stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי יעבץ
ספרים שכתב

פשוטי העם ברומי: ושמיטת החובות;  [תל אביב]: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ח 1958.
המון ומנהיגים ברומי: בשלהי הרפובליקה ובקיסרות הקדומה; תל אביב: דביר, תשכ"ו 1966. מהדורה חדשה: תל אביב: הוצאת דביר, תשס"ה 2005.
Plebs and princeps / [by] Z. Yavetz ; Oxford : Clarendon Press, 1969.
מקומו של הרופא בחברה הרומית העתיקה; תל אביב: אוניברסיטת ת"א, בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, [תשל"ג].
קיסר וקיסריזם : מסות בהיסטוריה רומית; תל אביב: ספרית פועלים, תשל"א 1971.
הערות על טיטוס ויוספוס; [תל אביב?]: קרן ארן, (אוניברסיטת תל אביב. בית הספר להיסטוריה ע"ש זלמן ארן: [1975]
Caesar in der öffentlichen Meinung / Zvi Yavetz ; Düsseldorf : Droste, c1979...
Julius Caesar and his public image / Zwi Yavwtz, translated from the German ; London : Thames and Hudson, 1983
מרידות עבדים ברומי / צבי יעבץ, זאב רובינזון; [תל אביב]: אוניברסיטת תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983.
La plebe et le Prince : foule et vie politique sous le Haut-Empire romain / Zvi Yavetz ; preface de Claude Nicolet ; traduit de l’anglais par Maud Sissung ; Paris : Editions La Decouverte, 1984
קיקרו והריפובליקה הרומית: רומא במאה הראשונה לפנה"ס; ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז 1987.
אוגוסטוס : ניצחונה של מתינות; תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988; מהדורה שנייה תשנ"ד 1994.
Slaves and slavery in ancient Rome / Zvi Yavetz ; New Brunswick : Transaction Books, c1988..
Cesar et son image : des limites du charisme en politique / Zvi Yavetz ; traduit de l’anglais par Elie Barnavi; Paris : Les Belles Lettres, 1990.
יוליוס קיסר: תהפוכותיה של כריזמה; [תל אביב]: דביר, תשנ"ב 1992.
טיבריוס וקאליגולה: מהעמדת פנים לטירוף; תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ה 1995.
Leaders and masses in the Roman world : studies in honor of Zvi Yavetz / edited by I. Malkin and Z.W. Rubinsohn ; Leiden : E.J. Brill, 1995.
Judenfeindschaft in der Antike : die Münchener Vorträge / Zvi Yavetz ; eingeleitet von Christian Meier München : C.H. Beck, c1997..
קלאודיוס ונירון: משיטתיות לחובבנות; תל אביב: דביר, תשנ"ט 1999.
אז ועתה: מחקרים, מסות, הרצאות; [תל אביב]: דביר, תשס"ב 2002.
אנטישמיות ותהפוכותיה: החיים הפוליטיים ברומניה בימי המלך קרול השני 1940-1930; תל אביב: המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, אוניברסיטת תל אביב; דביר, תשס"ד 2004.
צ’רנוביץ שלי: מקום שבו חיו אנשים וספרים; אור יהודה: דביר, 2007.
ספרים שכתב > ממאמריו

"מקומו של הרופא בחברה הרומית העתיקה", (דברי הקתדרא ע"ש טסיה וד"ר יוסף מישן להיסטוריה ולפילוסופיה של הרפואה, כרך א, חוברת 2), תשל"ג, 1973, אוניברסיטת תל אביב - בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, תל אביב, 12 עמודים.
ספרים שערך

מרד ספארטאקוס: מקורות / תרגם והקדים מבוא צבי יעבץ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז 1957.
תולדות העולם העתיק: בעמים ובישראל, ספר לימוד לכתה ט’ של בית הספר התיכון / אוריאל רפפורט, ישראל שצמן; בעריכתו ובהשתתפותו של צבי יעבץ ... תל אביב: עמיחי, (תשכ"ג), מהדורות נוספות 1965, 1966, 1970, 1975.
תולדות העולם העתיק בעמים ובישראל: ספר לימוד לחטיבת הביניים ולבתי הספר התיכוניים / א. רפפורט, י. שצמן; בעריכתו ובהשתתפותו של צבי יעבץ. תל אביב: עמיחי, [1993].
היסטוריה / בעריכת ג’ון בואל, עורך המהדורה העברית: צ. יעבץ; תל אביב: ש. פרידמן, 1966.
חיי יום-יום ברומא בדורו של אוגוסטוס / ז’ירום קארקופינו; [תרגום: עודד בורלא ; עריכה מדעית: צבי יעבץ; [תל אביב]: עם הספר, 1967.
לקריאה נוספת

צבי יעבץ, "על ימיה הראשונים של אוניברסיטת תל אביב - זכרונות", (עורכת ניצה דרורי פרמן), אלפיים 11, תשנ"ה 1995, עמ' 101–128.
עדו יעבץ, "דיוקנו של היסטוריון: ריאיון עם פרופסור צבי יעבץ, זמנים 100, סתיו 2007, עמ' 138–148. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, הדיקטטור הנאור, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
↑  דוקטור לפילוסופיה, חרות, 2 במאי 1957
↑  180 תלמידים באוניברסיטת תל אביב, חרות, 12 בנובמבר 1956
1 2  דן פחטר, דיקן ישראלי באדיס אבבה, דבר, 27 בספטמבר 1962
↑  יגאל לב, ד"ר בר עודנו פרופסור, מעריב, 3 ביולי 1961
↑  שולמית עמיר, האקספרס נעצר ליד הגשר, דבר, 6 בנובמבר 1964
↑  צ. יעבץ דיקן הפקולטה למדעי הרוח בת"א, דבר, 31 ביולי 1964
↑  פרופ' ד. פיינמן, דבר, 29 במאי 1966
↑  העלאות בדרגה באוניברסיטת ת"א, דבר, 11 בינואר 1966
↑  אלי טייכר, פלמ"חניק דיקאן באדיס אבבה, מעריב, 26 בפברואר 1963
↑  פרופ' יעבץ ישמש יועץ לבית ברל, מעריב, 28 ביולי 1970
↑  מועצה אקדמית בבית ברל, מעריב, 14 בפברואר 1971
↑  פרופ' צ. יעבץ יו"ר המועצה האקדמית בבית ברל, דבר, 8 ביוני 1972
↑  מונו חברי המועצה להשכלה גבוהה, דבר, 1 בנובמבר 1971
↑  חגי אשד, הופעה מוזרה של פרופ' יעבץ בביביסי, דבר, 18 ביולי 1969
↑  נעשה עוול לפרופ' יעבץ, דבר, 29 ביולי 1969
אהרן מגד, על טקסט, קונטקסט ועל סגנון בכלל, דבר, 29 באוקטובר 1971
↑  הוקמה ועדה לבדיקת מערכת המרכז לתרבות וחינוך והסברה, דבר, 28 בינואר 1970
↑  דוד ליפקין, פרופ' יעבץ התפטר מראשות הוועדה לבדיקת המרכז לתרבות, דבר, 4 ביוני 1970
↑  תוגש רשימת חברי מליאת רשות השידור, דבר, 5 במרץ 1978
↑  מיכאל הנדלזלץ, ידיעה, דבר, 17 במרץ 1978
↑  ביוגרפיה של צבי יעבץ, באתר humanities.tau.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270289205171  PLWABN: 9811338653305606  BIBSYS: 90594999  BNE: XX1057799  BnF: cb12013632n (data)  CiNii: DA03448464  GND: 119235145  ISNI: 0000 0001 2147 6356  LCCN: n83187420  NKC: jo20201095280  NLA: 35623782  NTA: 069077851  RERO: 02-A000179348  SNAC: w66b4w29  SUDOC: 028264770  Trove: 1018949  VcBA: 495/217261  VIAF: 110429090   WorldCat (עם VIAF): 110429090 
צבי יעבץ, פברואר 2009
גנים אפורים

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אלברט מייזלס, דיוויד מייזלס, אלן הובדה 
 הופק בידי:  אלברט מייזלס דייוויד מייזלס סוזן פרומקה
 עריכה:  סוזן פרומקה אלן הובד מופי מאייר
 צילום:  דיוויד מייזלס, אלברט מייזלס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  קריטריון קולקשן 
 חברה מפיצה:  Portrait Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 בספטמבר 1975 (פסטיבל הסרטים של ניו יורק)
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
גנים אפורים  (באנגלית: Grey Gardens) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 1975 שנוצר על ידי הבמאים אלברט ודייוויד מייזלס.
הסרט מתאר את חיי היום יום של אם ובת, שלהן השם הזהה אידית "אידי" בובייה ביל, נשות חברה לשעבר שחיות בבדידות באחוזה ישנה ומוזנחת בשכונת היוקרה פונד ג'ורג'יקה במזרח המפטון, ניו יורק. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן בשנת 1976 אך לא נכנס לתחרות הראשית. בשנת 2010 הסרט הוכר על די ספריית הקונגרס האמריקאית, כסרט בעל חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית בהיסטוריית הקולנוע הלאומי של ארצות הברית.
רקע

הדמויות הראשיות בסרט, אידית בובייה ביל יואינג (1895-1977), המכונה "אידי הגדולה", ובתה אידית בובייה ביל (1917-2002), המכונה "אידי הקטנה", היו דודה ובת דודה מדרגה ראשונה של אשת הנשיא המנוח ג'ון קנדי, הגברת ג'קלין קנדי אונסיס. שתי הנשים חיו יחד באחוזת "גנים אפורים" במשך עשרות שנים עם קרנות כספים קטנות, בעליבות ובבדידות.
הבית תוכנן בשנת 1897 על ידי ג'וזף גרינליף ת'ורפ ונרכש בשנת 1923 על ידי "אידי הגדולה" ובעלה פילן ביל. לאחר שביל עזב את הבית עם שני בניהם ועבר לגור עם אישה אחרת, "אידי הקטנה" שבה לשם מניו יורק כדי לטפל באמה והשתיים חיו שם יחדיו במשך מעל 40 שנה. הבית נקרא "גנים אפורים" בשל צבעי הדיונות, קירות גן הבטון, ונוף הים שמקיף את האחוזה.
בסוף 1971 תנאי המחיה בבית היו קשים ביותר בעקבות ההזנחה המתמשכת שלו, הבית היה נגוע בפרעושים ומאוכלס על ידי חתולים ודביבונים רבים. השתיים גרו שם ללא אספקת מים זורמים או חשמל ואשפה וריקבון הצטברו בכמויות גדולות בכל פינה. בעקבות תלונות רבות של השכנים של השתיים על ריח רע שמגיע מהבית ומתפשט בכל השכונה, פשט משרד הבריאות האמריקאי על הבת בקיץ 1972. בפשיטה קבעו הרשויות שהבית מהווה מפגע תברואתי ליושביו ולסביבתו ודרש מהשתיים לדאוג לניקיונו לאלתר, ולא יפונו מהמקום והבית ייהרס. לרוע המזל, לשתיים בדיוק נגמרה קרן הירושה המצומצמת שהוריש להן פילן ביל לאחר שנפטר ולא היו בידיהן אמצעים לשלם על הניקיון והתחזוקה הנדרשים. כתב חדשות מקומי ששמע על המקרה הגיע עם מצלמה לביתן של השתיים וביקש לצלם ולראיין אותן לכתבה בנושא. הסיפור התפרסם בצהובון הנשיונל אנקוויירר, תפס תאוצה והגיע עד למגזין הניו יורק טיימס. הכתבות מתחו ברובן ביקורת קשה על התעלמותה של קרובת המשפחה המפורסמת ממצבן של האם והבת, ובעקבותיהן יצרה עמן ג'קלין קנדי אונסיס קשר אחרי שנים רבות של נתק. כשבאה לבקר בעצמה באחוזה ונחשפה למצב המזוויע שלה, אונסיס ואחותה הקטנה לי רדזיוויל דאגו שהמקום יעבור ניקיון, ייצוב ושיפוץ וכן החלו להעביר כספים באופן קבוע מדי חודש למחייתן של השתיים.
החשיפה בתקשורת עוררה את סקרנותם של יוצרי הדוקו דייוויד ואלברט מייזלס, והשניים הגיעו לאחוזה בבקשה לצלם סרט תיעודי עליה ועל השתיים. אידית הגדולה והקטנה הסכימו בתמורה לחלוקה שווה ברווחי הסרט.
השפעת הסרט ותרומתו להיסטוריה הקולנועית

הסרט נחשב לפורץ דרך בתרבות הקולנוע הדוקומנטרי. בשנים שלפני כן סרטים בז'אנר היו ברובם נטולי התפתחות דרמטית, וגם במקרה הזה מבנה הסרט היה אמור להיות דומה לכזה של כתבות טלוויזיה. זו הייתה כוונת היוצרים מלכתחילה, אך במהלך הצילומים הופתעו היוצרים מהפתיחות של שתי כוכבות הסרט שלא חסכו שום פרט מחייהן האישיים, ומבלי ששמו לב יצרו שפה קולנועית חדשה בתחום הדוקומנטרי. משקעי עבר עלו ובין השתיים התפתחו ויכוחים קולניים והאשמות הדדיות, הכל לעיני המצלמות. יוצרי הסרט זנחו את רעיונם המקורי להתמקד בהיסטוריית הבית והחלו להתמקד בסיפורן האישי של השתיים.
לאחר יציאת הסרט

אידי הגדולה נפטרה מדלקת ריאות בשנת 1977 בגיל 81 .למרות שנהנתה מהמעמד הכלכלי שהקנה לה הסרט, היא סרבה כל השנים להתראיין לכלי תקשורת בטענה ש"כל מה שתרצו לדעת נמצא בסרט". לאחר מותה של האם מכרה אידי הקטנה את הבית לעורך הוושינגטון פוסט לשעבר בן בראדלי ואשתו סאלי קווין תמורת 220 אלף דולר והבטחה שלא יהרסו את מבנה הבית. אידי הקטנה המשיכה ליהנות בשנים שלאחר מכן מתמלוגי הסרט, עלתה לבמות עם מופע קברט בכיכובה ואף פתחה ליין אופנה שהתבסס על סגנונה האישי הייחודי שזכה לתשומת לב נרחבת כשהסרט יצא לאקרנים. היא נפטרה בדירתה בפלורידה בשנת 2002 כשהייתה בת 84. בשנת 2006 הוציאו האחים מייזלס מהדורת DVD מוגבלת של הסרט עם קטעים שלא נראו לפני כן.
הסרט בתרבות האמריקאית

הזמר רופוס ויינרייט הוציא בשנת 2001 את אלבומו Poses שכלל בתוכו את הסינגל Grey Gardens שנכתב בהשפעת הסרט.
בשנת 2006 הוצג המחזמר "גנים אפורים" בהשראת הסרט על במות ברודוויי וזכה בשלושה פרסי טוני על עיצוב תלבושות למחזמר, ועוד שני פרסים בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר במחזמר" לכריסטין אברסול ומרי לואיז וילסון ששיחקו את האם והבת.
בשנת 2009 הוציאה חברת HBO סרט טלוויזיה בשם "זיכרונות מאחוזת הגנים האפורים" בכיכובן של ג'סיקה לאנג ששיחקה את אידי הגדולה ודרו ברימור ששיחקה את אידי הקטנה. הסרט סיפר את סיפורן האישי של שתי כוכבות הסרט המקורי בשנים שקדמו לצילומי הסרט ובמהלכו. תפקידה של לאנג בסרט זיכה אותה בפרס אמי בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט" של אותה השנה.
Miss Representation

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ניפר סיבל ניוסום
 הופק בידי:  ג'ניפר סיבל ניוסום ג'ולי קוסטנזו
 תסריט:  ג'ניפר סיבל ניוסום ג'סיקה קונגדון קלייר דיטריך ג'ני רסקין
 מוזיקה:  Eric Holland 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Girls' Club Entertainment
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2011 
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 תקציב:  $750,000 (בערך)
 www.missrepresentation.org
 דף הסרט ב־IMDb
 
Miss Representation הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2011, אשר נכתב, בוים, והופק על ידי ג'ניפר סיבל ניוסום. הסרט בוחן כיצד התקשורת תורמת לתת-ייצוג של נשים בעמדות השפעה על ידי הפצת תיאורים מוגבלים, ולעיתים קרובות מזלזלים, של נשים. בכורת הסרט התקיימה פסטיבל הסרטים סאנדנס 2011.
שם הסרט הוא משחק מילים בין המילה "misrepresentation" (תיאור מסולף או מצג שווא), לבין המשמעות המילולית – העלמה ייצוג – בשל נושא הסרט, ייצוג של ילדות, נערות ונשים בתקשורת.
תקציר

הסרט משלב סיפורים של נערות מתבגרות עם ראיונות פרובוקטיביים הנותנים מבט מבפנים על התקשורת ועל המסרים שלה. המוטו של הסרט, "“You can't be what you can't see" (את לא יכולה להיות מה שאת לא יכולה לראות), מדגיש את הרצון והצורך של נשים צעירות במודלים חיוביים לחיקוי, ושהתקשורת עד כה הזניחה את ההזדמנות הייחודית שלה לספק כאלה; ושיתרה מכן, התקשורת מעבירה מסרים סמויים וגלויים לגבי נשים המשפיעים על נשים וילדות, ועל הדימוי העצמי שלהן, לרעה. הסרט כולל קמפיין חברתי שמטרתו להביא לשינויים במדיניות ובחינוך, וקריאה להתנהלות עסקית אחראית מבחינה חברתית. הסרט עודד צופים וצופות, ובעיקר ילדות, לנקוט בעמדה נגד "gender misrepresentation" (ייצוג מגדרי שלילי, בלתי שוויוני, או לא נכון). בנוסף, הסרט הוליד את השימוש בהאשטאגים כמו #RepresentHer #DisruptTheNarrative.
בכורה

הקרנה מוקדמת של הסרט נערכה ב-18 באוקטובר 2010, בטקס חלוקת פרסים בחסות ועידת העיר סן פרנסיסקו למעמד האישה. בכורת הסרט הייתה ב-22 בינואר 2011 בפסטיבל הסרטים.
משתתפות

בסרט השתתפו נשים ממגוון רקעים ומקצועות, ביניהן פוליטיקאיות, נשות חינוך ואקדמיה, שחקניות וסלבריטאיות אחרות, בנוסף למספר גברים מתחום הפוליטיקה והחינוך, דוגמת ג'ונתן כץ. הרשימה כוללת את ג'ין קילבורן, הילרי קלינטון, אלן דג'נרס, דולי פרטון, אופרה וינפרי, מרגרט צ'ו, קייטי קוריק, דולורס הוארטה, גלוריה סטיינם, ג'יין פונדה, רייצ'ל מאדו, רוזריו דוסון, ננסי פלוסי, ועוד.
פסקול ומוזיקה

פסקול הסרט כולל את הרצועות הבאות:
Help, I'm Alive -Metric
Gold Guns Girls - Metric
In The Swing - Alan Moorhouse
Tom Fool - Van Phillips
I Want It All - Jules Larson
Drive Me Crazy - Chinatown
This Is My Life - Randi Skyland
פרסים והכרה

רשת התקשורת שת אופרה וינפרי רכשה את זכויות השידור של הסרט בעקבות הבכורה שלו.
פרסי קהל:
פסטיבל הקולנוע פאלו אלטו 2011
פסטיבל הקולנוע סונומה 2011
בחירה רשמית בפסטיבל:
פסטיבל הקולנוע אטלנטה 2011
פסטיבל הקולנוע דאלאס 2011
פסטיבל הקולנוע דנבר 2011
פסטיבל הקולנוע ניופורט ביץ' 2011
פסטיבל הקולנוע ניו זילנד 2011
פסטיבל הקולנוע סן פרנסיסקו 2011
פסטיבל הקולנוע סילבר דוקס 2011
פסטיבל הסרטים סאנדנס
אחרים:
פסטיבל הסרטים מאווי 2011: Movies Matter Award
מועמדות לפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס 2011
פרס גרייסי: פרס הסרט התיעודי המצטיין
פרס Women Film Critics Circle Awards 2011 לסרט הטוב ביותר שלא יצא בבתי הקולנוע המסחריים
פעילות חברתית

הסרט Miss Representation הוליד את The Representation Project, או "פרויקט הייצוג", ארגון ללא מטרות רווח שנעזר בשגרירות מפורסמות, בעיקר מעולם הבידור, כדי להפיץ את המסרים של הסרט בחברה ולתקשורת. הארגון נוסד באפריל 2011 ומאז יצר את הסרט התיעודי זוכה הפרסים  The Mask You Live In, גם הוא פרי עבודתה של ג'ניפר סיבל ניוסום, אשר בוחן מסרים ורעיונות שליליים ביחס לגבריות. הארגון גם בנה פלטפורמה מקוונת כדי לספק כלים ומידע לייצור שינוי.
קמפיין קריאה-לפעולה התעורר בעקבות הסרט, כולל קמפיין בטוויטר כדי לעשות "קולינג אאוט" (calling out - הצבעה פומבית על פגיעה או התנהלות פסולה) לייצוגים פוגעניים בתקשורת, רשימות מדיה ב"גיוס"-המונים אשר מספקות ייצוגים חיוביים ושוויוניים של נשים, נערות וילדות, מדריכים לייצוג שוויוני ומדריכים לפיתוח שיח לגבי ייצוג מגדרי, מדריכים לקידום בחירת נשים לתפקידים פוליטיים, ועוד. הסרט עורר הרבה פעילות ארגונית, כולל הקרנות מיוחדות על ידי ארגוני נשים ובמוסדות חינוכיים ברחבי עולם, הן עבור הילדים והנערות והן עבור המורות והפעילות בנושא מגדר .
במרץ 2017, ביום האישה הבינלאומי, ג'ניפר סיבל ניוסום ופרויקט הייצוג השיקו קמפיין נגד דברי שנאה (hate speech). במסגרת הקמפיין יצרו tweetstorm ("סערת טוויטר" - אירוע שבו משתתפים בקמפיין מצייצים בטוויטר מסרים או נושאים מוסכמים מראש בשעה מסוימת, כדי להגיע לרמת טרנדינג גבוהה) תוך שימוש בהאשטג "#NotBuyingIt", וביקשו מאמזון להפסיק לקנות מודעות באתר האינטרנט של חדשות ברייטברט.
הערות שוליים

↑  "#RepresentHer - The Representation Project". The Representation Project (באנגלית אמריקאית).
↑  "#DisruptTheNarrative - The Representation Project". The Representation Project (באנגלית אמריקאית).
↑  Newsom, Jennifer Siebel; Acquaro, Kimberlee; Baker, Chris; Ball, Krystal (2014-04-15), Miss Representation
↑  Newsom, Jennifer Siebel; Acquaro, Kimberlee; Baker, Chris; Ball, Krystal (2014-04-15), Miss Representation
↑  http://therepresentationproject.org/films/miss-representation/
↑  Newsom, Jennifer Siebel; Acquaro, Kimberlee (2014-04-15), Miss Representation
↑  "2012 and 2013 Gracie Awards". thegracies.org. אורכב מ-המקור ב-2012-10-04.
↑  "About - The Representation Project". The Representation Project.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2014-02-10. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "This Is This Easiest Way To Fight Hate Speech".
גרשו את השטן בחזרה לגיהנום

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יני רטיקר 
 הופק בידי:  אביגייל דיסני 
 מוזיקה:  בלייק לייה 
 צילום:  קירסטן ג'ונסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 בנובמבר 2008 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 מקום התרחשות:  ליבריה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   praythedevilbacktohell
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
גרשו את השטן בחזרה לגיהנום (באנגלית: Pray the Devil Back to Hell) הוא סרט דוקומנטרי שהופק על ידי אביגיל דיסני, ובוים על ידי ג'יני רטיקר. הקרנתו הראשונה נערכה ב-2008 בפסטיבל הסרטים טרייבקה, שם זכה בפרס 'הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר'.
הסרט מתעד את סיפורן של תנועת נשות ליבריה במאבק להשגת שלום לארצן במהלך מלחמת האזרחים במדינתן. צ'ארלס טיילור תנועת השלום הוקמה ביוזמתן של קריסטל רו-בודווינג והעובדת הסוציאלית לימה בואי. הסרט מורכב מחלקי ראיונות שונים של נשות התנועה בהם הן מתארות את מאבקן. ב-2011, קיבלה לימה בואי פרס נובל לשלום על פועלה.
רקע

בליבריה תחת שלטונו של סמואל דו בשנים 1986–1990 הזהות השבטית קבעה את יחסי השלטונות לאזרחים. דו בחר בשבט הקראהן כשבט העליון. קביעה זו הכתיבה את התייחסות השלטונות לאזרחים המשתייכים לשבט זה, ולאלו שאינם. ילידי ליבריה זכו ליחס מפלה ומדכא. סימני המלחמה עלו במידה ניכרת, אך הילידים לא יכלו לברוח מהארץ בשל מחסור בכספים.
חלוקה שבטית זו, הובילה לתחילתה של מלחמת אזרחים ארוכה. לאחר הפיכה צבאית ב-1989 עלה הנשיא צ'ארלס טיילור ובעזרת צבאותיו שמר על השליטה במדינה. ליבריה הפכה לארץ שחולקה על ידי סיעות של מורדים. הן המורדים והן ממשלתו של טיילור אכפו את שלטונם באלימות כלפי האזרחים.
ב-2003, השנה ה-14 למלחמת האזרחים, נעקרו ליברים רבים מאדמותיהם וכ-250 אלף נפצעו כתוצאה ממלחמת האזרחים. מאחר שהגברים היו המשתתפים העיקריים במלחמה, הנשים נשאו בעול השפעת המלחמות. הן צפו בבניהם הצעירים מגויסים בכוח לצבא, ממנה חזרו מסוממים לאחר מכן, ראו את בנותיהן הצעירות משמשות כשפחות מין עבור הלוחמים וחזו במותם האכזרי של בני משפחתן על אף שהיו חפים מפשע.
קבוצה קטנה של נשים ליבריות החליטה כי אין ביכולתן לסבול עוד את המלחמה ואת הרג משפחותיהן ושחררו קמפיין שקרא להפסקת האלימות וקידום תהליכי השלום במדינה. מנהיגתן, לימה בואי, הצהירה כי הן ייקחו את גורלה של ליבריה לידיהן. "בעבר שתקנו אך לאחר שנהרגנו, נאנסנו, ונדבקנו במחלות, לימדה אותנו המלחמה כי העתיד טמון בשלום.
האירועים המתוארים בסרט

ליבריה בשנת 2003 הייתה תחת שלטונו של הרודן צ'ארלס טיילור. במהלך השנים המתועדות בסרט התקיימה בליבריה מלחמת אזרחים קשה אשר פגעה בכלל אזרחי המדינה וגבתה קורבנות רבים.
למספר נשים ליבריות נוצריות ממעמדות שונים נמאס מהאלימות הרבה המופנית כלפי כלל אזרחי ליבריה וממראות הזוועה שחוו על בשרן במהלך המלחמה. לכן, הן התאחדו עם הנשים המוסלמיות וקיימו מחאות שלום בכנסיות ובמסגדים. לאחר שהחליטו שיש לנקוט בצעדים משמעותיים יותר הן פתחו בישיבה ממושכת בשוק הדגים המרכזי כאשר הן לבושות בבגדים לבנים ומצוידות בשלטים הקוראים לשלום. בנוסף, הן החליטו למנוע מהגברים יחסי אישות עד שיצטרפו למאבקן ובכך פתחו בשביתת מין. מאבק זה, אשר פורסם במקומות רבים הוביל לפגישה עם הנשיא צ'ארלס טיילור ורעייתו, במהלכה הבטיח להשתתף בשיחות השלום בגנאה כדי לשאת ולתת עם המורדים למען פיוס ודמוקרטיה. לאחר גיוס כספים ממושך ומוצלח, נסעה משלחת של נשים מטעם הארגון לגאנה כדי להמשיך להפעיל לחץ על הפלגים הלוחמים במהלך תהליך השלום. לאחר שראו כי שיחות השלום מתקדמות בעצלתיים וכי אין רצון אמיתי להגיע לפתרון, 200 נשים הקיפו את החדר בו התרחש המשא ומתן וסירבו לעזוב את המעבר, כך שלא תתאפשר יציאה עד לפתרון הסכסוך. בכל פעם שאחד מן הגברים ניסה לעזוב, איימו הנשים להתפשט ובכך להשפילו. הגברים בחדר המשא ומתן ניסו לקפוץ מהחלונות כדי להימלט מהשיחה אך הנשים התעקשו והקיפו גם את ארמון הנשיאות, חסמו את כל הדלתות והחלונות וביצרו בחדר את הגברים. נשות ליבריה נהפכו לכוח פוליטי חזק נגד אלימות ונגד ממשלתן, מעשיהן הביאו להסכם במהלך שיחות השלום ולאחר מכן הביאו את ראש הממשלה הראשונה של המדינה הלן ג'ונסון סירליף, שהעמידה את זכויות הנשים בליבריה בראש סדר העדיפויות שלה.
מלחמת האזרחים נמשכה כ-14 שנים, והתנהלה בין הדיקטטורה של נשיא ליבריה לבין המורדים שקראו לעצמם הלורד (LURD). הלורד רצו להפיל את הממשלה ובשביל לעשות זאת השתמשו באמצעים אלימים כמו פירוק בתים, אונס והריגה על מנת להטיל אימה על האזרחים.
שם הסרט

מקורו של שם הסרט בציטוט של לימה בואי בעת שתיארה את המורדים ואת הרודן טיילור. שני צדי המאבק האלים, המורדים וטיילור הרודן הציגו את עצמם כדתיים. המורדים ביקרו לעיתים קרובות במסגדים ואילו טיילור הגדיר את עצמו כנוצרי מסור שלפי בואי, היה יכול "לגרש את השטן בחזרה לגיהנום". משם נלקח שם הסרט, משום שהנשים ראו את עצמן כמי שעליהן לגרש את שטן המלחמה מארצן בחזרה לגיהנום.
הסרט בשימוש התנועה הישראלית נשים עושות שלום

התנועה "נשים עושות שלום" היא תנועה בלתי מפלגתית בהובלה נשית, אשר הוקמה בשנת 2014 בישראל בעקבות מבצע צוק איתן. פעילות מקדמות חזון להגיע להסכם מדיני במטרה לסיים את הסכסוך בין הישראלים לפלסטינים ועושות שימוש נרחב בסרט 'גרשו את השטן בחזרה לגיהנום' . בחוגי הבית שהתנועה מקיימת, צפו בסרט מעל 7000 נשים, גברים ובני נוער, בלמעלה מ-160 הקרנות שונות ברחבי הארץ. באוקטובר 2016 השתתפה לימה בואי ב"צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים, שארגנה התנועה.
לקריאה נוספת

מלחמת האזרחים הליברית השנייה
הערות שוליים

↑  Gbowee, Leymah. “Women and Peacebuilding in Liberia: Excerpts from a talk by Leymah Gbowee at the ELCA's Global Mission Event in Milwaukee, WI.” Evangelical Lutheran Church in America.
↑  האתר הרשמי של הסרט באנגלית, באתר fork films
1 2  עקרונות התנועה - נשים עושות שלום
בארכה

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לחברת מזון, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  רון פריקי 
 תסריט:  רון פריקי 
 מוזיקה:  מייקל סטרנס 
 צילום:  רון פריקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  חברת סמואל גולדווין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בנובמבר 1993 
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בארכה (Baraka, המילה "בארכה" משמעותה "ברכה" בשפות רבות) הוא סרט תעודה אמריקאי משנת 1992 שבוים על ידי רון פריק.
הפקה

הסרט חסר דיאלוגים, דיבור או עלילה במובן המקובל. הסרט עוסק בחיים ובפרט באמונה האנושית על ידי דימויים ויזואליים הכוללים צילום בטכניקות שונות. הפסקול כולל מוזיקה בהלחנתו של מייקל סטרנס וקטעי קול הלקוחים מתוך תפילות בשפות רבות. הסרט צולם ב-152 אתרי צילום ב-24 מדינות (ביניהן בכותל המערבי ובכנסיית הקבר, כמו גם באושוויץ ובמחנות ריכוז בקמבודיה).
רון פריק היה התסריטאי של הסרט הנבואה, הדומה לבארכה בגישה האמנותית ובעריכה המציבה בזו אחר זו סצנות נפרדות על מנת ליצור אצל הצופה תחושה או גישה מוסרית.
מטרת הסרט להראות את הדמיון בין בני אדם שונים, דרך הצגת דמיון בין תפילות ופרקטיקות דתיות ממסורות שונות ברחבי העולם.
הסרט צולם במשך כ-14 חודשים בשש יבשות, תוך שימוש בפורמט רחב ויוצא דופן (Todd-AO, 70mm). שיטות הצילום כוללות הצבת מצלמה לאורך זמן רב, של שעות וימים, בצילום מתמיד של תהליך והקרנתו במשך דקות ספרות ב"זמן מואץ" (טכניקה הקרויה "time-lapse") וצילום רגיל של סיטואציות מוכרות המוקרן בזמן מואט (slow motion). כן נעשה שימוש בצילום הן ממרחק רב והן בקרבה רבה לאובייקט (Extreme Close Up).
פסקול הסרט מבוצע על ידי מספר אמנים, ביניהם להקת דד קן דאנס (Dead Can Dance) ואמנים מיפן, הודו ועוד.
רינה הברון

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 באוגוסט 1925 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  17 בנובמבר 2021 (בגיל 96) 
 שם לידה:  רינה נשרי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בארי 
 מקום מגורים:  בארי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  אביב הברון 
 
רינה הברון (28 באוגוסט 1925 – 17 בנובמבר 2021) הייתה סופרת ילדים, ארכאולוגית ומחנכת ישראלית.