stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנדט (סדרת טלוויזיה)
משתתפים

פרופ' מוטי גולני (אוניברסיטת תל אביב) – מומחה מוביל בסדרה
פרופ' מוסטפא כבהא (האוניברסיטה הפתוחה) – מומחה מוביל בסדרה
פרופ' אביבה חלמיש (האוניברסיטה הפתוחה)
פרופ' פני סינאנגולו (אוניברסיטת ווייק פורסט)
ד"ר סטיבן ווגנר (אוניברסיטת ברונל)
פרופ' מתיו יוז (אוניברסיטת ברונל)
פרופ' רונן יצחק (האקדמית גליל מערבי)
ד"ר ווליד שומלי (אוניברסיטת בית לחם)
פרופ' אשר ססר (אוניברסיטת תל אביב)
פרופ' מוסטפא אחמד עבאסי (המכללה האקדמית תל-חי)
ד"ר אלדד חרובי (ארכיון בית הפלמ"ח)
הפפירוס הארוטי מטורינו

קטע מהפפירוס הארוטי, אוסף המוזיאון המצרי בטורינו
הפפירוס הארוטי מטורינו (מכונה גם הפפירוס הארוטי, פפירוס טורינו) הוא מסמך מצרי קדום. הפפירוס מתוארך על ידי חוקרים לסוף האלף השני לפני הספירה ושמור כיום במוזיאון המצרי בטורינו שבאיטליה.
מקורותיו המדויקים של הפפירוס אינם ידועים, אף על פי שהוצהר כי אותר בדיר אל-מדינה שבמצרים. על פי הערכות, הפפירוס שורטט על ידי שרטט מתבאי שבמצרים העליונה. הפפירוס שנחקר לאורך זמן לא פורסם, זאת לאחר שהוגדר בידי חוקרו הראשון, ז'אן-פרנסואה שמפוליון, כ"גסות מפלצתית". אגיפטולוגים נוספים שחקרו את הפפירוס הגיעו למסקנות דומות ובהתאם לזאת, רק בשנת 1973 הפפירוס פורסם על ידי האגיפטולוג הגרמני יוזף אומלין.
הפפירוס מורכב משתי חתיכות ברוחב שונה. אורכו הקצר, 259 סנטימטרים (101.97 אינץ'), חריג לעומת פפירוסים אחרים המתוארכים לאותה תקופה, שאורכם נע בין ארבעה לחמישה מטרים. כתוצאה מכך, חוקרים רבים סוברים כי מדובר בשני שרידים של פפירוסים שונים שהודבקו ושימשו כאחד.
תוכנו של הפפירוס

בצדו הימני של הפפירוס מצוירות סצנות של בעלי חיים עם כלי נגינה. זאת בדומה לשרטוטים שנמצאו על אוסטרקונים. הסצנות הקטנות יותר כוללות בעלי חיים משוחחים ומשחקים משחקי שולחן. לצד סצנות אלו לא נמצא טקסט.
בצדו השמאלי של הפפירוס מופיעים ציורים המתארים שתים עשרה סצנות של פעילות מינית. שבע מתוכן כוללות גבר ואישה מקיימים יחסי מין. נראה כי לא מדובר באותו זוג החוזר על עצמו בווריאציות שונות, אלא שהדמויות משתנות. דמות של גבר קרח שאינו מגולח ולבוש בחצאית באופן מרושל מופיעה בשכיחות רבה. הגברים מתוארים כבני מעמד נמוך, כפי שמלמדת קרחתם החשופה. ייצוגם איננו משקף את תפיסת שלמות הגוף כפי שהיא מוכרת באמנות המצרית הקונבנציונלית. כמו כן, הגברים כולם מצוידים באיברי מין גדולים במיוחד. הנשים מובחנות פחות, וככלל הן תואמות את אידיאל היופי המצרי כמתואר בשירי אהבה מצריים.
הסצנות ברובן מתרחשות בחדר סגור ובתוכו חפצים המייצרים אווירה ארוטית. נמצא הסיסטרום, כלי ההקשה המשויך לחתחור, אלת האהבה. הכדים מלאים ביין או בירה, ורוב הסצנות מכילות משתתף נוסף, פאלוס שמתנענע ומתנדנד בין בני הזוג. ההערות החרוטות בשוליים מביעות הנאה ועונג "בוא מאחורי עם אהבתך, הו! בן, גילית את לבי..."
הזוגות מתוארים במגוון תנוחות מיניות. בחלק מהסצנות נשים מפתות את שותפן המיני, רוקדות ומסדרות את עצמן לקראתו. באחת מהן הנערה מחזיקה מראה וצובעת את שפתיה. היא גוחנת עם רגליה מעל אגרטל עם תחתית בצורת קונוס הנושקת לערוותה. הגבר כורע ברך לידה, אוחז את האגרטל בידו האחת ובידו השנייה נראה כמצביע או מלטף את אזורה האינטימי. ניתן להניח כי האגרטל משמש בסצנה זו כאביזר מין.
פרשנויות והתייחסויות

הציורים מהווים מושא לפירושים והסברים רבים. היעדרם של מקורות מדויקים לפפירוס זה מהווה קושי לקביעת משמעותו של הנרטיב המוצג. 
חוקרים רבים הציעו שמהות הפפירוס היא סאטירה פוליטית על רעמסס השלישי והרמונו. חוקרים נוספים, ביניהם אומלין, סברו שהאירוניה מכוונת לאלים המצריים או לפחות לייצוגם הרשמי באמנות. הוצע שהדמויות בפפירוס הם הכומר של אמון, אל העולם, עם זמרת פולחנית של האלה חתחור, אלת האהבה. ההנחה שמדובר בכהן דת מבוססת על העובדה שהגברים המופיעים בציור הם נימולים. בעבר סברו אגיפטולוגים כי הזמרות של חתחור נודעו לשמצה ובהתאם לכך פירשו את ציורי הפפירוס. חוקרים אחרים סברו כי הפפירוס מתאר את ביקוריו של איכר גס ומוזנח בבית בושת. 
בשל סטנדרט הציור הגבוה, ניצול שטח הפפירוס המחושב וכן החיבור המקצועי של שתי החתיכות, קיימת סברה כי קיים שרטט יחיד לפפירוס הזה. הסצנות אוירו בכישרון רב גם בהשוואה לאוסטרקון המוצלח ביותר באותה תקופה. רצף ההתרחשויות ובחירת הדמויות הראשיות מצטיירים כבחירה מכוונת וכוללת. לכן, אף על פי שמתקבל הרושם כי אין קשר בין הסצנות של בעלי החיים בפפירוס לפעילות המינית האנושית, יש להניח כי עבור המצרים היה קיים קישור ידוע.
הערות שוליים

1 2  דבורה סויני, "מצרים הפרעונית- ארץ ללא זנות?", זמנים: רבעון להיסטוריה חוברת 90 (אביב 2005) עמ' 12
↑  Robert A. Schmidt, Barbara L. Voss, Archaeologies of Sexuality (Psychology Press, 2000)
↑  A A Shokeir and MI Hussein, Sexual life in Pharaonic Egypt: towards a urological view, International Journal of Impotence Research (2004) page 385
↑  Carolyn graves-brown, Sex and gender in ancient Egypt, (wales: The classical press of wales,2008) page 63
1 2 3 4  Carolyn graves-brown, Sex and gender in ancient Egypt, (wales: The classical press of wales,2008) page 64
↑  Robert A. Schmidt, Barbara L. Voss, Archaeologies of Sexuality (Psychology Press, 2000) page 254
↑  Carolyn graves-brown, Sex and gender in ancient Egypt, (wales: The classical press of wales,2008) page 65
1 2  A A Shokeir and MI Hussein, Sexual life in Pharaonic Egypt: towards a urological view, International Journal of Impotence Research (2004) page 386
↑  Lise Manniche, Some aspects of ancient egyptian sexual life, university of Copenhagen,(Oostersch genootschap, 1977) page 15
↑  Robert A. Schmidt, Barbara L. Voss, Archaeologies of Sexuality (Psychology Press, 2000) page 254
המנון סרביה

| --- | --- |

 מילים:  Jovan Đorđević 
 לחן:  Davorin Jenko 
 ‏האזנהקובץ:Serbian national anthem, instrumental.oga‏Ⓘ‏
 
בוז'ה פראבדה (בסרבית, באותיות קיריליות: Боже правде, בתרגום לעברית: "אלוהים של צדק") הוא המנון הרפובליקה של סרביה. הלחן נכתב על ידי דאבורין ינקו (Даворин Јенко), והמילים על ידי יובאן ג'ורג'ביץ' (Јован Ђорђевић), בשנת 1872. בהתחלתו שיר חגיגי בוז'ה פראבדה היה המנונה של ממלכת סרביה. כיום בהמנונה של סרביה המילה מלך הוחלפה במילים: ארץ ואלוהים.
עד להחלטתו של בית משפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה, מתאריך 29 בינואר 2007, היה זה גם המנונה של רפובליקה סרפסקה, ישות בתוך בוסניה והרצגובינה. אז הוכרז כלא תואם את חוקתה של המדינה, היות שהוא איננו מבטא את רגשותיהם של הבוסניאקים והקרואטים כעמים החוקתיים של הישות לצד הסרבים. החלטה זאת נכנסה לתוקפה עם פרסומה בתאריך: 31 במרץ 2007. כיום המנונה של סרפסקה הוא מויה רפובליקה Mоја Република (הרפובליקה שלי).
המנגינה שלא נגמרה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ביוגרפיה של מארג'ורי לורנס
 בימוי:  קרטיס ברנהרדט
 הופק בידי:  ג'ק קמינגס
 תסריט:  סוניה לביין, ויליאם לודוויג
 עריכה:  גון דאנינג
 שחקנים ראשיים:  אלינור פארקר גלן פורד
 מוזיקה:  אלכסנדר קוראז', אדולף דויטש
 צילום:  ג'וזף רותנברג, פול ווגל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 במרץ 1955
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט מוזיקלי 
 תקציב:  $2,367,000
 הכנסות:  $4,028,000
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (ויליאם לודוויג, סוניה לוין) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המנגינה שלא נגמרה (באנגלית: Interrupted Melody) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של קרטיס ברנהרדט, עם אלינור פארקר וגלן פורד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על האוטוביוגרפיה של זמרת הסופרנו האוסטרלית מרג'ורי לורנס (אנ') שהקריירה הבינלאומית שלה נקטעה לאחר שלקתה בפוליו.
שירתה של אלינור פארקר בסרט מדובבת על ידי זמרת הסופרנו איילין פארל (אנ').
אלינור פארקר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
סוניה לביין וויליאם לודוויג זכו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הלן רוז הייתה מועמדת לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
קרטיס ברנהרדט היה מועמד לפרס פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בסרט יש קטעים מלה בוהם, כרמן, דון קרלו, הטרובדור, מאדאם באטרפליי, שמשון ודלילה, דמדומי האלים, טריסטן ואיזולדה ועוד.
תקציר העלילה

מרג'ורי לורנס היא נערה בת 17 שגדלה בחווה חקלאית באוסטרליה ביחד עם אחיה סיריל (רוג'ר מור) ואביה ביל (ססיל קלאוויי). היא לומדת שירה אופראית ובתחרות על מלגה ללימודים בפריז היא זוכה במקום ראשון לאחר ששרה אריה מתוך דון קרלו.
בפריז היא מתקבלת ללימודים אצל מאדאם ז'ילי (אן קודי) שמבחינה בכישרונה. כאשר אביה ביל מת והיא רוצה לחזור לאוסטרליה מסדרת לה מורתה תפקיד ראשי בהפקה של לה בוהם באופרה של מונטה קרלו. היא זוכה בהצלחה גדולה ומוזמנת להופיע באופרה של פריז בתפקיד כרמן באופרה של ביזה. גם כאן היא זוכה לתשואות ולפרסום. היא ממנה את אחיה סיריל לסוכן שלה. שם היא פוגשת רופא אמריקאי בשם תומאס קינג (גלן פורד) שנמצא בשנת מחקר בסורבון. הם מבלים זמן קצר ונפרדים.
היא מוזמנת למטרופוליטן אופרה שם היא מופיעה בתפקיד הראשי של ברונהילדה בדמדומי האלים של ריכרד וגנר ומתעקשת לרכב על סוס לתוך הלהבות. שם היא נפגשת שוב עם תומאס והרומן ביניהם מתחדש עד שהיא מסכימה להתחתן ולוותר על חלק מהקריירה שלה.
היא נדרשת מהנהלת המטרופוליטן להצטרף לסיור קונצרטים בארגנטינה להפקת טריסטן ואיזולדה. במשך החזרות היא מתמוטטת ולוקה בשיתוק בגלל פוליו. היא נהפכת לנכה על כסא גלגלים כשתומס והמטפלת קלרה (אוולין אליס) דואגים לה.
היא סובלת מדיכאון ומנסה להתאבד בבליעת כדורי שינה אך תומאס מציל אותה ברגע האחרון. ד"ר אד רייסון (פיטר לידס), עמיתו של תומאס מציע לה להופיע בפני חיילם פצועים המוגבלים כמוה והיא מסכימה. היא מופיעה בפני חיילים על כיסא גלגלים ושרה להם שירים כמו מעבר לקשת בענן ווולסינג מתילדה.
מרג'ורי מגלה מחדש את הביטחון וההנאה שלה בשירה וממשיכה לבדר את החיילים מעבר לים, ואז חוזרת למטרופוליטן לשיר בהפקה של טריסטן ואיזולדה שהועלתה לכבודה כדי להתאים את הנכות שלה להופעה.
לבסוף משכנע אותה תומאס להופיע שוב במטרופוליטן בתפקיד ראשי בטריסטאן ואיזולדה. מרג'ורי מופיעה בנוחות רבה ואפילו מצליחה לעשות כמה צעדים מהוססים כשתומס וסיריל מתבוננים בה באהבה מהצד והיא זוכה לתשואות נלהבות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אלינור פארקר | מרג'ורי לורנס |  |
| גלן פורד | ד"ר תומאס קינג |  |
| רוג'ר מור | סיריל לורנס | אח של מרג'ורי |
| ססיל קלאוויי | ביל לורנס | אבא של מרג'ורי |
| פיטר לידס | ד"ר אד רייסון |  |
| אוולין אליס | קלרה | מטפלת |
| אן קודי | מאדאם ז'ילי | מורה לפיתוח קול |
| פרד קלארק | קולונל מורלנד | תובע צבאי |
| ג'יימס דייוי | קולונל הרברט ווייט | סניגור צבאי |
היסטוריה של אוקראינה

אוקראינה היא בעלת היסטוריה של אלפי שנים.
ימי קדם

המתיישבים הראשונים באזור היו אנשים מהתקופה הכלקוליתית במילניום השלישי לפני הספירה. בתקופת הברזל התיישבו באזור שבטים קימריים, סקיתיים וסרמטיים לצד שבטים נוודים אחרים. קולוניות יווניות עתיקות שנוסדו מצפון-מזרח לחופי הים השחור הונצחו על ידי ערים רומאיות וביזנטיות עד המאה ה-6 לספירה. במאה ה-3 לספירה הגיעו שבטים גותיים שנקראו "אוייאום". הם נשארו באזור עד אמצע המאה ה-5 לספירה, הותקפו על ידי שבטים הוניים, ולאחר שניצחו אותם בקרב נדאו הורשו להתיישב באזור פאנוניה (הונגריה של היום). בעקבות הוואקום שנוצר במאה השישית התבססו באזור שבטים סלאביים כשהם פושטים על מרבית אוקראינה, פולין ואזור הבלקן. באותו הזמן התרחבה ממלכת הכוזרים לאזור מזרח אוקראינה, כשהיא כובשת את העיר קייב.
הממלכה הסלאבית הראשונה

בין השנים 882–1204 שימשה קייב כבירת ממלכת רוס של קייב שהייתה אבן היסוד למדינות הסלאביות המזרחיות. במאה ה-9 פלשו (או הוזמנו, תלוי במקורות) הווארנגים בהנהגתו של אולג (ויקינג שוודי) וביססו את הממלכה כאחת הגדולות והחזקות באירופה עד סוף המאה ה-11. שושלת רוריק (שהמלך אולג נמנה בה) המשיכה לשלוט על שאריות האימפריה עד להתפרקותה באוקראינה וברוסיה כשפיודור הראשון היה אחרון צאצאיה. בסוף המאה ה-10 התנצרו אזרחי הממלכה לנצרות ביזנטית שמאוחר יותר הפכה לנצרות האורתודוקסית. לאחר מכן בין המאה ה-13 והמאה ה-14 נכבש מזרח הארץ על ידי המונגולו-טטארים, ומערבה בהדרגתיות אוחד עם פולין. במהלך המאה ה-14 השתלטה ליטא על רוב שטחה של אוקראינה, ובמהלך המאה ה-16 היא התמזגה עם פולין (האיחוד הפולני-ליטאי), ששלטה בה לסירוגין עד המאה ה-18.
במאה ה-17 כבשה האימפריה העות'מאנית את דרום אוקראינה. באותה תקופה הרימו הקוזאקים בראשות בוגדן חמלניצקי את נס המרד וחוללו את מרד הקוזאקים הגדול נגד שלטון פולין-ליטא וערכו פוגרומים ביהודים ובפולנים. תנועתם הביאה לצירופה של אוקראינה המזרחית לרוסיה, בעוד שהמערבית ברובה הצטרפה לרוסיה במסגרת חלוקת פולין רק בשנת 1795. במהלך המאות ה-17 וה-18 התנהלו על אדמת אוקראינה קרבות עזים בין האימפריה העות'מאנית לפולין, ורוסיה הצטרפה אליהם בהמשך. בשנת 1795 חולקה אוקראינה בין האימפריה הרוסית, אוסטריה והאימפריה העות'מאנית.
פריחת הזהות האוקראינית

במאה ה-19 הסתמן סוף האוטונומיה על ידי פירוק הצבא הקוזאקי. אז החלה התפתחות מואצת של הכלכלה. עם המהפכה ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה הכריזה אוקראינה על עצמאותה כרפובליקה העממית של אוקראינה, אך הסיעות השונות בתוך המדינה ומחוצה לה, לא הניחו למצב זה לשרוד לאורך זמן. על אדמת אוקראינה התנהל מאבק עיקש בין מצדדי אוקראינה העצמאית, הצבא האדום, הצבא הלבן, הגרמנים והפולנים. באותו זמן סבלו היהודים מאוד מפרעות בידי כנופיות.
בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ולאחר שהוכנעו קבוצות בדלניות של לאומנים אוקראינים, הייתה אוקראינה המזרחית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ומערבה צורף לפולין, כשחבל בוקובינה (שהיה חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית) מצורף לרומניה. לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, פעלה הממשלה הסובייטית לחיזוק התעשייה וריכוז העבודה החקלאית בקולחוזים ובסובחוזים. ב-1928 הגה סטלין את תוכנית החומש שהביאה לתיעוש מהיר מאוד של המדינה, והפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים. בעקבות מהלך זה איבדו עשרות מיליוני חקלאים את רכושם, חלקם נשלחו לעבוד בגולאגים בסיביר ומיליוני חקלאים נוספים מתו מרעב. במשך 5 השנים אוכלוסיית אוקראינה קטנה ב-3 עד 6 מיליוני בני אדם, תקופה זאת נקראת בפי האוקראינים הולודומור. זהו הרעב הגדול ביותר מעשה-אדם שפקד את אירופה בכל תקופת ההיסטוריה, ויש הרואים בו שואת העם האוקראיני. אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שוב אוחדה אוקראינה המערבית עם המזרחית, וכן קיבלה אוקראינה את חבל בוקובינה ובסרביה הדרום-מערבית מרומניה.
מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אוקראינה כולה על ידי הצבא הגרמני והוכפפה לנציבות הרייך אוקראינה. על שטחה הוקמו גטאות, ויהודיה נרצחו בהמוניהם בבורות על ידי יחידת האיינזצגרופן של האס אס ומשתפי פעולה אוקראינים. אוקראינים רבים (במיוחד במערב המדינה) קיבלו את הכובשים הגרמנים כ"משחררים", שיתפו עמם פעולה והשתתפו ברדיפת היהודים וגם בהשמדתם, סך הכול על פי ההערכות כ-900 אלף יהודים נרצחו על אדמת אוקראינה, כשאחד המקומות הידועים לשמצה הוא באבי יאר שבפאתי קייב. בשנת 1944, לקראת סוף המלחמה, שוחרר רוב שטחה של אוקראינה על ידי הצבא הסובייטי. בזמן המלחמה איבדו כ-5 עד 8 מיליון אזרחים את חייהם, המספר כולל את יהודי המדינה, בנוסף ל-2.7 מיליון הלוחמים בצבא האדום.
לאחר המלחמה

עם הקמת האומות המאוחדות התקבלה אוקראינה כחברה מלאה בארגון, למרות שהייתה חלק מברית המועצות (שהייתה חברה גם היא). בשנת 1954 צוינו 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, ולכבוד זאת קיבלה אוקראינה את חבל קרים מידי רוסיה.
אוקראינה העצמאית

במהלך סוף שנות ה-80 גברה הדרישה לעצמאות, בעקבות אסון צ'רנוביל והמצב הכלכלי הקשה. בשנת 1991 במהלך התפרקותה של ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה. לאחר הפוטש של אוגוסט התפטר נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 והפרלמנט הכריז על אוקראינה כמדינה עצמאית. בכך הצטרפה אוקראינה, הגדולה ברפובליקות הסובייטיות אחרי רוסיה, לחמש הרפובליקות הסובייטיות שכבר הכריזו עד אז על עצמאות. החלטת הפרלמנט אושררה במשאל עם ב-2 בדצמבר 1991. באותו יום גם נבחר קרבצ'וק לנשיא בבחירות חופשיות ראשונות במדינה.
בסוף 2004 אוקראינה חוותה את המהפכה הכתומה שהביאה להפלתה של הממשלה המושחתת של לאוניד קוצ'מה והעלתה לשלטון את ויקטור יושצ'נקו ויוליה טימושנקו הפרו-דמוקרטיים. ויקטור יושצ'נקו נבחר לנשיאות על בסיס הבטחותיו להתקרב למערב, להדק את היחסים עם נאט"ו ואף להגיש בקשה להצטרף לאיחוד האירופי. בשנת 2006 לאחר הבחירות לפרלמנט האוקראיני (ורכובנה ראדה) קיבלה מפלגתו של ויקטור ינוקוביץ' (מנהיג מפלגת האזורים) את מעמד המפלגה הגדולה ביותר, דבר שמנע מהנשיא יושצ'נקו להקים קואליציה פרו-מערבית ("כתומה") וחייב אותו למסור את תפקיד ראש הממשלה לינוקוביץ - יריבו בבחירות לנשיאות המדינה. אולם בסוף 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-18 בדצמבר 2007, בהצבעת הראדה העליונה, שוחרר מתפקידו ופינה את מקומו ליוליה טימושנקו.
בשנת 2014 פרצה מלחמת האזרחים באוקראינה על רקע שאיפתם של אוקראינים ממוצא רוסי בחצי האי קרים ובמחוזות המזרחיים של המדינה לפרוש מאוקראינה. המורדים זכו לתמיכתה של רוסיה. במהלך העימות סיפחה רוסיה את חצי האי קרים, בעקבות משאל עם.
בפברואר 2022 פלש הצבא הרוסי, בהוראתו של הנשיא פוטין, אל אוקראינה ופרצה מלחמת אוקראינה–רוסיה.
הערות שוליים

↑  אוקראינה המערבית - חלק מס.ס.ס.ר, דבר, 29 באוקטובר 1939
↑  מ. צפור, המלחמה על השלום נמשכת, משמר, 29 ביוני 1945
↑  חצי האי קרים סופח לאוקראינה, על המשמר, 28 בפברואר 1954
↑  אורי אליצור, בפנינו תקופה של טרנספרים אזוריים, חדשות, 8 בדצמבר 1989
↑  סוכנויות הידיעות, אוקראינה הכריזה עצמאות, חדשות, 25 באוגוסט 1991
אוקראינה הכריזה על עצמאות; בריה״מ מאבדת את אסם התבואה, מעריב, 25 באוגוסט 1991
↑  סוכנויות הידיעות (קייב), אוקראינה החליטה לפרוש; "אלוהים אוהב עצמאות", חדשות, 2 בדצמבר 1991
סוכנויות הידיעות (קייב, לונדון, בריסל, Iרשה), תוצאות רשמיות: 90% הצביעו בעד עצמאות מלאה לאוקראינה, חדשות, 3 בדצמבר 1991
↑  נשיא אוקראינה פיטר בעלי בריתו מהמהפכה הכתומה, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2005
↑  רויטרס, יושצ'נקו הושבע לנשיא אוקראינה, והבטיח: "מקומנו הוא אירופה", באתר הארץ, 24 בינואר 2005
לילי גלילי, אוקראינה בוחרת נשיא ומתרחקת מהמהפכה הכתומה, באתר הארץ, 15 בינואר 2010
↑  סטפן קורשק, מכה ל"מחנה הכתום" באוקראינה: יריבו של יושצ'נקו נבחר לר"מ, באתר הארץ, 13 ביולי 2006
↑  הארץ וסוכנויות הידיעות, יוליה טימושנקו מונתה לראש ממשלת אוקראינה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2007
↑  רויטרס והניו יורק טיימס, פרו-רוסים השתלטו על מבני ממשל במזרח אוקראינה: מפקד משטרת דונייצק התפטר, באתר הארץ, 12 באפריל 2014
↑   דייוויד הרזנהורן, הניו יורק טיימס, צבא אוקראינה משיב מלחמה מול המורדים במזרח, באתר הארץ, 8 ביולי 2014
↑  פוטין הגיע לביקור בקרים; 20 הרוגים בעימותים במריאופול, באתר גלובס, 9 במאי 2014
↑  משבר רוסיה-אוקראינה: היום משאל העם על סיפוח קרים, באתר גלובס, 16 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558404805171  LCCN: sh85139343 
רוס של קייב. המאה ה-9 לספירה
הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה

| --- | --- |

 קונסרבטוריון
 תקופת הפעילות:  1886–הווה (כ־138 שנים) 
 מייסדים:  אדוארד פישר 
 מיקום
 מדינה:  קנדה קנדה
 קואורדינטות:  43°40′05″N 79°23′47″W﻿ / ﻿43.667972222222°N 79.39625°W﻿ / 43.667972222222; -79.39625
 www.rcmusic.ca
  (למפת טורונטו מוגדלת) הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה(למפת טורונטו רגילה) הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה
 
הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה (באנגלית: The Royal Conservatory of Music, הנודע בשם הקונסרבטוריון המלכותי,
הוא ארגון ללימודי מוזיקה ואולם קונצרטים, שהמטה הראשי שלו נמצא בטורונטו, קנדה. המוסד הוקם בשנת 1886 בידי אדוארד פישר, בשם הקונסרבטוריון למוזיקה של טורונטו. בשנת 1947 הוציא המלך ג'ורג' השישי כתב הרשאה מלכותי להפיכת הארגון לחברת מניות.
הערות שוליים

↑  Royal Conservatory of Music המינהל לקביעת חשיבות היסטורית לאומית של קנדה
↑  ieu.aspx?id=12044&pid=0 Royal Conservatory of Music המרשם הלאומי של אתרים היסטוריים
↑  "Encyclopedia of Music in Canada: Royal Conservatory of Music". Canadianencyclopedia.ca. 11 בספטמבר 1905. אורכב מ-המקור ב-2009-09-04. נבדק ב-2013-06-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  האתר הרשמי של גלן גולד
↑  הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה: "ביוגרפיה של ד"ר פיטר סיימון" בהוצאת RCmusic. CA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325203405171  ISNI: 0000 0001 1544 7110  LCCN: n86807976  MusicBrainz: 33fb5b21-13d0-4df6-ab81-811ec93a21cd  MusicBrainz: 8475fd4a-cfcd-414a-ad8b-7cf63ab12026  VIAF: 158237153   WorldCat (עם VIAF): 158237153 
משכנו המקורי של הקונסרבטוריון בשנת 1886
הקונסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ברח' קולג' ושד' האוניברסיטה בסביבות 1897
מקמסטר הול וממוריאל הול (משמאל), בסביבות 1906
אולם קרנר, נפתח בספטמבר 2009
המנון דומיניקה

| --- | --- |

 מדינה:  דומיניקה דומיניקה
 שפה:  אנגלית
 מילים:  וילפרד אוסקר מורגן פונד
 לחן:  למואל מקפרסון כריסטיאן
 תאריך מעמד רשמי:  1978
 ‏האזנהקובץ:National Anthem of Dominica by US Navy Band.ogg‏Ⓘ‏
אי היופי, אי הפאר (באנגלית: Isle of Beauty, Isle of Splendour) הוא ההמנון הלאומי של דומיניקה, הוא נכתב בידי וילפרד אוסקר מורגן פונד, והולחן בידי  למואל מקפרסון כריסטיאן בשנת 1967.
מילות ההמנון > תרגום לעברית

אי היופי, אי הפאר,
אי כה מתוק והוגן.
בוודאי כולם בפליאה מתבוננים,
איך כה עשירות ונדירות מתנותיך .
נהרות, עמקים, גבעות והרים,
כל מתנות אלו אנחנו מהללים.
אדמה בריאה, כמו כל המעיינות,
מעודד ומחמם את הנשמה.
דומיניקה, יברך אותך אלוהים,
עם חיוך שפיר ובהיר.
מרעה ירוק ופרחי יופי,
בתענוג טהור ימלאו הכל,
ואנשים חסונים ובריאים,
בפחד ויראת כבוד אלוהים מלאים,
הלוואי ונבקש להללך,
על כל מתנות עשירות ונדירות אלו.
בואו קדימה בנים ובנות,
מפנינה זאת שאין להשוות.
השתוקקו לכבוד, בנים ובנות,
עשו את הנכון, היו תקיפים והוגנים.
עמלו עם לבבות, ידיים וקולות,
אנו חייבים לשגשג, להשמיע את הקריאה,
שבה כולם שמחים,
"אחד בשביל כולם - וכולם בשביל אחד".
הטריומפים של קיסר

יוליוס קיסר במרכבת הניצחון, הציור התשיעי והעיקרי מתוך "הטריומפי של קיסר" מאת אנדראה מנטניה
הטריומפים של קיסר (באיטלקית: I Trionfi di Cesare) הם סדרה של תשעה ציורים גדולים, פרי יצירתו של אמן הרנסאנס אנדראה מנטניה מן השנים 1484–1492. הם צוירו עבור ארמון הדוכסים מבית גונזגה במנטובה ונמצאים החל מן המחצית הראשונה של המאה ה-16 בארמון המפטון קורט בלונדון. ציורים אלה היו הניסיון הראשון והמוצלח ביותר להחיות את ציור הטריומפים מרומא הקדומה.
נושאי היצירות הם בעיקר הטריומפים לכבוד ניצחונו של יוליוס קיסר במלחמת גאליה.
התמונות נודעו עוד בחייו של מנטניה בתור יצירתו המושלמת ביותר והן נשארו הייצוג החזותי השלם ביותר של מצעד ניצחון רומי מאז ומעולם. הן ציורי הרנסאנס הגדולים ביותר בממדיהם שמחוץ לאיטליה. ה"טריומפים" נרכשו בשנת 1629 על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והם בימינו חלק מן האוסף המלכותי שבארמון המפטון קורט בלונדון רבתי.
במקורם מצוירות בסביבה השברירית של טמפרת ביצים על קנבס, התמונות עברו לאורך מאות השנים שחזורים ושיפוצים חוזרים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעה רסטורציה זהירה של כל השכבות הקיימות פרט לשביעית על מנת לגלות את העבודה המקורית.
אף על פי שבימינו הן שרדו יותר כצל למה שהיו ציוריו המקוריים של מנטניה מן המאה ה-16, עדיין בכוחם להעביר לצופה רושם עז של האפוס ההיסטורי. כפי שהתבטא אנתוני בלאנט, שהשגיח על שיקום היצירה בתוקף תפקידו כ"מפקח של ציורי המלכה":"ה"טריומפים" הם אולי שרידים אך הם מן הסוג האציל, כאצילותם של אותם הרומאים הקדומים שמנטניה העריצם כל כך עמוקות". מבקר האמנות טום לובוק כינה את הסדרה "סינופסיס של אמנות הרנסאנס בשירות השלטון הממלכתי - הם נושאים תחושה עזה של תהלוכה איתנה - המרשימה את המתבונן בכמות בלתי נדלית של כוח ושלל"
במילים של ג'ורג'ו וזארי:
אנו יכולים לראות בטריומף מסודרים ומקובצים בתבונה את המרכבה היפה והמקושטת, את דמותו של אדם המקלל את הגבור המנצח, את קרובי המנצח, את הבשמים, הקטורת והקרבנות, את כהני הדת, הפרים המוכתרים לקראת הקרבן, את השבויים, את השלל שנשדד על ידי החיילים, את שורות הפלוגות, הפילים, את החפצים הנגזלים, הניצחונות והערים הכבושות המיוצגות במרכבות שונות, יחד עם טרופאיון על ראשי החניתות, קסדות ושריונות, כיסויי ראש מכל הסוגים, קישוטים ואין ספור חפצי כסף
אפיונים כלליים ונושאים

הסדרה מתארת את יוליוס קיסר החוזר במרכבת הניצחון שלו ממסעותיו הצבאיים המוצלחים, בתהלוכה של חיילים רומאים, נושאי דגלים, נגנים ושלל מלחמה הכולל מגוון רב של כלי נשק, פסלים, כדי זהב, בעלי-חיים אקזוטיים ושבויים.
הציורים מנציחים שתיים ממלחמותיו הגדולות של קיסר - ניצחונו על הגאלים והכיבוש מחדש של פונטוס באסיה הקטנה.
מנטניה שאב השראה מהתאורים הכתובים של מצעדי הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וכן מהחפצים הרומאים העתיקים שנמצאו באוסף השליט של מנטובה.
לכל ציור גודל של 2.66 על 2.78 מטר. בסך הכל התמונות מכסות שטח של מעל 70 מטר מרובע.
הן צוירו בטמפרה, בעזרת חלמון ביצים ודבק המחזיק את הפיגמנט.
נסיבות היצירה

"הטריומפים של קיסר" צוירו תחילה בשנים 1484–1492 ונועדו לארמון הדוכסים במנטובה, לפי הזמנתו של המרקיז פדריקו הראשון לבית גונזאגה (שנפטר ב-1484), או, אולי יותר נכון, של בנו, פרנצ'סקו השני לבית גונזאגה.
הפרויקט השאפתני להחיות את אמנות ציורי הטריומפים מימי רומא הקדומה נולד בחצר של פרנצ'סקו השני גונזאגה, המרקיז הצעיר של מנטובה, שכונה על ידי המשורר ארקולה סטרוצי "קיסר החדש", משום מעשיו המלחמתיים.
אנדראה מנטניה שעבד בתור צייר החצר במנטובה עוד משנת 1460 הקדיש את עצמו בלהט לפרויקט לפחות משלהי שנת 1486. הוא גילה עניין רב כלפי התרבות הקלאסית ולהחייתו בתקופה המודרנית עוד משנות צעירותו בפדובה, עיר שבה חוגי המלומדים ההומניסטים הירבו לעסוק בחקר האפיגרפים והממצאים העתיקים האחרים ובאסיפתם.
באותה שנה, 1486, סילבסטרו קלנדרה הודיע למרקיז פרנצ'סקו שארקולה הראשון לבית אסטה, דוכס פרארה, ביקש לראות את ה"טריומפים" אותם מצייר המאסטרו מנטנייה, מה שמאפשר להבין כי הפרויקט היה כבר בעיצומו ומספיק מפורסם. לא יודעים בדיוק לאיזה מקום בארמון הדוכס נועדו הציורים, אולי בחדר סמוך ל"קאמרה דלי ספוזי" (Camera degli Sposi - חדר הנשואים)
העבודה על הפרויקט התמשכה למשך זמן ארוך, עם כמה הפסקות, כמו הציורים (שאבדו) שנועדו לארמון במרמירולו ומסע לרומא בשנים 1488–1490. לקראת אותו מסע כנראה מספר תמונות היו כבר מוכנות, מפני שהצייר המליץ למרקיז לשמרם.
ב-1492 הציורים לא הושלמו כולם ורק ב-1501 נחשפו בפומבי, בחלקם, לרגל מופע עם קומדיות עתיקות, שבהם שישה מן ה"טירומפי" שימשו כרקע בתפאורה. הסיום המאולץ של הפרויקט התרחש בשנת 1505, זמן קצר לפני מות האמן:מן הציור העשירי שכונה "הסנאטורים" קיים רק רישום להכנת הציור.