stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאוס סטנו
פיתוח תורת הסטרטיגרפיה והקריסטלוגרפיה

עבודתו של סטנו על שיני הכריש הובילו אותו לשאלה כיצד קורה שגוף מוצק אחד מצוי בשלמותו בתוך גוף מוצק אחר, כדוגמת סלע או שכבת סלעים. ה"מוצקים בתוך מוצקים" שעוררו את התעניינותו של סטנו כללו לא רק מוצקים כפי שהם מוגדרים כיום, אלא גם מינרלים, גבישים, ציפויי אבן, עורקים ואפילו שכבות סלע בשלמותן. את תוצאות מחקריו בגאולוגיה סיכם ב-1669 בספר הנחשב אבן דרך חשובה בתולדות הגאולוגיה - De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus - "דיון מקדים לעבודת המחקר על גוף מוצק המוכל באופן טבעי בגוף מוצק אחר".
עקב עבודתו ב"דיון מקדים" זוקפים לזכותו של סטנו כמה עקרונות יסוד במדע הסטרטיגרפיה (תורת השכבות):
עקרון האופקיות המקורית: "שכבה שהיא כיום מאונכת כלפי האופק או נוטה כלפי האופק הייתה פעם מקבילה לאופק".
עקרון הסוּפּרפּוֹזִיציה: "בזמן בו שכבה כלשהי נוצרה, כל החומר שהיה מונח עליה היה במצב נוזלי, ולפיכך, בזמן בו נוצרה השכבה התחתונה, דבר מהשכבה שמעליה לא היה קיים." כלומר סדר השכבות הוא גם הסדר בו שקעו, ולמעט מצבים של הפרעה השכבות התחתונות קודמות לעליונות.
עקרון ההמשכיות האופקית: "חומר היוצר שכבה כלשהי מתפשט לרוחב בצורה רציפה על פני שטח כדור הארץ אלא אם כן גופים מוצקים אחרים עמדו בדרכו"
יחסי חיתוך-חצייה ועקרון היחסים ההופכיים: " גוף היוצר חוסר רציפות בכך שהוא חותך דרך שכבה חייב היה להיווצר אחרי ששכבה זו נוצרה".
בנוסף הניח ספרו של סטנו את היסודות למדע הקריסטלוגרפיה. סטנו ניסח עקרון נוסף הידוע בפשטות כ"חוק סטנו", או "חוק הזוויות הקבועות של סטנו". כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ קבע סטנו שהזוויות בין פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר. עיקרון זה היווה פריצת דרך מהותית והוא מונח בבסיס המחקרים שנעשו אחר כך על מבנה הגביש.
תוך שימוש והרחבה של עקרונות אלו פיתח הגאולוג הצרפתי ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל את המסה שלו על קריסטלוגרפיה ב-1772.
לימודי הדת וההסמכה

סטנו היה הראשון שהבין כי ניתן לפענח את ההיסטוריה של כדור הארץ על ידי בחינת שכבות הסלע והמאובנים שבתוכה, אבל בהיותו אדם דתי דחס את כל ההיסטוריה הגאולוגית לתקופת זמן של 6,000 שנה, זמן קיום העולם על הדוגמה של הכנסייה בימיו.
דפוס המחשבה המדעי של סטנו נגע גם להשקפותיו הדתיות. סטנו חונך אומנם על ברכי האמונה הלותרנית, אך למרות זאת הטיל ספק בעקרונותיה, עובדה שהייתה בעלת חשיבות מכרעת לגביו כשפגש בנצרות הקתולית כשלמד בפירנצה. לאחר מחקרים תאולוגיים שכללו גם קריאה בכתביהם של אבות הכנסייה החליט שהדת הקתולית ולא הלותרנית היא הכנסייה האמיתית, וב-1667 המיר את דתו לקתוליות.
שינוי זה גם גרם לו לחדול בהדרגה מהמחקר המדעי. ב-1675 הוא הוסמך ככומר וב-1677 כבישוף, ומונה כשליח אפיפיורי (קרי, אחראי על פעולות המיסיון הקתולי) בצפון גרמניה ובסקנדינביה הלותרניים. תחילה פעל בעיר הנובר שם פגש בגוטפריד וילהלם לייבניץ ואחר כך עקר להמבורג. לאחר שנים בהן נטל על עצמו משימות קשות הוא מת בייסורים בעיר שוורין בירתה של דוכסות מקלנבורג-שוורין (כיום בירתה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה), שבגרמניה ב-1686.
מורשתו

חייו ועבודתו נחקרו ביסודיות, בייחוד מסוף המאה ה-19, ובמיוחד הוערכו אדיקותו הדתית ומוסריותו במטרה להכריז עליו כקדוש נוצרי. ב-1987 הוא הוכרז מבורך, הצעד הראשון בדרך לתואר קדוש, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הקתולים מכנים אותו כיום "ניקולאוס סטנו המבורך".
"מוזיאון סטנו" באורהוס שבדנמרק קרוי על שמו. המוזיאון כולל מוצגים על ההיסטוריה של המדע וההיסטוריה של הרפואה. המוזיאון גם מפעיל פלנטריום וגן צמחי מרפא. בנוסף קרויים לכבודו של סטנו מכתשים על הירח ועל מאדים.
ב-1950 הוקמה הגימנסיה על שם נילס סטנסן במנזר ישועי שנילס סטנסן (סטנו) היה בין מייסדיו.
עבודות עיקריות

"תצפיות אנטומיות" (observations anatomicae‏) (1662)
"על שרירים ובלוטות" (De musculis et glandulis ‏) (1664)
"האלמנטים של תורת השרירים" (Elementorum myologiae specimen‏) (1667)Elementorum myologiae specimen, 1669
"דיון מקדים לעבודת המחקר על גוף מוצק המוכל באופן טבעי בגוף מוצק אחר" (De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus‏) (1669)
"הרצאתו של מסייה סטנו על האנטומיה של המוח" (Discours de Monsieur Stenon sur L'Anatomie du Cerveau) – פריז (1669)
לקריאה נוספת

The Seashell on the Mountaintop: A Story of Science, Sainthood, and the Humble Genius Who Discovered a New History of the Earth by Alan Cutler, 2003 ISBN 0-525-94708-6
Blessed Nicholas Steno (1638-1686). Natural-History Research and Science of the Cross by Frank Sobiech, in: Australian EJournal of Theology, August 2005, Issue 5, ISSN 1448-6326 (https://web.archive.org/web/20060307211317/http://dlibrary.acu.edu.au/research/theology/ejournal/aejt_5/Sobiech.htm)
הערות שוליים

↑  פול אריק אולסן, אוניברסיטת קולומביה
↑  סטיבן א. נלסון, (אונ. טולואן), "מבוא לחומרים מן הטבע שאינם בנויים ממינרלים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268576305171  BIBSYS: 90175798  BNE: XX4424956  BnF: cb12087481q (data)  CiNii: DA05679399  GND: 118617737  ICCU: CFIV019447  ISNI: 0000 0001 2134 8696  LCCN: n79112317  NDL: 00985695  NKC: nlk20000088115  NTA: 070386269  SELIBR: 198096  SNAC: w6ht43st  SUDOC: 029198232  VcBA: 495/25764  VIAF: 59109536   WorldCat (עם VIAF): 59109536 
שרטוט מספרו של סטנו מ-1667 המשווה בין השיניים בראש הכריש לשן מאובנת.
אבנר ישר

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 1956 (בן 68) תל אביב-יפו, ישראל
 מקום לימודים:  בצלאל
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 תחום יצירה:  אדריכלות
 בת זוג:  מיכל בהיר   רונית אלקבץ   עדי עיני ישר
 מספר צאצאים:  7
 
אבנר ישר (נולד ב-13 ביוני 1956) הוא אדריכל ישראלי והבעלים של משרד ישר אדריכלים.
ביוגרפיה > משפחה ולימודים

אבנר הוא בנם של רמה סמסונוב, זמרת אופרה, מורה בבית הספר "בית צבי" ובעלת התואר "יקירת העיר תל אביב", והאדריכל יצחק ישר, זוכה פרסי רוקח ורכטר, אשר תכנן בניינים רבים בישראל כדוגמת "מוזיאון תל אביב", מגדל "מקסיקו" באוניברסיטת תל אביב, מגדלי דוד וקניון "דיזנגוף סנטר".
בסוף שנות ה-70 החל אבנר ללמוד באוניברסיטת תל אביב פסיכולוגיה ופילוסופיה. טרם סיים את לימודי התואר, בחר ישר לשנות את תחום לימודיו ובשנת 1980 החל ללמוד אדריכלות באקדמיית בצלאל בירושלים. לאחר ארבע שנים המשיך ללימודים בטכניון בחיפה, שם סיים את לימודיו בשנת 1986. כבר במהלך שנות לימודיו, החל אבנר לעבוד עם אביו במשרדו.
ביוגרפיה > כאדריכל

החל משנת 1997 אבנר ישר הוא האדריכל הראשי ובעליו של משרד "ישר אדריכלים".
בשנת 2002 אושרה התוכנית של שכונת פארק צמרת בתל אביב אותה תכנן משרדו של אבנר ישר. בשכונה זו תכנן אבנר גם ארבעה בניינים רבי קומות: One Tower, W Tower, W Prime ומגדל ROM הגבוה בשכונה.
בשנת 2009, זכה ישר בתחרות לתכנון בניין הרשות לפיתוח המטרופולין של העיר היידראבאד שבהודו, לאחר שגבר על כ-10 משרדים הודים ובינלאומיים כאחד. אל גמר התחרות הגיעו כ-4 משרדים, מהם נבחר הפרויקט של ישר.
בשנת 2011, היה אבנר לאדריכל הישראלי הראשון אשר שניים מהבניינים שבתכנונו נכללו בתחרות הבינ"ל לגורדי שחקים - CTBUH.
בשנת 2014 לימד אבנר בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. באותה שנה פרסם אבנר מחקר על העיר תל אביב הבוחן את הרצף העירוני בין חלקי העיר. במחקר זה הציע אבנר ליצור צירים ראשיים בעיר אשר יישאו שם אחד, כמו גם לבנות גשרים נוספים מעל לנתיבי איילון אשר יחברו את חלקי העיר המנותקים ממזרח ומערב..
בשנת 2017, לאחר תכנון פרויקטים משותפים כגון מגדלי תוצרת הארץ (TOHA) בתל אביב ו"ביי 51" בחיפה, הקים אבנר משרד משותף עם האדריכל והמעצב הישראלי-לונדוני רון ארד בשם"AradYashar" באותה שנה פורסמה הרצאה שהעביר אבנר בבצלאל - "מגדלי מגורים כיציאה ממשבר" - בספר "חולמים על הבית – משבר הדיור המתמשך והבנייה לגובה בישראל" בעריכת יהושע גוטמן ובהוצאת רסלינג.
בשנת 2018 זכה משרדו של אבנר בשני פרסים ראשונים בטקס מצוינות ב"ענף הבניה והתשתיות": בקטגוריית "מתחם מגורים יוקרתי" לפרויקט שוק בצלאל בתל אביב, ובקטגוריית "בנייני משרדים" לפרויקט "בית ויתניה-פדקו בהרצליה".
בשנת 2021, בניין ToHA שתוכנן על ידי רון ארד ואבנר ישרזכה בפרס "בניין המשרדים הטוב בעולם" (Best Tall Office Building), וכן בפרס "גורד השחקים הטוב ביותר במזרח התיכון ואפריקה" (Best Tall Building Middle East and Africa), במסגרת התחרות השנתית של ארגון CTBUH (Council on Tall Buildings and Urban Habitat).
ישר תכנן את מגדל רוטשילד 1, מגדלי דה וינצ'י, ומגדלי "סומייל" בתל אביב, מגדל דאבליו, דאבליו פריים ורום בשכונת פארק צמרת, וכן את מגדלי הבורסה ליהלומים ברמת-גן, בהם מגדל 120 המתוכנן להיות גורד השחקים הגבוה ביותר בישראל, ובין הגבוהים בעולם, בן 120 קומות (ובגובה של כחצי קילומטר) כמו כן תכנן ישר מספר רב של מתחמים ובהם: מתחם השוק הסיטונאי, מתחם שוק בצלאל ומתחם שוק העלייה בתל אביב. ישר פיתח גם תוכנית אב בעלת אופי של עירוב שימושים למתחם "יוספטל" בחולון ותוכנית פינוי בינוי בפינת הרחובות דפנה וארלוזורוב שבתל אביב.
חיים אישיים

בשנת 1983 נישא למיכל בהיר ולהם שלושה ילדים. בשנת 1998 התגרשו.
בשנת 2010 נישא בשנית עם השחקנית והבמאית רונית אלקבץ, ובשנת 2012 נולדו להם תאומים. בשנת 2016, התאלמן מאשתו, לאחר מלחמה ממושכת במחלת הסרטן.
בשנת 2020 נישא בשלישית לאדריכלית עדי עיני. בשנת 2021 נולד בנם הבכור של הזוג וב-2023 בנם השני. הזוג מתגורר בתל אביב.
פעילות חברתית ותרומה לקהילה

בשנת 2013, לאחר מות אביו, יזם אבנר את פרויקט "סדנת ישר" וכן את פרס "יצחק ישר" בשיתוף עם המחלקה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. פרס ישר, הוא פרס כספי המוענק לבוגר/ת החוג לאדריכלות אשר הצטיין/נה בתכנון פרויקט הגמר שלו/ה.
בשנת 2017, לאחר מותה של אשתו רונית אלקבץ, יזם אבנר בשיתוף עם שלומי אלקבץ (אחיה של רונית) את מלגת "ללא פחד" על שם רונית. מלגה זו אשר נתמכת גם במכללת ספיר וכן גופי קולנוע נוספים מעניקה מימון כספי ליוצרים נועזים בתחום הקולנוע.
בשנת 2019 הושלמה בנייתו של מרכז התמיכה בחולי סרטן ע"ש מוטי זיסר בעיר פתח תקווה אשר תוכננה על ידי ישר. המרכז כולו תוכנן ובנייתו לוותה במשך עשור בהתנדבותו המלאה של ישר.
רשימת בניינים שתכנן

| שנה | שם הפרויקט | מיקום |
| --- | --- | --- |
| 2002 | בפרויקט פארק צמרת - One Tower, W Tower, W Prime ומגדל ROM הגבוה בשכונה. | תל אביב |
| 2008 | מגדל רוטשילד 1 | תל אביב |
| 2009 | בניין הרשות לפיתוח המטרופולין | היידראבאד, הודו |
| 2010 | מתחם שוק בצלאל | תל אביב |

| 2011 | מגדל ליבר | תל אביב |
| 2015 | מגדל השוק הסיטונאי | תל אביב |
| 2015 | תוכנית פינוי בינוי בפינת הרחובות דפנה וארלוזורוב | תל אביב |
| 2017 | מגדלי תוצרת הארץ (TOHA) בשיתוף עם רון ארד. שזכו בפרס מטעם CBTUH | תל אביב |
| 2018 | מתחם שוק העלייה | תל אביב |
| 2019 | מגדל 120. המתוכנן להיות הגבוה בישראל. כחצי ק"מ אורכו. | רמת גן |
גל זייד

| --- | --- |

זייד (מימין, בחולצה בצבע תכלת) בצילומי סצנה לעונה השנייה של הסדרה "חטופים", יוני 2011 (לפרק ה-11, "האישה שלנו בדמשק")
 לידה:  22 בפברואר 1964 (בן 60) חיפה, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
גל זייד (נולד ב-22 בפברואר 1964) הוא שחקן, במאי תיאטרון, במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
הערות שוליים

↑  איתי שטרן, פרצופה של המדינה, באתר nrg‏, 1 במאי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296486305171  ISNI: 0000 0004 0214 1835  LCCN: nr2006014441  VIAF: 297338005   WorldCat (עם VIAF): 297338005
הרובע האחד-עשר של פריז

| --- | --- |
סמל הרובע האחד-עשר של פריזסמל הרובע האחד-עשר של פריז
כיכר הבסטיליה, בגבול הדרום מערבי של הרובע האחד-עשר של פריז
כיכר הבסטיליה, בגבול הדרום מערבי של הרובע האחד-עשר של פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 ראש העיר:  ז'ורז' סר
 עיר אם:  פריז
 תאריך ייסוד:  1860 
 שטח:  3.67 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  142,583 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  41,053 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  48°51′31″N 2°22′46″E﻿ / ﻿48.858677777778°N 2.3793055555556°E﻿ / 48.858677777778; 2.3793055555556 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://mairie11.paris.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מפת הרובע האחד-עשר של פריז     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הרובע האחד-עשר של פריז (בצרפתית: XIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית של נהר הסן, הוא הרובע בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת, והשני בצפיפותו באירופה.
תיאור

"האחד-עשר" הוא רובע מלא חיים ומגוון. באזור המערבי שלו מצויים כיכר דה לה רפובליק המקושרת לכיכר הבסטילייה בדרום, דרך שדרות רישאר לה נואר על טורי העצים, השווקים הגדולים וגני המשחקים שבה. אזור הבסטילייה ורחוב פובורג סן-אנטואן מאכלסים בתי קפה אופנתיים, מסעדות וחיי לילה שוקקים, כמו גם מגוון חנויות בוטיק וגלריות. אזור אוברקמף בצפון הוא מוקד נוסף של חיי הלילה בפריז. החלק המזרחי הוא אזור מגורים בעיקרו, ובו מסחר קמעונאי, בעוד שהאזור סביב שדרות וולטר ופרמנטייה מהווה צומת-דרכים פעיל עבור התושבים המקומיים.
גאוגרפיה

הרובע האחד-עשר נמצא במזרח פריז, בגדה הימנית של הסן. הוא גובל בצפון ברובע העשירי, במערב ברבעים השלישי והרביעי, ובדרום ברובע השנים-עשר. שטח הרובע האחד-עשר הוא 3.67 קמ"ר, עובדה שהופכת אותו לגדול ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז.
דמוגרפיה

שיא צפיפות האוכלוסין ברובע האחד-עשר היה בשנת 1911, בה עמד מספר התושבים על 242,295 (66,092 איש לקמ"ר). גם כיום זהו הרובע הצפוף ביותר בפריז, ומרכז עסקים גדול של העיר: 149,102 תושבים ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
דמוגרפיה > היסטוריה של צפיפות אוכלוסין

| שנה על פי מפקד האוכלוסין הצרפתי | אוכלוסייה | צפיפות (לקמ"ר) |
| --- | --- | --- |
| 1872 | 167,393 | 45,611 |
| 1911 (שיא צפיפות האוכלוסין) | 242,295 | 66,092 |
| 1954 | 200,440 | 54,616 |
| 1962 | 193,349 | 52,741 |
| 1968 | 179,727 | 49,025 |
| 1975 | 159,317 | 43,458 |
| 1982 | 146,931 | 40,079 |
| 1990 | 154,165 | 42,053 |
| 1999 | 149,102 | 40,672 |
| 2005 (הערכה) | 150,500 | 41,053 |
היסטוריה

תחת נפוליון השלישי, הברון אוסמן שינה לחלוטין את פני הבירה הצרפתית. תעלת סן מרטן כוסתה על ידי מה שהפך לשדרות-רישאר-לה-נואר - אזור מגוריו העתידי של הקומיסר מגרה, דמות הבלש שיצר ז'ורז' סימנון. במאה ה-19, שדרות ולטר ושדרות דה לה רפובליק נסללו כדי להקל על התנועה בשדרות העמוסות, והקלו על ירי התותחים במקרה של התקוממות. בשנת 1859 סופחו אזורי בלוויל ושרון לבירה, שחולקה לעשרים רבעים. מה שהיה עד אז הרובע השמיני הפך לרובע האחד-עשר. בשנת 1872 היה הרובע הזה לבעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בפריז, עם למעלה ממאה אלף תושבים. עם זאת, לקראת סוף המאה החל תהליך של דילול מספר התושבים.
היסטוריה > רובע מרדני

תושבי הרבעים של אזור זה נכנסו להיסטוריה בשנת 1789. בחודש אפריל, תעשיין עשיר בשם רוויון (Réveillon) הציע לכונן מס חדש שהיה אמור לפגוע במשכורת הנמוכה ממילא של הפועלים הקטנים, שכבר היו ממילא חשופים לרעב ולמצוקות. ב-28 באפריל יצאה קבוצה גדולה לעבר רחוב מונטרוי, שיעדה בית-המגורים של רוויון.
הדיכוי היה חסר-רחמים. המהפכה הצרפתית למעשה כבר החלה: פחות משלושה חודשים מאוחר יותר, ב-14 ביולי, כלא הבסטיליה הותקף ונתפס, והמונרכיה הצרפתית הופלה. מודעים לתפקידם הפוליטי, אנשי אזור הפרברים (שטחו של הרובע האחד-עשר כיום היה באותן שנים מחוץ לחומות פריז) היוו את חיל החלוץ של המהפכה הצרפתית: בשנת 1792 הם היוו את המסדר הראשון של הסנקילוטים שלכד את משפחת המלוכה הצרפתית בארמון טווילרי. ואולם, לאחר נפילתו של רובספייר, תושבי הרובע התקוממו שוב נגד הרעב והפגינו נגד האספה המחוקקת בצעקות "לחם או מוות". הממשלה, בעזרת הצבא, הצליחה להשתיק את מחאת אנשי הפרברים.
בשנת 1830 ובשנת 1848 התעורר שוב הלהט המהפכני הוותיק; ב-1870 הצטרפו תושבי הרובע לאנשי הקומונה, ששלטונה קצר הימים נגמר במרחץ דמים, בין 21 ל-28 במרץ, שנת 1871. ממשלתו של אדולף תייר (Thiers), יחד עם הגנרל גסטון דה גייפה (Gaston de Galliffet) דיכאו ביד קשה את אזור ההתנגדות האחרון, בשטחו בל הרובע האחד-עשר.
הרבעים הפנימיים

כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע האחד-עשר, מצפון לדרום, הם:
רובע דה לה פוֹלי-מֵריקוּר (Quartier de la Folie-Méricourt) הגובל בצפון ברחוב פוּבּורג די טמפל, במזרח בשדרות בֵּלוויל, במערב בשדרות די טמפל ובדרום ברחוב אוֹבּרקמְף.
רובע סנט-אַמבּרוּאַז (Quartier Saint-Ambroise) הגובל בחלקו הצפוני ברחוב אוֹבּרקמְף, במזרח בשדרות מנילמונטן, במערב בשדרות פִיי-די-קַלוור ובשדרות בּוֹמַרְשֵה, ובדרום ברחוב די שְמאן-וֶר.
רובע לה רוֹקֶט (Quartier de la Roquette) גובל בחלקו הצפוני ברחוב שמאן-ור, במזרח בשדרות מנילמונטן וכן בחלק משדרות שרון, במערב בחלק משדרות בומרשה, הכיכר הבסטיליה ובחלק משדרות פובורג סן-אנטואן.
רובע סנט-מָרְגֵריט (Quartier Sainte-Marguerite) גובל בחלקו הצפוני והמערבי ברחוב שרון, במזרח בשדרות שרון, ובדרום ברחוב פובורג סן-אנטואן.
אתרים מרכזיים

שדרות שָרוֹן
רחוב דה לה רוֹקֵט.
שדרות רישאר לֵה נוּאָר.
כיכר הבסטיליה.
כיכר הרפובליקה.
כיכר נַסְיוֹן.
בית הכנסת דון יצחק אברבנאל.
הרובע האחד-עשר מחולק לארבעת הרבעים הפנימיים
קליפורניום

.
קַלִיפֿוֹרְנִיּוּם (Californium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי ומתכתי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Cf ומספרו האטומי 98. קליפורניום הוא היסוד הטרנס-אורני השישי.
היסטוריה

היסוד זוהה על ידי צוות המדענים סטנלי ג'רלד תומפסון (אנ'), קנת סטריט (אנ'), אלברט גיורסו וגלן סיבורג בפברואר 1950. הגילוי פורסם ב-1 במאי 1950. היסוד נקרא על שם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומדינת קליפורניה. הוא נוצר במאיץ החלקיקים שפעל אז בברקלי, ציקלוטרון שהיקפו 1.52 מ', באמצעות הפצצת 242Cm, שהוא איזוטופ יציב יחסית, בקרינת אלפא. כתוצאה מכך נוצרו אטומי 245Cf.
תרכובות

תרכובות מעטות בלבד המכילות קליפורניום נוצרו והן נחקרות. ביניהן:
קליפורניום שלוש-חמצני (CfO3).
קליפורניום שלוש-כלורי (CfCl3).
קליפורניום אוקסיכלורידי (CfOCl).
קליפורניום (III) ברומיד
שימושים

האיזוטופ 252Cf הוא מקור נייטרונים חזק, ו-1 מיקרוגרם (0.000001 גרם) מסוגל לייצר כ-170,000,000 נייטרונים בדקה. בשל תכונה זו הוא משמש כמזהה כסף וזהב במכרות. כמו כן, הוא משמש לאיתור בארות נפט ומים, באמצעות מתקן מסוג מודד לחות נייטרונים (אנ').
איזוטופים של קליפורניום

| סמל | (p)‏Z> התרגשות אנרגטית | (n)‏N> התרגשות אנרגטית | מסה איזוטופית (u)> התרגשות אנרגטית | זמן מחצית חיים | ספין גרעיני | שכיחות האיזוטופ> (כשבר מולרי מהיסוד) | טווח השינוי הטבעי> (כשבר מולרי מהיסוד) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 237Cf | 98 | 139 | 237.06207(54)# | s‏ (3)2.1 | 5/2+# |  |  |
| 238Cf | 98 | 140 | 238.06141(43)# | ms‏ (13)21.1 | 0+ |  |  |
| 239Cf | 98 | 141 | 239.06242(23)# | [s‏ (37-12+)39] s‏ (30)60 | 5/2+# |  |  |
| 240Cf | 98 | 142 | 240.06230(22)# | min‏ (15)1.06 | 0+ |  |  |
| 241Cf | 98 | 143 | 241.06373(27)# | min‏ (70)3.78 | 7/2-# |  |  |
| 242Cf | 98 | 144 | 242.06370(4) | min‏ (15)3.49 | 0+ |  |  |
| 243Cf | 98 | 145 | 243.06543(15)# | min‏ (5)10.7 | (1/2+) |  |  |
| 244Cf | 98 | 146 | 244.066001(3) | min‏ (6)19.4 | 0+ |  |  |
| 245Cf | 98 | 147 | 245.068049(3) | min‏ (15)45.0 | (5/2+) |  |  |
| 246Cf | 98 | 148 | 246.0688053(22) | h‏ (5)35.7 | 0+ |  |  |
| 247Cf‏ | 98 | 149 | 247.071001(9) | h‏ (3)3.11 | (7/2+)# |  |  |
| 248Cf | 98 | 150 | 248.072185(6) | d‏ (28)333.5 | 0+ |  |  |
| 249Cf | 98 | 151 | 249.0748535(24) | a‏ (2)351 | 9/2- |  |  |
| 249mCf | 98 | ‏keV‏ 144.98(5) | ‏keV‏ 144.98(5) | µs‏ (5)45 | 5/2+ |  |  |
| 250Cf | 98 | 152 | 250.0764061(22) | a‏ (9)13.08 | 0+ |  |  |
| 251Cf | 98 | 153 | 251.079587(5) | a‏ (40)900 | 1/2+ |  |  |
| 252Cf | 98 | 154 | 252.081626(5) | a‏ (8)2.645 | 0+ |  |  |
| 253Cf | 98 | 155 | 253.085133(7) | d‏ (8)17.81 | (7/2+) |  |  |
| 254Cf | 98 | 156 | 254.087323(13) | d‏ (2)60.5 | 0+ |  |  |
| 255Cf | 98 | 157 | 255.09105(22)# | min‏ (18)85 | (7/2+) |  |  |
| 256Cf | 98 | 158 | 256.09344(32)# | min‏ (12)12.3 | 0+ |  |  |
קליפורניום-251, האיזוטופ היציב ביותר של היסוד, דועך בדעיכת אלפא לקוריום-247.
הערות שוליים

↑  Thompson, S. G.; Street, Jr., K.; A., Ghiorso; Seaborg, Glenn T. (1950). "Element 98". Physical Review. 78 (3): 298. Bibcode:1950PhRv...78..298T. doi:10.1103/PhysRev.78.298.2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553750405171  GND: 4147208-1  LCCN: sh89004338  NDL: 00565048 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בייסבול

אצטדיון בוש, סנט לואיס, מיזורי
בייסבול או כדור בסיס (באנגלית: Baseball) הוא משחק כדור וספורט קבוצתי שמשחקות בו שתי קבוצות. במשחק כדור קשה וקטן בגודל של אגרוף נזרק ונחבט על ידי שחקן שחובט בכדור בעזרת מחבט מיוחד לכך. הניקוד מושג על ידי ריצה ונגיעה בסימנים על האדמה הנקראים "בסיסים", ומכאן שמו של המשחק. כדור המשחק עצמו נקרא גם הוא בייסבול. כדור בסיס נקרא לעיתים "הארדבול" (כדור קשה), כדי להבדיל את המשחק הזה ממשחקים דומים לו, כמו הסופטבול ואחרים. מטרת המשחק היא להביא שחקן אל בסיס הבית מבלי שנפסל במהלך הריצה.
המשחק נפוץ בעיקר בארצות הברית, בה הוא נחשב לספורט לאומי. הליגה הבכירה בצפון אמריקה נקראת MLB, והיא מורכבת משתי ליגות: הנשיונל ליג והאמריקן ליג, כל אחת מהן מחולקת לבתים לפי אזור גאוגרפי: מזרח, מרכז ומערב.
כללי המשחק > מטרת המשחק

המשחק מתנהל בין שתי קבוצות המונות כל אחת תשעה שחקנים, ואשר מתחלפות ביניהן כקבוצת ההתקפה (החובטת) וקבוצת ההגנה (המגישה). המגיש (Pitcher) זורק כדור (שקוטרו כ-75 מ"מ) לתופס (Catcher) וביניהם עומד החובט (Batter), אשר מנסה לחבוט בכדור. בעקבות חבטה מוצלחת, החובט עוזב את המחבט ורץ על מנת לנסות להשלים (במהלך אחד או במספר מהלכים) מסלול ריבועי שלם בן ארבעה "בסיסים" (Bases), עד חזרה לבסיס הבית (Home plate) שממנו יצא. אם יצליח להשלים את המסלול, נרשמת לטובת קבוצת ההתקפה "ריצה" (Run). מטרת ההגנה לפסול חובטים או רצים, ובכך למנוע "ריצות". שחקן נפסל (Out) במגוון דרכים, הכוללות תפיסת כדור שנחבט באוויר, וכן מסירת כדור שנגע בקרקע לשחקן בסיס לפני שהרץ מגיע לאותו הבסיס. שחקן נחשב "בטוח" (Safe) כאשר הוא עומד על בסיס ראשון, שני או שלישי, אז לא ניתן לפסול אותו. חצי סיבוב נגמר כאשר ההגנה פוסלת שלושה שחקני התקפה, ואז הקבוצות מתחלפות. הקבוצה המנצחת היא זאת שרשמה לזכותה את מספר הריצות הרב ביותר בתום תשעה סיבובים (Innings), או עד שובר שוויון.
כללי המשחק > המגרש והשחקנים

מגרש כדור בסיס תָּחוּם בין שני קווים הניצבים אחד לשני. בנקודת המפגש בין הקווים ניצב בסיס הבית, שהוא עמדה עשויה מגומי. שלושה בסיסים נוספים (גם הם עשויים מגומי) משלימים יחד עם בסיס הבית מעוין מושלם שצלעו 90 רגל (כ-27 מטרים). הבסיס על הקו התוחם הימני נקרא בסיס ראשון (First base) ואילו זה שעל הקו התוחם השמאלי נקרא בסיס שלישי (Third base). הבסיס הנותר נקרא בסיס שני (Second base). לצד בסיס הבית ישנם שני מלבנים שעליהם עומדים החובטים - אחד לחובטים ביד ימין ואחד לחובטים ביד שמאל. מאחורי בסיס הבית ישנו מלבן שבו עומד התופס. במרכז המעוין אזור מוגבה עליו עומד המגיש. קשת מעגל, שמרכזה בעמדת המגיש והרדיוס שלה הוא 95 רגל (כ-29 מטר), מחלקת את המגרש ל"מגרש פנימי" (Infield) ול"מגרש חיצוני" (Outfield). אין קצה רשמי למגרש החיצוני, אך בדרך כלל הוא נגמר בפועל בגדר או בחומה שמרחקם לבסיס הבית משתנה ממגרש למגרש.
שחקני ההגנה מפוזרים במגרש, למעט המגיש והתופס שמקומם קבוע. בדרך כלל עומדים ארבעה שחקני הגנה בין המעוין לבין הקשת המפרידה בין שני חלקי המגרש, ושלושה עומדים במגרש החיצוני.
בתחילת כל חצי סיבוב, שחקן אחד של ההתקפה על המגרש והוא החובט. אם וכאשר מצליח החובט להתקדם לבסיס ראשון (או ממשיך לבסיסים נוספים), מחליפו חובט חדש וכך מתווספים שחקני התקפה למגרש. אם שחקן התקפה נפסל או מגיע לבסיס הבית, יורד מספר שחקני התקפה במגרש. כאשר חובט נפסל בלי שהגיע לבסיס הראשון, גם אז מחליפו חובט חדש. רשימה מסודרת של החובטים קבועה מראש על ידי המאמן ולא ניתנת לשינוי, אלא אם מתבצע חילוף שחקנים. שחקן שהוחלף לא יכול לחזור למשחק.