משפט האיחוד האירופי
מעמד זכויות האדם במשפט האיחוד האירופי

הכללת נושא זכויות האדם באמנות המכוננות של האיחוד האירופי נשקלה כבר בעת הקמתו, אך אמנת ה־EEC ואמנת ה־Euratom נמנעו מלהתייחס לנושא. בפרשת Stauder משנת 1969 בית המשפט האירופי לצדק התייחס לראשונה להכרה בזכויות אדם בסיסיות ובפרשת Internationale Handelsgesselschaft מ-1970 בית הדין ביסס את קביעתו זו. שם קבע בית הדין האירופי לצדק כי כיבוד זכויות יסוד, השואבות את השראתן מחוקות המדינות החברות, הוא אחד מעקרונות הדין הכללים עליהם מגן בית המשפט. שם גם בית הדין ציין שהוא שואב השראה ה"מורשות החוקתיות המשותפות לכל המדינות החברות". בפרשת Nold מ-1973 בית הדין אף הרחיב את היריעה וקבע כי גם אמנות בינלאומיות להגנה על זכויות אדם, שהמדינות החברות באיחוד חתומות עליהן, עשויות לספק הנחיות שיש לפעול על פיהן במסגרת דין האיחוד. בין האמנות הבינלאומיות, האמנה שהיוותה את המקור החשוב ביותר להגנה על זכויות אדם ואשר בית הדין האירופי לצדק הביע את מחויבותו לזכויות האדם הכלולות בו היא האמנה האירופית להגנה על זכויות אדם וחירויות יסוד של מועצת אירופה מ-1950: (ECHR- European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms 1950).
כיום סעיף 6 TEU מונה שלושה מקורות לזכויות אדם במשפט האיחוד האירופי:
מגילת האיחוד האירופי לזכויות יסוד (EUCFR – European Union Charter of Fundamental Rights), או "הצ'ארטר", שנחתמה בשנת 2000 ואשר אמנת ליסבון העניקה לה בסעיף 6(1) TEU מעמד כשל האמנות המכוננות את האיחוד.
האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR – European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms) אשר נדונה לעיל ועליה חתומות כל מדינות האיחוד. אמנת ליסבון למעשה שינתה את הדין האירופי בהיבט זכויות האדם באמצעות סעיף 6(2) TEU הקובע כי האיחוד יצטרף ל-ECHR, ולמעשה משווה בדומה ל-EUCFR את מעמדו החוקתי לזה של האמנות המכוננות את האיחוד.
"עקרונות משפט כלליים", הכוללים גם עקרונות בנושא זכויות אדם שפותחו הן בפסיקה והן באמנות האיחוד השונות.
בין הזכויות והעקרונות המעוגנים בדיני האיחוד ניתן למנות את עיקרון "אי האפליה" המצוי כיום בסעיף 19 ל-TFEU ואוסר אפליה מטעמי מין, גזע, מוצא אתני, דת ואמונה, נכות, גיל או העדפה מינית. כדוגמאות נוספות לזכויות יסוד המעוגנות בדין האירופאי ניתן למנות- הגנה על הפרטיות, זכות למקלט מדיני, שוויון בפני החוק, הזכות לבחור ולהיבחר וכדומה.
על החשיבות שבית הדין האירופי לצדק מייחס לזכויות אדם ניתן ללמוד מפסק הדין מ-2008 בעניין Kadi & Al Barakat v. Commission. תקנה של מועצת השרים, אשר יישמה את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם הקפיאה נכסים של העותרים עקב השתייכות לכאורה לארגון אל-קאעידה. העותרים טענו כי הם לא משתייכים לאל-קאעידה וכי התקנה פוגעת בזכות היסוד להגנה על רכוש, בזכות לביקורת שיפוטית ובזכות להישמע בפני בית משפט. בית הדין בערכאה הראשונה, ה-General Court דחה את העתירה, בין היתר בנימוק שאין בסמכותו לבקר תקנה שנועדה ליישם החלטת מועצת הביטחון, אשר מחייבת את המדינות החברות באו"ם. רק אילו היה מדובר על הפרה של נורמות מסוג jus cogens בית המשפט מוסמך להתערב, אך לדברי ה־General Court זה לא המקרה כאן. בית הדין האירופי לצדק קיבל את ערעור העותרים. הוא קבע שאמנם להחלטות מועצת הביטחון יש מעמד עליון על-פני משפט האיחוד האירופי, ובית הדין אינו מוסמך לבקר אותן, ואולם בית הדין מוסמך ואף חייב לבקר חקיקה של האיחוד, ואת זה הוא יעשה גם כאשר חקיקה כזו נועדה ליישם החלטות מועצת הביטחון. הואיל והוא הגיע למסקנה שהתקנה האירופית סותרת זכויות יסוד ממשפט האיחוד דינה להתבטל. על מנת למנוע מצב בו המדינות החברות יימצאו את עצמן מפרות החלטה של מועצת הביטחון נקבע כי החלטת בית הדין תיכנס לתוקף רק לאחר 3 חודשים כדי לאפשר למועצת השרים של האיחוד לתקן את התקנה באופן שהיא לא תפגע באופן לא מידתי בזכויות היסוד.