stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויה דולורוזה (רחוב)
הערות שוליים

↑  אתר רשות העתיקות
↑  יצירת מקומות קדושים על מנת למשוך נוכחות קבע (או לפחות נוכחות צליינית) במקומות מרכזיים. אידאולוגיה זו נולדה בעקבות כישלון ניסיונות קודמים ליצור עובדות בשטח בכוח הזרוע, דוגמת הכיבושים הצלבניים.
↑  רוני אלנבלום, "מים לירושלים, הרובע המוסלמי ויצירת הוויה דולורוזה בירושלים בשנות ה-30 של המאה ה-14", הרצאה בכנס השנתי ה-33 של המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן מאי 2013
↑  כך בספרו של ז'אן זואלארט (Zuallardo) משנת 1587
↑  תמונות והסבר על בית הספר אל-עומריה באתר תפוז
↑  ויה דולורוזה
↑  "ישראל היום"
↑  ארץ זוכרת יושביה
↑  ישראל 50, בעמוד על שנת 1996
↑  יעל פרידסון, עומרי אפרים, רותם אליזרע ואליאור לוי, פיגוע קשה בי-ם: שניים נרצחו ושניים נפצעו, באתר ynet, 3 באוקטובר 2015
↑  טוביה שגיא (שקרקה), תחומין יד (תשנ"ד), עמ' 437–472
↑  יוסף דרורי, ירושלים בתקופה הממלוכית בתוך: אלי שילר (עורך), תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, אריאל 83–84, 1992. עמ' 206-169
↑  אלווין אל קודס
| רחובות מרכזיים בעיר העתיקה  |
| --- | --- | --- |
| הרובע הארמני | רחוב הפטריארכיה הארמנית • רחוב סנט ג'יימס •  רחוב אררט • רחוב הארמנים |  |
| הרובע היהודי | רחוב היהודים • רחוב הקארדו • רחוב משגב לדך • רחוב תפארת ישראל • רחוב בתי מחסה • רחוב חב"ד |  |
| הרובע המוסלמי | רחוב הגיא • רחוב שער האריות •  רחוב שער הפרחים • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה  • מעלות המדרשה • רחוב בית הבד |  |
| הרובע הנוצרי | רחוב דוד • רחוב השער החדש • רחוב הבורסקאים • רחוב הפטריארכיה הלטינית • רחוב הנוצרים |  |
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
כתובת פסיפס בגאורגית שהובאה ממנזר ביר אל-קוט ליד בית לחם (אנ'), ואשר הנחשבת לכתובת הקדומה ביותר בשפה זו (המאה ה-5 או ה-6), בין התגליות המוצגות ב-מוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא.
בריכת הסטרותיון בשנת 2009
אמה מרונה

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1984 (בת 40) פירנצה, איטליה 
 שם לידה:  עמנואלה מרונה
 שם במה:  Emma 
 מוקד פעילות:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 סוגה:  פופ ‏•‏‏ פופ רוק
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  קול ‏•‏‏ גיטרה אקוסטית ‏•‏‏ גיטרה קלאסית
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ 
 פרסים והוקרה:  פסטיבל סן רמו 
 emmamarrone.net
 פרופיל ב-IMDb
 
עמנואלה "אמה" מרונה (באיטלקית: Emmanuela "Emma" Marrone; נולדה ב-25 במאי 1984), ידועה לרוב בשמה הפרטי אמה, היא זמרת פופ, כותבת שירים ושחקנית איטלקייה.
ביוגרפיה

במרץ 2010, לאחר שהייתה סולנית בכמה להקות מקומיות, זכתה בתחרות הכישרונות Amici di Maria De Filippi. לאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות עם יוניברסל מיוזיק גרופ. מאז 2010 הוציאה שבע אלבומי אולפן, מיני-אלבום אחד ושלושים ותשעה סינגלים לאור. במרוצת השנים מכרה למעלה משני מיליון עותקים ברחבי איטליה. ב-18 בפברואר 2012 זכתה פסטיבל סן רמו עם השיר "Non è l'inferno". היא נבחרה לייצג את איטליה באירוויזיון 2014, שנערך בקופנהגן שבדנמרק, עם השיר "La mia città". את ערב הגמר סיימה במקום ה-21.
במרוצת הקריירה המוזיקלית שלה שיתפה פעולה עם עשרות אמנים בין-לאומיים, כמו Thirty Seconds to Mars ואלברו סולר, ועם כותבי שירים איטלקיים ידועי-שם, כגון אלסנדרה אמורוסו ופבריציו מורו. מרונה עצמה כתבה מספר שירים עבור אמנים אחרים.
בשנים 2013, 2015 ו-2016 נבחרה לכהן כאחת המנטוריות בתוכנית Amici di Maria De Filippi. תפקידה הניב לה שני פרסים מטעם הטלוויזיה האיטלקית. היא שיחקה במספר סדרות וסרטי טלוויזיה איטלקיים. מרונה הועמדה לפרס המוזיקה של MTV אירופה ולפרס המוזיקה העולמית.
מטול B-300 שיפון

| --- | --- |
חיילי מרינס לומדים כיצד לירות ב-SMAW המבוסס על ה-B-300
חיילי מרינס לומדים כיצד לירות ב-SMAW המבוסס על ה-B-300
 מידע בסיסי
 ייעוד:  נגד ביצורים, נגד טנקים
 ארץ ייצור:  ישראל
 יצרן:  תעש מערכות 
 פיתוח:  ישראל ישראל: תע"ש
 שימוש ראשון:  שנות ה-80
 פעילות מבצעית:  מלחמת לבנון השנייה
 מלחמות ומבצעים:  האינתיפאדה הראשונה 
 פלטפורמת שיגור:  חייל בודד
 גרסאות:  Mk153 SMAW, B-300, שיפון
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  דלק מוצק
 משקל:  3.65 ק"ג ריק   8 ק"ג מלא
 ממדים
 אורך:  1.44 מטר
 קוטר:  82 מילימטרים
 ביצועים
 מהירות:  270 מ'/ש' 
 טווח:  אפקטיבי - 400 מטר
 
B-300 או בגרסתו המשופרת שיפון הוא מטול אישי לרקטות נ"ט (נגד טנקים) ורקטות נגד ביצורים, שפותח ויוצר על ידי התעשייה הצבאית. ה-B-300 משמש כיום את חיל הנחתים האמריקני בגרסה משודרגת בשם SMAW ואילו השיפון נכנס לשירות בצה"ל בשנת 2000.
למרות שכל המטולים שיוצרו בנויים לאותה מטרה, תכנון המטול של כל דגם שונה באופן מהותי.
היסטוריה ורקע לפיתוח

ה-B-300 פותח בתעשייה הצבאית בעקבות הלקחים שהפיק צה"ל ממלחמת יום הכיפורים ואחר כך ממבצע שלום הגליל. במלחמות אלה הבין צה"ל את כוחם הרב של גייסות רווי נשק נ"ט בבלימת מערכי שריון והסתערויות טנקים והחליט שעליו לצייד את חיל הרגלים הישראלי בנשק נ"ט אישי.
בצה"ל בחנו שתי אלטרנטיבות:
שימוש במטולי ורקטות ה RPG-7 שהיו נפוצות, זולות ופשוטות ביותר להפעלה, אך לא מדויקות ביותר כנגד מטרות נעות בטווחים של למעלה מ-200 מטר.
שימוש בטילי נ"ט מונחים שהיו יעילים, מדויקים וקטלניים אך יקרים ביותר ומסובכים לתפעול.
לבסוף החליטו בצה"ל שיש צורך בנשקי נ"ט משני הסוגים: טילי נ"ט מונחים כנגד טנקי מערכה שמסוגלים לחדור כל שריון ולפגוע במטרה באופן מדויק (ספייק), ומנגד - נשק נ"ט זול והמוני שישמש כסיוע כבד לחי"ר ויהיה יעיל כנגד מבנים ומטרות שריון.
ה-RPG-7 נבחן כנשק נ"ט אישי וזול אך נפסל בגלל חוסר דיוק כנגד מטרות נעות בטווחים גדולים. למרות זאת, בגלל תפוצתו הרבה והעובדה שמאות מטולים ואלפי רקטות נלקחו שלל במלחמות ישראל והפשיטות על בסיסי ארגוני הטרור הערביים, הוא נכנס לשימוש ביחידות צה"ל השונות. בנוסף רכשה ישראל מהאמריקאים את רקטת ה-M72 LAW שנורתה ממשגר חד-פעמי. חסרונן העיקרי של רקטות הלאו הוא כושר חדירת השריון הנמוך שלהן.
ה-B-300

כל אלה היו רק פתרון זמני. החל מאמצע שנות השבעים החלה התעשייה הצבאית לתכנן ולפתח מערכת של מטול ורקטות ישראלית שתענה על הדרישות הבאות:
מדויקת כנגד מטרות נעות בטווחים של 400 מטר.
בעלת מגוון תחמושת ויכולת חדירת שריון כמו של טיל נ"ט.
נישאת, נטענת ומופעלת בידי חייל בודד.
זולה לייצור ואחזקה שוטפת, משגר רב-פעמי.
פשוטה לתפעול, הכשרה קצרה ופשוטה.
אחרי מספר ניסיונות כושלים הציגה התעשייה הצבאית באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 את ה-B-300. ה-B-300 הורכב ממשגר רב-פעמי שעליו הותקנו כוונות אופטיות. רקטות ה-B-300 אוחסנו במארז אטום (על מנת להגן על הרקטות בתנאי סביבה קשים). כדי להטעין את המשגר ברקטה כל מה שנדרש מהחייל הוא להסיר את המכסים האוטמים את פתחי המשגר והמארז ולחבר את המארז לקצה האחורי של המשגר. זוהי פעולה פשוטה ביותר וכתוצאה ממנה אפשר להכשיר חיילים במהירות לשימוש ב-B-300 ולהכין משגר B-300 לירי תוך כ-20 שניות. כעת כל שנותר הוא לכוון ולירות אל עבר המטרה. המארז היה חד-פעמי ובתום השיגור נשרף חלקית והפך לא שמיש.
ה-B-300 ענה על כל הדרישות הללו, אך סבל ממספר בעיות. בגלל בעיות תקציב הוא נכנס לשירות מוגבל בצה"ל, כאשר רוב המטולים הגיעו אל היחידות המיוחדות שהשתמשו בו כנשק נגד ביצורים ומבנים בהם הסתתרו מחבלים.
ה-B-300 אומץ בידי חיל הנחתים האמריקני. במכרז שערכו המרינס גבר ה-B-300 על תותח ללא רתע תוצרת Carl Gustav השוודית וב-1984 נכנס לשירות במרינס. בנשק נתגלו מספר בעיות, חלקן נבע מהבדל בין מתארי הלחימה הישראלים (מדבר, יבשה) למתארי הלחימה של המרינס (ים, ביצות, לחות וכו'). המרינס הכניסו מספר שיפורים ותיקונים לדגם והוא נכנס לשירות תחת השם SMAW שפירושו Shoulder-Launched Multipurpose Assault Weapon. נשק זה נמצא בשירות המרינס עד היום.
השיפון

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה חטיבת הטילים (RSD) של התעשייה הצבאית לפתח את השיפון (Shiphon), מטול רקטות מתקדם המבוסס על ה-B-300 SMAW המשודרג. השיפון, כמו ה-B-300, תוכנן כמטול רקטות אישי זול שיגשר את הפער בין רקטות נ"ט דוגמת ה-RPG-7 והלאו (LAW) לבין טילי נ"ט מונחים דוגמת ה-TOW עורב והגיל (ATGM).
מבנהו של השיפון שונה מזה של משגר ה-B-300. השיפון מורכב בעצם ממארז חיצוני המכיל בתוכו רקטה אחת. מארז זה מהווה גם את המשגר עצמו. כדי להפוך את המארז למשגר מוכן לירי כל מה שיש לעשות זה לחבר אליו את מנגנון הירי ומערכת בקרת אש (ראו בהמשך). אחרי הירי אפשר לנתק את מנגנון הירי ובקרת האש ולהשתמש בהם פעמים נוספות על מארז אחר. את המארז הריק ניתן לטעון ברקטה נוספת ולהכשיר לשימוש נוסף ("השמשה") על ידי נשק מוסמך (qualified armorer).
הכוונות האופטיות של משגר ה-B-300 הוחלפו במערכת בקרת אש (FCS, בק"ש) מתקדמת המשלבת מד מרחק ומחשב ירי המאפשרים ליורה לכוון ולפגוע בדיוק רב במטרות נעות, תוך שמערכת הבק"ש לוקחת בחשבון את כיוון הרוח, הטמפרטורה, הלחות, זווית ההגבה של המשגר, תנועת המטרה והמרחק ממנה. מערכת בקרת האש מגיבה לנתוני הסביבה בזמן אמת ומשלימה את חישובי הירי בפחות משנייה. מערכת הבק"ש היא רב-פעמית והשימוש בה משפר באופן ניכר את דיוק הירי.
השיפון יורה רקטות 96 מ"מ מתקדמות בעל ראש קרבי כפול (טנדם) המציג יכולת חדירה המשתווה לזו של טילי נ"ט מדור ב' ו-ג'. רקטות הנ"ט של השיפון יכולות לחדור מיגון ריאקטיבי שמתחתיו 800 מ"מ של שריון פלדה ואילו הרקטות-נגד-ביצורים יכולות לחדור קירות מבטון מזוין שעוביים כחצי מטר (500 מ"מ). כדי לשפר את טווח הירי מצוידות רקטות השיפון במנוע רקטי דו-שלבי המאפשר להם טווח טיסה של כ-1000 מטר.
כיום נמצא השיפון בשירות ביחידות המיוחדות של צה"ל (מחליף את ה-B-300 המיושן משנות השמונים) וכן בשירות הימ"מ. השיפון משמש אותם בעיקר כנגד ביצורים וכנגד מחבלים המתבצרים בבתים ומסרבים לצאת. בעקבות האינתיפאדה השנייה גבר השימוש ברקטות השיפון למטרות אלו אך במקרים רבים העדיפו היחידות המיוחדות להיעזר בדחפור די-9, כאשר היה זמין.
ישנם דיווחים סותרים על מצב הפיתוח של השיפון; בעוד סקירות אמל"ח מ-2003 טענו שהשיפון נמצא עדיין בשלבי פיתוח מתקדם וכמעט סופי, מקורות אחרים טוענים שרקטות ומטולי שיפון כבר נפרשו אצל יחידות עילית ישראליות והופעלו בשטח עוד בשנת 2000.
תחמושת > רקטות של B-300

במטולי ה-B-300 והשיפון ניתן לירות מגוון סוגים של תחמושת. ביניהן:
HEAA High Explosive Anti Armor - רקטה נגד טנקים בעל יכולת חדירה של 600 מ"מ שריון. ידועה בישראל בשם MK1 HEAT.
HEDP High Explosive Dual Purpose - רקטה נגד ביצורים, מבנים ושריון קל.
HEFT High Explosive Follow Through - רקטה נגד ביצורים ומבנים המצוידת בראש קרבי טנדאם על מנת לחדור את קיר המבנה ולהתפוצץ בפנים.
תחמושת > רקטות של שיפון

השיפון כולל תחמושת דומה, אך בעלת יכולות משופרות.
רקטה נגד טנקים ונגד ביצורים:
רקטה נגד מבנים ונגד בני אדם:
רקטות השיפון כוללות מנוע דו-שלבי המגדיל את הטווח המרבי שלהן ל-1000 מטר.
מפרט טכני

| נתון | B-300 | SHIPON |
| --- | --- | --- |

| ייעוד | מטול רקטות אישי רב-פעמי, רב-תכליתי | מטול רקטות אישי רב-תכליתי, בעל עוצמה מוגברת |
| קליבר | 82 מ"מ / 83 מ"מ | 96 מ"מ |
| משקל | 7.54 ק"ג (ריק)   כ 13–14 ק"ג (טעון ברקטה) | 2 ק"ג (מנגנון ירי ובק"ש בלבד)   כ-9 ק"ג (כל המערכת, כולל הרקטה) |
| אורך | 76 ס"מ (משגר בלבד)   135 ס"מ (משגר + מארז) | 110 ס"מ |
| הזנה | מארז חיצוני חד-פעמי של רקטה אחת | מארז עם רקטה אחת המהווה משגר   (ניתן להכשרה מחדש בידי נשק מומחה) |
| כוונות | אופטית / ב SMAW - רובה איתור | מערכת בקרת אש מתקדמת |
| טווח אפקטיבי מרבי | 250-500 מטר (תלוי בגודל המטרה) | 600 מטר (טווח מרבי: 1 ק"מ) |
| דיוק מצופה | כ 50% פגיעות במטרות רחוקות | כ 50% פגיעות במטרות במרחק 600 מ' |
| מחיר ליחידה (כולל משגר) | 13,000 דולר (SMAW) | 2,100 דולר (ערך מסחרי) |

מטול רקטות אישי ורקטות שיפון
ה'תשל"ב

ה'תשל"ב (5,732) ובקיצור תשל"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-20 בספטמבר 1971, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 8 בספטמבר 1972.
המולד של תשרי חל ביום שני, 7 שעות ו-743 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 13 במחזור העיבור ה-302. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 20 (סימנה כיוז) במחזור השמש ה-205.
שנה זו היא שנת 1,903 לחורבן הבית, ושנת 2,283 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשל"ב 24 שנות עצמאות.
אירועים

ט"ז באדר – שיגור החללית פיוניר 10 לחלל
כ"ח באדר – "מבצע החלב" של הפנתרים השחורים: גנבת חלב והעברתו לשכונות עוני בירושלים
י' בניסן – נגזר דינם של אודי אדיב ושאר חברי חוליתו אשר ריגלה על ישראל למען סוריה
כ"ד באייר – חטיפת מטוס סבנה לנמל התעופה לוד; נוסעיו חולצו למחרת בפעולה של סיירת מטכ"ל
כ"ה באייר – לוחמי סיירת מטכ"ל משתלטים על מטוס סבנה שנחטף לנמל התעופה לוד ומשחררים את נוסעיו
י"ח בסיוון – הטבח בנמל התעופה לוד: 3 מחבלים מארגון הצבא האדום היפני פותחים באש באולם הנוסעים של נמל התעופה, רוצחים 24 בני אדם ופוצעים 71
כ"ו באלול – החל אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן: מחבלים מארגון ספטמבר השחור הורגים שני ספורטאים ישראלים באולימפיאדת מינכן ונוטלים תשעה נוספים כבני ערובה הנהרגים למחרת
נולדו

כ"ו באדר – דורון שפר, כדורסלן ישראלי
י' בניסן – נפתלי בנט, ראש הממשלה ה-13 של מדינת ישראל
י"ח בניסן – אייל ברקוביץ', כדורגלן ישראלי
ז' באייר – מיקה קרני, זמרת ישראלית
י"ב באייר – אבי נמני, כדורגלן
ב' בסיון – אפרת רייטן, שחקנית, מנחת טלוויזיה ועורכת דין ישראלית
ג' בתמוז – גאולה אבן-סער, קריינית ומגישת חדשות בכאן 11
ו' בתמוז – מיכל ינאי, שחקנית, מגישת טלוויזיה ישראלית
י"א בתמוז – יובל שם-טוב, שחקן וכוכב ילדים, המשחק את דמותו של "יובל המבולבל"
כ"ו בתמוז – איגי וקסמן, זמרת ישראלית
נפטרו

י' בטבת – מקס שטיינר, מלחין יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי
ט"ז בשבט – ברל לוקר, יו"ר הסוכנות היהודית וחבר הכנסת מטעם מפא"י (נולד ה'תרמ"ז)
ז' באדר – פאול גרינינגר, מחסידי אומות העולם (נולד ה'תרנ"ב)
י"א באדר – יוסף ספיר, ראש עיריית פתח תקווה, שר וחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים וגח"ל (נולד ה'תרס"ב)
ט"ו באדר – משה סנה, ראש המטה הארצי של ההגנה, חבר הכנסת, מנהיג ופובליציסט (נולד בה'תרס"ט)
ט' בניסן – הרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ.
י' בניסן – הרב נתן רענן, מנהל ור"מ בישיבת מרכז הרב; חתנו של הרב קוק.
י"ח בסיוון – אהרן קציר, מדען, נהרג בטבח בנמל התעופה לוד (נולד בה'תרע"ג)
כ"ח באב – הרב דוד כהן (הנזיר הירושלמי) (נולד ה'תרמ"ז)
ו' באלול – רבי ישועה שמעון חיים עובדיה, רב העיר צפרו שבמרוקו ומחבר שו"ת ישמח לבב ועוד
כ"ח באלול – הרב מרדכי פרום, ר"מ בכיר בישיבת מרכז הרב (ממלא מקום חמיו הרב נתן רענן).
פרסי ישראל

מקבלי פרס ישראל לשנת תשל"ב הם:
דוד איילון – מדעי הרוח
יוכבד בת-מרים – ספרות יפה
דוד גינצבורג – מדעים מדויקים
ליאו זקס – מדעי החיים
יעקב רכטר – אדריכלות
אברהם הרצפלד – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
בשנה זו מחולק לראשונה פרס על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
כ"ח באייר חל ביום שישי, ולכן טקסי יום ירושלים מוקדמים ליום חמישי כ"ז באייר. בכל זאת, הצביון הדתי של היום (אמירת ההלל ומזמורי התודה) מתקיים ביום שישי כ"ח באייר.
היסטוריה של עם ישראל
אור שמח (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מאיר שמחה הכהן 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  פרשנות, ספרות תורנית, נושאי כליו של הרמב"ם 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ורשה 
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  אור שמח על הרמב"ם
 היברובוקס:  14551
 הספרייה הלאומית:  990020023830205171
 
אור שמח הוא ספר שנכתב על ידי רבי מאיר שמחה הכהן ובו פירוש על ספר משנה תורה להרמב"ם. הספר נחשב לפופולרי בקרב בחורי ישיבות ואברכים.
המחבר, רבי מאיר שמחה מדווינסק, מכונה לעיתים קרובות "אור שמח", על שם הפירוש שכתב.
תוכן הספר

הספר נכתב על סדר משנה תורה להרמב"ם. הוא משכלל את כתיבתו ההלכתית של הרמב"ם ומפתח אותה אל מעבר להלכתו של הרמב"ם, לעיתים קרובות ללא קשר של ממש למקור.
דרך הלימוד וגישתו של הספר נחשבת למקורית ועצמאית, ויש שכתבו שהיא דומה בפשטותה לדרכם של הראשונים. בספר נאסף חומר מרוחבה של הספרות הדתית היהודית, במטרה לגשת לאחר מכן לסתירות קשות בחיבורו ההלכתי החשוב של הרמב"ם. הוא פורסם במהלך חייו והפך מיד לפופולרי.
הדפסה

מהדורת הספר הראשונה יצאה בשנת פטירת המחבר, ורשא ה'תרפ"ו. הספר הודפס גם בירושלים בשנת ה'תשכ"ז. בשנת ה'תשמ"ב הודפס הספר בירושלים בתוספת מפתחות, ובצירוף הר צבי, הערות וחידושים מהרב צבי פסח פרנק.
לקריאה נוספת

יצחק כהן, אור שמח - הלכה ומשפט: משנתו של הרב מאיר שמחה הכהן על משנה תורה לרמב"ם, מוסד ביאליק
יצחק כהן, התלמוד הירושלמי ביצירתו ההלכתית-משפטית של הרב מאיר שמחה הכהן, קריית המשפט, ט (תשע"א) 301–347.
יצחק כהן, למגמותיו של חיבור האור שמח ומשמעויתיהן ההלכתיות משפטיות, שנתון המשפט העברי, כרך ה, תשס"ח 97 - 138.
יצחק כהן, הנחות יסוד מהותניות-משפטיות והשפעתן על הכרעת ההלכה במשנת האור שמח, בתוך: אבינועם רוזנק ודפנה שרייבר ההלכה: הקשרים רעיוניים ואידאולוגיים גלויים וסמויים, פילוסופיה של ההלכה כרך ג, 2012, עמ' 78–96.
הערות שוליים

↑  הרב זאב אריה רבינר, מרן רבינו מאיר שמחה כהן זצ"ל, עמוד נ"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  הרב זאב אריה רבינר, מרן רבינו מאיר שמחה כהן זצ"ל, עמוד ס', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  Bidspirit - Israeli online auction portal | participating is free, Bidspirit
↑  הספר באתר מוסד ביאליק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458054905171  VIAF: 309576595   WorldCat (עם VIAF): 309576595 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פאינה רנייבסקיה

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1896 (יוליאני) טאגאנרוג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 ביולי 1984 (בגיל 87) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, הרפובליקה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  1920–1984 (כ־64 שנים) 
 מקום לימודים:  Mariinskaya Gymnasium 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1949)  עיטור הדגל האדום של העמל (1967)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1947)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1937)  עיטור אות הכבוד (1947)  פרס סטלין (1951)  עיטור הדגל האדום של העמל (1950)  האמנית העממית של ברית המועצות (1961)  עיטור לנין (1976)  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליית ותיק העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
פאינה רנייבסקיה על בול רוסי
פאינה רנייבסקיה (ברוסית: Фаина Раневская; במקור: פאני פלדמן; ‏27 באוגוסט 1896, טגנרוג 19 ביולי 1984, מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-סובייטית. זכתה במספר פרסים (שלוש פעמים בפרס סטלין), בתואר האמן העממי של ברית המועצות (1961) ובמספר עיטורים, בהם עיטור לנין (1976). בתרבות הרוסית והסובייטית ידועה במיוחד באמרותיה בנושאים שונים.
קורות חיים

פאני פלדמן נולדה בטגנרוג במשפחה יהודית אמידה. אביה היה בעל מספר חנויות ובית חרושת לייצור צבע. היא למדה בגימנסיה עירונית לבנות, אך עזבה אותה מבלי שסיימה באופן רשמי. בגיל 14 החלה ללמוד משחק. בשנת 1915 עזבה את עירה ועברה למוסקבה, שם התיידדה עם מרינה צבטאייבה, אוסיפ מנדלשטם וולדימיר מאיאקובסקי. השחקנית הצעירה חתמה על חוזה עם הרכב תיאטרון שנסע לסבב הופעות בחצי האי קרים, שם קיבלה את שם הבמה פאינה רנייבסקיה (על פי דמות מהמחזה "גן הדובדבנים" לאנטון צ'כוב).
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה השתתפה בהצגות של תיאטראות שונים, בעיקר בדרום רוסיה. אביה, אחותה ואחיה עזבו את רוסיה הסובייטית ועברו לצ'כוסלובקיה. בשנת 1924 חזרה למוסקבה והחלה להופיע על במות העיר.
התנסותה הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1934, כאשר השתתפה בסרט קולנוע של מיכאיל רום. בהמשך, במהלך שנות ה-30 וה-40 השתתפה רנייבסקיה בסרטים רבים וזכתה לפופולריות רבה. משחקה בסרט "עזובית" (Подкидыш) משנת 1939 הקנה לה פופולריות מיוחדת. הסרט הוקרן בטלוויזיה עד היום, ולאחרונה אף בוצעה צביעתו הוא הפך לסרט בצבע.
בשנים 1949–1955 ו-1963–1984 נמנתה רנייבסקיה עם סגל התיאטרון במוסקבה שבו עבד יורי זבדסקי כבמאי הראשי. למרות חילוקי דעות בין השניים, רנייבסקיה הייתה בין השחקניות המובילות של התיאטרון. בתקופה זו היא גילמה כמה תפקידים ראשיים בהצגות וצוינה לטובה על ידי מבקרי התיאטרון.
פאינה רנייבסקיה נפטרה בשנת 1984 לאחר התקף לב.
לזכרה של השחקנית, בעיר טגנרוג הוצב פסל, נקרא רחוב על שמה ומתוכננת פתיחת מוזיאון בבית שבו גדלה.
בשנת 1990 צולמה סדרת טלוויזיה תיעודית בת שני פרקים על חייה.
פאינה רנייבסקיה לא הייתה נשואה. בשנות ה-60 שבה אחותה חזרה לברית המועצות והן התגוררו ביחד מספר שנים.
לאוניד גאידאי

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1923 סבובודני, רוסיה 
 פטירה:  19 בנובמבר 1993 (בגיל 70) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 שם לידה:  Леонид Иович Гайдай 
 סוגה מועדפת:  קומדיה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1956–1992 (כ־36 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב (1955) 
 בן או בת זוג:  Nina Grebeshkova 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של ברית המועצות (1989)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1974)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1969)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית (1970)  מדליה על ההצטיינות בקרב (1942)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1985)  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 http://leonid-gaidai.ru/index.php
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
לאוניד גאידאי (ברוסית: Леонид Гайдай;‏ 30 בינואר 1923 – 19 בנובמבר 1993, מוסקבה) היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1989).
ביוגרפיה

לאוניד גאידאי נולד בעיר סבובודני (מחוז אמור) למשפחת פקיד במשרד מסילות רכבת. בשנת 1923 המשפחה עברה לצ'יטה ואחר כך לאירקוטסק. עם תחילת מלחמת העולם השנייה גאידאי גויס לצבא האדום ולחם בחזית. בדצמבר 1942 הוא עוטר במדליה על גבורתו בקרב. זמן קצר לאחר מכך לאוניד גאידאי נפצע ושוחרר מהצבא האדום. בשנת 1947 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ליד התיאטרון העירוני באירוטסק. מספר שנים הוא עבד כפועל במה ושחקן. בשנת 1949 גאידאי נסע למוסקבה והתקבל ל-VGIK לקורס של גריגורי אלכסנדרוב וסיים את לימודיו בשנת 1955.
סרטו הראשון כבמאי גאידאי סיים בשנת 1956 והוא התבסס על הסיפורים של ולדימיר קורולנקו. בשנת 1958 גאידאי סיים את סרטו הראשון. הפעם זה היה סרט סאטירי שלאחר דרישות הנהלה והצנזורה הסרט קוצר לחצי. תקופה מסוימת לגאידאי לא נתנו לביים סרטים חדשים. בשנת 1961 גאידאי ביים שני סרטים קצרים קומיים שזכו להצלחה. בשנת 1961 גאידאי ביים סרט על בסיס 3 סיפורים קצרים של או. הנרי.
לאחר הפסקה של שלוש שנים גאידאי בים סרטי קומדיה שהיו שיא הקריירה שלו כבמאי:
1965 - מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק (Операция «Ы» и другие приключения Шурика) - היה שיאן הצפייה בשנה זו.
1966 - "השבויה מקווקז או הרפתקאות חדשות של שוריק" (Кавказская пленница, или Новые приключения Шурика)- היה שיאן הצפייה בשנה זו.
1968 - "יד היהלום" (Бриллиантовая рука) - היה שיאן הצפייה בשנה זו. בשנת 1995 הסרט זכה לתואר הקומדיה הטובה ביותר של המאה.
בשנות ה-70 גאידאי ביים מספר סרטים קומיים על בסיס יצירות של מיכאיל בולגקוב, ניקולאי גוגול, מיכאיל זושצ'נקו ואילף ופטרוב. למרות הצלחה הם לא התקרבו להישגים של סרטים משנות ה-60. את סרטו האחרון גאידאי ביים בשנת 1992.
סרטיו מוקרנים עד היום וזוכים לפופולריות רבה ברוסיה ומדינות נוספות.
אשתו נינה גרבשקובה הצטלמה בחלק גדול מסרטיו בתפקידים משניים.
מקום (אלבום)

"מקום" הוא אלבומו ה־14 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא לאור ב־1982.
הפקה

לאחר הצלחת אלבומו "חצות" מ-1981, אסף ארצי 11 שירים המתאפיינים בסגנון "שירי ארץ ישראל". בין השירים הבולטים באלבום: "הרדופים", "אני נושא עמי" (שיר שהוקלט בהופעה חיה, ונמשך למעלה מ-7 דקות, בליווי גיטרה אקוסטית בנגינת דני רובס שליווה את ארצי בהופעותיו באותה תקופה), "אומרים ישנה ארץ", והדואט עם המוזיקאית אסתר שמיר בשיר אהבה מפוכח וקודר, "ברית לא מותרת", ששמיר כתבה והלחינה ומאוחר יותר הקליטה אותו לבדה עבור תקליט שדרים.
באלבום התארחו הנגנים דני רובס, גרי אקשטיין, אלון הלל ומשה לוי. בדומה לאלבומים שהוציא בשנות ה-70 האלבום כולל שלושה שירים שהולחנו לטקסטים מאת המשורר נתן יונתן. ארצי עצמו הלחין חמישה משירי האלבום.
בשנת 1991 יצא האלבום ב-CD.
רשימת השירים

| מקום> מס' | מקום> שם | מקום> מילים | מקום> לחן | מקום> משך | מקום>  | מקום>  | מקום>  | מקום>  | מקום>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | הרדופים  | נתן יונתן | שלמה ארצי | 3:06 |  |  |  |  |  |
| 2. | אל הנירים האפורים  | נתן יונתן | סשה ארגוב | 2:47 |  |  |  |  |  |
| 3. | בהר הדומיות  | נתן אלתרמן | שלמה ארצי | 3:21 |  |  |  |  |  |
| 4. | שיר  | משה טבנקין | שלמה ארצי | 4:06 |  |  |  |  |  |
| 5. | אני נושא עמי  | יעקב אורלנד | דוד זהבי | 7:25 |  |  |  |  |  |
| 6. | מקום (נעימה)   |   | שלמה ארצי | 3:45 |  |  |  |  |  |
| 7. | ריח הדרים  | מיכה אבני | סשה ארגוב | 3:15 |  |  |  |  |  |
| 8. | אומרים ישנה ארץ  | שאול טשרניחובסקי | שלמה ארצי | 4:13 |  |  |  |  |  |
| 9. | החול יזכור  | נתן יונתן | שלמה ארצי | 3:20 |  |  |  |  |  |
| 10. | ברית לא מותרת (עם אסתר שמיר)   | אסתר שמיר | אסתר שמיר | 3:57 |  |  |  |  |  |
| 11. | סיום (נעימה)   |   | שלמה ארצי | 1:34 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 40:49 |  |  |  |  |  |