stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מושבת האמנים של באיה מארה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כפר אמנים 
 כתובת:  באיה מארה 
 מדינה:  רומניה 
 מייסדים:  Károly Ferenczy, István Réti, בלה איוואני-גרינוולד, סימון הולוסי, János Thorma 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1896
 תאריך פתיחה רשמי:  1896 
 
קארוי פרנצי על פיסגת הגבעה (1901)
ינה מאטיצ'קה: נוף של באיה מארה
ינה מאטיצ'קה: על גדות הזאזאר
שאנדור גלימברטי: באיה מארה 1910
מעיין יאנוש טורמה בבאיה מארה (1934)
יאנוש טורמה ציירת (1934)
מושבת האמנים של באיה מארה או בית הספר לציור של באיה מארה (היום ברומניה אז בהונגריה) הוא תנועה שהחלה את הציור ההונגרי המודרני, והתפתחה למושבת האמנים של באיה מארה (בהונגרית: Nagybányai művésztelep) משנת 1896 ורק מלחמת העולם השנייה סיימה את פעילתה. משנת 1902 הפכה מושבת האמנים ל"בית ספר חופשי (פתוח)", אליו פנו כמעט כל הדמויות המשמעותיות של הדור החדש של הציירים ההונגרים. היתרון העיקרי של בית הספר היה בכך שהציג את תוצאות הנטורליזם ומגמת ה-plein air (מבוטא "פלנר") שהיה סגנון ציור באוויר בחוץ, סגנון שנכנס לאופנה במחצית השנייה של המאה ה-19, והתאפיין בשימוש באור טבעי ומפוזר במקום תאורת סטודיו ממוקדת. בתקופה המוקדמת, האדם המובהק ביותר בסגנון באיה מארה היה הצייר קארוי פרנצי.
לבית הספר הייתה השפעה גדולה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על הציור ההונגרי. זה בא לידי ביטוי באגודות הציירים כמו השמונה, האגודה החדשה לאמנים (KUT), אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK), אגודת פאל סיניאי מרשה, הציירים של השפילה ההונגרית הגדולה, (למעשה מושבת האמנים של קצ'קמט) וגם מושבת האמנים של סנטאנדרה, של מישקולץ ועוד, והשפעתו חלחלה לציור ההונגרי. זה היה בית הספר הראשון לציור שעבודתו אומצה וכובדה על ידי הקהל ההונגרי.
המייסדים

קארוי פרנצי
שימון הולושי
בלה איוואני-גרינוולד
אישטוואן ריטי
יאנוש טורמה
אמני התערוכות הראשונות

איסטוואן צ'וק
יוז'ף פראגו
בלה הורטי
אוסקר גלאץ
שאנדור קוביני
שאנדור נילאשי
ארנה ורוש
הדור השני

ינה מטיצ'קה
זולטאן יאקאב
קארוי ריטי
שמו ברצ'ק
שאנדור גלימברטי
זולטאן צ'אקטורנאי
איבאן קומורוצי
אנדראש מיקולה
וליר פרנצי
בני פרנצי
נעמי פרנצי
פטר ראץ
יאנוש קריז'אן
אנטוניה צ'יקוש
שאנדור ציפר
וילמוש פרלרוט-צ'אבה
גזה בורנמיסה
ג'רג' הלר
הדור השלישי

אישטוואן בולדיז'אר
הרוזן ראלף טלקי
יאנוש פירק
מרגיט קיש
ראו גם

נטורליזם (ספרות)
לקריאה נוספת

Réti István: A nagybányai művésztelep. (Szerk. Aradi Nóra). Budapest : Képzőművészeti, 1954. 355 o. 80 t. (Művészeti könyvek) Posztumusz kiadás. Új kiadása 1994, 1996.
Murádin Jenő - Szűcs György: Nagybánya száz éve : történeti források : művészeti topográfia. Miskolc - Nagybánya, 1996. 227 p. ISBN 963 7221 808
Piktorok városa Nagybánya. (Nagybányai festők). Szerkesztő-rendező: Nagy T. Katalin. Budapest : Duna Televízió, 1997. (Duna TV Videotár).
András Edit-Bernáth Mária (szerk.): Válogatás a nagybányai művészek leveleiből. Nagybánya Könyvek 8. (Sorozatszerkesztő: Jurecskó László-Kishonthy Zsolt). MissionArt Galéria, 1997. 423 oldal, 26 fekete-fehér ill.
Tímár Árpád (szerk.): A nagybányai művészet és művésztelep a magyar sajtóban.(1896-1909) Nagybánya Könyvek 7.(Sorozatszerkesztő: Jurecskó László-Kishonthy Zsolt). MissionArt Galéria, 1997. 493 oldal, 21 fekete-fehér illusztráció
Tímár Árpád (szerk.): A nagybányai művészet és művésztelep a magyar sajtóban. (1910-1918). Nagybánya Könyvek 9. MissionArt Galéria, 2000. 445 oldal, 11 fekete-fehér illusztráció
Murádin Jenő (szerk.): A nagybányai művészet és művésztelep a magyar sajtóban.(1919-1944) Nagybánya Könyvek 10. MissionArt Galéria, 2000. 477 oldal, 20 fekete-fehér illusztráció
Jurecskó László-Kishonthy Zsolt (szerk.): Nagybánya. Nagybányai festészet a neósok fellépésétől 1944-ig. MissionArt Galéria, 1993. 286 oldal, 45 színes, 96 fekete-fehér reprodukció
Jurecskó László-Kishonthy Zsolt (szerk.): Tanulmányok a nagybányai művészet köréből. Nagybánya Könyvek 3. MissionArt Galéria, 1994. 106 oldal, 40 fekete-fehér reprodukció
בלה סוקולאי: מושבת האמנות של באיה מארה (MEK)
הערות שוליים

↑  Innentől kezdve a művészek neveit olyan sorrendben hozom, ahogyan Réti István: A nagybányai művésztelep i.m. tárgyalja.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13774205g (data)  LCCN: n2018012979  VIAF: 125208054   WorldCat (עם VIAF): 125208054 
ערימות ג'רג' הלר באיה מארה (1914. שמן על בד)
מנהלת הביטחון הכללי (עיראק)

| --- | --- |
סמל מנהלת הביטחון הכללי העיראקית
 מידע כללי
 מדינה:  עיראק עיראק
 סוכנות אם:  ממשלת עיראק
 תאריך הקמה:  1921
 תאריך פירוק:  2003
 סוכנות מחליפה:  שירות הביון הלאומי
 מטה מרכזי:  בגדאד
 
מנהלת הביטחון הכללי (בערבית: مديرية الأمن العام ולעיתים: مديرية الامن العامة; תעתיק מדויק: מֻדִירִיַּת אלְ-אַמְן אלְ-עָאם או, במקרה השני: מֻדִירִיַּת אלְ-אַמְן אלְ-עָאמָּה) הייתה שירות ביטחון הפנים של עיראק, שפעל עוד משלהי התקופה המלוכנית בעיראק ולכל אורך התקופה הרפובליקנית וימי שלטון מפלגת הבעת', תחת סדאם חוסיין, אז שימשה כמשטרה החשאית של עיראק. הארגון פעל לצד שירות הביון העיראקי, שהיה ארגון הביון והביטחון העיקרי תחת שלטונו של חוסיין. המנהלה הייתה מוכרת גם בשמה השני כביטחון הפנים של המדינה (Internal State Security). בשנת 2003 היא פורקה באופן סופי בעקבות הפלישה האמריקנית לעיראק.
היסטוריה > בין ימי המלוכה לבין הפיכת הבעת' (1921–1969)

בשנת 1921 התקבל האישור להקמת המנהלה מבריטניה, שהייתה האמונה על עיראק המנדטורית. המנהלה, שהוקמה בידי מפקדת הצבא הבריטי, יועדה לעקוב אחרי חיי היום יום של האוכלוסייה המקומית, מה שהביא לאיסוף מודיעין רחב אודות האוכלוסייה בעיראק וסייע ללמוד אודות הלכי רוחה.
בשנת 1932, קיבלה עיראק את עצמאותה ושוחררה מהתלות במנדט הבריטי, ובתקופה זו עיקר משימותיה של המנהלה הופנו להבטחת נאמנות הכוחות החמושים וקציני המודיעין למנהיגיהם. בשנת 1957, שנים לאחר המלחמה עם ישראל בשנת 1948, בה ניסו העיראקים לסייע לכיבושה, ובהתאם להחלטה ממשלתית מספר 8, החליפה המנהלה את המשטרה הצבאית (CID) במשימותיה. לשם כך, הוכפפה מנהלת הביטחון הכללי העיראקי למשרד הפנים העיראקי.
בשנות ה-60, היה אמון משרד הפנים העיראקי על סדר הפנים הציבורי, וכזו הכפופה אליו, המנהלה הופקדה על ניהול חקירות ודיכוי פשעים נגד המדינה העיראקית. בשנת 1967 הופרדה מהמנהלה מחלקת הלאום העיראקית שהייתה חלק ממנה עד אז, והפכה אז לישות עצמאית תחת השם "מנהלת הלאום העיראקית". המנהלה החדשה הופקדה על משימות הפיקוח על זרים הנכנסים למדינה, רישום והנפקת דרכונים וכן הנפקת אישורי יציאה מהמדינה.
היסטוריה > בתקופתו של נאזם גזאר (1969–1973)

בהיררכיה הארגונית בשלטונו של סדאם חוסיין, מִנְהֶלֶת הביטחון הכללי העיראקי הייתה נתונה לפיקודה של ההנהלה המשותפת שהייתה כפופה למזכירו של הנשיא, עבד אל-חמיד מחמוד, וכונתה זרוע הביטחון הפוליטי של עיראק, ה-DGS. למנהלה היו כפופים כוחות החירום, שהיוו חלק מהכוחות העוסקים בהסתרה. הכוחות פעלו בזמן מלחמת המפרץ לאיסוף והסתרת מידע וציוד שנאסר לשימוש על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. בין השאר האירועים בהם נטלו חלק, במהלך ביקורו של צוות פיקוח הסוכנות הבין לאומית לאנרגיה אטומית בבסיס של צבא עיראק, אותרו רכיבי כור גרעיני שהיו אסורים לאחזקה ושימוש על ידי העיראקים.
ראש המנהלה הראשון בתקופת סדאם חוסיין, נאזם גזאר, שהיה באותה עת בכיר במפלגת הבעת', מונה על ידי סדאם בשנת 1969, מספר שנים לאחר שהצטרף למפלגת הבעת'. באותה עת, הייתה המנהלה כפופה למשרדי ההגנה והפנים של עיראק. בתפקידו כראש המנהלה, נודע גזאר כמי שהנהיג שיטות חקירה אכזריות וסדיסטיות שזרעו בהלה בתוככי המפלגה עצמה במהלך כהונתו והפך את פעולות הארגון לנמרצות מאי פעם. בשנות כהונתו, הייתה המנהלה אחראית למותם של אלפי קומוניסטים וכורדים במתקן חקירות שכונה "מצודת הסוף" (קסר א-ניהאיה).
כשחולקה העיר בגדאד לרבעים ביטחוניים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, החלוקה חייבה את תושבי העיר למכור את הנכסים שלהם בהתאם למחיר שקבעה הממשלה, ללא התחשבות ברצונותיהם. באותם רבעים ביטחוניים, הקימה המנהלה מרכזי מעקב, במטרה לנטר ולבדוק את חיי השגרה ותנועות התושבים. בתקופה זו, נהגו אנשי המנהלה לערוך תשאולים לזרים שביקרו בעיר במטרה ללמוד אודות מעשיהם. כאשר הזרים ביקשו לצלם את מהלך ביקורם במדינה, נדרשו לאישור כתוב מטעם משרד הפנים העיראקי. מי מהם שצילם ללא אישור, נחקר על ידי אנשי המנהלה. מרכזי הרבעים בעיר בגדד היו מרושתים במצלמות סמויות בדרכים מגוונות – על גגות הבתים, בתוך פסלים ובאנדרטאות. מטרתם היו לכסות כבישים ראשיים, צמתים וכיכרות ויצרו רשת מקיפה שסייעה לאנשי המנהלה לנטר פעילות ברוב שטחי העיר.
בשנת 1973, חטף ראש המנהלה גזאר את שרי ההגנה והפנים של עיראק, במטרה לחולל הפיכה שלטונית ולהתנקש בנשיא אחמד חסן אל-בכר. גזאר נכשל במזימתו וניסה לברוח לגבול עם איראן, אך נתפס והוצא להורג יחד עם שלושים וחמישה שוטרים נוספים שהפרו את נאמנותם לנשיא המכהן, לאחר שמועצת הפיקוד המהפכנית גזרה את דינם, לא לפני שירה למוות בשני השרים החטופים שהיו במחיצתו. ניסיונו של גזאר לפגוע במנהיגו ובכך להפר את אמונו, הובילה את סדאם, בין שאר סיבותיו, להדק את הכפיפות אליו וכן להבטיח את נאמנות אנשיו.
היסטוריה > ארגון מחדש בשורות המנהלה (1973)

לאחר הוצאתו להורג של גזאר עברה המנהלה תהליך שינוי. במטרה להבטיח את נאמנות אנשיו עד אחרון הפעילים בארגונים השונים, סדאם חוסיין, יורשו של הנשיא הקודם, אחמד חסן אל-בכר, חתם על הסכם מודיעין חשאי עם יורי אנדרופוב, ראש שירותי המודיעין של ברית המועצות, הק.ג.ב, שסייע לארגון מחדש של מנהלת ביטחון הפנים העיראקי, לפי עקרונות הפעולה של הארגון הסובייטי. ההסכם סייע למנהלה לעשות שימוש בשיטות ובכלים שקיבלו אנשיה ממקביליהם הסובייטים. הם צוידו בשיטות חקירה וציוד חדשני למעקב ואיסוף מודיעין, עברו הדרכות בבתי הספר של הק.ג.ב והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (GRU; המודיעין הצבאי הסובייטי), שקיבלו בתמורה מהעיראקים סיוע דיפלומטי מצד נציגויות דיפלומטיות עיראקיות במדינות שברית המועצות לא עמדה עמן בקשרים רשמיים.
בשנת 1974, לקחה המנהלה חלק בקמפיין משותף של משרדי ההגנה והחינוך להבאת כל התושבים בגילאים 15–45 להשלמת לימודי קרוא וכתוב, קמפיין שהוגדר 'סיוט מבצעי' בידי מבצעיו, אנשי השטח של המנהלה. אנשי המנהלה פעלו לצד הצבא העיראקי לאיתורם של אזרחים אנאלפביתים ולהבאתם לכיתות הלימוד, תוך שאנשיה מפקחים מקרוב על הנעשה בכיתות ומלווים את ההכשרה של אזרחי עיראק מקרוב, כשהם לבושים במדי הארגון.
היסטוריה > בתקופתו של עלי חסן אל-מג'יד

בשנת 1980, מינה סדאם חוסיין את בן דודו עלי חסן אל-מג'יד לתפקיד ראש המנהלה והוא עמד בראשה במהלך מלחמת מלחמת איראן-עיראק. במסגרת תפקידו, כיהן אל-מג'יד גם כראש לשכת הביטחון של מפלגת הבעת' במחוזות הצפוניים של עיראק בשנים 1987–1989. בתפקידו זה, היה אל-מג'יד אחראי על התיאום בין ארגוני הביטחון והמודיעין של סדאם במאבקם במורדים הכורדים באזור. בשנת 1987, במהלך מבצע אל-אנפאל נגד המורדים הכורדים בצפון המדינה, הנחה אל-מג'יד לעשות שימוש בנשק כימי נגד אוכלוסיות אזרחיות, מעשי טבח אכזריים שהובילו למותם של חמשת אלפים בני אדם, בגינם כונה אל-מג'יד 'עלי הכימי'. על אף המעשים, המשיכו הכורדים במעשי ההתנגדות שלהם ולפיכך הנחה אל-מג'יד את צבא עיראק שלחם במקביל באיראן, להרוג ולחסל אוכלוסייה משטחים כורדיים. בתום המבצע הארוך, נרצחו כמאה ושמונים אלף כורדים, נהרסו עשרות כפרים כורדיים ומעל מיליון אזרחים כורדים הפכו לפליטים. שנים לאחר תום כהונתו כראש המנהלה, בשנת 2007, נידון אל-מג'יד בבית משפט עיראקי לתלייה בעקבות הפשעים נגד הכורדים שעליהם פיקד במהלך המבצע, והוצא להורג בשנת 2010.
לאחר תום מלחמת איראן-עיראק, כיהן אל-מג'יד גם בתפקידים בכירים כמו שר ההגנה ומפקד הצבא העיראקי. בשנת 1982 בוצע ניסיון התנקשות כושל בסדאם בעיירה דוג'ייל, מצפון לבגדאד, בירי צלף. עקב הניסיון, הוציאו אנשי המשטרה החשאית של סדאם להורג 150 גברים מתושבי העיירה, בהם נערים, ואת שאר התושבים גירשו למחנות במדבריות עיראק. בעקבות ניסיון ההתנקשות הכושל, סיפקה המנהלה את שומרי הראש שהוצמדו לנשיא והיוו חלק מרכזי בהקמת שירות הביטחון המיוחד של עיראק, כשאנשי השטח שלה צורפו ליחידת האבטחה האישית של הנשיא, לצד קציני מודיעין ואנשי המודיעין הכללי.
היסטוריה > בשנים שלאחר מלחמת המפרץ (1990–2003)

לאחר מלחמת המפרץ, בשנים 1990–1991, וההפסד שנחלה בה עיראק, הייתה המדינה נתונה לסנקציות קשות שהטילה עליה מועצת הביטחון של האו"ם, ובעקבותיה שילמה עיראק פיצויים בגובה של מעל חמישים מיליארד דולרים לכווית. המדינה העיראקית חוותה משבר קשה, שהוביל את סדאם להכפיף את ארגוני הביטחון והמודיעין אליו באופן אישי ולהנחות אותם להדק את אחיזתם המודיעינית בחברה העיראקית כדי למנוע חתרנות, חוסר נאמנות ושיתוף פעולה עם האויב, משימה שאותה הובילה המנהלה. משלב זה, הפעילו אנשי המנהלה משרדים וסוכני שטח שעקבו אחר גורמי אופוזיציה פנימיים. אנשיה הופקדו על כל רחובות הערים, המשרדים, בתי המלון, בתי הספר לצד אתרים ומוסדות נוספים, וזאת במטרה ללמוד על מי שעשוי להביע התנגדות למשטרו של סדאם. הם הפעילו מערכות מעקב מתקדמות, ביצעו דרך קבע תצפיות בערים וגייסו רשת של מודיעים ברחובות עיראק. אחת השיטות שהנהיגה המנהלה הייתה לפנות לפקידי ממשל אקראיים בניסיון לשכנע אותם לפעול למטרות אופוזיציה או ריגול, ואז לעצור אותם בגין הפשע שהתכוונו לבצע.
לאחר היחלשות ארגוני הביטחון העיראקיים השונים לאחר מלחמת המפרץ בה נחלה עיראק הפסד, הקים סדאם זרוע חדשה שכונתה "ארגון הביטחון המיוחד", שהורכב מקצינים בכירים ששירתו עד אז במנהלה. מטרת הזרוע החדשה הייתה, בין היתר, לוודא כי אנשי המנהלה הבכירים שנבחרו להיות במעגל הביטחוני הקרוב ביותר, אכן נאמנים למנהיגם. הקמת הזרוע יכולה להעיד כי אפילו על מעגל הנאמנים ביותר שלו התקשה סדאם לסמוך, ולכן הקים זרוע שתפקח גם על המעגלים הביטחוניים המבצעים את המשימות הרגישות ביותר בהוראה ישירה של הנשיא. נוסף לכך, בין אזרחי עיראק חלחלה ההבנה כי ארגוני הביטחון העיראקיים הכפופים לסדאם, ובראשם אנשי המנהלה, יפעלו בלי היסוס נגד כל מי שיביע כל סוג של התנגדות למשטרו של סדאם בדרך כלשהי. האפשרות כי אנשי המנהלה ירדפו אזרחים, יאתרו אותם ויפעלו להיעלמותם, יצרה חששות גדולים ברחוב העיראקי מפני הארגון ויצרה לו הילה מאיימת.
בחודש מאי של 2003 הודיעה ממשלת המעבר העיראקית שהוקמה על-ידי הקואליציה בראשות ארצות הברית לאחר הפלישה למדינה כי מכורח החלטה מספר 2 שלה, יפורקו לאלתר כל גופי האכיפה והביצוע שפעלו תחת משטרו של סדאם חוסיין, ובכללם גם מנהלת הביטחון הכללי. לאחר פירוקה, הוחלפה מנהלת הביטחון הכללי במרבית המשימות שביצעה על-ידי שירות הביון הלאומי העיראקי, שחלק מאנשיו היו בעברם סוכנים של שירות הביון העיראקי של סדאם.
ראו גם

שירות הביון הלאומי (עיראק)
הערות שוליים

↑  Ibrahim Al-Marashi, Iraqi Intelligence Operations and Objectives in Turkey (עמ' 2)
↑  Ibrahim Al-Marashi, IRAQI INTELLIGENCE OPERATIONS AND OBJECTIVES IN TURKEY (עמ' 2)
↑  foreign intelligence and security services (עמ' 5)
↑  JAGRAN JOSH, Defunct Intelligence Agency: Iraq
↑  foreign intelligence and security services (עמ' 6)
↑  סקוט ריטר, "סוף המשחק", עמ' 99,100 ; 112
1 2  Makiya, Kanan, Republic of fear : the politics of modern Iraq;, עמ' 12-13
1 2 3  Makiya, Kanan, Republic of fear : the politics of modern Iraq, עמ' 55
↑  Makiya, Kanan, Republic of fear : the politics of modern Iraq, עמ' 3-4
↑  נועה רז, משפט סדאם: מי ידע על הטבח בדוּג'ייל?, באתר ynet, 18 באוקטובר 2005
↑  Ibrahim al-Marashi, [https://ciaotest.cc.columbia.edu/olj/meria/ali02_01.pdf IRAQ’S SECURITY AND INTELLIGENCE NETWORK:
A GUIDE AND ANALYSIS]
1 2 3  Ann Taylor, MP, Intelligence and Security Committee Iraqi Weapons of Mass Destruction – Intelligence and Assessments Chairman: The Rt. Hon., עמ' 46;49
↑  COALITION PROVISONAL SUTHORITY ORDER NUMBER 2: DISSOULUTION OF ENTITIES, archive.org (ארכיון)
מרג'ורי פולטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1909 אוקלהומה סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  3 בנובמבר 1962 (בגיל 52) דאלאס, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד, מכון קרטיס למוזיקה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
מרג'ורי פולטון (באנגלית: Marjorie Fulton ‏ 28 בדצמבר 1909 – 3 בנובמבר 1962) הייתה כנרת קונצרטים אמריקאית ומורה ידועת שם למוזיקה.
קורות חייה > ילדות ונעורים

פולטון נולדה באוקלהומה סיטי, שם החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל תשע, בשנת 1918. היא למדה במכון קרטיס למוזיקה וקיבלה מלגות לימודים לבית הספר ג'וליארד, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1935. בתקופת לימודיה בקרטיס, פגשה פולטון את מאק הארל, שלמד נגינה בכינור באוניברסיטת אוקלהומה סיטי והמשיך בלימודי כינור בקרטיס. הם נישאו ב-1935 בניו יורק בשנה שבה קיבלה את הדיפלומה שלה מג'וליארד. מאק הארל עשה חייל כזמר בריטון קונצרטי ואופראי, בעיקר עם המטרופוליטן אופרה, ופולטון המשיכה להופיע וללמד. אחד משלושת ילדיהם, לין הארל, שנולד ב-1944, הוא צ'לן קונצרטים בעל שם עולמי.
מוניק ויטיג

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1935 דנמארי, צרפת 
 פטירה:  3 בינואר 2003 (בגיל 67) טוסון, ארצות הברית 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 זרם ספרותי:  material feminism, radical lesbianism, פמיניזם רדיקלי, lesbofeminism 
 יצירות בולטות:  L'Opoponax, The Lesbian Body, Les Guérillères, The Straight Mind and Other Essays 
 בן או בת זוג:  Sande Zeig 
 פרסים והוקרה:  פרס מדיסיס (1964) 
 www.moniquewittig.com
 
מוניק ויטיג (בצרפתית: Monique Wittig;‏ 13 ביולי 1935, דנמארי, או-רן, אלזס, צרפת – 3 בינואר 2003, טוסון, אריזונה) הייתה סופרת צרפתייה, תאורטיקנית, פרופסורית לספרות צרפתית וללימודי נשים באוניברסיטת אריזונה. הוגה פמיניסטית שהטילה ספק בהגדרות החברתיות המקובלות לגבר ואישה וערערה בטבעיות של קטגוריות אלו. היא פרצה לתודעה בינלאומית כסופרת עם צאת ספרה הראשון "L’Opoponax", ותרומתה האקדמית קובצה באסופת המאמרים "The Straight Mind". ויטיג פיתחה את הבסיס הרעיוני לתאוריות לסביות פמיניסטיות ותאוריות קוויריות.
ביוגרפיה

ויטיג נולדה ב-15 ביולי 1935 בדנמארי (Dannemarie) שבמחוז או-רן, בחבל אלזס שבצרפת. היא החלה את דרכה האקדמית בעבודות הגהה זוטרות. במקביל, כתבה דרמות לשידור ברדיו והחלה להשתתף במחאות פמיניסטיות. פריצתה לסצנת הספרות בצרפת הייתה ב-1964, עם פרסום הרומן הראשון שלה, L'opopnax. הספר עוסק בילדות ומתאר חוויות ראשוניות של ילדים, כמו היום הראשון בבית הספר וההתאהבות הראשונה. הרומן זכה לביקורות נלהבות גם מחוץ לצרפת, וזיכה אותה בפרס מדיסיס לשנת 1964. חמש שנים אחר כך, ב-1969, הוציאה את ספרה השני, Les Guerilleres. הספר הלירי מתאר מלחמה אכזרית בין המינים, נשים הנלחמות בגברים בקרבות עקובים מדם. הספר זכה לביקורות פחות נלהבות בשל סגנון הכתיבה ומהפכנותו הפוליטית.
ויטיג סיימה דוקטורט בלימודי שפה בבית הספר ללימודים גבוהים למדעי החברה בצרפת. בנוסף, הייתה אחת מהמייסדות של התנועה לשחרור הנשים בצרפת (MLF) והשתתפה בפעילויות מחאה פמיניסטיות. ב-26 באוגוסט 1970, יחד עם נשים רבות אחרות, היא הניחה פרחים מתחת לאנדרטת "החייל האלמוני" – פעולה סימבולית שנחשבה לאירוע מכונן בייסוד הפמיניזם הצרפתי. ב-1971 הצטרפה לקבוצה הלסבית הראשונה בפריז, "Red Dykes", והייתה חברה בקבוצה פמיניסטית רדיקלית נוספת בשם "Revolutionary Feminist".
ספרה השלישי, Le Corps Lesbien (הגוף הזכרי הוא לסבי), פרובוקטיבי אף יותר, עוסק בלסביות הפולשות אחת לשנייה כמעשה של אהבה. הספר ספג ביקורות קשות ויש הטוענים שהיה מהפכני מידי לתקופתו.
ב-1976 עזבה ויטיג את צרפת ועברה לארצות הברית, שם השתלבה בחוגים אקדמיים פמיניסטים, בעקבות עניין שגילתה החוקרת ג'ודית באטלר בכתביה והשקפתה. בין השנים 1980 ל-1990 פרסמה מאמרים רבים באנגלית במגזין "Feminist Issues" שמציגים את התפישה הפוליטית המהפכנית שלה. ב-1992 יצא לאור מקבץ מאמרים אלו ואחרים, בשם "The Straight Mind". בהקדמת הספר כותבת ויטיג שהאסופה נחלקת לשניים. החלק הראשון עוסק בדיון פוליטי והשני במשמעות הכתיבה. חלוקה זו מצביעה על החיבור של ויטיג כסופרת להשקפות הפוליטיות שלה. לטענתה פעולת הכתיבה היא פוליטית במהותה, בכך שהיא מראה כל פעם מחדש כיצד הקטגוריה "אישה" אינה טבעית אלא יצירה היסטורית שנובעת מהשקפת עולם פאלית (גברית).
סנדה זייג, בת זוגה של ויטיג, ביימה סרט המבוסס על סיפור שכתבה בשם "הנערה". זהו סרט דרמה רומנטי בין אמנית לנערה שהוקרן לראשונה בארצות הברית בשנת 2001 וספג ביקורות שליליות.
בשנת 2003, בת 67, ויטיג עברה התקף לב קשה שגרם למותה.
תאוריה

ויטיג קראה לעצמה לסבית רדיקלית ופיתחה תאוריה פמיניסטית מטריאליסטית, כהמשך לפילוסופיה של סימון דה-בובואר. תפישת עולמה באה לידי ביטוי בספרים ובמסות שכתבה. ויטיג מציגה את ההטרוסקסואליות ככפויה ורואה את הלסביות כמאבק נגד הפטריארכיה. היא אינה מניחה בקיומם של הבדלים מהותניים בין נשים וגברים. היא רואה בקטגוריות מגדריות תפקידים פוליטיים, תולדה של השליטה הגברית. ויטיג מבקרת את המרקסיזם שמנע את המאבק הפמיניסטי, וגם את התנועה הפמיניסטית שאינה מערערת על הדוגמה ההטרוסקסואלית. השקפה זו שבאה לידי ביטוי בכתיבתה הספרותית הפכה אותה לאחת מהדמויות המרכזיות הקשורות לתאוריה קווירית.
ויטיג עומדת על הקשר החזק שבין קטגוריות המגדר להטרוסקסואליות: קטגוריות המגדר הן התנאי האידאולוגי לקיום ההטרוסקסואליות כמוסד המאפשר את ניצול הנשים. על מנת לטעון לקשר הכרחי ובלתי נמנע בין המינים, האקסיומה של מוסד ההטרוסקסואליות, יש לייצר המינים כמובחנים זה מזה באופן טבעי ומהותי. לטענתה, להיות גבר או אישה בתרבות שלנו פירוש בראש ובראשונה לבחור בבן המין השני, ולכן משמעות הסירוב להיות או להישאר הטרוסקסואל תמיד הייתה סירוב להיות גבר או אישה, בין במודע ובין אם לאו. ויטיג רואה את המאבק הפמיניסטי כמאבק לביטול קטגוריות המגדר, לכן היא מייחדת גם ללסביות וגם להומוסקסואליות הגברית תפקיד מתמשך. הסירוב להטרוסקסואליות חותר תחת הבסיס המוסדי והאידאולוגי לדיכוי נשים.
בשנת 1978, בוועדה של האגודה לשפות מודרניות שנתכנסה בניו יורק, ויטיג הציגה את חיבורה "The Straight Mind". בסיום דבריה היא הצהירה – "לסביות אינן נשים". דבריה אמנם התקבלו בלבביות, אך לאחר דקות ארוכות של שתיקה. כאשר המאמר פורסם שנתיים מאוחר יותר במגזין צרפתי הופעלו עליו לחצים פוליטיים והמסר עודן.
בתוך התנועה הפמיניסטית ספגה ויטיג ביקורת קשה לצד תמיכה ופיתוח רעיוני. הביקורת השלילית הופנתה בעיקר מתומכי הפמיניזם השמרני, שעסק בעיקר במאבק למען זכויות נשים תוך קבלת שונותן הטבעית. ערעורה של ויטיג על קטגוריות אלו נתפשו על ידם כהרסני בכך הוא עלול למוטט את הלגיטימיות שכבר השיגו. מנגד, חוקרות פמיניסטיות מובילות תמכו ברעיונות שלה ופיתחו אותם. ג'ודית באטלר תומכת ברעיון כי המגדר אינו פרשנות שהתרבות מעניקה למין הביולוגי אלא מנגנון שמייצר בדיה. כמו ויטיג, גם אדריאן ריץ' מגדירה את ההטרוסקסואליות הכפויה כמוסד הבסיסי של הדיכוי הגברי.
ביבליוגרפיה > ספרים

The opoponax, New York: Simon and Schuster, 1966
Les guerilleres. New York: Viking, 1971
The lesbian body. New York: William Morrow, 1975
Lesbian pepoles: Material for adictionary, co-authored with Sande Zeig. Translated by the authors. New York: Avon, 1979
Across the acheron. London: Peter Owen,1987
ביבליוגרפיה > סיפורים קצרים

Banlieues. Nouveau Commerce, 1965
Voyage. Nouvelle Revue Franciase, 1967
Une partie de campagne. Nouveau Commerce, 1970
Untitled. Minuit, 1972
Un jour mon prince viendra. Questions feministes, 1978
Paris - la Politique. Vlasta, 1985
ביבליוגרפיה > מחזות

L’AmantVert. Bolivia, 1967
Le grand Cric-jules, Recreation, Dialogue pour les deux freres et la seur, Short plays commissioned by Stuttgart Radio
The Constant Journey, 1984
ביבליוגרפיה > תאוריה וביקורת

Lacunary Films. New statesman, 1966
Bouvard et Pecuchet. Les Cahiers Madeleine Renaud- Barrault, 1967
Paradigm. In Homosexualities and french literature. Ithaca: Cornell University Press, 1979
The Straight Mind. Boston: Beacon Press, 1992
ראו גם

פמיניזם
ג'ודית באטלר
לסביות
תאוריה קווירית
אדריאן ריץ'
לקריאה נוספת

ויטיג, מ' (2003). "אדם אינו נולד אישה". בתוך: יאיר קדר, עמליה זיו ואורן קנר (עורכים). מעבר למיניות. תל אביב, עמ' 103–111.
מנואל מונט

מנואל פרנסיסקו אנטוניו חוליאן מונט טורס (בספרדית: Manuel Francisco Antonio Julián Montt Torres;‏ 4 בספטמבר 1809 – 20 בספטמבר 1880) היה מדינאי וחוקר צ'יליאני. מונט נבחר פעמיים לנשיאות צ'ילה, וכיהן בתפקיד בשנים 1851–1861.
על שמו נקראת העיר פוארטו מונט בדרום צ'ילה, שנוסדה בתקופת כהונתו כנשיא.
מרשה דבנפורט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביוני 1903 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  16 בינואר 1996 (בגיל 92) מונטריי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  מכללת ולסלי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
מַרשָה דבנפורט (באנגלית: Marcia Davenport;‏ 9 ביוני 1903 – 15 בינואר 1996) הייתה סופרת ומבקרת מוזיקה אמריקאית.