stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה מרון
ביוגרפיה > תחילת הדרך וההצלחה בישראל

בשנת 1934, כעבור כשנה בצרפת, עלו מרון ואמה לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברחוב רש"י בתל אביב הקטנה. מרון למדה בבית הספר שנפתח ליוצאי מרכז אירופה, "המכין" ברחוב בן יהודה (לימים גימנסיה בן יהודה). בשנים אלה מיעטה לשחק, והופיעה רק פעמים ספורות: באופרטה "המכשפה" לאברהם גולדפדן בקומדיה הארצישראלית (1935), בתיאטרון קצר-הימים "רמפא" (1936) וב"האחים אשכנזי" לי"י זינגר בבימוי הבמאי האורח מוריס שוורץ בתיאטרון "האוהל" (1938).
בשנת 1940, כשהייתה בת 17, הצטרפה לסטודיו למשחק של "הבימה" בניהולו של צבי פרידלנד. היא למדה בו שנה וחצי, וב-1941 שיחקה בהצגה "בגרות".
בשנת 1942, עם תחילת הגיוס לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התנדבה מרון לחיל העזר. היא שירתה במשך שנתיים במצרים כפקידה, עד שבשנת 1944 הצטרפה ללהקה הצבאית של הבריגדה היהודית, להקת "מעין זה", בפיקודו של אליהו גולדנברג. אחד הדואטים המפורסמים שביצעה במסגרת זו היה "כל הדרכים מובילות לרומא" (יצחק יצחק / צבי בן-יוסף), ביחד עם השחקן יוסי ידין (שלאחר מכן היה לבעלה הראשון). לאחר המלחמה היו לה הופעות מרגשות בפני ניצולי השואה.
לאחר שובה ארצה בשנת 1945, נקראה מרון על ידי הבמאי יוסף מילוא לשחק בתיאטרון שעמד להקים, "התיאטרון הקאמרי", וכך נמנתה עם מייסדי התיאטרון, שהיה בזמנו קטן ועני, והייתה לכוכבת בולטת בו. תפקידה הראשון בקאמרי היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", כמחליפה. היא זכתה לתפקיד משמעותי כבר בהצגתה השנייה, "העולם בו אנו חיים", אך מה שהזניק אותה לתודעת הקהל היו תפקידיה כאליזבת ב"נערת הפקר" (1947) ומיקה ב"הוא הלך בשדות" (1948).
לאחר מכן המשיכה בתפקידים ראשיים בהצגות רבות, רובן בתיאטרון הקאמרי, כגון: "פיגמליון", "כולם היו בני", "ביבר הזכוכית", "פונדק הרוחות", "רחם פונדקאי", "הדה גאבלר", "מדיאה", "בית הבובות" במחזות השקספיריים "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מהומה רבה על לא דבר", ובמחזמר "הלו, דולי!".
ביוגרפיה > פציעתה

בפברואר 1970, בעודה עובדת על המחזה "מדיאה" עם הבמאי יוסי יזרעאלי, טסה ללונדון, לאחר שכנועים רבים מצדו של השחקן חיים טופול, לאודישן לתפקיד גולדה בסרט "כנר על הגג". בדרך ללונדון היא נפצעה קשה במתקפת הטרור בנמל התעופה במינכן ורגלה השמאלית נקטעה. מרון עברה טיפולים בגרמניה במשך שלושה חודשים, וכשחזרה ארצה נאלצה לעבור ניתוחים נוספים.
חודשים בודדים לאחר ששבה לישראל, עלתה על במת תיאטרון "הבימה" בערב התרמה. היא התיישבה על כיסא גדול שהובא במיוחד עבורה והציגה מונולוג מ"מרי סטיוארט", "שיר הפונדקית" של אלתרמן וקטע של ברכט. במהלך הופעתה עמדה על רגליה בעזרת רגל תותבת. לאחר שסיימה את הופעתה קיבלה זר פרחים ממי שכונתה אז "הגברת הראשונה של התיאטרון" בישראל, חנה רובינא.
ביוגרפיה > הקריירה לאחר הפציעה

ביוני 1971, לאחר הפסקה של שנה וארבעה חודשים, שבה מרון לשחק על במות התיאטרון למרות הפציעה וזכתה לאהדה רבה מהקהל. תפקידה הראשון היה ב"מדיאה", שבוטלה בעקבות פציעתה.
בשנת 1980 פרשה מהתיאטרון הקאמרי, לאחר 35 שנות קביעות בו, והייתה לשחקנית עצמאית. עם זאת, המשיכה להופיע על במת הקאמרי, ועד יום מותה כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון.
היא שיחקה בתיאטראות שונים, בהם תיאטרון הבימה ("מרי סטיוארט", 1981; "תשוקה", 1983) ותיאטרון באר שבע ("נהג ציירת", 1988; "רוחות", 1989; "ביבר הזכוכית", 2000).
מרון שיחקה במספר סרטי קולנוע: "דודה קלרה" (1977), "העיט" (1981), "כביש ללא מוצא" (1982), "זמן אמת" (1991), "יום יום" (1998), "סוף שבוע בגליל" (2008), ו"שיר ערש לאבי" (2012). בשנים 1983–1986 כיכבה בתפקיד דודה חנה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "קרובים קרובים" (מתפקיד זה זכורה קריאתה "פ-ת-ו-ח!", שליוותה אותה מאז). כמו כן, הקליטה סדרה של אלבומים לילדים ("מבחר סיפורי ילדים: מבוימים בלוויית מוזיקה").
בשנת 2000 הייתה מרון ממייסדי תיאטרון אנסמבל הרצליה. היא גם ביימה מספר הצגות, בין היתר כתבה וביימה בשנת 2002 את ההצגה "שירים שיצאו מכסית", שבה שזורים שיריו של נתן אלתרמן (שאותו הכירה באופן אישי ושיחקה בהצגות שכתב ותרגם). בשנת 2005 חזרה לגלם את חנה בפרק האיחוד של "קרובים קרובים". בשנת 2006 הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו".
בשנת 2011 שבה מרון לבמת התיאטרון הקאמרי בהצגה "אורזי מזוודות" של חנוך לוין יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים, ביניהם רבקה מיכאלי ודרור קרן. באותה שנה הוגדרה כשיאנית גינס על קריירת משחק בתיאטרון הארוכה ביותר - 83 שנים. בשנת 2013 השתתפה בפרסומת לחברת הכבלים הוט.
בעשור השני של המאה ה-21 מיעטה מרון להופיע על הבמות, אך המשיכה בפעילות ציבורית.
חיים אישיים

מרון הייתה נשואה שלוש פעמים.
בעלה הראשון מאמצע שנות ה-40 היה השחקן יוסי ידין.
בעלה שני מאמצע שנות ה-50 היה האדריכל יצחק ישר.
בעלה השלישי היה האדריכל יעקב רכטר (אביהם של המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר מאשתו הראשונה), שממנו התאלמנה ב-2001. למרון ורכטר שלושה ילדים משותפים:
האדריכל אמנון רכטר (נולד ב-1958).
המתמטיקאית והפילוסופית ד"ר עפרה רכטר (נולדה ב-1961).
השחקנית דפנה רכטר (נולדה ב-1965).
מרון התגוררה בהרצליה מתחילת שנות ה-60, ואף זכתה בשנת 2003 באות אזרחות כבוד של העיר. לאחר פטירתו של בעלה, עברה מרון להתגורר בשדרות תרס"ט בתל אביב, סמוך לתיאטרון הבימה.
חיים אישיים > מותה והנצחתה

מרון הלכה לעולמה בביתה בגיל 90, ב-30 במאי 2014, כתוצאה משבץ. היא נקברה בבית העלמין האזרחי שבקיבוץ שפיים לצד בעלה, יעקב רכטר.
ב-8 בדצמבר 2015, החליט דואר ישראל להנפיק סדרה של שני בולי דואר שנקראה "אישים - תיאטרון ובידור" שנועדה להנציח את זכרם. אחד מהבולים הוקדש לדמותה של מרון ונושא את דיוקנה. הבול עוצב על ידי האמן צביקה רויטמן.
ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות תרס"ט מס' 3, סמוך לתיאטרון הבימה.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.
הערים הרצליה וקריית ביאליק קראו רחוב על שמה.
חיים אישיים > מעורבות פוליטית

ע"פ ההספד של יו"ר מרצ לשעבר, זהבה גלאון, מרון הייתה מראשוני רצ ומרצ, ואף נכחה בכנסים של המפלגות. בבחירות לכנסת התשיעית אף הוצבה כמועמדת אחרונה ברשימת רצ לכנסת.
מרון הייתה פעילה בארגונים הקוראים לשלום ולדו-קיום יהודי-ערבי. בשנת 1993 נמנתה עם המשלחת שהתלוותה ליצחק רבין בטקס חתימת הסכמי אוסלו.
מרון הייתה פעילה גם בהפגנות נגד תיקון "חוק הנאמנות" בשנת 2010 ובתמיכה בהקמת מדינה פלסטינית ב-2011.
פילמוגרפיה

בקולנוע
"שבועת שקר" (1928)
"נישואין בבעיה" (1929)
"ג'יגולו" (1930)
"M"‏ (1931)
"טור לילה" (1932)
"זה תלוי היום" (1933)
"אבן על כל מיל" (1954)
"אבות ובנים" (1972)
"דודה קלרה" (1977)
"העיט" (1981)
"כביש ללא מוצא" (1982)
"זמן אמת" (1991)
"יום יום" (1998)
"סוף שבוע בגליל" (2007)
"שיר ערש לאבי" (2012)
בטלוויזיה
"קרובים קרובים" (1983-1986)
"התזמורת" (1985)
"שובו של השריף" (1996)
"השיר שלנו" (2006)
פרסים והוקרה

1956 – פרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על גילום דמותה של לייזה דוליטל ב"פיגמליון" (1954).
1960 – פרס המועדון הלאומי על שם קלאוזנר למשחק הטוב, על גילום דמותה של נורה ב"בית הבובות" (1959).
1969 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה.
1970 – "אם השנה", מידי רעיית הנשיא רחל שזר.
1971 – פרס הרצל לאמנות.
1971 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה.
1973 – פרס ישראל לאמנות התיאטרון.
1973 – פרס כינור דוד לשחקנית השנה.
1977 – פרס לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על גילום דמותה של קייט קלר ב"כולם היו בניי" (1976).
1985 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
1994 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
1997 – פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
2003 – תואר אזרחית כבוד של העיר הרצליה, על מפעל חייה בתיאטרון (במלאת לה 80).
2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2011 – שיא גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם - 83 שנים.
2011 – פרס השחקנית המצטיינת של התיאטרון הקאמרי, על גילום דמותה של בובה גלובצ'יק ב"אורזי מזוודות".
2014 – תואר עמיתת כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
בשירה של נעמי שמר "חמסינים במשלט" (1961) מופיע בבית האחרון המשפט "בלובן צווארון נדהר לתיאטרון ובלב רגיש פרחים נגיש לחנה'לה מרון".
בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.
לקריאה נוספת

תפקידה של שחקנית: חנה מרון, תל אביב: הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר – אוניברסיטת תל אביב, 1994. (קטלוג תערוכה ובו מאמרים, בין היתר מאת תום לוי, פרדי רוקם ושמעון לב-ארי)
גד קינר, 'חנה מרון: הבמה כממלכה', תיאטרון (רבעון לתיאטרון עכשווי) 25 (2009), 40–46.
'חנה מרון', בתוך: יהושע יפה-נוף, אמנים בישראל, תל אביב: יסוד, 1959.
שני רומנים גרפיים על חייה של מרון, מאת דוד פולונסקי וברברה ילין, באתר מכון גתה.
היסטוריה של סומליה

מפת סומליה במאה ה-19
סומליה (בסומלית: Soomaaliya, בערבית: الصومال), או בשמה המלא הרפובליקה הפדרלית של סומליה, היא מדינה הממוקמת בקרן אפריקה.
לאורך ההיסטוריה ארוכת השנים שלה, סומליה שימשה כתחנת מעבר חשובה למסחר עם חלקים נרחבים של העולם העתיק, ועל פי רוב החוקרים, קיימת סבירות גבוהה שבשטחה התקיימה בעבר ארץ פונט האגדית.
במהלך ימי הביניים, מספר אימפריות סומליות חזקות שלטו בנתיבי הסחר האזוריים, ביניהן סולטנות עג'וראן, סולטנות אדאל, סולטנות ורסנגאלי, סולטנות גלדי וסולטנות מג'ירטן.
בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם ממלכות אלו, הבריטים והאיטלקים השיגו שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית. בעומק השטח הסומלי, התנועה הדרווישית (אנ'), בהנהגתו של מוחמד עבדאללה חסן, הביסה בהצלחה את כוחות האימפריה הבריטית ארבע פעמים, ואילצה אותם לסגת לאזור החוף, אבל בסופו של דבר, הממלכה הובסה בשנת 1920 על ידי הבריטים, שהסתייעו בכוחם האווירי העדיף. במקביל, איטליה הפשיסטית השיגה שליטה מלאה על צפון מזרח, מרכז וחלקים מדרום סומליה בעקבות מערכה צבאית מוצלחת כנגד סולטנות מג'ירטן וסולטנות הוביו. הכיבוש האיטלקי בשטחי סומליה נמשך עד 1941, כאשר שטח הכיבוש האיטלקי נפל לידי בריטניה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הניצחון הבריטי על איטליה, מערב סומליה נותרה בגדר שטח חסות בריטי, בעוד שצפון מזרח, מרכז ודרום סומליה הפכו לאזור מנדט בחסות האו"ם ב-1 באפריל 1950, תוך הבטחה למתן עצמאות לאחר 10 שנים. ב-1 ביולי 1960, שני האזורים התאחדו כמתוכנן, מה שהוביל להקמתה של רפובליקה סומלית עצמאית בשליטה אזרחית. במועד זה, האספה הלאומית הסומלית, בראשותו של חאג'י בשיר אסמאעיל יוסוף, אישרה את חוק האיחוד של הקולוניות הבריטיות והאיטלקיות לשעבר, לצורך הקמת הרפובליקה של סומליה.
פרהיסטוריה

סומליה הייתה מיושבת לפחות מאז התקופה הפלאוליתית, במהלכה תרבויות דויאן והארגיסאן פרחו באזור. העדות הקדומה ביותר לקיום טקסי קבורה בקרן אפריקה נמצאה בבית קברות בסומליה, ומתוארכת לראשית המאה ה-4 לפנה"ס. בשנת 1909 התגלה גם השימוש שנעשה באבנים באתר ג'אלו (Jalelo) שבצפון סומליה, כאשר הדבר המחיש את הדמיון בהתפתחות הציוויליזציות במהלך התקופה הפלאוליתית בין המזרח והמערב.
על פי בלשנים, אוכלוסיות דוברי שפות אפרו-אסיאתיות הגיעו לראשונה לאזור במהלך התקופה הנאוליתית, כאשר מוצאם המשוער היה מעמק הנילוס או מהמזרח הקרוב. חוקרים אחרים סבורים שהקבוצה האפרו-אסיאתית התפתחה בקרן אפריקה עצמה, כאשר במרוצת השנים דוברי השפה נדדו למקומות נוספים.
מתחם לאס ג'ל (Laas Geel) בפאתי הרגייסה שבצפון מערב סומליה מתוארך לסביבות שנת 3,000 לפנה"ס, וכולל יצירות אמנות סלע המתארות חיות בר ופרות מעוטרות.ציורי מערות נמצאו באזור דהאמבלין (Dhambalin) הצפוני, אשר כוללים את אחד מהתיאורים הידועים הקדומים ביותר של צייד על סוס. אמנות הסלע באזור מתאפיינת בסגנון אתיופי-ערבי ייחודי, המתוארך לסביבות השנים 3,000-1,000 לפנה"ס. בנוסף, בין העיירות לאס חורי (Las Khorey) ואל איו (El Ayo) שבצפון סומליה נמצא קארינהגן (Karinhegane), אתר ארכאולוגי הכולל ציורי מערות רבים של בעלי חיים אמתיים ומיתיים. לכל ציור יש כתובת מתחתיו, אשר לפי אומדן משוערך, מקורם בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס.
היסטוריה עתיקה > ארץ פונט

פירמידות עתיקות, אחוזות קבר, ערים הרוסות וקירות אבן שנמצאו בסומליה מהווים כולם עדות לתרבות עתיקה ומתוחכמת ששגשגה בעבר בחצי האי הסומלי. ממצאי חפירות ארכאולוגיות ומחקרים שנערכו בסומליה מדגימים כי תרבות זו קיימה קשרי מסחר ענפים עם מצרים העתיקה ועם יוון המיקנית החל מהאלף השני לפנה"ס. ממצאים אלו תומכים בהשערה לפיה סומליה, או השטחים הסמוכים אליה, היו בעבר מקום מושבה של ארץ פונט. תושבי ארץ פונט נהגו לסחור במור, תבלינים, זהב, שנהב, בקר קצר קרניים, לבונה ועוד, עם המצרים הקדמונים, הפיניקים, הבבלים, ההודים, הסינים והרומאים דרך נמלי מסחר מפותחים. משלחת מצרית עתיקה שנשלחה לארץ פונט על ידי מלכת מצרים מהשושלת ה-18, המלכה חתשפסות, תועדה על גבי תבליטי המקדש בדיר אל-בחרי, בתקופת שלטונם בארץ פונט של המלך פארהו והמלכה אטי.
היסטוריה עתיקה > היסטוריה ימית עתיקה

תושבי סומליה העתיקה בייתו את הגמל בשלב מסוים בין האלף השלישי והשני לפנה"ס. משם המגמה התפשטה למצרים העתיקה וליתר צפון אפריקה. במהלך התקופה הקלאסית, ערי המדינה השונות בסומליה הקימו נתיבי מסחר משגשגים עם סוחרים תושבי פיניקיה, מצרים התלמיית, יוון, האימפריה הפרתית, שיבא, הממלכה הנבטית והאימפריה הרומית. במהלך תקופה זו הם השתמשו בכלי שיט סומלי עתיק המכונה בדן (beden) לצורך העברת מטענים.
לאחר הכיבוש הרומי של הממלכה הנבטית, הרומאים הציבו נוכחות של צי ימי במצרי עדן על מנת להפחית את אירועי שוד הים. בתקופה זו, סוחרים סומלים וערבים אסרו על הספינות ההודיות לסחור בערי הנמל החופשיות של חצי האי ערב, על מנת להגן על האינטרסים של הסוחרים הסומלים והערבים, ולהבטיח את רווחיהם מהמסחר בקו ים סוף–הים התיכון. עם זאת, סוחרים הודים המשיכו לסחור בערי הנמל של סומליה, מסחר אשר התנהל בצורה חופשית, ללא הפרעות מצד הרומאים.
במשך מאות שנים, הסוחרים ההודים הביאו כמויות גדולות של קינמון מסרי לנקה ומאינדונזיה לסומליה ולחצי האי ערב. נטען כי עובדה זו הייתה הסוד השמור ביותר בקרב הסוחרים הסומלים והערבים במסגרת המסחר שלהם עם העולם הרומאי והיווני, שכן הרומאים והיוונים האמינו שהמקור של הקינמון עצמו היה באזור סומליה, אבל במציאות, המוצר המבוקש הובא לסומליה על גבי ספינות הודיות. באמצעות הסכמים משותפים בין סוחרים סומלים לבין סוחרי המפרץ הערבי, קינמון מתוצרת הודית/סינית שווק במחירים גבוהים בהרבה לצפון אפריקה, המזרח הקרוב ואירופה, מה שהפך את הסחר בקינמון לתחום רווחי מאוד, במיוחד עבור הסוחרים הסומלים ששיגרו כמויות גדולות לאורך נתיבי הים והיבשה הקדומים.
המאה ה-19

הסולטן יוסוף מחמוד אבראהים, הסולטן השלישי משושלת גוברון, התחיל את תור הזהב של סולטנות גלדי. הצבא שלו ניצח במהלך הג'יהאד של ברדרה, אשר השיב את היציבות באזור, וחידש את הסחר בשנהב במזרח אפריקה. הסולטן גם קיבל מתנות ושמר על קשרים עם השליטים של ממלכות שכנות ורחוקות, כגון עומאן, ויטולנד ותימן. בנו של הסולטן אבראהים, אחמד יוסוף, ירש אותו והפך במרוצת השנים לאחת מהדמויות החשובות ביותר במאה ה-19 במזרח אפריקה. במהלך כהונתו, אחמד יוסוף נחשב למלך החזק ביותר במזרח אפריקה. הוא הצליח לאסוף כ-20 אלף חיילים סומלים מאומנים, איתם פלש לאי זנזיבר ליד טנזניה וכבש אותו. מעמדו של הסולטן יוסוף הוכר באותה תקופה גם על ידי המלך העומאני, ממקום מושבו בעיר החוף של לאמו.
בסוף המאה ה-19, ולאחר ועידת ברלין, מדינות אירופה החלו במגמת קולוניאליזציה מוגברת בשטחי אפריקה (המרוץ לאפריקה), מגמה אשר היוותה מקור השראה למנהיג הדרווישי מוחמד עבדאללה חסן לגיוס תמיכה בכל רחבי קרן אפריקה, ולהתחיל באחד מהמאבקים האנטי-קולוניאליים הגדולים שיבשת אפריקה ראתה. בכמה משיריו ומנאומיו, חסן התעקש שהבריטים "הרסו את הדת שלנו והפכו את ילדינו לילדיהם", ושהנוצרים האתיופים, בשיתוף פעולה עם הבריטים, היו נחושים להכחיד את החופש הפוליטי והדתי ממנו נהנתה האומה הסומלית. במהרה הוא הפך ל"סמל החופש הפוליטי והדתי של ארצו, והחובה להגן עליה מפני הפולשים הנוצרים." חסן הכריז גם על פתווה רשמית, לפיה כל סומלי שלא תומך באחדותה של סומליה, ולא יסכין להילחם תחת הנהגתו, ייחשב כופר.
לטובת המאבק בפולשים הנוצרים, חסן השיג נשק מן האימפריה העות'מאנית, סודאן, ומעוד מדינות מוסלמיות שהזדהו עם מטרתו, ומינה שרים ויועצים לניהול תחומים ומגזרים שונים של סומליה. התנועה של חסן אורגנה הלכה למעשה באופן צבאי, והתאפיינה מראשיתה בהיררכיה נוקשה ובשלטון ריכוזי.
הרטוריקה הארסית של חסן כנגד הפולשים הנוצרים לא נותרה בגדר מילים בלבד; הוא ביצע את מתקפתו הראשונה כנגד הבריטים באמצעות 1,500 תומכים סומלים, שצוידו ב-20 רובים בלבד, על חיל מצב בריטי שהוצב באזור.
חסן המשיך והוביל ארבע מתקפות צבאיות נוספות כנגד הבריטים, אך ללא הצלחה ממשית. שלטונו התאפיין בעוינות עמוקה כנגד הבריטים מחד, וקשרים דיפלומטיים ידידותיים מול האימפריה העות'מאנית והגרמנית מאידך.
המאה ה-20

בשנת 1920, ולאחר שהאימפריה הבריטית קיבלה החלטה לפעול כנגד מוחמד עבדאללה חסן, התנועה הדרווישית התמוטטה לאחר הפגזות אוויריות בריטיות אינטנסיביות, והשטחים שהיו בשליטת התנועה הפכו לפרוטקטורט. במקביל, עלייתה של האידאולוגיה הפשיסטית באיטליה בתחילת 1920 בישרה על שינוי מגמה ביחס לאסטרטגיית ההתפשטות האיטלקית בשטחי אפריקה, כאשר צפון-מזרח סומליה החלה להיכלל בתוך גבולותיה של איטליה הגדולה, בהתאם לתוכנית האידאולוגית של איטליה הפשיסטית. עם הגעתו של המושל האיטלקי צ'זארה מריה דה וקי לסומליה ב-15 בדצמבר 1923, נכנסה התוכנית הפשיסטית לפועל. איטליה אמנם זכתה לגישה לאזורים אלו תחת חסותם של הסכמים קודמים, אבל לא נהנתה משלטון ישיר באזור. לממשלה האיטלקית הפאשיסטית היה בתחילה שלטון ישיר רק על מחוז בנאדיר, מצב אותו השלטון הפשיסטי התכוון לשנות.
בעקבות תבוסתה של התנועה הדרווישית, ב-10 ביולי 1925 נתן מוסוליני אור ירוק למושל דה וקי להתחיל בהשתלטות הצבאית על האזור הצפון-מזרחי של סומליה.
תוכנית הפעולה של המושל הייתה לפרק מנשקם את הכוחות המקומיים, לצורך ביסוס הכיבוש האיטלקי בשטחים החדשים. אבל לפני שהתוכנית יכלה להתבצע, הוא נדרש להציב מספר מספיק של חיילים איטלקים באזור. בשלב זה, המושל החליט להקים מחדש את כוח השיטור הסומלי הישן, Corpo Zaptié, הפעם ככוח שיטור קולוניאליסטי.
כהכנה לפלישה, מפקד הכוח אטורה קורונארו קיבל פקודה באפריל 1924 לבצע משימת סיור בשטחים מיועדים לפלישה. התברר שעל אף מעורבות איטלקית של 40 שנה באזור, הידע האיטלקי לגבי הגאוגרפיה באזור היה דל ולא מספק. מסיבה זו, כוח הסיור הצטרף במסווה לסקר גאולוגי איטלקי שהיה מתוכנן באזור ללא קשר לתוכניות הפלישה.
ב-1 באוקטובר, הפלישה יצאה לפועל בהצלחה, ושטחים אלו סופחו לאימפריה האיטלקית.
מלחמת העולם השנייה

ב-9 במאי 1936, מוסוליני הכריז על הקמתה של האימפריה האיטלקית, תחת השם מזרח אפריקה האיטלקית, אשר נוצרה על ידי איחוד שטחי הכיבוש האיטלקים באתיופיה, אריתריאה וסומלילנד האיטלקית. בתקופה זו, האיטלקים השקיעו באופן ניכר בתשתיות חדשות באזור, כדוגמת "הכביש האימפריאלי" בין אדיס אבבה ובין מוגדישו.
במהלך קיומה של סומלילנד האיטלקית, חיילים סומלים רבים שגויסו בשטחי הכיבוש האיטלקים לחמו לצד איטליה במסגרת מה שמכונה Regio קורפו Truppe Coloniali. במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות אלו היו מעורבים במספר מהקרבות העיקריים של הצבא האיטלקי באפריקה. ב-1941, בסומלילנד האיטלקית ובאתיופיה היו מוצבים 2,186 Zaptié ועוד 500 מגויסים תחת הדרכה רשמית.
במחצית הראשונה של 1940, כ-22,000 איטלקים התגוררו בסומליה. בתקופה זו, המושבה הייתה אחת מהמפותחות ביותר במזרח אפריקה מבחינת רמת החיים של המתיישבים ושל הסומלים שהתגוררו בה, בעיקר באזורים העירוניים. יותר מ-10,000 איטלקים חיו במוגדישו, הבירה המנהלית של מזרח אפריקה האיטלקית, ומבנים חדשים הוקמו בה בהתבסס על אדריכלות איטלקית מסורתית
במחצית השנייה של 1940, חיילים איטלקים פלשו לסומלילנד הבריטית וסילקו משם את הבריטים. האיטלקים גם כבשו חלקים ממזרח אפריקה הבריטית ליד הגבול עם ג'ובלנד, סביב הערים מוייל ובונה.
עצמאות

במהלך מלחמת העולם השנייה, בריטניה השיגה שליטה מחודשת על סומלילנד הבריטית, וכבשה את סומלילנד האיטלקית, כאשר השליטה הבריטית בשני האזורים התנהלה על בסיס ממשל צבאי. בנובמבר 1945, במהלך ועידת פוטסדאם, האו"ם שב והעניק לאיטליה מנדט על סומלילנד האיטלקית, אבל זאת תחת השגחה צמודה, ובתנאי - שהוצע לראשונה על ידי ליגת הנוער הסומלית (SYL) וארגונים פוליטיים אחרים בהתהוות - שלסומליה תינתן עצמאות בתוך עשר שנים. במקביל, סומלילנד הבריטית נותרה שטח חסות של בריטניה עד 1960.
מאחר שבשלב זה, איטליה שלטה בטריטוריה תחת משטר נאמנות של האו"ם ובפיקוחו, הסומלים שהתגוררו בסומלילנד האיטלקית זכו בהזדמנות לצבור בהדרגה ניסיון פוליטי בשלטון עצמי. זאת בניגוד למצב בסומלילנד הבריטית, אשר הייתה אמנם אמורה להשתלב בסומליה המאוחדת בעתיד, אך לתושביה לא ניתנה ההזדמנות להתנסות בממשל עצמי. חרף ניסיונם של פקידים בריטים, במהלך שנות ה-50, לנקוט ביוזמות שונות במטרה להדביק את הפער בין שני האזורים, הפער בין סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית בכל הנוגע לפיתוח כלכלי ופוליטי עתיד לגרור קשיים משמעותיים במועד בו שני החלקים ישולבו. כמו כן, בריטניה העניקה לאתיופיה את השלטון על חבל הארץ הצפוני, זאת על אף היותו מיושב כמעט באופן בלעדי על ידי סומלים, ותוך התעלמות ממשאל עם שנערך באזור ושהביע חד משמעית את הרצון של אוכלוסיית האזור להצטרף לרפובליקה הסומלית המאוחדת.
במהלך שנת 1958, זמן קצר בטרם מתן העצמאות הרשמית לסומליה בשנת 1960, נערך משאל עם בג'יבוטי השכנה (שנקראה אז סומלילנד הצרפתית), על מנת לתת לתושביה אפשרות להחליט האם להצטרף לרפובליקה הסומלית החדשה, או להישאר תחת שלטון צרפתי. משאל העם הכריע לטובת המשך השליטה הצרפתית באזור, בעיקר בשל התגייסותם הגורפת של בני הקבוצה האתנית ״עפאר״, כמו גם אירופאים שהתגוררו בשטח. לאחר משאל העם עלו טענות רבות בדבר זיוף הבחירות, בין היתר בשל גירושם של אלפי סומלים מביתם על ידי הצרפתים בטרם פתיחת הקלפיות. בסופו של דבר, ג'יבוטי קיבלה את עצמאותה מצרפת רק בשנת 1977, וחסן גולד אפטידון, תושב סומלי אשר ניהל בשנת 1958 קמפיין לטובת הישארות תחת שלטון צרפת, הפך בסופו של דבר לנשיאה הראשון של ג'יבוטי העצמאית (בין השנים 1977–1991).
ב-1 ביולי 1960, שתי הטריטוריות הסומליות התאחדו כמתוכנן לצורך יצירתה של הרפובליקה הסומלית המאוחדת, אשר גבולותיה נקבעו בפועל על ידי איטליה ובריטניה. הממשלה הוקמה על ידי עבדאללה עיסא מוחמד ומוחמד חאג 'אבראהים איע'אל, יחד עם אישים סומלים אחרים שלקחו חלק בממשל המקומי המוגבל שהתקיים טרם לכן. ב-20 ביולי 1961 ובמסגרת משאל עם שזכה להשתתפות עממית גורפת, העם בסומליה אשרר את חוקת המדינה החדשה, אשר נכתבה בשנת 1960.
בשנת 1967 מוחמד חאג 'אבראהים איע'אל נבחר כראש הממשלה. בעתיד, הוא יכהן גם כנשיא סומלילנד, אזור בצפון מערב סומליה הטוען לממשל אוטונומי.
ב-15 באוקטובר 1969, בעת ביקור בעיר הצפונית לאס אנוד, נשיא סומליה, עבדירשיד עלי שרמארק, נורה למוות על ידי אחד משומרי הראש שלו. ההתנקשות בחיי הנשיא הייתה השלב הראשון במסגרת הפיכה צבאית שנערכה ב-21 באוקטובר 1969 (יום לאחר הלווייתו), במסגרתה הצבא הסומלי תפס את השלטון מבלי להיתקל בהתנגדות ממשית — ההפיכה הסתיימה למעשה ללא שפיכות דמים. ההפיכה הובלה על ידי מייג'ור גנרל מוחמד סיאד ברי, אשר פיקד על הצבא הסומלי.
הרפובליקה הדמוקרטית של סומליה > המועצה המהפכנית העליונה

לצד ברי, המועצה המהפכנית העליונה (SRC), שתפסה את השלטון בסומליה לאחר ההתנקשות בנשיא שרמארק בשנת 1969, הובלה על ידי סגן-אלוף סלאח גברייר קדייה, ומפקד המשטרה ג'אמע קורשל. קדייה החזיק באופן רשמי בתואר "אבי המהפכה," וברי הפך זמן קצר לאחר מכן לראש המועצה המהפכנית העליונה. זמן קצר לאחר ההפיכה, המועצה המהפכנית שינתה את שם המדינה לרפובליקה הדמוקרטית הסומלית, פיזרה את הפרלמנט ואת בית המשפט העליון, וביטלה את החוקה.
המשטר הצבאי החדש הכריז על עבודות ציבוריות בקנה מידה רחב, וכן הוביל בהצלחה קמפיין להעלאת שיעורי האוריינות ברחבי המדינה. במקביל להלאמה של התעשייה וכלל הקרקעות בסומליה, מדיניות החוץ של המשטר החדש שמה דגש על קשריה המסורתיים והדתיים של סומליה עם העולם הערבי, מה שהוביל בסופו של דבר להצטרפות סומליה לליגה הערבית בשנת 1974. באותה שנה, ברי שימש גם כיו"ר ארגון אחדות אפריקה, קודמו של האיחוד האפריקאי.
ביולי 1976, המועצה המהפכנית העליונה התפרקה, ובמקומה הוקמה המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית הסומלית (SRSP). בשלב זה, המשטר הצבאי בסומליה פינה את מקומו לממשל טוטליטרי חד מפלגתי, בדומה למדינות רבות בגוש הסובייטי, שהתבסס על סוציאליזם מחד, ועל עקרונות השריעה האסלאמית מאידך. הקמת המפלגה הייתה ניסיון לשלב בין האידאולוגיה הסוציאליסטית הרשמית של המדינה ובין דת המדינה - האסלאם, על ידי התאמת עקרונות המרקסיזם לעקרונות השריעה ולאקלים התרבותי והחברתי הסומלי. המפלגה שמה דגש על עקרונות אסלאמיים של קידמה חברתית, שוויון וצדק, אשר לטענת הממשלה השתלבו ישירות עם עקרונות הליבה של הסוציאליזם, תוך שימת דגש על עצמאות, עממיות, פופולריות, ניהול מרכזי, ובעלות על אמצעי הייצור. אף שלהלכה, המפלגה הסוציאליסטית אפשרה השקעות פרטיות בקנה מידה מוגבל, המדיניות הכללית של הממשל הייתה ברוח עקרונות הקומוניזם.
הרפובליקה הדמוקרטית של סומליה > מלחמת אוגדן

ביולי 1977, פרצה מלחמת אוגדן לאחר שממשלתו של ברי ביקשה לספח את מחוז אוגדן האתיופי, המיושב ברובו על ידי סומלים, לתוך סומליה הגדולה. במהלך השבוע הראשון של הסכסוך, כוחות צבא סומלים השתלטו על חלקיה הדרומיים והמרכזיים של אוגדן. לאורך מרבית המלחמה, צבא סומליה השיג רצף ניצחונות מול הצבא האתיופי, מה שהוביל לנסיגתו ההדרגתית עד למחוז סידאמו. עד לחודש ספטמבר 1977, הצבא הסומלי השיג שליטה על כ-90% משטח אוגדן, כבש ערים אסטרטגיות כגון ג'יג'יגה, והטיל לחץ כבד על דירה דאווה, תוך איום על נתיב הרכבת מהעיר לכיוון ג'יבוטי. לאחר שהכוח הסומלי הטיל מצור על הרר, כוח התערבות סובייטי מאסיבי וחסר תקדים, בהיקף של כ-20,000 חיילים קובנים וכמה אלפי מומחים סובייטים, נחלצו לעזרתו של משטר הדרג הקומוניסטי של אתיופיה, מה שהטה את הכף נגד הכוחות הסומלים. עד לסוף שנת 1978, החיילים הסומלים נהדפו מחוץ לגבולות אוגדן.
התמיכה המשמעותית לה זכה המשטר האתיופי מצד ברית המועצות גרמה למשטר הסומלי לחפש בני ברית אחרים. בסופו של דבר, הסומלים פנו לארצות הברית, יריבתה הגדולה של ברית המועצות במלחמה הקרה, אשר ניהלה קשרים לא ישירים עם המשטר הסומלי מזה זמן מה. בסופו של דבר, קשרי הידידות המוקדמים של המשטר הסומלי עם ברית המועצות, ולאחר מכן השותפות עם ארצות הברית, איפשרו לסומליה לבנות ולתחזק את הכוח הצבאי הגדול ביותר באפריקה.