stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארייט וולטר
קריירה

במשך הקריירה שלה עבדה וולטר פעמים רבות עם הרויאל שייקספיר קומפני. היא השתתפה בהפקות של "ניקולס ניקלבי" (1980), "חלום ליל קיץ" (1981), בתפקיד הלנה במחזה "סוף טוב הכל טוב" (1981), ב"הטירה" (1985), דאשה ב-"A Question of Geography", ויולה ב"הלילה השנים עשר" (1988), מאשה ב"שלוש אחיות" (1988), "הדוכסית ממאלפי" (1989), "מקבת'" (1999) וב"מהומה רבה על לא דבר" (2002). ב-2015 חזרה לשחק ב-RSC בתפקיד לינדה לומד במחזה "מותו של סוכן" בבימויו של גרגורי דוראן.
בנוסף הופיעה וולטר במחזות "Three Birds Alighting on a Field" מ-1991, "ארקדיה" (1993), "הדה גאבלר" (1996), "איוואנוב" (1997) ו"מרי סטיוארט" (2005).
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה ב-1983 עם ההפקה של הרויאל שייקספיר קומפני ל"סוף טוב הכל טוב". ב-1993 כיכבה בתפקיד בידי בהפקה של אוף ברודוויי ל-"Three Birds Alighting on a Field" עליו הייתה מועמדת לפרס "Drama Desk Award". ב-2009 שבה להופיע על במות ברודוויי במחזה "מרי סטיוארט" כאשר היא וג'נט מקטיר חזרו לגלם את אותן הדמויות. ב-2014 גילמה וולטר את דמותו של ברוטוס בהפקה נשית של המחזה "יוליוס קיסר באוף-ברודוויי ושוב הייתה מועמדת לפרס דרמה-דסק.
בקולנוע השתתפה וולטר בסרטים "על תבונה ורגישות" (1995), "חדרי שינה" (1998), "אוניגין" (1999), "Villa des Roses" מ-2002 וב"צעירים יפים ומבריקים" (2003), "סוויטה צרפתית". בין השנים 2009 ו-2012 כיכבה בסדרת הדרמה של ITV "חוק וסדר: בריטניה" כמפקחת בילוש נטלי צ'נדלר. עוד בטלוויזיה הופיעה בתפקיד גברת גאוון בעיבוד של ה-BBC משנת 2008 "דוריט הקטנה" על פי הרומן של צ'ארלס דיקנס. היא השתתפה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "אחוזת דאונטון" בתפקיד ליידי שאקלטון בעונת 2013–2014. בשנת 1987 שיחקה בתפקיד אהובתו של לורד פיטר וימזי, הארייט ויין, בסדרה של ה-BBC "A Dorothy L. Sayers Mystery" על פי ספריה של דורותי ל. סאייר.
בשנת 2000 הוענק לוולטר תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 זכתה לתואר דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (DBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ב-2001 הוענק לה ולקנת בראנה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "מכון שייקספיר" בסטרטפורד.
ההפקה של "מרי סטיוארט" שהועלתה בברודוויי הייתה מועמדת למספר פרסי טוני בהם פרס השחקנית הטובה ביותר לוולטר ולשותפתה בהצגה ג'נט מקטיר.
בספטמבר 2024, פורסם כי וולטר לוהקה לעונה השביעית של הסדרה "מראה שחורה".
חיים אישיים

בן זוגה של וולטר היה השחקן פיטר בליית' עד למותו בשנת 2004. ב-21 במאי 2011 התחתנה עם גאי שוסלר, שחקן אמריקאי, המופיע בשם הבמה גאי פול.
תפקידים בתיאטרון

הלנה ב"סוף טוב הכול טוב", רויאל שייקספיר קומפני, 1981/2
אימוג'ן ב"סימבלין", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
ויולה ב"הלילה השנים עשר", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
דאשה ב-"A Question of Geography", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
מאשה ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב, רויאל שייקספיר קומפני, 1988
הדוכסית ב"הדוכסית ממאלפי" מאת ג'ון ובסטר, רויאל שייקספיר קומפני, 1989/90
בידי ב-"Three Birds Alighting on a Field", תיאטרון רויאל קורט וברודוויי, 1991
ליידי קרום ב"ארקדיה" מאת טום סטופרד, התיאטרון המלכותי הלאומי, 1993
ליידי מקבת' ב"מקבת'", רויאל שייקספיר קומפני, 1999
פייג' ב-"Dinner" מאת מוירה בופיני לצידם של ניקולס פרל וקתרין מק'קורמק, התיאטרון המלכותי הלאומי, 2002
"מרי סטיוארט" מאת שילר, דונמאר ורהאוס, 2005
"אנטוניוס וקלאופטרה", רויאל שייקספיר קומפני, 2006
"מרי סטיוארט", ברודוויי, 2009
"Women Beware Women", רויאל שייקספיר קומפני, 2010
ברוטוס ב"יוליוס קיסר", דונמאר ורהאוס, 2012/13
המלך הנרי הרביעי במחזה "הנרי הרביעי", דונמאר ורהאוס, 2014
לינדה לומן ב"מותו של סוכן", רויאל שייקספיר קומפני ותיאטרון נואל קווארד, 2015
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 |  | Reflections | אוטילי גרינג'ר |  |
| 1985 |  | The Good Father | אמי הופר |  |
| 1985 |  | Turtle Diary | הארייט סימס |  |
| 1990 | חגיגה במאי | Milou en mai | לילי |  |
| 1990 |  | They Never Slept | אמיליה קלוורלי |  |
| 1994 |  | A Man You Don't Meet Every Day | שארלוט |  |
| 1995 | על תבונה ורגישות | Sense and Sensibility | פאני דשווד |  |
| 1996 | השחקן הראשי | The Leading Man | ליז פלט |  |
| 1997 | שאו את נס האספידיסטרה | Keep the Aspidistra Flying | ג'וליה קומסטוק |  |
| 1998 | חדרי שינה | Bedrooms and Hallways | סיביל |  |
| 1998 | האומנת | The Governess | גברת קוונדיש |  |
| 1999 | אוניגין | Onegin | גברת לרינה |  |
| 2002 |  | Villa des Roses | אוליב |  |
| 2003 | צעירים יפים ומבריקים | Bright Young Things | ליידי מטרולנד |  |
| 2005 | כרומופוביה | Chromophobia | פנלופה איילסברי |  |
| 2006 | בבל | Babel | לילי |  |
| 2007 | כפרה | Atonement | אמילי טאליס |  |
| 2009 | שרי | Cheri |  |  |
| 2009 | ויקטוריה הצעירה | The Young Victoria | המלכה אדלייד |  |
| 2009 |  | Morris: A Life with Bells On | פרופ' קומפטון צ'מברלין |  |
| 2009 |  | From Time to Time | ליידי גרשם |  |
| 2012 | סיפור מלכותי | A Royal Affair | אוגוסטה, נסיכת ויילס |  |
| 2012 | חתונה מוקלטת | The Wedding Video | אלכס |  |
| 2012 | אפקט הדומינו | The Domino Effect | אן |  |
| 2015 | דייט בהפתעה | Man Up |  |  |
| 2016 | הכחשה | Denial | ורה רייך |  |
| 2017 | תחושה של סוף | The Sense of an Ending | מרגרט |  |
| 2020 | בעצמה (אנ') | Herself | פגי |  |
| 2021 | הדו-קרב האחרון | The Last Duel | ניקול דה בוצ'אר |  |
| 2022 |  | Your Christmas or Mine? | איריס |  |
| TBA |  | Burial |  |  |
ספרים

Clamorous Voices: Shakespeare's Women Today (1988). Womens Press, ISBN 070434145X.
Players of Shakepeare 3 (1994). Cambrdige University Press, ISBN 9780521477345.
Macbeth (Actors on Shakespeare) (2002). Faber and Faber, London. ISBN 0-571-21407-X
Other People's Shoes (2003). Nick Hern Books, London. ISBN 1-85459-751-5. Autobiography.
Facing It, Reflections on images of older women (2010). Self Published, London. ISBN 978-0-9566497-1-3
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בהפקה מחודשת | A Question of Geography / הלילה השנים עשר / שלוש אחיות | זכייה |  |
| 2001 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | החיים בשלוש גרסאות | מועמדות |  |
| 2006 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | מרי סטיוארט | מועמדות |  |
| 2009 | פרס טוני | השחקנית הטובה ביותר במחזה | מרי סטיוארט | מועמדות |  |
| 2016 | פרס גילדת שחקני המסך | האנסמבל הטוב ביותר בסדרת דרמה | הכתר | מועמדות |  |
| 2020 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה | יורשים | מועמדות |  |
| 2022 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה | יורשים | מועמדות |  |
| 2022 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרה קומית | טד לאסו | מועמדות |  |
| 2023 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה | יורשים | מועמדות |  |
| 2023 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרה קומית | טד לאסו | מועמדות |  |
| 2024 | פרס באפט"א לטלוויזיה | שחקנית המשנה הטובה ביותר | יורשים | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  : 8 April 2011 07:49 (2011-04-08). "News: Stationers celebrate Times links". InPublishing. נבדק ב-2013-02-13.
↑  Aida Edemariam (15 בינואר 2011). "Life's looking up, Dame Harriet". London: The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Billy Elliot musical dominates Broadway's Tony award shortlist". The Guardian. London. 5 במאי 2009. נבדק ב-26 בנובמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Michaela Zee, ‘Black Mirror’ Season 7 Casts Emma Corrin, Paul Giamatti, Issa Rae, Awkwafina and More, Variety, ‏2024-09-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  "BBC News report on critical reception". 5 בדצמבר 2012. נבדק ב-6 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  BAFTA Television 2024: The Winners and Nominations, www.bafta.org, ‏2024-03-15 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434755005171  PLWABN: 9810668871905606  BNE: XX5114332  BnF: cb142376826 (data)  CiNii: DA13473140  GND: 173583431  ICCU: MODV645356  ISNI: 0000 0001 1492 7059  LCCN: no94020969  MusicBrainz: 2ad167d1-eaba-41e2-b9ea-dee7fc34d3bb  NKC: pna2009482651  NLA: 35614868  NTA: 291489265  SUDOC: 070218692  Trove: 1015476  VIAF: 63585184   WorldCat (עם VIAF): 63585184
תרבות הקפה בישראל

תרבות הקפה בישראל היא אוסף המנהגים והנורמות הקשורים לשתיית קפה בישראל לאורך ההיסטוריה עד ימינו.
היסטוריה

לצמח הקפה על זניו, שמקורו באפריקה (בעיקר באזור אתיופיה וליבריה) ובתימן, מקום חשוב בתרבות הערבית. אגדות מספרות על החלמתו של הנביא מוחמד אחרי שתיית קפה, ולקפה מקום מכובד בתרבות האירוח של הבדואים.
המתיישבים היהודים, שהקימו את יישוביהם החדשים לצד שכניהם הערבים, למדו את מנהגי האכילה והשתייה של המקומיים ואף אימצו חלק מהם. אולם מתוך מכלול העדויות מתקופת ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, עולה שדווקא תרבות שתיית הקפה לא חדרה לעומק ההווי של אנשי העלייה הראשונה והשנייה, וגם לא בקרב אנשי השומר. רבים מהם המשיכו לדבוק אפילו עד שנות ה-40 בתרבות השתייה של ארץ הולדתם, קרי שתיית תה שבושל בסמובר רוסי או בקומקום פשוט.
בתי הקפה המוקדמים בישראל היו בסגנון אירופי בהשפעת הטמפלרים, הבריטים ואנשי העלייה שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכז אירופה. חלקם נקראו "בית קהוה" בפי המקומיים.
בית הקפה המשוער כבית הקפה הראשון בסגנון אירופי, שפעל על אדמת ארץ ישראל, היה 'קפה פרוס' במושבה הגרמנית בחיפה, שהיה בית קפה פינתי בבעלותה של משפחת פרוס הטמפלרית. שבמקומו, עוד לפני במלחמת העצמאות נבנתה עמדה מוסווית של ארגון ההגנה.
היסטוריה > שנות ה-20

בירושלים היו בשנות ה-20: בתי הקפה ב"גן העיר", בית הקפה "סן רימו" בעזרת ישראל, "אולם רנסאנס" שנפתח ב-1921 בירושלים מול קולנוע "בין-לאומי", שכלל בית קפה ומסעדה. ב-1924 קפה "נורדאו" בזיכרון משה.
בתל אביב נפתח ב-1924 קפה "איזביצקי" ברחוב נחלת בנימין. ב-1925 נוסד קפה "גן העונג" ברחוב לילינבלום 15. ב-1926 נוסד קפה "גדנסקי" ברחוב הרצל 7.
היסטוריה > שנות ה-30 וה-40: תקומתם של בתי הקפה הספרותיים

פריחתם הגדולה של בתי הקפה בארץ התרחשה בעקבות ההגירה ממזרח אירופה וממרכזה בתקופת העלייה החמישית, בעיקר החל משנת 1933 ואילך.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פעל 'קפה רצקי' ברחוב ביאליק 1 פינת רחוב אלנבי בתל אביב. תחילה קמה בשנת 1927 גלידרייה בשם "אצל צ. רצקי" ברחוב אלנבי 54, ב-1930 נפתחה "מסעדת רצקי" ברחוב אלנבי 37, שב-1931 נקראה כבר "קפה רצקי". בספר "קפה רצקי - קפה ספרותי בתל אביב", שהיה למעשה ספר האורחים של בית 'קפה רצקי' בשנים 1932–1935 מתנוססות חתימות ולעיתים שירים של באי בית הקפה: ביאליק, דיזנגוף, טשרניחובסקי, שלונסקי, אלתרמן, ראובן רובין ועוד. יום אחד העליב רצקי את אחד מגיבורי התרבות, ואלו מיד קמו ולא שבו. כך נסגר קפה רצקי. החשיבות של המבנה היא בסגנון הבנייה ובעובדה שהוא מעוגן בתצלומים היסטוריים ומהווה מעין שער לרחוב הקסום. גם הבניין בביאליק 1 יצא מרשימת השימור, ואולי ממתין לו גורל דומה".
בסמוך ל'קפה רצקי', נוסד בשנת 1932 'קפה ספיר' ברחוב ביאליק 2, וחוץ ממנו הוסיפו לקום עוד ועוד בתי קפה, דוגמת 'קפה סמדר', קפה 'שלג לבנון', 'קפה עטרה', 'קפה אררט', 'קפה כסית' ועוד, שהיו גם הם למקום מפגש פופולרי עבור אנשי הבוהמה התל אביבית של אותם הימים, ובפרט עבור חבורת יחדיו. גם אותו פקדו דרך קבע האמנים, השחקנים ואנשי הרוח התל אביביים של אותה התקופה.
בשנת 1933 נוסד קפה לנדוור, על ידי משה לנדוור שעלה ארצה מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון. היה זה בית הקלייה הראשון בתל אביב, והוא התרחב עם השנים לרשת בתי קפה מצליחה.
בשנת 1941, נוסד מפעל הקפה 'אוא' (השם היה קריא יותר באנגלית: AWA) בדרך העצמאות בחיפה. המפעל הוקם על ידי אוטו ריינר ואהרון פלדהיים.
לאחר שעם עלייתו ארצה הקים עקיבא קפולסקי בשנת 1934 את קונדיטוריית קופולסקי ברחוב אלנבי בתל אביב, שב-1945 הפכה לרשת בתי הקפה הראשונה בישראל, שהגישה עוגות, מאפים וקפה, ומכרה זיכיונות לארבעה סניפים של קפולסקי באזור תל אביב ורמת גן. מסופר על כך שפולה בן-גוריון הייתה קונה שם עוגות שמרים ועל גולדה מאיר שהעדיפה עוגות יבשות.
היסטוריה > שנות ה-50

במהלך שנות ה-50, שנות תקופת הצנע, הוכנו משקאות בטעם קפה על בסיס צמח העולש (ה"ציקוריה"). זאת, מכיוון שהממשלה הכניסה לפיקוח את ייבוא הקפה, מה שהוביל לשוק משגשג של הברחות. ה"ציקוריה", הפכה לאחד מסמלי תקופת הצנע, ושווקה גם כטבליות שנקראו 'ציקוריה ארומטיק' ונועדו גם לשיפור טעמו של הקפה הרגיל.
כמו כן, גם לאחר קום המדינה המשיכו מספר בתי קפה להוות מקום מפגש ליוצרים, והאינטראקציה שנוצרה בינם לבין עצמם ובינם לבין מעריציהם העסיקה את עמודי הרכילות של העיתונות (בעיקר את שבועון 'העולם הזה'). עם שחרורו של דור הצברים מהצה"ל וכניסתו למעגל הלימודים (באוניברסיטה העברית), היצירה והעבודה, החל לצמוח בארץ גרעין קטן של בוהמה צברית שתרם להתפתחות תרבות בתי הקפה בירושלים ובתל אביב (בין הבולטים אפשר למנות את דן בן אמוץ, חיים גורי, חיים חפר, יהודה עמיחי, האחים אהרן ומתי מגד, עמוס אילון, עמוס קינן, יענקל'ה אשמן, דידי מנוסי, פנחס אביבי, שמעון צבר, אורי אבנרי). הידועים מבין בתי הקפה שאוכלסו על ידי המשמרת הצעירה היו 'עטרה', 'ניצן', 'פינק', 'קבר השייח' ו'כנסיית הפעמונים' הירושלמיים ו'כסית', 'פינתי', 'קפה רוול', 'תכלת' וקפה תמר התל אביביים.
בשנת 1956 הוקם בצפת מפעל "עלית" שייצר את הקפה הנמס הישראלי הראשון שנתפס מותג הקפה של עלית כפופולרי במיוחד. זו הגדירה אותו כיצור "חם, כן, בגובה העיניים, אהוב." סדרת הנס-קפה (שנגזר משמו של המותג "Nescafé" של חברת נסטלה) הראשונה שווקה באריזה מפח שהכילה 56 גרם, ובהמשך התפתחה גם למהדורה משפחתית.
היו מי שניסו, כמו למשל ד"ר ישראל גינדל ב-1956, שחלם על מטעי קפה על אדמת ישראל, לייצר קפה בייצור כחול-לבן. חזונו לא הוליד פרי.
בשנת 1957, נוסד "קפה פריז" ברחוב בלפור בהדר הכרמל שבחיפה, שהפך לבית קפה מצליח בעיר.
היסטוריה > שנות ה-60

במחצית השנייה של שנות ה-50- ותחילת שנות ה-60, עם הפרידה ממשטר הצנע, החלה לחלחל תרבות הרוק'נרול האמריקאית, שהעמידה לדור החדש של הצברים אלטרנטיבות קוסמות אשר טלטלו את דור היישוב הישן. כינוי הגנאי שהודבק לנוער היה "דור האספרסו," על שם מכונת האספרסו החשמלית שהגיעה מאיטליה. מטבע לשון זה נולד בעקבות החשש מהשפעה אמריקנית מזיקה, ותייג את צעירי שנות השישים כבני דור סתמי וריקני, משועמם נהנתן ואובד דרך.
הקפה נמס של עלית קסם במיוחד לאוכלוסייה האשכנזית, אולם בקרב בני עדות המזרח נהוג היה לשתות בעיקר קפה שחור, שהאבקה שלו נקנתה בחנויות התבלינים הערביות. ב-1962 השיקה חברת "עלית" אבקת קפה שחור משלה שנקראה "קפה טורקי". בדומה לנס קפה גם הקפה הטורקי של "עלית" נעשה לנכס צאן ברזל בתרבות האוכל הישראלית. בצה"ל נודע הקפה השחור בכינויו "קפה בוץ".
בתי הקפה בפריפריה בישראל, שרובם נבנו בצריפים, פחונים או מבנים ארעיים אחרים, היו חלק מנוף השכונות האתניות שהתפתחו בעקבות גל העלייה ההמונית ושגשגו עד שלהי שנות השבעים. הם שימרו הרגל שהיה מקובל בארצות המוצא של העולים (בעיקר מדינות ערב), ותפקדו כמקום מפלט בקרב מובטלים וכמרכז חברתי גברי, שבו עובדי כפיים יכלו לנוח ולהירגע במהלך היום, לרכל ולהעלות זיכרונות נוסטלגיים.
היסטוריה > שנות ה-70

המהפך הפוליטי ב-1977, ששחרר במידה מסוימת את הכלכלה הישראלית מכבלי הממסד, הביא לתפנית בתרבות הקפה בארץ. הסמן הימני היה באוגוסט 1979, חניכתו של בית קפה-מסעדה בשם 'אפרופו' בצד הבניין של היכל התרבות בתל אביב. את המקום פקדו "כל המי ומי": דוגמניות צמרת, ראשי ממשלה, אנשי עסקים וכו'. ההילה סביב 'אפרופו' סייעה להתרחבות ולהקמת רשת של עשרות סניפים ברחבי הארץ תחת המותג 'אפרופו'. בעקבות ההצלחה קמו לו חיקויים רבים, כגון 'שרי', 'אלכסנדר' ובעיקר 'קפולסקי', שהייתה אמנם רשת בתי הקפה הראשונה בארץ עוד לפני 'אפרופו', אך עד אז הייתה בית קפה מהדור הישן.
המודל המסחרי של 'אפרופו' הפך למודל של בית הקפה הישראלי החדש, קרי בית קפה-מסעדה בסגנון חדשני, שמתבסס על סוגים שונים של קפה, עוגות ומנות של סלטים, קישים ומרקים.
בשנת 1978 החלה לפעול בארץ רשת בתי הקפה "אפרופו". בניגוד למרבית בתי הקפה שפעלו בישראל באותה התקופה, שהיו משפחתיים יותר ואינטימיים, "אפרופו" הוקמה כרשת עם סניפים, מודל זכיינות, ותפריט שמציע סלטים, קישים ומרקים. בעקבותיה קמו רשתות נוספות, הבולטת ביניהן היא קפולסקי, שעד אותה תקופה היה עסק מהדור הישן.
היסטוריה > שנות ה-80

בשנות ה-80 הפכו בתי הקפה בתל אביב למוקד התרבות היאפית. ישיבה בבית קפה הפכה לסמל סטטוס המקושר עם האליטה בחברה. באותן שנים גם שב לארץ קפה האספרסו, כאשר באוקטובר 1986, בצל הליברליזציה של המשק שהביא להיצע חדש וחסר תקדים של מוצרי חשמל מסוגים שונים, דווח על מוצר חדש - מכונות אספרסו ביתיות.
היסטוריה > שנות ה-90

בראשית שנות ה-90 החלה ישראל להסתמן כמעצמת קפה. החל מאותה תקופה החלו לקום רשתות קפה בכל רחבי הארץ, ואיכות הקפה עלתה מדרגה וסוגים שונים של קפה נהיו יותר פופולריים בקרב הציבור הישראלי.
היסטוריה > המאה ה-21

בשנת 2001 החלה רשת סטארבאקס לפעול בישראל. הרשת לא הצליחה כלכלית וסיימה את פעילותה בישראל תוך שנתיים.
בשנת 2010 רשת הנוחות yellow (של תחנות הדלק פז), החלה להתרחב אל עולם הקפה, כאשר סניפי הרשת הפרוסים ברחבי הארץ, החלו להציע כריכים, מאפים ומוצרים נוספים, בנוסף לקפה איטלקי.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, נראתה גם עלייתן של מכונות האספרסו מבוססות הקפסולות, שהפכו למוצר נפוץ לשימוש ביתי ומשרדי, כשהמוביל מביניהם היה מותג נספרסו של נסטלה. תוך שנים בודדות, לאחר שב־2012 פג הפטנט על הקפסולות של נספרסו העולמית, השוק הפך לתחרותי בתחום קפסולות הקפה וחברות קפה רבות בישראל הבינו את הפוטנציאל הגלום בו והחלו לייצר. בין השחקניות המרכזיות בשוק בישראל זה ניתן למצוא את קפה עלית, קפה ילו (בתחנות הדלק של פז), קפה ג'ו, אספרסו מור ומותגים פרטיים אחרים.
צריכת הקפה בישראל

שוק הקפה בארץ מגלגל כ-350 מיליון שקל בשנה.
למעלה מ-80% מהציבור שותים קפה בתדירות כלשהי.
סוג הקפה הנצרך ביותר הוא הקפה הנמס, המהווה בין שליש לשני שלישים מן השוק.
הישראלי בממוצע שותה כ-3 כוסות קפה ליום, שהם כ-2.6 קילוגרם בשנה, שזו צריכה נמוכה יחסית לעולם (להבדיל, באיטליה שותים כ-4 ק"ג, בצרפת כ-5.8 ק"ג, ובראש, פינלנד כ-12.9 ק"ג).
כ-90% שותים את הקפה עם תוספת חלב.
כ-80% ממתיקים אותו בסוכר או בממתיקים אחרים.
מסחר הקפה בישראל > שוק בתי הקפה בישראל

רוב בתי הקפה בישראל מזכירים את סגנון בתי הקפה שהיו פופולריים בווינה הבורגנית, שמהווים לא רק מקום לצריכת קפה, אלא גם נתפסים כמקום מפגש חברתי, מועדון חברתי, מסעדה חלבית קלה ולעיתים אף משמשים כמשרד או כמקום ממנו ניתן לעבוד.
מסחר הקפה בישראל > תעריף הקפה בבתי הקפה

במהלך העשור השני של המאה ה-21, החלה מחאה ציבורית על יוקר המחיה, שכללה בין היתר מחאה על מחיר הקפה המופרז והרווחים המנופחים עליו בבתי הקפה. כתגובה למחאה הוקמו כמה בתי קפה חברתיים כמו קופיקס וקופיז, ששמו להם למטרה למכור קפה בלא יותר מ-5 שקלים. בתוך זמן קצר יחסית, רשתות קפה אלה שצברו קהל, העלו את המחיר ל-6 שקלים והמכירות שלהן צנחו עקב כך.
לקריאה נוספת

יעל בוכמן, "פאשות, פלחים ופיראטים - צוהר לאורחות החיים בארץ ישראל במאות השש-עשרה עד השמונה-עשרה", הוצאת ידע ארץ, תשע"ג 2012
שחר פינסקר, עם הספל: בתי קפה ותרבות יהודית מודרנית, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2024. בעיקר פרק 6 - תל אביב יפו: העיר העברית הראשונה או עיר בתי קפה רבים, עמ' 241-293.
מיכאל גרינצויג, "קפה ירושלמי בניחוח אירופי: על בתי קפה בירושלים בתקופת המנדט", עת-מול, 255, 2018, עמ' 9–13
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  עוז אלמוג, קפה בישראל - ציוני דרך היסטוריים, באתר אנשים ישראל, ‏8/1/2010 (ארכיון)
1 2  ענבל דרור, קפה והחבר'ה, באתר מגזין את, ‏28 באוקטובר 2010
1 2 3 4  עדנה לוי, מבוץ ועד אספרסו - תולדות הקפה בארץ ישראל, באתר ynet, 6 בדצמבר 2007
1 2  רון פז, ‏קפה הפוך: הבניין המיתולוגי ברח' ביאליק 2 בת"א בסכנת הריסה, באתר גלובס, 26 בדצמבר 2010
↑  מרדכי נאור, שולה מודן, קפה רצקי - קפה ספרותי בתל-אביב, באתר מודן הוצאה לאור
1 2 3 4 5 6  תני לי מוקצ'ינו: כך הפכנו לדמות ממערכון הקפה של ארץ נהדרת, באתר וואלה, 17 בינואר 2017
↑   רונית ורד, חזון הקפה הציוני, באתר הארץ, 20 ביולי 2013
↑  אורנה יפת, כלכליסט, מלחמת הקפסולות: "נהיה מס' 2 בשוק תחליפי הנספרסו", באתר ynet, 13 במרץ 2019
1 2 3 4 5 6  הרב יוסי שטיינברגר, מבט לכשרות: "קפה חתולים", זה כשר?, באתר כל הזמן, ‏18.01.2017
↑  עוז אלמוג, "תקפצו לקפה" – כוס הקפה הישראלית, באתר אנשים ישראל, ‏5/16/2011 (ארכיון)
↑  גלי וינרב, ‏הקרב על הקפה, באתר גלובס, 25 במרץ 2001
↑  נורית קדוש, קופיקס העלתה את המחיר ל-6 שקלים - המכירות צנחו ב-12.5%, באתר כלכליסט, 29 במאי 2017
↑  מירב קריסטל, קופיז מייקרת את רוב התפריט ל-6 שקלים, באתר ynet, 2 בינואר 2017
קפה כסית
קפה סמדר, רחוב הירקון, שנות ה-40
קפה פינתי, 1953
"רחוב בתי הקפה, ירושלים" בציור של הארי פן (Fenn), סביבות 1880
מרסל ינקו ניצב בפתח בית הקפה "קפה הפוך", עין הוד, 1964
המשבר המרוקאי הראשון

המשבר המרוקאי הראשון, הידוע גם כמשבר טנג'יר, היה משבר בינלאומי בין המעצמות האירופיות השונות, משבר נוסף בשרשרת של משברים דומים שהתנהלו לאורך המאה ה-19 כולה, והתאפיינו על מאבקי שליטה בקולוניות אימפריאליות למיניהן. צרפת הפכה את מרוקו לקולוניה צרפתית באופן רשמי רק ב-1912, אך כבר מאמצע המאה ה-19, בהמשך לסיפוח אלג'יר על ידי צרפת ב-1830, הלכה והתגברה נוכחות צרפתית במרוקו. המשבר המרוקאי הראשון פרץ במרץ 1905 ונמשך עד מאי 1906.
בשנת 1904 אישרה מחדש בריטניה את שליטתה של צרפת במרוקו, במסגרת מה שכונה "ההסכמה הלבבית". ב-31 במרץ 1905 ביקר בעיר טנג'יר שבמרוקו הקייזר וילהלם השני והצהיר כי הוא רואה במרוקו מדינה עצמאית, וכי השליטה הצרפתית אינה מקובלת על גרמניה אשר תובעת גם לה זכויות בשטחה של מרוקו. בהצהרה זו ביקשה גרמניה לסכסך בין שתי המעצמות (בריטניה וצרפת) ולבחון את מידת חוזקה של ההסכמה הלבבית.
לאחר ביקור הקייזר בטנג'יר לא הרפו הגרמנים מלחציהם. הם שלחו משלחת לפס כדי לדון על מלווה גרמני ועודדו את הסולטאן להתנגד לדרישות הצרפתים לרפורמות או ליתר שליטה בארצו. הם לחצו על ספרד להתנער מהסכם קודם שחתמה עם צרפת על חלוקת מרוקו לאזורי השפעה ודרשו כינוס ועדה בינלאומית על עתיד מרוקו.
הציבור הצרפתי זעם על גרמניה, וכך היה גם בבריטניה. שר החוץ הצרפתי, תאופיל דלקאסה, נקט עמדה נוקשה כנגד הגרמנים, אך הוא הוחלף בתפקידו על ידי מוריס רוביה שרצה להקים ועדה שתפתור את המשבר. גם בצרפת וגם בגרמניה התנגדו להקמת הוועדה. המצב הוסלם כאשר גרמניה הזיזה את כוחותיה אל עבר הגבול עם צרפת בדצמבר של אותה שנה והצרפתים נקטו באותה פעולה בינואר.
ב-16 בינואר 1906 נפתחה בעיר אלח'סירס שבספרד ועידה בהשתתפות נציגי 13 מדינות, שנועדה לפתור את המשבר. עיקר המחלוקת נגעה לסוגיית המדינות הזרות שיאמנו את המשטרה המרוקאית ויפקדו עליה. הצרפתים התעקשו שהם יעשו זאת, ואילו הספרדים והגרמנים היו מעוניינים בקונדומיניום בין-לאומי. ויכוח אחר התנהל סביב השאלה מי ינהל את הבנק הממלכתי של מרוקו, שאלה שנגעה למעשה לשליטה במדינה כולה. בעוד שצרפת זכתה לתמיכת בריטניה, רוסיה, וספרד, גרמניה נקלעה לבידוד מעמיק. בעלת הברית היחידה שלה - האימפריה האוסטרו-הונגרית - לחצה עליה לוותר בעניין המשטרה. איטליה גילתה עניין פושר ועשתה כל מאמץ לחמוק ממחלוקת, וארצות הברית קראה למשתתפים להגיע לפשרה. ב-27 במרץ הושג הסכם שקבע משטר בין-לאומי למרוקו, וכי צרפת היא השותפה הבכירה בארגון המשטרה והגורם המכריע בניהול הבנק הממלכתי החדש של מרוקו. הצרפתים לא הסתפקו בזאת ובניגוד לרוח ההסכם ותנאיו ניסו לבסס לעצמם שליטה מדינית וכלכלית במדינה ובסולטאן הרופס שלה.
בתחילה הייתה גרמניה מוכנה להשלים עם העובדה שלצרפת היה מעין שטח חסות ברוב שטחה של מרוקו, כל עוד עסקים גרמניים נהנו מזכויות שוות לאלו של הצרפתים בניצול הכלכלי של מרוקו. ואכן בפברואר 1909, חתמו גרמניה וצרפת על הסכם ברוח זו. אולם במרץ 1911 לאחר חילופי שר החוץ בקבינט של הרפובליקה השלישית וכניסתו לתפקיד של ז'אן קרופי, הפרה צרפת את ההסכם עם גרמניה על בניית מסילת ברזל במרוקו וחסמה שיתוף פעולה בתחומים אחרים. גרמניה התקשתה להשלים עם המצב והמתח בינה לבין צרפת ואנגליה גבר עד אשר ביולי 1911 פרץ משבר שני על מרוקו,  משבר אגדיר ("המשבר המרוקאי השני").
מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מייסד:  דניאל דה ליאון 
 תקופת הפעילות:  15 ביולי 1876 – 1 בספטמבר 2008 (132 שנים)
 אידאולוגיות:  מרקסיזם דה ליאוניזם
 מטה:  מאונטיין ויו, קליפורניה
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 
 www.slp.org
 
מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה - (באנגלית: The Socialist Labor Party of America ‏(SLP) הוקמה ב-1876 כמפלגת הפועלים. נחשבת לאחת מפלגות הפועלים הוותיקות ביותר בעולם. במקור נודעה כ"מפלגת הפועלים של אמריקה" עד שינוי שמה שנה לאחר הקמתה (1877) ל"מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה" פעלה ברציפות מאז ועד לפירוקה הסופי בשנת 2008.
המפלגה דבקה לאורך שנותיה באידאולוגיה של "איגוד תעשייתי סוציאליסטי". אידאולוגיה אשר ראתה באיגודים המקצועיים את הכלי דרכו החברה תעבור מאורח חיים קפיטליסטי לאורח חיים קומוניסטי. אנשי המפלגה האמינו שפעולה משולבת של פוליטיקה יחד עם איגוד פועלים המוני, תיצור את השינוי החברתי לו הם קיוו.
היסטוריה

בשנת 1872 העביר ארגון האינטרנציונל הראשון את מטהו לניו יורק. בשלב זה בתולדות הארגון, הוא היה חלש, לא מאורגן ושרוי במאבקים אידאולוגיים פנימיים שפילגו את הארגון. כעבור שנתיים פעילים מהארגון הקימו בניו יורק ובפילדלפיה את המפלגה המרקסיסטית הראשונה בארצות הברית. לאחר שינויים אידאולוגיים וארגוניים, התכנסה בשנת 1876 ועידה בפנסילבניה ובה הוקמה המפלגה. בשנת 1877 קיבלה את שמה הנוכחי. אמנם בתחילה נהנתה המפלגה מתמיכה תקשורתית, אך בשנת 1878 חל משבר אידאולוגי במפלגה שפיצל אותה וגרם לירידה בתמיכה. בשנת 1886 ניסתה המפלגה להריץ מועמד לראשות עיריית ניו יורק, ונכשלה כהוגן.
לאחר שנים של פילוגים אידאולוגיים, שנת 1890 נחשבה ל"קו פרשת המים" ב-SLP. הסיבה היא הגעתו של דניאל דה ליאון. דה לאון, משכיל שהיגר לניו יורק לאחר תום לימודיו באוניברסיטת ליידן בשנת 1872, נטש את עבודתו האקדמאית על מנת להקדיש את כל מרצו ל-SLP. דה לאון הסתובב בכל רחבי הארץ בהרצאות אודות המפלגה ורעיונותיה, דבר שחיזק מאוד את הפופולריות שלה. אמנם דה לאון מעולם לא החזיק בתפקיד רשמי בראשות המפלגה שלה, אבל רבים החשיבו אותו כמנהיג התנועה. כך היה עד מותו בשנת 1914.
בתחילת המאה ה-21 המפלגה התקשתה לממן את עיתוניה וחבריה היו מועטים. נסגרה בספטמבר 2008.
ראו גם

דניאל דה ליאון