stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האחים רייט
הנצחה ומחלוקת בין מדינת אוהיו למדינת צפון קרולינה

שתי מדינות ארצות הברית, אוהיו וצפון קרוליינה, לקחו קרדיט על המצאותיהם של האחים רייט. אוהיו - מכיוון שהאחים פיתחו ובנו את הדגמים שלהם בדייטון; וצפון קרוליינה - משום שקיטי הוק הוא האתר של הטיסה הממונעת הראשונה. ברוח התחרות, אוהיו אימצה את הסיסמה "מקום הולדתה של התעופה" (יותר מאוחר "מקום הולדתם של חלוצי התעופה" שמוקיר לא רק את האחים רייט אלא גם את ג'ון גלן ואת ניל ארמסטרונג, ילידי אוהיו). הסיסמה מופיעה על לוחיות רישוי של אוהיו. צפון קרוליינה משתמשת בסיסמה "הראשונה באוויר" על לוחיות הרישוי שלה.
החלק של צפון קרוליינה בטיסות הראשונות מיוצג באנדרטת הזיכרון הלאומית של האחים רייט (Wright Brothers National Memorial) ובנמל התעופה פרסט פלייט הסמוך; המתקנים של האחים באוהיו הם חלק מפארק דייטון למורשת הלאומית של היסטוריית התעופה (Dayton Aviation Heritage National Historical Park). נראה שאת העמדות של שתי המדינות אפשר לבסס בעובדות, וכל אחת מילאה תפקיד משמעותי בתולדות התעופה ובהישגי האחים רייט.
חנות האופניים והבית של האחים רייט הועברו מדייטון באוהיו, והם נמצאים כיום במוזיאון הנרי פורד (Henry Ford Museum) בדירבורן (Dearborn), מישיגן.
מטבע של מדינת אוהיו שמציג Flyer III של האחים רייט אשר נבנה והוטס באוהיו ב־1905.
מטבע של מדינת צפון קרוליינה שמציג Flyer I של האחים רייט אשר ביצע את הטיסה הראשונה ב־1903 בקיטי הוק.
הדום הקרח רייט בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמם של האחים רייט.
מתחת לפאנל הסולארי של מסוק המאדים אינג'ניואיטי הדביקו המפתחים פיסה קטנטנה מהבד שציפה את כנף המטוס של האחים רייט בטיסה הממונעת הראשונה על כדור הארץ בשנת 1903. שדה התמרונים של אינג'ניואיטי על מאדים כונה בהתאם "שדה האחים רייט".
רחוב על שם האחרים רייט קרוי על שמם בשכונת "קריית-המדע" בעיר נתניה.
ציטוטים

↑  Quote: Dayton, Ohio. Following a sinking spell that developed soon after midnight, Wilbur Wright, aviator and aeroplane builder, died of typhoid fever at 8:15 am to-day. Wright had been lingering for many days and though his condition from time to time gave some hopes to members of his family, the attending physicians, Drs. D.B. Conkihn and Levi Spitler, maintained throughout the latter part of his sickness that he could not recover."
↑  Quote: "Dayton, Ohio, October 30, 1948, Orville Wright, who with his brother, the late Wilbur Wright, invented the airplane, died here tonight at 10:40 in Miami Valley Hospital. He was 76 years old.
ראו גם

מדליית האחים רייט
ההיסטוריה של כלי הטיס
לקריאה נוספת

תמר כוכב, האחים רייט: בוני המטוסים הראשונים בעולם, סדרת ממציאים ומגלים. הוצאת כנרת, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  COLLECTION HIGHLIGHTS: The Wrights Go Public, The Wilbur and Orville Wright Papers, ספריית הקונגרס
↑  Crouch 2003, p. 12.
↑  Crouch 2003, p. 118.
↑  Maurer, Richard (2003). The Wright Sister: Katherine Wright and her Famous Brothers. Macmillan. pp. 88–89. ISBN 978-0761315469. נבדק ב-2013-01-03.
↑  "Wilbur Wright Dies of Typhoid Fever. Ill More Than Three Weeks, the End Came at 3:15 o'clock Thursday Morning." הניו יורק טיימס, May 30, 1912. Retrieved: July 21, 2007.
↑  Yenne 1987, pp. 44–46.
↑  "Orville Wright, 76, is Dead in Dayton; Co-Inventor With His Brother, Wilbur, of the Airplane Was Pilot in First Flight." הניו יורק טיימס, January 31, 1948. Retrieved: July 21, 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w63p2wc3 
ביתם של האחים רייט בדייטון, 1900 בקירוב
עפיפון של האחים רייט משנת 1899. ציור חזית וצד כולל ידיות כיוון. רואים קיפול כנפיים בציור התחתון (ציור האחים רייט בספריית הקונגרס).
סרטון על חלוצי התעופה
אחת הטיסות הראשונות שביצעו האחים רייט במטוסם הראשון. קיטי הוק, קרוליינה הצפונית, 17 בדצמבר 1903
אורוויל מציג את המטוס לצבא ארצות הברית, פורט מייר וירג'יניה ספטמבר 1908.
הארט ברג (שמאל), הסוכן העסקי של האחים באירופה, ווילבור בשדה בלה מאן.
ההתרסקות בפורט מייר
אורוויל רייט, 1928.
שלט רחוב על שם האחים רייט ב"קריית-המדע", בנתניה
הלך מטורף

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ויליאם בלייק 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  שיר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־19 
 
הלך מטורף (באנגלית: The Mental Traveller) היא פואמה משנת 1803, שחיבר המשורר הבריטי ויליאם בלייק. הפואמה מהווה חלק מלקט שירים שבלייק לא הוציא לאור בשם "כתב יד פיקרינג". היצירה נכתבה באופן המצביע על כך שהיא יועדה להיקרא ישירות מהאוסף.
הפואמה מדברת בצורה כללית על נסיעה ונדודים בין מצבים שונים מבחינה תודעתית במוח האדם, בדומה לנסיעה וירטואלית במין מערבולת או סחרחרת, המסמלת מעבר בין עולמות שונים. מעבר זה הוא מעבר רוחני מבחינה עקרונית ובלייק מדבר פה על ההיסטוריה הרוחנית של המין האנושי כחוויה שאנו, בני האדם, עוברים במהלכה. ניתן לתאר היסטוריה זו גם כהיסטוריה בעלת מאפיין של יחסים מעגליים. יחסים אלו מציבים ביצירה את החברה בכללותה אל מול רעיון החירות בדמות גבר ואישה המזדקנים ומצעירים לסירוגין, זה מול זה, בניגוד תמידי.
רקע

בלייק השאיר את כתב היד של היצירה כפי שהוא, ללא ביצוע עבודות חריטה וללא כוונה להדפיסה ולהוציאה לאור. היצירה היוותה חלק מ"כתב יד פיקרינג" (The Pickering Manuscript), אוסף בן 10 שירים, ללא איורים, אשר 8 מתוכם היו עותקים במצב קריאה סביר, בלא שבלייק יצטרך לנסח ולתקן טקסט של אחד מהשירים. מאחר ששירים אלו נכתבו ללא חריטה ואיור, הם הועתקו למחברת כתב היד כדי שייקראו מתוכה. כתב היד נרכש על די ב. מ. פיקרינג (B. M. Pickering), ב-1866, ולכן כתב היד קיבל את שמו הנוכחי. הפואמה פורסמה לראשונה ב-1863, בכרך השני של הספר "חיי ויליאם בלייק, פיקטור איגנוטוס", אותו חיבר אלכסנדר ג'ילכריסט (אנ'), בעמ' 98-102, על ידי דנטה גבריאל רוסטי, כשאחיו ויליאם מייקל רוסטי כותב דברי פרשנות.
היצירה תורגמה מאוחר יותר כמה פעמים. בספטמבר 1925, המגזין הצרפתי Navire התמקד בבלייק וכלל סדרה של תרגומים לשירתו שחוברו על ידי אוגוסט מורל ואני הרביו. במסגרת סדרת תרגומים זו תורגמה הפואמה, לצרפתית, בשם Le Voyageur mental. לאחר מכן, הנוסע המנטלי תורגם לספרדית על ידי פבלו נרודה, ופורסם ב-1935 ב"חזיונות בנות אלביון והנוסע המנטלי מאת ויליאם בלייק" (Visiones de las hijas de Albión y El viajero mental, de William Blake).
פרשנות לשיר מאת ויליאם בטלר ייטס > ההקשר של השיר ביחס ל"חזון" ייטס

ייטס, בספרו "חזון", אשר אותו הוא הוציא לאור בשנת 1925, כלל דיון נוסף על השיר, כשהוא בא להסביר את "המערכת" שלו לפי התנועה הניגודית של הג'ייר הספירלי (Spiral Gyre). מודל זה, משמש את ייטס לתיאור מחזוריות היסטורית בת כ-אלפיים שנה ולתיאור מחזוריות של גלגולי נשמות סובייקטיביים ואובייקטיביים (Antithetical and Priamry).
מובאת כאן הפרשנות של ייטס לשיר, בהתאם ל"מערכת" האזוטרית-מטאפיזית המוסברת בספרו "חזון" (1925, כרך א', עמ' 133-134):
בלייק, ב"נוסע המנטלי", מתאר מאבק, מאבק החוזר על עצמו באופן תמידי בין גבר לאישה וכשהאחד מזדקן, האחר הופך לצעיר.
ילד נמסר לאישה זקנה ו:
”
אצבעותיה סופרות כל עצב

כשם שקמצן סופר את זהבו

היא חיה מצווחותיו ובכיותיו

והיא צומחת צעירה כשהוא מזדקן

עד שהוא נהפך לנער מדמם

והיא הופכת לבתולה צחורה

או אז את אזיקיו הוא תולש

ומכופף אותה להנאתו
”
אם כן, הוא בתורו נהפך ל"צל זקן", כאשר הוא נדחף מדלת ביתו, בו ”מן האש שבאח, נקבה זעירה אכן מלבלבת”. הוא אנוס לנדוד ”עד שהוא יוכל בעלמה לזכות” ואז הכל חוזר על עצמו פעם נוספת:
”
דבש שפתיה כתינוק

הלחם והיין של חיוכה המתוק

חית הציד הפראית

של עינה הנודדת

אכן מתעתעת בו

בחזרתו לינקות

......
עד שהוא, לתינוק סורר

נהפך 

והיא לאישה זקנה ובוכיה
”
כאשר אדווין ג'יי אליס ואני סיימנו לחבר את הספר הגדול על הפילוסופיה של ויליאם בלייק (עבודותיו של ויליאם בלייק: פואטיקה, סימבוליזם וביקורת, The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical, 1893), הרגשתי שלא הייתה לנו הבנה של השיר הזה. הסברנו את פרטיו, שכן הם מופיעים במקום אחר, בשיריו או בציוריו. אך לא את השיר בכללותו, לא המיתוס, החזרה המתמדת לאותו הדבר; לא מה שהניע את בלייק לכתוב אותו; אבל כאשר הבנתי את החרוטים הכפולים, אני הבנתי גם את השיר. האישה והגבר הן שתי ספירלות מתחרות (Gyres), הגדלות אחת על חשבון השנייה. אך באשר לבלייק, זה לא מספיק לומר כי הספירלה האחת היא יופי והאחרת היא חוכמה. משום שהוא תופס את המאבק הזה כמאבק המתרחש בכל יחסי האהבה - אם בין האלמנטים של פרמנידס - "האהבה הסוררת" של אריסטו, או בין גבר לאישה - המאלצת כל אחד, לפי תורו, להיות עבד ועריץ.
גם ב"מערכת" שלנו, זהו עיקרון ראשי האומר שכל דבר המופרד מהדבר הנגדי לו - וניצחון הוא הפרדה - "מכלה את עצמו החוצה". קיומו של האחד תלוי בקיומו של האחר.
בלייק ואשתו קתרין, חתמו ב-1789 על מסמך המאשרר את הקמתה של הכנסייה השווידנבורגיאנית, אחיו נשאר שווידנבורגיאני עד לסוף חייו, חברו פלקסמן (Flaxman) היה שווידנבורגיאני ואף אדם מלומד ביותר. לכן, קיימת גם אפשרות שבלייק גילה בקרב שותפיו לאמונתו הדתית ידע על ספירלות ומערבולות. ידע שהתקבל משווידנבורג עצמו, אף על פי שבאותו זמן הוא לא היה נגיש בדפוס. או מהצד השני, אותם יצורים אשר העניקו ידע זה כפי שהוא מופיע ב"יומן הרוחני" של שווידנבורג, העבירו ידע זה גם לבלייק.
נושאים

לדברי דיימון, המוקד העיקרי בתוך השיר הוא התפתחותה של החירות. בלייק מתאר איך החירות נוסדת וקורסת באופן מחזורי. הזקנה בתוך השיר מייצגת את החברה, ההפך לחירות. היא צולבת את החירות, דבר הדומה למה שקורה לדמותו של בלייק אורק (Orc (Blake)). אבל החירות אכן משתחררת וחוברת אליה וביחד הם מסוגלים ליהנות מהשפע הקיים. עם זאת, הם חובקים ילד, המייצג את כנסיית השווא, רעיון הדומה לדמותו של בלייק רחב.
סטיבנסון מציע כי השיר פועל במחזוריות של קונפליקטים בין המינים הגורמת לבעיות רבות. באופן כללי, השיר מלא בעירוב של דעות מנוגדות המונע את הקורא אותו מלהיצמד רגשית לאיזשהי נקודת מבט. לעובדה זו יש סימוכין כיוון שהמבנה הדקדוקי של השיר כולל בתוכו מילים שהן גם בעלות לוגיקה לשונית ומהצד האחר מילים שהן לא. הבלדות של כתב-יד פיקרינג, על פי נורתרופ פריי, נועדו "כדי לחקור את היחסים בין תמימות וניסיון במקום להציג רק את הניגוד ביניהם כפי ששני התחריטים עושים. רעיון זה נכון ביותר לגבי "הנוסע המנטלי" ו"מופתי התום".
תגובת המבקרים

דנטה גבריאל רוסטי, אשר הוציא לאור לראשונה את "הנוסע המנטלי" ב-1863, התייחס בהתחלה לשיר כ"חידה חסרת-תקווה" והתוודה שהוא הגיע לנקודה שבה ”הוא חשב למחוק אותו, למרות יופיו האמנותי והפואטי הרם משום חוסר היכולת להבינו”. למרות זאת, וו.מ. רוסטי שכנע את אחיו לכלול את השיר באוסף, כשהוא נותן את פרשנותו: ”ההסבר הברור כשמש וללא ספק המדויק אשר מודפס עתה, חושף כעת את ערכו המלא של השיר”.
במאמר סקירה משנת 1888, אשר נקרא "תמהונות אישית", אשר פורסם ב"לונדון סטנדרט", הכותב טוען שהשיר "נשמע כמו שירה, אך זוהי עבודתו של אמן הכותב לפי האוזן המוזיקלית שלו עצמו, ומתעלם מחושים אחרים ומהמשמעות הכוללת, כניסיונו הכאוטי הראשוני של טירון לחבר אורטוריה. במקרה האחד, אי הבהירות, נובעת מבליל גדול למדי של רעיונות, ובמקרה האחר הערפול נובע מחוסר כמעט מוחלט ברעיונות כאלה.
במאמר משנת 1922 על המשורר פרסי שלי, הכותב, אשר הזדהה בשם עט ולא בשמו הפרטי, מצהיר: ”אנו למדים יותר על מהות מבנה נשמתו של בלייק מהשירים "הנמר" (The Tiger), "תיבת הקריסטל" (Cristal Cabinet) ו"הנוסע המנטלי" (The Mental Traveller) מאשר אנו למדים מ"ספרי הנבואה" היומרניים שלו. השפה האנגלית, כפי שהיא מובנת ומפותחת על ידי החוקרים, מהווה כלי בעל ערך המשמש להטלת ספק עבור המשורר”.
ב-1990, בירדסול ויו (Birdsall Viault), טען שבלייק: ”הפגין את גאונותו הדמיונית, הרגשנית והמיסטית בשירים כמו "השה" (The Lamb),"הנמר" (The Tiger) ו"הנוסע המנטלי" (The Mental Traveller)”.
כתב היד

Mental Traveller 1
Mental Traveller 2
Mental Traveller 3
Mental Traveller 4
Mental Traveller 5
הערות שוליים

↑  The Pickering Manuscript 2
↑  Blake's Vortex - Mark Greenberg
1 2  Hirsch, p. 312
↑  The Mental Traveller Analysis
↑  Stevenson 1996 p. 37
↑  Johnson and Grant 1979 pp. 200–201
↑  McDougalland Wineapple 1976 p. 55
↑  Belitt 1974 p. 429
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Gilchrist 2 (1880), p.112, חיי ויליאם בלייק
1 2  Hirsch, p. 313
↑  The Pickering Manuscript, object 3-7 (Bentley 126.3-7)
↑  Damon p. 268
↑  תהילים פרק קכו
↑  Brooks 1975 p. 144
↑  Hirsch, p. 314-315
↑  Hirsch, p. 315
1 2  Keynes, p. 798
↑  Damon p. 268
1 2  Hirsch, p. 318
↑  Hirsch, p. 319
↑  Hirsch, p. 321
↑  "Damon p. 268"
↑  "Stevenson p. 37"
↑  Makdisi 2003 p. 360
↑  Johnson and Grant 1979 qtd. p. 201
↑  Johnson and Grant 1979 p. 201
תוכנית החלוקה

| --- | --- |

מפת תוכנית החלוקה. טורקיז: המדינה היהודית המיועדת; כתום: המדינה הערבית המיועדת; לבן: שטח בינ"ל (ירושלים)
 תאריך:  29 בנובמבר 1947
 ישיבה מספר:  128
 קוד:  A/RES/181(II) (מסמך)
 סיכום הצבעה:  33 הצביעו בעד 13 הצביעו נגד 10 נמנעו 1 (תאילנד; אז סיאם) נעדרו 
תוכנית החלוקה היא תוכנית שהציעה ועדת אונסקו"פ מטעם האו"ם לחלוקת ארץ ישראל ממערב לנהר הירדן לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בין-לאומי. התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם". בישראל היא מכונה לעיתים קרובות "החלטת כ"ט בנובמבר".
הצעת החלוקה הייתה האחרונה בסדרה של תוכניות מסוג זה שהוצעו על ידי ועדות חקירה בריטיות לארץ ישראל. תוכנית החלוקה הייתה תוכנית לביצוע שכללה מועד ברור להקמת מדינה יהודית ונתנה לגיטימציה בין-לאומית לעליית הפליטים היהודים לארץ ישראל.
קבלת הצעת תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם נחשבת לאחד האירועים החשובים בתולדות הציונות, זכתה לאישורה של הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב ונדחתה על ידי הנהגת ערביי ארץ ישראל והנהגת הימין הישראלי. בסופו של דבר התכנית לא יושמה במלואה, אולם קבלתה סללה את הדרך לסיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל. ההחלטה מוזכרת במגילת העצמאות, בה נכתב כי "הכרה זו של האומות המאוחדות בזכות העם היהודי להקים את מדינתו אינה ניתנת להפקעה".
מקור התוכנית

בראשית הייתה הצהרת בלפור (1917) שאושרה על ידי מנדט חבר הלאומים עבור ארץ ישראל (1922) כפי שנוסח בועידת סן רמו (1920), אמנת מונטווידאו (1933) שאשררה את משטר המנדטים והאו"ם שירש את חבר הלאומים ומחויבויותיו. סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, שנוסח בוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 בהשפעתן של המשלחות הציוניות, מאשר את רצף התקפות של הזכויות הטריטוריאליות והאחרות שבכתב המנדט, הגירה, התיישבות צפופה, הנחת יסודות לבנייה מחדש של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל שממערב לירדן ואת תקפותם של הכלים הבין-לאומיים הכוללים זכויות אלו ב-1946. הרעיון לחלק את ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית וערבית עלה בכתב לראשונה בהמלצות ועדות חקירה בריטיות לארץ ישראל כוועדת פיל (1937), וועדת וודהד (1938). עוד קודם לכן העלה את הרעיון ויקטור יעקובסון, הנציג הציוני הראשון לחבר הלאומים.
מקור תוכנית החלוקה שאומצה על ידי האו"ם בהמלצתה של הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשׂתינה (א"י) (UNSCOP – United Nations Special Committee on Palestine) שנתמנתה על ידי האו"ם במאי 1947. הוועדה הוקמה בעקבות החזרת כתב המנדט שניתן לממלכה המאוחדת מחבר הלאומים אל האו"ם בפברואר 1947 ובקשתה לעצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע" או לחלופין "כיצד לתקנו".
בארץ ישראל שררה אווירה קשה של מתח ואלימות בין היישוב העברי לממשלת המנדט הבריטי ובין היישוב העברי לבין הקהילה הערבית. באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש. התנועה הציונית עשתה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה. בזמן דיוני הוועדה, לאחר מאבק מר שזכה לפרסום עולמי בין הבריטים, שיישמו את ההגבלות על העלייה על פי תקנות הספר הלבן (1939), לאלפי הפליטים שעל סיפונה, גורשה מחופי הארץ האוניה "יציאת אירופה תש"ז" ("אקסודוס"), בחזרה לגרמניה, אירוע שהגביר את המתח בין היישוב העברי לבין ממשלת המנדט.
בזירה הבין-לאומית, הממלכה המאוחדת נחלשה מאוד בעקבות המלחמה והחלה לאבד בהדרגה את מושבותיה ברחבי העולם. המעצמות החדשות ארצות הברית וברית המועצות גילו עניין בהקמת מדינה יהודית בארץ, מתוך רצון לפתור את בעיית הפליטים היהודים, בעיה שאיימה על היציבות באירופה במידה מסוימת, ומתוך תקווה לזכות בהשפעה במזרח התיכון באמצעות המדינה היהודית.
הוועדה בחנה שתי הצעות מרכזיות. לפי האחת, תחולק הארץ בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשהבירה ירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם ("קורפוס ספרטום"). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן. ההצעה השנייה הייתה הקמת מדינה דו-לאומית פדרלית. רוב הנציגים בוועדה תמכו בהצעה הראשונה. דו"ח הוועדה פורסם ב-31 באוגוסט 1947. היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ. הערבים שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
פרטי התוכנית

בתוכנית נקבע כי עם תום המנדט הבריטי יחולק שטח הארץ בין מדינה יהודית לבין מדינה ערבית. השפות הרשמיות של שתי המדינות תהיינה עברית וערבית בהתאמה, אך דבר זה לא ימנע את השימוש בשפה אחרת. ירושלים ובית לחם יוכרזו שטח בין-לאומי (קורפוס ספרטום) לתקופת ביניים של עשר שנים, ובסיומה ייערך משאל עם אשר לזהותה העתידית של העיר.
בנוסף, כל מדינה תקיים בחירות לאספה מכוננת שייערכו על יסודות דמוקרטיים. האספה המכוננת של כל מדינה תיצור חוקה (קונסטיטוציה) דמוקרטית למדינתה, ותבחר ממשלה קבועה במקום מועצת הממשלה הזמנית, שהוקמה על ידי הוועדה. החוקה של כל מדינה תכלול, בין היתר, את ההוראות הבאות: יישוב כל הסכסוכים הבין-לאומיים הרלוונטיים למדינה, שמירה על חופש התנועה והביקור של כל התושבים והאזרחים של המדינה האחרת בארץ ישראל ובירושלים, למעט נימוקים של ביטחון לאומי, ופיקוח של כל מדינה על המגורים בתוך גבולותיה.
פרטי התוכנית > חלוקת השטח

תוכנית החלוקה דיברה על חלוקתה של ארץ ישראל המנדטורית ששטחה 27,009 קמ"ר למדינה יהודית שהיוותה בקירוב 55% משטחה של הארץ ותכלול את רצועת החוף, הגליל המזרחי והעמקים הצפוניים, את הערבה, דרום הנגב וחוף מפרץ אילת, ולמדינה ערבית שהיוותה בקירוב 45% משטח הארץ ותכלול את הגליל המרכזי והמערבי, "רצועת עזה מוגדלת" במישור החוף הדרומי מרפיח כולל את עזה ומג'דל עד איסדוד המתחברת לרצועה נוספת בנגב המערבי לאורך הגבול עם מצרים (היום אזור ניצנה), את חלקו המזרחי של הנגב, כולל באר שבע, ואת גב ההר ובקעת הירדן. העיר יפו הייתה אמורה להיות חלק מהמדינה הערבית כמובלעת בתוך שטח המדינה היהודית.
אזור הכולל את ירושלים ואת בית לחם ששטחו 187 קמ"ר בקירוב (פחות מ-1% משטח המנדט אך עם אוכלוסייה נרחבת) היה אמור להיות שטח נייטרלי ומפורז בחסות האו"ם. עם זאת, למושל ניתנה הסמכות להפעיל גם כוחות שיטור על מנת לשמור על הסדר הציבורי.
בשטחה של המדינה היהודית עם 598,000 יהודים נותרה אוכלוסייה ערבית בערים המעורבות צפת, טבריה וחיפה, בעיירה בית שאן, ובמספר ניכר של כפרים ערביים. בסך הכול אוכלוסייה של 497,000 ערבים במדינה היהודית (המספר כולל אוכלוסייה של כ-70,000 נפש במובלעת יפו וכ-90,000 בדואים בנגב) מנגד, נותרו 10,000 יהודים במדינה הערבית (725,000 ערבים) על-פי הגבולות שהותוו בתוכנית, בפרט בנהריה ובגוש עציון, אולם הרוב המכריע של היישובים היהודיים שהיו קיימים אז, היו אמורים להיכלל בשטח המדינה היהודית. עקב ההימצאות של תושבים ערבים בשטח המדינה היהודית ולהפך, הציעה הוועדה שתושבים אלה יוכלו, לפי בחירתם, להיות אזרחים של מדינת הלאום שלהם, ולא של המדינה בה הם גרים או לחלופין "ליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות מלאות" במקום מושבם. הוועדה הביאה בחשבון כי המדינה היהודית תצטרך לקלוט בשטחה כמיליון פליטים יהודים מאירופה זמן קצר לאחר הקמתה.
השטח שהוקצה למדינות החדשות היה מקוטע. תוכננו שני "צמתים" שיחברו בין רצועות השטח של המדינות, אחד בצפון הארץ ואחד בדרומה. הרציפות הטריטוריאלית של המדינה הערבית המיועדת הייתה טובה יותר מזו של המדינה היהודית, והיא אף נהנתה מגישה ישירה לשטח ירושלים. לעומת זאת שטחה של המדינה היהודית היה גדול יותר אך כלל שטח של כ-9,600 קמ"ר (כ-35%) של הנגב הדרומי, אזור שהוא כמעט לא מיושב, צחיח ויורדים בו משקעים מעטים. המדינה היהודית נהנתה מגישה נוחה לנמלי הים (בעיקר לנמל חיפה). יפו הייתה אמורה לשמש עיר נמל של המדינה הערבית, כמובלעת בתוך המדינה היהודית. נהריה הייתה אמורה להיות בתחום המדינה הערבית, ותושביה התכוננו לארגן שלטון אוטונומי בתוך תחומי העיירה.
המאבק על תמיכת המדינות בעלות זכות ההצבעה

שורה של פעילים יהודים, חלקם נעדרי תפקיד רשמי אך בעלי השפעה על דרג מקבלי החלטות במדינות החברות בעצרת, גויסו על מנת להטות את אופן ההצבעה של אותן המדינות לטובת העניין הציוני. גם התקשורת האמריקנית, מחלקת המדינה של ארצות הברית, והנשיא טרומן היו נתונים תחת מכבש לחצים.
חיים ויצמן תרץ זאת בפני טרומן כפעילות של "אנשים בלתי מוסמכים". על כך כתב טרומן בזיכרונותיו: "...לא זו בלבד שמסביב לאו"ם היו תנועות לחץ שלא נראו שם כמותן מעולם...דומני שמעולם לא ראיתי לחץ ותעמולה בשפע כזה מכוונים אל הבית הלבן...עקשנותם של אחדים מהמנהיגים היהודים הקיצוניים...הדאיגתני והרגיזתני...אחדים מהם אף הציעו שנלחץ על אומות ריבוניות"
פגישתו עם שגריר הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות הביאה להימנעותה של סין בהצבעה לאחר שקודם לכן התנגדה להקמת המדינה היהודית.
התגובות לתוכנית החלוקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בריטניה, שנמנעה בהצבעה, הודיעה בתגובה להחלטה שהיא תפנה את כוחותיה עד 14 במאי 1948, ובמקביל הודיעה שלא תכפה את תוכנית החלוקה על הצדדים.
התגובות לתוכנית החלוקה > תגובת היהודים

רוב היהודים תמכו בתוכנית, ובמיוחד הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב. עם אישור התוכנית, יצאו יהודים בריקודים ומפגני שמחה בחוצות הערים והיישובים היהודיים בארץ ישראל ובתפוצות. עד היום מציינים במדינת ישראל את כ"ט בנובמבר, יום קבלת ההחלטה באו"ם, כיום שמחה, וכאחד התאריכים החשובים בתולדות העם היהודי.
תוכנית החלוקה זעזעה את אנשי נהריה והיישובים היהודיים בגליל המערבי, שיועדו להיות חלק ממדינה ערבית.
הארגונים שכונו "הפורשים" - הארגון הצבאי הלאומי בראשות מנחם בגין והלח"י - דחו את תוכנית החלוקה. מנחם בגין שהיה מפקד האצ"ל אמר שזו "שואה לאומית היסטורית" והוסיף לאחר ההצבעה ש"אנחנו איננו שמחים...כי המולדת לא שוחררה. המולדת בותרה". בתגובת הלח"י נכתב כי הארגון ”מברך על הכרת האו"ם בזכותו של העם העברי לעצמאות במולדתו, אך מגנה את חלוקת ארץ ישראל, שהיא פשע כלפי האמת ההיסטורית הגיאוגרפית והכלכלית של הארץ וגזל כלפי העם העברי. העם העברי לא הכיר ולא יכיר לעולם בביתור מולדתו”.
בתנועת אגודת ישראל התנגדו באופן גורף לתוכנית. עיקר ההתנגדות הייתה על הפרדת ירושלים מן המדינה היהודית, אך גם עצם רעיון המדינה היהודית לא זכה לתמימות דעים בקרב חבריה. אחד ממנהיגי אגודת ישראל שנספו בשואה, הרב מנחם זמבה, אף התבטא שארץ ישראל שחסר בה שעל אחד היא כמו ספר תורה שחסר בו אות אחת, שהוא פסול, וברוח זו אף הייתה החלטת מועצת גדולי התורה של התנועה.[דרוש מקור]
התגובות לתוכנית החלוקה > תגובת הערבים

ההנהגה הערבית בארץ דחתה את התוכנית מכול וכול. ג'מאל אל-חוסייני ראש המשלחת הערבית בא"י לאו"ם הכריז ”קו החלוקה לא יהיה אלא קו של אש ודם”. אחר הצהרת גרומיקו בעצרת האו"ם, תמך הפלג הערבי של התנועה הקומוניסטית בארץ (שהיה, כמו הפלג היהודי, עושה דברה של ברית המועצות) בתוכנית החלוקה. בין התומכים המובהקים ממפלגה זו היה אמיל חביבי. המנהיגות הערבית טענה כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויותיהם של מרבית התושבים בארץ ישראל – באותה העת 67% מכלל אוכלוסיית ארץ ישראל הייתה לא יהודית (1,237,000 אנשים) בעוד ש-33% היו יהודים (608,000 אנשים). המנהיגים הערבים טענו גם שאם התוכנית תיושם, מספר רב של ערבים יהיו לכודים בשטחי המדינה היהודית. גם באותה העת התנגדו המנהיגים הערבים באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ושיקפו בכך את מדיניותה של הליגה הערבית[דרוש מקור].
למחרת ההצבעה, ב-30 בנובמבר, הותקף אוטובוס 2094 של "אגד" ליד הכפר פג'ה בידי ערבים, וחמישה יהודים מנוסעיו נרצחו. אירוע זה נחשב בישראל לתחילת מלחמת העצמאות.
משמעות משפטית

תוכנית החלוקה אינה מחייבת כשלעצמה. זאת, הן כיוון שהיא החלטה של העצרת הכללית, שעל פי מגילת האו"ם אין בכוחה לקבל החלטות מחייבות, והן כיוון שההחלטה היא המלצה בלבד. נוכח דחיית התוכנית על ידי הערבים ופרוץ מלחמת העצמאות, מעולם לא היה לתוכנית החלוקה תוקף משפטי. הכרזת העצמאות של מדינת ישראל מזכירה את החלטת החלוקה ומציינת ש"הכרה זו של האומות המאוחדות בזכות העם היהודי להקים את מדינתו אינה ניתנת להפקעה". ההכרזה מכריזה גם על כוונתה של מדינת ישראל לשתף פעולה עם מוסדות האו"ם כדי להגשים את ההחלטה. עם זאת, זמן קצר לאחר הקמת המדינה, הכריזה ממשלת ישראל שבעוד שהיא מסתמכת על ההחלטה כגושפנקא בין-לאומית לזכות קיומה של מדינת ישראל, נוכח המלחמה שפרצה מיד למחרת ההחלטה, ישראל אינה מחויבת לגבולות המוצעים בהחלטה. עמדתה הייתה ש”החלטת 29 בנובמבר היא הבסיס היחיד להסדר טריטוריאלי, אם כי שיפורים טריטוריאליים מסוימים הפכו להכרחיים נוכח התוקפנות הערבית”.
המטה הארצי של משטרת ישראל

| --- | --- |

בניין המטה הארצי של משטרת ישראל
 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1970–1973 (כ־3 שנים)
 אדריכל:  דן איתן
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם
 מידות
 קומות:  5
 
 קואורדינטות:  31°47′50″N 35°13′57″E﻿ / ﻿31.79716111°N 35.23262778°E﻿ / 31.79716111; 35.23262778
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) המטה הארצי של משטרת ישראל(למפת ירושלים רגילה) המטה הארצי של משטרת ישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) המטה הארצי של משטרת ישראל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המטה הארצי של משטרת ישראל he
 
המטה הארצי של משטרת ישראל (בראשי תיבות: מטא"ר) הוא הפיקוד העליון של משטרת ישראל, שבראשו עומד מפכ"ל המשטרה בדרגת רב-ניצב. המטה הארצי שוכן בבניין המטה הארצי בקריית מנחם בגין שבירושלים, וכן קיים מטה ארצי משני נוסף ברמלה.
בנייני המטה הארצי > בניינים היסטוריים

במרץ 1948 הוקמה משטרת ישראל בתור חטיבה צבאית של "ההגנה" ומשרדיו של המטה הארצי של המשטרה שוכנו ליד משרדים אחרים של המדינה ההולכת ומוקמת בשלושה בניינים במחנה יהושע בפינה המזרחית של הקריה. על ידו הוקמו מתקנים לוגיסטיים עם אורוות סוסים עבור השוטרים.
מיד לאחר הקמתו של משרד המשטרה הופרדו יחידות המשטרה מן הצבא ומשטרת ישראל הייתה למשטרה האזרחית של מדינת ישראל. בתחילת שנת 1949 הועברו כל יחידות משטרת ישראל אל בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בתל אביב. ב-31 באוגוסט 1951 נפתחה שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, אולם עיקר המטה הארצי, לרבות המפכ"ל, המשיך לשבת בבניין בתל אביב.