stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > ניסיון לחילוץ מגיני מוצב המזח

במוצב המזח נמצאו כ-40 חיילים – כולל הרוגים ופצועים – מכותרים מתחילת המלחמה, על ידי כוחות הארמייה השלישית. במטכ"ל הוחלט, ב-11 באוקטובר, לנסות לחלץ את המגנים הנצורים מן המוצב. באמצעות סירות גומי ודבורים. דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם. הכוונה הראשונית הייתה לביצוע על ידי שייטת 13 בפיקוד גדי שפי אך אלה הועסקו במבצעי מגבית והמשימה הועברה ללוחמי 707. פיקוד הדרום הודיע כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את כוח החילוץ מ"מסרק" – החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר.
התוכנית – 18 הלוחמים יגיעו בסירות גומי בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מטר מהמוצב המכותר – ולמזח הם יגיעו בשחייה. 5 לוחמים יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב. חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם. הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שלפי קריאה יתקרבו עד למזח עצמו ויקבלו את אנשי המוצב.
ב-11 באוקטובר 1973 נקרא דב בר, שהיה באבו זנימה, להגיע לשארם א-שייח' ואלוף אברהם בוצר הטיל עליו ”משימה תפורה בדיוק בשבילך”, אך לא פירט מהי. נמסר לו כי כוח היחידה קיבל הוראה והוא מועבר לראס סודר. בר הוטס והורד בשדה התעופה שהיה ריק מאדם. לאחר המתנה הגיע מסוק ואתו אל"ם חיים בנימיני מפיקוד דרום ורס"ן חנינא עמישב קצין אג"ם של שייטת 13, שמסרו לבר את משימת החילוץ ממוצב המזח. בנימיני הציג מפות ותדרך, ומסר שהמוצב יקבל את ההודעה על החילוץ ברגע האחרון. דב בר, שהכיר היטב את מוצב המזח מתקופת ההכנות לפשיטה על האי גרין, לא היה שלם עם המשימה. שני חופי המפרץ היו בידי המצרים ובר לא ראה דרך להגיע ליעד בהסתר מתצפיות המצרים מכל הכיוונים. בר התקשר פעמיים למפקד חיל הים האלוף בנימין תלם ואמר לו שהמשמעות תהיה ”אבדות רבות לכוחותינו”. תשובת תלם הייתה ”זו משימה חשובה לעם ישראל עלו ותצליחו”.
כוח סירות הגומי יצא לים שהיה שקט והירח מלא. באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה ונגשו לזהותה, התבררה כהפרעת מכ"ם. הס"גים המשיכו לנוע עצמאית. לאחר שהתרחקו הודיע מפקד "דבורים", עמי אילון שאינו מבחין בסירות הגומי דב בר הורה לפתוח מחזירי הד מכ"ם. כעשר דקות אחר כך, נפתחה הפגזה תותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם המוצבים מעבר למפרץ מערבה. ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות. היא נמשכה בין 20 ל-30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל. בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה. הפגזים המשיכו ליפול קרוב מאוד לסירות הגומי. בשעה 23:15 – החליט דב בר שההפגזה נעשית מדויקת ולא ניתן להמשיך. הודיע לפיקוד הדרום שהחילוץ לא ניתן לביצוע והחזיר את הכוח. במזל רב הצליח הכח לצאת מטווח האש ולחזור לבסיס ללא נפגעים.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > תקיפת מעגנים בחוף המצרי

במוצאי שבת 13 באוקטובר נעשה ניסיון לתקיפת המעגן באי שדואן, מתוך מחשבה שנמצאות בו סירות גומי. שתי "סנוניות" חמושות בפיקוד רס"ן אלי מרק לא מצאו סירות ותקפו באש את החוף. המצרים השיבו אש והסירות חזרו ללא תוצאות.
תקיפת מעגן ראס-ע'ריב – בלילה שבין 14 ל-15 באוקטובר נערכה פשיטה בכוח של שלושה דבורים בפיקודו של רס"ן עמי אילון שיצאו ממפרץ שלמה, אליו הצטרפו שני דבורים בפיקוד ישראל פטשניק שיצאו מא-טור, על מעגן ראס ע'ריב. מטרת התקיפה הייתה להשמיד כלי שיט ולשבש התארגנות להעברת מים ואספקה לאנשי הקומנדו המצרים בסיני. כלי שיט שנמצאו במעגן הותקפו באש מקלעים, מטולי "קרגו" – קרל גוסטב 84 מ"מ (שלראשונה הובאו לזי"ס והותקנו בדבורים יום לפני המבצע) ומטעני חנ"ם/חי"ר ("גור") הנזרקים ידנית. בקרב שנמשך כשעה הושמדו 19 כלי שיט מצריים והדבורים חזרו עם שני נפגעים קל. מניעת אספקה וחימוש לקומנדו המצרי שנחת בחוף סיני גרמה לשבירת יכולת הלחימה שלהם.
הפגזת מעגן מרסא תלמאת – ב-17 באוקטובר הפגיזה נחתת "אח"י עציון גבר" פ-51 (36 מ'), בפיקוד סגן דוד אייבר, 150 פגזים, נפיץ וזרחן, על מעגן מרסא תלמאת. ההפגזה בוצעה באמצעות מרגמה 81 מ"מ שנישאה על זחל"ם שרותק לרצפת ההנגר של הנחתת. הרעיון להפעלה לא שגרתית זו נולד כתחליף לכוונת מפקדת ח"י להפעלת צוללים במעגן הרדוד שתוצאותיה, להערכת המז"ר, יהיו נקודתיות וזניחות. מפקד הזירה, אל"ם אלמוג, תכנן את המבצע, בדק וניסה את אפקטיביות מערכת הנשק, עמידות רצפת הנט"ק ויכולת הדיוק של הירי, שבוצע על ידי צוות המרגמה מאנשי מילואים ממרש"ל. הבדיקה הטכנית בוצעה בפיקוח מפל"ג טכני חנוך בן אליהו ומהנדס מרש"ל.
מפקד פלגת הנחתות 921, סרן יוסי לוי, ניהל במפרץ א-טור את המטווח המקדים לפעולה. בעת הפעולה, נמצאו אלמוג ולוי על גשר הנט"ק לצד מפקד הנחתת סגן דוד אייבר. הנחתת יצאה מא-טור, וחצתה את המפרץ בנתיב שמחוץ לטווח המכ"ם המצרי בראס זעפרנה. זוג דבורים בפיקוד יעקב בוגץ' שיצאו מאבו זנימה אבטחו את הפעולה. בהגיעה לחוף המצרי התקדמה הנחתת צפונה קרוב מאוד לקו החוף כדי להימנע מהתגלות. בהגיעה לטווח 3,000 מטר ממרכז מעגן מרסא תלמאת נערכה הנחתת לירי המרגמה שהותקנה לטווח זה. בכל מהלך הירי הופגז הנט"ק על ידי סוללת תותחים 25 ליטראות מצרית, שהוצבה בראס זעפרנה. בשלב זה התייצב זוג הדבורים מזרחה למעגן בניצב לקו החוף במגמה כפולה כדי לסייע בטיווח אש המרגמה ולתקוף כלי שיט מצריים שיצאו מהמעגן. אלמוג דיווח שאש המרגמה התפזרה על פני ספינות הדיג שהצטופפו במעגן והציתה רבות מהן. ואילו מפקד הדבורים שמשימתו הייתה תצפית נפילות לא ראה פגיעות.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > תפיסת נמל אל-אדביה

בבוקר 24 באוקטובר, היום האחרון למלחמה, נכנסו לנמל אל-אדביה, בסיס מפקדת הזירה הימית המצרית, גדוד 195 בפיקוד סא״ל עוזי לב צור, מחטיבת השריון 401 בפיקוד אל״מ דן שומרון, וכן גדוד שריון 46. השכם בבוקר החל הכיבוש על ידי פלוגת חרמש מגדוד 195 בפיקוד סטודניק יעקב. בהמשך הבוקר הגיע לנמל כוח של כמה דבורים, ובהמשך הגיע על אחד הדבורים מפקד זירת ים סוף, אל"ם אלמוג, וסייע יחד עם מפקדתו לכוח מחטיבת השריון באיסוף השבויים. בעקבות הדבורים הוכנסו נחתות שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר המצרי. בנמל נתפס שלל, סירת משמר "ברטרם" וסט"ר 123-K שהועברו לבסיס חיל הים בראס סודר. בהמשך פונתה גם אסדת תדלוק.
אל-אדביה כפי שנראה לראשונה מספינות חיל הים המתקרבות אליו 24 באוקטובר 1973
טרפדת מצרית מסדרת קומסומולץ (K-123) שברחה מאל-אדביה וטובעה מפגיעות ירי של השריון הישראלי, 24 אוקטובר 1973.
רציף נמל אל-אדביה לאחר כיבושו על ידי השריון הישראלי. דבורים בעגינה ליד הרציף
שבויים מצריים בנמל אל-אדביה.
אל"ם זאב אלמוג (מימין), מפקד זירת ים סוף וסא"ל עוזי לבצור (במרכז), מג"ד 195, בשיחה עם מפקד נמל אל-אדביה המצרי (משמאל) שהיה גאה על כך שנכנע לכוח שריון ולא לכוח ימי.
טרפדת שלל מצרית מסדרת קומסומולץ (K-123) מועלית על ידי אנשי יחידת הנצלה ימית לחוף באבו רודס, 26 אוקטובר 1973.
במפרץ סואץ וים סוף > סיכום פעילות הדבורים

כשוך הקרבות שתוארו לעיל ולאחר מכן בכל מהלך המלחמה, סיירו הדבורים מול מבואות המעגנים שבמפרץ סואץ כדי למנוע ניסיון של המצרים לחצות את המפרץ. הדבורים גם ערכו מארבים באזור האיים שמצפון-מזרח לאי שדואן כדי למנוע מסטי"לים מצריים לתפוס אחיזה בשטח זה, וגם כהכנה לאבטחת הנחיתה במבצע "אור ירוק". באזור הצפוף של האיים נהנו הדבורים מיתרון על פני הסטי"לים המצריים. במקביל, הדבורים גם סייעו לפעולות שייטת 13 בע'רדקה.
מפקד הזירה סיכם את פעולות הדבורים: ”בניגוד לקרבות עתירי הטכנולוגיה והתחכום שהתחוללו בים התיכון, לחמו ספינות הדבור בקרבות פנים אל פנים מטווח קצר - הסתערות, הטלת רימונים ואף דריסה של סירות ושחייני קומנדו. גם בקרבות אלה ניצח חיל הים הישראלי”
במפרץ סואץ וים סוף > מבצע אור ירוק

צה"ל תכנן איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ על ידי נחתות חיל הים. לשם כך יזם חיל הים את כוח הנחיתה ובוצעו תרגולים רבים. מטרת המבצע, שכונה מבצע אור ירוק, הייתה אחת מהשתיים: לחדור לעומק מצרים דרך ואדי ספגה, לאגוף את הצבא המצרי הפרוס לאורך תעלת סואץ ולתקוף אותו מעורפו ("אור ירוק" גדול) או לכבוש את הגדה המערבית של מפרץ סואץ ולתפוש את שדות הנפט מורגן ובלעים בצפון המפרץ ("אור ירוק" קטן) כדי שישמשו נושא למשא ומתן.
האלוף מנחם מרון, מפקד אוגדה 440, מונה למפקד הכוח הנוחת. בדרג התיאום מול ארצות הברית הוערך משך הפעולה של "אור ירוק" קטן ב-24 שעות ועיתויו לקראת סוף המלחמה. כוחות חיל הים נערכו למבצע בכל יכולתם. טנקים הועמסו לנחתות והכוחות עמדו בכוננות מיידית לביצוע. ספינות הקומאר המצריות שעלולות היו להפריע לתנועת הכוחות היוו יעד לתקיפה מוקדמת.
עקב לחץ חזק של הסובייטים בעת המשא ומתן הודיעו האמריקאים שלא ניתן יהיה לקבל 24 שעות לביצוע ויש להכריז על הפסקת אש. מבצע אור ירוק עלה על הפרק שלוש פעמים במהלך המלחמה ואף הוחל בנוהל קרב והעמסת כלי שריון אך, בסופו של דבר, הוא בוטל על ידי המטכ"ל.
במפרץ סואץ וים סוף > מבצעי מגבית – שייטת 13 במעגן ע'רדקה

נוכחותם של סטי"לים מצריים מדגם קומאר במעגן ע'רדקה היוותה, במחצית הראשונה של המלחמה, איום לכיבוש שארם א-שייח' ובמחצית השנייה של המלחמה היוותה איום על יכולת הביצוע של מבצע הנחיתה. לקומארים המצריים הייתה יכולת להטביע את הנחתות באמצעות טילי סטיקס ממרחק רב. הסטי"לים המצריים קיבלו את העדיפות הראשונה כיעד לתקיפה. לחיל האוויר היה אילוץ להיכנס לאמ"ט ברדיוס של 40 ק"מ מע'רדקה בשל שש סוללות טק"א SA-2 ו-SA-3 שהוצבו בפאתי שדה התעופה. צירוף הטק"א וכוח הסטי"לים בזירת ע'רדקה יצר למעשה "חומת טילים" שהשתרעה מע'רדקה ועד לחוף סיני; היא חסמה את המעבר של כוחות חיל הים לתוך מפרץ סואץ וממנו. צעד זה, בעצם, ניתק פיזית את מפקדת זי"ס מכוחותיה במפרץ. על רקע מצב זה דרש המז"ר, אל"ם זאב אלמוג, לתקוף את מעגן ע'רדקה באמצעות כוחות שייטת 13 המסוגלים, להערכתו, לחדור למעגן ע'רדקה, כדי לגרום למצרים להסיט את כוחותיהם מאזור הכניסה למפרץ סואץ ולרתקם להגנת מעגן ע'רדקה.
כוח משייטת 13 שנשלח לזירה בתחילת המלחמה, תקף את הקומארים המצריים בע'רדקה בסדרת מבצעים שנקראו "מבצעי מגבית" – המטרה הייתה לפגוע בספינות הטילים המצריות שהיו עלולות לשבש את מבצע הנחיתה. בשתי הפעולות הראשונות הותקף מעגן ע'רדקה וקומאר אחד יצא מכשירות. פעולה נוספת עם סירות נפץ שהיו במצב פיתוח החטיאה את הסטי"ל אך הרסה את המזח המרכזי.
אף על פי שכבר היה ברור שמבצע הנחיתה לא יתקיים, הורה מפקד חיל הים, בנימין תלם, להטביע את הקומאר השני. בלילה שבין 21 ל-22 באוקטובר נערך מבצע מגבית 16, שבו תקפו את הקומאר שתי סירות "סנונית" חמושות ברקטות לאו נגד טנקים. הכוח גילה את הקומאר עוגן מחוץ למזח והעלה אותו באש. מפקד הפעולה רס"ן גדי שפי קיבל על כך את עיטור המופת.
במבצעים אלו הושמדו שתי ספינות קומאר. נהרס המזח הצבאי במעגן, המעגן פונה מכלי שיט צבאיים שעברו לנמל ספאג'ה, כ-60 קילומטר דרומה יותר. באותו יום נכנסה הפסקת האש הראשונה לתוקף ולא בוצעו יותר תקיפות.
במפרץ סואץ וים סוף > סיכום הלחימה בזירת ים סוף

למרות נחיתותו הכמותית והטכנולוגית הבולטת, וחרף ההתקפות הרבות של המצרים בכל דרך ושיטה אפשריות, הכוח הימי הישראלי הזעיר שפעל בזירת ים סוף, והתמודד לאורך חזית בת 350 ק"מ, מול חוף עתיר מעגנים, כוחות צי וצבא, הפך לֵמשפיע המרכזי על זירת לחימה זו ועל תוצאותיה;
12 פעולות ההתקפיות התבצעו בזי"ס במהלך המלחמה, מרביתן על-פי תכנון מאולתר שבוצע במפקדת זי"ס ואושר על ידי מפקדת חיל הים, וחלק קטן מהן ניזום על ידי מפקדת חיל הים. התנהלותו ופעולותיו של חיל הים בזי"ס מנעו את כיבוש דרום סיני על ידי המצרים. הכוח הימי בזירה זו סיים את הלחימה בניצחון מוחץ, באובדן כלי-שיט רבים לאויב וללא אובדן כלי לחיל הים. הלחימה הסתיימה במיעוט נפגעים, ובסופה גדל השטח שבשליטת מפקדת זי"ס בהשוואה לגודלו בתחילתה.
אבדות חיל הים המצרי בזירה ים סוף היו: 2 ספינות טילים קומאר, 3 ספינות משמר, 19 ספינות דיג מגויסות שהוטבעו ו-4 סירות שנלקחו שלל. כמו כן, מזח מרכזי בע'רדקה הופצץ וניזוק קשה. סך הכול: 28 כלי שיט מצריים חמושים הושמדו או נלקחו שלל;
סוכלו כל ניסיונות המצרים לחצות את מפרץ סואץ עם כלי שיט ולנחות עם גייסות בחוף סיני או להניעם לדרום סיני.
שארם א-שייח' שוחררה מאיום הכיבוש ומְצָרי הכניסה למפרץ סואץ נעשו חופשיים למעבר ולביצוע מבצע הנחיתה "אור ירוק" (כחלופה לחציית תעלת סואץ).
העברת הנפט מבארות המפרץ לאילת חודשה לאחר המלחמה, אף על פי שמיקוש מצרי גרם להטבעת המכלית 'סיריס' לאחר הפסקת האש.
דבורי חיל הים השלימו מצד הים את המצור על הארמייה השלישית, מהלך ששימש תנאי להסרת המצור המצרי בים סוף.
בכל המלחמה הייתה לזירת ים סוף אבדה אחת בנפש ו-10 פצועים.
1,500 שבויים מצריים, בהם מפקד הבסיס הימי המצרי, ושלל יקר ערך, הועברו בנחתות חיל הים מנמל אל-אדביה לשטח שבשליטת ישראל בסיני כסיוע לחטיבה 401 בפיקוד אל"ם דן שומרון שכבשה את הנמל.
במפרץ סואץ וים סוף > חסימת השיט הישראלי דרך מצר באב אל מנדב

ישראל נזקקה לנפט, אשר יובא אז מאיראן, שהייתה אז בקשרים טובים עם ישראל. חלק מנפט זה יוצא לאירופה, באמצעות קו צינור אילת-אשקלון, שהיווה תחליף לתעלת סואץ, אשר נחסמה מאז מלחמת ששת הימים. הנפט האיראני הועבר לישראל במכליות שהקיפו את חצי האי ערב נכנסו לים סוף והגיעו לנמל אילת. הנתיב עבר ליד חופים של מדינות עוינות לישראל. בשל כך, כלי השיט הנעים בו היו פגיעים וניתן היה להשית הסגר ימי בצורה קלה יחסית.
מיד עם פרוץ המלחמה חסמו שתי משחתות ושתי צוללות את מצר באב אל-מנדב. מכליות מאיראן הפסיקו לחלוטין את השיט לאילת. לחיל הים הישראלי לא היו ספינות סער או צוללות בים סוף, ולא היה ביכולתו למנוע את ההסגר הימי בגזרה זו.
המכלית "סמסון" של חברת אל-ים הייתה מוחכרת לחברת "שירותי טנקרים" והובילה 36 אלף טון מהמפרץ הפרסי לאילת בדגל ליבריה. המכלית עברה את מצרי באב אל מנדב בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר. בערב קיבל קברניטה זאב תירוש מברק ממפקדת חיל הים, המורה לו להתקרב לחוף הסעודי ולהפליג ללא אורות. להוראה לא ניתן הסבר נוסף. בשבת בבוקר נצפתה מהמכלית משחתת מצרית ובצהריים נצפתה צוללת מצרית שתיהן בנתוני תנועה דרומה. באותה עת התנועה בים סוף הייתה דלילה, המלחמה טרם פרצה ולכן תירוש לא גילה עניין מיוחד במשחתת ובצוללת.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, בשעה 11:20, בהיותה מול נמל ג'ידה בסעודיה, ארבה לה צוללת מצרית שנייה שתקפה את ה"סמסון" בשלושה טורפדות. למכלית הייתה באותה עת בעיה עם אחד משני הדוודים, ובשל כך נעה רק בכשני שלישים ממהירותה הרגילה. כך יצא שהטורפדות שכוונו למכלית עברו לפני החרטום ולא פגעו. רב החובל זאב תירוש, שהיה בגשר באותה עת, כשראה את הטורפדות, יישם את מה שזכר מתיאורי הקרבות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה בספר "הים האכזר", התרחק מהצוללת לכיוון צפון-מערב ונקט בתמרוני התחמקות. שלושה טורפדות נוספים שנורו מהצוללת עברו מאחורי הירכתיים ולא פגעו.
מברק דיווח נשלח למפקדת חיל הים. בתשובה הועברה הוראה שלא לדווח על הנושא והעניין נשמר בסודיות אפילו אחרי המלחמה. המצרים בסיפוריהם תיארו תקיפה והטבעה של אוניית קירור אך לא הזכירו את ההתקפה הכושלת על המכלית.
במהלך המלחמה אילתר חיל הים אונייה חמושה בטילי גבריאל שיצאה בפיקוד צבי גבעתי ופגשה משחתת מצרית בקרבת פורט סודאן. אך הדיונים על הפסקת אש היו בשלב מתקדם וראש הממשלה הורתה על החזרתה. במשך כל תקופת המלחמה, וגם בחודש שלאחריה, לא הגיע דלק מאיראן ומסיני למסוף באילת. דלק ממקורות אחרים הגיע לנמלי הים התיכון של ישראל ללא הפרעה.
ההסגר המצרי בים סוף הסתיים לאחר שישראל הסכימה להעביר שיירות הספקה לארמייה השלישית של צבא מצרים שהייתה מכותרת בסיני. לא הוכרז סיום רשמי אך המשחתות והצוללות המצריות שביצעו את ההסגר קיבלו הוראה לחזור לנמלי מצרים. ההכרזה הרשמית נדחתה למסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974.
במפרץ סואץ וים סוף > השיט במפרץ סואץ

מקור נוסף לנפט לישראל היה שדה הנפט באבו רודס, במפרץ סואץ. בפריצת המלחמה נמצאה במקום האניה "פטריה" של חברת "צים". רב החובל יהודה נוימן לא חיכה להוראות, הורה לנתק את החבלים והצינורות ויצא בכל המהירות לכיוון אילת.
המכלית "סירניה" שהייתה במשימה של העברת נפט גולמי מראס סודר לאבו רודס עברה לעגינה מדרום לאבו זניימה בצמוד לחוף, שם עגנה בלא להציג אורות. המכלית הפעילה מכ"ם ועקבה אחרי הפעילות בקרבתה. בלילה הראשון כמעט הותקפה על ידי דבורים שלא ידעו על נוכחותה במקום (הדבורים לא ידעו כלל שפרצה מלחמה).
עם הגעתן עלה מספר האוניות שנמצאו בצפון מפרץ אילת לשבע. ארבע מהן מכליות ושלוש אוניות סוחר. האניות נדרשו להימנע מעגינה כדי להתגונן מקומנדו ימי מצרי ושטו בתנועה מתמדת ובהאפלה גמורה. לצוותי האוניות הועברה הודעה שהם מגויסים לתקופת המלחמה.
כדי לפגוע בהעברת הנפט לישראל מאבו רודס הניחו המצרים מוקשים ימיים במספר מקומות במפרץ סואץ. לאורך הנתיב שבו עברו מכליות הנפט בדרכן לאילת. ההישג המצרי נבע מכך שהצליחו לשמור את עובדת המיקוש בחשאיות. ייתכן שפעולת המיקוש נעשתה בתחילת המלחמה כאשר תחנת המכ"ם "צפרא" (יב"א 528), שכיסתה את האזור, הייתה מושבתת לאחר פגיעת טיל אוויר-קרקע מדגם "קלט", ולכן לא התגלתה.
במפרץ סואץ וים סוף > השיט במפרץ סואץ > טביעת המכלית סיריס

העברת הדלק הגולמי ממפרץ סואץ הייתה אינטרס לאומי חשוב. מייד אחרי הפסקת האש נעשה ניסיון לחידוש תנועת המכליות. המכלית הראשונה "סיריס", רב חובל דני נקדימון, יצאה מנמל אילת ב-25 באוקטובר בשעה 23:00 באישור מפקדת חיל הים והגיעה לפתח מפרץ סואץ. יציאתה דווחה בשני מברקים למפקדת חיל הים ומפקדת זירת ים סוף. המברקים התקבלו אך הדבר לא עורר תשומת לב. מפקדת הזירה יצאה מבסיס הקבע במפרץ שלמה ונפרשה בין אל-אדביה לראס סודר. היציאה יצרה קשיי תקשורת. הערכת קצין המודיעין של הזירה שהיו מגלים התנגדות לחידוש השיט מתוך הרגשה כללית ולא על סמך מידע.
בשעות הבוקר של 26 באוקטובר, יומיים לאחר הפסקת האש הרשמית, בהיותה באתר 27°49′0″N 33°45′0″E﻿ / ﻿27.81667°N 33.75000°E﻿ / 27.81667; 33.75000 בדרכה למסוף אבו רודס, נפגעה המכלית סיריס ממוקש. מכלי האונייה היו ריקים מדלק, ומולאו במי ים לפי תחושת בטן של רב החובל, לכן האונייה לא התפוצצה. חדר המכונות הוצף במים, והאנייה החלה לשקוע, הצוות חולץ במסוקים.האונייה שקעה בחלקה האחורי, נסחפה מעט דרומה והטילה עוגן. במהלך הניסיונות לחילוץ טבעה במקום עגינתה.
במפרץ סואץ וים סוף > השיט במפרץ סואץ > גלריה

בדיקת המיקוש הימי במסוק מעל האנייה סיריס בתהליך טביעתה.
מברק מבסיס אילת המודיע למפקדות חיל הים וזירת ים סוף על יציאת המכלית 'סיריס' להפלגה בכוונה להגיע למפרץ סואץ 25/10 שעה 23:00.
במפרץ סואץ וים סוף > השיט במפרץ סואץ > מיקוש המכלית סירניה

המכלית SIRENIA – בדגל ליבריה, עסקה בהעברת דלק גולמי בקו קצר מראס סודר לאבו רודס. ב-6 באוקטובר בלילה הייתה מואפלת דרומית לאבו רודס ונחשדה כנחתת מצרית. זוג דבורים בפיקוד צבי שחק נשלח להתקיפה. באור הזרקור זוהתה והתקיפה בוטלה. ב-10 באוקטובר בלילה ניסתה לעבור במצרי מילאן ועוכבה עד הבוקר. ב-14 באוקטובר נמצאה בצפון מפרץ אילת ואושר לה לעגון בקצה הצפוני-מערבי של הנמל. רב החובל יעקב הרצוג שמע מחברו ר/ח דני נקדימון על היפגעות הסיריס מהמיקוש ונקט באמצעי זהירות. עם חידוש השיט לאחר הקרבות תוכננה להפליג במפרץ סואץ. צוות האונייה סירב להפליג ודרש תוספות כספיות. בעל האוניה יצחק (אייק) אהרונוביץ' הגיע ושכנע את הצוות בתשלום נכבד.
האוניה יצאה לדרך שבועיים אחרי מקרה ה'סיריס'. ביום שבת 10 בנובמבר בשעה 11:00 הופעלו בקרבת האונייה שני מוקשים ימיים. מקום האונייה בעת הפעלת המיקוש היה 28:10:43.2 צפון 33:27:22 מזרח. המוקשים היו מונחים על הקרקעית והופעלו בהשפעה מגנטית או אקוסטית. המרחק מהאונייה השפיע לטובתה ולגוף המכלית לא נגרם נזק. בחדר המכונות התנתקו מדרכי הרצפה, נשפך דלק ופרצה שרפה. אמצעי הכיבוי בחדר המכונות הופעלו אוטומטית וצוות הספינה השתלט על השרפה. לפי הוראות מוקדמות של הקברניט לא נמצאו אנשים בחדר המכונות ולא היו נפגעים. האונייה הטילה עוגן במפרץ א-טור. לאחר בדיקות אנשי חיל הים המשיכה לאילת. בדרכה בלילה כשעברה במצרי יובל עברו מטוסי חיל האוויר וביצעו מעליה הנרה שסיכנה אותה. למחרת הגיעה המכלית לאילת בלא בעיות נוספות.
המכלית סירניה עושה את דרכה במפרץ סואץ, כשהיא מעבירה נפט גלמי מראס סודר לאבו רודס, נובמבר 1972.
רב חובל יעקב הרצוג בגשר המכלית סירניה במפרץ סואץ, 1973.
במפרץ סואץ וים סוף > הכנת נתיב חילופי למעבר מכליות

המכלית "פטריה" יצאה מאילת לאבו רודס מספר שעות אחרי ה"סיריס". לאור הפגיעה במכלית "סיריס" ולאחר שרב החובל דני נקדימון שכנע את מפקד חיל הים שהפגיעה נגרמה ממוקשים ימיים, החליט מפקד חיל הים להחזיר את המכלית "פטריה" לאילת. פתיחת הדרך הימית משדות הנפט במפרץ סואץ למעבר מכליות, קיבלה עדיפות ראשונה אצל מפקד חיל הים.
מזרחית למעבר יובל קיים מעבר צר המתפתל בין שוניות אלמוגים שנקרא "מעבר מילאן". נתיב זה הוכן למעבר כלי שיט של חיל הים לפני המלחמה כדי להתרחק מתצפיות מהצד המצרי. כדי לא למשוך את תשומת לב המצרים סומן המעבר בצורה מינימלית. רק כלי השיט של חיל הים השתמשו בו.
סגן ראש מחלקת ים, אל"ם משה טבק, נשלח לזירה עם שתי משימות לארגן את המעבר ולבצע פעילות הנצלה במכלית "סיריס". עוד באותו יום הוטס יחד עם שמונה נתבים במסוק אל הנחתת אח"י בת שבע ויחד עברו ולמדו את המעבר. לאחר מכן עשו את הנתיב פעם נוספת על גבי ספינת דבור.
למחרת, ב-27 באוקטובר, נשלח רב-חובל יעקב בן ארי, מנהל חברת "מריקו" שהפעילה את המכליות, כדי לבדוק אישית את המעבר. בן ארי הפליג עם דבור והשתכנע שהמעבר בטוח. לאחר שקיים שיחה אישית עם מפקד חיל הים אישר בנימין תלם ב-28 באוקטובר 1973 למכליות לעבור. המכליות יצאו מנמל אילת עם נתב שלמד את המעבר. המכליות "סירינה" ו"פטריה" עברו ב-29 בחודש וכך חודשה תנועת הנפט במפרץ סואץ שהופסקה בתחילת המלחמה. בעת המעבר במעבר מילאן הפליגו המכליות בעקבות גוררת שהוגדרה כדורסת מוקשים, "אח"י מיכל", וקיבלו ליווי של דבורים.
במפרץ סואץ וים סוף > מצור על הארמייה השלישית

מהפסקת האש ועד להתקדמות במשא ומתן נמצאה הארמייה השלישית של הצבא המצרי מזרחית לתעלת סואץ מנותקת ממצרים. העברות מזון נעשו באישור ישראלי. ספינות דבור של חיל הים אכפו את הסגר בצפון מפרץ סואץ כך שלא ייווצר קשר ואספקה בדרך הים. עמי אילון כמפקד פלגת הדבורים 915 קיבל אחריות על הפעילות והספינות ביצעו סיורים לאורך כל שעות היממה. בחלק מהסיורים נפתחה אש על הדבורים מהמוצב המצרי באי גרין בפתח תעלת סואץ. נגרמו נזקים קלים לספינות ואף פציעות קלות לאנשי הצוות.
באזור האגם המר ביצעו את החסימה כוחות חיל הים שהתבססו בפנארה. כוח משייטת 13 בפיקוד יצחק שמיר וכוח מיחידה 707 בפיקוד יוסי רם. החסימה בוצעה בצורה של סיורים אלימים ומארבים. הכוח המצרי הנצור ספג אבדות.
במפרץ סואץ וים סוף > פינוי המוקשים

בשיחות הפסקת האש לא מסרו המצרים הודעה על כך שמצרי יובל ממוקשים ואין לעבור בהם. הם שמחו לראות מכלית בשירות ישראל טובעת וחילקו מדליות על כך. יתרת המוקשים בשדה מנעו את השיט למצרים דרך מפרץ סואץ. שליית המוקשים היוותה חלק מפעילות חידוש התנועה בתעלה לאחר הסכם השלום. הסריקה והפינוי נעשו על ידי הצי הסובייטי בפעילות שנמשכה כחצי שנה.
תוצאות המלחמה בזירה הימית

הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים הייתה הזירה בה השיגה ישראל ניצחון ברור, זאת בשונה מהקרבות הקשים שהתנהלו ביבשה ובאוויר. חילות הים של סוריה ושל מצרים ספגו אבדות כבדות: בקרבות לטקיה ודמיאט הוטבעו שישה סטי"לים, שניים נוספים הוטבעו בפורט סעיד ועוד שניים בע'רדקה. בנוסף, הוטבעו ספינות טורפדו, ספינות משמר וספינות קטנות שונות. כבר בימים הראשונים של המלחמה הסתגרו ציי מצרים וסוריה בנמליהם, ולחיל הים הישראלי היה חופש פעולה מלא. בזמן המלחמה הייתה הערכה כי הפעילות הרצופה מול החוף הסורי מרתקת כוחות שיכלו להגיע לרמת הגולן.
חיל הים המצרי הצליח לחסום את מצרי יובל ובאב אל מנדב, אך נכשל בניסיון לחסום את נתיבי השיט בים התיכון. הפעילות ההתקפית הרצופה בים סוף מנעה מהמצרים את כיבוש דרום סיני ויצרה אופציה להנחתת כוחות בצד המערבי של מפרץ סואץ.
השליטה בים שהושגה על ידי חיל הים לא תורגמה לחסימת שיט אל נמלי האויב בים התיכון. השייטת הסובייטית בים התיכון אבטחה שיירות אספקה לנמלי מצרים וסוריה וחיל הים נדרש להימנע מחיכוך עם הסובייטים. מחוסר כוחות ימיים בזירת ים סוף לא הוסר ההסגר הימי שהטילו המצרים. פעולות מאולתרות שתוכננו נגדו לא אושרו לביצוע. לאחר ימיה הראשונים של המלחמה לא התקיים שיט מצרי במפרץ סואץ. ב-22 באוקטובר, בעקבות מבצעי מגבית במעגן ע'רדקה, פינו המצרים את כלי השיט שלהם דרומה. החל מ-22 באוקטובר חסם חיל הים הישראלי את השיט בצפון מפרץ סואץ ומנע בכך קשר בין הארמייה השלישית לעיקר צבא מצריים. תוצאה שאפשרה לישראל להתנות את הסרת המצור על הארמייה השלישת בהסרת המצור בים סוף.
הניצחונות של חיל הים הישראלי תרמו למוראל הלאומי בתקופה בה האווירה הייתה שפופה. המצב ההתחלתי הקשה אליו נקלע צה"ל ביבשה איפשר את הפעלת ספינות הסער לפי התפישה ההתקפית שהייתה בבסיס בניין הכוח. לצורך משימת הגנת החוף נקט חיל הים ביזמה התקפית וניצח בה.
לניצחונות בקרבות הימיים בים התיכון לא הייתה השפעה ישירה על ההתרחשויות בזירות היבשה. אך בהיבט המקצועי, בחוגי הלוחמה הימית העולמית, הייתה הפעילות בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים מהפכנית. בפעם הראשונה הפך הטיל למערכת הנשק העיקרית בעימות הימי. מעבר לכך, חיל הים הישראלי עשה שימוש פורץ דרך בלוחמה אלקטרונית, הישג שנלמד על ידי ציים רבים ברחבי העולם. לפעולות חיל הים במפרץ סואץ הייתה השפעה מכרעת במניעת כיבוש דרום סיני בידי המצרים.
השפעת הניצחונות בים על מעמדה של ישראל בעיני אומות העולם הייתה משמעותית ביותר. האלוף מרדכי גור, שהיה אז נספח צה"ל בוושינגטון, הגיע לביקור בשייטת ספינות הטילים, וסיפר שאבטחה על ידי ספינות ישראליות הייתה שיקול מכריע בשיקולי הממשל האמריקאי להעביר סיוע בדרך הים עוד בעצם המלחמה היות שהצי השישי היה מתוח עד קצה יכולתו מול ההתעצמות הסובייטית. בעולם נוכחו ביכולות הטכניות וטכנולוגיות של ישראל שהביאו לעליונות בים לאורך כל ימי המלחמה.
תוצאות המלחמה בזירה הימית > אבדות חיל הים הישראלי במערכה

מול עשרות כלי שיט שאבדו לחילות הים הערביים, ומאות הרוגים, איבד חיל הים הישראלי במלחמה ארבעה לוחמים:
לוחם ספינת דבור הרצל אלמעלם נהרג בקרב מרסא תלמאת.
שני לוחמי שייטת 13 סרן עודד אמיר ורס"ל עלי קמחי אבדו במסגרת מבצע ליידי, בנמל פורט סעיד. הם הוכרזו כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע.
לוחם יחידה 707, רס"ל גיל שלו צורף לנגמ"ש בחדירה לעיר סואץ ונהרג ב-24 באוקטובר 1973.
תוצאות המלחמה בזירה הימית > פגיעות בכלי שיט ישראליים

המכלית "סיריס" שיצאה מאילת, לחידוש העברת הדלק מבארות הנפט בסיני, נפגעה ב-26 באוקטובר ממוקש ימי במצרי יובל וטבעה.
למכלית סירניה נגרמו נזקים פנימיים מהדף פיצוץ המוקשים אך המשיכה לנמל אילת בכוחות עצמה ושם תוקנה.
שתי ספינות סער עלו על שרטון במלחמה. הספינות תוקנו על ידי מספנת חיל הים והוחזרו לכשירות מלאה.
אח"י חנית (סער 3) עלתה על חוף סיני בלילה השני למלחמה ונגרם לה נזק למדחפים.
אח"י חיפה (סער 2) שהייתה חלק מכוח אבטחת השיט עלתה בליל 2 בנובמבר על סלע שקוע כ-8,000 מערבית לרודוס ונגרם לה נזק בחרטום.
דבורים וכלי-שיט אחדים של חיל הים נפגעו קלות ונזקקו לתיקונים במהלך המלחמה. הן תוקנו על ידי הפלגה הטכנית בזירת ים סוף ומספנת חיל הים, והוחזרו לפעולה.
סירת גומי מארק 5, ששמשה את כוח 707 שנשלח למכלית ״סיריס״, נותקה מקישוריה ונסחפה לחוף המצרי.
ב-23 באוקטובר טובעה אוניית סוחר יוונית "אנדריוטי" שנחשדה כישראלית, על ידי צוללת מצרית 26 בקרבת אלכסנדריה.