העפלה מארצות המזרח
התקופה השנייה 1941 - 1948 > צפון אפריקה

מ-1943 החלה עלייה מצומצמת מצפון אפריקה, שגם שם החלו לפעול שליחי "ההגנה". החלו לפעול שליחי "ההגנה". במאי 1947 יצאה מאלג'יר הספינה הראשונה מאזור זה - "יהודה הלוי", כשעל סיפונה 399 מעפילים, רובם מקהילת יהודי מרוקו. לאחר הפלגה קשה ואיטית, נתפסה הספינה על ידי הבריטים כ-30 מייל מחופי הארץ, והמעפילים גורשו לקפריסין. אחריה באו מצפון אפריקה שתי ספינות מעפילים נוספות - "שיבת ציון" ו"הפורצים".
בארצות צפון אפריקה (לוב, מרוקו, תוניסיה, ואלג'יריה) התרחשה תסיסה ציונית זמן רב לפני קום המדינה. יהודי צפון אפריקה ככלל התאפיינו ביחס חיובי לציונות ולעלייה לארץ. בני נוער רבים דברו עברית, והשתוקקו לכל בדל מידע על ארץ ישראל.
המשלחת הראשונה של היישוב בארץ ליהודי צפון אפריקה, הגיעה לתוניס ב-17 באוקטובר 1943. הגיעו שלושה שליחים שמיד התחילו בעבודה של תעמולה ציונית. הם לימדו על ארץ ישראל, שרו שירים, ועודדו יהודים להיות מוכנים לעלייה. הם פעלו עם תנועת הנוער המקומית החזקה צעירי ציון.
השליחים הכשירו את השטח גם באלג'יר ובמרוקו. הם הפיצו את הבשורה בין השאר בבתי כנסת בשבתות. הציבור נענה להם. וכך נכתב בדו"ח של השליח רפאל חמל 8 ביוני 1947 "הלהט והרצון לעלייה גדול מאוד...עיירות שלימות ממש של 3000 ו-5000 נפשות המוכנים למכור הכל מייד, בתים, עסקים וכו', לקחת מקל ביד ושק על שכם ולעלות ארצה. נחרדנו ממש... שלא ימכרו ולא יעזבו כי אין מקום לכולם יחד..."
השליחים, בדגש על אפרים בן חיים (פרידמן), המשיכו לפעול לסירוגין. הם חזרו לארץ ושוב לצפון אפריקה. לאפרים היו קשרים עם הממונה על העלייה הבלתי לגלית (עלייה ב'), והוא שכנע אותו לאפשר העפלה מחופי צפון אפריקה. הוא התעקש שלא לקחת את המעפילים לצרפת. לדעתו הפלגה מחופי אפריקה לארץ תעלה את המודעות של היהודים ותעורר אותם לעלייה.
בנובמבר 1946 חזר שליח ההגנה אפרים בן חיים לאלג'יר. בתקופה זו התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר שלחה מעפילים מצפון אפריקה לצרפת. אניית המעפילים בן הכט הפליגה מצרפת, וכ-70 יהודים הפליגו מתוניס לצרפת והצטרפו אליה, האנייה נלכדה על ידי הבריטים ונוסעיה נלקחו למעצר בקפריסין.
במרץ 1947 הוקם מחנה ההעפלה הראשון בקרבת הים. המחנה נפתח מיד אחרי חג הפסח והכוונה הייתה לפעול בתנאי מזג אוויר נוחים בהם ניתן לשהות בשדה. מארגני המחנה התכוונו להחזיק בו את היהודים רק שבוע – שבועיים עד בא האנייה, אך למעשה האנייה הראשונה הגיעה רק לאחר כחודשיים. הם עזבו את בתיהם שלא על מנת לחזור וקיוו להגיע מהר לארץ ישראל. בתאריך 11 במאי 1947 יצאה האנייה הראשונה שנקראה "יהודה הלוי" לארץ. גם היא התגלתה בעוד מועד ונוסעיה נלקחו למחנות המעצר בקפריסין.
המשטרה הקולוניאלית הצרפתית פיזרה את מחנה העלייה והוא הועבר למקום חלופי באלג'יר - 'בארקי' אליו המשיכו יהודים לזרום-כאשר מאות רבות ממתינים. בשלב זה סבלו המעפילים ממחסור חמור במזון וביגוד. הכסף שהביאו איתם נגמר, והם מכרו את בגדיהם לערבים המקומיים. הג'וינט לא עזר בצפון אפריקה מפני שלהגדרתו היהודים שם לא נחשבו פליטים. למעשה היו יהודים אלו חסרי כל, ואחרי שעזבו את ביתם הוא נתפס על ידי ערבים והם לא יכלו לחזור אליו. השליחים באלג'יר התלוננו גם על היחס של המוסד לעלייה ב' עצמו, מחסור באמצעים ובאניות.
אניית המעפילים "שיבת ציון" יצאה מאלג'יר ב-16 ביולי 1947 היא נשאה כארבע מאות מעפילים. גם היא נלכדה ונוסעיה הועברו לקפריסין. התנגדותם של המעפילים בנמל חיפה הייתה משמעותית וזכתה לסיקור עיתונאי נרחב.
בינתיים מצב היהודים הממתינים לעלייה הידרדר מאוד, בשל החורף שהקדים. את הנשים והילדים העבירו לעיר, והגברים נותרו במחנה. בניין הקהילה התמלא בפליטים והמעפילים סבלו רעב ומחלות. תינוק אחד מת מרעב והזנחה. למעלה מארבעה חודשים המתינו המעפילים לאנייה בתנאים קשים. בתקופה זו נוצרו חיכוכים עם היהודים המקומיים שנשאו בעול הפליטים הרבים, ולא פעם השתמשו שליחי העלייה בעל כרחם באיומים על מנת שלא יפנו למשטרה נגד המעפילים.
אניית החלוץ הגיעה ב־4 בדצמבר 1947 אך נחשפה על ידי המשטרה הצרפתית. רק 44 מעפילים הספיקה להעלות ונאלצה לצאת לים. היא התקלקלה בדרך ונוסעיה עברו לאניית הפורצים מול מפרץ דה פורטו.
שאר המעפילים הועברו לצרפת כדי להמשיך ולנסות להפליג משם ארצה. כתשעה חודשים של ניסיונות העפלה ימית עברו על יהודי צפון אפריקה. אנשי המקום נתנו לאנשי המוסד הלוואות ענק, ללא ריבית, וללא מועד קבוע לפירעון, ולרוב גם ללא חתימה. (בראשם של נדיבים אלו עמדו משפחות שרקי, יהונתן, סבאון וזאגה.) המחנות סבלו מחוסר תקציב והכלכלה בהם אפשרה קיום רק בקושי. בסופו של דבר שלוש אניות מעפילים יצאו מחופי צפון אפריקה, והן נשאו כ-800 מעפילים. מעפילים נוספים נסעו לצרפת והעפילו משם לארץ.
חוץ מאניות אלו אנו יודעים על ניסיונות נוספים של יהודים להעפיל ארצה. אחד מהם היה להסתנן לספינת שמפוליון הלגאלית. היא עגנה בחופי תוניס בדרכה לחיפה, וכחמש עשרה יהודים שבאו לתת לעולים פירות וצידה לדרך, החליטו באופן ספונטני מבלי שהביאו כסף או בגדים להתחבא באנייה.