stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדה סטרן
פעילותה האמנותית

עוד בילדותה אהבה סטרן להישאר בבית כדי לצייר ולקרוא. את כשרונה האמנותי גילה מקס הרמן מקסי שהמליץ לאביה לשלוח אותה לשיעורי אמנות. אביה רשם אותה לשיעורי ציור ופיסול אצל פריץ שטורק שהיה באותה תקופה פרופסור מכובד בקונסרבטוריון לאמנויות יפות בבוקרשט.
מאוחר יותר בימי הקיץ נסעה הדה לקשיעורים ליצירה בקרמיקה בווינה ולקורסים לציור בפריז, בין השאר בסטודיו של פרנאן לז'ה. למדה גם למשך שלוש שנים היסטוריה ופילוסופיה של האמנות באוניברסיטת בוקרשט, בלי לסיים. בשנות ה-1930 ציירה בין היתר סקיצות אופנה ושקלה לפנות ללימודי עיצוב אופנה. בסטודיו שלה בעליית גג התמסרה בעיקר לציורים בסגנון סוריאליסטי ששידרו אווירה של אגדה, כמו כן יצרה קולאז'ים, תמונות נוף עירוני, רישומי עירום נשי וגברי (כאחד המודלים שלה הראשונים היה בעלה הראשון, פריץ שטרן), ציירה גם דיוקנאות או דיוקנאות עצמיים, עם קריצות לסוריאליזם על ידי התמקדות בחלקי גוף מסוימים כמו העיניים או הפה). פיסלה פסלים בעלי סגנונים גאומטריים, ומיזוג סגנונות שונים כמו השפעות של ברנקוזי ושל אר נובו., כפי שציין האוצר קוסמין נסוי, שגילה יחד עם אשתו, אואנה נסוי, מאגר יצירות ותעודות של האמנית, הנמצאים כיום בארבעה אוספים פרטיים ושפרסם ספר עליה (Hedda Sterne - The Discovery of Early Years 1910-1941) בתקופה שבה נוכחות הנשים באמנות הרומנית הייתה מאוד מצומצמת, התבלטה הדה שטרן בעיקר בפסליה. טודור ויאנו כתב בשנת 1938 מאמר בכתב העת "האמנות והטכניקה הגרפית" המוקדש לפיסול הרומני בין המאה ה-19 למאה ה-20 - החל מקרל שטורק ועד להדה שטרן. אחרי שהציגה בשני סלונים רשמיים בבוקרשט (1932 ו-1931) ובתערוכה אישית לפיסול ואמנות קישוטית באולם מוצרט בבוקרשט,
ב-1938 השתתפה הדה שטרן ב-Salon des Surindépendants בפריז. שלושה פסלים שהציגה בבוקרשט שרדו עד היום.
עם הגעתה לארצות הברית נהנתה הדה סטרן מתמיכתה של פגי גוגנהיים והתחילה להציג בתערוכות. בינואר 1951 הציגה בגלריה של בטי פארסונס לצד אמנים "זועמים" אמריקאים שהופיעו לצידה גם בתמונת ה"אייקון" במגזין לייף ב-1951. שטרן השתתפה ב-1942 בתערוכה הקבוצתית "First Papers of Surrealism" שהאוצרים שלה היו מרסל דושאן ואנדרה ברטון כעבור שנה הציגה תערוכה אישית בגלריית וייקפילד של בטי פארסונס. ככל ששהתה יותר בארצות הברית, שנראתה לה "יותר סוריאליסטית מכל דבר שמישהו יכול לדמיין" אמנותה התרחקה מהסוריאליזם.
ב-1963 זכתה סטרן במלגת פולברייט ושהתה בעזרתה בוונציה. בשובה לניו יורק הצליחה לעמוד בלחצים שהופעלו עליה ליצור סגנון יותר ייחודי "עקבי" ומסחרי. היא נרתעה מאוד מהרעיון ליצור לעצמה "קריירה" של אמן והעדיפה ללכת לפי רחשי ליבה. יצירותיה משנות ה-1960 משקפות את עניינה בתחום התפיסה החזותית, הסמיוטית, האקזיסטנציאליזם והמדיטציה.
חיים פרטיים

הדה סטרן דיברה באופן שוטף רומנית, אנגלית, צרפתית וגרמנית. כמו כן ידעה גם איטלקית וספרדית.
הטרילוגיה הניו-יורקית

| --- | --- |

כריכת המהדורה השנייה
 עיר מזכוכית  רוחות רפאים  החדר הנעול 
 מידע כללי
 מאת:  פול אוסטר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  נובלות
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1987
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 270 מהדורה שנייה - 334
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1990 מהדורה שנייה - 2014
 תרגום:  משה זינגר
 פרסים
 20th Century's Greatest Hits: 100 English-Language Books of Fiction 
 סדרה
 ספר קודם:  המצאת הבדידות 
 הספר הבא:  בארץ הדברים האחרונים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003777063, 001151086, 002259535
 
הטרילוגיה הניו-יורקית (אנגלית: The New York Trilogy) הוא מקבץ של שלוש נובלות שנכתבו על ידי הסופר האמריקאי פול אוסטר: עיר מזכוכית (1985), רוחות-רפאים (1986) והחדר הנעול (1986). שלוש הנובלות קובצו מאוחר יותר לכרך אחד. הנובלה הראשונה, עיר מזכוכית, עובדה לכדי רומן גרפי – אשר יצא לאור ב-1994 ובמהדורה מחודשת בשנת 2004 (פורסם תרגום לעברית ב-2008). במהדורה המחודשת כתב ארט ספיגלמן את ההקדמה.
אף שהסיפורים נכתבו בסוגת ספרות הבלשים, לרוב משייכים אותם לזרם הפוסט מודרניסטי.
עלילות הנובלות בקצרה

הסיפור הראשון, "עיר הזכוכית", סובב סביב דמותו של סופר אלמן ובודד שמתחזה לבלש פרטי ועוקב אחר אב שהשתחרר מהכלא, לבקשת בנו. תוך כדי המעקב נהיה הסופר אובססיבי יותר ויותר לעבודתו ובעקבות כך הוא מאבד את כל רכושו. לבסוף מתברר לו כי האדם אשר אחריו עקב (וציפה במשך חודשים ארוכים שיופיע במקום מסוים) התאבד לפני חודשיים וגם בנו (ששכר את שירותיו) נעלם ולא נמצא בדירתו. בסוף הסיפור מתגלה כי המספר הוא איש שמצא מחברת ובה כל קורותיו של הסופר, אך כיום אין איש יודע היכן הוא נמצא. הסיפור חוקר שכבות של זהות ומציאות: פול אוסטר, המחבר של הסיפור; "המחבר" המדווח על המתרחש במציאות; "פול אוסטר הסופר" - דמות בתוך הסיפור; "פול אוסטר הבלש" - דמות שקיומה בסיפור מוטלת בספק.
הסיפור השני, "רוחות רפאים", מתאר בלש פרטי הנקרא "כחול" שעוקב אחר אדם הנקרא "שחור" עבור מעסיקו, הקרוי "לבן". המעקב נמשך חודשים רבים שבמהלכם הולכת דעתו של הבלש ומתערערת ובהדרגה הוא מאבד כל קשר עם חייו הקודמים. אט אט מתחילה האמת מאחורי כל הפרשה להתגלות לבלש, אך רק בסופו של הסיפור מתברר כי "שחור" ו"לבן" הם אותו האדם, סופר הכותב סיפור על כך ש"כחול" צופה בו. בסוף הסיפור מתרחש גם מאבק בין הבלש ובין "שחור" ו"לבן" שבו הבלש מכה למוות את מעסיקו ומושא המעקב שלו ולאחר מכן משתחרר מכבלי הפרשה, ויוצא אל חייו החדשים. שמן כל הדמויות הראשיות בסיפור זה הם שמות צבעים שונים.
הסיפור השלישי, "החדר הנעול", מספר על סופר שחסרה לו היצירתיות לכתוב ספר בדיוני. כשחבר קרוב מילדותו נעלם ומשאיר לו את ההחלטה האם לפרסם את כתביו (אף על פי שלא התראו שנים רבות) נסחף גיבור הסיפור אל תוך חייו הישנים של חברו ולבסוף לוקח את אשתו ובנו, וחי מכספי התמלוגים מהספרים שכתב חברו (אשר זוכים להצלחה גדולה). בהמשך הסיפור מתברר כי אותו חבר חי וכי הוא ברח מחייו הקודמים ובחר בגיבור הסיפור לאיש שיחליף אותו. תגלית זאת מערערת את הסופר ולא נותנת לו מנוח עד שהוא יוצא למסע מחקר בעקבות חברו הנעלם (לא ברור אם במטרה להרוג אותו או רק לברר למה ברח). לבסוף נפגשים השניים אך בפגישתם לא מתגלה הרבה מלבד לכך שהסופר מקבל מחברו מחברת ובה ההסבר על בריחתו ויתר מעשיו. הסופר קורא את המחברת כולה אולם הוא לא מצליח להבין דבר; אך בתמונה האחרונה של הסיפור נראה כי למרות זאת הוא יצליח להמשיך בחייו. לקראת סוף הסיפור מתגלה לקוראים כי גיבור הסיפור הוא כביכול המחבר של שלושת חלקי הטרילוגיה. בסיפור משתמש אוסטר בחלקים רבים מחייו שלו בתיאור מעשיו של החבר הנעלם. שם הסיפור הוא מחווה לתת-סוגה מפורסמת בספרות הבלשים - תעלומת החדר הנעול (לרוב מדובר בניסיון למצוא פתרון לפשע שהתרחש בחדר נעול כשאיכשהו הפושע נמלט).
לקריאה נוספת

דוד גורביץ', ‏הבלש כגיבור תרבות: ספרות, קולנוע, טלוויזיה, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2013, פרק י"א - דיוקנו של בלש כ"אמן התענית": "הטרילוגיה הניו-יורקית" של פול אוסטר, עמ' 270–289.
הדיוויזיה ה-257 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – מאי 1945 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הדיוויזיה ה-257 (בגרמנית: 257. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה במהלך מבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה כדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257, שלחמה בחזית המערבית עד תום המלחמה.
היסטוריה > הדיוויזיה ה-257

הדיוויזיה ה-257 הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בברלין-קרלסהורסט במחוז הצבאי ה-3 כחלק מגל הגיוס ה-4. היא כללה בתחילה את רגימנטים הרגלים ה-457, ה-466 וה-477, וכן את רגימנט הארטילריה ה-257. שלושת הרגימנטים של הדיוויזיה לקחו את הגדודים הראשוניים שלהם ממספר מערכי מילואים של המחוז הצבאי השלישי, כולל רגימנט הרגלים ה-8 (פרנקפורט אן דר אודר), רגימנט הרגלים ה-9 (ויטנברג), רגימנט הרגלים ה-39 (גרינברג בשלזיה), רגימנט הרגלים ה-67 (ברלין-שפנדאו), רגימנט הרגלים ה-68 (רטנאו), ורגימנט הרגלים ה-150 (ברלין-טגל). המפקד הראשון של דיוויזיית הרגלים ה-257 היה מקס פון ויבאן.
לאחר הפלישה לפולין, שבה הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, היא שימשה ככוח כיבוש בגזרת קרקוב. ב-29 בינואר 1940, דיוויזיית הרגלים ה-257 העבירה גדוד חי"ר של הרגימנט ה-466 לדיוויזיית הרגלים ה-293 של גל הגיוס ה-8.
ביוני 1940, במהלך הקרב על צרפת, עמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 מול קו מאז'ינו, כחלק מקבוצת ארמיות C. לאחר סיום המערכה במערב הועברה הדיוויזיה חזרה לפולין. ב-4 באוקטובר 1940, שליש מהדיוויזיה הועברה לדיוויזיית הרגלים ה-123 כחלק מגל הגיוס ה-11. קרל זקס קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ב-1 במרץ 1941.
בין יוני 1941 לקיץ 1942, דיוויזיית הרגלים ה-257 לחמה בקרבות מתמשכים בחזית המזרחית. היא השתתפה בלחימה באומן והשתתפה בכיתור קייב. בסוף שנת 1941, דיוויזיית הרגלים ה-257 עסקה בפעולות הגנה נגד מערכת החורף הרוסית 1941–1942.
במאי 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב חרקוב השני. על דיוויזיית הרגלים ה-257 פיקד כעת קרל גימבל, שנכנס לתפקידו ב-1 במאי 1942. גימבל הוחלף ב-1 ביוני על ידי קרל פיכלר. ב-5 בנובמבר 1943 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה אנטון ריכרד פון מאוכנהיים גנאנט בכטולסהיים. ב-2 ביולי 1944 קיבל פרידריך בלימקה את הפיקוד על הדיוויזיה.
באוגוסט 1944 הושמדה דיוויזיית הרגלים ה-257 כשלחמה תחת קבוצת ארמיות דרום במהלך מבצע יאשי-קישינב. היא פורקה רשמית ב-9 באוקטובר 1944. המפקד האחרון שלה, שמונה ב-1 באוקטובר 1944, היה אריך זיידל.
היסטוריה > דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 הוקמה ב-13 באוקטובר 1944, תוך שימוש בשרידי דיוויזיית הרגלים ה-257 וכן באנשי דיוויזיית הצללים Groß-Görschen, הידועה גם בשם דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-587, שהייתה חלק מגל הגיוס ה-32. רגימנטים הגרנדירים של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היו הרגימנטים ה-457, ה-466 וה-477, כפי שהיו תחת דיוויזיית הרגלים ה-257. דיוויזיית ההפולקסגרנדיר ה-257 הושמדה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפוסן במאי 1945.
המפקד היחיד של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-257 היה אריך זיידל.
מפקדים

מקס פון ויבאן (26 באוגוסט 1939 – 1 במרץ 1941)
קרל זקס (1 במרץ 1941 – 1 במאי 1942)
קרל גימבל (1 במאי 1942 –1 ביוני 1942)
קרל פיכלר (1 ביוני 1942 – 5 בנובמבר 1943)
אנטון ריכרד פון מאוכנהיים גנאנט בכטולסהיים (5 בנובמבר 1943 – 2 ביולי 1944)
פרידריך בלימקה (2 ביולי 1944 – 1 באוקטובר 1944)
אריך זיידל (1 באוקטובר 1944 – מאי 1945)
הלהאונד

| --- | --- |

 אלים מקבילים:  קרברוס, שרווארה
 
הלהאונד (באנגלית: Hellhound) הוא כלב אגדתי ממיתולוגיות אירופיות, לרבות המיתולוגיה הגרמאנית והמיתולוגיה הקלטית.
הלהאונד במיתולוגיות אירופיות

תפקידו של הלהאונד הוא לייצג את הגיהנום או את השטן. הוא גם נחשב לשומר הכניסה לעולם הבא, ולפיכך הוא מקביל בתפקידו לקרברוס מהמיתולוגיה היוונית, לגראמר מהמיתולוגיה הנורדית ולשרווארה מהמיתולוגיה ההינדואית.
הערות שוליים

↑  Benjamin W. Fortson IV, Indo-European Language and Culture: An Introduction, 2004, p. 25
הטריטוריה הצפון-מערבית

ערך זה עוסק בטריטוריה של ארצות הברית שהתקיימה בראשית המאה ה-19. אם התכוונתם למדינה בקנדה, ראו .
הטריטוריה הצפון-מערבית לנהר אוהיו או בפשטות הטריטוריה הצפון-מערבית היא טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית, שהתקיימה בין 13 ביולי 1787 ל-1 במרץ 1803. שטח הטריטוריה השתרע בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה. הטריטוריה התפרקה עם הצטרפותה של אוהיו לארצות הברית.
במהלך קיומה של הטריטוריה, אושר על ידי קונגרס הקונפדרציה תקנות צפון-מערב (או בשמם הפורמלי והמלא: "An Ordinance for the Government of the Territory of the United States, North-West of the River Ohio" - "תקנות עבור ממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, צפון-מערב נהר אוהיו; גם מוכרות כ"תקנות החירות"), שארגנו את תהליך החקיקה והממשל בטריטוריה במשך ימי קיומה. התקנות חזרו ואושרו על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית.
שטח הטריטוריה הכיל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה. שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל כולה הוא 22,072 קמ"ר).
היסטוריה

השטח ברובו נחשף לעולם המערבי על ידי משלחות חיפוש ומשלחות צבאיות צרפתיות, וככזה נתבע לבעלות צרפתית (וכונה "צרפת החדשה"). בחוזה פריז (1763) הועבר השטח לידי בריטניה הגדולה.
השטח אוחד על ידי בריטניה לתוך פרובינציית קוויבק כדי לאפשר משילות על האזור על ידי ממשל אזרחי ולא צבאי, ובכך לפתחו. עם זאת, בעקבות התקוממות הילידים האמריקאים להתיישבות האדם הלבן בשטחם נאסר על מהגרים אירופאיים להתיישב באזור, דבר שעורר התנגדות חריפה בקרב המתיישבים, והיווה את אחת הסיבות לפריצת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם השלמת מבצע אילינוי, הכריז ג'ורג' רוג'רס קלארק כי כל שטח "צפון-מערב הישן" נכבש על ידו ושייך לארצות הברית, כחלק ממדינת וירג'יניה. בשנת 1784 העבירה מדינת וירג'ינה את השטח לידי הממשל הפדרלי. השטח כלל באותה עת חלק עצום משטחה של ארצות הברית העתידית, אך שטח זה באותה עת היה מיושב בצורה דלילה מאוד על ידי מתיישבים לבנים וכלל לא מפותח, למעט מספר ערים ספורות. בכל השטח כולו התגוררו כ-45,000 ילידים וכ-5,000 סוחרים, רובם אנגלים או צרפתיים.
אף על פי שאנגליה באופן רשמי העבירה את השטח לידי ארצות הברית בחוזה פריז (1783), נוכחות אנגלית המשיכה להתקיים באזור עד לסיומה של מלחמת 1812.
לאחר הכרזת הקמתה של אוהיו והצטרפותה לארצות הברית, חדלה להתקיים הטריטוריה ויתר השטחים שנותרו ממנה הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
ממשל וחוקים

בתחילה הטריטוריה הייתה תחת ממשל צבאי, שהמפקד הבכיר ביותר בתחומי הטריטוריה הוא גם מושלה. עם הקמתה של מערכת המשפט האמריקנית, הועברה הסמכות המשפטית לידי בית המשפט העליון שמינה בתורו שופטים בתחומי הטריטוריה. כאשר נוצרה אוכלוסייה גדולה דיה, הוקם מחוז ובו בית משפט. המחוז הראשון היה מחוז וושינגטון (כיום באוהיו), ובית המשפט הוקם בעיר מריאטה בשנת 1788.
המושל הראשון של הטריטוריה היה ארתור סט. קלייר שכיהן בתפקיד מהקמתה ב-1787 עד 1802. הנשיא תומאס ג'פרסון הדיח את סט. קלייר ומינה במקומו את ווילינג בירד, שכיהן בתפקיד על לפירוק הטריטוריה והקמתה של אוהיו ומינוי מושלה הראשון, ב-3 במרץ 1803.
ממשל וחוקים > חלוקה מחוזית

סט. קלייר חילק את הטריטוריה למחוזות שונים, לפי התפתחות האוכלוסייה באזור:
מחוז וושינגטון - כולל כל שטחה של אוהיו כיום, דרומית לנהר קיוגה. המחוז שמר על תחומיו עד לשנת 1796.
מחוז המילטון - נוצר ב-2 בינואר 1790. שטח המחוז השתרע על כל האדמה שבין שני נהרות מיאמי - הקטן והגדול. מאוחר יותר התרחב המחוז אף יותר וכלל אף את חצי האי התחתון של מישיגן.
מחוז סט. קלייר - נוצר ב-27 באפריל 1790 כלל את כל השטח הדרומי לנהר אילינוי. המחוז איבד חלק גדול משטחו עם יצירת מחוז רנדולף בשנת 1795.
מחוז נוקס - נוצר ב-20 ביוני של אותה שנה, כלל את כל השטחים שבין מחוז סט. קלייר ומחוז המילטון עד לגבול הקנדי.
מחוז רנדולף - נוצר ב-5 באוקטובר 1795. כלל את חציו הדרומי של מחוז סט. קלייר.
מחוז ויין - נוצר ב-15 באוגוסט 1796. כלל חלקים ממחוז המילטון, ושטחים בלתי מאורגנים אחרים, כולל שטחה העתידי של שיקגו.
מחוז אדמס - נוצר ב-10 ביולי 1797, כלל את דרום-מרכז אוהיו של היום.
מחוז ג'פרסון - נוצר ב-29 ביולי של אותה שנה. כלל חלקים ממחוז וושינגטון ועוד שטחים נוספים.
מחוז רוס - נוצר ב-20 באוגוסט 1798 וכלל חלקים ממחוזות נוקס, המילטון ווושינגטון.
המחוזות נוקס, רנדולף וסט. קלייר הפכו לאוהיו ב-4 ביולי 1800 ושאר המחוזות, יחד עם שאר השטחים הבלתי מאורגנים הפכו לטריטוריית אינדיאנה.
הגשר הישן במוסטאר

הגשר הישן במוסטאר מואר לעת ערב
הגשר הישן (בבוסנית: Stari Most) הוא גשר אבן קשתי בעיר מוסטאר בבוסניה והרצגובינה, החוצה את נהר הנרטבה. הגשר נבנה בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית באזור ונפתח ב-1566 או ב-1567. במהלך המלחמה בבוסניה נהרס הגשר על ידי כוחות מועצת ההגנה הקרואטית, ולאחר תום המלחמה נבנה מחדש - בין 1999 ועד מועד פתיחתו ב-2004. ב-2005 הוכרז הגשר כאתר מורשת עולמית.
הגשר

אורכה של קשת הגשר בבסיסה הוא 28.7 מטרים, ובשיאה גובהה הוא כמעט 20 מטרים מעל הנהר. בנקודה זו גובהו של המעבר שעל הגשר היא 77 ס"מ בלבד, ורוחבו הוא ארבעה מטרים. לגשר אין יסודות והוא נתמך על ידי מבנים עשויים מאבן גיר המחברים אותו אל הצוקים שמשני צידי הנהר. גובהם של מבנים אלה הוא 6.85 מטר (בתקופת הקיץ), והקשת הנחה עליהן מתרוממת לגובה של 12.02 מטרים נוספים. בשני צדדיו של הגשר ניצבים שני מגדלים מבוצרים מאבן גיר, המכונים "שומרי הגשר" (Mostari). מגדל הלבייה (Helebija) ניצב בצד הצפוני ומגדל טארה (Tara) בדרומי.
היסטוריה > בניית הגשר

בשנת 1557 הורה הסולטאן סולימאן הראשון להחליף גשר עץ ישן ורעוע שניצב במקום. עבודות הקמת הגשר החלו באותה שנה, ולפי כתובת שנמצאה במקום נמשכו עד שנת 974 לספירה המוסלמית, היינו עד התקופה שבין יולי 1566 ליולי 1567. למעט עובדה זו ידוע שהגשר נבנה על ידי מימר היירודין, תלמידו של האדריכל העות'מאני הידוע סינאן וכי שני המגדלים שנצבים בשני צידיו קדמו לו. ממדיו של הגשר נחשבו ליוצאי דופן בתקופת הקמתו, ומקובל שהיה זה הגשר הגדול מסוגו באותה עת. אופן הקמת הפיגומים, הדרך שננקטה כדי לשמר את יציבותם משך שנות ההקמה הרבות, כמו גם דרך העברת חומרי הבניין מגדה לגדה, נותרו כולם בגדר תעלומה. הגשר ("Most") העניק את שמו לעיר, הוא מופיע על סמלה והפך במשך מאות שנים לסימן ההיכר שלה.
כמאה שנים לאחר הקמתו של הגשר החלו צעירי העיר לקפוץ מהגשר אל מימי הנרטבה. העדות הראשונה למנהג זה היא משנת 1664. בשנת 1968 לבש המנהג צורה של תחרות רשמית שהתקיימה מדי שנה בקיץ, וגם לאחר הריסתו של הגשר בשנת 1993, המשיכו התחרויות מפיגום שהוצב במקום בו הגשר ניצב.
היסטוריה > הריסת הגשר

במלחמת בוסניה, הן הסרבים והן הקרואטים ראו בגשר וברחובות העיר העתיקה שסביבו סמל בוסני-מוסלמי, ויירטו אותו באופן תדיר. בשנת 1992 נפגע הגשר מהפגזות של כוחות סרביים, וביום 9 בנובמבר 1993 בשעה 10:15 הרסו כוחות מועצת ההגנה הקרואטית (Hrvatsko vijeće obrane, HVO) את הגשר והפילוהו לנהר.
היסטוריה > השיקום

הגשר שוקם ונבנה שוב על ידי חברה טורקית תחת ניצוחו של ארגון אונסק"ו ובמימון בינלאומי, בעיקר של ממשלת לוקסמבורג. 1,088 האבנים ששימשו לבנייה המחודשת, עוצבו בהתאם לטכניקה המקורית, ועלות ההקמה עמדה על 12 מיליון אירו. הגשר נפתח מחדש בטקס חגיגי ביום 23 ביולי 2004, ובשנת 2005 הוא הוכלל, יחד עם הרחובות הסמוכים לו ומספר מבני ציבור עתיקים נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. הגשר שב להיות סמלה של העיר והכללתו ברשימת אתרי המורשת העולמית העניקה עידוד של ממש לענף התיירות בעיר שהיא המתוירת במדינה.
קפיצה

אחת לשנה במהלך הקיץ (בסוף יולי) מתקיימת תחרות קפיצה מסורתית מהגשר אל נהר הנרטבה, בה משתתפים לפי המסורת גברים צעירים תושבי העיר. עקב גובהו של הגשר הקפיצה מסוכנת ודורשת מיומנות ואימון. בסמוך לגשר, על גדות הנהר, קיימים מספר סולמות קפיצה בגדלים שונים שמטרתם להתאמן על הקפיצה מהגשר.
גלריה

המעבר על הגשר
הגשר על סמל העיר מוסטאר
הגשר הישן בשנת 1974
הערות שוליים

↑  Bosnia's Bridge Divers Risk Their Necks for Tips and Thrills, www.vice.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge1189246  VIAF: 234791620   WorldCat (עם VIAF): 234791620
הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית

"הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית" הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בינואר 1973 חברת התקליטים הד ארצי, והוא כלל שתים עשרה רצועות שונות – שש של הצמד אילן ואילנית ושש של אילנית לבדה. בעטיפת האלבום מותגה אילנית כ"זמרת השנה" – תואר שקיבלה בשנת 1972 בפעם השנייה ברציפות.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | בשנה הבאה  | 2:48 |
| 2. | אהבתה של תרזה די מון  | 3:52 |
| 3. | מים לדוד המלך  | 2:15 |
| 4. | מעבר להרים  | 2:33 |
| 5. | עולם נהדר  | 2:24 |
| 6. | ילדי איננו ילד  | 3:29 |
| 7. | הנה לא ינום  | 2:13 |
| 8. | כבר אחרי חצות  | 2:43 |
| 9. | בעקבותייך  | 2:25 |
| 10. | רק הירח  | 3:48 |
| 11. | בוא ונשתגע בחולות  | 2:37 |
| 12. | כמה טוב לחזור הביתה  | 3:27 |
הערות שוליים

↑  הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית באתר סטריאו ומונו
| אילנית |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | עמיחי בגבול ירדן • אילנית לילדים • אילנית בשירי חגים לילדים (מס' 1) • אילנית (1972) • אילנית (1974) • להיטים לילדים • שירי משוררים לילדים • שירו שיר לשמש • בואו ונשיר ביחד • טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת • סולו? הופעה פומבית • תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים • שירים שילדים אוהבים והשירים היפים של מרים ילן-שטקליס • רגשות מעורבים • אל הדרך • מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים • אולי עוד פעם • סרט בשחור לבן • בוא נתחיל מבראשית • חלום ברזילאי • ישראלית |  |
| אלבומי אוסף | הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית • שירי הייצוג של ישראל • להיטי הזהב של אילנית • ארבעה צדדים • עכשיו כולם ביחד • 21 הלהיטים הגדולים של אילנית • כבר אחרי חצות – אוסף שירי אהבה • נאסף תשרי, אוסף מס. 3 • אי שם – אוסף שירי הפופ והייצוג • ללכת שבי אחרייך – אוסף שירי ארץ ישראל • כל מקום – אוסף שירים בינלאומיים • שיר של יום חולין – אוסף הבלדות • ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית • המיטב • אוסף להיטים • שירים ליום חולין – אוסף כפול |  |
| ערכים קשורים | אירוויזיון 1973 • ישראל באירוויזיון 1973 • אירוויזיון 1977 • ישראל באירוויזיון 1977 • אילן ואילנית • שלמה צח |  |
| אילנית – שירים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-60 | "שיר בארבעה בתים" |  |
| שנות ה-70 | "אהבתה של תרזה די מון" • "רק הירח" • "פעם לאהוב" • "לאורך השדרה שאין בה איש" • "איש הסתיו" • "גוליבר" • "אי שם" • "אין מקום בחוף" • "עכשיו אני יודע" • "אחיי גיבורי התהילה" • "ללכת שבי אחרייך" • "אהבה אחת קטנה" • "אבל המנגינה" • "Chaque matin la joie du monde" • "אם ייפול הכוכב שלי" • "עיר אחרת" • "כי הנני בא" • "כשקיבלו את התורה" • "כשיבוא שלום לארץ" • "שירו שיר לשמש" • "שלום" • "כך היה כך יהיה" • "הכרתי פעם איש" • "האוניות חזרו" • "ילד בקרקס" • "עפרוני" • "דניאל" • "שיר של יום חולין" • "אל תשמעי לקול ליבך" • "ארץ" • "אדם רחוק" • "אהבה היא שיר לשניים" • "הנה הלילה" • "תבורכי" • "הנה ימים באים" • "הנה בא השלום" • "רגשות מעורבים" • "היי דנה" |  |
| שנות ה-80 | "אני לא מאמינה" • "פעם בשנה" • "חמסין של ניסן" • "הבית של פיסטוק" • "בשביל אל הכפר" • "עד עולם" • "אל הדרך" • "פרפר נחמד" • "נחמה" • "בשורה טובה" • "תצלום ישן" • "הלב" • "שיר על נחלים" • "אולי עוד פעם" • "בואו בואו" • "אם ובנה" • "בללייקה" • "עכשיו כולם ביחד" • "חלק בעולם" • "הנחמה היחידה" • "רק בינתיים" • "סרט בשחור לבן" • "קחי נשימה" • "חבר" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: a8f88ab5-134e-4635-b2ac-5ee721b48b80
הורדת ידיים

ארטיום רויזמן (מימין) באליפות אירופה בהורדת ידיים 2022, רומניה.
הורדת ידיים הוא ספורט תחרותי בו שני מתחרים מחזיקים זה את כף ידו של האחר, כשמרפקיהם צמודים למשטח כלשהו, בדרך כלל שולחן הורדות ידיים, עליו נערכת ההתמודדות. מטרת המתחרים היא לנסות להצמיד את הזרוע של היריב למשטח.
זהו ספורט עתיק יומין, נטול אלימות, תחרותי, ואין בו מגע פיזי מלא בין המתמודדים, למעט לחיצת יד טקסית המסמלת ידידות וכבוד.
התחרויות נערכות לפי קטגוריות משקל. לבן סגינשווילי זכה 7 פעמים בתואר אלוף העולם בקטגוריה "סופרכבד" ו-"105+".
חוקים - נוסח מקוצר

כללי:
לחיצת יד בין המתמודדים
תחרות הפסד כפול - 2 הפסדים ויציאה מהתחרות
נוק אאוט - הפסד ויציאה מהתחרות
המתחרים יוכלו להניח את המרפק היכן שירצו במשטח הנחת המרפק שלהם.
ניצחון / נגיעה - היא כאשר כל חלק מהמרפק עד קצות האצבעות, נוגע או עובר מתחת לכרית הנגיעה
המתמודדים יאחזו את כף יד המתחרה - יש להם 30 שניות להסתדר ביניהם
אי הופעה לאחר 30 שניות - פסילה
מפרק האגודל חייב להיות גלוי
היד החופשית - (הלא מורידה) חייבת לגעת כל הזמן בידית האחיזה
ידיים יונחו במרכז השולחן
כתפיים מקבילות לשולחן
תחילת הקרב יהיה על ידי השופט שיאמר " "READY… GO"
יש להסתכל תמיד אל היד המורידה
רגל או 2 רגליו של מתחרה יכולות להיות כרוכות סביב רגל השולחן או להישען על רגל השולחן שמולו לפני תחילת התחרות
עבירות:
שתי אזהרות שוות לעבירה בודדת
שתי עבירות, המתחרה יפסיד בקרב הספציפי שהתחרה בו
למתחרים יש 30 שניות כדי שיוכלו להגיע לאחיזה מתאימה, אם בזמן הזה, לא הצליחו לאחוז כראוי, השופט יכריז על "אחיזת שופט". כל תנועה של כל מתחרה, ואפילו הקלה ביותר תגרור עבירה
תינתן עבירה כאשר מרפק של מתחרה מתנתק מכרית המרפק
החלקה - כאשר הידיים נפרדו ששני המתחרים איבדו אחיזה אחד עם השני
החלקה מכוונת - בעמדת הפסד במצב של 2/3 כלפי כרית ההורדה, לאחר החלקה השופט ישתמש ברצועת שיפוט לקשירת ידי המתחרים למניעת החלקה חוזרת
עזיבת היד מידית האחיזה
אזהרות:
תנועת מוקדמת של הזזת הכתפיים, היד או אצבעות
השהיית קרב תגרור אזהרה
ניתוק רגעי של היד מידית האחיזה
הכתפיים של המתחרים לא יעברו את קו האמצע הנמצא בין ידיות האחיזה במהלך קרב
מתחרה לא יכול להשתמש בכל חלק אחר של גופו כדי לנצח את היריב כגון; כתף, סנטר, ראש או רגל. תינתן עבירה אם נעשה שימוש כזה
מתחרה לא יוכל להגיע עם הכתף מתחת לגובה של משטח כרית המרפק בעמדה נטרלית או במצב של עמדת הפסד
טכניקות

טופ רול (Top Roll): טכניקה שבה יוצרים לחץ על אצבעותיו בחלקו העליון של היריב ובכך "שוברים" את האחיזה שלו. טכניקה זו יעלה כנגד יריבים בעלי הוק חזק, בכך ש"מציבים" אותם באחיזה שלא נוחה להם. בטכניקה זו השריר העיקרי הוא השריר האחראי על תנועת הסיבוב "פרונציה" (סיבוב כלפי חוץ) וכמו כן אצבעות חזקות במיוחד.
הוק (Hook): בטכניקה זאת אנו יוצרים לחץ על פרק כף היד של היריב. זאת טכניקה של כיפוף כף יד היריב שרוב הכוח המופעל הוא מהיד הקדמית והאמה.
משיכה לצד (Side Pressure): טכניקה שמשתמשת במבנהו הייחודי של המרפק ובכוח שרירי הגב. המפרק של הפרק לא מאפשר תנועה לצדדים רק קדימה ואחורה, ולמעשה כאשר המרפק מכופף 45–90 מעלות באחיזת הורדות ידיים רגילה כשמפעילים כוח כנגד היד של היריב ניתן להרגיש כי המרפק עצמו לא זז אלא יחד עם הכתף, וכאן נשאר רק הכוח של שריר הגב שתומך בקשר בין הכתף ליד. כאשר הכתף מתקדמת הזרוע מתקדמת בהתאם. בטכניקה זו יש להשתמש בתבונה כי היא יכולה להוביל את הזרוע למצבים מסוכנים.