פרשיית התחתונית
הפרשייה

בעידודו של הנשיא ג'קסון, שחיבב את השניים, נישאו פגי וג'ון איטון ב-1 בינואר 1829, זמן קצר לאחר מותו של ג'ון טימברלייק, אף על פי שעל פי המנהג המקובל, היה זה ראוי שהם ימתינו תקופת אבלות ארוכה יותר.
ההיסטוריון ג'ון פ. מרסלק הסביר את דעתו על הסיבות האמתיות לאי קבלתה של פגי בחברה הוושינגטונית:
היא לא ידעה את מקומה. היא דיברה בצדק על כל דבר שעבר במוחה, אפילו על נושאים שנשים היו אמורות לגלות בהם בורות. היא נדחפה לעולם באופן שלא התאים לאישה. ...קבלתה לחברה הייתה מעמידה את החברה בסיכון. קבלת אישה גסה, לא טהורה ונועזת זו, הייתה גורמת לחומות המוסר לקרוס ולחברה לא היו יותר הגנות כנגד כוחות השינוי המפחידים. למרגרט איטון לא הייתה חשיבות משל עצמה. היא פשוט ייצגה את האיום שעמד לפתחה של החברה. לנשים המהוגנות לא עמדה כל ברירה. היה עליהן למנוע את קבלתה לחברה כחלק מההגנה על המוסר החברתי.
פלוריד קלהון, רעיית סגן הנשיא ג'ון קלהון ולפיכך הגברת השנייה של ארצות הברית, הנהיגה את הנשים האחרות של המעגל הפוליטי של וושינגטון, בעיקר נשות חברי הקבינט של ג'קסון, בקואליציית "אנטי-פגי" שהדירו את האיטונים מחיי הציבור, סירבו לבקר את האיטונים בביתם או לקבל אותם לביקור ומנעו מהם לקבל הזמנות לנשפים ולאירועים חברתיים אחרים.
אמילי דונלסון, אחייניתה של אשתו המנוחה של הנשיא ג'קסון, רייצ'ל דונלסון רוברדס, ורעייתו של איש סודו של הנשיא, אנדרו ג'קסון דונלסון, שימשה כמארחת בבית הנשיא, הגברת הראשונה. אמילי צידדה בעמדתה של קלהון, וזו הייתה הסיבה שהובילה את הנשיא להטיל את תפקיד המארחת הרשמית של הבית הלבן על כלתו שרה יורק ג'קסון, זאת בנוסף למחלתה של אמילי. מזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, היה אלמן וחבר הקבינט היחידי שלא היה נשוי. הוא זכה להערכתו של הנשיא לאחר שנעשה בעל בריתם של בני הזוג איטון.
הנשיא ג'קסון חש סימפתיה כלפי בני הזוג איטון, בין השאר, בשל העובדה שרעייתו המנוחה רייצ'ל הייתה גם היא מטרה לרמיזות מזלזלות כאשר עלו שאלות במהלך מסע הבחירות של ג'קסון בנוגע לאופן בו הסתיימו נישואיה הראשונים לפני שהיא נישאה לג'קסון. ג'קסון האמין שמתקפות אלו היו הגורם למותה של רעייתו ב-22 בדצמבר 1828, שבועות ספורים לפני שנבחר לנשיאות.
ג'קסון מינה את איטון כמזכיר המלחמה וכניסתו של איטון לתפקיד בכיר בקבינט הגבירה את עוינותן של פלוריד קלהון וחברותיה. בנוסף, ג'ון קלהון היה לאיש המפתח באופוזיציה לג'קסון. תומכיו התנגדו לבחירתו של ג'קסון לכהונה שנייה, שכן הם שאפו שקלהון ייבחר במקומו. בנוסף, הייתה מחלוקת בין ג'קסון לבין קלהון על סוגיית מכסי המגן שנודעו בכינוי "מכסי התועבה" (אנ'). המכסים בארצות הברית על מוצרים מיובאים יצרו בדרך כלל הגנה על התעשיות במדינות הצפון על ידי הגבלת התחרות, אך מדינות הדרום התנגדו להם בשל העובדה שהם גרמו להעלאת מחירי המוצרים המוגמרים, אך לא להעלאת מחירי חומרי הגלם שהופקו בדרום. הוויכוח על המכסים הוביל ל"משבר הביטול" (אנ') של 1832, כשנציגי הדרום, כולל קלהון, טענו שלמדינות עומדת הזכות לסרב לציית לחוקים פדרליים שלהם הן התנגדו, גם במחיר של פרישה מן האיחוד, בעוד שג'קסון היה נחוש בדעתו למנוע פרישה ולשמור על אחדותה של ארצות הברית בכל מחיר. בשל העובדה שקלהון היה המתנגד הבולט ביותר של ממשל ג'קסון, חש הנשיא שסגנו ופקידי ממשל אחרים שהתנגדו לו ליבו את האש במחלוקת שנגעה לפגי איטון בניסיון לצבור השפעה פוליטית. דאף גרין, בן חסותו של קלהון ועורך העיתון United States Telegraph, האשים את איטון בפעילות חשאית להדחתם ממשרותיהם של סמואל אינגהם, מזכיר האוצר וג'ון בראנץ', מזכיר הצי.
איטון נקם בקלהון. באביב 1830 התקבלו דיווחים שקלהון, בעת כהונתו כמזכיר המלחמה, תמך בגינוי ג'קסון על פלישתו ב-1818 לפלורידה (מלחמת הסמינול הראשונה). דיווח זה הרתיח את הנשיא. הפיצוץ הגדול ביותר בפרשייה היה מכתב שנשלח ב-12 במאי לג'קסון על ידי ויליאם קרופורד, מזכיר האוצר של הנשיא ג'יימס מונרו, על פיו קרופורד ציין שבניגוד לחשדותיו הקודמים של ג'קסון, היה זה קלהון, לא קרופורד עצמו, שגינה בקול את ג'קסון בישיבת הקבינט של מונרו. מסיבות בלתי ברורות, קלהון ביקש מאיטון לפנות לג'קסון בנוגע לאפשרות שקלהון יפרסם את התכתובות שלו עם ג'קסון בימי מלחמת הסמינול הראשונה. איטון לא עשה דבר, וזה גרם לקלהון להאמין שג'קסון אישר את פרסום המכתבים והוא פרסם אותם בעיתון Telegraph. צעד זה היווה לכאורה ניסיון של קלהון להצדיק את עצמו כנגד קנוניה שתזיק לו ובכך הוא עורר עוד יותר את זעמו של הנשיא.