stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדד
אטימולוגיה

השם אדד נגזר משמו המקורי בתרבויות הצפון סוריות – הדד. שם זה, הוא תיאור של פעולת הרעם – "הרועם". בכתב יתדות נבלעה האות ה' ובמקומה נכתבה האות א'. כלומר, מדובר בשם זהה להדד, בגרסתו האכדית.
השם רמן נגזר גם הוא מפעולת הרעם – "המרעים". שם זה הופיע חלופות בכינוי לאדד בכתובות מספוטמיות, בעיקר בבליות. הופעותיו של כינוי זה לאל הסער במסופוטמיה קדמו לכינוי הנפוץ של הדד בממלכות הארמיות באלף הראשון לפנה"ס.
בכתב היתדות מופיע אדד גם באידאוגרמה (סימן כתב יתדות שאיננו הברה, אלא משקף מילה, בדרך כלל קדושה או נפוצה במיוחד) שסימונה dIM. סימן כתב יתדות זה ייצג בתקופה השומרית את אל הסער השומרי אִשְכֻר ומסוף האלף השלישי לפנה"ס נראה תחילה שימוש בו הן לאישכור והן לאדד ובתקופות מאוחרות יותר לכל אלי הסער בתעודות כתב יתדות, כולל לאדד.
לפחות מהמאה ה-15 לפנה"ס הופיע אדד גם בייצוג מספרי (המספר 10, או ייצוגו בכתב היתדות < dU) במקום השומרוגרמה של אשכר. המשמעות הייתה זהה לאשכר. ייצוג זה היה נפוץ לא רק במרחב המסופוטמי, אלא גם באופן תכוף במרחב האנטולי, ונועד לשמש גם כסימן למדרג חשיבות האלים. כמו ברשימות אחרות בבבל, אדד (10) הופיע אחרי אל הירח, סין (30) ואל השמש, שׇמַש (20).
תפקידים ומאפיינים

בניגוד לפולחן במרחב הסורי, בבבל ובאשור לא שימש אדד כבכיר האלים (בבבל, היה זה מרדוך ובאשור האל אשור), אלא אל מדרג זוטר יותר. ברשימות אלים של טקסי פולחן בבבל ובאשור, נמצא אדד במעמדו אחרי אל הירח, סִין ואל השמש, שׇמַש. בצפון החבור עמד אדד בראש הפנתאון, יחד עם דגן והאל הפטרון של העיר, אִיתוּרְמֵר.
נראה שהסיבה המרכזית לכך היא התנאים האקולוגיים במסופוטמיה, שכללו מיעוט יחסי של משקעים והתבססות עיקרית על השקיה באמצעות תעלות מהפרת והחידקל, בעוד באזור הצפוני מקומם של משקעים וסערות היה רב יותר.
תפקידו של אדד כאל הסער כולל שלושה היבטים מרכזיים:
בגלל תנאי האקלים במסופוטמיה, תפקידו העיקרי של אדד, כמו תפקידיו של אישכור לפניו, הם פריון האדמה באמצעות המים, בדגש על מי תהום, אך גם של הגשמים. על פי המיתולוגיה המסופוטמית, אדד אחראי גם על הפן השלילי של הגשמים – הסערות וההרס המלווה בהם. שני פנים או תפקידים אלה של אל מזג האוויר היו גם הבסיס לאזהרות שנכתבו במסמכים חוקיים, על מי שמפר אותם או, לדוגמה, בטקסט של חוקי חמורבי, למי שמשנה את הטקסט עצמו.
ככל הנראה על רקע השפעה מערב־שמית ממאפייניו של האל הדד, מופיע אדד יחד עם אל השמש (והצדק), שַמׇש, כחותמים תעודות העוסקות בטקסי חיזוי, השבעות חיזוי באמצעות "קריאה בקרביים". מבחינה זו שימש גם אדד בעצמו בתפקיד של אל צדק, ייתכן בשל יכולתו המרשימה להשית עונשים כבדים על האדם.
בפולחן בצפון החבור יוחסו לאדד גם תכונות של אל מלחמה. עמידתו של אדד לצד המלך במלחמה נתנה הן את הכוח הפיזי והן את שאר הרוח הדרוש לניצחון. ביטוי לכך נמצא בעיקר בתעודות מהעיר מארי בתחילת האלף השני לפנה"ס, שבהן מוזכרת האלה שאדד ניצח באמצעותה את אל הים במיתולוגיה המערב־שמית, ובשירי הלל לאל שהרס את הארץ באמצעות סערותיו.
התפתחות ופולחן

אדד מהווה במידה רבה, "יבוא" פולחני מתרבויות שמיות צפון-מערביות לתרבות המסופוטמית. אל הסער המקורי של התרבות השומרית היה אִשְכֻר.
מאפייני האקלים המסופוטמי, שבו מעטים המשקעים והסערות, והתבססות החקלאות באזור זה על תעלות השקיה מנהרות הפרת והחידקל, שמקורם הרחק בצפון – באנטוליה, הכתיבה כנראה במידה רבה את חשיבותו השולית של אל זה בפנתאון המקומי. במקומו בלטו באזור זה אלים אחרים כאנליל, מרדוך, אשור, סין, נינורתה, בעלי בסיס מיתולוגי מגוון יותר שכלל בעצמו גם מרכיבים של אל סער ומזג אוויר. לתוך מצע זה, חדרה השפעתו של אדד למרחב המסופוטמי.
את מקורותיו של אדד אפשר למצוא בפולחן האל הׇדַד בתרבויות צפון סוריה באלף השלישי לפנה"ס. כנראה, על רקע התנאים האקלימיים באזור (ריבוי משקעים וסערות) ונסיבות מדיניות, התפתח שם פולחן אל הסער כבכיר האלים, אחרי אלי האבות. התפתחויות אלה חלו גם על ערי מזרח סוריה, שמחד גיסא היו נתונות לתנאים אקלימיים דומים, ומאידך הושפעו במידה רבה מתרבויות מסופוטמיה בדרום, באמצעות כיבושים ומסחר. מאפיינים היברידיים אלה של התרבות בערים כגון מארי יצרו גרסה שונה של האל הדד – מיתולוגיה ופולחן מערב־שמי עם ביטוי לשוני אכדי ומרכיבים נוספים שאולים מהאל הפטרון של העיר אִתַרְמֵר. שילוב זה הניב את פולחן האל אדד, במקום הדד, אף שלמעשה מדובר באותו אל.
ההתפשטות העיקרית של פולחן אדד התרחשה בעקבות נדידת שבטים אמוריים וארמיים למסופוטמיה באמצע האלף השלישי לפנה"ס. החדירה המערב־שמית התנהלה, כפי הנראה, בתהליכים ארוכי טווח וללא מהלכי כיבוש מהירים. תוצאתה הייתה השתלבות של תרבות מערב־שמית בתרבות השומרית בדרום מסופוטמיה. נקודת המפנה הבולטת ביותר בתהליך זה הייתה עלייתו לשלטון של סרגון מאכד. סרגון, אדם ממוצא מערב־שמי שהשתלב במעמד השלטוני השומרי, הפך למייסד ולשליט של הממלכה האכדית. התרבות האכדית הייתה מיזוג בין מרכיבים דתיים, תרבותיים וכלכליים שומרים, עם התרבות המערב־שמית (בעיקר אמורית). שיטת הכתב השומרית (כתב היתדות) נשמרה, אך עברה המרה דרמטית לשפה שמית. פנתאון האלים השומרי נשמר בבסיסו, אולם עבר שינויים במעמדם של אלים שונים, על רקע השינויים הפוליטיים הבין-שושלתיים באזור. בסיס המיתולוגיה נשמר, אולם הוכנסו לתוכו גם מרכיבים מערב־שמיים.
הביטוי הבולט ביותר לתהליך קליטתו של אדד בתרבויות המסופוטמיות, הוא הופעתו בשמות התאופוריים (שמות המכילים את שם האל בתוכם). מהמחצית הראשונה של האלף השלישי, וביתר שאת מתחילת האלף השני לפנה"ס, החלו להופיע בתעודות אכדיות, בבליות ואשוריות שמות המכילים את השם אדד. לאחר שבתקופה השומרית אל הסער הופיע בשמות תאופוריים בעיקר כאשכר והשומרוגרמה שלו dIM. מתקופה זו ניכר שימוש נפוץ יותר בשם אדד בכתב יתדות, ועל פי הקבלות בתעודות מקומיות, נראה שיותר ויותר הופעות של סימן כתב היתדות dIM בוטא פונטית כאדד ולא כאשכר, או שקשה היה להבדיל כלל בין שני האלים. במישור החזותי ניכרת בתקופה זו ירידה הדרגתית בתבליטים וחריטות המציגות את אל הסער רכוב על אריה-דרקון מכונף (המוכר כ-אֻשֻנְגַל), כפי שהיה מוכר מתיאורי אשכר בתקופה השומרית, לתיאורי שור עליהם רכוב האל, כמקובל בתרבויות המערב־שמיות.
התפתחות ופולחן > במרחב האשורי

הביטוי הבולט ביותר לתהליך זה היה הופעתו בשמות תאופוריים בקרב מלכי ממלכת אשור הקדומה. הראשון היה שמשי-אדד הראשון במאה ה-19 לפנה"ס. אף שיורשו (אשמי-דגן הראשון) לא נשא את שם אדד בשמו אלא את שם אב האלים השמי-מערבי, עדיין ניכר הרקע התרבותי של שושלת זו. גם שמות אחרים בשושלת נשאו את שם אדד. שמות תאופוריים כמו שמשי-אדד ואדד-ניררי חזרו גם בתקופת ממלכת אשור התיכונה (עד המאה ה-9 לפנה"ס). בתקופת הממלכה הנאו-אשורית, באלף הראשון לפנה"ס, שמו לא היה נפוץ בקרב המלכים, אולם ניכרת תפוצתו בדרגים אחרים בממלכה בשמות כגון, גׇבֻ-אׇדַד (אדד הוא הכל), גׇבִי-שַה-אׇדַד (הכל שייך לאדד), אִשְתוּ-אׇדַד-גׇבִי (הכל נובע מאדד), וׇאדַד-בֶל-גׇבִי (אדד מושל בכל). ביטוי נוסף הוא טקסי מתן שמות אפונימיים לשנים בלוח השנה האשורי. בלוחות השנה האשוריים כונתה כל שנה על שם דמות חשובה בממלכה ובתעודות סביב טקסים אלה מופיעים האלים אשור ואדד יחדיו כאלים שבנוכחותם מכריזים על שם השנה.
מקדשו של אדד בעיר אשור נחשב לאחד החשובים בממלכה. המלך שמשי-אדד הראשון אף הפך את המקדש שלו בעיר למקדש כפול המוקדש לאדד ואביו במיתולוגיה האשורית – האל אנו. לאחר שעברה עיר הבירה האשורית לאתרים אחרים (כלח ודור שרוכין), הוקמו גם בהן מקדשים לכבודו. גם בטקסי פולחן לקראת יציאה למלחמה בלט מקומו של אדד, יחד עם האל הלוחם נינורתה. בתבליטים אשוריים נראים נינורתה ואדד יחד על מרכבת מלחמה בדרך לקרב. מוקד הפולחן של אדד באשור בתקופה הנאו-אשורית, באלף הראשון לפנה"ס, היה בעיר כֻרְבׇאִיל בקצה צפון הממלכה. ביטוי לכך ניתן למצוא בפסל של שלמנאסר השלישי שנמצא בעיר כלח (בירת אשור בתקופתו) עם הקדשה ל"אדד של כורבאיל" וייתכן שהיה אמור להיות מוצב שם.
התפתחות ופולחן > במרחב הבבלי

במאה ה-18 לפנה"ס, דרומה בבבל, עלה לשלטון חמורבי, מלך ממוצא אמורי. גם הוא הטיב להכניס את פולחן אדד לפנתאון האלילי הבללי. אדד שולב ברשימת "האלים הגדולים" ונבנו לכבודו מקדשים בערים שונות, כגון לרסה ואיסין. נראה, כי בתקופה זו נחשבו אדד, סין ושמש כשלישיית אלים בעלי קשר מיוחד, ייתכן שכאלי גרמי השמיים ואף הופיעו יחד כערבים בהסכמים מדיניים בינלאומיים, לעיתים בשם "אדד של השמיים".
מצבת חוקי חמורבי, המוכרת כאחד הקודקסים החוקיים השלמים הקדומים המוכרים בהיסטוריה האנושית, מסתיימת באזהרה לכל אדם שינסה לפגוע במצבה. האזהרה מבהירה אילו עונשים ישית האל אדד על המשחית את המצבה. הדבר, כנראה, משקף את התבססותו של אדד בפולחן הדתי בבבל הקדומה. מבחינה גאוגרפית, נראה שמקדש אֵאֻכַרְכַרׇה ("בית הסערות הגדולות") בעיר כרכרה בבבל, שהיה מוקד פולחנו של אשכר, שימש גם מוקד הפולחן של אדד לפחות בתקופה הבבלית הקדומה. מהמחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס פחתו העדויות לפולחן שלו בכרכרה, אולם בתקופת הנאו-בבלית, במחצית האלף הראשון לפנה"ס, ובעת השתלטות הבבלים על שטחי האימפריה האשורית, בנה המלך נבוכדנצר השני מקדש לאדד בעיר בבל, כמו גם בערים אחרות, אם כי ניכר שהיה כפוף לבכירותו של מרדוך. בתקופה זו מוקד פולחנו של אדד היה במקדש שלו בעיר זַבַן, בצפון מזרח הממלכה.
בתקופה הפרסית במאות ה־6–4 לפנה"ס, נשמר פולחן אדד באזורים שבהם התקיים לפני כן, כחלק ממדיניות הפתיחות הדתית של הפרסים. גם בתקופה ההלניסטית, כשאלי סער אחרים במזרח הקדום מוזגו בפנתאון ההלניסטי, נשמר פולחן אדד לפחות בבבל. כך גם בתקופת האימפריה הפרתית, עד המאה ה-3 לספירה. חלק מפולחן האלים המסופוטמים נמשך בהיקף נמוך מאוד עד למאה הרביעית לפנה"ס (לא ברור אם אדד ביניהם) ונראה שמאז נטמעו בפנתאונים רומיים או פסקו.
מיתולוגיה

בניגוד לאל הסער בתרבויות המערב־שמיות (הדד, בעל, אדד במארי, רמן) שחלקו, כנראה, בסיס מיתולוגי לגבי מקומו, מעמדו וקורותיו של האל, עם נדידתו של אדד לתרבויות המסופוטמיות חל תהליך השתלבות שלו הן בפנתאון המקומי והן במיתולוגיה המקומית. אדד איננו מופיע כשחקן מרכזי בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמיים, אולם בולט תפקידו הכפול כאל המשית הרס באמצעות סערותיו ומברך את האדמה בגשמיו.
תפקיד זה בא לידי ביטוי ממצה במזמור הבבלי המכונה "שיר הקוּמוּ לאדד". מועצת האלים מודיע לאל אנליל כי אדד מתנהג בפראות והורס את הארץ בסערותיו. בשל כך אנליל מתבקש להתערב. אנליל מגייס למשימה את אחותו של אדד, בלת-אילי. המשך הסיפור מקוטע והסצנה הבאה מתארת מפגש בין אנליל לאדד עצמו, בו אנליל מפקיד בידיו של אדד את החוקים ואת האדם. זה כנראה לא מרגיע את אדד ואנליל מבקש ממנו להקשיב לתפילותיו של המלך (ששמו לא הוזכר) לברך את הארץ בגשמים ולגרום לאויבי המלך להיכנע לו. לאחר שאדד ממשיך במעשיו פונה מועצת האלים לאדד ומזכירה לו שאנליל כבר העמיד בפניו את השליטה בארץ ובאדם. סיומו של הסיפור לא שרד, אולם חוקרים רואים בו הקבלה לסיפורים שומריים קודמים שמטרתם היא שבח לתפילותיו של המלך או לשבח האל אדד ומעמדו. כמו כן, רואים מזמור מקביל דומה לאל-הסער בתרבות החתית שמקורותיו כנראה במזמור זה.
בסיפר המבול המסופוטמי, המוכר מעלילות גילגמש, אדד הוא אחד הכלים העיקריים של האלים לדלל את אוכלוסיית האדם כרצונם, מספר פעמים. בפעמים הראשונות אדד מונע גשמים ומונע את עליית מי התהום ובכך מייבש את האדמה. הוא גם זה, שעל פי החלטת האלים, יכול להחזיר את הגשמים ופריון האדמה. בשלב האחרון הוא גם אחד האחראים המרכזיים להבאת המבול על הארץ בסערותיו ובגשמים. בגרסה אחרת של סיפור המבול, לאחר שאדד מנע גשמים מהארץ, אל השמיים ואחד מאבות האלים, אנו, מחזיק ושומר על אדד כדי להחזיר את המשקעים. יש הרואים בגרסה זו ביקורת על אדד או פגיעה מכוונת במעמדו.
עוד במסגרת סיפור גילגמש, משמש אדד, יחד עם אל סער נוסף, וֶר, כשומרים על הרי הארזים. תפקיד זה נובע כנראה מתדמית עוצמתו של האל באמצעות תופעות מזג האוויר והיותו אל מלחמה.
בצפון החבור, כאמור, הבסיס המיתולוגי שנקשר לאדד נובע מהמיתולוגיה המערב־שמית, ונראה ששם נפוץ בעיקר סיפור מלחמתו של אדד (ולמעשה, הדד) באל הים, על הבכורה באלים.
זיהוי עם אלים אחרים

התפתחותו של אדד מאל סער מערב־שמי באזור מסופוטמי יצרו את הזיהוי שלו עם הדד מצפון הלבנט, מחד גיסא, ועם אישכור השומרי מאידך גיסא. בתקופת המעבר מהתרבות השומרית לאכדית בסוף האלף השלישי לפנה"ס ובתחילת האלף השני לפנה"ס, אף היה קשה להבחין בן אדד לאישכור: שניהם הוזכרו בכתב יתדות בסימן dIM והיצוג החזותי שלהם עבר בהדרגה מאיקונוגרפיה של אישכור לאיקונוגרפיה המערב־שמית. בצפון אזור החבור קשה להבחין בין אדד להדד – לשניהם בסיס מיתולוגי זהה, בקשר בין אזור זה לצפון הלבנט מוזכר האל בסימן המוכר של כתב היתדות ולמעשה, שני הצדדים מתייחסים לאותו האל בשני שמות שונים.
איקונוגרפיה

בדומה לייצוג המקורי של האל הדד בתרבויות המערב־שמיות, גם אדד מוצג בתבליטים כעומד על שור, בעל גלימה אשורית קצרה וזקן מסופוטמי אופייני, כתר ראש בעל ארבע קרניים ובידיו דמויי ברקים וגרזן מלחמה.
בשלב המעבר בין פולחן האל אישכור השומרי לאדד, באלף השלישי לפנה"ס, הופיע אדד לפעמים רכוב על אריה-דרקון מכונף.
בתקופת שושלת סרגון אדד היה מקושר באיקונוגרפיה לדרקון מכונף, אך קשר זה כמעט נעלם בתקופה הבבלית הקדומה. העגלה והשוט שייצגו אותו נעלמו לחלוטין בתקופה זאת; השוט הוחלף בקלשון־ברק, סמל שמוצאו מהלבנט. השפעה מערבית זאת הגיעה בעקבות ההגירה האמורית מתקופת אור 3 ואחריה, ומסבירה גם את החלפת סמל הברק והרעם הישן – השוט, ואת הייצוג של אדד על שני הרים או על שור (לעיתים מחזיק ברסן את החיה עליה דורך). בחותם אחד אף הופיעה הכיתוב "אדד, אלוהי המערב". לעיתים הפר, הברק או הברק מעל הפר הופיעו כסמלים בפני עצמם, במנותק מכל הדמויות.
ראו גם

בעל
הדד
אל הסער האנטולי
מיתולוגיה מסופוטמית
לקריאה נוספת

ש. שפרה ויעקב קליין, בימים הרחוקים ההם, עם עובד, תל אביב, 1998.
אורי גבאי ותמר וייס, המיתולוגיה הבבלית, הוצאת מפה, תל אביב, 2003.
ה. סאגס, דברי ימי בבל, הוצאת ש. פרידמן, 1972.
נגה איילי-דרשן, תפוצתו של סיפור מלחמת אל הסער בים במזרח קרוב הקדום: מקורות, מסורות והיסטוריה, האוניברסיטה העברית, 2002.
Daniel Schwemer, The storm god of the ancient near east: Summary, synthesis, recent studies, part 1.
Daniel Schwemer, The storm god of the ancient near east: Summary, synthesis, recent studies, part 2.
Alberto Green, The storm god in the ancient Near-East, Eisenbrauns, Winona lake, 2003.
קרב דרזדן

איור הקרב
קרב דרזדן התרחש בין 26 ל-27 באוגוסט 1813 ליד העיר דרזדן שבסכסוניה (כיום בשטחה של גרמניה), בין צבאות נפוליאון לקואליציה האנטי צרפתית השישית בפיקודו של גנרל-פלדמרשל קרל פיליפ שוורצנברג. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי גדול. למרות ניצחונו בקרב, לא הצליח נפוליאון להשמיד את צבא הקואליציה, בין היתר כי לא ביצע מרדף נמרץ אחרי הנסוגים.
רקע

ב-16 באוגוסט 1813 הורה נפוליאון למרשל לורן ז'וויון סן סיר לבצר את דרזדן כדי שתשמש כבסיס לתמרוניו. נפוליאון עצמו התכוון להביס את צבאות יריביו עוד בטרם יספיקו לחבור לכח אחד. היה לו צבא שכלל 442,810 לוחמים ו-1,284 תותחים ב-559 גדודים ו-395 אסקדרונים, נגד כוחות שדה של בעלות הברית, שכללו בסך הכל 512,113 לוחמים ב-556 גדודים, 572 אסקדרונים, 68 רגימנטים קוזקים ו-1,380 תותחים. לפי תוכנית טרכנבורג נמנעה הקואליציה מקרבות ישירים עם נפוליאון, בהעדיפה להילחם נגד המרשלים שלו במקום. כך, הביס ברנדוט את ניקולה אודינו בקרב גרוסברן ב-23 באוגוסט ואילו גבהרד לברכט פון בליכר הביס ב-26 באוגוסט את אטיין מקדונלד בקרב קצבאך.
לאחר מכן

ב-27 באוגוסט, גנרל ונדאם קיבל פקודות להתקדם אל פירנה ולגשר שם על האלבה עם הקורפוס הראשון שלו. המטרה הושגה בגשם שוטף, מבלי להפריע לרוסים שנמשכו לרמות זהיסטה. התקדמות זו של ונדאם נתקלה בכוחות בעלות הברית שנסוגו מדרזדן והביאה לקרב קולם שלושה ימים לאחר מכן. לאחר שהותקף מכל עבר, ונדאם נכנע. הפסד זה יחד עם תבוסותיהם של המרשל אודינו והמרשל מקדונלד בקרב קצבאך האפילו על ניצחונו של נפוליאון בדרזדן.
הקרב מפורסם גם במותו של ז'אן ויקטור מארי מורו שנהרג בעת שעמד על הגבעה יחד עם הפיקוד העליון של בעלות הברית והשקיף על הקרב. נפוליאון, שעבר ליד אחת הסוללות, ראה קבוצת קצינים על הגבעה והורה לתותחנים להפגיז את המקום. מורו ספג פגיעה ישירה ומת כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
הערות שוליים

↑  לסיפור זה מקורות רבים, לפעמים מסופר אפילו שנפוליאון כיוון את התותח בעצמו, אך ככל הנראה מדובר בבדיה. להשוואה: הגרסה הווירטואלית של ספר המתאר את ההתרחשויות בקרב
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562729705171  LCCN: sh85039506
דחליל

ערך זה עוסק בדמות אדם המוצבת בשדה כדי להבריח ציפורים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דחלילים בשדות אורז ביפן
דחליל בגינת צמחים
ציור של דחליל משנת 1893
דחליל הוא בובה שאמורה להבריח ציפורים ובעיקר עורבים משדות חקלאיים ומגינות, באמצעות מראה ו/או צליל שהיא מפיקה.
המילה גזורה מן הפועל הארמי דְּחֵל, שורש השם, ד-ח-ל,  ומשמעותו: לפחד (בבא בתרא כז, ע"ב: תוספות "בדחלולי סגי").או בדחילו ורחימו (ביראה ואהבה).
סוגי דחלילים

בחקלאות נעשה לאורך ההיסטוריה שימושים רבים במכשירים עושי רעש שנועדו לנוע על ידי הרוח ולהבריח ציפורים.
מאחר שהציפורים נטו להתרגל לצלילים קבועים, נעשה שימוש באמצעים מגוונים יותר - החל מדמויות אדם שעושות רעש (הדחליל הקלאסי), וכלה בדמויות המחזיקות נפצי אבק שרפה שהתפוצצו באופן אקראי.
שיטה נפוצה אחרת להברחת ציפורים היא תליית ציפורים מתות על עמודים.
בניגוד לדחלילים המסורתיים, דחלילים מודרניים אינם בצורת אדם. בקליפורניה נפוצים שימושים בסרטים מבריקים הנעים ברוח (סרטים העשויים מיילאר).
הדחליל בספרות

הדחליל הוא דמות המופיעה רבות בספרות האנגלית במאה ה-19, כאשר הידוע באזכורים הוא דמות הדחליל בספרי ל. פרנק באום - "הקוסם מארץ עוץ" בהם משמש הדחליל אחד הגיבורים העיקריים.
גם ביצירות מודרניות יותר מופיעים דחלילים, סדרת הקומיקס הפופולרית באטמן בהוצאת DC קומיקס הציגה את דמותו של "הדחליל" וכן שתי דמויות דחליל הופיעו בספרי מארוול קומיקס, הראשונה הייתה אויביהם של קפטן אמריקה, ספיידרמן, איירון מן וגוסט ריידר, והשנייה נקראה "איש הקש", ישות קסומה בין-ממדית ששמה נקשר לדוקטור סטריינג'. בפרק התשיעי בעונה השלישית של הסדרה דוקטור הו, "משפחת הדם", צבא דחלילים תוקף בית ספר יסודי.
ראו גם

דוקרני יונים
מבריח איילים
דחליל בכפר קומרובץ, קרואטיה
הדחליל הוא אחד הגיבורים הראשיים של הקוסם מארץ עוץ
פסיכולוגיה חברתית

פסיכולוגיה חברתית עוסקת בין היתר בקשרים בין אנשים.
פסיכולוגיה חברתית (מאנגלית: Social Psychology) היא ענף מענפי הפסיכולוגיה, תחום מחקרי ויישומי, שבמסגרתו נחקרת השפעת הזולת (יחידים וקבוצות) על מחשבותיו, רגשותיו והתנהגותו של הפרט. פסיכולוגיה חברתית עוסקת בהתנהגות אנושית שהיא תוצאה של הקשר בין מצבים נפשיים למצבים חברתיים. היא חוקרת את התנאים החברתיים שבהם נוצרות מחשבות, רגשות והתנהגויות, וכיצד משתנים אלה משפיעים על אינטראקציות חברתיות.
ככלל, הפסיכולוגיה החברתית מיישמת מונחים וממצאים מתחום הסוציולוגיה יותר מכל תחום פסיכולוגי אחר.
היסטוריה

מחקרו של נורמן טריפלט משנת 1898 נחשב למחקר האקדמי הראשון בתחום הפסיכולוגיה החברתית. המחקר עסק בהתנהגות קבוצתית אצל ילדים. יש הטוענים כי זה אינו המחקר הראשון בתחום. בשנת 1908 יצאו לאור שני ספרי הלימוד הראשונים בתחום, הראשון מאת הפסיכולוג וויליאם מקדוגל (אנ') והשני מאת הסוציולוג אדוארד אלסוורת' רוס (אנ').
דמות נוספת שהשפיעה על התפתחות הפסיכולוגיה החברתית היא פלויד אלפורט (אנ'), פסיכולוג אמריקאי שנחשב, לעיתים קרובות, ל"אבי הפסיכולוגיה החברתית הניסויית", ומילא תפקיד מפתח בהפיכת הפסיכולוגיה החברתית לתחום לגיטימי במדעי ההתנהגות. תרומתו של אלפורט להתפתחות המוקדמת של הפסיכולוגיה החברתית הייתה שילוב ניסויים מעבדתיים מבוקרים שסיפקו את הקפדנות הדרושה לקידום הפסיכולוגיה החברתית כמדע ומחקר על תופעות קבוצתיות והשפעתן על הפרט כחלק משדה הפסיכולוגיה.
עד 1930 ביססה את עצמה הפסיכולוגיה החברתית כתת-דיסציפלינה חשובה בפסיכולוגיה. עם תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 נשלטה הפסיכולוגיה החברתית האמריקאית על ידי הגישה האינדיבידואליסטית בהשראת אלפורט, בעוד שהפסיכולוגיה החברתית האירופית עדיין שיקפה מושגים מוקדמים יותר של תודעה קבוצתית.
בין מלחמות העולם חידדו הפסיכולוגים החברתיים קורט לוין ולאון פסטינגר את הגישה הניסיונית לחקר התנהגות, וקידמו את הפסיכולוגיה החברתית כדיסציפלינה מדעית קפדנית. בין ההתפתחויות הבולטות בשנים אלו הייתה פיתוח תאוריית התסכול-תוקפנות, התמקדות המחקר בנושא עמדות בעקבות החשיבות הגוברת של מחקרי דעת קהל בארצות הברית, מחקרם הראשון של דניאל כץ וקנת ברילי בתחום סטיראוטיפים אתניים ועבודתו של ג'ורג' הרברט מיד על צמיחתו של האני בתהליך האינטראקציה החברתית, במיוחד בדרך של תקשורת לשונית. קורט לוין פיתח את תאוריית השדה המסבירה את האינטראקציה בין הפרט לסביבה, והיא מהווה בסיס למחקר על דינמיקה קבוצתית.
אחרי מלחמת העולם השנייה ובעקבותיה ערכו פסיכולוגים חברתיים, ביניהם מוזאפר שריף (אנ') וסולומון אש, מחקרים בנושא קונפורמיות. כמו כן נערך ניסוי מילגרם בנושא ציות לסמכות, שהושפע ממשפט אייכמן. ניסוי הכלא של סטנפורד הוא נקודת ציון בכללי אתיקה בניסויים בפסיכולוגיה חברתית. הניסוי בחן התנהגות של גברים צעירים בתנאים שדימו חיי כלא. הניסוי נערך באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1971 על ידי צוות חוקרים בראשות הפסיכולוג פיליפ זימברדו.
נושא מחקר נוסף שהתפתח הוא תלות הדדית. תאוריית התלות ההדדית מציעה מודל תאורטי לשאלה כיצד תלות הדדית משפיעה על התנהגותם של אנשים ביחס לתוצאות שכל אחד מהם רוצה להשיג.
בשנת 1957 הציג לאון פסטינגר את תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי, שיש הסבורים שהיא התיאוריה המשפיעה ביותר בהיסטוריה של הפסיכולוגיה החברתית. ב-1968 הציג וולטר מישל (אנ') תיאוריה שהשפיעה רבות על הפסיכולוגיה בתחום האישיות. לטענתו, אישיותו של אדם אינה קבועה, אלא תלויה באינטראקציות שבין נטיותיו לבין המצבים שבהם הוא פועל. במילים אחרות, אופיו של אדם משתנה ומתעצב על-ידי סך כל המצבים שבהם הוא התנסה.
התנועה לזכויות האזרח שנלחמה לסיום האפליה כנגד אפרו-אמריקאים, השפיעה באופן דרמטי גם על סדר היום המחקרי בתחום. מחקר על הגורמים וההשלכות של דעות קדומות ואפליה הפך לפופולרי, ושימש בסיס תאורטי להתערבויות מאוחרות יותר.
ב-1947 נפתחה באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה חטיבת הפסיכולוגיה החברתית וכמעט שלושים שנה אחרי, בשנת 1974, הפכה החטיבה לארגון עצמאי: החברה לאישיות ופסיכולוגיה חברתית (Society for Personality and Social Psychology). ב-1996 נוסד האיגוד האירופי לפסיכולוגיה חברתית ניסויית. לצד הקמת ארגונים מקצועיים, כתבי עת אקדמיים החלו להתפרסם בתחום.
תיאוריות ומושגי ליבה > למידה

בני אדם אוספים זיכרונות רבים על חוויותיהם עם אנשים אחרים, ומשתמשים במידע זה כדי ליצור תחזיות לגבי אופן הפעולה של אנשים בעתיד. ידע זה נרכש באמצעות למידה. חקר הלמידה קשור קשר הדוק לאסכולה הביהביוריסטית של הפסיכולוגיה. למידה אופרנטית או התניה אופרנטית היא תהליך של למידה התנהגותית המבוסס על חיזוקים וענישה. ההנחה היא שהתנהגות שמקבלת חיזוקים מגדילה את הסיכוי של הפרט לחזור עליה בעתיד, בעוד התנהגות שמקבלת עונשים מפחיתה את הסיכוי של הפרט לחזור עליה. למידה אופרנטית יכולה לענות על שאלות שקשורות לתחום הפסיכולוגיה החברתית כגון: כיצד נדע מהן התנהגויות שמתאימות למצב חברתי כלשהו? או מהן התנהגויות שמתאימות לאינטראקציות חברתיות מסוימות ואיזה אינן מתאימות לסיטואציה כלשהי?
בנוסף ללמידה אופרנטית, הפסיכולוגיה החברתית עוסקת גם בלמידה באמצעות תצפית או חיקוי. למידה באמצעות צפייה היא צורת למידה שאנו משתמשים בה ביכולות הקוגניטיביות שלנו כדי לזכור ולהסיק מסקנות על בסיס ניסיונם של אחרים על מנת שנוכל לשנות את התנהגותנו. אדם צופה בהתנהגותו של אחר בשעה שקיבל חיזוק או עונש, ואחר כך מתנהג באופן דומה למדי או נמנע מפעולה מסוימת. למידה באמצעות תצפית שימושית מכיוון שהיא מאפשרת לבני אדם ללמוד בלי לעסוק בפועל במה שעלול להיות מסוכן.
תיאוריות ומושגי ליבה > סכמה

התוצאה של הלמידה היא ידע, וידע זה מאוחסן בסכמות. במוח, הסכמות שלנו שוכנות בעיקר בקליפת המוח הקדם-מצחית. חלק זה של המוח הוא החלק "החברתי". סכמה קוגניטיבית היא מבנה מנטלי, הכולל מכלול של ידע ועמדות של אדם כלפי נושא מסוים (אובייקטים, אנשים ומצבים). הסכמה מאפשרת לארגן כמויות גדולות של מידע באופן יעיל. בהתאם לכך, הסכמה היא אחד המנגנונים הקוגניטיביים המאפשרים לנו לעצב תפיסת עולם יציבה. הסכמה יוצרת אצלנו ציפיות ומאפשרת לנו לנסות לנבא מה יקרה בעתיד, וכאשר אנו קולטים מידע חדש אנו נוטים לפרש אותו בהשפעת הסכמה שיש לנו אודותיו. יש מספר סוגים של סכמות: סכמת תסריט, סכמת עצמי וסכמת אישיות.
תיאוריות ומושגי ליבה > תפיסה עצמית

תפיסה עצמית היא האופן שבו בני אדם תופסים את יכולותיהם, חולשותיהם, עמדותיהם וערכיהם, לרבות אמונות לגבי תכונות האישיות, המאפיינים הגופניים, היכולות, הערכים, המטרות והתפקידים שלנו בעולם. התפיסה העצמית מורכבת ממערכת של אמונות ותפיסות המאורגנות כסכמה קוגניטיבית.
לאורך הילדות וגיל ההתבגרות, התפיסה העצמית הופכת מופשטת ומורכבת יותר ומתארגנת בסכימות. בבגרות, התחושה העצמית גדלה באופן משמעותי. כבוגרים, אנחנו מחזיקים במגוון רחב של סכימות, אנו יכולים לנתח את המחשבות, הרגשות וההתנהגויות שלנו, ומבינים שלאנשים אחרים יש מחשבות שונות משלנו.
אחת הדרכים ללמוד על התפיסה העצמית של אדם היא באמצעות שאלון דיווח עצמי. זהו כלי שבו המשיבים עונים על סדרת שאלות או מדרגים הצהרות הקשורות לתפיסה העצמית. למרות שלכל אדם יש תפיסה עצמית ייחודית, אפשר לזהות, מניתוח על בסיס הדיווח האישי, מספר מאפיינים משותפים. למשל, מאפיינים גופניים הם מרכיב חשוב בתפיסה העצמית, והם מוזכרים על ידי רבים כשהם מתארים את עצמם. מאפיינים גופניים חשובים לתפיסה העצמית שלנו, מכיוון שאנו מבינים שאנשים אחרים משתמשים בהם כדי לשפוט אותנו. לעיתים קרובות אנשים מפרטים את המאפיינים הפיזיים הייחודים להם לחיוב או לשלילה ("יש לי עיניים ירוקות", "יש לי משקל עודף"). מאפיין נוסף של התפיסה העצמית משקף את החברות שלנו בקבוצות החברתיות שאנו משתייכים אליהן ואכפת לנו מהן. התייחסויות נפוצות בהקשר זה קשורות למקצוע, דת או ארגון שאליו משתייך הפרט ("אני אמנית", "אני בודהיסט" או "אני סטודנטית באוניברסיטת אמסטרדם").