הכיבוש היפני בטאיוואן
היסטוריה > התנגדות חמושה

קיימים חילוקי דעות בנוגע לכינוי התקופה בה שלטה יפן בטאיוואן. יש הטוענים שמדובר ב"תקופה הקולוניאלית", מכיוון שטאיוואן נמסרה מכוח הסכם, ואילו יש מי שסבורים שמדובר ב"תקופת הכיבוש" אחרי שיפן כבשה חלקים מטאיוואן. טקס העברת השלטון התקיים על סיפון כלי שיט יפני, משום שהמשלחת הסינית חששה מהתקוממות מצד המקומיים. אובדן טאיוואן הפך לקלף חשוב בתעמולה של הלאומנים הסינים בשנים הבאות. ב-20 במאי 1895 הונחו נציגי צ'ינג לעזוב את עמדותיהם. הכוח היפני נתקל בהתנגדות אלימה בחלקים רבים באי. אחרי נחיתת היפנים התרחשו עוד חמישה חודשים של לחימה, והתקפות של פרטיזנים המשיכו עד 1902. בשנתיים הראשונות הסתמכו היפנים בעיקר על הפעלת כוח צבאי וניסיונות פיוס עם האוכלוסייה.
ב-24 במאי הוכרזה הקמת הרפובליקה של טאיוואן. ב-29 במאי 1895 נחתו כוחות יפנים ראשונים בחוף ג'ילונג, ונמל טמסוי הופצץ. לזמן קצר, כוחות של צ'ינג נלחמו נגד היפנים. אחרי נפילת טאיפיי ב-7 ביוני, המשיכו מיליציות שונות להתנגד ליפנים. בדרום האי, כוח קטן הצליח לעכב את נחיתת היפנים. מושל האי, טאנג ג'ינג–סונג, המשיך לנסות להתנגד ליפנים, תוך שמירת נאמנות לצ'ינג, ולטענתו הקמת הרפובליקה נועדה לגרום למעצמות המערב למנוע מהיפנים לכבוש את האי. התוכנית הזו הידרדרה במהירות לכאוס כללי, כשחיילים מהצבא הסדיר ואחרים החלו בביזה. בלית ברירה, האליטה השלטת בטאיפיי נאלצה לבחור בין השלטון היפני להמשך הכאוס, ושלחה את קו הסין–ג'ונג לג'ילונג כדי שיזמין את היפנים להיכנס ולהשיב את הסדר על כנו. כך, 12 ימים בלבד אחרי הקמתה, הרפובליקה התפרקה כשמנהיגיה ברחו לסין היבשתית. נעשה ניסיון להקים ממשלה זמנית בראשות ליו יונג–פו, אך גם הוא נמלט כשהיפנים התקרבו. במהלך 1895, בין 200 ל-300 אלף איש ברחו מטאיוואן. לאחר מכן ניתנה לתושבים הסינים באי את האפשרות למכור את רכושם ולעזוב לסין עד מאי 1897, או להפוך לאזרחים יפנים. בין 1895 ל-1897 6,400 אנשים, רובם מהאליטות, עזבו את האי. לרוב המכריע שנשארו לא היו האמצעים או הרצון לברוח.
בדצמבר התרחשה סדרה של התקוממויות אנטי–יפניות בצפון טאיוואן, והן המשיכו להתרחש בקצב של אחת לחודש, לצד התנגדות חמושה של כפר בדרום. סדרה של התקפות מצד "שודדים מקומיים" או "מורדים" המשיכו להתרחש עד 1902, ומ-1897, מרידות סיניות היו דבר שבשגרה. בתגובה, פעולות התגמול היפניות היו אכזריות יותר מהתקפות הגרילה. ביוני 1896, 6,000 תושבים נטבחו בטבח יונלין, ובין 1898 ל-1902 נהרגו כ-12 אלף מורדים. מהצד היפני, 5,300 נהרגו או נפצעו, ועוד 27 אלף אושפזו.
המרידות נגרמו לרוב משילוב של מדיניות לא שוויונית כלפי האליטות המקומיות, ואמונות מילניאריות. האידיאלוגיות שהובילו את ההתנגדות, נשענו על רעיונות כמו דמוקרטיה, לאומיות סינית והגדרה עצמית טאיוונית שהייתה בראשית דרכה. התמיכה בהתנגדות הייתה חלקית, ורבים מבני האן העשירים העדיפו את הסדר היפני על פני כאוס עצמאי.
”הוויתור על האי ליפן התקבל בצורה כה רעה על ידי התושבים הסינים, עד שנדרש כוח צבאי גדול כדי לבצע את כיבושו. במשך כמעט שנתיים אחר כך התקיימה פעילות גרילה מרה נגד היפנים, ולמעלה מ-100 אלף איש נדרשו לדיכויה. הדבר לא הושג ללא אכזריות רבה מצד הכובשים, שבצעדתם דרך האי, ביצעו את כל המעשים הקשים ביותר של המלחמה. הם הותקפו ללא הרף על ידי אויבים שנקלעו למארב, ואבדותיהם ממחלות ומקרבות עלו על כל האבדות של הצבא היפני במנצ'וריה. אולם, הנקמה שלהם הופנתה לעיתים קרובות נגד כפריים תמימים. גברים, נשים וילדים נטבחו ללא רחמים או הפכו לקורבנות של תאווה ואונס לא מרוסנים. התוצאה הייתה הוצאתם מבתיהם של אלפי איכרים חרוצים ושלווים, שהרבה אחרי שההתנגדות העיקרית נמחצה כליל, המשיכו לנהל מלחמת נקם, ולגרום לרגשי שנאה ששנים של פיוס וממשל טוב לא הצליחו להכחיד” (The Cambridge Modern History, כרך 12)