stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דראפט ה-NBA 1984
מורשת > בחירות בולטות אחרות

אוסקר שמידט הברזילאי נבחר בבחירה ה-131 בסיבוב השישי בדראפט על ידי ניו ג'רזי נטס. עם זאת, שמידט דחה את ההצעות לשחק ב-NBA ונשאר לשחק באיטליה ואחר כך בברזיל, כדי שיוכל לשחק במדי נבחרתו (שחקני NBA נחשבו למקצוענים על ידי פיב"א, וככאלה לא יכלו להשתתף בטורנירים בין-לאומיים). הוא שיחק בחמש אולימפיאדות והיה מלך הסלים בשלוש מהן. הוא סיים את הקריירה שלו עם 49,703 נקודות במועדונים שונים ובנבחרת ברזיל, יותר מלך הסלים של ה-NBA בכל הזמנים, לברון ג'יימס, שקלע 38,390 נקודות בקריירת ה-NBA שלו. בשנת 2010 הכניסה פיב"א את שמידט להיכל התהילה שלה, והוא הוכנס גם להיכל התהילה של הכדורסל בשנת 2013.
האתלט של אוניברסיטת יוסטון, קרל לואיס, שמעולם לא שיחק כדורסל מכללות, נבחר על ידי שיקגו בולס בבחירה ה-208 בסיבוב העשירי. לואיס, שנבחר גם בדראפט ה-NFL של אותה שנה על ידי דאלאס קאובויס, נשאר בקריירת האתלטיקה שלו והמשיך לזכות בתשע מדליות זהב אולימפיות ושמונה מדליות זהב באליפות העולם.
דראפט זה היה האחרון ב-NBA בלי שחקנים שלא נבחרו ושיחקו ב-NBA. החל משנת 1985 ואילך, מספר שחקנים שלא נבחרו בדראפט ייכנסו לליגה, כאשר יותר מהם יגיעו לאחר שהליגה הפחיתה את מספר הסיבובים בדראפט מעשרה לשניים שנהוגים נכון ל-2023.
בחירות הדראפט > בחירות משניות בולטות

| סיבוב | מספר בחירה | שם | מדינה | מכללה/קבוצה | קבוצה בוחרת |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 3 | 70 | ריק קרלייל | ארצות הברית ארצות הברית | אוניברסיטת וירג'יניה | בוסטון סלטיקס |
| 6 | 131 | אוסקר שמידט | ברזיל ברזיל | פלמיירס (ברזיל) | ניו ג'רזי נטס |
| 7 | 156 | קן בניסטר | ארצות הברית ארצות הברית | אוניברסיטת סנט אוגוסטין | ניו יורק ניקס |
| 10 | 208 | קרל לואיס | ארצות הברית ארצות הברית | אוניברסיטת יוסטון | שיקגו בולס |
הנשיקה (מונק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדוורד מונק 
 תאריך יצירה:  1897 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  81 ס״מ 
 גובה:  99 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מספר יצירה:  MM.M.00059 (מוזיאון מונק) 
 מיקום:  מוזיאון מונק
 
הנשיקה הוא ציור שמן על בד, שהושלם בשנת 1897 על ידי האמן הסימבוליטי הנורווגי אדוורד מונק. הציור הוא חלק מסדרת "פריזת החיים", המתארת שלבים שונים במערכות יחסים בין גברים ונשים. "הנשיקה" היא מימוש של מוטיב שאותו חקר מונק כבר משנת 1888/89 – זוג מתנשק, שפניהם נטמעים זה בזה לישות אחת, כסמל לאחדותם. היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1903, וכיום היא שמורה במוזיאון מונק באוסלו.
תיאור היצירה

"הנשיקה" הוא ציור שמן על בד בגודל 81 על 99 סנטימטרים. הציור מתאר זוג המחובק בתוך מרחב חשוך, כאשר רק פס אור דק חודר מבעד לחלון המכוסה ברובו בווילון. הם מחזיקים חיבוק כשהם לכאורה מתמזגים לאחד, פניהם צורה אחת וחסרת תכונה. בני הזוג נראים מתמזגים זה בזה, עד שפניהם הופכים לצורה אחת וחסרת תווים. מבקרת האמנות רוברטה סמית ציינה כי מונק השתמש ב"משיכות מכחול ארוכות ומעט מטושטשות, שנראות יותר כמו כתמים מאשר כמו שכבות צבע מובחנות". הציור דומה, אך פשוט יותר, לגרסה אחרת של אותו מוטיב שמונק יצר באותה תקופה.
רקע > נשיקה ליד החלון (1892), עיבוד מוקדם יותר של מוטיב ה"נשיקה"

אדוורד מונק (1863–1944), האמן הסימבוליסטי הנורווגי, התמודד עם מחלות, מחלות נפש ומוות במשפחתו, כמו גם עם אב נוקשה ודתי מאוד. במהלך חייו חווה אכזבות רומנטיות ובריאות רופפת, שלוו בפרצי מלנכוליה והתמכרות לאלכוהול. האמן מעולם לא נישא. חוויות אלו השפיעו על יצירתו האמנותית ועל העולם הרגשי המובע בציוריו. רוברטה סמית כתבה כי "רוב הדמויות של מונק אינן מטורפות, אך הן משותקות על ידי רגשות עזים של צער, קנאה, תשוקה או ייאוש, שרבים מצאו כמטרידים – בין אם בשל האירוטיות שלהן, הסגנון הגס או הרמזים לחוסר יציבות נפשית". על אף זאת, ציוריו מאופיינים בכנות רגשית ובאינטגריטי שהופכים אותם לחוויה מרתקת.
מונק חקר את מוטיב הזוג המתנשק בציוריו ובתחריטי עץ כבר בשנים 1888–1889. ברבים מגלגוליו של מוטיב זה ניכר ניגוד בין העולם הפנימי לחיצוני: העולם שבחוץ מתואר כחי ותוסס, בעוד פנים החדר קפוא בזמן, כאשר בני הזוג לכודים בחיבוקם. המיזוג בין פניהם של בני הזוג מסמל את תחושת האחדות והשייכות שלהם. בגרסאות מאוחרות יותר של המוטיב התמזגו לא רק פניהם, אלא גם גופם כולו. מוטיב זה היה חלק מסדרה רחבה יותר שמונק כינה "פריזת החיים", שעליה עבד למעלה מ-30 שנים. מחזור יצירות זה עוסק בשלבי מערכות היחסים בין גברים לנשים, אשר תיאר מונק כ"קרב בין גברים לנשים, הנקרא אהבה". הסדרה כוללת תיאורים של משיכה, חיזור, מימוש ואכזבה.
ניתוח היצירה

על פי המוזיאון לאמנות מודרנית, האווירה הקודרת של "הנשיקה" משקפת את התחושות המורכבות של מונק כלפי אהבה ורומנטיקה. חוקר האמנות ריינהולד הלר מציין כי בגרסה מ-1897, "כמעט בלתי אפשרי להבחין בין שתי הדמויות, במיוחד במקום שבו פניהם נפגשות והופכות לישות אחת". לדבריו, התמזגות זו מבטאת את אחדותם של האוהבים, אך בו בזמן רומזת לאובדן זהות ולביטול קיומו של היחיד – מעין רמז למוות.
הסופר סטניסלב פז'יבישבסקי מתח ביקורת על הדימוי של הפנים הממוזגות, ותיאר אותו כ"נראה כמו אוזן ענקית... חירשת באקסטזה של הדם". הסופר אוגוסט סטרינדברג (1849–1912) חלק דעה דומה, וכתב כי בני הזוג בציור הופכים ל"ישות אחת, כאשר הקטנה יותר, בצורת קרפיון, נראית מוכנה לבלוע את הגדולה".
בשל הדמיון בין חדר הציור "הנשיקה" לבין חדרו האישי של מונק, כפי שתואר בציורו "לילה בסן-קלו", מבקר האמנות אולריך בישוף סבור כי ליצירה יש ממד אוטוביוגרפי.
מקור

"הנשיקה" הוצגה בשנת 1903 בתערוכתו של מונק "התעוררות האהבה", לצד עותק מציורו "מדונה". הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון מונק באוסלו, נורווגיה – מוזיאון המוקדש למונק וליצירותיו.
ראו גם

"הנשיקה", ציור משנת 1907 מעשה ידי גוסטב קלימט
הערות שוליים

1 2  Google, The Kiss.
↑  MoMA, Edvard Munch, 0:28-0:33.
1 2  MoMA, Edvard Munch, 0:55-1:12.
1 2 3  Bischoff 2000, p. 39.
1 2  Smith 2009.
↑  Henning 2009.
↑  Cordulack 2002, p. 84.
1 2  MoMA, Edvard Munch, 0:02-0:26.
↑  MoMA, Edvard Munch, 0:34-0:39.
↑  MoMA, Edvard Munch, 1:25-1:46.
1 2  quoted in Cordulack 2002, p. 84
"הנשיקה" ליד החלון (1892), עיבוד מוקדם יותר של מוטיב ה"נשיקה".
לילה בסן-קלו (1890)
נמרוד הראל

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1976 (בן 49) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מקצוע:  מנטליסט
 מעסיק:  צבא הגנה לישראל 
 www.nimrodharel.co.il
 
נמרוד הראל (נולד ב-9 בפברואר 1976) הוא אמן חושים וסופר פנטזיה ישראלי, המתמחה במנטליזם.
ביוגרפיה

הראל שירת בצה"ל כקצין נ"מ. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תוכנה מאוניברסיטת בן-גוריון ובעשור השני של המאה ה-21, למד לתואר שני בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ב-2009 החל הראל להעביר סדנאות בשם "כוח ההשפעה" למגזר העסקי ובהן הוא מלמד טכניקות של השפעה בסביבה עסקית.
ב-2018, בעקבות האשמות חוזרות בחשד להיפנוזה ללא רישיון, סייע לחבר הכנסת מהליכוד אורן חזן בהכנת הצעת חוק לביטול חוק ההיפנוזה.
הראל מדגיש כי אינו עושה שימוש בכוחות על-טבעיים, ובהתבטאויות שונות טוען כי מי שמצהיר על כוחות כאלה, בפרט אורי גלר, מוליך את הציבור שולל. לדבריו, תופעות כאלו לא קיימות. הראל מגדיר עצמו "מנטליסט" וככזה, הוא עוסק בתחום בקסמים המדמה תופעות על-חושיות, טלפתיות ופאראפסיכולוגיות. לרוב הוא משתמש בהופעותיו בסוגסטיה ובדמיון מודרך.
ביוגרפיה > טלוויזיה

הראל הגיש בערוץ 10 מספר סדרות של תוכניות קסמים ומנטליזם: "מחשבות נסתרות", "בלתי נתפס" ובנוסף "בלתי נראה" בה שיתף פעולה עם אמיר לוסטיג, ו"המופע הבלתי נתפס" בה שיתף פעולה עם אמן החושים שימי אטיאס.
בנובמבר 2008 עלתה סדרה בהנחייתו בשם "העוקץ", המתבססת על התוכנית הבריטית "The Real Hustle", ובה מבוצעים תרגילי עוקץ על אזרחים תמימים, ומוצגות דרכי התגוננות מפני הונאות אלו. ב-2009 זומן לחקירה במשטרה עקב חשד לשימוש בהיפנוזה ללא רישיון בתוכנית.
באוגוסט 2012 עלתה בזכיינית רשת בערוץ 2 הסדרה "פסיכו" בהנחייתו ובהשתתפות אמיר לוסטיג, העוסקת בתרגילי טלפתיה לאנשים ברחוב. הפעם הגישה הוועדה הארצית להיפנוזה תלונה למשרד הבריאות על חשד להיפנוזה ללא רישיון.
ב-2016 עלתה בזכיינית רשת בערוץ 2 סדרה נוספת בהנחייתו, "בלתי נראה", העוסקת בתרגילי טלפתיה לאנשים ברחוב, כאשר הצופים בבית רואים את המתרחש מנקודת מבטו של הראל על ידי מצלמת משקפיים. בסדרה זו, בניגוד לסדרות קודמות, לא השתתפו אמני חושים נוספים, פרט לפרק ספיישל בו אירח שישה מנטליסטים ובהם אמיר לוסטיג ושימי אטיאס שהשתתפו בתוכניות הקודמות שלו. ב-2017, 2018 עלו לשידור העונה השנייה והשלישית של התוכנית.
הראל מתגורר ברמת השרון. הוא נשוי למעצבת שמלות הכלות דנה הראל ולזוג שלושה ילדים.
ספריו

הראל חיבר ספר פנטזיה בשם "כפירה" (אסטרולוג הוצאה לאור, 2012) ושני ספרים העוסקים במנטליזם: "שלוש" ו"שלוש – עבודת במה".
ב-2023 יצא לאור בהוצאת "כתר" ספר נוסף שכתב, רומן מתח ששמו "המאמין".
הערות שוליים

1 2  דליה בן ארי, נמרוד הראל: "התאמנתי כל יום עד שירד לי דם מהידיים", באתר "את", 25 באוגוסט 2022
↑   עמיחי אתאלי, חוק ההיפנוזה של אורן חזן, באתר "ידיעות אחרונות", 5 ביולי 2018
↑   הצעת חוק השימוש בהיפנוזה (תיקון - ביטול החוק), התשע"ח-2018 , במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
1 2  ערן סויסה, נמרוד הראל מסעיר את קהילת הקוסמים, באתר ישראל היום, 19 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296115805171  ISNI: 0000 0004 0254 9785  LCCN: no2006028368  ORCID: 0009-0000-1706-2695  VIAF: 298220133   WorldCat (עם VIAF): 298220133
רצח דוד בר קפרא

| חלק מפיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2015, גל הטרור הפלסטיני (2015-2016) |
| --- | --- |

 תאריך:  24 ביוני 2015
 תאריך עברי:  ז' בתמוז ה'תשע"ה
 מקום:  כרמי יוסף, ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פיגוע דקירה
 הרוגים:  1
 מספר מפגעים:  2 
 מניע:  אנטישמיות, טרור אסלאמי, שנאת יהודים
 
רצח דוד בר קפרא היה הפיגוע שפתח את גל הטרור הפלסטיני 2015–2016. הפיגוע אירע ב-24 ביוני 2015, בכרם של הנרצח דוד בר קפרא סמוך לכרמי יוסף, על ידי שני מחבלים פלסטינים שוהים בלתי חוקיים. תחילה, סווג הרצח על ידי משטרת ישראל כאירוע פלילי וכשוד שהסתבך. אך ב-29 בינואר 2019, לאחר הכרעות הדין במשפטם של המחבלים, חזרה בה מערכת הביטחון וקבעה כי הרצח בוצע על רקע לאומני.
הפיגוע

כשבוע לאחר תחילת חודש רמדאן, ביום רביעי, 24 ביוני 2015, סמוך לשעה 12:00, מוג'אהד ועלאא דאר עאצי שוהים בלתי חוקיים מבית לקיא, חדרו לכרם בכרמי יוסף וארבו לבעל הכרם, דוד בר קפרא (נולד בכ"א בטבת ה'תש"ו - 25 בדצמבר 1945). המחבלים תקפו את דוד בעת שישב ולמד תורה והכו אותו באלות, סלעים ובכלי חקלאות חדים ואף ניסו להשקותו בחומרי הדברה. גם לאחר שהכניעו אותו המשיכו במעשיהם.
לאחר הפיגוע על מנת להקשות על המאמצים לאתרו ולהצילו, כיסו המחבלים את דוד ושברו את הטלפון הנייד שהיה ברשותו. שני פועלים שעבדו בסמוך ושמעו את המתרחש מצאו את דוד כעבור מספר דקות והזעיקו עזרה. דוד הובהל לבית החולים אסף הרופא במצב אנוש ועם חבלות קשות. דוד מת מפצעיו באותו היום בשעה 20:13, בגיל 69, והובא למנוחות בבית העלמין שבשכונת שעריים, רחובות.
לאחר הפיגוע

כשלושה שבועות לאחר הרצח, פרסם שירות הביטחון הכללי הודעה לפיה כיומיים לאחר הרצח, נעצרו במבצע משולב של השב"כ, צה"ל ומשטרת ישראל, שני צעירים תושבי הכפר בית ליקיא בחשד לרציחתו של דוד בר קפרא.
בהתאם להודעה, נקבע כי השניים מוכרים כפעילי טרור עממי, שהיו מעורבים ביידוי אבנים לעבר כוחות צה"ל בכפרם. בחקירתם, הודו השניים ברצח וטענו כי המניע למעשה שביצעו הוא פלילי. אולם, כבר בהודעתו, סייג שירות הביטחון הכללי את קביעתו בדבר סיווג האירוע כפלילי וכשוד שהסתבך. בתוך כך, קבע שירות הביטחון הכללי כי אמנם הרצח האכזרי, בוצע לכאורה על רקע ניסיון שוד שהסתבך, אך עם זאת, "יש להביא בחשבון גם את המעורבות הקודמת של הרוצחים בפעילות טרור עממי ואת צבר פיגועי האווירה במהלך חודש הרמדאן באותה תקופה".
כמה ימים לאחר הודעת שירות הביטחון הכללי, הפגינו עשרות מפגינים מול משרד ראש הממשלה בירושלים, במחאה על סיווג האירוע כפלילי. בני משפחתו של דוד טענו כי לא מדובר באירוע פלילי, שכן הרוצחים הם שוהים בלתי חוקיים, פעילי טרור המוכרים למערכות הביטחון, שחדרו לשטח ישראל, רצחו, לא גנבו דבר וברחו. עוד טענה המשפחה כי השאלות אשר הם הפנו לשירות הביטחון הכללי ביחס לחקירת הרצח - נותרו ללא מענה.
הכרעת בית המשפט וההכרה ברצח כאירוע לאומני

כשלוש שנים לאחר הרצח, בשנת 2018 הוכרע דינם של המחבלים. בית המשפט המחוזי מרכז הרשיע את מוג'אהד דאר עאצי ברצח וגזר את עונשו למאסר עולם, ואת עלאא דאר עאצי בהריגה וגזר את דינו ל-18 שנות מאסר. בהכרעת הדין קבע בית המשפט כי הנאשמים נקטו באלימות חריגה ואכזרית כלפי המנוח. השניים הכו אותו בידיהם, ברגליהם, במקל ובאבן בחלקי גופו השונים, הן בעת שעמד והן לאחר שנפל כתוצאה מהאלימות הקשה שהופעלה כלפיו. באשר למניע הרצח, קבע בית המשפט כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר שהנאשמים החליטו לשדוד את המנוח, וכי האלימות שהפעילו הייתה במטרה ליטול מהמנוח את כספו. "חומרת מעשי האלימות וריבוי המעשים, כמו גם זניחת המנוח לאחר תקיפתו, באופן שיקשה עליו להמשיך ולנשום כראוי, אינם מותירים ספק כי השניים היו מודעים לכך שהמנוח ימות".
לאור האמור, ביום 29 בינואר 2019, החליטה הרשות המאשרת במשרד הביטחון להפוך את החלטתה ולקבוע כי יש להכיר בחקלאי דוד בר קפרא ז"ל כנפגע פעולות איבה. בהחלטתה, קבעה הרשות המאשרת במשרד הביטחון ”כי הנאשמים נקטו באלימות חריגה ואכזרית כלפי המנוח... במטרה של פגיעה במנוח בשל השתייכותו למוצא היהודי וזאת על רקע הסכסוך היהודי-ערבי... ממניע לאומני”.
הנצחה

בשנת 2020, הוקם בשכונת מקוב שברחובות בית כנסת על שמו של דוד בר קפרא. ביום 07 ביולי 2022, בהשתתפות מאות בני אדם ועשרות אישי ציבור ורבנים בכירים, בהם השר לביטחון הפנים דאז, עמר בר-לב הוכנס לבית הכנסת ספר תורה אשר נכתב לעילוי נשמתו של דוד.
הערות שוליים

↑  דוד בר קפרא זל, באתר laad.btl.gov.il
↑  לילך שובל, שינוי כיוון: רצח החקלאי בשפלה הוכר כפעולת איבה, באתר ישראל היום, ‏29.01.2019
↑  ישי כהן, הגר"י יוסף: "בר קפרא נרצח בגלל ה.., באתר כיכר השבת, ‏2015-06-25
↑  נעצרו שני צעירים תושבי הכפר בית לקיא בחשד לרציחתו של דוד בר קפרא ז"ל, באתר www.shabak.gov.il
↑  מנדי גרוזמן, "שוד שהסתבך זה לא מכות וחומצה על הפנים", באתר nrg
↑  שלומי דיאז, מאסר עולם לרוצח דוד בר קפרא, באתר ישראל היום, ‏06.08.2018
↑  18 שנות מאסר להורג בר קפרא, באתר ‏מאקו‏, 29 ביולי 2018
↑  הכרעת דין, תפ"ח (מרכז) 40481-07-15 מדינת ישראל נ' עלאא דאר עאצי, באתר נבו, ‏16.04.2018
↑  טל לב רם, ‏משרד הביטחון הכיר בדוד בר קפרא ז"ל כנפגע פעולות איבה, באתר מעריב אונליין, 29 בינואר 2019
↑  7 שנים לאחר שנרצח: ספר תורה לע"נ דוד בר קפרא, באתר "סרוגים", 7 ביולי 2022
מצבתו של דוד בר קפרא
דובי טל

נתן דב (דובי) טל (נולד ב-1952) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי. כיהן כראש המועצה האזורית בקעת הירדן בין 2004 ל-2009.
קורות חיים

טל הוא בנם הבכור של שופט בית המשפט העליון צבי טל וחנה, בתו של דב נתן ברינקר. מצד אמו הוא נצר למשפחת ריבלין הירושלמית. למד בישיבת כפר הרא"ה. שרת בצה"ל כקצין מודיעין וקצין הגנה מרחבית.
הצטרף למושב מחולה בבקעת הירדן בשנותיו הראשונות, והיה מנהל מפעל המתכת במושב, ובמסגרת זו ייצג את מחולה ב"פורום התעשייתי הקיבוצי".
בעקבות ביטול השיתופיות במחולה, פרש טל עם מספר משפחות נוספות שפרשו מהמושב בשנת 1984 כדי לשמר את השיתוף, ואזרחו את היאחזות הנח"ל "שלח" הסמוכה למחולה מדרום, והפכו אותה למושב השיתופי "שדמות מחולה".
היה ממקימי ישיבת שדמות נריה במושב, בעידודו של רבו הרב משה צבי נריה (שעל שמו נקראה הישיבה). שימש כראש המועצה הדתית בבקעת הירדן ובמועצות אזוריות נוספות. בתקופת ממשלת ישראל העשרים ושמונה (ממשלת ברק) עמד בראש מטה המאבק של תושבי בקעת הירדן.
בינואר 2004 התמודד לראשות המועצה האזורית ערבות הירדן מול בני צדוק ודוד אלחייני, ונבחר ברוב של -64.44%. בינואר 2009 התמודד שנית מול אלחייני ותמר אלימלך. הוא זכה בכ-36% מקולות הבוחרים והעפיל לסיבוב השני מול אלחייני, שבו זכה בכ-46% אחוז מקולות הבוחרים, והפסיד לאלחייני.
לאחר תום כהונתו שימש במגוון תפקידים, בהם: חשב מלווה מטעם משרד הפנים לרשויות מקומיות, חבר ועדת גבולות של המשרד, בורר בתחום ההתיישבות, דירקטור באוניברסיטת אריאל בשומרון, מזכיר האגודה השיתופית החקלאית של מושב קשת ועוד.
שותף במשרד החקירות "מיסטר איקס".
חיים אישיים

נשוי לרותי.
אחיו משה נהרג ב-25 באוקטובר 1973 במסגרת שירותו כנהג טנק מצפון לעיר סואץ, בסופה של מלחמת יום הכיפורים.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במשפטים.
מתנדב בזק"א ובמשטרת ישראל.
הערות שוליים

↑  שמואל אדלמן, בכל יישוב ישיבה, באתר ערוץ 7, 3 במרץ 2005
↑  תלמידים מחפשים את המחר, מעריב, 9 בינואר 1970
↑  מינויים חדשים בתעשייה הקיבוצית, דבר, 24 ביולי 1978שמעון וייס, החיים במושב מחולה - "כמו לפני שבועיים שלושה", דבר, 1 בפברואר 1982
↑  רשימת חברי הפורום התעשייתי הקיבוצי, דבר, 1 ביולי 1980
↑  לכבוד י"ט כסלו: הניגון של הרב נריה לערב שבת, באתר ערוץ 7, 22 בנובמבר 2021
↑  לירון מרוז‏, "החלטנו להביא את הבקעה לכיכר רבין", באתר וואלה, 25 ביולי 2000
↑  הבחירות למועצות האזוריות: רוב התוצאות, באתר ynet, 28 בינואר 2004
↑  מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, דוח על תוצאות ביקורת חשבונות המועמדים שהשתתפו בבחירות לראשי מועצות אזוריות בינואר 2009, תשרי ה'תש"ע.
↑  בוררות וייעוץ בהתיישבות
↑  נחמן גלבוע, המושב קשת בדרך להצטרף לתנועת הקיבוץ הדתי, באתר mynet‏ קיבוץ
יצחק רייטר

| --- | --- |

 לידה:  1952  (בן 73 בערך) ישראל
 ענף מדעי:  אסלאם
 עיסוק:  חוקר ומרצה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית
יצחק רייטר (נולד 1952) הוא פרופסור ללימודי האסלאם, המזרח התיכון וישראל, ונשיא אילמ"א, האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם משנת 2022.
רייטר מלמד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן את הקורס ״המזרח התיכון בן זמננו״ ובמכללה האקדמית אלקאסמי בחוג ללימודי האסלאם.
קורות חיים

רייטר נולד ברחובות להורים ניצולי שואה. אמו ילידת הונגריה ואביו יליד גרמניה. בשנים 1965 -1968 התחנך בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, ובנובמבר 1970 התגייס לצה"ל, שירת בחיל המודיעין ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית. למד תרבות האסלאם, ערבית והיסטוריה של המזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים דוקטורט עם התמחות במוסד הווקף האסלאמי.
לאחר ארבע שנות עבודה בספריה וכמומחה למטבעות אסלאמיים במוזיאון לאמנות האסלאם, הצטרף לשירות המדינה. בשנים 1978–1987 שימש סגן היועץ לענייני ערבים של שלושה ראשי ממשלה ישראלים - מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס. הוא גם עבד כמנהל אדמיניסטרטיבי של "אל-אנבא", העיתון היומי בערבית בין השנים 1982–1983. לאחר סיום הדוקטורט הקים יחד עם פרופסור שאול משעל וניהל את המרכז לחקר החברה הערבית בישראל במכללת בית ברל. בשנת 1993 מונה רייטר על ידי ממשלת ישראל לתפקיד יו"ר הוועדה הציבורית לשילוב ערבים בשירות המדינה. בשנת 2007 תרם להקמת האקדמיה ללשון הערבית בישראל. במשך כ-30 שנה (1988 -2019) שימש חוקר בכיר הן במכון ירושלים למחקרי מדיניות (לשעבר מכון ירושלים לחקר ישראל) והן במכון הארי ס. טרומן לחקר השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רייטר הוא פרופסור מן המניין. הוא לימד באוניברסיטה העברית בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון בשנים 1988 -2003 ובתוכנית ליישוב סכסוכים בין השנים 2005 -2011. כמו כן לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה בשנת הלימודים 2004/5; במרכז הבינתחומי בהרצלייה בשנים 6–2005 ומאז 2017. במהלך השנים 2008–2009 היה רייטר עמית שוסטרמן ולימד באוניברסיטת מינסוטה במחלקות למדעי המדינה ומדעי היהדות. היה גם חוקר אורח בסנט אנתוני'ס קולג', אוניברסיטת אוקספורד במהלך 2001, המכון למזרח התיכון בוושינגטון בארצות הברית ב-2003, ובאוניברסיטת סידני בשנים 2003–2004. מאז 2014 רייטר מרצה בשפה הערבית במכללה האקדמית אלקאסמי שבבאקה אל-גרביה. בשנת 2013 רייטר הקים ועמד בראש החוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית אשקלון עד שנת 2021, ובין השנים 2017–2019 שימש גם ראש רשות המחקר של המכללה. הוא פעיל בדיאלוג יהודי-ערבי בישראל ומשתתף מאז 1994 בפורומים של דיפלומטיה בערוץ אחורי בין ישראלים, פלסטינים וירדנים הנוגעים לסכסוך בירושלים ולמתחם הר הבית/אל-אקצא.
השכלה

רייטר סיים את לימודי הדוקטורט בשנת 1991 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם למד לתואר הראשון ולתואר השני.
ספריו בעברית

סלע קיומנו/סלע קיומם: יהודים, אסלאם והר הבית (עם דביר דימנט. ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות ותל אביב: סטימצקי, 2021).
סטטוס קוו בתהליכי שינוי: מאבקי שליטה בהר הבית (ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2016).
פמיניזם בהיכל: מאבקן של נשות הכותל לשינוי הסטטוס-קוו, ניתוח הסכסוך וחלופות להסדרי-תפילה בכותל המערבי (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2016).
מקום-מבטחו של אללה: פרשת בית הקברות ממילא ומוזיאון הסובלנות, המאבק על הנוף הסמלי והפיזי (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2011).
עיר ובלבה מסגד: יישוב סכסוכים במקומות קדושים – פרשת המסגד הגדול בבאר-שבע (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2013).
מלחמה, שלום ויחסים בינלאומיים באסלאם: פתוות בנושא שלום עם ישראל (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2008).
שיח'-ג'ראח – הערכת מצב: השלכותיה האסטרטגיות של התיישבות יהודית בשכונה ערבית במזרח-ירושלים (עם ליאור להרס. ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2010).
מירושלים למכה ובחזרה: ההתלכדות המוסלמית סביב ירושלים (ירושלים: מכון ירושלים למחקרי מדיניות 2005).
עולמם הפוליטי של הערבים בישראל (עם ראובן אהרני. בית ברל: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1993).
הווקף בירושלים 1948–1990. (ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 1991).
ספריו באנגלית

Islam, Jews and the Temple Mount:The Rock of Our/Their Existence, co-authored with Dvir Dimant, London and New York: Routledge, 2020
Contested Holy Places in Israel-Palestine: Sharing and Conflict Resolution, London and New York: Routledge, 2017
The Eroding Status Quo: Conflict over Controlling the Temple Mount, (erusalem: The Jerusalem Institute for Israel Studies and Multieducator 2017
Contesting Symbolic Landscape in Jerusalem: Jewish/Islamic Conflict over Museum of Tolerance at Mamilla Cemetery, Brighton, Chicago, Toronto: Sussex Academic Press and The Jerusalem Institute for Israel Studies, 2014
War, Peace and International Relations in Islam: Muslim Scholars on Peace Accords with Israel, Brighton, Portland and Toronto: Sussex Academic Press, 2011
The Sheikh Jarrah Affair: Strategic Implications of Jewish Settlement in an Arab Neighborhood in East Jerusalem (with Lior lehrs, Jerusalem: The Jerusalem Institute for Israel Studies, 2010
Islamic Institutions in Jerusalem: Palestinian Muslim Administration under Jordanian and Israeli Rule. The Hague, London and Boston: Kluwer Law International, 1997
Islamic Endowments in Jerusalem under British Mandate, London and Portland OR: Frank Cass, 1996
National Minority, Regional Majority: Palestinian Arabs versus Jews in Israel, Syracuse University Press, 2009
Jerusalem and its Role in Islamic Solidarity, New York: Palgrave Macmillan, 2008
ספריו בערבית

الحرب والسالم والعالقات الدولية في اإلسالم المعاصر: فتاوى في موضوع السالم مع إسرائيل, القدس: معهد القدس ألبحاث اسرائيل, 2014
قدس أقداسنا قدس أقداسهم: الإسلام، اليهود وجبل الهيكل, New York: Israel Academic Press القدس: معهد القدس ألبحاث اسرائيل, 2020
ספר באיטלקית

Il Monte del Tempio: Ebraismo, Islam a la Roccia contesa (Guerini e Associati, 2022).
ספרים בעריכתו

אוגדן הערבים בישראל (עם אורנה כהן). נווה אילן: יוזמות קרן אברהם, 2013.
דילמות ביחסי יהודים-ערבים בישראל, ירושלים ותל אביב: שוקן, 2005
ריבונות האל והאדם: קדושה ומרכזיות פוליטית בהר הבית. ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 2001
Religion and Politics: Sacred Space in Palestine and Israel (with Breger, M. J., and Hammer L.), London and New York: Routledge,2012
Holy Places in the Israeli-Palestinian Conflict: Confrontation and Co-existence (with Breger, M. J., and Hammer L), London and New York: Routledge, 2009
מאמרים נבחרים

יצחק רייטר, 7 סיבות למנוע תפילת יהודים בהר הבית, באתר ynet, 25 בנובמבר 2022
פריצת המשטרה לאל־אקצא הייתה טעות קשה, 19 באפריל 2022, עיתון הארץ,
יצחק רייטר, לא צריך לפנות אף בדואי. הפתרון הוא אחר, באתר ynet, 19 בינואר 2022
הסטטוס-קוו קורס בקרב על הריבונות, 2019, וואלה,
האם ניתן לגשר בין נראטיבים של מקומות קדושים, PIJ, 2017
הערות שוליים

↑  צוות, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות
↑  בקרוב בישראל: האקדמיה ללשון ערבית?, באתר nrg
↑  יצחק רייטר, Islamic Endowments in Jerusalem under British Mandate, Daniel Pipes, ‏1997 (באנגלית)
↑  יצחק רייטר, ניהול נכסי הווקף, באתר עיונים בתקומת ישראל
↑  יצחק רייטר, ווקף, באתר יד יערי
↑  יצחק רייטר, הווקף בירושלים, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2019
↑  יצחק רייטר, Contested Holy Places in Israel–Palestine: Sharing and Conflict Resolution, Routledge & CRC Press, ‏2017 (באנגלית)
↑  יצחק רייטר, סלע קיומנו/סלע קיומם: אסלאם, יהודים והר הבית, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות
↑  יצחק רייטר, מקום מבטחו של אללה, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2012
↑  יצחק רייטר, מירושלים למכה, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2005
↑  יצחק רייטר וליאור להרס, עיר ובלבה מסגד, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2013
↑  יצחק רייטר, פמיניזם בהיכל: מאבקן של נשות הכותל לשינוי הסטטוס-קוו, באתר מכון ירושלים, ‏2016
↑  יצחק רייטר, Judge reform: facilitating divorce by Shariʾa courts in Israel, tandfonline, ‏2009
↑  יצחק רייטר, National Minority, Regional Majority, Syracuse University Press
↑  יצחק רייטר, הנכבה והתקומה: מסמכי החזון של הערבים בישראל מנקודת מבט יהודית-ציונית, באתר שרה אוסצקי-לזר
↑  יצחק רייטר, לקראת אזרחות ישראלית מכלילה, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2011
↑  יצחק רייטר, Higher Education and Sociopolitical Transformation in Jordan, jstor, ‏2002
↑  יצחק רייטר, The Palestinian-Transjordanian Rift: Economic Might and Political Power in Jordan, jstor, ‏2004
↑  יצחק רייטר, מלחמה, שלום ויחסים בינלאומיים באסלאם בן זמננו, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267045805171  BIBSYS: 8069642  BnF: cb13200853q (data)  CiNii: DA11347688  GND: 140182705  ISNI: 0000 0000 8106 1120  LCCN: n93019817  NKC: jo20181001644  NLK: KAC2022B3264  NTA: 164449477  RERO: 02-A005636918  SUDOC: 053431448  VIAF: 27209820   WorldCat (עם VIAF): 27209820
האם זו אהבה

"האם זו אהבה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור ב-2 בספטמבר 2008, בהוצאת חברת התקליטים דנה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכתב על ידי גבעון שניר והולחן על ידי חיים צינוביץ' ונועם ינקלביץ'.
את השיר הוציאה אינטרנשיונל כשיר הנושא הרשמי של תוכנית המציאות הישראלית "מפרץ האהבה".