stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילות אנרכיסטיות
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > ליברטטיה (שנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-17)

ליברטטיה הייתה מושבה חופשית אגדית, שנוסדה על ידי פיראטים, תחת הנהגתו של קפטן מיסון בסוף המאה ה-17. נאמר שמיקומה של המושבה היה בדרום מדגסקר ושהיא התקיימה במשך 2500 שנים. המוטו של המושבה היה "למען אלוהים וחירות", וצבע דגלה היה לבן, בניגוד לדגל המסורתי של הפיראטים. המושבה הייתה שוויונית ונוצרית, ופתחה במאבקים נגד מדינות ומחוקקים, התקיפה את ספינותיהם, ושחררה אסירים ועבדים. הם קראו לעצמם "ליברי" וניתן לזהותם היום כאנרכו-קומוניסטים. ישנם היסטוריונים הטוענים כי המושבה היא מתיחה ספרותית, ומעולם לא נוסדה מושבה שכזו בפועל.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > אוטופיה (1847 עד שנות ה-60 של המאה ה-19)

אוטופיה הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שהוקמה ב-1847, על ידי ג'וסייה וורן ושותפיו בארצות הברית, כ-50 קילומטרים מסינסינטי, אוהיו. על מנת להתקבל לקהילה נדרשה הזמנה אישית מהמתיישבים הראשונים, כאשר וורן הצדיק זאת באמירתו שהחירות האישית היא "החירות לבחור את שותפיך בכל זמן". האדמה לא הייתה בבעלות משותפת, אלא אישית, כאשר חלקות נמכרו ונקנו במחיר הנדרש על פי הסכם חוזי. כלכלת הקהילה הייתה שיטה המבוססת על רכוש פרטי וכלכלת שוק כאשר מחיר המוצר נקבע לפי מידת העבודה שהושקעה ביצירתו. באמצע שנות ה-50, הקהילה כללה כ-40 מבנים – כאשר מחצית מהם היו בעל אופי תעשייתי, ו-2 מהם היו "חנויות זמן" (חנויות ניסיוניות שבחנו את הסחר בפתקי עבודה). יש הטוענים כי השפעת מלחמת האזרחים, עליית המחירים של האדמות שסבבו את המושבה (מה שגרם לקושי בהתרחבות המושבה), והדרישה להזמנה על ידי המתיישבים הראשונים הם אלו שגרמו לפירוקו של המיזם בסופו של דבר. אולם אפילו ב-1875 נותרו במקום כמה מהמתיישבים המקוריים, ומספר עסקים באזור השתמשו בפתקי עבודה כאמצעי תשלום.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > זמנים מודרניים (1851 עד שנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-19)

"זמנים מודרניים" הייתה מושבה אנרכיסטית אינדיבידואליסטית שנוסדה ב-21 במרץ 1851. היא מוקמה על 3 קמ״ר של אדמה בלונג איילנד, ניו יורק, על ידי ג'וסייה וורן וסטפן פרל אנדרוז. על פי חוזה, כל אדמה נקנתה ונמכרה במחירה, כאשר גודל היחידה המקסימלי שמותר לרכוש הוא 0.012 קמ"ר. הקהילה התבססה על הרעיון של "ריבונית אישית" ו"אחריות אישית". כמו כן, התקבלה החלטה שלא תהיה כל יוזמה של כפייה, ובכך כל החברים פעלו על פי האינטרסים האישיים שלהם. כל תוצרי העבודה נחשבו קניין פרטי. לקהילה היה מטבע מקומי פרטי שמבוסס על סחר בעבודה במטרה לסחור בסחורות ושירותים. כל אדמה נחשבה לקניין פרטי, פרט לסמטאות שנחשבו בתחילה לרכוש ציבורי ורק לאחר מכן הפכו לרכוש פרטי. במושבה לא הייתה קיימת שום רשות סמכותית ובהתאם לכך, לא היו בתי משפט, בתי כלא ומשטרה. למרות זאת, לא קיימים דיווחים על פשע משום סוג במושבה. נראה שעובדה זו תומכת בתאוריות של וורן על כך שהגורמים המשמעותיים ביותר לאלימות בחברה הם מדיניויות וחוקים שלא מאפשרים אינדיבידואליות מוחלטת מבחינה אישית ומבחינת קניין. למרות זאת, נראה שלמספר האנשים המצומצם שחי במושבה יש גם כן השפעה על העדר הפשע. מלחמת האזרחים, כמו גם חדירה של אוכלוסייה שלא הייתה שותפה לאידאולוגיה של מייסדי המושבה תרמו לפירוקה הסופי. מיקום המושבה היום ידוע בשם ברנטווד, ניו יורק. כמעט כל המבנים שהיו חלק מ"זמנים מודרניים" נהרסו.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > מושבת ווייטוויי (1898 ועד היום)

מושבת ווייטוויי שבאנגליה נוסדה ב-1898 וקיימת עד היום. אף על פי שכבר אינה אנרכיסטית באופן מפורש, היא עדיין משמרת את שורשיה ורבים מתושביה מודעים ואף גאים במקורותיה. בימינו אפשר לראות את מה שנשאר מהשורשים האנרכיסטים שלה במתקנים קהילתיים כמו מגרש המשחקים, בניין העירייה ובריכה שנבנו על ידי המתיישבים, וכמו כן בצורת ההתנהלות של הקהילה שעדיין מתבצעת על ידי אסיפות כלליות של כל התושבים.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > הקומונות החקלאיות של טולסטוי (1921-1937)

בעקבות הכתבים האנרכיסטיים של לב טולסטוי, קומונות איכרים רבות הוקמו בהתנדבות לאחר מהפכת אוקטובר, על בסיס ערכיו של עבודה ואי-אלימות. הקומונות דוכאו קשות על ידי הסובייטים, ולכן ההיסטוריה של רבות מהקומונות הללו אבדה. אחת מהגדולות הייתה "קומונת חיים ועבודה" שבשיאה כללה כמעט 1,000 חברים.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > האזור האוטונומי שינמין (1929-1931)

שיאו של האנרכיזם הקוראני הגיע בשנת 1929, מחוץ לגבולות המדינה, במנצ'וריה. למעלה משני מיליון מהגרים קוראנים חיו אז בתוך גבולות מנצ'וריה כאשר הפדרציה הקוראנית האנרכו-קומוניסטית (KAFC) הכריזה על פרובינציית שינמין כאוטונומית ותחת ניהולו של הארגון הקוראני העממי. המבנה המבוזר והפדרטיבי שהארגון אימץ הורכב ממועצות כפריות, מועצות מחוזיות ומועצות אזוריות שפעלו כולן בצורה שיתופית על מנת לנהל את החקלאות, חינוך, כלכלה ונושאים מרכזיים אחרים. הסניפים של ה-KAFC בסין, קוריאה, יפן ובמקומות אחרים הקדישו את כל מאמציהם להצלחתו של המרד השינמיני, כאשר רבים מהם היגרו לשם. בעודם מתמודדים בו זמנית עם נסיונותיה של רוסיה הסטאליניסטית להפיל אזור שינמין האוטונומי ועם ניסיונותיה של יפן האימפריאליסטית לטעון שהאזור הוא בבעלותה, האנרכיסטים הקוראנים הובסו ב-1931.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939)

ב-1936, בעת הלחימה בפשיסטים, התקיימה מהפכה סוציאליסטית ליברטארית ברחבי ספרד.
חלקים נרחבים מכלכלת ספרד התקיימה תחת שליטה ישירה של העובדים. במחוזות אנרכיסטים כמו קטלוניה, האחוזים הגיעו ל-75% מכלל המפעלים והעסקים, ובמקומות תחת השפעה סוציאליסטית כבדה, האחוזים היו נמוכים יותר. המפעלים נוהלו על ידי ועדי עובדים, אזורים חקלאיים נוהלו כקומונות ליברטאריות. אפילו מקומות כמו מלונות, מספרות ומסעדות נוהלו על ידי עובדיהם. ג'ורג' אורוול מתאר זירת התרחשות באראגון בתקופה זו בספרו "הומאז' לקטלוניה":
נזרקתי פחות או יותר במקרה אל תוך הקהילה היחידה, מכל הגדלים, במערב אירופה, שבה מודעות פוליטית וחוסר אמונה בקפיטליזם היו יותר נורמליים מאשר היפוכם. כאן באראגון היית בין עשרות אלפי אנשים, רובם אך לא כולם ממעמד העובדים, שחיים באותה רמה ומתערבבים בתנאים של שוויון. בתאוריה זה היה שוויון מושלם, ואפילו בפועל זה לא היה רחוק מכך. במובן מסוים, יהיה זה נכון להגיד שהאדם חווה פה ניסיון מוקדם של סוציאליזם, בהתכווני לכך האווירה המנטלית השלטת הייתה זו של הסוציאליזם. רבים מהמוטיבים הנורמליים של החיים המתורבתים – סנוביזם, בצע-כסף, פחד מהבוס וכו' – פשוט חדלו מלהתקיים. החלוקה המעמדית הרגילה של החברה נעלמה במידה כזו שזה כמעט בלתי נתפס באוויר המזוהם מכסף של אנגליה.
הקומונות התנהלו על פי העיקרון הבסיסי של "מכל אחד על פי יכולתו, לכל אחד על פי צרכיו", ללא שום דוגמה מרקסיסטית שמתלווה אליו. במקומות מסוימים, בוטל השימוש בכסף. למרות הביקורות שזעקו למקסימום יעילות, קומונות אנרכיסטיות ייצרו לעיתים קרובות יותר מאשר במצב הקודם בו לא היו בבעלות משותפת. האזורים המשוחררים החדשים עבדו על פי עקרונות שוויוניים לחלוטין; החלטות התקבלו על ידי מועצות של אזרחים מהשורה ללא שום סוג של בירוקרטיה. הדעה הרווחת היא שהנהגת ה־CNT וה FAI באותו זמן, לא הייתה רדיקלית כמו אותם אנשים רגילים שהיו אחראים לשינויים אלו.
בנוסף למהפכה הכלכלית, שרתה רוח של מהפכה תרבותית ומסורות דכאניות הופסקו. לדוגמה, לנשים הותר לבצע הפלות, ורעיון האהבה החופשית נעשה פופולרי. במובנים רבים, רוח זו של שחרור תרבות דומה לזו של תנועות "השמאל החדש" בשנות ה-60 של המאה ה-20.
אולם, היו כאלו שהביעו תרעומת על שיטותיהם של האנרכיסטים. הם טענו שהאנרכיסטים הוציאו להורג את אלו שלא הסכימו עימם. ברנט בולוטן, בספרו "מלחמת האזרחים הספרדית", טוען ש"אלפים מחברי הכמורה ומסדרים דתיים אחרים, כמו גם מעמדות בעלי רכוש נרצחו, אך אחרים ברחו למדינות אחרות מתוך פחד מגורל דומה, כולל ליברלים בולטים ורפובליקנים מתונים רבים". עם זאת, מספר מקרי הרצח היה קטן ביותר (בקטלוניה, למשל, נרצחו 5,000 איש מתוך 3,000,000), התבצע על רקע של נקמה על ידי יחידים וקבוצות קטנות והיה חלק ממלחמת אזרחים כוללת. ארגוני האנרכיסטים התנגדו לרציחות אלה ופעלו על מנת לעצור אותם.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > כריסטיאניה (1971 ועד היום)

העיירה החופשית כריסטיאניה נוסדה ב-1971, כאשר קבוצה של היפים השתלטו על אזור צבאי נטוש בדנמרק. אחד מהאנשים המשפיעים בקבוצה היה יעקב לודויגסן, שהוציא לאור עיתון אנרכיסטי אשר פרסם ברבים את היווסדות העיירה. המעמד המשפטי של האזור היה מעורפל במשך שנים ארוכות, בעוד הממשלה הדנית מנסה, ללא הצלחה, לסלק את המתיישבים.
השכונה נגישה דרך שתי כניסות ראשיות, והכניסה לכלי רכב אסורה. למרות זאת, הרשויות הדניות הזיזו שוב ושוב סלעים גדולים שחסמו את הגישה למכוניות והתושבים החזירו אותם כל פעם מחדש. הרשויות טוענות שהן צריכות להזיז את הסלעים על מנת שמכבי אש יוכלו להיכנס לעיירה למקרה שתפרוץ שרפה, אך התושבים חושדים שהגישה תשמש דווקא את המשטרה.
תושבי כריסטיאניה קבעו בעצמם מערכת חוקים פשוטה ועצמאית לחלוטין ממערכת החוקים הדנית. איסור הכנסת מכוניות הוא אחד מהחוקים. החוקים כוללים גם איסור על גנבות, איסור על אקדחים ורובים, איסור על אפודי מגן ואיסור על סמים קשים.
העיירה מפורסמת גם בשל הרחוב "פושר סטריט", בו נמכר חשיש בצורה חופשית עד שנת 2004. למרות זאת, סמים קשים כגון הרואין וקוקאין אסורים. מכירת החשיש הייתה שנויה במחלוקת גם בקרב התושבים עצמם, אבל מאחר שנדרשת הסכמה כללית לשם קבלת החלטה, הדוכנים לא הוסרו על ידי התושבים במשך זמן רב. כמו כן, תושבי המקום מקיימים פעולות מחאה חברתיות שונות הידועות ביצירתיותן. אחת מפעולות המחאה שהתרחשה בחג המולד, כללה התחפשות של עשרות אנשים לסנטה קלאוס וגנבה בגלוי של אוכל וצעצועים מחנויות, במטרה לחלק אותם לילדים עניים.
תושבי האזור הגיעו להסכם עם משרד ההגנה הדני (שהקרקע עדיין בבעלותו) בשנת 1995, והתושבים משלמים עכשיו מיסים. עתיד האזור נותר בערפל, עקב כך שהרשויות הדניות עדיין מנסות לפנות אותו מדי פעם בפעם. למרות זאת, עד כה, כאשר היו ניסיונות פינוי גדולים, אנשים מכל רחבי דנמרק הגיעו לעיירה על מנת להגן עליה מפני המשטרה.
בשנת 2004 הדוכנים ב"פושר סטריט" הוסרו על ידי התושבים עצמם (אף על פי שהסחר הבין-אישי נמשך), כניסיון לשכנע את הממשלה להרשות את המשך קיומה של העיירה החופשית. לפני הסרתם, המוזאון הלאומי של דנמרק הצליח להשיג את אחד הדוכנים הצבעוניים יותר, שמוצג עכשיו כחלק מהתערוכה במוזאון.
דוגמאות היסטוריות לחברות שאורגנו בהצלחה על פי עקרונות אנרכיסטים > קהילות הזאפאטיסטאס האוטונומיות

בשנת 1994 פתחו ילידי דרום מקסיקו במרד. אחת הסיבות למרד הייתה חתימת הסכם NAFTA – הסכם סחר חופשי בין מדינות ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. ההסכם גרם להפרת זכויות של עובדים וילידים ועורר התנגדות רחבה. מאבקם נקרא "מלחמה נגד תהום הנשיה". הם יצרו מספר רב של מחוזות שלמעשה אינן תחת סמכות החוק המקסיקני.
החוקים במחוזות האוטונומיים אינם נחקקים על ידי "מנהיגים" ופוליטיקאים מקצועיים, אלא על ידי מועצות בהשתתפות נציגים של הקהילות. שיטה זו מאוד דומה למבנה באי הכוח שאנרכיסטים רבים לוקחים בו חלק בהתארגנויות שונות, הפגנות גדולות וועדי עובדים. בקהילות רבות, אסיפות כלליות מתקיימות במהלך השבוע על מנת להחליט במגוון נושאים הנוגעים לקהילה. האסיפות פתוחות לכל, ללא היררכיה רשמית. ההחלטות שקיבלה הקהילה מועברות לבאי הכוח שתפקידם היחיד הוא להעביר אותן למועצה של באי כוח. כמו בארגונים אנרכו-סינדיקליסטיים, באי הכוח נבחרים ברוטציה ואפשר לבטל את המנדט שלהם בכל רגע. בצורה זו, קבוצות גדולות של אנשים מסוגלות לקבל החלטות ללא היררכיה רשמית ובצורה כזו שההחלטות מגיעות מתוך הקהילה ואינן נקבעות מלמעלה.
האסיפות והמועצות לא משמשות כגופי ממשל מסורתיים אלא ככלי של העם לסיפוק תרופות, חינוך, מזון וצרכים בסיסיים אחרים. החוקים שנחקקים על ידי המועצות אינם נאכפים על ידי שוטרים ובתי כלא, אלא בצורה שמכבדת "פושעים" כחברים בקהילה. לדוגמה, הוחלט להחרים משקאות אלכוהוליים וסמים, עקב ההשפעה השלילית שהייתה להם על העמים הילידים ביבשת אפריקה בעבר. הפרה של חוק זה היא נדירה ביותר. אלה שכן עוברים על החוק נדרשים, לדוגמה, לעזור בבניית מבנה שהקהילה זקוקה לו. ישנם אנרכיסטים שרואים בשיטה זו כשיטה מבוזרת ואנטי-סמכותנית בדומה לרעיונות בהם הם תומכים.
כמו אנרכיסטים רבים, הזאפאטיסטאס מאמינים בקולקטיבים שנוצרים בצורה יזומה וחופשית על מנת לבצע משימות שונות. הזאפאטיסטאס עובדים את אדמתם, זורעים ומגדלים גידולים חקלאיים בשיתוף. הזאפאטיסטאס אינם מגדירים את עצמם בתור אנרכיסטים, אך דרך פעולותם והצהרותיהם, ניתן לראות נקודות דמיון רבות לאנרכיסטים רבים. הזאפאטיסטאס הושפעו רבות ממרקסיזם ליברטאני ומכתיבהם המסורתיים (זאפאטיסמו), שכמעט וזהים לאנרכיזם. בנוסף לכך, הם הושפעו מריקארדו פלורס מאגו, שהיה אנרכו-סינדיקליסט בולט במהלך המהפכה המקסיקנית.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות

דוגמאות למערכות אנרכיסטיות ואנטי-סמכותניות במהלך תקופות של התקוממויות ומרידות נגד ממשלות סכמותניות.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות > תפיסת המפעלים באיטליה (1918-1920)

לאחר מלחמת העולם הראשונה, מעמד העובדים באירופה עבר תהליך רדיקליזציה מאסיבי. איגודי עובדים פתחו בשביתות, יחד עם הפגנות והתקוממויות שנעשו נפוצות יותר. איטליה הייתה שותפה לתהליך זה. העובדים באיטליה כעסו על השפל שנגרם בעקבות המלחמה ונעשו מיליטנטיים יותר ויותר. בטורין ובכל איטליה, תנועות עובדים מהשורה גדלו והיו מבוססות על 'ועדות פנימיות'. אלו היו מבוססות על קבוצה של אנשים במפעל שהייתה מורכבת מבא-כוח לכל 15–20 עובדים, שאפשר להפילו ברגע שהוא חורג מהמנדט שקיבל. ועדות אלו היו ידועות בשם "מועצות מפעל" בעלות מבנה של דמוקרטיה ישירה שהוצעו על ידי אנרכו-סינדיקליסטים.
עד נובמבר 1918, ועדות אלו הפכו לנושא לאומי בתנועת ארגון הסחר ובפברואר 1919, הפדרציה האיטלקית של עובדי מתכת זכו בחוזה שהרשה את קיום הוועדות במקומות העבודה. בנקודה זו הם ניסו להפוך את הוועדות למועצות עם תפקוד ניהולי. עד מאי 1919, הם נעשו הכוח הבולט בתעשיית המתכת והאיגודים היו בסכנה מהפכתם ליחידות אדמיניסטרטיביות שוליות. אף על פי שהתפתחויות אלו נעשו בעיקר בטורין, המיליטנטיות הזו סחפה את איטליה עם איכרים ועובדים שתפסו מפעלים ואדמה. בליגוריה, לאחר משבר במשא ומתן על תשלום, עובדי ספנות ומתכת תפסו וניהלו את מפעליהם במשך ארבעה ימים.
במהלך תקופה זו, האיגוד הסינדיקליסטי האיטלקי גדל ל-800,000 חברים והשפעתו של איגוד האנרכיסטים האיטלקי (20,000 חברים) גדל בהתאם. בספרו "סדר פרולטרי", אומר במפורש המרקסיסט הוולשי, גווין ויליאמס ש"אנרכיסטים וסינדיקליסטים מהפכניים היו הקבוצה המהפכנית...העקבית ביותר של השמאל...הסינדיקליסטים מעל הכול השיגו את תמיכתם של מעמד העובדים, בעוד התנועה הסוציאליסטית נכשלה בכך". האנרכיסטים היו הראשונים שהציעו להשתלט על מפעלים. אריקו מלטסטה כתב במרץ 1920 ש"שביתות מחאה כלליות לא הפריעו יותר לאף אחד...הצגנו רעיון: להשתלט על מפעלים...לשיטה בהחלט יש עתיד, מכיוון שהיא מייצגת את המטרה הסופית של תנועת העובדים."
המיליטנטיות הזו זכתה לתגובה ממנהלי המפעלים. ארגוני מנהלים הכפישו את מועצות המפעלים באומרם שהם מעודדים "חוסר משמעת" בין העובדים וביקשו את התערבות הממשלה. המדינה תמכה במנהלים, שהחלו לאכוף כללים תעשייתיים קיימים. אולם "ההצגה" הגדולה התרחשה באפריל. כאשר אספה כללית של מוכרים בפיאט הכריזו על התבצרות במפעל במחאה על התנכלות למספר באי כוח של העובדים. המנהלים הגיבו בנעילת העובדים בתוך המפעל, שנתמכה על ידי הממשלה שסיפקה חיילים והציבה מכונות ירייה מחוץ למפעל. לאחר שבועיים של שביתה, העובדים החליטו להיכנע בקשר לנושאים המיידיים. המעסיקים הגיבו עם דרישות שהמועצות יפגשו מחוץ לשעות העבודה ובאכיפה מחדש של שליטת ההנהלה במפעל. מטרת דרישות אלו הייתה להרוס את מערכת מועצות המפעלים והעובדים בטורין הגיבו בשביתה כללית על מנת להגן עליהן. העובדים קראו לאיגודים מרקסיסטיים וסוציאליסטים להרחיב את השביתה אך הם סירבו, והקבוצות האנרכו-סינדיקליסטיות היו היחידות שהגיבו. בסופו של דבר, השליטה הוחזרה למנהלים עם עזרתם של קבוצות סוציאליסטיות סמכותניות, ואנרכיסטים רבים נעצרו.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות > המהפכה ההונגרית (1956)

המהפכה ההונגרית ב-1956 יכולה להוות דוגמה מצוינת לאנרכיזם מתפקד. החל מאוקטובר 1956, עובדים הונגרים סירבו לציית למעסיקיהם או לממשלה, בעומדם מול משטר סטליניסטי סמכותני. בעודם טוענים לעצמאות מועצות עובדים שלהם, הם ארגנו את הייצור הכלכלי, הצבאי והחברתי במידה הולכת וגוברת. דוגמה לארגון חברתי אנרכסטי הייתה בכך שסכומים גדולים של כסף נתרמו באופן חופשי ללוחמים מהפכניים פצועים, ושכסף זה נשאר לעיתים זרוק ברחוב במשך ימים, ללא איש שלוקח אותו לעצמו. איכרים סיפקו אוכל לעובדים על בסיס התנדבותי. בין 22 באוקטובר עד 14 בדצמבר, הכלכלה והחברה ההונגרית אורגנה על הדעה הדמוקרטית של מועצות עובדים וארגונים התנדבותיים.
מועצות אלו גדלו בכמותם ובעומקם, עד שלבסוף הוקמה "מועצת עובדים מרכזית של בודפשט הגדולה", כאשר ארגונים אינטלקטואליים וסטודנטיאליים סופחו לגוף זה. המאמצים להקים מועצת עובדים לאומית נמחצו על ידי אלימות הצבא הסובייטי. מועצות העובדים לחמו כנגד פלישה אחת של הסובייטים בין 23 ל-28 באוקטובר, וכנגד פלישה שנייה עד לשביתת נשק כתוצאה מעייפות בין ה-3 ל-10 בנובמבר. לאחר מאבקים אלו, הסובייטים ניהלו משא ומתן ישיר עם מועצות העובדים. אולם, מעצרים של אישים עיקריים בהנהגת מועצת העובדים המרכזית, הוצאות המוניות להורג וגירושים של מהפכנים הונגריים הובילו לפירוק מרצון של המועצה המרכזית מאחר שכבר לא הייתה יכולה להגשים את מטרותיה ורעיונותיה. התנגדות ספורדית של מהפכנים הונגריים ועובדים המשיכה עד אמצע 1957. היה רק אדם אחד שהגדיר את עצמו כאנרכיסט במהפכה. רוב ההונגרים המהפכניים אימצו שיטות אנרכיסטיות באופן ספונטני.
דוגמאות להתקוממויות ומרידות עם תכונות אנרכיסטיות > ארגנטינה (2001-2005)

לאחר קריסתה של כלכלת ארגנטינה, פריצת מהומות ולבסוף נפילתה של הממשלה בשלהי שנת 2001, הסדר החברתי והכלכלי של ארגנטינה עבר שינויים רבים. ארגנטינה הייתה בעבר דוגמה בולטת לרפורמות השוק החופשי ותוכניות ההתאמות המבניות של קרן המטבע הבינלאומית. אולם, לאחר קריסתה של הכלכלה, קרן המטבע הבינלאומית הגיבה בדרישה לקיצוצים נוספים בשירותים חברתיים (שירותי בריאות, חינוך וכו'), ולהפרטות נוספות במדינה. עקב כך, פרצה מחאה עממית גדולה.
מתוך המחאה, צמחו אלמנטים רבים של ניהול עצמי ודמוקרטיה ישירה. החלו השתלטויות של עובדים על מפעילים ואסיפות עממיות – שניהם אסטרטגיות של פעולה ישירה ודמוקרטיה ישירה, בהתאמה, בהן תומכים האנרכיסטים. כ-200 מפעלים מנוהלים כיום בצורה קולקטיבית על ידי העובדים. למעלה מ-10,000 אנשים עובדים במפעלים ללא הנהלה או היררכיה, או עם מעט מאוד היררכיה. ברוב המפעלים הללו, המשכורת היא שוויונית לחלוטין ובאופן כללי לא מועסקים מנהלים מומחים, או במקרים אחרים ההנהלה נשלטת על ידי העובדים. ההחלטות מתקבלות על ידי כל העובדים במבנים של אסיפות כלליות. קואופרטיבים אלו התארגנו על מנת ליצור רשתות ביניהם. סולידריות ותמיכה מקבוצות חיצוניות, כגון אסיפות שכונתיות וקבוצות מובטלים, היו לעיתים קרובות מרכיב חשוב בהצלחת המפעלים הללו. עובדים מובטלים במקומות אחרים ארגנו השתלטויות על אדמה פנויה למטרות דיור וגידול מזון.
בסקר שנערך על ידי עיתון ארגנטיאי בבואנוס איירס, נמצא שכשליש מהאוכלוסייה השתתפה באסיפות כלליות. האסיפות התרחשו בפינות רחוב ומקומות ציבוריים, ונדונו בהם נושאים כגון עזרה הדדית לאנשים אשר היו בסכנת פינוי מביתם, שירותי בריאות, קנייה מרוכזת של מזון או הפעלת תוכניות חלוקת אוכל בחינם. חלק מהאסיפות החלו ליצור מבנים חדשים של שירותי בריאות וחינוך, על מנת להחליף את השירותים הישנים שחדלו לעבוד. אסיפות שכונתיות התאספו פעם בשבוע על מנת לדון בנושאים שנוגעים לקהילה הגדולה יותר. בשנת 2004, יצא סרטם הדוקומנטרי של אבי לואיס ונעמי קליין,The Take, שמתעד את האירועים האלו.
האסיפות העממיות דעכו בהדרגה עם התאוששות הכלכלה. אולם, הפעילות הפוליטית המשיכה וארגונים של עובדים מובטלים ואחרים אימצו השקפות עולם רדיקליות, וארגנו הפגנות גדולות וחסימות כבישים בבואנוס איירס.
הערות שוליים

↑  לארי רוטר, ניו יורק טיימס, הבעלים נטשו. עכשיו, בעקבות ההצלחה, הם רוצים לחזור, באתר הארץ, 14 ביולי 2003
| אנרכיזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-אגואיזם • אנרכו-אקזיסטנציאליזם • אנרכו-אפיסטמולוגיזם • אנרכיזם יהודי • אנרכו-קומוניזם • אנרכו-סינדיקליזם • אנרכיזם פוסט-קולוניאלי • אנרכו-פרימיטיביזם • אנרכה-פמיניזם • אנרכו-פציפיזם • אנרכיזם אינדיבידואליסטי • אקו-אנרכיזם • אנרכיזם לאומי • אנרכו-סינתזה • אנרכו-קפיטליזם • אנרכיזם-קווירי • אנרכיזם קולקטיביסטי • אנרכיזם ללא תארים • פוסט-אנרכיזם |  |
| מסביב לעולם | אנרכיזם בישראל • אנרכיזם בספרד • אנרכיזם באפריקה • אנרכיזם באנגליה • קהילות אנרכיסטיות |  |
| בתרבות | אנרכיזם וחברה • אנרכיזם ודת • אנרכיזם ואמנות • אנרכיזם שחור • אנרכיזם נוצרי • אנרכיזם בודהיסטי • סמלים אנרכיסטיים |  |
| בהיסטוריה | הקומונה הפריזאית • מהומות היימרקט • מרד קרונשטאדט • נסטור מאכנו • מאי 1968 |  |
שולי גילארדי

שולי גילארדי (נולד ב-24 באוגוסט 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, ולזכותו חמש הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירה

גילארדי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל רמת גן, ועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 1982. כחייל הושאל למכבי רמת חן בליגה ג', ולאחר מכן חזר להפועל רמת גן ובשנת 1989 העפיל עמה לליגה הבכירה.
בעונה בה עלתה הפועל רמת גן לליגה הלאומית זומן גילארדי לנבחרת ישראל ואף שיחק במדיה 5 פעמים. ב- 4 בינואר 1989 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד. את הופעתו האחרונה בנבחרת רשם ב-22 במאי 1990, במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה.
בשנת 1990, לאחר שירדה הפועל רמת גן לליגה השנייה, עזב גילארדי את המועדון ועבר להפועל תל אביב, שעלתה בחזרה לליגה הבכירה. לאחר שנה אחת החל לנדוד בין מספר קבוצות, ושיחק במכבי יבנה, בני יהודה תל אביב ומכבי הרצליה. בשנת 1999 נפצע גילארדי בכתפו, ונאלץ לפרוש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו שימש כמאמן שוערים בהפועל נצרת עילית, ובשנת 2005 מונה בנוסף לשמש גם כמנהל הקבוצה. בשנת 2007 מונה למנכ"ל הקבוצה.
בשנת 2010 החל גילארדי לשמש כמאמן שוערים במחלקת הנוער של מכבי חיפה, וכמאמן השוערים של נבחרות ישראל הצעירות. היום גילארדי ראש מערך השוערים באקדמיה של ההתאחדות לכדורגל ואחד מרכזי ההדרכה של מאמני השוערים בארץ.
שואבה

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎618 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 597 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-0.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) שואבה(למפת הרי ירושלים רגילה) שואבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שואבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שואבה31°47′54″N 35°04′41″E﻿ / ﻿31.7982786031418°N 35.0780447265119°E﻿ / 31.7982786031418; 35.0780447265119  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - שואבה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10

שׁוֹאֵבָה הוא יישוב כפרי מערבית לירושלים, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
שואבה
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1950 על חורבות הכפר סאריס, ככפר עבודה לעולים ממרוקו ומטריפולי. בשנת 1952 החליטו המוסדות המיישבים שאין למקום זכות קיום ודרשו מהמתיישבים להתפנות. משסירבו, צומצמו אספקת המים ושירותים אחרים כדי להניע את התושבים לעזוב.
בשנת 1957 הוקם היישוב מחדש במקום בו שכנו בתי המהנדסים של תחנת השאיבה.
שמו של היישוב מציין תחנת שאיבה בקו צינור המים ראש העין-ירושלים שהיה בסמוך למושב.
מהבחינה הארגונית היישוב משתייך לתנועת הנוער התנועה החדשה.[דרושה הבהרה]
בשנת 1974 הוחלט להרחיב את  היישוב ולקלוט משפחות נוספות, חלקם מקרב הבנים שלא זכו לנחלה. עם העלייה בביקוש למגורים בבתים מחוץ לעיר התרחב גם המושב שואבה. בשנת 1987 הוחלט על הרחבה נוספת.
שואבה מתחלקת לשני חלקים - שואבה הישנה ושואבה החדשה המכונה גם שואבה הרחבה.
שואבה החדשה מורכבת מדור ההמשך של שואבה הישנה וממתיישבים חדשים. בשואבה ישנו קן של תנועת הנוער התנועה החדשה, בו פעילים ילדי ונוער המושב.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה היישוב. למחרת 16 באוגוסט הורשו התושבים לחזור לבתיהם.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  עוד כפר עבודה באזור ירושלים, מעריב, 13 במרץ 1950
↑  דוד גלעדי, לחם ועבודה לכפר שואבה, מעריב, 29 בספטמבר 1950
↑  יישוב נמחק מן המפה, מעריב, 18 במרץ 1955
↑  יוקמו ישובים סביב ירושלים, חרות, 25 בדצמבר 1957
↑  שמות עבריים ליישובים חדשים, על המשמר, 25 באפריל 1950
↑  שואבה, אתר ההתיישבות הכפרית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590414905171  VIAF: 317132709   WorldCat (עם VIAF): 317132709 
שואבה - מבט מכיוון כביש מס' 1
שמואל אבא שפירא

ערך זה עוסק באדמו"ר חסידי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1784 סלאוויטא, אוקראינה 
 פטירה:  12 בפברואר 1864 (בגיל 80 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בפברואר 1864 
 אב:  משה שפירא 
 
רבי שמואל אברהם אבא מסלאוויטא (ה'תקמ"ד – ה' באדר א' תרכ"ד), נכדו של רבי פנחס מקוריץ. היה אדמו"ר חסידי,  מבעלי דפוס סלאוויטא, ישב במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקמ"ד לרבי משה מסלאוויטא בן רבי פנחס מקוריץ ולבת רבי יצחק הדיין מפולנאה. למד אצל רבי זושא מאניפולי ורבי ברוך ממז'יבוז'. נישא לבתו של רבי אריה לייב בן רבי חנינא ליפא מחמלניק.
לאחר נישואיו החל לנהל את בית הדפוס שבבעלות אביו, יחד עם אחיו רבי פנחס מסלאוויטא.
בשנת ה'תקצ"ו (1836) העלילו על האחים שפירא שהם הרגו פועל בבית הדפוס, כדי למנוע ממנו להלשין עליהם על הדפסת ספרים מבלי שעברו את ביקורת הצנזורה. בעקבות הפרשה הושמו האחים בכלא של קייב.
בקיץ ה'תקצ"ט (1839) נפסק כי כל אחד מהם יולקה 1,500 מלקות ויגורש לסיביר לשארית חייו. לאחר המלקות היה מצבם הגופני של האחים שפירא רעוע, ובמשך 17 שנים הם עברו מבית חולים אחד למשנהו ומבית כלא לבית כלא עד כי בשנת ה'תרט"ז (1856), עקב הכתרתו לצאר, העניק להם אלכסנדר השני חנינה.
לאחר שחרורו החל רבי שמואל אבא לנהוג באדמו"רות. נפטר בטפליק בה' באדר א' ה'תרכ"ד.
צאצאיו

רבי פנחס שפירא
רבי אריה לייב מז'יטומיר, חותנו של רבי ברוך הגר מויז'ניץ.
רבי חנינא ליפא מז'יטומיר, חותנו של רבי מרדכי מרחמסטריווקה.
חתנו רבי גדליה אהרן מליניץ (תקע"ה – ט"ו בשבט תרל"ח).
חתנו רבי יעקב יצחק ממקארוב.
חתנו רבי פנחס יוסף שפירא בן דודו רבי דב בער מטלוסט.