stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עליית ביתא ישראל
עליות מוקדמות > שלילת השבות (1975-1960)

בין השנים 1963 עד 1977 עלתה לישראל קבוצה קטנה יחסית של חברים בקהילת ביתא ישראל. העולים הללו היו גברים שלמדו ונכנסו לישראל באמצעות אשרת תייר ולאחר מכן נשארו בארץ באופן בלתי חוקי.
בשנת 1971 נוסח נוהל מחמיר להנפקת אישורי כניסה לישראל לביתא ישראל, שבו נאמר שיש להפיק אישור רק באישור מיוחד ממשרד הפנים הישראלי. רבים מביתא ישראל שביקשו להגיע לישראל לא קיבלו אשרות והחלו להתחזות לנוצרים כדי לקבלן. ב-1973 ובעקבות התגברות העלייה הבלתי חוקית של ביתא ישראל החל להוציא משרד הפנים צווי גירוש ליוצאי אתיופיה, במקביל לכושים העבריים, בתואנה שהם אינם יהודים שחוק השבות חל עליהם. המגורשים עצמם ירדו למחתרת ופעילי העלייה שאינם יוצאי אתיופיה ובראשם עובדיה חזי פנו לרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד, אך פסיקתו לא שינתה את מדיניות משרד הפנים. ההתנגדות להכרה בביתא ישראל וההתנגדות לרב יוסף הביאה את שר הפנים יוסף בורג יחד עם שר הקליטה שלמה רוזן להטיל על יוסף ליטבק לערוך דו"ח אשר שולל את פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף ומביא בו את כל הנימוקים נגד עליית ביתא ישראל. עם כניסתו של שלמה הלל לתפקיד שר הפנים מונה צוות בין-משרדי שדן על חלות השבות על ביתא ישראל על סמך פסיקת הרב עובדיה יוסף. חברי הצוות המליצו פה אחד להחיל את השבות והוא הוחל ב-10 באפריל 1974, אך החלתו בוטלה בידי בורג שחזר למשרד הפנים ב-25 ביולי 1975.
עליות מוקדמות > שינוי עמדת ישראל (1977-1975)

על אף שממשלת ישראל קשרה את עליית ביתא ישראל להחלת חוק השבות, נשלח באוקטובר 1975 שליח מטעמה לאתיופיה על מנת לדון בעליית הקהילה. השליח נפגש עם נציגי ממשלת אתיופיה והעלה את האפשרות של מכירת נשק ישראלי תמורת עליית יהודים. אתיופיה סרבה לעסקה שכזו. במקביל החלה ישראל להבריח יהודים אתיופים וכן לתת הנחיות לחברות ישראליות להביא יהודים. בין החברות היו חברות ימיות שהביאו בספינותיהן יהודים שהגיעו לאריתריאה. בינואר 1976 הפכה אתיופיה את החלטתה ותמכה בעסקה שהוצעה ובאוקטובר של אותה השנה הצדדים עדיין לא חתמו על העסקה ובכירים טענו כי מתנגדי העלייה בממשלה ובסוכנות היהודית מתאמצים למנוע זאת. עסקת נשק נחתמה בסופו של דבר, אך לא כללה יהודים[דרוש מקור][מפני ש...] וכאשר שמעו זאת פעילי העלייה הם לא הבינו מדוע הצדדים לא הגיעו לעסקה המדוברת.
מפעל העלייה מאתיופיה עוכב על רקע בירור מעמדה של ביתא ישראל, עד אשר זכתה להכרה ממשלתית כי בני העדה הם יהודים שזכאים לעלייה לפי חוק השבות. בשנת 1973 הוציא הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב עובדיה יוסף, פסק שקבע כי בני הקהילה "הם יהודים שחייבים להצילם מטמיעה ומהתבוללות, ולהחיש עלייתם ארצה". על סמך פסק זה, צוות בין-משרדי בראשות מנכ"ל משרד המשפטים החליט באפריל 1975 כי בני העדה זכאים לעלות לישראל ולקבל את כל הזכויות המוענקות לעולים לפי חוק השבות. כעבור שנתיים זכתה החלטה זו לתמיכת שר הפנים, שלמה הלל, אשר החיל את החוק על ביתא ישראל ב-14 במרץ 1977. ממשלתו של מנחם בגין, שהחלה לכהן ביוני 1977, נקטה מדיניות עלייה אקטיבית מאתיופיה, למרות העובדה שהיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו ארבע שנים קודם לכן, בעקבות מלחמת יום הכיפורים. לשם ביצוע עלייה מאורגנת של יהודי אתיופיה, התעורר הצורך במבצעים מדיניים וצבאיים חשאיים.
עליות מוקדמות > העלייה הישירה מאדיס אבבה (1980 - 1999)

מבצע פדיון שבויים (1984 - 1989) - מבצע שערכה האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה ובמסגרתו הועלו 973 יהודים בדרכי רמייה מאתיופיה לישראל.
יהודים תמורת נשק (ינואר 1990 - 24 במאי 1991): ישראל ואתיופיה חידשו את היחסים ביניהם והצדדים מגיעים להסכם בדבר מכירת נשק תמורת יהודים. תחת הסכם זה הגיעו לישראל 7,942 יהודים בטיסות שעברו בערי אירופה.
25-24 במאי 1991 (מבצע שלמה) - בסוף מאי 1991, ימים ספורים לפני נפילת אדיס אבבה בידי המורדים, נמלט מנגיסטו מאתיופיה ומצא מקלט בזימבבואה. המשא ומתן בין הצדדים הואץ ולבסוף הושגה הסכמה בין בכירי שלטונו של מנגיסטו לבין ישראל, על העלאתם של יהודי אתיופיה לישראל תמורת כ-35 מיליון דולרים ומקלט בארצות הברית לכמה מבכירי השלטון. לאחר גיבוש ההסכמה בין שתי המדינות, הורתה ממשלת ישראל לצה"ל לפתוח במבצע הצלה אווירי לחילוצם של יהודי אתיופיה, שעליו פיקד אמנון ליפקין-שחק. ממשלת ארצות הברית שלחה את השליח המיוחד לענייני ביתא ישראל רודי בושווייץ לבוא בדברים עם מלס זנאווי שהיה ראש תנועת המורדים, האיחדג, שצרה על אדיס אבבה. לפי ההסכם התנועה תנצור את נשקה למשך 36 שעות שבהן ממשלת ישראל תפנה את כל היהודים מהבירה ושלאחר מכאן הם יוכלו להיכנס לעיר. בין 24 ל-25 במאי ובמהלך 36 השעות, 18 קרנפים, 23 מטוסי בואינג של חברת אל על ומטוס אחד של חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס שמחלקם הוסרו כל המושבים על מנת למקסם את קיבולת הנוסעים, הטיסו 14,203 איש ישירות לישראל. במבצע השתתפו גם הג'וינט, "המוסד" ולוחמים מיחידת שלדג שאבטחו את אזור נמל התעופה.
1992 – 1999 - לאחר שתנועת האיחדג תפסה את השלטון היא החלה בלחימה מול תנועות המורדים שהתנגדו לה. במהלך שלטונה היא הצליחה לפרק מנשק את תנועת היחאפה ששלטה על אזורים רבים במחוז גונדר. לאחר ההשתלטות על המחוז החלו יהודים לנהור לאדיס אבבה ובהם גם אלפי פלאשמורה כדי לעלות לישראל. בין השנים 1992 ל-1999 העלתה ישראל יהודים אלה, לרבות אלו שהגיעו ממחוז קווארה.
עליות מוקדמות > עליית הפלאשמורה

2003-1993 -
2003 - 2014 - ב-16 בפברואר 2003 קיבלה ממשלת ישראל את ההחלטה להחיל את חוק הכניסה ולהעלות לישראל את אלו מהפלאשמורה העונים להגדרה של 'צאצאים של יהודי אתיופיה מצד אמותיהם המבקשים לשוב ליהדות'. עלייתם הסתיימה בשנת 2014.
2015 - היום - בנובמבר 2015 החליטה הממשלה להכניס לישראל תוך חמש שנים את השוהים במחנות המעבר מאז תחילת 2010 גם אם אינם צאצאים של יהודי אתיופיה מצד אמותיהם, אך הם "מזרע ישראל".
ראו גם

יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל
לקריאה נוספת

ילמה שמואל, הדרך לירושלים: ראשית העלייה מאתיופיה וקליטתה, רשפים, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
אברהם אדגה, המסע אל החלום, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
מיכה פלדמן, יציאת אתיופיה, הסוכנות היהודית לארץ־ישראל, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
גד שמרון, הביאו לי את יהודי אתיופיה, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
יובל ארנון־אוחנה, הגדת יציאת אתיופיה: הנה קם עם ומתחיל ללכת: ילדים כותבים את קורות מסעם הרגלי מאתיופיה דרך סודאן לירושלים, משרד הביטחון, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
רחל שרעבי ואביבה קפלן, כמו בובות בחלון ראווה, מנהיגי העולים מאתיופיה בישראל, הוצאת רסלינג, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
נעמי שמואל, דורות של תקווה, הוצאת פרדס, 2021
רפי ברג, לוחמי המוסד בים האדום, הוצאת שוקן, 2022.
Louis Rapoport, Redemption song: the story of Operation Moses, Harcourt Brace Jovanovich, 1986, ISBN 0151761205
Ruth Gruber, Rescue: the exodus of the Ethiopian Jews, Athenuem, 1987, ISBN 068911771X
Graenum Berger, Rescue the Ethiopian Jews!: a memoir, 1955-1995, J.W. Bleeker Hampton Pub. Co., 1996, ISBN 0963564110
Alisa Poskanzer, Ethiopian exodus: a practice journal, Gefen Pub. House, 2000, ISBN 9652292176
Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, 2002, ISBN 9780275970000
Asher Naim, Saving the lost tribe: the rescue and redemption of the Ethiopian Jews, Ballantine Books, 2003, ISBN 0345450817
Stephen Spector, Operation Solomon: the daring rescue of the Ethiopian Jews, Oxford University Press, 2005, ISBN 0195177827
Jerry L. Weaver and Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657
הערות שוליים

↑  סיון חילאי, מאות עולים נחתו מגונדר: "העלייה מאתיופיה תושלם עד סוף ינואר", באתר ynet, 22 בדצמבר 2020
↑  ולדמן, מעבר לנהרי כוש, עמ' 222
↑  יצחק גרינפלד, "הרבנות הראשית לארץ-ישראל ויהודי אתיופיה בשנות המנדט הבריטי" בתוך מחקרים בתולדות יהודי אתיופיה, מכון הברמן למחקרי ספרות, 2011, עמ' 191-189
↑  ת. לויטה, "מנהיג יהודי חבש קובל על הפליה", מעריב, 27 במרץ 1950
↑  "סעדיה בא על "כנף-נשר" מחבש", מעריב, 14 ביולי 1955
1 2 3 4 5  מיכאל קורינאלדי, יהדות אתיופיה - זהות ומסורת, הוצאת ראובן מס, תשמ"ח, עמ' 188-184
↑  Bard, p. 51
↑  Bard, p. 52
1 2 3  מיכאל קורינאלדי, "עליית יהדות אתיופיה בעשור הרביעי: יציאת מצרים של יהודי אתיופיה", העשור הרביעי: תשל"ח-תשמ"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2016, עמ' 304-293
↑  Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, 2002, ISBN 9780275970000, p. 126-127
↑  Bard, From Tragedy to Triumph, p. 138-139
↑  Stephen Spector, Operation Solomon: the Daring Rescue of the Ethiopian Jews, Oxford University Press, 2005, ISBN 0195177827
↑  Spector, Operation Solomon, p. 175
↑  מיכה לינדנשטראוס, "יישום החלטות הממשלה באשר לעליית בני הפלשמורה - חוות דעת", מבקר המדינה, ספטמבר 2008, עמ' 8
↑   גרמאו מנגסטו, "דורות של תקווה": כל מי שעוסק בחינוך ובקליטה צריך לקרוא את הספר הזה, באתר הארץ, 10 באפריל 2021
↑   יוסי מלמן, בחזרה לכפר הנופש בסודאן, ששימש בסיס למבצעים נועזים של המוסד, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2022
| תולדות ביתא ישראל |
| --- | --- | --- |
| רקע | מוצא ומקור | הרמה האתיופית וראס דשן ברקע |
| הגדעונים | תקופת ההתגבשות • עידן תור הזהב • תקופת ההישרדות • תקופת התבוסה | הרמה האתיופית וראס דשן ברקע |
| הכיבוש האתיופי | עידן הנאורות • נפילה ושקיעה • בנייה מחדש | הרמה האתיופית וראס דשן ברקע |
| כיום | העלייה לישראל • יוצאי אתיופיה בישראל | הרמה האתיופית וראס דשן ברקע |
נתיב המסע לסודאן
בית כנסת (מסגיד) נטוש בכפר יהודי שהפך לאתר תיירות עם עזיבת תושביו בשנת 1991. מבצע ההעברה לאדיס אבבה בשנים 1988–1991 שם קץ ליישוב היהודי הכפרי באתיופיה.
לואיס גרביטו

| --- | --- |

לואיס גרביטו בתמונת מעצר, 1999
 לידה:  25 בינואר 1957 Génova, קולומביה 
 פטירה:  12 באוקטובר 2023 (בגיל 66) ואיידופר, קולומביה 
 מדינה:  קולומביה 
 תקופת הפעילות:  1992 – 2 במרץ 1999 (כ־7 שנים) 
 
לואיס אלפרדו גרביטו קוביליוס (בספרדית: Luis Alfredo Garavito Cubillos; היה מוכר גם בכינויים "המפלצת" (La Bestia) ו"גופי" (Tribilín); 25 בינואר 1957 – 12 באוקטובר 2023) היה אנס, פדופיל ורוצח סדרתי קולומביאני.
גרביטו הודה בשנת 1999 באינוסם וברציחתם של לא פחות מ-147 ילדים צעירים, כולם בנים. מספר קורבנותיו, המתבסס על פי שרטוטי גולגולות ששרטט בבית הכלא, עלול למעשה להיות יותר מ-300. המספר הידוע של קורבנותיו הוא 147 קולומביאניים ו-46 אקוודוריים, שביחד הם 193 קורבנות, והוא נחשב לרוצח הפורה ביותר בעולם.
לאחר שנתפס, נידון גרביטו לעונש המרבי על פי חוקי קולומביה – 30 שנות מאסר בפועל. בהמשך קוצר עונשו בשמונה שנים, ובנוסף חתם על עסקה לפיה יקוצר עונשו אם ישתף פעולה בעתיד עם הרשויות, או בשל התנהגות טובה. מאז מאסרו, אושר במדינה חוק המעלה את העונש המרבי ל-60 שנות מאסר בפועל.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לואיס אלפרדו גרביטו נולד ב-25 בינואר 1957 בחנובה שבקולומביה, הבכור מבין שבעה בנים. בעדותו טען גרביטו כי אביו התעלל בו פיזית ומינית.
ביוגרפיה > הרציחות

קורבנותיו של גרביטו היו ילדי איכרים, ילדים עניים או, בשפה פשוטה, "ילדי רחוב", בין הגילאים 8–16. גרביטו פנה אליהם ברחובות ובגני המשחקים והציע להם מתנות או סכומי כסף קטנים. מן העולה בתיאורי התביעה ועדותו שלו, כאשר היה רוכש את אמונם, היה לוקח את הילדים להליכה וכאשר אלה התעייפו, היה מנצל את חולשתם, אונס אותם, חותך את צווארם ומבתר את גופותיהם. על מרבית הגופות נמצאו סימני עינויים. גרביטו נתפס ב-22 באפריל 1999 והודה ברציחתם של 138 ילדים. גם לאחר הודאה זו, החקירות נגדו המשיכו, בחשד שרצח 172 ילדים נוספים.
ביוגרפיה > גזר הדין

גרביטו נמצא אשם ברציחתם של 138 ילדים ונשפט ל-1852 שנות מאסר ועוד תשעה ימים, ואולם בפועל מאסרו הועמד על 40 שנות מאסר, שכן זוהי התקופה המרבית בה ניתן להחזיק אדם במאסר לפי חוקי המדינה. בנוסף, מאחר שסייע לרשויות במציאת הגופות, קוצר עונשו ל-22 שנות מאסר בפועל בלבד.
ביוגרפיה > תגובות הציבור

מאז החל לרצות את מאסרו, רבים בקולומביה הביעו מחאה נגד הרשויות והביעו חששם מהיום בו ישוחרר. הם קראו לגזור עליו מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור - או עונש מוות, אולם שני אלה אינם קיימים בחוק הקולומביאני. בשנת 2006 ראיין אותו בתאו שדרן חדשות מקומי. הוא ציין כי גרביטו ניסה להמעיט מחומרת מעשיו, וכן ציין בכתבתו את תנאי המאסר המקלים של גרביטו שכללו אמבטיה, טלוויזיה בכבלים וכן גישה לאינטרנט מעת לעת. גרביטו הביע באותו ראיון את רצונו לפתח קריירה פוליטית לכשישתחרר, וטען שבמסגרתה הוא מתכוון לעזור לילדים שנוצלו מינית. השדרן ציין את האפשרות שגרביטו ישתחרר שלוש שנים מאוחר יותר. בעקבות הראיון והידיעה על אפשרות לשחרורו בשנת 2009, ביקורת ציבורית עלתה לראש סדר היום, ושופטי בית המשפט העליון של קולומביה החליטו שלא לקצר את עונשו של גרביטו, על אף הסיוע שהגיש לרשויות במציאת הגופות. כמו כן, תנאי מאסרו הוקשחו ועונשו הוחזר לתקופה המקורית שלו, 40 שנה. זאת, בניסיון לשבור את רוחו ולגרום לו להודות ביתר מקרי הרצח שלטענת התביעה ביצע, ושהחקירות בעניינן טרם הסתיימו.
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  Facebook, Twitter, Show more sharing options, Facebook, Twitter, Colombian Held in Deaths of 140 Children, Los Angeles Times, ‏30 באוקטובר 1999 (באנגלית)
↑  BBC News | Americas | Colombian child killer confesses, news.bbc.co.uk
↑  Mark Benecke, Murderous methods : Using forensic science to solve lethal crimes, New York: Columbia University Press, 2005, ISBN 0-231-13118-6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9813254190305606  VIAF: 75168734379365262330   WorldCat (עם VIAF): 75168734379365262330
סלסיז

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  סלמי 
 
נקניקי סלסיז מתייבשות
סלסיז (בגרמנית: Salsiz) הוא נקניק גולמי שמקורו בגראובינדן, שווייץ.
מאפיינים

זהו נקניק מיובש או מעושן באוויר ומיוצר במגוון גרסאות שונות. הוא מבדיל את עצמו מרוב הנקניקים האחרים בפרופיל המלבני שלו.
בשר חזיר משמש כמרכיב הבסיסי. סלסיז מיוצר גם עם בשר ציד כמו צבאים, יעלים או חזירי בר או עם בשר של חיות משק אחרות כמו בקר, סוס, כבשה/טלה. סלסיז נלחץ לצורה מלבנית ובדרך כלל מיובש ללא עישון.
צריכה

את הסלסיז אוכלים בחתיכה אחת או פרוסים יחד עם לחם. לפעמים הוא גם מבושל בכמה מנות שווייצריות, בעיקר קפונס (אנ') ו-Plain in Pigna, או משמש כמלווה, במיוחד עבור Maluns (מאכל תפוחי אדמה מהאזור). יין אדום אזורי הולך טוב עם הנקניק, למשל מה-Bündner Herrschaft.
לקריאה נוספת

נקניקים שווייצרים ובשר משומר
בשר גראובינדן, עוד מוצר בשר מיובש מהאזור
לאנדייגר וסלמה טיצ'ינזה, נקניקים מיובשים אחרים משווייץ
הערות שוליים

↑  "Salsiz". Culinary Heritage of Switzerland. נבדק ב-12 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
פסטיבל אלטמונט

כרזה לקידום הפסטיבל, מציגה את הרולינג סטונז
פסטיבל אלטמונט (אנגלית: Altamont Speedway Free Festival) היה מופע רוק מפורסם שהתקיים ב-6 בדצמבר 1969, במתחם מרוצי מכוניות באלטמונט שבקליפורניה. המופע, שאורגן בידי להקת הרולינג סטונז, כלל אמנים נוספים מהשורה הראשונה באותה תקופה, כמו: סנטנה, ג'פרסון איירפליין וקרוסבי סטילס נאש ויאנג, כאשר הרולינג סטונז תוכננו להיות הלהקה האחרונה שתופיע. הכניסה להופעות הייתה חינם וכ-300,000 איש הגיעו אל הפסטיבל אשר הסתיים באירוע טראגי, כאשר במהלך הופעתם של הרולינג סטונז, חברי כנופיית אופנוענים בשם מלאכי הגיהנום, שנשכרו לאבטחת האירוע, רצחו בדקירות סכין מעריץ שחום עור בשם מרדית' הנטר. הארגון הלקוי, ההתפרעויות, והרצח שהיווה את שיא השפל של האירוע, עיצבו את המוניטין שקיבל המופע בתור אירוע מכונן בהיסטוריה של הרוקנ'רול שלאחריו ירדה לפרק זמן מסוים הפופולריות של פסטיבלי הרוק, וכן בתור האירוע ש"הרג" את התמימות של שנות השישים.
ההכנות

במקור המופע תוכנן להתקיים בפארק שער הזהב שבסן פרנסיסקו, אך האישורים המתאימים לתכנון וביצוע האירוע מעולם לא התקבלו. אולם בהצהרה לתקשורת הודיע סולן להקת הרולינג סטונז, מיק ג'אגר, כי הלהקה תופיע בפסטיבל.
עם יציאת ההצהרה לתקשורת ולתודעת הציבור חששו רשויות העיר מהתפרעויות מצד הקהל, כפי שקרה בפסטיבל וודסטוק המפורסם זמן קצר לפני כן, והועלו האשמות שג'אגר פרסם את ההצהרה על מנת להביא כמה שיותר צופים להופעה, שהייתה אמורה להיות מתועדת ולהפוך לסרט. המיקום שונה בהמשך למתחם המרוצים "סירס פוינט", אך לאחר ויכוח עם הבעלים על זכויות הסרט המתוכנן, הועבר הפסטיבל בפעם השנייה אל מתחם המרוצים שבעיר אלטמונט, בהמלצת הבעלים דאז, דיק קרטר. זמן קצר לקראת תחילת המופע החלו לצוץ מספר בעיות משמעותיות: המופע תוכנן לשבת, 6 בדצמבר, אך יומיים לפני המועד שונה המיקום הסופי, דבר שהוביל לבעיות לוגיסטיות רבות, בעיקר מחסור במתקנים שונים כמו שירותים ניידים ואוהל עזרה ראשונה. הבמה, שגובהה היה כ-1.30 מטר בלבד, לא הייתה מוגנת מספיק מפני התפרעויות המעריצים הצפויות וכמו כן, מערכת ההגברה לא התאימה לקהל כה רב.
מלאכי הגיהנום

מאחר שהמשטרה לא הסכימה להירתם לאבטחת האירוע, שכרו חברי הרולינג סטונז בהמלצת הגרייטפול דד כנופיית אופנוענים אלימה וגזענית בשם "מלאכי הגיהנום", שבראשה עמד ראלף "סאני" ברגר. מקורות מסוימים טוענים שה"מלאכים" נשכרו תמורת תשלום מזערי של 500 דולר בלבד ובירה חינם, טענה שזכתה לסתירות מצד קרטר וברגר כאחד. על פי דבריו של מנהל הנסיעות של הרולינג סטונז, סאם קלטר:
ההסכם היחידי שהיה בין הצדדים היה שה'מלאכים' ידאגו שאף אחד לא יתעסק עם האחראים, אבל בזה הכול הסתכם. לא השתמע שום דבר כמו 'הם הולכים להוות כוח משטרתי' או משהו דומה. זה הכול שטויות.
חבר הכנופיה, סוויט ויליאם, ציטט את חילופי הדברים בינו לבין קרטר בפגישה שלפני המופע, שם ביקש מהם קרטר לקחת חלק באבטחה:
- אנחנו לא פועלים כמו המשטרה. אנחנו לא כוח אבטחה. אנחנו הולכים להופעה כדי ליהנות מהזמן.
- טוב, מה בנוגע לתת עזרה לאנשים? אתה יודע, לתת להם הנחיות וכדומה?
- כן, זה אפשרי.
כאשר שאל אותם קרטר איך הם ירצו שיתגמלו אותם, ויליאם ענה "אנחנו אוהבים בירה". לפי מקורות נוספים, ההסכם המקורי היה שחברי הכנופיה יפקחו עין על הציוד של המופע, אך בהופעה עצמה העביר אותם קרטר לקדמת הבמה כדי לאבטח אותה ולהרגיע את הקהל. מאחר שחברי הכנופיה סיפקו אבטחה בהופעות קודמות של הגרייטפול דד ללא כל התפרעויות, יש המשערים כי הרולינג סטונז סברו שניתן יהיה לעבור את ההופעה בשלום עם "מלאכי הגיהנום".
השלטת הסדר בקרב הקהל הסתברה כקשה מעבר למצופה: סולנית להקת The Ace of Cups נפצעה בראש, צופים רבים בקהל נפצעו, וארבעה אף מתו. במהלך היום, "מלאכי הגיהנום" הפכו אלימים יותר ויותר וחסרי רסן, ככל הנראה בעקבות שתיית אלכוהול מופרזת ושימוש בסמים, והחלו להיות מודאגים בנוגע לשמירת סדר בקרב קהל כה רב. ה"מלאכים" נקטו בשיטה של הדיפת המתפרעים על מנת לשלוט בקהל, ולאחר שאחד מהאופנועים של הכנופיה נרמס, התגברה האלימות והתבטאה אף בתקיפת המוזיקאים על הבמה. מרטי באלין מג'פרסון איירפליין נחבט עד אובדן הכרה בעקבות מריבה עם אחד מחברי הכנופיה, כפי שניתן לראות בסרט הדוקומנטרי על המופע, Gimme Shelter. בעקבות האירועים במהלך המופע שהגיעו לשיאם בתקיפת באלין, סירבו חברי הגרייטפול דד, שהיו אמורים להופיע לפני ההופעה החותמת של הפסטיבל, הופעת הרולינג סטונז, לעלות לבמה.
המארגנים קיוו כי הופעתם המוקדמת מהמתוכנן של הרולינג סטונז תוריד מהלחץ בקרב הקהל, אך עברו מספר שעות עד שחברי הלהקה יכלו לעלות לבמה. האשמות צצו כלפי ג'אגר בטענה שלא רצה להופיע באור יום, לטובת צילומי הסרט, אך בהוצאת ה-DVD ל"Gimme Shelter", דווח כי בסיסט הלהקה, ביל ויימן, נתקל בקשיים להגיע למתחם. הופעת הרולינג סטונז נקטעה פעמים רבות, כאשר פעם אחת נראה היה כי לקית' ריצ'רדס נמאס מהמתרחש באמרו "לעזאזל עם כל זה", תוך שהוא מוריד את הגיטרה מעליו ויורד מהבמה. חבר כנופיה בלתי מזוהה כיוון אקדח לרקתו של ריצ'רדס, ואמר לו לבחור בין "לנגן או למות". ריצ'רדס בחר באפשרות הראשונה.
מותו של מרדית האנטר

מקרה המוות המפורסם שאירע בפסטיבל היה של מרדית האנטר, צעיר שחום עור בן שמונה עשרה, אשר נקלע לתגרה עם "מלאכי הגיהנום", שבמהלכה שלף אקדח. מהתיעוד שנקלט בסרטי המצלמות, נראה האנטר פוסע אל כיוון הבמה עם האקדח שלוף בזמן שהרולינג סטונז מסיימים לבצע את השיר Under My Thumb. השאלה האם האנטר שלף את נשקו לפני או אחרי שהותקף לראשונה בדקירות סכין נותרה תעלומה. כך או כך, נדקר האנטר חמש פעמים ונחבל למוות במהלך ההופעה של הרולינג סטונז. מותו תועד במסרטות הצילום על הבמה. הרוצח, אלן פסארו, נעצר והואשם ברצח, אך יצא זכאי מאחר שחבר המושבעים קבע כי פעל מתוך הגנה עצמית, מאחר שהאנטר נשא אקדח, שלף אותו וכיוון אותו אל כיוון הבמה. כמו כן, נאמר כי האנטר היה תחת השפעת סם המתאמפטמין. ללא ידיעתם שההתקפה על האנטר הייתה קטלנית, המשיכו חברי הלהקה בהופעתם כדי למנוע התפרעויות נוספות.
מורשת תרבותית

המופע באלטמונט נחשב בעיני רבים להפך המוחלט של פסטיבל וודסטוק שהתקיים ארבעה חודשים לפניו, וכסימן לסוף עידן התמימות של שנות השישים וילדי הפרחים, לכך תואמת האמרה המפורסמת מפי המבקרים שקראו לאירוע "המוות של עידן וודסטוק". כתוצאה מאירועי אלטמונט בוטלו יוזמות להופעות רוק בקנה מידה דומה עד לתקופה מאוחרת אחרי.
מספר משירי הגרייטפול דד נכתבו בהשראה, או כתגובה לאירועי אלטמונט, ביניהם השירים New Speedway Boogie ו- Mason's Children. מאוחר יותר, הוציאו חברי הלהקה שיר נוסף, My Brother Esau, בו נאמר "אחי איזאו הרג צייד (האנטר, באנגלית)/ בשנת 1969".
כמו כן, שירו המפורסם של דון מקליין, American Pie, זכה לפרשנות אחת בהקשר למוות במופע באלטמונט, בהקשר ל"כישוף של השטן (התייחסות למיק ג'אגר), אשר אי אפשר לבטל אפילו בידי מלאך בן הגיהנום".
לוצ'ה (קמע)

| --- | --- |

 סוג:  קמע
 מידע
 מקצוע:  צליינית
 כלי נשק:  מקל צליינים
 אזרחות:  קריית הוותיקן 
 
לוצ'ה (באיטלקית: Luce, אור) הוא הקמע הרשמי של שנת היובל בכנסייה הקתולית (2025). הקמע עוצב על ידי המייסדת של מותג הלייפסטייל האיטלקי בהשראה יפנית, טויקידוקי, סימון לגנו. הדימוי מייצג צליין קתולי. ללוצ'ה יש כלב מחמד בשם סנטינו וחברים בשם פה, שין וסקיי. העיצובים מזכירים בסגנונם דמויות אנימה.
תיאור

לוצ'ה היא דמות בעלת שיער כחול הלובשת מעיל גשם צהוב, שצבעו הוא רפרנס לדגל קריית הוותיקן וכן מסמל גם את ה"מסע בסערות החיים". לוצ'ה נושאת בידה מטה צליינים, המייצג את העלייה לרגל אל הנצח, ונועלת מגפיים מוכתמים בבוץ כדי לייצג מסע ארוך וקשה. בתוך עיניה יש הדגשות בצורת צדפה, סמל מסורתי של עלייה לרגל קתולית; עיניה הבורקות תוארו כמסמלות את תקוות הלב. היא עונדת מחרוזת תפילה קתולית. סימון לגנו המעצבת צוטטה שהיא מקווה ש"לוצ'ה תוכל לייצג את התחושות המהדהדות בלבם של הדורות הצעירים".
היסטוריה

לוצ'ה הוצגה לראשונה על ידי הארכיבישוף רינו פיסיצ'לה ב-28 באוקטובר 2024. הוא אמר שהקמע נוצר בהשראת הרצון של הכנסייה הקתולית "לחיות גם בתוך תרבות הפופ האהובה כל כך על הנוער שלנו". הקמע מייצג את קריית הוותיקן בכנס קומיקס 2024. זו הפעם הראשונה שהוותיקן משתתף באופן רשמי בכנס קומיקס. לוצ'ה תייצג את הוותיקן גם ב־Expo 2025 ביפן.
תגובות

לאחר חשיפת הקמע נוצרו הרבה ממים באינטרנט. משתמשים באתרי אינטרנט כמו טוויטר למשל, התבדחו על כך שהכנסייה הקתולית מאמצת סגנון חזותי המזכיר את האנימה, וחלקם ערכו השוואות בין העיצוב של לוצ'ה לעיצוב של גיבורים אחרים בפרויקטים של אנימה.
הערות שוליים

↑  Megan Peters, The Vatican Goes Full Anime With New Catholic Mascot: Watch Now, ComicBook.com, ‏2024-10-28 (באנגלית אמריקאית)
1 2  CNA, Meet ‘Luce’: The Vatican’s cartoon mascot for Jubilee 2025, Catholic News Agency (באנגלית)
↑  McLellan, Justin (2024-10-28). "Archbishop Rino Fisichella of Dicastery for Evangelization unveils official mascot of the Holy Year 2025: 'Luce'". The Dialog (באנגלית). נבדק ב-2024-10-28.
↑  AsiaNews.it, Dome and the Rising Sun for Expo 2025 in Osaka, www.asianews.it (באנגלית)
↑  Nazru, Ami (2024-10-29). "Internet Goes Crazy Over The Vatican's Unveiling Of An Anime-Styled Mascot". Animehunch (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-10-29.
סווארן סינג

סרדר סווארן סינג (בפנג'אבי: ਸਵਰਨ ਸਿੰਘ;‏ 19 באוגוסט 1907 – 30 בספטמבר 1994) היה פוליטיקאי הודי-סיקי שכיהן בתפקידים שונים בממשלות הודו.
ביוגרפיה

סווארן סינג נולד ב-19 באוגוסט 1907 בכפר שהנקר בפנג'אב למשפחה סיקית. הוא קיבל תואר במדעים ולאחר מכן פנה למשפטים בג'הנקר, שם החל לעסוק בעריכת דין ב-1932.
בשנות השלושים היה סינג חבר בשירומאני אקאלי דאל. מעט לפני הבחירות לאספה המחוקקת של פנג'אב ב-1946 הקים באלדב סינג את המפלגה הפתנית, וסווארן סינג נבחר לסגנו במפלגה החדשה.[דרוש מקור] סווארן סינג נחר לחבר האספה, ומעט לאחר מכן מונה לשר הפיתוח. ביוני 1948 מונה לשר המשפטים.
בבחירות ללוק סבהה ב-1952 התמודד סינג כמועמד הקונגרס הלאומי ההודי במחוז בחירה ג'הלנדר. הוא חזר ונבחר מטעם אותו מחוז בחירה ב-1957, 1962, 1967 ו־1971.
עם בחירתו ללוק סבהה ב-1952 מונה סינג לשר העובדים, השיכון והאספקה בממשלת ג'ווהרלל נהרו השנייה, וב-1957 מונה לשר הפלדה, המכרות ודלק בממשלת נהרו השלישית. בממשלת נהרו הרביעית ב-1962 מונה לשר הרכבות (1962), מזון וחקלאות (1963) ותעשייה וצרכים אזרחיים.
נהרו הסתמך על סינג במהלך שיחות גבול עם ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי באפריל 1960, ושוב במהלך דיונים עם נשיא פקיסטן זולפיקאר עלי בהוטו ב-1962.
ביולי 1964 סינג מונה לשר החוץ בממשלת לאל בהדור שסטרי, כשהוא נהיה שר החוץ הראשון שאינו ראש הממשלה. בנובמבר 1966 מינתה אותו אינדירה גנדי לשר ההגנה של הודו. הוא חזר לתפקיד שר החוץ ביולי 1970, והחזיק בתפקיד במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש ומלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971, ומילא תפקיד חשוב בחזית הדיפלומטית ובמועצת הביטחון של האו"ם במהלך המלחמה.
באוקטובר 1974 חזר סינג לתפקיד שר ההגנה, ובדצמבר 1975 תמה כהונתו כשר, לאחר שהיה השר היחיד לערער על החלטת אינדירה גנדי בישיבת הממשלה בה הכרז מצב החירום בהודו.
במהלך מצב החירום בהודו ב-1975, עמד סינג בראש ועדה שהציגה שינויים בחוקת הודו. השינויים, שנכנסו לתוקף בינואר 1977, בוטלו לאחר תבוסת אינדירה גנדי בבחירות ב-1977.
לאחר תבוסת הקונגרס בבחירות ב-1977, התפצלה המפלגה להקונגרס (S) והקוגרס (I). סינג מונה לנשיא הקונגרס (S). המפלגה התמוססה בבחירות ב-1980, וסינג הצטרף לקונגרס הלאומי ההודי בראשות אינדירה גנדי, למרות שלא היה פעיל כפוליטיקאי. בעקבות כישוריו הדיפלומטיים ומוצאו הסיקי, שימש סינג כנושא ונותן מטעם ממשלת הודו במהלך המאבק הסיקי בשנות השמונים.