stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – בולגריה
מלחמת העולם השנייה > מעורבותה של בולגריה במדינות הציר

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדינות הציר#בולגריה
במרץ 1941 ביקש צבא גרמניה הנאצית להעביר את כוחותיו דרך בולגריה במטרה לתקוף את יוון, שהתנגדה בהצלחה לפלישת איטליה הפשיסטית לשטחיה במהלך מלחמת איטליה–יוון. בוריס השלישי, מלך בולגריה אישר לנאצים לתקוף את יוון ויוגוסלביה דרך מדינתו, וב-1 במרץ 1941 אפשרה בולגריה לגרמנים לעבור בשטחה ובכך הצטרפה בולגריה למדינות הציר. בולגריה נטלה על עצמה תפקיד פסיבי בשעה שהכוחות המשולבים של גרמניה, איטליה והונגריה פלשו ליוגוסלביה ויוון והביסו את צבאותיהן. לאחר מכן, באפריל 1941, סיפחה בולגריה את חבל וורדר בנובינה, המהווה כיום את הרפובליקה של מקדוניה, ואת מערב תראקיה.
כשמדינות אחרות שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית, לא הצטרפה בולגריה אל מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ואף לא הכריזה עליה מלחמה. בדצמבר 1941, לאחר שגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית, החלה בולגריה להתחקות אחר פעולות גרמניה הנאצית באופן אקטיבי: ב-13 בדצמבר ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית, והכריזה עליה מלחמה. למרות זאת, ארצות הברית לא הכריזה על בולגריה מלחמה באופן מידי. רק ביוני 1942 קרא נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, להכריז על הבולגרים מלחמה. ב-2 ביוני 1942 שלח הנשיא רוזוולט את המסר הבא לקונגרס האמריקאי:
ממשלות בולגריה, הונגריה ורומניה הכריזו מלחמה על ארצות הברית. אני מבין ששלוש הממשלות נקטו פעולה זו לא ביוזמתן או בתגובה לרצון עמן, אלא כהיותן גרורות של אדולף היטלר. שלוש ממשלות אלה עוסקות כעת בפעולות צבאיות המכוונות נגד בעלות הברית ומתכננות להרחיב פעילויות אלה. לפיכך, אני ממליץ שהקונגרס יכיר במצב מלחמה בין ארצות הברית לבולגריה, בין ארצות הברית להונגריה ובין ארצות הברית לרומניה.
מלחמת העולם השנייה > קרבות ישירים בין ארצות הברית לבולגריה

הקרב הראשון בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית לאלו של בולגריה התרחש במהלך הפשיטה האמריקאית על קומפלקס בית הזיקוק הרומני בפלוישט במהלך 1943. ב-1 באוגוסט 1943 המריאו 117 מפציצים כבדים מסוג "ליברטור" (B-24 Liberator), כשעליהם 1,726 אנשי צוות שמטרתם הייתה להפציץ את בית הזיקוק בפלוישט. בבית זיקוק זה יוצרו 60% ממוצרי הדלק והנפט לשם המאמץ המלחמתי של גרמניה הנאצית.
המפציצים טסו מעל יוון ובולגריה בדרכם אל המטרה. בגלל המרחק - כאלף מיל - לא היה להם ליווי לוחמני. בשל עננים שהתגבשו עננים מעל שמי בולגריה, רבים המטוסים החלו תועים בדרך והתפזרו. מכ"ם גרמני זיהה את כלי הטיס שנכנסו לבולגריה, והמפציצים האמריקאים הפעילו את הגנותיהם נגד אש הנ"מ. הפשיטה גרמה נזק כבד למתחם בית הזיקוק, אך מחיר ההפסד היה גבוה - 50 מטוסים ניזוקו ו-532 אנשי צוות קיפחו את חייהם.
במהלך הטיסה חזרה התרסקו מספר מטוסים בבולגריה. מטוס אחד יורט ונורה בידי ארבעה לוחמים בולגרים, והתרסק בשדה סמוך לכפר סוהוזם שבמחוז פלובדיב. אמריקאי אחד נהרג, וכך גם שבעה איכרים שעבדו בשדה. (ראה Ploieşti RAID.)
כמה חודשים לאחר מכן, בולגריה עצמה הפכה ליעד. בין 14 בנובמבר 1943 ל-10 בינואר 1944 הפציץ חיל האוויר של ארצות הברית את סופיה שש פעמים. התקיפות הובילו למותם של 1,374 בני אדם, ופגעו בבניינים רבים במרכז העיר. הספרייה הלאומית נהרסה, התיאטרון הלאומי והמוזיאון להיסטוריית הטבע, לצד בניינים חשובים אחרים במרכז העיר ניזוקו קשות. כמו כן, אלפי אזרחים פונו לאזורי הכפר. מטוסים אמריקאים רבים אבדו בתקיפות, חלקם הופלו בידי טייסים בולגרים. בין 1943–1944, 329 טייסים של בעלות הברית ואנשי צוותים אוויריים משבע מדינות, בעיקר אמריקאים, נתפסו ונכלאו במחנה שבויי-מלחמה שנמצא כיום סמוך לשטחי העיר שומן. הם שוחררו ב-8 בספטמבר 1944.
מלחמת העולם השנייה > המצב הפוליטי בבולגריה במהלך המלחמה

התקיפות האמריקאיות על בולגריה זעזעו את הציבור והממשל הבולגרי, שציפו להימלט מן ההשפעה הישירה של המלחמה. זמן קצר אחר כך קיימה בולגריה מגעים דיפלומטיים לא רשמיים עם ארצות הברית. מגעים אלו כללו משא ומתן חשאי בקהיר שבמצרים, במטרה להביא לפרישת בולגריה מברית מדינות הציר.
האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה והמפלגה הקומוניסטית של בולגריה, יחד עם כמה קציני צבא, ארגנו והקימו מחתרת בשם חזית המולדת של בולגריה נגד הגרמנים והממשלה הבולגרית ב-1943. המלך בוריס מת בפתאומיות באוגוסט 1943, לאחר ביקור אצל אדולף היטלר בגרמניה. הוא הוחלף על ידי בנו בן השש באורח רשמי בידי בנו בן שש, סימאון סקסקובורגותסקי, כאשר קיריל, נסיך בולגריה תפקד כעוצר של בולגריה.
ככל שהצבא האדום התקרב לגבול הצפוני של בולגריה בספטמבר 1944, הודיעה ממשלת בולגריה על נסיגתה החד-צדדית מהברית של מדינות הציר. היא הוציאה את כוחותיה מיוון ומיוגוסלביה, ולאחר מכן הכריזה מלחמה על גרמניה, בתקווה להימנע מכיבוש סובייטי. הצבא האדום המשיך להתקדם אל עבר בולגריה. עם זאת, הסובייטים חצו את נהר הדנובה בספטמבר ונכנסו לסופיה ב-16 בספטמבר 1944. חזית המולדת ביצעה הפיכה והקומוניסטים הפכו לחלק מהממשלה החדשה.
מלחמת העולם השנייה > הסכם שביתת הנשק בין בולגריה לבעלות הברית

ב-28 באוקטובר 1944, במוסקבה, חתם שר החוץ הבולגרי פטקו סטיינוב על הסכם שביתת נשק עם נציגים מארצות הברית, ברית המועצות והממלכה המאוחדת. לוטננט גנרל ג'יימס גמל, נציג המפקד העליון של כוחות הברית לים התיכון, וג'ורג' קנאן, הממונה על היחסים האמריקאי במוסקבה, חתמו על ההסכם בשם ארצות הברית. תחת שביתת-הנשק הבטיחה בולגריה להעמיד את כוחותיה המזוינים תחת פיקוד בעלות הברית עד שגרמניה הנאצית תובס, ואחר-כך להגיש עצמה לפיקוח מטעם בעלות הברית. בולגריה נאלצה גם לסלק את חייליה ואת פקידי הממשלה מיוון ויוגוסלביה שנכבשו על ידי כוחותיה, להוציא את הבולגרים שהתיישבו בשטחים אלה לאחר ינואר 1941 ולבטל את החוקים שסיפחו שטחים לא-בולגרים לבולגריה.
כאשר המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יוסיף סטלין, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל התכנסו ביאלטה שבחצי האי קרים ב-1945, נכבשה בולגריה בידי הצבא הסובייטי, והוקמה ממשלה פרו-סובייטית. עניין בולגריה עלה רק פעם אחת בוועידת יאלטה, כאשר שר החוץ הבריטי אמר כי אסור לבולגריה הסובייטית לרקום ברית עם יוגוסלביה, שם הקים המשטר של יוסיפ ברוז טיטו משטר קומוניסטי.
המלחמה הקרה > האירועים שהובילו לניתוק היחסים

אף שהמפלגה הקומוניסטית של בולגריה הייתה באורח רשמי שותפה אחת בקואליציה החדשה של הממשלה, ביחד עם הגורמים הסובייטים בבולגריה היוותה המפלגה את הכוח האמיתי במדינה. הקומוניסטים הבולגרים ביחד עם הסובייטים בבולגריה איחדו כוחות במטרה להתנכל למפלגות האופוזיציה וטיהרו בהדרגה את יריביהם. בפברואר 1945 נעצר העוצר הבולגרי, הנסיך קיריל, ביחד עם עשרות שרים ופקידים מששירתו את המשטר הישן, נשפטו בעוון פשעי מלחמה והוצאו להורג. אחרי כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 הוקמה בסופיה ועדה מבקרת מטעם בעלות הברית. מיינארד ברנס, נציגה של ארצות הברית בסופיה, ניסה לשכנע את ממשלת בולגריה לנקוט באידאולוגיה דמוקרטית אך מאמציו לא הניבו פירות. בספטמבר 1946 בוטלה באופן סופי המונרכיה בבולגריה, והמלך סימאון סקסקובורגותסקי יצא לגלות. ממשלה קומוניסטית בראשות הנשיא וסיל קולארוב וראש הממשלה גאורגי דימיטרוב תפסו את השלטון. מנהיג האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה, ניקולה פטקוב, מיאן לשתף פעולה עם הקומוניסטים ובעקבות זאת נעצר והוצא להורג. בשלהי 1947, בולגריה הייתה מדינת חסות של ברית המועצות באופן כוללני.
כאשר דונלד הית' מונה בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית לנציג ארצות הברית בבולגריה בספטמבר 1947, הוא מצא שממשלת דימיטרוב, בעקבות האידאולוגיה הסטליניסטית בה נקטה, עוינת יותר ויותר כלפי אמריקה והעולם המערבי. הכרזתו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן על דוקטרינת טרומן, לפיה ארצות הברית תומכת בממשלת יוון במאבקה נגד מורדים קומוניסטים שנתמכו על ידי העריץ יוסיפ טיטו שליט יוגוסלביה, הגבירה עוד יותר את המתיחות ביחסי ארצות הברית–בולגריה. ביולי 1949 הלך גאורגי דימיטרוב לעולמו ובשנה העוקבת הוחלף בסטליניסט אחר — וולקו צ'רבנקוב. עם זאת, באותה התקופה התגלעו חילוקי דעות משמעותיים בין יוסיף סטלין לטיטו ביוגוסלביה, שרצה לאמץ סוג אחר של קומוניזם.
כאשר טיטו גורש מהקומינפורם על ידי סטלין, הממשלה הבולגרית נותרה נאמנה לסטלין. ממשלת בולגריה החלה בטיהור של תומכי טיטו מה שהוביל לביטול חברותם של בין 60,000 ל-70,000 בולגרים במפלגה הקומוניסטית, ולמעצרו, משפטו והוצאתו להורג בדצמבר 1949 של סגן ראש הממשלה טרייצ'ו קוסטוב.
במהלך משפטו של קוסטוב בעוון בגידה, הוזכר לעיתים קרובות שמו של הציר האמריקאי הית' כידידו הקרוב של קוסטוב. הית' הואשם בבגידתו לכאורה של קוסטוב ובקשירת קשר להפלת הממשלה הבולגרית, ובשימוש בצירות האמריקאית כמרכז ריגול. ארצות הברית הגיבה להאשמות אלה באמצעות ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם בולגריה ב-22 בפברואר. הית' ו-43 חברי הסגל הדיפלומטי האמריקאים עלו על האוריינט אקספרס ב-23 בפברואר ועשו דרכם לטורקיה. ממשלת בולגריה הוקיעה את ניתוק היחסים ותפשה מהלך זה כשלב חדש ב"מאבקם של האימפריאליסטים האמריקאים נגד חזית השלום והדמוקרטיה". לאחר מכן, שגרירות פולין בוושינגטון די. סי. ייצגה את האינטרסים הבולגריים בארצות הברית, ושגרירות שווייץ בסופיה ייצגה את האינטרסים האמריקאים בסופיה.
המלחמה הקרה > יחסי ארצות הברית עם בולגריה תחת שלטון ז'יבקוב

לאחר מותו של סטלין ב-1953 החלה המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לחפש אחר מנהיג חדש שיחליף את צ'רבנקוב הנוקשה. במרץ 1954 חיפושים אלה מוצו כאשר טודור ז'יבקוב, חבר פוליטביורו בגיל 41, עלה להנהגת המפלגה הקומוניסטית. ז'יבקוב שימש כמזכיר המפלגה במשך 33 שנים, והוא נמנה בין מנהיגי השלטון בעלי התקופה הארוכה ביותר בכל הגוש המזרחי. ז'יבקוב סטה מעט המדיניות הסטלניסטית, כשהוא "מתחרט" באופן רשמי על רדיפתם והוצאתם להורג של קוסטוב ותומכי טיטו ואף סגר מספר מחנות עבודה, אך המשטר המשיך לדכא בחומרה את כל החוגים שהתנגדו לשלטון. בבולגריה לא נרשמו התקוממויות אנטי-קומוניסטיות מהסוג ששל המרד ההונגרי ב-1956 והאביב של פראג ב-1968.
ז'יבקוב שמר על משטר בסגנון סובייטי קפדני ומדכא, אך הוא גם ניסה, בעקבות הנהגתו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, לבנות יחסים טובים יותר עם ארצות הברית. ב-1957 העניק ז'יב'קוב ריאיון עיתונאי להריסון סליסבורי, כתב בעיתון הניו יורק טיימס — הראיון הראשון שלו לעיתונות אמריקאית, וקרא לחידוש מידי של היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. בספטמבר 1960 ביקר ז'יבקוב בארצות הברית במטרה לנאום, יחד עם עשרות מנהיגי מדינות אחרים, בפתיחת העצרת הכללית של האומות המאוחדות. ז'יבקוב שהה כמעט חודש בארצות הברית. הוא ביקר במפעלים לעיבוד מזון וביקר גם באטלנטיק סיטי, שם התרשם ממלונות הנופש הענקיים. הוא אמר לעיתונאים כי בולגריה שוקלת להקים בית מלון או שניים בני 8 עד 10 קומות לחופי הים השחור, בדומה לאלה שראה בניו ג'רזי.
בשלהי נובמבר 1966 העלו ארצות הברית ובולגריה את דרג נציגויותיהן הדיפלומטיות מצירות לשגרירות, והתקיימו טקסי חילופי שגרירים. קשרים כלכליים, טכניים, מדעיים ותרבותיים חודשו אט אט. חרף גישתו הדיפלומטית החדשה, ז'יבקוב לא התיר שום התנגדות לשלטון או את חופש הדיבור בבולגריה. לראיה, השידורים של קול אמריקה בשפה הבולגרית שובשו, דיפלומט אמריקאי נעצר בגין הפצת ספרות אמריקאית בעיירה פלובדיב ב-1960, וכל קשר עם אמריקאים היה מסוכן עבור בולגרים מהשורה. ז'יבקוב טיפח קשרים אישיים עם מנהיגי ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב וליאוניד ברז'נייב, ושמר על יחסים קרובים ביותר עם ברית המועצות. ב-1957 למדו כאלף סטודנטים בולגרים באוניברסיטאות סובייטיות, ועוד עשרת אלפים צעירים בולגרים נסעו לברית המועצות למטרות עבודה.
בולגריה הפכה לחברה בברית ורשה ב-14 במאי 1955. אף כי לא הוצבו חיילים סובייטים על אדמת בולגריה, ב-1968 שלח ז'יבקוב אוגדה בולגרית להצטרף לכוחות צבא פולנים, הונגרים וסובייטים כמאמץ לדכא את האביב של פראג. ב-1978, המשטרה החשאית הבולגרית הייתה מעורבת בהתנקשות בחייו של גאורגי מרקוב בלונדון, דיסידנט בולגרי שהיה כתב במדור הבינלאומי של BBC, ברדיו דויטשה ולה וברדיו אירופה החופשית שמומן בידי ממשלת ארצות הברית.
נפילת מסך הברזל ודמוקרטיזציה

עליית התנועות הדמוקרטיות ברחבי מזרח אירופה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות ב-1985 ונפילת חומת ברלין ב-1989 הביאו לנפילתו של טודור ז'יבקוב, שהתפטר ממנהיגות המפלגה הקומוניסטית ב-10 בנובמבר 1989. אחריו הגיחו להנהגה הבולגרית דור מנהיגים חדש, שהפנה את בולגריה לעבר דמוקרטיה וכלכלת שוק. מפלגות אופוזיציה ותקשורת עצמאית החלו לנסוק בסופיה, והמנהיגים החדשים החלו לקרב מחדש את בולגריה לארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
הקונגרס של ארצות הברית הגיב לשינויים בבולגריה ובמזרח אירופה בכך שהעביר את חוק התמיכה בדמוקרטיות מזרח-אירופיות (SEED) ב-1989, שנועד לסייע למדינות מזרח ומרכז אירופה למסד את הדמוקרטיה בהן. הסיוע החוץ-ממשלתי האמריקאי לבולגריה הסתכם ב-2007 בסכום של יותר מ-600 מיליון דולר אמריקני. האוניברסיטה האמריקאית בבולגריה הוקמה ב-1991 בסיוע הקבינט של ארצות הברית, כדי לספק חינוך לאומנויות ליברליות עבור סטודנטים מבולגריה ומדינות אחרות בחבל הבלקן. מתנדבי חיל השלום החלו להגיע לבולגריה כדי ללמד אנגלית ולסייע בפיתוח קבילות, ובהמשך נוסדה תוכנית פולברייט למתן מענקי מימון לחילופי סטודנטים, חוקרים ומרצים, אשר נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר בעולם.
הבחירות בבולגריה ביוני 1990 ובאוקטובר 1991 הביאו להקמת ממשלה חדשה בבולגריה שהעדיפה לטפח יחסים קרובים יותר עם נאט"ו, האיחוד האירופי וארצות הברית. נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב ביקר בארצות הברית וניהל שיחות עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1990, ואחריו הגיע סגן הנשיא דן קווייל לביקור רשמי בסופיה. ב-1999 היה הנשיא ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בבולגריה. במהלך ביקורו בבולגריה, קלינטון נאם בפני קהל עצום בקתדרלת אלכסנדר נבסקי. כדי להראות את מחויבותה ליחסים קרובים עם ארצות הברית ורצון כנה להיות חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי, תרמה בולגריה כוחות צבא של צבא בולגריה למשימת שמירת השלום של האו"ם בבוסניה והרצגובינה, החל מ-1996 ועד לסיום המשימה ב-2004.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, שלחה הממשלה הבולגרית חיילים לכוחות נאט"ו באפגניסטן שלחמו בשלטון הטליבאן. ביולי 2003, לאחר שארצות הברית ובעלות בריתה פלשו לעיראק, שלחה בולגריה כ-400 חיילים לקואליציה בת 9,200 חברים רב-לאומיים תחת פיקוד פולני. הגדוד הבולגרי סיפק תמיכה לוגיסטית ולחם קרקעית בדרום עיראק. משלחת החיילים הבולגרים נפגעה עם נפילתם של 13 חיילים ומותם של שישה אזרחים, לפני שנסוגה ממלחמת עיראק ביוזמת הממשלה הסוציאליסטית בהובלת סרגיי סטאנישב. עם זאת, ב-2006 הצביע הפרלמנט הבולגרי בעד שליחת חיילים לשמירה על מחנה הפליטים אשרף צפונית לבגדאד.
אדולף היטלר לוחץ את ידו של בוריס השלישי, מלך בולגריה
קלינטון נואם בקתדרלת אלכסנדר נבסקי, 1999
יחסי ברבדוס–ספרד

| יחסי ברבדוס–ספרד |
| --- | --- |
ברבדוס: ספרד


ברבדוס: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
430: 505,370
אוכלוסייה
282,507: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
6,394: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,632: 32,996
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית ומונרכיה חוקתית: מונרכיה חוקתית

יחסי ברבדוס–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ברבדוס וספרד.
יחסים היסטוריים

לפני תצפיותיו של קמפוס ב-1536 וב-1550, מתארים כותבי הימים הרשמיים של הודו המערבית כי המשלחות הקולומביאניות חקרו אזורים מבודדים אלה מוקדם וכי משלחות אלו או הנגזרות שלהם כבר כללו את מערך האיים הקריביים כחלק מכתר ספרד לפני מסעות הכוכבים. בפרק הזמן שבין 1536 ל-1662 היא נכבשה גם על ידי הפורטוגלים, והמחלוקת על האיים הייתה עם האנגלים מאז 1620.
שיתוף פעולה

עד קיץ 2012 עבד מרצה הסוכנות הספרדית לשיתוף פעולה בינלאומי (AECID) באוניברסיטת הודו המערבית (UWI) בברבדוס, לימד ספרדית וארגן תוכנית להחלפת סטודנטים ברבדיים וספרדים. החל משנת 2015, הרצאה ספרדית זו תושק שוב עם אוניברסיטת ברבדוס.
נציגויות דיפלומטיות

ברבדוס מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בבריסל.
ספרד מיוצגת בברבדוס באמצעות שגרירותה בפורט אוף ספיין, טרינידד וטובגו, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בברידג'טאון.
כ"ג באב

כ"ג באב הוא היום העשרים ושלושה בחודש האחד עשר 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום העשרים ושלושה בחודש החמישי 
למניין החודשים מניסן. כ"ג באב לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שני, רביעי ושישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא בדו".
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ג אב היא לרוב פרשת ראה. אבל אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת (שנים מקביעויות בשז, גכז, הכז), אז פרשת בר המצווה היא פרשת עקב.
אירועים היסטוריים

ה'תש"ב – החל חיסול גטו ראדום; 8,000 מבני הקהילה נשלחו למחנה ההשמדה בטרבלינקה
נולדו

ה'תרפ"ד – אפרים קישון, סופר, סאטיריקן, מחזאי וקולנוען ישראלי (נפטר ב-ה'תשס"ה).
ה'תרפ"ה – מאיר שמגר, נשיא בית המשפט העליון.
ה'תש"ב – רון נחמן, ראש עיריית אריאל וחבר כנסת (נפטר בה'תשע"ג).
ה'תש"ז – הרב יעקב אריה מיליקובסקי האדמו"ר מאמשינוב.
ה'תשי"ג – הרב יונה מצגר, הרב הראשי האשכנזי לישראל ב-2013-2003.
תשל"ג – יוסי אליטוב, עיתונאי חרדי, פרשן פוליטי, חסיד חב"ד, עורך עיתון משפחה וחבר נשיאות מועצת העיתונות.
ה'תשמ"ו – גלעד שליט, חייל שנחטף לרצועת עזה בקיץ ה'תשס"ו.
נפטרו

ה'תרכ"א – הרב משה יצחק אביגדור, מחבר "פרדס רימונים" על הלכות נידה, רב בקובנה ובשקלוב שבליטא.
ה'תשי"ב – דוד צבי פנקס, פוליטיקאי ושר ישראלי (נולד ב-ה'תרנ"ו).
ה'תשמ"ה – הרב יעקב ישראל קניבסקי (מכונה הסטייפלר), מחבר פירוש לתלמוד קהילות יעקב וממנהיגי היהדות החרדית בישראל (נולד ב-ה'תרנ"ט).
ה'תשע"ז – הרב עמנואל זרביב, אב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב. (נולד ב-ה'תרצ"ו).
כ"ב באב – כ"ד באב
אב
לאנדרו גיליירו

לאנדרו מרקיז גיליירו (בפורטוגזית: Leandro Marques Guilheiro; נולד ב-7 באוגוסט 1983) הוא ג'ודוקא ברזילאי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
גיליירו התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008 ו-2012. באתונה 2004 ובבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
גיליירו מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2010) ומדליית ארד (2011). במשחקים הפאן-אמריקאיים הוא זכה במדליית זהב (2011) ומדליית כסף (2007) ובאליפויות הפאן אמריקאיות הוא מחזיק בשלוש מדליות זהב (2009, 2011 ו-2012).
במהלך הקריירה גיליירו זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מגראנד סלאם טוקיו וגראנד סלאם פריז היוקרתיים.
הישגים בטורנירים בסבב העולמי

| שנה | טורניר | מקום | קטגוריית משקל |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | World Cup Warsaw | 2 | עד 73 ק"ג |
| 2008 | Super World Cup Hamburg | 3 | עד 73 ק"ג |
| 2008 | Super World Cup Moscow | 3 | עד 73 ק"ג |
| 2009 | World Cup Brazil Belo Horizonte | 1 | עד 73 ק"ג |
| 2009 | IJF Grand Slam Rio de Janeiro | 2 | עד 73 ק"ג |
| 2009 | IJF Grand Slam Moscow | 5 | עד 73 ק"ג |
| 2009 | Grand Slam Tokyo | 3 | עד 81 ק"ג |
| 2010 | IJF World Cup Brazil Sao Paulo | 1 | עד 81 ק"ג |
| 2010 | Grand Slam Paris | 1 | עד 81 ק"ג |
| 2010 | Grand Prix Tunis | 2 | עד 81 ק"ג |
| 2010 | IJF Grand Slam Rio de Janeiro | 3 | עד 81 ק"ג |
| 2011 | Grand Slam Tokyo | 3 | עד 81 ק"ג |
| 2011 | IJF World Masters Baku | 2 | עד 81 ק"ג |
| 2011 | Grand Prix Baku | 3 | עד 81 ק"ג |
| 2011 | IJF Grand Slam Rio de Janeiro | 1 | עד 81 ק"ג |
| 2011 | Grand Slam Tokyo | 2 | עד 81 ק"ג |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
יחסי ברבדוס–צ'ילה

| יחסי ברבדוס–צ'ילה |
| --- | --- |
ברבדוס: צ'ילה


ברבדוס: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
430: 756,102
אוכלוסייה
282,507: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
6,394: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,632: 16,956
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית ומונרכיה חוקתית: רפובליקה דמוקרטית

יחסי ברבדוס–צ'ילה הם יחסי חוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לבין ברבדוס. שתי המדינות חברות בקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות וארגון מדינות אמריקה. כמו כן, היחסים בין שתי המדינות מעוגנים כחלק מיחסי צ'ילה עם מדינות הקהילה הקריבית (Caricom), שברבדוס היא חלק ממנה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-3 באוקטובר 1967. שתי המדינות חתמו על הסכמים לפטור מאשרות דיפלומטיות (2009) והסכם על שירותי אוויר (2010). לגבי ביקורים ממלכתיים בין מנהיגי שתי המדינות, בשנת 2005 ערך נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס ביקור בברבדוס. כמו כן, בשנת 2017 הנשיאה מישל בצ'לט ביקר בברבדוס במסגרת סיור במרכז אמריקה ובקריביים, שם נפגשה עם המושל הכלכלי פיליפ גריבס ואז עם ראש ממשלת ברבדוס פרוינדל סטיוארט.
יחסי סחר

בשנת 2016 הסתכם הסחר ב-2.3 מיליון דולר, ונותר יציב בחמש השנים האחרונות, אם כי הוא מורכב כמעט לחלוטין מיצוא של צ'ילה לאומה הקריבית. המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה לברבדוס היו תכשירים לייצור משקאות, עצים מחטניים, יין וחלב מרוכז, בעוד שברבדוס מייצאת לצ'ילה בעיקר מכשירים רפואיים, מוצרים כימיים ובגדים.
נציגויות דיפלומטיות

ברבדוס מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה.
צ'ילה מיוצגת ברבדוס באמצעות שגרירותה בפורט אוף ספיין, טרינידד וטובגו, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בברידג'טאון.
ישי דוידי

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1962 (בן 62) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 
ישי דוידי (נולד ב-3 בפברואר 1962) הוא איש עסקים ומשקיע ישראלי. דוידי הוא מייסד, יו"ר ומנכ"ל קרן ההשקעות הפרטית פימי (FIMI). במשך עשר שנים ברציפות נכלל דוידי ברשימת 100 האנשים המשפיעים בכלכלה הישראלית. הוא אחד מן האנשים העשירים בישראל והונו האישי מוערך ב-1.3 מיליארד דולר, לפי דירוגים בעיתונים פורבס ודה-מרקר.
ביוגרפיה

דוידי נולד וגדל ברמת השרון, בשכונת רסקו. אביו היה אדריכל וצייר חובב. מגיל צעיר עבד בעבודות כפיים שונות, כגון זיפות גגות וגינון, ובתיכון החל להתעניין בשוק ההון ולסחור במניות בסכומים קטנים. בתקופת התיכון היה גם ספורטאי מצטיין, עסק בציור והדריך בתנועת הנוער המחנות העולים. שירת בצה"ל כלוחם וקצין בסיירת מטכ"ל, ונלחם במלחמת לבנון הראשונה. לאחר השחרור מן הצבא למד תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בהצטיינות, ותואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כחבר הנהלה בעמותת "עלם" למען נוער בסיכון והוא תורם למוסדות רפואיים, לארגונים המסייעים לילדים נזקקים ולמיזמי תרבות שונים. הוא חובב אמנות ועוסק בספורט. ב-2013 הוענק לדוידי פרס מטעם ליגת הידידות אמריקה-ישראל (AIFL) על תרומתו המשמעותית לחיזוק היחסים הכלכליים בין ישראל לארצות הברית. ב-2015 קיבל ישי דוידי את אות BDO למצוינות על תרומתו לחיזוק הכלכלה במדינת ישראל.
דוידי נמנע בדרך-כלל ממעורבות בפוליטיקה והבעת עמדותיו בנושאים ציבוריים. עם זאת ב-2019 חתם על עצומה של אנשי עסקים הקוראת לקואליציה המתהווה להימנע מחקיקה שתפגע באיזון הרשויות בישראל.
דוידי מתגורר בהוד השרון, נשוי לשירה ולהם שלוש בנות.
ראשית פעילותו העסקית

עם סיום לימודיו האקדמיים שימש דוידי כמנהל וכמנכ"ל במספר חברות. עבודתו הראשונה בתום לימודיו הייתה בחברת ייעוץ עסקי, ולאחר שייעץ לתשלובת הבנייה של הקיבוץ הארצי, שהייתה שקועה בהפסדים, הוצע לו לכהן כמנכ"להּ. בין השנים 1991–1993 שימש כמנכ"ל חברת "זר תעשיות עתירות ידע" העוסקת בתחום הדיאגנוסטיקה הרפואית. ב-1993 נענה להצעת איש העסקים והנדבן האמריקני סנפורד (זלמן) ברנסטין לכהן מנכ"ל קרן הון סיכון קטנה שהקים. הקרן, קרן תקווה, זכתה להצלחה גדולה בעיקר בזכות השקעה אחת, בחברת השבבים גלילאו. בשנת 1996 פרש מהקרן וייסד את קרן ההשקעות הפרטיות הראשונה בישראל, קרן פימי. הקרן החדשה התמקדה בהשקעה בחברות בוגרות תוך מעורבות בניהולן. דוידי מצא שקרן מסוג זה תמצה את עניינו בניהול, בניגוד לקרן הון סיכון שבה עיקר הפעילות הוא באיתור השקעות בשלבים מוקדמים.
קרן פימי

קרן פימי שדוידי הקים בשנת 1996 היא קרן ההשקעות הפרטית הגדולה בישראל עם הון של מעל 6 מיליארד דולר, המתמחה ברכישת שליטה בחברות. הקרן שותפה מלאה לתהליך השבחה ריאלי של החברות בהן השקיעה. בעת הקמתה, ושנים רבות לאחר מכן, הייתה פימי קרן ההשקעות הפרטיות היחידה בישראל.
פימי משקיעה בעיקר בחברות ישראליות בינוניות וגדולות מתחומי התעשייה השונים (בכלל זה אנרגיה, פלסטיק, תעשיות ביטחוניות וחומרי בנייה) וכן מענפים נוספים, במטרה ליצור גיוון רחב של תחומי השקעה. היא אינה עוסקת בהשקעות בנדל"ן, שלדברי דוידי אינו רווחי דיו ואינו מתחום מומחיותה של הקרן, בתחום התקשורת ובתחום הפיננסים, כדי לא להיקלע לניגודי עניינים עם המשקיעים בקרן, בחלקם גופים פיננסים. ככלל מעדיפה הקרן להשקיע בחברות שעיקר מכירותיהן מכוון לייצוא. בין השקעותיה הבולטות לאורך השנים - תדיראן קשר (ציוד קשר), ליפמן (ציוד אלקטרוני), ריטליקס (תוכנה), אורמת (אנרגיה גיאותרמית), גילת רשתות לווין, G4S הישראלית (לשעבר חברת השמירה) ונייר חדרה (ייצור ומיחזור מוצרי נייר וקרטון). חלק לא מבוטל מהשקעותיה הם בחברות מענפי התעשייה המסורתית והמעורבת (לואו-טק ומיד-טק), אך גם בחברות אלה מכווינה הקרן את החברות להשקעה במחקר ובפיתוח.
עד סוף 2020 רכשה הקרן שליטה ב-94 חברות בישראל, ומתוכן מימשה 64. מרבית הרכישות של הקרן הן רכישות בלעדיות, ללא שותפים נוספים, ונעשו בהסכמת הבעלים וההנהלה ובשיתוף עמם.
צוות הניהול של הקרן עובד בה לאורך שנים רבות, וכמו דוידי, מורכב ברובו מאנשים בעלי ניסיון בניהול חברות יצרניות. גילון בק, שותף בכיר בקרן שהצטרף אליה ב-2003, שירת יחד עם דוידי בסיירת מטכ"ל.
הקרן היא למעשה שם כולל למספר קרנות בשם זה שפעלו לאורך השנים, לשביעית מביניהן הושלם גיוס הכסף בשנת 2020. משך חייה הממוצע של קרן הוא כ-7 שנים. ההשקעה המינימלית הנדרשת בקרן השביעית הייתה בגובה 5 מיליון דולר. לדברי דוידי, פעילות הקרן מכוונת להשביח באופן מהותי את ערך החברות שרכשה, בתוך פרק זמן קצר יחסית. לאורך השנים הניבה הקרן תשואות גבוהות מתשואות השוק, הן בתקופות משבר כלכלי והן בתקופות גאות. דוידי ושאר השותפים משקיעים באופן ישיר בקרן.
לקרן יש מתודולוגיות עבודה סדורות בחיפוש השקעות ובהשבחת חברות. הפרמטרים הקובעים בתהליך ההשבחה הם גיבוש צוות הניהול, הכנת תוכנית עסקית אסטרטגית למספר שנים, השקעות, בעיקר במחקר ופיתוח, הצטיינות תפעולית ושליטה ובקרה. ברוב המקרים תהליכי ההשבחה לא היו כרוכים בפיטורי עובדים או בסכסוכי עבודה, ובסופם מספר העובדים גדל. השקעות הקרן נעשות במינוף פיננסי נמוך יחסית, המאפשר לה עמידות במצבי משבר כלכלי ועליית ריבית; מצבי משבר יוצרים עבור הקרן הזדמנויות לרכוש חברות ולייעל אותן.
דוידי מכהן בעצמו כדירקטור בחלק מהחברות שבהן רכשה פימי שליטה. בחלק מהחברות מכהן כיושב ראש הדירקטוריון.
הערות שוליים

1 2 3  שלומית לן, ‏"כשיש כל כך הרבה הזדמנויות בפתח תקווה, למה לנסוע לבוסטון", באתר גלובס, 7 באפריל 2009
↑   אורה קורן, יהודה ודיתה ברוניצקי, ישי דוידי וצבי סטפק חתמו על עצומה נגד חקיקה פרסונלית, באתר TheMarker‏, 29 במאי 2019
↑  גולן חזני, "תמיד נעדיף לעשות עסקה בפתח תקווה מאשר בבוסטון", באתר כלכליסט, 28 באוגוסט 2013
1 2  עמיר קורץ וחזי שטרנליכט, "מי שהגיע ממונף לתקופה הנוכחית פשוט לא יעבור אותה", באתר כלכליסט, 31 בדצמבר 2018
↑  קובי ישעיהו, ‏פימי מוכרת את יתרת ההחזקה בחברת נובולוג; מורי ארקין רכש 9% מההון, באתר גלובס, 4 באפריל 2019
↑   יורם גביזון, פימי מגייסת קרן שביעית בהיקף של עד 1.2 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 9 בפברואר 2020
↑  רועי קצירי, ‏ישי דוידי על הביטקוין: "זה אוויר; צריך להיזהר מאוד", באתר גלובס, 10 בינואר 2018