stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירוס ארץ-ישראלי
מבנה הפרח ואבריו

אירוס ארץ־ישראלי הוא צמח נמוך, המגיע לגובה של 10–15 ס"מ. עלי הצמח ערוכים בשני טורים נגדיים, מבריקים, דמויי סרגל וקצה העלה ישר או מקושת לאחור.
זהו צמח הנקרא גאופיט - בעל בצל. הבצל יוצר בצלצולים ברבייה וגטטיבית, ולכן לעיתים הוא גדל בגושים קטנים.
עמוד התפרחת נושא פרח אחד או שניים. הפרחים גדולים, קוטרם 5–9 ס"מ. הפרח הוא דו מיני. צבעו לבן–קרם (באזור דרום הארץ, שדרות-להב, משתנה צבעו של הפרח לתכלת). הפרח ריחני, מפריש צוף, ומואבק על ידי חרקים.
אברי הפרח, העלים והפרחים, מונים כפולות של שלוש:
6 עלי-עטיף: 3 חיצוניים - לבנים, רחבים ונוטים לאחור; ו-3 פנימיים - קצרים, צרים ופרושים הצידה.
3 אבקנים.
3 עמודי עלי - שטוחים ורחבים כעלי-כותרת.
שחלה - מכילה כ-60 ביציות.
מבנה הפרח ייחודי; בסיסו עטוף בחפה (עלה בצורת חופה) העוטפת כליל את הפרח בעודו ניצן. הפרח עצמו מחולק באופן שווה וסימטרי ל-3 חלקים זהים, הניצבים כמעט בזויות של 120 מעלות זה לצד זה. כל חלק כזה כולל עלה-עטיף חיצוני אחד, עלה-עטיף פנימי אחד, אבקן אחד ועלי אחד.
תקופת הפריחה

אירוס ארץ־ישראלי פורח בחורף, מחודש דצמבר עד לחודש אפריל. ימי הפריחה של כל פרח הם בין יום אחד לשבוע. מכיוון שתקופת הפריחת קצרה, הצמח מוגן.
אזורי הפריחה

האירוס הארצישראלי גדל בקרקעות גירניות למרגלות ההרים. בישראל אזורי הפריחה הם: גליל עליון וגליל מערבי, גליל תחתון, עמק יזרעאל וגלבוע, כרמל, רמות מנשה והשרון, מישור החוף וגוש דן, הרי יהודה והשפלה, ושומרון.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994
הערות שוליים

↑  אירוס ארץ-ישראלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
אירוס הגלבוע

| אירוס הגלבוע |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
תת־סוג::  אירוס 
סקציה:: אירוס ההיכל
מין:: אירוס הגלבוע
שם מדעי
 Iris haynei
אִירוּס הַגִּלְבֹּעַ או אִירִיס הַגִּלְבֹּעַ (שם מדעי: Iris haynei) הוא מין בסוג אירוס, בתת-הסוג אירוס (Iris Iris), בסקציית אירוסי ההיכל.
שמו ניתן לו על שם ויליאם אמהרסט היין (Hayne), שאסף את הצמח לראשונה בהר הגלבוע בשנת 1876. אירוס הגלבוע הוא מין אנדמי לארץ ישראל.
מאפיינים

עלי האירוס זקופים וגדולים. הסתעפות קני השורש יוצרת גושים של צמחים המצמיחים עשרות פרחים. הפרחים גדולים ושונים זה מזה בצורה, בגודל ובצבע. עלי העטיף הפנימיים לרוב סגולים ומרושתים בקווים כהים. עלי העטיף החיצוניים הם בצבע סגול-ארגמן, עם כתם כהה במרכז. צבעם של פרטים שונים עשוי להיות בהיר או כהה יותר, וישנם אף לבקנים שצבעם צהוב עם כתם חום במרכז עלה העטיף החיצוני או בלעדיו. עונת הפריחה העיקרית היא מתחילת מרץ עד תחילת אפריל, אך בשנים מסוימות יכולה הפריחה להקדים או להתעכב בעיקר בתלות בתנאי מזג האוויר. הפרחים בעלי אי-התאם עצמי ויכולים ליצור זרעים אך ורק אם מקור האבקה הוא בצמח שונה גנטית.
בעבר נפגעו אוכלוסיות רבות של אירוס הגלבוע, הן בגלל קטיפה של מטיילים והן כתוצאה מפעולות ייעור. הנזק שנגרם לאירוס הגלבוע היה בין הגורמים לחקיקת החוק להגנה על פרחי בר. (וגם כיום, ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס הגלבוע הוא פרח מוגן.) מספר מדענים טענו כי אירוס הגלבוע עלול להיכחד עקב הבנייה המואצת באזורי הגידול שלו, ותוכנית לבניית יישוב בשם "מיכל" על הר יצפור נדחתה לבסוף עקב החשש לפגיעה בצמח נדיר זה. בשנת 2010, ערב העברת שטחים בגלבוע לידי הקרן הקיימת לישראל התלוננו החברה להגנת הטבע ומדענים העוסקים בשמירת הטבע כי יש בכך כדי לסכן את עתידו של אירוס הגלבוע.
אזור תפוצה

אירוס הגלבוע גדל בגלבוע וברצועה צרה בצפון השומרון (מהגלבוע עד נחל תרצה). האוכלוסיות בדרום הגולן, בצפון-מערב הרי הגלעד ומדרום לסרטבה עד לצפון הנגב נחשבות כיום למין נפרד – אירוס שחום (Iris atrofusca).
בתרבות

אירוס הגלבוע מופיע בסמליל החברה להגנת הטבע.
בשנת 1978 הוציא לאור דואר ישראל בול ובו אירוס הגלבוע.
הרשות לאיכות הסביבה ברשות הפלסטינית הכריזה בשנת 2016 על אירוס הגלבוע כפרח לאומי של הפלסטינים ויזמה מספר פרויקטים לשימורו. בכל שנה נערכים ברשות הפלסטינית בעונת הפריחה אירועים וטיולים המפארים את אירוס הגלבוע ומדגישים את הצורך להגן עליו.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אירוס הגלבוע באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
↑  צפריר רינת, לא אושרה הקמת היישוב מיכל על הגלבוע, וואלה! חדשות, 5 בספטמבר 2006 
 הוסרה הסכנה מאירוס הגלבוע, באתר ynet, 5 בספטמבר 2006 
 מיכל בגלבוע, באתר החברה להגנת הטבע.
↑  ראו: צמצום שטחי שמורות טבע בגלבוע בדוח האיומים השנתי 2011, אזור הצפון וחיפה, באתר החברה להגנת הטבע; צפריר רינת, החברה להגנת הטבע: הקרן הקיימת לא יכולה להגן של אירוס הגלבוע מעצמה, באתר הארץ, 28 במאי 2010.
↑  Stamp: Iris haynei (Israel(Protected Wild Flowers - Irises) Mi:IL 783,Sn:IL 716,Yt:IL 725,Sg:IL 742,Isr:IL 784, באתר "Colnect" (באנגלית).
↑  The National Flower of Palestine: Faqqua Iris, באתר "This Week in Palestine", ‏אפריל 2021 (באנגלית).
איריס הגלבוע בשמורת האירוסים בהר הגלבוע
אלטון מאיו

| --- | --- |

צילום מ-1935
 לידה:  26 בדצמבר 1880 אדלייד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  7 בספטמבר 1949 (בגיל 68) גילדפורד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  George Elton Mayo 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה חברתית, פריון עבודה, התנהגות ארגונית, תנאי עבודה, פסיכולוגיה תעסוקתית, יחסי עבודה, סוציולוגיה תעשייתית 
 מקום לימודים:  בית הספר לעסקים של הרווארד  אוניברסיטת קווינסלנד  אוניברסיטת אדינבורו  אוניברסיטת אדלייד 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת קווינסלנד  אוניברסיטת פנסילבניה 
 בן או בת זוג:  דורות'י מקונל 
 צאצאים:  פטרישה אלטון מאיו, גאל אלטון מאיו 
 
ג'ורג' אלטון מאיו (באנגלית: George Elton Mayo;‏ 26 בדצמבר 1880 – 7 בספטמבר 1949) יליד אוסטרליה, היה פסיכולוג, חוקר תעשייתי ותאורטיקן ארגוני.
ביוגרפיה

מאיו למד באוניברסיטת אדלייד, ורכש תואר ראשון באומנויות בתחומי הפילוסופיה והפסיכולוגיה. את התואר השני קיבל מאוניברסיטת קווינסלנד (UQ).
במהלך לימודיו בקווינסלנד, כיהן בוועדת המלחמה של האוניברסיטה ולראשונה הוביל מחקר בנושא הטיפול הפסיכואנליטי בהלם קרב. מאיו סייע, מעת לעת לחיילים שחזרו ממלחמת העולם הראשונה להתאושש מהשפעת המלחמה תוך שיתוף פעולה עם ד"ר בריסביין, שהיה חלוץ בתחום הטיפול הפסיכואנליטי בהלם קרב ובמחקרו, באמצעות בדיקות פסיכו-פתולוגיות. הוא היה מרצה לפסיכולוגיה ולפילוסופיה של הנפש באוניברסיטת בריטניה בין השנים 1911 - 1922, עד שעבר לארצות הברית, שם מונה בשנת 1926 לפרופסור למחקר תעשייתי בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד.
במהלך שהותו בפילדלפיה הוא ערך מחקר במפעל טקסטיל במטרה לפתח שיטה להפחתת שיעור התחלופה שהייתה אז גבוהה מאוד. השפעת הקשר של מאיו עם ניסויי הות'ורן,  כמו גם מחקריו ועבודתו באוסטרליה, זיכו אותו בהכרה ציבורית שרק חוקרים מעטים בתחום מדעי החברה זכו בה באותה תקופה.
תרומתו בתחומי מינהל עסקים, סוציולוגיה תעשייתית, פילוסופיה ופסיכולוגיה חברתית. לצד מחקרי השטח שערך בתעשייה, השפיעה  על תחומי הפסיכולוגיה התעשייתית והארגונית.
בספר ביוגרפי שכתב עליו טראאהר (Richard C. S. Trahair), נאמר כי מאיו "ידוע בביסוס המחקר המדעי של מה שמכונה כיום התנהגות ארגונית, ששמה את הדגש על הבעיות האנושיות, החברתיות והפוליטיות של התרבות התעשייתית."
עבודתו של מאיו סייעה להניח את התשתית לתחום יחסי האנוש. הוא הדגיש את העובדה שלצד הארגון הפורמלי של מקום עבודה התעשייתי קיים גם מבנה ארגוני בלתי פורמלי. מאיו הכיר ב"חסרונות של גישות ניהול מדעיות קיימות "לארגונים תעשייתיים", והדגיש את חשיבות היחסים שבין העובדים בארגונים כאלה. רעיונותיו בנושא יחסי גומלין בין הקבוצות הופיעו לראשונה בספרו שפורסם ב-1933 "הבעיות האנושיות של התרבות המתועשת", שהתבסס בחלקו גם על "ניסויי הות'ורן".
הערות שוליים

↑  "Biography - George Elton Mayo - Australian Dictionary of Biography". anu.edu.au. ארכיון מ-24 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Elton Mayo". Encyclopædia Britannica. ארכיון מ-26 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". ארכיון מ-18 באפריל 2014. נבדק ב-2014-12-19. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  Cullen, David O'Donald. A new way of statecraft: The career of Elton Mayo and the development of the social sciences in America, 1920–1940. ProQuest Dissertations and Theses; 1992; ProQuest Dissertations & Theses Full Text.
↑  Miner, J.B. (2006). Organizational behavior, Vol. 3: Historical origins, theoretical foundations, and the future. Armonk, NY and London: M.E. Sharpe.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463090105171  PLWABN: 9810628107505606  ADB: mayo-george-elton-7541  BIBSYS: 90160518  BNE: XX1026378  BnF: cb12327083k (data)  CiNii: DA05239396  GND: 118874284  ISNI: 0000 0001 0900 6626  LCCN: n50007343  NDL: 00524295  NKC: mub2014843963  NLA: 35337067  NLK: KAC202317783  NTA: 07071648X  RERO: 02-A003577106  SNAC: w6jh46m1  SUDOC: 032192649  Trove: 504062  VIAF: 51759663   WorldCat (עם VIAF): 51759663
אלטוני ויליאמס

| --- | --- |

 לידה:  שיקגו
 פרופיל ב-IMDb
אלטוני ויליאמס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כד"ר רנדל הולמס באופרת הסבון "אם לאהוב אותך זאת טעות".
ביוגרפיה

ויליאמס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי. הוא החל להופיע בהפקות של חברת תיאטרון סטספנהוולף: "שיעור לפני המוות" בשנת 2003, ו-One Arm של טנסי ויליאמס בשנת 2004.    מאוחר יותר הוא החל להופיע בתוכניות טלוויזיה, כולל תפקידים אורח בסדרות הטלוויזיה מחשבות פליליות, ER, האוס, קאסל ו-NCIS.
בשנת 2014 לוהק ויליאמס לתפקיד ד"ר רנדל הולמס  באופרת הסבון בפריים טיים, "אם לאהוב אותך טעות". בהמשך מילא תפקידים חוזרים בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC, נקמה (2014–15) ובדרמה הפוליטית של נטפליקס, השורד המיועד.
הערות שוליים

↑  critic, Michael Phillips, Tribune theater. "Steppenwolf offers `Lesson' in good casting". chicagotribune.com.
↑  Simonson, Robert (2 בדצמבר 2004). "Tennessee Williams and Moises Kaufman Arm Themselves at Steppenwolf, Dec. 2". Playbill. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eltony Williams | Steppenwolf Theatre". www.steppenwolf.org.
↑  MaGee, Ny (30 במרץ 2017). "Eltony Williams Talks 'Revenge' Arc On OWN's 'If Loving You Is Wrong' [EUR Exclusive]". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thomas, Michael. "ILYIW's Eltony Williams Books Exciting New Primetime Gig!".
אייזנך

אייזנך (בגרמנית: Eisenach) היא עיר עצמאית במדינת תורינגיה שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק  50 ק"מ מערבה לבירת המדינה ארפורט, 70 ק"מ מדרום-מזרח לקאסל ו-150 ק"מ מצפון-מזרח לפרנקפורט ומהווה את המרכז האורבני הראשי של מערב תורינגיה ושל האזור הצפון-מזרחי של מדינת הסן השכנה. אייזנך נמצאת בסמוך לגבול בין שתי הגרמניות לשעבר.
על העיר משקיפה טירת וארטבורג, שהוקמה בשנת 1067, והוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999.
אייזנך הייתה הבירה הקדומה של תורינגיה במאות ה-12 וה-13. אליזבת מתורינגיה חיה בחצר בית המלכות בעיר בין השנים 1211–1228. כמו כן בעיר מרטין לותר תרגם את התנ"ך לגרמנית. ב-1685 נולד בעיר יוהאן סבסטיאן באך.
בראשית העת החדשה הייתה אייזנך מקום משכנו של הענף הארנסטיני של בית וטין וביקרו בה נציגים רבים של תנועת הקלאסיציזם של ויימאר, כמו יוהאן וולפגנג פון גתה ב-1869. מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDAP), אחת משתי המפלגות שמהן הוקמה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP), נוסדה באייזנך.
תעשיית הרכב היא הענף התעשייתי הראשי של אייזנך. ב-1896 הוקם בעיר מפעל אוטמובילוורק אייזנך (Automobilwerk Eisenach). רכב הווארטבורג (Wartburg) המזרח גרמני יוצר כאן.
אייזנך שוכנת על הנהר הרזל (Hörsel), שהוא יובל של נהר ורה (Werra), בין יער תורינגיה (Thüringer Wald) מדרום, רכס גבעות הייניך (Hainich) מצפון-מזרח ורמות מזרח הסן (Osthessisches Bergland) מצפון-מערב.
היסטוריה > ימי הביניים

זמן הקמתה וראשית תולדותיה של אייזנך לא ידועים. יישוב פרנקי מהמאה ה-8 ליד גבעת פטרסבורג נחשב לגרעין ההקמה של העיר. יחד עם זאת, אין כל מקורות כתובים על תקופה זו. על פי האגדה, לודביג "הקפצן" (Ludwig der Springer) החל ב-1067 להקים את טירת וארטבורג המשקיפה על העיר.
ב-1080 מוזכרת הטירה לראשונה בכרוניקות של סקסוניה. אייזנך עצמה מוזכרת במסמך משנת 1150, בו היא קרויה Isinacha. במהלך שנות השמונים של המאה ה-12 נוסדה העיר כאשר נבנו שלוש עיירות שוק עצמאיות. הודות למיקומה הנוח בצוואר הבקבוק שבין יער תורינגיה מדרום וגבעות הייניך מצפון, נהנתה אייזנך מתנועת סחר ערה בכיוון מזרח-מערב לאורך הוויה רגיה (Via Regia) שקישרה את פרנקפורט לארפורט וללייפציג וכתוצאה מכך הפכה אייזנך לעיר עשירה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-12 הוקמו חומות העיר (שחלק מהן שרדו עד היום) ונסללה רשת מסודרת של רחובות וסמטאות. בסוף המאה הפכה הטירה למקום מגוריהם של שליטי תורינגיה לבית לודביג, ובכך הפכה העיר למקום מרכזי בשטח שמהווה היום את מערב תורינגיה וצפון הסן.
ב-1221 נישאה אליזבת מהונגריה ללודביג הרביעי מתורינגיה וחיה באייזנך או בטירת וארטבורג עד לשנת 1228. מאוחר יותר היא הפכה להיות הקדושה המגינה של תורינגיה ושל הסן.
ב-1247 מת האחרון לבית לודביג ופרצה מלחמת ירושה בין בית וטין לבין סופיה, דוכסית בראבנט כתוצאה מכך התפלגה הדוכסות והחלקים המזרחיים שלה עברו לידי בית וטין (והפכו בהמשך לתורינגיה) והחלקים המערביים של הדוכסות עברו לידי סופיה (והפכו בהמשך להסן). אייזנך שמרה על מעמד מוביל בקרב הערים של תורינגיה שתחת שלטון בית וטין על ידי כך שהוגדרה כחצר המובילה (Oberhof) שלהן, כך שחוקי הערים היו צריכים להתבסס על חוקיה העירוניים של אייזנך והסכסוכים היו צריכים להיפתר בה. אזרחיה של אייזנך נאבקו ללא הצלחה בין השנים 1306–1308 בבית וטין כדי להפוך את עירם לעיר עצמאית אימפריאלית. במאה ה-14 חוותה העיר כמה משברים: ב-1342 כילתה שרפה גדולה את רבים מבנייני העיר וב-1349 ו-1393 הכה בה המוות השחור ורבים מתושביה מצאו את מותם. מאז 1406 כבר לא הייתה אייזנך מקום מושבו של בית וטין, מה שהוביל לשקיעה בהתפתחות העירונית. ב-1485, במסגרת הסכם לייפציג, עברה אייזנך לידי הענף הארנסטיני של בית וטין.
היסטוריה > ראשית העת החדשה

בין השנים 1498–1501 למד מרטין לותר הצעיר בבית הספר הלטיני של גאורג הקדוש באייזנך כהכנה להמשך לימודיו באוניברסיטת ארפורט. ב-1521–1522 הוא הוסתר על ידי פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה בטירת וארטבורג כדי להגן עליו מפני חרם קיסרי. באותה תקופה תרגם לותר את התנ"ך לגרמנית וזה היה צעד חשוב בדרך לכינונה של הרפורמציה הפרוטסטנטית ולהנהגתה של השפה הגרמנית הסטנדרטית. לותר התייחס לאייזנך כאל מקום נחשל מבחינה דתית, שכן בתקופה זו חיו בעיר 3 נזירים ונזירות על כל 10 תושבים.
ב-1525 התנהלו קרבות קשים באזור במסגרת מרד האיכרים של אלזס. ב-1528 הוגשמה סופית הרפורמציה הפרוטסטנטית באייזנך. ב-1596 נעשתה אייזנך שוב למקום מגוריהם של הדוכסים לבית סאקסה-אייזנך.
יוהאן סבסטיאן באך נולד באייזנך ב-1685. אביו יוהאן אמברוסיוס באך עבד כאן כמוזיקאי באותה תקופה. מוזיקאים מפורסמים נוספים שקשורים לאייזנך באותה תקופה היו יוהאן פכלבל, יוהאן כריסטוף באך וגאורג פיליפ טלמן. עם מותו של דוכס אייזנך האחרון ב-1741 נעשתה העיר ויחד איתה המדינה לחלק מדוכסות סאקסה-ויימאר. יחד עם זאת, לא נפגעו חיי התרבות של העיר. חבורת המשוררים שהתקבצה סביב המשוררת יוליה פון בכטולסהיים (Julie von Bechtolsheim) נפגשה באייזנך עם דמויות מפורסמות כמו יוהאן וולפגנג פון גתה וכריסטוף מרטין וילנד.
היסטוריה > לאחר 1815

ב-1807 התקיים באייזנך פסטיבל וארטבורג, שהיה מפגש של תנועות סטודנטים שדגלו במדינה ליברלית וחוקתית ובאיחוד גרמניה. המהפכה התעשייתית החלה באייזנך יחסית מוקדם. כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 הוקמו בה בתי החרושת הראשונים. ב-1847 חוברה העיר למסילת הברזל לארפורט, להאלה וללייפציג במזרח וב-1849 לקאסל ולפרנקפורט במערב. ב-1858 נפתח קו הרכבת שהגיע עד לנירנברג.
באוגוסט 1869 ייסדו באייזנך המנהיגים הסוציאליסטים אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDAP), אחת משתי המפלגות שמהן הוקמה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP). "תוכנית אייזנך" המשיכה להיות המצע המוביל של המפלגה בשנים הבאות. בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חוותה אייזנך את הגידול העירוני המהיר ביותר בתולדותיה. מפעל אוטמובילוורק אייזנך (Automobilwerk Eisenach) הוקם באייזנך ב-1896 וב-1897 הוקמה רשת החשמליות. אנדרטת האחווה (Burschenschaftsdenkmal) נחנכה ב-1902 וב-1907 נפתח מוזיאון באך. תנועת תיירים, שנמשכו לנופים בסביבה ולאתרים בתוך העיר, החלה באותה תקופה.
בין השנים 1860–1938 התקיימה באייזנך אחת הקהילות היהודיות הגדולות בתורינגיה, עם כמעט 500 חברים בראשית המאה ה-20. יהודים רבים היגרו לאייזנך מהאזור שסביב לשטטלנגספלד לאחר שזכו לאמנציפציה בראשית המאה ה-19. בית הכנסת החדש נבנה ב-1885 ונהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח ב-1938. רוב היהודים עזבו את העיר באותה תקופה. אחרים גורשו למחנות ריכוז ונרצחו שם.
לפני מלחמת העולם השנייה ייצרה חברת BMW באייזנך אופנועים. במסגרת ההכנות למלחמה הוקמו בעיר מחנות צבא ותעשיית הרכב עברה לרשות המאמץ המלחמתי. החל מ-1940, כ-4,000 עובדי כפייה, רובם מברית המועצות, אולצו לעבוד במפעלים של העיר, חלקם מתו עקב תנאי העבודה הקשים. ההפצצות במהלך המלחמה גרמו להריסת כ-2,000 בתים ורבים ממפעלי הרכב, יחד עם כמה מהבניינים ההיסטוריים במרכז העיר, שנבנו מחדש לאחר המלחמה. צבא ארצות הברית הגיע לעיר ב-6 באפריל 1945 וב-1 ביולי הועברה השליטה בעיר לידי ברית המועצות.
החל משנת 1949 הייתה אייזנך חלק מגרמניה המזרחית. הגבול בין שתי הגרמניות עבר במרחק של 10 ק"מ ממערב לעיר והוא נסגר ב-1952 וניתק את העיר מחלק מהעורף הכלכלי המסורתי שלה. מיקומה של העיר ליד הגבול עיכב את התפתחותה במשך 40 השנים הבאות ואוכלוסייתה של העיר קטנה במשך תקופה זו. יחד עם זאת, נותרה אייזנך מרכז תעשייתי חשוב. מפעל הרכב של BMW עבר תהליך של מעבר לכלכלה סוציאליסטית ותחת השם EMW ייצר את רכבי הווארטבורג, שכונו "המרצדס של המזרח". מצבם הרעוע של בתים ישנים רבים הוביל למחסור ביחידות דיור בשנות השבעים. הממשלה טיפלה בבעיה על ידי הריסתם של כמה מהרבעים ההיסטוריים של העיר ובנתה במקומם שכונות של רבי קומות מבטון (Plattenbau). מבין השכונות הללו, הגדולה ביותר נבנתה בצפון העיר בין השנים 1978–1985 ובה 4,000 יחידות דיור. ב-1975 הופסקה פעולתה של רשת החשמליות בעיר.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 השתנה המצב הכלכלי של העיר. מפעל הרכב הועבר לידי חברת אופל ומפעלי רכב רבים אחרים נסגרו. מאידך, מצאה עצמה אייזנך בשלב זה עוברת ממעמד של עיר גבול לעיר השוכנת במרכזה של המדינה המאוחדת החדשה. תנועת התיירות התחדשה וטירת וארטבורג הוכרזה ב-1999 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. יחד עם זאת, המצב הכללי בעיר המשיך להיות קשה, שיעור האבטלה היה עדיין גבוה מהממוצע הארצי ותעשיית הרכב סבלה מהקשיים העסקיים של חברת אופל.
ערים תאומות

גרמניה מרבורג, גרמניה (מ־1988)
צרפת סדאן, צרפת
ארצות הברית וייברלי (אנ'), איווה, ארצות הברית (מ־1992)
דנמרק סקנדרבורג (אנ'), דנמרק
בלארוס מוהילב, בלארוס
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562255405171  BnF: cb120499943 (data)  GND: 4014013-1  LCCN: n83199605  MusicBrainz: 8331b712-99b9-41ef-bf58-0f033f8d926a  NKC: ge139304  VIAF: 155980838   WorldCat (עם VIAF): 155980838
אירוס ארם נהריים

אִירוּס אֲרַם נַהֲרַיִים או אִירִיס אֲרַם נַהֲרַיִים (שם מדעי: Iris mesopotamica) הוא מין של צמח בתת-הסוג אירוס, בסקציה פוגון.
מאפיינים

אירוס ארם נהריים הוא גאופיט עשבוני רב-שנתי, ירוק-עד או נשיר בקיץ. קנה השורש רחב ושטוח - כ-4 ס"מ רוחבו. הוא מתפתח סמוך לפני הקרקע או אף על פניה. העלים צומחים במניפה רחבה וזקופה, צבעם ירוק מכחיל מעט. עמוד הפריחה מסתעף, גובהו כמטר עד מטר וחצי. הפרחים יושבים בחיקו של חפה קרומי, לעיתים יבש בקצותיו. צבע עלי הכותרת תכול-סגול, והם מעורקים בקווים זהובים-חומים או ארגמניים על רקע בהיר. על עלי הכותרת החיצוניים צומחות שערות לבנות שבסיסן זהוב. האבקנים גדולים. ההאבקה נעשית על ידי דבורים. הרבייה באמצעות זרעים ובאמצעות התחלקות של קנה השורש.
מאפיינים > תפוצה

המין צומח בכל מערב אסיה, בעיקר במצוקים וסלעים. בארץ הוא צומח בהרים - בחרמון, בגליל, בגולן, בכרמל, בשומרון ובהרי יהודה. כמו-כן הוא נפוץ כפליט-תרבות בגינות נוי וביישובים נטושים, ושתול בבתי קברות ערביים. המין תואר על ידי חוקר האירוסים הנודע Dykes, והוא שנתן לו את תואר המין.
מאפיינים > פריחה

האירוס פורח במאי. עמוד התפרחת מגיע לגובה של 80–150 ס"מ, והוא נושא 3–8 פרחים גדולים, הפורחים לרוב בזה אחר זה. בכך הוא שונה מאירוסי ההיכל, שגבעולם נושא רק פרח אחד. מתחל קרומי עוטף את פקע הפריחה. הפרחים דו מיניים, גדולים ובולטים, קוטרם 8–13 ס"מ. הכותרת בת 6 עלים בשני דורים. עלי העטיף החיצוניים צרים במקום חיבורם לגבעול והם מתרחבים בהמשכם ונטויים אחורנית. הם סגולים בחציים הקיצוני, לבנים בחציים הבסיסי, עם ציור נאה של עורקים ארגמניים וזקן צהבהב. הפרח מואבק על-ידי חרקים. הפרי הוא הלקט מוארך דמוי כישור בן שלוש מגורות, ובו זרעים כדוריים רבים. הוא גדל בגושים (קלונים), שנוצרו ברביה וגטטיבית והם זהים גנטית.
מאפיינים > בתרבות

המין מקובל בתרבות שנים רבות, ופותחו ממנו זנים שונים לגינון. קנה השורש המיובש נטחן לאבקה המשמשת מזה זמן רב - עוד ביוון ורומא לתרופות ותמרוקים. יש המזהים אותו עם האירוס המוזכר בחז"ל (כלאיים פ"ה, מ"ח; אהלות פ"ח מ"א).
בישראל אירוס זה, כיתר מיני האירוס, הוא צמח מוגן על פי חוק.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אירוס ארם נהריים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  איריס ארם-נהריים : פרחים מוגנים, באתר www.wildflowers.co.il
↑  זהר עמר, האירוס כ-iris, על אתר יג-יד, תשס"ו, עמ' 229-221.
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
פרח אירוס ארם-נהריים
תצלום של הפרח המציג את הצלקת, האבקן, הזקן והעירוק על עלה העטיף האופייני למין.
אינגריד שפר

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1958 (בת 65) מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה 
 שם לידה:  Ingrid Eileen Scheffer 
 ענף מדעי:  אפילפסיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מלבורן (1998)  אוניברסיטת מונש 
 מוסדות:  אוניברסיטת מלבורן (1991–1994)  אוניברסיטת מלבורן (1999–2001)  Monash Medical Centre (1994–2005)  אוניברסיטת מלבורן (1998–2000)  אוניברסיטת מלבורן (1995–1997)  Austin Hospital, Melbourne (1991–1994)  אוניברסיטת מלבורן (2001–2005)  אוניברסיטת מלבורן (2005)  Florey Institute of Neuroscience and Mental Health (2011)  Monash Medical Centre (1994–2014)  בית החולים אוסטין  בית חולים המלכותי לילדים 
 פרסים והוקרה:  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2012)  קצינה במסדר של אוסטרליה (9 ביוני 2014)  עמית החברה המלכותית (2018)  חבר האקדמיה האוסטרלית לבריאות ומדעי הרפואה (2014)  עמיתת האקדמיה האוסטרלית למדעים (2014)  פרס ראש הממשלה האוסטרלי למדע (2014)  פרס לאונרד קוקס (2021) 
 
אינגריד שפר (באנגלית: Ingrid Scheffer; נולדה ב-21 בדצמבר 1958) היא חוקרת מובילה בתחום האפילפסיה. הייתה הראשונה לגלות את הגן, שעלול לגרום לאפילפסיה. על מחקר זה ואחרים, זכתה שפר בפרסים רבים. אחד מהם, היה פרס ראש הממשלה האוסטרלי (Prime Minister’s Prize for Science). בפרס זה זכתה יחד עם שותפה למחקר - פרופ' סמואל ברקוביץ' (Samuel Berkovic), בשנת 2014.
קורות חיים

אינגריד שפר נולדה בעיר מלבורן, אשר באוסטרליה. למדה באוניברסיטת מונש רפואה וכירורגיה וסיימה עם תואר MBBS (אנ'). מאוחר יותר המשיכה ללימודי דוקטורט בנוירולוגיה, באוניברסיטת מלבורן אותו סיימה ב-1998. פרופ׳ שפר היא נוירולוגית ילדים ופרופ׳ באוניברסיטת מלבורן; משמשת כמנהלת מחלקת ילדים בבית החולים אוסטין (Austin Hospital) בהיידלברג, ויקטוריה, אוסטרליה; יושבת ראש מחלקת ילדים במכון פלורי לחקר המוח (The Florey Institute) באוניברסיטת מלבורן; עמיתה במכללה המלכותית של אוסטרליה לרופאים, באקדמיה האוסטרלית למדעים ובחברה המלכותית; היא מחזיקה בדרגת מפקדת במסדר אוסטרליה, אות כבוד שניתן לאזרחים אוסטרליים המובילים בתחומם; מייסדת האקדמיה האוסטרלית למדע ורפואה (Australian Academy of Health and Medical Sciences)) וכיום משמשת כסגנית הנשיא.
שפר, מדענית עולמית מובילה בתחום מחלת האפילפסיה,. היא מקדישה את חייה לחקר המחלה, והביאה לשינוי דרך המחשבה של הציבור הרחב על המחלה. ערכה יחד עם עמיתה למחקר - פרופ' סמואל ברקוביץ' את המחקר העיקרי שלה, שבדק האם האפילפסיה היא מחלה גנטית.
שפר מאמינה, שהיחס לנשים בקהילה המדעית צריך להשתנות, למרות ההצלחה הרבה שלהן בתחום ופועלת רבות בכיוון זה.
היא נשואה ולה 2 בנים, אחד מהם הוא דוקטור בבית החולים המלכותי של מלבורן (Royal Melbourne Hospital) והשני סטודנט למדעי המחשב באוניברסיטת לונדון.
פעילות מחקרית

אפילפסיה היא מחלה שפוגעת בכ-50 מיליון אנשים ברחבי העולם. המחלה מתבטאת בפרכוסים, הנגרמים מהפרעות בפעילות החשמלית של הנוירונים במוח.
עד לפני כ-25 שנים, האמינה הקהילה המדעית, שאפילפסיה היא מחלה נרכשת מהסביבה, מנפילה או מסיבוך בלידה, מה שהוביל במקרים רבים לתחושות אשמה אצל הורים לילדים חולי אפילפסיה. מטרת עבודת המחקר שערכה ובדקה יחד עם פרופ' סמואל ברקוביץ' ואחרים, הייתה לחפש ולמצוא דרכים לאבחון המחלה בשלבים מוקדמים מאוד שלה. שפר הצליחה להוכיח, שאפילפסיה היא מחלה שמקורה הוא גנטי, ובשנת 1995 היא הצליחה לאפיין את הגן הראשון שאחראי למחלה זו. בזכות מציאת גן זה, התגלה מספר רב של גנים גם על ידי חוקרים אחרים. אחרי שפורסם מחקרה של אינגריד שפר ונכון לשנת 2014, זוהו כ-13 גנים נוספים, העשויים לגרום למחלת האפילפסיה. אפיון הגנים המעורבים בהתפתחות המחלה, עשוי לסייע בפיתוח תרופה למחלה זו, אשר תשפר במידה רבה את חיי החולים.
בין ממצאי המחקר של שפר, התגלה סוג מסוים של אפילפסיה, שעד הגילוי של שפר, הייתה סברה שהוא נגרם כתוצאה מחיסונים. שפר מצאה, שסוג זה בעצם נבע ממוטציה גנטית, שנשאיה עלולים לפתח את האפילפסיה, והחיסון, למעשה שימש כזרז להתפתחות מהירה יותר של המחלה.
במחקרה, תרמה שפר לאבחון סוגים רבים של מחלת האפילפסיה ולהבנה, שגנים שונים יכולים לגרום להתקפים בצורות שונות.
היא תרמה רבות להבנה של סוג האפילפסיה, אשר נבע משיבוש יכולת הגוף להעביר גלוקוז למוח (GLUT1 deficiency), ואף כתבה ספר בישול קטוגני, יחד עם חוקרת אפילפסיה נוספת ודיאטנית קלינית הודות למחקרים, אשר הוכיחו כי דיאטה קטוגנית (דיאטה דלת פחמימות ורבת שומנים) משפיעה לטובה על חולי אפילפסיה שיש להם סוג אפילפסיה זה.
שפר היא מהחוקרים הראשונים לבדוק את היעילות של קנבידיול לטיפול בתסמונת דרווה, סוג נדיר של אפילפסיה שפוגעת קשות בילדים.
בשנת 2016, השיקה פרופ׳ שפר ניסוי ראשון במתן קאנביס רפואי לילדים עם אפילפסיה קשה.