stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר מקבים ב'
תוכן הספר

בשני הפרקים הראשונים בספר מובאות אגרות שנשלחו ליהודי מצרים מאחיהם שבארץ ישראל על מנת להפיץ את חגם החדש של החשמונאים – חנוכת בית המקדש. באגרות אלה מופיע התאריך 188 למניין השטרות, שנת 125/124 לפנה"ס.
שתי האגרות הן תוספת על ספרו המקורי של יאסון. מלבד שתי האגרות הללו, מכיל הספר עוד חמש תעודות: מכתב של אנטיוכוס (פרק ט) וארבע אגרות (פרק יא). מתתיהו הכהן אינו נזכר כלל בספר.
מהפרק השלישי ועד סוף הספר ניתן להבחין בשני נושאים עיקריים:
השתלשלות המאורעות ביהודה שהביאו לקביעת חג החנוכה.
המאורעות שהביאו לקביעת יום ניקנור.
תוכן הספר > פרק א

איגרת מאת יהודי ירושלים ויהודה (פסוקים א–י) המזמינה את יהודי מצרים לחוג את חג החנוכה במשך שמונה ימים לאחר שמשך שמונת ימי סוכות לא נחגג חג בבית המקדש בשל הטומאה ששררה בו. חג החנוכה מכונה בו "חג הסוכות של חודש כסלו" (פסוק ט).
איגרת שנייה (פסוק יא ואילך) מבקשת מיהודי מצרים להכיר בקדושתו של בית המקדש השני בירושלים בטענה כי ההשגחה האלוהית מונחת עליה ומות אנטיוכוס אפיפנס במזרח הוא עונש על המלחמה שלו בירושלים.
לדעת החוקר אליהו ביקרמן, האיגרת הראשונה היא אותנטית. באיגרת זו נזכר בפסוק ז מכתב שנכתב ליהודי מצרים בשנת 169 למניין בית סלאוקוס בזמן המלך דמטריוס השני, כלומר בשנת 143 לפנה"ס.
לדעת אליה שמואל הרטום, לאחר המילים "כתבנו לכם", מובא ציטוט מאותו מכתב (פסוקים ז–ח).
בפסוק י מסתיימת האיגרת הראשונה ובשני כתבי יד מסיימות אותה המילים "שנת 148" (למניין בית סלאוקוס). דניאל שוורץ מאמץ את הנוסח הזה ומתרגם: "כדי שתחגגו את ימי הסוכות של חודש כסלו של שנת 148", כלומר: שנת 164 לפנה"ס, היא שנת החנוכה של יהודה המקבי. אולם נהוג לאמץ נוסח אחר, "בשנת 188" (למשל אצל שטרן והרטום), כלומר: שנת 124 לפנה"ס היא שנת כתיבת האיגרת. אלא ששוורץ טוען כי לא הייתה סיבה מיוחדת לשלוח איגרת כזו בשנת 124 לפנה"ס ולכן הוא סבור כי "שנת 169" (143 לפנה"ס) מתייחסת למועד כתיבת האיגרת ולא למועד כתיבת המכתב שנזכר בה.
לדברי הרטום, האיגרת השנייה מופיעה ללא תאריך, אולם נראה כי היא נכתבה מספר ימים לפני חידוש העבודה בבית המקדש לאחר גזירות אנטיוכוס, ביום כ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס.
האיגרת השנייה היא מאת היהודים "אשר בירושלים וביהודה ומועצת הזקנים ויהודה אל אריסטובולוס מורה המלך תלמי... וליהודים אשר במצרים".
בפסוק כג נזכר "יונתן", שאינו מזוהה. ייתכן שהכוונה לכהן הגדול יונתן הנזכר בספר נחמיה (פרק י"ב, פסוק י"א) כבנו של יהוידע ואביו של ידוע, ומכונה שם בהמשך גם "יוחנן" (פסוק כ"ג).
תוכן הספר > פרק ב

המשך האיגרת השנייה (עד פסוק יח). הכותבים מתארים את האש הקדושה שהייתה במזבח הראשון בירושלים, שנגנזה על ידי ירמיהו ביחד עם כלי המקדש, חודשה בימי נחמיה. אש זו נשלחה מהשמיים למזבח במקדש כפי שמתועד בכתובים. בשל כך על יהודי כל העולם לחגוג את טיהורו של בית המקדש.
הקדמה לסיפור כולו (פסוקים יט–לב). המחבר מצהיר כי חיבור זה הוא קיצור של חיבור ארוך יותר, בחמישה ספרים, מאת יאסון מקירני.
לדברי מנחם שטרן, האיגרת השנייה היא בדויה ובתוכנה יש סתירה לדברים שנאמרים בגוף הספר לגבי מותו של אנטיוכוס אפיפנס. מתוך כך, אין להניח, לדברי שטרן, כי היא נתחברה על ידי המחבר-המקצר עצמו.
בפסוק כא נמצא המופע הקדום ביותר של המונח "יהדות" (ביוונית: "יודאיסמוס"), שמוצג כאן כמקבילה מול "יוונוּת" ("הלניסמוס"), שמופיע בפרק ד, פסוק יג.
תוכן הספר > פרק ג

אוטופיה. לפני גזירות אנטיוכוס שררה העיר ירושלים בשלום כללי, ואפילו מלכים זרים חלקו לה כבוד. בשל ריב אישי, אדם בשם שמעון משבט בנימין סיפר כי חוניו הכוהן הגדול מחזיק באוצר המקדש סכומי כסף עצומים שיכולים לבוא לידי המלך. עקב כך נשלח הליודורוס, השר הממונה על ענייני המדינה, במטרה להחרים כספים אלו, אלא שרובם היה פקדונות של יתומים ואלמנות. השמועה על כך גרמה ליהודי ירושלים להתחנן לה'. בשל כך הגיע מהשמים פרש אלוהי והכה את הליודוס ומלויו ורק תפילתו של הכוהן הגדול הצילה את חייו. הליודורוס נכנע ובישר ברבים את עוצמתו של האל היחיד.
תוכן הספר > פרק ד

למרות זאת, החתרנות של שמעון לא פסקה וגרמה לחוניו לפנות אל המלך הסלווקי. יאסון, אחיו של חוניו, ניצל את היעדרות הכוהן הגדול על מנת לפנות אף הוא למלך והציע כי מינוי שלו לכוהן גדול יבטיח למלך כי ירושלים תהפוך לעיר בעלת אופי הלניסטי. המלך הסכים ויאסון מונה לכוהן גדול במקומו של חוניו, וירושלים הפכה לעיר הלניסטית והכוהנים המשרתים בבית המקדש נהו אחר אורחותיהם.
בפרק זה גם מוסברים כיצד יכלו היהודים להיות חלק פעיל באימפריה ההלניסטית גם מבלי לקחת חלק בעבודה זרה.
לאחר מכן פנה מנלאוס למלך אנטיוכוס והציג אף הוא כסף רב למלך על מנת שימונה לכהן גדול במקומו של יאסון שנאלץ לברוח לעמון. מנלאוס מצידו לא העביר את הכספים המובטחים למלך. חוניו עצמו נרצח לאחר שניסה להציל את קדושת בית המקדש. הרשע המשיך לפעול בירושלים, האלימות הגואה ושוד אוצרות המקדש נחשב לדבר שבשגרה.
בפסוק יא נזכר יוחנן "אבי אופולמוס". יוחנן היה נציג היהודים שקיבל את כתב הזכויות מאנטיוכוס השלישי. בנו, אופולמוס, נשלח על ידי יהודה המקבי לרומא בשנת 161 לפנה"ס. מדובר אם כן במשפחה של דיפלומטים, ששירתה את היהודים במגעים עם בית סלאוקוס ולאחר מכן עם הרפובליקה הרומית. בפסוק ל נזכרת "אנטיוכיס פילגש המלך". היא אינה ידועה ממקור אחר, אולם ידוע על מספר נסיכות סלווקיות בשם זה.
תוכן הספר > פרק ה

בשלב זה יצא המלך אנטיוכוס למצרים, אולם תושבי ירושלים לא ידעו אם פעילות זו היא לרעתם או לטובתם. יאסון שב מעמון וניסה להשתלט על העיר אולם נכשל. אולם כשהשמועות על המלחמה בעיר הגיעו לאוזני אנטיוכוס שעלה עם צבאו לירושלים ובזז אף הוא את המקדש.
בפסוק כז בסוף הפרק, נזכר יהודה "המכונה גם מקבי" שברח עם אנשיו אל ההרים, וכדי שלא ליטול חלק בטומאה, הם אכלו מזון עשבי. דניאל שוורץ מתרגם שסביב יהודה הייתה קבוצה "של כעשרה", ולדעתו זו אחת העדויות הקדומות ביותר (לצד סרך היחד) למושג ה"מניין" של עשרה גברים יהודים.
תוכן הספר > פרק ו

אנטיוכוס שם חיל מצב בעיר ירושלים, גזר גזירות נגד היהדות, ודרש מהיהודים להשתתף בטקסים אליליים. העוברים על חוקי המלך הוצאו להורג או נמלטו. כמו כן מסופר על אלעזר הזקן שסירב לאכול בשר חזיר או אף להעמיד פנים שהוא אוכל אותו - והוא הוצא להורג בעינויים.
בפסוק א נאמר כי המלך שלח "זקן" איש אתונה (אולי חבר מועצת הזקנים; או את "גרון האתונאי") כדי לכפות את הגזרות ביהודה. אולם לפי תרגום לטיני השליח היה זקן אנטיוכני, כלומר, חבר המועצה העירונית של אנטיוכיה.
תוכן הספר > פרק ז

סיפור האם ושבעת בניה. הבנים הוכרחו לאכול בשר חזיר ואם לא יעשו זאת יוצאו להורג בעינויים. הבנים סירבו והומתו בזה אחר זה, כשאימם מעודדת אותם תוך כדי אמונה בתחיית המתים באחרית הימים.
תוכן הספר > פרק ח

תחילת ההתנגדות לשלטון הנוכרי ביהודה. יהודה המקבי ותומכיו קוראים למגר את ההשפעות האליליות על יהודה, ירושלים והמקדש. יהודה לוחם בנוכרים וצבא סלאוקי בראשות ניקנור פולש ליהודה. יהודה המקבי עם 6000 לוחמים מביס את ניקנור בקרב אמאוס בזכותו של האל, אולם הניצחון לא מושלם בשל שמירת השבת. השלל מחולק לצבא יהודה ולנזקקים. ניקנור המובס מכיר בעליונותו של ה'.
פסוק כב מספר כי יהודה חילק את צבאו לארבעה חלקים, שכל אחד מהם תחת פיקוד אחד מאחיו: שמעון, יוסף, יונתן ואלעזר. השמות הללו מקבילים לרשימה המופיעה במקבים א (ב, א), אולם כאן (וכן בפרק י, פסוק יט) מופיע "יוסף" במקום "יוחנן".
תוכן הספר > פרק ט

מותו של אנטיוכוס במזרח (שנת 164 לפנה"ס). מותו מוסבר כעונש מידי שמיים. על ערש דווי מכיר גם המלך בעליונותו של אלוהי היהודים ומצטער על העוולות שגרם להם.
מכתבו של אנטיוכוס אפיפנס אל היהודים (פסוק יט) אינו אותנטי.
תוכן הספר > פרק י

לאחר שחרור ירושלים מיד הנוכרים, פונים יהודה המקבי ואנשיו לטהר את המקדש וקובעים את חג החנוכה בכ"ה בכסלו במשך שמונה ימים לזכר חג סוכות שחולל.
לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס, עולה לשלטון בנו אנטיוכוס אופאטור. יהודה ואנשיו מתחילים להילחם באדומים השכנים ששיתפו פעולה עם הסלווקים וההצלחה בקרבות היא בזכותו של האל.
הפרק נפתח במשפט "ומקבי ואלה אשר עמו". זוהי הפעם היחידה שבה מופיע שם זה ללא יידוע ("המקבי"). בפסוק יט נאמר שיהודה השאיר במצור על האדומים "את שמעון ואת יוסף, וגם את זכאי". שמעון ויוסף נזכרים כבר בפרק ח, אולם זכאי אינו ידוע משום מקום אחר.
תוכן הספר > פרק יא

ליסיאס, ראש חילות הסלווקים מטעם המלך, מנסה להשתלט שוב על יהודה אולם הוא ניגף בפני יהודה וצבאו בקרב בבית צור. ליסיאס נכנע ומנסה להגיע להסדר עם היהודים. ההסדר בא לידי ביטוי ב-4 איגרות. 3 מטעם שליטים סלווקים ואחת מטעם הרומאים שהתערבו לטובת היהודים.
לדברי מנחם שטרן, לארבע התעודות הללו "יש ערך ממדרגה ראשונה" והן תואמות בצורתן לדיפלומטיה ההלניסטית ובתוכנן לרקע המדיני של סוף ימיו של אנטיוכוס הרביעי ותחילת תקופתו של אנטיוכוס החמישי. בתעודה השנייה לא נזכר שום תאריך, אולם ברור כי מדובר באגרת מאת אנטיוכוס החמישי והיא מזכירה במפורש את מות אביו (אנטיוכוס הרביעי מת בסתיו 164). תאריך התעודות האחרות הוא שנת 148 למניין בית סלאוקוס, כלומר בין סתיו 165 לסתיו 164 לפנה"ס.
בפסוק יז נזכרים השליחים "יוחנן ואבשלום", שאינם ידועים ממקום אחר.
בפסוק לד נזכרים שמותיהם של שני הצירים הרומיים, קוינטוס ממיוס וטיטוס מניוס.
תוכן הספר > פרק יב

למרות זאת, לא פסקו הקרבות, והם התנהלו בשתי ערי החוף המערבי. יהודה ממשיך ולוחם באויבים אחרים השואפים לשנות את אורח החיים היהודי ביהודה. מפלות מסוימות בקרב מוסברות בחטאים של העם כנגד ה'.
בפסוק יז נזכרים "יהודים המכונים 'טוביאנים'", כלומר אנשי טוביה, ונראה שהם קשורים למושבה הצבאית שבראשה עמדו בעבר יוסף בן טוביה ובנו הורקנוס. בפסוק לז מסופר שיהודה המקבי פתח בקריאת קרב "בשפת האבות בצווחה המלווה במזמורים". לדעת שוורץ, הכוונה היא ככל הנראה לעברית, משום שזו שפת התפילה, וייתכן שזהו רמז לכך ששפת הדיבור הייתה אחרת, ארמית ("סורית").
תוכן הספר > פרק יג

הסלווקים לא אמרו נואש ויצאו לקרב נוסף בהנהגת המלך ושר צבאו ובעזרתו של מנלאוס. אלם יהודה לא חשש מצבא זה ובאישון לילה הכה במפתיע את צבאם. אנטיוכוס לא אמר נואש וניסה להתקיף את ירושלים מדרום. כשנכשל שוב פנה להסכם עם היהודים ושב לארצו.
תוכן הספר > פרק יד

רשע נוסף בשם אלקימוס שאף אף להשיג את הכהונה הגדולה, פנה אל דמטריוס המלך ובעזרתו אסף צבא עם פילים להשתלטות על יהודה. לחימה זו נכשלה. ניקנור בעצת המלך קרא ליהודים להסגיר את יהודה המקבי שאלמלא כן יעלה הוא וצבאו על ירושלים.
בפסוק ו מדבר אלקימוס בפני המועצה של המלך דמטריוס על "אלה מן היהודים הנזכרים 'חסידים', אשר מנהיגם יהודה המקבי, מנהלים מלחמה ומורדים". זהו האזכור היחיד של ה"חסידים" בספר מקבים ב.
בפסוקים לז ואילך, מסופר על "ראזיס, אחד מזקני ירושלים", שמתוך אהדת אנשי עירו אליו, כונה "אבי היהודים", וזאת "כי בזמני המחלוקת שהיו הוא הביא הכרעה למען היהדות, ובמלוא המסירות היה מסכן גוף ונפש למען היהדות". מוצא השם "ראזיס" אינו ברור.
תוכן הספר > פרק טו

הקרב האחרון. ניקנור יוצא למלחמה ביהודה המקבי. יהודה מספר לעם על ההתגלות שבאה לו בחלום, שבו חוניו הכהן הגדול וירמיהו הנביא הושיטו לו חרב לקראת הקרב, ובזכות כך העם מתמלא אמונה ומביס את הצבא הסלווקי. ניקנור עצמו נהרג וראשו וזרועו הכרותים מוצגים בפני יושבי החקרא. ראשו נתלה על חומתה.
בפסוק כט מסופר כי לאחר שלוחמי יהודה זיהו את גופת ניקנור, "הם בירכו את השליט בשפת האבות". גם כאן, לדעת שוורץ הכוונה היא לעברית, שפת התפילה. "השליט" הוא האל השולט בכל. בפסוק לו נזכרת השפה הארמית (במקור ביוונית: "סורית"). השימוש בכינוי "סורית" מסייע להנחה ש"שפת האבות" בספר זה היא עברית.
המחבר המסכם והסגנון

ספר מקבים ב' ששרד, הוא סיכום של חמישה ספרים שלא שרדו, שכתב יאסון מקירנה.
זהו הסופר היהודי–הלניסטי היחיד שידוע לנו מגולה זו.
קירנה היא, ככל הנראה, מקום יישוב בחבל קירנאיקה, לוב, של ימינו. זהות המסכם אינה ידועה. יש דעות שאומרות שהספר נכתב על ידי יהודי משכיל בן הגולה, ודעות אחרות מייחסות את הסיכום לארץ ישראלי בן כת הפרושים. המסכם היה דובר השפה הבינלאומית דאז – יוונית, היא שפת המקור של יצירת יאסון.
ההערכה היא שהמסכם נותר נאמן לטקסט המקורי ולא נדרש בסיכומו למקורות נוספים מלבד עבודתו המקורית של יאסון. שיטת עבודתו של המסכם אינה אחידה. לעיתים נגרר אחרי יאסון לספר את הדברים בפרוטרוט ולעיתים קיצר בצורה בולטת. אין כל רמז לכך שהאידאולוגיה של המסכם הייתה מנוגדת לזו של יאסון (השקפת המחבר על האלוהות רחוקה מכל הגשמה, בית המקדש מובלט בכל חלקי הספר).
לדעת כריסטיאן האביכט, זמן מה לאחר שפורסם התקציר נעשתה עריכה סופית על ידי אדם שלישי. כך עולה, לדבריו, משום שהספר כולל קטעים אחדים שדי ברור שלא נלקחו מתיאורו של יאסון ושהמקצר עצמו לא היה יכול להוסיף אותם, ויש לכך אף רמזים נוספים, כמו סתירות בסיפור.
כדי להעצים את הרושם של מות הקדושים (פרקים ו–ז), המאורעות מתוארים כמתרחשים בנוכחות אנטיוכוס, וזאת בניגוד לאמת ההיסטורית.
ההבדלים בין ספר מקבים ב לספר מקבים א

אין כל רמז לכך שיאסון מקירנה הכיר את ספר מקבים א.
מקבים ב' נכתב מנקודת מבט דתית-מוסרית השונה מזו של מקבים א. במקבים ב' בולטים הדת היהודית ומאפייניה - שמירת שבת (כפי שעשו יהודה וחייליו), ואמונה בעולם הבא. ירושלים ובית המקדש זוכים לביטויי הערצה. מקבים ב' מתאר אמונות עממיות שמקרבות את אלוהים לעם (כגון: אלוהים שולח מלאכים ברגל או על סוסים שמשגיחים ממרום ונלחמים את מלחמתו). לעומת זאת בספר מקבים א שולט הרציונל ואלוהים מתואר כרחוק מהעם ונשגב מכדי להיתפש על ידי הגיונם של בני תמותה; כלומר פועל בדרכים נסתרות.
מקבים ב', שנכתב במקור ביוונית, מושפע מסגנון הרטוריקה היוונית ואילו מקבים א' שנכתב במקור בעברית (אם כי נוסח זה אבד), מושפע מסגנון לשון המקרא.
מחבר מקבים ב' לא היה היסטוריון מקצועי, בניגוד למחבר מקבים א' שניכר כי היה היסטוריון מיומן. ידוע מי כתב את המקור (יאסון מקירני) ששימש את המסכם האלמוני של ספר מקבים ב', ומאידך לא ידוע שם מחבר מקבים א'.
ספר מקבים ב חסר בכתב היד S (קודקס סינאיטיקוס) של תרגום השבעים.
תרגומים

הספרים החיצוניים: חשמונאים ב, מתֻרגם ומפֹרש על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה, תל אביב 1967.
ספר מקבים ב', מבוא תרגום ופירוש: דניאל שוורץ, סדרת "בין מקרא למשנה", הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ה 2005. (350 עמודים) (הספר באתר "כותר")
ספר מקבים ב', נערך על ידי לוי יצחק חריטן, הוצאה לאור צוף, ירושלים תשפ"ה (2024). (מהדורה תורנית, על בסיס תרגום אברהם כהנא)
ראו גם

ספר מקבים א'
ספר מקבים ג'
ספר מקבים ד'
מרד החשמונאים
חשמונאים
חנוכה
לקריאה נוספת

אביגדור צ'ריקובר, "התעודות בספר חשמונאים ב, פרק י"א", בתוך היהודים בעולם היווני־רומי, הוצאת מ' ניומן, תל אביב–ירושלים, תשל"ד 1974, עמ' 181–198.
כריסטיאן הביכט, "תעודות מלכותיות בספר מקבים ב", בתוך: מדינת החשמונאים: לתולדותיה על רקע התקופה ההלניסטית, קובץ מאמרים, ליקטו וערכו: אוריאל רפפורט וישראל רונן, האוניברסיטה הפתוחה, שער ג, עמ' 168–182.
יהושע פרלה

| --- | --- |

 לידה:  1888 ראדום, רפובליקת פולין 
 נרצח:  1944 (בגיל 56 בערך) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרפובליקה הפולנית השנייה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
יהושע פֶּרְלֶה (בפולנית: Jehoszua Perle; בכתיב יידי: פערלע; 1888, ראדום – תחילת נובמבר 1943, בירקנאו) היה מתרגם וסופר יהודי פורה ביידיש.
תולדות חייו ויצירתו > ראשית דרכו

יהושע פרלה נולד בעיר ראדום שבפולין, בן יחיד להורים בעלי ילדים בוגרים מנישואים קודמים. אביו היה סוחר קטן בחציר. עד גיל 12 למד בחדר, ואחרי כן למד שנתיים שבמהלכן השלים לימודים של ארבע שנים בגימנסיה פולנית. ב-1905, כששמע שבוורשה פועלים י"ל פרץ ושלום אש, הוא עבר לשם והיה למנהל חשבונות בבנק.
באותה תקופה החל לכתוב, בהשפעתו של נח פרילוצקי, שניהל סלון ספרותי בוורשה. פרילוצקי גם עזר לו לפרסם את סיפורו הראשון. תחילה כתב ברוסית ותרגם מרוסית ליידיש; ב-1908 עבר לכתיבה רק ביידיש.
תולדות חייו ויצירתו > יצירתו הספרותית עד מלחמת העולם השנייה

פרלה היה סופר פורה ופרסם סיפורים, רומנים, מאמרי ביקורת ומאמרים כמעט בכל כתבי העת ביידיש בפולין. הוא פרסם במשך שנים רבות סיפורים בעיתון "מומנט" ("הרגע"); על סיפורים אלה לא חתם בשמו אלא באסטריזם (אנ') (שלוש כוכביות), וזאת בשל ערכם הספרותי המועט – מה שנקרא אז "ספרות שוּנְד" ("זבלונים"; "ספרות זולה").
בתחילת דרכו הספרותית כתב בסגנונו הסנטימנטלי של שלום אש. בתקופה זו כתב את הסיפור "שבת", אותו ניסה לפרסם בעיתון היינט אך נדחה על ידי עורכו יצקן בטענה שהוא ספרותי מדי. את הרומן פרסם פרילוצקי במאסף שהוציא "דער יונגער גייסט" (1908). את הרומן "מירל" (1920) ואת הפואמה בפרוזה "אין לאנד פון דער ווייסל" (בארץ הוויסלה}" (1921).
בתחילה כתב בסגנון לירי אך עם הזמן גיבש לו סגנון משלו, נטורליסטי, שבו הוא מתאר את החיים היומיומיים האפורים של הפרולטריון היהודי קשה-היום, שממנו בא. בנוסף, היות שעבד כמנהל חשבונות בבנק, הוא תיאר דמויות שלא תוארו עד אז בספרות יידיש, של פקידים במשרדים; למשל, בסיפור "חטא" (1923) ובסיפור "תשע בבוקר" (1930).
יצירתו החשובה ביותר היא רומן החניכה האוטוביוגרפי "יידן פון א גאנץ יאר" (1936) (מילולית: "יהודים של כל השנה"; תורגם: "יהודים סתם"). יחיאל ישעיהו טרונק מעיר עליו כי "זוהי אפופיאה של העיירה, אפופיאה של דור שנעלם, שעומד כבר לגמרי באפלוליות של העבר. עם זאת השורות שנכתבות על המוהיקנים האחרונים שלו עומדים עוד באור הבהיר הרך של ההווה". ביצירה זו הושפע מהמגמה הפרולטרית-בונדיסטית מבית מדרשו של יצחק מאיר וייסנברג.
"יהודים סתם" היה חלק ראשון בטרילוגיה מתוכננת. הוא עוד הספיק לפרסם את החלק השני, "די גאלדענע פאווע" ("טווס הזהב", 1937–1939). החלק השלישי נכתב, אך אבד במלחמה.
תולדות חייו ויצירתו > תקופת המלחמה

בתחילת מלחמת העולם השנייה ברח פרלה עם בני משפחתו מוורשה, והגיע ללבוב. שם נתקל בקשיים מצד השלטונות הסובייטיים משום שיצירותיו "לא היו ראויות לאמון". כשפלשו הגרמנים לברית המועצות, שבו פרלה, בנו וכלתו לוורשה. שם הוא היה מעורב בפעילות התרבותית המחתרתית. הוא נטל חלק בפעילות הספרותית יחד עם יצחק שיפר, הלל זיידמן, הרב מנחם זמבה, יצחק קצנלסון ואחרים.
את התקופה בגטו הוא תיאר ביומן שנקרא "חורבן ווארשע". הוא החל לכתוב את היומן בסוף אוגוסט 1942, כשפלוגת הגירוש הגרמנית עזבה את ורשה באופן זמני. כשחזרה, הפסיק לכתוב, כי נאלץ להסתתר. כתב היד מחזיק 132 עמודים, ומכיל בין היתר עדויות ראייה שלו על הגירושים ועל המתחולל בגטו.
פרלה ובנו שרדו את הגירושים הגדולים של ינואר 1943, ובמרץ 1943 הסתתרו בחלק הארי בזהות בדויה. באפריל הם פותו לצאת מהמחבוא בטענת שווא שיקבלו סרטיפיקטים של אזרחים זרים שיאפשרו להם לצאת מן הארץ – פרשה המכונה "פרשת מלון פולסקי". הם נשלחו לבירקנאו ושם נרצחו.
לקריאה נוספת

דן מירון, "פחדים של כל ימות השנה: על יהודים של כל ימות השנה מאת יהושע פרלה", בספרו הצד האפל בצחוקו של שלום עליכם: מסות על חשיבותה של הרצינות ביחס ליידיש ולספרותה, עם עובד, 2004, עמ' 199–228.
לעא פינקעלשטיין, "יהושע פערלע", הקדמה לספר יידן פון א גאנץ יאר, תל אביב: 1990.
לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד ז.
David G. Roskies, Introduction to Everyday Jews: scenes from a vanished life. Yale University Press, 2007
מאיה דפן דובר, ממעמקים : עיון משווה ביומנים מן השואה של סופרי היידיש : יצחק קצנלסון, יהושע פרלה ולייב רוכמן, אוניברסיטת בן-גוריון, 2016 (דיסרטציה)
הערות שוליים

↑  מאיה דובר דפן, יהושע פרלה: כתבים מתקופת המלחמה', חוליות: דפים למחקר ספרות יידיש ותרבותה, 11: 2008, עמ' 93–114 .
↑  David G. Roskies, p. XI
↑  לאו פינקלשטיין, עמ' IV
↑  פינקלשטיין, עמ' V
↑  מאיה דובר דפן, יהושע פרלה: כתבים מתקופת המלחמה', חוליות: דפים למחקר ספרות יידיש ותרבותה, 11: 2008, עמ' 96.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303596505171  PLWABN: 9810589273605606  BnF: cb14442952f (data)  CiNii: DA18786926  GND: 119269279  ISNI: 0000 0001 0983 9468  LCCN: nr91021404  NTA: 311819338  RERO: 02-A025643017  SUDOC: 186306091  VIAF: 69149793   WorldCat (עם VIAF): 69149793
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה

| --- | --- |
מטוס אל על ברישום 4X-ATA מדגם בואינג 707 אשר נחטף לאלג'יריה
מטוס אל על ברישום 4X-ATA מדגם בואינג 707 אשר נחטף לאלג'יריה
 תאריך:  22 ביולי עד 13 באוגוסט 1968
 מיקום:  אלג'יריה אלג'יריה
 גורם:  חטיפת מטוס
 הרוגים:  0
 פצועים:  0
 ניצולים:  48
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 707
 מוצא:  הממלכה המאוחדת נמל התעופה לונדון הית'רו
 יעד:  ישראל נמל התעופה לוד
 חניות ביניים:  איטליה נמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו
 מפעיל:  ישראל אל על
 נוסעים:  38
 אנשי צוות:  10
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה אירעה בלילה שבין 22–23 ביולי 1968. מטוס נוסעים של חברת אל על בטיסה 426 מרומא לנמל התעופה לוד, נחטף על ידי מחבלים מהחזית העממית לשחרור פלסטין כשעל סיפונו 38 נוסעים ועשרה אנשי צוות והונחת באלג'יריה. חטופי המטוס שוחררו לאחר משא ומתן בין ממשלות ישראל ואלג'יריה ולאחר שישראל שחררה 24 מחבלים "ללא דם על הידיים". זה היה מקרה החטיפה הראשון של מטוס על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיחיד שבו הושגו מטרות החוטפים.
רקע

ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נוסד על ידי ד"ר ג'ורג' חבש וד"ר ודיע חדאד ב-11 בדצמבר 1967. מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". לשם כך אימן הארגון מספר אלפי לוחמים במימון סוריה וברית המועצות וגורמים אנטי ישראליים אחרים.
בשנת 1968, החליטו חבש וחדאד יושבי ראש הארגון, להעצים את פעילותו באמצעות פעולת טרור ראוותנית - "לדחוף את הבעיה הפלסטינית לגרונו של העולם" על פי הגדרתם.
חטיפת המטוס

מטוס אל על מדגם בואינג 707 שהגיע מנמל התעופה הית'רו בלונדון נחת בנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו הסמוך לרומא והמריא לאחר מכן בשעה 23:07, כמתוכנן, אל נמל התעופה לוד.
כעשרים דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה 33,000 רגל, פרץ לתא הטייס אחד משלושת המחבלים. הטייסים, שחשבו שמדובר בנוסע שיכור, ביקשו מהדיילת להוציאו מהתא. בעת הניסיון להוציאו התנגד המחבל ושלף אקדח. הקצין הראשון, מעוז פורז, שישב בצד החבוי של תא הטייס הכה על ידו של המחבל במטרה להפיל את האקדח. בתגובה הכה המחבל את פורז בראשו בקת האקדח ופצע אותו. ולאחר מכן ירה לכיוון ראשו אך החטיא ופגע במנורה שבתא הטייס. המחבל ניסה לירות בפורז בשנית אך נתקל במעצור באקדח. בשלב זה ניסה המחבל לשלוף את הנצרה מרימון יד שהחזיק בידו השנייה. קברניט המטוס, עודד אברבנאל, ביקש להרגיע את המחבל ואמר לו שינחית את המטוס בכל מקום שיתבקש.
בתוך כך פנה הקצין הראשון למהנדס הטיסה וביקש ממנו שיעלה את המטוס לגובה רב עד שהכרת הנוסעים תתערפל מחוסר בחמצן ואילו הטייסים ישתמשו במסיכות החמצן כך שיוכלו להשתלט על האירוע. המחבל מנע זאת ואיים על פורז כשהוא מצמיד את קנה האקדח לעורפו של הקצין הראשון. מאוחר יותר נכנס מחבל אחר לתא הטייס והודיע במכשיר הקשר לבקר הטיסה: ”זהו אינו מטוס אל-על. זהו אל-אספה 707, קיבלנו הוראה לטוס לאלג'יר”.
המטוס נחת באלג'יריה בשעה 00:35. לאחר הנחיתה שוחררו כל הנוסעים שאינם ישראלים. לאחר ארבעה ימים שוחררו עשר הנשים והילדים הישראלים שהיו על המטוס והוטסו במטוס של חברת סוויסאייר לישראל. לאחר שחרורם של הזרים, הנשים והילדים, הוחזקו שבעה מאנשי צוות המטוס וחמישה נוסעים במעצר בבסיס של משטרת הביטחון האלג'ירית, סמוך לשדה התעופה.
חטיפת המטוס > דרישות המחבלים

במסיבת עיתונאים שקיימו החוטפים, בשיתוף פעולה עם השלטונות האלג'ירים, הם דרשו שישראל תשחרר אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל. תחילה סירבה ישראל להיענות לדרישות החוטפים ודרשה מאלג'יריה לשחרר ללא דיחוי את המטוס ואת החטופים, אולם בהמשך נאלצה לנהל משא ומתן עם החוטפים ועם שלטונות אלג'יריה, בתיווכה של ממשלת איטליה. מדינות העולם הפעילו לחץ לשחרור החטופים וב-13 באוגוסט 1968, הטיל איגוד הטייסים הבינלאומי חרם של שלושה ימים על הטיסות לאלג'יריה, בשל סיועה לחוטפים.
במהלך המשא ומתן תרגל צה"ל מבצע מוסק לשחרור החטופים, אך משה דיין לא אישר את הוצאתו לפועל. לבסוף הודיעה אלג'יריה שתסכים לשחרר את המטוס ואת החטופים, אם ישראל תשחרר מחבלים שמרצים כעת עונש מאסר. ישראל נענתה לדרישה ושחררה, באמצעות הצלב האדום, 24 מחבלים "שידיהם אינן מגואלות בדם", כפי שהוגדר אז בממשלה. החטופים שוחררו ונחתו בישראל 39 ימים לאחר החטיפה. המטוס שוחרר מאוחר יותר באותו יום והוטס על ידי צוות צרפתי לרומא ומשם על ידי צוות ישראלי לשדה התעופה לוד.
אחרית דבר

מטרות החטיפה של המחבלים הושגו במלואן: מטוס ישראלי נחטף למדינת ערב ללא מחבלים נפגעים, החטיפה נסקרה באינטנסיביות באמצעי התקשורת בעולם וכך גם הבעיה הפלסטינית וישראל ניהלה משא ומתן עם ארגון טרור ושחררה מחבלים בתוך תקופת ריצוי עונשם. לאחר שהצליחו לחטוף מטוס ולהשיג על ידי כך את דרישותיהם, יזמו ארגוני הטרור פעולות טרור נוספות, חלקן הגדול כנגד התעבורה האווירית לישראל וממנה.
פעולות אלה הביאו את ממשלת ישראל להגיב באמצעים שונים כמו מבצע תשורה - פיצוץ מטוסי נוסעים בשדה התעופה של ביירות, זאת משום שהמחבלים שחטפו את המטוס יצאו מלבנון ובידיעת ממשלתה.
בנוסף, החטיפה וסדרת אירועי טרור כנגד מטוסי אל על שלאחריה, הביאו את ישראל לבצע בידוק ביטחוני ואמצעי ביטחון נוספים, מהקפדניים בעולם, לטיסות מסחריות. כמו כן, הוקמה "יחידת האבטחה של התעופה האזרחית", שהופעלה על ידי שרות הביטחון הכללי והחלו להתגבש כללים לניהול משא ומתן עם מחבלים והערכות למתארי חילוץ והשתלטות על אירועי טרור על ידי יחידות מיוחדות.
לקריאה נוספת

ערן אלדר, מלחמת העמקים - התשה, צבא ואזרחים בחזית הצפון-מזרחית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022, עמ' 196–210.
הערות שוליים

↑  האלג'ירים שיחררו את הנשים והילדים מנוסעי המטוס שנחטף, דבר, 28 ביולי 1968
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
קברניט המטוס עודד אברבנאל מרואיין לאחר השחרור על ידי כתב רשת ABC