stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל דוד לוצאטו
ביקורות על שד"ל ומשנתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דבריו של שד"ל, עוררו תגובות עוד בחייו. הבולט שבמבקריו הוא בן ארצו, הרב אליהו בן אמוזג, אשר בחיבורו "טעם לש"ד" (שיכול אותיות השם שד"ל) הוא יוצא נגד חיבורו של שד"ל "ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים". ביקורת על רעיונותיו של לוצאטו בספר זה מביע גם הרב יוסף קאפח בקונטרס "שיחת דקלים" שחיבר בנעוריו.
כתביו

מסודרים לפי זמן יציאתם לאור או תחילת יציאתם לאור בפעם הראשונה:
| --- | --- |
 בעברית סידור תפילה אשכנזי, תרגום לאיטלקית (1821)  כינור נעים - ספר שירים בן שני כרכים (1825)  סידור תפילה איטלקי, תרגום לאיטלקית (1829)  אוהב גר - מחקר ופירוש על תרגום אונקלוס (1830). מהדורת קראקא (קרקוב) תרנ"ה 1895, (153 עמודים), באתר היברובוקס  אבני זיכרון - על כתובות של מצבות בטולדו (1840). מהדורת פראג תרנ"א 1841.  המשתדל - פירושיו הראשונים לתורה (1847)  בית האוצר - מסות ומאמרים על השפה העברית בשלושה כרכים (1847)  ויכוח על חכמת הקבלה ועל קדמות ספר הזהר וקדמות הנקודות והטעמים (1852) (עותק סרוק, באתר ויקישיתוף)  ספר ישעיהו (Il Profeta Isaia) - תרגום לאיטלקית ופירוש בעברית, עם מבוא רחב בעברית (1855). מהדורת פדובה 1867.  מבוא למחזור כמנהג בני רומא (1856); מהדורת תל אביב תשכ"ו, עורך דניאל גולדשמידט, באתר היברובוקס.  פירושי שד"ל על ירמיה, יחזקאל, משלי ואיוב (1856). מהדורת לעמברג 1876, באתר "דעת".  מאמר ביסודי דקדוק לשון הקודש (1858)  חמישה חומשי תורה - תרגום לאיטלקית ופירוש בעברית, עם מבוא רחב באיטלקית (1861)  יד יוסף - קטלוג ספרי אוסף יוסף אלמנצי (1864)  נחלת שד"ל - שלושה כרכים, רשימות גאונים ופייטנים (1878)  יסודי התורה (1880)  איגרות שד"ל - יצאו לאור בתשעה כרכים (1882)  מחקרי היהדות - שני כרכים (1913); חלק א-ב, וורשה תרע"ג, באתר היברובוקס ספרים שערך הפלאה שבערכין, מאת ישעיה פיק ברלין, 1830-1859.  סדר תנאים ואמוראים - עריכה מכתב יד, תקצ"ט 1839.  בתולת בת יהודה - ליקוטי שירים מרבי יהודה הלוי, פראג ת"ר 1840.  דיואן רבי יהודה הלוי, הוצאת חברת מקיצי נרדמים, ליק 1864 (המהדורה כוללת 86 שירים)  טל אורות - לקט 81 שירים בעריכתו (1881):  באיטלקית Prolegomeni ad una Grammatica Ragionata della Lingua Ebraica. Padova, 1836 (‏234 עמודים)  Il Giudaismo Illustrato. Padova, 1848  Calendario Ebraico. Padova, 1849  Lezioni di Storia Giudaica. Padova, 1852  Grammatica della Lingua Ebraica. Padova, 1853  Discorsi Morali agli Studenti Israeliti. Padova, 1857  Opere del De Rossi. Milano, 1857  Lezioni di Teologia Morale Israelitica. Padova, 1862  Lezioni di Teologia Dogmatica Israelitica. Trieste, 1864  Elementi Grammaticali del Caldeo Biblico e del Dialetto Talmudico. Padova, 1865.  תורגם לגרמנית, אנגלית וחלק לעברית.  Discorsi Storico-Religiosi agli Studenti Israeliti. Padova, 1870  Introduzione Critica ed Ermenutica al Pentateuco. Padova, 1870  Autobiografia. Padova, 1882
מלבד ספרים אלו, כתב שד"ל למעלה משלוש מאות מאמרים בלמעלה משלושים כתבי עת, ביניהם הידועים והחשובים בזמנו, כמו "בכורי העתים", "המגיד", "כרם חמד", "ישורון" ו"אוצר נחמד".
רשימה חלקית של מאמריו
"מכתב על כתב השומרונים", ט' בסיוון ה'תרי"א (9 ביוני 1851), בתוך: רפאל קירכהיים, כרמי שומרון; פתיחה למסכת כותים, פרנקפורט תרנ"א, (עמ' 106–116). (הספר באתר HebrewBooks)
מכתב משד"ל, בתוך: ספר הרקמה, עורך: רפאל קירכהיים, פרקנפורט תרי"ו 1836.
"מגדל-עז" מאת הרמח"ל, קניגסברג 1861, מצורפות הערות של שד"ל על המחזה.
לקריאה נוספת

פניני שד"ל, מבחר מכתבי שד"ל שבניו הוציאו לאור, פרזמישל תרמ"ח.
שמואל דוד לוצאטו - כתבים, עם מבוא מפורט מאת מ"ע הרטום, ספריית דורות, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1976.
ישעיהו לוצאטו, מאמרי שד"ל, 1881.
יצחק חיים קסטליוני, יד שד"ל, קרקא 1895.
שמואל דוד לוצאטו, פרקי חיים, לוקטו תורגמו וכונסו בצירוף הערות מסבירות בידי משה א' שולוואס, ניו-יורק: תלפיות תשי"א.
אברהם כהנא, שמואל דוד לוצאטו - חייו ופועלו הספרותי, בתוך "השילוח" 2, ינואר 1898; "השילוח" 1, אפריל 1898; "השילוח" 1, אוגוסט 1898.
פ' לחובר, תולדות הספרות העברית החדשה, 1935, עמ' 59–73, 302-303.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך שני.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ישראל ואורייתא (בספרי שד"ל), קרקא תרנ"ב.
יחיאל צבי מושקוביץ, פרשנות המקרא לדורותיה, 1998.
שמואל דוד לוצאטו - 200 שנה ללידתו, קובץ מאמרים בעריכת ראובן בונפיל, יצחק גוטליב וחנה כשר, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004. (ספר אלקטרוני, באמצעות הרשמה לאתר).
שאול אש, "שד"ל - האיש והרקע", בתוך: מולד (סדרה חדשה), כרך ב', 391-396.
אפרים חמיאל, הדרך הממוצעת - ראשית צמיחת הדתיות המודרנית: הוצאת כרמל, 2011, עמ' 83–112, 211-227, 307-343, 415-426, 470-476, 534-538.
אפרים חמיאל, האמת הכפולה: עיונים בהגות הדתית המודרנית במאה התשע עשרה ובהשפעתה על ההגות היהודית במאה העשרים, כרמל, ירושלים תשע"ו, עמ' 70–180, 421-395.
שמואל ורגון, שמואל דוד לוצאטו - ביקורתיות מתונה בפירוש המקרא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
הערות שוליים

↑  שד"ל, איגרת 397
↑  שד"ל, איגרת 88
↑  Shadal – Shadal
↑  רוב הפרטים על חייו לקוחים מן האוטוביוגרפיה שלו. על חלקם האחר מובא מקור נפרד.
1 2  מבוא לפירוש שד"ל לישעיהו, הוצאת דביר, עמוד י"א
↑  Shadal – Shadal
↑  הקדמת שד"ל לפירושו לישעיהו
↑  ראו למשל את פירושו לפסוק שמע ישראל - דברים פרק ו' פסוק ד', או פסוק כ"ד - ליראה את ה' אלהינו. דוגמאות כאלו יש למכביר.
↑  הקדמתו של שד"ל לתורה, בתרגומו של פנחס שלזינגר.
↑  פרדס, 114
↑  מחקרי היהדות חלק א
↑  ראו למשל באיגרתו לשי"ר מה-21/5/1841 (א' סיוון תר"א) - באגרות שד"ל מהדורת שאלתיאל גראבער, איגרת 300 (CCC), כרך חמישי עמ' 738.
↑  יונתן בשיא, כששד"ל התגושש עם שפינוזה
↑  הקדמתו של שד"ל לישעיהו, הוצאת דביר, עמוד י"ג
↑  להרחבה: שלמה הרמתי, "דיבור עברי בתנועת ההשכלה", לשוננו לעם, תשמ"ח
↑  Epistolario, קנ"ד
↑  Epistolario, קצ"ט
1 2  "David Rudavsky, "Samuel David Luzzatto and Neo-Orthodoxy, Tradition, Volume 7, 1965. הוצאת הסתדרות הרבנים דאמריקה. עמ' 22–23, 38-41.
↑  שמואל ורגון, "הביקורת הגבוהה לתורה בעיני שד"ל", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, כרך י"ג, תשס"ב.
↑  מבוא לפירושו לישעיהו, הוצאת דביר, עמוד י"ד
↑  ראו בגוף המבוא
↑  לדוגמה: בפירושו לספר שמות, פרק י"ג, פסוק ג'
↑  מאוצר יהדות איטליה, הושלם פירוש שד״ל לתנ"ך
↑  מכתב לר' זכריה ישעיה איש לעמבערג - פניני שד"ל, עמ' 220
↑  מנחם ולדמן, דעת חכמי ישראל על יהודי אתיופיה, תחומין, ד 314
↑  הקדמתו של שד"ל לפירושו לישעיהו, הוצאת דביר, י"ג-י"ד
↑  איגרת ליום-טוב ליפמן צונץ, איגרות שד"ל 1130
↑  הוצאת זמורה, תל אביב תש"ג, עמוד 60
↑  תולדות שד"ל, המגיד תרכ"ו עמוד 94
↑  איגרות שד"ל, עמוד 26
↑  מיכה יוסף הכהן לבנזון, לשמואל דוד לוצאטו
↑  למשל יהודה פרידלנדר, מקומה של שירת שד"ל בהתפתחות הפואטיקה העברית החדשה (מתוך שמואל דוד לוצאטו - 200 שנה להולדתו).
↑  נחום סוקולוב, אישים, ירושלים: הסוכנות היהודית, 1958
↑  אליהו בן אמוזג, טעם לשד, ליוורנו 1863.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264708305171  PLWABN: 9810651990805606  BnF: cb120896885 (data)  CiNii: DA17061305  GND: 118780867  ICCU: SBLV145333  ISNI: 0000 0001 2033 5738  LCCN: n79117176  NKC: zmp2013744057  NLA: 46899880  NTA: 074345508  RERO: 02-A020407644  SELIBR: 72931  SNAC: w6n01n90  SUDOC: 029226465  Trove: 1478116  VcBA: 495/48091  VIAF: 122277046   WorldCat (עם VIAF): 122277046 
"אוהב גר", מחקריו של שד"ל על תרגום אונקלוס, וינה תק"ץ 1830
שער התרגום לאיטלקית עם הביאור העברי של ספר ישעיה, מהדורת פדובה 1867
שער הספר "בית האוצר", לבוב 1880
שער הספר "כנור נעים", וינה 1825
ה' בטבת

ה' בטבת הוא היום החמישי בחודש הרביעי 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום החמישי בחודש העשירי 
למניין החודשים מניסן.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות השא או השג) פרשת בר המצוה היא פרשת ויחי.
חגים ומועדים

"צום העשירי", לדעת רבי שמעון
"דידן נצח" (מארמית: "הניצחון שלנו") – יום שמציינים חסידי חב"ד לזכר זכייתם במשפט הספרים בשנת ה'תשמ"ז.
אירועים היסטוריים

ג'ש"ם – בא הפליט לבבל להודיע על כך שירושלים הוכתה (יחזקאל, ל"ג, כ"א)
ה'תר"ץ – תנועות אחדות העבודה והפועל הצעיר מתאחדות ומקימות את מפא"י
ה'תש"ט – קיבוץ ראש הנקרה עולה לקרקע
ה'תשכ"ט – טרוריסטים יורים ומשליכים רימוני יד לעבר מטוס אל על בנמל התעופה של אתונה
ה'תשל"א – רצח ילדי משפחת ארויו בעזה
ה'תשמ"ט – יאסר ערפאת נואם בעצרת האו"ם שמתכנסת במיוחד לכבודו בז'נבה
ה'תש"ן – מונפק המטבע שערכו חמישה שקלים חדשים
ה'תשס"א – צה"ל מחסל את ראש הפת"ח בטולכרם, תאבת תאבת, בסיכול ממוקד
ה'תשס"ו – ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לוקה בשבץ מוחי חמור ושוקע בתרדמת. סמכויות ראש הממשלה מועברות לממלא מקומו, אהוד אולמרט
ה'תשע"ט – פיגוע הירי בגבעת אסף מחבל יורה מרכב לעבר חיילים ואזרחים שהמתינו בטרמפיאדה שני חיילים נהרגו וחייל ואישה נפצעו קשה
ה'תשפ"ג – הושבעה הממשלה השלושים ושבע
נולדו

ה'תפ"ו – נפתלי הרץ וייזל, בלשן ומשורר עברי, מאבות תנועת ההשכלה היהודית (נפטר בה'תקס"ה)
ה'תקכ"ה – רבי יוסף מייא, אב"ד ומרא דאתרא בברסלאו, ומדפיס עברי. (נפטר בד' בכסלו ה'תקע"א)
ה'תרצ"ז – אברהם ב. יהושע המכונה א. ב. יהושע, סופר ומחזאי ישראלי[דרוש מקור: בערכו נכתב תאריך אחר]
ה'תשט"ו – פנינה רוזנבלום, קוסמטיקאית וחברת כנסת בליכוד
ה'תשכ"ב – יוסי גיספן, פזמונאי ישראלי המתמקד במוזיקה ים-תיכונית
ה'תשכ"ד – יוסף קליינר, רב, פסיכולוג, שחקן ואיש רוח ישראלי
ה'תשמ"א – אבי נוסבאום, בדרן ומנחה ישראלי
נפטרו

ה'תקכ"ה – רבי שמואל הילמן, רב אשכנזי, מרא דאתרא ואב"ד במנהיים ובקהילה היהודית במץ.
ה'תרי"ב – הרב בנימין מרדכי נבון היה רב ומקובל ארץ-ישראלי. (נולד ב-ה'תקמ"ח)
ה'תשכ"א – הרב אברהם יעקב פרידמן (השני) בעל האביר יעקב, האדמו"ר מסדיגורה.
ה'תשכ"ו – אברהם שפירא, ראש השומרים בפתח תקווה
ה'תשנ"א – הרב אברהם זיידה הלר, ראש ישיבה בצפת ומפעילי הציבור הבולטים בעיר (נולד ה'תרנ"ד)
ה'תשס"ה – יהודית נאות, שרה בממשלת ישראל, חברת הכנסת, פרופסור למיקרוביולוגיה בטכניון (נולדה ה'תש"ד)
ד' בטבת – ו' בטבת
טבת
הערות שוליים

↑  כ-90% מכלל השנים.
↑  כ-10% מכלל השנים.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"ח, עמוד ב'.
נפתלי הרץ וייזל
וידאר

| --- | --- |

תיאור של וידאר דוקר את פנריר כאשר הוא מפריד בין לסתותיו, וויליאם גרשום קולינגווד, 1908
 אב:  אודין 
 אם:  גריד 
 אחים:  תור, הוד'ר, הרמולד, בלדר, מיילי, בראגי, ואלי 
 
וידאר (Víðarr) הוא אל נקמן במיתולוגיה הנורדית ואחד מהאסיר. וידאר הוא בנו של אודין והענקית גריד, ומנובא שברגנארוק הוא ינקום בפנריר על מות אביו, ושישרוד זאת. וידאר מכונה "האל השקט". לווידאר עדויות באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות יותר מוקדמים, באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, והוא מתואר בצלב גוספורת מהמאה ה-10 (הצלב משלב סמלים מהמיתולוגיה הנורדית ומהנצרות) ביחד עם פנריר.
עדויות > אדה פואטית

באדה הפואטית וידאר מוזכר בחזון הנביאה (Völuspá), בבלדה של ואפת'רודניר (Vafþrúðnismál), בבלדה של גרימניר (Grímnismál), ובהתנצחות של לוקי (Lokasenna).
בבתים ה-54 וה-55 של חזון הנביאה, רואה מספרת לאודין שבנו וידאר ינקום בפנריר על מותו ברגנארוק על ידי זה שהוא ידקור את פנריר בלבו.
אָז יָבוֹא וִידַר / בְּנוֹ שֶׁל וַלְפָטֶר,
הַגִּבּוֹר הֶעָצוּם / לְהִלָּחֵם בַּזְּאֵב:
יִתְקַע הַלַּהַב / בְּלֵב בֶּן-הָעֲנָק,
בְּעַד גְּרוֹנוֹ, / וְיִנְקוֹם אֶת אָבִיו.
בבתים ה-51 וה-53 של הבלדה של ואפת'רונדיר, הענק ואפת'רונדיר מבשר שווידאר ואחיו ואלי שניהם יחיו ב"מקדשי האלים" לאחר שלהבת סורט נכבתה ושוידאר ינקום בפנריר על מות אביו בכך שישבר את מלתעותיו הקרות בקרב.
בבית ה-17 של הבלדה של גרימניר, כאשר אודין מתאר את מגורי האלים, הוא מתאר את מקום מושבו של וידאר:
צמחים גדלים ועשב גבוה
נרחבת האדמה של וידאר
ושם הבן מכריז על גבי סוס
שנלהב הוא את אביו לנקום
בתחילת ההתנצחות של לוקי, לוקי נוזף באלים על כך שלא קיבלו את פניו בסעודה באולמו של אגיר כפי שהוא חשב שהיה מתאים. בבית העשירי, אודין אומר לווידאר לעמוד ולמזוג משקה לאורח הווכחני. וידאר עושה כמצווה עליו, אך לפני כן מכריז:
שָׁלוֹם לָאָזִים! / שָׁלוֹם לָאָזוֹת!
וּלְכָל הָאֵלִים הַקְּדוֹשִׁים מְאֹד!
מִלְּבַד לָאֶחָד / בֵּין הָאָזִים אַךְ הוּא:
בְּרַאגִי, הַיּוֹשֵׁב שָׁם עַל הַסַּפָּה.
לוקי מרים כוסית לכבוד היושבים בסעודה ולאחר כך מתחיל במלחמת הדברים שלו.
עדויות > אדה פרוזאית

באדה הפרוזאית, וידאר מוזכר בספרים "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ו"שפת השירה" (Skáldskaparmál).
בהטעיה של גילבי, וידאר מוזכר בפרקים 29, 51, ו-53. בפרק ה-29, וידאר מוצג על ידי הדמות המומלכת האר ("גבוה") כ"אל השקט" ולו נעל עבה. האר מוסיף שהוא חזק כמעט כאל ת'ור, ושהאלים מבקשים את עזרתו בעת צרה.
בפרק ה-51, האר מנבא שברגנארוק הזאב פנריר יטרוף את אודין, ווידאר ינקום בו על כך בכך שידרוך על הלסת התחתונה שלו ברגל אחת, יתפוס את הלסת העליונה שלו ביד אחד מה שיקרע את פיו לשניים, מה שיהרוג אותו. מתואר גם שהנעל העבה של וידאר מורכבת מחתיכות עור שאנשים חתכו מהנעליים שלהם עצמם בבוהן ובעקב, חתיכות שנאספו על ידי האלים בכל הזמנים. לכן, כל מי שרוצה לסייע לאלים ראוי שישליך את החתיכות הללו.
בפרק ה-54, לאחר רגנארוק והלידה מחדש של העולם, מסופר שווידאר ואחיו ואלי ישרדו גם את העצמה של הים עד הצפת העולם ואת השריפה ההרסנית של סורט ושלא יגרם להם נזק. עוד מסופר כי שניהם יחיו בלדאבול (Iðavöllr), "איפה שהעיר אסגארד פעם הייתה".
לפי "שפת השירה", וידאר היה אחד משנים עשר האלים הזכרים שישבו על כסם במשתה שנערך לכבוד היוטון אגיר שערך ביקור. מאוחר יותר, סנורי עצמו קוטע דיאלוג בין האל הסקאלדי בראגי ואגיר וטוען, בצורה אוהמריסטית, כי וידאר הוא מקביל היסטורי לאיניאס הטרויאני ששרד את מלחמת טרויה והגיע ל"הישגים משמעותיים".
מאוחר יותר בספר שמות מתארים רבים ניתנים לווידאר, הכוללים "שקט כ...", "בעל נעל הברזל", "אויבו מחסלו של פנריר" "נקמת האלים כ...", "בן אודין", ו-"אח האסיר". כאשר מסופר על ביקור האל ת'ור להיכל היוטון גאירוד, גריד (Gríðr) מתוארת כאמו של "וידאר השקט" אשר עוזר לת'ור במסעו. בפרק ה-33 לאחר שווידאר שב מאסגארד ומהסעידה עם האלים, אגיר מזמין את האלים לבוא להיכלו לשלושה (מספר טיפולוגי במיתולוגיה הנורדית) חודשים. 14 אלים מגיעים לאגיר בשביל הסעודה, כולל וידאר. בפרק 74, שמו של וידאר מופיע פעמיים ברשימה של אסיר.
צלב גוספורת'

בצלב גוספורת' האנגלו-סקסוני מאמצע המאה ה-11 שממוקם בקאמבריה שבאנגליה, וידאר מתאר אירועים מיום הדין הנוצרי בשילוב רגנארוק הפגאני. מהתיאורים שעל הצלב אדם עם חנית שניצב מול ראש עצום, כאשר אחד מרגליו עוברת באמצע הלשון המפוצלת של הראש ודורכת על הלסת התחתונה שלו. ידו השנייה של האדם אוחזת בלסת העליונה של היצור. לרוב דבר זה מפורש כווידאר נלחם בפנריר, וכמטאפורה לניצחונו של ישו על השטן.
ביאורים

↑  למילה "נרחב" כאן בנורדית עתיקה יש קשר למילה וידאר, שם אשר משמעותו אולי "מנהיג רחב/נרחב". בתרגומים אחרים נרחבת מתורגמת כוידי, שם.
↑  "חברי האֵסיר", "חברות האֵסיר".
↑  הערותיו של סנורי לעיתים קרובות בעיתיות ולא בהכרח ראויות להתייחסות מיוחדת.
הערות שוליים

1 2  מתרגומו של שאול טשרניחובסקי.
וידאר על גבי סוס, לורנץ פרליך, 1895
וידאר מביס את פנריר, לורנץ פרליך, 1895
חלק מן התיאור של פנריר והתיאור של וידאר הורג אותו
סיטי הייטס

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  סן דייגו
 אוכלוסייה:  65,450 (2005)
 קואורדינטות:  32°44′N 117°06′W﻿ / ﻿32.74°N 117.1°W﻿ / 32.74; -117.1
  (למפת סן דייגו מוגדלת) סיטי הייטס(למפת סן דייגו רגילה) סיטי הייטס
 
סיטי הייטס (באנגלית: City Heights) היא שכונה גדולה בחלק המזרחי של סן דייגו, קליפורניה. השכונה ידועה במגוון האתני שיש בה. אפרו-אמריקאים, היספנים, סינים, ערבים ועוד.
סיטי הייטס היא שכונה גדולה ומפוזרת אשר שוכנות בה שכונות קטנות יותר. למעשה, היא יותר אזור בסן דייגו מאשר שכונה ספציפית. בין השכונות בתוך סיטי הייטס ניתן למנות את: קורידור, טראלדה, קולינה פארק, צ'רוקי פוינט, קאסטל, פאיירמוט ווילג', פוקס קניון, צ'ולס קריק, איילנר, סווין קניון, אזלאה פארק, רידג'ויו, הוליווד פארק, פאירמונט פארק, בייברידג', קנסינגטון, קולג' אריאה (אזור המכללה), וובסטר, גאטוואי, ודארנל.
רוב תושבי השכונות בסיטי הייטס הם במעמד סוציאלי נמוך. בעבר היו השכונות שכונות פשע, עד שהחליטה משטרת סן דייגו להביא סדר בשכונה. נכון להיום, יש בשכונה את הנוכחות משטרתית הגבוהה ביותר בסן דייגו.
אוכלוסייה

נכון לשנת 2006, חיים בשכונת סיטי הייטס 70 אלף תושבים. 57% מתושבי סיטי הייטס הם היספנים, 15% אסיאתיים, 12% לבנים, 12% אפרו-אמריקאים, ו-4% אחרים.
הגיל הממוצע בשכונה הוא 23.
היסטוריה

האזור הוקם בשנת 1880. הקבלנים אברהם קלאובר וסמאול סטיינר קנו כמות מסוימת של דונם בגובה של 400 מטר מעל פני הים צפונית לפארק בלבואה בתקווה לפתח את האזור וקראו לו סיטי הייטס (תרגום לעברית: גבעות העיר).
בשנת 1912 עם פתיחת תעלת פנמה, החלו להגיע לאזור סן דייגו מתיישבים חדשים. חלקם התיישבו באזור סיטי הייטס, והוחלט שהאזור ההוא יהפוך לעיר עצמאית בשם איסט סן דייגו (בעברית: סן דייגו המזרחית). תוך זמן קצר זינק מספר התושבים מ-400 ל-4,000.
בשנת 1922 קמה 'התנועה למען סיפוח איסט סן דייגו לסן דייגו'.
בשנת 1923 הצביעו רוב תושבי איסט סן דייגו בעד הסיפוח, ותושבי סן דייגו הסכימו לו. ב-31 בדצמבר הפכה העיר איסט סן דייגו לחלק מסן דייגו.
בתחילת 1924 הייתה אי ודאות בקרב תושבי האזור, מכיוון שנאמני איסט סן דייגו המשיכו בהתנגדות שלהם לסיפוח.
בשנות ה-30 החלה עיריית סן דייגו להשקיע בתשתיות, בשיפור הגישה לסיטי הייטס שהייתה קשה לפני כן.
בשנת 1965 הוחלט להפוך את סיטי הייטס ואת האזורים לידה לאזור עסקים גדול. אז, החלו לבנות שם בנייני דירות בניגוד לבתים פרטיים שהיו בעבר.
בשנות ה-70 וה 80 חלה עליה בפשיעה בשכונות של סיטי הייטס. בשנות ה-90 הגיע אחוז הפשיעה הגיע לשיאו, והעירייה הכריזה על מצב חירום בשכונות סיטי הייטס.
הפשע גרם למשפחות רבות לעזוב, ובתים רבים ננטשו. עובדה זו רק תרמה לסחר בסמים בתוך הבניינים הנטושים ולהוצאות להורג של המאפיה באזור.
בעצם אזור שלם היה נטוש בשכונה, ורק באמצע שנות ה-90 נהרס המתחם הנטוש ונבנה בו כביש מהיר.
בשנת 1993 נהרגו שלושה ילדים שנקלעו בטעות לקרב יריות בין כנופיות בתוך בית ספר בשכונה ותושבי השכונה כבר לא יכלו לספוג. הם יצאו להפגנת מחאה והציבו בכניסה לשכונה שלט "ברוכים הבאים לסיטי הייטס, בירת הפשע של סן דייגו".
בשנת 1996 נפתחה תחנת משטרה חדשה בשכונה שנועדה למנוע או להפחית את הפשע בשכונה.
מאז החלה השכונה לפרוח מעט בזכות ההשקעה שהחלה בה ותשומת הלב שהוענקה לה .
בשנות ה-2000 נבנו בתי ספר נוספים, רשתות שיווק פתחו סניפים (עובדה שלא הייתה קיימת עד אז), ספריה ומרכז תרבות. בזכות נוכחות משטרתית גדולה, גם החלה דרגת הפשיעה לרדת מעט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013041513  SUDOC: 203108116  VIAF: 299720348   WorldCat (עם VIAF): 299720348
סינפוניה דה רקוויאם

סינפוניה דה רקוויאם (באנגלית: Sinfonia da Requiem), אופוס 20, לתזמורת, היא סינפוניה שחיבר בנג'מין בריטן בשנת 1940, בהיותו בן 26. הייתה זו אחת מכמה יצירות שהזמינה ממשלת יפן ממלחינים שונים לציון יום השנה ה-2600 להקמת הקיסרות היפנית, (שנקבע כ-11 בפברואר 660 לפנה"ס מהולדת הקיסר ג'ימו). ממשלת יפן דחתה את הסינפוניה משום שהשתמשה בכותרות הלטיניות מן הרקוויאם הקתולי לשלושת פרקיה ובשל אופיה הקודר באופן כללי, אבל היא התקבלה בחיוב בביצוע הבכורה העולמי שלה בניו יורק ב-29 במרץ 1941 בניצוח ג'ון ברבירולי. ביצוע בבוסטון תחת שרביטו של סרגיי קוסביצקי הוביל להזמנת האופרה "פיטר גריימס" מקרן קוסביצקי למוזיקה.
ה"סינפוניה" היא היצירה הגדולה ביותר לתזמורת בלבד שהלחין בריטן לביצוע באולם קונצרטים. הייתה זו היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שלו שלא כללה סולן ולדברי המוזיקולוג פיטר אוונס,
היא מציינת את פסגת כתיבתו המוקדמת באידיום זה. בשונה מרבות מיצירותיו של בריטן מתקופה זו, היא נשארה פופולרית ונכללת בתוכניות של קונצרטים תזמורתיים.
היסטוריה

בראשית סתיו 1939, התבקש בריטן באמצעות המועצה הבריטית להלחין יצירה תזמורתית לחגיגה מיוחדת לכבוד אישיות ששמה לא נזכר. בריטן הסכים בעיקרון לבקשה זו, בתנאי שלא יצפו ממנו להגיש יצירה שתיחשב ללאומנית או כוחנית מכל בחינה שהיא. בהמשך נודע לבריטן שהמבקשת היא יפן, שממשלתה פנתה אל מלחינים מכמה מדינות בבקשה להגיש יצירות לחגיגות יובל ה-2600 לשושלת המלוכה. בזמן זה כבר פלשה יפן לשטחה של סין, אבל עוד לא הייתה מעורבת באופן רשמי במלחמת העולם השנייה ועדיין לא נכנסה לברית עם גרמניה הנאצית או איטליה הפאשיסטית. יפן גם גיבשה היכרות איתנה עם המוזיקה הקלאסית המערבית. מוזיקאים מערביים הדריכו קבוצות נגנים רבות. יתר המלחינים המערביים שאליהם הופנתה הזמנה זו היוה ריכרד שטראוס, שיוזף גבלס, איש הממשלה הנאצית, הורה לו לקבל את ההזמנה, והמלחין הצרפתי ז'אק איבר. לצד המלחינים המערביים, השתתפו גם כמה מלחינים יפניים בחגיגות היובל.
שישה חודשים חלפו עד שהגיע החוזה לכתיבת היצירה המוזמנת. בינתיים החל בריטן בכתיבת ה"סינפוניה". העיכוב בקבלת החוזה השאיר לו שישה שבועות בלבד לעמידה בהתחייבותו. היצירה היחידה שבריטן ראה אפשרות לעצמו להשלים בעוד מועד הייתה ה"סינפוניה". ב"בריטן על מוזיקה" כתב המלחין, שהוא פנה אל הקונסול היפני, דן עמו באופי היצירה ובהתאמתה לאירוע שלו נועדה, וסיפר לקונסול על הכותרות הלטיניות לשלושת פרקי היצירה. בריטן הניח, שכל המידע שמסר הועבר לשגריר היפני. הוא כתב, שבהמשך הודיעו לו, שה"סינפוניה" עומדת בתנאי ההזמנה באופן משביע רצון. בריטן השלים את היצירה, הגיש אותה, ובמשך שישה חודשים לא שמע עוד דבר בעניין.
בסתיו 1940 זומן בריטן לקונסוליה היפנית, שם נקרא לפניו מכתב ארוך מן הרוזן הידמרו קונויה, שכיהן כמארגן החגיגות. הרוזן היה אחיו הצעיר של הנסיך פומינרו קונויה, אז ראש ממשלת יפן. במכתב זה, האשים הרוזן את בריטן, כפי שכתב בריטן לאחר זאת, "בהעלבת מעצמה ידידותית, בהגשת יצירה נוצרית במקום שברור שהנצרות אינה מקובלת, שהיצירה הייתה נכאת-רוח, וכן הלאה". בחלק זה של המכתב נאמר, "אנו חוששים שהמלחין טעה מאוד בהבנת רצוננו; ... אופי (המוזיקה) מלנכולי הן בתבנית המלודית והן בקצב, וכיון שכך, אין היצירה מתאימה לביצוע באירוע זה, שהוא הטקס הלאומי שלנו."
בעזרת המשורר האמריקאי וחברו לגלות (הערך יוצא מהנחה, שידוע לקורא כי בריטן חי מחוץ לבריטניה, אבל הדבר איננו נזכר לפני נקודה זו) ויסטן יו אודן, ענה בריטן בתשובה, "באופן המכובד ביותר האפשרי", שהגשת יצירה נוצרית לא הייתה בגדר הפתעה, בהיותו נצרי ובן לאומה נוצרית. הוא הכחיש את אופיה נכא-הרוח, כביכול, של ה"סינפוניה" וכל כוונה לעלבון מצדו, ואמר, שהדיחוי בקבלת החוזה שם לאל את האפשרות לחבר יצירה חגיגית בתחומי מועד ההגשה. 
בריטן מסר מכתב זה לקונסוליה הבריטית, שאישרה אותו והעבירה אותו לטוקיו. מאז, כתב בריטן, לא שמע עוד דבר בעניין. לאחר ההתקפה על פרל הרבור, נותקו הקשרים בין בריטניה ליפן. אף על פי שהיצירה נדחתה, היפנים לא דרשו החזר של התשלום על ההזמנה. תחת זאת, הודיע הרוזם קונויה ש"הפרטיטורה של בריטן הגיעה מאוחר מכדי להיכלל בחגיגות."
ביצוע בכורה והזמנה בעקבותיו

ביצוע הבכורה העולמי התקיים בקרנגי הול, ניו יורק, ב-28 במרץ 1941 עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ג'ון ברבירולי. הביצוע הראשון בבריטניה התקיים כעבור שנה וביצוע הבכורה היפני שנדחה היה ב-18 בפברואר 1956, בניצוח המלחין על תזמורת NHK של טוקיו. זמן לא רב לאחר ביצוע הבכורה בניו יורק, ניצח סרגיי קוסביצקי על היצירה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ביצוע זה הוביל לפנייה מקרן סרגיי קוסביצקי אל בריטן לכתיבת לאופרה פיטר גריימס.
הלחנה > מבנה

ה"סינפוניה" כתובה בשלושה פרקים המנוגנים ללא הפסקה, ונגינתה נמשכת בדרך כלל כ-20 דקות. בניתוח של בריטן, כפי שהובא בתוכניית של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, נאמר:
לקרימוסה, מרש אבל במקצב מתמיד של 6/8 עם מרכז טונאלי חזק על רה מז'ור. יש שלושה מוטיבים ראשיים: 1) נושא סינקופי, סדרתי המופיע בנגינת צ'לי ונענה בסולו בסון; 2) נושא רחב-יריעה, המבוסס על מרווח של ספטימה מז'ורית; 3) אקורדים מתחלפים לסירוגין בין חליל לטרומבונים, במתווה של פסנתר, נבלים וטרומבונים. החלק הראשון של הפרק פועם בשקט; השני הוא קרשצ'נדו ארוך המוביל לשיא, שמבוסס על הנושא הראשון של הצ'לו. בעקבותיו מופיע ללא הפסקה:

הדיאס אירה. צורה של מחול המוות, עם רגעים מזדמנים של מקצב צעידה חרישי. המוטיב השולט בפרק זה מופיע בהתחלה בחלילים וכולל תבנית טרמולו חשובה. מוטיבים אחרים הם צליל חוזר בטריולות בחצוצרות,נעימה איטית, חלקה בסקסופון, וננעימה סינקופית מהירה יותרבכלי הנשיפה ממתכת. סכימת הפרק היא שורה של שיאים, שהאחרון בהם הוא החזק ביותר, הגורם למוזיקה להתפרק ולהוביל ישירות אל:

הרקוויאם אטרנה. חרש-חרש, על רקע של סולו כלי מיתר ונבל, מבשרים החלילים את הנעימה השקטה ברה מז'ור, המוטיב הראשי של הפרק. יש חלק אמצעי, שבו מנגנים כלי המיתר נעימה זורמת. נעימה זו עולה לשיא קצר, אבל עד מהרה חוזרת נעימת הפתיחה, והיצירה מסתיימת חרש בצליל ארוך ומתמשך בקלרינט.
הערות שוליים

↑  קטלוג הוצאת מוזיקה בוזי, בריטן בנג'מין: "סינפוניה דה רקוויאם", אופוס 20 (1940) לתזמורת 2012
↑  [ http://www.allmusic.com/composition/sinfonia-da-requiem-for-orchestra-op-20-mc0002364703 ג'וזף סטיבנסון: בנג'מין בריטן, "סינפוניה דה רקוויאם" לתזמורת אופוס 20
הוצאת אתר אולמיוזיק] 2012
↑  הרברט גלאס, "על היצירה: ,סינפוניה דה רקוויאם', בנג'מין בריטן", 2012, הוצאת הפילהרמונית של לוס אנג'לס
↑  ראמון גמבה, אתר בריטן ופירס ארטס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5170841  BnF: cb13909121j (data)  CANTIC: a12201005  GND: 300028695  LCCN: no96053814  MusicBrainz work: 969ddbd6-59ea-49f5-b35c-5e4657957f89  NLA: 35613122  VIAF: 182465695   WorldCat (עם VIAF): 182465695
קריאת כיוון

| --- | --- |
 סוגה:  סדרה חינוכית לילדים
 יוצרים:  איה לובן יצחק חלוצי
 בימוי:  יצחק חלוצי שלמה אלברט,
 מנחים:  רוני פינקוביץ'
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  24
 הפקה
 מפיק:  טלוויזיה החינוכית
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית
 תקופת שידור מקורית:  1 ביולי 1990 – 1990 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
קריאת כיוון היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנת 1990 בטלוויזיה החינוכית, אשר עסקה בספרות. יוצרי הסדרה הם שרי עמירם, יצחק חלוצי ואיה לובן. מפיקה ראשית ועורכת הסדרה שרי עמירם ועורכת ספרותית הייתה איה לובן. התכנית בוימה על ידי יצחק חלוצי ושלמה אלברט.
מנחה התוכנית היה רוני פינקוביץ', אשר שיחק מוכר בחנות ספרים הנקראת על שם התוכנית "קריאת כיוון". במהלך התוכנית התארחו סופרים, ביניהם דבורה עומר, יגאל מוסינזון, רבקה קרן, דויד גרוסמן, יורם טהרלב, נאוה סמל, נירה הראל, יצחק נוי, ישראל ויסלר ואורי אורלב. בתפקיד אדון הוברמן שיחק שמואל סגל. כמו כן התארחו בתוכנית ילדים, ביניהם רועי בר נתן, מריאנו אידלמן, נועה תשבי, מיכאל הנגבי, טל מוסרי, נועה רבן וימי ויסלר. לעיתים הוצגו סרטונים קצרים של ספרים, חלק בעברית וחלק באנגלית. בחלק מהמקרים, הדמויות מהסיפורים היו מגיעות לחנות, אחרי הקטע של הספר ולעיתים עלילות הספרים עצמן השתלבו בתוכניות, כמו הספר "מומו".