stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו פישר
הערות שוליים

1 2  "Andrew Fisher, Before office". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 9 February 2010.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Murphy, D. J. (1981). "Fisher, Andrew (1862–1928)". Australian Dictionary of Biography. Australian National University. Archived from the original on 25 May 2011. Retrieved 12 May 2011.
↑  "Federation Political Groups—to 1901 and beyond". National Library of Australia. Archived from the original on 30 August 2007. Retrieved 31 August 2007.
↑  Seamen's compensation act, The mercury, 2 March 1910
1 2 3 4 5 6  "Andrew Fisher, In office". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 9 February 2010.
↑  "Andrew Fisher". Australianhistory.org. Archived from the original on 14 November 2010. Retrieved 15 November 2010.
↑  Seamen's Compensation Act 1911
↑  Patrick J. Bonner, Maritime Law Twelve Years Into the Century
↑  Social Security Payments for the Aged, People with Disabilities and Carers 1909 to 2003 - part 1
↑  War Pensions Act 1914
↑  Fitzhardinge, L. F. (1983). "Hughes, William Morris (Billy) (1862–1952)". Australian Dictionary of Biography. Canberra: Australian National University. Retrieved 30 August 2007.
1 2  "Andrew Fisher, After office". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 9 February 2010.
↑  "Battles: The Gallipoli Front - An Overview". Firstworldwar.com. 18 August 2002. Retrieved 30 August 2007.
↑  Fisher, Mackensie; Cawley; Clyde; Gwynn; May; Nicholson, Lord; Pickford; Roch (February 1917). "First report (of the Dardanelles Commission) (Abstract)". British Official Publications Collaborative Reader Information Service. Archived from the original on 27 September 2007. Retrieved 12 May 2011.
↑  "Australia Post stamp - Andrew Fisher". Retrieved 15 November 2010.
↑  "Rudd launches biography of ex-PM Fisher: The Age 29 October 2008". News.theage.com.au. 29 October 2008. Retrieved 15 November 2010.
↑  "Prime Minister launches biography of Andrew Fisher (Full speech)" (PDF). Australian Government. Retrieved 9 February 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572250005171  ADB: fisher-andrew-378  BNE: XX5064244  BnF: cb167498890 (data)  GND: 122882385  ISNI: 0000 0000 8200 577X  LCCN: n2008025748  NLA: 35086187  SNAC: w6tx3mr1  Trove: 469236  VIAF: 15664437   WorldCat (עם VIAF): 15664437 
קברו של פישר
תקרית שועוט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  גבולות 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1989
 תאריך פתיחה רשמי:  1989 
 אדריכל:  יפתח אלוני 
 קואורדינטות:  31°16′06″N 34°25′54″E﻿ / ﻿31.268333333333°N 34.431666666667°E﻿ / 31.268333333333; 34.431666666667
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) תקרית שועוט(למפת מערב הנגב רגילה) תקרית שועוט(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תקרית שועוט(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תקרית שועוט
 
תקרית שועוט התרחשה ב-9 בדצמבר 1947, כאשר חוליה של תשעה לוחמי פלמ"ח, בהם מרים שחור, יצאה מקיבוץ גבולות לקיבוץ נירים. עקב טעות בניווט החוליה נכנסה לכפר הערבי שועוט והותקפה. שישה לוחמים נהרגו בתקרית ושלושת הנותרים הצליחו להימלט.
החולייה הלכה לכיוון קיבוץ נירים, כדי לשמש כתגבורת בהגנה. חברי החולייה נשאו עמם רימונים ו תת-מקלע סטן, אולם בשל איסור הבריטים לשאת נשק, פורק המקלע והוסתר.
לאחר שנכנסו לשועוט, התקיפו אותם תושבי הכפר, ומספר חיילים של הלגיון הערבי ושוטרים ערבים ניסו לבצע חיפוש בחברי החולייה. הם תקפו אותם, חטפו את חלקי תת-המקלע המפורק והרגו במקום שלושה מהם.
מפקד החולייה, אסף שכנאי, הורה לסגת וניסה לחפות על הנסיגה עם עוד שני לוחמים על ידי זריקת רימונים. אנשי הכפר רדפו אחר הנסוגים. מרים שחור הצליחה להתחבא במערה קטנה אך מתה מאיבוד דם. רק שלושה מבין חברי החולייה הצליחו להימלט ולהגיע לנירים.
יום לאחר מכן יצאו לתחקר את האירוע מספר שוטרים בריטים, שני נוטרים יהודים, ורופא יהודי מגבולות. הם הגיעו לשועוט אך מצאו את הכניסה חסומה, עם חפיר לרוחבה. הכפר היה נטוש וכל יושביו ברחו לח'אן יונס מפחד של נקמת דם. חיפושים ממושכים הביאו למציאת הגופות שעברו התעללות, והושחתו על ידי הפורעים. חמישה מאנשי החוליה, נקברו בבית הקברות בנחלת יצחק בתל אביב (חלקה 66 שורה 13). המפקד, אסף שכנאי, נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה. יש המוצאים קשר והשפעה של אירוע זה על יצירתו של אלתרמן "מגש הכסף"
רקע היסטורי

עם פרוץ המלחמה ב-29 בנובמבר 1947 היו בנגב הדרומי 400 איש ופלוגת פלמ"ח אחת (פלוגה י"ב) שעליה הוטלה משימת ביטחון כמעט בלתי אפשרית להגן על היישובים ובעיקר על קו צינור המים מנירעם. הקו הזה הוקם ב-1947 ויצא מקידוחי המים בניר עם דרומה בשתי זרועות. הזרוע המערבית הסתיימה בדנגור (נירים) והמזרחית בבית אשל וחצרים. באזור שכנו כ-20.000 בדווים והיחסים אתם היו תקינים. לאחר החלטת החלוקה היחס השתנה והחלו חבלות לאורך צינור המים, עורק החיים של היישובים. עקב כך יצאו פטרולי סיור לאורך קו המים. בגלל חוסר ברכב נשלחו סיורים רגליים.
אנדרטת חללי שועוט

האנדרטה נמצאת בצומת גבולות, במקום שהיה בו הכפר הבדואי שועוט שבו נהרגו לוחמי הפלמ"ח. האנדרטה הוקמה ביוזמת חברי גבולות בשנת 1989, ותוכננה על ידי האדריכל יפתח אלוני. היא מורכבת משישה לוחות מתכת כמניין ששת חברי החוליה. ליד האנדרטה נמצאות  משוכות צבר רבות המציינות את מקומו של שועוט. על שמו של אסף שכנאי נקרא מבצע אסף בדצמבר 1948.
לקריאה נוספת

אורי מילשטיין: תולדות מלחמת העצמאות – החודש הראשון; הוצאת זמורה ביתן, עמ' 217–250, 1989
אברהם אדן: עד דגל הדיו; הוצאת מערכות, עמ' 99–124, 1984
חטיבת הנגב במערכה; הוצאת מערכות.
משה גבעתי, בדרך המדבר והאש – תולדות גדוד 9, תל אביב: הוצאת מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ד – 1994, עמ' 11–29.
הערות שוליים

↑  קורות החיים של מרים שחור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קטע מתוך "עלון שדה", יומן בנגב – שני רימונים וסטן מפורק, על המשמר 5 בינואר 1949, 1949
↑  קרב שועוט, באתר "אתרי מלחמת העצמאות"
↑  דן לב ארי, על חולית שועוט ו"מגש הכסף" מתוך עונג"ש, באתר קיבוץ נירים
↑  אנדרטה לשישה לוחמי פלמ"ח שהגנו על הנגב, באתר מועצה אזורית אשכול
ג'ואן היגינבות'ם

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1964 (בת 60) שיקגו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכון הטכנולוגי של פלורידה  בית הספר התיכון ויטני מ. יאנג מגנט  אוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל  פרס נשים במדע החלל 
 מעסיק:  נאס"א 
 בן זוג:  ג'יימס מיטשל
 פרסים והוקרה:  פרס נשים במדע החלל (2007)  מדליית השירות המצוין של נאס"א 
 
ג'ואן היגינבות'ם (באנגלית: Joan Higginbotham, נולדה ב-3 באוגוסט 1964) היא האסטרונאוטית האפרו אמריקאית השלישית במספר. ג'ואן יצאה למשימתה בשנת 2006 ושהתה בחלל במשך כ-308 שעות. בזמן זה עסקה בהפעלת הזרוע הרובוטית SSRMS (אנ') ובביצוע מספר פעולות חשמליות בתחנת החלל הבין לאומית.
לימודים

ג'ואן היא בוגרת בית הספר התיכון וויטני יאנג מגנט שבשיקגו, בעלת תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל אותו סיימה ב-1987. בעת לימודיה בקולג' הצטרפה ג'ואן לתוכנית INROADS, שהוקמה ב-1970 ומטרתה הייתה לסייע לנשים להשיג משרת הייטק. במסגרת התוכנית, התקבלה ג'ואן להתמחות בחברת IBM. ללימודיה, שכללו גם תואר שני בניהול מהמכון הטכנולוגי בפלורידה ב-1992 ותואר שני במערכות החלל מהמכון הטכנולוגי, ג'ואן הצטרפה במטרה להשתלב במערך הטכנולוגי של IBM. בזמן שחיכתה להצעת עבודת מ-IBM הייתה זאת נאס"א שהציעה לה להגיע אליה למרכז החלל קנדי שבפלורידה – הצעה שג'ואן התקשתה לסרב לה.
קריירה בנאס"א

עוד לפני סיום לימודיה, בשנת 1987 החלה ג'ואן את הקריירה שלה בנאס"א כאשר שימשה כמהנדסת חשמל בחטיבת מערכות החשמל והתקשורת שבמרכז החלל קנדי בפלורידה. לאחר כשישה חודשים, התקדמה ג'ואן להיות מובילה בניסוי הקשור למעבורת החלל קולומביה וכמהנדסת פרויקט מסלול גיבוי במעבורת אטלנטיס. היא השתתפה ב-53 שיגורים במהלך תשע השנים הראשונות שלה במרכז החלל קנדי והייתה אחראית על פרויקטים רבים כמו הכנת סימולציות, צוות גיבוי במערכות רבות וכו'. בין תפקידיה, הובילה ג'ואן את ניסויי המסלול OV-102 של מעבורת קולומביה. כמו כן, הוטלו עליה כמה משימות מיוחדות בהן שימשה כעוזרת מטה ההנהלה של התפעול במעבורת והובילה צוות מהנדסים בביצוע תיקונים קריטים במכשירי ההדמיה של המעבורת.
בנוסף, עבדה ג'ואן על תצוגה אינטראקטיבית המדגימה את פעולת מעבורת החלל במרכז המבקרים של מרכז החלל קנדי. בסוף לימודיה ב־1996, לאחר 9 שנים במרכז החלל קנדי, נבחרה ג'ואן כמועמדת לשמש כאסטרונאוטית על ידי נאס"א ובאוגוסט שלאחר מכן עברה למרכז החלל ג'ונסון שביוסטון, טקסס. תפקידה של ג'ואן כלל בין היתר בדיקה של מודולים שונים בתחנת החלל הבינלאומית. המשימה האחרונה של ג'ואן הייתה הובלה של צוות תחנות החלל הבינלאומיות. במסגרת משימה זו לקחה ג'ואן חלק בצוות STS-116. במקור, התאמנה ושובצה ג'ואן עם צוות STS-117. ב-2002, יום לפני יום ההולדת שלה, קיבלה ג'ואן שיחת טלפון בה נודע לה שמשימתה נדחתה ולאחר שיבוץ מחדש של המשימות ועדכון הצוותים, הועברה לצוות STS-116. מבחינת ג'ואן זה היה הלם. כל חבריה היו ממשימה מספר 117 ואת חברי משימת 116 לא הכירה כלל. מראיון איתה, עולה כי התאכזבה לשמוע על שינוי צוות המשימה שלה, כיוון שחברי הצוות שלה מצוות המשימה STS-117 היו חברי נפש שלה. אולם, לאחר השלמת המשימה – התחברה ג'ואן לצוות "החדש" שלה גם כן .
המשימה התרחשה בשנת 2006 (בין ה-9 ל־22 בדצמבר) שם שהתה בחלל במשך כ-308 שעות (כמעט 13 יום) ונהפכה לאישה האפרו אמריקאית השלישית שהגיעה לחלל. משימתה הראשית של ג'ואן הייתה להפעיל את הזרוע הרובוטית SSRMS שאחראית על ביצוע התחזוקה וביצוע "תפיסות קוסמיות". בנוסף, ג'ואן הייתה אחראית על ביצוע פעולות חשמליות בתחנת החלל הבין לאומית והכנת התחנה לקליטה של המודולים של סוכנויות חלל אחרות כמו סוכנות החלל האירופית והיפנית ולהרחבתה העתידית כך שתוכל להכיל שישה אנשים במקום שלושה.
חיים אישיים

ג'ואן היגינבות'ם נולדה בשיקגו, אילינוי ב-3 באוגוסט 1964 והיא בת לאינז היגינבות'ם (שם האב לא ידוע). ג'ואן פרשה מעבודתה בנאס"א בנובמבר 2007 לאחר שטסה לחלל לביצוע משימתה במטרה לפתוח קריירה בסקטור הפרטי. בשנת 2011 עברה לעיר שארלוט ונישאה לחבר מועצת העיר ג'יימס מיטשל. כיום עובדת ג'ואן כמנהלת בסקטור הפרטי בחברת Collins Aerospace שעוסקת בתעופה מסחרית, עסקית, צבאית וטיסה לחלל – סגירת מעגל עבור ג'ואן .
פרסים

על פועלה הרב בתחום החלל, שכלל שותפות בפרויקטים רבים (המעבורות קולומביה ואטלאנטיס) וטיסה לחלל, בנוסף להיסטוריה שעשתה כאשר נכנסה לתפקידי מפתח למרות היותה אישה שחורה – קיבלה ג'ואן מספר פרסים כמו פרס פלנטריום אדלר למדעי החלל ופרס הוורד השחור מליגת האישה השחורה בשנת 2007 ותואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ניו אורלינס בשנת 2017.
הערות שוליים

↑  Duke Energy | illumination, Astronaut is just one job in her varied career, Duke Energy | illumination (באנגלית)
1 2  NEIMA AHMED, ( - JOAN ELIZABETH HIGGINBOTHAM (1964, ‏NOVEMBER 4, 2018
1 2  JOAN E. HIGGINBOTHAM, NASA
↑  Preflight Interview: Joan Higginbotham, ‏11.03.06
↑  Wade Allen, Former NASA astronaut hopes her story inspires others, ‏Feb 8, 2019
↑  Joan Higginbotham_Former NASA astronaut
↑  Joan E. Higginbotham wins Black Rose Award, ‏23.7.2007
צוות המשימה של ג'ואן STS-116
ג'אניס ווס

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1956 סאות בנד, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בפברואר 2012 (בגיל 55) סקוטסדייל, ארצות הברית 
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוטית בשירות נאס"א
 השכלה:  אוניברסיטת רייס  אוניברסיטת פרדו  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  בית הספר התיכון מינצ'אג 
 זמן שהייה בחלל:  49 ימים, 3 שעות, 49 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  ג'אניס ווס
 משימות
 STS-57, STS-63, STS-99, STS-83, STS-94 
 עיטורים
 מדליית השירות המצויין של נאס"א (1998, 2001) 
 
ג'אניס ווס (באנגלית: Janice Elaine Voss;‏ 8 באוקטובר 1956 - 6 בפברואר 2012). הייתה מהנדסת ואסטרונאוטית אמריקאית, אשר טסה לחלל חמש פעמים במעבורות חלל שונות, ושהתה בחלל למעלה מ־49 ימים, עברה 18.8 מיליון מיילים ב-779 מסלולים שונים בכדור הארץ.
השכלה

ווס נולדה בדרום בנד (South Bend), במדינת אינדיאנה שבארצות הברית, לד״ר ג'יימס וגב׳ ר. ווס ולה שלוש אחיות. היא גדלה בעיר רוקפורד שם למדה בבית הספר היסודי ג'ונסון ובחטיבת הביניים גוילפורד. לאחר מכן, עברה ללמוד בבית הספר התיכון מינצ'אג (Minnechaug Regional High School) במסצ'וסטס, אותו סיימה בשנת 1972 כשהיא בת 16 בלבד. עם סיום לימודיה התיכוניים, התקבלה ללימודי התואר הראשון בהנדסה, באוניברסיטת פרדו וסיימה אותם בשנת 1975. נוסף על לימודי התואר הראשון, השתתפה בין השנים 1973–1975, בקורסים מתוקשבים (שהתבצעו בהתכתבות) באוניברסיטת אוקלהומה, ונבחרה לעבוד בסוכנות החלל, במסגרת ניסיון של שיתוף פעולה בתחום החלל בין אוניברסיטת פרדו ונאס״א.
היא המשיכה ללמוד לתואר שני בהנדסת חשמל, שעסק בתחום טכניקות של קלמן פילטר (Kalman filter), במכון הטכנולוגי של מסצ׳וסטס - MIT, וסיימה אותו בשנת 1977. זאת ועוד, בשנים 1977–1978, למדה לתואר בוגר בפיזיקה בתחום החלל באוניברסיטת רייס. בשנת 1983 הפכה לעמיתת מחקר במעבדת דרייפר שב -MIT, שם עבדה על פיתוח תוכנה למעבורות חלל.
ג׳אניס ווס המשיכה ללמוד לדוקטורט גם ב-MIT בתחום אווירונאוטיקה/ אסטרונאוטיקה, ועסקה בפיתוח אלגוריתמים לזיהוי תדרים, דעיכה וצורות מצב עבור תחנת החלל הבינלאומית, היא סיימה את הדוקטורט בשנת 1987.
מקור השראה

בגיל 10 קראה ג׳אניס ווס קראה את ספרה של מדלין ל׳אנגל (Madeleine L'Engle') -נ"קמט בזמן". הספר שימש לווס מקור ההשראה העיקרי להפיכתה לאסטרונאוטית. הספר, מתאר ילדה פקחית בשם מג, בת לאם מדענית זוכת פרס נובל בביולוגיה ולאב פיזיקאי שנעלם. מג הסתכנה ויצאה למסע בזמן ובחלל, כדי להציל את אביה.
בשנת 2007, רואיינה ג׳אניס ווס על ידי ג׳קי ליידן (JACKI LYDEN). ובראיון ציינה, כי הייתה מוקסמת מעלילת הסיפור שעניינה אותה במיוחד. עלילת הספר גרמה לה להתעניין בחלל ולהפוך לאסטרונאוטית. בנוסף לכך, הזכירה בראיון, כי לקחה לטיסה הרביעית שלה שהתקיימה בשנת 1997, עותק של הספר. בסיום המשימה דאגה לשלוח את העותק שהגיע לחלל לסופרת, אשר בתמורה שלחה לה ספרים נוספים שכתבה.
קריירה

ווס עבדה בנאס"א בין השנים 1973–1975, בתקופת לימודיה לתואר ראשון, במסגרת שיתוף הפעולה של אוניברסיטת פרדו ונאס״א. במסגרת זו, הועסקה כמתמחה במרכז החלל ג'ונסון במנהלת ההנדסה והפיתוח, ועבדה על סימולציות מחשב. בשנת 1977, חזרה למרכז החלל ג'ונסון למשך שנה, עבדה כמאמנת צוות ולימדה כניסה וניווט. לאחר סיום הדוקטורט בין השנים 1987–1990, שמשה ווס ב -״(Orbital Sciences Corporation)" בתפקיד תמיכה ושילוב משימות ומבצעי טיסה.
בינואר 1990 נבחרה על ידי נאס"א להיות אסטרונאוטית. היא השתתפה בחמש טיסות לחלל, בהן תפקדה פעמיים בתור מפקדת אחראית על המטען (payload commander) במעבורת.
משימת המעבורת הראשונה, שבה השתתפה הייתה ה-STS-57, מעבורת החלל אנדוור, אשר טסה לחלל ביוני 1993. תפקידה בטיסה זו היה לפקח על כ-22 ניסויים מדעיים שונים, שהתקיימו בתוך "Spacehab"- המעבדה המסחרית הראשונה ששוגרה לחלל, הייתה עשויה מאלומיניום לוויסות לחץ אוויר, המדמה סביבה טבעית וכמעט מכפילה את מרחב העבודה. המעבורת השנייה שבה טסה ווס לחלל, הייתה ה-STS-63, מעבורת החלל דיסקברי, אשר שוגרה לחלל בחודש פברואר 1995. הייתה זו הפעם הראשונה, שבה הגיעה מעבורת חלל לאזור תחנת החלל מיר הרוסית. במפגש היסטורי זה החליפו רוסיה וארצות-הברית מידע על שיטות טיסה, תקשורת, עזרי ניווט וחיישנים. משימתה של ווס הייתה תמרון ותפעול זרוע רובוטית של המעבורת, כדי לתפוס לוויין אסטרונומי כאשר הוא נפרס.
המשימה השלישית בה השתתפה ווס התקיימה במעבורת החלל קולומביה. הייתה זו הפעם היחידה, שבה צוות משימה טס פעמיים לחלל, כדי לבצע את אותה המשימה. בטיסות מעבורת קולומביה שימשה ווס כמפקדת אחראית על המטען (payload commander). הטיסה הראשונה של החללית שוגרה לחלל באפריל 1997 כמשימת STS-83. שלושה ימים לאחר השיגור חזרה המעבורת לכדור הארץ, הואיל ואירעה תקלה בתאי הדלק שעל סיפון המעבורת. ביולי 1997, שלושה חודשים לאחר מכן, שוגרה שוב הקולומביה לחלל. הייתה זו טיסתה הרביעית של ווס, שטסה עם אותו צוות המשימה של STS-94. הטיסה נמשכה 15 ימים, וווס הייתה אחראית על 33 ניסויים, שהתקיימו בתוך מודל מעבדה אירופאית.
הטיסה החמישית יצאה בפברואר 2000, והייתה טיסתה האחרונה, במעבורת החלל אנדוור. משימת ה-STS-99
(STS-99). בטיסה ביצע צוות המשימה מיפוי של פני כדור הארץ ברזולוציה חסרת תקדים - הצוות מיפה כ-122 מיליון קמ"ר. בסה"כ שהתה ווס כ-49 ימים בחלל.
בשנת 2004 עברה ווס ממרכז החלל ג'ונסון למרכז המחקר איימס של נאס"א. שם שימשה כמנהלת המדעית (Science Director) בטלסקופ החלל קפלר.
בשנת 2007 עזבה את מכון המחקר וחזרה למרכז ג'ונסון, שם עבדה בתור מנהלת פרויקט בענף תחנת החלל. בנוסף עבדה ב-"Orbital Sciences Corporation" כתומכת פעולות טיסה.
אותות הצטיינות, מלגות והקדשות

במהלך חייה קיבלה ווס מספר אותות הצטיינות והקדשות שונות:
מלגת הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית) (1976) (National Science Foundation Fellowship)
מלגת הווארד יוז (Howard Hughes Fellowship) (1981)
מלגת זונטה אמיליה ארהרט (1982) (Zonta International Amelia Earhart Fellowship)
עמיתת מחקר במעבדת דרפר (1983)
מדליות טיסות חלל של נאס"א (1993, 1995, 1997, 2000)
קפסולת ב"Cygnus CRS Orb-2" נקראה "SS Janice Voss" לכבודה.
באוניברסיטת פרדו שבה למדה וסיימה את התואר הראשון, נקרא על שמה מודל ווס - מודל מערכת השמש, והוא ממוקם באוניברסיטה.
ראו גם

STS-63
STS-99
הערות שוליים

↑  Hevesi, Dennis (2012-02-09). "Janice Voss, Shuttle Astronaut and Scientist, Dies at 55". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-01-24.
1 2 3 4 5 6  Lyndon B, Biographical Data, ‏מרץ 2012
↑  Janice Voss, Rockford Astronaut, discovery center museun
1 2  Janice E. Voss, Prudue university
↑  John Tylko, Alumna, Draper, faculty involved in shuttle radar mission, MIT News, ‏מרץ 2000
↑  L'Engle's Fiction Inspired Real Science, npr
↑  NASA astronaut Janice Voss dies, flew on five space shuttle missions, collect space
↑  DENNIS HEVESI, Janice Voss, Shuttle Astronaut and Scientist, Dies at 55, the new york times, ‏פברואר 2012
↑  The ISS just dumped 3,300 lbs of space trash to burn up in Earth's atmosphere, sapce travel
↑  The VOSS Model, Voss
אצטדיון דאודורו

| --- | --- |

 מיקום:  ריו דה ז'ניירו
 קואורדינטות:  22°51′39″S 43°24′24″W﻿ / ﻿22.860911°S 43.406619°W﻿ / -22.860911; -43.406619
 תקופת הפעילות:  2 במרץ 2016 – הווה (8 שנים) 
 נהרס:  2016
 בעלים:  ריו דה ז'ניירו 
 מושבים:  15,000 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) אצטדיון דאודורו(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) אצטדיון דאודורו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון דאודורו הוא שמו של מתקן ספורט זמני שנבנה בדאדורו אולימפיק פארק בריו דה ז'ניירו לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) על שטחו של מגרש פולו הסמוך למטווח האולימפי דאודורו ובקרבת מקום להיפודרום האולימפי ולמרכז ההוקי האולימפי של ריו. האצטדיון נועד תחילה לארח רק חלק מתחרויות הקרב חמש מודרני האולימפיות והוא חלק מהפארק לקרב חמש של ריו שכולל גם את ארנה דאודורו ובריכת השחייה של מרכז ספורט המים דאודורו (שבעבר אירחה חלק מתחרויות הקרב חמש גם בהמשחקים הפאן-אמריקאיים שאירחה העיר ב-2007). אולם לאחר שנדחתה התוכנית לקיים את טורניר הרוגבי שביעיות האולימפי הראשון, (באולימפיאדה נערכו עד 1924 טורנירי רוגבי יוניון בלבד), באצטדיון סאו ז'נואריו, הוחלט כי אצטדיון דאודורו יארח גם את משחקי הרוגבי שביעיות של האולימפיאדה. לאחר האולימפיאדה יציעיו יפורקו.
האצטדיון מכיל 15,000 מושבים ביציעים זמניים המקיפים את המגרש מכל צדדיו ויארח את משחקי ה"רוגבי שביעיות" האולימפיים ואת תחרויות הקפיצות ראווה על סוסים, הריצת שדה שחלקה ייעשה באצטדיון והירי בתנועה, (שהחל מאולימפיאדת לונדון משולב בריצת השדה ושונה לירי באקדח אוויר), שמהווים חלק מקרב חמש מודרני. כמו כן יארח האצטדיון חלק מהתחרויות של המשחקים הפראלימפיים בענפים המקבילים.
הוא הלך בשדות

ערך זה עוסק בספרו של משה שמיר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

כריכת הספר, באחת ההוצאות הראשונות
 מידע כללי
 מאת:  משה שמיר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך הוצאה:  1947
 מספר עמודים:  324
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001235410, 002903347, 001105691, 001276394, 002914852, 003016734, 001301338, 001276395, 001276390
כריכת הספר באחת ההוצאות האחרונות, הוצאת עם עובד
הוא הלך בשדות הוא רומן מאת משה שמיר שיצא לאור בשנת 1947. נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה. זכה להצלחה מסחררת, הומחז והוסרט. עלילת הספר, ובמיוחד דמות הגיבור אורי, תרמה לביסוסו של המיתוס הציוני באשר לדמות "הצבר" וערכי החברה המשתקפים ממנו. הדבר אף מודגש ביתר שאת בעיבודים המאוחרים לתיאטרון ולקולנוע, אשר כללו שינויים משמעותיים בעלילה.
הספר זכה בשנת 1948 בפרס אוסישקין, וכלול בתוכנית הלימודים לבגרות בספרות ובתיאטרון עיוני של בתי הספר בישראל.
עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הסיפור מתרחש בשנת 1944, ברקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני. הספר מתאר את חייו של אורי, הפלמ"חניק, ואת אהבתו הגדולה למיקה, נערה עולה, עד למותו בתאונת אימונים.
אורי הוא צבר יליד הארץ, קיבוצניק, הילד הראשון של קיבוץ "גת העמקים", בן 19. הוא בעל ביטחון עצמי וחש מחויבות עמוקה לארצו, למשפחתו, לחבריו ולמשימות הצבאיות שהוטלו עליו. בניגוד לאורי, יליד הארץ, שבא "מכאן", מיקה, בת זוגו, היא עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, באה "משם" – השואה, שאינה נזכרת בספר במפורש. הרומן מגולל את סיפור אהבתם של השניים, כאשר ברקע סיפורו של הקיבוץ.
שם הספר

שם הספר לקוח משירו של נתן אלתרמן – "האם השלישית" – אשר פורסם בשנת 1938 בקובץ השירים "כוכבים בחוץ":
בני גדול ושתקן

ואני פה כותונת של חג לו תופרת

הוא הולך בשדות. הוא יגיע עד כאן

הוא נושא בלבו כדור עופרת
עיבודים ותרגומים

הוצג כמחזה פעמיים על ידי התיאטרון הקאמרי. בהפקה מ-1948 שיחק עמנואל בן-עמוס בתפקיד אורי וחנה מרון בתפקיד מיקה.. פעם אחת הוצג בתיאטרון חיפה בשנת 1966. המחזה הועלה מחדש, בכיכובה של אגם רודברג, על ידי תיאטרון בית ליסין.
הספר הוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, ובכיכובם של אסי דיין, באחד מתפקידיו הראשונים, ואיריס יוטבת.
הספר תורגם לאנגלית, איטלקית, וספרדית, והמחזה הוצג ברחבי העולם.
פרשנות > ניתוח העלילה

מיקה ואורי מסמלים את האוכלוסיות השונות שמהן הורכב היישוב העברי בתקופה שלפני הקמת המדינה. אורי מסמל את דמות הצבר, בעל השורשים (בית, הורים), בעל הזיקה לאדמה ובעל תחושת שייכות, ואילו מיקה היא ניגודו המוחלט. היא הטיפוס הגלותי, הלא-צברי, התלוש, שאינו מחובר לאדמה, ליישוב, ונעדר שורשים מחד וחזון מאידך. השיחה בין השניים נשמעת כשיח חירשים. היא מדברת על רצונה בפרטיות, בחדר או לפחות בפינה משלה. הוא מדבר על הטרקטור הנכסף, על ההתלבטות אם להפסיק לעבוד בבציר ולעבור לעבודה אחרת. לאורי חשובים הקיבוץ והחזון, והוא מביע זאת במוחצנות ובביטחון עצמי. מיקה לעומתו מושכת כלפי פנים, החדר, הפינה. יחסה לאורי חרד ורכושני כמעט כמו יחסה לחדר שלהם, והיא מתנגדת שילך לפלמ"ח. התנהגותה של מיקה היא זרה, בלתי אהודה בקיבוץ ובלתי מובנת. ההשוואה לאוכלוסיית ניצולי השואה שהגיעו לארץ, ולהתמודדותם עם החברה הצברית המחוספסת, היא בלתי נמנעת. בדומה לאותה אוכלוסייה, גם מיקה נדרשת לוותר על המרכיבים הגלותיים, "לשכוח הכול ולהתחיל מחדש", להסתגל למציאות החדשה תוך ויתור על זהותה הקודמת.
אורי, הבוחר להשתתף במבצע צבאי, מעדיף את חבורת הלוחמים על פני מיקה, וניתן לומר שהוא מעדיף את אהבת המולדת על פני אהבת אישה. מותו של אורי במהלך אימון, ולידת בנו, למיקה, אחרי מותו, עשויים להצביע על המחיר הכבד שמשלמת החברה הישראלית, מתוך הבנה ומוכנות, וחזון לעתיד טוב יותר.
פרשנות > דמותה של מיקה כפרפרזה ליחס החברה לניצולי השואה

במסגרת התלישות אותה מייצגת מיקה, אין מוזכרת משפחתה והאזכור לחייה הקודמים מועט מאוד. מעברה מוזכר אמנם אירוע טראומטי של אונס שעברה על ידי הרופא הפולני שהציל אותה. ידוע לקורא שהיא באה "משם", ללא הורים או משפחה, רכוש או שייכות. בעוד שבספר משולבים באמנות ובדיוק פרטים רבים הקשורים לאורי, להוריו, ולקיבוץ, נראה שאין לאיש עניין לדעת מהיכן באה, ומה קרה לה ולמשפחתה.
בעת פרסום הרומן שיקפו עובדות אלה את המצב הנתון בארץ, את יחס היישוב היהודי לניצולי השואה, ואת השתיקה שנגזרה על הניצולים, במסגרת ציפיית החברה הקולטת לאימוץ הזהות הישראלית ולהסרת הזהויות הקודמות. כיום, בפרספקטיבה של שנים, יכולות עובדות אלה להתפרש גם ככתב האשמה לחברה לא סובלנית ואטומה, שלא ידעה ולא רצתה לדעת כיצד להתמודד עם כאב השואה.
ראו גם

הסרט הוא הלך בשדות (1967).
הוא הלך בשדות – פסל של יגאל תומרקין.
לקריאה נוספת

משה שמיר, הוא הלך בשדות, עם עובד, 1947.
מיכל ארבל, גבריות ונוסטלגיה: קריאה ב'הוא הלך בשדות' למשה שמיר על רקע בני דורו, מדעי היהדות, 39, תשנ"ט, עמ' 66-53., באתר JSTOR.
הערות שוליים

↑  אריאנה מלמד, אבד בתרגום, באתר ynet, 7 בדצמבר 2007
↑  אבנר בן עמוס, מי הוא שהלך בשדות? בחיפוש אחר הצבר האמתי, עיונים בתקומת ישראל, גָלויות ישראליות: מולדות וגלות בשיח הישראלי (2015) עמ' 196–203.
↑  אילן ברקוביץ', "מישהו הלך" - גלגולי שמותיו של הרומאן "הוא הלך בשדות" למשה שמיר, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2005
↑  '. ה. ברג, הוא הלך בשדות / בתיאטרון הקאמרי, קול העם, 6 ביוני 1948
↑  דב בר-ניר, "הוא הלך בשדות", על המשמר, 9 בספטמבר 1966
↑  מאירה לוי, "הוא הלד בשדות" הולך אל הבד, על המשמר, 5 בספטמבר 1967
 הקרנת הבכורה של הסרט הישראלי ״הוא הלך בשדות״, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1967
↑  יוסי מלמן, גם להם מגיע אתר הנצחה, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2007 - על ניצולי השואה לוחמי תש"ח
חנה יבלונקה, ניצולי השואה במלחמת העצמאות, הנוכחים שנפקדו מהזיכרון, "נצר אחרון", יד ושם ומשרד הביטחון
 אבנר הולצמן, "אנשים אחרים הם" - דיוקנה של שארית הפלטה בסיפורת של דור תש"ח, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, יד ושם
תפאורה מאת אריה נבון בהפקת "הוא הלך בשדות" (1948) בתיאטרון הקאמרי
חנה מרון ועמנואל בן-עמוס במחזה בקאמרי, 1948