stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע אגרוף (1918)
המתקפה

הכוחות של צבא הקיסרות הגרמנית והצבא האוסטרו-הונגרי פתחו בהתקפה משולבת בשלושה ראשים בכוח שכלל 53 דיוויזיות. הכוח הצפוני התקדם לפסקוב במטרה להגיע אל נרבה, הכוח המרכזי נע אל סמולנסק והכוח הדרומי לכיוון קייב.
הכוח הצפוני שכלל 16 דיוויזיות, כבש את העיר דאוגבפילס, שהיא צומת מפתח חשובה, כבר על היום הראשון של המבצע. בעקבות כך נפתחה בפניו הדרך לכיבוש מהיר של פסקוב ונרבה ב-28 בפברואר. הכוח המרכזי נע כאמור אל סמולנסק, וב-21 בפברואר כבש את מינסק שבה שכן המטה של חזית המערב הרוסית. הכוח הדרומי פרץ בקלות דרך שרידי החזית הדרום-מערבית הרוסית, ולכד את ז'יטומיר ב-24 בפברואר. הכוח לכד את קייב ב-2 במרץ, יום אחד בלבד לאחר שכבשו אותו בעלי הברית האוקראינים.
מעצמות המרכז התקדמו מרחק של 240 קילומטרים בתוך שבוע, התקדמו עמוק לתוך בלארוס ואוקראינה ונמצאו במרחק של 100 ק"מ מסנקט פטרבורג, תוך שאניות הצי הקיסרי הגרמני במפרץ הפיני מאיימות עליה. בשל כך, נאלצו הרוסים להעביר את עיר הבירה אל מוסקבה. הופמן הציע לכבוש גם אותה, אולם הצעתו נדחתה. החיילים הגרמנים התקדמו במהירות, כשהם משתמשים לעיתים ברכבות הרוסיות. לפיכך, כינו הגרמנים את הקרבות "מלחמת הרכבות" (der Eisenbahnfeldzug). הופמן כתב ביומנו בשעשוע:
זוהי המלחמה הקומית ביותר שהכרתי מעודי. שמנו קומץ חיילים רגליים עם מקלעים ונשק על רכבת, והסענו אותם לתחנה הבאה. הם כבשו אותה, לקחו שבויים בולשביקים, אספו כמה חיילים נוספים, וכן הלאה. יש בהליך זה, בכל אופן, מן הקסם שבחידוש.
תוצאות

בעוד ההתקפה הגרמנית נמשכת, הועלו הצעות להסכים לתנאי השלום הנוקשים של הגרמנים. מרבית מנהיגיה של רוסיה התנגדו לכך, למרות שרוסיה לא יכלה להמשיך ולהילחם בגלל הרס צבאה. בשלב זה ולדימיר איליץ' לנין התערב, ודחף את ההנהגה הסובייטית להסכים לתנאים הגרמניים, שנעשו כעת קשים יותר. הוא גובה בידי קומוניסטים בכירים נוספים ביניהם לב קמנייב, גריגורי זינובייב ויוסיף סטלין. אחרי ישיבה סוערת של הסונבארקום, שבמהלכה איים לנין בהתפטרות, הצביעו 166 בעד הסכם שלום, ורק 85 נגד. בהמשך גם טרוצקי שינה את דעתו, וב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק בין רוסיה מצד אחד, לבין גרמניה, אוסטרו-הונגריה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מצד שני.
עם זאת, הכניעה הרוסית לא סיימה את הפעילות הגרמנית בזירה זו. מכיוון שרוסיה וויתרה על כל זכויותיה בדרום המדינה, נעו הגרמנים כ-500 קילומטרים נוספים ולכדו את כל אוקראינה ואף יותר מכך. כמו כן כוחות גרמניים פעלו במלחמת האזרחים בפינלנד, שם סייעו לכוחות "המשמרות הלבנים" כנגד "המשמרות האדומים". כמו כן החוזה הביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד. כוונתה של גרמניה הייתה להפוך מדינות אלו לגרורות, אך יוזמה זו קרסה עם תבוסתה של גרמניה בחזית המערב פחות משנה לאחר מכן. לאחר המלחמה הרוסים ניסו להחזיר לשליטתם אזורים אלו, והצליחו בכך באוקראינה בלארוס והקווקז, אך נאלצו להכיר בעצמאות המדינות הבלטיות, פינלנד ופולין.
לקריאה נוספת

Gilbert, Martin (2008). The First World War: A Complete History. Phoenix. ISBN 9781409102793.
Mawdsley, Evan (2007). The Russian Civil War. Pegasus Books. ISBN 9781933648156.
Parrott, Andrew (2002). "The Baltic States from 1914 to 1923: The First World War and the Wars of Independence" (PDF). Baltic Defence Review. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2019-08-08. נבדק ב-2013-01-27.
Raffass, Tania (2012). The Soviet Union - Federation or Empire?. Routledge. ISBN 9781136296437.
Tucker, Spencer C.; Roberts, Priscilla Mary (2005). World War I: A Student Encyclopedia. ABC-CLIO. ISBN 9781851098798.
Woodward, David R. (2009). World War I Almanac. Infobase Publishing. ISBN 9781438118963.
הערות שוליים

↑  Parrott, Andrew (2002). "The Baltic States from 1914 to 1923: The First World War and the Wars of Independence" (PDF).
↑  סיריל פולס, "מלחמת העולם הראשונה", הוצאת מערכות, 1981. עמ' 296.
סמל איראן

| --- | --- |

 גרסאות
 
 גרסה באדום – בשימוש בדגל איראן
 פרטים
 המחזיק בסמל:  איראן איראן
 תאריך אימוץ:  9 במאי 1980 
 
סמל איראן (בתו מחשב: ☫) כולל את שמו של אללה באותיות ערביות מסוגננות.
הסמל עוצב בידי חאמיד נאדימי, ואושר על ידי רוחאללה ח'ומייני ב-9 במאי 1980.
משמעות הסמל

הסמל מציג ארבעה סהרונים ובמרכזו חרב. מעל החרב ניצב כתר.
משמעות הסמל > השהאדה והסהרונים

תחילת השהאדה מופיעה במרכז הסמל בסטייליזציה ייחודית. הדגשת חלקיו השונים של הסמל יוצרת את חלקה הראשון של השהאדה - لَا إِلٰهَ إِلَّا ٱللَّٰهُ (אין אלוהים מלבד אללה), באופן הבא:
צורת הכתיבה הייחודית נועדה לייצג את ייחוד האמונה האסלאמית ואת מעמדה המרכזי בחיי הרפובליקה האסלאמית.
משמעות הסמל > החרב

חרב מופיעה במרכז הסמל וחוצה את המילה "אללה". היא מסמלת כוח, עוצמה ומוכנות להגן על האמונה האסלאמית ועל ערכי המהפכה.
משמעות הסמל > הסהרונים

סהרונים הם מייצגים מובהקים של דת האסלאם. ארבעה סהרונים מופיעים סביב החרב, כל אחד מהם פונה לכיוון אחר. הם מסמלים אחדות, התאחדות וניצחון. יחד עם החרב, הם יכולים לייצג את חמשת עמודי האסלאם.
משמעות הסמל > הספר

צורת הסהרונים בשילוב קת החרב יוצרת צורה של ספר פתוח. הספר מסמל ידע, חינוך וקידמה. ייתכן שהוא מייצג גם את החשיבות של לימודי האסלאם והקריאה בקוראן.
משמעות הסמל > משמעויות נוספות

בראש החרב מופיע כתר, המזכיר בצורתו את רעמת האריה מסמליה הקודמים של איראן.
צורת הסמל הכללית מזכירה מסגד, וניתן לראות בו ייצוג של האמונה האסלאמית והחשיבות שלה בחיי החברה האיראנית.
הסמל ההיסטורי של איראן > סמל של שושלת פהלווי

שושלת פהלווי, שהוקמה על ידי רזא שאה, שלטה באיראן מ-15 בדצמבר 1925 ועד 11 בפברואר 1979, אז הודח הקיסר האיראני האחרון, מוחמד רזא שאה, כתוצאה מהמהפכה האסלאמית.
השושלת החדשה שמרה על סמלי המדינה של שושלת הקאג'אר הקודמת, ששלטה באיראן מאז 1795. תחת הקג'ארים, סמל "האריה והשמש" הוכתר ב"כתר הקייאניד" של הקאג'רים, שנוצר תחת פת עלי שאה (שלט ב-1797-1834). תחת רזא שאה, "הכתר הקייאניד" של הקאג'רים הוחלף ב"כתר הפהלווי", שנוצר בשנים 1924-26 בדמותם ובדמותם של כתרי השושלת הסאסאנית (שלטון 224–651), במיוחד עבור טקס ההכתרה. של Reza Shah, שהתקיים ב-25 באפריל 1926 "כתר קיאניד" ו"כתר פהלווי" הם כעת תערוכות של מוזיאון התכשיטים הלאומי של איראן ומאוחסנים בבנק המרכזי של איראן.
בספטמבר 1941, לאחר כיבוש איראן על ידי כוחות בריטיים וסובייטיים והתפטרותו והגליתו של רזא שאה, הוכרז בנו מוחמד רזא שאה לשאהין שאה מאיראן. עם זאת, הטקס הרשמי של הכתרתו התקיים רק ב-26 באוקטובר 1967.
הסמל ההיסטורי של איראן > סמל של שושלת פהלווי > הסמל הקיסרי המלא של איראן

הסמל הקיסרי המלא של איראן נוצר בסוף שנות ה-40. וייצג שילוב של סמלים של שושלות איראניות היסטוריות; היא ייצגה את 2,500 שנות המדינה המתמשכת של איראן. המגן מזרחי, בן ארבעה חלקים, שבמרכזו מגן קטן (בצורת לב) עם הסמל (במקור הסמל) של שושלת פהלווי: הר דמאוואנד, שממנו זורחת השמש.
רבע ראשון: "אריה ושמש": אריה הולך בשדה תכלת, נושא שמש מוזהבת על גבו ומחזיק חרב כסף בכף רגלו הימנית.
רובע שני: בשדה הסגול - פרוהר - סוג של דיסק מכונף, המשמש כסמל העיקרי של הזורואסטריזם, המתאר את פראושי, מעין מלאך שומר בדתות האברהמיות. בתחילה היא ייצגה "שמש מכונפת" (סמל של כוח ומקור אלוהי), שאליה נוספה מאוחר יותר תמונה אנושית. בזורואסטריזם המודרני, פרווהאר מושג כמדריך של נפש האדם בנתיב חייה לאחדות עם אהורה מאזדה. פאראווהאר אומץ על ידי האכמנים (648-330 לפנה"ס) מהבבלים כסמל לאל העליון - אהורה מאזדה, כפי שמעיד עיצוב הבניינים של פרספוליס. בסמל של שושלת פהלווי, פרווהאר מסמל את התקופה האחמנית. בפינה הימנית העליונה ההרלדית של רובע זה, הפראווהאר מלווה בסמל השמש. עד 1971, שדה זה היה כסף עם חלקים שחורים, מאז 1971 הוא היה סגול עם חתיכות זהב.
רובע שלישי: בשדה ירוק גובל בזהב, "ד'ו אלפקאר" הוא החרב האגדית של הח'ליף הרביעי וגם האימאם השיעי הראשון עלי בן אבו טאליב. מסמל את הכיבוש הערבי-מוסלמי של איראן ואת ההיסטוריה האסלאמית של המדינה האיראנית (651 - עד היום). בחלק העליון, זולפיקר מלווה בכוכב זהוב מחומש.
רובע רביעי: בשדה התכלת, "סימורג" הוא חייה מיתולוגית בעלת כנף שגופה מכוסה קשקשי דגים וזנבו הוא טווס. מסמל את עידן שתי השושלות - מלכי הארסאדים הפרתיים (250 לפנה"ס - 224 לספירה) ומלכי הסאסנים הפרסיים (224–651). הופעתו של הסימורג מסמלת שליטה על שלושת היסודות - אדמה, מים ואוויר.
מחזיקי המגן של הסמל הם אריות מוזהבים עם טפרים כסופים ופיות ולשונות ארגמן, אוחזים בחרבות מזרחיות כסף עם ידיות זהב. האריות עומדים על בסיס נוי מוזהב. למגן מתווספת שרשרת מסדר הפהלבי.
על סרט המוטו התכלת מתחת למגן, המסתיים בצורת שוליים מוזהבים, יש מוטו בפרסית: "مرا داد فرمود و خود داور است" ((Mara dad farmud o Khod Davar ast - "הוא ציווה לי להיות הוגן, והוא עצמו השופט".
גלריה

סמל כורש בתקופת הממלכה האחמנית
סמל שושלת פרוהר
האריה והשמש בסמלה הרשמי של ממלכת פרס,1423-1907
הדגשת חלקיו השונים של הסמל הנוכחי יוצרת את חלקה הראשון של השהאדה
סמל איראן בתקופת שושלת קג'אר בשנים 1907-1925.
סמל איראן בתקופת שושלת פהלווי בשנים 1925-1940.
פליקס מזרחי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1928 קהיר, מצרים 
 פטירה:  23 בנובמבר 2021 (בגיל 93) ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  מצרים, ישראל
 תקופת הפעילות:  1944–2014 (כ־70 שנה)
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון איברהים שאפיק (קהיר, מצרים)
 עיסוק:  כנר
 סוגה:  מוזיקה ערבית
 כלי נגינה:  כינור
 שיתופי פעולה בולטים:  תזמורת קול ישראל בערבית
 
פליקס מזרחי (28 בפברואר 1928, קהיר, מצרים – 23 בנובמבר 2021, ישראל) היה כנר ישראלי.
ביוגרפיה

מזרחי נולד בקהיר שמצרים למשפחה של מוזיקאים. אביו, איברהים פרג', נולד בעיראק אך עבר למצרים, ומשנת 1925 ניגן ככנר וליווה את הזמרים המוכרים בתקופתו. אחיו הבכור של פליקס מזרחי, פרג' איברהים, היה גם הוא כנר מפורסם עד שנהרג בקהיר בהתמוטטות בניין. בעקבות מות האח, שלח איברהים פרג' את בנו פליקס, שהיה אז בן 12, ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון בקהיר. לאחר ארבע שנות לימוד החל מזרחי לעבוד כנגן כינור.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית במצרים

מזרחי ניגן עם הזמר פלפל אל-מסרי בקהילות היהודיות בקהיר. בגיל 17, החליט לנסות להגיע לקהלים רחבים יותר ולכן הפסיק את שיתוף הפעולה עם אל-מסרי לטובת שיתוף פעולה עם השחקן אליאס מואדב. שיתוף פעולה זה התגלה כמוצלח ולאחריו, מזרחי הופיע בסרטו של הזמר המפורסם פריד אל-אטרש. מזרחי לקח חלק בהרכב מוזיקלי שהופיע בווילות ובארמונות בפני קהל מוסלמי עשיר בקהיר ובאלכסנדריה, והופיע אף מול מלך מצרים פארוק. במקביל להשתתפותו בהרכב שהופיע בפני עשירי האזור, מזרחי ניגן גם במועדוני לילה לצידם של זמרים שונים כגון עבד אל מוטאלב וכארם מחמוד. בתקופה זו, ניגן עם הכנר אלברט שטרית ועם המתופף יוסף לוי שעלו מאוחר יותר לישראל.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית בישראל

בשנת 1950, בגיל 22, עלה לישראל בעקבות מכריו שטרית ולוי. בישראל, מזרחי נקלט בשער העלייה שבחיפה. לאחר שבוע, עבר לכפר סלמה (לימים, שכונת התקווה בתל אביב) והתגורר בדירתו של שטרית. השניים ניגנו יחדיו בקפה אריאנה שביפו וליוו את הזמרים מסא חללה ואת אחיו של פליקס, הזמר, משה מזרחי. מזרחי קיבל במהרה הצעה לנגן בתזמורת של רשות השידור אולם הוא סירב משום שלא חשב שעיסוקו העיקרי יהיה נגינה וכן משום שהנגנים בתזמורת זו לא קיבלו משכורת קבועה על עבודתם אלא קיבלו תשלום על כל הקלטה בנפרד. בשנת 1952 מזרחי התגייס לצה"ל. הוא המשיך לנגן בקפה אריאנה וניגן גם בגן תמר ובקפה נוח. לימים, התחרט על סירובו לנגן בתזמורת של רשות השידור וביקש להצטרף אליה. בשנת 1957 עלה ממצרים לישראל הכנר זוזו מוסא והקים את "התזמורת הערבית של בית השידור הישראלי" (תזמורת קול ישראל בערבית), אליה מזרחי הצטרף. מזרחי ניגן בתזמורת קול ישראל בערבית משנת 1960 ועד להתפרקותה בשנת 1993 - אז יצא לפנסיה. בשנות השבעים הוא היה המנהל המוזיקלי של תוכנית הטלוויזיה "מן ליאלינא".
בנוסף לפעילותו בתזמורת קול ישראל בערבית, מזרחי עסק החל משנות השמונים, גם בליווי של זמרים ישראלים כגון חיים משה וזהבה בן וכן ניגן בהפקות של אלבומי מוזיקה שונים כגון "כך עוברים חיי" של זהר ארגוב, "להיות זמר" ו"תודה" של חיים משה שלום נערתי ו"אש" של נתי לוי ו"אדם ועולמו" של איציק קלה. בין האלבומים בהם השתתף בשנות התשעים ניתן למנות את פגישה ו"מרגול" של מרגלית צנעני, "רוח סתיו" ו"השמים הם הגבול" של נתי לוי, "לאן הולכים כולם", ו"געגועים" של יואב יצחק, "דברי אליי" של חיים משה, "שר חצי יובל" של דקלון, "לחישה בלילה" של אייל גולן, "ניצוץ החיים" של שרית חדד ו"נגיעות" של ברי סחרוף. בשנות האלפיים ניגן בהקלטות אלבום הבכורה של מירי מסיקה, באלבומו של ליאור פרחי "גבר משתגע" וכן ניגן בהקלטות בשירים של מיכה שטרית, שלמה ארצי, יזהר אשדות ודיקלה.
בשנת 1996 ניגן מזרחי בסרט "נשים". בשנת 2001 ניגן בסרט "ג'ירפות". בשנת 1999, כיכב מזרחי בסרט הדוקומנטרי "טקאסים" (בבימויו של דוקי דרור) העוקב אחר שורשיהם של מזרחי ואחיו הכנר פרג' איברהים.
בשנת 2002 הוציא את האלבום נעימות מוסיקליות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מזרחי היה נשוי לאסתר מזרחי אותה הכיר בישראל, ולשניים היו שלושה ילדים. אסתר נפטרה בשנת 2015.
מזרחי נפטר ב-23 בנובמבר 2021 ונקבר בבית העלמין ירקון.
הערות שוליים

1 2 3 4  ענבל פלרסון, סיפור חייו המופלא של הכנר פליקס מזרחי, באתר בטריבונה, 15 בינואר 2015
↑   בן שלו, "מולטי כנר". מת פליקס מזרחי, ממובילי תזמורת קול ישראל בערבית, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2021
↑  אופיר טובול, קפה גיברלטר - כאן תרבות, 25 בנובמבר 2021, דקה 26:00
↑  פליקס מזרחי באתר ספר הקולנוע הישראלי
↑  טקאסים, באתר הרשות השניה
↑  האלבום נעימות מוזיקליות באתר דיסק סנטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303460005171  VIAF: 297031583   WorldCat (עם VIAF): 297031583
מנקי השעון

| --- | --- |

כותרת הסרט בדיסני+
 בימוי:  בן שרפסטין
 הופק בידי:  וולט דיסני
 תסריט:  אוטו אנגלנדר רוי ויליאמס
 מדבבים:  וולט דיסני קלרנס נאש פינטו קולביג ג'ימי מקדונלד
 מוזיקה:  פול סמית' אוליבר ולאס
 אנימטור:  ביל רוברטס ארט באביט צ'אק קאוץ׳ אל אוגסטר פרנצ'י דה טרמודן וולפגנג ריית'רמן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  RKO Radio Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 באוקטובר 1937
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מנקי השעון (באנגלית: Clock Cleaners) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט, שבוים על ידי בן שרפסטין וכולל מוזיקה מקורית של פול סמית' ואוליבר ולאס, עוקב אחר מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי העובדים כשרתים במגדל שעון גבוה. צוות המדבבים כולל את וולט דיסני בתור מיקי, קלרנס נאש בתור דונלד, ופינטו קולביג בתור גופי. זהו הסרט הקצר ה-97 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשמיני באותה השנה.
זהו אחד מסרטי דיסני הקצרים שזכו לשבחים רבים מהמבקרים. בשנת 1994, 1000 חברים מתחום ההנפשה הצביעו על "מנקי השעון" כסרט המצויר ה-27 הגדול בכל הזמנים. הסרט הופץ חודשיים לפני "שלגיה ושבעת הגמדים".
עלילה

מיקי, דונלד וגופי הוקצו לנקות מגדל שעון גבוה בעיר. מיקי נמצא מחוץ למגדל, מנקה עם מגב את לוח השעון באמצעות רכיבה על גבי מחוג השניות. גופי נמצא בתוך המגדל, מנקה את גלגלי השיניים עם מברשת שיניים ענקית. דונלד, גם בתוך המגדל, מתחיל לנגב את הקפיץ הראשי, תוך כדי התעלמות מכמה שלטי אזהרה. כאשר הסחבה שלו נתפסת, דונלד מושך אותה בכוח, מה שגורם לכל הקפיץ להשתחרר.
בינתיים, מיקי, כעת מנקה בתוך מגדל השעון, נתקל בחסידה הנמה בתוך הקן שבנתה שם ומנסה לסלקה ללא הצלחה. כשהוא משליך את החסידה מהמגדל, היא עפה חזרה פנימה, תופסת את מיקי במקור שלה ונושאת אותו כאילו היה תינוק היישר לחוץ המגדל, שם היא מרפה את אחיזתה ועפה חזרה פנימה, משאירה את מיקי תלוי על חבל בין שמיים לארץ.
בחזרה פנימה, דונלד מחזיר את הקפיץ למקומו באמצעות פטיש, אך הוא מתקשה להשיב את החלק האחרון בחזרה. הקצה הרופף של הקפיץ טופח על גבו של דונלד שנהיה מתוסכל מהעניין. האחרון מתחיל לצעוק על הקפיץ אשר מגיב לו בהד של דבריו. לאחר ויכוח קצר, דונלד מאבד את העשתונות ומשליך על הקפיץ את הפטיש, אך הוא שולח אותו בחזרה על דונלד. הוא מוטח אל עבר גלגל האיזון של השעון ותוקע את ראשו בין שיני הגלגל. כשהוא סוף סוף משתחרר ממנו, התנודה גורמת לגופו להמשיך לנוע.
גופי, עכשיו עובד בניקיון הפעמון החיצוני של המגדל, מתחיל לזמר את השיר "Asleep in the Deep (אנ')" (בגרסה העברית הוא שר "בראש המגדל מצלצל פעמון") תוך שהוא מנקה את פנים הפעמון. כשהשעון מגיע לשעה 16:00, שני פסלים מכניים מגיחים מצדדי המגדל ומקישים בפעמון בסירוגין, בסך של ארבע הקשות. הדמות הראשונה, המוצגת בתור אב הזמן, מתקרבת מבלי שגופי שם לב ומקישה בפעמון בעוד גופי בתוכו. ראשו של גופו רוטט מעוצמת ההקשה והוא מתיישב. לפני שהוא מתעשת הפסל חזר כבר למגדל, ואז הוא מסתכל סביבו בחשדנות ואומר "עכברים?". הדמות השנייה, המוצגת בתור פסל החירות, מצלצלת בפעמון מהצד השני וראשו של גופי שוב רוטט. לאחר הצלצול השני, גופי נחוש בדעתו להיות מוכן לפעם הבאה. כשהפעמון נפגע בפעם השלישית, הוא מזנק מחוץ לפעמון ומוכן לתקוף, אך כשהוא מבחין בפסל החירות מגיעה בשביל לצלצל בפעם הרביעית, הוא מתנצל באופן טיפשי בחושבו שהיא אישה אמיתית והוא קד בפניה. אבל אז הזרוע עם הלפיד של פסל החירות מטיחה בראשו של גופי דפיקה חזקה, מה שמכניס אותו לערפול חושים. מיקי נבהל כשהוא רואה את גופי כמעט נופל ומנסה מיד להציל אותו. כשבכל פעם מיקי בקושי מצליח להציל את גופי, עד שלבסוף הוא נכשל וגופי צונח מהמגדל. גופי נוחת על מוט של דגל ששולח אותו, ואת מיקי, בחזרה דרך חלון לתוך מגדל השעון. השניים נוחתים בדיוק על הקפיץ הראשי, שדונלד הצליח סוף סוף להרכיב מחדש, משחררים שוב את כל הקפיצים ואז כל השלושה נוחתים היישר על אותו גלגל איזון שדונלד היה תקוע קודם לכן, מה שגרם לגופם לנוע בקצב הומוריסטי.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס – וולט דיסני
דונלד דאק – קלרנס נאש
גופי – פינטו קולביג
קפיץ – ג'ימי מקדונלד
הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.
מחלוקת

במהלך שנות ה-90, הכומר דונלד וילדמון והארגון הנוצרי הפונדמנטליסטי שלו, התאחדות המשפחות האמריקאית (אנ'), שכנעו את וולמארט להפסיק את מכירת קלטות ה-VHS שכללו את "מנקי השעון", עקב שני שימושים שנתפסו כשפה לא הולמת על ידי דונלד דאק. במהלך המאבק שלו עם הקפיץ הראשי, דונלד מגיב לקפיץ המתגרה באומרו "?!Says who" ("מי אומר?!"; אמירה זו מובהרת על ידי כך שהקפיץ משיב לו "!Says I" = "אני אומר!") ומיד מתחיל לאיים על הקפיץ, וקורא לו "snake in the grass" ("נחש מתחת לקש"). עם זאת, בשל "קול הברווז" הבלתי מובן של דונלד, היו שסברו שהוא במקום זאת אומר "f*** you" ומכנה את הקפיץ "son of a b***h".
בשל מחלוקת זו, כאשר הסרט יצא בסט ה-DVD בשנת 2001, השורה של דונלד אומר "?!Says who" דובבה מחדש עם השורה "!Aw, nuts", במקור מתוך פסקול הסרט "על הקרח" (1935). עריכה זו נשמעת באופן ברור על ידי צליל נביחותיו של פלוטו ברקע. גם השורה "snake in the grass" עברה דיבוב מחדש. אותן עריכות הופיעו בכמה מהדורות DVD מאוחרות יותר, כולל "הרפתקאותיו של סופר בלש" (2002) אשר כלל לצידו את "מנקי השעון" כמחווה לקרב שהתרחש בסרט באזור של הביג בן, דיסק המכיל מיטב מסרטיו של גופי (2006) והבונוס DVD של משחק הווידאו "Epic Mickey"‏ (2010).
מהדורות DVD אחרות שמרו על הדיבוב המקורי, כמו המהדורה המחודשת של "עליסה בארץ הפלאות" (2004) ושידורים עדכניים יותר של הסרט בערוץ דיסני.
בדיסני+, השורה "?!Says who" שוחזרה, אם כי השורה "snake in the grass" עדיין הוחלפה בג'יבריש זועם.
הערות שוליים

↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-5284-4.
↑  תבנית:IMDb title
↑  Clock Cleaners (אורכב 17.03.2011 בארכיון Wayback Machine) at The Encyclopedia of Animated Disney Shorts
↑  Clock Cleaners at the Big Cartoon DataBase
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 107–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Beck, Jerry (ed.) (1994). The 50 Greatest Cartoons: As Selected by 1,000 Animation Professionals. Atlanta: Turner Publishing. ISBN 1-878685-49-X.
↑  Bathroom Readers' Institute (2013). Uncle John's Perpetually Pleasing Bathroom Reader (26th ed.). Portable Press. ISBN 978-1607109037. נבדק ב-2 בינואר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
דונלד נאבק מול הקפיץ המדבר
קרקס פלשתינה

| --- | --- |

 בימוי:  אייל חלפון
 הופק בידי:   חיים שריר, מארק רוזנבאום, אורי סבג, עינת ביקל
 תסריט:  אייל חלפון
 שחקנים ראשיים:  יבגניה דודינה, יורם חטב, עמוס לביא, בסאם זועמוט
 מוזיקה:  שלמה גרוניך
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי
 הקרנת בכורה:  ינואר 1998
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  עברית, רוסית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  חמישה פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
קרקס פלשתינה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אייל חלפון שיצא לאקרנים בשנת 1998, ואשר דן בצורה אלגורית ביחסי ישראלים ופלסטינים ובסכסוך הישראלי-ערבי. הסרט הופק על ידי חברת פרלייט-טרנספקס.
באותה השנה בה הוא הופק הוא זכה בחמישה פרסי אופיר לסרט הטוב ביותר וכן בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, המוזיקה המקורית הטובה ביותר וכן לתסריט הטוב ביותר.
עלילה

קרקס כושל מרוסיה, אשר נקלע לחובות ועומד לפני סגירה, מובא על ידי יזם בשם איברהים סוס, משתף פעולה פלסטיני, להופיע בכפר ערבי בשומרון, אשר תושביו נודעו בעיקר כגנבי מכוניות. במהלך הופעות הבכורה של הקרקס בכפר, נמלט האריה שווייק (האטרקציה המרכזית וסמלו של הקרקס) מהכלוב ומבריח את הצופים. הקצין עוז (עמוס לביא) ממנה את בלייברג (יורם חטב), מש"ק התרבות של הפיקוד, על חיפושו של האריה. במהלך הסרט, מתאהב בלייברג במריאנה אדומת השיער (יבגניה דודינה), מאלפת האריות ולוגאסי (רינאן חיים), גנב המכוניות במרגלית המתנחלת מהיישוב הסמוך, "מעלה אל".
לחיפושי האריה מסייע בנו הקטן של היזם איברהים, פתחי (אשר קורא לעצמו פתחי דיין, על שם משה דיין) והוא זה שבסופו של דבר מוצא את האריה ומוביל את בלייברג ומריאנה אליו. כאשר האריה נתפס, הוא מוחרם על ידי עוז המפקד ומוצג לראווה בחצר לשכת הפיקוד והקרקס מגורש מהארץ. בלייברג מתכנן בעורמה כיצד לשחרר את האריה, על-מנת להרשים את מריאנה המאלפת. בסוף הסרט, הקרקס מופיע בהופעת פרידה בכפר, להופעה מגיעים גם המתנחלים מהיישוב היהודי הסמוך, אשר עד כה התנגדו ללכת לצפות בהופעה. בתום ההופעה, משוחרר שווייק האריה לחופשי.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
יבגניה דודינה: מריאנה
יורם חטב: בלייברג המש"ק
עמוס לביא: עוז הקצין
בסאם זועמוט: איברהים סוס
ולדימיר פרידמן: מנהל הקרקס
רינן חיים: לוגאסי
דרור גבע: מושון
פרנסס הודג'סון ברנט

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1849 מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  29 באוקטובר 1924 (בגיל 74) פלאנדום מנור, ארצות הברית 
 שם לידה:  fransisca patiño 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Roslyn Cemetery 
 שם עט:  Stephen Townesend 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  לורד פונטלרוי הקטן, מלכת פעמון-הכסף, הבית הגועש-רועש, The Shuttle, הנסיך האובד, יצירת מרקיזה, סוד הגן הנעלם, A Lady of Quality, נסיכה קטנה, The Head of the House of Coombe 
 בן או בת זוג:  Swan Moses Burnett (ספטמבר 1873–1898)  Stephen Townesend (פברואר 1900–1902) 
 חתימה:   
 
פרנסס הודג'סון ברנט (באנגלית: Frances Hodgson Burnett;‏ 24 בנובמבר 1849 – 29 באוקטובר 1924) הייתה סופרת אמריקאית ממוצא אנגלי, נודעה בעיקר ככותבת ספרי הילדים "סוד הגן הנעלם", "לורד פונטלרוי הקטן" ו"נסיכה קטנה".
ביוגרפיה

פרנסס אליזה הודג'סון נולדה בעיר מנצ'סטר שבאנגליה, לאב ששימש כמנהל חברת מסחר. בגיל 4 התייתמה מאביה ומשפחתה הצטמצמה לאם וארבעה אחים ואחיות. עקב מותו של אביה, מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, והם רעבו ללחם. בצעירותה חיברה סיפורים שהציגה בתיאטרון בובות לפני משפחתה. את ספריה הראשונים כתבה על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
בשנת 1864, כאשר הייתה בת 15, היגרה יחד עם משפחתה למדינת טנסי שבארצות הברית. בשנים האלו החלה ברנט בקריירה הספרותית שלה. היא החלה לפרסם סיפורים שנדפסו בשבועונים לנשים, וזכו להצלחה.
בשנת 1877 יצא ספרה הראשון, "אותה עלמה או'לאורי", שבו תיארה את חיי הכורים האנגלים. לאחר נישואיה עברה יחד עם בעלה הרופא לוושינגטון, שם חיברה כארבעים סיפורים ומחזות.
ספרה הידוע ביותר, "לורד פונטלרוי הקטן", החל כסיפורים שסיפרה לילדיה, ומאוחר יותר יצא לאור כסיפור בהמשכים בעיתון הילדים האמריקאי "סנט ניקולס". בשנת 1886 יצא לאור כספר. תורגם לעברית על ידי א"ל יעקבוביץ עקיבא בשנת 1922, הוצא לאור בשנית בעברית תחת השם "הלורד הקטן" בשנת 1951. תורגם ב-1974 על ידי אוריאל אופק, ב-2000 על ידי יחיעם פדן ועל ידי רנה ורבין בשנת 2015.
בערך באמצע שנות התשעים של המאה ה-19 חזרה ברנט לאנגליה, ושהתה שם כ-12 שנים, במהלכם לקחה חלק חשוב במאבק על הבטחת זכויות יוצרים לסופרים על יצירותיהם, מאבק שהוביל בסופו של דבר להכרה בזכויות הקניין הרוחני של הסופרים באנגליה. במהלך שהותה באנגליה התגרשה ברנט מבעלה הראשון, והתחתנה בשנית בשנת 1900. בשנת 1909 חזרה ברנט לארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1924 נפטרה פרנסס ברנט בניו יורק.
ספריה לילדים

לורד פוֹנְטְלְרוֹי הקטן (1886. תרגום אברהם-אריה עקביא, ורשה 1922; אוריאל אופק, 1974; יחיעם פדן, 2000; רנה ורבין, 2015) – קורותיו הרצופות תהפוכות של סדריק הנלבב, שחי עם אמו בחדר דל בניו-יורק ומפליג לאנגליה, לרשת את תוארו ונחלתו של סבו, הרוזן הגלמוד וקשה-הלב. הספר כבש בסערה את אנגליה ואמריקה, נדפס בעשרות מהדורות, הומחז והוסרט פעמים אחדות, ותמונת "הלורד הקטן" (הוא בן הסופרת ששימש דוגמן לצייר), המסורק בתלתלים ארוכים ולבוש חולצת-מלחים רחבת-צווארון, יצרה את "אופנת פונטלרוי" בלבוש ובתסרוקת. הופק לסרט קולנוע ב-1936 עם פרדי ברת'ולומיו בתפקיד הראשי.
אֶדִיתָה והפורץ (1888. תרגום אברהם בירמן, 1966 [כלול בספר הבא]) – מפגש לילי בין ילדה תמימה וגנב.
שרה קְרוּ (1888. תרגום אברהם בירמן, 1966) – סבלותיה של ילדה אצילת-נפש, המתגוררת בעליית-גג, עד בוא גאולתה.
אחותו החמודה של חוֹסֶה (1889)
ג'וֹבָנִי והאחר (1892) – קורותיהם של ילדים שבדו מלבם סיפורים.
זו שהכרתי טוב מכל (1893) – סיפור אוטוביוגרפי על נעורי המחברת.
יצירת מרקיזה (1901)
נסיכה קטנה (1903. תרגום דליה למדני, 1977; יהודה אטלס, 2009) – גרסה מורחבת של שרה קרו.
מלכת פעמון-הכסף (1906. תרגום דורית וינה בשם פעמונית הכסף, 1981)
הבית הגועש-רועש (1907)
ארץ הפרח הכחול (1909)
סוד הגן הנעלם (1911. תרגום אוריאל אופק, 1968; עידית שורר בשם הגן הנסתר, 2006) – קורותיה של מרי היתומה, שהגיעה אל אחוזת דודה, גילתה גן סודי, הפכה את דודנה החולני לבריא בגופו ובנפשו, והצלחת השניים להפוך את הגן העזוב לפינת-קסם.
הנסיך האובד (1915. תרגום שרה זילברברג, 1979) – נער לונדוני יוצא להעביר את בשורת המרד בארץ סאמביה השדודה ומתגלה כנסיך הממלכה.
זיאה הגיבנת הקטנה (1916)
האנשים הלבנים (1917)
בגן (1925. הופיע אחרי מותה)
לקריאה נוספת

יהודה אטלס, "פרנסס הודג'סון ברנט: כל ילד הוא נסיך", בספר ילדים גדולים (כרך 2, עמ' 64-41), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.