קאמי קלודל
מסלולה האמנותי > האשפוז הפסיכיאטרי בשלושים שנותיה האחרונות > עניין האשפוז

קאמי קלודל שקעה במהרה בחיים עלובים של בדידות ופרנויה בפברואר 1913 כתב אחיה פול :יש לי אותו המזג כמו לאחותי, אם כי קצת יותר רך וחולמני, וללא חסד האלהים, סיפורי יכול היה ללא ספק כמו שלה, אם לא יותר גרוע". לפי בקשת אמה ואחיה פול, נלקחה האמנית לבית מחסה פסיכיאטרי.
אביה היה משענתה היחידה. גם בזקנתו תמיד ניסה להגן עליה מפני אשתו. אחרי מות אביה, כשהיא בת 48, ב־2 במרץ 1913 הדברים לקחו תאוצה. היא לא נכחה בלוויית אביה. מיוזמת אחיה פול, המשפחה ביקשה את אשפוזה. האם, בת 73, חתמה על בקשה לאשפוז מרצון.
קלודל אובחנה על ידי רופאיה, טריאל (Truelle) וברוקר (Broquère), עם "דמנציה פאראנואידית" עם מחשבות שוא שיטתיות של רדיפה מבוססות בעיקר על פירושי שוא ופבולציות. הם שאלו את עצמם לגבי הסיבות האפשריות: תת-תזונה, אלכוהוליזם, תסמונת קורסקוב.
במכתב שלו מ-7 במרץ 1913 ד"ר מישו כתב: "אני החתום מטה, ד"ר מישו, מאשר כי העלמה קאמי קלודל נגועה בליקויים שכליים רציניים מאוד, לובשת בגדים עלובים, היא מלוכלכת לחלוטין, ודאי אינה מתרחצת אף פעם.... היא מבלה את חייה בהסתגרות מוחלטת בדירתה, ללא אוויר צח; מזה מספר חדשים אינה יוצאת כלל לאור היום ולעיתים רחוקות עושה כמה גיחות ליליות החוצה. לפי מכתביה היא עדיין חיה באימת "כנופייתו של רודן" או "כנופייתו של גסטון שנג", קבוצת עוזרים וחניכים של רודן, שהשתתפו בעבר בסלון לאמנויות יפות, וששמתי לב שאכלסו את מחשבות הרדיפה שלה עוד מזה 7–8 שנים, מצבה כעת הוא כבר מסוכן בגלל ההזנחה ולפעמים חוסר המזון, והוא מסוכן גם לשכניה. קיים הכרח לאשפז אותה במוסד (maison de santé)
ב-10 במרץ נקלחה קלודל למוסד בוויל-אווראר (Ville-Évrard), מחוז סן-סן דני. משפחתה ביקשה לשים מגבלות על הבקורים אצלה ועל התכתבויותיה.
היא נשארה מאושפזת שלושים שנה עד יום מותה. קלודל כתבה לבן דוד שלה, שארל טיירי: יפה השתלם כל כך הרבה עמל וכישרון כדי לזכות בגמול כזה. תמיד ללא פרוטה בכיס, מעונה בכל דרך, כל חיי. מנושלת מכל שגרמה לי שמחת חיים ובנוסף לכל לסיים את חיי כאן.
הסטודיו שלה בקה בורבון נסגר על ידי המשפחה. מה שנשאר בו נהרס.
בחדשים שלאחר אשפוזה, הוקיעו מעריצי האמנית את המעשה, שהוצג על ידיהם כ"פשע קלריקלי". ב-19 בספטמבר 1913 פרסם העיתון "L' Avenir de l'Aisne"
דעות נגד היחס כלפיה: "בעיצומה של עבודה, כשהיא במלוא הכישרון ובמלוא כשריה השכליים, הגיעו אליה אנשים, השליכו אותה לרכב על אף מחאותיה הזועמות, ומאז נכלאה האמנית הדגולה בבית משוגעים". הועלה בתקשורת מסע מחאה נגד סגירתה, תוך כדי האשמות במיוחד נגד משפחתה על כך שרצו להיפטר ממנה. הכותבים דרשו ביטול חוק חולי הנפש מ-30 ביוני 1838.
רודן שהזדעזע, ניסה לשפר במשהו את גורלה, אבל ללא הצלחה יתרה. אחרי שהקדיש ב-1914 ליצירותיה אולם תערוכה באוטל בירון (כיום מוזיאון רודן, הוא נפטר בנובמבר 1917. )
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי החולים הופקעו לטובת הצבא. אחרי שהייה קצרה בבית המחסה אנגיין, הועברה קאמי קלודל, ב-12 בפברואר 1915 למוסד לחולי נפש מונדוורג שבמונפאווה, במחוז ווקליז, שבו נותרה עד יומה האחרון. במצוקתה לא פיסלה יותר ולא קיבלה אף פעם ביקורים לא מאמה, שנפטרה בשנת 1929, ולא מאחותה. רק אחיה, פול קלודל, ביקר אצלה בתוך שלושים שנה שתים עשרה פעמים.
ב-1919 נראה מצבה כי משתפר, אבל במכתביה אל מנהל המוסד התנגדה אמה בחירוף נפש לכל אפשרות של יציאה משם. קלודל עצמה כתבה מכתבים רבים לאחיה ולאמה, בהם התלוננה על תנאי האשפוז. כתשובה קיבלה משלוחי אוכל וחפצים שונים.
ידידתה הפסלת ג'סי ליפסקום ביקרה אצלה פעמיים עם בעלה, ויליאם אלבורן, במאי 1924 ובדצמבר 1929. צילום שלה על ידי אלבורן, כשהיא בת 65, ויושבת על כיסא בעת ביקורם האחרון, נשאר עדות ראייה יחידה לתקופה הימצאותה במוסד.
ב-25 בפברואר 1917 שלחה קאמי קלודל מכתב זה לד"ר מישו ממקום הסגרה במונדוורג :
אתה נזכר אולי בלקוחה והשכנה שלך לשעבר, עלמת קלודל, שנחטפה מביתה ב-13 במרץ 1913? למעשה זה קרה ב-10 במרץ, והיא הוסעה למוסדות לחולי נפש שמהם לא תצא אולי לעולם. זה כבר חמש שנים, יותר נכון שש, מאז שאני עוברת עינוי נורא זה, הסיעו אותי בהתחלה למוסד בוויל-אווראר, אחר כך, משם לזה של מונדוורג על יד מונפאווה, במחוז ווקליז. מיותר לתאר לך את כל הסבל שעברתי. כתבתי לאחרונה לאדון אדאן, עורך דין, שעליו המלצת לי בנדיבותך, ושהגן בעבר על ענייני בהצלחה; אני מבקשת שייקח שוב בידיו את ענייני. אולם בנסיבות אלה, היו עוזרות לי עצותיך הטובות, מכיוון שאתה אד בעל ניסיון רב וכדוקטור ברפואה, מאוד מעודכן לגבי.
אני מבקשת שתשחח עם אדון אדאן ושתחשבו מה אתם יכולים לעשות בעדי. מצד משפחתי אין מה לעשות: בהשפעת אנשים רעים, אמי, אחי ואחותי אינם שומעים אלא את ההשמצות שהושלכו עליו. מוכיחים אותי (או, פשע בלתי נסלח!) על שחייתי לבד, שביליתי את ימי עם חתולים, ושיש לי שגעון רדיפה! על סמך האשמות אלה אני כלואה מזה חמש שנים וחצי כמו פושעת, ללא חופש, ללא אוכל, ללא חימום, וללא הנוחויות הבסיסיות ביותר. הסברתי לאדון אדאן במכתב ארוך על כל המניעים האחרים שתרמו לכליאתי, אני מבקשת שתקרא בתשמות לב, על מנת שתגלה את כל מה שעומד מתחת לפרשה הזאת.
אולי, כדוקטור לרפואה, תוכל להשתמש בכוח השפעתך לטובתי. מכל מקום, אם לא רוצים לשחרר אותי מיד, הייתי מעדיפה לעבור לבית החולים סלפטרייר או סנט אן או בבית חולים רגיל, שבו תוכל לבקר אצלי ולבחון את מצב בריאותי. כאן משלמים עבורי 150 פרנק לחודש וצריך לראות לאיזה טיפול אני זוכה, קרובי משפחתי אינם מתעניינים בי ואינם משיבים לתלונותי אלא באלם מוחלט, וכך עושים איתי מה שרוצים. זה איום להיות נטושה בצורה כזאת, אינני יכולה יותר לסבול את המצוקה שנפלה עלי לבסוף, אני מקווה שתוכל לעשות משהו בשבילי, ובוודאי, אם תהיינה לך הוצאות כלשהן להוציא על כך, אני מבקשת לרשום אותן ואחזיר לך אותן במלואן.
אני מקווה שלא עברת מצוקות כלשהן בעקבות המלחמה המקוללת הנוכחית, שבנך לא היה צריך לסבול בחפירות ושגברת מישו ושתי בנותיכם הן בריאות ושלמות.
 יש לי עוד בקשה אחת נוספת, אליך, אם תבקר אצל משפחת מרקלן, תספר לכולם מה שעבר עלי