stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אישטוואן הרביעי, מלך הונגריה
ביוגרפיה > אחרית חייו (1163–1165)

לאחר שגורש, אישטוואן או ביקר את הקיסר פרידריך לפני שיצא לאימפריה הביזנטית, או מיהר לסרדיקה (כיום סופיה בבולגריה) לפגוש את הקיסר מנואל. בסרדיקה, הוא הציע להיות כפוף למנואל הראשון אם הקיסר יסייע לו להחזיר את כתרו. הקיסר מנואל "העניק לו כסף", וגייס את צבאו לפלוש להונגריה. עם זאת, עד מהרה הקיסר "הבין שזה בלתי אפשרי עבור אישטוואן לשלוט בארצם של ההונגרים", וניהל משא ומתן על הסכם שלום עם אחיינו של אישטוואן בבלגרד. על פי הסכם זה, הסכים המלך הצעיר לאפשר לביזנטים להשתלט על סירמיום וחלקים אחרים בממלכתו בתמורה לכך שמנואל יוותר על כל תמיכה נוספת בדודו. ננטש על ידי המגן שלו, אישטוואן הרביעי שלח את שליחיו לקיסר פרידריך הראשון בתחילת 1163 ו-1164, אולם גם שם לא הצליח לקבל סיוע.
אחיינו של אישטוואן הפר עד מהרה את ההסכם עם מנואל הראשון אישטוואן, ששהה באנכיאלוס שעל הים השחור (כיום פומורי בבולגריה), הסתער לעבר סורמיום בקיץ 1164, כשהוא כובש תושבים רבים תוך כדי התקדמות באזור. הקיסר מנואל הצטרף לאישטוואן בפלישתו להונגריה. אישטוואן השלישי הצעיר קיבל סיוע צבאי מחו"ל, מה שאילץ את הקיסר מנואל לסכם עמו על הסכם שלום, ולהבטיח לא לתמוך באישטוואן הרביעי בעתיד. שוב הפר את הסכם השלום, סטפן השלישי מהונגריה פלש לסירמיום באביב 1165, מה שגרם לאישטוואן לסגת למבצר צימוני. אישטוואן השלישי הטיל מצור על המבצר, ולפי כמה מקורות, הנצורים שיחדו את "כמה מההונגרים ששירתו את אישטוואן" כדי להרעיל אותו ברעל איטי, וכתוצאה מכך נגרם מותו של המלך שהודח ב-11 באפריל. עד מהרה נפל המבצר, וגווייתו של אישטוואן "הושלכה לפני שערי העיר" ללא הלוויה. הגופה נקברה לאחר זמן מה בכנסייה המוקדשת לאישטוואן הקדוש הפרוטומרטיר בצימוני. בתאריך לא מוגדר, גופתו של אישטוואן הועברה לבזיליקת סקשפהרוואר.
הערות שוליים

↑  The Deeds of Frederick Barbarossa (3.13.), p. 187.
↑  The Deeds of Frederick Barbarossa (3.13.), p. 188.
↑  O City of Byzantium, Annals of Niketas Choniates (4.126), p. 72.
↑  O City of Byzantium, Annals of Niketas Choniates (4.127), p. 72.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.1), p. 155.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.5), p. 160.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.5), p. 161.
↑  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.5), p. 163.
1 2  Deeds of John and Manuel Comnenus by John Kinnamos (5.13), p. 180.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810574853905606  GND: 1147214123  VIAF: 31151776731718010890   WorldCat (עם VIAF): 31151776731718010890 
החותם של אביו של אישטוואן, בלה השני, מלך הונגריה
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלא סיפק סיוע לאישטוואן
הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס שהיה מוכן לתמוך באישטוואן בתפיסת הכתר
אחיו של אישטוואן, לסלו השני, גונב את הכתר מאחיינם, אישטוואן השלישי (מתוך הכרוניקה המאוירת)
רפובליקת קומי

רפובליקת קומי (ברוסית: Республика Коми, בקומית: Коми Республика) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. נמצאת בצפון-מזרח רוסיה האירופית. חלק מהרפובליקה נמצא מצפון לחוג הארקטי. בירתה היא סיקטיבקר.
נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 720,610 תושבים.
היסטוריה

במהלך ימי הביניים השטח היה חלק מרפובליקת נובגורוד והחל מהמאה ה-15 היה חלק מנסיכות מוסקבה.
לאחר חלוקת האימפריה הרוסית לגוברניות החל מהמאה ה-18 רוב השטח עבר לגוברניית ארכנגלסק.
בשנת 1921 הוקם אזור אוטונומי של קומי שכלל חלק מהשטח של הרפובליקה הנוכחית. היא הייתה חלק של "הקראי הצפוני" עם מרכזו בארכנגלסק. בשנת 1936 הוקמה הרפובליקה האוטונומית של קומי שנכללה ברוסיה הסובייטית.
בתקופת סטלין היו בשטח הרפובליקה מחנות עבודה לאסירים. חלק מהאסירים הועסקו בבניית מסילת הרכבת מאוחטה לוורקוטה, אחד מהם היה מנחם בגין.
בעקבות התפרקות ברית המועצות בשנת 1993 הוקמה רפובליקה הנוכחית.
ממשל

הממשל המקומי פועל לפי חוקה שאושרה בשנת 1994 ומאז עברה מספר תיקונים.
בהתאם לחוקה ברפובליקה נבחרת "המועצה המדינית של רפובליקת קומי" לכהונה של 5 שנים. המועצה כוללת 30 חברים. בבחירות שנערכו בשנת 2024 רוסיה המאוחדת זכתה ב-20 מושבים.
בראש רפובליקת קומי עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים בבחירות ישירות. בשנת 2023 לתפקיד נבחר ולדימיר אויבה. בשנת 2024 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה מנהלית הרפובליקה מחולקת ל-12 ראיונים ו-8 ערים בעלי חשיבות.
גאוגרפיה

הרפובליקה נמצאת בצפון מזרח החלק האירופי והיא הרפובליקה הגדולה ביותר ברוסיה באירופה. היא גובלת מצפון בגליל האוטונומי של הניינץ, ממערב – בחבל ארכנגלסק, מדרום – בחבל קירוב, וקראי של פרם, הכולל בתוכו את החבל האוטונומי הקומי-פרמיאקי, ממזרח – בחבל סברדלובסק וטיומן, הכולל בתוכו את מחוז יוגרה (חנטי-מנסי) האוטונומי ואת המחוז האוטונומי של ימל-ניינץ.
הנהר החשוב של הרפובליקה הוא נהר פצ'ורה, הנשפך לים ברנץ, כמו כן זורם בה נהר ויצ'גדה, יובלו של דבינה הצפונית, וכן מזן הנשפך כמו פצ'ורה לים ברנץ.
היערות הבתוליים בקומי זכו במעמד של אתר מורשת עולמית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 720,610 תושבים. זאת לעומת כ-1.3 מיליון בשנת 1989. בערים מתגוררים כ-79.02% מכלל אוכלוסייה. בבירת הרפובליקה סיקטיבקר מתגוררים כ-220 אלף תושבים.
בשנת 1939 היוו בני עם הקומי 72.5% מהאוכלוסייה, והרוסים רק 22%. מלחמת העולם השנייה הביאה לרפובליקה נמלטים רבים מאזור הקרבות שהביאו איתם ענפי תעשייה משמעותיים. אחרי המלחמה חלק מהם נשארו. כמו כן ברפובליקה אורגנו מספר מחנות אסירים. רבים מאותם אנשים שהגיעו לרפובליקה בעל כרחם נשארו בה והביאו לידי כך שכבר בשנת 1959 הרוסים נהפכו לרוב ברפובליקה והשתלטו על רוב משאביה.
על פי תוצאות מפקד האוכלוסין משנת 2020, הרוסים מהווים 54% מהאוכלוסייה (כ-398 אלף), קומי 17% (כ-127 אלף). בתחילת מלחמת העולם השנייה הובאו לאזור גרמנים רבים שהגיעו לכ-2.5% מאוכלוסיית האזור באותה תקופה. רובם עזבו וכיום ברפובליקה מתגוררים כ-2,000 גרמנים (0.2% מכלל אוכלוסיית האזור).
האזור סובל מהגירה שלילית בעיקר של אוכלוסייה רוסית לאזורים אחרים של רוסיה.
כלכלה

לרפובליקה אוצרות טבע רבים ובה פועלות מספר חברות המנצלות אותם. רוב תושבי הרפובליקה מועסקים בענף עיבוד תוצרי נפט וגז, עצים ותעשיות הקשורות להפקת אנרגיה חשמלית. מרכזי התעשייה הם הערים סיקטיבקר, אינטה, פצ'יורה, סוסנוגורסק, אוחטה ווורקוטה.
כלכלה > תחבורה

קו מסילת ברזל ראשי באזור הוא קו וורקוטה-קוטלס שמקשר את הרפובליקה עם רשת מסילות הארצית. הקו נבנה בשנים 1937–1941 על ידי אסירי גולאג.
כביש ארצי R-176 "ויאטקה" צ'בוקסרי-סיקטיבקר מהווה אורק תחבורתי אזורי חשוב.
בעיר סיקטיבקר פועל נמל תעופה בין לאומי. דרכו עוברים מל לחצי מיליון נוסעים בשנה. כמו כן פועלים מספר שדות תעופה לטיסות פנים.
על נהרי הרפובליקה פועלים נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
ממוזיר
בוהוסלב סובוטקה

בוהוסלב סובוטקה (בצ'כית: Bohuslav Sobotka, נולד ב-23 באוקטובר 1971) הוא מדינאי צ'כי שכיהן כראש ממשלת צ'כיה בשנים 2014–2017 ובעבר הנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית. היה חבר הפרלמנט הצ'כי מאז שנת 1996 ושר האוצר בשנים 2002–2006.
ביוגרפיה

סובוטקה נולד בדרום מזרח המדינה בשנת 1971, ועבר בילדותו לסלאוקוב. למד משפטים. לאחר מהפכת הקטיפה ופירוק צ'כוסלובקיה, החל לקחת חלק במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והקים את אגף הצעירים במפלגה. בשנת 1996 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצ'כי.
בשנת 2002 מונה לשר אוצר לסגן ראש הממשלה. כשר אוצר הקים צוות מקצועי של כלכלנים, גוף שהפך לאחר מכן למועצה הלאומית לכלכלה של ממשלת צ'כיה. מדיניות הצנע שלו כללה פיטורי עובדים. בשנים 2006 עבר לאופוזיציה. במרץ 2011 נבחר למנהיג המפלגה ובכך הפך לראש האופוזיציה לממשלתו של פטר נצ'אס. בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנת 2013 המפלגה קיבלה 20.45% מהקולות. לאחר סכסוכים פנימיים רבים, הצליחה המפלגה להקים ממשלה קואליציונית עם מפלגות נוספות מהמרכז ומהשמאל. ב-14 ביוני 2017, לאחר שפל בתדמית המפלגה, החליט סובוטקה להתפטר מהנהגת המפלגה, אך בחר להישאר ראש ממשלה. באוקטובר 2017 נערכו הבחירות לפרלמנט ולראשות הממשלה נבחר אנדריי באביש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
סובוטקה נשוי לאולגה סובוטקובה ולהם שני ילדים.
עזר ויצמן

עזר ויצמן (15 ביוני 1924 – 24 באפריל 2005) היה נשיאהּ השביעי של מדינת ישראל, אשר כיהן בתפקיד בין מאי 1993 ליולי 2000. לפני כן היה, בין השאר, מפקד חיל האוויר, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ויצמן החל את דרכו הצבאית בארגון ההגנה, בהמשך התנדב לצבא הבריטי, במהלך מלחמת העולם השנייה היה לטייס בחיל האוויר המלכותי, הוא הוצב בהודו ובמצרים. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לאצ"ל ובהמשך שב לארגון ההגנה, כטייס בשירות האוויר, ממנו צמח חיל האוויר הישראלי, שלימים היה מפקדו השישי. בתפקידו הבא שימש כראש אג"ם והיה מאדריכלי הניצחון במלחמת ששת הימים.
לאחר שחרורו החל את דרכו הפוליטית בתנועת החרות והליכוד, מטעמן נבחר לכנסת התשיעית וכיהן כחבר הכנסת וכשר הביטחון. בהמשך חל מפנה בעמדותיו, והוא הקים את מפלגת המרכז יחד שמטעמה שימש כשר בלי תיק בממשלת האחדות, ואיתה הצטרף ל"מערך". ב-1992 פרש מהכנסת, ולאחר שנה נבחר – כנציג מפלגת העבודה – לכהן כנשיא המדינה. לאחר שנבחר שנית ב-1998, התפרסם כי קיבל כספים מאיש עסקים. היועץ המשפטי לממשלה קבע כי יש בכך "אי תקינות", ודברים אלה והביקורת הציבורית הביאו להתפטרותו מהנשיאות ולפרישתו מן החיים הציבוריים בשנת 2000.
ביוגרפיה

עזר ויצמן נולד בתל אביב ליחיאל ויהודית ויצמן תושבי עכו בשנת 1924, וגדל בעכו ובחיפה. אביו, יחיאל (חיליק) ויצמן, היה פעיל ציוני ואגרונום, שהיה אחראי מטעם ממשלת המנדט על ייעור הרי הכרמל וכן אחיו של נשיאה הראשון של מדינת ישראל, חיים ויצמן. אמו של ויצמן, יהודית, הייתה בת הרופא גרשון יצחק קרישבסקי ובתיה למשפחת הירשפלד, ממייסדי ראשון לציון. עזר נקרא על שם סבו מצד אביו, עוזר. בילדותו גדל בבית שענייני השעה היו נדונים בו, ושימשו רקע להתפתחותו האישית. את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי, אך סולק ממנו בכיתה י"א.
בעודו ילד פגש ויצמן בצ'ארלס אורד וינגייט.
בספטמבר 1938, בזמן המרד הערבי הגדול, נפצעו הוא ואביו כשמכוניתם התהפכה, לאחר שנורו לעברם יריות בכביש תל אביב – חיפה, סמוך לבית ליד.
כנער מתבגר בשנות המנדט הבריטי, רצה לתרום למאמץ הלאומי. בגיל 17, בשנת 1941 עבר קורס מ"כים בג'וערה מטעם ארגון ההגנה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

| --- | --- |

 לידה:  תל אביב-יפו
 פטירה:  קיסריה
 מקום קבורה:  אור עקיבא 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 בן או בת זוג:  ראומה ויצמן 
 השתייכות:   ההגנה הצבא הבריטי הצבא הבריטי חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי  אצ"ל  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941 – 15 בדצמבר 1969 (כ־28 שנים)
 דרגה:   סמל צוות אוויר  אלוף
 תפקידים בשירות
 טייס קרב   מפקד טייסת 101   מפקד בסיס רמת דוד   מפקד בסיס חצור   מפקד חיל האוויר הישראלי   ראש אג"ם
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה    מלחמת העצמאות    מלחמת ששת הימים   פעולת כראמה   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
 קולר של מסדר האריה הלבן (1996)  צווארון של מסדר הכוכב של רומניה (1999)  אזרח כבוד של ירושלים 
 
בשנת 1942 נפל בן דודו מיכאל ויצמן (בנו של חיים ויצמן), שהיה טייס בחיל האוויר המלכותי הבריטי. אירוע זה השפיע על עזר ויצמן הצעיר, ששאף להיות טייס. הוא עבר קורס טיס אזרחי, וקיבל רישיון טיס אזרחי עוד בטרם התגייס. ב-2 בספטמבר 1942 התגייס לצבא הבריטי. בתחילה שימש נהג תובלה בחיל האוויר, ושירותו בשולי אזורי הקרבות במדבר המערבי, תיסכל אותו וחיזק את רצונו לתרום למאמץ המלחמתי כטייס. בקיץ 1943 התקבל לקורס טיס ברודזיה, אותו סיים בשנת 1945. הוא הוצב במשך שלושה חודשים בשדה התעופה פאיד ולאחר מכן שירת זמן מה בהודו כטייס ת'נדרבולט, עד שבשנת 1946 השתחרר מן הצבא הבריטי, ונסע ללמוד תעופה בלונדון באופן פרטי.
בהשפעת ידידים שפגש בלונדון הצטרף אל ארגון האצ"ל בשנת 1946. בשנת 1947, בסמוך להחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, פנו אליו אנשי "ההגנה" כי יצטרף ל"שירות האוויר לישראל", שהיה גרעינו של חיל האוויר העתיד לקום. לאחר שנועץ עם אנשי האצ"ל, קיבל את הפנייה, והיה לאחד ממקימי חיל האוויר החדש.
ביוגרפיה > חיל האוויר

בזמן מלחמת העצמאות היה ויצמן למפקדה של טייסת הנגב שמקום מושבה היה בניר עם. בתוקף תפקידו הטיס מזון, תחמושת ואספקה ליישובים הנצורים בנגב ובגוש עציון, ונשלח לצ'כוסלובקיה ללמוד להטיס את מטוסי ה"מסרשמיט" ולהטיס אחד מהם לישראל אשר מיד הוחש לקרב בהפצצת הטור המצרי המשוריין אשר היה באותה עת באשדוד. ב-7 בינואר 1949 השתתף בתקרית האוויר הישראלית-בריטית – קרב אוויר של 4 מטוסי ספיטפייר ישראליים מול 14 מטוסי טמפסט וספיטפייר של חיל האוויר הבריטי, שחדרו לנגב, בו הופלו חמישה מטוסים בריטיים.
ויצמן שירת בחיל האוויר כטייס קרב וכמפקד, הוא שימש סגן מפקד טייסת 101 ובמרץ 1949 מונה למפקדה, כמפקד הטייסת העביר אותה מבסיס חצור שנסגר לרמת דוד. שימש ראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר. ב-1951 נשלח לאקדמיה הצבאית הבריטית לפיקוד ולמטה, ועם שובו הטיל עליו חיים לסקוב, מפקד חיל-האוויר, לארגן קורס מתקדם לקצינים. כמו כן השתתף בהקמת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל. באוקטובר 1953 קיבל את הפיקוד על בסיס רמת דוד, עליו פיקד עד ראשית 1956, בפברואר 1956 מונה למפקד כנף 4 בחצור. הוא שירת בתפקיד זה במלחמת סיני. על פי הנוהג המושרש בחיל האוויר הישראלי, גם בתפקיד זה נתן מופת אישי כאשר יצא בעצמו לגיחות קרב במטוס סילון מסוג אוראגן.
ב-25 ביולי 1958 מונה למפקדו השישי של החיל, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1966. שנותיו כמפקד החיל היו שנים של התעצמות ובניין הכוח, והכנת החיל לקראת הגדול בהישגיו – "מבצע מוקד" להשמדת חילות האוויר של מדינות ערב על הקרקע בתחילת מלחמת ששת הימים. נודע כמי שטבע את הסיסמה "הטובים לטיס", והטמיע אותה בחיל ובציבור.
ביוגרפיה > ראש אג"ם

תפקידו הבא בצה"ל היה ראש אג"ם. תפקיד זה היה בעל חשיבות עליונה בצה"ל אשר הכין עצמו למלחמה. בשנת 1967 הפכה המתיחות בין ישראל ובין מדינות ערב לוודאות כי בקרוב תפרוץ מלחמה. תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הייתה תקופה של חרדה, ורבים היססו בדבר הדרך שבה יש לפעול אל מול האיום הערבי, שנראה כאיום קיומי. ויצמן עצמו נקט טון תקיף, והיה ממצדדי הנחתת מכה מקדימה על מדינות ערב, אל מול היסוסי ראש הממשלה, לוי אשכול. טרם מינויו של משה דיין לשר הביטחון הגיע ויצמן ללשכתו של אשכול ואמר: "אשכול, תן פקודה וצה"ל יצא למלחמה. למה לך את משה דיין? מי צריך את יגאל אלון? יש לנו צבא חזק והוא רק ממתין לפקודה שלך. תן לנו פקודה לצאת למלחמה ואנו ננצח."
אירוע עליו מספר ויצמן בספרו הביוגרפי "לך שמים לך ארץ" זכה ברבות הימים למעמד מכובד. ויצמן סיפר כי ב-23 במאי 1967 נקרא אל ביתו של הרמטכ"ל יצחק רבין, שם מסר לו רבין כי "סיבכתי את מדינת ישראל בגלל סדרת טעויות שעשיתי... אני מאמין שמי שטעה צריך ללכת. אני טעיתי. האם תקבל עליך את תפקיד הרמטכ"ל?". ויצמן סירב להצעה, בטענה שהדבר יביא לדמורליזציה בצה"ל, והציע לרבין לנוח. ביומיים שלאחר מכן פיקד ויצמן על הצבא בפועל, והוציא פקודות למפקדי הצבא לסיכום ההכנות הסופיות למלחמה. ראש הממשלה אשכול אישר בדיעבד פקודות אלו שניתנו ללא אישור הרמטכ"ל. ויצמן הפיץ כי הרמטכ"ל לקה ב"הרעלת ניקוטין". אין לדעת איזה חשיבות יש לייחס לעדות זו, אך ללא כל קשר אליו נזקף לזכותו של ויצמן חלק נכבד בניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים, בבניין הכוח היבשתי והאווירי, ובהכנת התוכניות למלחמה.
לאחר סיום המלחמה נשאר ויצמן בתפקיד ראש אג"ם, מתוך תקווה שלאחר סיום כהונת חיים בר-לב (שהחליף את רבין) ימונה הוא לרמטכ"ל. תקופה זו הייתה תקופה סוערת. ויצמן היה בעל תפקיד בלחימה במחבלים בבקעת הירדן לצידו של אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי,[דרוש מקור] והיה לו חלק בפיקוד על פעולת צה"ל בכראמה.[דרוש מקור] כן היה לו חלק בבניין המעוזים בקו בר-לב,[דרוש מקור] ובפיקוד על הכוחות ובהתוויית המדיניות בחודשיה הראשונים של מלחמת ההתשה.[דרוש מקור]
משנראה כי לא יקבל את תפקיד הרמטכ"ל, אם בשל היותו איש חיל האוויר, אם בשל דעותיו הפוליטיות שנטו לימין, פרש מצה"ל במפתיע ב-15 בדצמבר 1969, ובאותו הערב כבר מונה לשר התחבורה מטעם גח"ל, מפלגתו של מנחם בגין שהייתה אז שותפה לממשלת אחדות לאומית בראשותה של גולדה מאיר.
ביוגרפיה > צעדים ראשונים בפוליטיקה

בתפקידו כשר התחבורה שימש שמונה חודשים. באוגוסט 1970 פרשה גח"ל מן הממשלה במחאה על הסכמת הממשלה לדון ב"תוכנית רוג'רס", תוכנית שלום של שר החוץ האמריקני ויליאם פירס רוג'רס. השר ויצמן התנגד לפרישה מהממשלה. לאחר הפרישה מן הממשלה מונה ויצמן ליו"ר תנועת החרות ובמקביל פנה לעולם העסקים כמנהל חברה של יעקב מרידור. מחוץ לממשלה התערערו יחסיו עם מנחם בגין, ובשנת 1972 פרש מן הפוליטיקה, אם כי נותר חבר בתנועת החרות. ויצמן פנה לעסקים פרטיים והקים יחד עם עוזרו לשעבר דוד קוליץ את חברת "אלול טכנולוגיות" והיה מעורב בעסקי נדל"ן ויבוא רכב.
במלחמת יום הכיפורים גויס לשירות מילואים, והיה לעוזרו של הרמטכ"ל דוד אלעזר.
בתקופה זו הציג עזר ויצמן דעות ברורות, ישירות ובוטות, הנוטות לצד הניצי של המפה הפוליטית. בדבריו אז, טען ויצמן שהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים הם לבה ההיסטורי של ארץ ישראל, וחלק בלתי נפרד ממדינת ישראל. בתקופה זו, טען ויצמן שגבולה המזרחי של מדינת ישראל צריך להיות נהר הירדן, ואילו את הבעיה הדמוגרפית יש לפתור באמצעות עלייה מאסיבית של יהודי התפוצות. ויצמן תמך בישראל חזקה, בעלת כוח הרתעה. רק אז, לדעת ויצמן, יראו הערבים כי אין בכוחם להכריע את ישראל, והדבר יביא לשלום המקווה.
ביוגרפיה > שר הביטחון

ב-1976 חזר ויצמן ל"חרות" עם תחילת מערכת הבחירות לכנסת התשיעית, הוצב במקום הרביעי ברשימה שהביאה בסופה למהפך פוליטי. יש אומרים כי לוויצמן היה חלק חשוב בעליית רשימת הליכוד, בה הייתה חרות המרכיב העיקרי, לשלטון ב-1977 (המהפך). ויצמן כיהן כחבר הכנסת והתמנה לשר הביטחון בממשלתו של מנחם בגין. ובתקופת כהונתו נערך מבצע ליטני, והתקבלה ההחלטה על פיתוחו של מטוס הקרב "לביא". כשר ביטחון החליט ויצמן על מינויו של רפאל איתן לרמטכ"ל צה"ל.
ב-14 בנובמבר 1977 נפצע בתאונת דרכים קשה בכביש גהה. בעת ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת בישראל, היה ויצמן מאושפז בבית חולים עקב התאונה, ולמרות זאת נפגש ביחידות עם סאדאת בירושלים במהלך הביקור ב-20 בנובמבר.
ויצמן הקדיש את כל אונו ומרצו להשגת השלום, בו החל לראות יעד נכסף, אפילו במחיר ויתורים טריטוריאליים. הוא פיתח יחסים אישיים נלבבים עם סאדאת, ואף ביקר בקהיר באופן ספונטני ב-20 בדצמבר 1977 ועמד בראש משלחת ישראל לשיחות השלום בקהיר בינואר 1978. ייתכן שאז חל המפנה בדעותיו, שהביא בסופו של דבר לפרישתו מן הממשלה. הוא החל להשמיע דעות כנגד ההתנחלויות וכנגד התנהלותה של ממשלת בגין. הדברים הגיעו לידי משבר ב-25 במאי 1980. לאחר שנשא נאום ארוך כנגד הקיצוץ בתקציב הביטחון, וכנגד הדרך בה מנהל בגין את השיחות עם מצרים, התפטר ויצמן מתפקיד שר הביטחון.
ויצמן תמך בארגון מחדש של צה"ל והקמת המפח"ש על פי תוכניתו של ישראל טל, בניגוד לעמדתו של הרמטכ"ל, מרדכי גור. לאחר שנכנס למשרד הביטחון, מינה את ישראל טל, לחקור את תפקוד וארגון כוחות היבשה בצה"ל, מחקר שהביא להמלצה על הקמת המפח"ש. ויצמן אפשר לגור, ולאחר מכן לרפול, שהחליף את גור כרמטכ"ל, לדחות את ההמלצות, בסוף 1978. אולם ב-29 בנובמבר 1979 הביא ויצמן את המטכ"ל להחליט להקים את המפח"ש ולהחזיר את טל לשירות כדי להקים את המפח"ש ולעמוד בראשו. אך עד פרישתו של ויצמן ממשרד הביטחון התוכנית להקים את המפח"ש לא התממשה.
ביוגרפיה > בממשלות האחדות

לאחר התפטרותו שקל ייסוד מפלגה חדשה בהנהגת משה דיין (שהיה גיסו), ועקב כך סולק מ"חרות". במשך ארבע שנים היה איש עסקים. במרץ 1984 ייסד מפלגה חדשה בשם "יחד" וזו זכתה בשלושה מושבים בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984). יחד עם ויצמן נבחרו לכנסת מטעם יחד בנימין בן אליעזר ושלמה עמר. לאור התוצאות הסתבר כי המפלגה הפכה ללשון המאזניים היכולה להכריע לטובת כל אחת משתי המפלגות הגדולות. ויצמן בחר לעמוד לצד המערך ובכך לכפות הקמת ממשלת אחדות לאומית, כהמלצתו, בין השאר, של נשיא המדינה חיים הרצוג. בממשלת האחדות הייתה רוטציה בתפקיד ראש הממשלה בין שמעון פרס ויצחק שמיר ומספר שרים שווה למערך ולליכוד. ויצמן הצטרף לממשלה כשר בלי תיק וכחבר הקבינט המצומצם מטעם גוש המערך. לאחר הקמת ממשלת האחדות פרשו מהמערך חברי הכנסת של מפ"ם וחבר הכנסת יוסי שריד, וויצמן הצטרף עם מפלגתו למפלגת העבודה, באוקטובר 1986. בממשלת האחדות תמך ויצמן במסירת השטחים ובמשא ומתן עם אש"ף.
ב-1988 מונה לשר המדע והטכנולוגיה בממשלת האחדות הלאומית שבראשות יצחק שמיר. במהלך מערכת הבחירות הוצב ויצמן במקום החמישי ברשימת מפלגת העבודה, ויועד לשמש שר החוץ מטעמה. הליכוד תקף אותו על התבטאויותיו "בזכות האינתיפאדה". בסוף שנת 1989 דרש שמיר לסלקו מהממשלה, עקב מגעים שקיים עם אנשי הארגון לשחרור פלסטין. המגעים עם אש"ף נאסרו בחוק, ונחשבו לטאבו. במשך שנים היו מגעים אלו נחלתם של אנשי שמאל קיצוניים, משולי המפה הפוליטית, כאורי אבנרי או אייבי נתן. ויצמן פוטר מהממשלה ב-31 בדצמבר אך לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף היא בוטלה, ושמיר הסתפק בהוצאת ויצמן מהקבינט. ויצמן התפטר יחד עם כל שרי המערך מהממשלה במרץ 1990 במסגרת מה שכונה "התרגיל המסריח". לאחר פירוק ממשלת האחדות הלאומית התפטר מהכנסת ב-3 בפברואר 1992, הודיע על פרישתו מן החיים הפוליטיים והוחלף בסאלח טריף בכנסת.
ביוגרפיה > נשיא המדינה

לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה, בשנת 1992, השתנה הרכבה של הכנסת, וניצחון השמאל אשר איפשר לרבין להרכיב ממשלה, איפשר גם להריץ את ויצמן למשרת הנשיא. ויצמן נבחר כמועמד מפלגת העבודה לנשיאות מול שלמה הלל ואריה אליאב. ב-24 במרץ 1993 התקיימו הבחירות לנשיאות המדינה. מול ויצמן התמודד כמועמד הימין חבר הכנסת (הליכוד) דב שילנסקי. ויצמן נבחר לכהונת הנשיא ברוב של 66 מול 53.
ב-14 במאי 1993 החל לכהן כנשיא המדינה. ויצמן נחשב לנשיא אהוד ופופולרי "שירד אל העם". ישירותו ועממיותו הוסיפו לו לווית חן צברית, שנתנה ייחוד וסממן פלמ"חניקי לשירותו בתפקיד.
במהלך כהונתו היו למדינת ישראל הישגים כהסכם השלום עם ירדן, שויצמן נכח בחתימתו בטקס בערבה ב-26 באוקטובר 1994, לצדם של יצחק רבין, חוסיין, מלך ירדן, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון. מאידך, היו אלו שנים של לחימה קשה בלבנון שגבתה הרוגים רבים, של טרור קטלני ושל הטראומה הלאומית שברצח יצחק רבין. בעניין המשא ומתן עם אש"ף שהתקיים בצל הטרור, ובייחוד לאחר הפיגוע בבית ליד בתחילת שנת 1995, אמר ויצמן כי בשל המצב "יש להשהות את המשא ומתן עם אש"ף".
הנשיא ויצמן הקפיד לפקוד כל אחת מהמשפחות השכולות לביקור תנחומים. כמו כן, הירבה לבקר אצל הפצועים ולעודד את רוחם.
ויצמן לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות. בזמן ממשלת רבין קרא להאט את קצב המשא ומתן בתקופת הפיגועים, ומנגד קרא למשא ומתן עם סוריה על עתיד הגולן. בניסיון לחמם את תהליך השלום עם הפלסטינים לאחר עליית בנימין נתניהו לשלטון, הזמין בשנת 1996 את ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, לביקור פרטי בביתו בקיסריה.
בהתמודדותו לכהונה שנייה כנשיא, שנערכה במרץ 1998, מול איש הליכוד שאול עמור, הוא נבחר ברוב גדול. הייתה זו הפעם הראשונה בה התמודד אדם מול נשיא מדינה מכהן, וכתוצאה מכך שונה חוק יסוד: נשיא המדינה כך שנשיא יכהן תקופה רצופה ובודדת של שבע שנים ולא יצטרך לעבור הליך של בחירות-חוזרות.
ויצמן היה בררני בשימוש בסמכות המוקנית לו על מנת לקצוב את עונשם של אסירי עולם שהורשעו בביצוע רצח.
ביוגרפיה > פרשת המתנות

בסוף 1999 פרסם העיתונאי יואב יצחק ידיעות לפיהן קיבל ויצמן כ-453 אלף דולר מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך, וזאת במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר. העניין הועבר לחקירת המשטרה, שחקרה את ויצמן במשכן הנשיא, ולאחר מכן לבדיקתה של הפרקליטות. ויצמן המשיך לכהן בתפקידו, והצהיר כי אין בכוונתו להתפטר. ב-24 במאי 2000 פרסם היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, חוות דעת שלפיה אין להגיש כתב אישום כנגד ויצמן, מטעמים של חוסר אשמה בעבירות מסוימות, ומחמת התיישנות עבירות אחרות. עם זאת, היועץ המשפטי כתב בחוות דעתו כי "בכל מקרה הייתה אי-תקינות ברורה בקבלת הכספים בניגוד לכללי ועדת אשר ובאי-הדיווח לפיהם. כללים אלה אין להקל בהם ראש." הלחץ הציבורי והתקשורתי שנוצר בעקבות חוות הדעת של היועץ המשפטי בנוגע להפרת כללי מניעת ניגוד עניינים, הביא את ויצמן להחלטה להתפטר מתפקיד נשיא המדינה. התפטרותו נכנסה לתוקף ב-10 ביולי 2000, כשבע שנים לאחר כניסתו לתפקיד.
לאחר התפטרותו מיעט ויצמן להתבטא בענייני השעה. בתחילת 2001 אמר כי הוא תומך במועמדותו של אריאל שרון לראשות הממשלה.
אחרי חודשים ארוכים בהם מצב בריאותו היה רופף, נפטר ויצמן ב-24 באפריל 2005 כאשר משפחתו לצדו בביתו שבקיסריה. הוא נקבר בבית העלמין של אור עקיבא, בסמוך לבנו שאולי וכלתו רחל.