שחמט
היסטוריה

מקורותיו של משחק השחמט לוטים בערפל ושנויים במחלוקת. המצאתו יוחסה לתרבויות שונות של העולם העתיק בסין, בהודו, במצרים או בפרס. ההשערות המקובלות במחקר הן שמשחק השחמט כפי שהוא מוכר כיום התפתח מגרסאות מוקדמות יותר של המשחק, שנדדו מהודו או, על פי דעת מיעוט, מסין, לפרס, ומשם, דרך מגע עם סוחרים ערבים, לאירופה. טענות לגבי ההתפתחות המוקדמת של המחשק ונדידתו בעולם מבוססות על ממצאים אטימולוגיים, ארכאולוגיים ואזכורים של המחשק בספרות, אך העדויות ההיסטוריות נתונות בוויכוח.
ההשערה הנפוצה והמקובלת ביותר בספרות היא שמקורו של השחמט הוא בהודו. השערה זו הופיעה כבר ב-1694, בספרו של החוקר האנגלי תומאס הייד, והיא קיבלה חיזוק ממחקרים מאוחרים יותר, כגון ספרו של הרולד מארי מ-1913, "היסטוריה של השחמט". לפי השערה זו, המשחק התפתח ממשחק הודי בשם צ'טורנגה, שנדד וזכה לווריאציות שונות במזרח כמו שיאנג-צ'י בסין, שוגי ביפן, ג'נגי בקוריאה ומקרוק בתאילנד ובקמבודיה. משחק זה אומץ והשתנה בפרס למשחק בשם "צ'אטראנג". בעולם הערבי, הצ'אטראנג קיבל את השם שאתראנג', ומשם הגיע המשחק לאירופה. מארי ואחרים התבססו על אטימולוגיה ועל טקסטים שתיארו משחקים הדומים לשחמט, שהמוקדמים ביניהם הם מהמאה השביעית לספירה. אחד מהטקסטים הללו, ה"שאתראנג'נאמאק", שנכתב בפרסית אמצעית בין 750 ל-850 לספירה, הוא התיאור המפורט המוקדם ביותר של משחק ה"צ'אטראנג". משחק זה לא היה זהה לשחמט המוכר כיום – לדוגמה, במקום מלכה, היה בהם כלי בדמות יועץ, שהיה אחד הכלים החלשים יותר על הלוח, במקום רץ היו בהם פילים, שהיו יכולים לנוע שתי משבצות באלכסון. טקסט אחר, "הארשהצ'ריטה (אנ')" ("חיי הארשה") בסנסקריט מהמאה ה-7, מזכיר את משחק הצ'טורנגה ההודי, אך לא מפרט לגביו, והוא העדות הבטוחה היחידה לקיומו של הצ'טורנגה בהודו לפני התיאור המפורט של הצ'אטראנג בפרס. על אף שהמידע על הצ'טורנגה ההודי מועט, חוקרים התייחסו לטענה שמשחק זה הוא המקור לצ'אטראנג כאמינה, גם בגלל הקרבה בין השמות וגם משום שהמקורות הפרסים והערבים בעצמם מתייחסים למקור הודי של המשחק: ב"שאתראנג'נאמאק" נכתב כי הצ'אטראנג' הוצג לפרס על ידי שרוואורמן (אנ'), השליט הגדול של הודו בתקופת שלטונו של חוסרוב; בשאהנאמה (המאה ה-11) יש תיאור דומה של הגעת המשחק מהודו לפרס; ואל-עדלי אל-רומי כתב במאה ה-12 ש"מקובל באופן אוניברסלי" שהמשחק הגיע מהודו.
מספר חוקרים ניסו לאתר מקור הודי מוקדם יותר מהצ'טורנגה. מארי דחה את ההשערה המוקדמת יותר של סטיוארט קולין, שלפיה מקור השחמט הוא במשחקי מרוץ הודים מוקדמים, אך אחרים, כגון השחמטאי יורי אברבך שפרסם מחקר על מקורות השחמט, תומכים בהשערה של קולין.
השערה אחרת טוענת שמקור השחמט המודרני הוא במשחק הסיני שיאנג-צ'י, שהומצא, לפי גרסה זו, בסין במאה ה-2 לפנה"ס. את ההשערה הציע כבר במאה ה-18 המחבר האירי איילס ארווין (אנ'), ותומך בולט שלה במחקר המודרני הוא הסינולוג דייוויד לי. להשערה זו קמו מתנגדים, כגון היסטוריון השחמט הגרמני פטר בנשנאק והחוקר מייקל מארק.
טענות שונות כאילו שורשו של המשחק עתיק בהרבה, שגויות ככל הנראה. התפשטותו המהירה החלה מן המאה השביעית, ללא אזכורים כלשהם בספרות לפני כן, מעידים על כך שהומצא קרוב לתקופה זו.
ספר השחמט העתיק ביותר הידוע נכתב בערבית ומתוארך לשנת 840 לערך, שנכתב על ידי אל-עדלי אל-רומי (אנ') שחמטאי ערבי מפורסם, שכותרתו כיתאב אש-שטראנג' (ספר השחמט). זהו כתב יד שאבד, אך הוא מוזכר בעבודות מאוחרות יותר. גם כאן, אל-עדלי מייחס את מקורות השחמט הפרסי להודו, יחד עם אוסף האגדות מהמאה השמינית קלילה ווה-דימנה (אנ').
את השחמט הביאו לאירופה הערבים, שכבשו את חצי האי האיברי במאה השמינית. אזכור השחמט באירופה ניתן למצוא ברשימת מתנות של אמיר קורדובה בשנת 1010. גם הצלבנים, ששבו לאירופה ממסעי הצלב, הביאו איתם את המשחק שלמדו בארצות ערב.