stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף סוידרסקי
הערות שוליים

↑  C.N. 2776 asked unavailingly if any readers could trace German press reports about the suicide of Rudolf Swiderski, at the age of 31, in Leipzig on 12 August 1909. Now, though, Jerry Spinrad (Nashville, TN, USA) sends us the following from the Washington Post, 12 August 1909:

‘Famous Chess Player a Suicide.
Special to The Washington Post.
Berlin, Aug. 11. – Swiderski, the celebrated chess player, was found dead today. Apparently he had poisoned and shot himself.’
Of course, such a lamentable affair cannot be left with an ‘apparently’, but there is in any case a major discrepancy which will, we hope, now prompt a reader in Germany to investigate what appeared in the local press: if Swiderski died on 12 August (as chess reference books affirm), how could the despatch from Berlin be dated 11 August?

The death-date 12 August was given on page 286 of the September 1909 Deutsche Schachzeitung, which reported that Swiderski had killed himself on account of his living circumstances and rather than undergo a necessary operation: ‘Am 12. August schied Swiderski aus eigener Entschliessung aus dem Leben. Unzufrieden mit seinen Lebesverhältnissen und von Krankheit heimgesucht, zog er den Tod einer notwendig gewordenen Operation vor.’

Deutsches Wochenschach (15 August 1909, pages 285-286) gave no exact date, merely stating that he had died suddenly in the past week. Deutsche Schachblätter (15 August 1909, page 56) accorded Swiderski’s death five lines, reporting that he had died suddenly in his 31st year. Nor was a date specified by L. Bachmann is his obituary of Swiderski on page 194 of Schachjahrbuch für 1909 (Ansbach, 1909). The Wiener Schachzeitung (October 1909, pages 351-352) printed an impossible date of death (2 September), whereas the American Chess Bulletin (October 1909, page 227) put 2 August.

Of the reports currently known to us, only the Washington Post indicated, speculatively, the cause of death (i.e. the unusual combination of poisoning and shooting). Moreover, it stated that on 11 August Swiderski was ‘found dead’, which does not necessarily mean that he died that day.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1238409350  VIAF: 606162844749473240006   WorldCat (עם VIAF): 606162844749473240006
רבי חנינא בן אנטיגנוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־2 רומא, האימפריה הרומית 
 תקופת הפעילות:  דור שלישי לתנאים
 
רבי חנינא בן אנטיגנוס (או חנניה בן אנטגנס) היה תנא בן המאה הראשונה או השנייה לספירה, שחי בסמוך לחורבן בית המקדש השני. רבי חנינא היה כהן, ולאחר חורבן המקדש הרבה להעיד על פרטים שונים שהיו בו. נודע כמקפיד על דיני טומאה וטהרה, וכמו כן התמחה בבדיקת בעלי חיים ממום. ידוע שהיה לו בן, אף הוא חכם ובקי בטומאה וטהרה.
זמנו

הרמב"ם מונה אותו בין חכמי הדור הראשון לתנאים. כך משתמע מעדויותיו על בית המקדש (ראו להלן), ומעדותו על מנהגם של שני חנוונים בירושלים; אולם ממקורות אחרים נראה שחי בדור מאוחר יותר: הוא מוזכר כחולק בהלכה עם רבי מאיר, אם כי, לא מוזכר ששוחח עמו, וכן הוא מוסר בשם רבי אלעזר חסמא, תלמידו של רבי יהושע. על פי מקורות אלו, יש שרצו לאחר את זמנו לדור השלישי לתנאים, והסבירו שייתכן וראה את בית המקדש בילדותו.
הנהגותיו

על הקפדתו בדיני טומאה וטהרה מסופר: פעם התלבטו רבי יהודה ורבי יוסי בהלכה מסוימת בדיני טהרה, ושלחו זוג תלמידי חכמים לבנו של רבי חנינא על מנת לשאלו. הם מצאו אותו כשהוא נושא מזון טהור, וכשהפסיק ממעשיו כדי לעיין בשאלתם הפקיד את המזון בידי תלמידיו, ולא סמך על זוג התלמידים שבא לשאול שגם הם טהורים. כששבו השואלים אל רבי יהודה ורבי יוסי וסיפרו על כך הגיב רבי יהודה בכעס: "אביו של זה ביזה תלמידי חכמים, אף הוא מבזה תלמידי חכמים!", כלומר, שבנו של רבי חנינא נהג כך בעקבות אביו. רבי יוסי הפיס את דעתו באומרו: "כבוד זקן יהא מונח במקומו, אלא מיום שחרב בית המקדש נהגו כהנים סילסול בעצמן שאין מוסרין את הטהרות לכל אדם".
עדויותיו על הנעשה בבית המקדש

העיד על משפחות מאמאוס ניקופוליס בשם "בית הפגרים" ו"בית צפריה", שליוו בכלי נגינה את שירת הלויים, שאף הם עצמם היו לויים: "מכירן הייתי ולויים היו".
הייתה במקדש פרוכת רזרבית, למקרה שהפרוכת נטמאה.
בית הדשן בעזרה שנועד לשריפת קורבנות שנפסלו היה ממזרח למזבח.
מינוי סגן הכהנים אשר נועד לשמש ממלא מקום לכהן הגדול במקרה הצורך.
ממאמריו בהלכה

כמחצית ממאמריו במשנה הם במסכת בכורות ועוסקים בפרטי הלכות מום הפוסל את הקורבן.
מדידת רדיוס אלפיים אמה סביב העיר לתחום שבת נעשית בעיגול, ללא תוספת לזוויות.
ילדה יתומה קטנה שאינה מסוגלת לשמור את מה שקבלה בקידושיה - אין כל תוקף לנישואיה, ואיננה זקוקה למיאון על מנת להיפרד מבעלה.
אישה המוצאת על בגדיה כתם דם בגודל עד "כגריס של פול" רשאית להניח שהדם לא בא ממנה, והיא טהורה ומותרת לבעלה, כי ייתכן שדם זה נובע מכינים וכדומה.
הערות שוליים

↑  רש״י, מסכת בכורות דף ל עמוד ב
↑  פירוש המשנה לרמב"ם, הקדמה למשנה, פרק רביעי
↑  תוספתא מסכת ביצה פרק ג הלכה ח
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף י"ב, עמוד ב'
↑  תוספתא תמורה פרק ד הלכה י
↑  מרדכי מרגליות, "אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים", בערכו
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף ל', עמוד ב'. מקור זה הוא הראיה להיותו כהן, וכך פירש רש"י שם. הרמב"ם בהקדמתו לפירוש המשנה, פרק שלישי, לא מנה את רבי חנינא בין התנאים שהיו כהנים, ואפשר שפירש את הגמרא באופן אחר, שרבי חנינא הקפיד בטהרות כמנהג הכהנים. על מומחיותו בדיני טומאה וטהרה ראו גם בתלמוד ירושלמי, מסכת שבת,  פרק ד', הלכה ב': "כמה פעמים נשאלה הלכה זו ביבנה: עריבת הירדן למה היא טמאה? ולא אמר אדם דבר, עד שבא רבי חנינה בן אנטיגנס ודרשה בעירו...". אך במקבילה בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ג, עמוד ב' ובקהלת רבה, פרשה א', פסקה ט"ו מופיע מאמר זה בשם רבי חנינא בן עקביא.
↑  תוספתא ערכין פרק א הלכה טו
↑  תוספתא שקלים פרק ג הלכה טו
↑  ספרא ויקרא דיבורא דנדבה פרק ט, ג
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף מ"ז, עמוד ב'. במקורות מקבילים אמר זאת רבי חנינא סגן הכהנים.
↑  משנה, מסכת עירובין, פרק ד', משנה ח'. להלכה התקבלה הדעה המנוגדת במשנה, לפיה חישוב אלפיים אמה נעשה בריבוע.
↑  משנה, מסכת יבמות, פרק י"ג, משנה ב'
↑  משנה, מסכת נידה, פרק ח', משנה ב'
↑  משנה, מסכת קידושין, פרק ד', משנה ה' ופירוש התלמוד תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ע"ו, עמוד ב', על פי ספר דברי הימים א', פרק ז', פסוק מ'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ביכורים,  פרק ב', הלכה א', מסכת שמחות פרק ג הלכה י.
רביעיית רוזה

המייסדים של רבעיית רוזה ב -1882: ארנולד רוזה (למעלה), יוליוס סרבריטו ג'וניור (משמאל), אנטון לוה (מימין), אדוארד רוזה (למטה)
רביעיית רוזה הייתה רביעיית מיתרים שהקים ארנולד רוזה בשנת 1882.
הרביעייה הייתה פעילה במשך 55 שנים, עד 1938.
חברי הרביעייה

חברי הרביעייה התחלפו במשך השנים.
רוזה היה הכנר הראשון במשך כל שנות קיומה של הרביעייה. יוליוס אגהארד ניגן כינור שני בתחילת הדרך; אחר היה זה אלברט בכריך, עד 1905, אז הצטרף פאול פישר להרכב. הוויולן היה תחילה אנטון לוה ואחריו הוגו פון שטיינר עד 1901, אז בא תחתיו אנטון רוזיצקה; אחרי 1920 היה זה מקס הנדל שניגן בוויולה. אדוארד רוזה, אחיו של ארנולד, צ'לן, היה חבר מייסד של הרביעייה, אבל עזב אחרי עונה אחת כדי להינשא ואת מקומו תפס ריינהולד הומר, שהוחלף כעבור זמן בפרידריך בוקסבאום; הצ'לן אנטון ולטר הצטרף ב-1921, אך בהמשך חזר בוקסבאום לרביעייה.
לשיאה הגיעה הקבוצה בתקופה שבין 1905 ל-1920, עם רוזה, פישר, רוזיצקה ובוקסבאום.
רפרטואר

רפרטואר הרביעייה התבסס על יצירות מאת היידן, מוצרט ובטהובן, אבל גם מוזיקאים רבים בני התקופה יצאו נשכרים מתמיכת הרביעייה, בהם ארנולד שנברג.
עמיתים

הקבוצה השתתפה בביצועי בכורה וינאיים של יצירות מאת ברהמס, בהן חמישיית הקלרינט והחמישייה בסול מז'ור אופוס 111. כמו כן ניגנה בביצוע בכורה את רביעיות המיתרים הראשונה והשנייה של שנברג והשתתפה בנגינת הבכורה של השישייה ליל הוד, עם שני חברים מן התזמורת הפילהרמונית של וינה: פרנץ ילינק, ויולה, ופרנץ שמידט, צ'לו.
בין שותפיה להופעות של הרביעייה היו יוליוס רנטגן, יוהנס ברהמס, פרנץ שטיינר, ברונו ולטר וריכרד מילפלד.
לרביעייה היו גם הקלטות.
לקריאה נוספת

String Quartets
Newman, Richard; Kirtley, Karen (2000). "Chapter 1 Notes".  In Pauly, Reinhard G. (ed.). Alma Rose: Vienna to Auschwitz. Portland: Amadeus Press. p. 329. ISBN 1574670514.
רביעיית רוזה בשנות 1920: פול פישר, ארנולד רוזה, אנטון רוסציטקה, אנטון וולטר.
רודולף סרקין

| --- | --- |

רודולף סרקין ואדולף בוש בקונסבטוריום בבריסל. רישום מאת הילדה ויינר, 1935
 לידה:  28 במרץ 1903 חב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 במאי 1991 (בגיל 88) Guilford, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Christ Church Cemetery 
 מוקד פעילות:  אוסטריה, ארצות הברית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית, גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  פיטר סרקין 
 פרסים והוקרה:  פרס ארנסט פון סימנס (1978)  המדליה הלאומית לאומנויות  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס מרכז קנדי  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית החירות הנשיאותית  פור לה מריט 
 פרופיל ב-IMDb
 
רודולף סרקין (בגרמנית: Rudolf Serkin;‏ 28 במרץ 1903 – 8 במאי 1991) היה פסנתרן יהודי-אוסטרי.
קורות חיים

רודולף סרקין נולד באגר, בוהמיה (עכשיו צ'ב, צ'כיה) למשפחה יהודית-רוסית. המשפחה עברה לווינה כשרודי היה בן תשע, ושם למד פסנתר אצל ריכרד רוברט וקומפוזיציה אצל יוזף מרקס. רודולף הוכר כילד פלא והופעתו הראשונה בציבור הייתה עם הפילהרמונית של וינה, כשהיה בן 12. הוא החל בקריירת קונצרטים סדירה בשנת 1920 וחי בברלין עם הכנר אדולף בוש ומשפחתו, ביניהם הבת אירנה בת השלוש, שסרקין יישא לאישה כעבור חמש-עשרה שנים. במשך שנות ה-20' וראשית ה-30' הופיע סרקין בכל רחבי אירופה, הן כסולן והן עם אדולף בוש ועם רביעיית בוש. עם עליית היטלר לשלטון עזבה משפחת בוש, יחד עם סרקין, את גרמניה, תחילה לווינה ואחרי הסיפוח, לשווייץ.
בשנת 1935 הופיע סרקין לראשונה בארצות הברית, בפסטיבל קולידג' בוושינגטון הבירה. בשנה שלאחריה, פתח בקריירת קונצרטים כסולן בארצות הברית, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ארטורו טוסקניני. המבקרים התלהבו ותיארו אותו כ"אמן בעל כישרונות יוצאי דופן ומרשימים, טכניקה צלולה כגביש, כוח רב, עדינות ונקיון צלילי." בשנת 1937 ניגן סרקין ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול.
בשנת 1939, כשראו כי המלחמה ממשמשת ובאה, היגרו בני סרקין ובוש לארצות הברית. סרקין קיבל עליו את משרת מנהל מכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם לימד רבים מטובי הפסנתרנים של ימינו עד 1978. נוסף לבתים בפילדלפיה ובהמשך בניו יורק, רכשה המשפחה המורחבת משק חלב בגילפורד הכפרית, ורמונט, והשתקעה שם. אחרי המלחמה, ייסדו סרקין ואדולף בוש את בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו סמוך לבראטלבורו, ורמונט. בשנים אלה גם הרבה רודולף סרקין בהקלטות עם חברת קולומביה.
סרקין קיבל את מדליית החירות הנשיאותית בשנת 1964 ובמרץ 1972 חגג את הופעתו ה-100 עם הפילהרמונית של ניו יורק בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס. כמו כן העניקה התזמורת לסרקין תואר חבר כבוד של אגודת התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, אגודת עלית מוזיקלית, הכוללת את אהרן קופלנד, איגור סטרווינסקי ופאול הינדמית. בשנת 1986 חגג סרקין את יובל החמישים שלו כאמן אורח עם התזמורת.
ב-14 בפברואר 1977 הופיע סרקין בפני נשיא ארצות הברית ג׳ימי קרטר ובפני נשיא מקסיקו, חוסה לופס פורטייו, בארוחת ערב ממלכתית שנערכה בבית הלבן.
סרקין זכה להערצת מוזיקאים והיה לדמות אב להמוני הנגנים הצעירים, שבאו אל פסטיבל מרלבורו. הוא סייר ברחבי העולם והמשיך בקריירת הסולו שלו ובהקלטותיו עד שמחלת הסרטן מנעה ממנו את המשך העבודה בשנת 1989. הוא מת מסרטן בחוותו האהובה בגילפורד.
הוא ואירנה היו הורים לשישה ילדים (שאחד מהם מת בינקותו), ביניהם הפסנתרן פיטר סרקין. אירנה בוש סרקין מתה בשנת 1998.
פרסים ואותות הוקרה

פרס ארנסט פון סימנס (1978)
פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
מסטיסלב רוסטרופוביץ' ורודלף סרקין על ברהמס: סונאטה לצ'לו ופסנתר במי מינור, אופוס 38 (וסונאטה בפה מז'ור, אופוס 99), 1984
רועי שילוח

רועי שילוח (נולד ב-23 בדצמבר 1970) הוא כנר ישראלי.
קריירה

שילוח למד אצל פרופסור חיים טאוב ובגיל 12 הופיע לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנים הבאות הופיע עם הפילהרמונית הישראלית תחת שרביטו של זובין מהטה, בקונצרטים בישראל, בקנדה ובאירופה. כמו כן ניגן עם תזמורת רדיו ברלין, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת הרדיו של פרנקפורט ועוד. במהלך הקריירה שלו הופיע באולמות חשובים ברחבי העולם, בהם אייברי-פישר הול בניו יורק, ויגמור הול בלונדון, קונצרטחבאו באמסטרדם, גוונדהאוס בלייפציג והיכל התרבות בתל אביב.
רועי שילוח מופיע ברסיטלים ברחבי אירופה, קנדה, ארצות הברית, דרום אמריקה והמזרח הרחוק ואף מנחה שם כיתות אמן. בתחום המוזיקה הקאמרית, רועי מנגן בשלישיית ירושלים, המוכרת כיום כאחד ההרכבים המובילים בתחום זה.
רועי שילוח מלמד באקדמיה למוזיקה ירושלים.
רועי שילוח ניגן בכינור גואדניני, בהשאלת קרן התרבות אמריקה-ישראל וכיום הוא מנגן בכינור מנדוצה בהשאלת קרן רייטמן טוברט, ארגנטינה.
פרסים ואותות הוקרה

1991 - פרס קלרמונט
1992 - פרס קלרמונט
1992 - תחרות פרנסואה שפירא
הערות שוליים

1 2  התזמורת הסימפונית ירושלים, רועי שילוח, כינור
↑  האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603874405171  ISNI: 0000 0000 6987 7610  LCCN: n2009043523  MusicBrainz: 7975c298-b7c9-4231-8f59-de8acd9eb654  VIAF: 91043979   WorldCat (עם VIAF): 91043979
רות דורון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1937
 פטירה:  4 בפברואר 1995 (בגיל 57)
 מדינה:  ישראל 
 
רות דורון (15 בנובמבר 1937 – 4 בפברואר 1995) הייתה שחקנית וכותבת ישראלית, מראשוני תיאטרוני השוליים והביטוי ה"רוחני".
ביוגרפיה

דורון נולדה כרות ליברך, להורים שהיו ממייסדי קיבוץ נגבה ובנעוריה נתפסה כמורדת ויוצאת דופן. בצה"ל שירתה כאישה הראשונה בתפקיד נהגת משאית ובמהלך שירותה גם עברה קורס צניחה. לאחר שחרורה עבדה בצי הסוחר הישראלי, טיילה בעולם ולמדה לימודי תיאטרון בלונדון ובניו יורק, בין היתר בלהקת "לה מאמא".
דורון זכתה בתחרות תסכיתים עם המחזה "טרמפ בלילה" שכתבה. פרסמה סיפורים פרי עטה ובשנת 1968 יצא לאור ספר שיריה "עידן ועידנים". הייתה מפיקה ב"תיאטרון הפתוח", שהיה מראשוני התיאטראות שהציגו ממחזותיו של חנוך לוין. כמפיקה וכבמאית העלתה את המחזה "השער ללא שער" בתיאטרון המרתף (בהשתתפות שמירה אימבר וויקטור עטר) .. בין המחזות הבולטים שהועלו בהשתתפותה, לאורך השנים, נמנים "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון החאן, בבימויו של מייקל אלפרדס, ו"הבכחאי", בעיבודו ובימויו של פרופ' אריה זקס (משורר). הבימוי של זקס הופיע גם בתיאטרון הקאמרי והיה להצגה הראשונה של עירום נשי מלא על בימת תיאטרון בישראל. דורון שיחקה בסרטים: "פישקה במילואים", "משה" (בכיכוב ברט לנקסטר), "קוראים לי שמיל", "מוישה ונטילטור", "נורית" ועוד. דורון נודעה גם כמדיום, ופעלה בין אנשי הבוהמה והתרבות כמתקשרת, ביניהם - פנחס שדה. (היא מוזכרת בספר שיחותיו של שדה עם יוסף מונדי)
דורון הייתה מזוהה ופעילה עם תנועות השמאל הפוליטיות. בעשור האחרון לחייה הצטרפה לקהילת ה"אימן" בישראל והתיישבה במעלה צביה שבגליל התחתון עם שותפה לחיים, רב-החובל גדעון חלמיש. בשנים שקדמו לכך הייתה בת זוגו של השחקן רמי קול, וניהלה כמה קשרים, בין-השאר עם הסופר אריה קרישק, המחזאי יוסף מונדי ואחרים. תקופה קצרה הייתה נשואה וילדה בת, אותה גידלה כאם חד הורית.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306930405171  ISNI: 0000 0004 0227 8823  VIAF: 297419382   WorldCat (עם VIAF): 297419382 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרנגי הול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה להופעות 
 על שם:  אנדרו קרנגי 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  ניו יורק 
 מייסדים:  אנדרו קרנגי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1890–1891
 תאריך פתיחה רשמי:  1891 
 אדריכל:  ויליאם טותיל 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס, אדריכלות נאו-תיכונית 
 קואורדינטות:  40°45′54″N 73°58′48″W﻿ / ﻿40.765°N 73.98°W﻿ / 40.765; -73.98
 www.carnegiehall.org
  (למפת מנהטן מוגדלת) קרנגי הול(למפת מנהטן רגילה) קרנגי הול(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקרנגי הול(למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקרנגי הול
 
קרנגי הול (באנגלית: Carnegie Hall) הוא אולם קונצרטים בניו יורק, ברחוב 57 פינת השדרה השביעית. הוא נבנה על ידי איל הפלדה והנדבן אנדרו קרנגי בשנת 1890, ונחשב לאחד מאולמות הקונצרטים הידועים והחשובים בעולם.
המקום נועד לשמש משכן להופעות של אגודת האורטוריה של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של ניו יורק, שקרנגי היה חבר במועצת המנהלים שלהן.
הבניה החלה ב-1890. בתחילה נקרא המקום מיוזיק הול (Music Hall), ורק ב-1893 הסכים קרנגי שהמקום ייקרא על שמו.
קונצרט הפתיחה

הפתיחה הרשמית של האולם הייתה ב-5 במאי 1891. באותה תקופה שהה צ'ייקובסקי בניו יורק. מרכבה מיוחדת הביאה אותו למיוזיק הול. על הבמה היו ארבע מאות חברי אגודת האורטוריה ומאה נגנים של האגודה הסימפונית. האולם היה מואר וגדוש באנשים מִשַמְנָהּ ומסוֹלתהּ של ניו יורק. בתחילה השמיעה המקהלה את השיר אמריקה ואחרי נאום בשבחו של קרנגי, תפס את השרביט המנצח הצעיר וולטר דאמרוש וניצח על הפתיחה לאונורה מספר 3 של בטהובן. לאחר מכן עלה צ'ייקובסקי על הבמה וניצח על "מארש ההכתרה" שחיבר עבור עיריית מוסקבה, כתרומתו לחגיגת ההכתרה של הצאר אלכסנדר השלישי. מוזיקה נעימה שבתוכה ההמנון הרוסי. צ'ייקובסקי נאלץ לחזור מספר פעמים לבימה כדי לקוד קידה. בחלק העיקרי של הקונצרט בוצעה היצירה טה דיאום של ברליוז.
התפתחות המקום

משפחת קרנגי החזיקה במקום עד שנת 1925. בשנה זו נמכר המקום לרוברט סימון, יזם נדל"ן. באמצע שנות החמישים החל המשבר. התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, שקרנגי הול היה משכנה, הודיעה על כוונתה לעבור ללינקולן סנטר. אובדן ה"דייר" העיקרי של המקום הביא את הבעלים להחלטה למכור את המקום ולבנות במקומו גורד שחקים מסחרי.
כאשר שמע הכנר אייזק שטרן על הכוונה להרוס את המקום, הוא כינס בביתו מספר אמנים ששיגרו מברק לראש עיריית ניו יורק:
"הריסת קרנגי הול עכשיו "מסיבות מעשיות", היא מעשה חסר אחריות הפוגע בארצות הברית וביוקרתנו בעולם התרבותי כולו". על המסמך חתמו פבלו קזאלס, ליאונרד ברנשטיין, גרגור פיאטיגורסקי, יאשה חפץ, ולדימיר הורוביץ, יוג'ין אורמנדי, סל, פריץ קרייזלר, מישה אלמן, שארל מינש ואייזק שטרן.
אורגנו קונצרטים לאסוף כסף ובאפריל 1960 התקבל אישור להפקיע את המקום תמורת חמישה מיליון דולר. נוסדה אגודת המנהלים של קרנגי הול ואייזק שטרן נבחר לנשיאה. ב-1964 הוכרז המקום כאתר לאומי היסטורי.
מבנה המקום

במקום שלושה אולמות:
האודיטוריום הגדול ובו 2,804 מושבים. בשנת 1997 הוא נקרא על שם אייזק שטרן כהוקרה על פעולתו לשימור המקום.
אולם על שם Zankel ובו 599 מושבים
אולם רסיטל על שם Weill ובו 268 מושבים.
בשנת 1991, לרגל חגיגות ה-100 למקום, נפתח בו ארכיון עם פוסטרים ופרטים רבים הנוגעים להיסטוריה של קרנגי הול.
תהילת המקום

בקרנגי הול הופיעו וממשיכים להופיע גדולי הנגנים בעולם. הופעת בכורה בקרנגי הול הייתה פריצת דרך חשובה בקריירה של מוזיקאים רבים, בהם יצחק פרלמן, ליאונרד ברנשטיין, יאשה חפץ, סלים עבוד-אשקר ועוד רבים.
באולם זה נערכו הופעות הבכורה של יצירות רבות, כגון: סימפוניית "העולם החדש" של דבוז'אק, "אמריקני בפריז" של ג'ורג' גרשווין ועוד.
בדיחה מפורסמת שהפכה לחלק מפולקלור האולם מספרת על מוזיקאי מפורסם שנשאל להוראות הגעה, "כיצד להגיע לקרנגי הול"? המוזיקאי השיב לשואל: "תתאמן!". המוזיקאי נשוא הבדיחה משתנה מגרסה לגרסה. הגרסה המקובלת מצטטת אותה בשמו של יאשה חפץ, אך אלמנתו של מישה אלמן טענה כי בעלה הוא המקור לבדיחה והיא מבוססת על מקרה אמיתי שאירע לו.
לקריאה נוספת

הרברט ויינשטוק: צ'ייקובסקי
נתן דונביץ': וירטואוזים
רוני ברדגג'י

רוני ברדגג'י (בשוודית: Roony Bardghji, בערבית: روني بردغجي, בתעתיק: רוני ברדע'ג'י; נולד ב-15 בנובמבר 2005 בכווית שבכווית) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים

בדרגג'י גדל במחלקות הנוער של קלינגה SK, רדבי AIF, ופ.צ. קופנהגן. ב-21 בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פ.צ. קופנהגן, בתיקו 1-1 נגד אורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת המחזור ה-16 בליגת העל הדנית לעונת 2021/2022. ב-28 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על אולבורג בולדספילקלוב במסגרת המחזור ה-17 בליגה. הוא ערך 13 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שני שערים. ב-25 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–3 לסביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
חיים אישיים

ברדגג'י נולד בכווית למשפחה סורית, ובגיל צעיר עבר לשוודיה.
תארים

אליפות דנמרק (1): 2021/2022
הערות שוליים

↑  FCK Talent signs rising star Roony Bardghji באתר הרשמי של פ.צ. קופנהגן, 15 בנובמבר 2020 (באנגלית)
קתרינה ויזאני

הדפס של קתרינה ויזאני בבגדי גברים, 1755
קתרינה ויזאני (אנגלית: Catterina Vizzani; ‏1719 – 16 ביוני 1743) הייתה אישה איטלקייה שבשמונה השנים האחרונות לחייה התלבשה כגבר, תוך כדי שהיא מכריזה על זהותה כג'ובאני בורדוני. סיפורה עורר תשומת לב מיד לאחר מותה, כאשר התגלה כי מדובר היה במותה של אישה.
בהיותה בתו של אב נגר ממוצאו במילאנו, פייטרו ויזאני, לא היה ידוע דבר על ילדותה עד גיל 14. ג'ובאני, אשר בזמנו נקרא בפי כולם כקתרינה, למד לקרוא, לכתוב ולרקום. החדשות הראשונות על נטייתו לאהוב נשים (נטייה אשר הוגדרת כהומוסקסואלית על ידי בני תקופתו בשל היותה נקבה בלידתה, אך למעשה הטרוסקסואלית בהיותה זכר במשך חייה) מתוארכת לגיל 14, כאשר הלך בלילה לאחת מחברותיו עבור פעילות רקמה, מרגריטה. כפי שסיפר הביוגרף שלו, המנתח והאינטלקטואל המפורסם ג'ובאני ביאנצ'י, בהיותו מקור חיוני ויחיד, "אהבה זו נמשכה יותר משנתיים מאושרות בין קתרינה למלגריטה". אביה של מרגריטה גילה את הפרשה, ואיים בפנייתו לג'ובאני (קתרינה), שברחה מהבית ומאותו רגע לבשה בגדי גברים והכריז על זהותה כג'ובאני בורדוני.
בורדוני עבד אצל כומר בפרוג'ה במשך ארבע שנים. לאחר מכן עבדה כרגלן עבור קבלייר פרנצ'סקו מריה פוצ'י האציל במונטה פולצ'יאנו. בזהותו כבורדוני, היה ידוע בפרשיות האהבה שלו עם נשים והיה לו מעמד של פתיין. בשנת 1743, בורדוני שכנע את אחייניתו של כומר לברוח עימו לרומא. בני הזוג נורו בדרך ובורדוני נפצע אנושות. על ערש דווי, בורדוני הודה לכאורה בפני נזירה כי הוא נולד כנקבה ביולוגית, בעוד לאחר מכן ביקש לכאורה להיקבר בבגדי נשים ולהתכבד בתואר של בתולה.
פרופסור ג'ובאני בטיסטה ביאנצ'י לנוטומי, מנתח איטלקי, בדק את שרידיו של בורדוני כדי לקבוע אם יש הסבר פיזי לנטייתו המינית. הלווייתו של בורדוני זכתה לביקור נרחב, מכיוון שהציבור התייחס אליה כאישה שמתה על בתוליה. כשמותו התפשט, התגלה כי מדובר באישה ביולוגית, והבשורה התפשטה במהירות. ביאנ'צי, שנדהם מהסיפור, החל מיד לאסוף חומר לכתיבת הביוגרפיה שלו על בורדוני. ב-19 בספטמבר 1744 פרסם בפירנצה את הביוגרפיה על שמו, "היסטוריה קצרה של חייה של רומן קתרינה ויזאני, שבמשך שמונה שנים התלבשה בשמלה של גבר כמשרתת, שלאחר מקרים שונים נהרגה סופית ונמצאה בפולצ'לה גופתה על ידי פרופסור ג'ובאני ביאנצ'י לנוטומי בסיינה". בשנת 1751 פורסמה בלונדון עם תרגומה לאנגלית על ידי ג'ון קללנד, "ההיסטוריה וההרפתקאות האמיתיות של קתרין ויזאני" לצד הערות ושינויים, אחריה הוצאה מחדש ארבע שנים מאוחר יותר. בשנת 1755 הופיעה גרסתה הגרמנית בלייפציג בכתב עת מדעי.
הערות שוליים

↑  Homosexuality in Eighteenth-Century England: The Case of Catherine Vizzani, 1755, rictornorton.co.uk
↑  Marzio Barbagli Storia di Caterina che per ott’anni vestì abiti da uomo, Bologna, Il Mulino, 2014, Storia e Futuro, ‏2014-12-26 (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16924123v (data)  ISNI: 0000 0004 4641 6642  LCCN: no2015134969  SUDOC: 183703634  VIAF: 314925539   WorldCat (עם VIAF): 314925539
קרמונה

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מרכז העיר קרמונה
קרֶמונה (באיטלקית: Cremona) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, היושבת על גדתו השמאלית של נהר פו, באמצע עמק הפו. קרמונה היא בירת נפת קרמונה ויושבים מוסדות השלטון של הנפה. לקרמונה היסטוריה מוזיקלית עתירת מסורות, שהעיקרית בהן בניית כינורות. בוני כלי הקשת המהוללים והנודעים ביותר בעולם ישבו בקרמונה, בהם גוארנרי וסטרידווארי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בימי הביניים הייתה קרמונה עיר-מדינה עצמאית, במאה ה-14 השתלטה מילאנו, שהייתה אז תחת שלטון בית ויסקונטי, על העיר. הטוראצו בקרמונה הוא בין הבניינים הבולטים בעיר.
היסטוריה > מוזיקה

קרמונה מתהדרת בהיסטוריה מוזיקלית נכבדה. הקתדרלה בת המאה ה-12 הייתה מן הסתם מוקד לפעילות מוזיקלית מאורגנת באזור בשלהי ימי הביניים. במאה ה-16 הייתה העיר למרכז מוזיקה מפורסם. כיום קיימים כמה הרכבים מוזיקליים חשובים לביצוע מוזיקה של תקופת הרנסאנס והבארוק, כגון Choir & Consort Costanzo Porta ופסטיבלי מוזיקה, שבזכותם נחשבת קרמונה לאחת הערים החשובות ביותר באיטליה בתחום המוזיקה. המלחין מארק אנטוניו אינג'ניירי לימד בקרמונה; קלאודיו מונטוורדי היה המפורסם בתלמידיו, לפני שיצא למנטובה בשנת 1591. הייתה זו גם עיר הולדתו של פייר-פרנסיסק קארובל, שעבד בשיתוף פעולה עם המלחין הגרמני החשוב מיכאל פרטוריוס. הבישוף של קרמונה, ניקולו ספונדראטי (Nicolò Sfondrati), תומך נלהב בקונטרה-רפורמציה, היה לאפיפיור גרגוריוס הארבעה עשר ב-1590. תמיכתו הנלהבת לא פחות במוזיקה עוד הוסיפה והאדירה את שמה של העיר כיעד מוזיקלי.
החל במאה ה-16 ואילך, יצא שמה של קרמונה בעולם כמרכז לייצור כלי נגינה, שראשונים להם הכינורות של משפחת אמאטי, ובהמשך אלה שנבנו בסדנאות של גוארנרי וסטרדיווארי. עד ימינו אלה, נחשבות יצירותיהם לשיא ההישג בבניית כלי קשת. שמה של קרמונה כיצרנית כלי נגינה מעולים בטיבם קיים ועומד גם היום.
לקרמונה הייתה מסורת של תזמורות כלי נשיפה, הקשורה ב"גווארדיה נציונאלה" שנוסדה בהשפעת נפוליאון. ב-1864 התמנה בן העיר, אמילקארה פונקיילי למנצחה ויצר הרכב, העשוי להיחשב לאחת מתזמורות כלי הנשיפה המעולות ביותר בכל הזמנים. בתפקידו כ"קאפובאנדה", הקים פונקיילי בית ספר לתזמורות צבאיות ויצר מסורת, שעמדה בעינה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ספורט

בקרמונה קיימים קבוצות במספר ענפי ספורט:
קבוצת הכדורסל טריבולדי קרמונה המשחקת בליגת העל האיטלקית בכדורסל. וקבוצת קורונה קרמונה משחקת בליגות הנמוכות.
קבוצת הכדורגל קרמונזה, שיחקה בשנות ה-90 בסרייה א' ושיחקו בה שחקנים מפורסמים כמו: ג'אנלוקה ויאלי, ג'וזפה פאבאלי, צ'זרה פראנדלי (מאמן נבחרת איטליה בכדורגל) ואנדרס לימפאר. כיום משחקת קרמונזה בסרייה א' לאחר שנים שלא הצליחה להעפיל אליה בחזרה.
העיר מארחת את טורניר הטניס "גביע פאולו קוראצי" בכל שנה בחודש מאי, המחלק פרס של 30,000 יורו.
ערים תאומות

ספרד אלאקווס, ספרד
רוסיה קרסנויארסק, רוסיה
תמונות מהעיר
חנות לכינורות
מגדל טוראצו, הסמל של העיר
בניין העירייה
בניית כינורות בקרמונה
הלשכה הצבאית
מבט על העיר, ממגדל טוראצו