stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היהודים בין שתי מלחמות העולם
מזרח אירופה > פולין > התמודדות

היהודים בפולין ניסו להקל על מצבם הכלכלי החמור על ידי התארגנות מקצועית והקמת קופות אשראי קואופרטיביות למתן הלוואות נוחות לסוחרים ובעלי-מלאכה. גם בתקופות רעות במיוחד, לא נהנו מעזרה ממשלתית, והסתפקו בתרומת ה"ג'וינט".
יהודי פולין, בניגוד לאחיהם במערב, לא התערו (ולא שאפו להתערות) בחברה הסובבת.
ביהדות פולין התחולל מאבק אידאולוגי בין שתי גישות: העברית וארץ ישראל מול היידיש וה"יידישלנד". העברית הייתה מקובלת בעיתונות הציונית, ותפסה מקום נכבד בחינוך; היידיש נשארה השפה המובילה מבחינת דיבור, ולשפה נוספה תרבות וספרות עשירה. בערים רבות פעלו להקות תיאטרון, ואף היו ניצני קולנוע ביידיש. העיתונות והספרות היהודית פרחו – יצאו לאור עשרות עיתונים, בהם 12 יומונים. סופרים כמו אורי צבי גרינברג זכו להמוני קוראים רבים. בתחום החינוך הוקמו רשתות בתי-ספר רבות: בתי ספר מקצועיים (של אורט), חדרים וישיבות (של אגודת ישראל), בתי ספר ביידיש עם דגש על סוציאליזם של "הבונד", בתי הספר של רשת "תרבות" בעברית עם דגש על ציונות (של חוגים ציוניים). כמו כן פעלו תנועות נוער בידי הזרמים השונים, בהן תנועות נוער ציוניות דוגמת השומר הצעיר, החלוץ, גורדוניה, בית"ר ועוד. יהדות פולין, חרף הבעיות הקשות שעמדו בפני בניה, הוסיפה בתקופה זו לשמש כמרכז הרוחני של יהדות אשכנז.
גם בתחום הפוליטי הייתה פעילות היהודים ענפה: ב-1922 הקימו בשיתוף עם יתר המיעוטים את "גוש המיעוטים", שקיבל בבחירות נציגות גדולה לסנאט הפולני. המפלגה שיפרה את מעמד היהודים, ובזכותה היהודים הגיעו ב-1925 להסכם אשר הבטיח אוטונומיה תמורת פרישה מהמפלגה. אולם ההסכם לא כובד והיהודים חזרו לאופוזיציה, אך הגוש נחלש באמצעות תרגילים פרלמנטריים והפילוג שבו.
ארצות ערב > צפון אפריקה

בעקבות כיבוש אלג'יריה (כמושבה ב-1831), מרוקו ותוניס (כפרוטקטורט ב-1912 ו-1881) על ידי צרפת, השתנה הארגון הקהילתי של היהודים בארצות אלה.
באלג'יר היו השינויים שנערכו הגדולים ביותר, מכיוון שהייתה קולוניה צרפתית, שתושביה היהודיים הוכרזו כאזרחים צרפתיים (1870) בהתאם לצו כרמיה. כבר ב-1845 בוטל הארגון המסורתי בראשות ה"מוקדם", החכמים ובתי-הדין, והוחלף במערכת של 3 קונסטיטורות (מועצות): מועצה מרכזית בבירה אלג'יר ו-2 אזוריות בערים אוראן וקונסטנטין, שהוכפפו ב-1867 לקונסטיטורה של פריז. הקונסטיטורה של אלג'יר הורכבה מ-4 חברים חילוניים ומרב ראשי, והקונסטיטורות האחרות מ-3 חברים חילוניים. המינויים ניתנו על ידי השלטון הצרפתי, אך הושפעו מראשי ורבני קהילות צרפת, שהתערבו רבות בקהילות אלג'יריה.
במרוקו ותוניס לא הוקמו קונסטיטורות, כיוון שהיו במעמד פרוטקטורט אשר מנע מהשלטון הצרפתי להתערב במבנה החברתי; ולמרות זאת נערכו שינויים מסוימים. בתוניס הוקמה מועצה בת 12 חברים, שהחל מ-1921 נבחרה בבחירות כלליות ל-4 שנים. נשיא המועצה השתייך לחוגים החילוניים, ושימש כנציג הקהילה בפני השלטונות. המועצה טיפלה בענייני דת וסעד בעיקר. בערי-השדה פעלו ועדים אוטונומיים, שלא קיבלו את מרות המועצה. הרב הראשי איבד מסמכויותיו, אך התפקיד המשיך לא בוטל.
גם במרוקו התקיים ארגון דומה: לכל עיר וקהילה גדולה היה ועד עצמאי שטיפל בענייני הקהילה, שחבריו מונו לשנתיים על ידי השלטון הצרפתי. התיאום בין הוועדים נעשה מטעם השלטון באמצעות פקיד יהודי בכיר – ה"מפקח על המוסדות הקהילתיים היהודיים".
ארצות ערב > עיראק

בעיראק, שהייתה תחת מנדט בריטי מ-1920, היה מעמדם המשפטי של היהודים זהה למעמד המוסלמים: ניתנו להם 4 מושבים בפרלמנט, זכות לנהל מערכות חינוך ודת עצמאיות וכן להתקבל למוסדות-חינוך ממלכתיים ולמשרות ממלכתיות. מעמד זה נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות ב-1932 תחת שלטון פייסל הראשון; אולם עם מותו והחלפתו במלך ראזי ב-1933 החלה אפליה והורע מעמדם, בנוסף להפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית מצד הנאצים והמופתי של ירושלים שהגיעו אף לפרעות פיזיות.
בראש כל קהילה יהודית עמד "חכם באשי" (אם כי בקהילות מסוימות היה הארגון שונה; בבגדאד למשל, עמדה בראשות הקהילה מועצה "אזרחית" בת 60 חברים, שעסקה בעיקר בענייני מסים, ומועצה דתית בהנהגת רב ראשי, שדנה בנושאי נישואין, גירושין וירושה). רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבתי הספר של "כל ישראל חברים", שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו בתלמודי התורה, בגלל שמרנות דתית).
ארצות ערב > מצרים

היהודים במצרים נהנו מזכויות אזרח מלאות גם כשמצרים קיבלה עצמאות ב-1922[דרוש מקור], ואף קיבלו ייצוג בפרלמנט המצרי ובעיריות שונות; עם זאת, התנהלה נגדם הסתה אנטישמית. הקהילות היהודיות לא היו מאוחדות: מנהיגות כל קהילה עסקה הן בנושאים דתיים והן אזרחיים. למרות (ובגלל) הפיצול בין הקהילות, הוקמו ופעלו ארגוני סעד ופילנתרופיה כגון אגודת "מתן בסתר", חברת "הכנסת כלה", "בני ברית" מאמריקה ועוד.
היישוב העברי בארץ ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
הערות שוליים

↑  David Shneer, Yiddish and the Creation of Soviet Jewish Culture: 1918-1930, Cambridge University Press, 2004. עמ' 13-14.
↑  מיכאל אביטבול, שלום בר-אשר, יעקב ברנאי, יוסף טובי, תולדות היהודים בארצות האיסלאם (עמ' 244), בהוצאת מרכז זלמן שזר, ‏1986
הכיכר המרכזית בבירוביג'ן
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה

מפת אירופה לאחר קונגרס וינה. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה מופיעה בכחול כהה, הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג בכחול בהיר. גבולות הקונפדרציה הגרמנית מסומנים בקו שחור עבה.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (בהולנדית: Verenigd Koninkrijk der Nederlanden, בצרפתית: Royaume-Uni des Pays-Bas) היה שמה המוכּר של מדינה אירופית שהתקיימה בשנים 1815–1830. היא הוקמה בעקבות קונגרס וינה ב-1815 בשטח שקודם לכן היה חלק מהקיסרות הראשונה, שכבשה אותו כחלק מאירועי המהפכה הצרפתית והתקופה הנפוליונית. שטחה של הממלכה החדשה, שבראשה עמד מלך מבית אוראנז', כלל את "שבעת המחוזות" (הרפובליקה ההולנדית לשעבר) בצפון, את ארצות השפלה האוסטריות בדרום ואת בישופות לייז'; שטחים אלה חופפים כמעט במדויק את שטחיהן של הולנד ובלגיה של ימינו. הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, כלומר, לוקסמבורג של ימינו ומחוז לוקסמבורג הבלגי של ימינו, הייתה עצמאית לכאורה, אך למעשה הייתה נתונה גם היא לשלטון מלך הולנד.
הנסיך וילם חוזר להולנד

לאחר שארצות השפלה שוחררו ב-1813 מכיבוש צרפת על ידי הצבא הרוסי והפרוסי, עגן וילם פרדריק, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי לבית אוראנז', בעיירת הנמל סכוונינגן, והמשיך משם להאג, שם הוא קיבל ב-2 בדצמבר את התואר "נסיך סוברני של ארצות השפלה" (Soeverein Vorst der Nederlanden).
החוקה הראשונה של ארצות השפלה המאוחדות נכתבה ב-1814 בהנהגתו של ראש הממשלה חייסברט קארל ון הוחנדורפ, ואומצה על ידי קבוצה חופשית של נכבדים. וילם קיבל את הפיקוד העליון על הצבא והצי, את הרשות למנות ולפטר קצינים, ואת הסמכות העליונה על הכלכלה ועל המושבות שמעבר לים, כמו גם על יחסי חוץ ומינוי שגרירים. חברי הסטאטן-חנראל (מועצת המחוזות, הגוף שהפך בסופו של דבר לפרלמנט ההולנדי) היו אמורים להיבחר על ידי הממשלות המקומיות בכל מחוז, אבל החקיקה במחוזות הייתה חייבת לקבל את אישורו של הנסיך החדש. החוקה הבטיחה חופש דת אוניברסלי.
המשטר

החוקה (ראו לעיל) העניקה למלך כוח רב מאוד. במחוזות הצפוניים התגוררו באותה עת כשני מיליון תושבים, ובדרומיים קרוב לשלושה וחצי מיליון. בבית התחתון של הסטאטן-חנראל (הפרלמנט) היו 110 חברים, מהם 55 מהצפון ו-55 מהדרום (אף על פי שהדרום היה מאוכלס יותר). בבית הראשון היו על פי רוב בני אצולה - מן האצולה הישנה והחדשה - ורבים מהם חבו את מינוים למלך. על כוחו של המלך ניתן ללמוד מן העובדה ששמונת השרים לא היו צריכים לתת כל דין וחשבון לפרלמנט, אלא רק למלך. בפועל הם מילאו את פקודות המלך, ולא תמיד טרחו להביא אותן בפני הפרלמנט. המלך היה רשאי גם לשלוט ישירות, באמצעות צווים מלכותיים.
לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה היו שני מרכזים שלטוניים - האג ובריסל; נציגי השלטון הנדרלנדיים היו אפוא לעיתים קרובות בנסיעות. השלטון עבר פעם בשנה מעיר לעיר, ופירושו של דבר היה שכל משרתי הציבור ועובדי הממשל נאלצו לקנות או לשכור בתים בשתי הערים. המלך עמד על כך שהולנדית תהיה שפת הממשל היחידה, אבל בבית התחתון של הפרלמנט דיברו כל הנציגים הבלגיים צרפתית (שאותה הבינו גם רוב הנציגים ההולנדים). גם בבית העליון, שבו ישבו כמעט אך ורק בני אצולה, דיברו רוב הנציגים ההולנדית בצרפתית, כדי שעמיתיהם הבלגים (ובמיוחד הוולונים) יוכלו להבין אותם. מנהג זה כונה בפי ההולנדים Défendre les intérêts nationaux en langue étrangère - "הגנה על האינטרסים הלאומיים בשפה זרה."
כ-60% מהאוכלוסייה התגוררה בדרום, ושיעור דומה מבין החיילים היה אף הוא דרומי; אבל מבין הקצינים והפקידות הגבוהה היה רוב גדול להולנדים בני הצפון.
התפתחויות כלכליות וחברתיות

מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
הדרום, אף שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, נאלץ בכל זאת לשאת בנטל החובות של הצפון, אך מצד שני נהנה מפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים. אבל גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים. רוב הרווחים מהמסחר והתעשייה הושקעו בפרויקטים חדשים או נעלמו בכיסיהם של המנהלים. שביעית מהאוכלוסייה חיה בעוני רב.
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
צעדים אלה הביאו לכך שהממלכה המאוחדת - ובעיקר הצפון - הרוויחה מן האיחוד, מהקלת החוב הלאומי ומהסחר עם המושבות. למרות המאמצים, עדיין נדרשו צעדים נוספים: ארצות השפלה אימצו את הישגי המהפכה התעשייתית של אנגליה. ספינת הקיטור ובתי חרושת ממוכנים הובאו לצפון על ידי פאול ון פליסינגן, ובעקבותיהם נבנו ספינות הקיטור הראשונות מתוצרת מקומית. ב-1835, לאחר החלוקה, זכה הדרום (שכבר הפך לממלכה העצמאית בלגיה) לזכות הראשונים על קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית, בין בריסל למכלן; הצפון (הולנד) חנך את קו הרכבת הראשון (בין אמסטרדם והארלם) ב-1839.
הגורמים לפירוק הממלכה > מחלוקות חברתיות

האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
הגורמים לפירוק הממלכה > מחלוקות פוליטיות ודתיות

האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.
וילם קיווה שיוכל לנצל לטובתו את חילוקי הדעות בין הקתולים והליברלים בדרום, ובמשך שנים רבות הדבר עלה בידו; אך בסופו של דבר התעלו הקתולים והליברלים על המחלוקות והתאחדו נגד המלך. אבל משום שהמרידה הליברלית בצפון לא הייתה מושרשת בעם כולו - היא הונעה בעיקר על ידי רגשות אנטי-אפיפיוריים - רק בדרום התעוררה התקוממות כללית אמיתית, המהפכה הבלגית של 1830, שהובילה לפירוק הממלכה והקמתה של ממלכת בלגיה.
התפתחויות לאחר 1830

הולנד הכירה בעצמאותה של בלגיה ב-1839. רק ב-1848, בהשפעת אירועי אביב העמים, התחוללה בצפון ההתקוממות העממית נגד סמכויותיו הרחבות של המלך, שהובילה לכתיבת חוקה חדשה וליברלית בימי שלטונו של וילם השני.
ב-1860 חזרה בלגיה וניסתה להצטרף מחדש להולנד מחשש מפני סיפוח לצרפת של נפוליאון השלישי. ראש הממשלה הבלגי שארל רוז'ייה אף הציע להקים מחדש את הממלכה המאוחדת כקונפדרציה בין שתי מדינות, והכניס שינוי בהמנון בלגיה כך שיושם בו דגש על הידידות בין שני העמים.
לוקסמבורג הפכה לדוכסות גדולה עצמאית ב-1890, לאחר שלא היה למלך וילם השלישי יורש ממין זכר שימשיך את השושלת. הכתר ההולנדי עבר אל המלכה וילהלמינה, אך על פי החוק הסאלי התקף בלוקסמבורג הייתה קדימות לאדולף, דוכס נסאו מבית נסאו, והוא הפך לדוכס-הגדול של לוקסמבורג.
ראו גם

היסטוריה של הולנד
היסטוריה של בלגיה
היסטוריה של לוקסמבורג
מפה חדשה של ממלכת הולנד והדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, 1815
וילם הראשון נוחת בחוף סכוונינגן, 1813
סצנה במהפכה הבלגית, לפני בית עיריית בריסל. ציור שמן מאת ואפרס (1834)
המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 תחום שיפוט:  חוק המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח אזרחי, התשס"ג-2002
 משרד אחראי:  משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה
 תאריך הקמה:  1959  הקמה מחדש 2004
 תאריך פירוק:  1997
 יו"ר:  פרץ לביא
 אתר רשמי
 קואורדינטות:  31°46′14″N 35°12′58″E﻿ / ﻿31.770611°N 35.216208°E﻿ / 31.770611; 35.216208
 he
 
המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (המולמו"פ) היא גוף ממשלתי ישראלי הנמצא באחריות משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה ומטרתו לספק ייעוץ בלתי-תלוי לממשלת ישראל בנושאי תכנון, תיאום ותקצוב מחקר ופיתוח אזרחי בישראל. למועצה מערך נתונים לאומי על המחקר והפיתוח בישראל.
מטרות

מטרתה של המועצה לתת לממשלה ייעוץ מקצועי בלתי תלוי בתחומי תכנון, תיאום והתקצוב של כל המחקר והפיתוח האזרחי בישראל (בעיקר באוניברסיטאות ותמריצים), לגבש מדיניות אחידה ומאוזנת, ליצור מסגרת תומכת לניצול מיטבי של הפוטנציאל המדעי הטכנולוגי של מדינת ישראל. להבטיח את פיתוחו, ואת מיצויים של המשאבים הלאומיים המושקעים במחקר ובפיתוח למען רווחתה ושגשוגה של מדינת ישראל.
כחלק מתפקודה, המועצה מקימה ועדות לאומיות וועדות-משנה כדי לחקור ולתת המלצות בנושאי מדיניות מחקר ופיתוח (מו"פ). בין הנושאים שבהם עסקו הוועדות הללו היו מו"פ הממשלתי, בהקמת מערך נתונים לאומי, למו"פ במכוני המחקר ובמדענים הראשיים, בתשתיות מחקר, בקשרי מו"פ בינלאומיים, בקשרי אקדמיה-תעשייה, במדעי החיים והרפואה, באנרגיה ובתיאום מו"פ ביטחוני ואזרחי.
היסטוריה

המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח הוקמה לראשונה על פי החלטת ממשלת ישראל השמינית בראשות דוד בן-גוריון ב-15 בנובמבר 1959 והתכנסה לראשונה בפברואר 1960. בין השאר מימנה מחקרים לתעשייה התרופות ותעשיית האלקטרוניקה בישראל.
בשנת 1997 החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו לסגור את המועצה, אך היא הוקמה מחדש על פי חוק המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח שחוקק בנובמבר 2002. ביולי 2004 כוננה לראשונה המועצה בראשות הפרופסור דן זסלבסקי. המועצה מורכבת ממליאה שבה 15 חברים ומשקיף ממשרד הביטחון, ובראשם עומד יושב ראש. המועצה כפופה לשר המדע והטכנולוגיה ולמשרדו מאז שנת 2007.
בתחילת 2010 התפטרו חברי מליאת המועצה ביחד עם יושב ראש המועצה, במחאה על כישלון המאמצים להקנות למועצה מעמד עצמאי, לדבריהם, בניגוד לחוק המועצה מ-2002. הם קובלים על כך שמכיוון שהמועצה נמצאת תחת משרד המדע והטכנולוגיה, הם מתקשים להפעיל סמכות, לקבל תקציב נאות לפעילות, ולפעול באופן אובייקטיבי ללא תלות במשרד המדע, אותו הם אמורים לתכנן. הם ביקשו להעביר את המועצה למשרד ראש הממשלה, בדומה למועצה הלאומית לכלכלה או המועצה לביטחון לאומי, או להפוך אותה לגוף סטטוטורי, בדומה למעמד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בעלי תפקידים

חברי המועצה ממונים על ידי נשיא המדינה, על פי המלצת הממשלה. בספטמבר 2007 מונה לתפקיד יושב ראש המועצה פרופ' עודד אברמסקי, והתפטר ממנו ביוני 2010, במחאה על חוסר הנכונות להסדיר מעמד עצמאי לוועדה. החליף אותו בתפקיד היושב ראש פרופ' יצחק בן ישראל, אשר כיהן כיושב ראש המועצה בין השנים 2010–2017. אחריו כיהן משה ארנס כיושב ראש המועצה, והחל ממרץ 2018 כיהן בתפקיד הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ עד אשר מונה לתפקיד נציב שירות המדינה כחצי שנה לאחר מכן. בנובמבר 2020 מונה פרופ' פרץ לביא ליושב ראש המועצה.
הערות שוליים

↑  מונו חברי המועצה הלאומית למחקר מדעי ופיתוח טכני, דבר, 12 בפברואר 1960
↑  התכנסה המועצה הלאומית למחקר ופיתוח, הצופה, 24 בפברואר 1960
↑  המועצה הלאומית למחקר ופיתוח תממן 9 מחקרים בטכניון, הַבֹּקֶר, 10 בינואר 1964
↑  יובל דרור, הממשלה אישרה מינוי המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, באתר הארץ, 19 ביולי 2004
↑  מוטי בסוק, חברי המועצה הלאומית למחקר ופיתוח מאיימים בהתפטרות קולקטיווית, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2009
↑  אורה קורן, יצחק בן ישראל ימונה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2010
↑   אלירן רובין, דניאל הרשקוביץ מונה ליו"ר המועצה הלאומית למו"פ, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2018
↑  יניב הלפרין, פרופ' פרץ לביא, לשעבר נשיא הטכניון, מונה ליו"ר המולמו"פ, "אנשים ומחשבים", 19 בנובמבר 2020
הפרוטוקול הרביעי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרדריק פורסיית' 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 הוצאה
 הוצאה:  Hutchinson 
 תאריך הוצאה:  1984
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  שוקן
 תאריך:  1985
 תרגום:  אריה חשביה
 מספר עמודים:  301
 סדרה
 ספר קודם:  No Comebacks 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  000392960
 
הפרוטוקול הרביעי (באנגלית: The Fourth Protocol) הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית', שפורסם לראשונה בשנת 1984. שם הספר נגזר מכך שבמהלך העלילה מנסים המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וקים פילבי להפר את הפרוטוקול הרביעי של אמנה בדיונית למניעת הפצת נשק גרעיני. בשנת 1987 עובד הספר לסרט קולנוע מצליח בבימויו של ג'ון מקינזי ובכיכובם של מייקל קיין, פירס ברוסנן ונד ביטי.
עלילה

על ג'ון פרסטון, איש ה-MI5 ויוצא הצנחנים אשר לחם בצפון אירלנד, לסכל את תוכנית ה-KGB לפוצץ מתקן גרעיני בלב בריטניה במטרה לסייע למפלגה פרו-סובייטית לעלות לשלטון.
הערות שוליים

↑  פרדריק פורסיית', "הפרוטוקול הרביעי", הוצאת שוקן, 1984, עמודים 195–196.
↑  מאיר שניצר, הספר היה לגמרי לא רע – "הפרוטוקול הרביעי"; במאי: ג׳ון מקנזי; תסריט: פרדריק פורסיית׳ לפי ספר פרי עטו, חדשות, 19 במאי 1987
↑  פרדריק פורסיית', "הפרוטוקול הרביעי", הוצאת שוקן, 1984, עמודים 45–46.
↑  פרדריק פורסיית', "הפרוטוקול הרביעי", הוצאת שוקן, 1984, עמודים 94–98.
הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1960

הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1960 השתתפה עם השיר "Looking High, High, High", שבוצע על ידי הזמר הבריטי בריאן ג'ונסון. זוהי השתתפותה השלישית של הממלכה המאוחדת בתחרות הזמר של האירוויזיון.
לפני האירוויזיון

ה-BBC ארגן תחרות לאומית לבחירת נציגה של הממלכה המאוחדת לאירוויזיון. התחרות כללה שני חצאי גמר שהתקיימו ב-2 ו-4 בפברואר 1960, וגמר שנערך ב-6 בפברואר. כל התחרויות שודרו ב-BBC One.
לפני האירוויזיון > חצי הגמר הראשון

| סדר | מבצע | שיר | תרגום |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | דון לאנג | "As the Big Dipper Dipped" | כמו הטבילה הגדולה |
| 2 | בני לי | "Friendly Street" | רחוב ידידותי |
| 3 | פרל קאר וטדי ג'ונסון | "Pickin' Petals" | קוטפים עלי כותרת |
| 4 | מלקולם ואוגהאן | "Each Tomorrow" | כל מחר |
| 5 | ליטה רוזה | "Unexpectedly" | בלתי צפוי |
| 6 | דייוויד האגס וג'ימי פראזר | "Mi amor" | אהובי |
לפני האירוויזיון > חצי הגמר השני

| סדר | מבצע | שיר | תרגום |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | וינס איגר | "Teenage Tears" | דמעות של נערים |
| 2 | מריון קין | "Love, Kisses and Heartaches" | אהבה, נשיקות וכאבי לב |
| 3 | רוזמרי סקווירס | "When the Tide Turns" | כשהגאות מתפנה |
| 4 | רוני קרול | "Girl With a Curl" | ילדה עם תלתל |
| 5 | דניס לוטיס | "Love Me a Little" | תאהב אותי קצת |
| 6 | בריאן ג'ונסון | "Looking High, High, High" | תסתכל גבוה, גבוה, גבוה |
לפני האירוויזיון > הגמר

| סדר | מבצע | שיר | תרגום | מקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | פרל קאר וטדי ג'ונסון | "When the Tide Turns" | כשהגאות מתפנה | 4 |
| 2 | רוני קרול | "Girl With a Curl" | ילדה עם תלתל | 7 |
| 3 | מלקולם ואוגהאן | "Each Tomorrow" | כל מחר | 3 |
| 4 | דייוויד האגס וג'ימי פראזר | "Mi amor" | אהובי | 2 |
| 5 | ליטה רוזה | "Unexpectedly" | בלתי צפוי | 5 |
| 6 | בריאן ג'ונסון | "Looking High, High, High" | תסתכל גבוה, גבוה, גבוה | 1 |
| 7 | דניס לוטיס | "Love Me a Little" | תאהב אותי קצת | 6 |
באירוויזיון

ב-29 במרץ 1960 הופיע ג'ונסון על בימת האירוויזיון. הוא שר ראשון בסדר ההופעות, לפני שוודיה. עם סיום ספירת הקולות הגיע ג'ונסון למקום השני עם 25 נקודות.
באירוויזיון > נקודות שהוענקו לממלכה המאוחדת

| שופטים> ציון | שופטים> מדינות | שופטים> סך הכל |
| --- | --- | --- |
| 10 נקודות |  | 0 נקודות |
| 9 נקודות |  | 0 נקודות |
| 8 נקודות |  | 0 נקודות |
| 7 נקודות |  | 0 נקודות |
| 6 נקודות |  | 0 נקודות |
| 5 נקודות |  הולנד,  לוקסמבורג | 10 נקודות |
| 4 נקודות |  שווייץ | 4 נקודות |
| 3 נקודות |  אוסטריה | 3 נקודות |
| 2 נקודות |  איטליה,  נורווגיה | 4 נקודות |
| נקודה אחת |  בלגיה,  גרמניה,  מונקו,  שוודיה | 4 נקודות |
| סך הכל | 10 מדינות | 25 נקודות |
באירוויזיון > נקודות שהוענקו מהממלכה המאוחדת

| שופטים> ציון | שופטים> מדינות | שופטים> סך הכל |
| --- | --- | --- |
| 10 נקודות |  | 0 נקודות |
| 9 נקודות |  | 0 נקודות |
| 8 נקודות |  | 0 נקודות |
| 7 נקודות |  | 0 נקודות |
| 6 נקודות |  | 0 נקודות |
| 5 נקודות |  צרפת | 5 נקודות |
| 4 נקודות |  | 0 נקודות |
| 3 נקודות |  | 0 נקודות |
| 2 נקודות |  אוסטריה | 2 נקודות |
| נקודה אחת |  דנמרק,  מונקו,  נורווגיה | 3 נקודות |
| סך הכל | 5 מדינות | 10 נקודות |
הערות שוליים

↑  Eurovision 1960 Results: Voting & Points
הרי הנסיך צ'ארלס

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת 
 גובה:  3,228 מ' 
 שטח:  114,027 קמ"ר 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 אורך הרכס:  667 ק"מ 
 קואורדינטות:  72°S 67°E﻿ / ﻿72°S 67°E﻿ / -72; 67
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי הנסיך צ'ארלס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי הנסיך צ'ארלס
 
הרי הנסיך צ'ארלס (באנגלית: Prince Charles Mountains) הם קבוצת רכסי הרים גדולה באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
ההרים כוללים את הרכסים אתוס, פורתוס ואראמיס.
שיא גובהם של ההרים הוא הר מנזיס, שגובהו 3,228 מטרים מעל פני הים.
הרים נישאים נוספים הם הר איזאבל והר סטיניר (שגובהם 1,950 מטרים מעל פני הים).
אורך קבוצת ההרים 380 קילומטרים, וצורתם כצורת קשת.
היסטוריה > גילוי ההרים

ההרים התגלו לראשונה וצולמו ממרחק באמצעות תצלומי אוויר במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946.
ההרים מופו על ידי המשלחת הלאומית האוסטרלית לחקר אנטארקטיקה שחקרה את האזור בין השנים 1961–1954.
היסטוריה > מקור השם

שמם של ההרים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה בשנת 1956.
ההרים נקראו על שמו של הנסיך צ'ארלס, הבן הבכור ויורש העצר של מלכת אוסטרליה אליזבת השנייה. כיום המלך צ'ארלס השלישי.
גאוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| רכס אתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | סקילה |  |
| רכסים | ליאה • קוטרר |  |
| הרים | בול • גידינגס • מקנזי • פיטר |  |
| נונאטאקים | דוסון • האנט |  |
| רכס פורתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | כריבדיס • סקילה |  |
| רכסים | האלקומב • מרטין • קורי |  |
| הרים | גאסטון • גבאן • גרדנר • טאר • פולארד • קנהאם • קאצ'ליף • קירקבי • קרוהן • קרייטון |  |
| אתרים אחרים בהרי הנסיך צ'ארלס |
| --- | --- | --- |
| רכסים נוספים | אליסון • סאקסטון |  |
| הרים | בראון-קופר • פורקסט • קרטר |  |
| עמקים ומישורים | מדרון בנט |  |
| נונאטאקים | ארמוניני |  |
| מפרצים | ביינמדארט |  |