stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה ההוסיטית
הרקע לרפורמה

ניתן להתחקות אחר מקורותיה של התנועה ההוסיטית אל החצי השני של המאה ה-14 בבוהמיה ובמוראביה ובפרט בפראג. תחת שלטונו של קרל הרביעי, מלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה פראג לבירת האימפריה. הקמת האוניברסיטה של פראג ב-1348 בתמיכתו של האפיפיור הפכה את פראג למרכז דתי ואינטלקטואלי חשוב שמשך אליו תאולוגים ופילוסופים מרחבי אירופה.
קרל הרביעי עצמו נטה לתמוך ברפורמות ותיקונים מסוימים בכנסייה הקתולית ואפשר לאנשי דת ביקורתיים לעשות את פראג למקום מושבם. כך למשל היה המקרה עם קונרד וולדהאוסר (Waldhauser), איש דת אוגוסטיני ממוצא אוסטרי אשר התפרסם בשל נאומי התוכחה שלו נגד העשירים והכמורה הגבוהה של פראג.
לפי קמינסקי, השפעת הדרשות של קונרד על הרפורמטורים הצ'כים ניכרה אף בתחילת המאה ה-15. מְתַקְנִים נוספים שניתן להזכיר היו יאן מיליץ' (Jan Milíč), כומר קתולי אשר החל את הקריירה שלו בחצרו של קרל הרביעי ואף הגיע למשרה הרמה של משנה בישוף בקתדרלה של פראג, אך בחר להתפטר מכל משרותיו על מנת לנהל אורח חיים צנוע וטהור והתמסר להטפה. דרשותיו בלטינית, וגם בשפת המקום צ'כית וגרמנית אותם למד לשם כך, היו על האידיאל הנוצרי של חיי עוני בספרי השליחים, האפוקליפסה הקרבה ונושאים אחרים.
דרשותיו הכילו ביקורת חריפה גם נגד קרל הרביעי עצמו, אותו תיאר לא פעם כאנטיכריסט. בהדרגה נאספו תומכים סביב מיליץ' אשר בשלב מסוים הצליחו להקים קהילה ומסדר עצמאי בשם "ירושלים". עם זאת, לאחר מותו של מיליץ' המסדר הותקף ונסגר ותומכיו התפזרו. אחד מתלמידיו, מתיו איש ינוב (Matthew of Janow), המשיך את דרכו והפך לאחד מהמבקרים הדתיים הצ'כים החשובים בסוף המאה.
מלבד השפעות המתקנים הצ'כים הללו, הוס הושפע מאוד מכתביו של המתקן האנגלי ג'ון ויקליף (וממשיכיו, הלולרדים), אשר הובאו לבוהמיה אחרי מותו של ויקליף ב-1384 ואף הגן על חלקם בחיבורים פולמוסיים עם הכנסייה הקתולית (למשל בחיבורו On The Trinity).
הוא תרגם למשל את חיבורו של ויקליף Trialogus לצ'כית. ההשפעה של ויקליף מתבטאת בחיבוריו השונים ובראשם חיבורו העיקרי על הכנסייה. כאשר יאן הוס נעצר בקונסטנץ הוא הואשם בין השאר על ידי הכנסייה הקתולית ב"כפירה ויקתליפית", מה שמלמד שהקשר האידאולוגי בין הוס לוויקליף היה ידוע וברור גם ליריביו בכנסייה הקתולית.
ניתן לקשור את עליית ההוסיטים אל הקרע הגדול בכנסייה הקתולית: הקרע הגדול בו הייתה נתונה הכנסייה המערבית מאז 1378 בשל יריבות בין שני אפיפיורים מתחרים החמיר ב-1409 כאשר נוסף אפיפיור שלישי שטען לתפקיד. מצב זה ערער את דימויה של הכנסייה והקל את המתקפות עליה מצד מתנגדיה. ועידת קונסטנץ בה הועלה הוס על המוקד כונסה ב-1414 בעיקר על מנת לפתור את המחלוקת ולהכריע על זהות האפיפיור.
האוטרקוויסטים והתבוריים

כבר בשלב מוקדם למדי של התגבשות התנועה ההוסיטית הסתמנו בה 2 קבוצות עיקריות: האוטרקוויסטים והתבוריים.
ההוסיטים המתונים כונו אוטרקוויסטים (Utraquists) וגם קליקסניטים (Calixtines). שני השמות קשורים לסעיף השני במסמך "ארבעת הסעיפים של פראג" (ראו בהמשך), הדורש להתיר את שתי הדרכים של סקרמנט האוכריסטיה (Eucharist) במיסה, הן עם לחם והן עם יין, עבור הכמורה ופשוטי העם כאחד. השם הראשון נגזר מהצירוף הלטיני sub utraque specie ("משני הסוגים", בהתייחס להכללה של הלחם והיין במסגרת הטקס) ואילו השם השני נגזר מהמילה הלטינית calix ("גביע", המדגיש אף הוא את תוספת היין לטקס).
במבט ראשון, קשה להבין מדוע נושא זה היה מרכזי וחשוב כל כך עבור ההוסיטים. צורת הקומוניון ללא היין הייתה חידוש שהתקבע בכנסייה הקתולית בסביבות המאה ה-12, אך הנוהג קובע כחוק כנסייה ולא זכה למעמד של דוגמה או דוקטרינה . חידוש זה לא היה מהותי ביותר שכן התאולוגיה האורתודוקסית הגדירה את כל אחד מהמרכיבים (הלחם ויין) כשווי ערך לגופו ודמו של ישו, ואפילו חלק מההוסיטים הסכימו לכך. הכנסייה לא ראתה בעריכת הטקס הכפול רע כשלעצמו אלא שללה כי מדובר בתנאי הכרחי לגאולה. עם זאת, עריכת הטקס ב-1414 עם שני המרכיבים על ידי יעקובק (Jakoubek), אחד ממנהיגי ההוסיטים, נחשבת לאירוע מכונן בהיסטוריה של התנועה ההוסיטית, וזאת כנראה בעיקר בשל קריאת התיגר שהייתה בה על סמכות הכנסייה.
הקבוצה השנייה כינתה עצמה התבוריים (בצ'כית Táborité). ב-1420 הם ייסדו את העיר תבור בדרום צ'כיה באזור Bechyne. העיר היוותה את בסיס התנועה במהלך המלחמות ההוסיטיות. כמו האוטרקוויסטים, גם הם הדגישו את מרכזיות הקריאה הישירה בברית החדשה וצידדו בעריכת טקס האוכריסטה בשתי הדרכים, לחם ויין. מבחינה תאולוגית הם הציגו חידושים רדיקליים יותר מאשר האוטרקווסיטים: בין השאר הם החזיקו בחזון משיחי על הגעתה הקרובה של מלכות השמים, צידדו בגישה חברתית שוויונית קיצונית, אסרו החזקת רכוש פרטי על ידי הכמורה, ביקרו בחריפות את הכנסייה הקתולית ודגלו בחוסר פשרנות וענישה קשה של אויבי האלוהים .
4 הסעיפים של פראג

4 הסעיפים של פראג היה מסמך בן שני עמודים שפורסם ביולי 1420 באוניברסיטה של פראג על ידי יעקובק (בצ'כית: Jakoubek ze Stříbra) מהעיר Stříbro (מת ב-1429), יורשו של הרפורמטור יאן הוס בכנסיית בית לחם בפראג (Doniger, p. 480-81). המסמך מהווה את רשימת הדרישות של המורדים האוטרקוויסטים מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מסמך זה מהווה ביטוי להתגבשות התנועה ההוסיטית על פלגיה השונים בשנים שלאחר הוצאתו להורג של יאן הוס בוועידת קונסטנץ ב-1415. המסמך נכתב בתגובה לשליחת הכוחות של זיגיסמונד לפראג בסוף יוני 1420 לאחר פרסום הבולה האפיפיורית שקראה למסע צלב נגד ההוסיטים וכופרים אחרים ארבעה חודשים קודם לכן. סיכום המסמך לארבעה סעיפים:
הדרישה לחופש פולחן בבוהמיה.
הדרישה להתיר את שתי הדרכים של סקרמנט האוכריסטיה (Eucharist) במיסה, עם לחם ועם יין.
איסור על נזירים וכמרים להחזיק רכוש, דרישה להפקעת רכוש הכנסייה וקריאה חזרה לאידיאלים של העוני כפי שהם מופיעים אצל ישו והשליחים בברית החדשה.
ענישה זהה לכולם, בלי תלות במעמד החברתי.
תוכן הדרישות מעיד על התפתחות תנועה דתית עצמאית במוראביה ובוהמיה באותן שנים, אשר שאפה להתרחק ולהבדיל את עצמה מהפרקטיקות, הדוקטרינות והמוסדות של הכנסייה הקתולית. הדרישות הפוליטיות-דתיות המופיעות במסמך (הן כלפי זיגיסמונד והן כלפי הכנסייה הקתולית) משקפות את המעבר של ההוסיטים באותן שנים מרעיונות של רפורמה (אשר קודמו על ידי אנשי דת כריזמטיים כהוס ויעקובק) לתנועת רפורמה מהפכנית.
ועידת קונסטנץ והמלחמות ההוסיטיות

העלאתו של הוס על המוקד בוועידת קונסטנץ ב-6 ביולי 1415 חרף הערבות לשלומו שקיבל מהקיסר זיגיסמונד הפכה אותו מייד למרטיר, הובילה לגל מחאה וזעם ברחבי בוהמיה והניעה תהליך של רדיקליזציה של תומכיו (Turnball, 6). ב-2 ספטמבר 1415 התכנסו בפראג חבורת ברונים ואנשי אצולה פרו-הוסים ושיגרו איגרת מחאה לוועידת קונסטנץ אשר גינתה את העלאתו למוקד של הוס, צעד אשר היווה קריאת תיגר בוטה על הוועידה. האיגרת הועתקה והופצה ברחבי בוהמיה ומוראביה עם חתימותיהם של לא פחות מ-452 אצילים. קבוצת אצילים זו גם הקימה את הליגה ההוסיטית, אשר שרדה כ-6 שנים והייתה גוף פוליטי משמעותי בהתגבשות התנועה ההוסיטית.
מותו ב-1419 של קרל הרביעי מלך בוהמיה, והחלפתו על ידי זיגיסמונד שהיה שנוא על הבוהמים (בין השאר בשל תפקידו המרכזי בהעלאתו של הוס על המוקד בקונסטנץ), עוררו מספר חודשים של כאוס אשר כלל השחתת כנסיות ותקיפת אנשי כנסייה ברחבי בוהמיה ומוראביה. אירועים אילו סימנו את תחילת המלחמות ההוסיטיות שאחד ממנהיגיה הבולטים היה יאן ז'יז'קה .
במהלך המלחמות, הצליחו ההוסיטים להביס 5 מסעי צלב שונים שנשלחו על ידי האפיפיור והאימפריה הרומית הקדושה (כמו גם על ידי המלך ההונגרי וכוחות נוספים). במסגרת המלחמות ההוסיטיות נלחמו גם פלגים שונים של הוסיטים בינם לבין עצמם. המחלוקת הגדולה ביותר הייתה בין האוטרקוויסטים והתבוריים והסתיימה בתבוסתם של התבוריים בקרב ליפאני ב-1434, מה שהקל על השגת הסכם בין ההוסיטים לכנסייה והאימפריה.
המלחמות הסתיימו עם הישגים לא מבוטלים עבור ההוסיטים. הסכם השלום (המבוסס על "הבנות בזל" מ-1433) שנחתם ב-1436 משקף במידה רבה את "4 הסעיפים של פראג": הסכמה לעריכת הסקרמנט בשתי דרכים, חופש פולחן בבוהמיה ומוראביה, איסור על החזקת רכוש על ידי הכמורה וענישה לכולם ללא תלות במעמדם החברתי.
בתמורה להיענות לדרישותיהם, הסכימו כל פלגי ההוסיטים לקבל את זיגיסמונד כמלך בוהמיה.
תוצאות הרפורמה בבוהמיה ובמורביה

ההוסיטים, שהיו יכולים להתעמק בתנ"ך מפני שהאפיפיור לא היה הסמכות המפרשת הבלעדית של כתבי הקודש הנוצריים, הזדהו עם אירועים מהתנ"ך ועם דמויות תנ"כיות. הם קראו לעיר שביצרו בשם "תבור", ולנהר בשם "ירדן". בנוסף, מעמד השפה הצ'כית עלה על חשבון הלטינית והגרמנית.
החל מהמאה ה-16 בוהמיה ומורביה נשלטו על ידי בית הבסבורג. במחצית הראשונה של המאה ה-16 תושבי המקום נהנו מאוטונומיה דתית אף על פי שבית הבסבורג היה קתולי. פריחת האזור מבחינה כלכלית הוא שגרם לקתולים מבית הבסבורג לא להתערב בענייני הדת של הצ'כים.
ההתנגדות לתנועה וחיסולה

במחצית השנייה של המאה ה-16 אירופה הייתה מחולקת לקתולים ולפרוטסטנטים, והכנסייה הקתולית החריפה את פעולותיה כנגד תנועות רפורמה שסטו מהדוגמה הקתולית. בית הבסבורג הפך לחיל החלוץ של הקונטרה-רפורמציה, ולכן שליטי בית הבסבורג נלחמו בתנועה ההוסיטית. ההוסיטים השיבו מלחמה. ב-1618 ההוסיטים השליכו מבניין העירייה בפראג שני מושלים מבית הבסבורג. התגובה לא איחרה לבוא, ובשנת 1620 בית הבסבורג יצא לדכא את המרד בבוהמיה ומורביה. לאחר קרב ההר הלבן, בו הובסו המורדים, סולק מלך החורף והחבלים עברו קתוליזציה-מחדש. התנועה ההוסיטית כמעט ונמחקה, חלק גדול ממעמד האצולה איבד את אדמותיו ונאלץ לגלות, והשפה הצ'כית הפכה שוב לשפתם של האיכרים והכפריים וחדלה להתפתח. שילוב של הפקעת מוסדות החינוך ורדיפות אלימות השיבו את האוכלוסייה אל הדת הרומית. התנועה הלאומית הצ'כית, שקמה במאה ה-19, הפכה את ההוסיטים לגיבוריה. ב-1920, לאחר הקמת צ'כוסלובקיה העצמאית, עודדו השלטונות את הקמתה של "הכנסייה ההוסיטית הצ'כוסלובקית", שנועדה להפוך לדת דומיננטית שתלכד את האומה. היא סחפה רק כמה מאות אלפי מאמינים, וכיום היא גוף קטן. לממשיכי ההוסיטים הייתה הצלחה רבה יותר מחוץ לארצם: כנסיית האחווה המוראבית, שהוקמה על ידי גולים בסקסוניה בראשית המאה ה-18, שיחקה תפקיד מרכזי בפייטיזם ובהתעוררות האוונגליקלית.
יחס היהודים לתנועה

בקרב קהילות יהודיות התנועה ההוסיטית נתפסה כמעין "התייהדות" של נוצרים המבקשים לחזור אל הנצרות הקדומה יותר, ואל מקורותיה היהודיים. כמו כן, יהודים ראו בתנועה ההוסיטית מרידה נגד הסמלים המובהקים של הכנסייה הקתולית, שבאה לידי ביטוי בניתוץ פסלים ובחזרה למקורות המקראיים של הדת. בכרוניקה 'גלגול בני חושים' (חושים היא מתן צורה עברית להוסיטים) שנכתבה בסוף המאה ה-15 על ידי זלמן מסנט גואר, תלמיד מהרי"ל, מתואר יאן הוס כמי שתקף בחריפות את הכמורה הקתולית בארצו על מנת "להגדיל אמונת ישראל".
התנועה ההוסיטית בפרספקטיבה היסטורית > הלאומיות הצ'כית

מבחינה פוליטית ניתן לראות באירועים בבוהמיה באותן שנים ביטוי מוקדם לזהות לאומית צ'כית. אין זה מקרי שעם עלייתה מחדש של הלאומיות הצ'כית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, שבו סופרים, פילוסופים והיסטוריונים צ'כים אל המורשת ההוסיטית, גם אם נטו לאמץ רק את המרכיבים התרבותיים והפוליטיים של מורשת זו ולדחוק הצידה את ההיבטים הדתיים הייחודיים שלה שנעלמו לאחר הקונטרה-רפורמציה David), 380). גם הלאומנים הצ'כים בסוף המאה ה-19 ראו בהוס דמות מופת בהיסטוריה הלאומית של צ'כיה, והדגישו בעיקר את חשיבותו בשימוש החלוצי בשפה הצ'כית לטקסים הדתיים, בתרגומי התנ"ך וביצירות ספרותיות.
התנועה ההוסיטית בפרספקטיבה היסטורית > בין קתוליות ופרוטסטנטיות

כפי שכבר צוין, התנועה ההוסיטית נחשבת כמבשרת של הרפורמציה הפרוטסנטית מאה שנים מאוחר יותר, שכן היא חולקת איתה מאפיינים משותפים רבים: מתן מרכזיות לתנ"ך על חשבון הסכולסטיקה, שימוש בשפת המקום לצרכים דתיים במקום בלטינית, שאיפה להשתחררות מסמכות הכנסייה הקתולית ושלטון האימפריה אליו הייתה קשורה, אימוץ מנהגים דתיים נבדלים ועוד.
עם זאת, שעל אף הקשרים הרעיוניים והמעשיים שהיו להוסיטים מאוחר יותר עם הלותרנים ופרוסטנסטים אחרים במהלך המאה ה-16, הם מעולם לא התנתקו לחלוטין מהממסד הכנסייתי הקתולי.
כפי שמציין Hlaváček במאמרו, לאחר סיום המלחמות ההוסיטיות נוצר גוף כנסייתי מרכזי חדש בשם "הכנסייה הבוהמיינית האוטרקיסטית" אשר ראתה עצמה שייכת לכנסייה הקתולית האחת הקדושה, אך למעשה שמרה על קשר פורמלי בלבד עם האפיפיור הרומי (Hlaváček, 209). היו לה מאפיינים ייחודיים כגון הקומוניון משני הסוגים, דרשות בצ'כית, בלטינית ובגרמנית וקדושים משלה. למעשה עד הקונטרה-רפורמציה נהנתה הכנסייה האוטרקוויסטית ממעמד מיוחד במסגרתו היא שייכת לכנסייה הקתולית ונסבלת על ידיה, זאת על רקע הביקורת החריפה שהעבירו עליה והעובדה כי ראו עצמם כאווגנרד שתפקידו לתקן את הכנסייה המערבית כולה (Hlaváček, 209). עם הופעות הכנסיות הפרוטסטנטיות היו צריכים להגדיר עצמם לא רק ביחס לרומא אלא גם ביחס אליהן. Hlaváček מקביל את עמדת הביניים של הכנסייה האוטרקוויסטית בין הרפורמציה הפרוטסטנטית לכנסייה הקתולית למעמדה של הכנסייה האנגליקנית. גם Zdeněk V. David בספרו על הכנסייה האוטרקוויסטית במאה ה-16, משתמש אף הוא בהשוואה לכנסייה האנגליקנית (David, 1-2): כמו האנגליקנים, האוטרקוויסטים התנגדו לסמכות הלא מעורערת של הכנסייה הקתולית אך תוארו בכל זאת כ"רפורמציה שלא הושלמה" (David, 2). הדבר קשור לכך שאף על פי שהם יצאו נגד סמכות הכנסייה הם שימרו מרכיבים רבים מהדתיות הקתוליות: המסורת הקדושה, שבעת הסקרמנטלים, מילת האלוהים, חוק האלוהים, קדושים ועוד (David, xiii). מסיבה זאת, הוא מציע לראות בהם מודל מוקדם של "קתוליות ליברלית" ולא עוד תנועה פרוטסטנטית (David, xi).
ביבליוגרפיה

David, Z. V. (2003). Finding the Middle Way: The Utraquists' Liberal Challenge to Rome and Luther. Woodrow Wilson Center Press. Washington. D.C.
Hussite” (2006). In: Doniger, W. (Ed.) (2006). Britannica Encyclopedia of World Religions p. 480-81".
Fudge, T. (2002). The Crusade against Heretics in Bohemia: 1418-1437. Sources and Documents for the Hussite Crusades. Ashgate Pub Ltd.
Fudge, T. (2010). Jan Hus: Religious Reform and Social Revolution in Bohemia. I.B. Tauris & Co Ltd.
Hlaváček, P. (2007). "Confessional Identity of the Bohemian Utraquist Church: the transfer of priests from the sub una to the sub utraque obedience". In: The Bohemian Reformation and Religious Practice, Volume 6. Prague: Academy of Sciences of the Czech Republic. Retrieved 4 January 2015. <http://www.brrp.org/proceedings/brrp6/hlavacek.pdf>
Huss, John (1915). De Ecclesia – The Church (Translated by: David. S. Schaff). Charles Scribener's Sons Publishers, New York. Link: <https://archive.org/stream/deecclesiachurch00husjuoft#page/n5/mode/2up>
Hughes, B (1913). "Utraquism". In: The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Retrieved October 3, 2015 from Wikisource: Catholic Encyclopedia (1913)/Utraquism
Judson M. P & Rozenblit L.M (2005). Constructing Nationalities in East Central Europe. Berghan Books, New York – Oxford.
Kaminski, H. (1967). A History of the Hussite Revolution. Wipf & Stock Publishers. Eugene, Oregon.
Mullett, M. (2010). Historical Dictionary of the Reformation and Counter-Reformation. The Scarecrow Press Inc. Lanham – Toronto – Plymouth, UK.
Rosenwein, B. (2nd edition, 2014). Reading the Middle Ages: Sources from Europe, Byzantium, and the Islamic World (vol. 2). University of Toronto press.
Shahan, T. (1908). "Council of Constance". In: The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.Retrieved October 3, 2015 from New Advent: http://www.newadvent.org/cathen/04288a.htm
Turnball, S (2004). The Hussite Wars: 1419-1436. Osprey Publishing. United Kingdom.
Wilhelm, J. (1910). "Jan Hus". In: The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Retrieved October 3, 2015 from New Advent: <http://www.newadvent.org/cathen/07584b.htm>
Wilhelm, J. (1910). Hussites. In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Retrieved October 4, 2015 from New Advent: http://www.newadvent.org/cathen/07585a.htm
הערות שוליים

↑  כפי שמציין Zdeněk V. David בספרו Finding The Middle Way (עמ' xiv), הכינוי "הוסיטים" הוא כינוי שהוצמד לאנשי הרפורמה בבוהמיה על ידי מתנגדיהם. כפי שנראה בהמשך, במהלך המאה ה-14 הופיעו בבוהמיה קבוצות נוצריות רבות בעלות שמות ומאפיינים ייחודיים שונים (אף אחת מהן לא כינתה עצמה "הוסיטית", גם אם אצל כולן תפסה דמותו ומשנתו של יאן הוס מקום מרכזי).
1 2  Kaminski, 7-8
↑  Kaminski, 9-10
↑  Kaminski, 10
↑  Kaminski, 12
↑  Kaminski, 14
↑  Kaminski, 14-19
↑  ראו למשל עמ' viii בהקדמת המתרגם למהדורה האנגלית של De Ecclesia מ-1915.
↑  (שם, עמ ix)
↑  Jan Huss. In: The Catholic Encyclopedia
↑  Mullett, 251
↑  Mullett, 252
↑  ראו קמינסקי עמ' 8–27 לסקירה של הביקורת של המבקרים הצ'כים על הקרע הגדול.
↑  Council of Constance. In: The Catholic Encyclopedia
↑  Utraquism. In: The Catholic Encyclopedia
↑  Kaminski, 97
↑  97-8 Kaminski,
↑  Kaminski, 98-99
↑  Kaminski, 278
↑  Kaminski, 285-7
↑  Hussite” (2006). In: Doniger, W. (Ed.) (2006). Britannica Encyclopedia of World Religions p. 480-81"
↑  Fudge 2010, p. 165-66
↑  Fudge 2010, 166-7
↑  Turnball, S (2004). The Hussite Wars: 1419-1436. Osprey Publishing. United Kingdom.
↑  לסקירה של שרשרת ההתכתבויות בין אנשי אצולה אלה לוועידה עוד טרם העלאתו למוקד, ראו 40–139 Kaminski
↑  Kaminski, 144
1 2  Hussites. In: The Catholic Encyclopedia
↑  Hussites. In The Catholic Encyclopedia
↑  ישראל יעקב יובל, "יהודים, הוסיטים וגרמנים על פי הכרוניקה 'גלגול בני חושים'", ציון נד [ג] (תשמ"ט), עמ' 275–319, ובפרט עמ' 310.
↑  Fudge, 2
1 2  David, 379-380
↑  Judson & Rozenblit, 113
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533748105171  PLWABN: 9810554423905606  BNE: XX542688  BnF: cb11955333w (data)  GND: 4137460-5  HDS: 011451  LCCN: sh85063223  NDL: 00563780  NKC: ph120949  SUDOC: 027533247
ג'ורדן פיל

| --- | --- |

ג'ורדן פיל, 2014
 לידה:  21 בפברואר 1979 (בן 45) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 עיסוק:  במאי קולנוע, שחקן, תסריטאי, קומיקאי
 מקום לימודים:  קולג' שרה לורנס  Calhoun School 
 יצירות בולטות:  תברח, Key & Peele, קיאנו
 בת זוג:  צ'לסי פרטי
 צאצאים:  Beaumont Peele 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, פרס אינדפנדנט ספיריט, פרס סטלייט, פרס גילדת הכותבים של אמריקה, פרס פיבודי
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורדן פיל (באנגלית: Jordan Peele; נולד ב-21 בפברואר 1979) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
ב-2017 יצא לאקרנים סרט הבכורה שלו כבמאי, "תברח" לו כתב את התסריט והיה שותף להפקתו. הסרט זכה להצלחה רבה בקופות ובביקורות וזיכה את פיל בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, שני פרסי אינדפנדנט ספיריט לסרט ולבמאי הטובים ביותר ולמועמדות לפרס אוסקר כבמאי וכמפיק. הוא זכה יחד עם שותפו קיגן-מייקל קי בפרס פיבודי על תוכנית הטלוויזיה "Key & Peele" ששודרה בקומדי סנטרל בשנים 2012–2015.
ביוגרפיה

פיל נולד בעיר ניו יורק בן לאב אפרו-אמריקאי ואם לבנה.
את קריירת המשחק החל כקומיקאי במופעי אימפרוביזציה בשיקגו ובתוכנית המערכונים מד טי.וי שם שיתף פעולה עם עמיתו קיגן-מייקל קיי. השניים יצרו את תוכנית המערכונים "Key & Peele" ששודרה בערוץ קומדי סנטרל בשנים 2012–2015 וזיכתה אותם ב-2013 בפרס פיבודי. ב-2016 הפיקו השניים את סרט הקומדיה "קיאנו" בו גם שיחקו בתפקידים הראשיים.
פיל השתתף בדיבוב מספר סדרות וסרטים, בהם "ההמבורגרים של בוב", "פה גדול", "קפטן תחתונים: הסרט" ו"חסידודס".
ב-2017 ערך את הבכורה שלו כבמאי קולנוע בסרט האימה "תברח" לו כתב את התסריט והפיק בשיתוף חברת בלאמהאוס הפקות. הסרט שהופק בתקציב של 4.5 מיליון דולר בלבד זכה להצלחה קופתית עם הכנסות של מעל 255 מיליון דולר. פיל זכה לשבחים ופרסים רבים על עבודתו כתסריטאי ובמאי.
סרטו השני של פיל כבמאי, "אנחנו", שהוא סרט אימה שכתב והפיק, הופיע בבכורה עולמית ב-8 במרץ 2019.
באפריל 2018, יצר פיל ביחד עם מנכ"ל באזפיד ג'ונה פרטי סימולציית דיפ-פייק ויראלית של אובמה בה הוא מסביר על הסכנה של פייק ניוז.
בשנת 2021 החל לצלם את סרטו החדש "אין מצב"; מותחן פסיכולוגי בכיכובם של דניאל קלויה, קיקי פאלמר וסטיבן יאון; הסרט עלה לאקרנים בהפצתה של סרטי יוניברסל ב-22 ביולי 2022.
בשנת 2022 פיל תרם את קולו לסרט האנימציה "ונדל וויילד" לו כתב גם את התסריט לצד הנרי סליק שביים את הסרט.
אקטיביזם

באוקטובר 2023, פיל, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס.
חיים אישיים

ב-2013 החל לנהל מערכת יחסים עם צ'לסי פרטי. השניים התארסו בנובמבר 2015. ב-26 באפריל 2016 הודיעה פרטי כי השניים נישאו בטקס קטן. ב-2017 נולד לשניים בן.
הערות שוליים

↑  פרס פיבודי לשנת 2013 עבור התוכנית Key & Peele, באתר הפרס
↑  גיא לוי, כשאובמה קילל את טראמפ אל מול המצלמות, באתר ynet, 18 באפריל 2018
↑  Matt Donnelly, Hollywood Stars and Executives Thank President Biden for Leadership, Call for Release of All Hamas Hostages, Variety, ‏2023-10-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  People: "Jordan Peele and Chelsea Peretti Announce Engagement on Twitter" BY CHAR ADAMS November 29, 2015
↑  Surprise! Chelsea Peretti and Jordan Peele Eloped, PEOPLE.com (באנגלית)
↑  Schiff, Matthew; Passalaqua, Holly (17 ביולי 2017). "Jordan Peele and Chelsea Peretti Welcome Their First Child". E! News. נבדק ב-18 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2016: טריי אדוארד שולטס, קרישה | פרס גות'הם לבמאי/ת הפורץ/ת הטוב/ה ביותר   2017: ג'ורדן פיל, תברח  | הבא: 2018: בו ברנהם, כיתה ח' |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398370105171  PLWABN: 9810538064405606  BIBSYS: 1498562807056  BNE: XX5724165  BnF: cb17156832m (data)  CiNii: DA19671045  GND: 1135697051  ISNI: 0000 0004 0192 5080  LCCN: no2013025104  MusicBrainz: b77f427f-4d88-45e8-ba3e-b40ffc4f4f19  NKC: xx0214194  NLK: KAC201752454  NTA: 410914940  RERO: 02-A027143709  SUDOC: 204759811  VIAF: 296942943   WorldCat (עם VIAF): 296942943
דאגלס ויילדר

לורנס דאגלס ויילדר (באנגלית: Lawrence Douglas Wilder;‏ ‏נולד ב־17 בינואר 1931) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1970–1986, לאחר מכן ועד 1990 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 1994 כמושל וירג'יניה ה-66, האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה והאפרו-אמריקאי הראשון מבין כל מושלי מדינות ארצות הברית שנבחר לתפקיד בבחירות. בשנים 2005–2009 הוא כיהן כראש עיריית ריצ'מונד. כיום הוא פרופסור בבית הספר לממשל וליחסי ציבור של אוניברסיטת הקהילה של וירג'יניה הקרוי על שמו.
ויילדר נולד בריצ'מונד, סיים את לימודיו באוניברסיטת האיחוד של וירג'יניה, ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הווארד, הוא פתח משרד עורכי דין בריצ'מונד. כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא נבחר ב-1969 לסנאט של וירג'יניה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1986 כאשר הוא נבחר כסגן מושל המדינה, האפרו-האמריקאי הראשון בתפקיד. בבחירות למשרת מושל וירג'יניה של 1989 הוא הביס בהפרש קל את מועמד המפלגה הרפובליקנית, מרשל קולמן.
ב-1994 סיים ויילדר את כהונתו כמושל, שכן חוקת וירג'יניה לא מאפשרת למושליה לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת רצופה. לזמן קצר הוא שאף לזכות במועמדות הדמוקרטים בבחירות לנשיאות של 1992, אך פרש מהמרוץ לפני הבחירות המקדימות. לזמן קצר הוא גם התמודד כמועמד עצמאי על אחד המושבים של וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית בבחירות של 1994, אך פרש מהמרוץ. ב-2005 נבחר ויילדר שוב למשרה ציבורית כאשר היה ראש עיריית ריצ'מונד הראשון שנבחר בבחירה ישירה. לאחר תום כהונתו כראש העיר, הוא שימש כמורה מן החוץ והיה מעורב בתכנון הקמתו של מוזיאון העבדות הלאומי של ארצות הברית שהקמתו לא יצאה אל הפועל.
ראשית חייו

דאגלס ויילדר נולד בשכונת צ'רץ' היל שבריצ'מונד, כבנם של באולה אוליב (לבית ריצ'רדס) ורוברט ג'דסון ויילדר. סבו וסבתו מצד אביו היו עבדים במחוז גוצ'לנד. כשביעי מבין שמונת ילדי המשפחה, הוא נקרא על שמם של הסופרים האפרו-אמריקאים, פול לורנס דנבר ופרדריק דאגלס.
אביו של ויילדר עסק במכירות פוליסות ביטוח ואימו עבדה במשק בית. בעוד שהמשפחה לא הייתה חסרת כל, זכר ויילדר את שנותיו הראשונות במהלך השפל הגדול כילדות של "עוני מעודן".
ויילדר עבד בתקופת לימודיו באוניברסיטת האיחוד של וירג'יניה, מוסד שמאז ומתמיד היה מאוכלס בתלמידים שחורים, כמלצר בבתי מלון וכמצחצח נעליים, וסיים את לימודיו ב-1951 עם תואר בכימיה.
במלחמת קוריאה התגייס ויילדר לצבא ארצות הברית, והתנדב לשירות קרבי. בקרב פורק צ'ופ היל (אנ'), הוא מצא את עצמו, יחד עם שניים מחבריו, מנותק מיחידתו, אך הם הצליחו להוליך שולל 19 חיילים צפון קוריאנים שנפלו בשבי, ועל מעשה זה עוטר ויילדר בכוכב הארד. ב-1953 הוא השתחרר בדרגת סמל.
לאחר המלחמה עבד ויילדר במשרד חוקר מקרי המוות של וירג'יניה ובאותה תקופה קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בכימיה. ב-1956 הוא שינה את תוכניותיו והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הווארד. לאחר סיום לימודיו ב-1959, הוא פתח משרד עורכי דין בריצ'מונד.
ב-1958 נשא ויילדר לאישה את יוניס מונטגומרי. עד לגירושיהם ב-1978 נולדו להם שלושה ילדים: לין דיאנה, לורנס דאגלס הבן (כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה) ולורן דין.
ראשית הקריירה הפוליטית

ויילדר הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית והחל את הקריירה הציבורית שלו כאשר נבחר ב-1969 בבחירות מיוחדות לסנאט של וירג'יניה מטעם מחוז הבחירה של ריצ'מונד. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט מאז תקופת השיקום. שינוי בגבולות מחוזות הבחירה ב-1970 יצר עבורו מחוז בחירה שרוב אוכלוסייתו הייתה שחורה, והוא היה לליברל בבית המחוקקים שהיה בשליטה של רוב לבן ושמרני.
ב-1982 התלבט ויילדר לזמן קצר על התמודדות כמועמד עצמאי למושב בסנאט של ארצות הברית. הוא עשה זאת לאחר שהמועמד המועדף על הדמוקרטים, חבר בית הנבחרים של וירג'יניה מוירג'יניה ביץ', אוון פיקט, הביע את נאמנותו למנגנון הפוליטי במפלגה הדמוקרטית בראשותו של הסנאטור הארי פ. בירד כאשר הציג את מועמדותו. מתוך זעם על כך שפיקט זיהה עצמו עם מנגנון פוליטי שהתנגד בעקשנות לשילוב גזעי, איים ויילדר להתמודד כמועמד עצמי על המושב בסנאט שאליו נבחר פיקט כמועמד המפלגה. פיקט לא רק שהבין שוויילדר היה רציני, אלא שהוא גם ימשוך מספיק קולות של השחורים במערכת בחירות בה התמודדו שלושה מועמדים, כך שהוא היה מסוגל להתמודד מול מועמד המפלגה הרפובליקנית, פול טריבל. פיקט פרש מהמרוץ, וויילדר ויתר על תוכניותיו לרוץ לסנאט.
ב-1985 נבחר ויילד בהפרש קל למשרת סגן המושל ה-35 של וירג'יניה כמועמד הדמוקרטים וכשותפו למרוץ של התובע הכללי של המדינה, ג'רלד בלילס, שהתמודד על משרת המושל. בכך היה ויילדר לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר למשרה ציבורית מדינתית בווירג'יניה. בהיותו מודע לכך שהוא יזדקק לתמיכת הרוב הלבן של ציבור הבוחרים במדינה, הוא ניהל מסע בחירות שארך חודשיים ב"דרכים האחוריות" של המדינה, ביקר באזורים המרכזי והמערבי, הכפריים ברובם, של המדינה, וההיכרות שזכה לה בקרב ציבור הבוחרים הלכה וגדלה.