מלחמת ההתשה
הפצצות העומק והשלכותיהן > מבצעי פריחה

הראשון שהציע לפתוח בהפצצות עומק של חיל האוויר בלב מצרים כדי לשנות את משוואת מלחמת ההתשה היה ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, בישיבת מטכ"ל בספטמבר 1969. לאורך חודש דצמבר כתש חיל האוויר הישראלי את הקו הקדמי של הכוחות המצרים, אלא שהדבר לא השפיע על גרף האבדות של צה"ל או על הפעילות היום-יומית של הצבא המצרי. כתוצאה מכך, ישראל הסיקה שעליה להסלים את המערכה כדי לעורר שינוי בעמדה המצרית. בתחילת החודש הציג צה"ל תוכנית להפצצת מטרות עומק בתוך מצרים, במטרה להוציא אותה משיווי משקל אסטרטגי, ובאמצע החודש ביקש סגן ראש הממשלה יגאל אלון לפרט את אפשרויות התקיפה של קהיר ואלכסנדריה בפני שרי הממשלה. לאחר שהפיקוד הצבאי הציג בפני הממשלה את התוכנית למבצע "פריחה", תקיפה רבתי של מטרות עומק במצרים, כולל בערים הגדולות ולכל אורך עמק הנילוס, דעת השרים הייתה חלוקה. השרים אלון ועזר ויצמן תמכו נמרצות בפעולה, וכמוהם רוב שרי הממשלה. השרים אבא אבן, פנחס ספיר, חיים משה שפירא וישראל ברזילי הסתייגו, וכמוהם גם דיין, שחשש מהתערבות סובייטית. ראש הממשלה, גולדה מאיר, לא השתכנעה בעד הפצצות העומק אלא כאשר קיבלה הערכה מצידו של השגריר בוושינגטון, יצחק רבין, שארצות הברית תראה באור טוב את הפעילות הישראלית, שכן משמעותה תהיה נקיטת יוזמה שמיועדת לקרב הפסקת אש חדשה. יתרה מכך, רבין גם ביקר בארץ ולקח חלק בשיחות הדרג המדיני-ביטחוני באשר לאפשרות להסלים את העימות ולפתוח בהפצצות עומק. במהלך הדיונים הוא השמיע תמיכה חד משמעית בהוצאה לפועל של תוכנית "פריחה". בדיעבד נטען, בידי חלק מהשרים, שאחת ממטרות ההפצצות הייתה פגיעה ביוקרתו וביציבות משטרו של נאצר.
ב-1 בינואר אושרו הפצצות העומק הראשונות בידי הממשלה. כצעד מקדים נערכה ב-25 בדצמבר תקיפה גדולה של חיל האוויר הישראלי, שבמהלכה הושמדו שתים עשרה סוללות של טילי קרקע-אוויר ששימשו להגנה על אזור קהיר, ולמחרת, ב-26 בדצמבר 1969, נערך מבצע תרנגול 53, שבו נגנב המכ"ם המצרי החדש P-12, שהיה ממוקם ק"מ אחד מראס-ערב אשר לחוף מפרץ סואץ. ב-7 בינואר 1970 החלה ישראל בסדרת "מבצעי פריחה" – הפצצות של חיל האוויר הישראלי על מחנות צבא בעומק מצרים. המטרות שנבחרו לא היו בעלות חשיבות גדולה, ולהפצצתן הייתה בעיקר מטרה מוראלית. ההפצצה האחרונה בסדרה זו נערכה ב-13 באפריל 1970. ההפצצות בוצעו על ידי צוותים של זוג או רביעיית פנטומים, שכושר נשיאת החימוש שלהם היה גדול פי שמונה מזה של המיג-17. עיקר ההפצצות נעשו בדלתא של מצרים, שם נמצא ריכוז האוכלוסין העיקרי שלה, וישראל נמנעה מלתקוף את ערי הנמל בהן חנו כוחות של צי ברית מועצות, אלכסנדריה בראשן, כדי להימנע מעימות עם מוסקבה. לאחר שתי ההפצצות הראשונות, אישרה הממשלה את המשך הפעילות לפי עצת הרמטכ"ל בר-לב, בקצב של שתי הפצצות עומק בשבוע, לצד פשיטות ומבצעים מיוחדים. רבין העריך, שכדי לשמור על התמיכה האמריקאית הקיימת בישראל, לפיה ישנה בוושינגטון הסכמה שבשתיקה להפצצות העומק, על האחרונה להימנע מכיבוש שטח מצרי, פגיעה באזרחים או פגיעה מהותית בתפקוד של הצבא המצרי.
ראש אמ"ן אהרון יריב הדגיש, נוכח הפצצות העומק, את חשיבות הפגיעה במורל הציבורי במצרים. בשונה מגזרת התעלה, הנמצאת בפריפריה האזרחית של מצרים, קהיר לא יכלה להכחיש את ההפצצות ואת הפגיעות של ישראל כאשר הן נעשו מעל ראשם של מיליוני תושבי עמק הנילוס. כמו כן, אמ"ן העריך, הערכה שגויה כפי שהתברר מאוחר יותר, שברת המועצות לא תשלח יחידות מצבאה להגנתה של מצרים. לפי ראש הממשלה מאיר, מטרות הפצצות העומק היו להלן: צמצום הפגיעות בקו התעלה, הקלת הלחץ על הכוחות בתעלה, ערעור הביטחון האזרחי במצרים ושיבוש תוכניותיה למלחמה כוללת. מאיר הייתה ספקנית באשר לאפשרות שההפצצות יובילו להפסקת אש מחודשת, ולצד זאת דחתה את הטענות לפיהן מטרת הפעולה היא להפיל את משטר נאצר: "לא אנו בחרנו בו ואין זה מתפקידנו להפיל אותו. ייפול - ייפול, אבל אין זו כוונתנו." חיל האוויר המצרי עלה לאוויר כדי ליירט את המטוסים הישראלים, ונערכו קרבות אוויר רבים מעל ערי מצרים. במרץ החליטה הממשלה לצמצם את הפצצות חיל האוויר. כמו כן, כדי להימנע מתקלות שעלולות לעורר תקריות דיפלומטיות, כגון פגיעה במרכז אזרחי, הוחלט להינע מהפצצות ברדיוס של עשרים קילומטר מקהיר. מצרים ניסתה להשיב באותו מטבע, ובאפריל ביצעה תקיפות עומק לתוך סיני, אך מטוסיה לא יכלו להפציץ בטווח מעבר לאל-עריש.