stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית
ארגון ויחידות

חיל האוויר ה-15 כולל יחידות ב-14 בסיסים עיקריים ברחבי ארצות הברית:
הבסיס המשותף לנגלי-יוסטיס בווירג'יניה:
כנף הקרב הראשונה
טייסת הקרב 27 - מטוסי F-22 ראפטור
טייסת הקרב 94 - מטוסי F-22 ראפטור
טייסת אימוני הקרב 71 - מטוסי T-38 טאלון
כנף בסיס חיל האוויר 633
בסיס חיל האוויר מודי בג'ורג'יה:
כנף 23
להק החילוץ והצלה 347
טייסת חילוץ 38 - מסוקי HH-60 פייב הוק
טייסת חילוץ 41 - מסוקי HH-60 פייב הוק
טייסת חילוץ 71 - מטוסי לוקהיד HC-130
כנף מבצעי אוויר-קרקע 93
בסיס חיל האוויר רובינס בג'ורג'יה:
כנף בקרה אווירית 461
טייסת שליטה ובקרה אווירית 12 - מטוסי E-8
טייסת שליטה ובקרה אווירית 16 - מטוסי E-8
טייסת אימוני הקרב 330 - מטוסי E-8
בסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון בקרוליינה הצפונית
כנף הקרב הרביעית
טייסת הקרב 333 - מטוסי F-15E סטרייק איגל, טייסת אימוני קרב מתקדמים
טייסת הקרב 334 - מטוסי F-15E סטרייק איגל
טייסת הקרב 335 - מטוסי F-15E סטרייק איגל
טייסת הקרב 336 - מטוסי F-15E סטרייק איגל
בסיס חיל האוויר שו בקרוליינה הדרומית:
כנף הקרב 20
טייסת הקרב 55 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 77 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 79 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
להק הקרב 495 - כוחות מילואים והמשמר הלאומי - בסיס חיל האוויר שו בקרוליינה הדרומית
טייסת הקרב 315 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 316 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 355 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 358 - מטוסי A-10 ת'נדרבולט II
טייסת הקרב 367 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 377 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
טייסת הקרב 378 - מטוסי F-16 פייטינג פלקון
בסיס חיל האוויר טינדול בפלורידה:
כנף הקרב 325
טייסת הקרב 43 - מטוסי F-22 ראפטור
טייסת הקרב 95 - מטוסי F-22 ראפטור
טייסת אימוני הקרב 2 - מטוסי T-38 טאלון
טייסת ההנדסה לפריסה מהירה 823 - הורלברט פילד בפלורידה
טייסת ההנדסה לפריסה מהירה 819 - בסיס חיל האוויר מאלמסטרום במונטנה
בסיס חיל האוויר קריץ' שבנבדה:
כנף 432 - מפעילה כלי טיס בלתי מאוישים MQ-1 פרדטור, MQ-9 ריפר ו-RQ-170 סנטינל
בסיס חיל האוויר דייוויס מונת'ן שבאריזונה:
כנף הקרב 355 - מפעילה מטוסי A-10 ת'נדרבולט II
בסיס חיל האוויר היל ביוטה:
כנף הקרב 388 - מפעילה מטוסי F-35 לייטנינג II ו-F-16 פייטינג פלקון
בסיס חיל האוויר מאונטיין הום באיידהו:
כנף הקרב 366 - מפעילה מטוסי F-15E ו-F-15SG
בסיס חיל האוויר טינקר שבאוקלהומה
כנף בקרה אווירית 552 - מפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי
בסיס נליס שבנבדה
טייסת ההנדסה 800
חסרי קשקשים

| חסרי קשקשים |
| --- | --- |
 עץ ארזית מחטני
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: צמחים וסקולריים
קבוצה:: חסרי קשקשים
שם מדעי
 Euphyllophyta

חסרי קשקשים (Euphyllophyta), היא קבוצה של צמחים וסקולריים הכוללת את הקבוצות:
קבוצת צמחי זרע (Spermatophyta)
מערכת הציקסאים (Cycadophyta)
מערכת הגינקואיים (Ginkgophyta)
מערכת המחטנאים (Pinophyta)
מערכת הגנטאים (Gnetophyta)
מערכת בעלי הפרחים (Anthophyta)
קבוצת שרכנים (Moniliformopses)
מערכה שרכאים (Polypodiopsida)
מערכה מארטידים (Marattiopsida)
מערכה שבטבטים (Equisetophyta)
מחלקת בעלי פרקים (Sphenopsida)
מערכה חשוכי עלים (Psilotophyta)
מחלקת פסילופיטאים (Psilotopsida).
סוגים נכחדים מקבוצה זו כוללים את הצמח פרטיקה.
חיים רפופורט (אנגליה)

חיים רפופורט
הרב חיים רפופורט (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא מרצה ליהדות. בעבר היה יועצו לאתיקה רפואית של הרב יונתן זקס שהיה הרב הראשי של בריטניה עד 2013.
ביוגרפיה

נולד במנצ'סטר אנגליה, אביו היה רב בית הכנסת הגדול בעיר במשך למעלה מ-40 שנה[דרוש מקור]. למד בישיבות מנצ'סטר, גייטסהד, ישיבת תורת אמת בירושלים וישיבת ליובאוויטש המרכזית בברוקלין, שבה קיבל תעודת סמיכה לרבנות. לאחר נישואיו בשנת ה'תשמ"ז המשיך את לימודיו בניו יורק.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ד שימש ראש כולל בלידס. לאחר מכן שימש כרב בית הכנסת המרכזי בעיר. בשנת ה'תשנ"ז מונה לרב בית כנסת בעיר אילפורד שבאנגליה. יחד עם חזן בית הכנסת אברהם לוין, פוטר הרב רפופורט מתפקידו, במהלך מחלוקת מול איגוד הקהילות של אנגליה, בשל ויכוח על מימון בתי הכנסת בקהילות הקטנות של אנגליה.
בשנת ה'תשנ"ח מונה לחבר במשרד הרב הראשי של אנגליה, הרב יונתן זקס, ולשמש כיועצו לענייני אתיקה ורפואית יהודית.
בשנת ה'תשס"ה הקים את מכון מעיין חיים, לחקירת "גישות ייחודיות"[דרושה הבהרה] של לימוד התורה. הוא מרצה בתחומי היהדות בבתי הספר של איגוד הקהילות של אנגליה. משמש כמרצה אורח ב"ישיבת חובבי תורה" בניו יורק.
ספריו ומאמריו

בשנת ה'תשס"ב הוציא לאור את הספר "בעיית המשיח", כתגובה לספרו של דוד ברגר (אנ') "הרבי המלך המשיח - שערוריית האדישות והאיום על אמונת ישראל".
בשנת 2004 הוציא את הספר "יהדות הומוסקסואליות מנקודת מבט חרדית אותנטית", שמטרתו "להקטין את התוצאות הכואבות של דחייה בלתי מתפשרת של ההומוסקסואליות בידי האורתודוקסיה".
פרסם מחקרים במדעי היהדות ומאמרים תורניים בקובץ הערות וביאורים. הביע הסתייגות מניסויים של שיבוט אנושי. בשנת 2010 פרסם ספר תגובה על ספרו של מנחם פרידמן על רבי מנחם מנדל שניאורסון - על ספר זה אמר פרופסור אברהם סוחר (עורך ה-Jewish Review of Books) פרופסור אמריטוס למדעי הדתות באוברלין קולג': "רפופורט יצא מן הוויכוח כשידו על העליונה".
הערות שוליים

↑  מתוך ההקדמה למהדורה העברית של ספרו 'ביוגרפיה מלומדת או פיקציה מגמתית? - בחינה ביקורתית של הספר 'הרבי מלובביץ מאת שמואל היילמן ומנחם פרידמן', הרב חיים רפפורט, תרגום ועריכת מהדורה עברית: הרב מנחם מענדל קפלן מישיגן, תשע"ג 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266795605171  BnF: cb15067657d (data)  GND: 1045321869  ISNI: 0000 0003 6708 0837  LCCN: nb2001066113  SUDOC: 095039198  VIAF: 233234024   WorldCat (עם VIAF): 233234024 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היסטוריה של ממלכת ירדן

צילום אוויר של ירדן
האזור שברבות הימים נקרא ירדן הוא חלק מהאזור בעל ההיסטוריה העשירה, שנודע בשם הסהר הפורה. ההיסטוריה באזור מתחילה בערך בשנת 2000 לפנה"ס, כאשר בני העם האמורי התיישבו על גדות נהר הירדן באזור שנקרא אז כנען. בהמשך פלשו לאזור והתיישבו בו בין היתר חתים, מצרים, עמונים, מואבים, אדומים, ישראלים, אשורים, בבלים, פרסים, יוונים, רומאים, ערבים מוסלמים, סלג'וקים, צלבנים, איובים, מונגולים, ממלוכים, עות'מאנים, צ'רקסים ובריטים.
תקופת הברזל

במהלך תקופת הברזל (1200 עד 332 לפנה"ס), התפתחו באזור עבר הירדן שלוש ממלכות עצמאיות: ממלכת עמון, ממלכת מואב וממלכת אדום. תושביהן של הממלכות הללו דיברו בשפות שמיות מהקבוצה הכנענית, הדומות לעברית המקראית. העמונים קבעו את בירתם בעיר רבת עמון, הידועה עד היום בשם זה בעברית וגם בשמה הערבי עמאן. המואבים התיישבו בחבל הארץ ההררי ממזרח לים המלח וקבעו את בירתם בקיר מואב, הידועה כיום ככרכ. ממלכת אדום הייתה ממוקמת באזור ההערבה ובירתה שכנה בעיר בצרה. חבל הגלעד בצפון מערב ירדן יושב בידי בני ישראל. על פי המקרא, עבר הירדן היה נחלתם של שבט ראובן, שבט גד וחצי המנשה.
עמון, אדום ומואב נלחמו לסירוגין עם ממלכת ישראל וממלכת יהודה. עדות חשובה לקונפליקט זה מצויה במצבת מישע, שהוצבה על ידי מישע מלך מואב בשנת 840 לפנה"ס. במצבה, מתגאה מישע בניצחונותיו על בני ישראל, ומספר על מפעלי הבנייה שלו, אותם הוא מקדיש לאל המואבי כמוש. מצבת מישע התגלתה בדיבון בשנת 1868, והיא מהווה את אחד הגילויים החשובים בארכאולוגיה של תקופת המקרא בשל היותה העדות החוץ-מקראית הראשונה למתואר בתנ"ך; התיאור המקראי של מרד מישע מובא בספר מלכים, פרק ג'.
באותה התקופה, התחרו ביניהן ממלכת ישראל וממלכת ארם דמשק על השליטה באזור הגלעד. סביב שנת 720 לפנה"ס, נכבשו שתי הממלכות על ידי האימפריה הנאו-אשורית. עמון, מואב ואדום פרחו בעקבות התפתחות הסחר האזורי לאחר הכיבוש האשורי. הבבלים השתלטו על האימפריה האשורית לאחר התפרקותה בשנת 627 לפנה"ס. על-אף שהממלכות תמכו בבבלים כשאלו צרו על ירושלים בשנת 597 לפנה"ס, הם מרדו באימפריה הבבלית כעשור לאחר מכן. הבבלים הפכו אותן למדינות חסות, ומעמדן זה נשמר תחת השלטון הפרסי וההלניסטי. לאחר כיבוש האזור על-ידי הרומאים בשנת 63 לפנה"ס, איבדו ממלכת עמון וממלכת מואב את זהותן הייחודית, ונטמעו בתרבות הרומית. האדומים היגרו לאחר גלות בבל לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה, ובעקבות הגירה זו נודע האזור בשם אידומיאה. בהמשך נטמעו האדומים בקרב עם ישראל, לאחר שגוירו בידי הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס.
רוג'ם אל-מלפוף, מגדל שמירה עמוני המתוארך למאה ה-10 לפנה"ס. המגדל התגלה ברבת עמון, בירת ירדן בימינו ובירתה של ממלכת עמון בתקופת הברזל.
ארץ ישראל ועבר הירדן בשנת 840 לפנה"ס לערך.
פסלו של מלך עמון המוצג במוזיאון ירדן. הפסל נמצא בסמוך למצודת עמאן ומתוארך למאה ה-8 לפנה"ס.
ביצורים המתוארכים לתקופת הברזל בתולול אל ד'הב, אתר בסמוך לנחל יבוק המזוהה עם היישוב המקראי מחניים.
התקופה ההלניסטית והרומית

בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את האימפריה הפרסית והביאו עמו לאזור את התרבות ההלניסטית. באותה התקופה נוסדה גם העיר סלטוס. לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, חולקה האימפריה שלו בין יורשיו הדיאדוכים. ארץ ישראל ועבר הירדן הפכו לאזורי מחלוקת בין בית תלמי שקבע את מושבו במצרים לבין בית סלאוקוס, שהתבסס בסוריה. בשלהי התקופה ההלניסטית, התגוררה בעבר הירדן המזרחי אוכלוסייה מעורבת שכללה יהודים, יוונים, ערבים ועמונים. אחד מהשרידים המרשימים ביותר מאותה התקופה הוא עיראק אל-אמיר, ארמון בסגנון ההלניסטי שנבנה על-ידי משפחת בית טוביה היהודית.
הנבטים, נוודיים ערביים שמקורם בצפון-מערב ערב הסעודית של ימינו, ניצלו את התפוררותה והיחלשותה של האימפריה הסלואוקית והקימו את ממלכתם באזור הרי אדום ובנגב בסביבות שנת 169 לפנה"ס. השטחים שממזרח לנהר הירדן נכבשו בידי המלכים החשמונאים יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי. הנבטים צברו הון רב בזכות שליטתם בנתיבי הסחר. הם הקימו את בירתם בעיר פטרה שבהרי אדום. העיר שגשגה בזכות הקמתם של מערכות השקיה וחקלאות. הנבטים היו ידועים גם כסתתים מוכשרים, והם הותירו אחריהם שרידי מבנים מרשימים, כדוגמת מקדש אל-ח'זנה הידוע, החצוב כולו באבן חול. על-פי הסברה המקובלת, האתר נבנה כמאוזוליאום למלך הנבטי חרתת הרביעי.
ב-63 כבש המצביא פומפיוס את רוב חלקי הלבנט, ובעקבות כך נשלט האזור במשך ארבע מאות שנה בידי האימפריה הרומית. חבל הפראיה בעבר הירדן המזרחי היה לחלק מממלכתו של הורדוס מלך יהודה, שהפך לבן חסות של הרומיים. בהמשך נתן אוגוסט את חבל הפריאה לבנו של הורדוס, הורדוס אנטיפס, ובהמשך סופח חבל ארץ זה לפרובינקיית יהודה. השתלט הקיסר הרומי טראיאנוס על ממלכת הנבטים ללא קרב, וירדן שולבה באימפריה הרומית כפרוביניקה ערביה. ההרומאים העניקו אוטונומיה לקבוצה של ערים הלניסטיות, רובן באזור הגלעד, שנודעו כדקאפוליס. ערים אלו הן: גראסה (ג'רש), פילדלפיה (רבת עמון), רפנה, אבילה, דיאון, גדארה ופלה (שתי ערים אחרות - סקיתופוליס, היא בית שאן, והיפוס, היא סוסיתא, שוכנות בישראל). ג'רש נחשבת לאחת הערים הרומיות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר; הקיסר הרומי אדריאנוס ביקר בה במסעו לסוריה פלשתינה.
בשנת 324 לספירה התפצלה האימפריה הרומית, והאימפריה הרומית המזרחית - שנודעה לימים בשם האימפריה הביזנטית - הייתה הכוח המרכזי באזור עד שנת 636 לספירה. בשנת 313, לאחר שהקיסר קונסטנטינוס המיר את דתו, הנצרות נעשתה לדת מותרת. בשנת 380 הפכה הנצרות לדתה הרשמית של האימפריה הרומית. האזור כולו פרח, וכמו בארץ ישראל, גם בעבר הירדן נבנו כנסיות רבות. באתר הארכאולוגי אום א-רסאס אשר בדרום עמאן התגלו 16 כנסיות מהתקופה הביזנטית. העיר פטרה הלכה ודעכה בעקבות התפתחותן של דרכי מסחר ימיות חדשות, ובעקבות רעידת האדמה של שנת 363 נהרסו חלקים גדולים מן העיר. לבסוף היא ננטשה. במזרח, עלתה האימפריה הסאסאנית וקראה תיגר על שלטונם של הביזנטים באזור. עבר הירדן המזרחי, כמו ארץ ישראל, נשלטו בידי שתי האימפריות לסירוגין.
היסטוריה איסלאמית

בעקבות כיבושי האסלאם, נכלל שטחה של ירדן בת זמננו במסגרת האימפריה האומיית (השושלת המוסלמית הראשונה), אשר שלטה בחלק גדול מהמזרח התיכון משנת 661 עד שנת 750. באותה תקופה הפכה עמאן לעיר מרכזית במחוז דמשק והייתה למקום מושבו של מושל האזור. השם "ירדן" (אלאורדון בערבית) הוטבע על מטבעות נחושת אומיים החל מתחילת המאה השמינית ושימוש זה בשמה של המדינה המודרנית הוא השימוש הרשמי הקדום ביותר שידוע. בנוסף, נמצאו בירדן מכסי עופרת שעליהם מוטבע הביטוי "שליט ארץ ירדן" (חלאחיל ארצ' אלאורדון), שמתוארכים לסוף המאה השביעית עד תחילת המאה השמינית. כמו כן נמצאו מטבעות ערביים-ביזנטיים של "הכליף המכהן", אשר הוטבעו בתקופת האומיים והם נושאים את הכתובת "עמאן". הממצאים האמורים מעידים על כך שהשם בשמות ירדן ועמאן החל למעשה בעשורים הראשונים להשתלטות הערבית-מוסלמית על האזור, אם לא לפני כן.
לאחר תקופת השלטון של בית אומיה באזור, הגיע תורו של בית עבאס (750-1258). בתקופה זו הוזנחה ירדן ונחלשה בשל השינויים הגאופוליטיים שהתרחשו, כאשר העבאסים העבירו את בירתם מדמשק לכופה ולאחר מכן לבגדאד. לאחר שקיעת בית עבאס נשלטו חלקים ירדן על ידי מספר עמים ואימפריות, ביניהם: המונגולים, הצלבנים, האיובים, הממלוכים וכן העות'מאנים, אשר כבשו חלקים גדולים מהעולם הערבי בסביבות 1517.
בתמונה שמשמאל ניתן לראות פאלס (שמו של מטבע הנחושת שהופק החל מימי בית אומיה ובית עבאס ובמידה מסוימת עד המאה ה-19), שעליו מוטבע השם "אלאורדון" (ירדן). הסברה הרווחת בקרב נומיסמטיסטים היא שמטבע זה, הנושא את שמו של מחוז (ג'ונד) ירדן, נראה יוצר בטבריה, בירתו הקודמת של המחוז.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946

לקראת מפלתם המקווה של העות'מאנים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עסקו הסכם סייקס פיקו, מכתבי חוסיין-מקמהון והצהרת בלפור בעתידו של חבל ארץ זה. לאחר כיבושו מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי באוקטובר 1918, הוכפף השטח למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שליטה של הממלכה הערבית של סוריה שבתורם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אלנבי. מקץ הממלכה ביולי 1920 ועד אפריל 1921 עת התכנסה ועידת קהיר נותר עבר הירדן המזרחי שטח הפקר.
הקמתה של האמירות הירדנית בשנת 1921, בהנהגתה של השושלת ההאשמית שמקורה באזור החג'אז, לא הייתה תוצאה ממאבקה של תנועה פוליטית מקרב תושבי האזור, או מעלייתה של זהות לאומית מובחנת מקרב אלו, אשר הובילה לדרישה הולכת וגוברת לעצמאות. בניגוד לאירופה, בה נולדה התנועה הלאומית במהלך המאה ה-19, ובה המשיכה להכות גלים לאורך המאה ה-20. באזור המזרח התיכון התנועה הלאומית, בסגנונה הערבי, הייתה אך נחלתם של מעטים, בעיקר בקרב חוגי המשכילים בערים המרכזיות במזרח התיכון, ביניהם ביירות, איסטנבול, ובגדאד. בשאר האזורים, ומבחינת מרביתם המוחלט של תושבי האימפריה העות'מאנית המתפוררת, לא היו לרעיונות אלו דריסת רגל ממשית, לפחות במהלך ימיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה. עובדה זו אפשרה לבריטניה וצרפת, שתי המעצמות המערביות בעלות האינטרס הגדול ביותר באזור בסופה של מלחמת העולם, לשרטט את פניו החדשים כמעט כראות עיניהם, בהתאם לאינטרסים הייחודיים של כל מעצמה, ובכפוף להתחייבויותיהן הקודמות לגורמים שונים באזור.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > התחייבויות קודמות כלפי המשפחה ההאשמית

אחת מהתחייבויות אלו, אשר ניתנה עוד בימיה הראשונים של מלחמת העולם, הייתה בין המעצמה הבריטית, בייצוגו של הנרי מקמהון, נציב בריטניה הגדולה במצרים, לשריף חוסיין בן עלי, האמיר של העיר הקדושה מכה וראש השושלת הערבית ההאשמית. במסגרת חילופי מכתבים בין שני האישים לאורך השנים 1915–1916, הסכים האמיר חוסיין לסייע לבריטים במאבק כנגד האימפריה העות'מאנית, וזאת במסגרת "המרד הגדול במדבר", כפי שייקרא לימים. בתמורה לסיוע זה, הסכימה בריטניה כי לאחר המלחמה האמיר ובני שושלתו יוכרו כריבונים בשטחים מסוימים במזרח התיכון המאוכלסים באוכלוסייה ערבית, אף ששטחים אלו לא הוגדרו.
בשנת 1919, עם שוך הקרבות, נדרשו הבריטים לגשר בין התחייבויותיהן השונות לגורמי האזור, כאשר ביניהן היו אף דרישות מנוגדות. אחת מהתחייבויות אלו הייתה לשושלת ההאשמית ולאמיר חוסיין, אשר בנו, פייסל, שביקש לכונן ממלכה ערבית בראשותו בשטח "סוריה הגדולה" סולק משטח סוריה על ידי הצרפתים, אשר ביקשו לבסס את שליטתם בסוריה ובלבנון. בתגובה לאירועים אלו החליטו הבריטים בשנת 1921 על כינוס ועידה בקהיר, במטרה להסדיר את התחייבויותיהן באזור באופן סופי. במסגרת הוועידה הוחלט על המלכתו של פייסל כמלך עיראק, ובכך לנטרל את המצב הנפיץ בסוריה. באשר לאחיו של פייסל, עבדאללה, אשר באותה שעה נע מהחג'אז לכיוון סוריה במטרה לסייע לאחיו כנגד הצרפתים, הוחלט ליצור ישות מדינית חדשה באזור, ולהמליך עליה את עבדאללה. האזור אשר נבחר לייסודה של הממלכה החדשה היה אזור עבר הירדן, בו שהה עבדאללה באותה העת בדרכו לסוריה, והחלק המזרחי של האזור שניתן לבריטניה במסגרת המנדט הבריטי במזרח התיכון. בריטניה הייתה יכולה לעשות זאת בהתאם לסעיף 25 של כתב המנדט,
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > עבר הירדן המזרחי והצהרת בלפור

התחייבות נוספת התגלמה בנוסח הצהרת בלפור אשר כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. מסמך המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב. גם מגילת העצמאות כללה התייחסות להצהרה.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > הקמתה של האמירות הירדנית ההאשמית

"האמירות ההאשמית של עבר הירדן" נוסדה כישות מנהלית בעלת מאפיינים אוטונומיים, שלא היוותה חלק מאזור המנדט הבריטי, אך עדיין הייתה כפופה להלכה לשלטון הבריטי ולנציב העליון ממקום מושבו בארץ ישראל.
יצירתה של האמירות, כישות לאומית מובחנת, הגיעה כהפתעה עבור יושביו של האזור אשר נועד להיכלל בשטח האמירות החדשה של עבדאללה. תושבי האזור כללו קבוצות שבטיות רבות ושונות, אשר קיימו אך קשרים רופפים ביניהם, וחסרו כל תודעה לאומית משותפת, אשר בהתאם לעיקרון הלאומיות האירופי היווה תנאי מוקדם להקמתה של כל מדינה. יתרה מזאת, שטחה של האמירות הורכב למעשה משני חלקים בעלי אוריינטציה שונה במידה רבה. חלקה הצפוני של האמירות, אשר הושפע בעיקר מאזור סוריה, נחשב לחלק המפותח והמתקדם של האמירות, וכלל סוחרים ובעלי מלאכה בעלי קשרים מסחריים עם אחיהם בסוריה ובעיראק. לעומת זאת, חלקה הדרומי של האמירות, אשר נחשב לחלק הנחשל והמבודד של האמירות, כלל בעיקר שבטים בדואים נוודים, אשר מקורם באזור חצי האי ערב ועסקו בעיקר בחקלאות וברעיית צאן. נוסף על כך, תושביו של כל אזור אחזו בנטיות בדלניות ונטו להגדיר עצמם ביחס לאזור המובחן בו חיו, וכן ביחס למוצאם המשפחתי. במהרה התברר, כי הניסיון להחליף את הזהויות המקומיות השונות בזהות לאומית אחת כוללת עתיד להיות משימה ארוכה ומסובכת, אשר יצרה חיכוכים רבים בין תושבי האמירות, ולאורך השנים אף הובילה למספר התפרצויות אלימות בקרב תושבי האזורים.
במצב עניינים זה, יתרונו הגדול של עבדאללה היה מוצאו החג'אזי, אשר הודות לו לא היה קשור ישירות לאחד משני האזורים. עובדה זו אפשרה לו להציג עצמו כשליט עליון המחויב לשני האזורים כאחד, ולהימנע ממראית עין של העדפה לאחד מהשניים, תדמית שהייתה עלולה להקים עליו את תושבי האזור השני. מסיבה זו, הקפיד עבדאללה במהלך כל ימיה של האמירות ההאשמית של עבר הירדן, ועד לקבלת העצמאות מבריטניה בשנת 1946, למנות את ראשי ממשלתו מקרב מועמדים שאינם בני המקום, אלא ממוצא ערבי מחוץ לגבולות האמירות. כך מנע יצירת ניכור בין השלטון הירדני לבין אחת מקבוצות האוכלוסייה הגדולות בחבל הארץ עליו הופקד. נוסף על כך, פעל עבדאללה על מנת לנסות וליצור מעין זהות לאומית חדשה ומובחנת, המבוססת על נאמנות לבית המלוכה ההאשמי, אשר אף אם לא תחליף לחלוטין את הזהויות הישנות, הרי שלכל הפחות תוכל להוות משקל נגד להן.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > הקמתו של הלגיון הערבי

אחד מהכלים המרכזיים, אשר בהם השתמש המלך ובכירי המשטר הירדני על מנת ליצור את הזהות הלאומית החדשה, היה הכוח הצבאי המזוין הירדני, אשר היה מוכר בשם "הלגיון הערבי". כוח זה, אשר הוקם בשנת 1921 במעורבותם של קצינים בריטיים, וזכה מימיו הראשונים למימון בריטי, נועד בראשיתו לתפקד כצבא ירדן, על כל המשתמע מכך. עם זאת, ככל שעבר הזמן התברר כי תפקידו המשמעותי ואולי החשוב ביותר של הלגיון, בא לידי ביטוי דווקא בזכות גיוס החובה הכולל לשורותיו, אשר הוטל באופן רשמי על כלל אזרחי האמירות, ללא הבדל של מוצא או שיוך שבטי. באמירות החדשה, המקוטבת קיטוב חמור, היה ארגון זה, אשר בו שירתו יחד חברים מכלל קבוצות האוכלוסייה בארץ, אחד מהארגונים היחידים אשר אפשרו קיום מגעים בין כלל קצוות האוכלוסייה הירדנית, וזאת במסגרת היררכית ומבוקרת היטב אשר יעודה הוא הגנת המשטר והמדינה הירדנית. בסופו של דבר, הלגיון הירדני תפקד למעשה כמעין "כור היתוך", אשר נועד לקלוט אנשים מכל קצוות האוכלוסייה, אשר לרבים מהם לא היה כל שיג ושיח עם גורם ירדני רשמי עד לגיוסם, להנחיל במתגייסים החדשים זהות לאומית ירדנית ונאמנות למשטר ההאשמי, ולהכשירם לשם הגנה על המשטר והמדינה. במבט לאחור ניתן לקבוע, כי בתפקידו זה הגיע הלגיון להצלחה רבה, וגם אם לא ניתן להציג את הלגיון כמקורה הבלעדי של הזהות הירדנית, הרי שאין ספק בדבר חשיבותו הרבה להפצתה של זו בקרב כלל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד בקרב האוכלוסייה הבדואית בדרומה של ירדן.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > הבדואים בירדן

האוכלוסייה אשר הושפעה בצורה הגדולה ביותר ממדיניות גיוס החובה, בשילוב תפיסת כור ההיתוך, הייתה האוכלוסייה הבדואית השבטית בדרום המדינה, אשר חוסר שביעות רצונה מהשלטון המרכזי החדש היה אחד מהגורמים שהביאו מלכתחילה להקמתו של הלגיון הערבי. גיוסם של בני השבטים לצבא, אשר החל בשנות השלושים ביוזמתו של הקצין הבריטי הידוע אשר כיהן כראש הלגיון, ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשא). יוזמתו של גלאב, אשר ביקשה לספק לבני השבטים פרנסה ולמנוע מהם לעורר אי שקט כנגד הממשל, גרמה אכן לרבים מהם להתגייס ללגיון, ואף להתקדם בשורותיו. בסופו של דבר, בניגוד לציפייתם של בכירים בממשל הבריטי במזרח התיכון, אשר התנגדו ליוזמה זו של גלאב במחשבה שהבדואים הנוודים מטבעם לא יסכינו להילחם על שטח, בניגוד לפלאחים עובדי האדמה אשר מכירים בחשיבותו של שטח אדמה ויהיו נכונים למות למענו, גיוס בני השבטים נחל הצלחה מסחררת, והוביל לגיוסם של רבים מקרב השבטים הבדואים, אשר החלו בהדרגה לתפוס עמדות מפתח בקרב בקצונה הזוטרה, ולימים אף הבכירה. בעבור רבים מקרב בני השבטים, הלגיון הערבי שימש עתה כמקור המחיה העיקרי שלהם, מה שהביא לנאמנות בלתי מתפשרת כלפי הלגיון עצמו, וכן כלפי השלטון הירדני ההאשמי. בסופו של דבר, בניגוד לעמדתם המסורתית של הבדואים לאורך ההיסטוריה, וכן במדינות ערב השכנות, אשר מתנגדת בבסיסה לכל שלטון מרכזי, הפכו הבדואים בירדן לתומכיו הגדולים של השלטון הירדני ושל בית המלוכה הירדני, ולימים אף למשענתו העיקרית למול התקוממותם של גורמים שונים בתוך ירדן, ובראשם המיעוט הפלסטיני.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > ירדן במלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה הזהות הירדנית והעמיקה, בעקבות תנועתם של כוחות צבא באזור, והמגעים המוגברים עם ערביי המדינות השכנות, אשר במסגרתם נוכחו אזרחי ירדן לדעת כי ההבדלים שבין כלל תושבי האמירות הירדנית קטנים מההבדלים בינם לבין ערבים ממדינות אחרות. כמו כן, הלגיון הערבי המשיך והתחזק בתקופה זו, הודות לרצונם של הבריטים בחיזוק הגוף על מנת לסייע לכוחותיהם בתפקידי סיור ומשמר במזרח התיכון, אשר התבטא במימון מוגבר וגיוס נרחב. עם זאת, בד בבד החלו רבים בירדן ומחוצה לה להפריד בין הזהות הלאומית הירדנית, כזהות בת במסגרת הלאומיות הערבית, לבין בית המלוכה ההאשמי. מבחינת רבים מקרב ערביי הארצות השכנות, ובמיוחד מקרב הדוגלים באידאולוגיה הכלל-ערבית, הנכונות של עבדאללה ובית המלוכה ההאשמי לעמוד ללא סייג לצידה של בריטניה הגדולה ובעלות הברית לאורך המלחמה, וזאת בעוד מרבית האוכלוסייה הערבית, וכן מרבית מדינות ערב תמכו בגרמניה הנאצית ומדינות הציר, היוותה לא פחות מבגידה בלאומיות הערבית, והציגה את בית המלוכה ההאשמי כמשתף פעולה של האימפריאליזם הקולוניאלי המערבי, וכבוגד במטרה הערבית. ניכור זה בין בית המלוכה ההאשמי לבין תומכי הפאן ערביות, עתיד להוסיף ולהתרחב במרוצת השנים, כאשר לאורך הזמן הוא עתיד להוליד סכסוך מר בין ירדן לבין מדינות ערביות אחרות, ובראשן מצרים, ואף לערער על עצם יציבותו של המשטר הירדני עצמו.
האמירות הירדנית ההאשמית 1919–1946 > מסוף מלחמת העולם ועד לפרוץ מלחמת העצמאות

למרות הניכור ההולך וגובר בין בית המלוכה ההאשמי לבין פעילי הלאומיות הערבית, השנתיים שבין סוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 לפרוץ מלחמת העצמאות בשנת 1947 נחשבות במידה רבה כתור הזהב של ירדן. נוסף על השגשוג הכלכלי אשר פקד את האזור כתוצאה מסיומה של המלחמה, ממשלת בריטניה הגדולה החליטה לבסוף להעניק לאמירות הירדנית עצמאות מבחינה פורמלית, כביטוי לתודתה על נאמנותה המתמשכת של ירדן לאורך כל המלחמה, וכך אכן עשתה בשנת 1946. יצוין עם זאת, כי מבחינה מעשית השינויים בעקבות ההחלטה היו מינוריים ברובם. בעוד שהשם "אמירות עבר הירדן" הוחלף בשם "הממלכה הירדנית ההאשמית", והאמיר עבדאללה הוכתר כמלך עבדאללה, הרי שמרבית האישים הבריטיים בירדן, אשר עד למתן העצמאות תפקידם היה לפקח על תחומים שונים בירדן, נשארו בתפקידם, אף כי תיאור תפקידם שונה. כך לדוגמה הנציג הבריטי בעמאן, אשר היווה את הפקיד הבריטי הבכיר ביותר בממלכה, הפך לשגריר הבריטי, אף שבפועל כוחו לא פחת במידה משמעותית. בסופו של דבר, מיקומה של ירדן בשטח מדברי וחסר משאבים, חייב אותה להסכין לקבלת סיוע חיצוני על מנת להתקיים, כאשר מקור הסיוע, יחד עם המעורבות החיצונית הנגזרת ממניו, הוא הגורם שהשתנה לאורך השנים, ולימים עבר לידי ארצות הברית.
ירדן במלחמת העצמאות

מטרתו של עבדאללה מלך ירדן לספח לממלכתו שטח גדול ככל הניתן של ארץ ישראל, אשר נגזרה מחוסר נכונותו להסתפק בפיסת המדבר השוממת שניתנה לו על ידי הבריטים, הייתה ברורה עוד מימיו הראשונים כמלך ירדן. מטרה זו אף קיבלה ביטוי ממשי בשטח, כאשר עוד במהלך שנות המנדט הבריטי בארץ ישראל התקיימו קשרים ענפים בין גופים פוליטיים אופוזיציונרים מקרב ערביי ארץ ישראל, כדוגמת מפלגת אל-איסתקלאל ובני משפחת הנשאשיבים, עם גורמים רשמיים בירדן, ובכללם המלך עצמו, וזאת במרבית המקרים ביוזמתו של המלך, אשר ביקש להבהיר לתושבי הארץ הערבים את היתרונות בסיפוח השטח לממלכת ירדן. עם זאת, בעבור רובם של תושבי ארץ ישראל, ובעיקר עבור תומכי המחנה החוסייני בראשותו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, לא היה הסיפוח לממלכת ירדן עובדה רצויה, ובמקרים מסוימים עצם האשמתם של גורמים אופוזיציונרים כדוגמת הנשאשיבים בניהול קשרים למול ירדן, נחשבה כהוכחה לבגידה ברעיון הפלסטיני וכעילה להתרת דמם.