stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדיננד לסל
קורות חיים > תקופת הריאקציה בפרוסיה

בתקופת הריאקציה של שנות ה-50 הייתה ברלין העיר הגדולה ביותר בגרמניה, ומרכז הכובד הפוליטי של פרוסיה. ניסיונותיו של לסל לשוב ולהתגורר בעיר בקביעות העלו חרס, והוא מצא עצמו חי לסירוגין בחלקה המערבי של פרוסיה, במחוז הריין (Rheinprovinz, חבל הריין), בייחוד בעיר דיסלדורף. ברלין הייתה ונותרה עבורו המקום ממנו תצמח מהפכת איחוד גרמניה.
אף שפוזרו בכוח בידי המשטר הריאקציוני והוצאו אל מחוץ לחוק בשנות ה-50, אנשי "ברית הקומוניסטים" לשעבר, ולסל ביניהם, הוסיפו לפעול במסגרת התנאים המחמירים. שלטון הריאקציה בפרוסיה ראה בסוציאליסטים "בוגדים במלכות", ואסר על פעילות ציבורית, פוליטית ופובליציסטית כאחת; בדומה לחבריו מן החוגים המהפכניים, שקע לסל בכתיבה ספרותית והגותית סביב ענייני השעה.
עם יציאתו מן הכלא באפריל 1851, החל לסל להרצות באופן מחתרתי בפני פועלים. הוא בנה קורס שלם בהיסטוריה של התנועה הסוציאליסטית והעבירו בבית מגוריו. כעבור כעשר שנים יבנה לסל את חוברות התעמולה שלו על בסיס ההרצאות החשאיות הללו.
ב-1854 הסתיים הדיון המשפטי בפרשת הרוזנת, ולסל התפנה לעסוק במאבק המשפטי סביב ישיבתו הקבועה בברלין. משפחת פון האצפלדט אסרה על הרוזנת ועל לסל לגור בעיר יחדיו, והדבר הביא לקרע זמני ביחסיהם.
לסל השלים את כתיבת המסה "הרקליטוס" ב-1857, והוצאתה לאור בברלין שימשה לו טיעון בעד שיבתו לעיר. כמו כן שלח ידו בכתיבת שירה גרמנית, שהגיעה לשיאה ביצירתו הטראגית "פרנץ פון זיקינגן" (Franz von Sickingen). תוכן היצירה היה אלגוריה לחייו של לסל, נושאה היה הטרגדיה של המנהיג המהפכן, והמסר טען כי פעולה פוליטית משמעה מהפכה.
שני גיבוריה של הטרגדיה היו צדדים באישיותו של לסל: האביר ההומניסט פון הוטן, איש האידיאה המשכיל הרוצה להפוך את גרמניה המאוחדת למשכנה של חירות המחשבה; והאביר הפוליטיקאי פון זיקינגן, המדריך את הקיסר בדרך לאיחוד גרמניה ומוכן אף להחליפו בבוא העת. בין השורות נמצאת אף רמיזה עבה לפרשת הרוזנת; בלתאסאר, מזכירו של פון זיקינגן נעשק על ידי אחד מן הנסיכים הגרמניים, ומשבח את אדונו הנלחם עבורו:
הראית פרקליט כזה? אין כמוהו בכל הארץ (...) כאשר ראה שנעשה לי עוול, אמר בפשטות: בלתאסאר, אם לא אוכל לשרתך בעט, אשרתך בפרשים. הוא יצא נגד אנשי העיר ובידו עשרת אלפים נימוקים בדמות כידונים. מרוב טענותיו זעו החומות, ולא הרתיעו אותו לא זעם הקיסר ולא סיכון עצמי, והוא הגן על ענייני.
בסוף 1858 הפך וילהלם הראשון למלך פרוסיה בפועל, בשל מחלת אחיו המלך פרידריך וילהלם ה-4. עלייתו סימנה את תחילת "העידן החדש" בפרוסיה; וילהלם הראשון היה פרו-מערבי, וביקש לסיים את שלטון הריאקציה הנוקשה, ולהביא לחידוש הזירה הפוליטית.
קורות חיים > חזרה לפעילות פוליטית בסוף שנות ה-50

תחת שלטונו של וילהלם ה-1 החלה מגמה של סובלנות כלפי החוגים המהפכניים בפרוסיה. לאחר הכתרתו ב-1861, הוכרזה חנינה כללית למנהיגי מהפכות 1848–1849.
המגמה השלטונית החדשה אִפשרה את הקמתה של "המפלגה הפרוגרסיבית" – "מפלגת הקדמה הגרמנית" (Deutsche Fortschrittspartei); הייתה זו מפלגה מאורגנת, הפועלת על בסיס חברים רשומים, מוציאה עיתונים ומפעילה מועדוני חברים. היה זה הגוף המפלגתי הראשון לאחר תקופת הריאקציה שהצליח להתבסס ולזכות בתמיכה הולכת וגוברת. לסל ראה במפלגה הפרוגרסיבית אויבת מן המעלה הראשונה; חרף היותם ליברלים בלתי-דמוקרטים, שלא תמכו במתן זכות בחירה כללית, זכו הפרוגרסיבים בליבם של הפועלים. כתגובת נגד, ביקש לסל לייסד מחדש את הפעילות המפלגתית במסגרת "עיתון הריין החדש". לשם כך הזמין את קרל מרקס לשוב לברלין ולחדש יחד איתו את החוג הרדיקלי מימי מהפכות 1848–1849. מרקס נענה להזמנתו וביקר בברלין אחרי גלות ארוכה מפרוסיה, מפני שרעיון הביטאון הרדיקלי קסם לו. לאחר ששב מרקס מברלין, לחיק משפחתו בלונדון, ניסה לסל לשווא להשיג לו זכות ישיבה קבועה בברלין; התברר כי החנינה המלכותית הייתה חלקית, ומרקס, שוויתר על אזרחותו הפרוסית בזמנו, לא היה זכאי לשוב ולהתגורר בפרוסיה.
בסוף שנות ה-50 הרבה לסל לכתוב על ענייני הזירה הבין-לאומית, ובתוך כך עסק במדיניות החוץ של פרוסיה, כאשר לנגד עיניו עומדת תמיד השאיפה לאיחוד גרמניה סביב המדינה הפרוסית. במלחמת צרפת נגד האימפריה האוסטרית, שנודעה כ"מלחמת אוסטריה-סרדיניה", תמך לסל בצרפת, בניגוד לעמדתם של שליטי פרוסיה; אלה גילו נטיות תוקפנות כלפי צרפת, שערערה על הסדר הריאקציוני שהתבסס בשנות ה-50. בעיני לסל, מימשה צרפת את הרוח הלאומית והדמוקרטית האידיאלית של איטליה, ובנצחה את אוסטריה הביאה לערעור האיזון בין כוחה של פרוסיה ובין בית הבסבורג; לסל צידד באי-תקיפת צרפת בידי פרוסיה – מתקפה שעמדה על הפרק – כי ביקש להחליש את האוסטרים. שקיעתו של בית הבסבורג הביאה בסופו של דבר לאיחוד גרמניה בידי ביסמרק.
הדמיון בין רעיונותיו המדיניים של לסל ובין פעולותיו של ביסמרק כראש ממשלת פרוסיה, עורר ביקורת רבה כלפיו בקרב המרקסיסטים. בעיניהם, ערעור על השליטה של בית הבסבורג במרכז אירופה, היה דבר שלילי. מרקס ואנגלס, בניגוד ללסל, חזו כי המהפכה הדמוקרטית שתתחולל בגרמניה תירש את נחלות הכתר ההבסבורגי, ותכונן בבוא היום שוק גרמני לאומי רחב, מנתיב הדנובה עד לים האדריאטי. לכן הם נקטו במדיניות פרו-אוסטרית, לעומת לסל, שנקט במדיניות פרו-פרוסית. בשעה זו טען מרקס כי בינו ובין לסל מתקיים ניגוד מוחלט בכל, והם דומים אך ורק בחזון אחרית הימים.
לאחר המלחמה באיטליה קשר לסל קשרים עם התנועה הלאומית האיטלקית, והושפע עמוקות מאיגודי הפועלים הלאומיים וארגוני המגן העממיים באיטליה. שם החל להתגבש במחשבתו ייסוד איגוד פועלים כלל גרמני, בטרם היות האיחוד הפוליטי של גרמניה.
ב-1861 פרסם לסל מחקר מקיף בשם "מערכת של זכויות נרכשות" (System der erworbenen Rechte), וספג ביקורת קשה. הייתה זו היצירה המחקרית הרחבה ביותר שפרסם, והיא כוונה לחוגי הפילוסופיה והמדעים. הביקורת הקשה הביאה לתמורה בכתיבתו של לסל, שהחלה לפנות יותר ל"עם הפשוט" ופחות לחוגים אינטלקטואלים.
קורות חיים > "אידיאת מעמד הפועלים" והביקורת על לסל בראשית שנות ה-60

המפלגה הפרוגרסיבית הגרמנית ומייסדה, פרנץ הרמן שולצה-דליטש, אימצו את עקרון ה"עזרה עצמית" כפתרון למצוקת הפועלים. בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית. שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי. הייתה זו אפוא קריאה לארגון תנועת פועלים בחסות מפלגת הליברלים.
לסל, שפעל לבד כנגד גופים מאורגנים וראה עצמו כעומד בראש מפלגת יחיד, הציע לפועלים פתרון שונה, תוך שהוא מבקר בחריפות את עקרון ה"עזרה עצמית". ב-1862 הרצה בפני איגודי פועלים, והוציא את הרצאתו בספר המפורסם "פרוגרמה של פועלים". דברי התעמולה שלו הצביעו על הקשר שבין מציאות חייהם בהיסטוריה העכשווית ובין "האידיאה של מעמד הפועלים", אותה אידיאה הגליאנית שמסבירה את תפקידם המרכזי של הפועלים, בהפלת "האידיאה הליברלית", שמצידה הפילה את "האידיאה הפיאודלית":
נפל בחלקה של התקופה ההיסטורית שהחלה בפברואר 1848, להגשים את האידיאה הזאת של המדינה, ואנו רשאים להתברך בכך, שזכינו לחיות בדור שעתיד לראות בפעולה הנשגבת של ההיסטוריה, ולהשתתף בה בעצמנו.
לאחר שתושג זכות הבחירה הכללית, טען לסל, יוכלו הפועלים לעצב את המדינה לפי צורכי הכלל. השוויון הבורגני, גרס, אינו צודק ואינו נותן הזדמנות שווה לחסרי הרכוש, שמהווים את רוב החברה.
בניגוד לליברלים, הדגיש לסל את יחסי המעמדות ואת התביעה לזכות הבחירה הדמוקרטית. דבריו היו מלאי תעוזה וקראו תיגר על המפלגה הפרוגרסיבית, שהצליחה לזכות עד אז באהדת הפועלים, בייחוד בברלין.
הביקורת הוטחה בו מימין ומשמאל. הליברלים חיזקו את הקריאה ל"עזרה עצמית" והשמיצו אותו כמי שמבקש למכור את הפועלים למדינה הפרוסית ה"עריצה" כדברם. המרקסיסטים ביקרו את גישתו האידיאלית וטענו שהוא מעתיק את דבריו מן המניפסט הקומוניסטי. בעיניהם, לא רק שלסל רצה להביא לפשרה במסגרת מלחמת המעמדות, הוא אף האדיר את מעמדה של המדינה וראה בשלטון מטרה נשגבת. מימין כינוהו "משרת הריאקציה", ומשמאל "הברון איציג" הגנדרן. רק צירוף מקרים מיוחד שהביא לקשר עם פועלי לייפציג, הפריד בין מאבקו של לסל כ"גלדיאטור" בודד, ובין הקמת מפלגת הפועלים הגרמנית הראשונה.
קורות חיים > ייסוד איגוד הפועלים הגרמני הכללי

באביב 1862 התעוררה התסיסה בקרב פועלי גרמניה, ואיגודים חדשים קמו בערי גרמניה השונות. הרעיון להקים קונגרס כללי – שיכנס את נציגי האגודות המקצועיות והאינטלקטואליות, הקואופרטיבים והאסיפות המקומיות – קרם עור וגידים. לסל לא הביע התעניינות מיוחדת ברעיון, ורק משלחת מיוחדת של פועלי לייפציג, הסבה את תשומת לבו לרעיון הקונגרס המתהווה, בפגישה שנערכה בראשית 1863. המשלחת, שמנתה שלושה חברים מוועד פועלי לייפציג, ביקשה את הדרכתו של לסל, על מנת להתגבר על מכשולי הליברלים, שבחשו אף הם בקלחת הקונגרס הכללי.
בתחילה, הביע לסל התנגדות לרעיון הקונגרס. הוא לא זיהה את הפוטנציאל המהפכני שבו, ופטר את ההצעה כחסרת חשיבות. רק לאחר ששוכנע בפוטנציאל הטמון בדבר, הסכים לתת את הדרכתו, אך עשה זאת בתנאי שייעודו של הקונגרס ישונה לטובת הקמת מפלגה. למפלגה הוא ייעד מטרה אחת נכספת – תביעת זכות הבחירה הכללית:
זהו הנס האחד, ובסימן זה תנצחו. אין זולתו!
לשיטת לסל היה זה האמצעי היחיד שיכול לשפר את מצבו החומרי של מעמד הפועלים.
הפגישה הסתיימה באווירה של אקסטזה מצד שני הצדדים; השלישייה חזרה ללייפציג ובפיה הבשורה כי נמצא המנהיג לתנועתם, והחלה לארגן את הוועדה היוזמת. לסל החל לעבוד במהרה על גיבוש המצע למפלגה החדשה. תוך זמן קצר, במרץ 1863, הוציא בדפוס את "איגרת התשובה לפועלי לייפציג"; האיגרת הייתה למסמך היסטורי, שהביע לראשונה את רעיון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית. האיגרת, שנכתבה כמניפסט, סחפה אחריה את מרבית חברי הוועדה היוזמת בלייפציג. הם ביטלו את רעיון הקונגרס, והחלו לארגן את מפלגת הפועלים. "איגרת התשובה" הייתה למצע הראשוני של הגוף המפלגתי "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית" (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein), ה-ADAV, שנקראה כך על שום שמוצאה היה מאגודה להשכלה של פועלים.
מבחינתם של בני תקופתו, הציבה האיגרת את לסל בשורה אחת עם מניחי היסודות של הסוציאליזם הפוליטי והחברתי, דוגמת רוברט אואן, פרודון, מרקס ואנגלס, ובאקונין. המשותף לכל אלה הוא לא בהכרח השפעתם התאורטית, כי אם הפיכת הלכה למעשה; אצל לסל, המעשה היה הקמת מפלגת הפועלים. בכך הניח את התשתית לפוליטיזציה של תנועת הפועלים, שעד אז לא הופיעה כיישות מפלגתית.
ב-23 במאי 1863 נוסדה באספה המכוננת בלייפציג מפלגת הפועלים (ה-ADAV), ולסל הוכרז כנשיאה הראשון ל-5 שנים. לכינוס הרשמי הגיעו נציגים מ-12 ערים שונות, ביניהן המבורג, פרנקפורט ודיסלדורף, שם פעל לסל בימי המהפכה של 1848–1849. חרף העובדה כי חברים רבים הסתייגו מתוכן המצע שלה, ביטאה המפלגה צורך ממשי, באשר רבים מן המהפכנים הגולים ששבו לגרמניה ב-1861, מצאו בה את ביתם החדש.
תקנון המפלגה היה דמוקרטי, והקנה לכל חבר זכות הצבעה שווה. עם זאת, לנשיא ניתנו סמכויות נרחבות, כמו הצעת יוזמות חדשות שדרשו אישור רק בדיעבד. הוא גם היה אחראי על הקשר בין הערים השונות, ומינה את פעילי המפלגה המורשים בכל סניף. בפועל, התנהלה המפלגה באופן ריכוזי וארגונה היה בנוי על דיקטטורת הנשיא.
בראשית דרכו, לא הצליח ארגון ה-ADAV להתבסס במקומות בהם פעלו זה מכבר ארגוני הליברלים. רק באזורי תעשייה כפריים למחצה, כמו שלזיה וסביבות דיסלדורף, ניכרה פעולתו הנרחבת. בכל העת לא ויתר לסל על הניסיון "לכבוש" את ברלין ופועליה, שהיו נתונים להשפעת המפלגה הפרוגרסיבית. זו האחרונה הנחילה לו תבוסות במאבק על דעת הקהל בעיר הבירה; בקרב פועלי ברלין נחשד לסל כמשרתם של ביסמרק והשמרנים.
המרקסיסטים לא היו חלק מן ה-ADAV. וילהלם ליבקנכט, איש אמונו של מרקס ומי שהקים לימים, יחד עם אוגוסט בבל, את מפלגת הפועלים בסקסוניה, תיאר את לסל כמי שמנסה להחליש את האופוזיציה שנבנתה מול השמרנים, ומשרת את ביסמרק באופן ישיר.
קורות חיים > הקשר עם אוטו פון ביסמרק

בשנותיו האחרונות של לסל, התקיימו מספר פגישות וחילופי מכתבים בינו ובין הקנצלר אוטו פון ביסמרק. הפגישות החלו בחודשים שקדמו להקמת מפלגת הפועלים, ביוזמתו של ביסמרק. לאחר התגבשות רעיון הקונגרס הכללי של הפועלים, והתרחבות פעילות המפלגה הפרוגרסיבית והאיגודים, ביקש ביסמרק להרחיב את ראייתו אודות בעיית תנועת הפועלים. מפני שהיה מוקף בסביבה של יועצים שמרנים ודתיים, הזמין אליו נציג משורות השמאל. בנוסף, חשב ביסמרק כי יוכל לבלום את הכוח הליברלי העולה בפרוסיה על ידי ברית עם מעמד הפועלים, וחשב שלסל הוא מי שיוכל לגבש את הפועלים לתנועה פוליטית. בעיני ביסמרק, לסל לא היה קוסמופוליט כמו שאר הסוציאליסטים, אלא פרוסי הנאמן למלכו. המשך הקשר נבע מהקמת ה-ADAV ותפקידו של לסל כמנהיג המפלגה.
לסל מצידו ראה בקשר עם ביסמרק פתח ליצירת ברית נגד הליברלים, אך בלי כוונה לשרת את הריאקציה. הפועלים שנאו את ביסמרק מפני שביקש לצמצם את חירותם, ולסל נאלץ לסנגר על הקשר איתו ביחס דו-ערכי; מצד אחד ראה בו אויב במטרה הסופית של תנועת הפועלים. מצד שני העריך אותו כי היה חומה בצורה נגד הליברלים, וגם קיווה שאולי ביסמרק והמלך יגלו הבנה לתוכניותיו בעניין תיקון מצבו של הפועל. בסופו של דבר הסתייגויותיו מן הריאקציה נשכחו, והקשר עם ביסמרק תרם לדימויו השלילי של לסל, אף כי לא נודעה להתקשרות ביניהם משמעות אפקטיבית.
ביסמרק עצמו התרשם מאוד מאישיותו של לסל, הוא כותב:
ראיתי אותו, ומשדיברתי עמו שעה אחת, שוב לא התחרטתי על כך. לא ראיתיו "בכל שבוע שלוש או ארבע פעמים" אלא בסך הכל ראיתיו שלוש פעמים, ואפשר ארבע, אינני יודע. יחסינו לא היו כלל ולא יכלו להיות בגדר משא ומתן פוליטי. מה יכול היה לסל להציע ולתת לי? לא היה מאחוריו כלום... מה שהיה לו הרי היה זה דבר מה אשר הפליא ללבב אותי בתור איש פרטי. הוא היה אחד האנשים עשירי הרוח ומן החביבים ביותר שהתהלכתי אתם מעודי, איש רודף כבוד בתבנית גדולה, בשום פנים לא רפובליקן. היה לו הלך דעות לאומי ומונרכי מובהק, רעיונותיו ושאיפתו היו הקיסרות הגרמנית... ואם צריכה הקיסרות הגרמנית להתחבר עם שושלת הוהנצולרן דווקא או עם שושלת לסל, דבר זה היה מפוקפק בידו...
קורות חיים > מותו

בשנת חייו האחרונה התרכז לסל בבניית מפלגת הפועלים. נסע ללא הרף בין הערים השונות, גייס תומכים, נשא נאומים, כתב מאמרים, ומינה בעלי תפקידים שונים. מטרתו הייתה להכין את המפלגה לכך שתוכל להתקיים גם ללא הנהגתו הפעילה, אם יימצא מחוץ לפרוסיה. בנוסף, רצה לקבע את דמותו כמנהיג המסוגל לנהל את הארגון גם מרחוק. לפיכך גיבש פולחן אישיות סביב הנהגתו, ונהג בריחוק כלפי תומכיו. לאחר מותו לבש פולחן האישיות של לסל אופי משיחי.
לצד זה ניהל מאבק משפטי מתיש נגד מערכת המשפט הפרוסית, שהאשימה אותו בהוצאת ספרי תעמולה חתרניים.
בחוגים הבורגניים של ברלין הכיר לראשונה את העלמה הלנה דניגס (Dönniges), הבת הבכורה מתוך שבעה ילדים למשפחת אצולה פרוסית. אביה היה שגריר מלך בוואריה בברן, בירת שווייץ, ואמה הייתה יהודיה בת למשפחת בנקאים עשירה. דניגס נחשבה כיפהפייה שרבו סביבה המחזרים.
דניגס הייתה מאורסת בזמנו ליאנקו ראקוביצה (Racowitza), סטודנט בן תשע-עשרה, חולה שחפת, נצר למשפחת אצולה רומנית.
בקיץ 1864 שהה לסל בבית הבראה בשווייץ, שם פגש שוב בהלנה דניגס (Dönniges). בין השניים נרקמה מערכת יחסים סוערת, ובמהלך השבוע המשותף שלהם בבית ההבראה תכננו לברוח לצרפת ולהינשא בחשאי.
לסל ידע שמשפחת דניגס לא תקבל אותו לחיקה, בשל יהדותו, ייחוסו ופעילותו הפוליטית המהפכניתו. לאחר שובה של הלנה לבית הוריה בברן, היא התוודתה בפניהם על אהבתה ללסל. הוריה כלאו אותה בחדרה כדי למנוע מפגש חוזר איתו. בעיני המשפחה המבוהלת, אפילו ראקוביצה השחפן היה עדיף על יהודי מפוקפק משלזיה.
לסל רצה בהלנה בכל מאודו. עם זאת, לא הסכים להצעת הבריחה לצרפת, מפני שביקש להינשא לה באופן חוקי. הוא נסע אחריה לברן, והצליח ליצור איתה קשר דרך המשרתת שלה. הלנה הצליחה להימלט בעזרת המשרתת לזרועותיו של לסל, אך הוא השיב אותה לאמה במחווה של כבוד אבירי. האם לא התרשמה מגינוני האבירות, וכלאה את הלנה בשנית.
שליחי המשפחה באו אל לסל, מסרו לו הודעה כי הלנה עתידה להינשא לראקוביצה, ושיקרו לו כי היא עזבה זה מכבר את העיר; הם ציינו כי נישואין עם לסל יביאו לחילול כבוד המשפחה. לסל החליט לא לוותר, ופנה לידידיו, ביניהם הרוזנת פון האצפלדט, שיסייעו לו להפעיל לחץ על המשפחה. בין השאר פנו החברים למלך בוואריה, אדונו של האב דניגס, שמצידו גילה חוסר רצון להתערב ב"ענייני יהודים". כאשר מסר לו חברו כי הלנה נטשה אותו והחליטה להתכחש לו, עלתה בליבו של לסל תחושת נקם. הוא תבע לקיים דו-קרב עם אדון דניגס על העלבון שנגרם לו מצד המשפחה. וביקש משליחי המשפחה להתייצב נגדו על מנת להשיב את כבודו הרמוס. לסל דרש דם שיסיר את הכתם שדבק בו וישיב לו את כבודו הגברי.
האב דניגס הסתלק מן העיר ברן, והמשפחה החליטה כי יאנקו ראקוביצה, אף שלא לקח חלק פעיל בפרשה, יגן על כבודה בדו-קרב עם לסל. עתה היה לסל משוחרר מן הפחד שילעגו לו, ובז להלנה על חולשתה. הדו-קרב עצמו לא הטריד אותו, והוא בקושי השתכנע להתאמן מעט בירי באקדח. ראקוביצה לעומתו, שמעולם לא אחז בנשק, התאמן במסירות לקראת הקרב.
לפי עדויות מכריו, לסל ניגש לדו-קרב כאשר אימת המוות לא העסיקה אותו. הוא כתב צוואה מפורטת, אך ביקש כי הדו-קרב יתנהל על אדמת צרפת, כדי שיוכל לאחר מכן להוסיף לשבת בז'נבה. ב-28 באוגוסט התייצבו שני היריבים עם שחר בחורשה מחוץ לעיר ז'נבה, בפרוור קָרוּז' (Carouge) שהיה בשטח צרפת. ראקוביצה ירה ראשון ממרחק של כ-15 מטרים ופגע במפשעתו של לסל. לסל ירה בחזרה אך החטיא. הוא צעד שני צעדים הצידה והתמוטט באומרו כי נפצע. כעבור שלושה ימים נפטר בייסורים נוראים.
זמן קצר לאחר הדו-קרב נישאה דניגס לראקוביצה, אולם מחלת השחפת של הלה החריפה והוא מת כבר בחורף 1865.
קבורתו וקברו

גופתו של לסל נחנטה והייתה אמורה להגיע לברלין עם עצירות בקלן ובערים אחרות כדי שחסידיו יוכלו להיפרד ממנו. עם זאת, הייתה מחלוקת לגבי תוכנית זו בין משפחתו, יורשו, ברנהרד בקר והרוזנת פון האצפלד, מה שהוביל בסופו של דבר להחרמת הארון בקלן על ידי המשטרה הפרוסית.
לסל נקבר לבסוף ב-15 בספטמבר 1864 בבית הקברות היהודי הישן בברסלאו. התאריך המדויק נשמר בסוד כי המשטרה חששה מהפגנות. אבן המצבה נשאה את הכיתוב הבא: "כאן נח כל מה שהוא בן תמותה, פרדיננד לסל, ההוגה והלוחם".
אמו נטמנה לצידו לאחר מותה ב-1870.
ב-1945 עבר קו החזית ישירות בבית הקברות היהודי בברסלאו, ועקב כך ניזוק קברו של לסל קשות.
המפלגה הסוציאליסטית הפולנית PPS הקימה לו מצבה חדשה ב-1947 לרגל הקונגרס האחרון שלה לפני האיחוד עם ה-PVAP. בשנים שלאחר מכן, קברו של לסל, שנמצא מאז בשטח פולין, היה נושא פוליטי בעייתי עבור הרפובליקה העממית הפולנית. לאחר גירוש האוכלוסייה הגרמנית מן העיר, הוזנח בית הקברות היהודי והיו אף תוכניות לחסלו ולהפוך אותו לפארק.
בשנת 1974, ביוזמת ממשלת ה-SPD, ניסתה מערב-גרמניה להעביר את הגופה לקבורה מחדש בשטחה, אך ממשלת גרמניה המזרחית התנגדה, כמו גם ארגונים יהודיים בין-לאומיים, מסיבות דתיות. הנושא גרם להוספת קברו של לסל לפנקס האנדרטאות של וורצלב במאי 1975, והקבורה מחדש ירדה מהפרק.
בשנת 1984, במלאת 120 שנה למותו של לסל, שופץ הקבר על ידי מומחים פולנים. ביום פטירתו, הונחו זרים וסידורי פרחים גם מטעם ה-SPD וגם מטעם ה-SED על קברו, אולם כל גוף ערך במקום טקס נפרד בשעות שונות, על מנת להימנע מפגישה. משנת 1997 נמצא הקבר תחת השגחת מוזיאון העיר ורוצלב.
מורשת לסל

לצד האבל והתדהמה על מותו בטרם עת של לסל, הוסיפו תומכיו לפעול ולהמשיך בדרכו. הרוזנת פון האצפלדט מינתה עצמה לאחראית על עזבונו, והתערבה בהוצאה לפועל של צוואתו. ארגון ה-ADAV גדל בקצב מואץ לאחר מותו והגיע ל-4,200 חברים רשומים. נדבך חשוב בהפיכתו למפלגה מודרנית רחבה היה הקמת ביטאונו "הסוציאל-דמוקרט".
לאחר מותו, נודעה למפעלו של לסל משמעות מיתית והיסטורית גם יחד. בתוך מפלגתו פנימה הועלה לסל לדרגת משיח, ומשוררים ומטיפים נשאו דרשות בזכותו. פון שווייצר, מי שהיה יורשו כנשיא ה-ADAV, הודה כי אינו יכול לדכא את פולחן האישיות שקם ללסל.
פרידריך אנגלס גייס כעבור שנים את תלמידו הצעיר אדוארד ברנשטיין, למטרת כתיבת הביוגרפיה של לסל, על מנת להסיר מדמותו את הילת המשיח שדבקה בו. בביוגרפיה שיצאה ב-1892 כתב ברנשטיין כי תרומתו ההיסטורית של לסל הייתה שנתן לתנועת הפועלים את כלי נשקה – חרב התעמולה וחרב הדעת, ולימד אותם את חשיבות ההתארגנות הפוליטית העצמאית. לנין אף הודה שהביוגרפיה הריאליסטית של לסל, שנכתבה על ידי ברנשטיין, גרמה לו להעריץ את מהפכנותו של האיש, אף כי לא היה מרקסיסט.
אף כי חלקו על לסל כאדם וכהוגה, לא יכלו מרקס ואנגלס להתנגד לתנועה שהקים. הם שיתפו את מפלגתו באינטרנציונל הראשון, שקם ב-1864 מיד לאחר מותו. למעשה, עד הקמת "מפלגת העם הסקסונית" (Sächsische Volkspartei) ב-1867, על ידי אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, הייתה מפלגתו של לסל מפלגת הפועלים היחידה באירופה; לכל אורך הדרך הייתה בעלת גישה רפורמית ושאפה להיות חלק מן הפרלמנט. שתי המפלגות התאחדו ב-1875, ויצרו את ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, שאיחדה בין הלסליאנים למרקסיסטים.
במסורת הציונות הסוציאליסטית ידועה אמרתו המפורסמת של לסל "אתם הסלע, עליו ייבנה מקדש העתיד", שנכתבה במסתו "פרוגרמה של פועלים", כפרפרזה על דבריו של ישו לשמעון-פטרוס. בנאומו בפני הפועלים שהתכנסו ברחובות ב-1918, ביקש ברל כצנלסון להעניק לקבוצת חלוצי העלייה השנייה המדולדלת תודעת ייעוד המכשירה אותם להגשמתו, כשם שעשה לסל לפועלים בגרמניה בראשית דרכה של התנועה; חיים גורי סיפר כי בימי קום המדינה התנוססה אמרת השפר על קיר מועדון הנוער העובד, וכמה דורות מאוחר יותר, בראשית שנות ה-2000, התגלגלה אמרתו של לסל לחולצתם של בוגרי השומר הצעיר כפרפרזה לדברי ברל.
בשירו של אריק איינשטיין "זה לא בדיוק געגוע" (שתי גיטרות בס תופים 2004), מוזכר רחוב לסל בתל אביב, שסימל עבור איינשטיין את עולם הערכים שעליו התחנך – ברחוב לסל שוכן בית החינוך ע"ש א.ד. גורדון, שהיה ידוע כבית ספר ברוח תנועת העבודה הישראלית.
גישתו ליהדות

בצעירותו בברסלאו דבק לסל בחינוכו היהודי והעריץ את אברהם גייגר. הוא נהג ללכת לבית הכנסת ולחגוג את החגים עם משפחתו. עם הגיעו לאוניברסיטה החל לזנוח בהדרגה את עניינו ביהודים וביהדות. בשלב הבוגר של חייו לא עסק לסל בפומבי במוצאו היהודי. אולם בכתביו האישיים נמצאו שתי התייחסויות בולטות לכך: הראשונה, כשכתב לרוזנת על ביקורו באימפריה העות'מאנית, בו גילה דמיון רב בין הזמירות של המוסלמים ובין הניגונים היהודיים ששמע בילדותו בבית הכנסת. השנייה, כשכתב לאחת ממושאי האהבה שלו, שהייתה גם היא ממוצא יהודי, על כך שיהיה לו קשה להמיר את דתו לנצרות, אולם הבהיר מיד כי: "אינני אוהב את היהודים כלל, אני אפילו שונא אותם באופן כללי. איני רואה בהם שום דבר חוץ מאשר בניו המנוונים מאוד של עבר מפואר, שהיה ואיננו עוד". גישה זו מזכירה גישה אוטו-אנטישמית.
לסל חלק על תפיסתו של שותפו משה הס ביחס ללאומיות היהודיות. הס טען כי הזכות להגדרה עצמית של כל לאום תלויה אך ורק ברצונו כקולקטיב. לסל, כתלמידו של הגל, החזיק בתפיסה אידיאלית הגורסת כי הלאומיות היהודית היא חסרת תוקף היסטורי, והכיר בתפקידו של העם הגרמני כנושאה של "רוח" (Geist) האנושות. הוא ראה את יהדות מזרח אירופה כדת בלבד ולא כלאום.
לסל לא החשיב את יהדותו, אך היה מודע לכך שלא זכה למעמד חברתי הולם בגללה; היו שראו בו יהודי גם אם לא העיד על עצמו ככזה. בכתביו נמצאו עדויות לכך שתיעב יהודים, בין השאר כי ספג השמצות על התנהגותו היהודית ה"טיפוסית". אולם חוג מכריו בברלין היה מורכב מיהודים, כמו גם מאנטישמים. אלה שראה בהן מועמדות לנישואין היו בחלקן יהודיות, ובכללן זו שגרמה לדו-קרב שהביא למותו. אף כי לא ראה ביהדותו מניע בפועלו, וגם אם לא רצה בכך, הייתה היהדות מרכיב בזהותו החברתית.
ספריו

Die Philosophie Herakleitos des Dunklen von Ephesos, Berlin: 1858 ("הפילוסופיה של הרקליטוס האפל מאֶפְסוֹס")
Franz von Sickingen, 1859 ("פרנץ פון זיקינגן")
Über Verfassungswesen ("על מערכות חוקתיות")
Arbeiterprogramm ("תוכנית הפועלים")
Offenes Antwortschreiben an das Zentralkomitee zur Berufung eines Allgemeinen Deutschen Arbeiter-Kongresses zu Leipzig ("מכתב פתוח המשיב לוועדה המרכזית של כינוס קונגרס הפועלים הגרמניים הכללי בלייפציג")
Zur Arbeiterfrage ("בסוגיית העבודה")
Arbeiterlesebuch ("ספר קריאה לפועלים" – במובן של ספר לימוד והיכרות עם טקסטים)
Herr Bastiat-Schulze von Delitzsch, der ökonomische Julian, oder Kapital und Arbeit ("מר בַּסטִיאַט-שולצה פון שליטש, היוליאנוס של הכלכלה; או – הון ועבודה")
ספריו > בתרגום עברי

פרוגרמה של פועלים: על הקשר המיוחד בין תקופת ההיסטוריה ההווה ובין הרעיון של מעמד הפועלים, תרגום: דוד קלעי, דפוס קואופרטיבי אחדות (ספריה במדעי החברה), תל אביב תרפ"ה.
מס בלתי ישר ומצבם של מעמדות העובדים, תרגום: אברהם יערי, ועדת התרבות, תל אביב תרפ"ו.
קורות אהבה של לאסאל; תרגום: ל. גולדברג, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספריית דורון), מרחביה תש"ד.
יומן נעורים, תרגום: ישראל כהן, מסדה – "לגבולם" – בהשתתפות מוסד ביאליק, תל אביב תש"ו.
לקריאה נוספת

שלמה נאמן, פרדיננד לאסאל, הוצאת עם עובד, תל אביב תשמ"ד–1984.
זלמן רובשוב, "לסל היהודי הגרמני", בתוך: מס בלתי ישיר ומצבם של המעמדות העובדים, ועדת התרבות, תל אביב 1925 (תרפ"ו).
פסח בן-עמרם (ליפובצקי), בלבת אש: פרשת חייו של פרדיננד לסל, נ. טברסקי, תל אביב תש"י.
יהודה באואר, "אביב העמים", בתוך: אנציקלופדיה למדעי החברה (עורך: דוד כנעני), כרך א', ספרית פועלים, תל אביב 1963.
משה מישקינסקי, "תנועת הפועלים בגרמניה", בתוך: אנציקלופדיה למדעי החברה (עורך: דוד כנעני), כרך א', ספרית פועלים, תל אביב 1963.
אברהם יסעור, "ברית הקומוניסטים", בתוך: אנציקלופדיה למדעי החברה (עורך: דוד כנעני), כרך א', ספרית פועלים, תל אביב 1963.
אניטה שפירא, לקראת הימים הבאים, ברל – חלק א', עם עובד, תל אביב 1981.
מריו קסלר, ה"מהפכן הרומנטי" – פרדיננד לסאל ותנועת העבודה הגרמנית המוקדמת, חידושים בחקר תולדות יהודי גרמניה ומרכז אירופה 18, מכון ליאו בק, 2016
Gosta von Uexkull, Ferdinand Lassalle in Selbstzeugnissen und Bilddokumenten, Rowohlt, Hamburg 1974.
ויליאם וילקינס

ויליאם וילקינס (באנגלית: William Wilkins;‏ 20 בדצמבר 1779 – 23 ביוני 1865) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה, חבר שני בית המחוקקים של פנסילבניה, שופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית (אנ') במערב פנסילבניה, שגריר ארצות הברית ברוסיה ומזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ראשית חייו

ויליאם וילקינס נולד בקרלייל (אנ'), פנסילבניה. הוא למד באקדמיה של פיטסבורג, קודמתה של אוניברסיטת פיטסבורג. הוא למד משפטים וסיים את לימודיו בדיקינסון קולג' שבעיר הולדתו ב-1802. לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד כעורך דין בלקסינגטון, קנטקי בין השנים 1806 – 1807. לאחר מכן ועד 1815 הוא המשיך בעבודתו בפיטסבורג. ב-1810 הוא סייע בהקמתה של חברה תעשייתית בפיטסבורג. הוא היה הנשיא הראשון של הבנק של פיטסבורג ונשיא מועצת העיר בין השנים 1816 – 1819. בין השנים 1819 – 1820 הוא היה חבר בית המחוקקים של פנסילבניה. בין השנים 1820 – 1824 הוא היה נשיא בית המשפט של המחוז החמישי של פנסילבניה.
שופט פדרלי

ב-10 במאי 1824 מונה וילקינס על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו כשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית (אנ') במערב פנסילבניה, לאחר שהתפקיד התפנה בעקבות מותו של ג'ונתן הוג' ווקר. ב-12 במאי אותה שנה אושר מינוי זה על ידי הסנאט. ב-14 באפריל 1831 הוא התפטר מתפקידו. במהלך כהונתו זו הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1826. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד שוב ונבחר, אך ויתר על תפקידו עוד לפני שהושבע.
סנאטור ושגריר

וילקינס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר בסנאט מטעם פנסילבניה וכיהן מ-4 במרץ 1831 ועד 30 ביוני 1834, כאשר הוא התפטר. בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט ובשנתיים האחרונות כיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט. לאחר שסיים את כהונתו שירת וילקינס כשגריר ארצות הברית ברוסיה בין השנים 1834 – 1836. לאחר סיום כהונתו ברוסיה ועד 1843 הוא שב לפיטסבורג והמשיך בעסקי עריכת הדין. ב-1840 הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לקונגרס.