stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמות האזרחים בארגנטינה
קואליציית הצפון > בני החורין מהדרום

לאחר חיסול האוניטריסטים והפדרליים המתונים בבואנוס איירס בידי רוסס, דומה שלא נותרה שם אופוזיציה, אך הסגר הימי הצרפתי החל מ-1838 הוביל ליצירת אופוזיציה עירונית ששאפה להתחבר לתרבות הצרפתית, ובעלי חוות שנפגעו מהסגר ולא יכלו לייצא בקר.
רוסס החליט לפתור את הבעיה הפיננסית שנוצרה על ידי עצירה זמנית של תשלומי החכירה של מגדלי הבקר לבעלי החוות. החלטה זו הייתה משמעותית בעיקר בדרום הפרובינציה, ובעלי החוות החליטו להיפטר מרוסס. הם יצרו קשר עם האוניטריסטים במונטווידאו, וארגנו יחד מערכה בפיקוד הגנרל לוואז'ה שאמורה הייתה לנחות בדרום הפרובינציה ולתמוך בבעלי החוות.
התארגנות זאת נקראה "בני החורין מהדרום" (Los Libres del Sur).
במקביל הם שאפו להיות מתואמים עם הפיכה בבואנוס איירס עצמה בהנהגת הקולונל רמון מסה (Ramón Maza), בנו של המושל הקודם מנואל מסה (Manuel Maza); אך שניהם נרצחו. בשל כך הם החליטו לפתוח במהפכה, דבר שהחל ב-29 באוקטובר 1839, אלא שהכוח שהתקבץ חיכה לשווא לסיוע של לוואז'ה שהחליט במקום זאת לפלוש לאנטרה ריוס.
הקולונל פרודנסיו רוסס (Prudencio Rosas), אחיו של המושל חואן מנואל דה רוסס, תקף את מורדי הדרום ב-11 בנובמבר 1839 בקרב צ'סקומוס (Chascomús), כשלצידו ניקולאס גרנדה (Nicolás Granada) שהמורדים חשבו שהוא לצידם וכך הוא הפתיע אותם, ולבסוף הם הובסו ונכנעו: רוסס חנן את הגאוצ'וס, אך חיסל את ראשי המרד שלא הספיקו להימלט.
קואליציית הצפון > המערכה של לוואז'ה ב-1839

לוואז'ה שהצטרף למערכה נגד רוסס, עבר עם עוד קצינים לאי מרטין גרסיה שבשליטת הצרפתים, והקים צבא קטן של מתנדבים.
כשנודע לו על פלישתו של פסקאל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – לשעבר מושל סנטה פה וכעת מושל אנטרה ריוס – לאורוגוואי, לוואז'ה שינה את תוכניותיו ופלש לאנטרה ריוס מתוך נאמנות למארחיו מאורוגוואי, תוך שהוא "מארגן" את כוחותיו כמונטונרות – קבוצות חמושות של פרשים ללא סדר ומשמעת צבאיים מקובלים.
הוא הביס את מחליפו של המושל ב-22 בספטמבר 1839, אך בניגוד לציפיותיו המקומיים נשארו נאמנים למושל ולא עברו לצידו.
הידיעה על ניצחונו של לוואז'ה הגיעה לקוריינטס ובהשראתה – הליברלים שהזדהו איתו הדיחו את המושל המכהן ומינו במקומו את פדרו פרה (Pedro Ferré) ב-6 באוקטובר 1839. מכיוון שלא היה לו צבא משלו הוא הזעיק לעזרתו את לוואז'ה ומינה אותו כמפקד המיליציות המקומיות, ואף חתם על הסכם עם ריברה – נשיא אורוגוואי – על תכנון מערכה נגד רוסס שהוא (ריברה) יעמוד בראשה.
מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – פלש לדרום מערב קוריינטס, אך לוואז'ה התחמק מעימות ישיר והתיש אותו בתמרונים מתמשכים, עד שהתייאש וחזר לסנטה פה.
קואליציית הצפון > כינון קואליציית הצפון

משרוסס עמד על האופוזיציה הצפונית בהנהגת הרדיה – מושל טוקומן, הוא שלח את הגנרל למדריד לאסוף את הנשק ששלח להרדיה – מושל טוקומן לשעבר – למלחמה נגד סנטה קרוס (בוליביה), אך למדריד העדיף לקבל את הצעת מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) – המושל החדש – להתמנות למפקד צבא הפרובינציה.
תוך פחות מחודש אבז'אנדה גיבש קואליציה שכללה בנוסף את סלטה, חוחוי, קטמרקה ולה ריוחה; וההסכם נחתם ב-24 באוגוסט 1840. היחיד שלא הצטרף היה חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) – מושל סנטיאגו דל אסטרו.
התוכנית שלהם הייתה שלוואז'ה יתקוף את אנטרה ריוס ולמדריד את קורדובה, ולאחר מכן שניהם את בואנוס איירס שבידי רוסס.
בסוף יוני 1840 החל למדריד להתקדם דרומה, אלא שאז אחד הקולונלים שלו ערק לצד איבארה עם 200 מחייליו, והוא נסוג חזרה לטוקומן. ההתקוממות במחוזות הצפוניים של קורדובה שהחלה מתוך ציפייה לבואו של למדריד – דוכאה בידי המושל לופס והאסטרטגיה כולה נכשלה.
התקוממות דומה בסנטיאגו דל אסטרו דוכאה באכזריות בידי איבארה.
למדריד חידש את התקדמותו ופלש לקורדובה דרך לה ריוחה. המושל לופס עזב את העיר ונערך עם תומכיו בדרום הפרובינציה, למדריד נכנס לעיר ב-10 באוקטובר והמושל החדש חוסה פרנסיסקו אלווארס (José Francisco Álvarez) הצטרף לקואליציית הצפון.
מושל סלטה מנואל סולה (Manuel Solá) פלש לסנטיאגו דל אסטרו בסוף אוקטובר 1840. איבארה התחמק מעימות ונקט במדיניות של אדמה חרוכה ואילץ את סולה להמשיך לקורדובה.
קואליציית הצפון > המערכה של לוואז'ה ב-1840

ב-1 בינואר 1840, פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – הכריז מלחמה על רוסס, וב-27 בפברואר החל להתקדם לכיוון אנטרה ריוס.
במקביל התקדם כוח אחר לכיוון סנטה פה בפיקוד מריאנו וורה (Mariano Vera) – מושל סנטה פה לשעבר, ופרנסיסקו ריינפה (Francisco Reinafé) – אחיהם של מושלי קורדובה לשעבר; אך הובסו בקרב בו שניהם נהרגו.
ב-9 באפריל 1840 התחולל קרב דון קריסטובל (Don Cristóbal) בין לוואז'ה למושל אנטרה ריוס אצ'אגואה, בו ניצח לוואז'ה; וכעבור שבוע – ריברה פלש מאורוגוואי ותפס שטחים באנטרה ריוס.
אצאגואה התבצר בפרנה בירת הפרובינציה, ובמשך כשלושה חודשים הכוחות נערכו זה מול זה מבלי להילחם, אך תוך כדי כך שאצ'אגואה מקבל תגבורות מרוסס. לבסוף לוואז'ה תקף ב-16 ביולי 1840, ובקרב סאוסה גרנדה (Sauce Grande) הובס וספג אבדות כבדות, ופונה משם בעזרת הצי הצרפתי לפרובינציה של בואנוס איירס. הוא קיווה לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית ולפלוש בעזרתם לבירה, אך הם נותרו נאמנים לרוסס, והוא נאלץ להתקדם ללא כל סיוע מקומי.
רוסס נערך מולו עם כוחות עדיפים, ומצפון הגיעה תגבורת של מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס – ולוואז'ה ניצל זאת כדי להתחמק מקרב אבוד מול רוסס, פנה לכיוון צפון ורדף אחריהם לסנטה פה.
עם נסיגתו של לוואז'ה התחולל בבואנוס איירס מרחץ דמים בקרב מתנגדי רוסס בידי המסורקה – המיליציה של רוסס.
לופס נערך בסנטה פה יחד עם תגבורת ששלח אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר. לוואז'ה כבש את העיר, אך חיל הפרשים שלו הובס.
לאחר מכן לואאז'ה סיכם עם למדריד – לאחר כיבוש קורדובה – שהם יאחדו שם את כוחותיהם, מה גם שהסגר הצרפתי הוסר והצי של רוסס שב לנהר הפרנה. בשל חוסר תיאום הם לא נפגשו, וצבא סנטה פה שניצל את התקדמותו האיטית לכיוון קורדובה תקף והביס אותו בקרב קברצ'ו הראדו (Quebracho Herrado) ב-28 בנובמבר 1841.
קואליציית הצפון > הנסיגה של האוניטרים

שרידי צבאו של לוואז'ה נסוגו לעיר קורדובה, ולאחר חילופי ההאשמות ביניהם בעקבות אי ההבנה שהובילה לתבוסתו של לוואז'ה בסנטה פה – הם נסוגו לכיוון צפון תוך שהם מפצלים את הכוח למספר טורים בתוואים שונים.
למדריד נסוג לטוקומן לארגן את צבאו. הוא ניסה להוביל מחדש להדחתו של איבארה – מושל סנטיאגו דל אסטרו – אך נכשל.
מיגל אוטרו (Miguel Otero) – מושל סלטה – עבר לצד הפדרליים בתמיכת "השטח" ובעיקר חוסה מנואל סראוויה (José Manuel Saravia), גיסו של איבארה. למדריד ומעט לאחר מכן – מרקו אבז'אנדה נכנסו לסלטה כדי להתעמת עם סראוויה.
לוואז'ה פנה ללה ריוחה אך לא התקבל בסבר פנים יפות על ידי המושל תומאס בריסואלה. הוא שלח את היחידה המובילה שלו בפיקוד הקולונל חוסה מריה ויללה (José María Vilela) לתמוך בממשל האוניטרי בסן לואיס ובאופוזיציה האוניטרית במנדוסה, אך הוא הובס פעמיים בינואר 1841.
חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) הפדרליסט כבש את לה ריוחה, המושל בריסואלה חוסל בידי אחד מקציניו, ולוואז'ה יחד עם ראשי האוניטרים נמלטו לקטמרקה; אך גם היא נפלה לידי הפדרליים בסיוע כוחות שהגיעו מבואנוס איירס, ולוואז'ה עבר מאוחר יותר לטוקומן.
קואליציית הצפון > המערכה בקוז'ו

למדריד סיים לארגן את צבאו בטוקומן ויצא לכיוון דרום. הוא פגש את לוואז'ה בקטמרקה וסיכם איתו שיעבור לטוקומן למקרה שאוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר ומתומכי הפדרליים – יגיע, והוא – למדריד – ימשיך לקוז'ו.
למדריד המשיך ללה ריוחה שם צירף אליו את כוחותיו של אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza) – המוכר בכינויו אל צ'אצ'ו (El Chacho) ושלח את הכוח לסן חואן בפיקוד מריאנו אצ'ה (Mariano Acha), הפתיע שם את כוחותיו של המושל נסאריו בנאווידס (Nazario Benavídez), והביסם בקרב אנגאקו (Angaco) ב-16 באוגוסט 1841 חרף עדיפותם המספרית, אך במחיר כבד מאוד; וכבש את סן חואן.
בנאווידס ארגן את כוחותיו, יצא להתקפת נגד, ובקרב לה צ'קריז'ה (La Chacarilla) ב-18 באוגוסט 1841 הביס את אצ'ה, לקח אותו בשבי, והוא חוסל מספר שבועות לאחר מכן.
למדריד הגיע לסן חואן כמה ימים לאחר מכן, אך מצא אותה ריקה מפדרליים. הוא פנה למנדוסה ומינה שם מושל מטעמו. הפדרליים מסן חואן צירפו אליהם כוחות נוספים, והביסו את למדריד בקרב רודאו דל מדיו (Rodeo del Medio) ב-24 בספטמבר 1841, ושרידי הכוח האוניטרי חצו את האנדים המושלגים בשלהי החורף לצ'ילה.
קואליציית הצפון > חיסולים בצפון

מנואל אוריבה (Manuel Oribe) – נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת גנרל פדרלי – חצה את סנטיאגו דל אסטרו וחבר לקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) ממנדוסה, הקולונל מריאנו מסה (Mariano Maza) – מקציניו היותר אכזריים של רוסס – והילריו לאגוס (Hilario Lagos) מקטמרקה, ותגבורת מהליטורל בפיקוד אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón). משם פנה לטוקומן וב-19 בספטמבר 1841 הביס את לוואז'ה בקרב פמאיז'ה (Famaillá).
לוואז'ה נסוג צפונה לסלטה וניסה לארגן התנגדות, אך היחידות מקוריינטס איתן החל את מסעו – נטשו אותו. הוא נסוג הלאה לחוחוי, ושם הוא נהרג באופן מקרי בידי יחידה פדרלית.
גם מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) מטוקומן נמלט צפונה, אך הוסגר לאוריבה – מפקד הכוח הפדרלי – על ידי מפקד יחידת המשמר שלו, וחוסל בפקודת מסה יחד עם קצינים אוניטריים אחרים.
בידי האוניטרים נותרה רק קטמרקה: מסה פלש לשם, הביס את המושל חוסה קובאס (José Cubas) ב-29 באוקטובר 1841, וחיסל אותו ואת קציניו ביריה בכיכר העיר.
הקואליציה הצפונית חוסלה.
קואליציית הצפון > אחרית דבר: המערכות של פניילוסה (אל צ'אצ'ו) נגד רוסס

הגולים הארגנטינאים בצ'ילה רקמו תוכניות לחזרה לשלטון בצפון ארגנטינה, והמערכה הנועזת מכולן הייתה של אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza): הוא יצא מצפון צ'ילה יחד עם מרטין ינסון (Martín Yanzón) – מושל סן חואן לשעבר – וקצינים אחרים, וכוח בן מעט יותר מ-100 איש; והגיעו במרץ 1842 לסן חואן שם הצטרף אליהם פליפה וארלה (Felipe Varela). המושל בנאווידס יצא לרדוף אחריהם והם נסוגו צפונה למערב קטמרקה.
פניילוסה הצליח לכבוש את לה ריוחה למספר ימים ויצא אל מחוץ לפרובינציה שם פגש מספר רב של מתנדבים. הוא חזר ביוני 1842, התחמק מבנאווידס שמינה מושל חלופי, עבר לקטמרקה שם הובס בידי המושל, ומשם לסנטיאגו דל אסטרו.
הוא פלש לטוקומן שם הביס את המושל – הקולונל חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) – וכבש את הבירה. כוחותיו יצאו לחפש סוסים שחסרו להם, ואז בנאווידס שרדף אחריו עד לשם תקף והביס אותו.
פניילוסה ניהל קרב נסיגה ברחבי טוקומן תוך שכוחותיו וקציניו מתדלדלים, עד שלבסוף שב ללה ריוחה שם שוב הצליח לאסוף תומכים מקרב הגאוצ'וס בפרובינציה שדמותו הילכה עליהם קסם.
בינואר 1843 פניילוסה הובס שוב בידי בנאווידס, ולבסוף נמלט חזרה לצ'ילה.
מאוחר יותר, ב-1845 הוא ניסה שוב את כוחו, הובס, ובהסכמת בנאווידס קיבל מקלט והניח את נשקו.
הברית נגד רוסס בליטורל > קאגואסו והתקפת הנגד של פס

פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – ארגן בשלישית צבא בקוריינטס נגד רוסס, בפיקודו של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz). פס נפל בשבי הפדרליים כעשור לפני כן, הוסגר לרוסס, ישב במעצר, שוחרר למעצר בית תחת שבועה שלא יפעל נגד רוסס, אך נמלט למונטווידאו, דחה הצעה לשליחות דיפלומטית, והצטרף למהלך של פרה נגד רוסס.
מושל אנטרה ריוס – פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – פלש לקוריינטס לאחר שהצליח להדוף את לוואז'ה שהמשיך משם במסעו הכושל לבואנוס איירס, אך נאלץ לסגת כשלוואז'ה תקף את סנטה פה כשנמלט מבואנוס איירס.
לפס היה כעת זמן להתארגן, ופרה חתם על הסכם שיתוף פעולה עם פרוקטואוסו ריברה (Fructuoso Rivera) – נשיא אורוגוואי – שיפלוש לארגנטינה.
אצ'אגואה פלש שוב לקוריינטס בספטמבר 1841. פס נסוג, בשעה שלקוריינטס חזרו היחידות שהצטרפו ללוואז'ה ונטשו אותו עם תבוסתו, ואצ'אגואה תקף אותו בראש כוח גדול ב-28 בנובמבר 1841 אך ניגף בקרב קאגואסו (Caaguazú) וניצל בעור שיניו.
באנטרה ריוס אצ'אגואה הוחלף בידי הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ופס פלש לשם בינואר 1842 במקביל לריברה שפלש לשם מאורוגוואי. פס כבש את פרנה – בירת הפרובינציה – ואורקיסה נמלט לבואנוס איירס.
פרה הגיע לאנטרה ריוס לגבות מהם פיצויים שלדעתו הגיעו לקוריינטס, אך פס התנגד לכך ובזכות זאת נבחר למושל הפרובינציה. בתגובה פרה חזר לקוריינטס עם הצבא ופס נותר עם השבויים מקאאגואסו וכוחות מקומיים בלבד.
הברית נגד רוסס בליטורל > חואן פבלו לופס חוצה את הקווים

מושל סנטה פה חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) החל במגעים עם המתנגדים לרוסס כבר בתחילת 1840, המתין להזדמנות המתאימה, וב-5 בנובמבר 1841 חתם על הסכם עם קוריינטס, אך בשל חילוקי הדעות בין פרה ופס – הוא לא זכה לסיוע. רוסס הפנה נגדו את אוריבה ואת אצ'אגואה שהביסו וכבש את רוסריו.
לופס נסוג צפונה, הכוח ששלח כדי לעכב את הפדרליים הובס ואחריו גם הוא, והוא נאלץ לבסוף להימלט לקוריינטס עם שרידי צבאו.
סנטה פה נענשה על התמרדותה עד שאצ'אגואה נבחר כמושל וכיהן בתפקידו במהלך 1842–1851.
הברית נגד רוסס בליטורל > ארוז'ו גרנדה

הממשל של פס באנטרה ריוס התקיים בפועל רק בבירתה פרנה, ריברה לא סייע לו, ומעט חייליו ערקו.
ב-3 במרץ 1842 נבחר כמושל הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ובשעה שהוא הטיל את מרותו על הפרובינציה – פס נפגש עם ריברה, לופס ופרה וחתם על ברית שלפיה ריברה יהיה המפקד הבכיר ופס התפטר ועבר למונטווידאו.
ללא פס, פרה שלח את צבאו מקוריינטס לצפון מערב אנטרה ריוס והעמידו לרשות ריברה. בינתיים אוריבה הפדרלי התקדם לשם תוך שהוא מצרף את כוחותיו של אורקיסה ותגבורות ששלח רוסס.
לבסוף הצבאות התנגשו בארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) שבאנטרה ריוס ב-6 בדצמבר 1842, באחד הקרבות הגדולים במלחמות האזרחים עקב מספר החיילים שנטלו בו חלק (מעל 16,000), והפדרליים זכו בניצחון בזכות יתרונם המספרי והארגוני, ואוריבה ואורקיסה חיסלו את כל הקצינים שלא הצליחו להימלט ולחצות את נהר אורוגוואי.
לאחר מכן אורקיסה פלש לקוריינטס, אך לא נתקל בכל התנגדות. פרה המושל נמלט לפרגוואי וקציניו לברזיל, ואורקיסה מינה את פדרו קברל (Pedro Cabral) כמושל תוך שהוא מותיר משמר שימנע פלישות נוספות.
מלחמה באורוגוואי וקוריינטס > המצור על מונטווידאו

לאחר הניצחון בארוז'ו גרנדה, אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר – חצה את נהר אורוגוואי והחל במסעו למונטווידאו בשיירה כבדה טעונה בארטילריה, נשק ותחמושת. ריברה – נשיא אורוגוואי ויריבו של אוריבה – הצליח לחלץ מהקרב בו הובס חלק מיחידות הפרשים, וכך היה יכול להגיע בזריזות למונטווידאו ולארגן את הגנתה.
הרשויות במונטווידאו, עוד בטרם ריברה הגיע, הטילו על הגנרל פס – שהגיע לשם לפני קרב ארוז'ו גרנדה – לארגן את הגנתה, והוא עשה זאת ביעילות וגייס לשם כך גולים רבים מארגנטינה ומהגרים מאירופה. למעלה ממחצית ממגיני העיר היו זרים. בנוסף, הוא שחרר את העבדים הכושים בתנאי שישרתו במיליציה.
משהגיע ריברה הוא דרש להחליף את פס אך הרשויות סירבו, ולכן התרחק מהעיר עם חלק מפרשיו במטרה להסיח את דעתו של אוריבה.
אוריבה הגיע לשערי העיר ב-16 בפברואר 1843. הוא ערך מספר התקפות מקומיות שנהדפו, ומתוך כוונה להימנע ממרחץ דמים – נמנע מעימות כולל והטיל עליה מצור, וכך חלפו שנים בהן לא קרה הרבה, והמצב נותר ללא שינוי.
בינתיים הוא יסד קונגרס לאומי עם אלו שהדיחו את ריברה ב-1838 מכהונתו כנשיא הראשון של אורוגוואי, והם מינו אותו – את אוריבה – כנשיא.
ממשל זה ידוע בתור ממשל סריטו (Gobierno del Cerrito) על שם המקום בו שכן, לעומת ממשל ההגנה (Gobierno de la Defensa) במונטווידאו הנצורה שלא היה לו קונגרס אלא חונטה. כך התקיימו שני ממשלים באורוגוואי במהלך אותה מלחמת אזרחים.
רוסס שלח את גיז'רמו בראון – גיבור הקרבות הימיים במלחמת העצמאות של ארגנטינה – להטיל מצור ימי על מונטווידאו, אך הציים של אנגליה וצרפת סיכלו אותו, ובפועל המסחר במונטווידאו הפדרלית שגשג באותה תקופה, אף על פי שהמדינה הייתה בידי האוניטרים.
מלחמה באורוגוואי וקוריינטס > האחים מדארייגה וחזרת השקט לקוריינטס

המערכה הרביעית של קוריינטס נגד רוסס החלה ב-31 במרץ 1843 כש-108 לוחמים מקוריינטס בפיקוד האחים חואקין מדארייגה (Joaquín Madariaga) וחואן מדארייגה (Juan Madariaga) חצו את נהר אורוגוואי מאורוגוואי לקוריינטס שבידי הפדרליים, צירפו אליהם כוחות נוספים והביסו את הכוח המקומי ב-6 במאי 1843 בקרב לגונה בראווה (Laguna Brava), וחואקין מדארייגה נבחר כמושל.
זמן קצר לאחר מכן האחים מדארייגה פלשו לאנטרה ריוס תוך שהם מנצלים את היעדרותו של אורקיסה שהשתתף במלחמה באורוגוואי וכבשו בה שטחים רבים, אך משנודע שאורקיסה עושה דרכו חזרה לאנטרה ריוס, הם נסוגו צפונה והנסיגה הפכה חיש למנוסה.
מושל קוריינטס חתם על הסכם מסחר עם נשיא פרגוואי קרלוס אנטוניו לופס (Carlos Antonio López). הגנרל פס שהגיע אז לקוריינטס קיבל לפיקודו את הצבא המקומי כאותה הערכה לפועלו נגד רוסס, והוא התכונן לבואו של אורקיסה מאנטרה ריוס, אך הלה העדיף להשאיר לפס את היוזמה.
מלחמה באורוגוואי וקוריינטס > המערכות באורוגוואי

אוריבה שלט למעשה על רוב שטחה של אורוגוואי, אך את ריברה שמשל בפועל רק על מונטווידאו הוא לא הצליח ללכוד.
אורקיסה, יד ימינו של אוריבה, הבין שריברה מקבל סיוע מברזיל, ושעימותים מקומיים לא יסייעו לו נגדו. הוא הצליח לגרור אותו לקרב אינדיה מוארטה (India Muerta) ב-27 במרץ 1845, מזרחית למונטווידאו על דרך החוף לברזיל, ושם הכה את צבאו וריברה נאלץ להימלט לברזיל.
האוניטרים "האדומים" ניסו להיעזר בצי בפיקוד ג'וזפה גריבלדי: באותן שנים קודם לאיחוד איטליה, גריבלדי גלה בדרום אמריקה. הוא הקים שם צי איטלקי, לחם מטעם מונטווידאו נגד הצי הפדרלי בפיקוד גיז'רמו בראון עד שהובס, אך שב לאחר מכן עם צי חדש וכוח צבאי, הכוח הזה תקף ובזז מספר יישובים לאורך החוף שהיו בשליטת הפדרליים "הלבנים", עד שהופתע והובס, וגריבלדי שב לאיטליה.
ריברה עצמו ניסה עוד לחזור למונטווידאו ולתפוס את השלטון תוך שהוא מסתייע בתומכיו – בהם העבדים המשוחררים – אך גורש "באדיבות" לאחר שהוצעו לו מספר משרות דיפלומטיות בחו"ל אותן הוא דחה.
מלחמה באורוגוואי וקוריינטס > כישלונות אוניטריים בסנטה פה ובקוריינטס

צי מקוריינטס שאורגן בידי פס האוניטרי השתלט על נהר הפרנה – נתיב השיט העיקרי בצפון מזרח ארגנטינה שנשלט אז בידי הפדרליים – מצפון לסנטה פה. לופס – מושל סנטה פה לשעבר שעבר מצד הפדרליים לצד האוניטרים – ניצל זאת כדי לתקוף את סנטה פה ולהניס את אצ'אגואה לבואנוס איירס, והפך למושל ב-6 ביוני 1845; אך עסק בעיקר בבזיזת אלו ששיתפו פעולה עם אצ'אגואה והפדרליים, עד שאצ'אגואה עצמו שב כעבור חודש והפעם לופס נאלץ להימלט. הוא עוד ניסה לארגן את כוחותיו מחדש, אך הובס בקרב מלבריגו (Malabrigo) ב-12 באוגוסט 1845.
ב-20 בנובמבר 1845, בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado) הצי האנגלי-צרפתי הצליח לפתוח את נהר הפרנה – שנחסם בידי הפדרליים – חזרה לשיט חופשי, אך עם שובו במורד הנהר הותקף וספג אבדות כבדות; הניסיון הוכתר ככישלון וקרויינטס האוניטרית נותרה מבודדת.
בינואר 1846 אורקיסה פלש לקוריינטס בראש צבא בן 6,000 איש. פס נסוג טקטית כדי להציב לו מלכודת, אלא שחואן מדארייגה הזדרז לתקוף, הובס בקרב לגונה לימפייה (Laguna Limpia) ב-4 בפברואר 1846, נפל בשבי, ובמסמכיו נמצאו התכתבויות לגבי תוכניותיו של פס, וכך אורקיסה ידע לא ליפול בפח. אורקיסה המשיך לרדוף אחרי פס ברחבי הפרובינציה אך ללא הצלחה, ושב לבסוף לאנטרה ריוס לא לפני שבזז את קוריינטס.
מלחמה באורוגוואי וקוריינטס > סוף ההתקוממות בקוריינטס

אורקיסה פתח במגעים להשגת הסדר עם האחים מדארייגה. פס התנגד לכך וזמם להדיח את המושל, נכשל ונאלץ להימלט לפרגוואי.
אורקיסה שחרר את חואן מדארייגה שנפל בשבי קודם לכן ונעזר בו כמתווך, וב-17 באוגוסט 1846 חתם על הסכם אלקראס (Alcaraz) לפיו קוריינטס הצטרפה להסכם הפדרלי (Pacto Federal) ולקונפדרציה הארגנטינאית, אך סוכם שהיא לא תשתתף במערכה נגד מונטווידאו.
רוסס דחה את ההסכם, ומדארייגה הציע לאורקיסה לפעול ביחד נגדו, אך לבסוף אורקיסה פלש לקוריינטס ב-4 בנובמבר 1846. חלק מצבא קוריינטס ערק לצד אורקיסה, ובקרב ונסס (Vences) ב-26 בנובמבר הפדרליים ניצחו ניצחון מכריע.
האחים מדארייגה נמלטו לפרגוואי, והפרובינציה שבה לידי הפדרליים.
הצעד הצפוי הבא של אוריבה ורוסס היה לחתום על הסכם שלום עם האנגלים והצרפתים ולהמתין שמונטווידאו תיפול לידיהם.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > עימותים פנימיים לפני קרב קסרוס

בתחילת 1848 החלו התקוממויות במרכז המדינה, כאילו המתינו לסיום זו שבקוריינטס. עם זאת, לפחות בהתחלה היה מדובר בעימותים פנים פדרליים.
במנדוסה הודח המושל פדרו פסקואל סגורה (Pedro Pascual Segura) במרץ 1847. המושל החדש רוקה מז'אה (Roque Mallea) התגבר על הפיכת נגד כעבור שנה שמפקדה חוסל.
בסן לואיס הייתה הפיכה באוקטובר 1848, אך המושל חזר מהר לכסאו.
מושל לה ריוחה הודח בידי פניילוסה במרץ 1848.
בחוחוי התפטר המושל מריאנו איטורבה (Mariano Iturbe) שמשל באופן לא רציף בשנים 1838–1849. לאחר סדרת הפיכות חזר איטורבה לתפקיד מושל בספטמבר 1851.
בסנטיאגו דל אסטרו מת איבארה, ולאחר הבחירות שנערכו שם פרץ עימות חמוש והן הוכרעו בכוח הנשק.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > תום הסגר הימי וההפיכה של אורקיסה

לאחר שנותרו ללא בני ברית זולת הנצורים במונטווידאו, ומכיוון שלרוסס היו יחסים טובים איתם, האנגלים החליטו להסיר את הסגר הימי שהטילו על ארגנטינה ב-1845 בעקבות מגבלות הסחר בפרנה שפגעו במסחר עם הפרובינציות לאורכו ועם פרגוואי, וחתמו על הסכם אראנה סאות'רן (Arana–Southern) עם הממשל בבואנוס איירס ב-15 במאי 1850. גם הצרפתים חתמו על הסכם דומה באותה שנה.
רוסס הידק את המצור על מונטווידאו ועצר גם את הסחר המועט שהתקיים בינה לאנטרה ריוס. צעד זה פגע באורקיסה שחיפש כעת הזדמנות להיפטר מרוסס.
חרף נפילתה הצפויה של מונטווידאו, רוסס חיפש כנראה אמתלה לפתוח חזית נוספת כדי להשתמט מהצורך לארגן את הרפובליקה ולכתוב חוקה, והוא שלח נשק לאורקיסה כדי שיפתח במערכה נגד ברזיל שסייעה למונטווידאו.
אורקיסה שחשד בכוונותיו של רוסס – בא במגע עם נציגי מונטווידאו, חתם על ברית עם מושל קוריינטס ודאג למימון תוכניותיו בידי ברזיל.
ב-1 במאי 1851 אורקיסה פתח בפרנה בירת אנטרה ריוס באופן רשמי בהתקוממות שלו, וזמן קצר לאחר מכן – קוריינטס הצטרפה.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > הצבא הגדול

העיתונות של בואנוס איירס הגדירה את מעשיו של אורקיסה כבגידה, והממשלים של הפרובינציות הבטיחו סיוע נגד "אורקיסה האוניטריסט, המשוגע, הברברי, הבוגד" ומינו את רוסס כמפקד עליון של האומה (Jefe Supremo de la Nación); אך בפועל לא נקפו אצבע.
גם רוסס איבד כנראה את חושיו החדים, לא עשה דבר, אלא המתין.
בסוף מאי 1851 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין אנטרה ריוס, קוריינטס, מונטווידאו וברזיל לגבי גירוש אוריבה – שמשל על רוב שטחה של אורוגוואי וצר על מונטווידאו – מאורוגוואי ועריכת בחירות כלליות שם; ופעולה משותפת נגד רוסס אם יכריז – כצפוי – מלחמה על מי מהם.
בתור צעד ראשון אורקיסה פלש לאורוגוואי עם 6,000 איש, הצטרפו אליו הכוחות הפדרליים המקומיים, במקביל ברזיל פלשה לצפון אורוגוואי; וכצפוי – רוסס הכריז עליה מלחמה.
אוריבה חתם על הסכם עם אורקיסה ב-8 באוקטובר 1851 לגבי הסרת המצור והתפטר לאחר מכן. הגנרל אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón) הוכרז כנשיא, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן ובמקומו מונה חואן פרנסיסקו חירו (Juan Francisco Giró).
ברזיל אילצה את אורוגוואי לחתום על הסכם בו היא מוותרת על רצועה גדולה בצפון המדינה, ומסכימה להתערבות של ברזיל בניהול המדיני.
אורקיסה גייס לצבאו את כוחותיו של רוסס באורוגוואי ומאז הוא נקרא הצבא הגדול (El Ejército Grande) שמנה בשיאו 24,000 איש וכלל גם כוחות מברזיל.
בסוף נובמבר 1851 – ברזיל, אורוגוואי, אנטרה ריוס וקוריינטס הכריזו מלחמה על רוסס.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > קרב קסרוס

הצבא הגדול חצה את הפרנה ב-25 בדצמבר 1851 תוך שהוא מסתייע בכלי שיט ברזילאים להעברת הארטילריה והציוד הכבד.
כשהגיעו לפרובינציה של סנטה פה – הכוחות מרוסריו הצטרפו אליהם.
אצ'אגואה – מושל סנטה פה – פנה לכיוון בואנוס איירס עם צבאו כדי לסייע לרוסס, והוא הודח ומונה במקומו דומינגו קרספו (Domingo Crespo) הנאמן לאורקיסה שהגיע יחד עם הכוח.
אנחל פאצ'קו (Ángel Pacheco) – מפקד הצבא של בואנוס איירס – פרש מתפקידו מבלי להודיע לרוסס ושב לאחוזתו.
רוסס נעמד בראש צבאו: הוא היה פוליטיקאי משופשף אך לא גנרל: הוא לא תמרן לשדה קרב נוח וגם לא נסוג לעיר להתכונן למצור, אלא המתין עם צבאו.
שני הצבאות מנו כ-24,000 איש כל אחד המצוידים באופן דומה, אך בפיקוד היה יתרון ברור לאורקיסה הגנרל המנוסה באותה תקופה.
קרב קסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852 נמשך 4 שעות. זה היה הקרב הגדול ביותר בתולדות אמריקה הדרומית מבחינת מספר הלוחמים. העדויות מהקרב לא תמיד עולות בקנה אחד זו עם זו בשל רוחב החזית. רוב צבאו של רוסס נטש את שדה המערכה מבלי להילחם, והפרטים לגבי הנפגעים סותרים זה את זה.
רוסס נסוג כשהכול כבר היה אבוד, בדרכו העירה כתב מכתב התפטרות, עלה בחשאי על אונייה והפליג לבריטניה ממנה לא שב.
לאחר הקרב חוסלו לא מעט שבויים, ביניהם חיילים מיחידות של רוסס שאולצו להצטרף לצבא הגדול, וחברו לרוסס לאחר שרצחו את קציניהם.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > סיכום תקופה

לאורך התקופה שבין קרב ספדה (Cepeda) ב-1820 בו הובס רונדו והתפטר מתפקידו כדירקטור תוך התפזרות הקונגרס ועד קרב קסרוס (Caseros) ב-1852 בו הודח רוסס ואורקיסה נבחר כנשיא, לא היה לארגנטינה שלטון מרכזי (למעט כהונתו הקצרה של ריוודוויה 1826–1827).
בתקופה זו נהרגו בשדות הקרב מעל 22,000 איש, מתוך אוכלוסייה של כמיליון וחצי.
לאלה יש להוסיף אלפים רבים (יש הערכות שנעות בין 6,000 ל-16,000) שחוסלו או הוצאו להורג במהלך 22 שנות שלטונו של רוסס בבואנוס איירס.
בנוסף – נהרגו אינדיאנים רבים במערכות של רוסס נגדם בפמפה.
עד לקרב ספדה נהרגו ככל הנראה כ-400 איש במלחמות אזרחים.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס > לאחר קרב קסרוס

אורקיסה מינה כמושל את ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes) ששימש בעבר כמחליפו של ריוודוויה כנשיא למשך מספר ימים ומוכר כמחבר מילות ההמנון הלאומי.
בתקופה שלאחר הדחת רוסס שבו גולים רבים לבואנוס איירס, שיהיו חלק מדור המנהיגים הבא.
רבים מהמושלים המזוהים עם רוסס – הודחו: בחוחוי חוסל מריאנו איטורבה (Mariano Iturbe) במאי 1852, בסלטה הודח חוסה מנואל סראוויה (José Manuel Saravia), בקורדובה הודח מנואל לופס (Manuel López), ובמנדוסה חזר לתפקידו כמושל פדרו פסקואל סגורה (Pedro Pascual Segura) שהודח שנים מספר לפני כן בידי מושל סן חואן ומבעלי בריתו של רוסס – נסאריו בונאווידס (Nazario Benavídez).
אורקיסה הזמין את נציגי הפרובינציות לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, שם נחתם הסכם סן ניקולאס ב-31 במאי 1852 לגבי כינוס קונגרס חוקתי, ומינויו של אורקיסה כדירקטור זמני של הקונפדרציה.
במהלך ההתכנסות, נסאריו בונאווידס – מושל טוקומן – וסלדוניו גוטיארס (Celedonio Gutiérrez) – מושל טוקומן, הודחו בהיעדרם. בונאווידס שב בקלות לתפקידו, אך גוטיארס נאלץ להשתמש בכוח לשם כך.
מספר חודשים לאחר מכן הודח בנחמין וירסורו (Benjamín Virasoro) – מושל קוריינטס – בידי חואן פוחול (Juan Pujol) ממקורביו של אורקיסה.
רק בארבע פרובינציות המושלים לא התחלפו בעקבות אירועי 1852: סנטיאגו דל אסטרו, לה ריוחה, סן לואיס ואנטרה ריוס (אורקיסה עצמו).