stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופל פטנט מוטור ווגן לוטסמן
הערות שוליים

↑  "מאה עשרים שנה למכוניות אופל" / ראו במרכז התמונה "אופל פטנט מוטור ווגן לוטסמן" int-media.opel.com/en/120-years-opel-automobiles
↑  "אופל פטנט מוטור ווגן לוטסמן"(גרמנית) opel-specials.de/opel-patentmotorwagen-system-lutzmann
↑  Marcus Schneider: Deutsche Automobile. Edition XXL, Fränkisch-Crumbach 2005, ISBN 3-89736-327-5, S. 270
↑  "Vis-à-vis" - מקור המונח מצרפתית: "מול פנים", כלומר פנים אל פנים. "Vis-à-vis"  היא כרכרה בה הנוסעים יושבים פנים אל פנים כאשר הנוסעים הקדמיים פונים לאחור והנוסעים האחוריים פונים קדימה
↑  "אופל פטנט מוטור ווגן לוטסמן" dbpedia.org/page/Opel_Patent_Motor_Car
↑  "אופל פטנט מוטור ווגן לוטסמן" - תמונה flickr.com/photos/zappadong
אופיר טורס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־72 שנים)
 חברות בנות:  ריקושט, אורנג'ליין, Ophir Peltours, Ets Avia
 מיקום המטה:  תל אביב
 מוצרים עיקריים:  שירותי תיירות
 יו"ר:  בועז וקסמן
 מנכ"ל:  בועז וקסמן
 עובדים:  250
  
 www.ophirtours.co.il
 
אופיר טורס היא חברת תיירות ישראלית.
היסטוריה

החברה נוסדה במאי 1952 בשם "אופיר", במשרד ברחוב אלנבי בתל אביב.
אופיר טורס מספקת שירותים בתחום התיירות והנופש, וביניהם הזמנות בחברות תעופה ובמלונות, השכרות רכב, חבילות נופש, חבילות שיט, טיולים מאורגנים, סיוע בקבלת אשרות כניסה ועוד.
פעילותה של "אופיר ישראלי" כוללת בנוסף להזמנת מלונות, אטרקציות וטיסות פנים, גם הפקת אירועים וטיולים לקבוצות ולחברות במשק הישראלי.
"אופיר גאוגרפי" משווקת טיולים מודרכים ליעדים אקזוטיים. היעדים כוללים את יבשת אפריקה, דרום אמריקה ומרכז אמריקה, המזרח הרחוק ומדינות האוקיינוס השקט.
לחברה כ-450 עובדים ב-35 סניפים.
חברות בנות

פלתורס – שירותי תיירות נכנסת
ריקושט– בשנת 1998 רכשה אופיר טורס 50% מהרשת העוסקת במכירת ציוד מחנאות וציוד לחיילים. בהמשך הגדילה את אחזקותיה עד ל-75% מהחברה. בשנת 2009 השלימה את רכישת כלל האחזקות בחברה.
Travel Ets Avia – שיווק כרטיסי טיסה וחברות תעופה, כולל טיסות לואו קוסט.
אורנג' ליין - חברה המספקת שירותי שילוח ברחבי העולם.
הערות שוליים

↑  מאיה זיסר, בעלי 'אופיר טורס' רוכש את מלוא הבעלות על רשת 'ריקושט' המוערכת בכ-40 מיליון שקל, באתר ביזפורטל, 19 בנובמבר 2009
אידריסה ואדראוגו

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1954 באנפורה, בורקינה פאסו 
 פטירה:  18 בפברואר 2018 (בגיל 64) ואגאדוגו, בורקינה פאסו 
 מדינה:  בורקינה פאסו 
 השכלה:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 פרסים והוקרה:  Stallion of Yennenga (1991)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
אידריסה ואדראוגו (בצרפתית: Idrissa Ouédraogo;‏ 21 בינואר 1954 – 18 בפברואר 2018) היה מפיק ותסריטאי מבורקינה פאסו. בשנת 1990 הוא זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ביוגרפיה

ואדראוגו נולד בעיירת באנפורה שבוולטה עילית הצרפתית בשנת 1954. הוא גדל בואיגויה בצפון המדינה ובשנת 1976 סיים לימודי אמנות. בהמשך הוא קיבל תואר שני בלימודי קולנוע בואגאדוגו בשנת 1981. תקופה קצרה הוא למד בקייב ומשם המשיך לפריז בה בשנת 1985 סיים קורס לימודים בסורבון.
בשנת 1981 ואדראוגו הקים חברה להפקת סרטים. הוא עשה מספר סרטים קצרים עבור השרות הממשלתי. בשנת 1986 הוא סיים את סרטו הראשון באורך מלא Yam Daabo ("הבחירה"). סרטו Yaaba ("סבתה") הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס המבקרים. סרטו Tilaï ("השאילה של כבוד") הוצג בשנת 1990 בקאן וזכה בפרס גרנד פרי. סרטו Samba Traoré שצולם בשנת 1993 היה מועמד לקבלת פרס בפסטיבל הקולנוע בברלין. חלק מהמבקרים ציינו שסרטיו מיועדים לקהל מחוץ למולדתו. רוב סרטיו מתארים חיי החקלאים שצריכים להתמודד עם הקשיים הכלכליים וקשיים במעבר לעולם המודרני.
בשנת 2002 הוא היה שותף ליצירת סרט 11'09"01 - September 11 שבויים על ידי 11 במאים שונים. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בוונציה.
בשנת 2005 הוא עבד עם אפולין טראורה, אך שיתוף פעולה זה לא הסתיים בהפקת סרט חדש. בשנת 2015 הוא הכריז על כוונתו להפיק סרט חדש על היסטוריה של אפריקה ומאבק לעצמאות, כאשר תוכנית זו לא מומשה.
ואדראוגו נפטר ממחלה ב-18 בפברואר 2019 ונטמן בעיר הבירה.
ואדראוגו התקבל למסדר האמנויות והספרות הצרפתי והוענק לו עיטור של בורקינה פאסו.
אומניסקסואליות

אומניסקסואליות (באנגלית: Omnisexuality) היא נטייה מינית, המתאפיינת במשיכה מינית ורומנטית לאנשים מכל המגדרים והמינים. המשיכה מושפעת מהמין ומהמגדר של מושא המשיכה ובזה היא שונה מביסקסואליות ומפאנסקסואליות. משיכה רומנטית מסוג זה נקראת "אומנירמנטיות". לחברי קהילה זו יש יום גאווה מיוחד להם, ה-6 ביוני.
כמה דמויות בדיוניות, כמו ג'ק הרקנס מדוקטור הו, וקווין קרופורד ממשטרת פרדייס אושרו באופן קאנוני כאומניסקסואליים.
אטימולוגיה

מקור התחילית המרכיבה את המילה "אומני-סקסואליות" במילה הלטינית, Omni, שמשמעותה "כל". המילה נבחרה כניגוד למילה "פאן", שגם משמעותה "כל" אך ביוונית עתיקה, ובשימושה במושג פאנסקסואליות.
מקור המונח מ-1959 בספר "The Holy Barbarians" שכתב המשורר לורנס ליפטון, אך נעשה בו שימוש במשמעותו הנוכחית בספר מדעי הקרוי "Sexual Choices: An Introduction to Human Sexuality" ועוסק בזהויות מיניות מ-1984. בספר, אומניסקסואליות תוארה כ"מצב של משיכה לכל המינים" ("a state of attraction to all sexes"), וקבעו כי ישנם חוקרים הסבורים כי כל אדם נולד אומניסקסואל לפני שפיתח את משיכתו המינית לתוויות של משיכות הומוסקסואליות, הטרוסקסואליות או אחרות.
התפשטות המונח

המונח התפשט עוד יותר בתחילת שנות ה-90 כאשר מ. ג'ימי קילינגסוורת' ביצע ניתוח של המשורר וולט וויטמן. במחקר של קילינגסוורת' הוא מצא שלויטמן היה אופי אומניסקסואלי כללי במהלך עבודתו על "The Leaves of Grass". בשנות העשרה של המאה ה-21 ציין ה-Atlantic כי שירתו מבטאת מיניות כלפי כל המינים, לפעמים אפילו לים או לכדור הארץ.
אומניסקסואליות הייתה מונח נפוץ בשנות האלפיים. ההיקף של מונח זה הועצם עוד יותר כאשר כמה ידוענים, כמו ג'אנל מונה וברנדון יורי, יצאו מהארון כפאנסקסואלים, בנוסף לאחרים, כגון סופי ב. הוקינס, שיצאו מהארון כאומניסקסואלים. התקשורת הביאה למונחי המיינסטרים כמה מונחים שאינם מונוסקסואליים. מאמרים פופולריים רבים דנו באומניסקסואליות לצד פאנסקסואליות של ידוענים אלה.
מאפיינים > דגל הגאווה האומניסקסואלי

לאומניסקסואליות, בדומה לנטיות מיניות אחרות, דגל גאווה ייעודי לה. דגל האומניסקסואליות עוצב על ידי משתמש הטאמבלר Pastelmemer בערך ב-4 ביולי 2015.
הדגל מורכב מארבעה פסים אופקיים בצבעי ורוד וכחול בגוונים שונים ופס חמישי בצבע סגול כהה במרכזו ביניהם. הדגל מוצג לעיתים כאשר הפסים בגווני הכחול נמצאים בחלק העליון של הדגל, ולעיתים הפסים בגווני הורוד נמצאים בחלק העליון. לא ידוע אם לצבעים יש משמעות מסוימת, אך משמעות מסוימת מציעה כי גוני הכחול מסמלים את מרכיבי הספקטרום הגברי, גוני הורוד את מרכיבי הספקטרום הנשי והפס הסגול מסמל את הספקטרום הא-בינארי.
משמעות נוספת גורסת כי הכחול הבהיר והורוד הבהיר מסמלים את הספקטרום המגדרי, הכחול מסמל משיכה לגבריות ולגברים, הורוד מסמל משיכה לנשיות ולנשים, והסגול הכהה מסמל משיכה לאנשים שהמגדר שלהם נופל מחוץ לגבולות הבינאריה המגדרית.
מאפיינים > השוואה לפאנסקסואליות

ההבדל המרכזי בין פאנסקסואליות, משיכה מינית שאינה תלויה במין ומגדר לבין אומניסקסואליות היא במהות ובחשיבות של הזהות המגדרית במשיכתיהם; בעוד שפאנסקסואלים מגדירים את עצמם כ"עיוורים מגדריים", שכלל לא מייחסים חשיבות למגדר מושאי אהבתן, עבור אומניסקסואלים מגדר הוא גורם משפיע במשיכה מינית.
ראו גם

הומוסקסואליות
ביסקסואליות
פוליסקסואליות
עיוורון מגדרי
הערות שוליים

1 2  פיפה לייסי, What Is the Difference Between Pansexuality And Omnisexuality?, מגזין אפיניטי (באנגלית)
↑  לורנס ליפטון, THE HOLY BARBARIANS הוצאת ג'וליאן מאסנר בע"מ, 1959 (באנגלית)
↑  גילברט די נאס, רוג'ר וו ליבי ומארי פאט פישר, Sexual Choices: An Introduction to Human Sexuality, הוצאת Wadsworth Health Sciences Division,‏ 1984 (באנגלית)
↑  Harold Aspiz, KILLINGS WORTH, M. Jimmie. Whitman's Poetry of the Body: Sexuality, Politics, and the Text., ANQ: A Quarterly Journal of Short Articles, Notes and Reviews 4, 1991-04-01, עמ' 98–100 doi: 10.1080/0895769X.1991.10542654
↑  Omni- by Pride-Flags on DeviantArt, www.deviantart.com (באנגלית)
↑  Omni-, Pride
| לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב)  |
| --- | --- | --- |
| זהות ונטייה מינית | ביסקסואליות (הקהילה הביסקסואלית) • הומוסקסואליות • הטרוסקסואליות • לסביוּת • פאנסקסואליות • קוויר •  פוליסקסואליות • אומניסקסואליות • מונוסקסואליות • בי-קיוריוס • א-מיניות • הטרופלקסיביליות • דמוגרפיה • סאפיוסקסואליות • א-מיניות אפורה |  |
| זהות מגדרית | מגדר • מגדריזם • התפתחות הזהות המגדרית • ביטוי מגדרי • כינוי גוף מגדרי • התאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית • חרטה על הליך התאמה מגדרית • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס) • סיסג'נדר • טרנסקסואליות • קרוס-דרסינג • ג'נדרקוויר • ביג'נדר • אינטרסקס • אג'נדר • פאנג'נדר • טריג'נדר |  |
| מושגי יסוד | הקהילה הגאה • גיבוש זהות • יציאה מהארון • אאוטינג • מהומות סטונוול • חודש הגאווה • מצעד הגאווה • טיפול המרה • הומופוביה • הומופוביה מופנמת • ביפוביה • טרנספוביה • טרנסמיזוגניה • הטרוסקסיזם • הומונורמטיביות • הטרונורמטיביות • גאווה • פינקוושינג • סטרייטוושינג |  |
| סמלי להט"ב | משולש ורוד • משולש שחור • דגל הגאווה • דגל גאווה • הדגל הלסבי • דגל הגאווה הפאנסקסואלי • דגל הגאווה הביסקסואלי • דגל האינטרסקס • דגלי גאווה נוספים |  |
| שונות | גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים • G0y • דייקס און בייקס • הומופיל • אלימות נגד להט"ב • התאבדויות בני נוער • לסביות פוליטית • פמיניזם לסבי • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי • מבטא הומוסקסואלי • סטריאוטיפים על להט"בים • בריונות והטרדות נגד להט"ב • הזדקנות בקהילה הגאה • לימודי להט"ב |  |
לקטגוריה • לפורטל
דגל הגאווה האומניסקסואלי
אטרקטוסקיון נוביליס

| אטרקטוסקיון נוביליס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: מסריים
סוג:: Atractoscion
מין:: אטרקטוסקיון נוביליס
שם מדעי
 Atractoscion nobilis ‏איירס, 1860
תחום תפוצה


אטרקטוסקיון נוביליס (שם מדעי: Atractoscion nobilis) הוא מין של דג גרם ממשפחת המסריים, החי במזרח האוקיינוס השקט לחופי אמריקה הצפונית בין באחה קליפורניה הדרומית שבמקסיקו לג'ונו שבאלסקה.
למרות שמו האנגלי, "White seabass" הוא איננו קרוב לדגי הבס.
תיאור

מין זה בעל מבנה שרירי עם זוג סנפירי גב פרוקים ונמוכים וזנב פרוק וארוך. סנפירי החזה רחבים והראש רחב ומעט דחוס עם לסתות בולטות. צבע הדג כחלחל עד אפור כהה על הגב כשהצידיים כסופים והבטן לבנה. זהו המין הגדול ביותר בסוגו כשהפרטים הכבדים ביותר הגיעו לאורך 166 ס"מ ולמשקל 41 ק"ג. הדג יכול להאריך ימים בטבע עד 20 שנה.
זהו דג טורף הניזון מלהקות דגים קטנות כמו סרדיניים, עפייניים ומקרלים וכן מדיונונים. לרוב הוא מצוי סביב חופים סלעיים וכרי אצות קלפ בטווח 0 עד 122 מטרים מפני הים.
הדג נידוג לאורך חופי קליפורניה ושאר חופים בסביבתו אך הדיג נאכף בתקנות מגבילות המשמרות את עתיד האוכלוסייה, כך שאסור לדוג דג בן פחות מ-5 שנים השוקל פחות מ-7.5 ק"ג, מה שמאפשר לדג להתרבות בהצלחה.
הערות שוליים

↑  אטרקטוסקיון נוביליס באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556188105171
אופיר חמו

אופיר חמו (נולד ב-10 בדצמבר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה

חמו התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני ראשון לציון. ב-13 באפריל 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–2 נגד עירוני קריית אתא בליגה הארצית, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בנובמבר 2008 חתם בסקציה נס ציונה מהליגה הארצית, ובמדיה הבקיע שמונה שערים ב-23 משחקי ליגה והעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2009/2010 הבקיע שמונה שערים ב-35 הופעות בליגה הלאומית.
ב-30 במאי 2010 חתם חמו בעירוני קריית שמונה. ב-21 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 2–0 נגד בני סכנין, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל. בסך הכל כבש שלושה שערים ב-25 הופעות בעונת 2010/2011, ובסופה שוחרר מהמועדון.
ב-3 ביולי 2011 חזר חמו לליגה הלאומית וחתם בהפועל רמת גן. בעונת 2011/2012 היה שותף לחזרתה של הקבוצה לליגת העל, לאחר שכבש שישה שערי ליגה במהלך העונה, כולל שער הניצחון במשחק העלייה נגד הפועל בני לוד. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שעלה כמחליף אך הורחק בדקה ה-110 במשחק הגמר מול עירוני קריית שמונה, אך בתום העונה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
ב-7 באוגוסט 2013 חתם חמו בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית, ובמדי הקבוצה כבש שלושה שערים בעונת 2013/2014, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגה א'.
את עונת 2014/2015 התחיל ללא קבוצה, אך באוקטובר 2015 חזר לקדנציה שנייה בהפועל רמת גן.
לקראת עונת עונת 2015/2016 חתם חמו בהפועל ראשון לציון, במדיה כבש שער אחד בעשר הופעות ליגה, וב-4 בפברואר 2016 חתם בהפועל קטמון ירושלים עד לסיום העונה.
ב-17 ביולי 2016 חזר חמו לקדנציה שנייה בסקציה נס ציונה. בעונתו הראשונה עם הקבוצה בליגה א' כבש שער אחד, ובעונתו השנייה כבש שער אחד גם כן, ובסופה עלה עם הקבוצה לליגה הלאומית ועונה לאחר מכן לליגת העל אחרי 51 שנות היעדרות של המועדון.
ב-30 ביוני 2019 חמו חתם בהפועל מרמורק.
ב-27 בינואר 2021, חמו חתם בשמשון כפר קאסם.
תארים

גביע המדינה: 2012/2013
הערות שוליים

↑  נבו זעירא, ‏אופיר חמו חתם לעונה אחת בעירוני קרית שמונה, באתר ONE‏, 30 במאי 2010
↑  ליאור טימור, ‏אופיר חמו חתם בהפועל רמת גן לשנתיים, באתר ONE‏, 3 ביולי 2011
↑  זיו אברג'ל, ‏אזגי ממשיך להתחזק: אופיר חמו חתם לעונה, באתר ערוץ הספורט, 7 באוגוסט 2013
↑  רוני פדלון, ‏סיבוב נוסף: הקשר אופיר חמו חתם בהפועל ר"ג, באתר ONE‏, 7 באוקטובר 2014
↑  אופיר חמו חתם!, באתר הפועל קטמון, 4 בפברואר 2016
↑  אביתר ברק, פרסום ראשון: אופיר חמו חתם בנס ציונה, באתר גולר1, 17 ביולי 2016
↑  מיכאל וייסרמן, אופיר חמו חתם בהפועל מרמורק, באתר דאבל פס, 30 ביוני 2019
↑  אורי בבליקי, עידו אקסברד ואופיר חמו חתמו בשמשון כפר קאסם, באתר גולר, 27 בינואר 2021
איליץ' (אונייה)

איליץ' (בכתיב רוסי: Ильич) שנשאה את הפטרונים של ולדימיר לנין"[דרושה הבהרה] הייתה האונייה שעשתה הפלגות סדירות בין אודסה לאלכסנדריה ואיתה הגיעו מרוסיה הסובייטית מספר עולים לארץ ישראל עד שנת 1925.
היסטוריית האונייה והפלגותיה

האונייה הוזמנה ב-1895 על ידי "החברה הרוסית להנעת קיטור ומשכר" מ"Wm. Denny & Brothers" בדאמברטון בבריטניה כאוניית נוסעים ודואר תחת מס' בנייה 510. כבר באותה השנה הגיעה לנמל עגינה המתוכנן באודסה וקיבלה את השם אימפרטור ניקולאי השני (בכתיב רוסי: Император Николай II).
ב-18 בנובמבר 1895 ביצעה את ההפלגה הראשונה שלה לאלכסנדריה. בשנות 1897–1898 הוסט להסעת מהגרים מאודסה לולדיווסטוק. בין השנים 1909–1910 היוותה תערוכה ניידת של המוצרים של האימפריה הרוסית ועברה בנמלי בולגריה, טורקיה, יוון, סוריה, לבנון ומצרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 בפברואר 1915 גויסה האונייה ושימשה להובלת כוחות תחת המוביל הצבאי מס' 29 כחלק מן צי הים השחור.
באפריל 1918 לאחר מהפכת פברואר שם האונייה שונה ל"ווצ'ה"(בכתיב רוסי:Вече). ב-16 בדצמבר צוות האונייה עבר לצד הבולשביקים. במאי 1918 נתפס על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים, בנובמבר אותה השנה נתפס על ידי הצבא הלבן ובדצמבר על ידי כוחות הכיבוש הבריטיים-צרפתיים. באפריל 1919 חזר לשליטת כוחות הצבא הלבן והובא לשיפוצים.
עשרה ימים לפני כיבוש אודסה על ידי כוחות הצבא האדום המשפצים שתמכו באדומים פתחו קינגסטון וגרמו לטביעה חלקית של האונייה, מה שלא איפשר את שימושה לנסיגת הכוחות הלבנים ופליטים עמם.
לאחר ה-7 בפברואר 1920 שופצה וקיבל את השם איליץ' על שם האב של ולדימיר לנין. ב-27 בדצמבר 1921 יצא למסע הראשון שלו מאודסה לסבסטופול ואז לבתומי, שם התגלה צורך בתיקונים בעקבותיהם כמעט טבע בדרך אך הצליח לחזור לאודסה ושופצה.
משנת 1922 הפליגה בקו קרים - קווקז. בשנת 1923 ביצע הפלגות ליוון ובשנת 1924 לטריאסט, ונציה ובארי. בקיץ של אותה השנה הוצבה בקו אודסה - אלכסנדריה. במהלך הנסיעות הללו הגיעו מספר עולים לארץ ישראל המנדטורית.
בדצמבר 1925 הפליגה האונייה לתיקונים בבריטניה וחזרה לאודסה ב-1926. מאז ועד דצמבר 1931 הפליגה בקו אודסה בתומי עד שהתנפצה על חוף ליד איסטנבול. לאחר שיקום הועברה להובלת עצים בנהר דנייפר והתחפרה כבר בהפלגה הראשונה בגלל החלקים שלא שופצו מקודם.
לאחר השיפוץ הועבר להפלגות במזרח הרחוק ושירתה את הקו ולדיווסטוק - פטרופבלובסק-קמצ'טסקי. במהלך קרב חלקין גול שימשה כמוביל פצועים.
במסגרת השאל-החכר הובילה ציוד בין ולדיווסטוק ונמלי ארצות הברית עד שהגיע לתיקון בנמל פורטלנד שם טבעה והרגה אחד ממלחיה.
כהכרה באשמה סיפקה תמורתה ארצות הברית שתי אוניות הובלה של ציוד ונוסעים: ‏OTSEGO ו- GENERAL W.C. GORGAS ששינו את שמם למיכאיל לומונוסובואורל בהתאמה.
הפרמטרים של האונייה

נפח:7785 טאן
אורך: 118.87 מטרים
רוחב: 13.71 מטרים
שקיעה: 7.68 מטרים
עוצמת המנוע: 3400 ליטרים לשנייה
מהירות: 12.5 קשרים
כמות הנוסעים:
מקומות ישיבה מדרגה ראשונה (היוקרטית): 61
מקומות ישיבה מדרגה שנייה: 39
מקומות ישיבה מדרגה שלישית: 245
דמויות בולטות בין נוסעיה

זלדה
עזריה אלון (מאי 1925)
איה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מיכל ברזיס, עודד בן נון 
 הופק בידי:  יעל אבקסיס פבלו מלר הלל רוזמן
 תסריט:  עודד בן נון מיכל ברזיס תום שובל
 עריכה:  דב שטויר 
 שחקנים ראשיים:  שרה אדלר אולריך תומסן 
 מוזיקה:  רונן שפירא ישי אדר
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 הקרנת בכורה:  1 בספטמבר 2012
 משך הקרנה:  40 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 www.ayathefilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
איה הוא סרט קצר ישראלי בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שיצא לאקרנים בשנת 2012.
סרט זה הוקרן לראשונה בהקרנות מסחריות בקולנוע לב במהלך שנת 2012, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
תקציר העלילה

העלילה עוקבת אחרי איה (שרה אדלר), מנהלת חשבונות במשרד עורכי דין, הממתינה לאסוף מכר מנמל התעופה בן-גוריון. איה נענית לבקשתו של נהג מקצועי, הממתין לנוסע, המבקש ממנה להחזיק את השלט עם שמו של הנוסע למספר דקות, עד שובו. עקב כך היא מוצאת את עצמה מחזיקה שלט עם שמו של אדם זר בשם מר אוברבי - מבקר מוזיקה סקנדינבי (אולריך תומסן) שמגיע לישראל כדי לשפוט בתחרות רובינשטיין לפסנתר. אוברבי מגיע עוד לפני שהנהג שב וסובר כי איה, האוחזת בשלט ועליו שמו, היא הנהגת שנשלחה לאסוף אותו. מסיבה שאינה מוסברת מחליטה איה שלא לחשוף את הטעות אלא לקחת אותו ליעדו בירושלים. במהלך הנסיעה מתפתחת בין שני האנשים הזרים והשונים זה מזה אינטימיות מיוחדת.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, סרט ישראלי באוסקר: "חוזרים עם הפסלון", באתר ynet, 15 בינואר 2015
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים ישראליים ובנושא סרטים צרפתיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אילינצי

אילינצי (באוקראינית: Іллінці; בפולנית: Ilińce; ביידיש: ליניץ) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

אתרה של אילינצי היה מיושב מתחילת הספירה, ובשנת 1448 הוקמה העיר רשמית בידי קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין. בשנת 1757 הוענקו לאילינצי זכויות עיר.
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיר, ובשנת 1866 הפכה לעיר מחוז. בשנת 1900 נמנו בעיר כ-5,000 תושבים, רובם יהודים.
יהודי אילינצי

לאחר מלחמת העולם הראשונה חיו באילינצי למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, ונותרו בה ערב מלחמת העולם השנייה כ-2,200 יהודים, רוב תושביה. בתקופה זו פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב אוקראינה, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. עם התקרבות החזית, נמלטו חלק מיהודי העיר מזרחה. ב-23 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, ותוך זמן קצר ריכזו את יהודי העיר בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, תוך חיובם בענידת סרט זרוע עם מגן דוד.
בנובמבר 1941 נרצחו 43 גברים יהודים מהגטו בידי שוטרים אוקראינים. ב-24 באפריל 1942 נרצחו כ-1,000 מיושבי הגטו ליד הכפר הסמוך גוליקובו. כ-700 יהודים נוספים מהגטו נרצחו בסוף מאי 1942 ביחד עם יהודי ז'ורנישצ'ה שהועברו לגטו בתחילת אותו חודש.
יתר יהודי העיר הועברו בסוף שנת 1942 למחנה עבודה סמוך, וב-15 בדצמבר 1942 הוצתו בתי הגטו, וכל המסתתרים בו נרצחו.
תמונות

בית הכנסת הגדול באילינצי
אדוארד וילייר ריפיל

| --- | --- |

 לידה:  1798 קינגס לין, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 באפריל 1859 (בגיל 61 בערך) ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  צבע שמן, ציור 
 
אדוארד וילייר ריפיל (באנגלית: Edward Villiers Rippingille‏; בערך 1790 – 1859) היה צייר בצבעי שמן וצבעי מים אנגלי, שהיה חבר באסכולת בריסטול. היה מקורב במיוחד לאדוארד בירד ולפרנסיס דנבי.
ביוגרפיה

ריפיל נולד בקינגס לין, נורפוק, בנו של חקלאי. מאמינים כי שנת לידתו היא 1790 ולא 1798, כפי שחשבו בעבר. בשנת 1813 הציג באגודת האמנים נורויץ', והציג גם באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ביוגרפיה > אסכולת בריסטול

הוא עבר לבריסטול, שם השתתף בפעילות הקמה של אסכולת בריסטול. הציור "מסיבת הרישומים בליי וודס" של ריפיל (1828 לערך) מתארת טיול רישומים של קבוצת האמנים, ביער ליי. הוא עבד באופן הדוק במיוחד עם אדוארד בירד, והושפע מציור הז'אנר שלו, שהיה נטורליסטי וצבעוני. בשנת 1814 שניהם הציגו עבודות באקדמיה המלכותית באותו נושא.
ריפיל היה גם חבר קרוב של פרנסיס דנבי, וסגנונו התפתח לצד הסגנון של דנבי בהשפעת בירד. בשנת 1819 זכה ריפיל בהצלחה באקדמיה המלכותית עם "משרד הדואר". בשנת 1822 הציג באקדמיה המלכותית הציור "הגיוס", יצירה בסגנון בירד, ואת "מסע ההלוויה של ויליאם קאנינג'". יצירות אלה היו בין הישגיו הטובים ביותר של ריפיל בתחומי הז'אנר והציור ההיסטורי.
בשנת 1824 היה אחד ממארגני התערוכה הראשונה בבריסטול של אמנים מקומיים. בשנת 1824 הציג את "ארוחת הבוקר" באקדמיה המלכותית. זהו הציור הידוע ביותר שלו. הוא מתאר כמה מהדמויות הספרותיות הקשורות לבריסטול: סמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת' ורוברט סותי.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

בשנת 1830 עזב ריפיל את בריסטול ונסע לצרפת וגרמניה. הוא חזר ללונדון שם התחתן בשנת 1832, לפני שנסע שוב לצרפת, בחברת ג'יימס בייקר פיין.
בשנת 1835, כשחזר ללונדון, ערך תערוכה משלו ברחוב ריג'נט. משנת 1837 ערך שוב מסעות לאיטליה והתרכז בנושאים איטלקיים.
הוא נפטר ב־22 באפריל 1859 בווסט מידלנדס.
לריפיל היה אח, אלכסנדר, שהיה גם צייר שעבד בבריסטול.
גלריה

ריצ'רד רוברטס
ארוחת הבוקר
דיוקן של אשה צעירה
קוראים עיתון
הערות שוליים

↑  Greenacre, Francis (2004). "Rippingille, Edward Villiers". In Matthew, H.C.G.; Harrison, Brian (eds.). Oxford Dictionary of National Biography. 47. Oxford University Press. p. 1003.
↑  Greenacre, Francis (1973). The Bristol School of Artists: Francis Danby and Painting in Bristol 1810–1840 (exhibition catalogue). Bristol: City Art Gallery, Bristol. pp. 121–126.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: MUSV055578  ISNI: 0000 0001 1443 1053  LCCN: n88257559  NKC: xx0132442  RKD: 67132  SNAC: w6s260fr  ULAN: 500021323  VIAF: 45869089   WorldCat (עם VIAF): 45869089
איה (שיר)

| --- | --- |

כותב השיר נתן אלתרמן
 שיר
 יצא לאור:  1945
 שפה:  עברית
 אורך:  2:30 דקות
 כתיבה:  נתן אלתרמן
 לחן:  מרדכי זעירא
"איה" הוא שיר שנכתב על ידי נתן אלתרמן והולחן על ידי מרדכי זעירא. במקורו נכתב השיר כשיר אהבה חיילי בהוקרה למתנדבי היישוב לצבא הבריטי אולם רבים ביישוב היהודי קראו לשיר "אי"ה" והתייחסו אליו כשיר אהבה לארץ ישראל וכששרו אותו הרגישו שהם עוקפים את האיסור שהטילו הבריטים להזכיר את ארץ ישראל בפומבי.
ההיסטוריה של השיר

בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדבו עשרות אלפים מאנשי היישוב היהודי לשרת בצבא הבריטי כשרבים מהם שירתו בגדודים של הבריגדה היהודית שהוקמה ב-1944. על אף היקף ההתנדבות הנרחב אסרו הבריטים, בתחילת פעילות המתנדבים, שימוש בסמלים יהודיים (כמו מגן דוד או דגל כחול לבן) או ייחוס כלשהו לארץ ישראל (כמו שם היחידות בהם שירתו המתנדבים).
אלתרמן היה מעורה באקטואליה הארץ ישראלית וכמו משוררים רבים בתקופתו התייחס לארץ ישראל בשיריו. בתקופת מלחמת העולם השנייה כתב מספר שירים שהתייחסו למלחמה וליחס היישוב היהודי אליה. ב-1945 כתב את השיר איה אותו הלחין מרדכי זעירא. ההערכה היא שהכוונה המקורית של אלתרמן הייתה לכתוב שיר אהבה של מתנדבים חיילים לאהובותיהם הרחוקות:
...בַּמּוֹשָׁב קָרְאוּ לָהּ אַיָּה...וּבַגְּדוּד קוֹרְאִים לָהּ אַי
...בַּמֶּרְחָק בְּאֵין אִגֶּרֶת, עֵת עִם לַיִל נָח הַגְּדוּד, לְכֻלָּנוּ אַתְּ נִזְכֶּרֶת...
השיר הפך לפופולרי בקרב תושבי ארץ ישראל והחיילים המגויסים שהפכו אותו משיר אהבה לנערה בשם איה לשיר אהבה לארץ ישראל כשהפכו את שם השיר לאי"ה (ארץ ישראל). בואריאציה זו של השיר הרגישו התושבים והחיילים שהם שרים לארץ ישראל תוך עקיפת הצו הבריטי שאסור להזכיר את ארץ ישראל.
חיים חפר, שהיה מעריצו של אלתרמן והושפע מהאופן בו קיבל השיר איה שתי משמעויות, כתב ב-1947 את השיר הדו משמעי בת שבע לציון שבע שנים לייסוד הפלמ"ח שגם את שמו אסור היה להזכיר.
ההערכה היא שהראשון שקשר את השם איה לארץ ישראל היה ש''י עגנון שב-1926 המליץ לארתור רופין לקרוא לבתו בשם איה רופין (לימים איה דינשטיין) מכיוון שהשם הוא גם ראשי התיבות של "ארץ ישראל העובדת".
הערות שוליים

↑  רק בשלהי המלחמה שחררו הבריטים את הרסן והתירו למתנדבים להשתמש בסמלי יהודיים/ישראליים
↑  אורי דרומי, מה עשית למען העם היהודי, באתר הארץ, 27 באפריל 2009
אדלרדו רודריגס

אדלרדו רודריגס סאנצ'ס (בספרדית: Adelardo Rodríguez Sánchez; נולד ב-26 בספטמבר 1939) הידוע כאדלרדו, הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקשר. אדלרדו שיחק כמעט לכל אורך הקריירה באתלטיקו מדריד, איתה הופיע ב-511 הופעות בכל המסגרות (מתוכן 401 בליגה), במהלכן הבקיע 113 שערים (מתוכם 73 בליגה), והוא שני במספר ההופעות בקבוצה בכל הזמנים אחרי קוקה.