stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה בלדגרין
קורות חיים

אריה בלדגרין נולד בישראל וגדל בשכונת ביצרון שבתל אביב. אביו עבד כאח בקופת חולים הכללית ואמו עבדה בתפירה.
בשנת 1974 סיים, במסגרת העתודה האקדמית, לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ושירת כרופא בחיל השריון וביחידה 669. בשנת 1979 השלים פוסט דוקטורט באימונולוגיה במכון ויצמן למדע, במסגרתו חקר את דיכוי פעילות מערכת החיסון לשם מניעת דחייה של איברים מושתלים. בשנים 1979–1982 התמחה בבית החולים בילינסון, ובשנת 1985 סיים התמחות כמנתח אורולוג בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1988 סיים התמחות בכירורגיה אונקולוגית במכון הלאומי לסרטן. הצטרף לפרופ' סטיבן רוזנברג למחקר במכונים הלאומיים לבריאות. הוא מנהל המכון לאורולוגיה אונקולוגית של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ופרופסור לאורולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה זו. פרסם יותר מ-400 מאמרים העוסקים באורולוגיה אונקולוגית, וכתב ספרים אחדים העוסקים בסרטן הערמונית ובסרטן הכליה.
בשנת 1996 הקים בלוס אנג'לס את חברת אג'נסיס (Agensys), שעסקה בפיתוח טיפול מבוסס נוגדנים חד-שבטיים למחלת הסרטן. החל מהקמת החברה ועד 2002 שימש יו"ר הדירקטוריון שלה, והמשיך כדירקטור עד שנת 2007, שבה נמכרה החברה לחברת אסטלס פארמה (Astellas Pharma) היפנית תמורת 537 מיליון דולר.
בשנת 2003 הקים את חברת קוגאר ביוטכנולוגיה (Cougar Biotechnology), שפיתחה תרופה לסרטן הערמונית, לסרטן השד ולמיאלומה. בלדגרין היה סגן יו"ר הדירקטוריון של החברה וראש המועצה המדעית שלה. ביולי 2009 נמכרה החברה לחברת ג'ונסון אנד ג'ונסון תמורת כמיליארד דולר.
משנת 2008 הוא יו"ר ושותף בחברת Two River - קרן הון סיכון ובנק השקעות בניו יורק, שהתמקדה בהשקעה במדעי החיים, בביוטכנולוגיה ובפיתוח טכנולוגיות לטיפול במחלות שונות.
בשנת 2009 הקים את חברת קייט פארמה, שבה כיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל. החברה מפתחת טכנולוגיה רפואית לטיפול בסרטן, ומתמקדת בטיפול באימונותרפיה ללוקמיה לימפוציטית חריפה, על בסיס מחקריהם של פרופ' זליג אשחר במכון ויצמן למדע ושל פרופ' סטיבן רוזנברג ובלדגרין במכונים הלאומיים לבריאות. מטה החברה נמצא בסנטה מוניקה שבקליפורניה. ביוני 2014 החלה החברה להיסחר בנאסד"ק, ובאוגוסט 2017 הודיעה חברת גיליאד סיאנסז על רכישתה תמורת 11.9 מיליארד דולר במזומן.
מפברואר 2013 עד פברואר 2017 היה דירקטור בחברת "טבע", והוא דירקטור בחברות נוספות ויו"ר הדירקטוריון של שתי חברות - UroGen Pharma הישראלית, שפיתחה ג'ל שמסייע בשחרור מבוקר של תרופות נגד סרטן ונגד מחלות במערכת השתן, ו-Arno Therapeutics האמריקאית, הנסחרת בנאסד"ק, שמפתחת תרופות נגד סרטן.
משפחתו

נישא לדוקטור רבקה זבלודוביץ', רופאת עיניים, בתו של שלמה זבלודוביץ', מייסד סולתם, ואחותו של איש העסקים פויו זבלודוביץ'. לבני הזוג ארבעה ילדים. הם מתגוררים בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס, ולהם בית גם בתל אביב. בני הזוג תרמו יותר ממיליון דולר לאוניברסיטת פנסילבניה ומיליוני דולרים לשם רכישת הפסל "עשן" למוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס.
הערות שוליים

↑  מקבלי תארים באוניסרסיטאות ירושלים ותל אביב, מעריב, 19 ביוני 1975
↑  Arie S. Belldegrun, MD, UCLA Health (באנגלית)
↑  $1M Lifetime Donors to the School of Arts and Sciences,  University of Pennsylvania, 30 June 2012 (באנגלית)
↑  "Smoke | LACMA Collections"
"Tony Smith's monumental sculpture 'Smoke' will not disappear from LACMA; multimillion-dollar purchase finalized", Los Angeles Times, 18 June 2010 (באנגלית)
תיאטרון פסיק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  להקת תיאטרון 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1997
 תאריך פתיחה רשמי:  1997 
 
 קואורדינטות:  31°46′56″N 35°12′55″E﻿ / ﻿31.782157650615°N 35.215158186427°E﻿ / 31.782157650615; 35.215158186427
 psik.org.il
  (למפת ירושלים מוגדלת) תיאטרון פסיק(למפת ירושלים רגילה) תיאטרון פסיק(למפת הרי ירושלים רגילה) תיאטרון פסיק(למפת הרי ירושלים מוגדלת) תיאטרון פסיק
 
תיאטרון פסיק הוא תיאטרון ירושלמי שנוסד בשנת 1997 על ידי אסי שמעוני, שמואל הדג'ס ועוזי ביטון.
להקת השחקנים

להקת השחקנים הופיעה בין השאר בפסטיבל ישראל, פסטיבל אנדריאה באיטליה, פסטיבל לצ'ה באיטליה, פסטיבל Belya Vezha בבלארוס, בהודו, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, פסטיבל בת ים לתיאטרון רחוב ועוד.
פעילות בקהילה

מעבר לתרומת התיאטרון בעצם יצירותיו, תיאטרון פסיק פועל רבות במישור החברתי. התיאטרון מפעיל בית ספר לתיאטרון בקהילה, פרויקטים חברתיים ופסטיבלים. בבית ספר פסיק קיימות כעשר קבוצות תיאטרון לקהלים שונים.
התפתחות התיאטרון

בשנותיה הראשונות עסקה הקבוצה בחקר מעשי של אומנות הקומדיה דל ארטה. במסגרת זו יצרה הקבוצה שיתופי פעולה עם מאסטרים ברחבי העולם, כגון פייר טוביאנה ודוסיו בלוג'י (תיאטרון השמש צרפת) ואדריאנו יוריסביץ' מנהל בית הספר לקומדיה דל ארטה בוונציה.
במשך שנים, הקבוצה ניהלה חיי להקה שיתופיים, כדוגמת להקות הקומדיה העתיקות והופיעה רבות ברחובות ובשווקים בפני קהלים מזדמנים, תוך בחינה מחודשת של הקשר בין שחקן וקהל . בתקופה זו קיים התיאטרון עבודות רבות הפורצות את יחס הקהל והבמה וכן יצירות תלויות זמן ומקום.
השלב הבא היה חיפוש בימתי ומחזאי אחר שפת תיאטרון קומדיה דל ארטה ישראלית. העבודה כללה חקר המסכות, עיצוב דמויות מסכה ישראליות, חקר המבנים של הסנריו של הקומדיה דל ארטה וחציית הגבולות של המבנים הללו אל מסגרת מחזאות חדשה.
פירותיה של עבודה זו הן היצירות הקבוצתיות –"פרויקט מסכות ישראלי", "התאומות" ו"הקומדיה הירושלמית". בשלוש ההצגות הללו ביסס תיאטרון פסיק ז'אנר חדש וייחודי - קומדיה דל ארטה ישראלית.
כהמשך ישיר לעבודה בקומדיה, העלה התיאטרון מספר יצירות המבוססות על מחזאות ישראלית צעירה ונסיונית, תוך שימוש בטקסטים האישיים להעמקת השפה הפיזית, לרבדים פנימיים עמוקים וחתירה ליצירת רגע אמיתי על הבמה.
המחזות "הימים של עאדל", "ליצני החצר" ו"מוטנטים" הם מחזות טראגיים העוסקים בשאלות זהות קיומיות בחברה הישראלית. בעבודות אלו התאפיינה כל הצגה בתהליך עבודה עמוק וארוך תוך מחויבות ליצירת אווירה ועולם דמויים השונים לחלוטין בכל יצירה ויצירה.
מופעים

רופא בעל כורחו (2016)
מאחורי הגדר
אדיפוס המלך
מחכים לגודו
הימים של עאדל
ליצני החצר
נסיך הצללים (2017).
הערות שוליים

↑  כרמית ספיר ויץ, ‏חצה את הקווים: איש השב"כ שהפך את "בן החמאס" להצגה, באתר מעריב אונליין, 17 במאי 2017
ספיריטואלז

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מזמורי דת נוצריים, שירי עבודה
 מקורות תרבותיים:  עבדים ממוצא אפריקאי בארצות הברית
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  שירה
 פופולריות מיינסטרים:  בין-לאומית
 נגזרות:  גוספל, בלוז
 
ספיריטואלז (באנגלית: Spirituals או Negro Spirituals) הם שירי עם בעלי אופי דתי שנוצרו והושרו על ידי עבדים אפרו-אמריקאים בארצות הברית והתבססו על מסורות מוזיקליות ותרבותיות שהובאו מאפריקה.
חלק משירים אלו הפכו ברבות השנים לשירי עם אמריקאים והתפרסמו גם ברחבי העולם. לספיריטואלז היה חלק מרכזי בהתפתחות הסוגות המוזיקליות של הגוספל והבלוז.
מקור השם והמוזיקה

המונח ספיריטואל (בעברית: רוחני) נגזר מהמונח "Spiritual Song" המופיע בתרגום המלך ג'יימס לאיגרת אל האפסים "וּתְהִי שִׂיחַתְכֶם אִישׁ אֶת־רֵעֵהוּ תְּהִלּוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת וְשִׁירוֹת רוּחָנִיּוֹת שִׁירוּ וְזַמְּרוּ לַאדֹנָי בִּלְבַבְכֶם" (פרק ה', פסוק 19). אצל הנוצרים הלבנים היה המונח "Spiritual Song" בשימוש עד המאה ה-19, אך לא המונח "Spiritual". המונח ספיריטואל הופיע לראשונה בכתב בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובו תואר שימוש של העבדים בשמות העצם, ספיריטואל לשיר המושר בישיבה או בעמידה במקום אחד, ו-"Spirituals Shouts" למוזיקה שמתאימה לכעין ריקוד.
כיום יש למונח ספיריטואלז, לעיתים קרובות, פירוש מרחיב הכולל בתוכו גם עיבודים מוזיקליים עדכניים יותר לשירים אלו, דבר שגורם לעיתים לבלבול בין הספיריטואלז והגוספל לדוגמה, וכן כולל מושג זה שירים שנכתבו לאחר שוויון הזכויות לאפרו-אמריקאים, שהושג בארצות הברית במאה ה-20, שהם דומים בסגנונם לספיריטואלז המקוריים.
למרות שניתן לאתר בספיריטואלז מספר מרכיבים קצביים וקוליים השייכים למקורות אפריקאים, עובדה היא כי תבנית מוזיקלית זו היא ייחודית לארצות הברית והתפתחה כנראה כתוצאה מיחסי גומלין בין מרכיבים מוזיקליים ודתיים אפריקאים מקוריים ובין מרכיבים מוזיקליים ודתיים שמקורם באירופה. במקומות אחרים בהם שהו עבדים שהובאו מאפריקה ודתם הומרה לנצרות, דוגמת האיים הקריביים ואמריקה הלטינית, לא התפתחה סוגה מוזיקלית דומה.
התפתחות הספיריטואלז

העבדות בקולוניות הבריטיות באמריקה (שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית) החלה בתחילת המאה ה-17, ונמשכה עד מחצית המאה ה-19, עת התקבל התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית האוסר על העבדות. בראשיתם, היו הספיריטואלז ביטויים של אמונה דתית. אולי הם אף שימשו כסוג של מחאה חברתית-פוליטית שמוסכה על ידי הידמות לתרבות האמריקאית הלבנה.
במשך כל שנות העבדות בקולוניות האמריקאיות ובארצות הברית, התקיימו ניסיונות שיטתיים לעקור מהעבדים האפריקאים את מנהגיהם המקוריים ולסגל להם תרבות נוצרית לבנה. מאחר שנאסר עליהם לדבר בשפות האם שלהם, יצרו העבדים טקסים דתיים סודיים שנועדו לתת מענה לצרכיהם הרוחניים והתרבותיים. באותן "התקהלויות חורש" (bush meetings) היו המתפללים חופשיים לחדש את הריטואלים הדתיים האפריקאים. הם נהגו להתכנס במעגלים שנקראו "מעגלי צעקה" (Shouting Ring) ושם, תוך דיבור, צעקה ושירה בשפות האם ודשדוש סביב למעגל, הביאו עצמם להתעלות רוחנית. בצורה זו החלו להיווצר ולהיות מאולתרים שירי השדה והעבודה שנקראו "שירי שורות" (Line Singing) (בהם זמר מוביל שר את השורה המובילה ושאר הקהל עונה לו) והרמוניות מורכבות יותר שכללו מלל שעסק במאבק והתגברות, אמונה, הסתפקות במעט ותקווה. שירים אלו הפכו ברבות הזמן לספיריטואלז.
הגבלות הוטלו על הביטוי העצמי הדתי של העבדים. שורות הספסלים בכנסייה היקשו על קהל המתפללים להפגין את רגשותיו הדתיים בריקוד. במקרים רבים נאסר השימוש בכלי נגינה ועבדים נצטוו לחדול מה"פגניזם" שהופגן בהתעלותם הרוחנית בטקסים הדתיים. עם זאת, העקרונות הנוצריים שלימדו כי זה אשר סובל על פני האדמה יזכה לגמול מאלוהים בגן העדן, דיברו לליבם של העבדים שמצאו בכך תקוה ויכלו להשוות את סבלם לסבלו של ישו. זו גם הייתה אחת הסיבות לכך שהעבדים אימצו, בקלות יחסית, את הדת הנוצרית.
בשעה שבעלי העבדים השתמשו בעקרונות הנצרות כדי ללמד את העבדים לשאת את סבלם בכניעה, לסלוח ולציית לאדוניהם, התפתחה במקביל בקרב העבדים סוג של תאולוגית שחרור. סיפורם של משה ובני ישראל המשתחררים משעבוד ביציאת מצרים, חוצים את נהר הירדן ומגיעים אל הארץ המובטחת, יחד עם הרעיון של אלוהי התנ"ך המכה את אויביו ומגן על עם הבחירה, השפיעו בצורה עמוקה על העבדים וחלק גדול מהספיריטואלז עוסקים בסיפורים ובדימויים תנכיים. בצורה זו, הפכה הנצרות לכלי לביטוי שאיפות השחרור של העבדים בארצות הברית.
איסוף השירים ופרסומם

האוסף הראשון וזה הנחשב כחשוב ביותר מבין אוספי הספיריטואלז המוקדמים, הוא "Slave Songs of the United States" שיצא לאור ב-1867 על ידי ויליאם פרנסיס אלן, צ'ארלס פיקרד וייר ולוסי מק'קים גריסון.
אוסף מוקדם נוסף של ספיריטואלז פורסם על ידי קולנל תומאס ונטוורת' היגינסון, ששרת כמפקד בגדוד של עבדים משוחררים במלחמת האזרחים האמריקאית, במאמר בכתב העת "Atlantic Monthly" ב-1869. באותה שנה נכלל קובץ הספיריטואלז הזה גם בספר הזכרונות שלו "memoir Army Life in a Black Regiment".
בשנות ה-50 של המאה ה-19 שכר הכומר אלכסנדר ריד, שהיה מפקח בבית ספר בטריטוריות האינדיאניות (שהפכו מאוחר יותר לאוקלהומה), מספר עבדים משוחררים משבט הצ'וקטו האינדיאני (שמקורו באזור ג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה), לשם עבודות סביב בית הספר. הוא שמע שניים מהם, "דוד ואלאס" ו"דודה מינרווה" ויליס, שרים שירים דתיים אותם הלחינו. בין שירים אלו היו גם: "Swing Low, Sweet Chariot", "Steal Away to Jesus", "The Angels are Coming", "I'm a Rolling" ו-"Roll Jordan Roll". ריד, שעזב את הטריטוריה האינדיאנית עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נכח ב-1871 בתוכנית מוזיקלית שהועלתה על ידי קבוצה של זמרים אפרו-אמריקאים מאוניברסיטת פיסק. על אף שהקבוצה שרה מוזיקה פופולרית, סבר ריד כי השירים ששמע בטריטורית צ'וקטו יתאימו להם. ריד ואשתו שכתבו את השירים כפי שזכרו אותם ושלחו אותם לאוניברסיטת פיסק. הג'ובילי סינגרס השמיעו לראשונה את שירי העבדים הללו בכינוס דתי שנערך באותה שנה וב-1872 פורסמו השירים לראשונה בספר מאת תומאס פ. סטיוארד שנקרא "Jubilee Songs as Sung by the Jubilee Singers of Fisk University". מאוחר יותר נודעו שירים אלו בשם "ספיריטואלז שחורים" (Black spirituals) כדי להבדילם מסוגי מוזיקה ספיריטואליסטית אחרים. ואלאס ויליס מת בשנת 1883 או 1884.
רשימת ספיריטואלז מפורסמים

Down by the Riverside
Follow the Drinking Gourd
Go Down Moses
Go Tell It on the Mountain
Joshua Fit The Battle Of Jericho
Didn't my Lord Deliver Daniel
Kumbaya
Michael Row the Boat Ashore
Nobody Knows the Trouble I've Seen
Sometimes I Feel Like a Motherless Child
Swing Low, Sweet Chariot
Get away, Jordan
הערות שוליים

↑  איגרת פולוס השליח אל-האפסיים, תרגום על ידי פרנץ דליטש, 1877 הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה: אִגֶּרֶת פּוֹלוֹס הַשָּׁלִיחַ אֶל־הָאֶפְסִיִּים פֶּרֶק ה, באתר www.kirjasilta.net
↑  Frazier, E. Franklin., The Negro Church in America (N. Y.: Schocken, 1963), p. 8
↑  Gates, Henri Louis, The Classic Slave Narratives (N.Y: Mentor, 1987), p. 263.
↑  Southern Eileen, The Music of Black Americans: A History (N. Y.: Norton. 1971, p. 88)
↑  Morgan Phillip, Slave Counterpoint (N. C.: The Univ. of N. C. Press, 1998, pp. 648–649)
↑  Levine Lawrence W., "Slave Songs and Slaves Consciousness", in T. K. Hareven (ed.), Anonymous Americans: Explorations in Nineteenth-Century Social History (Englewood Cliffs, N.J.: Prentice-Hall, 1971), p. 163)))
↑  Southern Eileen, The Music of Black Americans: A History (N. Y.: Norton. 1971, p. 130)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529395705171  BnF: cb11981009v (data)  LCCN: sh85126782  NKC: ph224464
אברהם בריל

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1874 קנצ'וגה, 
 פטירה:  2 במרץ 1948 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  פולין פולין, ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  המכללה לרופאים וכירורגים של אוניברסיטת קולומביה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק 
 
אברהם בריל (בפולנית: Abraham Brill;‏ 12 באוקטובר 1874 – 2 במרץ 1948) היה פסיכיאטר יהודי-אמריקני. הוא היה הפסיכואנליטיקאי הראשון שעסק בתחום זה בארצות הברית, והראשון שתרגם את כתבי זיגמונד פרויד לאנגלית.
קורות חיים

בריל נולד בגליציה למשפחה יהודית, והיגר לארצות הברית בגפו בגיל 15. הוא השלים את תאריו האקדמיים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה,
בתחילת המאה ה-20 הוא נסע לאירופה, שם פגש את זיגמונד פרויד. השניים ניהלו התכתבות עד פטירתו של פרויד ב-1939.
ב-1908 הוא שב לארצות הברית, ונעשה לאחד מדובריה המובהקים של תאוריית הפסיכואנליזה. מכאן ואילך עסק רבות בתרגום כתבי פרויד לאנגלית, ונאבק על ההכרה בו בזירה האקדמית. במקביל הפעיל קליניקה פרטית.
ב-1911 הקים את החברה הפסיכואנליטית הניו-יורקית.
ב-1912 פרסם את אחד החיבורים הראשונים על הפסיכואנליזה בארצות הברית: Psychoanalysis: Its Theories and Practical Application. ב-1921 פרסם ספר נוסף, Fundamental Conceptions of Psychoanalysis.
במהלך שנות השלושים הוא סייע רבות לפסיכיאטרים שנמלטו מאירופה והגיעו לארצות הברית.
ארנסט ג'ונס אמר עליו: "אולי יש שיאמרו שהוא יהלום קשה, אך אין ספק שהוא יהלום".
הוא נישא לד"ר רוז אואן, ונולדו להם שני ילדים. נפטר בבית החולים הר סיני בניו יורק ב-2 במרץ 1948.
שגריר ישראל באומות המאוחדות

החל מהצטרפותה של ישראל לאו"ם בשנת 1949, שולחת מדינת ישראל שגריר מטעמה לייצגה באו"ם. מאז ועד היום השתתפה ישראל במגוון רחב של פעילויות במסגרת האו"ם ותרמה את חלקה לארגוני האו"ם הדנים בבריאות, עבודה, מזון, חקלאות, חינוך ומדע. בנוסף, לישראל תפקיד פעיל בעבודת הארגונים הלא-ממשלתיים הפועלים בחסות האו"ם ודנים בסוגיות שונות ומגוונות.
על השגריר להבטיח כי עמדת ישראל תישמע ברבים, עליו למנוע קבלת החלטות שמגנות את ישראל, ובעיקר עליו לעשות עבודה דיפלומטית רבה על מנת להסביר את פעולותיה של ישראל, בעיקר אל מול תגובות ודרישות נציגי מדינות ערב.
היסטוריה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא כי הערך אינו קוהרנטי.
"זהו רגע היסטורי לעם היהודי בכל אתר ואתר ולמדינת ישראל", כך אמר שר החוץ משה שרת ב-11 במאי 1949 כאשר ישראל התקבלה כחברה ה-59 בארגון האומות המאוחדות.
עם חלוקת האו"ם לקבוצות אזוריות ב-1961 לא התקבלה ישראל לאף אחת מהן. מצב זה השתנה באפריל 2000 כאשר ישראל הוכנסה לקבוצה האזורית המערבית על בסיס זמני עד שתוכל להצטרף לקבוצה האסיאתית. מאותו הזמן, היה ביכולתה של ישראל להצביע ולהיבחר לגופים מרכזיים באומות המאוחדות. ב-2005 נבחרה ישראל לסגנית יושב ראש העצרת הכללית ה-60 של האו"ם.
ניתן לחלק את תולדות ישראל והאו"ם לשלוש תקופות: הראשונה, בה החליט האו"ם ב-29.11.47 על הקמתן של שתי מדינות - מדינת ישראל ומדינה ערבית - בשטחי ארץ-ישראל המנדטורית ממערב לירדן; השנייה, תקופת הקיטוב בין ארצות הברית לברית המועצות (והתייצבותה לצד מדינות ערב) ויצירת רוב לצד הערבים כאשר האו"ם נתפס כעוין ישראל; השלישית, הייתה תקופת מפנה. בעקבות סיום המלחמה הקרה וההתקדמות לשלום במזרח התיכון, על-פי מדיניותה של ישראל וגישת משלחת ישראל לאו"ם, התחולל שינוי מהותי במערכת היחסים עם המדינות החברות באו"ם ובמערכת קשרי העבודה בינה לבין מזכירות האו"ם, מוסדותיו וסוכנויותיו. לפתיחות חדשה זו הייתה השפעה חיובית על יחסי הכלכלה, המדע והסחר של ישראל ועל מעמדה הביטחוני והבינלאומי.
בשנת 1955 טבע ראש הממשלה דוד בן-גוריון את המונח "אום שמום" כתשובה לקביעתו של משה שרת, שהאו"ם לא ייראה בעין יפה את ההחלטה של ישראל לגרש את המצרים מרצועת עזה בעקבות פיגועי הפדאיון. משמעות הביטוי הייתה כי אין חשיבות למה שהאו"ם אומר או עושה.
היסטוריה > החלטות משמעותיות בנוגע לישראל

להחלטות מסוימות של האו"ם נודעה חשיבות גדולה לישראל. בין ההחלטות הנוגעות לישראל, ניתן למנות את יש את החלטת מועצת הביטחון 242 מנובמבר 1967 והחלטה 338 מאוקטובר 1973. החלטות אלו קובעות מסגרת מוסכמות ליישוב הסכסוך הערבי-ישראלי. במשך שנים רבות האו"ם פעל להביא לידי הפסקת פעולות האיבה בין ישראל והמדינות הערביות השכנות לה על ידי מינוי מתווכים, מתן חסות להפסקת אש והסכמי שביתת נשק והצבת כוחות או"ם בין המדינות האויבות.
נטיית האו"ם לקבל את עמדת הערבים בעניינים הנוגעים לסכסוך הישראלי-ערבי באה לידי ביטויה הקיצוני בהחלטה 3379 שקיבלה העצרת הכללית ב-1975, ובה נקבע שהציונות היא תנועה גזענית. החלטה זו הייתה חלק מניסיון של הגוש הערבי והמדינות הבלתי-מזדהות להביא לסילוקה של ישראל מן האו“ם. ב-1991 בוטלה ההחלטה, אך האו"ם איבד בעיני ישראלים רבים את סמכותו כגורם בינלאומי נטול משוא פנים. גם בעיני המדינות הערביות, בימת או"ם מתאימה יותר לתעמולה ולהסברה מאשר להשגת תוצאות ממשיות.
תפקיד השגריר

תפקידיו העיקריים של השגריר כוללים:
ייצוג מדינתו
שמירה על האינטרסים שלה ועל אזרחיה הנמצאים מחוץ לישראל במסגרת המותר לפי כללי המשפט הבינלאומי
ניהול משא ומתן
לימוד תנאי החיים המדיניים, החברתיים, הכלכליים והתרבותיים במדינת שירותו, עמידה על הלכי הרוח השוררים בה ודיווח על כך לשולחיו
טיפוח יחסים עם חוגים בעלי השפעה במדינת שירותו במגמה להביא להגברת האהדה למדינתו, לאוכלוסייתה, לערכיה ולמדיניותה ולהביא להבטחת תמיכתם הפעילה של חוגים אלו באינטרסים של מדינתו.
התכונות הדרושות לשגריר מקצועי כדי למצות את מיטב הכישורים שיאפשרו לו לשרת בנאמנות את מדינתו:
אמינות מוחלטת – דיווח אמין ומדויק הוא לב פעולת השירות הדיפלומטי
דייקנות
קור רוח – היכולת להתגבר על רגשות איבה אישית, דעות קדומות. עליו לדעת לשלוט ברגשותיו וביצריו
נאמנות – מוחלטת לממשלה אותה מייצג השגריר היא תנאי לקיום שירות דיפלומטי תקין.
לעיתים תכופות מתנהלים מאבקים בין כותלי בניין האו"ם באשר להחלטות הנוגעות לפעילות ביטחונית של ישראל אל מול אויביה. השגרירים מבצעים עבודה דיפלומטית רבה ומאומצת כדי שלא תהיה הודעת גינוי על פעולות ישראל או לחלופין להבעת תמיכה בעמדות ישראל והטלת סנקציות על המדינות העוינות.
ישראל משקיעה מאמצים רבים להעלאת המודעות לנושא היהודי באו"ם. בשנת 2005 הצליח השגריר דן גילרמן להביא לכינוס מיוחד של העצרת הכללית לרגל יום ה-60 לשחרור מחנות הריכוז הנאציים באירופה ולשם אימוץ החלטה חדשה של העצרת הכללית על יום זיכרון שואה שנתי.
מינוי השגריר

המונח "עובדי משרד החוץ המקצועיים" מכוון לעובדים שנכנסו למשרד החוץ בגיל צעיר, בין אם דרך קורס הצוערים של משרד החוץ הייחודי של משרד החוץ או בדרכים אחרות, החלו לעבוד בו מן הדרגים הנמוכים, ובמהלך השנים עבדו במגוון רחב של תפקידים בישראל ומחוצה לה. עבור אנשים אלו שירות החוץ הוא מקצוע ואורח חיים. מאז כינונו של משרד החוץ קיים נוהג ששר החוץ יכול למנות עד 11 אנשים לתפקידים במשרד החוץ על דעתו בלבד ומבלי להתחשב בוועדת המינויים של המשרד. סוג זה של מינויים נקרא "מינויים מן החוץ" או, בלשון המקובלת, "מינויים פוליטיים". נוהג זה קיים גם במדינות אחרות בעולם. נראה כי לתפקידים הבכירים בשירות החוץ כגון שגריר ישראל באו"ם ושגריר ישראל בארצות הברית, מדלגים על התהליך הרגיל ובוחרים מועמדים מבחוץ שהוצעו על ידי שר החוץ וראש הממשלה.
הדעות חלוקות לגבי שיטת המינויים הפוליטיים, שיש המבקרים בטענה שהם גורמים לתרעומת ולירידה ברוח הצוות בקרב אנשי הסגל המקצועי וכי הם אינם מוצלחים מבחינה עניינית עקב העדר ניסיון דיפלומטי. מנגד יש הטוענים כי השגרירים חייבים להיות מקורבים לראשי השלטון (ראש הממשלה ושר החוץ), בעלי גישה ישירה, ונהנים מאמונם האישי. לא תמיד ניתן למצוא אנשים כאלו בפקידות המקצועית, ולכן יש לחפשם בפוליטיקה או בחוגים אחרים, אף על פי שלא עברו את מסלול ההכשרה הדיפלומטי המקצועי.
חוק שירות המדינה (מינויים) מסדיר את סוגיית המינויים בשירות המדינה.
לקריאה נוספת

אדם ר. (2003) "שליחות 1948-1959" בתוך: אבא אבן מדינאי ודיפלומט. ירושלים: משרד החוץ.
יגר מ. (2005) "הערות על שירות החוץ של ישראל" בתוך: נייר עמדה מס' 160 (עמ' 19–23, 53-58). מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
יגר מ., גוברין י., עודד א. (2002) "משרד החוץ 50 השנים הראשונות". ירושלים: כתר הוצאה לאור.
יעקבי ג. (1997) "סיפורו של שגריר ישראל לאו"ם" בתוך: יומן ניו יורק. ת"א: ידיעות אחרונות וספרי חמד.
יעקבי ג. (1998) "ישראל, היהודים והעולם:פריצת דרך" בתוך: אישים ומעשים בישראל: ספר היובל. כפר סבא: מקסם.
הערות שוליים

↑  ברק רביד, שר החוץ מינה את השגריר בקולומביה, מירון ראובן, לשגריר זמני באו"ם, באתר הארץ, 16 ביולי 2010
רוני סופר, מירון ראובן מונה למ"מ שגריר ישראל באו"ם, באתר ynet, 16 ביולי 2010
מטה האומות המאוחדות בשטח הבינלאומי, ניו יורק, ארצות הברית
ארי גלהר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 ביולי 1987 (בן 37) דבלין, אירלנד 
 השכלה:  ישיבת שובו בנים  מכללת ליפשיץ 
 מעסיק:  מעריב, מקור ראשון, וואלה! תקשורת 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  1632638469
 טוויטר (X):  arig1210
 
ארי גלהר (נולד ב-31 ביולי 1987) הוא יועץ אסטרטגי ואיש תקשורת, יו"ר חברת 'תרבותא' ומגזין הילדים החרדי 'נפלאות עולם'.
ביוגרפיה

גלהר נולד ב-31 ביולי 1987, בדבלין במדינת אירלנד. למיכאל ורחל גלהר, חסידי ברסלב. עלה לישראל בגיל צעיר.
התחנך בתלמוד תורה תורת אמת, וישיבות שערי תורה של חסידות ברסלב ושובו בנים.
קריירה

את דרכו התקשורתית החל גלהר בשנת 2006 בעיתון ידיעות ירושלים, שם שימש ככתב לענייני חרדים ובריאות ואף פרסם מדי שבוע טור אישי בעיתון.
במהלך עבודתו בידיעות ירושלים שימש גלהר גם ככתב באתר ynet ואף פרסם מדור כלכלי קבוע בערוץ כלכלה.
בשנת 2009 זכה גלהר בפרס מצטיין רשת ידיעות תקשורת ועורר סערה כאשר סירב ללחוץ את ידה של העורכת הראשית יעל אדמוני וקיבל את התעודה ממנכ"ל ידיעות תקשורת.
בשנת 2012 עבר גלהר לעיתון מעריב וסיקר את תחום הבריאות ובהמשך את תחום החרדים. עם רכישת מעריב על ידי מו"ל מקור ראשון שלמה בן צבי החל גלהר לסקר חרדים גם עבור העיתון מקור ראשון. במקביל לכתיבתו עסק גלהר גם ברדיו, ערך והגיש תוכניות ופינות ברדיו ירושלים, גלי ישראל ורדיו קול ברמה.
בשנת 2013 הגיש תוכנית שבועית באתר nrg בשם המית של הצ'ולנט שעסקה בחברה החרדית לצד יקי אדמקר.
בסוף שנת 2013 פרש גלהר מעיתונות והחל לעבוד כיועץ אסטרטגי לחברות עסקיות, רבנים, פוליטיקאים ואישי ציבור.
בבחירות 2015 עבד גלהר עבור יו"ר ש"ס ויו"ר הבית היהודי נפתלי בנט במקביל ואף ליווה את בנט בעת כהונתו כשר החינוך והחיבור המחודש שלו לציבור החרדי לאחר ברית האחים עם יאיר לפיד בשנת 2013.
בשנת 2017 הקים גלהר את חברת התוכן 'תרבותא' הפועלת בקרב הציבור החרדי.
בשנת 2017 הצטרף גלהר כשותף אל מייסדי חברת הלובינג 'ריפבליק יועצים' לירון הרשקוביץ ומבשרת נבו שפרשו מעבודתם בחברת הלובינג 'גלעד לובינג' עד לפרישתו בסוף 2020.
בשנת 2021 ייסד גלהר את מגזין הילדים המדעי חרדי נפלאות עולם באמצעות חברת 'תרבותא' ובשותפות עם זכיינית נשיונל ג'יאוגרפיק בישראל, ג'וניור מדיה.
גלהר משמש מעת לעת כפרשן ומגיש בכלי תקשורת שונים וכותב טורי דעה בנושאי פוליטיקה, חרדים ועוד בכלי התקשורת.
הערות שוליים

↑  בעקבות הפרסום החרדי, באתר פאשקויל
↑  ארי גלהר, פרסום חרדי: תפילה להשכיר וקריאה עממית, באתר ynet, 30 ביוני 2011
↑  המצטיין סירב ללחוץ את יד העורכת, באתר בחדרי חרדים
↑  אלכסנדר כץ, שיהיה לבריאות: ארי גלהר עובר מ'ידיעות י-ם' ל'מעריב' - יחליף את ליטל גרוסמן, באתר אייס
↑  משה בנימין, לאחר שנה וחצי: ארי גלהר - הכתב לענייני חרדים של 'מעריב' פורש מתפקידו, באתר אייס
↑  אלכסנדר כץ, האיחוד הלאומי: הבית היהודי וש"ס שכרו את אותו יועץ - כדי להילחם באלי ישי, באתר אייס, 19 במרץ 2015
↑  אורן שטרנברג, בשורה בעיתונות החרדית: מגזין ילדים חדש שיעסוק במדע, באתר אייס, 25 במרץ 2021
↑  נעמה תורן, דמות כתב הדתות החדש: חרדי לייט, צעיר, עם פייסבוק ורוצה טלוויזיה, באתר אייס