפי לנדאו, ‏התפטר מנכ"ל בזק, אילן בירן; "מיציתי את עצמי בתפקיד", באתר גלובס, 27 במאי 2003
↑  שרית מנחם כרמי, אילן בירן התפטר מתפקיד יו"ר דירקטוריון מנועי בית שמש, באתר TheMarker‏, 10 ביוני 2007
↑  גתית פנקס, דירקטוריון נוסף מעוניין באילן בירן: ימונה כדירקטור בחברת דלתא 3 הישראלית, באתר TheMarker‏, 9 בנובמבר 2003
↑  מיכל יושאי, ‏אילן בירן, לשעבר מנכ"ל משרד הביטחון ומנכ"ל בזק, מונה ליו"ר הדירקטוריון של רפא"ל, באתר גלובס, 11 ביוני 2007
↑  ברק רביד, הפרס למידן: ימונה לאחראי נושא השבויים והנעדרים, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309527305171  ISNI: 0000 0000 7097 651X  VIAF: 98464332   WorldCat (עם VIAF): 98464332
דיסקית פייסטוס

| --- | --- |

 פרטי הממצא
 חומרים:  חרסית 
 רוחב:  16 ס״מ 
 גובה:  2.1 ס״מ 
 תוכן הממצא
 כתב:  Phaistos Disc 
 יצירת הממצא
 תאריך יצירה:  1700 לפנה״ס? 
 תרבות:  התרבות המינואית 
 פרטי האתר והחפירה
 תאריך גילוי:  1908 
 מיקום אתר:  palace of Phaistos 
 קואורדינטות:  35°03′06″N 24°48′54″E﻿ / ﻿35.051681°N 24.814889°E﻿ / 35.051681; 24.814889 
 פרטי הממצא כיום
 אוסף:  המוזיאון הארכאולוגי של הרקליון 
 מיקום נוכחי:  המוזיאון הארכאולוגי של הרקליון 
 מזהה קטלוגי:  ΑΕ 1358 
 
דיסקית פייסטוס צד א'
דיסקית פייסטוס צד ב'
דסקית פייסטוס היא ממצא ארכאולוגי מהארמון המינואי הישן של פייסטוס (אנ'), באי היווני, כרתים. הדסקית, עשויה חומר עם כתובת משני צדיה, נמצאה בנסיבות לא וודאיות בחפירות שנוהלו על ידי הארכאולוג האיטלקי לואיג'י פרנייה (אנ') בשנת 1908. הדסקית מתוארכת לתקופת הברונזה, מהמחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה. היא אחד הממצאים המפורסמים ביותר בזכות הייחוד שלה, ומהווה את אחת התעלומות של הארכאולוגיה. לא ידוע בוודאות מה היה ייעודה, באיזו שפה נכתבה ומה פרושה. בעוד שמומחים רבים טוענים שדסקית הפייסטוס היא חפץ אותנטי של הציוויליזציה המינואית, יש עדיין הרבה שאלות וחוסר ודאות סביב מקורה והאותנטיות שלה.
הדסקית משמשת כאייקון לאומי יווני, וכאטרקציה מרכזית במוזיאון הארכאולוגי של הרקליון שמרתקת את החוקרים ואת הציבור כאחד.
תיאור

הדסקית עשויה מחומר עדין (טרקוטה), בקוטר של 15.8 עד 16.5 ס"מ ובעובי של 1.6 עד 2.1 ס"מ. על שני צדדיה מוטבעת כתובת בספירלה מהשפה למרכז. ישנם 242 תווים (אחד פגום), הכוללים 45 סימנים ייחודיים בתדירות משתנה - סימנים שהוטבעו עם תבליט או חותמת (מתכת) לפני שרפה מכוונת (ככל הנראה) של הדסקית. מלבדם ישנם עוד שני סימנים חרוטים – מעין קו נטוי.
הסימנים המוטבעים דומים למושגים ומצבים המתאימים לסביבה ים תיכונית והם ממחישים דימויים חזותיים מחיי היום יום באותה תקופה - כלי עבודה, צמחים, בעלי חיים ודמויות אנוש במצבים שונים. עשרה סימנים מופיעים רק פעם אחת, ואילו שניים 19 פעמים. סביר להניח שכתב זה כלל עוד סימנים מלבד אלה שמופיעים בדסקית. ניתוח סטטיסטי מצביע על לפחות עשרה סמלים נוספים.
הכתובת עוקבת אחר ספירלה שנחרטה ברשלנות בחרט, התווים מופרדים בקווים אנכיים (אף הם חרוטים) ל-31 חלקים קצרים בצד אחד ו-30 בצד השני, המכילים 2–7 תווים בכל מקטע. סביר להניח שקטעים אלו מייצגים מילים.
הכתובת

מספר ההצעות לזיהוי השפה ולפיענוח הכתובת הוא עצום והן פונות לכל הכיוונים האפשריים והדמיוניים. השפה המוצעת לרוב היא פרוטו-יוונית. השונות בין ההצעות רבה עד כי פרשנות אחת פוסלת את האחרת. מאז שנמצאה הדסקית לא נמצאו כתובות אחרות בכתב זה, עובדה המקשה על פיענוח הכתובת.
אמנם הכתב טרם פוענח בוודאות, אך מזהים בו כמה סמנים הדומים לאלה שנמצאו בכתב הליניארי A וכן גם בליניארי B, שני כתבים מינואים עתיקים. (הכתובת דומה יותר לליניארי A שעדיין לא פוענח). סימנים אחרים דומים להירוגליפים שנמצאו באתרים אנטוליים או מצריים עתיקים.
משמעותם של הסמלים נתונה לוויכוח בקרב חוקרים הן מבחינת מה כל סמל מייצג מילולית והן מבחינת המשמעות הלשונית שלהם. כיוון שכל מערכות הכתיבה הידועות שייכות לאחת משלוש קטגוריות: פיקטוגרפיות, הברות ואלפבית, נטען כי מספר הסמלים השונים בדסקית קטן מכדי להיות חלק ממערכת פיקטוגרפית גרידא ורבים מכדי להיות כתב אלפביתי. על כן, סביר להניח שכל סמל הוא הברה וכל קבוצת סמלים היא מילה. יש הסבורים שהתווים הם עירוב של הברות וייצוגים פיקטוגרפיים. זוהי הצעה סבירה מכיוון שישנם סימנים המופיעים רק באחד הצדדים ועל כן פחות סביר שאלו הברות ולא פיקטוגרפים.
הסימנים על הדסקית זהים לגמרי לכן אין עוררין על כך שהתווים הודפסו, ולא גולפו. ניכר שהם הוטבעו על ידי תבנית או חותמת (ממתכת, אולי מזהב), ולפיכך הם הדפוס הקדום ביותר בעולם, שהקדים את התנ"ך של גוטנברג ביותר מ-3,000 שנה.
לא ידוע למה יוצר הדסקית טרח לייצר תבליט לכל סימן, במקום לחרוט כל דמות מחדש. הירוגליפים מצריים או כתב יתדות מסופוטמי של האלף השני לפני הספירה חרוטים על אבן או חומר; כך גם הכתבים המינואים ליניארי A ו-B שנמצאו בפייסטוס, קנוסוס ואתרים אחרים בכרתים. אם התבליטים או החותמות היו אמורים 'להדפיס' עותקים רבים של מסמכים, אפשר היה לצפות שיימצאו דגימות נוספות במאה שנים של חפירות אינטנסיביות באגן הים התיכון או את החותמות עצמן. חותמות כאלה עדיין לא נמצאו אך השימוש בהן בייצור הדסקית מצביע על כך שנוצרו כתובות אחרות או נועדו להיעשות.
תיאוריות שונות באשר למשמעות הטקסט כוללות שיר הלל לאלת האדמה, רשימת בית משפט, אינדקס מרכזים דתיים, מכתב ברכה, טקס פוריות ואפילו תווים מוזיקליים. עם זאת, אלא אם כן יימצאו דסקיות אחרות שיעניקו לבלשנים מגוון רחב יותר של טקסט למחקר, סביר להניח שדסקית פייסטוס תישאר בגדר תעלומה.
המחלוקות

מטרתה ומשמעותה, ואפילו מקום הייצור הגאוגרפי המקורי של הדסקית, נותרו במחלוקת. מצד אחד, הדסקית משכה חובבי חפצים מסתוריים, שהתעסקו בפרשנויות ובפענוחים, שרבים מהם פסאודו-מדעיים. מצד שני, באקדמיה, הדסקית נתפסה לעיתים בחשדנות, מפאת חסר בממצאים ברי השוואה, ובגלל הספקות לגבי ההקשר של גילויה והנסיבות הכרונולוגיות הלא ברורות. על כן, יותר מפעם, מאז שנתגלתה, הדסקית הוקעה כזיוף.