stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר כחל

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,402 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הר החרמון
 רכס הרים:  מול הלבנון
 מסלול ההעפלה הקל:  שביל
 קואורדינטות:  33°17′1.21″N 35°43′52.75″E﻿ / ﻿33.2836694°N 35.7313194°E﻿ / 33.2836694; 35.7313194
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) הר כחל(למפת אצבע הגליל רגילה) הר כחל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר כחל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר כחל
הר כחל נמצא בשלוחה התיכונית של הר החרמון הדרומי המכונה "שלוחת השׂריון". לשלוחת השׂריון יש גוש עליון - "הר ערער" (גובה: 1,730 מ') ו"הר נמנמן" (1,640 מ'), גוש תיכון - "הר שזיף" (1,541 מ') ו"הר כחל" (1,402 מ') וגוש תחתון מצפור גובתה – הר אלון (1,381 מ') והר סנאים (1,146 מ')
הר כחל נמצא בין ארבעה נחלים: במערב – נחל שיאון, במזרח – נחל גובתה, בצפון נחל ערער ובדרום – נחל סנאים. הוא מצוי במרחק שני ק"מ מהמושב נווה אטי"ב.
בפסגת ההר שלושה לועות של מכרות. במקום נחצב מינרל כחול הנקרא "כחל" (או גַלֶנָה) ועל שמו נקרא ההר. זהו מינרל המורכב בעיקר מעופרת (עד 86%) ונוסחתו הכימית PbS. הגלנה הוא אחד מהמינרלים הגופרתיים המצויים בשפע והוא גם הבצר השכיח ביותר של העופרת. בעולם העתיק ה"כחל" שימש לאיפור ולצביעה, ייתכן והמכרות נחפרו על יד היטורים תושביו הקדומים של האזור.
ברגלי ההר נמצא מעיין עין כחל.
לקריאה נוספת

מ' ליבנה, סיור בחרמון הר כחל, מ' ענבר א' שילר (עורכים), רמת הגולן, אריאל, 50 – 51, תשמ"ז, עמ' 181 – 183.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568536005171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גרג ג'יאנפורטה

גרגורי ריצ'רד ג'יאנפורטה (באנגלית: Gregory Richard Gianforte; נולד ב-17 באפריל 1961) הוא פוליטיקאי, מהנדס, נדבן וסופר אמריקאי, המכהן כמושל ה-25 של מדינת מונטנה. קודם לכן, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מונטנה.
חיים אישיים

נולד ב-17 באפריל 1961, בסן דייגו, קליפורניה, בנם הבכור של פרנק ריצ'רד ג'יאנפורטה ודייל גרוס. מאוחר יותר נולדו לזוג שני בנים נוספים – דוגלאס ומייקל.
בשנות ה-80 פגש את אשתו סוזן, והם התחתנו בשנת 1998. בתחילה גרו בניו ג'רזי ולאחר מכן התגוררו בבוזמן, מונטנה. לזוג ארבעה ילדים – רחל, דייוויד, אדם וריצ'רד. ג'יאנפורטה משתייך לכנסייה הפרסביטריאנית. הוא תרם רבות ל"מוזיאון הדינוזאורים והמאובנים של גלנדייב", מוזיאון המתנגד לתאוריית האבולוציה.
קריירה עסקית

ג'יאנפורטה ורעייתו סוזן, מהנדסת מכונות, הקימו יחד את חברת RightNow Technologies בשנת 1997. חלק מהאסטרטגיה של ג'יאנפורטה היה למנף את האינטרנט כאמצעי להתגבר על חסמים גאוגרפיים לבניית עסק גלובלי. עד שנת 2004, החברה העסיקה למעלה מ-1,000 עובדים, עם משרדים בבריטניה, אסיה ואוסטרליה. החברה נרכשה על ידי תאגיד אורקל תמורת 1.5 מיליארד דולר בשנת 2011.
בשנת 2005, יחד עם מחבר שותף בלונדון, מרקוס גיבסון, פרסם ג'יאנפורטה ספר עסקים בשם "Bootstrapping Your Business". כמו כן העביר הרצאות עסקיות בנושא יזמות, ובניית עסק גלובלי.
בשנת 2004 ג'יאנפורטה ורעייתו הקימו את קרן משפחת ג'יאנפורטה, שקידמה את אמונותיו הדתיות במרחב הציבורי, והרוויחה עשרות מיליוני דולרים מתרומות צדקה. הקרן מגדירה את מטרתה העיקרית כ"תמיכה בעבודה של ארגונים מבוססי אמונה העוסקים בעבודות הסברה, חיזוק משפחות ועזרה לנזקקים; תמיכה בארגונים במונטנה הפועלים לשיפור החינוך, תמיכה ביזמות, ויצירת מקומות עבודה וארגונים המעצימים את הקהילה המקומית של בוזמן, מונטנה." בשנת 2013 היו בקרן נכסים בשווי של 113 מיליון דולר.
קריירה פוליטית > כנציג בבית הנבחרים

ב-1 במרץ 2017 הרפובליקני ראיין זינקי, נציג מונטנה בבית הנבחרים, התפטר לאחר שמונה למזכיר הפנים של ארצות הברית. בחירות מיוחדות נקבעו כדי לבחור ממלא מקום. ג'יאנפורטה התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית, מול רוב קוויסט וליברטריאן מארק וויקס.
ב-24 במאי 2017, יום לפני הבחירות לבית הנבחרים, דיווח בן ג'ייקובס, כתב פוליטי בעיתון "הגרדיאן", כי ג'יאנפורטה תקף אותו במהלך ריאיון, לאחר שג'ייקובס שאל אותו שאלה הנוגעת למדיניות הבריאות. ג'ייקובס טען כי ג'יאנפורטה הפיל אותו לרצפה ושבר את משקפיו. בעקבות האירוע אושפז ג'ייקובס בבית חולים.
מיד לאחר האירוע, ג'יאנפורטה אמר כי "התקשורת הליברלית מנסה לעשות מזה סיפור." בשעות שלאחר התקיפה פרסם ג'יאנפורטה הודעה לעיתונות וניסה להאשים את הכתב, בטענה שג'ייקובס תפס את פרק כף היד של ג'יאנפורטה וגרם לשניהם ליפול על הקרקע. עם זאת, הקלטת שמע של האירוע תמכה בטענתו של ג'ייקובס, ועיתונאים נוספים שנכחו במקום אמתו את גרסתו. עדת ראייה לפיגוע העידה כי "ג'יאנפורטה תפס את ג'ייקובס בצווארו בשתי ידיים והטיח אותו בקרקע, ואז החל להכות באגרוף את האיש וצעק משהו כמו 'נמאס לי מזה!'".
ג'יאנפורטה נעצר בגין עבירת תקיפה על ידי משרד השריף של מחוז גאלאטין. ב-25 באוגוסט 2017, ג'יאנפורטה הוזמן לזמן קצר לכלא כדי למסור פרטים. שני עיתונים נפוצים במונטנה, "בילינגס גאזט" וה"מיסוליאן", ביטלו את תמיכתם הקודמת בג'יאנפורטה.
ב-25 במאי, זכה ג'יאנפורטה בבחירות לבית הנבחרים. בנאום בליל זכייתו, ג'יאנפורטה התנצל בפני ג'ייקובס וצוות פוקס ניוז על התקיפה. ב-7 ביוני, ג'יאנפורטה התנצל בכתב בפני ג'ייקובס ותרם 50,000 דולר לוועדה להגנה על עיתונאים. הוא נידון במקור לארבעה ימי מאסר, שהומרו ב-40 שעות עבודות שירות, 20 שעות טיפול בכעס, עונש נדחה של 180 יום וקנס בסך 300 דולר יחד עם אגרת משפט בסך 85 דולר.
ג'יאנפורטה הושבע לבית הנבחרים ב-21 ביוני 2017. ביום ההשבעה הדמוקרטים של מונטנה שלחו לג'יאנפורטה דרך הדואר סרבל כלא כתום.
הצעת החוק הראשונה שג'יאנפורטה הציג, ב-21 ביוני 2017, הייתה HR 2977, חוק האחריות על תקציב מאוזן, שכפי שטען ג'יאנפורטה, ימנע את התשלום מחברי הקונגרס אלא אם יועבר תקציב מאוזן. הצעת החוק לא עברה. ג'יאנפורטה היה יושב ראש ועדת המשנה הפנימית של ועדת הפיקוח עד סוף כהונת הקונגרס ה-115 בשנת 2018.
קריירה פוליטית > כמושל מונטנה

ב-20 בינואר 2016 הודיע ג'יאנפורטה על מועמדותו למושל מונטנה מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 2016. סטיב בולוק, המושל הדמוקרטי המכהן, ניצח את ג'יאנפורטה בבחירות, 46%–50%.
ג'יאנפורטה התמודד מול התובע הכללי טים פוקס והסנאטור הממלכתי אל אולשבסקי על תפקיד המועמד של המפלגה הרפובליקנית במונטנה לבחירות הממשלתיות ב-2020 ולבסוף זכה במועמדות הרפובליקנית.
בבחירות הכלליות בנובמבר ניצח את סגן המושל המכהן, מייק קוני, והפך למושל מונטנה. השבעתו לתפקיד המושל התקיימה ב-4 בינואר 2021.
הערות שוליים

↑  רויטרס, ארה"ב: מועמד רפובליקני לקונגרס היכה עיתונאי, באתר ynet, 25 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810651940005606  CiNii: DA10147785  GND: 1272401758  ISNI: 0000 0001 1170 7536  LCCN: n95058560  NDL: 001108841  SUDOC: 251099784  US Congress: G000584  VIAF: 162494735   WorldCat (עם VIAF): 162494735
יחסי החוץ של איראן

שער בניין משרד החוץ של איראן בטהראן
מאז המהפכה האיראנית של 1979, ידעו יחסי החוץ של איראן עליות ומורדות ביחסיה עם שכנותיה, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. לאורך תקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי יחסי החוץ של איראן היו פרו-מערביים, אך עם עלייתו לשלטון של רוחאללה ח'ומייני, חל שינוי במדיניות האיראנית והיא הפכה יותר אנטי-מערבית. מדיניות החוץ של הרפובליקה החדשה כללה את קידום המהפכה האסלאמית בעולם, תוך שילוב פרגמטיזם; פיתוח ונורמליזציה של יחסיה הכלכליים עם מדינות שונות כשהתאפשר הדבר. כיום איראן מקיימת יחסים דיפלומטיים מלאים עם 97 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה

האיראנים באופן מסורתי רגישים להתערבות זרה במדינתם. זאת לאור היסטוריה ארוכה וכואבת של אירועים מסוג זה: החל מכיבושי אלכסנדר הגדול, הכיבושים האסלאמיים של איראן, הכיבוש הרוסי של חלקיה הצפוניים של איראן, מרד הטבק באיראן, הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במלחמות העולם הראשונה והשנייה והגליית רזא ח'אן, מבצע אג'אקס לחבלה בממשלת מוחמד מוסאדק, העזבת שלטונו של השאה, פרשת איראן-קונטראס ועוד.
מאז הכיבוש האסלאמי (ערבי) של פרס, יחסי איראן-מדינות ערב מעורבים. כשהערבים והאיראנים חולקים יריבות תרבותית, היסטורית, פוליטית וכלכלית, המעורבות בבוז הדדי. לאיראן היסטוריית קונפליקטים ארוכה יותר עם ערביי המזרח-התיכון ולכן יחסיה עם ערביי צפון אפריקה, בדרך כלל קרובים יותר.
היסטוריה > בתקופת המהפכה

תחת שלטונו של ח'ומייני מדיניות החוץ הרשמית הייתה קידום המהפכה האסלאמית ברחבי העולם כולו, תוך מחיקת כל אלמנט להשפעה זרה באיראן. בתקופה זו הושעו תוכניות פיתוח גרעין, והוקמו משמרות המהפכה האסלאמית ובהן כוח קודס, שמונו על הפצת המהפכה בעולם.
יחסיה של איראן עם עיראק מעולם לא היו טובים; עם זאת, בשנת 1980 חלה הרעה ביחסים כשעיראק פלשה לאיראן. הסיבה המוצהרת לפלישה הייתה מחלוקת על ריבונות תעלת המים בשט אל-ערב. סיבה נוספת וכנראה משמעותית יותר הייתה התמיכה המחודשת של איראן בלוחמי הגרילה הכורדים בעיראק. בעקבות הפלישה, איראן דרשה את נסיגת הכוחות העיראקיים מאדמת איראן על פי הסכם אלג'יר. בתקופת מלחמת איראן–עיראק הגיעו לאיראן מתנדבים רבים מרחבי העולם כולו ובהם מתנדבים ערבים ומוסלמים. מתנדבים אלו הוכשרו במחנות שנוהלו על ידי משמרות המהפכה. בסיסי האימון העיקריים היו בטהראן, ואחרים באהוואז, אספהאן, קום, שיראז, משהד ובושהר. בתקופה זו יחסיה של איראן מול המדיניות המערביות נחלו משבר זאת לאור החלטתה להשתמש ולעודד גיוס ילדים לשדות הקרב במלחמת איראן–עיראק. ל"ילדי מפתחות גן-העדן", ששולבו בחייל הבסיג', ניתן מפתח פלסטיק בצבע זהב והובטח להם שאם ימותו בקרב כשהידים, מפתח זה ישמשם בכניסה לגן-העדן. ביולי 1988 נפסקה הלחימה, לאחר ששני הצדדים חתמו על החלטה 598 של מועצת הביטחון. ההחלטה יושמה ב-20 באוגוסט 1988, לאחר שארצות הברית וגרמניה החלו לספק לעיראק נשק כימי.
בשנת 1983 הביעה איראן תמיכה פוליטית בשיעים שהפציצו שגרירויות מערביות בכווית. בתקופה זו החלו מדינות בעלות תנועות פונדמנטליסטיות חזקות, כמו מצרים ואלג'יריה, לדגול בחוסר אמון באיראן.
מדיניות עכשווית

בעשור השני של המאה ה-21 נחשבת איראן לאחת המדינות הדומיננטיות בעולם הערבי מבחינה דיפלומטית, ולמנהיגה של מחנה הכולל מספר מדינות, ומתנהל כנגד מחנה מקביל בהובלת ערב הסעודית ואיחוד האמירויות. בעשור זה ניצלה איראן סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על מספר מדינות ביניהן לבנון, סוריה, עיראק ותימן, וכן ברצועת עזה - מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
לפי הערכות אמריקאיות מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, איראן צפויה הייתה להיות בין המדינות העתידות לעלות עד לשנת 2025 על אירופה בכוחן הצבאי ולהפוך לגורם אזורי הרבה יותר משמעותי. מספר אנשים חזו את הפיכתה של איראן למעצמה, זאת לאור יכולתה להשפיע על אירועים בינלאומיים. אחרים, כמו רוברט בר, טענו כי איראן כבר מעצמת אנרגיה ונמצאת בדרכה להפוך לאימפריה. פלינט לוורט מכנה את איראן ככוח עולה שעשוי להפוך למעצמה גרעינית בשנים הקרובות, אם ארצות הברית לא תמנע זאת ממנה.
הערכות אלו לצד הצלחותיה הדיפלומטיות במזרח התיכון הובילו למספר עימותים דיפלומטיים בינה לבין המערב, שבעשור השני של המאה ה-21 נסבו בעיקר סביב סבבי הסנקציות על איראן, כנגד פעילות הגרעין שלה, שפגעו בכלכלה שלה וכפועל יוצא מזה פגעו במידה מסוימת ביכולתה לממן יחידות צבאיות במדינות שתחת השפעתה. נכון לשנת 2019 איראן עדיין מצליחה להדק את השפעתה על המדינות שבינה לבין הים התיכון, למרות הסנקציות, והמומחים חלוקים בדעותיהם כמה תוכל איראן להמשיך ולהיות דומיננטית במזרח התיכון תחת לחצים כלכליים כבדים, מבלי לאבד באופן דרמטי את יציבות הממשל שלה עצמה באיראן.
איראן מעניקה עדיפות ליחסיה עם המדינות הקרובות אליה גאוגרפית וכן עם יתר מדינות האסלאם. עניין זה כולל מחויבות חזקה לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC) ולמדינות הבלתי-מזדהות, כמו גם למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), ובפרט לכווית וסעודיה. עם זאת, מחלוקות טריטוריאליות עם איחוד האמירויות הערביות בנוגע לשלושת איי המפרץ הפרסי ממשיכים להעכיר את יחסיה עם המדינות אלו.
איראן מקווה לייצוב באפגניסטן ותומכת במאמצי שיקומה, על-מנת לאפשר לכ-2.5 מיליון פליטים אפגניים שהגיעו לאיראן לשוב למולדתם ולמנוע את זרימת הסמים מאפגניסטן לאיראן. איראן ממשיכה במדיניות שיתוף הפעולה לייצוב מדינות הקווקז ומרכז אסיה, תוך ניצול מיקומה המרכזי, זאת על-מנת לבסס עצמה כמרכז פוליטי וכלכלי אזורי.
מדיניות עכשווית > פרגמטיות

מלחמת איראן–עיראק הייתה לנקודת תפנית ול"שלב ארגון מחדש" עבור איראן שהכירה בכך שאין לה אלא ברירה בלמתן את גישתה הקיצונית, ולתרץ את מטרותיה במטרה להשיגן. לפי קנת' ר. טימרמן, משטר האייתולות התבונן בסדאם חוסיין בשנות התשעים ולמד ממנו את לקחיו. בין הלקחים שנלמדו היו שאין לקיים התקפות צבאיות חיצוניות, טרם האחזקה בנשק-גרעיני וכי יש לעמוד בתוקף ובגלוי על הזכות לפתח טכנולוגיה גרעינית במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, עליה איראן כבר חתומה. שכן התפיסה הרווחת כיום באיראן היא שללא נשק גרעיני המשטר נתון תחת סיכון מתמיד להתערבות חיצונית, כמו ניסיון חיצוני להפיל את המשטר.
מאז תום מלחמת איראן–עיראק, למדיניות החוץ החדשה של איראן הייתה השפעה דרמטית על מעמדה העולמי. שהובילו לשיפור דרמטי ביחסיה עם האיחוד האירופי, עד כדי כך שאיראן הייתה ליצואנית הנפט ושותפת המסחר הגדולה ביותר עם מדינות כמו איטליה, צרפת, וגרמניה. גם סין והודו צמחו לידידותיה הקרובות של איראן; לאור זאת ששלוש המדינות בעלות היסטוריה משותפת, שיטת ממשל די דומה, זיכרון כואב ומשותף מהתקופה הקולוניאלית. בנוסף שלושתן מיושרות במדיניותן במספר נושאי ליבה, ובהם התמודדותן מול אתגרים דומים בכלכלה העולמית, כמו התיעוש. איראן מקיימת קשרים דיפלומטיים ומסחריים סדירים עם רוסיה והרפובליקות סובייטיות לשעבר. כשהן איראן והן רוסיה מאמינים שיש להם אינטרסים לאומיים חשובים בהתפתחותה של מרכז אסיה, במיוחד בענייני משאבי האנרגיה המגיעים מהים הכספי.
מדיניות עכשווית > כלכלת ההתנגדות > מדיניות תיקון הבידוד

החל משנות האלפיים לאור חשיפת תוכנית הגרעין האיראנית החלו תהליכים בינלאומיים שנועדו לבודד את איראן כלכלית, וכללו סנקציות על איראן בכלל ואמברגו על הנפט האיראני בפרט. בתקופה זו החלה איראן בחיפוש אחר בעלות-ברית חדשות ברחבי העולם; וזאת במיוחד במדינות אמריקה-הלטינית ואפריקה. עם עלייתו לשלטון של מחמוד אחמדינז'אד שונתה מדיניות החוץ של איראן במטרה לשבור את הסטטוס-קוו בזירה הבינלאומית. הדרך למימוש תוכנית זו נמצאה ביצירת וחבירת קואליציות ובריתות עם מדינות העולם השלישי, כאלו שזכו ליחס לא צודק מצד המעצמות העולמיות. בתוך כך התמקדה איראן במדינות אמריקה הלטינית, אפריקה וחלקים אחרים של העולם בהם היחסים עם מדינות אירופה ואיראן לא היו מפותחים עד לאותו השלב. בעזרת גישה זו, האחרונה פעלה באזורים אלו לשם הקלת הסנקציות הכלכליות ועקיפת החרמות הכלכליות.
בשנת 2010 הכריז שר חוץ של איראן דאז, מנושהר מותקי, כי הממשלה תפעיל מדיניות להגברת הקשרים עם מדינות אפריקה. המדיניות החדשה כללה את קידום היחסים בכל התחומים, אך בעיקר בתחומים הכלכליים. זאת גם על-מנת לחזק את הגיבוי והתמיכה שמדינות אלו יכולות לספק לה בזירה הבינלאומית, כבעלי-ברית. כמו בתחום הגרעיני וההתחמקות מהסנקציות הגרעיניות. בין השנים 1990–2000 חתמה וונצואלה על הסכם לסיוע צבאי וגרעיני עם איראן, ובשנת 2010 שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני.
לאמריקה הלטינית היה מקום מיוחד במדיניות החוץ האיראנית וזאת מפני שמדינות אמריקה-הלטינית עמדו בפני עצמן ויכלו לאחוז בהגה הכוח. ובנוסף ביקשו גם הן להתחבר למדינות עולם נוספות המחזיקות באותה מדיניות והשקפת עולם ביחס לארצות הברית. המטרות העיקריות של איראן באמריקה הלטינית היו:
הענקת סיוע בקיום מהפכות אנטי-אמריקאיות, לשם יצירת קואליציה מאוחדת נגד המדיניות האמריקאית.
סיוע מדיני: אמריקה-הלטינית יכולה לשמש לאיראן ככלי-מדיני למיתון הלחצים והסנקציות של מדינות המערב. אמריקה-הלטינית יכולה לספק לאיראן תמיכה מדינית, ובפרט במדיניות הגרעין. בחלק זה ונצואלה שיחקה תפקיד מיוחד וכפול. כחלק ממעמדה הגבוה בקרב מדינות אמריקה-הלטינית; סייעה לחבר בין איראן ליתר מדינות אמריקה-הלטינית במסגרת הברית הבוליברית. בנוסף ונצואלה, כאחת מספקיות הנפט הגדולות בעולם, יכלה לסייע לאיראן בקביעת מדיניות הנפט העולמית במסגרת אופ"ק.
מניעים כלכליים: קיום קשרים כלכליים עם אמריקה הלטינית יכול להוריד במעט את לחץ הסנקציות הכלכליות החלים על איראן.
מדיניות עכשווית > כלכלת ההתנגדות > שימוש בנפט ככלי פוליטי

איראן וונצואלה פועלות יחדיו במסגרת אופ"ק נגד ההגמוניה האמריקאית, כמו לשם החלשת ההשפעות השליליות הנובעות מבידודן בזירה הבינלאומית. מטרותיהן העיקריות של השניים היא לשמור על מדיניות חוץ עצמאית וכן למקסם את הכנסות הנפט וזאת על-מנת לייצב את הכלכלה, דבר שהיה אפשרי רק במסגרת שותפות ושיתוף-פעולה בין כל חברי אופ"ק. דרך אופ"ק איראן וונצואלה משתמשות בנפט ככלי-פוליטי שמאפיין את שניהם כמהפכנים. שכן דרך קידום שער נפט גבוה האחרונים נאבקים יחדיו, לתפיסתם, נגד האימפריאליזם והקפיטליזם וכן מאמצים רטוריקות עצמאיות מהמעצמות הגדולות ובעיקר מארצות הברית. האנטגוניזם ההדדי לארצות הברית מאחד בין מדינות אמריקה הלטיניות לאיראן וזאת כחלק מהמאבק נגד האויב המשותף, ארצות הברית.
בנוסף השניים, איראן וונצואלה פועלים יחדיו להחלשת הדולר האמריקאי. תוך שימוש בנפט ככלי פוליטי, מיגרו השניים את הסחר וייצוא הנפט במדינותיהם באמצעות הדולר האמריקאי ועודדו את בעלי בריתם למסחר לפעול בצורה דומה, זאת בתמורה למחירי נפט נוחים. הסחר כיום מתנהל בעיקר באמצעות האירו, אך גם היואן הסיני והריאל איראני. באמריקה הלטינית נעשה גם ניסיון להשתמש במטבע הניסויי של הברית הבוליברית ה-SUCRE(אנ').
הפצת המהפכה

| --- | --- |
 :  ראו גם – משמרות המהפכה, כוחות קודס
סודאן - המהפכה האסלאמית האיראנית השפיעה רבות בסודאן, שם האוכלוסייה השיעית גדלה כיום.
חבל הסנדיניסטים - לאחר המהפכה האיראנית ובמיוחד לאחר פרשת איראן-קונטראס איראן החלה לפתח את קשרים קרובים עם קובה וניקרגואה בעניין חבל הסנדיניסטים.
בחריין - בשנת 1981 תמכה איראן בניסיון החבלה בממשלה בבחריין.
לבנון - בסביבות יוני 1982, איראן שיגרה יותר מ-1000 מאנשי משמרות המהפכה לבקעת לבנון. שם הם הקימו ארגונים רבים בפיקוח אנשי דת איראניים ובפרט בתי ספר, בהם הופצו דוקטרינות אסלאמית. עם כניסתה של ישראל ללבנון, איראן הייתה לגורם משמעותי בתמיכה בהקמתה של החזבאללה, ארגון שירותים חברתיים המסור לדרכיו של ח'ומייני ושלטון חכם הדת. לאור דריסת הרגל המוקדמת שגובשה איראן סייעה בארגון חזבאללה, אחת מההצלחות הגדולות ביותר שלה (ראו גם: מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת לבנון השנייה).
ישראל - איראן מממנת, מאמנת, מכוונת ומפעילה ארגוני טרור אנטי-ישראלים כמו החמאס, הג'יהאד האסלאמי, החזבאללה ועוד.
מרוקו - בשנת 2009 מרוקו ניתקה את קשריה הדיפלומטים עם איראן בטיעון כי איראן מנסה להפיץ את האסלאם השיעי בתחומיה, דבר המהווה התערבות בענייני הפנים של מרוקו הסונית.
עיראק - איראן תומכת מבחינת ההכשרה ומימון במליציות שיעיות בעיראק, דבר שאפשר להן לתפוס שליטה בחלקים נרחבים מהארץ (ראו גם: מלחמת עיראק).
סוריה - דווח שאיראן העניקה סיוע בתחומי הכשרה, מימון, טכנולוגיות מעקב ותחמושת לבשאר אל-אסד העלווי (קבוצת דת שיעית). בנוסף לסיוע בדיכוי ההפגנות נגד הממשלה, שהחלו לפרוץ בשנת 2011. כמו כן סיפקו האיראנים צלפי משמרות מהפכה שלקחו חלק אקטיבי בלחימות (ראו: מלחמת האזרחים בסוריה).
תימן - בעשור השני של המאה ה-21, איראן הפכה לתומכת משמעותית מבחינת אימונים, מימון והכוונה במליציות שיעיות בתימן המנסות לתפוס את ההנהגה ולחזק את השיעה בתימן (ראו: מבצע סופה נחרצת).
אזור משולש הגבולות שבין ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי- בשנים האחרונות, עיקר פועלו של חזבאללה באמריקה הלטינית התמקד סביב גיוס כספים בקרב אוהדיו באזור וזאת במיוחד באזור משולש הגבולות הכולל ערים בעלי אוכלוסיות מוסלמיות גדולות. אזור משולש הגבולות משמש זה זמן רב להברחות נשק, סחורות מוברחות, סחר בסמים, זיוף מסמכים, הונאות מטבע, ייצור והלבנת הון והתנעת סחורות גנובות. האזור משמש מקור הכנסה עיקרי לארגון ומהווה חלק מרכזי במימונו.
טרור עולמי - איראן תומכת נלהבת בטרור העולמי נגד המערב ושותפיו. לפי זאקרי חמיד-רזא, עריק משירותי משרד המודיעין והביטחון הלאומי של איראן: בפגישה שהתקיימה בדלתיים סגורות מספר שבועות לפני אירועי פיגועי 11 בספטמבר ביקר בנו הבכור של אוסאמה בן לאדן, סעד בן-לאדן, באיראן. שם נפגש עם ח'אמנאי ועם מספר גורמים איראנים בכירים נוספים ופרס בפניהם את תוכנית התקיפה של מרכז הסחר העולמי על ארצות הברית, וכן קיבל את סיועם.
יחסי אוסטרליה – מזרח טימור

| יחסי אוסטרליה – מזרח טימור |
| --- | --- |
אוסטרליה: מזרח טימור


אוסטרליה: מזרח טימור
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 14,874
אוכלוסייה
26,866,532: 1,411,142
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 2,243
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,163: 1,590
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–מזרח טימור הם יחסי החוץ בין אוסטרליה ומזרח טימור. שתי המדינות הן שכנות קרובות עם קשרים פוליטיים ומסחריים הדוקים. מזרח טימור, הצעירה ואחת המדינות העניות באסיה, שוכנת כ-610 קילומטר צפונית מערבית לעיר דרווין באוסטרליה ואוסטרליה מילאה תפקיד בולט בהיסטוריה של מזרח טימור.
אוסטרליה הובילה תמיכה בינלאומית במזרח טימור במהלך עשר שנות העצמאות הראשונות שלה, לא רק כתורמת הדו-צדדית הגדולה ביותר של סיוע בפיתוח, אלא גם על ידי מתן תפקיד מנהיגות להבטחת הביטחון והיציבות במדינה.
אוסטרליה הובילה את הכוח הצבאי שסייע בייצוב המדינה לאחר שקיבלה עצמאות מאינדונזיה בשנת 1999 ומהווה מקור סיוע מרכזי מאז. בשנים האחרונות היחסים בין שתי המדינות התדרדרו בעקבות שערוריית הריגול אוסטרליה – מזרח טימור.
היסטוריה

ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם אמר לאינדונזיה כי ממשלתו לא תתנגד לסיפוח מזרח טימור בשנת 1975, החלטה שהתבררה במהרה כשנויה במחלוקת בבית. באוקטובר 1975 זרמו כוחות אינדונזיים על גבול מזרח טימור עם מערב טימור האינדונזית בעיירה באליבו. בין ההרוגים בידי הכוחות האינדונזיים המתקדמים היו חמישה עיתונאים מאוסטרליה, שכונו חמישיית באליבו. רבים באוסטרליה ובמקומות אחרים היו משוכנעים שרצח העיתונאים הלא חמושים היה מכוון. לעיתים נמתחה ביקורת על תמיכת אוסטרליה. אוסטרליה ואינדונזיה סיכמו כמה חוזים בנוגע לגבול בין מזרח טימור לאוסטרליה בזמן הכיבוש, מה שגורם לכמה מריבות בין מזרח טימור העצמאית לשכנה הגדולה יותר.
מזרח טימור השיגה את עצמאותה ב-20 במאי 2002, לאחר כיבוש של 24 שנה על ידי אינדונזיה ושלוש שנות ממשל של האו"ם. תהליך עצמאות מזרח טימור החל במשאל עם שערכו האומות המאוחדות, אינדונזיה והמעצמה הקולוניאלית לשעבר פורטוגל לבחירה בין אוטונומיה בתוך אינדונזיה או עצמאות. בסופו של דבר מזרח טימור הצביעה באופן גורף בעד עצמאות. אוסטרליה הובילה את ה-INTERFET במהלך המשבר במזרח טימור 1999, כדי לעצור את המיליציות האינדונזיות והצבא שתקף את אזרחי מזרח טימור, ולהקים את ממשל האו"ם.
מאז 2002, מזרח טימור החלה כאומה הריבונית הראשונה במאה ה-21. מעורבותה של אוסטרליה במזרח טימור העמיקה מאז העצמאות, במיוחד לאחר הסכסוך הפנימי בשנת 2006 ושליחתם של שומרי שלום אוסטרלים.
ביקורים רמי דרג

נערכו ביקורים רבים רמי דרג בין אוסטרליה למזרח טימור:
דצמבר 2018 – ראש הממשלה קסננה גוסמאו ביקרה בסידני.
אוגוסט 2013 – שרת הפיתוח הבינלאומי מליסה פארק ביקרה במזרח טימור.
יולי 2013 – הנשיא טאור מתן רואק ביקר באוסטרליה.
פברואר 2013 – שר האנרגיה והמשאבים והשר לתיירות מרטין פרגוסון ביקר במזרח טימור.
דצמבר 2012 – שר החוץ בוב קאר ביקר במזרח טימור.
מאי 2012 – המושל הכללי גב' קוונטין ברייס והשר לענייני ותיקים, וורן סנודון, ביקרו במזרח טימור כדי להשתתף בחגיגות העשור לעצמאותה של מזרח טימור.
פברואר 2012 – ראש הממשלה קסננה גוסמאו ביקרה באוסטרליה.
יולי 2011 – שר החוץ קווין ראד ביקר במזרח טימור.
אפריל 2011 – שר ההגנה סטיבן סמית' ביקר במזרח טימור.
דצמבר 2010 – שר השר לענייני פנים ברנדן אוקונור ביקר במזרח טימור.
אוקטובר 2010 – השר להגירה ואזרחות כריס ביון ביקר במזרח טימור.
יוני 2010 – הנשיא ראמוס-הורטה ביקר באוסטרליה בליווי שלושה שרים.
שיתוף פעולה צבאי

כוחות ההגנה של אוסטרליה הגיעו למזרח טימור בשנת 1999 כדי לדכא את ההתפרעות, האי סדר והלחימה ברמה נמוכה שנוצרו על ידי מסע האדמה החרוכה של צבא אינדונזיה כשעזב בשנת 1999. אוסטרליה הובילה את מבצע ה-INTERFET בשנת 1999, וסיפקה כוחות משמעותיים לממשל המעבר של האו"ם במזרח טימור. אוסטרליה הנחיתה גם כוחות קרב במדינה בשנת 2006 כדי להפסיק את הלחימה האתנית שכללה שוטרים וחיילים במזרח טימור. כוחות שמירת השלום האוסטרלים האחרונים עזבו את מזרח טימור בדצמבר 2012.
צבא מזרח טימור קיבל סיוע בהכשרה, ייעוץ וצורות תמיכה אחרות מכוח ההגנה האוסטרלי מאז 2001 כחלק מתוכנית שיתוף הפעולה הביטחונית של אוסטרליה. נכון לשנת 2015, 25 אנשי צבא אוסטרלים הוצבו במזרח טימור כדי לספק סיוע זה.
יחסים כלכליים ומסחריים

בשנים 2013–2014 מזרח טימור דורגה כשותפת הסחר ה-118 בגודלה באוסטרליה, עם סך המסחר בסחורות בשווי של 24 מיליון דולר. אוסטרליה ומזרח טימור עסקו בשיתוף פעולה בינלאומי בחקלאות כאשר היצוא החקלאי הגדול ביותר של מזרח טימור הוא קפה. גידולים חקלאיים פוטנציאליים אחרים הם וניל, תבלינים, אגוז השמן ושמן דקלים.
יחסים כלכליים ומסחריים > סכסוכי נפט

עתודות נפט וגז גדולות שוכנות בים בין שתי המדינות באזור המכונה פער טימור. מחלוקות טריטוריאליות על השליטה במשאב זה, שלדעת חלק מהגאולוגים יכולות לשאוב יותר מ-10 מיליארד דולר נפט וגז, גרמו לסכסוכים עם מזרח טימור, גם כאשר הייתה זו נחלה אינדונזית וגם מאז. אוסטרליה פרצה עם רבים מבעלות בריתה והכירה בסיפוח אינדונזיה של מזרח טימור בשנת 1976, במה שנראה אז על ידי אנליסטים כיצירת מצב שהיה חיובי לאוסטרליה הכרוכה בחיפוש נפט וגז באזור. מאז עצמאותה של מזרח טימור, סכסוכים על החלק שדילי תקבל עם פיתוח של המשאב היוו גורם לסכסוך מדי פעם ביחסים בין המדינות.
בעקבות פרשת הריגול בין אוסטרליה למזרח טימור בשנת 2013, מזרח טימור פתחה בתיק בבית הדין הקבוע לבוררות בהאג כדי לחלץ את חוזה הגז עליו חתמה עם אוסטרליה והאשימה את שירות הביון החשאי האוסטרלי (ASIS), בהטרדת הממשלה במזרח טימור בדילי בשנת 2004.
ב-3 במרץ 2014, בתגובה לבקשת מזרח טימור לאינדיקציה של צעדים זמניים, הורה בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) (ICJ) לאוסטרליה לא להתערב בתקשורת בין מזרח טימור ליועציה המשפטיים בהליך הבוררות ובנושאים קשורים.
משא ומתן חדש אודות הגבול הימי החל בשנת 2014. שני הצדדים חתמו על הסכם מתוקן במרץ 2018, ובכך הסתיימה המחלוקת ארוכת השנים. בנוסף לתחום הגבולות הימיים, ההסכם מבטיח 70–80% מההכנסות למזרח טימור ו-20–30% מההכנסות לאוסטרליה.
יחסים כלכליים ומסחריים > הסדרים ימיים של ים טימור

נכון לעכשיו לאוסטרליה ומזרח טימור קיימים שלושה הסכמים בנוגע להסדרים ימיים בים טימור. אמנת ים טימור בין ממשלת מזרח טימור לממשלת אוסטרליה שהתקיימה בדילי, 20 במאי 2001, ונכנסה לתוקף ב-2 באפריל 2003. אמנה זו נועדה לחיפוש, פיתוח וניצול משותף של משאבי הנפט מהאזור לפיתוח נפט משותף (JPDA).
האמנה על הסדר ימי בים טימור בין אוסטרליה להסדר הדמוקרטי בים טימור נחתמה בסידני ב-12 בינואר 2006 ונכנסה לתוקף ב-23 בפברואר 2007. אמנה זו מספקת הכנסות חלקיות באותה מידה שמקורן בייצור נפט.