stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שילה (יישוב)

| --- | --- |

שלט בכניסה לשילה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מטה בנימין
גובה ממוצע: ‎719 מטר
תאריך ייסוד: 1979
סוג יישוב: יישוב 5,000‏–9,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 6,033 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 6,017 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+5.2% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת דרום השומרון מוגדלת) שִׁילֹה(למפת דרום השומרון רגילה) שִׁילֹה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שִׁילֹה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שִׁילֹה32°03′08″N 35°18′02″E﻿ / ﻿32.0522582442601°N 35.3004824620888°E﻿ / 32.0522582442601; 35.3004824620888  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה בנימין באדום - שילה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10

שִׁילֹה היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהר אפרים שבדרום השומרון. היישוב שייך למועצה אזורית מטה בנימין, והוא הראשון ביישובי גוש שילה. היישוב סמוך להתנחלויות עלי ומעלה לבונה ולכפרים הפלסטיניים קריות, ג'אלוד וסינג'יל.
שילה הקדומה

שילה סמוכה לאתר המקראי של שילה הקדומה. לפי המסורת היהודית משכן שילה עמד שם בין השנים ב'תק"ב - ב'תתע"א (1258 לפנה"ס - 889 לפנה"ס). לפי הארכאולוגיה והכרונולוגיה המדעית שילה הקדומה וכנראה גם המשכן נחרבו באמצע המאה ה-11 לפנה"ס.
למרגלות היישוב נמצא מרכז המבקרים "שילה הקדומה", ובפסגת תל שילה נבנה מיצג אורקולי ומוזיאון קטן, בו מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בתל שילה החל מהתקופה הכנענית ועד ימינו. בשנת 2013 הוקם במקום מגדל הרואה.
כזכר לחג ט"ו באב שהתקיים בשילה הקדומה, ומוכר כ"חג האהבה", חוגג גם כיום היישוב את ט"ו באב כחגו, ומתקיימים בו יריד, סדנאות מחול לנשים ופעילויות נוספות.
הקמת היישוב

כבר לאחר מלחמת ששת הימים, החלו אנשי הציונות הדתית לבקר בתל "חרבת סילון", בו שרידים ארכאולוגיים של שתי כנסיות ביזנטיות, כנסייה צלבנית ומסגד המכונה "ג'אמע א-סיתין" (מסגד השישים), בשל זיהוי המקום עם שילה המקראית ובטענה שהמסגד במקום הוקם על חורבת המשכן. בנוסף לשרידים הארכאולוגיים, היו למרגלות התל שני מבנים שבנתה משלחת ארכאולוגים מדנמרק בשנים 1926–1931 ומסגד נוסף הקרוי "ג'מע אל-יתים" או "ג'מע עומר", על שם הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב.
בשנת 1969 הגיעו למקום כ-30 חברים בתנועה למען ארץ ישראל השלמה בשיירה של כלי רכב אזרחיים מלאים מזון ואוהלים. לחיילים במחסומים שעברו בדרך הם הסבירו שהשיירה בדרכה לטיול בגליל. תחילה ניסו להתיישב בהר גריזים אך לבסוף בחרו בתל-שילה. הקבוצה הגדירה את עצמה כעל-מפלגתית אך אחד ממשתתפי הקבוצה היה ח"כ שמואל תמיר. אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי, הורה על פינוים המיידי והנקודה ננטשה.
עם הקמת גוש אמונים ב-1974, בוצעו ניסיונות התיישבות נוספים במקום. ב-11 באוגוסט 1974 נפגשה מזכירות "גרעין שילה" עם השר ישראל גלילי, שעמד בראש ועדת השרים לענייני התיישבות, כדי לקדם את תוכניתם להקמת "כפר תעשייתי", שבו יוקמו שלושה מפעלים: מפעל תעשייה ביטחוני, מפעל כימי ומפעל לנגרות. מספר שבועות לאחר מכן, באוקטובר 1974, קבוצה של 200 מתנחלים הקימה מאהל במקום, אף על פי שלא קיבלו אישור ממשלתי. "גרעין שילה" ביצע עוד שלוש עליות בלתי־חוקיות, שהסתיימו בפינוים. באפריל 1975 הותר ל"פלוגת־עבודה" של "גרעין שילה" ללון במחנה הצבאי הירדני הנטוש סמוך לעין יברוד לאחר שהבטיחו שאין מדובר בניסיון התנחלות. "פלוגת־העבודה" נשארה במקום שהפך להתנחלות עפרה.
בינואר 1978 (א' בשבט תשל"ח) שוב התיישבה בתל שילה קבוצה של מתנחלים, הפעם תחת מסווה של מחנה חפירות ארכאולוגיות. זאת בעידוד שר החקלאות, אריאל שרון, ללא אישור הממשלה. הוצבו בתל מספר קראוונים שאוכלסו על ידי שמונה משפחות וכ-40 בחורי ישיבה שגרו במבנה שבנתה המשלחת ארכאולוגית בשנות העשרים. המעשה גרם למתיחות ביחסי ישראל וארצות הברית כיוָן שהדבר פגע במשא ומתן לשלום עם מצרים שהתנהל אז. הנשיא ג'ימי קרטר הודיע שהתנחלות נוגדת לחוק הבינלאומי, אך בפברואר 1978 הבהיר ראש הממשלה מנחם בגין לשגריר ארצות הברית בישראל סמואל לואיס שמדובר בחפירה ארכאולוגית.
לאחר הקמת היישוב הציבו פעילי שלום עכשיו בשער היישוב, את הפסל של יגאל תומרקין: 'שובך יונים' - בצורת שובך גדול בתגובה, התושבים פרסמו מודעה ב'מעריב', שבה הם מודים ל'שלום-עכשיו' על "תרומתם האומנותית" לחידוש היישוב היהודי בשילה. פסלו של תומרקין ניצב עד היום בכניסה לשילה ולפני מספר שנים אף שופץ על ידי היישוב שילה ואתר "שילה הקדומה" והוא מהווה נקודת ביקור למטיילים הרבים הפוקדים את האזור.
בשנים האחרונות נבנו ואוכלסו מספר שכונות חדשות ביישוב, ובהם: "מדורגי שילה", "התכלת" "הארגמן" ו"כרמי שילה" היישוב כיום מונה כ-488 משפחות.
מעמד משפטי

ב-22 באפריל 1979, התקבלה החלטת הממשלה הרשמית להקים יישוב בשילה, עם זאת הובהר כי:
...לבד מבעיות ביטחוניות ותכנוניות קיים בראש ובראשונה מחסור חמור באדמות מדינה, שניתן לבנות עליהן תשתית לעיר עברית. לדעת כל הגורמים הפועלים בשטח לא יהיה מנוס מהפקעת אדמות פרטיות בקנה מידה נרחב יחסית, לצורך תכנון התיישבות יהודית בשומרון.
החלטת הממשלה מאפריל 1979, הייתה בניגוד להחלטה מינואר 1978, שאין להקים במקום יישוב אלא יש רק היתר לחפירה ארכאולוגית זאת מאחר שהממשלה הצהירה כי "לא יפקיעו קרקעות מערבים לצורך בניין היישובים בשטחים". ואילו שילה מוקפת כפרים ערביים צפופים וחלקות קרקע מעובדות, אין כמעט אדמות מדינה והקמת יישוב, ולו הקטן ביותר, תחייב תפיסת קרקע פרטית.
על פי עמדתה הרשמית של מדינת ישראל, הקרקע עליה נבנתה שילה היא "אדמות מדינה". אולם "שלום עכשיו" טוענת שכרבע מהשטח הוא קרקע פלסטינית פרטית.
גאוגרפיה

שילה נמצאת 40 ק"מ צפונית לירושלים וכ-30 ק"מ ממזרח לקו הירוק, ליד כביש 60. היישוב ממוקם על שני הרים, אחד בגובה של כ-800 מטרים והשני בגובה של כ-750 מטרים. על ההר הגבוה נמצאת השכונה העליונה, "רמת שמואל", ועל ההר הנמוך יותר נמצאת השכונה האמצעית "עלי הכהן", ובחלקו התחתון נמצאת שכונת "נחלות". היישוב שוכן סמוך לעמק שילה, שבקצהו נמצאים מטעי היישוב ואזור התעשייה של גוש שילה. מקורו של נחל שילה, אחד משלושת יובלי הירקון, הוא בקרבת היישוב. בעמק שילה נמצא גם הכפר הערבי תורמוס עיא, ועל ההר הסמוך לו נמצא הכפר סינג'יל, נחל שילה נחשב למפריד בין הרי שומרון ליהודה ממנו דרומה ניצבים הרי בית אל הצפוניים שבהרי יהודה ומצפונו ניצבים הרי שומרון.
חינוך

ביישוב נמצא בית הספר הממלכתי דתי "אהל שילה" שהוא בית הספר האזורי של גוש שילה. כיום נמצאים במקום שני בתי ספר, "אהל שילה בנים" ו"אהל שילה בנות", בהם לומדים התלמידים מכיתה א' עד כיתה ח'. בית הספר נקרא על שמה של רחלה דרוק, תושבת היישוב שנרצחה בפיגוע ירי ב-28 באוקטובר 1991. רב היישוב לשעבר הוא הרב אלחנן בן נון שכיהן ארבעים שנה בתפקיד וכעת רב היישוב הוא הרב יהונדב דרורי.
ביישוב ישנו בניין המאכלס בקומתו העליונה תלמוד תורה, בו לומדים המעוניינים (בנוסף לבית הספר) בשעת לימוד אחר הצהריים, מגן טרום חובה ועד כיתה ח', בניהולו של הרב נחשון שח"ם. ובקומתו התחתונה מתאכלסת התלמודית לבנות, "אור רחלה", הנקראת גם כן על שמה של רחלה דרוק.
 בנוסף, נמצאים ביישוב ישיבת הסדר, אולפנה, בית מדרש לנוער, מועדון נוער שנתרם על ידי תורמים מחוץ לישראל, גני ילדים ומעונות יום.
 בעבר הייתה ביישוב ישיבה תיכונית בשם "בני בינה", אך זו נסגרה בשנת 2005. ביישוב פועלים גם סניפים של תנועות הנוער בני עקיבא ואריאל. בשנת הלימודים תשע"ז, נפתחה ישיבה תיכונית "לב חדש" בראשות הרב ארלה הראל.
בשנת תשע"ז (2017) החלו עבודות ראשוניות לקראת הכשרת שטח בין שילה לבין היישוב שבות רחל שיהווה קריית חינוך לבנות הכוללת את האולפנה ומוסדות לימוד.
בשנת תשפ"ב (2022) הכריז הרב ארלה הראל על הקמת ישיבה גבוהה בשם "מוריה" על גבעת הקטורת, בין עלי לשילה אשר נמצאת בתוך הקו הכחול אך אינה מיושבת (כיום יש במקום שכונה חדשה), שתתחיל לפעול בשנת הלימודים תשפ"ג הישיבה צפויה להיפתח שנה הבאה ועוד לא הוחלט על מיקומה הסופי.
בשנת 2023 הסתיימה בניית בית הספר לבנות ובקרוב גם המבנה החדש של האולפנא יהיה בנוי.
בתי כנסת

ביישוב מצויים תשעה בתי כנסת:
בית הכנסת המרכזי - בית הכנסת זיכרון משכן שילה - (נוסח ספרד) הידוע בצורתו המיוחדת המזכירה את משכן שילה. נמצא בשכונת "עלי הכהן".
בית כנסת ספרדי, שנמצא בשכונת "עלי הכהן".
בית כנסת אשכנזי "נעם יונתן", נמצא בשכונת  "רמת שמואל".
בית כנסת תימני קטן, שנמצא באותו מבנה של בית הכנסת "רמת שמואל".
בית כנסת היכל יהודה ע"ש יהודה שוהם הי"ד, שנמצא בשכונת "רמת שמואל".
בית כנסת שירת משה שבשכונת נחלת יהשוע
"בית רבינו", בית כנסת בסגנון ברסלב. נמצא ליד שילה הקדומה.
בית כנסת מרוקאי שנמצא בית בצומת הישיבה
בית הכנסת גן אביהוא על שם אביהוא קינן
תעשייה וחקלאות

ביישוב אזור תעשייה המתפרס על פני 500 דונם, במקום מספר מפעלים, חנויות, ומשרדים בהם מועסקים עשרות עובדים. בין העסקים במקום יש בית בד ויקב בוטיק "משק אחיה" ומפעל לייצור תפילין כמו גם מפעל המתכת "טש מתכת" שהועתק לפני מספר שנים מאזור התעשייה ברקן לאזור התעשייה בשילה. ביישוב שילה ובסביבתו מעובדים כ-70 דונם של נקטרינות וגודגדנים, מטעי זיתים, תאנים, קיווי, כרם ענבים וכרם ענבים אורגני וכן חממה ניסיונית, וגידול פרחים.
בסמוך ליישוב ניטעו מטעי נקטרינות, אפרסקים (שנעקרו מסיבות כלכליות) וגודגדנים, רימונים, פרחי אדמונית ליצוא, וכן לולים לביצים אורגניות הנמצאים בבעלות מספר משפחות מהיישוב.
בשנת תשפ"ג הוקם ביישוב משק גידולי מים הנקרא משק מושקוביץ', שמגדל ירקות עלים בחממות הידרופוניות, בצורה נקיה מחרקים. המשק הוקם על ידי משה מושקוביץ'- חקלאי תושב היישוב ובניו שגרים באזור.
שירותים כלליים

רפואה: ביישוב פועלות שתי קופות חולים, לאומית וכללית, ובנוסף ישנה גם מרפאת שיניים.
שרותי דת: ישנם שני מקוואות מקווה לגברים ומקווה לנשים ותשעה בתי כנסת.
מגרשי ספורט הכוללים: מגרש כדור-סל, כדור יד, טניס וכדור עף ואולם פיס ומגרש דשא.
בריכת שחיה.
שכונות היישוב

שכונת הקטורת שכונה בתוך שילה מתחת לבית הכנסת המרכזי
שכונת הקטורת הנמצאת בין שילה לעלי. הוקמה ב-2023 וכיום גרות שם כ-20 משפחות.
שכונת כרמי שילה, בדרום היישוב, תוכננה על ידי אדריכל גדעון חרלפ, מטעם משרד הבינוי והשיכון ובוצעה ברובה על ידי אמנה.
שכונת הישיבה, תוכננה על ידי אדריכל גדעון חרלפ, מטעם המועצה האזורית מטה בנימין.
פנורמה

מבט על היישוב מכיוון תל שילה
שילה במבט מגבעת הראל, אוקטובר 2007
תצפית על עמק שילה, כולל אזור התעשייה ומטעי הזיתים והגפנים, 2008
לקריאה נוספת

עורכים: אייל מירון, חנן ארליך, יהודה עציון, ספר שילה, 2016/ תשע"ו.
דניאל אלדד ויוסף ירושלמי ההר הטוב הזה - מסלולים ואתרים בדרום השומרון, הוצאת בית אל, ירושלים, תשס"ט/2009. במיוחד בפרק: "עמק שילה" - עמודים 113–117.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יעקב אבן חן, פגישה בשילה, הצופה, 16 בפברואר 1968
↑  שפי גבאי, כנסייה ביזנטית ומסגד מוסלמי, דבר, 20 באוגוסט 1967
↑  מנחם תלמי, ושילה, מעריב, 22 בספטמבר 1967
מנחם שמואל, זהב שילה, מעריב, 27 ביוני 1969
↑  יוסף וקסמן, חברי גרעין המבקשים להתנחל בשילה משוכנעים: "הפעם תאשר הממשלה" יפגשו היום עם גלילי, מעריב, 11 באוגוסט 1974
↑  ישראל הראל, 200 מתנחלים הקימה מאהל במקום, מעריב, 14 באוקטובר 1974
↑  יוסף וקסמן, אנשי גוש אמונים לנים בלילות בשטח התנחלות שילה, ליד רמאללה, מעריב, 28 באפריל 1975

פלוגת עבודה של "אמונים" לנים בבעל חצור, דבר, 29 באפריל 1975
↑  אהרון דולב, בתחבולות תעשה לך יישוב, מעריב, 15 באפריל 1977
↑  "חפירות שילה תמו", דבר, 24 בדצמבר 1978
↑  נבדקת הקמת ישוב־קבע באזור שילה, דבר, 30 ביולי 1978
↑  עוקב אישור תכנית שרון, מעריב, 6 בינואר 1978
↑  יישוב קהילתי שילה - מידע היסטורי, באתר האתר הרשמי של היישוב כפי שהוא מוצג בארכיון המרשתת archive.is
↑  ואשינגטון תמהה: התיהפך שילה "לקדום של בגין", דבר, 1 בפברואר 1978
↑  בגין ללואיס: אין הפרת הבטחות, דבר, 2 בפברואר 1978
↑  מבצע מחאה של "שלום עכשיו" סמוך לשילה, דבר, 13 באוגוסט 1978
↑  בית שילה שולח תודתו והערכתו, מעריב, 13 באוגוסט 1978.
↑  יוסף צוריאל, החלטת הממשלה להקים יישוב ליד שכם תחייב הפקעת קרקע, מעריב, 23 באפריל 1979
↑  מרדכי ציפורי מזהיר אנשי שילה: לא להפר את החוק, דבר, 5 בפברואר 1978
↑  דני רובינשטיין, המדיניות על פי שילה, דבר, 26 במאי 1978
↑  שילה ,עיר חדשה ומתחדשת,, ירושלים: גדעון חרלפ אדריכל, 1993. (בעברית)
↑  "מחלוקות על הקרקע במלאת 40 שנה למלחמת ששת הימים", אתר npr, 7 ביוני 2007 (באנגלית)
↑  חדשות כיפה, ‏רב חדש ליישוב שילה: הרב יהונדב דרורי,  באתר כיפה, 04 ביוני, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467839405171  GND: 4221817-2  VIAF: 316601806   WorldCat (עם VIAF): 316601806 
דגם של מזבח הנחושת ב"שילה הקדומה"
מעטפת דואר מיוחדת של גוש אמונים ליום העלייה המתוכנן לשילה
מפת הישוב
בית המדרש של ישיבת ההסדר ביישוב בבניה (כיום המבנה נטוש עקב בעיות תקציביות)
בית הכנסת זיכרון משכן שילה
גטו רוהאטין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  פולין (כיום אוקראינה)
 מחוז:  סטניסלבוב (כיום איוואנו-פרנקיבסק)
 תאריכים
 תאריך הקמה:  אוגוסט 1941
 תאריך סגירה:  יוני 1943
 אוכלוסייה
 מספר אסירים בשיא:  כ-5,000 אסירים
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 מספר הנספים:  הערכה 12,000-8,000
 קואורדינטות:  49°25′00″N 24°37′00″E﻿ / ﻿49.4166666667°N 24.6166666667°E﻿ / 49.4166666667; 24.6166666667
  (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםגטו רוהאטין(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםגטו רוהאטין(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק רגילה) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהגטו רוהאטין(למפת מחוז איוואנו-פרנקיבסק מוגדלת) איוואנו-פרנקיבסק קאלוש קולומיאה נדבורנה דולינה בורשטין בולחוב סניאטין קוסוב לבוב טרנופול צ'רנוביץ רומניה זקרפטיהגטו רוהאטין
 
גטו רוהאטין (באוקראינית: Рогатинське гетто, בפולנית: Getto Rohatyńskie ובאנגלית: Rohatyn Ghetto) הוקם באוגוסט 1941 על ידי גרמניה הנאצית ובעלי ברית מקומיים והושמד ביוני 1943. הגטו הוקם לאחר כיבוש גליציה המזרחית בפולין (כיום אוקראינה) במסגרת מבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה. הגטו הוא הראשון מסוגו שהוקם במחוז גליציה. הגטו הוקם בחלק מהעיר רוהאטין, שהייתה אז חלק ממחוז סטניסלבוב (כיום איוואנו-פרנקיבסק). לפי הערכות, 8,000–12,000 יהודים מהעיר, מכפרי הסביבה ומגורשים מאזורים וגטאות אחרים נרצחו בגטו או נלקחו ממנו לאתרי רצח המוני ולמחנה ההשמדה בלז'ץ.
רקע והקמה

העיר רוהאטין הייתה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה משנת 1918 ועד שנת 1939. בעיר היו שלוש קהילות אתניות מרכזיות: פולנים, אוקראינים ויהודים. הקהילה היהודית הכילה 3282 איש בשנת 1939. העיר נכבשה על ידי ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב בשנת 1939 ולאחר מכן נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ביולי 1941. לאחר הכיבוש הנאצי היא שויכה מנהלתית לאזור בז'ז'יני (Kreis Brzezany), מחוז גליציה (Distrikt Galizien) בגנרלגוברנמן. גטו רוהאטין הוא הראשון שהוקם במחוז גליציה לאחר הכיבוש הנאצי. כבר באוגוסט 1941 הוקם גטו פתוח, ללא גדרות, בחלק העיר המתחיל בנהר הנילי ליפה (בפולנית: Gniła Lipa) ומסתיים בכיכר העיר המרכזית. הגטו גודר והפך להיות גטו סגור ב-10 בנובמבר שנת 1942.
תולדות הגטו > הרכב אוכלוסיית הגטו

תחילה הוכנסו לגטו יהודי העיר ופליטים שהגיעו מאזורים אחרים בפולין לעיר אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה. בסביבות אוקטובר 1941 חלק מהיהודים בכפרי האזור עברו לגטו בעקבות הוראה מהנאצים. כנראה לאחר הרצח ההמוני הראשון של תושבי הגטו שהתרחש במרץ 1942 גורשו לגטו יהודים מכפרי הסביבה: פוטוק (Potok), זליפיה (Zalipie), צ'רצ'ה (Czercze), באבינצה (Babińce) ופידקאמין. מאוחר יותר גורשו לגטו יהודים מעיירות וכפרים ובהם בורשטין, בוקאצ'ובה, קנייהניטש, חודורוב, בולשובצה, ליפיצה גורנה וליפיצה דולנה. בנוסף הוכנסו לגטו יהודים שקפצו מטרנספורטים למחנה ההשמדה בלז'ץ ונתפסו באזור.
קבוצות של יהודים משרידי גטאות שחוסלו באזור הועברו לגטו רוהאטין כגון שרידי גטו בוקאצ'יבצי, כ-320 יהודים, שגורשו בינואר 1943 לגטו רוהאטין בהוראת ראש תחנת משטרת הביטחון בטרנופול הרמן מילר (קצין אס אס). כנראה כל המגורשים נרצחו לאחר מכן. לפי הערכה רק כ-20 יהודים מכלל קהילת העיר בוקאצ'יבצי שרדו את השואה ביערות ובמסתור. יהודים מגטו בורשטין גורשו לגטו רוהאטין ונוספו אליהם יהודים מקהילה זו שהתחבאו בסביבה והגיעו לגטו עקב קשיים לשרוד ביערות. כ-200 יהודים מבורשטין גורשו לרוהאטין ב-21 בספטמבר 1942 והועלו בתחנת הרכבת ברוהאטין לטרנספורט למחנה ההשמדה בלז'ץ. לפי הערכות של ועדת חקירה מטעם ברית המועצות (ChGK) כ-1806 יהודים מבורשטין גורשו לגטו רוהאטין או למחנה ההשמדה בלז'ץ.
תולדות הגטו > כוחות נאצים ובעלי בריתם שפעלו כנגד היהודים

פעילות כנגד יהודים בגטו ובסביבתו עד מרץ 1942 הייתה תחת אחריות קצין הס"ס שטורמבאנפיהרר הנס קריגר. הוא היה ראש תחנת משטרת הביטחון (Sipo- Aussendienststelle) בעיר סטניסלבוב בגליציה המזרחית. הוא ועובדיו בתחנה פעלו יחד עם גופים גרמנים ואוקראינים נוספים וביצעו את הרצח ההמוני הראשון בגטו במרץ 1942. באפריל 1942 האחריות הועברה לשטורמבאנפיהרר הרמן מילר (קצין אס אס) מתחנת השטח של משטרת הביטחון בעיר טרנופול. מילר ועובדיו הסתייעו אף הם בגופים גרמנים ואוקראינים נוספים ויחדיו הם ביצעו את הרציחות ההמוניות והגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ בספטמבר ובדצמבר 1942. ביוני 1943 הועברה האחריות לאזור לקצין ס"ס שטורמבאנפיהרר וילהלם קריגר (Wilhelm Krüger) מחליפו של מילר. הנס קריגר והרמן מילר נתפסו בשנות ה-60 בגרמניה ונשפטו למאסר עולם. וילהלם קריגר נחקר על ידי שלטונות גרמניה אך לא הוגשה כנגדו תביעה. במחנה ההשמדה בלז'ץ היו אחראים לרציחות בעת הגעת תושבי הגטו בספטמבר ודצמבר 1942, בין השאר, מפקד המחנה גוטליב הרינג ולורנץ הקנהולט בונה ומפעיל תאי הגזים. הרינג מת ממחלה בשנת 1945 והקנהולט נעלם לאחר המלחמה.
מספר ארגונים סייעו לעובדי תחנות משטרת הביטחון ברצח המוני, משלוחים למחנה השמדה והתעללות ביהודי הגטו. ברוהאטין פעלו תחנות של משטרת העזר האוקראינית, המשטרה הפלילית הגרמנית (Kripo) וז'נדרמניה של משטרת הסדר הגרמנית (ORPO) שהשתתפו ברצח המוני וגירושים למחנה השמדה. בראש משטרת העזר האוקראינית שפעלה בגטו וסביבתו עמד אוקראיני בשם בצ'ינסקי (Bachynski), מורה לשעבר בגימנסיה האוקראינית ברוהאטין ותושב הכפר Cherche הנמצא ליד רוהאטין. הוא השתתף ברציחות ההמוניות. הוא ומשפחתו ברחו עם הנאצים לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום וקורותיו אינם ידועים. בראש יחידת הז'נדרמניה הגרמנית עמד קצין בדרגת לוטננט בשם טיט (Tyt) שזוהה על ידי ניצולים כמשתתף ברציחות ההמוניות והגירושים למחנה ההשמדה. הוא ברח עם הכוחות הנאצים לפני שחרור האזור וקורותיו לאחר המלחמה אינם ידועים. משתתפים נוספים ברציחות מקרב האוכלוסייה האוקראינית המקומית והכוחות הנאצים תועדו על ידי ועדת החקירה המיוחדת מטעם ברית המועצות שפעלה אחרי המלחמה במחוז ובמשפטים שהתקיימו לאחר המלחמה בגרמניה. תושבים מקומיים באזור העיר והכפרים במחוז, בעיקר אוקראינים, רצחו או הסגירו למוות יהודים שהסתתרו במהלך המלחמה ביערות ובחוות. הרציחות התבצעו תמורת תשלום מטעם הנאצים, למטרת שוד רכוש, עקב שנאת יהודים וכדומה.
תולדות הגטו > יודנראט ומשטרה יהודית

באוגוסט 1941 הוקם יודנראט (מועצת יהודים) בגטו על ידי הנאצים ובראשו עמד שלמה אמארנט. גוף זה היה אמור להכיל 12 יהודים. רוב אנשי המועצה הראשונה היו פעילים בגוף שניהל את הקהילה היהודית בעיר לפני הכיבוש. חלק מחברי היודנרט תפרו על בגדם סמל אדום עגול שנועד לבדל אותם מיתר היהודים בגטו על מנת למנוע את הריגתם. באותו חודש הנאצים הורו להם לאסוף מיליון זלוטי מהקהילה ולמוסרם כקנס. בדצמבר 1942 הם קיבלו פקודה להעביר את כל בגדי הפרווה. כמו כן הנאצים דרשו רהיטים, תכשיטים, חפצים שונים ואוכל. היודנראט הפעיל סניף דואר ולשכת עבודה שהפנתה יהודים לעבודת כפייה מטעם הנאצים בחוות, עסקים, מחצבות וכבישים. בית חולים הוקם על ידי המועצה לאחר התפרצות של מגפת טיפוס בגטו אך חסר בו ציוד ותרופות והוא התקשה לטפל בחולים. מאוחר יותר נרצחו כל אנשי הצוות והחולים על ידי הנאצים. הגטו סבל מהתנפלויות של משטרת העזר האוקראינית לצורך שוד וגיוס בכפייה של עובדים והיודנראט ניסה לטפל בבעיה זו. ברצח ההמוני הראשון בגטו, במרץ 1942, נרצחו חלק מחברי היודנרט ואחרים, מיישובים שונים, הוכנסו למועצה. בקיץ ובסתיו שנת 1942 המועצה שלחה מספר פעמים נציגים לתחנת משטרת הביטחון בטרנופול על מנת לנסות בעזרת שוחד לברר מה צפוי לגטו ולמנוע את השמדתו. רוב חברי היודנראט, כולל אמראנט, נרצחו בעת חיסול הגטו ביוני 1943.
המשטרה היהודית בגטו הוקמה באוגוסט 1941 ובראשה עמד מאיר ויסבראון. חברי המשטרה החזיקו אלות ולבשו כובע עם מגן דוד שסימן את חברותם במשטרה. חלקם האמין כי הפעילות במשטרה תגן עליהם. לאחר הרצח ההמוני הראשון בעיר במרץ 1942 עזבו חלק מהיהודים את המשטרה. המשטרה פעלה, בהוראת הנאצים, במהלך מעשי הרצח ההמוני בגטו, למצוא יהודים שהתחבאו. אך חלקם סייע ליהודים שהתחבאו כשהזדמנות ניתנה. במהלך קיום הגטו המשטרה היהודית שמרה ביציאות מהגטו ולעיתים עסקה בליווי קבוצות עבודת כפייה מחוצה לו. לאחר שנודע כי גטאות וקהילות יהודים אחרות מחוסלות במחוז, ראש היודנראט וראש המשטרה היהודית הבינו שהגטו והם עצמם בסכנה. במאי 1943, מספר שבועות לפני שחוסל הגטו, המשטרה היהודית החלה לקנות נשק לחבריה. עקב הלשנה הדבר נודע לנאצים והם חיסלו את רוב המשטרה היהודית כולל העומד בראשה. ביקורת הוטחה על התנהגות חלק מחברי המשטרה היהודית על ידי ניצולי שואה. חבר במשטרה היהודית אף זוהה ונעצר, במחנה עקורים ליד מילאנו באיטליה בשנת 1948, על מעשיו ברוהאטין. הוגשה כנגדו תביעה לבית דין כבוד שפעל במחנה. הוא הצליח להשתחרר מהמעצר ולעזוב את המחנה ואת איטליה לפני שנשפט אחרי שהפקיד ערבות כספית בידי משטרת המחנה.
תולדות הגטו > מעשי רצח המוני ומשלוחים למחנה השמדה

ב-20 במרץ 1942 תקפו את הגטו כוחות נאצים בראשות ראש משטרת הביטחון בסטניסלבוב הנס קריגר ומשטרת העזר האוקראינית את הגטו. במהלך ההתקפה הם רוצחים מאות ילדים, חולים וקשישים שגופותיהם נותרות ברחבי הגטו וסביבתו. כ-3500 יהודים, ביניהם כ-1000 פליטים וכ-600 ילדים מובלים לכיכר העיר. משם הם נלקחים ברגל ובמשאיות לשני בורות הריגה שהוכנו לפני כן ליד תחנת הרכבת בעיר. בורות הירי הוכנו על ידי עובדי כפיה יהודים שרומו על ידי הנאצים לחשוב שמטרת העבודה היא תמימה. רכוש וביגוד נלקחו מהיהודים ולאחר מכן הם הובלו בקבוצות קטנות לבורות הירי ונורו למוות מאחור. הרצח נמשך לאורך אותו יום. בימים לאחר הטבח נאספו גופות הנרצחים שהושארו בעיר, על ידי שורדים מהגטו, ונקברו בבורות הירי.
ב-21 בספטמבר 1942, ביום כיפור, מותקף הגטו והנאצים ובעלי בריתם תופסים כ-1000 יהודים המובלים לתחנת הרכבת בעיר. בתחנה הם מועלים לרכבת משא שיעדה הוא תאי הגזים במחנה ההשמדה בלז'ץ. עשרות נרצחים בגטו ובתחנת הרכבת בעת הגירוש. כל המגורשים למחנה ההשמדה נרצחו ונקברו בקברים המוניים באזור המחנה. לאורך תקופת קיום הגטו התקפות קטנות ביחס מבוצעות כנגד תושביו. לדוגמה בנובמבר 1942 נתפסים כ-30 יהודים בעקבות הלשנה של אוקראינים ונרצחים ליד מפעל המים בעיר. לפי עדויות בתאריך לא ידוע נראה שהתבצע בגטו איסוף ורצח של מספר עשרות ילדים (children’s aktion). כנראה שרוב הילדים שהועברו לידי הנאצים היו יתומים ואחרים נלקחו ממשפחות בכפייה.
ב-8 בדצמבר 1942 הותקף הגטו שוב וכ- 1500 יהודים שנתפסו הובלו לתחנת הרכבת בעיר והועלו לרכבת משא שיעדה מחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-200 חולים ששהו בבית החולים בגטו נרצחים עם צוות בית החולים. מספר רב של קורבנות נרצחו בעת החיפוש והאיסוף בגטו. על מנת למנוע בריחות מהרכבת ולאפשר זיהוי של קופצים בעת המסע הופשטו הקורבנות טרם העלייה לקרונות. מספר קטן של מגורשים הצליחו לקפוץ מהרכבת ולשרוד את המלחמה. היהודים שהגיעו למחנה ההשמדה בלז'ץ נרצחו בתאי הגזים ונקברו בקברים במחנה.
תולדות הגטו > חיסול הגטו ותושביו

בשעות הבוקר המוקדמות ב-6 ביוני 1943 תקפו כוחות שהורכבו מנאצים ואוקראינים את הגטו במטרה להשמיד את כלל היהודים שנכלאו בו. התוקפים הבעירו באש בתים וזרקו רימונים לתוך בניינים. יהודים שנתפסו הובלו בשיירה ארוכה צפונה ממרכז העיר לבורות ירי ליד בית הקברות החדש היהודי. תושבי הגטו הופשטו ונרצחו בקבוצות בירי. ילדים נזרקים חיים לתוך בורות הירי. השמדת הגטו נמשכה כשלושה ימים במהלכם בוצעו חיפושים אחרי בונקרים ומקומות מסתור. שרפה של רוב בנייני הגטו נמשכה אף היא כשלושה ימים. במהלך החודשים הבאים נתפסו יהודים רבים שהצליחו לברוח מהגטו, הוצאו להורג ונקברו באתר הרצח ההמוני הצפוני. יהודים נוספים שברחו מהגטו נרצחו ביערות ובחוות על ידי מקומיים, בעיקר אוקראינים, בין השאר, עבור תשלום מהנאצים ומקום קבורתם אינו ידוע.
בגטו הוקמו מספר בונקרים גדולים שהכילו עד 60 איש ונועדו למסתור לתקופה ארוכה. במקרים מסוימים הסוואת הבונקרים הקשתה על גילוים על ידי הגרמנים בעת חיסול הגטו אך הם התגלו בעזרת מלשינים מקומיים ומשתפי פעולה. תיעוד של חלק מהבונקרים כגון בונקרים בשם 'סטלינגרד' ו'ללינגרד' הופיע בדוח של קצין ס"ס פריץ קצמן והוצג במהלך משפט אייכמן. בחלק מהמקרים המסתתרים בבונקרים שנחשפו, שבחלקם היו חמושים, ניסו להילחם אך נהרגו במהרה. הנאצים השמידו את הבונקרים בעזרת הצפה על ידי מי הנהר, פיצוץ או שריפה. מחבוא שהוכן במרתף מטה הכוחות הנאצים בעיר שרד ורוב יושביו הצליחו להינצל ולשרוד את המלחמה. בנוסף מספר ניצולים שהתחבאו בבונקר הגדול, בו שהו כ-40 איש, שהוכן במרתפי בית משה נסהופר שרדו את המלחמה.
תולדות הגטו > חיסול הגטו ותושביו > אתרי רצח המוני ואזורי קבורה

שני אתרי רצח המוני וקבורה מרכזיים של נרצחי הגטו נמצאים באזור רוהאטין ואתר נוסף הוא מחנה ההשמדה בלז'ץ בו נרצחו ונקברו חלק מיושבי הגטו. אתר רצח וקבורה המוני מרכזי נמצא בכיוון דרום מזרח לעיר רוהאטין. הוא נמצא צמוד לדרך כפרית היוצאת מרוהאטין לכפר Putyatyntsi, דרומית לתחנת הרכבת של העיר. האתר מכיל בעיקר את גופות נרצחי ההתקפה הראשונה על הגטו במרץ 1942. אתר רצח וקבורה המוני מרכזי נוסף נמצא צפונית לכיכר במרכז העיר רוהאטין, ליד בית הקברות היהודי החדש ומנזר. האתר מכיל בעיקר את נרצחי התקפת החיסול של הגטו ביוני 1943. אתר קבורה מרכזי נוסף הוא מחנה ההשמדה בלז'ץ אליו גורשו יהודים מהגטו בספטמבר ודצמבר 1942.
צוות מחקר מהמכון הארכאולוגי מאוניברסיטת סטפורדשייר בבריטניה הצליח בשנת 2017 לאשר את העדויות של ניצולים ותושבים מקומיים לגבי מיקום הקברים ברוהאטין. בעזרת אמצעים טכנולוגים הצוות זיהה את אתרי הקבורה ההמוניים. לפי הערכות קיימים מספר אתרים קטנים יחסית שאליהם הובאו נרצחים ממחלות והתקפות קטנות בהיקף שהתרחשו בגטו. עקב מחסור בעדויות מדויקות לגבי מיקום הקברים הקטנים ביחס קיים קושי לגבי זיהוי מיקומם. קיימת הערכה כי נעשה שימוש בבית הקברות החדש היהודי לקבורת נרצחים שמתו בגטו ממחלות ותנאים קשים. אתר קבורה נוסף נמצא כנראה ליד בית החולים היהודי שפעל בגטו וקבורים בו חולים ואנשי צוות שנרצחו.