stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבר טרנס
מעבר

במקור, המונח "גברים טרנסים" התייחס באופן ספציפי לאנשים טרנסקסואלים female-to-male שעברו טיפול הורמונלי חליפי (HRT) או ניתוח להתאמה מגדרית (SRS), או גם וגם. ההגדרה של "מעבר" (transition) התרחבה כך שהיא כוללת גם תאוריות של התפתחות פסיכולוגית או שיטות קבלה עצמית משלימות. רבים מאלה המזדהים כטרנסג'נדרים עלולים להתמודד עם דיספוריה מגדרית.
גברים טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים עשויים לבקש התערבויות רפואיות כגון שימוש בהורמונים וניתוחים כדי להפוך את גופם למתאים ככל האפשר להצגתם המגדרית. עם זאת, גברים טרנסג'נדרים וטרנסקסואלים רבים אינם יכולים להרשות לעצמם או בוחרים שלא לעבור ניתוח או טיפול הורמונלי חלופי.
רבים שלא עברו ניתוח עליון בוחרים לקשור את השדיים שלהם. ישנן כמה שיטות קשירה שונות, כולל שימוש בחזיות ספורט ובביינדרים (שיכולים להיות בסגנון אפוד או בסגנון עטוף-מסביב). דבק או תחבושות, על אף שהם מתוארים לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית, לעולם אינם אמורים לשמש לקשירה מכיוון שהם מתהדקים עם הזמן ודוחסים את בית החזה, ועלולים לגרום לפציעה.
חלק מהגברים הטרנסים עשויים גם להחליט להשתמש ב"אריזה" (Packing), לבישת ריפוד או חפץ פאלי (שמדמה את איבר המין הזכרי) במפשעת הבגד כדי לתת מראה של פין או בליטה. עם זאת, זה לא אוניברסלי. גברים טרנסים שמחליטים "לארוז" עשויים להשתמש בכל דבר, החל בגרביים מגולגלים ועד ל"פאקרים" (Packers) המיוצרים לכך, המדמים פין. חלק מה"פאקרים" נוצרים גם כדי שגברים טרנסים יוכלו להשתין דרכם (מכשירי השתנה בעמידה (אנ')), או עבור חדירה או פעילות מינית אחרת (המכונה "pack-and-play").
מעבר עשוי לכלול חלק מהשלבים הבאים או את כולם:
מעבר חברתי: שימוש בשם ובכינויי גוף מועדפים, לבישת בגדים הנחשבים כמתאימים למגדר, היחשפות בפני המשפחה, החברים ובדרך כלל במקום העבודה/בית הספר.
טיפול להתאמה מגדרית: טיפול הורמונלי חליפי (HRT) או ניתוח (SRS)
אישור חוקי: תיקון שמות למי ששינה את שמו, (ולעיתים) סימון מין במסמכי זיהוי חוקיים.
לגברים טרנסים שלא עברו טיפול הורמונלי חליפי או ניתוח, הקבלה החברתית כגבר (מה שמכונה לפעמים "מעבר" (Passing)) עשויה להיות מאתגרת יותר לעיתים. גברים טרנסים מסוימים עשויים לבחור להציג את עצמם כנשים במצבים חברתיים מסוימים (למשל בעבודה). לאחר המעבר הגופני, גברים טרנסים בדרך כלל חיים באופן מלא כגברים. עם זאת, חלק מהאנשים הטרנסים-גבריים עשויים לבחור להשתמש ולערב את גופם להיריון, לידת תינוק והנקה (ראו היריון טרנסג'נדרי).
אלימות מינית

גברים טרנסים יכולים להיות קורבנות לפשעי מין, ובחלק מהמקרים גם אונס, כולל מצבים בהם הדבר נעשה מתוך כוונה לשנות את הביטויים המיניים או את המיניות של גברים טרנסים; תופעה זו ידועה בשם אונס מתקן. במאמר של בנגקוק פוסט משנת 2016, אמר חוקר, "שלא כמו בדרום אפריקה, שם אונס הומופובי משתולל, עם מגמות הולכות וגוברות מכיוון שגברים רבים עדיין רוצים להשתמש באלימות כדי לאלץ אנשים טרנסים לנטוש את זהותם המינית, אין סקרים רשמיים או מחקרים אודות בעיה זו בתאילנד. [...] לאחרונה הופיעו כמה קטעי וידאו המציגים אונס של אנשים טרנסים". יתר על כן, המאמר סיפר על שני מקרי אונס של גברים טרנסים בתאילנד, וטען כי "נראה כי לא מעט אנשים [בתאילנד] היו אומרים שהם שמעו או יודעים על מקרים כאלה בקהילותיהם".
בריאות

גישה לשירותי בריאות עבור גברים טרנסים יכולה להיות קשה. הידבקות ב-HIV בין גברים טרנסים ואחרים נמצאת עדיין במגמת עלייה.
סרטים

My Dearest Senorita (אנ'),‏ 1972, ספרד, דרמה
Shinjuku Boys (אנ'),‏ 1995, יפן, סרט תיעודי על שלושה גברים טרנסים עובדים במועדון מארחים בשינג'וקו, טוקיו
בנים אינם בוכים, 1999, ארצות הברית, דרמה (מבוסס על סיפור אמיתי)
Southern Comfort (אנ'),‏ 2001, ארצות הברית, סרט תיעודי
TransGeneration (אנ'),‏ 2005, ארצות הברית, מיני-סדרה תיעודית
Transparent (אנ'),‏ 2006, ארצות הברית, סרט תיעודי
Pick Up the Mic (אנ'),‏ 2006, ארצות הברית, סרט תיעודי (כולל שני אמנים FTM)
My Friend from Faro (אנ'),‏ 2008, גרמניה, דרמה
Still Black: A Portrait of Black Transmen (אנ'),‏ 2008, ארצות הברית, סרט תיעודי על גברים טרנסים שחורים
Loop Planes,‏ 2010, ארצות הברית, דרמה קצרה
Becoming Chaz (אנ'),‏ 2011, ארצות הברית, סרט תיעודי על המעבר של צ'אז בונו
Romeos (אנ'),‏ 2011, גרמניה, דרמה
Facing Mirrors (אנ'),‏ 2011, איראן, דרמה
52 Tuesdays (אנ'),‏ 2013, אוסטרליה, דרמה
Songs For Alexis,‏ 2014, ארצות הברית, סרט תיעודי על ריאן קסאטה
שלושה דורות, 2015, ארצות הברית, דרמה
Real Boy,‏ 2016, ארצות הברית, סרט תיעודי על בן וואלאס וג'ו סטיבנס
Beemus, It'll End In Tears,‏ 2016, ארצות הברית, דרמה קצרה
Jack and Yaya,‏ 2019, סרט תיעודי על חברים טובים ששניהם עשו מעבר
ראו גם

אישה טרנסית
טרנסג'נדר
דניאל טרוקמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 באפריל 1912 
 פטירה:  4 באפריל 1944 (בגיל 31) 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  מורה לפיזיקה, biology teacher 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 במרץ 1976) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  דניאל טרוקמה
 
עץ שניטע ביד ושם לכבוד חסיד אומות העולם דניאל טרוקמה
דניאל טרוקמה (בצרפתית: Daniel Trocmé;‏ 1910 – 1944), היה חסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
טרוקמה היה מורה לפיזיקה, כימיה וביולוגיה בלה רוש (Les Roches), פנימייה פרוטסטנטית בוורניי שעל האוור (אנ').
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

ב-1941 ביקש ממנו דודו, האב אנדרה טרוקמה, לנהל פנימייה לילדים פליטים יהודים שהקימו קווייקרים אמריקאים בלה שמבון-סור-ליניון, כפר שבו ובסביבתו הוסתרו ילדים יהודים רבים בתקופת משטר וישי ובתקופת הכיבוש הגרמני שבא בעקבות זאת, עד 1944.
טרוקמה סבל ממחלת לב, אך למרות זאת טיפל בצרכיהם של הילדים היהודים שהוסתרו בפנימייה, תיקן את בגדיהם ודאג לתזונתם. בין היתר היה מעביר כמויות מזון גדולות בעגלה, על פני מרחקים של קילומטרים, כדי לספק מזון לילדים היהודים הבלתי חוקיים ששהו בפנימייה. טרוקמה ניסה להיות מורה לילדים אלה, לא רק בתחומי המקצוע הרשמיים שלו אלא גם בתחומי הרוח והספרות.
ג'ונתן גאלי, שמצא בגיל 16 מחסה בלה גריון זוכר את טרוקמה בתור אדם מרתק ובעל עומק תרבותי רב. "דניאל טרוקמה אף פעם לא דאג לעצמו. הוא היה אדם בעל מצפון. בשעות הלילה יכולת למצוא אותו יושב לאור תאורה עמומה ומתקן את נעלי הילדים עם חתיכות גומי." בבקרים חורפיים טרוקמה נהג לבשל מרק בתוך סיר גדול. על אף שסבל ממחלת לב, הוא עצמו היה מעמיס את המרק בשביל התלמידים על גבי מריצה ודוחף אותה למרחק של שני קילומטרים במדרון תלול. טרוקמה נהג להקריא לתלמידיו סיפורים לפני השינה ואחר כך היה משוחח איתם עליהם.
לאחר מספר חודשים עבר טרוקמה לנהל בית ספר אחר בכפר לה שמבון סור ליניון, והמשיך להסתיר ילדים יהודים. ביוני 1943 היה טרוקמה יעד לניסיון מעצר של הגסטפו, אך לא היה בבית הספר בעת ניסיון המעצר. ב-29 ביוני 1943, המשטרה הגרמנית עצרה 18 מתלמידיו של טרוקמה, 5 מתוכם זוהו כיהודים ונשלחו לאושוויץ, שם נספו.Le Chambon-sur-Lignon, encyclopedia.ushmm.org (באנגלית) למרות שידע שהוא מבוקש, שב טרוקמה לבית הספר ואז נעצר על ידי הגסטפו, עם כמה מתלמידיו היהודים. הוא הועבר למעצר בעיר מולן. הוא הואשם בהסתרת ילדים יהודים, הודה במעשיו והצדיק אותם. באוגוסט 1943 נשלח למחנה הריכוז קומפיין, ולאחר מכן נשלח למחנה דורה-מיטלבאו ומשם למיידנק, שם נספה באפריל 1944.
הנצחה

ב-1976 הכיר יד ושם בדניאל טרוקמה בתור חסיד אומות העולם.
דיוקן עצמי גדול

| --- | --- |

דיוקן עצמי גדול I
 מידע כללי
 צייר:  עופר ללוש
 תאריך יצירה:  1980
 טכניקה וחומרים:  אקווטינטת סוכר ותחריט יבש
 ממדים בס"מ
 אורך:  75.4
 רוחב:  56.2
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  סדנת ההדפס ירושלים (מו"ל: גלריה גורדון)
 מספר יצירה:  T.1070 (מספר סדנה)
 מיקום:  אוסף סדנת ההדפס ירושלים; אוסף מוזיאון חיפה לאמנות (ICMS-HMA-5080-87)
"דיוקן עצמי גדול" (1981-1980) הוא שמם של שני דיוקנאות עצמיים שיצר עופר ללוש.
תיאור

בשנים 1981-1980 יצר עופר ללוש שני דיוקנאות עצמיים במדיום ההדפס בטכניקה של אקווטינטת סוכר ותחריט יבש. עבודות אלו מצטרפות לקבוצה גדולה של יצירות שיצר האמן בז'אנר זה החל משנות ה-70 של המאה ה-20. שני ההדפסים הכילו דיוקן עצמי חזיתי וגדול ממדים של פני האמן. הם נוצרו מאותה פלטת תצריב עשויה פלדה, עליה עבד האמן ויצר 10 מצבים שונים, כשההדפס הראשון מייצג את מצב מס' 5, והשני את מצב מס' 11. העבודות הופקו על ידי גלריה גורדון והודפסו במהדורה של 25 עותקים (כ"א) על ידי ברבי קרביץ בסדנת ההדפס ירושלים, על גיליונות נייר בגובה של 100 ס"מ וברוחב של 70 ס"מ.
ללוש הגדיר את יצירות הדיוקן העצמי שיצר באותה תקופה כביטוי לכישלון של הייצוג. כישלון שמקורו במגבלות החומר. בשני ההדפסים מודגשת פעולת הרישום של האמן על ידי שימוש בקווים רבים. סגנון הרישום של ב"דיוקן עצמי גדול I"‏ (T.1070-a) הוא ריאליסטי, אולם האמן השאיר רשת של קווי עזר על הדיוקן, המדגישים את תלת-ממדיות הדמות. ב"דיוקן עצמי גדול II"‏ (T.1070-b), לעומתו, סגנון הרישום אקספרסיבי יותר, ומבטא תהליך הפשטה, היוצר טשטוש בין הדיוקן לבין הרקע הכהה של העבודה.
"דיוקן עצמי גדול I" הוצג בתערוכות כגון תערוכת יחיד בגלריה גורדון (1982),  תערוכת יחיד (1983) בגלריה גרפיקה 3 בחיפה, בתערוכות הקבוצתיות "דיו איקון" (2001) ו"מיתוס הסדנה" (2014) בסדנת ההדפס ירושלים. "דיוקן עצמי גדול II" הוצג בתערוכות היחיד של ללוש בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב (1994) ובתערוכה "עופר ללוש: בין תחריט לפיסול" (2005) במוזיאון הפתוח תפן.
הערות שוליים

↑  ראו: עומר, מרדכי, "עופר ללוש: דיוקן עצמי", אמנות ישראלית בת-זמננו, עם עובד, 2006, עמ' 247-230
↑  המספור כולל הדפס מונופרינט שהיווה הכנה להדפס. ראו: עופר ללוש: תחריטים 1987-1975, המכון הצרפתי, תל אביב, 1987, הדפסים מס' 33a-33I
↑  ראו: ללוש, עופר, "דיוקן עצמי - עד שהוא משתגע", פרוזה, 43, דצמבר 1980, עמ' 58
דווייט מקדונלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במרץ 1906 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בדצמבר 1982 (בגיל 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Barnard School for Boys  Phillips Exeter Academy
 מפלגה:  Socialist Workers Party (1939–40)  Workers' Party (1940–41)
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
דווייט מקדונלד (באנגלית: Dwight Macdonald; ‏24 במרץ 1906 – 19 בדצמבר 1982) היה סופר, עורך, מבקר קולנוע, מבקר חברתי, מבקר ספרות, פילוסוף ופעיל אמריקאי. מקדונלד היה חבר ב-"האינטלקטואלים של ניו יורק" ועורך מגזין השמאל שלהם, Partisan Review, במשך שש שנים. הוא גם תרם לפרסומים אחרים בניו יורק, כולל טיים, הניו יורקר, The New York Review of Books ו-Politics, כתב עת שייסד ב-1944.
ראשית חייו וקריירה

מקדונלד נולד באפר וסט סייד של ניו יורק לדווייט מקדונלד האב (–1926) ולאליס הדג'ס מקדונלד (–1957), משפחה פרוטסטנטית משגשגת מברוקלין. מקדונלד התחנך בבית הספר ברנרד, אקדמיית פיליפס אקסטר ובייל. באוניברסיטה, הוא היה עורך של "The Yale Record", מגזין ההומור לסטודנטים. כסטודנט ב-Yale, הוא גם היה חבר ב-Psi Upsilon ותפקידו הראשון היה כמנהל מתלמד ב-Macy's.
ב-1929 הועסק מקדונלד במגזין "טיים"; הוצעה לו עבודה על ידי הנרי לוס, עמית בוגר ייל. בשנת 1930, הוא הפך לעורך המשנה של "פורצ'ן", אז הוצאה חדשה שנוצרה על ידי לוס. כמו כותבים רבים ב"פורצ'ן", הפוליטיקה שלו הוקצנה על ידי השפל הגדול. הוא התפטר מהמגזין ב-1936 בגלל מחלוקת עריכה, כאשר מנהלי המגזין ערכו קשות את הפרק האחרון של המתקפה המורחבת שלו בארבעה חלקים על US Steel.
ב-1934, הוא נישא לננסי גרדינר רודמן (1910–1996), אחותו של סלדן רודמן וזוכה כמי ש"הקצנה" אותו. הוא אביו של הקולנוען והסופר ניקולס מקדונלד ושל מייקל מקדונלד.
עורך וכותב

מקדונלד היה עורך של המגזין "פרטיזאן ריוויו" בין השנים 1937 ל-1943, אך במהלך חילוקי דעות בעריכה על התואר, הפרקטיקה ועקרונות הביקורת הפוליטית, התרבותית והספרותית, הוא עזב כדי להקים את Politics, כתב עת של עוד פרספקטיבה עריכה בוטה ושמאלנית שפרסם מ-1944 עד 1949.
כעורך, הוא טיפח אינטלקטואלים (אקדמיים וציבוריים), כמו ליונל טרילינג, מרי מקארתי, ג'ורג' אורוול, ברונו בטלהיים וסי. רייט מילס. מלבד עבודת העריכה שלו, הוא גם היה כותב צוות במגזין "ניו יורקר", מ-1952 עד 1962 והיה מבקר הקולנוע של מגזין Esquire. בשנות ה-60, האיכות של עבודת ביקורת הסרטים שלו עבור Esquire העניקה למקדונלד חשיפה פומבית במיינסטרים התרבותי האמריקאי כמבקר סרטים של The Today Show, תוכנית אירוח בטלוויזיה בשעות היום.
פוליטיקה

מקדונלד, במקור טרוצקיסט מסור, נפרד עם ליאון טרוצקי על רקע מרד קרונשטאדט אותו דיכאו טרוצקי והבולשביקים ב-1921. לאחר מכן הוא התקדם לעבר סוציאליזם דמוקרטי. הוא התנגד לטוטליטריות, לרבות פשיזם ובולשביזם, שאת תבוסתם הוא ראה כהכרחית להישרדות הציוויליזציה. הוא גינה את יוסיף סטלין על שעודד תחילה את הפולנים להתקוממות אנטי-נאצית במרד ורשה (אוגוסט-אוקטובר 1944) ולאחר מכן עצר את הצבא האדום בפאתי ורשה כדי לאפשר לצבא הגרמני למחוץ את הפולנים ולהרוג את מנהיגיהם, קומוניסטים, ולא קומוניסטים.
במקביל, מקדונלד מתח ביקורת חריפה על המדיניות הבלתי-ליברלית שבחרו ממשלות דמוקרטיות שהנהיגו בשם המתנגדים לפשיזם ולבולשביזם. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945), הוא סבל מעייפות מוגברת ומדיכאון פסיכולוגי, כאשר הבחין בזוועות המתקדם של המלחמה, במיוחד הנוהג המקובל של הפצצות אוכלוסיות אזרחיות והרס של ערים שלמות, במיוחד הפצצת אש של דרזדן (פברואר 1945), והתעללות בגרמנים דה-אנושיים. לפיכך, עד סוף המלחמה, הפוליטיקה של מקדונלד התקדמה לפציפיזם ולסוציאליזם ליברטריאני.
ברוח זו, כאשר דנה בפוליטיקה של מזרח–מערב עם הסופר נורמן מיילר ב-1952, אמר מקדונלד שאם נאלץ לבחור צד (שהוא הסכים עם מיילר אינו נחוץ ברוב המקרים אלא רק במספר מוגבל), הוא יצדד באי רצון בגוש המערבי מכיוון שהוא ראה בבולשביזם את האיום היחיד הגדול ביותר על הציוויליזציה בעולם בעידן שלאחר המלחמה. ב-1953 הוא חזר בפומבי על עמדה פוליטית פרו-מערבית במהדורה המתוקנת של החיבור "השורש הוא האדם" (1946). אף על פי כן, לאור ציד המכשפות האנטי-קומוניסטי שהיו מקארתיזם (1950–1956), הוא דחה מאוחר יותר פוליטיקה בינארית כזו. ב-1955, מקדונלד הפך לעורך המשנה לשנה אחת של מגזין Encounter, פרסום בחסות הקונגרס לחופש תרבותי, שהיה ארגון חזית במימון ה-CIA שנועד להשפיע אידאולוגית ולשלוט על האליטות התרבותיות במלחמה הקרה (1945–1991) עם ברית המועצות. מקדונלד לא ידע שמגזין Encounter הוא חזית של ה-CIA, וכשנודע לו הוא גינה את חסות ה-CIA לפרסומים וארגונים ספרותיים. הוא גם השתתף בכנסים בחסות הקונגרס לחופש תרבותי.
מבקר תרבות

במהלך שנות ה-50 המאוחרות ושנות ה-60, כתב מקדונלד ביקורת תרבות, במיוחד על עלייתה של תקשורת ההמונים ושל תרבות הגבה האמצעית, של בינוניות מודגמת; תפיסת העולם הבריאה בתפל של המחזה "העיר שלנו" (1938) מאת תורנטון ויילדר, התרבות המוכרת של הספרים הגדולים של העולם המערבי, והשפה הפשטנית של הגרסה התקנית המתוקנת (1966) של התנ"ך:
To make the Bible readable in the modern sense means to flatten out, tone down, and convert into tepid expository prose what in [the King James Version] is wild, full of awe, poetic, and passionate. It means stepping down the voltage of the K.J.V. so that it won’t blow any fuses. Babes and sucklings (or infants) can play with the R.S.V. without the slightest danger of electrocution.
סקירת "הניו יורקר" שלו על המהדורה השלישית של וובסטר, שפורסמה ב-1961, הפכה לביקורת המובהקת עבור מבקרי המילון. הנשיא קנדי קרא את הביקורת של מקדונלד על ספרו של מייקל הרינגטון על עוני בארצות הברית, אמריקה האחרת, כגורם מרכזי בתחילת תוכניתו של קנדי למלחמה בעוני, אותה אימץ הנשיא ג'ונסון לאחר רצח קנדי.
במאמר The New Republic "The Browbeater" ב-23 בנובמבר 2011, פרנקלין פור האשים את מקדונלד בהיותו איש גרזן לתרבות גבוהה, והמשיך ואמר כי במהדורה חדשה שלו Masscult and Midcult: Against The American Grain (2011). של Against the American Grain: Essays on the Effects of Mass Culture (1962), ביקורת התרבות של מקדונלד "הגיעה לשיאה בתחינה לגבות גבוהות לברוח מתרבות ההמונים" השולטת בזרם המרכזי של החברה האמריקאית. מקדונלד, אומר פור, יברך על תקופה שבה "גבות גבוהות יברחו לעולם הקטן וההרמטי שלהן, שם יוכלו לייצר אמנות זה עבור זה, תוך התעלמות נחרצת מההמונים".
מבקר התרבות וההיסטוריון לואי מננד, שכתב ב"ניו יורקר", טען כי "מקדונלד לא היה גאון. הוא לא היה בעניין של להאשים אנשים שהם נהנים ממה שהם נהנים או מתפעלים ממה שהם מעריצים. העסק שלו היה לגרום לאנשים להבין שלעיתים קרובות הם לא ממש נהנים או נהנים מהמוצרים התרבותיים שהם שוכנעו להתנשא עליהם, אותם מוצרים תרבותיים הם מה שמקדונלד כינה "מידקולט" – מוצרי תרבות "מתוחכמים" לכאורה המיועדים לצריכה המונית.
ספר Dwight Macdonald on Culture: The Happy Warrior of the Mind, Reconsidered (2013), טען תדיאוש לבנדובסקי שגישתו של מקדונלד לשאלות תרבות כאינטלקטואל ציבורי הציבה אותו במסורת השמרנית של מבקר התרבות הבריטי מתיו ארנולד, ממנו הוא היה היורש הספרותי במאה ה-20. בעבר, בתחום לימודי התרבות מקדונלד הוצב בין המסורות הרדיקליות של האינטלקטואלים בניו יורק (שמאלנים אנטי-סטליניסטים) ושל אסכולת פרנקפורט המרקסיסטית.
רדיקלי פוליטי מחודש

כסופר, מקדונלד פרסם מאמרים וסקירות ב"הניו יורקר" וב"-The New York Review of Books". סקירת הספרים החשובה ביותר שלו עבור המגזין "הניו יורקר" הייתה "העניים הבלתי נראים שלנו" (ינואר 1963), על "אמריקה האחרת" (1962) מאת מייקל הרינגטון, ספר היסטוריה חברתית שדיווח ותיעד את אי השוויון החברתי-כלכלי והגזענות שחווים על ידי מייקל הרינגטון. עשרים וחמישה אחוזים מאוכלוסיית ארצות הברית. ההיסטוריון החברתי מוריס איסרמן אמר שהמלחמה בעוני (1964) נגזרה מכך שממשל ג'ונסון הבחין בדו"ח הסוציולוגי של "אמריקה האחרת" באמצעות מאמרו של מקדונלד.
בהתנגדות למלחמת וייטנאם (1945–1975), מקדונלד הגן על זכותם החוקתית של סטודנטים אמריקאים באוניברסיטה למחות על המדיניות הציבורית שהקלה על המלחמה הזו בדרום מזרח אסיה, ובכך הוא תמך בסטודנטים מאוניברסיטת קולומביה שארגנו מחאת ישיבה שנועדה לעצור. תפקידי האוניברסיטה. אולם כרדיקל פוליטי בעצמו בשנת 1968, מקדונלד ביקר את ארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית (SDS) על מחויבות אידאולוגית לא מספקת, על כך שהראה רק את הדגל האדום של המהפכה ולא את הדגל השחור של האנרכיזם, את הטעם הפוליטי שלו.
בפעולה נוספת על עקרונותיו הפוליטיים, מקדונלד חתם את שמו על "מחאת המס של סופרים ועורכים" שבאמצעותה סירב לשלם מס הכנסה כדי לערער את המימון של מלחמת וייטנאם הלא מוכרזת. כמו כן, יחד עם האינטלקטואלים הציבוריים האמריקנים מיטשל גודמן, הנרי בראון, דניז לברטוב, נועם חומסקי וויליאם סלואן קופין, מקדונלד חתם על המניפסט נגד המלחמה "קריאה להתנגד לרשות בלתי לגיטימית" (12 באוקטובר 1967) והיה חבר ב-RESIST, ארגון ללא מטרות רווח לתיאום עבודה פוליטית עממית.
אנקדוטות

היציבות והחוצפה של מקדונלד זכתה למלעיזים רבים. "אין לך מה לומר, רק להוסיף", אמר לו גור וידאל. על פי הדיווחים לאון טרוצקי ציין: "לכל אדם יש זכות להיות טיפש אבל החבר מקדונלד מנצל את הפריבילגיה לרעה". פול גודמן צייץ: "דווייט חושב עם מכונת הכתיבה שלו".
עבודות נבחרות

פאשיזם והסצנה האמריקאית (Pioneer Publishers, 1938).דווייט מקדונלד, באתר OCLC (באנגלית)
הנרי וואלאס: האיש והמיתוס (ניו יורק: The Vanguard Press, 1948)
השורש הוא האדם: שני מאמרים בפוליטיקה (1953)
קרן פורד: הגברים והמיליונים – ביוגרפיה לא מורשית (1955)
האחריות של עמים ומאמרים אחרים בביקורת פוליטית (Westport, Conn.: Greenwood Press, 1957).ISBN 0837174783
זיכרונותיו של מהפכן: מסות בביקורת פוליטית (1960)
הודפס מחדש בתור פוליטיקה בעבר (1970)
פארודיות: אנתולוגיה מצ'וסר ועד בארבוהם – ואחרי (1960, כעורך)
אלבר קאמי. לא קורבנות ולא תליינים (1960, כמתרגם)
Against The American Grain: Essays on the Effects of Mass Culture (1962)
העניים הבלתי נראים שלנו. קרן סידני הילמן (1963)
שירים של אדגר אלן פו (1965, כעורך)
דווייט מקדונלד על סרטים (1969)
הודפס מחדש כמו על סרטים (הוצאת Da Capo, 1981), עם הקדמה חדשה מאת ג'ון סיימון.
אפליה: מאמרים ומחשבות לאחר מכן 1938–1974 (1974)
העבר והמחשבות שלי: זיכרונותיו של אלכסנדר הרזן (1982, כעורך)
לקריאה נוספת

בלום, אלכסנדר (1986), הבנים האובדים: האינטלקטואלים בניו יורק ועולמם. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
לבנדובסקי, תדיאוש. (2013), דווייט מקדונלד על תרבות: הלוחם המאושר של השכל, נשקל מחדש. פרנקפורט: פיטר לאנג.
סאמנר, גרגורי ד' (1996), דווייט מקדונלד וחוג הפוליטיקה: האתגר של הדמוקרטיה הקוסמופוליטית.
ויטפילד, סטיבן ג'יי (1984), אמריקאי קריטי: הפוליטיקה של דווייט מקדונלד.
Wreszin, Michael (1994), מורד בהגנה על המסורת: החיים והפוליטיקה של דווייט מקדונלד ניו יורק: ספרי יסוד.
ורזין, מייקל, עורך (2003): ראיונות עם דווייט מקדונלד.
דיימנד'Z (אלבום)

"דיימנד'Z" (באנגלית: "Diamond'z") הוא אלבום הבכורה של להקת הבנות הישראלית דיימונד'ז, שיצא למכירה בשנת 2005. שם האלבום הוא למעשה שם הלהקה המקורי, לפני ששונה ב־2007. זה אלבומן היחיד באורך מלא, ולאחריו הוציאו שלושה סינגלים אינדיבידואליים בטרם פירוקן.
למרות היותו אלבום בודד, הוא עורר הדים ממגוון סיבות: ההתייחסות התקשורתית אליו ואל הדיימונד'ז, בשל מוצאן הסוציו-אקונומי של חברות הלהקה, וכן בגלל העובדה כי שיריו הפכו ללהיטי פופ בזמנם, על אף חוסר תמיכת תחנת הרדיו הגדולה ביותר בישראל, "גלגלצ".
רקע

האלבום הוקלט לאורך שנת 2004, והקלטותיו תמו זמן קצר לפני הפצתו בינואר 2005. את האלבום הקליטו ארבע חברות הלהקה: סיון אלבז, הילה הלוי, הילה עם-שלם ולימור סחייק.
זהו אלבום פופ בעל השפעות של מוזיקת פאנק. רוב שיריו עוסקים באהבה וזוגיות, מספר שירים הם בעלי תכנים פמיניסטיים העוסקים גם בעידוד נשים, כדוגמת "לא זה לא", "אהבה מטורפת" ו"כמו נחש".
בראיונות שונים שהעניקו, חברות הלהקה אמרו כי חלק משירי האלבום הם הומאז' ללהיטי פופ ידועים: "לא זה לא" הפמיניסטי נפתח בקריאת "קדימה בנות!", כמו השורה ב- "Express Yourself" של זמרת הפופ מדונה, מאלבומה "Like a Prayer"; הוא נוצר בהשראת להיט אחר של מדונה: "Vogue". "תעתועים" הוא שיר מחווה ללהיטים "Beat It" ו-"Thriller" של זמר הפופ מייקל ג'קסון, המופיעים באלבומו הנמכר ביותר, "Thriller".
לצד השירים המקוריים המופיעים באלבום, יש גרסת כיסוי ללהיט של קורין אלאל, "זן נדיר". חברות הלהקה הקליטו את השיר וביקשו ממנה את רשותה לכלול אותו באלבום. אלאל אהבה את הביצוע המחודש שלהן ונתנה את ברכתה, והשיר נכלל באלבום כרצועה החותמת (לא כולל הרמיקסים שצורפו בסוף האלבום).
הסרט הדוקומנטרי "הכי רמלאי" של ג'קי לוי, שסיקר באופן חלקי גם את להקת הדיימונד'ז, הכיל מספר משירי האלבום, ששימשו כפסקול שלו.
רשימת השירים באלבום

כל שירי האלבום, למעט הרצועה "זן נדיר", הופקו והולחנו על ידי איתן אלבז. בסוגריים צוינו כותבים ומלחינים נוספים.
בוא נזרום
לא זה לא (מילים: יוסי כהן)
כח האהבה (מילים: אריק לוגסי, לחן: גולן אלבז)
להיות איתך
אהבה מטורפת
רוצה אל החופש
להתעורר מחלום (מילים: שם-טוב זאבי)
תעתועים
כמו נחש
זן נדיר (מילים: מאיר גולדברג, לחן: קורין אלאל)
כח האהבה (רמיקס ולחן: גולן אלבז)
תעתועים (רמיקס: גולן אלבז)
ביקורות

האלבום, כמו גם הלהקה עצמה, קיבל ביקורות מעורבות, שחלקן העלו לסדר היום התקשורתי את ההתייחסות לפערי המעמדות בישראל, המתבטאים גם בתחום המוזיקה. בביקורת שפורסמה באתר "ynet" נכתב כי מדובר באלבום שהוא "תוצר פריפריאלי מובהק". בדברי הביקורות הללו הייתה התייחסות מרומזת לעובדה שכל חברות הלהקה הן ילידות העיר רמלה. אף על פי שאין מדובר באלבום מסוגת הז'אנר הים-תיכוני או המזרחי, שעלול להוביל לחשיבה כי מדובר בלהקת בנות המבצעת שירים ים-תיכוניים או מזרחיים, בכל זאת צוין בביקורת כי "הקיטלוג הים-תיכוני אולי עושה להן עוול תדמיתי". כמו כן, נשאלה השאלה האם חברות הלהקה הן "פרחות מבית טוב או הרכב חתונות משודרג". את הביקורת הזו, ודומות לה, חברות הלהקה ניסו להדוף ללא הרף בראיונות שהעניקו. אמרה ידועה שלהן על הנושא, שאותה תמיד היו אומרות בשעה שהיו נשאלות על היותן בנות העיר רמלה, הייתה: "העובדה שאנחנו מרמלה, לא הופכת אותנו לבעלות קרניים על הראש".
בכתבת תחקיר שפורסמה במגזין "7 ימים" של עיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 2007, שהייתה גם הכתבה הגדולה האחרונה אי פעם שפורסמה על הלהקה בטרם פירוקה, הייתה התייחסות ישירה לביקורות שליליות מסוג זה. בכתבה נטען על ידי חברות הלהקה כי התקשורת התייחסה בעוינות יתרה לאלבום וליצירתן, ושהן נאלצו להיאבק זמן ארוך וממושך מידי בשביל לזכות בהכרה. בעיקר, נאמר על ידיהן כי במקום להתייחס לעשייתן המוזיקלית, התקשורת בחרה לשפוט את מוצאן התרבותי והסוציו-אקונומי ולקטלג אותן בהתאם. בכתבה אחרת ששודרה בחדשות ערוץ 2, נטען כי הדיימונד'ז הן מקרה מייצג לדפוס רחב היקף של תעשיית הבידור בארץ, כלפי אמנים שתחנות רדיו כדוגמת "גלגלצ", נוטות לקפח אותם בשל סיבות שלא קשורות לאמנות שלהם. לראיה – אי השמעת ולו סינגל אחד מהאלבום (והבאים אחריו) בתחנה.
אך לא כל הביקורות היו שליליות. מגזין "רייטינג" למשל שיבח דווקא את הלהקה על כך שהן מקדמות את ז'אנר הפופ בארץ, ומבצעות שירים בעלי אווירה שמחה בעיקר.
מצעדים

מהאלבום יצא לאורו שלושה סינגלים רשמיים: "כח האהבה", "בוא נזרום" ו-"לא זה לא". כמו כן, שוחרר סינגל פרומו, המיועד להשמעות בודדות או לשדרנים בלבד, עבור "רוצה אל החופש". כל השירים לוו בקליפים, ולשניים מהם, "בוא נזרום" ו"לא זה לא" הוקצו תקציבי שיא, בהתייחס לתקופה שבה שוחררו. ערוץ 24 אף נטל על עצמו שותפות במימון והפקת הקליפים הללו, בזכות תמיכתו של עורך המוזיקלי הראשי דאז, יואב קוטנר בלהקה.
חברות הלהקה היו חלוצות בזמנו באופן שחרור הסינגלים שלהן – עוד בטרם שהסינגל היה נשלח אל תחנות הרדיו, הוא היה מלווה קודם בקליפ ששודר בערוץ המוזיקה, ורק לאחר מכן היה מופץ לשדרנים.
"כח האהבה" הגיע למקום ה-1 במצעד של ערוץ המוזיקה, אך נדחה ולא הושמע בקרב תחנות הרדיו המרכזיות "גלגלצ" ו"רשת גימל". הסינגל השני, "בוא נזרום", הפך ללהיט בקנה מידה ארצי, והגיע למקומות הראשונים בכל תחנות הרדיו האזוריות וגם למקום ה-1 במצעד ערוץ 24, אך לא נכנס אל הפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ, כמו קודמו וזה שאחריו: "לא זה לא", שהגיע למקום ה-13 במצעד של "רדיו לב המדינה". גם הקליפ שלו הגיע למקום ה-1 במצעד ערוץ 24.
למרות שלא צעד ברדיו, אלא רק בערוץ המוזיקה, הקליפ עבור "רוצה אל החופש" זכה גם כן להצלחה בערוץ ושודר בתדירות גבוהה.
הופעות חיות

האלבום הושק פעמיים: הופעת ההשקה הרשמית נערכה במועדון "VOX" בהשתתפות סלבריטאים ועובדים בתעשיית הבידור הישראלית, ובערב זה הלהקה ערכה מופע מלא שכלל את מרבית שירי האלבום. הופעת ההשקה השנייה הייתה "המופע הביתי" – הופעה מלאה, עם כל שירי האלבום, שנערכה בהיכל התרבות בעיר ילדותן, רמלה, כהוקרה לתושבי העיר ותמיכתם בהן. הופעה זו צולמה ועלתה בהמשך להזמנה בספריית הווידאו של "הוט VOD".
מלבד הופעות בתוכניות אירוח שונות בערוצי הטלוויזיה בישראל, בהן הופיעו עם הסינגלים, הלהקה פצחה בסיבוב הופעות שנמשך מ-2005 ועד ל-2007, וכלל מועדונים ברחבי הארץ, אירועי גאווה, אירועים ציבוריים, פסטיבלים שונים, ובהם הופיעו עם שיריהן.
הלהקה קידמה גם יתר השירים באלבום, שלא יצאו כסינגלים, בפני הקהל הרחב, שלא נחשף כמו רוכשי האלבום אליהם. אחדים מן השירים שלא יצאו כסינגלים, זכו לחשיפה בהזדמנויות שונות: חברות הלהקה ביצעו במשדר מיוחד של ערוץ המוזיקה את "תעתועים". את "זן נדיר" הן ביצעו בהופעות מצולמות בתוכנית הבוקר של ערוץ 10 וברצועת הנוער "אקזיט" של ערוץ "הוט 3". השיר "להיות איתך" קיבל עיבוד אקוסטי, השונה מהגרסה המופיעה באלבום, ואיתו הופיעו בשידור חי ב"רדיו לב המדינה".
הערות שוליים

↑  עמוס אורן, פרובינציה, באתר ynet, 23 בינואר 2005