stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנהג חוקתי
דוגמאות > צרְפת

אם נשיא האספה הלאומית, נשיא הסנאט או 60 צירים או 60 סנאטורים טוענים שחוק שנחקק זה עתה אינו חוקתי, נשיא הרפובליקה לא חותם על החוק ובמקום זאת ממתין לשליחת עצומה למועצה חוקתית.
דוגמאות > גרמניה

חוקת גרמניה אינה קובעת מנגנון פורמלי של פירוק עצמי פרלמנטרי. ניתן לאלץ את הקנצלר לפרוש מתפקידו רק באמצעות הצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית, שמתנגדת בו זמנית לקנצלר הנוכחי ומציעה לו מחליף. עם זאת, בחירות בזק נערכו בשנים 1972, 1983 ו-2005 על ידי הקנצלרית שהפסידה במכוון בהצבעת אמון ולאחר מכן ביקשה מהנשיא לפזר את הבונדסטאג – בקשה שהתקבלה בכל מקרה, אך הייתה שנויה במחלוקת ב-2005.
נשיא גרמניה אינו נדרש לוותר על השתייכותו הפוליטית, אך מאז ייסוד הרפובליקה הפדרלית ב-1949 כל הנשיאים נתנו לחברות במפלגה שלהם "לנוח" למשך תקופת כהונתם. יואכים גאוק לא היה חבר באף מפלגה גם לפני כניסתו לתפקיד. חברות במפלגה ה"מנוחה" זו אושרה בשתיקה על ידי ה-CDU/CSU וה-SPD עבור נשיאים שהיו חברים או מפלגותיהם למרות שכללי המפלגה וחוקי העזר שלהם אינם קובעים מנגנון כזה.
בדומה להוראות לגבי מלכים במונרכיות פרלמנטריות רבות, חוק היסוד מעניק לנשיא באופן רשמי סמכויות שיופעלו "על פי עצת" הפרלמנט או הממשלה, אשר בפועל לעולם לא מופעלות על ידי הנשיא ללא הנחיה ברורה מאותם גופים.
חוק היסוד מפרט רק כיצד יש לבחור קנצלר, לא מי זכאי. למעט חריג אחד (קורט גאורג קיזינגר) כל הקנצלרים עד כה היו חברים בבונדסטאג, למרות שזו אינה דרישה לבחירה או לכהונה. באופן דומה ללשכת "מועמד לקנצלר" אשר בדרך כלל מועמד על ידי מפלגות גדולות (SPD ו-CDU/CSU אך גם FDP ב-2002 והירוקים ב-2021) אין רלוונטיות משפטית ואינו מהווה תנאי מוקדם מבחינה משפטית להיבחר לקנצלר.
כמעט כל המנהגים והכללים הבלתי פורמליים בנוגע להסכמים קואליציוניים מבוססים על מוסכמות ולא על חוקים פורמליים. חלקם אף עומדים בסתירה לכאורה עם נוסח החוקה. ה-Koalitionsausschuss ("ועדת קואליציה") אשר הוכרה לראשונה בקיומה במהלך הקבינט הראשון של ארהרד היא שיטה לפתרון סכסוכים פוטנציאליים בתוך קואליציה שלטונית, אשר זכתה לביקורת כ"עוקפת" את הפרלמנט ואת הקבינט כאמצעי לדיון ולפתור סוגיות מסוג זה.
נשיא הבונדסטאג הוא חבר בסיעה הגדולה ביותר, גם אם הפלג הזה באופוזיציה אחרת. זוהי אחת האמנות החוקתיות הבודדות שכבר היו בתקופת רפובליקת ויימאר ועדיין נהוגה היום.
דוגמאות > ניו זילנד

יש מוסכמה שראש ממשלת ניו זילנד לא צריך להקדים את הבחירות אלא אם כן הוא אינו מסוגל לשמור על "אמון ואספקה" (Confidence and supply). עד שנות ה-50, נוצרה גם מוסכמה שיש לקיים את הבחירות בשבת האחרונה של נובמבר, או בתאריך הקרוב ביותר לטווח זה ככל האפשר. קרה מספר פעמים שהמוסכמות הללו הופרו והבחירות נערכו כמה חודשים קודם לכן:
הבחירות הכלליות ב-1951 – סידני הולנד קרא לקיים בחירות כדי לקבל מנדט להתמודד עם שביתת איגוד עובדי הנמלים. הממשלה חזרה לשלטון ברוב מוגדל; בשלב זה הסכסוך כבר נפתר.
הבחירות הכלליות ב-1984 – ממשלתו של רוברט מאלדון החזיקה ברוב דחוק של ארבעה מושבים בפרלמנט. מאלדון קיווה לחזק את מנהיגותו, שכן שני חברי ספסלים אחוריים (מרילין וורינג ומייק מינוג) איימו למרוד בממשלה בהצעת חוק אנטי-גרעינית בחסות האופוזיציה. עם זאת, וורינג ומינוג לא איימו לחסום את "האמון והאספקה". הבחירות היו תבוסה מכרעת לממשלה.
הבחירות הכלליות ב-2002 – הלן קלארק הודיעה על יציאה לבחירות לאחר קריסת "הברית", שותפיה לקואליציה. כמה מבקרים טענו שהממשלה עדיין יכולה לשמור על "אמון ואספקה" ולכן אין צורך בבחירות מוקדמות. מפלגת הלייבור נותרה בשלטון עם שני שותפים שונים בקואליציה.
דוגמאות > נורווגיה

בגלל התפקיד המרכזי שמילאה החוקה שנכתבה משנת 1814 במתן עצמאות וביסוס דמוקרטיה במאה ה-19, הפרלמנט הנורווגי נרתע מאוד מלשנות אותה. מבין ההתפתחויות שהתרחשו מאז במערכת הפוליטית, רק בודדות קודמו כתיקונים. רתיעה זו כונתה שמרנות חוקתית. שתי הדוגמאות החשובות ביותר למוסכמות חוקתיות במערכת הפוליטית הנורווגית הן הפרלמנטריזם והירידה בכוחו של המלך.
הפרלמנטריזם התפתח מאז 1884 ומשמעותו היא שהקבינט חייב לשמור על תמיכת הפרלמנט (היעדר חוסר אמון) אך אינו זקוק לתמיכה מפורשת של הפרלמנט.
לפיכך, החקיקה של כל החוקים החדשים, והמינוי של כל הקבינטים החדשים, מתבצעים דה יורה על ידי המלך, אם כי לא בהכרח דה פקטו.
לפי החוקה הכתובה, חברי הקבינט (מועצת השרים) ממונים על ידי המלך. מינוי קבינטים חדשים על ידי המלך הוא עניין פורמלי, והמלך לא הפעיל באופן ישיר סמכויות שלטוניות מאז 1905.
דוגמאות > ספרד

חלק ניכר מהמסגרת הפוליטית של ספרד מקודם בחוקה הספרדית משנת 1978, אשר קובעת את היחסים בין מונרכיה חוקתית עצמאית, הממשלה והבית המחוקקים. עם זאת, החוקה משקיעה את המונרך כ"בורר ומנחה מוסדות" השלטון.
המלך מציע מועמד לנשיאות ממשלת ספרד, המכונה לעיתים באנגלית "ראש הממשלה". לאחר מכן עומד המועמד בפני קונגרס הצירים ומציג את האג'נדה הפוליטית שלו לכהונת החקיקה הקרובה, ולאחריה הצבעת אמון במועמד ובאג'נדה שלו. החוקה משנת 1978 מאפשרת למלך למנות כל מי שיראה לנכון לעמוד להצבעת האמון כל עוד המלך נפגש עם מנהיגי המפלגות הפוליטיות המיוצגות בקונגרס לפני כן. עם זאת, המלך חואן קרלוס הראשון מינה בעקביות את מנהיג המפלגה הפוליטית שמפקד על רוב המושבים בקונגרס הצירים.
התפיסה הציבורית בספרד היא כי המלוכה צריכה לדבוק בפרוטוקול ובמוסכמות החוקתיות באופן בלתי מפלגתי, אך מותר לבני משפחת המלוכה לבטא דעות פוליטיות אישיות בפומבי. דוגמה לביטוי פומבי של דעות פוליטיות אישיות היא ההפגנה של הנסיך מאסטוריה ואחיותיו נגד הטרור בעקבות פיגועי הפצצות במדריד ב-2004. דוגמה נוספת היא ריאיון לא רשמי שבו המלכה הביעה נקודות מבט פוליטיות שנויות במחלוקת.
לפי החוקה, המלך ממנה את עשרים חברי המועצה הכללית של הרשות השופטת. עם זאת, כאשר מתפנה מקום במועצה, הנוהג היה שהמלך ממנה לפי עצתה של הממשלה המכהנת. בנוסף, המלך ממנה את נשיא בית המשפט העליון בעצת המועצה הכללית של הרשות השופטת.
על פי חוקת 1978, כיבודים ותוארי אצולה, ועיטורים אזרחיים וצבאיים, מוענקים על ידי המלך כראש המדינה. עם זאת, ברוב המקרים מאז 1978, מינויים של המלך לתוארי אצולה נחתמו בנוסף על ידי נשיא ממשלת ספרד, כאשר פרסים אזרחיים הוצעו על ידי הנשיא ופרסים צבאיים הוצעו על ידי הצבא.
דוגמאות > שווייץ

המוסכמות החוקתיות הבאות הן חלק מהתרבות הפוליטית של שווייץ. הם מתקיימות ברמה הפדרלית וכן מתקיימות בדרך כלל ברמה הקנטונלית והקהילתית. בעיקר, המוסכמות שואפות ליישב את העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב עם הצורך להשיג קונצנזוס בעם שהוא הרבה יותר הטרוגני מבחינות רבות ממדינות לאום אחרות.
הממשלה היא גוף של שווים המורכב ביחס פוליטי למשקל הסיעות השונות בפרלמנט; זה יוצר קואליציה גדולה קבועה. במשך רוב התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הרכב המועצה הפדרלית נקבע על ידי מה שנקרא נוסחת הקסם.
חברי גוף קולקטיבי, כולל הממשל הפדרלי, שומרים על קולגיאליות בכל עת, כלומר, הם לא מבקרים זה את זה בפומבי. הם גם תומכים בפומבי בכל ההחלטות של הקולקטיב, אפילו הדבר הוא נגד דעתם שלהם או של המפלגה הפוליטית שלהם. בעיני משקיפים רבים, מוסכמה זו נעשתה מתוחה למדי ברמה הפדרלית, לפחות לאחר הבחירות למועצה הפדרלית השווייצרית בשנת 2003.
הנשיאות של גוף קולטיבי, במיוחד ממשלה, מתחלפת מדי שנה; הנשיא הוא "ראשון בין שווים".
דוגמאות > ארצות הברית

נשיא ארצות הברית ימסור את נאום מצב האומה שלו באופן אישי, לפני מושב משותף של הקונגרס, ויעשה זאת מדי שנה למעט השנה הראשונה של כהונה חדשה (בה נאום ההשבעה של הנשיא עומד באופן רופף במקומו). מנהג זה הונהג על ידי ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס אך תומאס ג'פרסון נטש אותו והוא לא חודש עד 1913, כאשר וודרו וילסון נשא את נאום מצב האומה שלו באופן אישי. החוקה מחייבת את הנשיא לעדכן על מצב האומה "מעת לעת", אך לא פורטו פרטים. נאומים שודרו ברדיו מאז 1923 ו-1947; ההודעה האחרונה של מצב האומה שנמסרה רק בכתב הייתה ב-1981 על ידי ג'ימי קרטר בתקופת הברווז הצולע שלו.
חלק ניכר מהאופן שבו פועל הקבינט של ארצות הברית מוכתב על ידי מוסכמה; פעולותיו נרמזות רק במעורפל בחוקת ארצות הברית.
בעוד שחברי בית הנבחרים של ארצות הברית נדרשים רק לחיות במדינה שהם מייצגים, בדרך כלל מצופה מהם גם שיגורו במחוז שהם מייצגים, אם כי יש כמה יוצאי דופן; אלן וסט נבחר בשנת 2010 כשהוא מייצג מחוז סמוך למחוז בו הוא התגורר.
נשיא ארצות הברית יקבל את הסכמת שני הסנאטורים שמייצגים מדינה לפני שימנה תובע, שופט מחוז פדרלי או מרשל פדרלי בעל סמכות שיפוט באותה מדינה.
פקידי קבינט ופקידים מבצעים חשובים אחרים מתפטרים ומוחלפים כאשר נשיא חדש נכנס לתפקידו, אלא אם כן התבקשו מפורשות להישאר על ידי הנשיא החדש.
יושב ראש הבית הוא תמיד הנציג שמוביל את מפלגת הרוב, למרות שהחוקה אינה מציינת כי היושב ראש חייב להיות חבר הלשכה. כמו כן, לפי המנהג, היושב-ראש אינו מצביע (למעט לשבור שוויון).
הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית הוא הסנאטור הבכיר ביותר של מפלגת הרוב.
חברי מחבר האלקטורים מתחייבים להצביע עבור מועמד מסוים לנשיאות, ונבחרים בהצבעה עממית עם שם המועמד, ולאו דווקא הבוחר, בקלפי.
חוקי הסנאט דורשים רוב של 60 קולות כדי להפעיל cloture, כלומר, לסיים את הדיון על הצעת חוק ולאלץ הצבעה. הסנאט יכול לשנות את חוקיו בכל עת, והכללים עבור כל מושב של הבית והסנאט נקבעים בדרך כלל בתחילת כל קונגרס נבחר. בסנאט, לפי הכללים הנוכחיים, הפיליבסטר זמין ככלי למיעוט גדול מספיק כדי לחסום ללא הגבלת זמן כל אמצעי שהוא מוצא מעורר התנגדות.
פורד פלקון XE

| --- | --- |

Ford Falcon (XE) דגם "GL", שנת 1982
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Ford Fairmont XE
 יצרן:  "Ford Australia" (אנ')
 שנות ייצור:  1984–1982
 יחידות שיוצרו:  193,890
 הרכבה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מודל קודם:  פורד פלקון XD
 מודל אחריו:  פורד פלקון XF
 חברת אם:  פורד (שם מלא: Ford Motor Company)
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout
 אורך:  4,737 מ"מ
 רוחב:  1,860 מ"מ
 גובה:  1,374 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,818 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3.3 ליטר, יחס דחיסה 9.15:1  6 צילינדרים, 4.1 ליטר (מערכת אספקת הדלק נבנתה בשיטת המאייד המכני)  6 צילינדרים, 4.1 ליטר (מערכת אספקת הדלק נבנתה בשיטת מערכת הזרקת דלק)  V8 צילינדרים, 4.9 ליטר, מנוע פורד סדרה "Ford 335 engine" (אנ') מסוג "302 Cleveland"  V8 צילינדרים, 5.8 ליטר, מנוע פורד סדרה "Ford 335 engine" (אנ') מסוג "351 Cleveland"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות, מתוצרת "Borg Warner" דגם הילוכים "0501" (מנוף מוט ההילוכים מוקם מתחת לגלגל ההגה, מימין)  תמסורת ידנית - 4 מהירויות, מתוצרת "Borg Warner" דגם הילוכים "0503" (מוט ההילוכים מוקם על הרצפה)  תמסורת ידנית - 4 מהירויות, מתוצרת "Borg Warner" דגם הילוכים "0506" (מוט ההילוכים מוקם על הרצפה)  תמסורת ידנית - 5 מהירויות, מתוצרת "Borg Warner" דגם הילוכים "0507" (מוט ההילוכים מוקם על הרצפה)  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות (מנוף מוט ההילוכים מוקם מתחת לגלגל ההגה, מימין או על הרצפה)
פורד פלקון XE (באנגלית: Ford Falcon XE, קרוי גם: Ford Fairmont XE) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב Ford Australia (אנ'), חברת בת של פורד אשר יוצרה בין השנים 1984–1982
תצורות

4 דלתות - סדאן (בתצורות : 5 נוסעים (2+3), 6 נוסעים (3+3, בדגמים שמוט ההילוכים מוקם מתחת לגלגל ההגה).
5 דלתות - סטיישן.
2 דלתות - מסחרית.
2 דלתות - טנדר ("Falcon Utility").
"פורד פלקון XE"

יוצרו 193,890 יחידות.
דגמי "פורד פלקון XE" יוצרו ממרץ 1982 - 19 אוקטובר 1984.
ממאפייני דגמי "פורד פלקון XE" : מראה האף (חזית הדגם) מעוגל, גריל עם ארבעה לוחות אופקיים המציגים את סמל פורד במרכז, פגושים קדמיים ואחוריים עם דפוס הגנה בצד הגוף בסגנון שחור.
גוף הדגם: בנייה רגילה (מונוקוק).
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
קיבולת מכל דלק - 77 ליטר.
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 8.9 שניות (דגם מנוע 5.8 ליטר משודך לתמסורת ידנית 5 מהירויות).
2 מדגמי "פורד פלקון XE" נרכשו על ידי "משטרת אוסטרליה" : 43 יחידות מדגם "Falcon GL sedan 4.9", ומתוך 423 יחידות שיוצרו מדגם "Falcon GL 5.8" חלק לא מבוטל נרכש על ידי משטרת אוסטרליה
דגם "XE Phase 6" הוגדר כ"מכונית שרירים". נהג המרוצים האוסטרלי "Dick Johnson" (אנ') זכה במקום הראשון בשנת 1984 במרוץ "1984 Australian Touring Car Championship" (אנ') בדרוג "Group C (Australia)" (אנ'). בדגם הורכב מנוע 5.8 ליטר. דגם התחרות כונה "Greens Tuf"["
תמונות

"פורד פלקון XE" דגם "GL"
"פורד פלקון XE" דגם "GL"
"פורד פלקון דגם "GL", שנת 1983
"פורד פלקון XE" דגם "S", שנת 1983
"פורד פלקון XE", שנת 1983 - טנדר מסוג "Utility"
"פורד פלקון XE" - מסחרית
"פורד פלקון XE" דגם "GL", שנת 1982 - סטיישן
"פורד פלקון XE" דגם "GL", שנת 1982 - סטיישן
"פורד פלקון XE" דגם "GL Eclipse", שנת 1984 - סטיישן
"פורד פלקון XE" דגם "Phase 6" - מכונית שרירים
"פורד פלקון XE" - מכונית שרירים ומכונית מרוץ
ראו גם

פורד
פורד פלקון
פורד פלקון XP
פורד פלקון XG
פורד פלקון ED
פורד פלקון XF
הערות שוליים

↑  "פורד פלקון XE" - מפרט uniquecarsandparts.com.au/falcon_XE_technical_specifications
↑  "פורד פלקון XE" uniquecarsandparts.com.au/car_info_ford_falcon_xe
↑  דגמי "פורד פלקון" : "xd" "XE" tradeuniquecars.com.au/buyers-guide/1908/1980-1984-ford-falcon-esp-xd-xe-buyers-guide
↑  "ה-v8 האחרון" aus-ford-uk.co.uk/html/the__last__v8.
↑  גיליונות רכב לרכב שרירים - גיליון 10 musclecarmag.com.au/back-issues/australian-muscle-car-issue-10
חולה אהבה בשיכון ג'

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  שבי גביזון
 הופק בידי:  ענת אסולין  שבי גביזון
 תסריט:  שבי גביזון
 עריכה:  טלי הלטר-שנקר
 שחקנים ראשיים:  משה איבגי   חנה אזולאי-הספרי   אביגיל אריאלי
 מוזיקה:  אהוד בנאי
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי  ענת אסולין הפקות
 הקרנת בכורה:  1 בנובמבר 1995
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה, דרמה קומית 
 פרסים:  שמונה פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
חולה אהבה בשיכון ג' הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של שבי גביזון. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995.
לאחר יציאתו זכה הסרט להצלחה רבה ולביקורות משבחות. בטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף הסרט שמונה פרסים, בהם לשחקן הראשי, העריכה, הלחן (עבור אהוד בנאי), הפסקול, וכן התסריט, הבימוי והסרט עצמו, שלושתם הוענקו לגביזון עצמו. במהרה ביסס הסרט את מעמדו כסרט פולחן ישראלי, וזכה לקהל מעריצים וצופים רחב. בחו"ל השתתף בפסטיבל הקולנוע של גרמניה, בו זכו גביזון והשחקן הראשי, משה איבגי, בפרסים מיוחדים, ובפסטיבל הקולנוע של ברזיל, בו זכה גביזון בפרס הסרט הזר. לאחר מכן השתתף בעוד מספר פסטיבלים בארצות הברית. בשנת 2015 הועלתה הצגה המבוססת על הסרט בתיאטרון "הקאמרי".
אהוד בנאי הלחין את פסקול הסרט, שזכה בפרס אופיר, ושיר הפתיחה הוא טיפ טיפה שהתפרסם וזכה להצלחה.
עלילת הסרט

ויקטור (משה איבגי), רווק כבן 40, מנהל תחנת כבלים פיראטית מדירת אימו, עימה הוא גר בשיכון קשה יום בקריית ים. הוא נוהג לספר לתושבי שיכונו סיפורים בדויים על רומנים סוערים שהיו לו עם נשים רבות. חייו משתנים כאשר הוא מתאהב במיכאלה (אביגיל אריאלי), שחקנית צעירה מתל אביב, אשר עוברת לגור בקרבתו עם בן זוגה (מנשה נוי). ויקטור מחזר אחרי מיכאלה, אך למרות אהבתו של ויקטור אליה, מיכאלה אינה מחזירה לו אהבה ואף דוחה אותו מעליה. ויקטור מפסיק בחיזוריו ומתחיל להטריד את מיכאלה כמטרה עיקרית בחייו. אז מתחילים ההליכים העלילתיים כשחייו של ויקטור סופגים מפנה, שלאחריו הוא מבין שאין לו סיכוי שמיכאלה תאהב אותו, עד שהוא מתחיל להשתגע.
| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
משה איבגי: ויקטור
חנה אזולאי-הספרי: לבנה
שמיל בן ארי: חרפוף
אביגיל אריאלי: מיכאלה
אורי גבריאל: אליהו
ראובן דיין: דוד
אלברט אילוז: שוטר
טוביה גלבר: פסח
מנשה נוי: גדי
יצחק נאמן: מוריס
אברהם סלקטר: הרב שמואל
נסים זוהר: ד"ר אקסלדור
דן וולמן: נתן
יהודה כהן: ניסים
פנינה טורנה: אוולין
נאזי רבאח: אח ראשי
דוד דנינו: אבנר
ההצגה בקאמרי

בשנת 2015 עלתה ההצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויה של עדנה מזי"א.
| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
שלום מיכאלשווילי: ויקטור
אולה שור-סלקטר: לבנה
קובי פרג': חרפוף, שוטר
דנה מיינרט: מיכאלה
יואב לוי: אליהו, שומר
 ליאור זוהר: דוד, פסח
 אסף סולומון: גדי, ד"ר לוי
עזרא דגן: ניסים, הרב שמואל, נגן אקורדיון
תחיה דנון/שושה גורן: שולי, שכנה
הגר דנון: מוכרת בספריית וידאו, שכנה, אוולין
אורטל חאיק: מוכרת בספריית וידאו, דליה
אסף שגב: אבנר, שליח פרחים
ליאור חקון: בבר, אח
דורון צפריר: זקן מקשיב, נתן, נגן אקורדיון
לקריאה נוספת

קובי ניב, "חולה אהבה משיכון ג', על מה הסרט הזה?, תל אביב: דביר, תש"ס 1999, עמ' 193–248
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', חולה אהבה בשיכון ג': ראינו את זה כבר בסרט, באתר ynet, 31 במאי 2015
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) • קרוב אלי (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שחור (1994) | סרטי הקולנוע של שבי גביזון   חולה אהבה בשיכון ג' (1995) | הבא: קלרה הקדושה (1996) |
התנגשות המטוסים בנמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון

| --- | --- |
 תאריך:  2 באוקטובר 1990
 מיקום:  נמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון, הרפובליקה העממית של סין
 גורם:  חטיפה
 קואורדינטות:  23°11′14″N 113°16′05″E﻿ / ﻿23.1872°N 113.268°E﻿ / 23.1872; 113.268
 הרוגים:  128
 פצועים:  53
 ניצולים:  197
 המעורבים באסון

כלי טיס 1
 כלי טיס:  בואינג 737
 מוצא:  נמל התעופה שיאמן
 יעד:  נמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון
 מפעיל:  שיאמן איירליינס
 נוסעים:  93
 אנשי צוות:  9
 הרוגים:  82
 פצועים:  18
 ניצולים:  20

כלי טיס 2
 כלי טיס:  בואינג 757
 יעד:  שאנגחאי
 מפעיל:  צ'יינה סאות'רן איירליינס
 נוסעים:  110
 אנשי צוות:  12
 הרוגים:  46
 פצועים:  34
 ניצולים:  76

כלי טיס 3
 כלי טיס:  בואינג 707
 מוצא:  צ'נגדו
 יעד:  נמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון
 מפעיל:  צ'יינה סאות'ווסט איירליינס
 נוסעים:  0
 אנשי צוות:  1
 הרוגים:  0
 פצועים:  1
 ניצולים:  1
 he
 
התנגשות המטוסים בנמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון היה אסון תעופה שהתרחש ב-2 באוקטובר 1990, ובמהלכו התנגש מטוס נוסעים חטוף בשני מטוסים אחרים בנמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון בגואנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין בניסיון נחיתה. המטוס הנוחת פגע קלות במטוס אחד ולאחר מכן התנגש בעוצמה במטוס שני. עקב ההתנגשות נספו 128 בני אדם - 82 במטוס הראשון ו-46 במטוס השני.
החטיפה

הטיסה שנחטפה הייתה טיסה 8301 של שיאמן איירליינס. על המטוס שנשא את הטיסה, מדגם בואינג 200–737, היו 93 נוסעים ותשעה אנשי צוות. הטיסה נמצאה בדרכה מנמל התעופה שיאמן גאוצ'י (אנ') אל נמל התעופה גואנגג'ואו באי-יון, כאשר נחטפה על ידי ג'יאנג שיאופנג (Jiang Xiaofeng), בן 21. זמן קצר לאחר ההמראה ניגש שיאופנג לדלת תא הטייסים כשהוא מחזיק פרחים בידיו, וביקש להיכנס לתא. אנשי הצוות איפשרו לו להיכנס, ככל הנראה משום שחשבו שהוא רוצה להגיש את הפרחים לטייסים לרגל חגיגות חג אמצע הסתיו. לאחר שנכנס לתא פתח שיאופנג את חליפתו והראה כי הוא חגור מתחתיו במה שנראה כחגורת נפץ. הוא ציווה על כל אנשי הצוות פרט לקברניט לצאת מהתא והורה לו לטוס אל טאיפיי שבטאיוואן, כדי לבקש שם מקלט מדיני. הטייס לא ציית להוראה והמשיך לטוס בכיוון ליעדו המקורי.
הקשר עם המטוס נותק עד שחודש על ידי נמל התעופה גואנגג'ואו. הפקחים בנמל התירו למטוס לנחות בכל נמל תעופה שברפובליקה העממית של סין. הטייס ענה כי למטוס נותר דלק רק לטיסה אל נמל אחד נוסף, נמל התעופה קאי טאק בהונג קונג. הוא קיבל אישור מהפקחים לנחות שם ולתדלק כדי להמשיך לטאיוואן, אך החוטף אסר על הטייס לטוס להונג קונג ולנחות שם. המטוס המשיך לערוך הקפות באוויר ליד גואנגג'ואו בעוד הטייס מנסה לשדל את החוטף. לבסוף אזל בו הדלק והוא נאלץ לנחות בגואנגג'ואו.
הנחיתה וההתנגשות

במהלך הנחיתה החל החוטף להיאבק עם הטייס. המטוס נחת במהירות מופרזת. תחילה פגע במטוס בואינג 707 חונה של חברת צ'יינה סאות'ווסט איירליינס (אנ') בטיסה 4305, שהגיע מצ'נגדו, וגרם לפציעתו הקלה של קברניט אותו מטוס, שנמצא בתא הטייסים. המטוס החטוף המשיך בתנועתו המהירה ללא שליטה עד שהתנגש ישירות במטוס בואינג 757 של צ'יינה סאות'רן איירליינס בטיסה 3523, שעמד להמריא מהנמל אל שאנגחאי. מטוס זה נבקע במחציתו האחורית והתלקח. המטוס החטוף התהפך על גבו ונעצר.
עקב ההתנגשות נספו במטוס החטוף 75 נוסעים מתוך 93, לרבות החוטף, וכן שבעה אנשי צוות מתוך תשעה. במטוס של צ'יינה סאות'ווסט איירליינס נספו 46 נוסעים מתוך 110. כל 12 אנשי צוותו שרדו. בסך הכל נהרגו באסון 128 אנשים.
בחקירה שלאחר האסון התברר כי החוטף לא חגר חומרי נפץ.
החוטף

החוטף, ג'יאנג שיאופנג, נולד בפרובינציית חונאן ב-11 באוגוסט 1969. הוא נעצר עקב גנבה בספטמבר 1988. ב-1990, בעת שעבד בסוכן רכש בחברה סינית, הוא נמלט עם סכום כסף שנמסר לו לשם רכש עבורה, והוכרז כמבוקש על ידי המשטרה. חודשיים לאחר מכן, ב-30 בספטמבר, רכש את כרטיס הטיסה לטיסה שעמד לחטוף. הוא יצא בבוקר החטיפה ממלון ליד שיאמן אל נמל התעופה, ונראה כשהוא לבוש בחליפה שחורה ומחזיק בתיק שחור ובזר פרחי פלסטיק. הוא היה הנוסע האחרון שעלה על המטוס.
אהבתה האחרונה של לורה אדלר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אברהם הפנר
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום
 תסריט:  אברהם הפנר
 עריכה:  לינה קדיש
 שחקנים ראשיים:  ריטה זוהר  מנשה ורשבסקי  שולמית אדר אברהם מור  סאלי אן פרידלנד  רפי תבור  יעקב שפירא  מנורה זהב  אלכסנדר יהלומי
 מוזיקה:  שם טוב לוי
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  1990
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  עברית, יידיש
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סצנה מתוך הסרט

אהבתה האחרונה של לורה אדלר הוא סרט דרמה ישראלי, בבימויו של אברהם הפנר, משנת 1990. העלילה סובבת סביב חייה של לורה אדלר, כוכבת תיאטרון יידיש, אותה מגלמת ריטה זוהר.
עלילה

לורה אדלר היא שחקנית בתיאטרון ביידיש בתל אביב. היא מצליחה בתחום המשחק, ומאפייניה כשל כוכבת ודיווה. עם זאת, היא נאלצת להתמודד עם שקיעתו של התיאטרון היידי וגוויעתה של השפה.
לורה מחפשת אחר אהבה. אף שיש לה מחזר, שחקן המשחק עימה בתיאטרון, שרוצה להתחתן איתה, היא דוחה את חיזוריו. במקביל, במאית קולנוע אמריקאית מציעה לה לחתום עימה על חוזה למשחק בסרט הוליוודי בתפקיד ראשי, אך לורה מתייחסת אליה בחשדנות. ביום הולדתה בבר בחיפה היא פוגשת בגבר צעיר, ומערכת יחסים מתחילה להתפתח ביניהם. אך תוכניותה נקטעות כאשר בפגישה עם רופאה, היא מתוודעת למחלת הסרטן בה היא חולה. היא מחליטה לא לטפל במחלתה במוסד רפואי, אלא מעדיפה לסיים את הקריירה על הבמה.
ביקורת ופרשנות

מאיר שניצר כתב על הסרט:
עם יציאת הסרט לאקרנים כתב שניצר: "גם בסרטו הארוך הרביעי ממשיך הפנר להתעקש על סגנון הגשה ייחודי, שלא תמיד עומד בסטנדרטים המקובלים אצל צופי הסרטים. הסרט הוא לאו דווקא תיאור של פולקלור יידישיסטי, אלא יותר הדגמה לרעיון שרק האמנות מעניקה תוקף לחיים.... בשתי מלים: יפה ביותר".
באתר האוזן השלישית נכתב על הסרט:
פרסים

פרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים 1990
פרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל סלרנו 1990 - ריטה זוהר
פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר 1990 - ריטה זוהר
פרס המלחין הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר 1990 - שם טוב לוי
לקריאה נוספת

מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי: כל העובדות/כל העלילות/כל הבמאים/וגם ביקורות, עמ' 332–333, כנרת - בית הוצאה לאור, 1994, ISBN 9652863785
נורית גרץ, שני - "לידת היהודי מתוך העברי: ביקורת ופירוק", מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים, תל אביב: עם עובד (אפקים) והאוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד – 2004, עמ' 62–67, מסת"ב 9651316985
הערות שוליים

↑  מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי, עמ' 332-333
↑  מאיר שניצר, סרט /  הכול הצגה, חדשות, 12 במאי 1991
↑  אהבתה האחרונה של לורה אדלר, באתר האוזן השלישית
אצ'ה

בעלי חיים בפארק הלאומי גונונג לאוסר
אָצֶ'ה (באינדונזית: Aceh; באצ'הית: Acèh, מבוטא  ʔaˈtɕɛh; בג'אווי: اچيه}) הוא מחוז המוגדר כאזור מיוחד (daerah istimewa) באינדונזיה, השוכן בקצה הצפוני של האי סומטרה. כשאינדונזיה קיבלה עצמאות הוא היה קרוי "דארה איסטימוואה אצ'ה" (Daerah Istimewa Aceh), משנת 2001 הוא נקרא "נאנגגרואה אצ'ה דארוססלאם" (Nanggroë Aceh Darussalam), ומשנת 2009 הוא מכונה "אצ'ה" בלבד. בירת המחוז היא העיר בנדה אצ'ה (אנ') שבה מתגוררים כרבע מיליון תושבים.
מקובל להניח כי באצ'ה נקלט האסלאם לראשונה בדרום-מזרח אסיה. בתחילת המאה ה-17 הייתה סולטנות אצ'ה המדינה העשירה ביותר, החזקה ביותר ובעלת החקלאות המפותחת ביותר באזור מצר מלאקה. לאצ'ה יש היסטוריה ארוכה שבה הייתה עצמאית ותושביה לחמו בניסיונות להשליט עליהם שלטון זר, בין אם היה זה שלטונה של הולנד, המעצמה הקולוניאלית ששלטה בעבר באינדונזיה, או הממשל האינדונזי. יחסית לשאר אינדונזיה אצ'ה היא אזור מוסלמי שמרני במיוחד. אצ'ה התברכה באוצרות טבע משמעותיים, כולל נפט וגז טבעי.
אצ'ה הייתה האזור היבשתי הקרוב ביותר למוקד רעידת האדמה של רעידת האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2004. רעידת האדמה גרמה לצונאמי שהרס את מרבית החוף המערבי של המחוז, כולל חלקים מהבירה בנדה אצ'ה. על פי מקור אחד קיפחו קרוב ל-170,000 אינדונזים את חייהם או שאבדו עקבותיהם באסון, וקרוב לחצי מיליון נותרו חסרי קורת גג, אם כי קיימות גם הערכות אחרות, נמוכות יותר. אירוע זה עזר לקדם שיחות על חתימת הסכם שלום בין ממשלת אינדונזיה לתנועת אצ'ה החופשית (הידועה כ-GAM, ראשי התיבות של שמה באינדונזית), שנעזרו בתיווכו של מרטי אהטיסארי, נשיא פינלנד שהסתיימו בחתימה על הסכם הבנה ב-15 באוגוסט 2005. הסכם השלום החזיק מעמד החל מדצמבר 2005, כשבתחילה נעזרו הצדדים באיחוד האירופי ששלח כוח של משקיפים המכונה משימת פיקוח אצ'ה.
בדצמבר 2014 הוחלט להחיל את החוק האסלאמי הנוקשה והשמרני הנהוג מאז 2001 בקרב המוסלמים, גם על האוכלוסייה הלא-מוסלמית באצ'ה בכפייה. בכך הפכה למחוז הראשון מבין 32 מחוזות אינדונזיה שמבצע כפייה מסוג זה. מרגע יישומה של אותה החלטה יוכלו להישפט מבצעי "עבירות" על ידי בתי דין מוסלמיים על פי פרשנותם לשריעה.