stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות זלמן שזר
היסטוריה

שדרות שזר נסללו בשטח שעליו שכן עד מלחמת העצמאות הכפר שייח' באדר. בשנות ה-50 הוקמו במקום "בנייני האומה".
נציגי תנועת החרות בעיריית ירושלים הציעו לקרוא לרחוב על שמם של "לוחמי ירושלים ומגיניה", משום שברחבת בנייני האומה הוקמה האנדרטה יד הזיכרון למגיני ירושלים, אולם הצעתם נדחתה ונתקבלה ההחלטה לקרוא להן על שמו של רבי יהודה הלוי (ששמו נעדר מרחובות שכונת רחביה הקרויים על שם משוררי תור הזהב). בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 נחפרה מתחת לשדרות יהודה הלוי מנהרה תת-קרקעית להולכי רגל המקשרת את בנייני האומה לרחוב יפו, לקראת הקמתה של התחנה המרכזית של ירושלים ברחוב יפו.
בשנת 1975 שונה שם השדרות ל"שדרות שזר" על שמו של נשיא המדינה השלישי זלמן שזר שנפטר כשנה קודם לכן, בטקס בהשתתפות נשיא המדינה אפרים קציר, ראש העירייה טדי קולק ויו"ר קק"ל יעקב צור.
בשנת 1994 אירע פיגוע תופת בתחנת אוטובוס בשדרות שזר, סמוך לבנייני האומה. ב-2011 אירע באותו מקום הפיגוע ליד בנייני האומה, שבו התפוצץ מטען חבלה שהונח ליד טלפון ציבורי וגרם למותם של אשה ונערה ולפציעתם של 37 בני אדם.
בשנת 2018 נפתחה בצד הצפוני של שדרות שזר תחנת הרכבת ירושלים - יצחק נבון.
במרוצת השנים, בשל המיקום המרכזי של שדרות שזר וסמיכותן לתחנה המרכזית ולתחנת הרכבת יצחק נבון, הוקמו בשדרות שזר תחנות אוטובוס רבות המהוות תחנות קצה לקווי אוטובוס רבים, עירוניים ובינעירוניים.
בשדרות שזר מונצחים שלושה מנשיאי המדינה: זלמן שזר בשם הרחוב, יצחק נבון שעל שמו תחנת הרכבת ושמעון פרס שעל שמו נקראים בנייני האומה (בנוסף, הרחוב פוגש את הרחובות חיים ויצמן, הנשיא השישי ויצחק בן-צבי).
פרויקט הכניסה לעיר

בשנת 2018, כחלק מהעבודות להקמת רובע העסקים והמסחר בכניסה לירושלים, נסגר מקטע משדרות שזר (מצומת שזר-נורדאו ועד הרחובות בן צבי-שמואל ברוך) לתנועה. בקיץ 2019 נסגר לתנועה גם המקטע הראשי של שדרות שזר (מצומת הרצל-ויצמן ועד לרחוב נורדאו). השדרות עברו הפרדה מפלסית, ובספטמבר 2023 נפתחו לציבור "מנהרות שזר" לכלי רכב פרטיים מתחת לכביש, בעוד שמפלס הקרקע משמש לתחבורה ציבורית והולכי רגל בלבד.
על פי התוכנית, אמור לקום מתחת למנהרות חניון תת-קרקעי בן חמש קומות, שיכיל כ-1300 מקומות חנייה
הערות שוליים

↑  מ. אבידן, פרשת ואלה שמות הרחובות בירושלים, חרות, 8 בינואר 1963
↑  שיר אהרון ברם, מי העלים את רבי יהודה הלוי משכונת רחביה בירושלים?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית
↑  תחנת אגד - בסוף השנה, על המשמר, 4 ביולי 1968
↑  שדרה ע"ש שזר נחנכה בירושלים, דבר, 29 בספטמבר 1975
↑  עומרי אפרים ואביעד מגנזי, הבעלים של "פיצוץ של קיוסק" שוב ניצל מפיגוע, באתר ynet, 23 במרץ 2011
↑  אדווה חולי, החל מהיום למשך 4 שנים: שדרות שז"ר נחסם לתנועה, באתר mynet‏ ירושלים, 17 במרץ 2018
↑  רפי גמיש, אחרי הפארסה והעיכוב: מנהרות שז"ר נפתחו לתנועת כלי רכב, באתר כל העיר, 29 בספטמבר 2023
↑  איתן אילן, הצצה בלעדית: כך נראית המנהרה החדשה בכניסה לירושלים, באתר mynet‏ ירושלים, 18 באוגוסט 2023
שדרות שזר ותחנת הרכבת יצחק נבון בלילה
שמואל גולדנברג

שמואל גולדנברג (13 נובמבר 1883 - 1960), ידוע בשם "ס' גרגורה" או "ס' גרגור" (S. Gregore או S. Gregor), היה כלכלן וסופר.
ביוגרפיה

שמואל גולדנברג נולד בעיירה אולטניצה (Oltenița) שבמחוז אילפוב (Ilfov) בדרום רומניה למשפחה יהודית בורגנית. למד בבית הספר היסודי לבנים Luca Moise בעיר פלוישט. שם הוא למד בין היתר אצל מנהל בית הספר ועורך העיתונים הרב אברהם שלמה גולד (Abraham Shlomo Gold). את לימודי התיכון סיים בבית הספר Sf. Petru și Pavel אשר גם בפלוישט. כבר בהיותו תלמיד תיכון כתב מאמרים בשבועון Vocea Sionului שיצא לאור בפלוישט בעריכתם של א. ד. רוזן ואברהם שלמה גולד. בין השנים 1898–1903 היה חבר התאחדות תלמידי התיכון "בני ציון". את לימודיו האקדמיים סיימם בווינה, שם היה פעיל באגודת הסטודנטים "קדימה".
לאחר חזרתו לרומניה, פרסם בעיתונים ציוניים של תקופתו, כגון Renaşterea Noastră, Viața Evreiască, Mântuirea, Adam ו-Ştiri din Lumea Evreiască. הוא כתב גם במדורים הכלכליים של עיתונים גדולים, היה מנציגי המשלחת לקונגרס היהודי ואף כיהן כיושב ראש המכון לתרבות יהודית "יבנה". לאחר שחרור רומניה מהכיבוש הנאצי, הוא פרסם בהוצאת Vatra את הרומן שלו בשם Dincolo שזכה בפרס מטעם חברת הסופרים הרומנים (Societatea Scriitorilor Români) בשנת 1945.
בין השנים 1946–1948 ערך וניהל את מדור הכלכלה של העיתון Semnalul ופרסם כ-300 מאמרים.
מיצירותיו

Episod...1939 - נובלה קצרה שנכתבה בספטמבר 1939 (ככל הנראה לא פורסם)
Dincolo - רומן שפוסם ב-1944
לקריאה נוספת

א"ב יפה, בשדות זרים - סופרים יהודים ברומניה 1940-1880, תל אביב: מרכז גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה המכון לחקר התפוצות אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו - 1966
שלום כהן (שחיין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1939 מרוקו
 פטירה:  15 בפברואר 2023 (בגיל 83) באר שבע, ישראל
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  סגנון פרפר
 
שלום כהן (11 בנובמבר 1939 – 15 בפברואר 2023) היה שחיין ישראלי, חבר נבחרת ישראל בשחייה (1956–1959), 4 פעמים ברציפות סגן אלוף ישראל (1955–1958) במשחה ל-200 מטר פרפר. ייצג את ישראל במכביה החמישית (1959) במשחה זה, ושיאן ישראל במשחה ל-50 מטר פרפר.
ביוגרפיה

כהן נולד במרוקו. הוא עלה לישראל, התגורר בקיבוץ רמת יוחנן והתאמן בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
ביוגרפיה > 1955

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוקטובר 1955 זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.0 דקות, אחרי ראובן שפע מהפועל גבעת חיים (2:47.0 דקות) ולפני גבריאל נסט מברית מכבים עתיד (3:00.3 דקות).
ביוגרפיה > 1956

באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר 1956 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.4 דקות, אחרי ראובן שפע (2:46.6 דקות) ולפני גבריאל נסט (3:03.2 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבת גלים בחיפה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא נוער חדש של 1:14.0 דקות, שיפור לשיא הקודם של יורם מנדלבאום (1:14.2 דקות). במשחה זה הוא הקדים את ראובן שפע.
ביוגרפיה > 1957

בתחרות שנערכה בסוף אוגוסט 1957 קבע כהן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא נוער חדש של 27.7 שניות. חודש לאחר מכן, במכביה החמישית שנערכה בספטמבר הוא עלה למשחה הגמר במשחה ל-200 מטר פרפר וחודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוקטובר הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:54.1 דקות, אחרי גבריאל נסט (2:53.6 דקות) ולפני איתן פרויד מברית מכבים עתיד (3:03.5 דקות).
ביוגרפיה > 1958 > שיאן ישראל

בתחרות שנערכה ביוני 1958 קבע כהן במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 31.5 שניות, לפני ראובן שפע (31.7 שניות). באליפות ישראל שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:57.1 דקות, אחרי גבריאל נסט (2:53.7 דקות) ולפני איתן פרויד (3:00.9 דקות).
ביוגרפיה > 1959

בתחרות מבחן שנערכה בבת גלים ביוני 1959 לקביעת נבחרת ישראל נגד נבחרת יוון שתערך באתונה זכה כהן במקום הראשון בתוצאה של 2:48.9 דקות, לפני ראובן שפע (2:52.0 דקות). בתחרות באתונה שנערכה בסוף יולי הוא סיים במקום שלישי במשחה ל-200 מטר פרפר מתוך ארבעה (שני בין הישראלים) בתוצאה של 3:01.2 דקות. השחיין היווני שניצח קבע שיא יוון חדש של 2.50.0 דקות, תוצאה פחות טובה מהשיאים האישיים של כהן וראובן שפע שסיים שני (2:50.7 דקות). בתחרות שנערכה בבת גלים באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא נוער חדש של 1:13.4 דקות. באליפות ישראל שנערכה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:01.1 דקות, אחרי גרשון שפע מהפועל גבעת חיים (2:52.6 דקות) ואחיו ראובן שפע (2:56.4 דקות).
חיים אישיים

לאחר שפרש משחייה תחרותית עבר כהן להתגורר עם משפחתו בבאר שבע. הוא לימד חינוך גופני בבתי הספר בעיר ולימד שחייה. בין היתר אימן שחייה בקבוצת הפועל באר שבע ביחד עם ברק עטר משנת 1987 ועד תחילת שנות ה-90.
הערות שוליים

↑  ישראל פז, מנדלבוים: 100 חתירה-1:00,6 דק', ריבנר: 100 חתירה - 1:09.5 דק', על המשמר, 9 באוקטובר 1955
↑  4 שיאים ארציים הוצבו באליפות ישראל בשחייה, דבר, 7 באוקטובר 1956
↑  5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחייה, חרות, 7 באוקטובר 1956
↑  קושניר וריבנר ישתתפו במלבורן, על המשמר, 12 באוקטובר 1956
↑  3 שיאי שחייה, על המשמר, 27 באוגוסט 1957
↑  ידיעות המכביה - וואכנר, ריבנר ומייק וולק מצטיינים בשחייה, חרות, 22 בספטמבר 1957
↑  ע. שוורץ, קרבות סוערים באליפות השחייה, מעריב, 20 באוקטובר 1957
↑  שלמה מוזר, אליפות השחייה חסרת מתח ושיאים, דבר, 20 באוקטובר 1957
↑  ריבנר שחתה 100 חתירה-1:09,5, למרחב, 20 באוקטובר 1957
↑  שיא חדש בשחיה, מעריב, 15 ביוני 1958
↑  4 מדליות זהב לריבנר, למרחב, 28 בספטמבר 1958
↑  שניידר קבע שיא ב-100 מטר גב במבחן השחי בחיפה, באתר הארץ, 21 ביוני 1959
↑  נצחונות לשחייני ישראל באתונה, למרחב, 28 ביולי 1959
↑  דרום אפריקה ניצחה את נבחרת חיפה 1:11, באתר הארץ, 23 באוגוסט 1959
↑  טראובר ולהב הצטיינו באליפות השחייה, על המשמר, 18 באוקטובר 1959
שמואל גוטמן-לנדאו

שער בגדר העץ של גטו קישינב
שמואל גוטמן-לנדאו (ברוסית: Товий-Гутман Самуилович Ландо;‏ 1877 או 1878 - 21 במאי 1942) היה ראש היודנראט בגטו קישינב. לנדאו נבחר לתפקיד על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă)(אנ'), שכבש ביחד עם הנאצים את קישינב ב-16 ביולי 1941.
קורות חיים

שמואל גוטמן-לנדאו, נולד בקישינב, מולדובה, וחייו שם מאז. לנדאו היה נשוי לאישה שהייתה רופאה בבית חולים קישינב ולזוג לא היה ילדים.
מלחמת העולם

ב-24 ביולי 1941 הוציא המושל הרומני של העיר צו (מספר 61) ובו מספר הוראות: הקמת גטו יהודי בעיר קישינב, ועל חובת יהודי העיר להתייצב בגטו. ההוראה הודפסה ופורסמה במקומות ציבוריים, וכן פורסמה הוראה המחייבת את היהודים לשאת טלאי צהוב.
כאחד-עשר אלף יהודים רוכזו במקום שֶׁכּוּנה פיאצה וקה (Piata Veche; "השוק הישן"), והושארו עומדים שם ללא מחסה וללא מזון ומים. לפי מקורות סובייטים רוכזו שם כ-25,000 יהודים, אם כי הסובייטים, כדרכם, לא נקבו בשם יהודים, אלא תיארו אותם "אזרחים סובייטים. רובם הניחו את רכושם מאחור, ורבים אף לא הצטיידו בבגדים. חיילים רומנים שדדו מהיהודים את דברי הערך שלהם בכניסה למקום הריכוז. למחרת, 25 ביולי 1941, ביזמה משותפת של הגרמנים והרומנים, הוכרז המקום גטו. רוב הבתים שהיו שם נחרבו בהפצצות ובעת נסיגת הסובייטים וכניסת הרומנים והגרמנים. הצפיפות בחורבות הדלות שנותרו שם הייתה גדולה והגיעה לעיתים לעשר נפשות בחדר, ולא היו בהן לא תנאים סניטריים ולא מים זורמים.
בראש הוועד עמד עורך הדין שפירו, וחבר חשוב בו היה ד"ר גוטמן לנדאו. ככל הנראה על ידי תשלום שוחד שבועי הוציא הוועד מהמפקד הרומני של הגטו הבטחה שלא ימסור עוד יהודים לידי הגרמנים. עם זאת, ניסיונותיו של ועד הגטו לשכנע את השלטונות הרומניים של הגטו שלא להיענות לדרישות המיפקדה הגרמנית של העיר ולא למסור יהודים לידיה נחלו לא אחת כישלון. מפקד הגטו הקים ליהודים מחנות עבודה בפיקודם של רומנים – צעד שהרגיע את יהודי הגטו. בכל בוקר בשעה שש הוצאו לעבודת כפייה מאות מיהודי הגטו, ובהם זקנים וחולים. בעיני הרומנים היו היהודים קודם לַכֹּל מקור הכנסה.
ב-1 באוגוסט 1941 הוקם הוועד בגטו קישינב, שמואל גוטמן-לנדאו נבחר להיות ראש היודנראט ולהוביל את הוועד היהודי. תפקיד זה ניתן לו על ידי הגנרל הרומני ניקולאה צ'יופרקה (Nicolae Ciupercă) עם עוד 10–20 חברי ועד בתפקידים שונים. עם הזמן המצב בגטו קישינב החמיר. זקנים וילדים מתו ברעב וממחלות, ולנדאו לא היה יכול לעזור להם. גוטמן-לנדאו נדרש לספק רשימת מועמדים לגירוש, המגורשים היו אמורים להישלח לסלקציה ולאחר מכן להשמדה במחנות הריכוז או למפעלים של הנאצים. מרוב לחץ שם שמואל קץ לחייו מכיוון שלא הסכים לספק לגרמנים ולרומנים את רשימת המועמדים לגירוש.                  אשתו של לנדאו, שהייתה רופאה, הזריקה לשניהם סם-מוות. הוא נפטר מיד, אך היא התגברה ונשארה בחיים.
הערות שוליים

1 2  יד ושם, האנציקלופדיה של הגטאות, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, באתר יד ושם
↑  דוד דורון (ספקטור), גטו קישינב-הפוגרום הסופי, הוצאת "קריית הספר" בע"מ, ירושלים תשל'ו בהמות האיגוד של יהודי בסרביה, תל אביב.: יד ושם, עמ' 100-113
↑  Paul A. Shapiro, The Kishinev Ghetto, 1941–1942, The University of Alabama Press: יד ושם/ united states holocaust museum, 15 בספטמבר 2015, עמ' 20
שמחה פינקלשטיין

שמחה פינקלשטיין (1917–1987), היה שחקן טניס שולחן ישראלי-פולני. בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פראג 1936) בתחרות הקבוצתית, שש פעמים אלוף ישראל בטניס שולחן (1953 - 1957 ו-1959), אלוף המכביה השלישית (1950) והמכביה הרביעית (1953) ואלוף כינוס הפועל החמישי (1952).
ביוגרפיה

פינקלשטיין נולד וגדל בוורשה. באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1936 זכה פינקלשטין כשחקן נבחרת פולין במדליית ארד בתחרות הקבוצתית, ביחד עם אלויזי ארליך וסמואל שיף, שניהם יהודים. הוא ברח מפולין לישראל בגלל עלית הנאצים בשנת 1937 דרך רומניה.
בישראל שיחק פינקלשטיין בקבוצת מכבי הצפון תל אביב, בהפועל יפו ובבית"ר נס ציונה.
ביוגרפיה > אלוף המכביה

בתחרויות טניס השולחן של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה פינקלשטיין במדליית זהב, בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון בגמר על קובו מהולנד וקוטובסקי מאנגליה 0-2.
ביוגרפיה > אלוף כינוס הפועל

במסגרת תחרויות טניס שולחן בכינוס הפועל שנערכו בשנת 1952 זכה פינקלשטיין בשתי מדליות זהב, בטורניר ליחידים ובטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם ג'ואיס פידלר מאנגליה.
ביוגרפיה > אלוף ישראל הראשון

באליפות ישראל הראשונה בטניס שולחן שנערכה בדצמבר 1952 זכה פינקלשטיין במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על חברו לאגודה ורדי 0-2.
בתחרויות טניס השולחן של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה פינקלשטיין בשתי מדליות זהב, בטורניר לזוגות גברים ביחד עם אוטו פפרבאום לאחר ניצחון בגמר על בולגאר ודיננסון משוודיה 1–2 ובטורניר זוגות מעורבים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון על לטמן ושרווד מאנגליה 0-2.
כעובד מלטשת יהלומים נחשף פינקלשטיין במאי 1965 לשוד יהלומים במקום עבודתו בתל אביב.
בשנת 1967 דורג פינקלשטיין במקום שלישי בישראל מבין שחקני טניס השולחן.
הערות שוליים

↑  אלופי ישראל, מעריב, 13 באוקטובר 1963
1 2  דבר הספורט, דבר, 8 באוקטובר 1950
1 2  במכביה ה-4: נסתיימו משחקי טניס וטניס שולחן, דבר, 27 בספטמבר 1953
↑  דוד גור-ארי, טניסאי השולחן של בית"ר נס-ציונה נושאים עיניהם לצמרת הלאומית, חרות, 8 באוגוסט 1965
↑  שמואל טל, לאחר 17 שנים חודשו הכינוסים - הפעם בישראל, דבר, 8 באפריל 1979
↑  דבר הספורט: טניס שולחן, דבר, 12 בדצמבר 1952
↑  משה ויניצקי, שוד היהלומים הגדול ביותר מאז קום המדינה, מעריב, 16 במאי 1965
↑  צבי זכריאס "מלך החובטים", מעריב, 25 בדצמבר 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1073951235  VIAF: 316765413   WorldCat (עם VIAF): 316765413
שארל טרנה

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1913 נרבון, צרפת 
 פטירה:  19 בפברואר 2001 (בגיל 87) קרטיי, צרפת 
 שם לידה:  Louis Charles Augustin Georges Trenet 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1933–1999 (כ־66 שנים) 
 סוגה:  שאנסון, sardana 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס, CBS Disques, Pathé, EMI 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1982) 
 פרופיל ב-IMDb
 
שארל טרנה (בצרפתית: Charles Trenet;‏ 18 במאי 1913 – 19 בפברואר 2001) היה זמר צרפתי וכותב פזמונים. עיקר פרסומו של טרנה היה בזכות הקלטותיו החל משלהי שנות ה-30 ועד למחצית שנות ה-50, אף שהקריירה המוזיקלית שלו נמשכה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20. בתקופה שבה נדירים הזמרים הכותבים לעצמם את שיריהם, טרנה היה כותב פזמונים פורה והקליט רק את שיריו.
טרנה הקליט קרוב לאלף שירים. אף שרוב שיריו עוסקים בנושאי שירה רגילים כגון אהבה, פריז, וגעגועים נוסטלגיים לעת שהיה צעיר, הדבר המייחד את שיריו של טרנה הוא נימתם האישית, הפואטית, לעיתים מוזרה, הנמזגת בשנינות חמימה. חלק משיריו עסקו בנושאים לא רגילים, מלווים בדמיון מבודח כמעט סוריאליסטי. כך שירו Y'a d'la joie מעורר עליצות בעזרת סדרת דימויים מנותקים (אך כולם בעלי רמזים פאליים), כולל רכבת תחתית הנורית מתוך מנהרתה אל האוויר, מגדל אייפל חוצה את הרחוב ואופה האופה לחם מצוין. האוהבים במינואט Polka du Roi מגלים עצמם כמי שאינם אנושיים עוד: הם עשויים משעווה ולכודים במוזיאון השעווה גרבן (Musée Grévin). רבים מלהיטיו משנות ה-30 וה-40 יוצרים שילוב בין המלודיה והמילים של הפזמון הצרפתי של אותה תקופה עם מקצבי הסווינג האמריקאי.
שירו La Mer, אשר על פי התרבות הפופולרית הולחן יחד עם הפסנתרן לאו שוליאק במהלך נסיעה ברכבת בשנת 1943, הוקלט בשנת 1946. La Mer הוא ככל הנראה שירו הידוע ביותר של טרנה מחוץ לעולם דובר הצרפתית והוקלט ביותר מ-400 גרסאות. לשיר זה אף גרסה אנגלית, שאיננה תרגום מצרפתית, בשם Beyond the Sea ואשר הפכה ללהיט בפי בובי דארין בתחילת שנות ה-60. השיר שימש פסקול בסרטים רבים.
תחילת דרכו

כאשר היה טרנה בן שבע התגרשו הוריו והוא נשלח לפנימייה בבזייה, אולם הוא שב לביתו חודשים ספורים אחר כך כשהוא סובל מטיפוס הבטן. בעת תקופת החלמתו מן המחלה התגלו כשרונותיו האמנותיים והוא החל ללמוד מוזיקה, ציור ופיסול. בשנת 1922 עקר טרנה לפרפיניאן (Perpignan) והחל ללמוד שם. צייר צבעי מים ידוע, שהיה ידיד המשפחה, נהג לקחתו עמו לצייר בסביבה. שנים אחר כך נאמר עליו כי לשירתו איכויות של צייר, בהקפדתה על הפרטים והצבע. רבים משיריו מתייחסים לסביבתו, כגון אתרים סמוך לנרבון, הרי הפירנאים וחוף הים התיכון.
בשנת 1927 השלים את תעודת הבגרות הצרפתית (בצרפתית: baccalauréat) בהצלחה רבה, אף ששנא את לימודי המתמטיקה. הוא עזב את צרפת לעיר ברלין שם החל בלימודי אמנות, לימודים אותם המשיך לתקופה קצרה בצרפת. בשנות ה-30 שב לפריז, שם עבד באולפן קולנוע כעוזר תפאורה, ומאוחר יותר הצטרף לקהילת האמנים ברובע מונפרנאס. הערצתו באותה תקופה למשורר הסוריאליסטי מקס ז'אקוב ואהבתו לג'אז היו שניים מן הגורמים שהשפיעו על שירתו של טרנה.
בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה

בין השנים 1933–1936 עבד טרנה עם הפסנתרן השווייצרי ג'וני הס, והם נודעו כצמד "שארל וג'וני". הצמד הופיע במקומות רבים בעיר פריז והקליטו יחד 18 תקליטים בחברת Pathé. בתקליטים אלה נשמע ג'וני הס מנגן על פסנתר והצמד שר בהרמוניה, חולקים ביניהם את תפקיד הסולו. בשנת 1935 החל הצמד להיות מושמע תדיר ברדיו.
הצמד המשיך להופיע יחד עד לשנת 1936, כאשר טרנה נקרא לשירות לאומי. עם סיום שרותו הלאומי החל טרנה להיות נודע בכינוי "השוטה המזמר" (בצרפתית: Le fou chantant). בשנת 1937 החל טרנה בקריירת סולו, והקליט את תקליטו הראשון בחברת קולומביה רקורדס ובו השירים Je chante/Fleur bleue. השיר Je chante (מילולית: אני שר) יצר לטרנה את תדמית הזמר הנודד, נושא אשר חזר ועלה במספר משיריו המוקדמים. במרץ 1938 חיזק את מעמדו ככוכב-על של הזמר הצרפתי על ידי הופעותיו באולם A.B.C בפריז שבניהולו של מיטי גולדן.
מלחמת העולם השנייה

בתחילת המלחמה גויס טרנה לצבא, הוא סיים את שרותו רק עם נפילת צרפת לידי גרמניה, ביוני 1940, ואז שב לפריז. לאחר שובו הופיע במועדוני לילה בעיר, בהם פולי ברז'ר, לעיתים בפני קהל של קצינים וחיילים מצבא גרמניה. צרפתים משתפי פעולה עם הנאצים ניסו להכתים את שמו של טרנה וטענו ששמו האמיתי הוא נטר - שם משפחה יהודי, אולם בחקירה שנערכה, טרנה הראה לשלטונות כי אין יהודים בעץ משפחתו. פעולה זו של התגוננות הושמעה נגדו כביקורת עם תום המלחמה, ואף העובדה כי, דוגמת אמנים צרפתים רבים אחרים, הוא בחר להמשיך ולעסוק בבידור הכוחות הכובשים ולא להקריב את הקריירה שלו באותם זמנים קשים. הוא אף הסכים לבקשת הגרמנים לנסוע לגרמניה ולהופיע בפני שבויי מלחמה צרפתים שהוחזקו שם. טרנה, כהומוסקסואל, היה בעצמו בסכנה באותה תקופה, וייתכן שחש כי אין לו ברירה אלא לשתף פעולה עם שלטונות הכיבוש.
עם תום המלחמה החליט טרנה להגר לארצות הברית, שם התגורר מספר שנים ואף הצליח כזמר. בזכות הצלחתו קיבל הצעות להופיע בסרטים בהוליווד, הוא אף יצר קשרים עם לואי ארמסטרונג וצ'ארלי צ'פלין.
קריירה מחודשת בצרפת

ב-14 בספטמבר 1951 שב טרנה לפריז. בהופעותיו הוא שילב שירים חדשים שכתב. בשנת 1954 הופיע על בימת אולימפיה לראשונה בחייו. החל משנת 1958 טרנה הופיע במופע המרכזי של מספר מועדוני לילה ידועים בעיר.
בשנת 1963 היה טרנה עצור במשך 28 ימים בכלא באקס-אן-פרובאנס, זאת לאחר שהואשם בהשחתת נפשם של ארבעה בני נוער מתחת לגיל 21 (הם היו בני 19). נהגו טען כי טרנה משתמש בו כסרסור. בסופו של דבר בוטלו האישומים, אולם האירוע הביא לתודעת הציבור את העובדה כי טרנה היה הומוסקסואל. טרנה לא הבליט את נטיותיו המיניות ודיבר על כך לעיתים נדירות בלבד.
שנות ה-70

בשנת 1970 ייצג טרנה את צרפת בתערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה בעיר אוסקה ביפן. בשנת 1971 הוא עזב את חברת התקליטים קולומביה, עימה עבד שנים ארוכות. הוא אף הופיע באולימפיה, בהופעה יוצאת דופן. בשנת 1973, במלאת לו 60, הקליט טרנה אלבום חדש, Chansons en liberté. באלבום נכללו 12 שירים, חלקם חדשים וחלקם ותיקים. התקשורת הצרפתית ציינה באופן בולט את יום הולדתו ה-60.
בשנת 1975, בסיומה של סדרת הופעות באולימפיה, הודיע טרנה כי הוא פורש, וקיים פרידה מרגשת בהופעתו האחרונה. בשנת 1979 נפטרה אמו והוא לא נראה בציבור במשך שנתיים.
אחרית שנותיו

למרות הודעתו על פרישה, בשנת 1981 הקליט טרנה אלבום חדש, המוקדש לזכרונות ילדותו. את רוב זמנו בילה בדרום צרפת ומדי פעם הופיע בהופעות מיוחדות בפני קהל. בשנת 1983 הופיע בהופעת פרידה במונטריאול, אולם אף לאחר הופעה זו המשיך בקונצרטים, כולל סדרת הופעות במשך שלושה שבועות במרכז הקונגרסים בפריז, בשנת 1986.
ב-21 במאי 1999 הוא שב לתודעת הקהל כאשר הוציא אלבום חדש בשם Les poètes descendent dans la rue, ובו 14 שירים חדשים. האלבום הצליח בצרפת וטרנה שב להופיע על הבמה בהצלחה רבה.
בחודש אפריל 2000 אושפז טרנה לאחר שסבל משבץ מוחי. הוא שהה בבית החולים מספר שבועות, אולם הצליח להחלים דיו כדי להופיע לחזרה להופעה של שארל אזנבור בפריז ב-25 באוקטובר 2000. זו הייתה הופעתו הפומבית האחרונה.
בחודש נובמבר 2000 הפך הבית בנרבון שבו נולד, למוזיאון לכבודו, השוכן ברחוב שארל טרנה 13.
שארל טרנה בהופעה במונטריאל, 1946
שמואל כ"ץ (רב)

| --- | --- |
הרב שמואל כ"ץ בשנת ה'תש"פ
הרב שמואל כ"ץ בשנת ה'תש"פ
 לידה:  4 בדצמבר 1954  (בן 69) ט' בכסלו ה'תשט"ו ניר גלים
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב
 מקום מגורים:  ירושלים
 השתייכות:  הציונות הדתית
 תחומי עיסוק:  חקר הרבנות הראשית, רב בית ספר ממ"ד הר נוף ואולפנת חורב
 רבותיו:  הרצי"ה קוק, הרב חיים דרוקמן
 חיבוריו:  קדושים תהיו, והיה מחניך קדוש, מושגים ודעת
 בת זוג:  עדה כ"ץ (וייטמן)
 אב:  זאב כ"ץ
 אם:  חדווה כ"ץ
 מספר צאצאים:  5
הרב שמואל כ"ץ (ט' בכסלו ה'תשט"ו, 4 בדצמבר 1954) הוא רב וחוקר תולדות הרבנות הראשית.
ביוגרפיה

הרב שמואל כ"ץ נולד במושב ניר גלים לזאב וחדוה כ"ץ, ניצולי השואה מהונגריה. אמו היא תאומת מנגלה. למד בישיבת בני עקיבא אור עציון ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב בירושלים בשנים ה'תשל"ז - ה'תש"נ. קיבל הסמכה לרבנות מהרב שלמה זלמן מן ההר, רבה של בית וגן, ומהרבנות הראשית. שימש שנים רבות כרב בתי ספר ממ"ד תורני בהר נוף, ואולפנת חורב בירושלים.
ספריו

קדושים תהיו
והיה מחניך קדוש
מושגים ודעת
הרבנות הראשית לישראל - שבעים שנה לייסודה (שלושה כרכים)
ערך מחדש את הספר "זכְרון - עדות" בו רואיין אביו, זאב כ"ץ, על קורותיו כנער לפני השואה, בה ולאחריה.
ערך בעריכת משנה את הספר "ניצחונה הגדול של 'תאומת מנגלה', משואת הונגריה ועד ניר גלים", מאת דוד אלקנה כ"ץ, בו נכתב סיפור חייה של אמו של הרב כ"ץ, חדוה כ"ץ (לבית שטרן), ניצולת שואה ילידת העיר בקשצ'בה שבהונגריה, ששרדה את ניסויי מנגלה יחד עם אחותה התאומה באושוויץ.
משפחתו

נישא לעדה לבית וייטמן, להם חמישה ילדים והם מתגוררים בשכונת הר נוף בירושלים. אחיו, הרב קלמן כ"ץ, הוא ר"מ בישיבת אור עציון. גיסו הוא הרב זאב וייטמן, רב תאגיד תנובה ורב היישוב אלון שבות.
הערות שוליים

↑  הרב שמואל כ"ץ, יסורי ארץ ישראל בעקבתא דמשיחא, באתר הרצוג
↑  הרב שמואל כ"ץ, יום העצמאות, באתר דעת, ‏ה'תשס"ב
↑  הרצאת הרב שמואל כץ על ייסודה של הרבנות הראשית, באתר Youtube
↑  עדותן של "תאומות מנגלה", באתר YouTube, ‏17 באפריל 2012
↑  דוד אלקנה כ"ץ, ניצחונה הגדול של 'תאומת מנגלה', משואת הונגריה ועד ניר גלים, ניר גלים, ישראל: עטרת, ב' באייר תשפ"ג, 23 באפריל 2023
↑  הרב שמואל כ"ץ, באתר ממ"ד תורני לבנות הר נוף, ירושלים
↑  שמואל כץ, קדושים תהיו -שמואל כץ, באתר תורה שלמה
↑  הרב שמואל כ"ץ, והיה מחניך קדוש : הלכות והליכות בטיול, מחנה קיץ וקיטנה / מאת שמואל כ"ץ., באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏ה'תשל"ח
↑  הרב שמואל כ"ץ, מושגים ודעת, באתר מערך הספריות והמידע
↑  הרבנות הראשית לישראל - שבעים שנה לייסודה, תרפ"א-תשנ"א : סמכותה, פעולותיה, תולדותיה : אסופת מאמרים, מקורות, נאומים זכרונות / בעריכת איתמר ורהפטיג - עורך ראשי, הרב שמואל כ"ץ - עורך., באתר הספרייה הלאומית של ישראל
↑  זאב כ"ץ, תוכן עניינים, זכרון - עדות, ישראל: עטרת, ח' באדר א' ה'תשפ"ב, עמ' 4
↑  זאב כ"ץ, מראיין דוד סטרסלר, זכרון עדות : קורות נער יהודי מקרפטה רוס לפני השואה, בשואה ולאחריה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏ה'תשנ"ז
↑  ניצחונה הגדול של 'תאומת מנגלה' : משואת הונגריה ועד ניר גלים, דוד אלקנה כ"ץ, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402462705171  LCCN: n86007675  VIAF: 262705209   WorldCat (עם VIAF): 262705209
שמעון כנוביץ'

שמעון כנוביץ' (6 ביולי 1900 – 25 ביולי 1961) היה רופא ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הליברלית.
ביוגרפיה

כנוביץ' נולד בשנת 1900 באינסטרבורג שבפרוסיה המזרחית. הוא למד רפואה באוניברסיטאות קלינינגרד, פרנקפורט וטיבינגן והתמחה ברפואת ילדים. בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית בגרמניה ולאחר מכן בארגוני הסטודנטים הציונים, וכיהן כמזכיר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בשנת 1933 עלה כנוביץ' לארץ ישראל. הוא החל לעבוד כרופא בקופת חולים, נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית והמשיך לעסוק ברפואה באופן פרטי. כן שימש כמרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית ובחוג לפיסוכלוגיה חינוכית בסמינר הקיבוצים.
במקביל המשיך בפעילותו הציבורית, נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" ועם הקמת המפלגה הפרוגרסיבית, היה בין חבריה. הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית לכהן בכנסת הרביעית והיה חבר ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. במהלך כהונתו בכנסת הוקמה המפלגה הליברלית הישראלית כאיחוד של המפלגה הפרוגריבית והציונים הכלליים, וכחבר המפלגה הפרוגרסיבית הוא נמנה עם חבריה.
הוא ידוע בעיקר בגלל החוק למניעת מפגעים שנחקק בשנת 1961 והגדיר שלושה מצבים שייחשבו מטרד ליחיד: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר. החוק הזה נקרא "חוק כנוביץ" והוא משמש בסיס לחקיקת חוקים בנושא איכות הסביבה.
שבועות ספורים לפני שלהי הכנסת הרביעית נפטר.
הערות שוליים

↑  נפטר ח"כ ש. כנוביץ, הארץ, 26 ביולי 1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 126692025  ISNI: 0000 0000 1855 6040  VIAF: 25603271   WorldCat (עם VIAF): 25603271 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קבר ד"ר שמעון כנוביץ' בית הקברות נחלת יצחק