stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיתוסים של מבול
במחקר המדעי והאתנולוגי > קטסטרופיזם ותאוריות מבול כלל-עולמי

עד סוף המאה ה-17 לערך היה סיפור המבול המקראי מקובל מאליו על מרבית "הפילוסופים של הטבע" (כפי שנקראו אז חוקרי מדעי הטבע) באירופה, שכנוצרים האמינו ברובם בפירוש מילולי של התנ"ך וספר בראשית. המאובנים הראשונים שהתגלו משלדי חיות פרהיסטוריות גדולות נקראו "מפלצות שמלפני המבול" (אנגלית: Antediluvian monsters), ומאובני יצורים ימיים שנמצאו בכמויות גדולות במקומות מרוחקים מן הים נתפסו כראיות למבול. ואולם התפתחות מדעי המינרלוגיה, הגאולוגיה והפלאונטולוגיה הקשתה יותר ויותר על התאוריה של מבול כלל-עולמי. למשל, חקר שכבות הסלע מראה שהנמוכות והקדומות שבהן מכילות רק מאובני חסרי חוליות, מעליהן שכבות המכילות גם מאובני דגים, מעליהם גם זוחלים, ומעליהם גם יונקים. לפיכך סבר הפיזיקאי האנגלי רוברט הוק כי השכבות מעידות על יותר ממבול אחד לאורך ההיסטוריה, וההסבר היחיד למבולים אלה הוא "קטסטרופות": אירועים טבעיים בסדר גודל עצום מעל ומעבר למה שהיינו עשויים להיות עדים לו בימינו. כך הפך הוק לאבי הקטסטרופיזם – התפיסה הגורסת כי כדור הארץ נוצר ועוצב באסונות אדירים.
החשוב והאחרון בין הקטסטרופיסטים היה חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה, אשר תכופות נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית. ב"חיבור על התאוריה של הארץ" משנת 1817 ניסה קיווייה לפשר בין ממצאי הגאולוגיה לספר בראשית. קיווייה כבר הכיר בכך שכדור הארץ קדום מאוד, וכי רבים מן המינים שחיו עליו כבר נכחדו, ותירץ זאת בסדרת קטסטרופות שהאחרונה בהן הייתה המבול המקראי. ואולם הקטסטרופיזם הופרך על ידי אבות הגאולוגיה המודרנית ג'יימס האטון וצ'ארלס לייל, אשר הראו את האחידות של תצורות גאולוגיות רבות המחייבות הצטברות שינויים הדרגתיים זעירים במשך זמן ארוך מאוד. אף כי מדע הגאולוגיה המודרני מכיר גם בקטסטרופות דוגמת הכחדות המוניות, ישנו מזה שנים רבות קונצנזוס מדעי כי אין עדות למבול כלל-עולמי, או אפילו בסדר גודל של יבשת יחידה, ובוודאי שלא במשך אלפי השנים האחרונות.
בארצות הברית עד שנות ה-80 של המאה ה-20 רווחו מאוד תאוריות בריאתניות שנקראו גאולוגיות מבול, והתמקדו בעיקר בניסיון לשכנע שיש ראיות גאולוגיות למבול כלל-עולמי לפי פשט הסיפור המקראי, או שמבול זה מסביר כיצד השכבות הגאולוגיות והמאובנים נוצרו תוך זמן קצר, ולא במשך מיליארדי שנים. תאוריות מעין אלו נפוצות עד היום בחוגים בריאתניים ברחבי העולם, בעיקר בנצרות, ביהדות ובאסלאם. אך בקונצנזוס מדעי בתחומי הגאולוגיה ומדעי כדור הארץ הן נחשבות כבלתי-מדעיות וכפסאודו-מדעיות. הרעיון שכל מיתוסי המבול ברחבי העולם מתארים אותו מאורע קטסטרופלי כלל-עולמי הוא חסר בסיס מדעי.
בשנות ה-90, השערה של זוג החוקרים טולמן מהמכון הגאולוגי של אוסטריה ניסתה להסביר את שכיחותם של מיתוסי מבול במספר אירועים אזוריים שהתרחשו בו-זמנית מסביב לעולם מאותה סיבה. ההשערה הציעה שכוכב שביט חדר את האטמוספירה של כדור הארץ כ-9,500 שנה לפני זמננו, תוך שהוא מתפצל למספר שברים שנפלו באוקיינוסים שונים, וגרמו לאידוי עצום של מי ים שירדו כגשמים ביחד עם גלי צונאמי שהכו באזורים מיושבים. השערה זו התבססה על תיארוך מכתשי פגיעה תת-ימיים, ואולם 13 גאולוגים, פלאונטולוגים ופיזיקאים מאוניברסיטאות וממכוני מחקר שונים ברחבי העולם שבדקו אותה, מצאו שהיא נבעה מחוסר הבנה של הנתונים לגבי מכתשי הפגיעה, והגדירו אותה כפסאודו-מדעית.
במחקר המדעי והאתנולוגי > שיטפונות והצפות אזוריים

הסבר גאולוגי יותר מקובל למיתוסים של מבול הוא במסורות עתיקות לגבי עליית מפלס פני הים בשיעור של כ-120 מטרים כתוצאה מהפשרת הקרחונים עם סיום תקופת הקרח האחרונה. עלייה זו הציפה אזורים נרחבים למדי על כדור הארץ, למשל את הגשרים היבשתיים של דוגרלנד בין האיים הבריטיים ליבשת אירופה, את מדף סונדה (Sunda Shelf) בין איי הארכיפלג המלאי לדרום-מזרח אסיה, ובאזור ברינגיה בין אסיה לאמריקה. ואולם הצפה זו נמשכה בהדרגה על-פני תקופה של למעלה מ-10,000 שנה, ולפיכך העלייה הממוצעת של פני הים הייתה בסדר גודל של כסנטימטר לשנה בלבד. ההשפעה היומיומית של עלייה כזו על בני אדם פרהיסטוריים, ברובם הגדול ציידים-לקטים נוודים, שלא גרו ביישובי קבע העלולים להיות מוצפים, הייתה קרוב לוודאי בלתי-מורגשת. בנוסף, העלייה הסתיימה כבר בראשית התקופה הנאוליתית כ-8,000 שנה לפני זמננו, ולפיכך מסורת ההצפה הייתה צריכה לעבור בעל-פה מדור לדור במשך אלפי שנים לפחות עד להופעת הכתב, לפני כ-5,500 שנה במסופוטמיה ומאוחר יותר באזורים אחרים. ייתכן שבדורות מאוחרים, שרידי יישוב אדם, חיות וצמחים יבשתיים אשר זוהו מתחת למים היו השראה לסיפורי יבשות ששקעו במבול כמו בסיפור אטלנטיס.
יש חוקרים אשר חיפשו אזורים שבהם עליית פני הים הייתה מהירה ופתאומית יותר. אזור כזה הוא ככל הנראה הים השחור, שלפני המסת הקרחונים היה אגם סגור של מים מתוקים. עליית פני הים התיכון הציפה את אזור הבוספורוס לפני אלפי שנים, והייתה עשויה ליצור מפל מים אדיר והצפה של שטחים נרחבים לחופי הים השחור תוך זמן קצר. זוהי השערתם של הגאולוגים ויליאם רייאן וולטר פיטמן מאוניברסיטת קולומביה, אשר הציעו לקשר אותה ישירות לסיפורי המבול המסופוטמיים, שבתורם השפיעו על סיפור המבול המקראי. ואולם מחקרים גאולוגיים וארכאולוגיים נוספים בים השחור מצאו כי העלייה בפני הים וגודל השטח שהוצף היו קטנים בהרבה מאלו שסברו ראיין ופיטמן, וכי העלייה במליחות מי הים השחור הייתה הדרגתית מאוד ונמשכה על פני אלפי שנים.
כמה אירועי שיטפונות מקומיים הוצעו כאלו שהעניקו השראה למספר מיתוסי מבול עתיקים ברחבי העולם, למשל הארכאולוג הבריטי לנרד וולי טען כי שיטפון בסוף האלף השלישי לפנה"ס, שעדויות לו גילה באור, היה הבסיס לסיפור המבול המסופוטמי, ועדויות ארכאולוגיות הוצעו לשיטפון בנהר הצהוב בסוף האלף השני לפנה"ס, שנטען כי היה השראה לסיפור המבול הסיני בראשית שושלת שיה. השערות כאלו קוסמות, אך נוטות לסנסציוניות, ומתבססות על התאמה כרונולוגית לכרוניקות מיתיות שאמינותן ההיסטורית נמוכה, כמו רשימת המלכים השומרית המקצה תקופת מלוכה של מאות שנים ויותר לכל אחד מן המלכים הקדומים.
ארכאולוגים מקצועיים מודרניים נוטים להתייחס בחשדנות לניסיונות לאשש את המבול מספר בראשית, או סיפורי מבול אחרים, בין היתר מאחר שרבים במהלך ההיסטוריה, החל בעת העתיקה וכלה במאה ה-21, טענו לגילוי שרידי תיבת נח בהרי אררט, ואולם אף לא אחת מטענות אלו נמצאה עד היום כמבוססת מדעית. התחום קיבל את הכינוי arkeology, משחק מילים באנגלית על ark ("תיבה") ו-archeology ("ארכאולוגיה"), וזכה למוניטין מפוקפקים של חובבנות ופסאודו-מדע.
במחקר המדעי והאתנולוגי > השפעות בין תרבויות

הדמיון בין מיתוסים מתרבויות שונות בעולם הוא במידה רבה תוצאה של השפעות וקשרים הדדיים שהתקיימו בין תרבויות אלו. למשל, הנצרות תרגמה את סיפור המבול המקראי ליוונית וללטינית, העבירה אותו ברחבי אירופה לשפות אירופיות רבות ושונות, למיתולוגיה הנורדית והקלטית, למזרח אירופה ולמרכז אסיה, ולבסוף הפיצה אותו עם הקולוניאליזם, האימפריאליזם והמסיונריות האירופים ליבשת אמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, לאוסטרליה ולאוקיאניה. האסלאם כלל בקוראן את סיפור המבול המקראי בשינויים קלים, והפיץ אותו באפריקה, בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה. מרכיבים של הסיפור המקראי ניתן עדיין לזהות בסיוע שיטות בלשניות, כשהם מוטמעים בתוך סיפורי פולקלור ומיתולוגיה של שבטים ועמים שונים ברחבי העולם.
בתקופה קדומה יותר, סיפור המבול המקראי עצמו, וכן סיפורי מבול דומים מן המיתולוגיה היוונית, הפרסית, ההינדואית ועוד, התפתחו להערכת מרבית האתנולוגים מתוך מיתוס המבול המסופוטמי, שהוא העתיק ביותר המוכר למדע המודרני, ונכתב בכתב היתדות שהוא הכתב העתיק ביותר המוכר בהיסטוריה. המיתוס המסופוטמי הושפע בבירור ממציאות ההצפות בנהרות הפרת והחידקל. הוא מכיל כבר מוטיבים רבים המזוהים עם מיתוס מבול: סופו של תור זהב שבו אנשים היו בני אלים וחיו מאות שנים; החלטת האלים להשמיד את בני האדם; עצת האלים לגיבור המבול לבנות תיבה, ספינה או היכל, ולאכלס אותם בבני אדם ובבעלי-חיים; מנוחת התיבה על פסגת הר גבוה; שילוח ציפורים לברר האם קלו המים; הקרבת קורבן לאלים בסיום המבול; והבטחה או מסקנה שהמבול לא יבוא פעם נוספת.
נראה כי היו גם סיפורי מבול פרהיסטוריים, עתיקים אף מן הכתב הראשון לפני כ-5,500 שנה, אשר הופצו רק בעל-פה מדור לדור ומשבט לשבט ברחבי העולם. ייתכן שהם הושפעו ממסורות עתיקות על עליית מפלס פני הים, וכללו ארכיטיפים עתיקים כמו המים הקמאיים, צולל האדמה, הביצה הקוסמית וגילוי עריות בין הניצולים. ניתן להתחקות אחרי ארכיטיפים כאלו בשיטות של אתנוגרפיה, מיתולוגיה השוואתית ובלשנות היסטורית, אך קשה מאוד לשחזר את פרטי הסיפורים. האנתרופולוג הרוסי בוריס פארניקל התחקה אחרי התפשטות פרהיסטורית של סיפורי מבול מדרום מזרח אסיה לטאיוואן ולארכיפלג המלאי. בלשנים שיחזרו את ההתפשטות הפרהיסטורית של המיתולגיה הפרוטו-הודו-אירופית, ובכלל זה מיתוסי מבול, למיתולוגיה ההינדית, הפרסית והנורדית. הבלשן הגרמני-אמריקאי מיכאל וויצל (Michael Witzel) מיין מוטיבים של מיתוסי מבול ומיתוסים אחרים לשתי קבוצות אתנו-גאוגרפיות, שאת שמותיהן שאל מיבשות גאולוגיות: "לאוראסיה" הכוללת מיתוסים מאסיה ומאירופה, ו"גונדוואנה" הכוללת מיתוסים מאפריקה, מאמריקה ומאוסטרליה. הקבוצה השנייה במיוחד מחייבת התפשטות פרהיסטורית של מוטיבים, אולי כבר בעת היציאה מאפריקה של הומו ספיינס לפני כ-70 אלף שנה. ואולם המיון של וויצל אינו מקובל על אתנולוגים אחרים.
ידוע כי גם מוטיבים מיתיים אחרים חוזרים בתרבויות רבות, למשל בריאת בני האדם הראשונים מאדמה, חימר או בוץ. גם מרכיבים רבים של סיפורי מעשיות ופולקלור, כמו סינדרלה ופעמונית, מראים דמיון מפתיע על פני קבוצות אתניות ותרבויות שונות ברחבי העולם. חוקר הפולקלור סטית תומפסון סיווג מוטיבים של מיתוסים ומעשיות עממיות מכל העולם באינדקס המוטיבים של הספרות העממית ובסיווג ארנה-תומפסון. בראש הערך משמאל מוצג לקט מתוך סיווג תומפסון למוטיבים מיתיים הקשורים למבול.
בתרבויות העולם > במיתולוגיות הארכיפלג המלאי

לפי ממצאים בלשניים, ארכאולוגיים, גנטיים ואתנוגרפיים מקובל כיום כי מוצאם של רבים מן העמים האוסטרונזים היה בדרום-מזרח אסיה, וכי יישובם של איי האוקיינוס השקט התחיל מיישוב האי טאיוואן כ-6,500 עד 5,000 שנה לפנה"ס. בוריס פארניקל, חוקר רוסי של הספרות המלאית, הבחין כי מיתוסים בתרבויות שונות באיי האוקיינוס השקט מייחסים את מוצא כל בני האדם לנישואי עריות בין אח ואחות קדמוניים, והציע שמקורם במיתוסים בטאיוואן, ועוד לפני כן בדרום-מזרח אסיה, שם מתוארים האח והאחות כניצולי מבול, לעיתים קרובות בסיפורים שמוטיב הדלעת ממלא בהם תפקיד מרכזי. מוטיב הדלעת כבר נדיר בטאיוואן, ונעלם באיים הרחוקים יותר מן היבשת. במיתולוגיה של יפן כבר לא נמצא מיתוס מבול, אך חוקרים הציעו כי במיתוס הקוג'יקי על בריאת האיים היפנים, זוגות האלים, ובמיוחד איזאנגי ואיזאנמי, תוארו במקורם כאח ואחות. מוטיב המבול עדיין נפוץ בסיפורי אח ואחות בארכיפלג המלאי, ובייחוד באיי הפיליפינים.
מפת התפשטות העמים האוסטרונזים מטאיוואן.
הפולקלור של עם האיפוגאו (Igorot People#Ifugao) באי לוזון בפיליפינים כולל מזמורים המכונים בשפתם "הוּדהוּד", אשר תועדו במיזם מורשת תרבותית בלתי מוחשית של אונסק"ו לשימור תרבות בעל-פה מכל העולם. אחד המזמורים מספר כי בצורת קשה ייבשה את כל הנהרות. זקני העם הציעו לחפור בקרקעית הנהר החרב כדי לשחרר את רוחו. האנשים חפרו במשך שלושה ימים, עד שפרץ מן הבור שטף מים כה חזק שהרג רבים מן החופרים. השמים קדרו, גשמים כבדים ירדו והנהר עלה על גדותיו. הזקנים אמרו שאלי הנהרות זועמים וייעצו לברוח להרים, אך המים העולים השיגו והטביעו את כל הבורחים מלבד ויגאן, שמצא מחסה על פסגת הר אמויאו (שגובהו 2,701 מטר מעל פני הים), ואחותו בוגאן, שעלתה על פסגת הר קאלאוויטאן (2,714 מטר מעל פני הים). במשך שישה חודשים כיסו המים את כל הארץ מלבד פסגות ההרים. לאחר שירדו המים התאחדו האח והאחות בעמק. בוגאן גילתה יום אחד שהיא בהריון, ובבושתה נמלטה במורד הנהר, אך האל מאקנונגאן התגלה אליה בדמות איש זקן, והבטיח לה כי האח והאחות עשו נכונה, וצאצאיהם יאכלסו את העולם מחדש. לפי המזמור נולדו לאח ולאחות בסך הכל חמישה בנים וארבע בנות, מהם מוצא כל האנשים על האדמה.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה הקוריאנית

מעשיית-עם קוריאנית מספרת על סאון-ניאו, מעין פיה בפולקלור הקוריאני, שירדה מן השמיים, התאהבה ברוח עץ דפנה, וילדה לו את נאמו דור-יאונג (הנגול: 나무도령) (Namu doryeong). הפיה שבה לשמיים כשנאמו היה בן שבע, והשאירה אותו בחסות אביו העץ. שנה אחת לא פסק הגשם במשך ימים רבים, והארץ הוצפה במבול. העץ אמר לבנו לצוף עליו כאשר ייעקר על ידי המים הגואים. נאמו צף על העץ במשך ימים רבים. הוא הבחין בנמלים צפות במים, ולאחר שביקש רשות מן העץ, הזמין אותן לעלות עליו. באותו אופן הציל נאמו גם להק יתושים לאחר שביקש רשות מן העץ. לאחר מכן, נער אחר שצף במים ביקש גם הוא לעלות על העץ, אך העץ לא נתן את רשותו. נאמו חזר וביקש שלוש פעמים, ובפעם השלישית ענה העץ "עשה כרצונך". לבסוף נח העץ על פסגת הר פאקטו, ונוסעיו פגשו באשה קשישה שגרה שם עם בתה הביולוגית ובתה החורגת (בגרסאות אחרות: נערה משרתת). מכיוון שכל שאר האנשים טבעו במבול, החליטה האם להשיא את בנותיה לשני הנערים. הנער השני חשק בבת הביולוגית, ושיקר לאם כי נאמו יכול להפריד גרעיני דוחן מחול. האם העמידה את נאמו למבחן, אך הנמלים באו לעזרתו והפרידו את הדוחן. האם החליטה איפוא לבחור בהגרלה, ואמרה לנערים למצוא את בנותיה בחשכה, אך היתושים באו לעזרת נאמו והובילו אותו לבת הביולוגית. הם נישאו והנער השני נישא לבת החורגת. משני זוגות אלו נולדו כל בני האדם.
בדומה למעשיות ולמיתוסי מבול אחרים, יש לסיפור גרסאות רבות. באחת הגרסאות נאמו הוא בנה של אשה רגילה שהתאהבה ברוח העץ. בגרסה אחרת נאמו מציל חיות נוספות על העץ, כמו דבורים, שפיריות, נחשים, סנוניות, אייל ודוב. בגרסה שלישית סיפור הלידה וההצלה לא נזכר כלל, ונאמו הוא גבר המגיע לבית האם ובנותיה לאחר שתם המבול. אך בכל הגרסאות נאמו הוא אבי האנושות שלאחר המבול.
מסורות מבול נפרדות בפולקלור הקוריאני דומות למסורות הנפוצות בדרום מזרח אסיה ובארכיפלג המלאי, בהן הניצולים היחידים מן המבול הם אח ואחות, והן קשורות בפסגות הרים אחרות בקוריאה. במסורות אלו מודגש לעיתים שהאח והאחות הניצולים ביקשו אותות קדושים, שיאשרו את גילוי העריות הנדרש כדי להמשיך את המין האנושי: בגרסה אחת, עלה כל אחד מהם על פסגת הר אחרת וגלגל ממנה אבן קדושה, ושתי האבנים התנגשו זו בזו בעמק שבין ההרים. בגרסה אחרת הם הדליקו ענפי אורן בראש כל פסגה, והעשן משתי הפסגות נישא זה אל זה ונפגש בין ההרים.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה של מצרים העתיקה

ספר המתים מספר כי אל השמש רע לבש דמות אדם ושלט במצרים כפרעה. אך בהיותו אדם החל להזדקן, ובני האדם החלו ללעוג לו, ולא צייתו לחוקיו. רע כינס מועצת אלים לדון בבעיה, ובעצת אל המים נון שלח את בתו של רע, האלה סח'מת בדמותה כלביאה, להרוג בבני האדם. אך מרגע שהחלה סח'מת להרוג, לא הייתה מסוגלת עוד לשלוט בעצמה והרגה אנשים כה רבים, שדמם הציף את הארץ. סח'מת שתתה מן הדם וטרוף ההרג שלה אף גבר, עד שאיימה להשמיד את האנושות כולה, ואפילו רע עצמו לא היה מסוגל עוד לעצרה, אף על פי שהתחרט על מעשהו. רע שלח שליחים לעירו און שהורו לנשות העיר לבשל בירה, ולערבב אותה עם אוכרה אדומה מן הנילוס (או לפי גרסאות חלופיות, עם מיץ רימונים או מיץ דודאים אדום). תערובת זו הציפה את השדות בשיטפון. סח'מת חשבה שהבירה האדומה היא דם, שתתה אותה והשתכרה עד שלא יכלה עוד להרוג. כאשר שבה סח'מת לרע, הוא הפך אותה לאלה העדינה ושואפת השלום חתחור.
אף שסיפור זה שונה מאוד משאר מיתוסי המבול של הסהר הפורה, יש בו מספר מרכיבים דומים: בני האדם מביאים עליהם עונש משום שהם מכעיסים את האלים, מועצת האלים של רע מזכירה את מועצת האלים של אנליל, וסיפור אתרחסיס המסופוטמי מספר שהאלה נינטו בוראת האדם צמאה משום שבני האדם שטבעו במבול אינם מקריבים לה קורבנות בירה. הסיפור המצרי גם עוסק בנושא ההזדקנות, בדומה למיתוס המסופוטמי, הפרסי ומעשה בני האלוהים המקראי, אף כי בסיפור המצרי זוהי הזדקנות של אל היורד אל בני האדם, ולא של בני האדם עצמם.
מיתוס המבול המצרי נתן הסבר אטיולוגי לפולחן דתי: מקדש דנדרה של האלה חתחור היה מרכז של בישול בירה, שאותה שתו בפסטיבלים המקודשים לה. החשוב בין הפסטיבלים האלו חגג את הגאות השנתית של הנילוס, המתאפיינת בסחף בצבע אדום.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה הכנענית

בסיפורי המיתולוגיה הכנענית כפי ששרדה בספריות העתיקות של אוגרית, האל החשוב ביותר הוא אל הגשם והסער בעל, מקביל לאדד ואנליל במיתולוגיה המסופוטמית, לאלי סער אנטוליים שונים ולזאוס במיתולוגיה היוונית, ואחד מבניו של אבי האלים אל. באפוס עלילות בעל וענת, המתוארך לכמחצית האלף השני לפנה"ס, הוא מוצג כיושב בהיכל אדיר על פסגת "הר צפון", המזוהה כיום עם הר קל מצפון לשפך נהר האורונטס והאתר העתיק של אוגרית. האפוס מתאר בפירוט את בניית ההיכל מעצי ארז בידי האל האומן כושר וחסיס, ובמיוחד את החלונות שבהיכל. בעל היה גם אל פריון, מוצג באפוס כמגדל הבהמות הראשון ונוטע הכרם הראשון, ובן לווייתו החשוב ביותר נקרא גפן-ואוגר (אוגריתית: "גפן ושדה"). יום אחד השתכר בעל מיין המשתה שערך, ואחיו ואויבו האל מות התגנב לחדריו דרך חלונות ההיכל וראה את ערוותו. כתוצאה מכך זכה מות בכוח מאגי על בעל שאיפשר לו להרוג אותו, מה שגרם לבצורת ולרעב גדול על פני האדמה. הגשמים נעצרו, הנהר לא השקה עוד את הארץ, הצמחים קמלו והנשים הפכו עקרות. האלה ענת, אחותו של בעל, ירדה לשאול, לכדה את מות והכריחה אותו להשיב את בעל לתחייה.
סיפור זה מקביל לסיפור תמוז ואיננה במיתולוגיה המסופוטמית, סיפור אוסיריס ואיסיס במיתולוגיה המצרית, וסיפור אדוניס ואפרודיטי במיתולוגיה היוונית. אך חוקרת הספרות האמריקאית אלינור פולנסבי הוסיפה ופירשה כי בעל הודיע ששיבת כוחותיו תתבטא במבול, שבו ינצח הגשם את הים והעמק (המזוהה כיום עם עמק האורונטס) יוצף. בני האדם הוזהרו מבעוד מועד למצוא מחסה בהיכלו של בעל בפסגת הר צפון, עם בקרם ורכושם, אך רבים לא האמינו באזהרה, עקב משכה של הבצורת והשמיים הריקים מענן. לאחר שהסתגרו מאמיני בעל בהיכל, הם ראו דרך חלונותיו את ענני הגשם השחורים נאספים. גשם כבד ירד, הים עלה על גדותיו והעמק הוצף. במשך שישה ימים ושישה לילות הסתגרו בני האדם בהיכל, וביום השביעי פסק הגשם, ובני האדם ראו שהעמק כוסה בשכבת טיט פורייה. הם הכתירו את בעל בעלי גפן, והכריזו על חג קדוש כדי לציין שמעתה יבואו העונות כסדרן, ולא יהיו עוד בצורת או מבול.
פולחן הבעל היה, להערכת היסטוריונים ואתנולוגים שונים, חג פריון חקלאי שנחגג בתקופה הכנענית מדי שנה בסתיו, בראשית עונת הגשמים. פולנסבי הצביעה על קווי דמיון בין האפוס הכנעני לסיפורי המבול המסופוטמי והמקראי: היכל הבעל בפסגת הר צפון מזכיר את התיבה בפסגת הר ניציר או אררט; פירוט בניית ההיכל, ובכלל זה החלונות שבו, מזכיר את פירוט בניית התיבה, וכמו סירת הענק המסופוטמית מודגש שנבנה במהלך שבוע אחד; הזהרת בני האדם והסתגרותם עם בקרם בהיכל מזכירה את הזהרת נח והסתגרותו עם משפחתו והחיות בתיבה; הגשם בסיפור הכנעני שוכך ביום השביעי, כמו בסיפור המבול המסופוטמי, ועם סיומו מצוין שאסונות הטבע לא ישובו בדומה לברית אלוהים עם נח. קווי דמיון נוספים הם הצגת בעל בדומה לנח כנוטע הכרם הראשון, כמשתכר מיין, ואת קרוב משפחתו כמי שרואה את ערוותו.
קרוב לוודאי שבכנען של האלף השני לפנה"ס הכירו גם גרסאות שונות של סיפור המבול המסופוטמי. בשנת 1956 התגלה בתל מגידו לוח כתוב אכדית המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס, ומתאים ללוח השביעי ב"עלילות גילגמש" בנוסח נינוה. בשנת 2007 הוצע כי שבר טקסט בן 14 שורות באכדית, שהתגלה בשנת 1994 באוגרית, מתאר פתיחת חלון ושילוח יונה וציפור מים כדי למצוא חוף, וזאת בעצת אאה, האל הממלא תפקיד יועץ גם בסיפור המבול המסופוטמי. פרט מעניין בסיפור זה הוא הציון כי אירע בראש חודש, בדומה לסיפור המקראי המציין את תאריכי המאורעות, ובניגוד לסיפורים המסופוטמים. ייתכן איפוא כי זהו חלק מסיפור מבול הדומה גם לסיפורים המסופוטמים וגם לסיפור המקראי.
בתרבויות העולם > במסורת האסלאם

מקורו של סיפור המבול המוסלמי בסיפור המקראי, בשינויים שונים. נוּח איבּן לוּמיכּ איבּן מוּתוּשלח (ערבית: נח בן למך בן מתושלח) מזוהה באסלאם כנביא, ואחד משליחיו הראשונים של אללה. הוא נזכר פעמים רבות בקוראן, ואף סורא שלמה נקראת על שמו. לפי הסיפור בקוראן, שליחותו העיקרית של נוח הייתה להזהיר את בני-דורו החטאים לזנוח עבודת אלילים וניאוף, לעבוד את האל האחד ולחיות חיים טהורים וישרים. רק לאחר 950 שנות הטפה, כאשר האנשים עדיין סירבו לחזור בהם מדרכם, ירד המבול. במסורת המוסלמית יש מחלוקת אם המבול היה כלל-עולמי או מקומי. נוח הצטווה על ידי אללה לבנות ספינה (ערבית: سفينة, בתעתיק: "סאפינה"), ולהכניס אליה את המאמינים וזוגות מבעלי החיים. הקוראן מתאר כי בני-דורו של נוח לעגו לו על בניית הספינה וחשבו אותו למטורף, ואפילו אשתו ואחד מבניו סירבו לעלות על הספינה, ונספו במבול. הקוראן עורך הקבלה מפורשת בין אשת נוח לאשת לוט.
מספר אתרים במסורת המוסלמית זוהו כקברו של נוח, אחד מהם סלע אנדרומדה הנקרא גם "סלעו של נוח" בחוף יפו. לפי מסורת זו נבנתה יפו על ידי יפת בן-נוח עוד לפני המבול.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה הנורדית

לפי המיתולוגיה הנורדית, אבי האלים אודין ואחיו הרגו את הענק יימיר, ויצרו את העולם מגופתו: את הארץ מבשרו, את הים מדמו, וכן הלאה. הוצע כי יימיר קשור אטימולוגית ליימה במיתולוגיה הפרסית-זורואסטרית וליאמה במיתולוגיה ההינדית, שניהם דמויות מפתח הקשורות לסיפורי מבול במסורות הודו-אירופיות. בסיפור יימה מתואר המבול כחורף קטסטרופלי, וייתכן שהוא מקבילה של פימבולווינטר, החורף האדיר שלפי האדה הפואטית יתרחש לפני הראגנרוק, ורק שני בני-אדם יינצלו ממנו.
באדה הפרוזאית מסופר שהריגת יימיר יצרה מבול אדיר של דם, ממנו הניצולים היחידים היו זוג ענקים: בלגרמיר שהיה נכדו של יימיר, ואשתו ששמה לא מובא באדה. הם ניצלו באמצעות טיפוס על עצם כלשהו (lúðr) שטיבו איננו מובהר באדה, ומהם נולד דור חדש של ענקים. האדה הפרוזאית חוברה על ידי הסופר האיסלנדי הנוצרי סנורי סטורלוסון במאה ה-13, ונראה שהוא ניסה ליישב את סיפור הבריאה של המיתולוגיה הנורדית עם סיפור המבול המקראי.
מבול דם חוזר באחת הגרסאות של אפוס הקאלוואלה הפיני: בשיר השמיני, הדם השותת מן הפצע בברכו של הגיבור ויינומיינן (Väinämöinen) מתואר כשיטפון המציף אפילו את ההרים הגבוהים ביותר. פולקלוריסטים פינים דנו בשאלה אם שיטפון הדם הוא מוטיב פינו-אוגרי מקורי או שאול ממיתולוגיות אחרות.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה הקלטית

הנצרות המוקדמת באירלנד קשרה את המיתולוגיה האירית לסיפור המבול היהודי-נוצרי, בספר הפלישות (Lebor Gabála Érenn), טקסט מימי הביניים. לפי מיתוס זה החל יישוב אירלנד עוד לפני המבול עם קאסיר (Cessair), נכדה של נח שאיננה נזכרת בספר בראשית. המבול המקראי מחה את כל החיים באירלנד פרט לבעלה של קאסיר, פינטאן, שניצל באמצעות שינוי דמותו לדג סלמון. הוא היה למקור ידע על אירלנד העתיקה בתקופה שלאחר המבול.
במיתולוגיה הוולשית מוכר סיפור דווייפן ודווייפץ' (Dwyfan and Dwyfach), הקרויים על שם נהרות בווילס. הם שרדו במבול שהציף את כל פריידן (ולשית: בריטניה), באמצעות סירה או תיבה שאליה העלו זוגות של בעלי חיים. כמה גרסאות של הסיפור הופיעו בטריאדות הוולשיות (Welsh Triads) מימי-הביניים, ואחרות נאספו במאות ה-18 וה-19 על ידי המשורר הוולשי איילו מורגאנוג (Iolo Morganwg). נפוצה בהן מפלצת המים המיתית אפנק (Afanc) ששכנה כמסופר באגם בוויילס שזהותו משתנה בגרסאות שונות, והיא הגורמת למבול.
במיתולוגיה הוולשית יש גם סיפור ממלכה ששקעה בים, קאנטרר גוויילוד (Cantre'r Gwaelod), המזכיר את סיפור אטלנטיס. איים, ערים וארצות אגדיות ששוקעים בים נפוצים בפולקלור הקלטי, למשל ממלכת ליונס (Lyonesse), שלפי המחזור הארתוריאני שכנה בחוף קורנוול, והעיר איס (Ys) לחופי ברטאן. הם שימשו השראה לסיפור נומנור בעולם הארץ התיכונה של הסופר הבריטי ג'ון רונלד רעואל טולקין.
בתרבויות העולם > במיתולוגיה האנגלו-סקסונית

תרבויות רבות שאימצו או הושפעו ממיתוס המבול המקראי דרך הנצרות או דרך האסלאם, ניסו לפרש אותו וליישב אותו עם סיפורי המיתולוגיה והפולקלור המקוריים שלהן. בייחוד, רבות מהן ניסו לשלב את תולדותיהן ברשימה הגנאלוגית המקראית.
כך עשו גם העמים האנגלו-סקסונים באנגליה לאחר שקיבלו עליהם את הנצרות במאה השביעית לספירה. תפקיד חשוב בתהליך זה מילאו המסיונר יליד דבון בוניפציוס הקדוש והנזיר הנורת'מברי בדה ונרביליס. הסיפור התבסס על מלך מיתי מרשימת מלכי לומברדיה (List of kings of the Lombards) בשם סיפה (Sceafa) או סקיף, אשר לפי האגדה הופיע בינקותו בסירה (באנגלית עתיקה: skiff) שנסחפה מן הים. במיתוס הגרמאני המוקדם, סיפה בדרך כלל נחשב לצאצא של אודין. ואולם הכרוניקה האנגלו-סקסונית מספרת סיפור חלופי כי סיפה נולד על תיבת נח. גרסאות שונות של הכרוניקה מציגות את סיפה מצד אחד כבן או צאצא של נח, ומצד שני כאב קדמון של אלפרד הגדול, מלך וסקס שבחצרו נתחברה ככל הנראה הכרוניקה.
ביאוולף, שיר אפי מן היצירות החשובות באנגלית עתיקה, מזכיר כי הענקים נספו במבול, סיפור אשר קרוב לוודאי מושפע גם מן המיתולוגיה הגרמאנית וגם מן הסיפור המקראי.
בתרבויות העולם > במיתולוגיות אמריקה הפרה-קולומביאנית

במיתוסים של עמים ילידים ביבשת אמריקה ניתן לפעמים למצוא מוטיבים המזכירים מאוד את מיתוס המבול המקראי, ובמספר מקרים תיבה, שילוח יונה ואף את השם "נוח". ואולם דמיון כזה הוא בדרך-כלל תוצאה ברורה של השפעת התרבות האירופאית והדת הנוצרית של "האדם הלבן". זאת מכיוון שמרבית הסיפורים האלו תועדו בפירוט רק לאחר השתלטות האימפריאליזם האירופי על אמריקה, שהייתה מלווה במסיונריות והתנצרות. למשל, במיתוס המבול של בני עם הפופולוקה (Popoluca) במקסיקו מסופר כי האל שהוריד את המבול והושיע את הגיבור הוא חסוקריסטו, ישו הנוצרי בספרדית. סיפור מבול אחר באמריקה המרכזית נוקב בשמו של מיכאל הקדוש כאל, וסיפור שלישי מספר כי המבול הורד כעונש על רצח הבל בידי קין. אפילו מחקר אתנוגרפי זהיר ומפורט כיום מתקשה מאוד להתחקות אחר המיתולוגיה הפרה-קולומביאנית המקורית. רק פיענוח ארכאולוגי של כתובות ויצירות אמנות שנעשו בתקופה הפרה-קולומביאנית נקי בביטחון מהשפעות אירופיות, אך הוא מוגבל לעמים ותרבויות שהיו להם כתב ואמנות דתית מפותחת, כמו המאיה, האצטקים והאינקה.
בתרבויות העולם > במיתולוגיות אמריקה הפרה-קולומביאנית > באמריקה הצפונית

מיתוסי מבול באמריקה הצפונית מתאפיינים בשימוש רב מאוד בארכיטיפ צולל האדמה. למשל, באחד המיתוסים של בני אנישינאבה (Anishinaabe), הגיבור התעלולן נאנאבוזו (Nanabozho) הוריד מבול על האדמה בכדי להטביע את אויבו, מנהיג רוחות המים. נאנאבוזו הציל את עצמו כשטיפס לצמרת עץ אורן גבוה. כדי ליצור אדמה לעמוד עליה, הוא ביקש מן הטבלן, ולאחריו מן הלוטרה, ולאחריה מן האונדטרה, לצלול לתוך המים ולהביא לו מעט אדמה. שלושתם טבעו ומתו בניסיון זה, אבל גופתה של האונדטרה צפה על פני המים, ובכפותיה היה מעט חול, ממנו הצמיח נאנאבוזו אי קטן שהפך ליבשת חדשה.
נאנאבוזו, בשמות מקומיים שונים, הוא גיבור תרבות במיתולוגיות של מרבית העמים האינדיאנים של אמריקה הצפונית מזרחית. במיתולוגיה של עמי הלנאפי, הוא נקרא נאפוש. כאשר האל הבורא הוריד מבול כדי להשמיד את הארץ שהפכה לזירת מאבק בין אלים רעים, הציל נאפוש מספר בני אדם וחיות על ידי הסתרתם בתוך חולצתו בעת שטיפס לצמרת עץ ארז גבוה. מענפי הארז הוא בנה רפסודה שעליה צפו הוא ושאר הניצולים. כאשר שכך הגשם, החליט נאפוש להשתמש בכוחות שניתנו לו על ידי הבורא כדי ליצור ארץ חדשה. גם בסיפור זה הוא שלח מספר חיות לצלול לתוך המים, והאונדטרה הייתה זו שהצליחה לחזור עם קומץ עפר בכפותיה. את קומץ העפר הניח נאפוש על שריונו של הצב, וזה גדל ליבשה חדשה. אף שסיפור המבול קרוב לוודאי מושפע מסיפור המבול היהודי-נוצרי, דמות נאנאבוזו/נאפוש וסיפור צלילת החיות לתוך המים להביא קומץ אדמה הם בסבירות גבוהה סיפור אינדיאני מקורי.
אצל שבטי הסו מסופר כי האנשים הראשונים הותקפו על ידי מפלצת מים שהורידה מבול להרוג אותם. רק נערה יפה אחת ניצלה על ידי עיט, שנשא אותה בכנפיו לביתו בצמרת עץ גבוה בראש גבעה. הנערה הייתה לאשתו של העיט, וילדה לו בן ובת תאומים, האבות המייסדים של הסו. אנשי הסו כינו את עצמם "אנשי עיט".