ישראל לוי
תולדות חייו ומחקריו

ישראל לוי נולד ב-1841 באִינוֹבְרוֹצְלַב (Inowrazlaw) שבפרובינציית פּוֹזֶן (Posen) של ממלכת פרוסיה (כיום Inowrocław בפולין) לנחום בן יצחק הלוי וליהודית בת יצחק הכהן. בין השנים 1864–1869 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטת ברסלאו; בשלוש מהן היה תלמידו של יעקב ברנייס, והושפע ממנו. קיבל תואר דוקטור, וב-1872 התמנה למשרת מרצה בכיר שאינו פרופסור (דוֹצֵנְט) בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות שנפתח באותה שנה בברלין.
ב-1 במאי 1883, לאחר פטירתו של דוד יואל, התמנה למופקד הקתדרה לספרות תלמודית ולרב הסמינר (Seminarrabbiner) בברסלאו, וכיהן כראש הסמינר עד מותו ב-1917.
היה מקיים תורה מצוות בדקדקנות קיצונית ומתוך אדיקות רבה.
בקיאותו בתלמוד הייתה רחבה במידה יוצאת-דופן, וגישתו המחקרית התאפיינה ברוח ביקורתית וחדה ובשימת-לב לפרטים.
במחקרו הראשון שהתפרסם, "קטעים ממשנת אבא שאול (Über einige Fragmente aus der Mischna des Abba Saul, ברלין, 1876),‏ הניח לוי את היסוד להבחנה בקבצים הקדומים שבמשנה.
לוי הלך בעקבות מאיר איש שלום, הראשון שאסף ציטוטים של המכילתא דרשב"י האבודה ממקורות שונים; ב"מילה אחת על אודות מכילתא דר' שמעון" (Ein Wort über die Mechilta des R. Simon, ברסלאו, 1889) – מחקר יסוד בתחום מדרשי ההלכה – הראה שמדרש הגדול מכיל למעשה את רובה של המכילתא דרשב"י וכן קטעים אבודים מספרי זוטא.
לוי, מומחה לתלמוד הירושלמי, היה הראשון שהבחין בהבדלים בין מסכת נזיקין בירושלמי לשאר המסכתות בו, ותלה זאת בעריכות שונות בעלות מאפיינים נבדלים.
משנת 1895 ועד 1917 פרסם פירוש לששת הפרקים הראשונים למסכת בבא קמא בירושלמי. יעקב זוסמן מעיר כי עם פרסום החוברת הראשונה, ב-1895,
נפתחה תקופה חדשה בפרשנות הביקורתית של התלמוד הירושלמי ובמחקר הביקורתי של טקסטים תלמודיים בכלל: הוא היה הראשון שהשתמש באופן שיטתי בחיבורו זה בכ"י [=כתבי יד] ובדפ"ר [=דפוסים ראשונים] של המשנה... בתוס' [=תוספתא] מהד' [=מהדורת] צוקרמנדל, בכ"י של מדרשי-ההלכה (כולל מכדרשב"י [=מכילתא דרשב"י]), בדקדוקי סופרים, מדרש הגדול בכי"י [=כתבי יד], ירוש' כי"ל [=כתב יד ליידן]... קטעי גניזה של הירוש'... קונטרס אחרון של הילקוט ונוסחאות הראשונים שאסף באופן שיטתי, ובפרקים האחרונים גם באהצו"י [="אהבת ציון וירושלים"] של ראטנר ובשרד"י [="שרידי הירושלמי מן הגניזה"] של גינצבורג; כמו כן השתמש בכל חיבורי הראשונים וגדולי האחרונים שהיו לפניו – ובמפרשי הירושלמי עד לאחרונים שבהם (נע"י [=נועם ירושלמי], שע"י [=שערי ירושלמי], יפ"ע [=יפה עיניים], נת"י [=נתיבות ירושלים], רידב"ז ועוד).
 גם בשימושו השיטתי בכל מרחבי ספרות חז"ל – משנה, תוס', מדרשי הלכה ואגדה, בבלי, ירוש' (מסורת הש"ס שלו ראויה ללימוד) – היה משום חידוש, כמו בביקורת הנוסח שלו (הקיצונית לעיתים...).
פרסומיו המועטים ידועים באיכותם המחקרית המעולה, ועדיין נחשבים כיום לבעלי ערך רב.
המקורות שהוא רשם במבוא לפירושו על ירושלמי נזיקין, פירוש שפורסם שנה אחר שנה, בשנתון (Yahrbrichte) של בית המדרש לרבנים בברסלאו, החל משנת תרנ"ה (1895), שימשו את חוקרי התלמוד יעקב זוסמן ויעקב נחום אפשטיין כבסיס לבירור השתלשלות חלוקתה של המסכת לשלשה חלקים, אך השערתו שמסכת זו נקראה "דיני ממונות" נדחתה ונבעה בחלקה משגיאה.
סיפר אודותיו עגנון בסיפורו "שני כיסאות":”הרב ר' ישראל לוי מורה לתלמוד בבית מדרש לרבנים בברסלא משרידי גאוני פוזן ואגפיה היה. כל ימיו היה לומד ומלמד לאמיתה של תורה והתרחק מחידושים שכל עיקרם חריפות.
מועטים הם מאמריו. אבל כל מה שכתב קב ונקי. גדולה הייתה השפעתם על חכמי דורו ועדיין הם משפיעים והולכים. מלבד גדולתו בתורה ובקיאותו בכל מכמניה תמים היה עם ה' וכל הליכותיו באמונה. ומאוד מאוד היה זהיר שלא ליהנות מדבר שאינו שלו ואפילו אבק הנאה. עד היכן? סיפר לי החכם ר' אפרים אלימלך אורבך. שני מיני כיסאות היו בחדר עבודתו, שלו ושל בית מדרשו, בא אצלו אורח, אם על עסקי בית המדרש בא הושיבו על כיסא של בית המדרש, בא לשם עניין אחר הושיבו על כיסא שהיה מוכן לו מביתו. לא דקדק האורח וישב על כיסא של בית המדרש והוא לא בא אלא לשם עניין אחר, אמר לו בעל הבית, במחילה מכבודו כיסא זה אינו שלי, ישב נא על כיסא אחר, והיה מראה לו על אותם הכיסאות שבאו מבית דירתו.” (ש"י עגנון, תכריך של סיפורים, הוצאת שוקן תשס"א עמ' 205.)
ועוד סיפר בסיפורו "במילים אלו הוציא את נשמתו":”סיפר לי הרב יעקב דוד וילהלם, סיפר לי החכם ר' מרדכי בראן (גר') (Markus Brann) עליו השלום, אני עמדתי בשעת פטירתו של מורנו הרב ישראל לוי. ראיתי שמרחשות שפתיו. הטיתי אוזני ושמעתי קול בכייה, משה רבינו מחול לי על כל התרת הוראה שנתתי, משה רבינו מחול לי על כל התרת הוראה שנתתי. בבכייה זו ובמלים אלו הוציא את נשמתו הטהורה.” (ש"י עגנון, תכריך של סיפורים, הוצאת שוקן תשס"א עמ' 207.)