stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השירות הפדרלי למלחמה במונופולים
היסטוריה

הגוף הראשון למלחמה במונופולים ברוסיה הוקם בשנת 1990 בשם הוועדה הממלכתית למדיניות מלחמה במונופולים ותמיכה בחברות כלכליות חדשות (Государственный комитет РСФСР по антимонопольной политике и поддержке новых экономических структур, או Государственном комитете Российской Федерации по антимонопольной политике и поддержке новых экономических структур). ליושב ראש הוועדה מונה ולרי צ'רנוגורודסקי. בשנת 1992 הוגדלה מצבת כוח האדם ולראש הוועדה החדש מונה לאוניד בוצ'ין.
במרץ 1997 הוועדה אורגנה מחדש והפכה לוועדה הממלכתית למלחמה במונופולים (Государственный антимонопольный комитет Российской Федерации). באוגוסט אותה שנה מונתה נטליה פונארבה ליושבת ראש הוועדה.
ב-22 בספטמבר 1998 הוועדה פורקה ובמקומה הוקם משרד ממשלתי בשם המשרד למדיניות מלחמה במונופולים ותמיכה בעסקים (Министерство Российской Федерации по антимонопольной политике и поддержке предпринимательства, МАП России). לשר מונה גנאדי חודירב. במאי 1999 מונה איליה יוז'אנוב לשר.
השירות הפדרלי למלחמה במונופולים הוקם ב-9 במרץ 2004 בתקופת ממשלת פרדקוב על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין, על בסיס המשרד הממשלתי למדיניות מלחמה במונופולים ותמיכה בעסקים. השירות הפך לגוף העיקרי למלחמה במונופולים ברוסיה.
השירות ניהל תיק חקירה נגד תאגיד גזפרום במרץ 2011 על הפרת חוק הגנת התחרות בשל העלאת מחירים וגזפרום חויבה לשלם קנס על סך 17.5 מיליון רובלים
בשנת 2013 השירות ניהל תיק חקירה נגד טבע תעשיות פרמצבטיות על סירובה לספק תרופה לטרשת נפוצה בשם קופקסון ברוסיה והפרת חוק המונופול בתחום, בשל היותה של טבע ליצרנית הבלעדית של תרופה זו, לדברי השירות סירוב היצרנית לספק את התרופה עלול לגרום לממשל חוסר יכולת להבטיח כיסוי תרופתי של צורכי החולים הסובלים מטרשת נפוצה במסגרת התוכנית הממשלתית הפדרלית ולסכן את בריאותם ואת חיי המטופלים.
בשנת 2014, ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב חתם על צו להעברה לידי השירות את תפקידי הפיקוח על הזמנות המדינה בתחום התעשייה הצבאית, לאחר שהארגון שהיה אחראי לכך (השירות הפדרלי להזמנות צבאיות במשרד ההגנה הרוסי) פורק.
ביולי 2015 צו של נשיא רוסיה העביר לידי השירות את הסמכויות בתחום הסדרת התעריפים. ביולי 2017 השירות הביע חשש מכוונתה של אובר ברוסיה להתמזג עם שירות המוניות של יאנדקס ובכך לחסל את התחרותיות בתחום זה.
ראש השירות

| # | שם | תחילת הכהונה | סיום הכהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | איגור ארטמייב | ‏10 במרץ 2004 | 11 בנובמבר 2020 |
| 2. | מקסים שסקולסקי | ‏11 בנובמבר 2020 | עדיין מכהן |
ראו גם

רשות ההגבלים העסקיים
התקפה מתפרצת (הוקי קרח)

התקפה מתפרצת במהלך משחק בין הגילדפורד פליימס והמילטון קיינס לייטנינג
התקפה מתפרצת (באנגלית: Breakaway) היא מצב בהוקי קרח בו לשחקן עם הדסקית אין שחקני הגנה מלבד השוער בינו לבין שער הקבוצה היריבה, ולכן הוא חופשי להחליק פנימה ולחבוט כרצונו (לפני היציאה מהעמדה מגינים יכולים להדביק את הפער). התקפה מתפרצת נחשבת למחדל מצד הקבוצה המגינה. אם התקדמותו של שחקן מתעכבת באופן לא חוקי על ידי שחקן יריב או אם המקל של השוער נזרק קדימה, השחקן המתפרץ זוכה בחבטת עונשין. אם שחקן מתמודד מול שער ריק (כלומר, הקבוצה היריבה הוציאה את השוער שלהם) ושחקן יריב מפריע לו באופן לא חוקי, הוא זוכה בשער אוטומטית במקום בחבטת עונשין.
לקריאה נוספת

Podnieks, Andrew (2007). The Complete Hockey Dictionary. Fenn Publishing. ISBN 978-1-55168-309-6.
זרח שבץ

| --- | --- |

 לידה:  1906 ביאליסטוק
 פטירה:  21 במאי 1996 (בגיל 90 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  סגן ראש עיריית בני ברק
 מפלגה:  מפא"י 
 פרסים והוקרה:  יקיר בני ברק 
 
זרח שְבֶץ (שוועץ) (1906 - 21 במאי 1996) היה מפקד "ההגנה" בבני ברק וסגן ראש העירייה.
ביוגרפיה

שבץ נולד בביאליסטוק, שם למד ב"חדר" ובישיבה, ואחר כך למד את מקצוע הטקסטיל בבית הספר למלאכה בעירו. הוא היה בין מייסדי תנועת "החלוץ" בביאליסטוק, שימש יו"ר התנועה בעיר, והיה פעיל בחינוך קבוצות נוער ובהכנתן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל, התיישב בבני ברק ונשא לאישה את מינה (מינדל לאה) בת חיים והינדה שמרגד. הוא עסק בעבודות מזדמנות עד שנת 1935, אז הוקם ברמת גן הסמוכה בית החרושת "קשת" לצביעה ולאשפרת טקסטיל - שם עבד עד לפרישתו לגמלאות.
שבץ נמנה עם מייסדי ארגון "ההגנה" בבני ברק, ושימש מפקד הארגון בעיר. כינויו היה "יפה", על שם בתו הבכורה. הוא היה פעיל בהסתדרות העובדים, והיה בין מייסדי מועצת הפועלים בעירו. בין השנים 1960 - 1965 שימש סגן ראש העירייה מטעם מפא"י. כהוקרה על פעילותו הציבורית קיבל את התואר "יקיר העיר" וכן את התואר "יקיר ההסתדרות".
שבץ עסק שנים רבות גם בעבודה עיתונאית, וכתב לעיתונים ביידיש בביאליסטוק, לפני ואחרי עלייתו ארצה. לאחר השואה פרסם מדי פעם מאמרים בשפה זו בכתבי העת של איגוד יוצאי ביאליסטוק בניו יורק ובבואנוס איירס. לאחר מותו פרסמו בני משפחתו אוסף ממאמריו בספר לזכרו, בשם "טעג און יארן" (ימים ושנים).
לקריאה נוספת

טעג און יארן / זרח שוועץ, בני ברק 1998.
הערות שוליים

↑  גרשון ועליזה ריבלין, זר לא יבין: כינויי־סתר ביישוב היהודי בארץ־ישראל, הוצאת משרד הביטחון, 1988
↑  זרח שבץ - סגן ראש עירית בני־ברק, דבר, 22 ביולי 1960.
ועדת וולקר

ועדת וולקר, הידועה גם בשם הוועדה העצמאית של אישים בולטים (Independent Committee of Eminent Persons - ICEP), הוקמה בשנת 1996 כדי לחקור חשבונות רדומים מאז מלחמת העולם השנייה בבנקים בשווייץ. בראש הוועדה עמד יו"ר לשעבר של הפדרל ריזרב בארצות הברית, פול וולקר, והיא הורכבה משלושה נציגים של איגוד הבנקאים השווייצרי ושלושה שמונו על ידי ארגונים יהודיים.
רקע

בשל מעמדה של שווייץ כמדינה נייטרלית הגובלת בגרמניה ובאוסטריה, יהודים רבים שנמלטו מהשואה הפקידו סכומי כסף ודברי ערך רבים בבנקים שווייצרים. עם זאת, כאשר יורשים של ניצולים או קורבנות ניסו לגבות את כספם בעקבות המלחמה, רבים התמודדו עם חסימות ביורוקרטיות מצד הבנקים, שלעיתים קרובות נראה כי לא הכירו במצבם המיוחד של קורבנות השואה. מספר פעמים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ספגו בנקים שווייצרים ביקורת על התנהגותם, במיוחד בסוגיית הטיפול בחשבונות רדומים, שלגבי רבים מהם נטען כי הם שייכים לקורבנות השואה. במהלך ארבעים השנים הבאות התקבלו תגובות חלשות מצד הבנקים. עם זאת, במהלך שנות ה-90 התברר כי יש צורך בתגובה איתנה יותר לביקורת.
מזכר הבנות

הוועדה הוקמה על ידי מזכר הבנות ב-2 במאי 1996, בין ארגון השבת הרכוש היהודי העולמי, הקונגרס היהודי העולמי ואיגוד הבנקאים השווייצרי. מזכר ההבנות ציין שתי מטרות לוועדה: "(א) לזהות חשבונות בבנקים בשווייץ של קורבנות רדיפות הנאצים ששכבו רדומים מאז מלחמת העולם השנייה או שלא הועמדו לרשות אותם קורבנות או יורשיהם בדרך אחרת; (ב) להעריך את הטיפול בחשבונות של קורבנות רדיפות הנאצים על ידי בנקים שווייצריים".
שיטה

הוועדה השתמשה בחמישה משרדי רואי חשבון עצמאיים בעלי מוניטין בינלאומי שהיו מורשים לבקר בנקים בשווייץ. החקירה השתרעה על תקופה של כ-60 שנה, מ-1933 עד 1995. כ-254 בנקים שווייצרים שהיו קיימים ב-1945 נחקרו, מה שכיסה 82% ממערכת הבנקאות. עלויות חיצוניות שנשאו הבנקים השווייצריים הסתכמו בכ-300 מיליון פרנק שווייצרי וכ-650 רואי חשבון השתתפו במחקר. בתחילת הדרך הייתה אי נוחות בחלק מהבנקים מתהליך כה חודרני. עם זאת, הדבר השתנה, והוועדה דיווחה שרק בנק אחד, הבנק הקנטוני של ז'נבה, Banque Cantonale de Geneve, סירב לשתף פעולה עם החקירה.
חומרי הגלם לעבודה סופקו על ידי זיהוי כל החשבונות שנפתחו בבנקים שווייצרים במהלך התקופה שבין 1933–1945. מחקר זה הניב כ-4.1 מיליון חשבונות. לא נותרו רישומים עבור 2.8 מיליון חשבונות נוספים. שמות החשבונות הושוו על ידי מחשבים לשמות של קורבנות נאצים שנלקחו מרשימות שבידי חוקרי השואה. נעשתה בדיקה סלקטיבית לא אוטומטית של ניתוח חשבון אחר חשבון לפי תיעוד זמין.
חברי הוועדה

רובן ברג'ה (Beraja), אברהם בורג ורון לאודר מונו לנציגי ארגון ההשבה היהודי העולמי, עם צבי ברק וישראל זינגר כמחליפים.
קורט גאסטייגר (Gasteyger), קלאוס יקובי (Jacobi) ופידר מנגיארדי (Mengiardi) מונו לנציגי איגוד הבנקאים השווייצרי, עם הנס ג'יי בר (Baer) ורנה רינוב (Rhinow) כמחליפים.
מסקנות הוועדה

בשנת 1999, ועדת וולקר מצאה 53,886 חשבונות בנק בשווייץ שהיו שייכים ככל הנראה לקורבנות השואה, בנוסף ל-5,570 חשבונות שהתגלו לראשונה במהלך הביקורת העצמית ב-1997. 10,471 מהחשבונות החדשים שהתגלו היו חשבונות בקטגוריה 1, מה שאומר שהם נמצאו מתאימים לשמותיהם של קורבנות שואה שהיו ידועים, או חשבונות בקטגוריה 2, מה שאומר שיש קשר סביר בין בעל החשבון לרדיפות הנאצים. חשבונות אלה הכילו שווי מוערך של 31.5 מיליון פרנק שווייצרי, אולם לגבי חשבונות רבים היה חסר מידע פיסקאלי הכרחי כדי לקבוע קביעה נכונה. חשבונות בקטגוריה 3 ו-4, שהיו בעלי קשר חלש יותר לשואה, הוסיפו למספר הכולל 43,415 חשבונות ו-4.2 מיליון פרנק שווייצרי.
ב-1998, תובענה ייצוגית של ארצות הברית הביאה להסדר בסך 1.25 מיליארד דולר על ידי שני הבנקים הגדולים בשווייץ, סכום שאמור היה לכסות תביעות של קורבנות ויורשיהם.
לקריאה נוספת

ועדה עצמאית של אנשים בולטים, דו"ח על חשבונות רדומים של קורבנות רדיפות הנאצים בבנקים בשווייץ, ברן, Staempfli Publishers Ltd. 1999. (ICEP 1999) תוכן עניינים, דוח, נספחים
"חוקרים מוצאים אלפי חשבונות בנק שווייצריים שלא נתבעו", ספרייה וירטואלית יהודית, 6 בדצמבר 1999, גישה ב-30 במאי 2007.
"חברי הוועדה העצמאית של אנשים בולטים", ספרייה וירטואלית יהודית, 1999, גישה ב-30 במאי 2007.
הערות שוליים

↑  (ICEP 1999) p. 2
↑  Ferstman, Carla; Goetz, Mariana; Stephens, Alan (2009). Reparations for Victims of Genocide, War Crimes and Crimes against Humanity. Brill. p. 576. ISBN 978-90-04-17449-8.pages: 127-128
↑  Jacques Picard in New, Mitya (1997). Switzerland Unwrapped: Exposing the Myths. I. B. Tauris. pp. 32–33. ISBN 1-86064-300-0.
↑  (ICEP 1999) pp. 1-2
↑  (ICEP 1999) pp. 5-6
↑  (ICEP 1999) pp. 6-11
1 2  Alford, Roger (2002). "The Claims Resolution Tribunal and Holocaust Claims against Swiss Banks". Berkeley Journal of International Law. 20 (1): 255. doi:10.15779/Z38C069.
↑  Wurz, Jeannie. "Looking back at the Holocaust assets controversy". Swissinfo (באנגלית). נבדק ב-2021-02-24.
זרח הלוי

זרח הלוי (י'  בתשרי תרנ"ג – כ"ח בטבת תש"מ; 30 בספטמבר 1892 – 17 בינואר 1980) היה אומן יד ומשורר עברי. כתב בשיריו על שואת יהודי אירופה, ירושלים, הכותל המערבי ואהבת הארץ.
זרח הלוי
זרח בחנותו בשכונת מגוריו מאה שערים
השיר "רחל מבכה על בניה" במרתף השואה על הר ציון בירושלים
תולדות חייו

נולד ביום הכיפורים תרנ"ג בעיר העתיקה בירושלים.
"הָעִיר בָּה נוֹלַדְתִי וּבָה נִיצְבָה

עַרִיסוֹנֶת שֶלִי

הָעִיר בָּה הִקְשַבְתִי בְּשַחַר יָמַי

לְרָנָה הַפִּלְאִי

עִירִי הֵיכָן הֵם צְלִילָיִך?"
זרח הלוי נולד בעיר העתיקה בירושלים לטויבע, בת הרב אריה לייב, ולדוד לוי.
אימו הייתה נצר ממשפחת רבנים ומשכילים והייתה רגילה לתבל דבריה במשלים ופתגמים.

סבו, יוסף לוי, (על שמו שכונת זיכרון יוסף בירושלים), עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו מרוסיה בשנת תרמ"ב (1882), כשהיה בן 13.

זרח הלוי קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה עץ חיים, בחורבת ר' יהודה החסיד. לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לגור בשכונת מאה שערים, שם למד ב"חיידר" תנ"ך וגמרא,
מפי מלמדים שונים, עד הגיעו לגיל בר-מצווה. לאחר שלוש שנים במאה שערים עברו לשכונת זיכרון טוביה. אז החל זרח לעבוד אצל דודו, יצחק לוי, לו הייתה חנות "כל-בו" בשער יפו.

בין כל מיני הסחורות בחנות הדוד, היו גם ספרי-לימוד אותם קרא ורכש בעזרתם ידע מעמיק בשפה העברית.
זרח למד תווים וזמרה בבית הספר לנגינה "שולמית" שנוסד באותם ימים בירושלים. באותה תקופה החל זרח לכתוב שירים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב זרח לגדודים העבריים, לגדוד 38 קלעי המלך ושירת את המולדת משך שנתיים ויותר. שפע של רשמים וחוויות נחרטו בזיכרונו מתקופה זו, ואת זכרונותיו אלו, הוא העלה על הכתב.
זרח הכיר את ז'בוטינסקי, העריצו כאיש וכגיבור ופרסם עליו כמה מזיכרונותיו.
"גם אני, אחרי שנתיאשתי מהיות משרת נאמן אצל דודי, הלכתי כחייל מתנדב לגדוד העברי. שם עשיתי שרות למולדת שנתיים ויותר. שפע של רשמים וחוויות נחרתו במוחי מימי הגדוד, שצריך להעלותם על לוח-ספר.
בבוא יום שיחרורי, חזרתי הבייתה, ואבי לימדני על רגל אחת את אומנות הפחים שהייתה למורת רוחי."
בבוא יום שחרורו, חזר זרח לביתו, ואביו לימד אותו את אומנות הפחים, שתמיד הייתה למורת רוחו.

בשנת תרפ"ה (1925), נשא לאשה את שרה בת יעקב מלומד הרוקח, ואז נאלץ בלית-ברירה לאחוז באומנות הפחים המפרכת.

בכל זאת, הוא לא הניח מידיו את אמנות השירה.
הסופר חיים באר בספרו חבלים עמוד 279 מספר על היכרותו עם זרח הלוי.
זרח הלוי נפטר בכ"ח בטבת תש"מ (1980) בירושלים.
שירתו

שואת יהודי אירופה - שירו "רחל מבכה על בניה"
שירים המוקדשים לירושלים ולכותל המערבי
"יְרוּשָלַים עִיר הַנֶצַח הבַּירָה לְעֹז

לָך נִקְשוֹר נִזְרֵי פְאֵר מִפַּז לָשוֹן

מִלֵב שִירֵי חִיבָּה רָמִים בַּקוֹדֶש נַחָרוּז

עַל יְפִי הָרַיִך תַלְתַלֵי שִמְשוֹן"
שירי שבת וחג
כתביו

שירי זרח הלוי בהוצאת מוסד הרב קוק (1967)
לקריאה נוספת

חיים באר, חבלים עמ' 279
ויליאם הנרי פוקס טלבוט

| --- | --- |
ויליאם הנרי פוקס טלבוט
ויליאם הנרי פוקס טלבוט
 לידה:  11 בפברואר 1800 דורסט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  17 בספטמבר 1877 (בגיל 77) Lacock, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  כימיה, מתמטיקה, צילום, בוטניקה, בלשנות
 מקום מגורים:  אנגליה
 מקום לימודים:  בית הספר הארו  טריניטי קולג' 
 פרסים והוקרה:  מדליית רמפורד (1842)  המדליה המלכותית (1838)  הרצאת בייקר (1837)  עמית החברה המלכותית  Porson Prize 
 בן או בת זוג:  Constance Fox Talbot (19 בדצמבר 1832–?) 
 צאצאים:  Charles Henry Talbot, Rosamond Constance Talbot, Ella Talbot, Matilda Caroline Talbot 
 תרומות עיקריות
 המצאת הנגטיב והקלוטייפ; אחד מאבות הצילום
 
"הדלת הפתוחה", תצלום של ויליאם הנרי פוקס טלבוט מאפריל 1844. 14.4×19.4 ס"מ. הדפס כסף מנגטיב קלוטייפ. תמונה מס' 5 בספרו של טלבוט עיפרון הטבע. על תצלום זה, שחיקה את תיאור סצנות חיי היום-יום בציור הפלמי, כתב טלבוט כי הוא דוגמה ל"תחילתה של אמנות חדשה".
"רישום פוטוגני" של צמח שהונח על נייר רגיש לאור ונחשף לאור השמש. האזורים הבהירים הושחרו וחלקי הנייר שהוסתרו מאור השמש נותרו לבנים.
ג'ון הרשל גילה שנתרן תיוסולפט יכול לקבע את נייר הצילום לאחר החשיפה. הרשל גם נתן לתהליך כולו את השם Photography, והמציא את השמות "נגטיב" ו"פוזיטיב" בהקשר לתהליך הצילום.
ויליאם הנרי פוקס טלבוט (באנגלית: William Henry Fox Talbot;‏ 11 בפברואר 1800 – 17 בספטמבר 1877) היה מדען, בוטנאי, מתמטיקאי, בלשן, מו"ל וצלם אנגלי, הזכור בעיקר כאחד מאבות הצילום, וכממציא תהליך ההדפסה מנגטיב - שיטת הדפסת התצלומים המרכזית במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. בנוסף, פרסם את "עיפרון הטבע", האלבום הראשון אשר היה מלווה כולו בתצלומים.
ראשית דרכו ותחילת מחקרו המדעי

ויליאם היה בנם היחיד של ויליאם דבנפורט טלבוט (William Davenport Talbot) ואליזבט פוקס סטרנג'וויס (Elisabeth Fox Strangways). הוא גדל בבית האחוזה המשפחתי בלקוק אבי (Lacock Abbey) שבדרום-מערב אנגליה. אביו נפטר כשהיה בן חמש, אך הונה של משפחתו אפשר לו לרכוש השכלה מצוינת. הוא נכנס לטריניטי קולג' (Trinity College) שבקיימברידג' בשנת 1817, וזכה ב-1820 בפרס "פורסון" בלימודים קלאסיים. כבר בתקופה מוקדמת החל טלבוט במחקר באופטיקה. בין השנים 1872-1822 כתב חיבורים מדעיים עבור "החברה המלכותית" (Royal Society), רבים מהם בנושאים מתמטיים ואופטיים: במגזין "Edinburgh Journal of Science" פרסם ב-1826 מאמר על "מספר ניסויים בלהבה צבעונית"; ברבעון "Quarterly Journal of Science" פרסם ב-1827 מאמר על אודות "אור מונוכרומטי"; וב-"Philosophical Magazine" פרסם מספר מאמרים בנושאים כימיים, בהם מאמר על "שינויים כימיים של צבע".
טלבוט היה מיודד עם מדענים רבים, ובהם שניים שהיה להם תפקיד חשוב בהמצאת הצילום: סר ג'ון הרשל, שפגש את טלבוט ב-1824, והשפיע עליו לפנות למחקרים בתחום האור והאופטיקה; והאנציקלופדיסט הסקוטי סר דייוויד ברוסטר, שפרסם מאמרים מדעיים של טלבוט בעיתונו, ולאחר המצאת הצילום עזר לו להפיץ ולמצוא תומכים להמצאתו בסקוטלנד.
המצאת הצילום > רעיון המצאת הצילום, 1833

רעיון המצאת הצילום עלה במוחו של טלבוט בשנת 1833, בעת ששהה בחופשה ליד אגם קומו באיטליה, וניסה ללא הצלחה לצייר את הנוף:
באחד הימים הראשונים של אוקטובר 1833 השתעשעתי לחופו של אגם קומו באיטליה, והכנתי רישומים בעזרת הקמרה לוסידה, או שמא עלי לומר, ניסיתי להכין אותם: אך בהצלחה מועטה מאוד. שכן ברגע בו הוסטה העין מהמנסרה – דרכה הכול נראה יפהפה - מצאתי שעפרוני חסר התקנה הותיר רק עקבות מלנכוליות על גבי הנייר. לאחר מספר ניסיונות עקרים, הנחתי את המכשיר והגעתי למסקנה שהשימוש בו דורש ידע קודם ברישום, אותו לצערי לא היה לי
טלבוט נזכר אז בניסויים כושלים אחרים בציור, אותם ערך כעשור קודם לכן בעזרת קמרה אובסקורה:
וזה הוביל אותי לחשוב על היופי היחיד במינו של תמונות ציורי הטבע אותן שולחת עדשת הזכוכית של הקמרה אל הנייר עליו היא ממוקדת – דימויי פיות, יצירות של רגע, שנגזר עליהן להתפוגג מיד. במהלך הרהורים אלו עלה בראשי הרעיון... כמה מקסים יהיה הדבר אם יתאפשר לגרום לדימויים טבעיים אלו לרשום את עצמם באופן בר קיימא, ולהיוותר מקובעים על גבי הנייר!
המצאת הצילום > תחילת הניסויים עם חומרים רגישים לאור, 1834 > רישומים פוטוגניים

טלבוט החל את ניסוייו בסביבות 1834 בלקוק אבי, שם עמדו לרשותו ספרייה איכותית ומטבח שבו יכול היה להיעזר לצורך הניסויים הכימיים. בתקופה שבין המחשבה הראשונה על הצילום ליד אגם קומו באוקטובר 1833 ובין תחילת הניסויים הממשיים, למד טלבוט את הנושא וחיפש דרכים ליישם את רעיונותיו. הוא ידע שמלחי כסף רגישים מאוד לאור והחל לעבוד איתם. הוא מצא שמבין כל תרכובות הכסף, כסף כלורי הוא הרגיש ביותר. ואולם, כסף כלורי אינו מסיס במים, ולכן לא ניתן היה לצפות עמו נייר. טלבוט פתר בעיה זו בעזרת מלח בישול; הוא טבל נייר כתיבה רגיל והספיגו בתמיסת מלח חלשה. לאחר שיובש, הבריש טלבוט את הנייר בכסף חנקתי, שניתן היה להמסה אך לא היה רגיש מספיק לאור. כשהכסף החנקתי בא במגע עם המלח שבסיבי הנייר, התרחשה תגובה כימית שגרמה להיווצרות שביבים זעירים של כסף כלורי. את התהליך ניתן היה לעשות בתאורה עמומה אך לא באור שמש ישיר. לאחר הייבוש היה הנייר מוכן לשימוש.
הנייר שייצר טלבוט שימש ליצירת הדפסי שמש ישירים, כלומר, תהליך הרישום נסמך כולו על אור השמש, ללא תהליך פיתוח נוסף לאחר החשיפה לאור (אף שנדרשו תהליכי שימור כימיים לאחר החשיפה), והדימוי נגלה לעין במהלך החשיפה. באזורים שנחשפו לאור השמש הפך הכסף הכלורי לחלקיקי כסף מתכתי בגוונים כהים; אי לכך, המקומות שהוארו התכהו, ומכאן שנוצר דימוי נגטיבי. את הניירות חשף טלבוט לאור כשעליהם הונח אובייקט כלשהו, לרוב בעל שקיפות משתנה, כגון דוגמיות בוטניות (עלים וכדומה), שהוצמדו אל הנייר באמצעות זכוכית שהונחה על גבי שניהם. בעת החשיפה, במקומות שבהם האובייקט לא חסם את האור, הושחר הנייר לחלוטין; השטחים השקופים למחצה הותירו על הנייר גוני אפור משתנים; האזורים האטומים באובייקט חסמו לחלוטין את האור והותירו את הנייר לבן. משך החשיפה הנדרש ליצירת האפקט נע בין עשר דקות לחצי שעה. את הדימוי שנוצר על הנייר ניתן היה לראות לאור נרות בלבד. אור חזק יותר גרם להתכהות הכסף הכלורי שלא נחשף, כך שהתמונה כולה הושחרה והתפוגגה.
ברשימותיו מ-1835 כינה טלבוט את התהליך "סִיאֵגְרָפִיה" (Sciagraphy, רישום צללים), אך מעולם לא עשה שימוש פומבי במונח. במקביל, באותה תקופה כינה את התהליך רישומים פוֹטוֹגֶנִיְים (Photogenic Drawing), ובשם זה המשיך לכנותו גם לאחר פרסומו.
המצאת הצילום > תחילת הניסויים עם חומרים רגישים לאור, 1834 > קיבוע הדימוי

ניסוייו של טלבוט דמו מאוד לאלו שערך תומאס וג'ווד כארבעים שנה לפניו עם מלחי כסף; כמו טלבוט, גם וג'ווד יצר תשלילים (תמונות נגטיביות) של אובייקטים אותם הניח על גבי עורות שהוטבלו בתרכובות-כסף, אך מעולם לא מצא דרך לייצב את הדימוי ולנטרל את רגישותם של מלחי הכסף שלא נחשפו לאור. אי לכך, כל תמונותיו הושחרו כליל עם הזמן ונעלמו.
טלבוט, שטען כי לא הכיר את ניסוייו של וג'ווד באותה תקופה, גילה בסתיו 1834 את השלב הבא - תגלית מקורית שהייתה מכרעת להתפתחות תהליך הצילום שלו; לאחר ניסויים עם חומרים רבים מצא שביכולתו לייצב את הדימויים ולהחליש מאוד את המשך השחרתם באור בעזרת שטיפה באשלגן יודי (potassium iodide). זמן קצר לאחר מכן גילה שאת אותה תוצאה ניתן להשיג בעזרת שטיפה בתמיסת מי מלח רגילה. שיטתו של טלבוט הפכה את הליד הכסף שנותר בנייר לרכיב פחות רגיש באופן יחסי, כלומר הקשתה על יוני הכסף להפוך לכסף נייטרלי, אך לא ניקתה אותו ממנו לגמרי. אי לכך, הופיעו כתמים בשלבים מאוחרים יותר על הנייר, ולעיתים הוא התכהה עם הזמן.
ידידו של טלבוט, ג'ון הרשל, פתר בעיה זו עם תחילת ניסוייו בצילום ב-1839, והציע להשתמש בנתרן תיוסולפט שאז כונה "היפוסולפיט של סודה" (hyposulphite of soda או בקיצור "היפו"), כדי לקבע את הנייר החשוף; ההיפוסולפיט המיס את גבישי הליד הכסף שלא נחשפו, אך לא פעל על הכסף המתכתי (היינו, על האזורים שהשחירו בנייר). שטיפה במים ניקתה מהנייר את כל השיירים, והדימוי נותר מקובע ולא רגיש לאור כלל. תמיסה זו משמשת עד היום כמקבע (fixer) בהדפסות ופיתוחים אנלוגיים של סרטי שחור-לבן.
המצאת הצילום > נגטיב-פוזיטיב, 1835

בסביבות פברואר 1835 הבין טלבוט את עקרון הנגטיב-פוזיטיב; כיום ידוע כי חוקרים שונים, כגון סמואל מורס, שערכו ניסויים דומים בחומרים רגישים לאור, התייאשו ונטשו את מאמציהם כשראו שהדימוי שמתקבל מהופך מבחינת גווניו (היינו, דימוי נגטיבי). טלבוט התברך בכושר המצאה שגרם לו להפוך מגרעה זו כביכול, לטובתו. הוא הבין שמבחינה כימית-פיזיקלית אין הבדל בין הנגטיב לפוזיטיב, שכן הפוזיטיב הוא למעשה נגטיב של הנגטיב; על ידי הצמדת הנייר עם הדימוי הנגטיבי לנייר חדש הרגיש לאור וחשיפתם לאור, מתקבל הדפס פוזיטיבי.
המונחים "פוזיטיב" ו"נגטיב" לא הומצאו על ידי טלבוט, שלא ידע בדיוק כיצד לכנות את השלבים השונים (הוא כינה אותם "התהליך הראשון" ו"התהליך השני", או "העתקה מחדש", או "דימוי מהופך"), אלא על ידי ידידו סר ג'ון הרשל, ששאל מונחים אלו כאנלוגיה מתחום החשמל. הרשל הוא גם זה שהגה את השם האנגלי לצילום, "photography" (רישום אור), משום שחשב שהשם של טלבוט, "רישומים פוטוגניים", אינו גמיש ומדויק דיו.
ככל הנראה לא הדפיס טלבוט אף אחת מתמונות הקמרה אובסקורה שייצר עד אפריל 1839. התצלום הפוזיטיבי הישן ביותר שנשמר מעבודתו של פוקס טלבוט הוא הדפס מ-1839 של נגטיב שנוצר ב-1835, המראה חלון בבית האחוזה שלו. באותה תקופה הוא כתב להרשל: "גיליתי שתמונות הקמרה מועברות יפה מאוד, ולתוצאה אפקט רמברנדטי בסך הכל"
פרסום תהליך הצילום, 1839

אף על פי שהגיע להישגים מרשימים, שאף טלבוט להמשיך ולשכלל את המצאתו טרם פרסומה, ורק משפחתו הכירה את התמונות שיצר. במהלך השנה העוקבת היה טלבוט טרוד מאוד במחקרים אופטיים ומתמטיים, ונותר לו זמן מועט לעיסוק בצילום. רק בנובמבר 1838 התפנה לניסויים מחודשים בצילום, ותכנן לכתוב מאמר עליהם עבור החברה המלכותית. התזמון שלו התברר כגרוע במיוחד, שכן ב-7 בינואר 1839 הכריז בפריז פרנסואה אראגו כי לואי ז'אק מנדה דאגר המציא שיטה ללכידת הדימויים שנוצרים בגב הקמרה אובסקורה (תהליך הדאגרוטיפ). אראגו לא מסר פרטים טכניים, וטלבוט לא יכול היה לדעת אם תהליך הצילום של דאגר דומה לזה שלו ואם לאו. כך או כך, לאור ההכרזה מיהר לסיים את מאמרו. ב-25 בינואר אותה שנה הציג מייקל פאראדיי בפני החברה המלכותית כמה מתמונותיו של טלבוט, שצולמו עוד ב-1835. ב-31 בינואר הקריא טלבוט את מאמרו בפני החברה המלכותית ובמהלך פברואר פרסם את פרטי תהליך הצילום שלו.
טלבוט כתב אל אראגו שגם בידיו תהליך לקיבוע התמונות שנוצרות בגב הקמרה אובסקורה ואראגו הזמינו לפריז, יחד עם מדענים נוספים, כדי לצפות בדימויי המתכת שיצר דאגר. טלבוט סירב, אך ביקש מידידו ג'ון הרשל לבחון את התמונות בעודו בפריז:
אשמח לשמוע מה דעתך [על תצלומיו של דאגר]. יהיו אשר יהיו מעלותיו, שהן גדולות ללא ספק, אני חושב שלפחות בעניין אחד לשיטתנו האנגלית יש יתרון [...] לאחר שנוצרה תמונה אחת על ידי הקמרה, כל השאר ניתנות להכנה ממנה, באמצעות שיטת ההעתקה-מחדש, שבנסיבות בנות מזל ויפות מתקנות את כל הטעויות שבתמונה הראשונית בבת אחת: כלומר, היפוך הצדדים מימין לשמאל והיפוך האורות והצללים [...לעומת זאת,] כדי להשיג העתק נוסף של אותו המראה על דאגר לחזור למקום ולהציב בפעם השנייה את המכשיר שלו; שכן אין הוא יכול לשכפל את לוח המתכת שלו, משום שהוא אטום"
כאשר ראה הרשל את תצלומיו של דאגר הוא דיווח חזרה אל טלבוט כי: "לא יהיה זה מוגזם לקרוא להם פלאיים". הדאגרוטיפ, כתב הרשל, "עולה על כל מה שיכולתי לדמיין בגבולות הציפיות הסבירות...כל דרגות האור והצל מופיעים ברכות ובעדינות שמותירים כל ציור הרחק מאחור"
עם פרסום תהליך הצילום בצרפת גבר הלחץ על טלבוט ליצור יותר דימויי קמרה אובסקורה, והוא פיתח שיטות מתוחכמות יותר ליצירת ניירות הצילום. השלב החשוב ביותר היה החלפת הכסף הכלורי בכסף ברומידי. החומר החדש היה רגיש פי עשרה לאור, אך היה קשה יותר להכנה.
דאגר זכה לכבוד עם חשיפת המצאתו, אך לאחר פרסום התהליך תפקידו בהתפתחות הצילום היה קטן. טלבוט, לעומת זאת, המשיך במאמציו וניסה לבחון את הפוטנציאל של הצילום הן עבור המדע והן עבור האמנות.
הקלוטייפ, 1841

בפברואר 1841 חשף טלבוט לציבור תהליך חדש, אותו כינה "רישום קלוטייפ (פוטוגני)" (Calotype [Photogenic] Drawing), אך תוך זמן קצר קיצר את השם המסורבל ל"קלוטייפ" בלבד, שם שמקורו במילה היוונית καλό, "יופי". לא ברור מתי החל טלבוט להשתמש בתהליך זה. הוא מופיע בכתביו לראשונה ב-30 בינואר 1840, אך את התהליך גילה ככל הנראה לפני כן. ידידיו של הממציא החלו לכנות את התהליך "טלבוטייפ", הן כמחווה לטלבוט, והן משום שלא כולם הכירו את מקורו היווני של השם.
בשונה מתהליך הרישום הפוטוגני, שהיה המצאה של טלבוט, הקלוטייפ היה בעיקרו גילוי; בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך, הבחין טלבוט בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו. הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים. על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן. בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר. כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר. עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום. טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני. כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית. בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.