stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאודוסיה
היסטוריה > המגפה השחורה

בשנת 1347 כוחות טטרים-מונגולים בהנהגת יאניבג הטילו מצור על קאפה. מתקפתם נעצרה על ידי מגפת דבר שפרצה בקרבם. במהלך המצור התחילו המונגולים באמצעות קטפולטות להשליך גופות של אנשים שמתו מדבר אל תוך המבצר, במסגרת משהו שנראה כמו אחד המקרים הראשונים של "מלחמה ביולוגית". תושבים שנמלטו מקאפה לאיטליה אחרי שנדבקו, ובמיוחד בדים וסחורות אחרות שחדרו בהם פרעושי חולדות נמנו ככל הנראה עם המקורות העיקריים של התפשטות מגפת הדבר באירופה, שנודעה אז כ"המגפה השחורה".
בהמשך היישוב השתקם. כשהתארח בו הנוסע אבן בטוטה עדיין מצא אותו בחסות פורמלית של אורדת הזהב. הקהילה המגוונת שחיה בעיר יחד עם יריד העבדים שבה תוארו בשנות ה-1430 על ידי הנוסע הספרדי פרו טאפור.
היסטוריה > קאפה הטטרית וקפה העות'מאנית (Kefe)

אחרי המצור על קונסטנטינופול וכיבוש הבירה הביזנטית על ידי העות'מאנים חשיבות קאפה כמרכז מסחרי אירופאי ירדה. זאת בעקבות חסימת מיצרי בוספורוס בפני הסוחרים הנוצרים מן המערב.
בשנת 1454 הופיע בקרבת נמל קאפה צי טורקי שאילץ את ההנהגה הג'נובזית של העיר להסכים לשלם לסולטאן מהמט השני מס שנתי קבוע בשווי 3,000 דוקטים.
מול איום הטטרים של קרים בשנת 1462 כרתו הג'נובזים של קאפה ברית עם מלך פולין קז'ימייז' הרביעי. בתירוץ שהג'נובזים התערבו בענייניה הפנימיים של חאנות קרים, הטורקים העו'תמאנים בפיקוד גדיק אהמט פאשה תקפו את העיר בשנת 1475 וכבשוה, בשיתוף פעולה עם הטטרים של קרים. תושבי רבים של העיר נלקחו בשבי והועברו לאיסטנבול שם נקלטו בתוך שכונת "קפלי מאחאלה", כלומר "שכונת יוצאי קאפה".
תחת הכיבוש העות'מאני הייתה קאפה לבירת סנג'ק ולאחד הנמלים החשובים של האימפריה הטורקית בים השחור. כונתה לפעמים "סטמבול הקטנה" או "הסטמבול של קרים".במאות ה-14–17 שגשג שוב במקום סחר העבדים (הקרויים "יאסיר") וקאפה ארחה את שוק העבדים המרכזי של קרים ואחד משוקי העבדים הגדולים של כל האזור. אלפי העבדים סופקו בעיקר על ידי הטטרים נוגאי שמצפון לים השחור, ששבו אותם בעת פשיטותיהם על אוקראינה, פולין ורוסיה. פרט לסחר העבדים התפתח ענף הפקת מלח בישול מתוך מפרצונים טבעיים. כמו כן הסחר במתכות, בגדים מזרחיים, חרסינה, טבק וקפה.
לעידן הטורקי קשורים טופונימים כמו קוצ'וק יאנישארי (היניצ'ר הקטן) וביוק יאנישארי (היניצ'ר הגדול) - שמות רכסי ההרים המתרוממים דרומית-מערבית מפאודוסיה.
בשנת 1615 תחת הנהגת ההאטמן פטרו קונאשביץ' סהיידצ'ני הרסו הקוזקים מזפוריז'יה את הצי הטורקי וכבשו זמנית את קאפה. בכובשם את העיר, הם שחררו לחופשי את כל העבדים שמצאו בה - רבים מהם רוסים, אוקראינים ופולנים
הקוזקים פשטו שוב על קאפה גם בשנים 1628 (תחת פיקוד ההטמאן מ. דורושנקו) ו-1667 ( לוחמי האוטמאן איוואן סירקו) במטרה לשחרר את העבדים הנוצרים.
בהדרגה העיר איבדה את הילתה המקורית ומספר תושביה התמעט. בשנת 1682 היו בו עדיין 4,000 בתים, מתוכם 3,200 של מוסלמים ו-800 של נוצרים.
היסטוריה > פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני

קאפה חזרה תחת שליטה עות'מאנית עד שנת 1771 כשנכבשה על ידי הצבא הרוסי. ב-1774 סיפוחה לרוסיה קיבל תוקף בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה ובשנת 1783 כל חצי האי קרים נפל לידי הרוסים וסופח לאימפריה הרוסית.. בשנת 1787 קאפה שויכה לאזור טוורידה של האימפריה הרוסית וזכתה לבקור המלכותי של הקיסרית הכובשת, יקטרינה הגדולה. במטבעה של קאפה הונפקה מדליה לכבוד ביקורה ביחד עם הקיסר יוזף השני של אוסטריה. חורבות קאפה השאירו אצל יקטרינה רושם רב.
באותה תקופה העיר ירדה בחשיבות, בין השאר, עקב התחרות עם העיר טגנרוג.
בשנת 1796 קאפה הפכה חלק מפלך נובורוסיה ("רוסיה החדשה") וב-1798 הוכרזה לנמל חופשי ל-30 שנה. כעבור 4 שנים, ב-1802 הועברו ליישוב מוסדות מנהליים אזוריים והוא הוכרז לעיר.
בשנת 1804 הוחלט להחזיר לעיר את שמה היווני, הפעם- בגרסתו הרוסית: פאודוסיה.
כשבשנת 1778 החליטו השלטונות הרוסיים להעביר את האוכלוסייה הנוצרית של פאודוסיה לאזור החוף הצפוני של ים אזוב, עשבו את העיר 5,511 ארמנים, 1,648 יוונים ו 24 גאורגים. ההתפתחות הדמוגרפית של העיר במהלך המאה ה-19 תחת השלטון הרוסי הייתה כדלקמן:ב-1829-3,700 תושבים, ב01838 - 4,500, ב-1861 - 8,400, ב-1874 - 10,600 וב-1894 - 17,000.
במאה ה-19 נולד, חי ופעל בפאודוסיה צייר הנופים הימיים איוון אייווזובסקי.
בשנת 1888 ביקר בה הסופר אנטון צ'כוב.
בשנת 1892 הונחו פסי ברזל מג'נקוי ועד פאודוסיה ובשנת 1899 הועבר אליה הנמל המסחרי של סבסטופול, מה שהביא לתנופה כלכלית ועלייה במספר התושבים.
בשנת 1897 מנתה אוכלוסיית העיר 27,328 תושבים (15,995 גברים ו-11,243 נשים) מתוכם - 16,000 רוסים, 3,200 טטרים, 3,000 יהודים, 1,700 קראים, 1,500 ארמנים, ו1,800 מקבוצות אתניות אחרות.
היסטוריה > פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני > תקופת המהפכה והמלחמה האזרחית 1917-1920

בימי מלחמת האזרחים שפרצה בעקבות מהפכת אוקטובר פאודוסיה ידעה עם כל האזור רעב, אבטלה, דיכוי, שינויים תכופים של הממשלה. יחידות מפאודוסיה של "הרפובליקה הסובייטית טוורידה" השתתפו באופן פעיל במאבק ה"האדומים" נגד הכוחות האוסטרים-גרמנים, כוחות משלוח אנגלים-צרפתים וצבאות ה"הלבנים".
בסוף חודש אפריל 1918 הגדוד 2 מפאודוסיה ניסה לצאת למתקפת-נגד ולחסום את דרכם של היחידות הגרמניות. בימי הממשל של הגנרל ורנגל פעלה בפאודוסיה יחידה בולשביקית בפיקודו של אי.א. נזוקין. 28 מחבריה נחשפו והוצאו להורג בתחילת 1920.
בנובמבר 1920 בפאודוסיה כונן שלטון סובייטי. אחרי סיום מלחמת האזרחים ותיקיו המקומיים של הצבא האדום, שהשתתפו בקרבות בקרים, התחילו בשיקום הנמל פואדוסיה. בתקופת הרעב באוקראינה וברוסיה הסובייטית תבואה ומוצרי מזון הגיעו לנמל פאודוסיה. במהלך אותה שנה פרקו עובדי הנמל, רעבים ותשושים בעצמם, מעל 90,000 טון של מזון.
משום כך הוועד הפועל המרכזי החליט ב-19 במרץ 1923 להעניק לנמל פאודוסיה את העיטור הגבוה הרפובליקה - עיטור מסדר הדגל האדום של הפדרציה הרוסית הסובייטית. בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי ירדה אוכלוסיית העיר מ-35,400 תושבים (1921) ל-28,700 (1926). בשנות תוכניות החומש נודעה פאודוסיה בעיקר כמרכז תעשייתי.
היסטוריה > פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני > ימי מלחמת העולם השנייה

בימי מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית, יחד עם יחידות של בת בריתה, רומניה, כבשה את פאודוסיה בנובמבר 1941. תושביה היהודים של העיר, שהיו 3,248 במספרם לפני הכיבוש הנאצי, נרצחו על ידי איינזצגרופה ד' בין-15 בנובמבר ובין-15 בדצמבר 1941.
ב-26-30 בדצמבר 1941 כוח של 300 נחתים של הצבא האדום בפיקוד הליטננט איידינוב הפתיע את החיילים הרומנים, כבש שוב את העיר. הסובייטים שלטו בה שוב למשך שלושה שבועות בלבד.
ב-18 בינואר 1942 הגרמנים והרומנים חזרו. לראש העיר התמנה חבר המפלגה הקומוניסטית לשעבר, וסילי גרוזינוב.
ב-13 באפריל 1944 העיר שוחררה בעת מתקפה כללית של הצבא האדום. הקרבות היו כבדים והחריבו חלק גדול מן העיר.
העיר קיבלה מהשלטון את עיטור "המלחמה להגנת המולדת" דרגה א.
אחרי שחרור האזור על ידי הצבא האדום ביצע השלטון הסטליניסטי בשנים 1944–1947 את גירוש התושבים הטטרים, הארמנים, היוונים והבולגרים מפאודוסיה ומקרים כולה אל אזורים מרוחקים במרכזה וצפונה של ברית המועצות.
היסטוריה > פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני > השואה

אחרי כיבוש קאפה על ידי הצבא הגרמני ב-3 בנובמבר 1941 חברי זונדרקומנדו b10, חלק מהאיינזאצגרופה D, בפיקודו של אוטו אוהלנדורף דרשו מהיהודים המקומיים להירשם. בהמשך ב-
1 בדצמבר 1941 היהודים וקהילת הקרימצ'אקים "הועברה" לתוך "גטו". כעבור 3 ימים, ב-4 בדצמבר 1941 רוב האוכלוסייה היהודית יחד עם קרימצ'אקים, צוענים ואנשים שזוהו כ"קומוניסטים" נרצחו על ידי הזונדרקומנדו, בגיבוי פעיל של ה"שירותים האחוריים" של הארמייה ה-11 שבפיקוד הגנרל אריך פון מנשטיין, במיוחד של המפקדת (אורטסקומדטור) II 915 ושל ז'נדרמריית השדה שבפיקודו של קרל רודולף פאלמן.
מתוך 3,248 יהודים שחיו בפאודוסיה לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, נרצחו עד סוף שנת 1941 כ-2,500-2,000.
לפי הודעת "הלשכה הראשית של ביטחון הרייך" RSHA בין התאריכים 16 בנובמבר ובין 15 בדצמבר 1941 נורו למוות באזור שבאחראיות האיינזצגרופה D - חצי האי קרים כולה - בסך הכל 17,645 יהודים, 2,503 קרימצ'אקים, 824 צוענים ו-212 "קומוניסטים".
במהלך מבצע קרץ'-פאודוסיה העיר נכבשה בחזרה לזמן קצר על ידי הצבא האדום. מציאת קברים המוניים עוררה מעשי נקם נגד חיילים גרמנים שנמצאו במקום ונגד משתפי הפעולה עם הנאצים. לפי מקורות גרמנים של Wehrmacht-Untersuchungsstelle כ-160 מאושפזים במתקן אשפוז ("לאזארט" ראשי) גרמני שבפאודוסיה נרצחו על ידי חמושים סובייטים.
אחרי שהוורמכט כבש שוב את העיר, אנשי צבא סובייטים וניצולים יהודים הואשמו בטבח ונרצחו
מאוחר יותר בצומת הדרכים קרצ'נסקי וסימפרופולסקי בעיר הוקמה מצבה לזכר קרבנות השואה. היא חוללה מספר פעמים על ידי ונדלים, לאחורנה בערב פסח אפריל 2012.
היסטוריה > פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני > אחרי המלחמה

בשנים 1990-1948 הוקמה בעיר תשלובת של התעשייה הביטחונית הסובייטית. כאן מוקם הארסנל הגרעיני של צי הים השחור. בעת משבר הטילים בקובה מפאודוסיה יצאו משלוחי נשק לקובה. בפאודוסיה עברו אימונים גם חברי היחידה הראשונה של הקוסמונאוטים הסובייטים, לקראת המשימות בחלל.
57 % מהתושבים הכשירים לעבוד הועסקו במפעלים ובבסיסים הצבאיים.
שוקמו גם חלק מן המפעלים האזרחיים של פאודוסיה כמו בית החרושת לסיגריות וטרמינל הנפט (שהוקם ב-1938) ונבנו מפעלים חדשים כמו המספנות "מורה" ו"סודוקומפוזיט", מפעלים למתקנים גרעיניים (1946), למכונות (1952), לאופטיקה, יקבים. במאה ה-21 התעשייה הצבאית נקלעה למשבר קשה והושבתה במידה רבה.
בשנת 1954 יחד עם כל חצי האי קרים הועברה העיר על ידי ניקיטה חרושצ'וב מהפדרציה הרוסית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, כמחווה לעם האוקראיני. המהלך נראה אז סימבולי בלבד, מפני שאוקראינה הייתה גם היא חלק מברית המועצות. בשנת 1991 חצי האי קרים הפך חלק מאוקראינה העצמאית, החל משנת 1992 במסגרת הרפובליקה האוטונומית של קרים.
במרץ 2014 נכבשה על ידי כוחות צבאיים רוסים. ב-18 במרץ סופחה לפדרציה הרוסית יחד עם שאר חצי האי קרים, במסגרת "הרפובליקה של קרים" האוטונומית.
גאוגרפיה > מיקום גאוגרפי וגבולות

פאודוסיה שוכנת בדרום-מזרח קרים על חוף המפרץ בעל אותו השם ועל מורדות הרכס טפה אובה, המתרומם בגובה 302 מ' בדרום-מערבה. טפה אובה ("ראש ההר", במובן של "קצה ההר" בטטרית) הוא קצה של החלק הראשי של הרי קרים, המתרוממים לאורך החוף מן כף איה, על יד סבסטופול, ועד לכף איליה הקדוש בפאודוסיה ונשברים בתוך הים על ידי טראסות תלולות של טיט. בימינו קו האופק של כף איליה הקדוש עבר שינויים רבים בעקבות בנייה פרטית. צפון העיר נחצה על ידי נחל באיבוגה, נשפך אל הים לא רחוק מתחנת הרכבת איווזובסקי.
אקלים

בחודש הקר ביותר - פברואר - הטמפרטורה הממוצעת היא -1 C°, ובחודש החם היותר - יולי, הטמפרטורה הממוצעת היא + 23 C°. המשקעים השנתיים מגיעים ל-449 ליטר, הכמות המרבית של גשמים יורדת בחודש אוגוסט (51 ליטר) והכמות המיקטית - באוקטובר (25 ליטר). ס"ך השעות הממוצעות השנתיות עם שמש הוא 2,272. הפעילות התיירותית מתמקדת באזור המזרחי של העיר.
דמוגרפיה > הרכב אתני

הרוסים מהווים רוב האוכלוסייה של פאודוסיה. לפי מפקד האוכלוסין הכלל-אוקראיני משנת 2001
 נרשמו בעיר הקבוצות האתניות הבאות:
רוסים — 72,2 %
אוקראינים — 18,8 %
טטרים של קרים — 4,6 %
בלארוסים — 1,8 %
ארמנים — 0,5 %
טטרים — 0,2 %
יהודים — 0,2 % (223 תושבים)
מולדובנים (מולדבים או רומנים)- 0,2 %
אזרים — 0,2 %
פולנים — 0,1 %
גאורגים — 0,1 %
גרמנים — 0,1 %
יוונים — 0,1 %
לפי נתוני ארגון הקהילות היהודיות של אוקראינה בשנת 1989 חיו בפאודוסיה 193 יהודים.
דמוגרפיה > שפות

לפי נתונים משנת
רוסית - 87,4 % (94,200 בני אדם)
אוקראינית - 7,4 % (8,000 בני אדם)
טטרית של קרים 4,2 % (4.600 בני אדם)
בלארוסית 0,3 % (300 בני אדם)
ארמנית 0,3 % (300 בני אדם)
דמוגרפיה > מגמות

לאחרונה מסתמנת מגמת הזדקנות בולטת של אוכלוסיית העיר. אחת הסיבות היא שהמפעלים הביטחוניים שפעלו בפאודוסיה היו שלוחות של ארגונים מדעיים כלל-סובייטיים ומשום כך רבים מעובדי אותם הארגונים ביקשו לעבור לגור לפאודוסיה בתקופה שלפני הפרישה לפנסיה.
בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה הסתמנה מגמת ירידה במספר כלל התושבים ב-8 % משנת 1989 (117,800 תושבים) לשנת 2001 (108,600 תושבים).
חלה ירידה של 11% במספר תושבי העיר עצמה - מ-83,900 ל-74,700. ביחס נשים / גברים נשאר יציב: בשנת 2001 - היה 58,900 נשים לעומת 49,700 גברים,-כ־54% -נשים ו 46% גברים.
בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה האוכלוסייה העירונית מהווה 90% מכלל התושבים - 98,100.לעומת האוכלוסייה הכפרית - 10% - 10,500 תושבים. לעומת שנת 1989 חלה עלייה באחוז האוכלוסייה הכפרית מ-7% ל-10%.
כלכלה > תעשייה

פאודוסיה הייתה מפורסמת בבית החרושת לסיגריות שלה, שנוסד בשנת 1861 על ידי איש העסקים הקראי בנימין סטמבולי ונוהל אחריו על ידי בנו, יוסיף סטמבולי. בנוסף בעיר נמצאים מפעלים לבניית אניות, תעשייה מכנית, בית חרושת לגרביים, לרהיטים, לנייר אופסט, בית חרושת לחמרי בניין ותעשיית מזון. בשנת 2009 עבדו בתעשייה 2,500 בני אדם.
כלכלה > תיירות

הענפים הכלכליים הראשיים של פאודוסיה הוא זה של תיירות הנופש והמרחצאות והתחבורה הימית. העיר היא אתר קיט עם חופים, מעיינות מינרליים, מרחצאות בוץ, בתי הבראה ובתי נופש ידועים. רוב התיירים באים מארצות ברית המועצות לשעבר.
כלכלה > תיירות > מתקני ספא

מתקני ספא הידועים ביותר של פאודוסיה הם:
בית ההבראה לילדים "וולנה" (נוהל על ידי משרד הבריאות האוקראיני)
בית ההבראה "ווסחוד" מורכב מווילות בשדרות אייבזובסקי
בית ההבראה (סנטוריום) הקליני הצבאי המרכזי, בבעלות משרד הביטחון האוקראיני
אכסניית "אוקראינה" - "פנסיונאט", אכסניית המפעל המטלורגי ע"ש איליץ' ממריופול ושל חברת "גידרוסטרוי".
אכסניית "פאודוסיה" - מלון של חברת מסילות הברזל של אזור הדנייפר
אכסניית אוקראינה 1 - פרטית
כלכלה > מסחר

מוצרי מזון ומוצרים אחרים לבית נמכרים בחנויות קטנות, בעוד מוצרי החקלאות משווקים בשווקים הקבועים - קרימסקי וצנטרלני (מרכזי) ובשווקים הזמניים. סופרמרקטים א.ט.ב. שוכנים ברחובות קרימסקוי ובאזור השוק המרכזי. רשתות מסחריות מקומיות כוללות את המאפיות "בולקין" ואת החנויות של מקייב - "גורני", "רצ'נוי" ו"צנטרלני". פרט לחנויות בגדים קיימים שוקי פשפשים בשדרות סטרשינוב (מול שוק קרימסקי) ובככר השוק - בשוק המקורה הישן וב"גוסטיני דבור").
אטרקציות העיר

שרידי המבצר הג'נובזי על מגדליו, חומותיו ושעריו.
המבצר נבנה במאה ה-14 אורך חומותיו מגיע ל-700 מטר.
מגדל קונסטנטין (המאה ה-14–15), הצפוני ביותר, שנותר על תלו מתוך 30 המגדלים של ביצורים החיצוניים מתרומם במרכז העיר, התחלת הרחוב גורקי, לא רחוק מתחנת הרכבת.
בסוף הרחוב גורקי נשמרו היטב החלק הדרומי והמערבי של החומות.
המגדלים הגבוהים ביותר של המבצר שנשארו על תלם הם מגדל קלמנט (1448) ומגדל קריסקו (המאה ה-14).
סמוך לים ניצב מגדל המזח (דוקובאיה) שעמד בזמנים עברו בתוך המים והגן על הנמל.
אירועים מיוחדים

חג העיר - השבת האחרונה בחודש יולי
פאודוסיה בספרות

המצור של הקוזקים של פיוטר קונאשביץ'- סאהיידצ'ני בשנת 1616 מתואר ברומן "Людо­лови" מאת הסופרת האוקראינית ז.פ. טולוב
ערים תאומות

אוקראינה חרקוב, אוקראינה (מ־1996)
רוסיה סמרה, רוסיה (מ־1999)
יוון פטולמאידה, יוון (מ־2002)
רוסיה סטברופול, רוסיה (מ־2002)
רוסיה קורסק, רוסיה (מ־2002)
אוקראינה דונצק, אוקראינה (מ־2002)
אוקראינה ניקולאיב, אוקראינה (מ־2003)
איטליה מחוז ברגמו, איטליה (מ־2003)
אוקראינה ראיון שבצ'נבקו, אוקראינה (מ־2003)
רוסיה אזוב, רוסיה (מ־2006)
פולין קולובז'ג, פולין (מ־2007)
ארמניה ארמביר, ארמניה (מ־2008)
רוסיה סוורודבינסק, רוסיה (מ־2008)
ישראל רמלה, ישראל (מ־2010)
רוסיה האוקרוג המזרחי של מוסקבה, רוסיה (מ־2007)
רוסיה קרונשטאט, רוסיה (מ־2010)
רוסיה אלושטה, רוסיה (מ־2011))
הערות שוליים

↑  David Abulafia - The Great Sea,Penguin Books London 2011 עמוד 355
↑  D. Abulafia עמוד 355
↑  D. Abulafia עמוד 368
↑  http://depts.washington.edu/silkroad/texts/tafur.html#ch16
↑  סטמבול היא איסטנבול, קונסטנטינופול לשעבר, בירת האימפריה העות'מאנית
1 2  Cities & towns of Ukraine
↑  אתר הלשכה הראשית לסטטיסטיקה של הרפובליקה האוטונומית קרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562487305171  BnF: cb15106159d (data)  GND: 4016745-8  LCCN: n85132058  NKC: ge292504  SUDOC: 196303117  TDVİA: kefe  VIAF: 146645300   WorldCat (עם VIAF): 146645300 
הצי הרוסי של הים השחור במי המפרץ פאודוסיה, ציור מאת איוון אייווזובסקי
פאודוסיה בשנת 1856, ציור מאת הצייר האיטלקי קרלו בוסולי
בול הדואר הסובייטי משנת 1971 לרגל חגיגות מלאת אלפיים וחמש מאות שנה לעיר פואודוסיה
לוח זיכרון לכבוד יורי גגארין ושאר הקוסמונאוטים והמשתתפים בתוכנית החלל הסובייטית שחיו ופעלו בפאודוסיה 2001
ההרכב האתני של אוכלוסיית העיר פאודוסיה:לפי צבעים - אדום - רוסים;כחול - אוקראינים, צהוב - טטרים של קרים, ירוק - בלארוסים, אפור - אחרים. האחרים כוללים:
גוון של כחול- ארמנים, בורדו - טטרים, לבן - יהודים, תכלת בהיר - מולדובנים, בורדו כהה - אזרים, אדום בהיר - פולנים, כחול כהה - גאורגים, כחול בהיר - גרמנים, סגול כהה - יוונים, סגול - ללא זיהוי מוצהר
פנורמה של פאודוסיה מן ההר טפה אובה
עודד ליפשיץ (פרופסור)

ערך זה עוסק בארכאולוג והיסטוריון. אם התכוונתם למחזאי ובמאי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1963 (בן 61) ירושלים 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל, ארכאולוגיה
 מנחה לדוקטורט:  נדב נאמן 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת.
 בת זוג:  יעל (מורנו) ליפשיץ
 מספר צאצאים:  4
 תרומות עיקריות
 חקר ממלכת יהודה ודרום הלבנט באלף הראשון לפנה"ס חפירות רמת רחל, עזקה, מוצא
 
עודד ליפשיץ (נולד ב-15 במאי 1963) הוא פרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1997 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל בהנחיית נדב נאמן ומאז הפך למרצה בכיר ופרופסור באוניברסיטת תל אביב. מאז 2011 משרת כראש המכון לארכאולוגיה ע"ש נדלר באוניברסיטת תל אביב, ראש התוכנית ללימודי "ישראל הקדום" ומחזיק בקתדרת אוסטריה לחקר ארץ ישראל בתקופת המקרא.
מחקרו של ליפשיץ עוסק בהיסטוריה, ארכאולוגיה והעדות המקראית של אזור דרום הלבנט (ארץ ישראל וסביבתה) ובעיקר התהוותה של ממלכת יהודה בהקשר המקומי והאזורי, ותולדותיה תחת השלטון האימפריאלי של אשור, בבל, ופרס. יחד עם עמיתיו, ליפשיץ ניהל מספר חפירות ארכאולוגיות באתרים כגון רמת רחל (2004–2010), עזקה (2010–) ומוצא (2018–). עודד ליפשיץ כתב הן בשיתוף והן בעצמו למעלה מעשרים ספרים וכמה מאות מאמרים מחקריים. הוא ארגן והרצה בלמעלה מ-200 כנסים מדעיים וקיבל מספר פרסים, מענקים ומלגות יוקרתיים, בהם פרס א.מ.ת. לארכאולוגיה לשנת 2022.
בשנת 2024 קיבל "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת ציריך על מחקריו בנושא ההיסטוריה והארכאולוגיה של ישראל ויהודה בתקופת המקרא.
חייו ופועלו

עודד ליפשיץ נולד בירושלים בשנת 1963, שירת ביחידה מובחרת בצה"ל בשנים 1985-1981 ושוחרר ממילואים ב-2008 בדרגת רב-סרן. ליפשיץ נשוי ליעל (מורנו) ליפשיץ, יש להם ארבעה ילדים והם מתגוררים באלון הגליל.
בשנת 1985 החל ליפשיץ את לימודיו בארכאולוגיה והיסטוריה של עם ישראל ובשנת 1997 קיבל את הדוקטורט מבית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב. נושא הדיסרטציה היה: "פחוות 'יהוד' תחת שלטון בבל (586-539 לפנה"ס): מציאות היסטורית ותפישות היסטוריוגרפיות," אותה כתב בהנחייתו של פרופסור נדב נאמן. את הפוסט-דוקטורט עשה ליפשיץ בבפקולטה לתאולוגיה שבאוניברסיטת היידלברג (גרמניה), לאחר שקיבל מלגת מחקר לחוקרים מצטיינים על שם אלכסנדר פון הומבולדט.
ב-1998 הצטרף ליפשיץ לסגל האקדמי וב-2002 הפך למרצה בכיר עם קביעות בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. ב-2007 הפך לפרופסור חבר וב-2012 הפך לפרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. ב-2011 הקים ליפשיץ את תוכנית "ישראל הקדום" לתואר שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב ועומד מאז בראשה ובראש המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר. ליפשיץ הנחה כ-70 סטודנטים לתואר שני ו-20 סטודנטים לדוקטורט.
מחקר

מחקרו של עודד ליפשיץ מתמקד בדרום הלבנט בכלל וביהודה בפרט בתקופות הברזל, הפרסית, ההלניסטית.
מחקר > יהודה תחת שלטון בבל

באמצעות ביקורת המקרא, חקר ביקורתי של מקורות היסטוריים וניתוח הממצאים הארכאולוגים, קבע ליפשיץ כי בניגוד לפרשנות המסורתית של הנרטיב המקראי, רוב ההיסטוריה של הארץ באלף הראשון לפנה"ס עוצבה על ידי נוכחותן של אימפריות, תחילה עם האימפריה הנאו-אשורית במאה ה-8 לפנה"ס. תקופה זו, הממשיכה עד עלייתה של ממלכת החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס, מכונה "עידן האימפריות". גישה זו עומדת בניגוד לגישה המסורתית המחלקת את תולדות עם ישראל בעת העתיקה לתקופת בית ראשון ובית שני, עם "פער גלותי", תרבותי ויישובי באמצע המאה ה-6 לפנה"ס. בספרו "ירושלים בין חורבן להתחדשות: יהודה תחת שלטון בבל", המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, הציג עודד ליפשיץ עדויות לכך שבימי גלות בבל המשיכו להתקיים חלק ממרכזי היישוב בתחומי ממלכת יהודה הכבושה. ספר זה זכה בפרס איש-שלום (יד יצחק בן-צבי) לספר הביכורים הטוב ביותר בחקר תולדות ישראל. על אף שהתזה המהפכנית של ליפשיץ לא התקבלה על ידי כל החוקרים, מבקריו שיבחו את החיבור על היקפו, ארגונו ורמת הפירוט, וציינו אותו כאחד החיבורים המקיפים בנושא שנכתבו עד אז, הראוי לעיון ולמידה.
מחקר > חפירות רמת רחל

בשנים 2004–2010 ניהל עודד ליפשיץ יחד עם מנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות באתר רמת רחל, במטרה להגדיר את התרבות החומרית במאות ה6--5 לפנה"ס להן חופפת תקופת "גלות בבל" המתוארת במקרא. בחפירה התגלה מתחם מפואר אשר התקיים מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס. המתחם הוקם בזיקה להפיכתה של ממלכת יהודה לממלכת חסות של אשור ולאחר מכן של מצרים ובבל, והמשיך להתקיים כאשר יהודה סופחה לאימפריות של בבל, פרס, בית תלמי ובית סלאוקוס. התרומה העיקרית של המחקר היא למסגרת הכרונולוגית של המאות ה-7-4 וגילויו של גן מלכותי, היחיד שנמצא בארץ ישראל מכל תקופת המקרא. ליפשיץ הציג במחקרו כי בתקופה הפרסית המרכז השלטוני של פחוות יהודה עבר ממצפה (תל א-נצבה) לרמת רחל ולא לירושלים כפי שהיה מקובל, ושעד התקופה החשמונאית ירושלים המשיכה להתקיים אך ורק כמרכז פולחני. לדבר משמעות רבה לחקר המקרא שכן לתקופת שלטון פרס מיוחסת פעילות ספרותית רבה אשר השפיעה רבות על המקרא ועל התהוות היהדות.
מחקר > טביעות חותם ביהודה

יחד עם שותפו דייוויד ס. ואנדרהופט (בוסטון קולג'), החל ליפשיץ מחקר מקיף על המסורות המנהליות הייחודיות ליהודה תחת חסות או שלטון ישיר של האימפריות, ובפרט טביעות החותם שהופיעו ביהודה במשך כ-600 שנים, בין המאה ה-8 למאה ה-2 לפנה"ס. תחילה המחקר התמקד בטביעות החותם בתקופה הפרסית וההלניסטית ובמשמעותן להבנת ההיסטוריה והכלכלה של יהודה בתקופות הללו. שני החוקרים פרסמו את תוצאות המחקר בספר שראה אור באנגלית ב-2012 וזכה בפרס ג' ארנסט רייט של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR). לאחר מכן המשיך ליפשיץ עם עמיתיו לחקור את תופעת טביעות החותם גם במאות ה-8 עד ה-6 (כולל חותמות למלך) ופרסם ב-2018 את הספר "עידן האימפריות: היסטוריה ומנהל ביהודה לאור טביעות החותם על קנקנים".
מחקר > חפירות תל עזקה

מאז 2010, מנהל ליפשיץ יחד עם עמיתיו יובל גדות (אוניברסיטת תל אביב) ומנפרד אומינג (אוניברסיטת היידלברג) את משלחת החפירות על שם לאוטנשלגר בתל עזקה שבשפלת יהודה. בחפירות נחשף אתר רב-תקופתי עם שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הרומית. באתר נחשפו שכבות עם בניה מאסיבית מתקופת הברונזה התיכונה, שכבת חורבן מסוף תקופת הברונזה המאוחרת וממצאים הקשורים בנוכחות וההיסטוריה של ממלכת יהודה באזור בתקופת הברזל וב"עידן האימפריות".
מחקר > חפירות תל מוצא

מאז 2018 מנהל ליפשיץ יחד עם שועה קיסילביץ (אוניברסיטת תל אביב ורשות העתיקות) את משלחת החפירות בתל מוצא שממערב לירושלים. החפירות מתמקדות במקדש שהתקיים במקביל לירושלים בתקופת הברזל 2א (המאות ה-10-9 לפנה"ס).
פרסומים > ספרים שכתב

ע. ליפשיץ. תשס"ד (2004). "ירושלים בין חורבן להתחדשות". ירושלים (תורגם לאנגלית, 2005)
ע. ליפשיץ, י. גדות, ב. ארובס, ומ. אומינג. תשע"ה (2014). "מה לוחשות האבנים? 3000 שנה של היסטוריה נשכחת ברמת רחל". ירושלים (תורגם לאנגלית, 2017)
ע. ליפשיץ. תשע"ח (2018). "עידן האימפריות: היסטוריה ומנהל ביהודה לאור טביעות החותם על קנקנים". ירושלים. (תורגם לאנגלית, 2021)
ע. ליפשיץ (2024). הסיפור שלא סופר על תולדותיה של ממלכת יהודה.
Lipschits, Oded; Vanderhooft, David S. (2011). The Yehud Stamp Impressions: A Corpus of Inscribed Impressions from the Persian and Hellenistic Periods in Judah. Winona Lake, Ind.: Eisenbrauns. ISBN 978-1575061832.
Lipschits, Oded; Gadot, Yuval; Freud, Liora; Aharoni, Yohanan (2016). Ramat-Raḥel III: Final Publication of Yohanan Aharoni's Excavations (1954, 1959-1962). Winona Lake, Indiana. ISBN 978-1575064901.
Lipschits, Oded; Oeming, Manfred; Godot, Yuval (2020). Ramat Raḥel IV: The Renewed Excavations by the Tel Aviv–Heidelberg Expedition (2005–2010): Stratigraphy and Architecture (Monograph Series of the Sonia and Marco Nadler Institute of Archaeology). University Park, Pennsylvania. ISBN 978-1646020782.
Lipschits, Oded; Freud, Liora; Oeming, Manfred; Gadot, Yuval (2021). Ramat Raḥel VI: The Renewed Excavations by the Tel Aviv–Heidelberg Expedition (2005–2010). The Babylonian-Persian Pit. University Park, Pennsylvania: Eisenbrauns. ISBN 978-1-64602-113-0.
פרסומים > ספרים שערך

Lipschits, Oded; Blenkinsopp, Joseph, eds. (2003). Judah and the Judeans in the Neo-Babylonian Period. Winona-Lake. ISBN 9781575065403.
Lipschits, Oded; Oeming, Manfred, eds. (2006). Judah and the Judeans in the Persian Period. Winona-Lake: Eisenbrauns. ISBN 9781575061047.
Amit, Yaira; Ben Zvi, Ehud; Finkelstein, Israel; Lipschits, Oded, eds. (2006). Essays on Ancient Israel in Its Near Eastern Context: A Tribute to Nadav Naʼaman. Winona Lake. ISBN 9781575061283.
Lipschits, Oded; Knoppers, Gary N.; Albertz, Rainer, eds. (2007). Judah and the Judeans in the Fourth Century B.C.E. Winona-Lake: Eisenbrauns. ISBN 9781575061306.
Lipschits, Oded; Grabbe, Lester L., eds. (2011). Judah Between East and West:The Transition from Persian to Greek Rule (ca. 400-200 BCE). T&T Clark. ISBN 9780567046840.
Lipschits, Oded; Knoppers, Gary N.; Oeming, Manfred, eds. (2011). Judah and the Judeans in the Achaemenid Period: Negotiating Identity in an International Context. Winona-Lake. ISBN 978-1575061979.
Lipschits, Oded; Maeir, Aren M., eds. (2017). The Shephelah during the Iron Age Recent Archaeological Studies. Winona-Lake: Eisenbrauns. ISBN 9781575064864.
Lipschits, Oded; Gadot, Yuval; Adams, Matthew J., eds. (2017). Rethinking Israel: Studies in the History and Archaeology of Ancient Israel in Honor of Israel Finkelstein. Winona Lake: Eisenbrauns. ISBN 978-1575067872.
Čapek, Filip; Lipschits, Oded, eds. (2019). The Last Century in the History of Judah: The Seventh Century BCE in Archaeological, Historical, and Biblical Perspectives (Ancient Israel and Its Literature). Atlanta: SBL. ISBN 978-0884143994.
Honigman, Sylvie; Nihan, Christophe; Lipschits, Oded, eds. (2021). Times of Transition: Judea in the Early Hellenistic Period. Tel Aviv and University Park PA. ISBN 978-1-64602-114-7.