stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכה אפריקאית

| --- | --- |

 מבוסס על:  המלכה האפריקנית 
 בימוי:  ג'ון יוסטון 
 הופק בידי:  סם שפיגל, ג'ון וג'יימס וולף
 תסריט:  ג'ון יוסטון, פיטר וירטל, ג'יימס אג'י, ססיל סקוט פורסטר 
 עריכה:  ראלף קמפלן 
 שחקנים ראשיים:  המפרי בוגרט וולטר גוטל פטר סוונוויק ריצ'ארד נדלר פטר בול רוברט מורלי תיאודור ביקל קתרין הפבורן Errol John 
 מוזיקה:  אלן גרי 
 צילום:  ג'ק קארדיף 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  הוריזון פיקצ'רס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 באוגוסט 1958 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, קומדיה רומנטית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אפריקה 
 תקופת התרחשות:  מלחמת העולם הראשונה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   africanqueen
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (המפרי בוגרט) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלכה אפריקאית (באנגלית: The African Queen) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1951 שעובד מרומן בן אותו שם של סי. אס. פורסטר משנת 1935.
המפרי בוגרט, שכיכב בסרט, זכה על כך בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר – האוסקר היחידי שלו.
הסרט מלכה אפריקאית נבחר לשימור בידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ההפקה

הצנזורים של ההפקה התנגדו להיבטים אחדים של התסריט המקורי, בכללם שהשניים חיים יחד כזוג נשוי בלי שהם נשואים פורמלית. שינויים מסוימים נעשו לפני שהסרט הושלם.
אחרי שבוגארד לוהק לסרט, שוכתב התפקיד שלו. התסריט המקורי מתאר את דמותו כבעלת מבטא קוקני כבד, אך בוגארט לא היה מסוגל לדבר במבטא זה.
הסרט מומן בחלקו בידי ג'ון וולף וג'יימס וולף מסרטי רומולוס. בעקבות הצלחת הסרט הציעה החברה מג'ון יוסטון לביים את סרטם הבא, מולן רוז'.
סצנות שבהן בוגארט והפבורן נראים במים צולמו כולן במכלי האולפן באנגליה (באולפני איזלוורת'ף מידלסקס Isleworth Studios, Middlesex). רובל הסצנות האחרות צולמו במרכז אפריקה, גרמו לתלאות רציניות לצוות, אבל התוצאה הייתה הצלחה ביקורתית ומסחרית.
רוב הפעולה התרחשה על הספינה – ששמה המלכה האפריקאית כשם הסרט – והסצנות על סיפון הספינה צולמו תוך שימוש בדוברה גדולה עם דגם של סירה עליה. ניתן היה להזיז חלקים מאתר הספינה כדי לפנות מקום למצלמת טכניקולור גדולה. הדבר התברר כמסוכן במקרה אחד כשדוד הספינה – העתק כבד של הסיר – כמעט נפל על הפבורן. הוא לא הוברג כי היה צריך להזיז אותו על מנת לפנות מקום למצלמה. ספינת הקיטור הקטנה שהשתמשו בה בסרט לתאר את המלכה האפריקאית נבנתה ב-1912, בלית'ם סיינט אנס, אנגליה, לצורך שירות באפריקה, והיא עכשיו בתצוגה בקי לארגו בפלורידה, ארצות הברית. בשלב כלשהו הייתה בבעלותו של השחקן פס פארקר.
הסרט מציג ספינת תותחים גרמנית, הקיסרית לואיזה, שמבוססת על כלי השיט ממלחמת העולם הראשונה MV Liemba (שנודע ב-1924 כגראף פון גוצן Graf von Götzen) שטבע ב-1916 במהלך הקרב על ימת טנגניקה, אולם לבסוף הועלה על פני המים בידי הבריטים והמשיך לפעול כמעבורת נוסעים.
הסרט הוצג בבתי הקולנוע ב-23 בדצמבר 1951 בלוס אנג'לס, והתמודדה על פרסי האוסקר של שנת 1951, וב-20 בפברואר 1952 בקולנוע הקפיטול Capitol Theatre בעיר ניו יורק.
פרסים ומועמדויות > פרסי אוסקר

זכיות
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר להמפרי בוגרט
מועמדויות
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לקתרין הפבורן
התסריט המעובד הטוב ביותר לג'ון יוסטון
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לג'יימס אג'י וג'ון יוסטון
פרסים ומועמדויות > אחרים

הכרה של מכון הסרטים האמריקאי
1998 - מקום 17 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2002 - מקום 14 ברשימת 100 סרטי התשוקה האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2006 - מקום 48 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים מעוררי ההשראה ביותר ב-100 השנים האחרונות.
2007 - מקום 65 ברשימת 100 הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר ב-100 השנים האחרונות.
מכון הסרטים האמריקאי גם העריך את המפרי בוגרט וקתרין הפבורן כאגדות הקולנוע האמריקאיות הגדולות ביותר.
עיבודים לאמצעי תקשורת אחרים

המלכה האפריקאית עובדה לתסכית רדיו בן שעה אחת ששודר ב-15 בדצמבר 1952 ב-Lux Radio Theater עם המפרי בוגארט שחוזר על תפקידו בסרט ביחד עם גריר גארסון.
הסרט צייד לבן לב שחור בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד מבוסס באופן חופשי על הפקת המלכה האפריקאית.
ביבליוגרפיה

Farwell, Byron. The Great War in Africa, 1914-1918. 2nd ed. New York City: W. W. Norton & Company, 1989.
Foden, Giles (2005). "Mimi and Toutou Go Forth: The Bizarre Battle of Lake Tanganyika". Penguin Books Ltd. ISBN 0-14-100984-5
Hagberg Wright, C.T. "German Methods of Development in Africa." Journal of the Royal African Society 1.1 (1901): 23-38. Historical. JSTOR. Golden Library, ENMU. 18 April. 2005 http://links.jstor.org/sici?sici=0368-4016%28190110%291%3A1%3C23%3AGMODIA%3E2.0.CO%3B2-L
Henderson, William Otto. The German Colonial Empire. Portland: International Specialized Book Services, Inc, 1993.
Hepburn, Katharine (1987). The Making of the African Queen, or: How I Went to Africa with Bogart, Bacall and Huston and Almost Lost My Mind (Knopf)
Werner, A, and R Dilthey. "German and British Colonisation in Africa." Journal of the Royal African Society 4.14 (1905): 238-41. Historical. J-Stor. Golden Library, ENMU. 18 April. 2005.
הערות שוליים

↑  שפיגל הופיע בקרדיטים כ"S.P. Eagle".
↑  Censored Films and Television.
↑  Embracing Chaos: Making ‘The African Queen' a documentary film.
↑  Fess Parker, An Interview by Michael Barrier.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369776005171  BnF: cb120900547 (data)  GND: 4198795-0  LCCN: n86115273  NKC: unn2008442046  SUDOC: 029231248  VIAF: 226711806   WorldCat (עם VIAF): 226711806
מישל מאיור

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1942 (בן 83) לוזאן, וו, שווייץ
 שם לידה:  Michel Gustave Édouard Mayor 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לוזאן, אוניברסיטת ז'נבה
 מוסדות:  אוניברסיטת ז'נבה
 תלמידי דוקטורט:  דידייה קוולוז 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה, פרס שאו, פרס וולף, פרס קיוטו
 אתר רשמי
 
מישל גוסטבה אדוארד מאיור (בצרפתית: Michel Gustave Édouard Mayor;‏ נולד ב-12 בינואר 1942) הוא אסטרופיזיקאי שווייצרי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2019 ביחד עם דידיה קלו "על גילוי כוכב לכת חוץ-שמשי".
ביוגרפיה

מישל מאיור נולד ב-12 בינואר 1942 בלוזאן שבשווייץ. למד באוניברסיטת לוזאן (1966) וסיים את הדוקטורט בז'נבה בשנת 1971. בשנה זו גם עבד באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר מכן עבד גם במצפה האירופי הדרומי ובאוניברסיטת הוואי. בשנת 1984 הפך מאיור לפרופסור בז'נבה ובשנת 1988 הפך לפרופסור מן המניין.
בשנים 1985–1987 כיהן מאיור כנציג השווייצרי לסוכנות החלל האירופית. בשנים 1988–1991 כיהן מאיור כנשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי. החל משנת 2003 הוא מכהן כעמית זר באקדמיה הצרפתית למדעים ובשנת 2010 הצטרף לאקדמיה הלאומית למדעים ולאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2007 פרש מאיור מהאקדמיה, אך נשאר פעיל במצפה הכוכבים בז'נבה.
פרסים והוקרה

פרס בלצן - 2000
מדליית אלברט איינשטיין - 2004
לגיון הכבוד - 2004
פרס שאו - 2005
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה - 2015
פרס וולף - 2017
פרס נובל לפיזיקה - 2019
תואר דוקטור לשם כבוד מהמוסדות: KU לוון, אוניברסיטת אופסלה, האוניברסיטה החופשית של בריסל ואוניברסיטת ז'וזף פורייה.
בוי A

| --- | --- |

 מבוסס על:  Boy A 
 בימוי:  ג'ון קראולי 
 תסריט:  מארק או'רואו, ג'ונתן טריגל 
 עריכה:  לוסיה זוקטי 
 שחקנים ראשיים:  אלפי אלן Victoria Brazier סקאי בנט ג'וזף אלטין Anthony Lewis Steven Pacey אנדרו גארפילד ג'רמי סוויפט קייטי ליונס שיבון פינרן פיטר מולאן שון אוונס טילי ווסבורג 
 צילום:  רוב הארדי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  ערוץ 4, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  חברת ויינסטין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 במאי 2009 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פלאשבק, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  מנצ'סטר 
 הכנסות באתר מוג'ו:   boya
 www.boyamovie.info
 דף הסרט ב־IMDb
 
בוי A (באנגלית: Boy A) הוא סרט דרמה בריטי משנת 2007 בבימויו של ג'ון קראולי, המבוסס על רומן בעל אותו השם.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 2007 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ומככבים בו אנדרו גארפילד (שזכה ב-2008 בפרס BAFTA TV כשחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט), פיטר מולאן וקייטי ליונס. עלילת הסרט מתמקדת בבחור צעיר שביצע רצח כילד, אשר מנסה להתחיל חיים חדשים לאחר שחרורו מן הכלא.
תקציר העלילה

אנדרו גארפילד מגלם את אריק וילסון, "בוי A". הסרט מתחיל בשחרורו של אריק ממוסד לעבריינים צעירים או כלא תחת השם ג'ק בארידג'. עברו מסופר דרך פלאשבקים.
אריק מתחבר לפיליפ קרייג, ילד בעייתי ואלים אשר מציל אותו מחבורת בריונים. מאוחר יותר נחשף שפיליפ הוא קורבן לאונס שבוצע על ידי אחיו הגדול. פיליפ נקלע לוויכוח עם ילדה מבית הספר שלהם הנתקלת בהם באמצע שיטוט בפארק. היא מבקרת אותם ואף מכנה אותם "חלאות" לאחר שהיא עדה למעשה הוונדליזם שפיליפ מבצע בשלט הפארק בעזרת סכין. פיליפ ניגש אליה ומתחיל לחתוך את האמה שלה עם הסכין שבידו. הוא תופס את הילדה ומושך אותה מתחת לגשר. כאשר פיליפ מפיל את הסכין, אריק מרים אותו ועוקב אחר השניים. הילדה נרצחת, למרות שהסרט לא מראה מי ביצע את הרצח ואיך.
אריק (מכונה בוי A במהלך המשפט) ופיליפ נידונים לעונש המרבי ומבלים את שנות העשרה שלהם בכלא. בזמן ריצוי העונש פיליפ נמצא מת, ככל הנראה על ידי התאבדות, אך אריק מאמין שהוא נרצח על ידי אסירים אחרים ונתלה לאחר מכן. אריק משתחרר ומודרך על ידי עובד סוציאלי בשם טרי (פיטר מולאן), ובונה לעצמו חיים חדשים תחת השם ג'ק בארידג'. הוא מוצא עבודה, מתחבר לעמיתו לעבודה כריס (שון אוונס), מתאהב בבחורה העובדת במשרד בשם מישל - ואף מציל ילדה קטנה מתאונת דרכים יחד עם כריס. כתבה בעיתון המקומי מתארת אותו כגיבור יחד עם תמונה של השניים. אריק רוצה להיות ישר עם מישל ולספר לה על עברו, אך טרי אומר לו שלא לעשות זאת מפני שזה מסוכן. טרי מפחד שאנשים יתקפו את אריק בגלל שיש פרס בשווי עשרים אלף אירו בתמורה לגילוי מקום הימצאו, ואומר לו שהוא לא שקרן כי "אריק הוא היסטוריה וג'ק הוא בן אדם חדש."
העובד הסוציאלי לא מרוצה מבנו. הבן מגלה את זהותו האמיתית של אריק מכתבות בעיתון על שחרורו, ומחפש מידע נוסף עליו במחשבו של אביו ללא רשותו. מתוך קנאה, הוא מפרסם את האמת על אריק לציבור, אשר מפסיד כתוצאה מכך את עבודתו ואת החברות שלו עם כריס. באותו הזמן מישל נעדרת ואנשים חושדים שלאריק יש חלק בכך, למרות שמתגלה לאחר מכן שהיא בודדה את עצמה בביתה לאחר הגילוי שג'ק הוא למעשה אריק.
אריק מנסה להשיג את טרי בטלפון שוב ושוב, אך מגיע למענה הקולי שלו בכל פעם. הוא מצליח לחמוק מביתו המוקף בכתבים ונוסע לעיר בלאקפול. שם הוא פוגש את מישל, שאומרת לו שהיא לא זאת שסיפרה לתקשורת על עברו - והייתה מבינה אותו בסופו של דבר אם היה מספר לה את האמת.
לאחר שהשאיר הודעות פרידה במשיבון הקולי של טרי וכריס, הסרט מסתיים בכך שאריק עומד על קצה של מגדל מים (רמז לכך שהוא עומד להתאבד).
צוות השחקנים

אנדרו גארפילד - אריק וילסון / ג'ק בארידג'
פיטר מולאן - טרי
שיבון פינרן - קלי
קייטי ליונס - מישל
טיילור דוהרטי - פיליפ קרייג
שון אוונס - כריס
ג'וזף אלטין - בולי
ג'רמי סוויפט - דייב
ביקורות

נכון ל-25 באפריל 2014, בוי A מחזיק בכ-88% ביקורות חיוביות בהתבסס על 59 ביקורות מקצועיות ששוקללו באתר Rotten Tomatoes.
מרכז שמעון ויזנטל

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מייסדים:  שמעון ויזנטל 
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־48 שנים) 
 www.wiesenthal.com
 
מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס
מרכז שמעון ויזנטל (באנגלית: Simon Wiesenthal Center) הוא ארגון שבסיסו בלוס אנג'לס, שמטרתו להגן על יהודים באשר הם, ולשמר את זיכרון השואה. המרכז נוסד בשנת 1977 ונקרא על שם שמעון ויזנטל, שהיה צייד נאצים ידוע. על פי הצהרת הארגון, באתר האינטרנט הרשמי, "הארגון נועד לשמש כ"מרכז זכויות אדם יהודי אשר מטרתו תיקון עולם, צעד אחר צעד. משימותיו של המרכז מרובות, והן כוללות פעולות חינוכיות בנושאי אנטישמיות, שנאה וטרור, זכויות אדם וכבוד האדם, תמיכה במדינת ישראל, דאגה לשלום היהודים ברחבי תבל, והנחלת לקחי השואה לדורות הבאים."
המרכז מוכר כארגון לא ממשלתי על ידי האו"ם, אונסק"ו, והאיחוד האירופי.
המרכז שם לעצמו למטרה להעצים סובלנות והבנה דרך מעורבות חברתית, חינוך ופעולות סוציאליות. המרכז מקיים הידברות על בסיס קבוע עם מגוון גדול של ארגונים ציבוריים ופרטיים ונפגש עם נבחרי ציבור, דיפלומטים וראשי מדינות מארצות הברית וממדינות זרות. בין התחומים הנוספים בהם מעורב המרכז: העמדה לדין של פושעי מלחמה נאצים, מלחמה ברשתות ODESSA, שהיה ארגון להברחת חברי SS לשעבר, חינוך לסובלנות ולזכר השואה, מדיניות במזרח התיכון, ומלחמה בארגונים נאו-נאצים ואתרי שנאה באינטרנט.
מקור השם והנהגה

המרכז נקרא על שם שמעון ויזנטל, מהנדס לשעבר ויהודי אוסטרי שאיבד 89 בני משפחה בשואה. לאחר המלחמה נשבע שמעון ויזנטל לצוד נאצים ולהעמידם לדין. בהתאם לכך הוא ייסד ועמד בראש המרכז לתיעוד יהודי בווינה.
בראשות המרכז עומדים הרב מרווין האייר וסגנו הרב אברהם קופר.
המרכז מוציא לאור כתב-עת בשם "Response" – "תשובה".
מוזיאוני סובלנות

בשנת 1993 הקים מרכז ויזנטל את המוזיאון לסובלנות בלוס אנג'לס המארח 350,000 מבקרים בשנה, והקים מוזיאון סובלנות דומה גם בירושלים ב־2023.
בין הפעולות הנערכות במוזיאון מתקיימים:
סדנאות המעניקות כלים לסובלנות.
הכשרת צוותי משימה נגד שנאה.
המוסד הלאומי נגד פשעי שנאה.
הקניית כלים לסובלנות לנוער.
היו שטענו שפעילותו של מוזיאון הסובלנות תתחרה עם זו של מוזיאון יד ושם. אחרים חששו כי הקמתו על בית קברות מוסלמי תהווה פגיעה במוסלמים, והיו שטענו שעלותו הגבוהה (כמיליארד שקלים) והפעילות הדלה המתוכננת בו אינה מצדיקה העברת קרקע יקרה במרכז העיר לרשותו.
מרכז הסובלנות בניו יורק הוא מרכז מולטימדיה המיועד להכשיר מחנכים, אנשי ביטחון, ואנשי ממשל לסובלנות.
סירטי מוריה, מחלקת הסרטים של המרכז, הוקם כדי להפיק סרטים דוקומנטריים העוסקים בהסברה.
סניפים

בנוסף למרכז הנמצא בלוס אנג'לס קיימים לארגון סניפים בין-לאומיים נוספים בניו יורק, מיאמי, טורונטו, ירושלים, פריז ובואנוס איירס.
בראש הסניף בירושלים עומד ד"ר אפרים זורוף, המכונה צייד הנאצים האחרון. הוא החל לפעול עוד לפני שקיבל היתר מעיריית ירושלים ולפני שנערך טקס הפתיחה הרשמי.
Simon Wiesenthal Center Annual

בין השנים 1984–1990 פרסם המרכז שבעה כרכים של Simon Wiesenthal Center Annual המתמקד במחקרים אקדמיים אודות השואה, בהגדרה הרחבה.
ספרייה וארכיב

הספרייה והארכיון של המרכז ממוקמים בלוס אנג'לס. והם מכילים אוסף של לערך 50,000 כותרים וחומרים לא מודפסים. נוסף לכך, הארכיון מכיל תמונות, יומנים, מכתבים, פריטים, חפצי אומנות וספרים נדירים הזמינים לחוקרים, סטודנטים ולציבור הכללי.
סרטי קולנוע

בשנת 1980 החל את פעולתו מרכז מוריה, אשר מפיק סרטי תעודה לגבי אירועים היסטוריים במאות ה-20 וה-21. הסרט הראשון שהופק במסגרת זו, Genocide, עסק בשואה וזכה בפרס האוסקר. סרט נוסף שהופק תחת מכון מוריה וזכה באוסקר הוא הסרט The Long Way Home.
איתור פושעים נאצים

בנובמבר 2005 פרסם המרכז רשימה של עשרת הפושעים הנאצים המבוקשים ביותר, ובראשם אריברט היים שלמרות טענת משפחתו כי נפטר בקהיר ב-1992 ממשיך ד"ר אפרים זורוף, ראש הסניף הירושלמי של הארגון, לטעון כי לא מן הנמנע כי עודנו בין החיים. ב-2008 יצא זורוף לדרום אמריקה במצוד אחר היים, ולפי דיווח בעיתון הבריטי דיילי טלגרף ב-16 ביולי 2008, החיפוש התמקד באזור הרי האנדים בפטגוניה שבדרום צ'ילה. בנוסף לפרסום הרשימה העביר המרכז לרשויות גרמניה שמות של ארבעה חשודים בפשעים נאצים. שמות אלו היו הפירות הראשונים של "מבצע ההזדמנות האחרונה" (אנ'), מבצע שהחל המרכז באותה שנה למציאת פושעים נאצים לפני שימותו מזקנה.
בשנת 2015 יזם המרכז חקירה נגד הלמה קיסנר.
עם זאת, בספטמבר 2016, הוכרה קיסנר כבלתי ניתנה לשפיטה עקב היותה סנילית.
רשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר על פי מרכז שמעון ויזנטל

רשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר על פי מרכז שמעון ויזנטל (אנ') היא רשימה היוצאת בכל שנה מאז 2001 על ידי אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל שהיא בעצם דו"ח שנתי על מצב החקירות וההרשעות ברחבי העולם של פושעי מלחמה נאציים, לפחות מאז שנת 2005, כוללת הרשימה הכללית רשימה מפורטת של פושעים שמוגדרים "המבוקשים ביותר".
נכון ל-2012, הרשימה הייתה כדלקמן:
אלויס ברונר – מת בשנת 2001 (ולפי גרסה אחרת מת ב-2010).
דר. אריברט היים – מת בשנת 1992.
לאסלו צ'אטארי – בן 97/98, מת ב-10 באוגוסט 2013.
קלאס קארל פאבר – רשום עד שנת 2012, מת ב-24 במאי 2012 בגיל 90.
גרהרד זומר – מת בשנת 2019. בשנת 2015 הוכרז כבלתי כשיר לעמוד לדין עקב דמנציה חמורה.
ולדימיר קטריוק – מת בקנדה ב-22 במאי 2015, בגיל 93. היה מפקד פלוגה אוקראינית והיה בטבח בכפר קאטין בבלארוס במרץ 1943.לא הוגש נגדו כתב אישום, חודש לפני שנפטר ביקשו השלטונות הרוסים ממשלת קנדה שתסגיר אותו לידיהם אך היא סירבה להסגירו בשל לטענתה חוקי הפרטיות הקנדיים.
צ'ארלס זנתיי – בן 90 (הוצא מהרשימה בשנת 2013).
סרן קאם – מת ב-23 במרץ 2015 בגיל 93.
איוון קלימון – שירת במשטרת העזר האוקראינית שנתמכה על-ידי הנאצים בלבוב שבאוקראינה, בין השנים 1942–1944 קלימון השתתף ברצח וגירוש אלפי יהודים בגטו לבוב. קלימון עבר לארצות הברית לאחר המלחמה, אך אזרחותו נשללה בשנת 2007. בעת ששירת בכוח המשטרה, קלימון מת ב-2014 במישיגן, בעודו ממתין להסגרה לגרמניה.
אלגימאנטאס דאילידה – מת ב-2015.
מיכאל גרושקאו – בן 89, תיקו נסגר באוקטובר 2011 מחוסר ראיות.
הלמוט אוברלנדר – חי עד מותו בקנדה. שלטונות קנדה ניסו לשלול את אזרחותו שלוש פעמים אך אוברלנדר עתר לבית המשפט ושלילת אזרחותו נמנעה. טענתו הייתה ששימש כמתורגמן אך לא ביצע בפועל פשעי מלחמה. הוא נפטר בשנת 2021 בהיותו בן 97.
שמות מרשימות מאוחרות יותר
אוסקר גרונינג – בן 94, עבד כרואה ומנהל החשבונות של האושוויץ, בתחום אחריותו היה מיון של הכספים וחפצי הערך של האסירים, הורשע ב-2015 בבית משפט בגרמניה במעורבות ברצח של 300 אלף בני אדם ונידון לארבע שנות מאסר. גרוניג הגיש מספר ערעורים לבית המשפט בטענה כי הוא מבוגר וכי אינו יכול לשאת את עונשו, בינואר 2018 הגיש בקשה לחנינה שאותה דחה בית המשפט. גרוניג נפטר במרץ 2018 מבלי שריצה את עונשו.
גרהרד זומר, יליד 1921, מת ב-2019. מואשם במעורבות בטבח של 560 בני אדם בכפר סנטאנה די סטזמה באיטליה באוגוסט 1944. ב-2005 הרשיע אותו בית משפט באיטליה וגזר עליו מאסר עולם, אולם בשל גילו המבוגר, הוא לא הוסגר מגרמניה, בה הוא מתגורר, ולכן הוא לא ריצה את המאסר. זומר המשיך להתגורר בבית אבות בהמבורג מבלי שהרשויות בגרמניה מנהלות נגדו הליכים משפטיים. ובמאי 2015 הוא הוכרז כבלתי כשיר למשפט על ידי התובעים בגרמניה.
הלמה קיסנר, ילידת 1923, הוכרזה כלא מתאימה למשפט במאי 2016
אלפרד סטארק, מת בשנת 2018. יליד 1923
הלמוט רסמוסן, יליד 1925
שמות מהרשימות הקודמות
שאנדור קפירו – רשום עד שנת 2011, מת ב-3 בספטמבר 2011
מיליבוג' אסנר – רשום עד שנת 2011, מת ב-14 ביוני 2011
אדולף סטורמס – רשום עד שנת 2010, מת ב-28 ביוני 2010
פיטר אגנר – רשום עד שנת 2010, מת בינואר 2010 בעודו ממתין למשפט
ג'ון דמיאניוק – רשום עד שנת 2009, גורש לגרמניה למשפט בשנת 2009, הורשע בשנת 2011 וערער על זאת, דמיאניוק מת ב-17 במרץ 2012 וזאת לפני שערעורו הספיק להתקבל בבית המשפט ולכן גזר דינו לא נקבע בחייו אך כמה ימים לאחר מותו, בית המשפט הגרמני הבהיר כי לפי החוק הגרמני, דמיאניוק היה "חף מפשע", כי לא היה לו עבר פלילי, וכי הרשעתו הקודמת נפסלה.
ביקורת > ונצואלה

מרכז ויזנטל העביר ביקורת על הוגו צ'אווס נשיא ונצואלה בעקבות מספר הצהרות, ובכללן ההצהרה מינואר 2006 לפיה "העולם מיועד לכולנו, אבל קרה מקרה ומיעוט, צאצאיהם של אותם אנשים שצלבו את ישו, צאצאיהם של אותם אנשים שבעטו את בוליבר מכאן וצלבו אותו בדרכם שלהם כאן בסנטה מריה בקולומביה. המיעוט הזה נטל לעצמו את כל העושר של העולם..." מרכז ויזנטל השמיט את ההתייחסות לבוליבר וקבע כי צ'אווס התייחס ליהודים בנאומו, ובהסתמך על כך האשים אותו באנטישמיות כשהאשים את היהודים בצבירת הון. באותו זמן, לפי האתר Forward.com, הוועד היהודי-אמריקני, הקונגרס היהודי האמריקאי והקונפדרציה היהודית בוונצואלה הגנו על צ'אווס, וקבעו כי לא התייחס ליהודים כי אם לאוליגרכים הדרום אמריקאים הלבנים. נציג מרכז ויזנטל באמריקה הלטינית השיב כי האזכור של צ'אווס ל"צולבי ישו" היה "במקרה הטוב שנוי במחלוקת" וכי "ההחלטה להעביר ביקורת על צ'אווס התקבלה לאחר שיקול זהיר".
ביקורת > איראן

סגן הנשיא של מרכז ויזנטל אישר דיווח שנכתב על ידי גולה איראני לפיו מיעוטים דתיים באיראן חויבו ללבוש סימן זיהוי כדי לאפשר למוסלמים לזהות אותם. אימות זה גרר כתבה ביקורתית בעיתונות הקנדית על איראן וגרר תגובות בין-לאומיות נזעמות. לאחר חקירה נוספת התברר כי הטענה לקיומו של חוק איראני הייתה מפוברקת וכי אימות הטענה הייתה חסרת בסיס. עם זאת לעצם הטענה יש בסיס עמוק בתרבות האיראנית הידועה בגזענותה בכלל ובעמדתה החסלנית כלפי העם היהודי ומדינת ישראל בפרט, מטרה עליה מצהיר המשטר האיראני הנוכחי מיום התחלתו ב-1979.
ביקורת > צרפת

ב-8 במרץ 2007, האחראי על קשרי חוץ במרכז ויזנטל, שמעון סמואלס, הורשע בעבירת לשון הרע בבית המשפט בפריז, בעקבות האשמתו את הוועד לתמיכה בפלסטינים (CBSP) הממוקם בצרפת בשליחת תמיכה למשפחות של מחבלים מתאבדים. הרשעה זו בוטלה בבית המשפט לערעורים ביולי 2009.
בכתב התביעה קבע CBSP כי הטענות נגדם "מגוחכות", והצהירו כי פעילות הוועד כוללת מתן סעד ל-3,000 יתומים פלסטינים. בית המשפט קבע כי המסמכים שמרכז ויזנטל סיפק לא הצביעו על "קשר ישיר או עקיף במימון טרור" וכי הטענות נגד CBSP היו "השמצות כבדות".
מרכז ויזנטל ערער על הפסיקה ובית המשפט לערעורים ביטל את ההרשעה.
ביקורת > אירלנד

בינואר 2004 הסניף הפריזאי של המרכז ביקש מנשיאת אירלנד מארי מקאליס שתדחה את הענקת "אות מוזיאון השנה" באירלנד באותה שנה שאמור היה להינתן ל"מוזיאון הצייד" בלימריק, וזאת עד שתסתיים חקירה בנוגע למקורם של חלק ניכר מהפריטים באוסף. חקירה זו נדרשה, לדעת המרכז, כיוון שלמייסדי המוזיאון היה קשר הדוק עם המפלגה הנאצית באירלנד, וחשד בריטי כי בזמן מלחמת העולם השנייה המייסדים עסקו בריגול לטובת הנאצים. בנוסף לכך טען המרכז כי המדריך למוזיאון מתאר רק 150 מתוך למעלה מאלפיים פריטים באוסף המוזאון. וכן כי בניגוד לתקנות הבין-לאומית, המוזיאון לא מציין את מקור כל הפריטים באוסף.
טענה זו מעוררת חשד כי המוזיאון שומר גם על רכוש גזול ממלחמת העולם השנייה. המומחה לינן ניקולס שחקר את האשמות טען כי הן "חוסר מקצועיות משוועת" וטיהר את המוזיאון מכל אשמה. הטענה נלקחה ברצינות והאקדמיה המלכותית האירית פיקחה על החקירה, שתוצאותיה משנת 2006 זמינות ברשת.
נשיאת אירלנד מארי מקאליס, שאליה מוענה הטענה בראשונה, ביקרה את המרכז על כך שפרש "רשת של שקרים", והוסיפה כי המרכז פגע בשמו הטוב של שמעון ויזנטל.
המרכז ענה כי הוא הכין דו"ח בן 150 עמודים שיפורסם במאי 2008 לאחר שעורכי הדין של המרכז יסיימו לעבור עליו, אולם דבר טרם פורסם נכון לנובמבר 2008. הדו"ח הושלם לבסוף ב-12 בדצמבר באותה שנה.
ביקורת > ישראל

סניף של מוזיאון הסובלנות בירושלים – המוזיאון יגבול בבית קברות מוסלמי.
ביקורת > קריית הוותיקן

מרכז שמעון ויזנטל קיבל בברכה את החדשות כי הדרישה שהבישוף ריצ'רד ויליאמסון יחזור בו מטענותיו מכחישות השואה לפני שיקבל חזרה את מינויו בכנסייה הקתולית. ויליאמסון הוא אחד מארבעה בישופים מאגודת הקדוש פיוס העשירי שנודו ב-1988 כיוון שנמשחו לכהונה ללא סמכות על ידי מרסל לפבר.
ביקורת > רשימת אנטישמים

בשנת 2013 פרסם המרכז רשימה של עשרת האנטישמים/אנטי-ישראלים הגדולים של השנה, ובהם ח'אמנאי, ארדואן, ריצ'רד פאלק, רוג'ר ווטרס ומפלגת יוביק ההונגרית. ובן היתר פרסם עוד אנטישמים במשך השנים כמו סדאם חוסיין, השייח' אחמד יאסין, ח'אלד משעל, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מוחמד דף, מחמוד עאבס אבו מאזן, קרלוס לטוף, ודיע חדאד, מחמוד אחמדינז'אד ועוד.
ראו גם

שמעון ויזנטל
אפרים זורוף
שואב אבק מרכזי

יחידת כוח של שואב אבק מרכזי שהותקן בבית קנדי משנת 1929
יחידת כוח של שואב אבק מרכזי אופייני לשימוש מגורים
שואב אבק מרכזי הוא סוג של מכשיר שואב אבק, המותקן במבנה כמתקן חצי-קבוע. מערכות שאיבה מרכזיות נועדו להסיר לכלוך ופסולת מבתים ומבנים, לשלוח חלקיקי לכלוך דרך צינורות המותקנים בתוך הקירות למכל איסוף בחלל שירות מרוחק. יחידת הכוח היא מתקן קבוע, המותקן בדרך כלל במרתף או במחסן, יחד עם מכל האיסוף. כניסות מותקנות בקירות ברחבי הבניין המתחברים לצינורות חשמל ואביזרי שאיבה מרכזיים אחרים כדי להסיר אבק ופסולת קטנה מחדרים פנימיים. לרוב צינורות החשמל יש בדרך כלל מתג הפעלה הממוקם על הידית.
היסטוריה > המאה ה-19

ההקדמה הראשונה הדומה למערכת שואב אבק מרכזי הייתה בסוף המאה ה-19. מכונה עם צינורות שהציגה צינורות נחושת המחוברים מתא מפוח, הממוקם בדרך כלל במרתף, ומורחבת למספר מקומות ברחבי הבניין, שימשה בכמה בתים מסוימים בשלב זה. בגלל העלות של המכונה ויכולות הסרת האבק החלשות, רק כמה מהיחידות הללו נמכרו אי פעם בארצות הברית.
בשנת 1869 איבס מקגאפי רשם פטנט על שואב האבק הנייד הראשון. שואב האבק הנייד הוא מוצר האב למערכת השואב המרכזית המודרנית.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנות ה-30, הפיתוח של מנועים חשמליים קטנים וחזקים הגביר את הפופולריות והזמינות של שואב האבק הנייד, והסיט עוד יותר את הצרכנים מרכישת חומרי ניקוי מרכזיים.
בתחילת שנות ה-60, המצאת צינורות שאיבה דקים מפוליוויניל כלוריד הפכה את מערכת השאיבה המרכזית למשתלמת יותר בארצות הברית. בעבר, נעשה שימוש בלעדי בצינורות מתכת יקרים יותר, ועדיין ניתן להשתמש בהם להתקנה חלקית או כולה, אם נדרש על פי תקנות בטיחות אש בבניין.
בשנות ה-90, מערכות שואב אבק מרכזי צברו פופולריות בקרב סוכני נדל"ן ושיפוצניקים בזכות הערך שהוסיפו לבתים במכירה חוזרת. לאלרגיה לאבק גם היה תפקיד חשוב בפופולריות הגוברת של מערכות שאיבה מרכזיות בשנות ה-90.
יתרונות בריאותיים

עם מערכות שאיבת אבק מרכזיות היוצאות החוצה לחלוטין מהבית, לא מוחזרים אבק או אלרגנים דרך האוויר הפנימי, כפי שקורה בשואב אבק רגיל.
מחקר משנת 2001 באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הראה שיפורים בהיבטים מרובים של בריאות ב-25 אנשים עם היסטוריה מתועדת של רגישות יתר לאבק. כל אחד מהאנשים הללו השתמש במערכת שאיבת אבק מרכזית או בשואב אבק אחר שלהם למשך תקופה של שלושה חודשים. בתום תקופה זו, הפרט עבר לגפה הנגדית של המחקר למשך שלושה חודשים נוספים. בכל שבעת התחומים של ההערכה, לרבות פעילות, שינה, תסמינים שאינם באף, בעיות מעשיות, תסמיני אף, תסמיני עיניים ורגשות, השימוש בשואב אבק המרכזי הוכיח את עצמו כעדיף.