אנדרו ג'ונסון
נשיאותו (1865–1869) > השיקום > המשבר עם הרפובליקנים

עם חזרתו של הקונגרס בדצמבר 1865, סירב הקונגרס לאפשר לחברי הקונגרס הדרומיים של ג'ונסון לחזור אליו. בנושאים אחרים, לא רצה הקונגרס להתעמת מול הנשיא, וניסה רק להקשיח את מדיניותו כלפי הדרום. ג'ונסון יכול היה להגיע להסכם עם המתונים במפלגה. הנשיא עצמו לא היה שמח בנוגע לפעולות הדרום, ובנוגע להמשך שליטת האליטה באזור, אולם לא הצהיר שום הצהרה, והאמין שלדרום הייתה הזכות לפעול כך, אפילו אם לא הייתה זאת דרך פעולה חכמה. בסוף ינואר 1866, הוא היה משוכנע שהוא הביס את הרדיקלים בקונגרס ובדרך להיבחר מחדש. הוא העדיף ליצור מחלוקת בנוגע לניסיונות להעניק זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה, הצעה שנפלה במשאל עם שרק לבנים השתתפו בו. בית הנבחרים העביר חוק בנושא, אולם החוק לא עבר בסנאט, לצערו של ג'ונסון, שרצה להטיל וטו על החוק.
הרפובליקנים המתונים ניסו להגיע להבנה עם הנשיא, וניסו להרחיב את חוק לשכת העבדים המשוחררים לפני שיפקע תוקפו. בנוסף, הם ניסו להעביר חוק שיעניק אזרחות לעבדים המשוחררים. ג'ונסון התנגד לשני החוקים וטען שהם פוגעים בריבונות המדינות. ג'ונסון לא רצה להכעיס את הדרום, וקיווה לתמיכתו בניסיונו להיבחר מחדש. הוא הטיל וטו על חוק לשכת העבדים המשוחררים ב-18 בפברואר 1866, לשמחת הדרום ולכעסם של הרפובליקנים. הרפובליקנים לא הצליחו לבטל את הוטו שלו בסנאט. עכשיו האמין ג'ונסון שניצח את הרדיקלים, ושהמתונים מאחוריו. הוא טעה לחלוטין.
ביום הולדתו של ג'ורג' וושינגטון ב-22 בפברואר 1866, נאם ג'ונסון בפני תומכיו בבית הלבן. בנאום בן שעה, התייחס בעיקר לעצמו, וטען שמתנגדי האיחוד הם אלו שלא הושיטו יד ידידות לדרום. ג'ונסון התייחס בעיקר לצ'ארלס סאמנר, סנאטור ממסצ'וסטס, ולתדיאוס סטיבנס, חבר הקונגרס מפנסילבניה, אותם האשים בתכנון ניסיון התנקשות בו. הרפובליקנים החשיבו זאת כהכרזת מלחמה. נטען ש-200,000 אזרחים סירבו לתמוך בדמוקרטים בבחירות לקונגרס בגלל הנאום.
אף על פי שהמתונים קיוו שיתמוך בחוק, הטיל ג'ונסון וטו על חוק זכויות האזרח של 1866 בטענה שהחוק העניק אזרחות לעבדים כשאחת עשרה מדינות מתוך שלושים ושש לא יוצגו בקונגרס, ושהחוק תמך בשחורים על פני הלבנים. לאחר הטלת הוטו ב-27 במרץ, היה ברור שג'ונסון נפרד מהרפובליקנים. בתוך שלושה שבועות, הקונגרס ביטל את הוטו, בפעם הראשונה שחוק מרכזי בוטל כך. המתונים פירקו את השותפות איתו, כשהיו משוכנעים שאי אפשר לעבוד עם ג'ונסון, ומעתה ואילך הקונגרס התחיל מאבק מולו. היסטוריונים טענו שמדובר בטעות הגדולה ביותר של ג'ונסון. הקונגרס אישר את חוק לשכת העבדים המשוחררים וג'ונסון הטיל עליו שוב וטו. הפעם, הוטו בוטל.
למרות הניצחון, אפילו כמה רפובליקנים שתמכו במטרות חוק זכויות האזרח פקפקו אם לקונגרס היה כוח חוקתי להפוך אותם לחוקים. הרפובליקנים הרדיקלים והמתונים החליטו לפעול להגנה חוקתית על העבדים המשוחררים, במקום להסתמך על רוב פוליטי זמני. בסוף 1865, הציעה ועדה משותפת של הקונגרס תיקון חוקתי שיקבע שכל אזרח שנפסלה זכותו להצביע על בסיס גזעי לא ייחשב במסגרת ייצוג המדינה. החוק עבר בבית הנבחרים אולם הסנאט חסם אותו בתמיכת הרפובליקנים הרדיקלים. חוק נוסף, שנועד להסמיך את הקונגרס להגן על חייהם, חירותם ורכושם של כל האזרחים, לא עבר בבית הנבחרים. באפריל 1866, הוצע חוק ששילב את שתי ההצעות, והתייחס לתשלום חובות הקונפדרציה ולזכויות ההצבעה של תומכיה. בית הנבחרים העביר את החוק, והסנאט תיקן כמה פסקאות מתוכה. בית הנבחרים הסכים לכך.
ג'ונסון התנגד לתיקון, שראה בו פגיעה בממשלו. למרות התנגדותו, שני בתי הקונגרס אישרו אותו והוא נשלח לאישור המדינות. בקיץ 1866, כשהקונגרס התפזר, ניסיונו של ג'ונסון לצרף את מדינות הדרום ללא הגנה לעבדים המשוחררים, הייתה בצרות.