אלואיזיוס ברטראן
קורות חייו

אביו של לואי, ז'ורז' ברטראן, נולד ב-22 ביולי 1768 בעיירה סולייה (Saulieu) שבחבל בורגונדי למשפחה של אנשי צבא, ושירת בז'נדרמריה בדרגת סגן. בשנת 1806 נישא בצ'ווה ללוֹרִין-מארי דוויקו (Laurine-Marie Davico, ‏2 באוגוסט 1782), בתו של ראש העיירה ג'אקומו דוויקו, שם גם נולד בנם הבכור לואי. בן נוסף, ז'אן בלתזאר, נולד לבני הזוג ב-17 ביולי 1808.
ב-15 במרץ 1812 התמנה ז'ורז' ברטראן לסרן ז'נדרמריה בעיר ספולטו שבחבל אומבריה, שם נולדה ב-23 בדצמבר אחותו האהובה של המשורר, איזבל-קרולין. ב-3 בספטמבר 1814 הוצב האב בעיר מון-דה-מרסאן (Mont-de-Marsan) שבדרום-מערב צרפת, שם התוודע לעיתונאי והמחזאי פרנסואה-אנטואן ארל (François-Antoine Harel), המושל דאז של מחוז לאנד (Landes). עם פרישתו לגמלאות בשלהי אוגוסט 1815 עקרה המשפחה לדיז'ון, שם נולד ב-19 במרץ 1816 ילדם הרביעי שארל פרדריק, לימים עיתונאי. בדיז'ון עבר על ברטראן חלק נכבד מחייו; בשנים 1818-1826 למד בתיכון העירוני (ה"קוֹלֶז' רוּאַיַל דה דיז'ון"), ובעיר זו שאב חלק ניכר מהשראתו אגב שיטוטיו ברחובותיה ובאנדרטאותיה. בנובמבר 1826 התקבל ל"אגודת הלימודים" בעירו (La Société d'Études de Dijon), חוג פוליטי וספרותי לנוער מלוכני, והציג במסגרת פעילותו בה 55 משיריו. בדצמבר 1826 התמנה לרשם האגודה, ובשנה שלאחריה נבחר בה לתפקיד סגן היושב ראש.
עם מותו של אביו ב-27 בפברואר 1828 היה ברטראן לראש המשפחה. דודתו מצד אביו, פרנסואז-מרגֶריט "לוֹלוֹט", שהונה הצנוע כבר איפשר לה בעבר לממן את לימודיו של אחיינה, הושיטה סיוע כספי למשפחת ברטראן, לכל הפחות עד שנת 1833. ב-1 במאי 1828 ראה אור גיליונו הראשון של כתב העת לספרות Le Provincial מטעם "אגודת הלימודים" בדיז'ון ובעריכתו הזמנית של ברטראן. בעיתון, שנוסד בהשראת כתב העת לספרות Le Globe, ואשר הניב 54 גיליונות בלבד, התפרסמו שיריו הראשונים של המשורר אלפרד דה מיסה. ברטראן קידם מעל דפיו את תפיסותיו האסתטיות, שעמדו בחוד החנית של זרם הרומנטיזם הצרפתי, ופרסם בו כ-20 קטעי סיפורת ושירה - ה"במבושדות" (Bambochades) - כפי שקרא להן (על שם הצייר ההולנדי פיטר ון לאר, שנודע בכינוי "אִיל במבוצ'ו") - ובהן "ז'אק-לה-זאנדלי - כרוניקה משנת 1364" (Jacques-Les-Andelys - Chronique de l'An 1364). באותה שנה אהב נערה אלמונית, ואפשר שזו נפטרה. החוקרים גורסים כי דמותה משתקפת במכלול יצירתו.
ברטראן שאב עידוד ממכתבו המשבח של ויקטור הוגו לכתב העת, בעקבות שיר שהוקדש לו, ומהמחמאות שהעתיר שאטובריאן על העיתון, ונסע בתחילת נובמבר 1828 לפריז. הוא השתכן במלון נורמנדי שברחוב בולואה (Bouloi), והחל לפקוד עד מהרה את הטרקלין הספרותי של הסופר שארל נודייה בספריית הארסנל (La bibliothèque de l’Arsenal), מוקד משיכה לבולטים שבאמנים ואנשי הספרות הצרפתיים של המאה ה-19, ובהם ויקטור הוגו, המשורר אמיל דשאן (Émile Deschamps) והצייר אז'ן דלקרואה. בטרקלין התוודע למבקר הספרות והסופר שארל אוגוסטן סנט-בב, וקרא אחדים מקטעי הפרוזה שלו. עם זאת, תחושת הבושה שנטעו בו עוניו וגאוותו היקשו עליו למצוא את מקומו בחוג הרומנטיקאים של פריז. בינואר 1829 נפל ברטראן למשכב, ובאביב פגש במוציא לאור סוֹטְלֶה (Sautlet), שהסכים להביא את שיריו לדפוס, אך זה פשט את הרגל, ובאוגוסט עוקלו גיליונות הדפוס של הוצאתו. בסוף אותה שנה, או בתחילת שנת 1830, השיב לעצמו ברטראן את כתב היד והביאו לסנט-בב. בשנת 1829 החל לגלות עניין בתיאטרון; הוא כתב מחזות ל"תֵאַטְר דוּ ווֹדְוִיל" (Théâtre du Vaudeville) ול"תאטר דה נוּבוֹטֶה" (Théâtre des Nouveautés) הפריזאיים, אך השניים לא נחלו הצלחה.
עם שובו לדיז'ון ב-4 באפריל 1830 הציע לו ידידו שארל ברוניו (Charles Brugnot) להשתתף בכתיבה לעיתון הליברלי "הצופה" (Le Spectateur), שייסד זה לא כבר. מקץ 10 חודשים התמנה לעורכו הראשי של "הפטריוט מקוֹט ד'אור" (Le patriote de la Côte-d'Or), עיתון לפוליטיקה, ספרות, תעשייה ומסחר, שראה אור עד שלהי שנת 1832. בעיתון זה נתן ברטראן פומבי להשקפותיו הרפובליקאיות; מאמריו הצטיינו בסגנון פולמוסי יוקד, שעורר עליו את טינתם של רבים מנכבדי העיר. בתוך כך כתב למגזינים שונים, מקומיים ופריזאיים, ובהם כתב העת להיסטוריה של הרומנטיזם "Les Annales romantiques", "סלון הקריאה" (Le Cabinet de lecture) וכתב העת לספרות מרקור דה פראנס. ב-30 בנובמבר 1832 הועלה על בימת התיאטרון בדיז'ון מחזהו הקומי-סאטירי "מסייה רובייאר" (בשמו המלא: Monsieur Robillard ou Un sous-lieutenant de hussards), אך הלה התקבל בשריקות בוז. בשנה ההיא התפרקה אגודת הלימודים של דיז'ון.
בתחילת ינואר 1833 שב ברטראן לפריז והתאכסן במלון "דו קומרס" (Du Commerce) שברחוב בולואה. כעבור זמן קצר הסכים המו"ל אז'ן רנדואל (Eugène Renduel) להוציא לאור את ספר הפואמות "גספאר של הלילה" (Gaspard de la nuit), ובאוקטובר אף הכריז על כך באופן רשמי. בה בעת השיג ברטראן, לאחר ניסיונות עקרים, משרת מזכיר בבית החרושת למראות וזכוכית "סן גובן" (Saint-Gobain). במאי (לפי חוקר הספרות והמבקר מקס מילנר) או באוגוסט (על פי הפרופסור לספרות ז'אק בוֹנִי) הצטרפו אליו אמו ואחותו.
באביב 1834 הכיר ברטראן עלמה בשם סלסטין פ.; הוא ניהל עמה חליפת מכתבים, ואף הבטיח לשאתה לאישה, אך אמו התנגדה לקשר זה, אליבא דז'אק בוני, בעוד שמקס מילנר גורס כי אהבתם לא התאפיינה בהדדיות מלאה. בשנים 1835-1837 היו משאביו הכספיים מצומצמים, ומקורם אינו ברור. הביוגרפים משערים כי כתב בעילום שם לעיתונים שוליים, או עסק בעבודות צנועות עוד יותר. במרץ 1834 הוצעה לו משרה בשוודיה או בדנמרק בשכר חודשי של 200 פרנק, אך הוא נאלץ לדחותה כיוון שסבר כי המשכורת לא תענה על צרכיהן של אמו ואחותו, ואולי גם משום שמיאן להתרחק מסלסטין. בשנת 1836, בעת שהתגורר ברחוב "לה פוסה דו טמפל" (Rue des Fossés-du-Temple), שילם לו רנדואל 150 פרנק עבור ההדפסה הראשונה של "גספאר", ואולם כתב היד הוסיף לשכון במגירות ההוצאה.
בשנת 1833 כתב ברטראן בפריז את מחזהו "פטר וואלדק, או נפילתו של אדם" (Peter Waldeck ou la chute d'un homme), דרמה מלווה בשירה בשלוש מערכות ושש תמונות, בהשראת סיפורו של וולטר סקוט "הרפתקאותיו של מרטין וואלדק", הלקוח מהפרק ה-18 של ספרו "סוחר העתיקות". ב-22 באוגוסט 1835 הציע גרסה חדשה של דרמה-בלדה זו ל"תיאטרון התלמידים הצעירים של מ. קונט" (Théâtre des Jeunes Élèves de M. Comte), בשמה החדש "מטיל הזהב" (Le Lingot d'or), אך לשווא. ברטראן ניסה את כוחו בגרסה שלישית, "דניאל" כותרתה, והציעהּ לפרנסואה-אנטואן אַרֶל, מנהלו של ה"תאטר דה לה פורט סן-מרטן" (Théâtre de la Porte-Saint-Martin), אך זה דחה אותה בסתיו 1837.
ברטראן האומלל נקלע למצוקה חומרית קשה, ונאלץ ללוות כספים, בין היתר מאנטואן דה לטור (Antoine de Latour), מורהו הפרטי של הדוכס ממוֹנְפַּנְסְיֶה. ב-13 בספטמבר 1837 זכה לסיוע מהמלכה מארי-אמלי, כאשר זכה בפרס עבור סונֶטה שכתב; גם הפסל דוד ד'אנזה (David d'Anger), ידידו מאז היכרותם במאי 1836, נחלץ לעזרתו, וכן הממשלה. ואולם ברטראן לקה באותה עת בשחפת, ואושפז ב-18 בספטמבר 1838 בבית החולים "נוטרדאם דה לה פיטייה" (Notre-Dame de la Pitié). הוא נשאר במוסד הרפואי עד ה-13 במאי 1839, והועבר לאחר מכן לבית החולים "סנט-אנטואן", שם היה מאושפז עד ה-24 בנובמבר.
בשנת 1839 הסכים המו"ל יליד אנז'ה ויקטור פווי (Victor Pavie) להוציא לאור את "גספאר"; באוקטובר הדפיס עלון מיוחד שבישר על פרסומו הקרוב של הספר, אך המפעל לא הגיע לכלל מימוש בימי חייו של המחבר, כיוון שכתב היד נמצא עדיין ברשותו של רנדואל. ברטראן, שהאמין כי החלים ממחלתו, החל בשנת 1840 לכתוב שירה, וב-5 באוקטובר ניסה בפעם האחרונה להשפיע על רנדואל שיפרסם את כתב היד, אך המו"ל כבר פרש בינתיים מעסקיו.
התפרצות מחודשת של מחלת השחפת אילצה את ברטראן להתאשפז בשלישית. ב-11 במרץ 1841 נכנס בשערי בית-החולים על שם נֶקֶר (Necker) בפריז, וכעבור ארבעה ימים פגש שם בדרך מקרה את דוד ד'אנז'ה, שהגיע לבקר תלמיד. ד'נאז'ה סעד את ידידו ליד מיטת חוליו עד לפטירתו ב-29 באפריל מהמחלה. הפסל ליווהו גם בדרכו האחרונה, כאשר נטמן למחרת היום בבית הקברות של הכפר ווֹז'יראר (Vaugirard), המהווה כיום חלק אינטגרלי מהרובע ה-15 של פריז. 6 שנים לאחר פטירתו של ברטראן נסגר בית הקברות של הכפר, אשר על כן הועברו שרידיו לבית הקברות מונפרנאס, ונטמנו בחלקת קבר שנרשמה על שם אמו, האלמנה דוויקו. דוד ד'אנז'ה התלונן לא פעם על העזובה בקבר שבווז'יראר, וסיפר כי בעת שפקד את המקום לא מצא אלא את זר הפרחים שהניח שם בביקורו הקודם.
דוד ד'אנז'ה, שהוכרז כיורשו היחיד של ברטראן, ביטא במעמד זה את זעזועו מהתנהלותה חסרת הרגישות של משפחת המשורר המנוח, טענה שנדחתה בידי אי אלה ביוגרפים. בניגוד לביוגרפים קודמים טוען ז'אק בוני כי ברטראן נפל קרבן לאם ואחות שתלטניות, ובשונה מארתור רמבו, מעולם לא עמד לו כוחו להשתחרר מלפיתתן. בהסתמך על עדויותיו של ד'אנז'ה אשר להתנהגותה של אחותו, ולפיהן ביום קבורתו בחנה פסנתר בביתו של מאהבה קוּאַרֶה (Coiret), ועל מכתביה של אמו אליו, שכמענה למילות החיבה שלו העלתה דרישות כספיות חוזרות ונשנות, ניפץ בוני את תדמית "המשפחה הקדושה", וגולל את היעדר ההדדיות שביחסים בין הבן הבכור, שנתפס תמיד כלא כשיר, מחד גיסא, ובין השתיים, שהאם שימשה להן כדוברת, מאידך גיסא. מחקרו של בוני יכול להסביר מדוע העדיף ברטראן למות בבית החולים עם ניירותיו, ולא לדעוך בחברת משפחתו, שלא חשה לסעוד אותו במיטת חוליו, ואף לא לפקוד את קברו...
לורין דוויקו הוסיפה לחיות 13 שנים לאחר מות בנה. היא התגוררה אצל בתה, שנישאה בשנת מותו של אחיה ללורן קוארה, מאהבה זה שנים רבות, אשר נסע בעקבות השתיים לפריז, שם העביר את זמנו בוויכוחים אינסופיים עם ברטראן, ואף דרש לפתוח את חלונות ביתו למרות מחלתו של המשורר. היא נפטרה בשנת 1854. יש לציין כי חרף בקשתה של הבת הפכה חלקת הקבר לקניינה הקבוע של המשפחה רק עם מות האם.