stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הגאולוגי סרדיניה
מוזיאון הפחם

המרכז האיטלקי לחקר הפחם, ( Centro Italiano della Cultura del Carbone (CICC), חנך בנובמבר 2006 בשטח מכרות "סרבריו" בעיר קרבוניה את מוזיאון הפחם. האתר שאינו פועל משנת 1964 שוקם במטרה להיות אתר לימודי ותיירותי.
הביקור המוזיאון כולל:
אוסף של מנורות אשר שימשו את כורי הפחם ושאר האביזרים אשר שימשו את הכורים, תולדות כריית הפחם, אופן היווצרותו בסביבה הגאולוגית ותולדות העיר קרבונה.
גלריה שבה מוצגות הטכניקות של החציבה ושל הפקת הפחם בשנת ה-30 של המאה ה-20 - כאשר המכרה הגיע לשיא תפעולו.
ירידה למכרה, בקבוצות מאורגנות של 20 איש בהדרכת מדריך מקומי.
תמונות מהפארק

מבט ממעגן הטעינה
בדרך מהמכרות אל מעגן הטעינה
מבט על החוף
קרונית משא בתחום המכרה לשעבר
תמונות מהמוזיאון

מבט כללי על שטח המכרה
הרכבת
המכונה החוצבת
במנהרה
תערוכת המנורות של הכורים
המשרד לפיתוח צפון הקווקז (רוסיה)

| --- | --- |


 
 דגל המשרד
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 סוכנות אם:  ממשלת רוסיה 
 תאריך הקמה:  12 במאי 2014
 סוכנות קודמת:  המשרד לפיתוח אזורי
 תאריך פירוק:  21 בינואר 2020
 מטה מרכזי:  מוסקבה
 http://www.minkavkaz.gov.ru
 
המשרד לפיתוח צפון הקווקז של רוסיה (ברוסית: Министерство Российской Федерации по делам Северного Кавказа, בקיצור Минкавказ России) היה המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח כלכלי, חברתי, תיירותי וסוציאלי של אזור צפון הקווקז ונועד ליישם תוכניות ממשלתיות לפיתוח צפון הקווקז. מטה המשרד היה ממוקם במוסקבה, עם סניפים בסוצ'י ובעיירת הנופש ייסנטוקי.
המשרד נוסד במסגרת ממשלת מדבדב הראשונה ביוזמת דמיטרי מדבדב, במאי 2014 ופורק בינואר 2020 בהחלטת ראש ממשלת רוסיה מיכאיל מישוסטין.
היסטוריה

המשרד הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין מה-12 במאי 2014 לאחר שהמשרד לפיתוח אזורי של רוסיה פוצל למספר משרדים נפרדים כמו המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי (שהוקם בפועל כבר במאי 2012), המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק גם הוא לאחר מכן). ב-21 בינואר 2020 הוחלט לפרק את המשרד.
שר

לב קוזנצוב (12 במאי 2014—18 במאי 2018)
סרגיי צ'בוטארב (18 במאי 2018—20 בינואר 2020)
הערות שוליים

↑  Лев Кузнецов назначен Министром по делам Северного Кавказа
הרי פרייברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  ברנרד פרייברג, ברון פרייברג הראשון 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  72°15′S 163°45′E﻿ / ﻿72.25°S 163.75°E﻿ / -72.25; 163.75
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי פרייברג(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי פרייברג
 
הרי פרייברג הם קבוצת הרים בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה, התחום על ידי קרחון רניק, הרי באוורס, הקרחון השחור ואוונס נווה. קבוצת ההרים נקראת על שם הגנרל המפורסם ביותר בניו זילנד, לורד ברנרד פרייברג. קבוצת הרים זו כוללת את רכס אלאמיין.
הרים מרכזיים

הר בולדווין (72°15′S 163°18′E) הוא הר שנמצא 5 מיילים ימיים (9 ק"מ) דרומית מזרחית לסמית'ס בנץ', בהרי פרייברג. נקרא על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) על שם T.T.Baldwin, מומחה לתחבורה וחבר ב-Victoria Land Traverse, מתוכנית המחקר האנטארקטי של ארצות הברית (USARP), אשר סקרה אזור זה בשנים 60–1959.
פסגת החיזוק (Buttress Peak) (72°26′S 163°45′E) היא פסגה בקצה המזרחי של הרכס המרכזי של "גליפולי הייטס". שמה הוצע על ידי פ.ג'.אוליבר, גאולוג ניו זילנד אנטארקטיקה (NZARP) שחקר את השיא, 1981-82.
הר ג'קמן (72°24′S 163°15′E) הוא הר, בגובה 1,920 מ', הניצב 9 מייל (14 ק"מ) דרומית להר בולדווין. נקרא על ידי US-ACAN על שם וורן א.ג'קמן, צלם, חבר במפלגת USARP Victoria Land Traverse שסקרה אזור זה בשנים 60–1959.
הר סטרנדטמן (72°7′S 163°5′E) הוא הר הנמצא 3 מיילים ימיים (6 ק"מ) צפונית לסמית'ס בנץ'. מופה על ידי המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מסקרים וצילומי אוויר של הצי האמריקני, 1960-64. נקרא על ידי US-ACAN על שם ראסל וו. סטרנדטמן, ביולוג בתחנת מקמורדו, בקיץ 1966-67 ו-68–1967
הערות שוליים

↑  מידע רשמי על הרי פרייברג באתר מכון USGS
מפה טופוגרפית בקנה מידה 1:250,000 של הרי פרייברג ואוונס נווה
המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, קנדה ומדינות נוספות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  פברואר 1944 – 14 ביולי 1945 (כשנה) 
 מקים היחידה:  דווייט אייזנהאואר
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:  גנרל הצבא
 מפקדים:  דווייט אייזנהאואר
המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (באנגלית: Supreme Headquarters, Allied Expeditionary Force, ובראשי תיבות: SHAEF) הייתה מפקדה צבאית רב-לאומית, אשר הוקמה על ידי בעלות הברית (למעשה בריטניה וארצות הברית) במלחמת העולם השנייה על מנת לתכנן את פלישתן לצפון-מערב אירופה ולפקד עליה. בראשה עמד המפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית, גנרל דווייט אייזנהאואר מארצות הברית.
תולדות המפקדה העליונה

המפקדה העליונה הוקמה רשמית בבריטניה בחודש פברואר 1944, אם כי תהליך הקמתה התרחש למעשה בשנתיים שלפני כן. היא הוקמה על מנת לקבל לידיה את תוצאות עבודת התכנון של הפלישה לצרפת שנעשתה לפני כן, להשלימה ולהוציאה לפועל. בחודש ינואר 1944 מונה אייזנהאואר לעמוד בראש חיל המשלוח של בעלות הברית לפלישה לצרפת ובראש המפקדה העליונה.
המפקדה העליונה התהוותה מתוך קיומן ועבודתן של שתי מפקדות אחרות של בעלות הברית שקדמו לה, ורבים מאנשי הסגל של המפקדה העליונה הגיעו אליה מתוך צוותי שתיהן. האחת הייתה מפקדת כוחות בעלות הברית (AFHQ), ששימשה כמפקדתו של הגנרל אייזנהאואר בעת ששימש כמפקד זירת הים התיכון של בעלות הברית ופיקד על המבצעים בצפון אפריקה, סיציליה ואיטליה. האחרת הייתה מפקדת ראש המטה של המפקד העליון של בעלות הברית (COSSAC), אשר הוקמה באפריל 1943. היא הוקמה בעקבות דיוני ראשי המטות הצבאיים של ארצות הברית ובריטניה בועידת קזבלנקה בינואר 1943, על מנת להתחיל בעבודת התכנון של הפלישה למערב אירופה ולהוות גרעין לייסוד המפקדה העליונה של חיל המשלוח שייצא לשם. ראש המטה שעמד בראש מפקדה זו וקידם את עבודת התכנון של הפלישה היה לוטננט גנרל פרדריק מורגן הבריטי.
ביולי 1944 מנה סגל המפקדה העליונה כ-4,900 קצינים וחיילים, מהם כ-3,500 אמריקנים וכ-1,400 בריטים. באפריל 1945 כבר מנה הסגל 14,000 איש, מהם 8,400 אמריקנים.
המפקדה העליונה השתכנה במרץ 1944 במחנה גריפית'ס, מחנה צבא אמריקני גדול שהוקם בצפונו של פארק בושי שבדרום מערב לונדון. ב-2 ביוני 1944, בהתקרב המועד לפלישה לצרפת, עברו בכירי המפקדה למוצב פיקוד קדמי בבית סאות'וויק – בית אחוזה מצפון לנמל פורטסמות'. שם קיבלו אייזנהאואר וקציניו את ההחלטה הסופית על המועד לתחילת הפלישה.
ב-7 באוגוסט 1944, לאחר הפלישה ופריצת כוחות בעלות הברית בצרפת מחבל נורמנדי, עבר הגנרל אייזנהאואר עם מטהו הקדמי לצרפת. המפקדה העליונה באה בעקבותיו והשתכנה בורסאי הסמוכה לפריז. אייזנהאור מיקם את מוצב הפיקוד הקדמי שלו בעיר ריימס שבצרפת, שממנה יכול היה להגיע אל המפקדות השונות של צבאותיו גם ברכב, במידה ותנאי מזג האוויר לא איפשרו לו לטוס אליהן. במפקדה זו בריימס נחתם ב-7 במאי 1945 מסמך הכניעה הראשון של כוחות גרמניה הנאצית לכוחות בעלות הברית.
המפקדה העליונה פורקה ב-14 ביולי 1945, ומאותו מועד עמדו כוחות בעלות הברית באירופה תחת פיקודים נפרדים.
מרבית מבני מחנה גריפית'ס סולקו לאחר המלחמה מפארק בושי בלונדון. כיום ניצבת בו אנדרטה באתר שבו ניצב משרדו של אייזנהאואר. הרחוב הסמוך לאתר נקרא SHAEF Way, לזכר שהות המפקדה העליונה שם.
הכוחות שתחת פיקוד המפקדה העליונה

ערב הפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 סרו למרות המפקדה העליונה יחידות צבא מארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ופולין. כל כוחות הקרקע של חיל המשלוח היו כפופים לקבוצת הארמיות ה-21, שסרה למרותה של המפקדה העליונה. ב-1 באוגוסט באותה שנה נוספה אליה קבוצת הארמיות ה-12, אשר הופעלה בצרפת וקיבלה תחת פיקודה את הכוחות האמריקניים שהיו כפופים לפני כן לקבוצת הארמיות ה-21. ב-15 בספטמבר באה תחת פיקוד המפקדה העליונה גם קבוצת הארמיות ה-6, שנחתה בדרום צרפת ב-15 באוגוסט והייתה כפופה לפני כן לפיקוד בעלות הברית בים-התיכון. משם ואילך ניצבה קבוצת הארמיות ה-12 במרכז חזית בעלות הברית באירופה, כשקבוצת הארמיות ה-21 משמאלה וקבוצת הארמיות ה-6 מימינה (מצפון ומדרום לה, בהתאמה).
במאי 1945, עם סיום המלחמה באירופה, עמדו תחת פיקוד המפקדה העליונה למעלה מ-4.3 מיליון חיילי בעלות הברית.
בכירי המפקדה העליונה

המפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית: גנרל דווייט אייזנהאואר (ארצות הברית)
סגן המפקד העליון: מרשל חיל האוויר ארתור טדר (בריטניה)
מפקד כוחות האוויר של חיל המשלוח: מרשל אוויר טרפורד לי מלורי (בריטניה)
מפקד כוחות הצי של חיל המשלוח: אדמירל ברטרם רמזי (בריטניה)
ראש מטה המפקדה העליונה: מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית' (ארצות הברית)
ראש אגף המבצעים: מייג'ור גנרל הרולד בול (ארצות הברית)
ראש אגף המודיעין: מייג'ור גנרל קנת סטרונג (בריטניה)
מפקדי קבוצות הארמיות:
קבוצת הארמיות ה-21: פילדמרשל ברנרד מונטגומרי (בריטניה)
קבוצת הארמיות ה-12: גנרל עומר ברדלי (ארצות הברית)
קבוצת הארמיות ה-6: גנרל ג'ייקוב דיוורס (ארצות הברית)
לקריאה נוספת

Forrest Pogue, The Supreme Command, Washington, Office of the Chief of Military History, Dept. of the Army, 1954.

(ספר מן הסדרה צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה).
הערות שוליים

↑  מקור: The Supreme Command, Ch.III: The nature of SHAEF.
↑  היו אלו 3.2 מיליון חיילי ארצות הברית, 907 אלף חיילי בריטניה ו-188 אלף חיילי קנדה, ובנוסף מספר לא ידוע של חיילי צרפת (במסגרת הארמייה הצרפתית ה-1, שהשתייכה לקבוצת הארמיות ה-6) (מקור: The Supreme Command, Appendix E).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257777305171  LCCN: n50064290  NKC: ko2018978505  VIAF: 157076731   WorldCat (עם VIAF): 157076731 
ישיבה של סגל הפיקוד הבכיר של המפקדה העליונה, פברואר 1944. משמאל לימין: ברדלי, רמזי, טדר, אייזנהאואר, מונטגומרי, לי-מלורי, בדל-סמית'
האנדרטה בפארק בושי
הנסיך המאושר ואגדות אחרות

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה השנייה בעברית הציור "הנער בכחול" מאת תומאס גיינסבורו (1770 בקירוב)
 The Happy Prince  The Devoted Friend  הענק וגנו  The Nightingale and the Rose  The Remarkable Rocket 
 מידע כללי
 מאת:  אוסקר ויילד
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  סיפורי ילדים
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1888
 מספר עמודים:  32 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת אל המעיין (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1949 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  שלמה סקולסקי (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה תרגומים
 סדרה
 הספר הבא:  בית הרימונים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002625227, 001047518, 001834944, 003892825, 001016884, 001834945
 
איור הנסיך המאושר של המאייר וולטר קריין מהמהדורה הראשונה של הספר
הנסיך המאושר ואגדות אחרות (The Happy Prince and Other Tales) הוא אוסף סיפורי ילדים מאת אוסקר ויילד שפורסמו לראשונה במאי 1888. הקובץ שאויר בידי וולטר קריין וג'ייקוב הוד, מכיל חמישה סיפורים, "הנסיך המאושר", "הזמיר והשושנה", הענק וגנו, "הידיד המסור", "הזיקוקית שאין כמותה".
הספר וסיפוריו תורגמו ועובדו לעברית פעמים רבות. עם מתרגמיו ומעבדיו של הספר המלא נמנים סיגל אדלר, אהרון בר, רפאל אלגד, שלמה סקולסקי. עם מאיירי הגרסאות העבריות נמנים ליאת בנימיני-אריאל, זהבית כרמל, צ'ארלס מוזלי, וצבי מלבנצ'יק.
הנסיך המאושר

במרכז הסיפור סנונית המגיעה אל פסלו של "הנסיך המאושר", בתוך הפסל שוכנת נשמתו של הנסיך המקורי, שנפטר בלי שהספיק לחוות צער אמיתי. מעל כנו הגבוה רואה הפסל את סבלם של תושבי העיר העניים, והוא מבקש מן הסנונית, שנשארה לחרוף בעיר אחרי שלהקתה נדדה אל מצרים החמה, לעקור את האבנים היקרות ואת ציפוי הזהב שעליו ולחלק אותם לעניים. עם בוא החורף, מתה הסנונית מקור ואת הפסל העלוב למראה מפרקים אנשי העיר בצו ראש העיר, שפסלו יחליף את זה של הנסיך המאושר. שרידי הפסל וגופת הסנונית נזרקים לאשפה, משם אוסף אותם מלאך, הרואה בהם את הדברים היקרים ביותר בעיר, ומעלה אותם השמיימה.
הזמיר והשושנה

ציפור זמיר שומעת סטודנט המתלונן כי בתו של הפרופסור שלו מסרבת לרקוד איתו, מכיוון שהוא אינו יכול להעניק לה ורד אדום. הציפור מבקרת את כל העצים בגן הוורדים, ואחד מהוורדים אומר לה שיש דרך לייצר ורד אדום, אבל רק אם היא מוכנה לשיר שיר מתוק במשך כל הלילה כשאל ליבה לחוץ קוץ ובכך להקריב את חייה. לאחר שהזמיר רואה את דמעותיו של הסטודנט ומעריכה את חיי האדם שלו מעל לחיי הציפור שלה, היא מבצעת את הטקס. היא תוקעת בליבה קוץ מענפי הורד כך שהדם של ליבה מכתים אותו. לאחר מכן, הסטודנט לוקח את הורד לבתו של הפרופסור, אך היא דוחה את חיזוריו מכיוון שגבר אחר שלח לה תכשיטים, ואומרת לו כי כולם יודעים שתכשיטים עולים יותר מפרחים. הסטודנט משליך את הפרח בכעס לביוב וחוזר ללימודי המטפיזיקה ומחליט לא להאמין יותר באהבת אמת.
הענק וגנו

במרכז הסיפור ענק ולו גן יפיפה שילדי הסביבה נוהגים לפקוד אותו ולשחק בו. לאחר שהוא חוזר משהות ארוכה של שבע שנים מחוץ לביתו, הוא מגלה את הילדים ומגרשם מן הגן. הגן מפסיק ללבלב, והאביב מאחר להגיע, אך יום אחד הילדים מצליחים להיכנס לגן דרך פתח בחומה, והעצים מלבלבים למעט עץ אחד ולידו ילד קטן שאינו מצליח לטפס עליו, הענק יוצא ומרים את הילד אל העץ שמתחיל ללבלב, וכך הילדים מגלים כי הוא חזר בו מדרכו הרעה וחוזרים לשחק בגן וליהנות מפרותיו.
הידיד המסור

האנְס הגנן הוא חברו המסור של טוחן עשיר. על סמך ידידותם החבר העשיר מרשה לעצמו לקחת פרחים מגינתו של האנס, ומבטיח לו בתמורה לתת לו מריצה ישנה ושבורה שתחליף את זו שהאנס נאלץ למכור כדי שיוכל לקנות בכספה אוכל. עבור ההבטחה מחייב אותו הטוחן לסדרה של סידורים מפרכים. בערב סערה הטוחן מבקש מהאנס לקרוא לרופא עבור בנו החולה, בשובו מהרופא האנס הולך לאיבוד בביצות וטובע בברכה. לאחר הלווייתו של האנס רגשות הצער של הטוחן נובעים רק מאי יכולתו להפטר מהמריצה הישנה.
הסיפור מסופר על ידי חוחית לחולדה אינטלקטואלית הסבורה כי היא מבקרת ספרותית, אך היא אוהדת את הטוחן ולא את האנס ועוזבת את השיחה בכעס כאשר החוחית מידעת אותה שיש לסיפור מוסר השכל.
הזיקוקית שאין כמותה

הסיפור עוסק בזיקוקית אחת מני רבים שיועדה להידלק בחתונתם של נסיך ונסיכה. הזיקוקית מלאה בתחושת חשיבות עצמית ומשמיצה את שאר זיקוקין הדי-נור, ולבסוף פורצת בבכי בו היא מפגינה את רגשותיה. בשל הבכי היא נרטבת ולא מצליחה להדלק ולמחרת היא נזרקת לתעלה. היא עדיין מאמינה שהיא מיועדת לפעילות ציבורית חשובה ומתייחסת בבוז לצפרדע, שפירית וברווז שהיא פוגשת בדרכה. שני נערים מוצאים אותה ומשתמשים בה כדלק למדורתם. לבסוף היא מאירה ומתפוצצת, אך איש לא מביט בה והאפקט היחידי שהיא מייצרת הוא הפחדתו של אווז על ידי פתילה שנופל מהשמיים לאחר שהודלקה.
תרגומים

הנסיך המאושר, תרגם שלמה סקולסקי, אייר צבי מלבנצ’יק, הוצאת אל המעיין, תל אביב, 32 עמודים, תש"ט 1949
הנסיך המאושר: אגדות וסיפורים, תרגום קודם, עברית - רפאל אלגד, ציורים - צ’ארלס מוזלי, הוצאת יבנה, תל אביב, 173 עמודים, 1982
הנסיך המאושר, תרגם אהרון בר, ציירה ליאת בנימיני-אריאל, הוצאת מודן תל אביב, 31 עמודים, 1988
הנסיך המאושר, תרגמה סיגל אדלר, איירה זהבית כרמל, הוצאת כרמל, ירושלים, 118 עמודים, 2008
הנס כץ

| --- | --- |

 לידה:  24 ביולי 1892 קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  17 בנובמבר 1940 (בגיל 48) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 תקופת הפעילות:  1897–1940 (כ־43 שנים) 
 
הנס לודוויג כץ (בגרמנית: Hanns Ludwig Katz;‏ 1892 – 1940) היה צייר אקספרסיוניסטי וגרפיקאי יהודי-גרמני.
ביוגרפיה

כץ נולד בקרלסרוהה בשנת 1892. בשנת 1912 ביקר בסטודיו של אנרי מאטיס במשך כמה שבועות. בין השנים 1913–1918 למד אמנות, תחילה באקדמיה בקרלסרוהה, ולאחר מכן במינכן. הוא התחתן ועבר לפרנקפורט, שם פרסם בשנת 1920 את ה-"Danse macabre", סדרת ליטוגרפיות אקספרסיוניסטיות אשר רמזו למהפכה הגרמנית בשנים 1918–1919. יצירתו של כץ, התרכזה בציור דיוקנאות, נוף עירוני, וכן ציורי טבע דומם.
בשנת 1923, כשנקלע לבעיות כלכליות, הפך כץ לשותף בחברת סיוד וצביעה, שם עבד עד 1936. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933,  היה מעורב בארגון "יודישר קולטורבונד", פדרציה תרבותית של יהודי גרמניה ששכרה אלפי אמנים, מוזיקאים ושחקנים שפוטרו ממוסדות גרמנים.
בשנת 1934 נפטרה אשתו ובשנה שלאחר מכן החל בהכנות להקמת יישוב יהודי אוטונומי ביוגוסלביה. התוכניות בוטלו, ולכן בשנת 1936 היגר לדרום אפריקה. לאחר שעזב את גרמניה, הוקיעו הנאצים בפומבי את הדיוקן האקספרסיוניסטי של גוסטב לנדאואר, הנחשב לאחד הטובים ביותר של כץ, ואת אמנותו כאמנות מנוונת.
בדרום אפריקה התרכז כץ בציור נופים, אך לא זכה להצלחה רבה. הוא נפטר ביוהנסבורג בשנת 1940.
הצי השביעי של ארצות הברית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית
 שיוך:  צי ארצות הברית
 סוג:  צי מלחמתי
 בסיס האם:  יוקוסוקה, יפן
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–הווה (כ־81 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה, משבר מצרי טאיוואן השלישי, מלחמת וייטנאם 
 פיקוד
 יחידת אם:  פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית
 דרגת המפקד:  תת-אדמירל
 מפקד נוכחי:  פרד קאצ'ר
 
הצי השביעי של ארצות הברית (באנגלית: United States Seventh Fleet) הוא יחידה מבצעית קדמית של צי ארצות הברית, שתחום אחריותה באזור האוקיינוס השקט ממערב לקו התאריך הבינלאומי ובאזור האוקיינוס ההודי מזרחית לגבול הודו-פקיסטן.
ארגון ויחידות

הצי כולל בין 50 ל-70 ספינות וצוללות, 140 כלי טיס וכ-20,000 חיילים. בסיסי הצי פרושים ביוקוסוקה ובססבו שביפן, בגואם, בסיאול ובצ'נגוון שבקוריאה הדרומית, ובסינגפור.
יחידות הצי העיקריות:
כוח משימה 70 - כוח תקיפה בראשות נושאת מטוסים וכוח לחימה המתבסס על סיירות ומשחתות
כוח משימה 71 - כוחות מיוחדים של הצי
כוח משימה 72 - כוח סיור של הצי
כוח משימה 73 - אחראי לפעילות הלוגיסטית
כוח משימה 74 - אחראי לפעילות הצוללות במרחב אחריות הצי
כוח משימה 75 - אחראי לפעילות באזורי החוף במרחב אחריות הצי
כוח משימה 76 - כוח תקיפה אמפיבי לתמיכה בפעילות חיל הנחתים של ארצות הברית
כוח משימה 78 - כוח הצי בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה
כוח משימה 79 - כוח משלוח של חיל הנחתים
הסנוטאף של לונדון

| --- | --- |

הסנוטאף של לונדון
 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת מלחמה 
 על שם:  חללי הכוחות המזוינים הבריטים
 מיקום:  וייטהול, לונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1920
 תאריך פתיחה רשמי:  1919 
 חומרי בנייה:  אבן פורטלנד 
 יוצר:  פרנסיס דרוונט ווד, אדווין לאצ'נס 
 אדריכל:  אדווין לאצ'נס 
 קואורדינטות:  51°30′10″N 0°07′34″W﻿ / ﻿51.502694444444°N 0.12608333333333°W﻿ / 51.502694444444; -0.12608333333333
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהסנוטאף(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהסנוטאף(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיהסנוטאף(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיהסנוטאף
 
הסנוטאף (באנגלית: Cenotaph; מיוונית κενοτάϕιον: ‏ Kenos – ריק, Taphos – קבר) של לונדון היא האנדרטה המרכזית לזכר חללי מלחמותיה של בריטניה, הניצבת בדרך וייטהול שבלונדון. זוהי האנדרטה הידועה ביותר בין האנדרטות מעיצוב זה בעולם המודרני.
האנדרטה

הסנוטאף ניצבת מול בניין משרד החוץ הבריטי בדרך וייטהול, בתווך שבין נתיבי התנועה שבכביש. היא בנויה מאבן גיר (Portland Stone). האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל סר אדווין לאצ'נס כאנדרטה לחלליה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה. היא נבנתה בין השנים 1919-1920 והחליפה אנדרטה זהה, שהייתה עשויה מעץ וגבס, ואשר הוקמה ב-1919 לקראת מצעד הניצחון של מדינות ההסכמה לאחר המלחמה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה הסנוטאף לאנדרטה המרכזית לחללי מלחמותיה של בריטניה במאה העשרים.
פאותיה של הסנוטאף אינן אנכיות, אלא היא בנויה משלבים אופקיים מדורגים המקנים לה חתך אלכסוני. היא ניצבת על גבי במה בת שלוש מדרגות.
זרים חרותים מאבן הוצמדו לשתי הפאות הצרות של הסנוטאף. הקישוטים היחידים באבן פרט להם הם הכתובת החרותה על כל אחת מפאות אלו – "המתים עטורי התהילה" (The Glorious Dead). ביטוי זה הוצע על ידי הסופר רודיארד קיפלינג, שבנו היה בין הנופלים במלחמת העולם הראשונה.
לשתי פאותיה הרחבות של הסנוטאף מוצמדים תרנים ועליהם דגלי בד שונים, שהוחלפו עם השנים מספר פעמים. הדגלים שהיו צמודים לה ב-2007 היו של הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וצי הסוחר הבריטי.
לוטיינס הציע בעת תכנון הסנוטאף שדגלים ייחרתו באבן הסנוטאף עצמה, אך הצעתו זו לא נתקבלה.
על פי המסורת מתקיים לרגלי הסנוטאף טקס האזכרה הממלכתי לחללי המלחמות של בריטניה, הנערך מדי שנה ביום הזיכרון, יום א' השני של חודש נובמבר.
אנשי צבא ושוטרים במדים מחויבים בהצדעה לסנוטאף בעת עברם לידה. נטען שבעת הלוויית הנסיכה דיאנה ב-1997 נמנע החייל שנהג בכרכרה שהובילה את ארונה מהצדעה כלשהי – גם לא למלכה – אך הצדיע לסנוטאף כאשר עברה הכרכרה לידה.
העתק של הסנוטאף נמצא בעיר קוקסטאון בצפון אירלנד. בעיר מנצ'סטר שבאנגליה מוצבת אנדרטה הדומה לה עד מאוד – גם היא פרי תכנונו של לוטיינס. סנוטאף דומה מוצבת ליד מוזיאון הזיכרון למלחמה בעיר אוקלנד שבניו זילנד, וכן באי הונג קונג ובאי ברמודה.
האנדרטה המוצבת בכיכר אלנבי שבירושלים דומה בצורתה במידת מה לסנוטאף של לונדון.
ראו גם

אנדרטת הכוחות המזוינים
אנדרטת אלנבי בירושלים
הסכמי לוקרנו

| --- | --- |

 מקום יצירה:  לוקרנו 
 תאריך יצירה:  16 באוקטובר 1925 
 
מימין לשמאל גוסטב שטרזמן, אוסטן צ'מברלין ואריסטיד בריאן בתקופת המשא ומתן על הסכמי לוקרנו
הסכמי לוקרנו 1925 הם מערכת הסכמים בין גרמניה לבין בלגיה וצרפת, בריטניה ואיטליה לגבי הגבול בין גרמניה, לבין צרפת, פולין וצ'כוסלובקיה. הסכמי לוקרנו נידונו בלוקרנו שבשווייץ ב־5–16 באוקטובר 1925 ונחתמו רשמית בלונדון ב־1 בדצמבר.
בהסכמים נקבע כי יישמר הסטטוס־קוו כפי שנקבע בחוזה ורסאי לגבי הגבול המערבי, ולגבי הגבול המזרחי יקבעו הסכמי בוררות לגבי הסכמים עתידיים. גרמניה חתמה על חוזה עם צרפת ועם בלגיה, חוזה שערב בלי תנאים לגבולותיהן המשותפים. כן חתמה גרמניה על חוזי בוררות עם פולין ועם צ'כוסלובקיה שלא ערבו לגבולות הקיימים ביניהן, אך חייבו אותן לא לחתור לשינויים אלא במשא ומתן, דיון או בוררות. צרפת חתמה על חוזים עם פולין ועם צ'כוסלובקיה והבטיחה להן סיוע צבאי אם גרמניה תתקוף אותן. כך השיגה צרפת מטרה חשובה במדיניותה: איזון העוצמה הגרמנית באמצעות ברית דיפלומטית ובאמצעות תמיכה ב"ברית הקטנה", כפי שנקראה הברית הפוסט מלחמתית בין צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה ורומניה. בריטניה ערבה בחוזים אלה לגבולות צרפת ובלגיה והבטיחה סיוע צבאי נגד התקפה גרמנית אם תהיה. היא לא נתנה ערבויות דומות לפולין וצ'כוסלובקיה.
חוזי לוקרנו הביאו יציבות בגרמניה והביאו להכנסתה לחבר הלאומים ב־1926. כמו כן הרגיעו החוזים את המצב באירופה לשנים אחדות.
חוזי לוקרנו החלישו את הברית בין צרפת ופולין בכך שגרמניה הכירה בגבולה עם צרפת ובלגיה אך לא בגבולה עם פולין וצ'כוסלובקיה. בעקבות זאת, יוזף פילסודסקי ויוזף בק הטילו ספק בשאלה האם צרפת תבוא לעזרתם כנגד גרמניה אם יהיה בכך צורך, וגבשו מדיניות של שמירת יחסים טובים עם שתי המעצמות שאיימו על פולין ממזרח וממערב, בלא לכרות ברית איתן.
סעיפי ההסכם

ההסכם נפתח כך-
"נשיא הרייך הגרמני, הוד רוממותו מלך הבלגים, נשיא הרפובליקה הצרפתית, הוד רוממותו מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ושל הדומיניונים הבריטיים מעבר לים, קיסר הודו, והוד מעלתו מלך איטליה, ברצונם להגשים את השאיפה לביטחון והגנה המפעמת בלב העמים שנפגעו ממכת המלחמה בשנים 1918-1914; ובהביאם בחשבון את ביטול אמנת הנייטרליות של בלגיה, ובהיותם מודעים לצורך להבטיח שלום באזור שהיה כה תכופות זירה לסכסוכים באירופה; ובהיותם מונעים גם מן השאיפה הכנה להעניק לכל המעצמות החתומות הנוגעות בדבר ערובות משלימות בתוך מסגרת אמנת חבר הלאומים והאמנות התקפות שיש ביניהן;"
לאחר מכן, מכיל עשרה סעיפים. עיקרי הדברים-
"הסכימו לפיכך על הסעיפים הבאים:
סעיף .1 הצדדים העיקריים לחוזה זה, באופן קיבוצי וכל אחד לחוד, ערבים באופן המפורט בסעיפים הבאים לשמירת הסטטוס קוו הטריטוריאלי הנובע מתוואי הגבולות בין גרמניה לבין בלגיה ובין גרמניה לבין צרפת, ולקביעותם הבלתי ניתנת להפרה של הגבולות האמורים כפי שנקבעו על פי או ברוח הסכם השלום שנחתם בוורסאי ב־28 ביוני ,1919 וכן לציות להוראות סעיפים 42 ו־43 בהסכם האמור ביחס לאזור המפורז.
סעיף .2 גרמניה ובלגיה וכן גרמניה וצרפת, מתחייבות הדדית כי בשום מקרה לא יתקפו זו את זו או יפלשו זו לזו או יפתחו במלחמה זו כנגד זו. עם זאת, תנאי זה לא יחול במקרים האלה: 1- הפעלת הזכות להגנה לגיטימית, כלומר, התנגדות להפרת ההתחייבות הכלולה בפסקה הקודמת או לעבירה בוטה על הסעיפים 42 ו־43 בחוזה ורסאי האמור, אם עבירה זו מהווה מעשה תוקפנות ללא התגרות, וכאשר עקב כניסת כוחות מזוינים לאזור המפורז נדרשת פעולה מיידית; 2- פעולה על פי סעיף 16 באמנת חבר הלאומים; 3- פעולה כתוצאה מהחלטה שהתקבלה במליאה או במועצה של חבר הלאומים או על פי סעיף ,15 פסקה ,7 באמנת חבר הלאומים, ובתנאי שבמקרה אחרון זה, הפעולה מכוונת נגד מדינה שהייתה הראשונה לתקוף.
סעיף .3 לנוכח ההתחייבויות הניתנות מכוח סעיף 2 להסכם זה, גרמניה ובלגיה, וגרמניה וצרפת, מתחייבות ליישב בדרכי שלום ובאופן המפורט כאן כל סוגיה מכל סוג שהוא העלולה להתעורר ביניהן ואשר אולי אי אפשר ליישבה בשיטות הדיפלומטיות הרגילות.
סעיף .4 אם אחד הצדדים העיקריים להסכם טוען שהתבצעה או מתבצעת הפרה של סעיף 2 בהסכם זה או עבירה על סעיף 42 או 43 בחוזה ורסאי, עליו להביא מיד את השאלה לדיון במועצת חבר הלאומים.
סעיף .6 תנאי הסכם זה אינם משפיעים על הזכויות והחובות של הצדדים להסכם על פי חוזה ורסאי או במסגרת הסדרים משלימים לחוזה ורסאי, ובכלל זה ההסכמים שנחתמו בלונדון ב־30 באוגוסט .1924
סעיף .7 ההסכם הנוכחי, המיועד להבטיח את שמירת השלום, והעולה בקנה אחד עם אמנת חבר הלאומים, לא יפורש כמגביל את חובת חבר הלאומים לנקוט כל פעולה נבונה ויעילה על פי שיקול דעתו להבטחת שלום העולם.
סעיף .9 ההסכם הנוכחי לא יכפה כל חובה על הדומיניונים הבריטיים או על הודו, אלא אם הממשלות בדומיניונים אלה או בהודו יודיעו על הסכמתן לחובה זו.
סעיף .10 ההסכם הנוכחי יאושרר (בידי חבר הלאומים) ומסמכי האשרור יופקדו בארכיון חבר הלאומים בז'נבה בהקדם האפשרי. ההסכם ייכנס לתוקף ברגע שכל מסמכי האשרור יופקדו, וגרמניה תהפוך לחברה בחבר הלאומים."
ביקורת על ההסכם

בספרו "דיפולומטיה" של הנרי קיסינג'ר הוא מציג שלושה כשלים עיקריים להסכמי לוקרנו. ראשית, הסכמי לוקרנו לא יצרו תנאים להאכיפת ההסדרים שגובשו. שנית, הם אינם התבססו על המציאות. שלישית, הם אמנם עסקו בפירוט רב בנושאים רבים אך התעלמו באופן כמעט מוחלט מנושאים מסוכנים אחרים.