צופים (יישוב)
היסטוריה

הקרקע עליה הוקם היישוב נרכשה בשנת 1982 מסמי עבדאללה כרשה, תושב הכפר ג'יוס, על ידי היזם משה גליק ו"הקרן לגאולת הקרקע". חלקת קרקע נוספת בת 1,400 דונם הופקעה מתושבי ג'יוס ונמסרה ללא תמורה לטיפול "הקרן לגאולת הקרקע" בהתאם להחלטת ממשלה משנת 1983. ועדת השרים להתיישבות אישרה הקמת יישוב במקום ב-1983, אך משרד הביטחון והמנהל האזרחי לא אישרו את הקמתו עקב קשיים בהסדרת גישה ליישוב. שטח הקרקע שנרכש בתחילה היה 200 דונם בלבד והוא היה מוקף באדמה בבעלות תושבי הכפרים בסביבה. בנוסף, בשנת 1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד שהקרקע נרכשה במרמה, ושמסמכי הבעלות זויפו. לאחר שהחשדות הוסרו החל שיווק המגרשים במקום. באותה עת החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא ליישוב "צוּפִין", על שם חורבת צופין הסמוכה, אך תושבי היישוב העדיפו את השם "צופים", ובסופו של דבר התקבל שם זה על ידי ועדת השמות הממשלתית.
בקיץ 1987 החלו העבודות לקמת היישוב, אך משרד הביטחון הוציא צו להפסקת העבודות. המתנחלים עתרו לבג"ץ נגד משרד הביטחון בטענה שהוא מעכב את הקמת היישוב ללא סיבה מוצדקת והצו בוטל. עם זאת, זמן קצר אחר כך פרצה האינתיפדה הראשונה ושיווק המגרשים ביישוב התעכב, עקב חוסר ביקוש. המתיישבים הראשונים עלו על הקרקע במרץ 1989, לאחר הצבה של ארבעה קראוונים ראשונים על ידי אמנה.
עם הקמת היישוב בסוף שנות ה-80, חטיבת קרקע בשטח 1,440 דונם, שקיבלה את השם "צופים צפון", הופקעה מתושבי הכפר ג'יוס, ונמסרה על ידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון ללא תמורה לטיפול "הקרן לגאולת הקרקע" ולחברת הבנייה "לידר קומפני", שהייתה שותפה בהקמת היישוב. איש העסקים לב לבייב רכש את חברת "לידר" בשנת 1991 ונכנס כשותף לבנייה ושיווק הבתים בצופים. כמה שנים אחר כך תבע את המוכרים בטענה שהסתירו ממנו תביעות וחובות של החברה ללקוחות שרכשו מגרשים ביישוב.
בהסכם הפיתוח שנחתם בין הממונה ליזמים (חברת לידר והקרן לגאולת הקרקע), הם נדרשו לקדם את הבנייה ב"צופים צפון" עד למועד שהוגדר בהסכם, כאשר הותנה, שאי-עמידה ביעד מביאה לפקיעת ההסכם. אף על פי שלא בנו ולו בית אחד במשך שנים רבות, חודש הסכם הפיתוח פעמיים, בלא תמורה. אחד מן הגורמים לעיכוב בפיתוח "צופים צפון" היה הקפאת הבנייה בין השנים 1992 ל-1996 בתקופת ממשלת רבין השנייה. מעט לאחר ההכרזה על ההקפאה נתן הממונה על הרכוש הנטוש לחברה רישיון לבצע פעולות הכנה לקראת הבנייה, לרבות פריצת דרכים ויישור קרקע. במסגרת זו ניתן ללידר רישיון להפעלת "מגרסה", כלומר, מחצבה בהגבלות מסוימות על הפעלת הציוד בה. בתחילה נועד הרישיון רק לאספקת חומרים לבניית צופים עצמה, אך בהמשך ניתן אישור למכירת תוצרי המחצבה. חלק של אותם תוצרים שימש לסלילת כביש 6 הסמוך על-ידי "דרך ארץ", חברה אחרת שלבייב היה בעל מניות משמעותי בה. המחצבה הניבה לאורך השנים ליזמים רווחים המוערכים בעשרות מיליונים, דבר שפגע במוטיבציה של היזמים לקדם את הבנייה בצופים צפון, לבסוף פקע הסכם הפיתוח בשנת 2004 ולא חודש.
בעקבות האינתיפדה השנייה, ביוני 2002 אישרה ממשלת ישראל את הקמת גדר ההפרדה ממזרח ליישוב. מיקומה של הגדר נקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות, כולל תוכניות "צופים צפון" ו"צופים מזרח" להקמת אזור תעשייה. תוואי הגדר מסביב לצופים הפריד מאות משפחות, שגרות ביישובים הפלסטיניים הסמוכים, מהאדמות החקלאיות שבבעלותן. עם השלמת הגדר תושבי אותם היישובים הוכפפו מאז אוקטובר 2003 למשטר של היתרים, המונפקים על-ידי המנהל האזרחי, כדי להגיע לאדמות החקלאיות שמעברה השני של גדר ההפרדה. גישתם של בעלי ההיתרים אפשרית רק דרך אחד השערים שהוקמו במכשול ומוגבלת לשעות הפתיחה של אותו שער. תושבי הכפרים הפלסטינים באזור הגישו ב-2004 עתירה לבג"ץ נגד תוואי גדר ההפרדה. בפסק הדין נכתב כי:”מהשתלשלות העניינים עולה, ש"מלכתחילה הוקמה הגדר בתוואי שפגע פגיעה קשה בזכויות התושבים המקומיים ובגישתם לאדמותיהם החקלאיות... פגיעה קשה זו נגרמה כתוצאה מהכללתם של שטחים נרחבים של אדמות חקלאיות במרחב התפר, אשר נועדה לאפשר את יישומה של תוכנית צופין-צפון ואת הרחבת היישוב צופין בעתיד”. פסק הדין החזיר לכפרים הפלסטינים 5,400 דונם שנכלאו בצד המערבי ("הישראלי") של הגדר.
ביולי 2005 ביקש יו"ר מזכירות צופים, דני נווה, משר הביטחון להורות ששער בגדר ההפרדה מדרום ליישוב סמוך לקלקיליה יישאר פתוח, למרות צו לסגירתו. הסיבה לבקשה הייתה הרצון להקל על תנועת תושבי היישוב לכיוון כביש 55. הבקשה אושרה על-ידי אחיו של נווה, אלוף פיקוד המרכז יאיר נוה.
בשנת 2009 החלה הקמת שכונת המגורים "צופים צפון", אמנם על שטח קטן יותר מהתוכנית המקורית שלה, אך ללא אישור המנהל האזרחי. בדצמבר 2009 נפצעה שוטרת באורח בינוני בעימות עם המתיישבים בעת ניסיון של כוחות הביטחון להפסיק את הבנייה. הקמת השכונה נמשכה, והיא אוכלסה החל משנת 2012.
בשנת 2014 תבעו מספר משפחות את משה גליק, לאחר שגילו כי במגרשים, שרכשו ושבהם הקימו את ביתם, רשומים שעבודים לטובת המדינה. מקור השעבוד הוא פיצוי שקיבלו חברת "לידר" ו"הקרן לגאות הקרקע" בסך 3.6 מיליון שקל מהמדינה בשנת 1992, בשל ההחלטה על ההקפאת הבנייה בהתנחלויות, כאשר הוסכם שאם וכאשר תחודש הבנייה יוחזר הפיצוי למדינה, כ-26 אלף שקל, לכל יחידת דיור שתיבנה. להבטחת אותו החזר נרשם שעבוד על הקרקע לטובת משרד הבינוי והשיכון. בשנת 1996 הופשרה הבנייה ובהמשך נמכרו כ-120 יחידות דיור. במסגרת עסקאות רכישת המגרשים, ייצג משה גליק את קבוצת לידר כבעלת הקרקע, את החברה המשכנת וחלק מרוכשי המגרשים. הרוכשים קיבלו ממנו אישורי זכויות שלפיהם הנכס נקי מעיקולים, שעבודים או משכנתאות. אך, הם גילו לאחר הרכישה שביתם משועבד לטובת המדינה, עובדה שלא נמסרה להם בזמן הרכישה.