stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קשת 12
הערות שוליים

↑  חגית מהלא בן משה, ‏“התחרות היא לא רק בינינו לבין רשת. גוגל ופייסבוק מאיימות על תעשיית התוכן", באתר גלובס, 4 באפריל 2019
↑  רן בוקר, המסך יורד: להתראות ערוץ 2, שלום 12 ו-13, באתר ynet, 1 בנובמבר 2017
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏המשבר נפתר: מיזוג רשת וערוץ עשר יוצא לדרך; מה תראו בטלוויזיה מחר?, באתר גלובס, 15 בינואר 2019
↑  רן בוקר, המפץ הגדול של הטלוויזיה הישראלית: כל מה שצריך לדעת, באתר ynet, 31 באוקטובר 2017
↑  מערכת ערוץ התרבות, ‏"קשת" הגישה בקשה לרישיון שידור: "נוביל את הטלוויזיה גם בעידן החדש", באתר ‏מאקו‏, 31 באוקטובר 2016
↑  נועה פרייס‏, הרשות השנייה: קשת ורשת כשירות לקבלת רישיון, באתר וואלה, 29 בינואר 2017
↑  אביב גוטר, שינויים בהרגלי הצפייה: איפה תוכלו לראות את שידורי קשת, רשת וערוץ 10?, באתר כלכליסט, 26 באפריל 2017
↑  גד פרץ, ‏קשת, רשת וערוץ 10: שידורי HD מנובמבר הקרוב, באתר גלובס, 4 במאי 2017
↑   נתי טוקר, מאות אלפי צופי עידן פלוס וסלקום לא יוכלו לצפות בשידורים ב-HD, באתר TheMarker‏, 22 באוקטובר 2017
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏פרסום ראשון: נחתם ההסכם למכירת חלקה של רשת בחברת החדשות, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2018
↑  יעל ולצר, החברה הראשונה שמנגישה פרסומות לעיוורים, באתר ynet, 29 באפריל 2019
↑  יונתן כיתאין, ‏יום לפני פיצול ערוץ 2: מי היא אלופת הרייטינג של כל הזמנים?, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2017
↑  דוד אברהם‏, רייטינג יומי: גמר "מאסטר שף" עם שיא צפייה היסטורי של 46.6%, באתר וואלה, 30 בינואר 2013
↑  אלכסנדר כץ, שנה לפיצול: קשת מובילה ברייטינג, הערוצים מדממים כלכלית, באתר ביזפורטל, 4 בנובמבר 2018
↑  קיץ ברבנר, ‏שבוע למיזוג: ניצחון מוחץ של "קשת" על "רשת" בכל ערבי השידור, באתר מעריב אונליין, 23 בינואר 2019
↑  Keshet leads the way two months after TV merger - Israel News - Jerusalem Post, www.jpost.com
↑  שינוי ארגוני בקשת: חיליק שריר ימונה למנהל ערוץ 12, באתר אייס, 4 במרץ 2020
↑  אורן פרסיקו, בדיקה: בחדשות 12 מסקרים באופן מוטה את בעלי השליטה, באתר העין השביעית, 27 ביולי 2022
↑  בצמרת רשימת עשירי ישראל - בעלי רוב כלי התקשורת המרכזיים, באתר שקוף, ‏2022-06-23
↑  יונתן כיתאין, ‏קשת חתמה על הסכם עם איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה, באתר גלובס, 7 בפברואר 2018
↑   נתי טוקר, אחרי שנים של קרבות - המפיקים וגופי השידור מנסים לשנות את העלילה, באתר TheMarker‏, 19 בנובמבר 2018
↑  לראשונה בישראל – שידורי קשת ושח"ם חתמו על הסכם תמורה לשחקנים ממכירת סדרות לחו"ל, באתר שח"ם ארגון השחקנים בישראל
↑  סמל זה הוצג גם בשקופיות מיוחדות שנעשו לזכרם של אישים מוכרים, בהם נחמה ריבלין, מאריק הניג ומיכאל שטראוס
| שידורי קשת |
| --- | --- | --- |
| ערוצי טלוויזיה | קשת 12 • ערוץ ההומור • בעבר: ערוץ 24 • ביפ • ערוץ האח הגדול • ערוץ 2025 |  |
| אתרי אינטרנט | מאקו • N12 (החדשות 12) • בעבר: MOOMA‏ |  |
| אפליקציות | V1 |  |
| בין-לאומי | קשת אינטרנשיונל |  |
מסע הפרסום של קשת וחברת החדשות, תחת הכותרת "12 הערוץ של החדשות" שהחל בעת אישור מיזוג רשת-עשר
תומאס סדון

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1821 הסיטי של לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 בנובמבר 1856 (בגיל 35) קהיר, האימפריה העות'מאנית 
 זרם באמנות:  האחווה הפרה-רפאליטית 
 
תומאס סדון (באנגלית: Thomas Seddon‏; 28 באוגוסט 1821 – 23 בנובמבר 1856) היה צייר נוף אנגלי הקשור לאחווה הפרה-רפאליטית, שצייר סצנות צבעוניות ומפורטות ביותר של בריטני, מצרים וירושלים.
ביוגרפיה

סדון נולד ב-28 באוגוסט 1821 בלונדון, בנו של יצרן ארונות ידוע. הוא התחנך בבית ספר שנוהל על ידי הכומר ג'וזף בארון בסטנמור, ולאחר מכן עבד עבור אביו עד 1841, אז נשלח לפריז כדי ללמוד אמנות.
כשחזר מפריז המשיך לעבוד בעסק המשפחתי . אף שסדון כבר החליט להיות צייר, הוא המשיך ללמוד עיצוב והשתתף בהרצאותיו של תומאס לברטון דונלדסון על אדריכלות והשתלם במוזיאון הבריטי. בשנת 1848 העיצוב שלו למזנון נוי זיכה אותו במדליית כסף מטעם האגודה לאמנויות . בינתיים, הוא לקח שיעורים בבית הספר לציור של צ'ארלס לוסי בקמדן טאון, והשתתף בשיעורי ציור חיים שנערכו על ידי אגודת האמנים ברחוב קליפסטון. בקיץ 1849, הוא נסע לצפון ויילס, ועשה את ניסיונותיו הרציניים הראשונים בציור נוף.  בשנה שלאחר מכן נסע לברביזון בצרפת, שם ערך כמה ניסיונות בתחום ציורי שמן.
בתחילת 1848 סדון בא במגע עם האחווה הפרה-רפאליטית, לאחר שפגש את פורד מדוקס בראון, ובמהלך 1850 הוא עבד על עותק של "צ'וסר בבית המשפט של אדוארד השלישי" בסטודיו של בראון. בתקופה זו היה מעורב בהקמת בית הספר לציור ודוגמנות בצפון לונדון, בית ספר לאמנות לגברים עובדים בקמדן טאון. בסוף 1850 הוא לקה בהתקף חמור של קדחת שגרונית, שבמהלכו הוא חזר לדת, לאחר שהפסיק ללכת לכנסייה כמה שנים קודם לכן.
על פי הזיכרונות של אחיו, "אלה שהכירו אותו הטוב ביותר רואים במחלה זו את נקודת המפנה בהיסטוריה הרוחנית שלו, ואת תחילת הנצרות המעשית שלו." מיד לאחר מחלה זו עזב סדון את העסק של אביו. הוא עבר לגור ליד טוטנהאם קורט רואד, שם השלים ציור בנושא " פנלופה", שהייתה עבודתו הראשונה שהוצגה באקדמיה המלכותית . הוא ביקר שוב בוויילס בסוף 1851 ובקיץ שלאחר מכן נסע לדינאן בבריטני, שם שהו אחיותיו; נוף שצויר בדינאן הוצג באקדמיה המלכותית בשנה שלאחר מכן.
סדון בילה חלק ניכר משנת 1853 בהכנות למסע למצרים בחברת ויליאם הולמן האנט. ביוני נסע שוב לדינאן, שם צייר נוף גדול של מנזר ליהון ההרוס. סדון עזב את צרפת למצרים בנובמבר, הגיע לאלכסנדריה ב-6 בדצמבר, ועבר לקהיר.
סדון והאנט הקימו מחנה ליד הפירמידות, עם אנגלי נוסף בשם ניקולסון, שהיה חולה סופני, ומת שם ואז, בשינוי התוכנית המקורית, החליטו שני האמנים לעבור לירושלים, כשהם מפליגים משפך הנילוס בסוף מאי.
בהגיעו לירושלים עזב סדון את האנט בעיר, והקים אוהל על גבעה המשקיפה במעלה עמק יהושפט, עם נוף לאתרים המקראיים של גת שמנים והר הזיתים, משם הוא צייר חלק גדול מהנוף של ירושלים ועמק יהושפט. הוא עזב את העיר לצרפת באוקטובר 1854.
עמק יהושפט צויר בחודשי הקיץ והסתיו, וסדון המשיך לעבוד עליו בדינאן, יחד עם ציור שמן נוסף ושני צבעי מים שהחל גם בירושלים . לבסוף הוא סיים אותו, בעזרת קצת עזרה מהאנט, לאחר שובו ללונדון בינואר 1855 והראה אותו לראשונה בתערוכה בסטודיו שלו ברחוב ברנרס במרץ של אותה שנה.  נושאי המזרח שלו הוצגו שוב בשנה שלאחר מכן.
באוקטובר 1856 סידון ביקר שוב בקהיר, אך מת מדיזנטריה שם ב-23 בנובמבר.
בשנת 1857 הוצגו עבודותיו בגלריה של האגודה לאמנויות, והציור "ירושלים ועמק יהושפט", נרכשו והוצגו בגלריה הלאומית. ג'ון ראסקין הגדיר את יצירותיו של סדון על מצרים וארץ ישראל כ"נופים הראשונים המאחדים מיומנות אמנותית מושלמת עם דיוק טופוגרפי; מכוונים, באיפוק עצמי קפדני, ללא מטרה אחרת מלבד זו - לתת לאנשים שאינם יכולים לנסוע ידע מהימן של הנופים."
ספר זיכרונות של סדון, מאת אחיו, ג'ון פולארד סדון, פורסם ב-1859.
הערות שוליים

↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Seddon, Thomas". Encyclopædia Britannica. 24 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 577.
↑  Graves, Robert Edmund (1897). "Seddon, Thomas (1821-1856)". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. 51. London: Smith, Elder & Co.
↑  Seddon, John Pollard (1858). Memoir and Letters of the late Thomas Seddon, Artist. London: James Nisbet., p 8
↑  The Pre-Raphaelites (Exhibition catalogue). London: Tate Gallery. 1984. pp. 151–2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513440305171  GND: 1137030917  ISNI: 0000 0000 6708 2910  LCCN: nr2002012723  RKD: 71727  SNAC: w6s212zd  ULAN: 500003264  VIAF: 68865118   WorldCat (עם VIAF): 68865118 
תומאס סדון, עמק יהושפט ירושלים, 1854
ארסמוס מרוטרדם

.
| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1466  רוטרדם, ארצות השפלה הבורגונדיות 
 פטירה:  12 ביולי 1536 (בגיל 69) הקונפדרציה השווייצרית הישנה בזל, הקונפדרציה השווייצרית הישנה 
 מקום קבורה:  הקתדרלה של בזל 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מקום לימודים:  סורבון, Collège de Montaigu, City Gymnasium, אוניברסיטת טורינו, קווינס קולג', אוניברסיטת קיימברידג', קולאז' דה סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  Jan Standonck, Alexander Hegius von Heek 
 מוסדות:  האוניברסיטה הישנה של לוון 
 מונחה לדוקטורט:  Wolfgang Capito, Jacob Milich 
 זרם:  פילוסופיה של הרנסאנס 
 תחומי עניין:  פילוסופיה נוצרית, הומניזם של הרנסאנס 
 עיסוק:  Lady Margaret's Professor of Divinity, סופר, latinist, Latin Catholic priest, מרצה באוניברסיטה, מתרגם תנ"ך, תאולוג, מסאי, פילוסוף, מתרגם 
 מדינה:  שבעה-עשר המחוזות 
 יצירות ידועות:  'השבח לטיפשות' ו-'על חינוכם של נערים'
 
דסידריוס ארסמוס רוטרדמוס (בלטינית: Desiderius Erasmus Roterodamus‏; 28 באוקטובר, כנראה בשנת 1466 – 12 ביולי 1536), ידוע כארסמוס מרוטרדם, היה מלומד, פילוסוף ותאולוג הולנדי, מגדולי האישים בהומניזם של הרנסאנס וממבשרי ביקורת המקרא. בביקורתו הרציונליסטית על הדת הנוצרית של ימיו, נחשב לאחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית, אם כי הוא עצמו נותר נאמן לאפיפיור.
ילדות ולימודים

ארסמוס נולד בשם חֶרִיט חֵרִיטְזוֹן ברוטרדם שבהולנד. הוא סבר בטעות שמקור שמו "חריט" (Gerrit) בשורש "begeren", "לרצות" או "לחשוק", ותרגם שם זה ללטינית וליוונית.
מקור המידע העיקרי בנוגע לראשית חייו הוא התייחסויות מעורפלות בכתביו. הוא היה, כמעט בוודאות, ילד בלתי חוקי לאביו, כומר בשם חרארד. על אימו ידוע רק ששמה היה מרגרט. אף על פי שהיה ממזר, טיפלו בו הוריו עד למותם המוקדם במגפה בשנת 1483. לאחר מכן זכה לחינוך הטוב ביותר שהיה זמין לאיש צעיר בימיו, בבתי-ספר כנסייתיים. הוא התקבל לכמורה וקיבל עליו את שבועת הנזירות בגיל עשרים וחמש לערך, אולם נראה שמעולם לא פעל ככומר, ונזירות הייתה אחד מיעדי ההתקפה העיקריים שלו במלחמתו הארוכה בעוולות הכנסייה.
הוא נסע ללמוד באוניברסיטה של פריז, שהייתה אז מרכז הלימודים הגבוהים, אולם כבר הייתה נתונה תחת התחדשות התרבות הקלאסית באיטליה. ארסמוס בחר לחיות כחוקר עצמאי, עצמאי ממדינה, מקשרים אקדמיים, מנאמנות דתית ומכל דבר אחר שעלול היה לפגוע בחופש המחשבה או בחופש הביטוי הספרותי שלו. מרכזי הפעילות העיקריים שלו היו פריז, לוון, אנגליה ובזל, אך הוא מעולם לא השתייך באופן עקבי לאף אחד מהמקומות הללו. במהלך שהותו באנגליה הצליח לרקום ידידות לחיים עם ראשי החשיבה האנגלית בימיו הסוערים של הנרי השמיני: ג'ון קולט, תומאס מור, תומאס לינאקר וויליאם גרוצין. כיהן כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', והייתה לו האפשרות להעביר את שארית חייו כפרופסור באנגליה. הוא התגורר ב"קווינס קולג'" בקיימברידג', וייתכן שהיה בוגר המוסד.
הוצעו לו משרות מכובדות ורווחיות רבות בכל רחבי העולם האקדמי, אולם הוא סירב לכולן; הוא העדיף את הפעילות המחקרית העצמאית, חסרת הביטחון הכלכלי. בין 1506 ל-1509 התגורר באיטליה. הוא העביר חלק מזמנו בבית ההוצאה לאור של אלדו מנוציו בוונציה, אולם להוציא זאת היו לו קשרים מועטים מאוד עם מלומדים איטלקיים.
מגוריו בלוון שבפלנדריה חשפו אותו לביקורת קטנונית רבה מצד מי שהתנגדו לעקרונות הקדמה הספרותית והדתית שלהם הקדיש את חייו. הוא הציג את חוסר הסימפתיה הזו כרדיפה, וחיפש מקלט בבזל, שם, תחת השלטון השווייצרי, יכול היה להביע את עצמו בחופשיות. בבזל היה מוקף בחברים נאמנים; הוא נקשר למוציא-לאור הנודע פְרוֹבֶּן, ומעריצים רבים מכל רחבי אירופה עלו אליו לרגל.
מחקר תאולוגי

פוריותו הספרותית של ארסמוס החלה בשלב מאוחר יחסית של חייו. רק לאחר ששלט בלטינית, החל להביע את עצמו בנושאים הגדולים של הספרות והתאולוגיה של אותם הימים. המרד שלו באופני החיים של הכנסייה לא נבע מספקות באשר לאמיתות הדוקטרינות (עיקרי האמונה) המסורתיות, וגם לא מעוינות למוסד הכנסייה עצמו; הוא פשוט חש כי עליו להשתמש בלמדנותו לשם טיהור הדוקטרינה ושחרור מוסדות הנצרות. כמלומד, ניסה לשחרר את שיטות הלימוד מהנוקשות והפורמליזם של ימי הביניים; אולם הוא לא הסתפק בכך. הוא ראה בעצמו מטיף יושר. במשך כל חייו פעל מתוך שכנוע כי הדרך להפיח חיים חדשים באירופה, היא יישום כן ואמיץ של למדנות אמיתית לניהול החיים הציבוריים בכנסייה ובמדינה. אמונה זו היא שמעניקה עקביות לחייו, שמבחינות אחרות נדמים כמלאי סתירות. ארסמוס מנע מעצמו כל מחויבות כובלת, ועדיין היה במובנים רבים מרכז חיי הלמדנות של ימיו. הוא התכתב עם יותר מחמש-מאות איש, ובהם מהחשובים ביותר באנשי הפוליטיקה והמחשבה, ורבים דרשו בעצתו בנושאים רבים (אם כי לא תמיד פעלו לפיה).
באנגליה החל ארסמוס בבחינה שיטתית של כתבי יד של הברית החדשה ביוונית, כדי להכין מהדורה חדשה ותרגום ללטינית. מהדורה זו, Novum Instrumentum omne, diligenter ab Erasmo Rot. Recognitum et Emendatum, פורסמה ב-1516 בידי פרובן בבזל, והייתה הבסיס למרבית הנוסחים של כתבי הקודש במהלך תקופת הרפורמציה. היה זה הניסיון הראשון של חוקר ליברלי לברר מה באמת אמרו כותבי הברית החדשה. ארסמוס הקדיש את מחקרו לאפיפיור לאו העשירי, פטרון הלימודים, והוא ראה בעבודתו זו תרומה של ממש לנצרות.
במהדורה השנייה של הטקסט השתמש במונח המוכר יותר - "Testamentum" במקום "Instrumentum". מהדורה זו שימשה את יוצרי התרגום המוכר ביותר לאנגלית, תרגום המלך ג'יימס. מהדורות נוספות פורסמו בשנים 1522, 1527 ו-1535.
פרסם גם את "פרפרזות על הברית החדשה", מהדורה עממית לתוכנם של כמה מספרי הברית החדשה. כמו כל כתביו, גם אלה פורסמו בלטינית, אך הם תורגמו במהרה (ובעידודו) לשפות אחרות.
כתבים אחרים

רבים מכתביו של ארסמוס פונים לקהל רחב ועוסקים בנושאים בעלי עניין כללי; נדמה כי ראה בכתבים אלה פעילות-שעשוע לשעות הפנאי. כתיבתו הרצינית החלה עם פרסום Enchiridion Militis Christiani, "מדריך הלוחם הנוצרי" (1503). ביצירה קצרה זו, הדומה להטפת מוסר, הציג את תפישתו לגבי החיים היומיומיים של אדם נוצרי בקווים כלליים -- ולמעשה, יתר כתביו היו הבהרות והרחבות למסגרת כללית זו. הבעיה העיקרית של ימיו, טען, הייתה כיבוד המסורת הפורמלית ללא התייחסות לדבריו האמיתיים של ישו. הפתרון הוא שכל אדם ישאל את עצמו בכל רגע: מהו הדבר העקרוני, הדבר החשוב? - ויפעל ללא מורא על-פי התשובה. לדבריו, פורמליות עשויה להסתיר או לכבות את הנפש. בבחנו את סכנות הפורמליזם דן ארסמוס בנזירות, הערצת קדושים, מלחמה, רוח המעמדות וחולשת החברה.
יצירה אחרת היא Institutio Principis Christiani (בזל, 1516), שנכתבה כספר עצות למלך ספרד הצעיר, קרל החמישי. ארסמוס מתבסס על עקרונות הכבוד והכנות לתיאור תפקידו של השליט, אותו הוא מציג כמשרת ההמונים. מעניין להשוות גישה זו לגישה המוצגת בספרו של מקיאוולי, "הנסיך", שנכתב באותה התקופה ממש (1513; פורסם ב-1532).
שנאת יהודים

בספרו "מדריך הלוחם הנוצרי" שיצא לאור בשנת 1503 אך הופץ רק בשנת 1520, כינה ארסמוס את היהודים "בני השטן" וקרא לגירושם מערי אירופה. בספר, הביע את דעתו שאמונות ופרקטיקות שהתנגד להן הן "סטיות יהודיות" - תוצאה של השפעות דת היהודים הקלוקלת.
בסתיו 1517 נחשף ארסמוס לספרו של המומר יוהנס פפרקורן שבו הובעה התנגדות מרומזת לדבריו של ארסמוס. בהתכתבות ארוכה עם עמיתיו טען שהסיבה להתנגדותו של פפרקורן לארסמוס נובעת מהיותו יהודי מומר, אשר דעותיו עדיין מושפעות מדת היהודים, ואשר אישיותו והתנהגותו אינם יכולים להשתנות, וש"מיהודי מקולקל יכול לצאת רק נוצרי מקולקל עוד יותר". אמירות אנטישמיות אלו נראו כנוגדים את ההטפה לאהבת אנוש, ומשום כך היו מלומדים שניסו לתרץ את דבריו כהתנגדות לדת היהודית הפרושית המופיעה בכתבי הברית החדשה, אך אלו הוכחו כבלתי מבוססים. אחרים הראו שאמונתו במזימה של מתנגדיו ושל חלקים מסוימים מן הכנסייה הקתולית לזרוע ספקות ובלבול, הביאה אותו לידי שנאה עמוקה לגורמים שונים וביניהם גם לקבוצות ולאנשים, שנאה שהוא עצמו היה עיוור לסתירתה את דעותיו, אך כזו שהייתה נפוצה מאוד בימיו. החוקר הישראלי נתן רון הראה כיצד ברבים מכתביו ומכתביו הביע ארסמוס עוינות לא רק כלפי היהדות אלא גם כלפי היהודים עצמם, אורחותיהם ותכונותיהם, ובהם דברים הנגועים בגזענות בוטה. ארסמוס כתב, בין היתר, כי אירופה האידיאלית היא אירופה ללא יהודים.
בשנת 2016, בעקבות הודעת הכנסייה הלותרנית, שהתפרסמה כהתנצלות הכנסייה על כתבי מרטין לותר נגד העם היהודי, קרא הַנְס יאנסן, שר לשעבר בממשלה ההולנדית, להומניסטים להתנצל אף הם ולהרחיק עצמם מאימרותיו האנטישמיות ובמיוחד מהביטוי בו כינה את היהדות "מגפה זדונית במיוחד ... כנגד תורותיו של ישו". יאנסן הוא גם איש הכנסייה הרפורמית ההולנדית וחבר במכון שמעון ויזנטל. אך דובר איחוד ההומניסטים ההולנדי טען שאין צורך בכך מכיוון שההומניסט בימינו ממילא דוחה אמירות מסוג זה, וכן שאין זה מתפקידם להביע זאת בפומבי, מכיוון שארסמוס אינו מייסד זרם ההומניזם והתומכים בה אינם נוטים אחרי איש זה או אחר כפי שעושים חברי הכנסייה הלותרנית.
ימיו האחרונים

כתוצאה מדעותיו מצא ארסמוס את עצמו מחוץ לשתי התנועות היריבות. שנותיו האחרונות לוו במרירות בשל מחלוקות עם אנשים שהעריך ואהד. אחד הבולטים שביניהם הוא אולריך פון הוטן, גאון מבריק אך בלתי-יציב שהתגייס במרץ לתנועה הפרוטסטנטית והכריז כי אם יש בארסמוס שמץ של יושר, יצטרף גם הוא ללותרנים. בתגובתו, Spongia adversus aspergines Hutteni (פורסמה ב-1523), מדגים ארסמוס את כישורי הסמנטיקה שלו: הוא מאשים את הוטן כי כשל בפירוש התבטאויותיו בדבר הרפורמה, וחוזר שוב על החלטתו שלא לצדד באף אחד מהנצים. כשהעיר בזל הפכה רשמית לפרוטסטנטית בשנת 1529, ארסמוס עקר את מושבו משם ועבר לפרייבורג (גרמניה, בדרום היער השחור). נראה כי היה לו קל יותר לשמור על הנייטרליות שלו תחת שלטון קתולי ולא פרוטסטנטי. הוא המשיך במרץ בפעילויות המחקר שלו. ב-1533 פרסם את "הכנה למוות", שם הדגיש את חשיבותם של חיים טובים כתנאי למוות מאושר.
לאחר היעדרות של שש שנים נמשך שוב ארסמוס לבית שאהב יותר מכל, וחזר לבזל בשנת 1535. כאן, בין חברים פרוטסטנטים משכבר הימים, מצא את מותו.
יצירתו החשובה ביותר בשנותיו האחרונות הייתה Ecclesiastes ("מטיף הבשורה" וגם שמה של מגילת קהלת ביוונית; בזל, 1535), שם הציג את ההטפה כתפקידו החשוב ביותר של הכומר - גישה שתאמה את התפישה הפרוטסטנטית.
במהלך חייו מעולם לא הותקף בשל דעותיו בידי רשויות הכנסייה הקתולית, אלא רק בידי אנשים פרטיים, ותמיד זכה להגנה מידי בכירים ביותר. עם זאת, לאחר מותו מצאו כתביו מקום של כבוד ב"רשימת הספרים האסורים" של הכנסייה הקתולית.
הנצחה

על שמו של ארסמוס נקרא גשר ארסמוס המקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם; אוניברסיטת ארסמוס הפועלת בעיר, וכן תוכנית ארסמוס ופרס ארסמוס.
לקריאה נוספת

ארסמוס מרוטרדם, שבחי הסיכלות, בהוצאת ספרית פועלים, 1966. (הספר בקטלוג ULI)
דזידריוס אראסמוס מרוטרדם, השבח לטיפשות, תרגום: נתן רון ומרב מילר, הוצאת כרמל, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
שטפן צווייג, ארסמוס מרוטרדם (תרגם מגרמנית: יוסף ונקרט), הוצאת כרמל, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
חנן יורן, ארסמוס ותומס מור בין הרפובליקה הספרותית לעולם הפוליטי, (דיסרטציה), אוניברסיטת תל אביב, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
נתן רון, ארסמוס, הטורקים והאסלאם, הוצאת רסלינג, 2022
נתן רון, ארסמוס והיהודים: הומניזם ואנטישמיות בראשית העת החדשה, הוצאת פרדס, 2023.
דזידריוס ארסמוס, יוליוס מגורש מהשמיים (תרגם מלטינית והעיר: נתן רון), דחק, כרך טז, 2023.
דזידריוס ארסמוס, מתוך פתגמים לאלפים (תרגם מלטינית והעיר: נתן רון), דחק, כרך יז, 2024.
הערות שוליים

↑  שנאת ישראל ואנטישמיות, עמ' 19 האוניברסיטה הפתוחה
1 2 3  פרק: האנטישמיות של ארסמוס ארסמוס של ארצות השפלה (אנגלית, אתר הספרים המקוונים של UCLA אוניברסיטת לוס אנג'לס בקליפורניה)
↑  ארסמוס לא היה אנטישמי מאמרו של קריס קרופורד משנת 1998 הטוען שאנטישמיות באותה תקופה לא הייתה רצחנית וקטלנית, ושהייתה מוצדקת לתקופתה כהתנגדות לתנועה פוליטית בימינו, עקב העירוב בימיו של דת, פוליטיקה וקבוצות כח (אנגלית)
↑  על כך ראו נתן רון, ארסמוס והיהודים: הומניזם ואנטישמיות בראשית העת החדשה (חיפה: פרדס, 2023).
↑  Letter 541, The Correspondence of Erasmus: Letters 446-593 (1516-17), University of Toronto Press, 1977, עמ' 267. (באנגלית)
↑  Opus Epistolarum Des. Erasmi Roterdami, Oxford University Press, 1910
↑  הומניסטים הולנדים נמנעים מגינוי ביטויי האנטישמיות של ארסמוס (אנגלית, מאמר דעה באתר סוכנות הידיעות JTA) על סמך מאמר ברפורמטיש דאגבלד (עיתון התיקון היומי, הולנדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260834705171  PLWABN: 9810533637205606  BIBSYS: 90055357  BNC: 000043127  BNE: XX846620  BnF: cb11886243m (data)  BPN: 29366356  CANTIC: a10440574  CiNii: DA00584422  GND: 118530666  HDS: 010590  ICCU: CFIV002829  ISNI: 0000 0003 7471 6178  LCCN: n79055814  LNB: 000033388  MusicBrainz: 3a791b98-341b-40ee-83f7-3e87afa5993d  MGP: 125938  NDL: 00438957  NKC: jn19981000990  NLA: 35066885  NLG: 212336  NLK: KAC199608212  NSK: 000014222  NTA: 068551959  RERO: 02-A000057766  RKD: 26453  SELIBR: 51858  SNAC: w6br8xrk  SUDOC: 085720372  Trove: 816805  ULAN: 500045736  VcBA: 495/14671  VIAF: 87673996   WorldCat (עם VIAF): 87673996 
שלט בפרייבורג על הבניין בו התגורר ארסמוס בשנים 1529–1531
סימיון אלטרסקו

סימיון אלטרסקו, בלידתו סימיון ירוסלים (ברומנית:Simion Alterescu, בהתאמה Simion Ierusalim, בסוף החייו נקרא סימיון אלתרסקו-ירושלמי' ‏
2 במאי 1921–1995) היה חוקר תיאטרון יהודי רומני, מבקר והיסטוריון של התיאטרון. הוא כיהן כחוקר ופרופסור במכון לתולדות האמנות בבוקרשט. ב־1987 עלה לישראל.
קורות חייו

אלטרסקו נולד בעיר קונסטנצה ברומניה בשם סימיון ירוסלים, כבנו של אהרן ירוסלים, סוחר קטן יהודי, ושל אשתו, קלרה.
. ב-1932 התחיל את לימודי התיכון בעיר הולתדו. בשנות הדיקטטורה הצבאית הפרו-נאצית של יון אנטונסקו ו"חוקי הגזע" נגד היהודים, היה תלמיד במכללת אונסקו בבוקרשט שנפתחה מיוזמה פרטית יהודית כדי לקלוט תלמידים יהודים שסולקו ממערכת החינוך הרומנית.
אחרי נפילת השלטון של אנטונסקו, ב-1945 התאפשר לו להשלים את לימודיו בפקולטה לספרות ולפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט.
בהתחלה, עבד אלטרסקו כעיתונאי והשתלב בחוגים האקדמיים שטופחו על ידי השלטון הקומוניסטי החדש.
במהלך הקריירה יישר אלטרסקו את פעילותו עם הקו האידאולוגי שנכפה בתחום מדעי הרוח על ידי מפלגת היחיד השלטת, אולם כפי שהעריך לימים החוקר לוצ'יאן סיניגאליה (2019) לא הגזים בכך, להבדיל מחלק מעמיתיו..
בשנים 1946-1944 עבד כעורך ביומון הקומוניסטי România liberă (רומניה ליברה, בתרגום - רומניה החופשית) וב-1946-1945 כמזכיר מערכת העיתון "Lumea" (לומיה, בתרגום: העולם)
בתחום ביקורת התיאטרון כתב אלטרסקו לראשונה ב-1944
בכתב העת "Orizont" (אוריזונט, בתרגום: אופק) שהופיע בניהולו של סשה פאנה.
ב-1946- 1948 היה עורך אחראי בכתב העת לאמנויות הבמה "רמפה" וב-1952-1948 עורך ראשי במגזין לתרבות Contemporanul (קונטמפוראנול, בתרגום:בן זמננו) ב-1951-1948 עבד כמפקח כלל במשרד האמנויות ובמנהלה הכללית של התיאטראות.
ב-1964-1949 לימד כפרופסור ראש קתדרה במכון לתיאטרון על שם יון לוקה קאראג'אלה. החל מ-1951 התמנה כחוקר במחלקה לתיאטרון של המכון לתולדות האמנות. ב-1971 סיים את התואר דוקטור בתולדות האמנות עם העבודה "אמנות השחקן בתיאטרון הרומני בתקופה המודרנית".
במהלך השנים המשיך לפרסם כרוניקות תיאטרון בעיתונים " România literară" (רומניה ליטרארה), Scânteia (סקנטייה) בתרגום:הניצוץ), "קונטמפוראנול"
"Studii și cercetări de istoria artei" (עיונים ומחקרים בתולדות האמנות) וכו'.
מאוחר יותר, כשהשתחרר מהנוקשות הדוגמטית של ההתחלה כתב אלטרסקו את המחקר "Modalități de expresie în arta actorului contemporan (אופנויות הבעה באמנות השחקן) וב-1980 את הספר Actorul și vârstele teatrului românesc (השחקן ושלבי התפתחותו של התיאטרון הרומני)
שבו שאף ליצור סינופסיס של הרגעים העיקריים בתולדות מופעי התיאטרון מנקודת המבט של התפתחות אמנות המשחק. הספר הדגיש המיוחד את מגוון האופנויות האמנויות במשחק
ב-1987 היגר אלטרסקו לישראל, בה הוסיף לשמו את שם המשפחה ירושלמי, לפי שם המשפחה המקורי של אביו. הוא נפטר בישראל ב-1995.
הוקרה

1975 - פרס י.ל. קאראג'אלה של האקדמיה הרומנית על המחקר Teatrul românesc contemporan"
כתביו

1955 - Teatrul Național I.L.Caragiale 1852-1952, (התיאטרון הלאומי י.ל.קאראג'אלה) מונוגרפיה יחד עם פלורין טורניה, הקדמה מאת ג'ורג'ה אופרסקו
" 1959 - Teatrul în România după 23 August 1944 (התיאטרון הרומניה אחרי 23 באוגוסט 1944 - עורך שותף)
1965-1973 -Istoria teatrului în România תולדות התיאטרון ברומניה - ב-3 כרכים ספר לימוד מקיף  (כעורך אחראי)
1975 -Teatrul românesc contemporan 1944-1974 (התיאטרון הרומני העכשווי ) - כעורך מתאם יחד עם יון זמפירסקו
Modalități de expresie în arta actorului contemporan. (אופנויות ההבעה באמנות השחקן העכשווי)
1978 - - עורך שותף ב Mic dicționar enciclopedic (לקסיקון האנציקלופדי הקטן)
1980 Actorul și vârstele teatrului românesc (השחקן ושלבי ההתפתחות של התיאטרון הרומני)
1983 -coordonator באנגלית - An Abridged History of the Romanian
(קיצור תולדות התיאטרון הרומני) יחד עם יון קזאבאן ואנקה קוסטה-פורו Theatre - în
כתביו > עריכות

1970 - עריכת יון לוקה קאראג'אלה - Despre teatru - (אודות התיאטרון), הקדמת העורך
1970 - עריכת קובץ "התיאטרון של אלכסנדרו קיריצסקו - הקדמת העורך
כתביו > תרגומים

מרוסית:
אנטולי סורוב - Cale liberă, 1949 ("דרך חופשית" ביחד עם מ. לאזאר)
טטיאנה טריפונובה - אי. ארנבורג, 1954 (ביחד עם פטרה סולומון)
דמיאן בדני - Fetele, 1963 (הבנות) (ביוחד עם טודורל צופה)
לקריאה נוספת

Costel Safirman și Leon Volovici (red) Noi întâlniri la Ierusalim, Institutul Cultural Român, București, 2007 (ברומנית)
(קוסטל ספירמן ולאון וולוביץ' - עורכים - "מפגשים חדשים בירושלים", המכון הרומני לתרבות, בוקרשט 2007
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ביוגרפיה בבלוג התרבות הרומני altmarius
↑  C.Safirman, L.Volovici 2007,  עמ'.43
↑  F.Toma 2016
↑  L.Sinigaglia 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459446505171  PLWABN: 9810605333005606  NKC: pna20231185982  NLG: 96731  VIAF: 93376984   WorldCat (עם VIAF): 93376984
מרדכי זאב אורנשטיין

ערך זה עוסק ברב ומקובל גליציאני. אם התכוונתם לנכדו, רב גליציאני בעצמו, ראו .
| --- | --- |

תמונת קברו של הרב בלבוב
 לידה:  1730 
 פטירה:  21 בינואר 1787 (בגיל 57 בערך) 
 מקום קבורה:  לבוב 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בינואר 1787 
 
רבי מרדכי זאב ב"ר משה אורנשטיין (~ה'ת"ץ, 1730 – ב' בשבט ה'תקמ"ז, 21 בינואר 1787) היה רב ומקובל גליציאני, אב"ד לבוב ומשנה לרב המדינה של גליציה בגלילות לודמיר וזמושץ'.