stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האגודה למחקר תת-ימי בישראל
סקרים, חפירות ומשלחות > חופי סיני – משלחת חפירות וסקרים בספינה הטרופה משארם א-שייח'

באפריל 1969, הביא קצין מחיל הים ששרת בשארם א-שייח' שני קנקני חרס. על פי דבריו הם נמשו במפרץ ליד מעגן חיל הים, וישנם בשטח עוד שברי חרסים פזורים. עומק המים במקום היה כ-8 מטרים והאתר נמצא כ-80 מטרים מקו החוף. חוליית סקר, שתפקידה לאמת את הסיפור ולבדוק את האתר, יצאה לשארם בטיסה. אבנר ושוקה, שעמדו בראש חוליית הסקר, דווחו על גילוי חלקי עץ של ספינה באתר. מקרקעית הים בצבצו כ־4-5 קצוות צלעות רקובות שהמשכן היה טמון מתחת החול. על פי המרחק בין הצלעות וממדיהן נראה היה כי מדובר בכלי שיט גדול יותר מאלה שהתגלו בעבר. כלי החרס נלקחו לאגף העתיקות והמומחית לקרמיקה טרודה דותן קבעה, כי טרם נתגלו כלים כאלו בארץ.
הוחלט לקיים משלחת הצלה בראשותו של שוקה שפירא ובסיוע אבנר רבן כמנהל המדעי. חיל הים, יחידות מרחב שלמה ודובר צה"ל אימצו את המשלחת וסייעו רבות. בקיבוץ רמת יוחנן נרתמו הצוללים להכנת מסגרות מברזל זווית לצורך מיפוי הספינה. למסגרות הותאם מגדל לצילומי רצף. באילת הועלו ציוד המשלחת וחבריה על ספינת חיל הים "בת גלים" והפליגו לשארם, שם עברו לנחתת שהעבירה אותם אל החוף מול האתר. על החוף הוקם מחנה ובו שלושה אוהלים ושני מכלי קובייה לאספקת מים. חברת סולל בונה העמידה לרשות המשלחת מדחס, שסיפק אוויר לנרגילות ולמכשיר החפירה התת-– ימית (אייר ליפט). מפקד המרחב הקצה חדר, בו הוקמה מעבדת צילום, כך שמדי לילה פותחו והודפסו הצילומים שצולמו במהלך אותו היום. מעל האתר הוצבה רפסודה ועליה ארבעה צינורות ללחץ אוויר נמוך, לנרגילות שסיפקו אוויר לארבעה צוללים. במשלחת היה צוות קבוע של שמונה צוללים והיתר, שבעה צוללים, התחלפו מדי שבוע, וזאת על מנת לאפשר לצוללים נוספים ליטול חלק במשלחת ראשונה בהיקף כזה. תנאי הריחוק, הזבובים ומי השתייה גרמו לכך שכל צולל נפל למשכב ליומיים שלושה. הרופא הצבאי של הבסיס טיפל בחולים במסירות, תוך ידיעה שזה גורלו של כל מי שמגיע לכאן. סה"כ נטלו חלק בחפירה כ-40 צוללים לסירוגין. במשך 24 ימי הצלילה נחפרו ופונו כ-400 מטרים מעוקבים של חול, נחשפה ספינה באורך של כ-40
מטר ו-12 מטר רוחב, ועדויות לשרפה גדולה שפרצה בספינה וככל הנראה גרמה לנטישתה ולטביעתה. לא נמצאו חפצים ששימשו את הצוות ולא עצמות אדם. בסיום העבודה כוסתה הספינה בחול על מנת למנוע הרס. חלקי עץ והממצאים הועברו צפונה למחקר. מהמחקר עלה שמדובר בספינה באורך של יותר מ-50 מטר ובמעמס המתקרב ל־500 טון. כלי השייט נבנה מעץ שיובא למספנות קליסמי (סואץ) מצפון טורקיה, ונבנה על פי מסורת הבנייה העות'מאנית. הספינה טבעה כתוצאה משרפה שפרצה בה בהיותה עוגנת במפרץ. ממטענה של ספינת הסוחר שרדו קרוב לאלפיים כלי חרס, בעיקר בקבוקי מים, "צרצורים" בעלי מסננות בבסיס צווארם, אשר יוצרו באזור או דרומית לו, בחופי חיג'אז. כן התגלו מקטרות וגלגיליות עץ. כלי השייט טבע בשנות הארבעים או החמישים של המאה ה־18. לאחר הסכם השלום עם מצריים הוחזרו כל הממצאים שנתגלו בסיני, לרבות ממצאי הספינה משארם, למצרים.
סקרים, חפירות ומשלחות > סקר חופי מפרץ אילת

באפריל 1970 חברו מפקדת מרחב שלמה, המינהל לפיתוח מרחב שלמה ורשות שמורות הטבע לקיום סקר מקיף של כל דרום סיני. לאגודה הוקצה הסקר התת-ימי - מפרצי החוף משארם א-שייח' עד לאילת, לרבות האיים טירן וסנפיר. המשלחת בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן כללה כ-20 צוללים, הארכאולוג פסח בר אדון, הגאולוג יעקב ניר ובני פלד ששימש כרופא צלילה. לרשות המשלחת עמדה הספינה "נוויבה" עם קברניט יורם גלפמן ושני אנשי צוות, שתי סירות גומי, שני ג'יפים שנעו על החוף במקביל לספינה, תא להפגת לחץ (דקומפרסיה), מדחס למילוי מכלים וכל יתר הציוד לביצוע המשימה. בנוסף לסיקור הארכאולוגי-גאולוגי, הוקצה צוות לביצוע משימות על פי הנחיות ודרישות של צה"ל. הסקר התבצע החל משארם א-שייח', האיים טירן וסנפיר וצפונה בואכה אילת. בכל יום עגנה הספינה באחד המפרצים במרכז גזרת הסקר, הצוותים יצאו בהתאם למשימות שהוטלו עליהם עם סירות הגומי והג'יפים כשהם מצוידים בציוד המתאים, מים ואוכל. לעת ערב חזרו לספינת האם עמוסים רשימות, שרטוטים, צילומים וכמובן חוויות. החומר שהגיע לספינה עם הצוותים שפעלו בחוף ובים קיבל טיפול מידי, הושלמו רשימות ותחקירים, הציוד נשטף והמכלים מולאו באוויר. בינתיים דילגה הספינה למפרץ הבא ועגנה בו במשך הלילה. פעולות הסקר התחדשו למחרת באזור חדש, וכך חוזר חלילה. הסקר ארך כחודש ימים. החומר והמידע שנאסף במשלחת זו עובד ופורסם בספר עב כרס בשם "דרום סיני סיכום סקר".
סקרים, חפירות ומשלחות > חופי סיני – סקר וחפירה ב"ספינת הכספית"

בספטמבר 1970 שלח צולל שווייצרי בשם פ' ווינקלר ליוסף גלילי שתי תמונות צבעוניות של כדים גדולים המונחים זה לצד זה על קרקעית הים, עם תיאור המקום בו צולמו, לרבות עומק ומרחק מהחוף. ב-17 ביולי 1971 יצאו יוסף גלילי ושמעון פיינשטיין, פקח רשות שמורות הטבע בשארם, לסקר מוקדם באתר. תועדו וצולמו כדים בנפח של כ-150 עד 400 ליטר, מטיפוס שאינו מצוי בים התיכון. בנוסף צולמו מספר כלי חרס קטנים שהיו צמודים לאלמוגים בעומק של 30 עד 40 מטר ובמרחק של כ-50 עד 70 מטר מהחוף, במדרון תלול מאוד מכוסה באלמוגים. באפריל –מאי 1972 אורגנה משלחת חפירה של כ-15 צוללים בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן. נחקרו שרידי מטענו של כלי שיט שטבע בעומק של יותר מ-30 מטר, בין העיר אופירה (צפונית לשארם א-שייח') ומפרץ נעמה (מרס אל עיט). אתר זה מוכר כ"אתר הכספית" בשל תכולתם של קנקני החרס וקדרות הנחושת שנשא כלי השיט על סיפונו. הגישה לחוף הייתה קשה. בסיוע מפקד מרחב שלמה הוקם בסיס חוף שכלל אוהל קטן, מדחס למילוי מכלים ועוקב מים. מאהל נוסף, שכלל אוהל גדול לשינה ומטבח הוקם בוואדי בשארם אלמויה, לימים חוף הדיפלומטים. התנאים היו קשים, מקום השהייה האידיאלי היה במים, אבל מאחר שהעבודה הייתה בעומק רב, יכול היה כל צולל לבצע לכל היותר שתי צלילות ביום. התגלו כלי חרס שהכילו תחמוצת כספית צמודים לאלמוג כגוש אחד וכלי ברונזה שונים. כשחפרו הצוללים בורות רדודים בקרקעית החולית באתר הופתעו לגלות כספית זורמת אל קרקעית החפירה. באתר נתגלה עוגן מעניין עם חלקי עופרת וכתובת בערבית, שהושאר על קרקעית הים. במהלך עשרת ימי החפירה נימשה חלק מכלי החרס, אחרים הושארו במקום במטרה להקים אתר עתיקות תת-ימי. סביר להניח שהכדים הגדולים שימשו לאחסון והובלת מים ואילו הקטנים שימשו להובלת הכספית. נראה שהספינה טבעה בשלהי המאה ה-16 או ראשית המאה ה-17. מהמחקר עולה שהיה זה כלי שיט קטן שנבנה לפחות בחלקו, מעצי שיטה סלילנית מקומית, ואשר הוביל מטען כספית מעקבה לחופי דרום-ערב, כנראה לצורך ניצולה בתהליך הפרדת זהב מחומרי הטפל במרכזי הפקה באתיופיה ובדרום אפריקה. לאחרונה התגלה מכרה זהב בקרבת אילת וייתכן ומטען הספינה קשור להפקת זהב באזור אילת.
סקרים, חפירות ומשלחות > חופי סיני – סקר מפרץ נעמה דרום

נתקבל דיווח מצוללים שראו כדים דרומית למפרץ נעמה, שהחל שוקק תיירים ישראלים. בסקר קצר שערכו פקחי רשות שמורות הטבע אומתו הממצאים ובחודש מאי 1973 התארגנה משלחת בראשותם של שוקה שפירא ואבנר רבן, וכן כ-18 צוללים מחברי האגודה. בסיס החוף כלל: אוהל מטבח, שני מדחסים ללחץ גבוה, אוהלי שינה, גורר למים, גנרטור, תא לחץ, מקרר גדול ולוח סידור עבודה. האתר, שהיה בעומק של כ-25 עד 12 מטר ובמרחק כ-80 מטר מהחוף, נחפר באמצעות "אייר ליפט" כשהצוללים משתמשים בנרגילות. מדף הגידוד באזור האתר היה ברוחב כ-50 מטרים, כך שבמצב של שפל המעבר לא היה קל. המשלחת עבדה כ-20 יום, והפעילה לראשונה פטיש אוויר גדול, לצורך שחרור כלי החרס מהאלמוגים. במהלך החפירות נמשו עשרה כדי חרס, שלושה עוגני אבן בעלי שלושה נקבים, חלקי עץ, מסמרים וצפחת מעוטרת שאפשרה את תיארוך המכלול, ששויך לשבר ספינה מהתקופה העותמאנית.
סקרים, חפירות ומשלחות > צלילות לצורך תיקונים במערכת השינוע בברכת המים הכבדים בכור הגרעיני בנחל שורק

בשנת 1967, ארעה תקלה במערכת השינוע בברכת המים הכבדים ב מרכז למחקר גרעיני שורק. לכור לא היו מערכות חלופיות להעברת המים הכבדים ואחסונם וללא התיקון היה הכור מושבת. מדעני הכור הופנו לאגודה למחקר תת-ימי על ידי יחידת הצוללים של חיל הים, שהייתה מנועה מלבצע פעילות אזרחית. אנשי האגודה, שהכירו בחשיבות הנושא, נרתמו בהתנדבות לבצוע המשימה. סוכם שעת מנת למזער נזקים ופגיעה אפשריים בצוללים, תבוצע הצלילה על ידי צולל אחד כשבו זוגו יהיה לבוש וחגור בציוד הצלילה ומוכן לצלילה מידית כשזו תידרש. לביצוע הצלילה נבחר חיים סתיו, שהיה הצולל הראשי של האגודה ומנהל מרכז הצלילה בקיסריה. חליפות הצלילה שהיו חייבות להיות אטומות לחלוטין הוכנו בעזרת מומחי חיל הים. לאחר כמה תרגולים על מודל חיים צלל בברכת המים הכבדים בעומק 11 מטר, באמצעות מכלי אוויר דחוס ובצע במיומנות את התיקונים הדרושים. לאחר כשבועיים פנו אנשי הכור פעם נוספת לאגודה בבקשה לתיקון נוסף בברית המים הכבדים. הפעם אמור היה התיקון להתבצע באזור בו רמת הקרינה גבוהה יותר והסיכונים גדולים בהתאם. פעם נוספת התארגנו חברי האגודה ומובן היה שחיים, שרכש מיומנות בבצוע העבודה נבחר לבצע את הצלילה. המבצע עבר בהצלחה והאגודה וחיים זכו לשבחים והערכה על רוח על המסירות והנכונות לבצע את המשימה המסוכנת והמורכבת ללא תמורה. לדברי מדעני הכור לא היה ידוע על בצוע עבודות צלילה בברכת מים כבדים בכורים גרעיניים בעולם עד למבצע זה. זוהי דוגמה נוספת לשיתוף הפעולה של האגודה עם ארגונים וגופי מחקר בישראל.
מפרסומי האגודה

אבנר רבן (עורך) במצולות ים 1965
אבנר רבן (עורך) במצולות ים 1966
אברהם רונן ויעקב עולמי 1972: סקר מפת עתלית
שוקה שפירא, אבנר רבן ומיקה פרויליך (עורכים), אגודה למחקר תת-ימי בישראל, "דו"ח המזכיר הכללי לשנים 8–1977
אבנר רבן, שוקה שפירא ומיקה פרויליך (עורכים), אגודה למחקר תת-ימי בישראל, "דו"ח המזכיר הכללי לשנים 9–1978
אבנר רבן, 1970, שבר ספינה קדומה במפרץ שלמה בתוך: טבע וארץ, י"ב: 273-270
אבנר רבן, 1971, שיטות סקר, חפירה, רישום ושימור בארכאולוגיה תת-ימית, קדמוניות ד: 42-38
אבנר רבן, תשל"ג, מפרצונים ואפשרויות עגינה, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 138-129
אבנר רבן, ויוסף גלילי, תשל"ג, סיכום ממצאי החוף, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 172-153
פסח בר-אדון, ואבנר רבן, תשל"ג, דוח סקר ארכאולוגי – חוף מפרץ אילת, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 218-205.
אבנר רבן, תשל"ג, שרידים ארכאולוגיים מתחת למים, בתוך: ד' מיזל (עורך), דרום סיני – סיכום סקר, בהוצאת מרש"ל ורשות שמורות הטבע: 230-229.
אבנר רבן, 1975, ספינת הכספית מים סוף בתוך: ספונים: 28-24.
אבנר רבן, 1975, משלחת נעמה דרום, ספונים, ד: 35-29.
אבנר רבן, 1982, ג'זירת פרעון – אי האלמוגים, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן,: 12.
אבנר רבן, 1982, עדויות ארכאולוגיות לפעילות ימית במפרץ אילת, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן,: 22.
אבנר רבן, 1982, שרידים ארכאולוגיים באזור החוף של דרום-סיני והדלתא של דהב, סיני – קובץ מחקרים, בהוצאת החוג לגאוגרפיה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן: 24.
אלישע לינדר ואבנר רבן, 1966, עכו – סיפורה של משלחת, במצולות ים 7,: 27-23.
יוסף גלילי 1996, האגודה למחקר תת-– ימי: פעילות בשנות השישים והשבעים. בתוך: גלילי אהוד, שרביט יעקב וזילברשטיין מעמה (עורכים) 35 שנות ארכאולוגיה ימית בישראל עמודים:3013.
אוסנת מיש-ברנדל, אהוד גלילי, שלי וקסמן, ניסים שמואלי וקורט רווה 1985– הספינות ממגדים, התערוכה "אשיב ממצולות ים"
Raban, A., 1971, The Shipwreck off Sharm-a-Shekh, Archaeology, 24: 146-155
Raban, A., 1973, The Mercury Carrier from the Red Sea, International Journal of Nautical Archaeology (IJNA), 2,: 179-183
Raban, A., 1973, Survival of Ancient Wrecks in Varying Conditions off the Israeli Coast, in: N.C. Flemming (ed.), Science Diving, London: 29-40.
Raban, A., 1975, The ‘Na’amah South’ Expedition 1973. Sefunim (Bulletin) IV: 33–41
Raban, A., 1982, Arab Wrecks from the Red Sea: The Pottery and Other Small Finds, International Journal of Nautical Archaeology (IJNA), 11
Flinder, A., Linder, E., and Hall, E.T. (1993), Survey of the Ancient Harbor of Akko, in: M. Heltzer, A. Segal and D. Kaufman, (eds.) Studies in the Archaeology and
History of Ancient Israel, in Honor of Moshe Dothan, Haifa: 198-225
Galili, E., Raban, A. and Sharvit, J. 2002. Forty Years of Marine Archaeology in Israel. In (H. Tzalas, Ed.) Tropis VII, Greece, Pylos 1999. pp. 927–961
הערות שוליים

↑  ד"ר יהודה מלמד, באתר הקריה הרפואית רמבם
1 2  יוסף גלילי, "האגודה למחקר תת-ימי: פעילות בשנות השישים והשבעים"
↑  קטלוג תערוכה במוזיאון ישראל – מיש ברנדל ואחרים 1985
↑  אוסנת מיש-ברנדל, אהוד גלילי, שלי וקסמן, ניסים שמואלי וקורט רווה – "הספינות ממגדים", התערוכה "אשיב ממצולות ים", 1985
אניה פיניקית מתבליט הובלת העצים, בצורה הדומה לאניה שבסמליל האגודה
יוסף גלילי צלם האגודה
קורס מדריכי צלילה של ההתאחדות לצלילה-מועדון אקווה ספורט, אילת, 1975
תותח ימי נמשה מהים על ידי חברי האגודה ומועלה על סיפון הספינה שיקמונה
התותח הימי שנמשה מהים מוצב על חומות עכו, לידו, הדייג אדם קוצר, מגלה התותח
מרגמת ברונזה שנמשתה מימה של דור, מוצגת במוזיאון המזגגה בקיבוץ נחשולים
תותח ברונזה ימי מהמאה ה-16 מוצב על מרכב עץ משוחזר בחזית המוזיאון הימי הלאומי בחיפה
צוללים אוספים כלי חרס לצורך הצפה
משתתפי משלחת החפירות בספינה משארם א-שייח'
מחנה משלחת החפירות- ספינה עותמאנית משארם א-שייח'
אבנר רבן בודק את חלקי העץ של הספינה ורשת הריבועים שהותקנה לצורך צילומי רצף
סקר מפרץ אילת 1970 - עפרה גורי (משמאל) ונעמה גורן באי סנפיר
יעל ארצי
ותיקי האגודה (מימין לשמאל) שוקה שפירא, אהוד גלילי וחיים סתיו מעלים זיכרונות וכותבים את ערך האגודה
הקרב על נאנג'ינג

הקרב על נאנג'ינג (במנדרינית: 南京保卫战) היה הקרב הגדול השני במהלך מלחמת סין–יפן השנייה לאחר הקרב על שאנגחאי, אשר נערך בעיר נאנג'ינג (ננקינג בפי המערב), בירת הרפובליקה הסינית אשר בסופו של הקרב נכבשה בידי האימפריה היפנית. היפנים הקימו בה ממשלת בובות הידועה בשם ממשלת ואנג ג'ינג-ויי.
מייד לאחר סיום הקרב על העיר הצבא היפני הקיסרי תחת גנרל איוונה מטסוי החל להתאכזר אל האוכלוסייה המקומית במסגרת טבח נאנג'ינג.
הקרב הביא לפגיעה קטלנית בכוח ובמורל הסיני, לאחריו הצבא היפני הקיסרי פשט למשך יותר משנה על מזרח ומרכז סין, אך סין לא יכלה להעמיד כוח צבאי מספק כנגד המתקפות היפניות. הפשעים שביצעו הכוחות היפנים בסינים לאחר הקרב היו קשים ביותר ולאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הועמדו המפקדים היפנים לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על מעשיהם.
רקע > המלחמה

היחסים בין האימפריה היפנית והממשלה הסינית של הקוומינטנג (שכן סין הייתה מפולגת במלחמת אזרחים בין המפלגה הקומוניסטית והקוומינטנג) הפכו מתוחים מאז תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה אשר בעקבותיה הוקמה ממשלת הבובות היפנית מנצ'וקוו ששלטה במנצ'וריה. עקב תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי כל היחסים בין המדינות נותקו והחלה מלחמת סין–יפן השנייה.
במקביל לכיבוש שאנגחאי בידי יפן התקדמו היפנים גם בצפון ולאחר קרב על ערי המרכז כבשו את בייג'ינג וטיינג'ין. מצד הממשלה היפנית בטוקיו לא היה ערך ביציאה למלחמה יקרה במרכז סין והתוכנית הראשית הייתה להישאר בקו אש בטוח ומחוזק ובמצב של מגננה.
המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי ובתוכו איוונה מטסוי, גנרל חיל המשלוח היפני לשאנגחאי, סבר כי כאשר הבירה הסינית נאנג'ינג תיפול יכנסו הסינים באופן מיידי למשא ומתן בעקבות המצב הרעוע שלהם. עקב ההשפעה הגוברת של הצבא בתוך הממשלה של טוקיו באותה העת והסתרת הנתונים המלחמתיים מקיסר יפן הירוהיטו, עצתו של מטסוי התקבלה והוטל עליו לכבוש את בייג'ינג דרך נהר היאנגצה.
רקע > הכנות סין

ממשלת הקוומינטנג הבינה במהרה כי התקדמות הכוחות היפנים במעלה היאנגצה משמעו שאלו עושים דרכם אל הבירה. במטה הכללי הסיני החל ויכוח על הצורך לשמור על העיר. ב-12 בנובמבר 1937 המנהיג העליון דה פקטו של סין הלאומית, צ'יאנג קאי שק הכין דו"ח אל המועצה הצבאית העליונה אשר במסגרתו טען שיש צורך להעתיק את הבירה אל צ'ונגצ'ינג על מנת לאפשר מרווח נשימה לצבא. ביום שלמחרת, לאחר התייעצות עם יושב ראש הממשלה הלאומית (נשיא הרפובליקה הסינית), לין סן, דרישותיו של צ'יאנג התקבלו והוחלט להעביר את מוסדות השלטון לפנים סין.
ב-16 בנובמבר הפליג לין סן דרך היאנגצה אל סצ'ואן. הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת, הרשות המבקרת והרשות הבוחנת את עובדי הציבור הועתקו באותו היום אל צ'ונגצ'ינג, מחלקת האוצר והחוץ, כמו גם מחלקת הבריאות הועתקו זמנית אל חאנקואו. משרד התקשורת עבר אל צ'אנגשה והמרכזים הצבאיים חולקו בין צ'אנגשה לנאנג'ינג.
בנקודה זאת החל המאבק על דרך עזיבת העיר בתוך המטה הכללי וכוח ההתנגדות אשר יושם על העיר בכל זאת. מנהל המבצעים של המפקדה, גנרל ליו פיי טען:
"נאנג'ינג היא בירת עמנו; מובן שאיננו יכולים לוותר עליה ללא שום התנגדות. אבל אל לנו לאבד יותר מדי חיילים בלחימה על עיר אחת או על אזור אחד בכל פעם. אנחנו יכולים להסתפק רק בהגנה סמלית ולנקוט יוזמת נסיגה לאחר מידה הולמת של התנגדות. אשר לשימוש בכוחותינו, אנחנו יכולים להשתמש בשנים-עשר אגדים; די בשמונה-עשר אגדים לכל היותר. לא יהיה קל לתמרן עם חיילים רבים מדי."
טאנג שנגג'י, מנהל המחלקה המבצעת של הוועדה לעניינים צבאיים הצהיר כי:
"נאנג'ינג היא בירת אומתנו ומוקד תשומת לב בינלאומית, והיא גם מקום משכנו של המוזוליאום של הנשיא סון יאט-סן. אם ניטוש את נאנג'ינג, כיצד נוכל לתת דין וחשבון בפני נשמתו של הנשיא במרומים."
צ'יאנג וטאנג חלקו דעות דומות אך היו שיקולים נוספים לקחת בנושא, חבר הלאומים נפגש באותה העת בבריסל וצ'יאנג ציפה כי ידונו בעניין סין ויפעלו לעצור את יפן. טאנג שנגג'י הושם כמפקד העליון של המערך בנאנג'ינג וניתנו לידיו 100,000 חיילים, בהם גם חיל מתנדבים שמקורו בצבא האדום אשר נקרא לפעולה ולתמיכה בסין בידי יוסיף סטלין, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
פעולות מקדימות

לאחר נפילת שאנגחאי החלה פלישה באמצע נובמבר מערבה. מרב הכוחות היפנים נעו דרך המחוז הדרומי ג'ג'יאנג. ב-19 בנובמבר סוג'ואו וצ'אנגשו נפלו לידי יפן וכבר באותו היום נפרץ קו ההגנה הסיני. במהלך הנסיגה, ההתקדמות המהירה של הכוחות היפנים גרמה להתנגשויות צבאיות עזות בתדירות די גבוהה. העיר וושי נפלה לבסוף רק ב-29 בנובמבר לאחר הגנה איתנה וממושכת מן הצד הסיני.
ב-28 בנובמבר יצאה הוראה מתוך המטה הכללי היפני לפיו ניתנה ההוראה "התקדמו כדי לתקוף את נאנג'ינג". בתוך יומן המלחמה שלו, איוונה מטסוי כתב באותו היום שהתקבלה ההחלטה על המתרחש: ”סגן ראש המטה הכללי שלח מברק המוסר את החלטת מפקדת המטה הכללי לתקוף את נאנג'ינג. נראה לי כי בימים אלה נודעה השפעה להצעותי הנלהבות המעודדות תקיפה ואני שמח על כך.” מלבד לחטיבה ה-101 כל כוחות חיל המשלוח של שאנגחאי נשלחו להשתתף בפלישה לעבר נאנג'ינג בתור "ארמיית אזור סין המרכזית" תחת מטסוי.
פעולות מקדימות > המערך היפני

ב-1 בדצמבר הוצאו לפועל פקודות מדויקות בפעולה המשותפת של ארמיית המרכז והצי הקיסרי על היאנגצה, להלן הרישום המדויק של ההוראות:
ארמיית אזור סין המרכזית תתכנן ותתאם עם צי אזור סין את כיבוש נאנג'ינג.
הכוח העיקרי של חיל המשלוח לשאנגחאי יתחיל בתנועתו בסביבות 5 בדצמבר. הוא יישאר בדאניאנג וג'ורונג כדי להשמיד את האויב שם, ולהיכנס לאזור המערבי של הר מופאן. יחידה אחרת תתקוף את עורף האויב מן הגדה השמאלית של נהר היאנגצה, תוך כדי ניתוק מסילת הברזל טיינג'ין - פוג'ואו והתעלה הגדולה צפונית לנהר היאנגצה.
הכוח העיקרי של הארמייה העשירית יתחיל לנוע בסביבות 3 בדצמבר. יחידה אחת תיכנס מאחורי נאנג'ינג מכיוון ווחו; הכוח העיקרי ישמיד את האויב שבמקום וייכנס לסביבת לישואי. יש לחזק את הערנות והדריכות באזור חאנגג'ואו.
הכוחות היפנים נעו במהרה משאנגחאי והתחלקו בין כוחות אשר נעו מצפון לאגם טאי לכוחות אשר נעו מדרום לו. הצבא היפני תכנן לעלות על נאנג'ינג באמצעות פעולת כיתור, להכניע את הבירה הסינית ולכתר עד תום את המוצבים מסביבה עד אשר החזית סביב העיר תתייצב.
פעולות מקדימות > המערך היפני > מערך אווירי

עוד עם פתיחת הקרב על שאנגחאי הפכה נאנג'ינג, בהיותה הבירה למטרה מספר אחת של פשיטות אוויריות אשר בוצעו בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני). ב-15 באוגוסט פשיטה מרכזית של טייסת בת 20 יחידות אוויריות הפציצה בפעם הראשונה את הבירה הסינית. המטרות המרכזיות של התקיפות היפניות היו שדות התעופה ומרכזי האוכלוסין. עם ההפצצות נשלחו כוחות רגלים סינים לירות לעבר המפציצים היפנים. תוצאת הקרב הייתה שמתוך 20 מטוסים ארבעה עלו בלהבות ושישה דרשו תיקון בעוד מהצד הסיני היו כמה עשרות פצועים ובהם גם פצוע קשה אך לא מעבר.
היו מספר הפצצות כזו אשר התרחשו ב-16 באוגוסט, 26 באוגוסט, 14 בספטמבר ועוד.
ההפצצה הגדולה ביותר על העיר נאנג'ינג בוצעה בידי היפנים ב-25 בספטמבר 1937. בין 09:30 בבוקר ל-16:30 אחר הצהריים בוצעו 94 גיחות של טייסות אשר המטירו מעל 200 פצצות וריססו את העיר במכונות ירייה. בעודם מתקרבים שיגר לעברם חיל האוויר של הרפובליקה הסינית מטוסי קרב כדי ליירטם וירה אש נ"מ ממושכת מפאתי העיר. מבין המפקדים הסינים בשטח היה דיווח כי ”על פי פיקוד חיל האוויר, ארבעה מטוסי אויב הופלו היום; שניים מהם נפלו בשיאגואן, אחד בנאנצ'אנג (עיר רחוקה מדרום) ואחד בנאנמן (שער הדרום). היו עדי ראייה לנפילת שלושה מן המטוסים.”
פעולות מקדימות > המערך הסיני

בעת נקבעה ההגנה הזמנית על נאנג'ינג מינה צ'יאנג את טאנג שנגג'י למפקד חיל המצב בעיר ב-17 בנובמבר. יום לאחר שב-24 בנובמבר הוכרז רשמית על פיקודו של טאנג רשם צ'יאנג אישית את פקודות הקרב הראשוניות לחיל המצב: (1) טאנג שנגג'י הוא המפקד. (2) סון יואנליאנג הוא מפקד הגיס ה-72. (3) סונג שיליין הוא מפקד הגיס ה-78. (4) יחידת האבטחה של הבירה תחת גו צ'נגלון היא (א) הבריגדה המפקדת של אזור יונגצ'ינג, (ב) כוח משטרה צבאית. (5) כוחות מיוחדים אחרים. לקראת דצמבר חיל המצב אומן וגדל דרך גיוס קבע, כוחות הוקצו לפריפריה ובדו"ח הקרב המפורט של חיל המצב נכתב:
העמדות הראשיות לאורך הקו מבאנצ'יאו אל העיירה צ'ונחואה הוחזקו בידי שתי חטיבות של פיקוד A74. הקו ממנגטאנג אל לונגטאן הוחזק על ידי A83 (הוחלפה מאוחר יותר בידי A10).
העמדות החלופיות בין גבעות שי-דזה (האריה) לבין האזור שמצפון לעיר הוחזק על ידי D36; הקווים מאנדמן אל יוחואה-טאי הוחזקו על ידי D88, ומגשר חה-דינג אל בית הספר הצבאי להנדסה על ידי D87. בריגדת הצוערים החזיקה בקווים מן הפסגה הקדמית של ההר הסגול צפונה אל מקדש ג'יאנג-וואנג.
הכוחות הסינים הכינו מקלעים, פרשו חיילים, חפרו תעלות מגן ועוד, בסך היו אלו בין 90,000 ל-100,000 חיילים סיניים בהגנה על בירתם.
המלחמה בצדי העיר > עמדות ראשיות

הקו המזרחי של הגנת העיר מג'ורונג אל טאנגשאן היה למרכז של ההתכתשויות הצבאיות הראשונות. ב-4 בדצמבר הגיע חיל החלוץ היפני בקירוב אל מקדש טיאן-וואנג. על כן החלה התפרשות של חטיבות בגיס הסיני ה-66. בשחר היום שלמחרת (5 בדצמבר) החלה אש אגדים סינים על כוחות יפנים קטנים אשר נסו מפניהם. הכוחות היפנים פעלו להטריד את עמדות העורף הסיניות ובערב שני אגדים יפנים כבשו את מרכז הממשל של תת-המחוז ג'ורונג.
אותם כוחות החלו ביום שלמחרת לתקוף את טאנגשאן בקירוב לנאנג'ינג. דאז החל כוח יפני לבצע פעולת מעקפים וב-7 בדצמבר עמדות המוצבים הסיניים המגנים על מוצב טאנגשאן הותקפו בידי כוחות יפנים עדיפים ונפרצו במספר רב של נקודות. החלה פעולת נסיגה לתוך העיר ועד השעה 02:00 בלילה כל חיילי המגן על מוצב מנטאנג בפריפריה המזרחית של העיר הקריבו את חייהם בקרב נגד הכוחות היפנים הרבים, המתוגברים והמפתיעים. החטיבה ה-41 של הארמייה השנייה מתוך חיל המוצב החלה ב-8 בדצמבר, שעה 06:00 בבוקר במתקפה עזה על יחידות יפנים.
בבוקר 8 בדצמבר הכוחות היפנים שהחלו תקיפה על הר ניושואו בלילה השתמשו למען מטרתם ב-40 טנקים. לאחר קרבות עזים עברה הוראה על נסיגה מתוך הצד הסיני בערב 9 בדצמבר, אובדן העמדות הסיניות בהר הביאו להסרת המעצורים על ההתקדמות היפנית לעבר צדה המערבי של העיר. למרות ההפסד, הפעולות ההרואיות הרבות אשר בוצעו בידי הצבא הסיני במערך הפריפריה הפך את המערכה לפרק מפואר בהיסטוריה הצבאית שלהם. בסיכום לאחר מעשה, מפקדת חיל המצב אישרה במלואו של הקרב כי: ”בעת שהחטיבה ה-58 הגנה על העמדות מסביב להר ניושואו, המפקד יו ג'ישי ביצע פריסות נבונות ותגבור קפדני. הוא החזיק מעמד ולא נסג, אף על פי שניצב בפני המוני חיילי אויב.”
המלחמה בצדי העיר > קריאת כניעה יפנית

העמדות הסיניות אשר התפרסו בהתעקלות ממזרח, דרום ומערב לעיר הובקעו בנקודות מרובות עם הזמן במה שנראה כמגמה בלתי נמנעת. עיקרון המחנה הסיני היה לשמור על הכוחות כמה שיותר זמן. הכוחות היפנים פרצו לבסוף את כלל עמדות הפריפריה והגיעו אל חומות העיר עצמה. ב-9 בדצמבר איוואנה מטסוי שלח אולטימטום כניעה לכוחות המגן בנאנג'ינג. לאחר קריאת האולטימטום הוציא טאנג שנגג'י את פקודות מטהו בשעה 19:00 בערב:
בעמדות החלופיות המוחזקות כרגע בידי הצבא הזה [הסיני] ייערך הקרב האחרון להגנה על נאנג'ינג. כל החיילים יהיו נחושים לחיות או למות בעמדותיהם, ינסו להחזיק בהן, ולעולם לא יוותרו בקלות על אף שעל אדמה וכך לגרום לצבא כולו להסס. נסיגה ללא אישור מתוך אי-ציות לפקודות אלו תטופל בחומרה בהתאם לחוק העונש הקיבוצי, תוך דבקות בהוראות הגנרליסימו [צ'יאנג].
כל כלי השיט שישיגו יחידות צבאיות יועברו למשמרת התובלה, ולא יוחרמו ללא רשות. סונג שיליין, מפקד הגיס ה-78, ממונה לעמוד בראש מאמץ זה. על כוחות המשטרה הצבאית לאורך הנהר [היאנגצה] נאסר במפורש לתפוס ספינות ולהשתמש בהן לחציית הנהר ללא רשות; מפירי הפקודה ייענשו בחומרה. מי שיסרבו לציית לפקודה זו ייעצרו בכוח.
בפקודות אלו הועבר המסר כי חיל המוצב לא נכנע לקראת האולטימטום של מטסוי.
המלחמה בצדי העיר > ההר הסגול

עם דחיית האולטימטום הוציא מטסוי פקודת מתקפה כללית על הבירה הסינית. ההר הסגול היה למקום מושב המוזוליאום של סון יאט-סן, אבי האומה הסינית, על כן פרס טאנג את המיטב בכוחותיו להגנה על ההר. בריגדת הצוערים אשר נשלחה לפעולת השמירה על ההר זכתה ממוניטין של "משמרות הברזל של צ'יאנג קאי-שק". בריגדת הצוערים אשר פיקדה על שלושה גדודי רגלים, שלושה גייסות ושישה אגדים שאומנו בחונאן וג'יאנגשי, נלחמה בכוח עז נגד הפושטים היפנים מאז 8 בדצמבר.
ב-10 בדצמבר, לאחר פקודת התקיפה הכללית פתחה החטיבה ה-16 במתקפה והתנגשות קשה עם הבריגדה ונתיניה על ההר הסגול. היפנים נתקלו בקרב קשה, נסוגו ושבו בפשיטות ליליות בעזרת הפלוגה השישית שנודעה בעוז רוחה בעוד הסינים ירו כל אשר היה בידם על היפנים התוקפים. יומיים שלמים לחמו הצדדים ללא מעצורים עד אשר היפנים יצאו ב-12 בדצמבר בהפגזות ארטילריות. הכוחות היפנים עצמם העריכו את הפועל האמיץ של הסינים ובדו"ח האחרון לאחר הכיבוש היפני של ההר כתבו היפנים כי בעת הפשיטה על ההר:
"האויב הפגין התנגדות איתנה באמצעות שימוש באש רובים ובאש כבדה של מכונות ירייה, והשלכת רימוני-יד. חיילי אויב שנמצאו בעמדות אחדות באזור הצפון-מזרחי לפסגה נכנסו לקרב מצד הצלע השמאלית של הפסגה. תוך כדי הקרב הגיעו תגבורות אויב ללא הרף מכיוון עורף הצלע הדרומית של הפסגה, והקרב התעצם בהדרגה."
מטסוי עצמו נאלץ להודות כי ”בריגדת הצוערים של נאנג'ינג הפגינה התנגדות אמיצה בהחלט.” המפקדים בכוח הסיני העריכו בטוב את האומץ וקור הרוח של הצוערים ובדו"ח לצ'יאנג קאי שק נכתב: ”החיילים שהגנו על ההר הסגול שמרו על קור רוח ואומץ לב. קצינים וחיילים אחדים המשיכו להחזיק בעמדותיהם עד שצבאנו נסוג מנאנג'ינג למחרת היום, והקריבו קורבן הרואי.”