stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרות פרולטרית
שוודיה

בשוודיה נודעה הספרות הפרולטרית בשנות העשרה של המאה העשרים. החלוצים הראשונים היו דן אנדרסון ומרטין קוך. ספרות פרולטרית התפרסמה ברבים בשנות השלושים של המאה העשרים, כאשר קבוצה של סופרים חסרי רקע אקדמי, אוטודידקטים כמו איוואר לו-ג'והנסון, אייווינד יוהנסון, יאן פרידגארד והארי מרטינסון החלו לכתוב על מעמד הפועלים, לעיתים קרובות מנקודת מבטו של צעיר.
הספרות הפרולטרית השוודית קשורה אולי באופן הדוק ביותר לאיוואר לו-ג'והנסון, שכתב על חייהם של הסטטארה (עובדי הקבלן בחקלאות השוודית) ברומן המהולל שלו גודנאט ג'ורד (Goodnight earth,1933) ובסיפורים קצרים רבים שנאספו בספרים סטאטרנה (1936 –1937) ופרולטרי כדור הארץ (1941). יאן פרידגארד כתב גם על חייהם של הסטטארה והוא מוכר בעיקר בזכות סדרת רומנים אוטוביוגרפיים המתחילים בג'אג לארס הארד ("אני לארס הארד", 1935). הרומן הראשון שלו "לילה ביולי", (1933) עוסק בשביתה בקרב סטטארים, ומתאר אותם בצורה גסה הרבה יותר מאשר לו ג'והנסון. אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון המשיכו לכתוב על נושאים אחרים והם קשורים לרוב לספרות הפרולטרית דרך הרומנים האוטוביוגרפיים שלהם שזכו להערכה רבה ופורסמו בשנות השלושים. מואה מרטינסון כתבה על חוויותיה שלה מחיי חווה מרודים כאישה וכאם בכמה רומנים. רודולף וורנולונד מתאר את החיים בסטוקהולם מנקודת המבט הפרולטרית במספר רומנים, ובשנת 1932 המחזה "המשפחה הקדושה" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי סופר פרולטרי שהועלה בתיאטרון השוודי הלאומי. לארס אהלין הופיע בשנת 1944 עם "טאב עם המניפסט", רומן על בחור צעיר המחפש עבודה והופך למודע פוליטי. רבים מהכותבים הפרולטריים התבלטו בספרות השוודית. אייווינד יוהנסון והארי מרטינסון נבחרו לחברי האקדמיה השוודית וחלקו את פרס נובל לספרות בשנת 1974.
הספרות הפרולטרית בסקנדינביה מיוצגת גם על ידי סופרים כמו הדני מרטין אנדרסן נקסה, הנורווגי יוהאן פלקברגט וואינו לינה מפינלנד.
אוסטרליה

סופרים אוסטרלים שתרמו לספרות הפרולטרית היו קשורים בדרך כלל למפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה; מפלגת העבודה האוסטרלית או הירוקים האוסטרלים. כמה מהסופרים הבולטים של ז'אנר זה כוללים את פרנק הארדי (כוח ללא תהילה) ודוד אירלנד (האסיר התעשייתי הלא ידוע) המספר את סיפורם של עובדי מפעל במערב סידני.
ראו גם

ברטולט ברכט
דוריס לסינג
לקריאה נוספת > אנתולוגיות

קונגרס הסופרים האמריקני. בעריכת הנרי הארט. הוצאה לאור בינלאומית, ניו יורק 1935.
ספרות פרולטרית בארצות הברית: אנתולוגיה. נערך על ידי גרנוויל היקס, ג'וזף נורת', פול פיטרס, איזידור שניידר ואלן קלמר; עם מבוא ביקורתי מאת ג'וזף פרימן. הוצאה לאור בינלאומית, ניו יורק 1935.
סופרים פרולטריים של שנות השלושים. נערך על ידי דייוויד מאדן, קרבונדייל: הוצאת אוניברסיטת דרום אילינוי, 1968
לקריאה נוספת > מאמרים

אריק הומברגר, "ספרות פרולטרית ומועדוני ג'ון ריד, 1929–1935", Journal of American Studies, כרך א '. 13, לא. 2 (אוגוסט 1979), עמ '. 221–244. ב-JSTOR.
ויקטור סרג' ואנה אשנבאך, "האם ספרות פרולטרית אפשרית?" לימודי צרפתית בייל, מס' 39 (1967), עמ'. 137–145. ב-JSTOR.
RW Steadman, "ביקורת על הספרות הפרולטרית", ביקורת צפון אמריקה, כרך א '. 247, לא. 1 (אביב 1939), עמ '. 142–152. ב-JSTOR.
ניסע רחוק

"ניסע רחוק" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שירי מימון בהשתתפות הזמר ברי סחרוף. את השיר הוציאו ב-4 בספטמבר 2024 לאור חברות התקליטים נענע דיסק ו-D-Music, כסינגל המוביל של אלבומה השישי של מימון, "שקופה".
רקע וכתיבה

"ניסע רחוק" נכתב והולחן על ידי מימון, אור מילשטוק, עמרי קסטן והופק על ידי ניר מימון. השיר מבטא רצון עמוק לברוח מחיי השגרה הלחוצים והכאוטיים אל מקום רחוק ושקט. הדוברת מפנטזת על בריחה למקומות כמו הודו או בנגקוק, וחולמת לשכוח את כל מה שמוכר כדי לחיות רק את הרגע, בלי דאגות חומריות או יוקרה. השאיפה שלה מוקדשת לחיים פשוטים ושלווים, מלאים בכחול השמיים או הים. השיר מעביר תחושת חוסר שקט פנימי, כשהדוברת רוצה להימלט מהכאוס שסביבה ולהתמסר לשלווה פנימית.
בפזמון, הפנטזיה מתוארת כשקטה אך מלאה בעוצמות פנימיות, כשמחשבותיה משודרות בשקט והן מפליגות לחלומות על בית בכוכב אחר, יחד עם הפסנתר שלה. היא מתארת איך בלילות הראש שלה מלא בקולות, אך למרות הרעש הפנימי, יש תפילות בלבה ותקווה להמשיך לרקוד ולהתמודד עם העולם. הבריחה שהיא מתארת בשיר אינה רק פיזית אלא גם נפשית, כשהמוזיקה (הפסנתר) והפנטזיה מעניקים לה מקום של נחמה ואולי גם תקווה לבריחה עתידית שתאפשר לה חופש מהכבלים של המציאות.
הצלחה מסחרית

"ניסע רחוק" זכה להצלחה בתחנות הרדיו השונות בישראל. הוא הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הפזמונים השבועי של חברת מדיה פורסט, המאגדת את נתוני האיירפליי בישראל לכדי דירוג שבועי.
| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי:
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
הערות שוליים

↑  מילות השיר, באתר שירונט
חנן רובין

חנן (הנס) רוּבִּין (10 באוגוסט 1908 - 24 באוקטובר 1962) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
חייו

רובין נולד בברלין בירת גרמניה. בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית "תכלת לבן (בלאו וייס)". הוא למד לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין ופרייבורג והוסמך כדוקטור למשפטים. במהלך שנות לימודיו פעל רובין בהתאחדות איגודי הסטודנטים של גרמניה והיה פעיל במרכז אגודת קדימה. בשנת 1930 הוא הצטרף להמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכעבור זמן עבר למפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SAPD).
בשנת 1933 עלה רובין לארץ ישראל. תחילה עבד כפועל חקלאי, וכעבור שנה מעלייתו נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית. פעילותו הציבורית החלה בהיותו ממייסדי הליגה הסוציאליסטית וממנהיגי מפ"ם. עם קום המדינה נבחר מטעם המפלגה לכהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית. כהונתו נמשכה לאורך 13 שנים, עד לפטירתו, ובמהלך תקופה זו הוא כיהן כחבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת העבודה. מהכנסת השלישית ואילך כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1952, במהלך ההפגנה נגד הסכם השילומים מגרמניה, נפגע רובין בראשו מאבן שהושלכה אל תוך אולם מליאת הכנסת. הוא נחבש, וחזר לדיון לאחר כמה דקות.
בתו יעלה נישאה לח"כ לשעבר אלעזר גרנות, אף הוא איש מפ"ם. בתו אושרית נישאה ליהודה ריפתין, בנו של ח"כ של מפ"ם יעקב ריפתין.
הערות שוליים

↑  ינון רויכמן, היום שבו נכבשה הכנסת (כמעט), באתר ynet, 24 בספטמבר 2006
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גאורגי מלנקוב

גאורגי מקסמיליאנוביץ' מלנקוב (ברוסית: Гео́ргий Максимилиа́нович Маленко́в;‏ 8 בינואר 1902 – 14 בינואר 1988) היה מדינאי סובייטי ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושותף קרוב של יוסיף סטלין. הוא היה ראש ממשלת ברית המועצות לתקופה קצרה לאחר מותו של סטלין (מרץ 1953 – פברואר 1955).
ביוגרפיה

מלנקוב נולד באורנבורג שברוסיה. הוא הצטרף לצבא האדום בשנת 1919 ולמפלגה הקומוניסטית באפריל 1920. במהלך שירותו הצבאי, הוא היה קומיסר פוליטי. לאחר שעזב את הצבא בשנת 1921, הוא למד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1925 ועבד עבור המפלגה הקומוניסטית והפך לאיש סודו של סטלין. הוא סייע לסטלין, יחד עם לברנטי בריה בעת "הטיהורים הגדולים" בסוף שנות השלושים, אם כי לאחר מכן הפך ליריבו של בריה.
מלנקוב הצטרף לפוליטבירו בשנת 1946. למרות יריבותו מול בריה ואנדריי ז'דאנוב, הוא שמר על חסדו של סטלין, בעיקר עם ירידת קרנו של ז'דאנוב. בשלב זה הפך בריה שוב להיות בן בריתו של מלנקוב ויחד במהלך פרשת לנינגרד הם פעלו להרחקת מקורביו של ז'דאנוב מתפקידי מפתח בשלטון. בחלקם הם הוצאו להורג ובחלקם שנשלחו למחנות עבודה. בשנת 1952 התמנה מלנקוב למזכירות המפלגה. מותו של סטלין במרץ 1953 שלח את מלנקוב לעמדות הבכירות ביותר - בעזרת תמיכתו של בריה הפך ליושב ראש מועצת השרים (ראש הממשלה) כמו גם המזכיר הראשון של המפלגה, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקיד המזכיר הראשון ב-13 במרץ עקב התנגדות בקרב חברים אחרים בפרזדיום. ניקיטה חרושצ'וב התמנה לתפקיד המזכיר הראשון במקומו בספטמבר, מה שהוביל לפתיחת עידן קצר של ה"דואומוורט" של מלנקוב-חרושצ'וב.
מלנקוב היה ראש הממשלה במשך שנתיים. בעת שלטונו הוא התבטא רבות נגד ההתחמשות הגרעינית, והכריז ש"מלחמה גרעינית יכולה להוביל להרס גלובלי". הוא גם תמך בהסבת היצור למוצרי צריכה במקום תעשייה כבדה.
מלנקוב אולץ להתפטר בפברואר 1955 לאחר שיריביו תקפו אותו בשל קרבתו לבריה (שהוצא להורג בדצמבר 1953) ובשל כישלון מדיניות ממשלתו. הוא שמר על מקומו בוועד הנשיאות. אולם, בשנת 1957 הוא אולץ להתפטר בשל ניסיונו להדיח את חרושצ'וב תוך שיתוף פעולה עם ניקולאי בולגנין, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' (הקבוצה האנטי-מפלגתית). בשנת 1961 הוא סולק מהמפלגה ונשלח מחוץ למוסקבה. הוא הפך למנהל מפעל הידרואלקטרי באוסקמן שבקזחסטן, תפקיד אותו מילא עד ליציאה לגמלאות.
טעם כעיקר

| --- | --- |
 משנה:  מסכת חולין, פרק ח', משנה ג'
 תלמוד בבלי:  מסכת חולין, דף ק"ח מסכת עבודה זרה, דף ס"ז מסכת פסחים, דף מ"ד
 תלמוד ירושלמי:  תלמוד ירושלמי, מסכת נזיר,  פרק ו', הלכה א'
 משנה תורה:  ספר קדושה, הלכות מאכלות אסורות, פרק ט"ו
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן צ"ח, סעיף ב'
 
טעם כעיקר (בראשי תיבות טע"כ או טכ"ע) הוא כלל הלכתי מהלכות איסור והיתר לפיו כאשר מאכל שאסור באכילה נתן טעם במאכל המותר באכילה, המאכל אסור באכילה מחמת טעם האיסור, על אף שאין בתוכו את גוף המאכל האסור.
בתלמוד נחלקו תנאים לגבי מקור האיסור, ולהלכה נחלקו הראשונים האם תוקף האיסור הוא מהתורה או מדרבנן.
מקור האיסור

במספר מקומות בתלמוד ביררו מהו מקור איסור 'טעם כעיקר':
איסור יין לנזיר - במסכת פסחים למדו חכמים מהפסוק ”וְכָל מִשְׁרַת עֲנָבִים לֹא יִשְׁתֶּה” (ספר במדבר, פרק ו', פסוק ג') שמים שהושרו בהם ענבים עד שהמים קיבלו את טעם הענבים, המים אסורים לנזיר כדין יין.
מכיוון שאיסור זה הוא זמני, עד סיום תקופת הנזירות, ובנוסף אין בו איסור הנאה ואין אפשרות להתיר אותו, אפשר ללמוד מאיסור זה קל וחומר לשאר איסורים אכילה.
בשר בחלב - במשנה נקבע שאם טיפת חלב נתנה טעם בחתיכת בשר, החתיכה אסורה. בתלמוד הבבלי אביי למד מכך כלל שגם בשאר איסורים נתינת טעם אוסרת מהתורה. רבא חלק מכיוון שבבשר בחלב אסורה מהתורה התערבות טעמים דווקא בדרך בישול.
גיעולי גויים - במסכת פסחים מוסבר שרבי עקיבא לומד את הדין של טעם כעיקר מהפסוק ”כָּל דָּבָר אֲשֶׁר יָבֹא בָאֵשׁ תַּעֲבִירוּ בָאֵשׁ וְטָהֵר” (ספר במדבר, פרק ל"א, פסוק כ"ג) שמתייחס לכלי מדין, אותם צריך להגעיל כדי להכשיר.
רבי עקיבא סובר כרבי חייא שהכלים 'בני יומם' כך שטעם האיסור שבהם לא נפגם, ואותם צריך להכשיר מדין תורה. בכלים אלה יש רק טעם של איסור ובכל זאת יש חובה להכשיר אותם, מכך נלמד שטעם של איסור הוא אסור כעיקר האיסור מהתורה.
קורבן איל נזיר - בתלמוד למדו מהפסוק לגבי איל נזיר ”וְלָקַח הַכֹּהֵן אֶת הַזְּרֹעַ בְּשֵׁלָה מִן הָאַיִל” (ספר במדבר, פרק ו', פסוק י"ט) שהזרוע (שהיא קודש ולכן אסורה) התבשלה יחד עם שאר האיל, ולמרות זאת שאר האיל נאכל. 
בברייתא המובאת בתלמוד נאמר כי זהו היתר מיוחד באיל נזיר, את הברייתא פירש רבא שבשאר קדשים טעם כעיקר מדאורייתא, ולכן נצרך היתר מיוחד לאיל נזיר, מכך שרבא נקט בדבריו קדשים, ומכך שהוא נחלק על אביי לגבי לימוד איסור נותן טעם מבשר בחלב, כמו גם מדברי רבי יוחנן מהם נראה כי אין לוקים על נותן טעם, הסיק רש"י כי לדעתם איסור נותן טעם באיסורי חולין הוא מדרבנן ואילו הדרשות שהובאו בתלמוד לאיסור זה אינם אלא אסמכתא, מאידך רבנו תם סבור כי אף לדעתם איסור נותן טעם הוא מדאורייתא.
פיגול, נותר וטמא - בתלמוד הבבלי ריש לקיש לומד מהמשנה שאם אדם עירב ואכל פיגול, נותר וטמא הוא פטור מכיוון שהם מבטלים זה את זה.
אחת המסקנות של ריש לקיש היא שמכיוון שיש רוב כנגד הטעם של כל אחד מהאיסורים ובכל זאת האדם שאכל פטור, שטעם כעיקר מדרבנן.
דין לחם לעניין חיוב חלה ומצוות אכילת מצה - בתלמוד הבבלי רבא מדייק מהמשנה שאם טעם של חיטים מורגש בעיסה שהוכנה מחיטים ואורז, העיסה חייבת בחלה, וכן אדם יכול לצאת בה ידי חובה של אכילת מצה בפסח. מכך שאפשר לצאת בעיסה זו ידי חובה של מצווה מהתורה (מצת מצווה של ליל הסדר) רבא לומד שטעם כעיקר מדאורייתא.
טעם כעיקר בבשר בחלב > בשר בחלב

הראשונים למדו מדברי תלמוד הבבלי בחולין ופסחים שלכל הדעות נתינת טעם בדרך בישול בבשר בחלב אסורה מהתורה, ובדרכים אחרות מדברי חכמים.
טעם כעיקר בבשר בחלב > עוף בחלב

הרמ"א סבור שכיון שטעם כעיקר הוא מדאורייתא יש להחמיר גם נתינת טעם של עוף בחלב, למרות שאיסור זה הוא מדברי חכמים בלבד. לדעת הט"ז הטעם הוא מחמת שחכמים עשו חיזוק לדבריהם.
מנגד סבור הש"ך שכיון שלהלכה איסור עוף בחלב הוא רק מדרבנן, אפשר להקל כשיש ספק מדין ספק דרבנן לקולא, וכדבריו פסקו אחרונים נוספים.
למעשה כתבו הערוך השלחן וכן בספר בדי השולחן שהמקיל לא הפסיד והמחמיר תבוא עליו הברכה.
ראו גם

ריחא לאו מילתא
הערות שוליים

1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ד, עמוד ב'
↑  משנה, מסכת חולין, פרק ח', משנה ג'
1 2  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ח, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ"ח
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ס"ז
↑  רש"י, מסכת חולין, דף צ"ח, עמוד ב', ד"ה לטעם
↑  תוספות, מסכת חולין, דף צ"ח, עמוד ב', ד"ה רבא, תוספות, מסכת עבודה זרה, דף ס"ז, עמוד א', ד"ה א"ר יוחנן
1 2  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף ע"ח, עמוד א'
↑  משנה, מסכת מעילה, פרק ד', משנה ד'
↑  משנה, מסכת חלה, פרק ג', משנה ז'
↑  תוספות על תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ח, עמוד א', ד"ה דחדוש הוא. וכן במאירי בספרו בית הבחירה, על תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ד, עמוד ב'.
↑  מהתלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ"ח לא נכון להסיק שלדעת רבא בבשר בחלב בדרך בישול טעם כעיקר דרבנן, כי הוא מביע את דעתו ההפוכה באותה המסכת (תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ח, עמוד א').
↑  תורת חטאת, פה, יג.
↑  שולחן ערוך יורה דעה צח ה
↑  שולחן ערוך יורה דעה צח ז.
↑  יורה דעה צח לח.
↑  יורה דעה צח ב כד
| כשרות |
| --- | --- | --- |
| כשרות הבשר | אבר מן החי • טרפה • סירכא • גיד הנשה • צומת הגידים • סימני הכשרות • עופות טמאים • זרוע, לחיים וקיבה • איסור אכילת חֵלֶב • שחיטה • הכשרת בשר • איסור אכילת דם • בשר שנתעלם מן העין • כחל (כשרות) |  |
| מצוות התלויות בארץ | שמיטה • יובל • טבל • תרומות ומעשרות • חלה • איסור חדש • איסור ערלה • נטע רבעי • כלאי הכרם • פאה •מתנות עניים • ביכורים |  |
| הלכות הרחקה מגויים | חלב נוכרי, גבינת נוכרי וחמאת נוכרי • יין נסך • פת עכו"ם • בישולי גויים |  |
| הכשרת כלים | טבילת כלים • הכשרת כלים • ליבון • נעיצה |  |
| איסורי תורה | בשר בחלב • חמץ בפסח • איסור אכילת שרצים |  |
| איסורי דרבנן ומנהגים | איסור לינת לילה • משקים שנתגלו • איסור אכילת קטניות בפסח • איסור שתיית מים בחילופי תקופות • אכילת דג עם בשר • אכילת דג עם חלב • אוכלים ומשקים שתחת המיטה |  |
| דינים כלליים | איסור והיתר • תערובת • מיעוט המצוי • טעם כעיקר • נותן טעם • נותן טעם לפגם • נ"ט בר נ"ט • דבר דעביד לטעמא • מעמיד • ביטול איסור לכתחילה • איסורים מבטלים זה את זה • כבוש כמבושל • תתאה גבר • מליח כרותח • עבירה מטמטמת |  |
| כשרות בעת החדשה | ירקות ללא חרקים • ג'לטין • משגיח כשרות • שטירל • בראקל |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
קימרים

קימרים הם עם עתיק שלפי הרודוטוס מקורו בחצי האי קרים ולחופי הים השחור.
כך מספר הרודוטוס את סיפור מנוסת הקימרים מארצם מפני הסקיתים:
יש גם ידיעה המספרת את הדברים הבאים, אשר אליהם אני נוטה ביותר; הסקיתים אשר נדדו באסיה ונלחצו מאת המַסַגֶטִים במלחמה עברו את הנהר אַרַכְּסֵיס ובאו אל ארץ קִימֶרְיָּה. כי הארץ המיושבת היום מאת הסקיתים, אומרים, כי לפנים הייתה של הקימריים. וכאשר הלכו והתקרבו הסקיתים התיעצו הקימריים, יען כי מחנה גדול הולך וקרב, והיו מחולקים בדעותיהם. ואף כי שני הצדדים עמדו על דעתם, הייתה דעת המלכים הנכונה. יען העם חוה את דעתו, כי טוב יהיה לצאת מן הארץ ואין צורך להכניס את נפשם בסכנה להלחם עם מחנה כבד, ודעת המלכים הייתה להלחם במתקרבים בכל עוז בעד הארץ. והנה לא רצו לשמוע, לא העם למלכים ולא המלכים לעם, אלה החליטו לצאת את הארץ מבלי להלחם ולמסרה לבאים, והמלכים אמרו למות ולהקבר בארצם ולא לנוס יחד עם העם, בהתחשבם כמה טובות היו להם וכמה רעות תבאנה עליהם בברחם מארץ מולדתם. ואחרי אשר החליטו בדבר הזה, נפלגו ובהיותם שוים במספר נלחמו אלה באלה. את כל אלה מהם אשר נהרגו קברו עם הקימריים על יד הנהר טִירַס; עוד היום ידוע קברם; אחרי אשר קברו אותם יצאו מארצם והסקיתים אשר באו נאחזו בארץ השוממה.
במאה ה-8 לפני הספירה נדדו הקימרים לתוך שטחי אסיה הקטנה, שם פגשו בכוחות אשורים גדולים שהיו נתונים לפיקודו של המלך סרגון השני, ונלחמו בהם. בהמשך פנו להתיישב באזור ימת ואן, ומשם המשיכו להילחם בצבא האשורי, עד שנהדפו לשטחים המערבים של חצי האי. שם פגשו את ממלכת לידיה, ותקפו אותה ואת היישובים היווניים בסביבתה. במאה ה-7 לפנה"ס, ניהלו הקימרים מערכה צבאית נוספת נגד אסרחדון מלך אשור. על פי המתואר בדברי הרודוטוס, פלישת הקימרים לאסיה הקטנה הייתה סיבה ניכרת להתמוטטותה של ממלכת פריגיה המקומית, ובשנת 696 לפני הספירה אף הצליחו לכבוש את בירת הממלכה. בהמשך מתואר גירושם של הקימרים מן האזור לחלוטין, על ידי אליאטס מלך לידיה שמלך בתקופה שלקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס.
הקימרים מוזכרים לעיתים תכופות בתעודות אשוריות. תעודות מאוחרות יותר, מהתקופה הבבלית והפרסית-אחמנית שנראות כמזכירות את הקימרים, לרוב בשירות צבאי, כנראה מתייחסות בעיקר לסקיתים שבאו אחריהם לאזור.
הרודוטוס מספר שהקימרים נהדפו על ידי מלך לידיה בעזרת הסקיתים, עם נודד נוסף שפלש לאסיה הקטנה.
הקימרים מתוארים כלוחמים הקרובים במוצאם ובתרבותם לסקיתים ולסרמטים, וכבעלי שיער אדמוני או חום בהיר ועיניים כחולות או ירוקות[דרוש מקור]. הם היו דוברי שפה הודו-אירופית ומוצאם המקורי היה מצפון לים השחור (אזור אוקראינה של ימינו).
דמותו של גומר, הנזכרת בספר בראשית מתייחס כנראה אליהם; הקימרים, בדומה לעם הסקיתי (Scythian; "אשכנז") ועמים הודו-אירופיים אחרים מתוארים כעממים יוצאי חלציהם של בני יפת.
הערות שוליים

↑  היסטוריות / הרודוטוס / אלכסנדר שור - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000346107
בן וייסמן

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1977 (בן 47) י"ח בשבט ה'תשל"ז חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  אוניברסיטת רייכמן  אוניברסיטת חיפה 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 55  מפקד יחידת רוכב שמיים  מפקד מרכז להפעלת האש  המרכז הלאומי לאימונים ביבשה  מפקד מחנה שבטה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן    מבצע צוק איתן
 
בן וייסמן (נולד ב-6 בפברואר 1977) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש בתפקידו האחרון מפקד מחנה שבטה.
ביוגרפיה

בן נולד וגדל בחיפה. בן לאב מהנדס אזרחי, קצין תותחנים במילואים אשר נפצע במלחמת יום כיפור ואם ד"ר למיקרו ביולוגיה שעסקה במחקר בטכניון. אח בכור ל-3 אחים. וייסמן התגייס לצה"ל לחיל התותחנים. כיהן כמפקד גדוד 55. בשנים 2013–2015 כיהן כמפקד יחידת רוכב שמיים. באוגוסט 2019 מונה למפקד מחנה שבטה.
ב-2022 לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד כמנכ"ל חברת סאן-דק המתמחה בייבוא צבעים מתקדמים.
השכלה וחיים אישיים

וייסמן בוגר פו"ם, בעל תואר ראשון בממשל מזרח תיכון וטרור מאוניברסיטת רייכמן, בעל תואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
וייסמן נשוי לעינת, סמנכל"ית תפעול ברשת קולינריה בינלאומית, להם שלושה ילדים: בת 18, בן 16 ובת 12.
הם מתגוררים בתל מונד.
הערות שוליים

ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'נדרמריה

ז'נדרמרים צרפתי במשימת שיטור במרחב כפרי
זַ'נדַרמֶריה (מצרפתית: Gendarmerie ‏- gens d'armes - אנשי נשק) הוא גוף צבאי העוסק בפעילות שיטור רגילה, אך לעיתים בפעילות "קרבית" יותר. אדם המשרת בגוף זה נקרא "ז'נדרם". הז'נדרמריה הוא גוף המחזק את המשטרה, ופועל איתה בשיתוף פעולה. בדרך כלל הז'נדרמריה קיימת בארצות שהיו תחת שלטון נפוליאון. זוהי צורה מכווצת של הביטוי הצרפתי "gens d'armes", שפירושו "אנשי-נשק". במקורה משמעות המילה "שוטר רכוב".
תפקידיה העיקריים של הז'נדרמריה הם:
אבטחה ושמירה על הביטחון
שמירה על הגבולות ואזורי הספר
לוחמה בטרור
שמירה על הסדר הציבורי
התמודדות עם הפרות סדר ודיכוי מהומות
שיטור כפרי ומאבק בפשיעה חקלאית
כוח עתודה משטרתי.
הז'נדרמריה בארץ ישראל ובמדינת ישראל

לאחר מאורעות תרפ"א הגיעו שלטונות המנדט הבריטי למסקנה כי כוח המשטרה הקיים אינו יכול לבצע משימות של שמירה על השלום ומניעת מהומות. ביולי 1921 הוקמה "המשטרה המעולה" שכונתה גם "הז'נדרמריה הפלשתינאית", שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. בשנת 1922 הוקם כוח דומה בשם "הז'נדרמריה הבריטית" שכלל כשמונה מאות שוטרים בריטים, ותיקי כוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary). הכוחות הועסקו ככוח למניעת מהומות, ובמלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ. פעולתם הצליחה, ולקראת סוף תקופת כהונתו של הרברט סמואל כנציב עליון, ניתן היה לחוש ברגיעה יחסית למצב שלפני הפעלת הז'נדרמריות. יורשו של סמואל, הרברט פלומר, פירק את שתי הז'נדרמריות בשנת 1926. חלק מאנשיהן גויסו למשטרה, וחלק לכוח חדש בשם "חיל הספר העבר-ירדני" שפעל כז'נדרמריה וכמשמר גבול, ולעיתים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כיחידה צבאית לכל דבר. חיל הספר העבר-ירדני פורק בפברואר 1948 לקראת סיום המנדט הבריטי.
מספר חודשים קודם להקמת המדינה, החלה הסוכנות היהודית בהקמתם של המוסדות הממלכתיים של המדינה שבדרך, על ידי ועדת המצב.
בישיבתה הראשונה של הוועדה, שהתקיימה ב-9 בנובמבר 1947, מונתה גולדה מאיר לאחראית על תכנון המשטרה ביחד עם יוסף נחמיאס ויחזקאל סהר (סחרוב) שמאוחר יותר מונה למפכ"ל הראשון של משטרת ישראל. עבודתו של צוות זה הגיעה לכלל גיבוש ב-21 בדצמבר 1947. בהצעה פורט מבנה כוחות הפנים ובו שני חיילות:
ז'נדרמריה: חיל שיעסוק בתפקידי שמירה וביטחון באזורים שמחוץ לערים ובגבולות.
משטרה: כוח שיתמסר לפענוח פשעים ומניעתם.
לאחר שורה של דיונים ארוכים בין המשטרה לצבא, הוחלט להקים את חיל הספר, על ידי דוד בן-גוריון בכפיפות לצה"ל, ועל האלוף דוד שאלתיאל, שהתמנה למפקדו הראשון הוטל לבצע את ההקמה של חיל הספר שתפקידו לשמור על גבולות המדינה.
חיל הספר לא הצליח להתקיים תוך כפיפות לצה"ל ולכן עבר החיל החדש לידי המשטרה ולימים נקרא משמר הגבול.
כיום משמר הגבול, המכונה מג"ב, הוא חיל קרבי במשטרת ישראל המשלב בין תפקידי שיטור, אבטחה ולוחמה בטרור.
כוח האדם במג"ב מורכב בעיקר מלוחמים, המשמשים בתפקיד ביניים בין שוטר לחייל-לוחם. להלכה סמכויותיו של שוטר מג"ב שוות לסמכויותיו של כל שוטר רגיל, אך לא כך הכשרתו, הוא מתמחה בלחימה כמו חייל קרבי (שוטרי משמר הגבול מוכשרים כרובאי 05) וחמוש ברובה סער כנשק אישי (שוטרים בשירות קבע חמושים גם באקדח שירות). כמחצית מהשוטרים משרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם והמחצית השנייה הם אנשי קבע מקצועיים. למג"ב כמה יחידות מיוחדות - כגון: הימ"מ והימ"ס - שמתמחות בלוחמה בטרור ובעלות מוניטין גבוה ושם עולמי.
רשימת ז'נדרמריות וכוחות דומים > אירופה

אוסטריה אוסטריה: Bundesgendarmerie
איטליה איטליה: Carabinieri (קרביניירי)
אלבניה אלבניה: Xhandarmëria
בולגריה בולגריה: Zhandarmeriya (Жандармерия)
גרמניה גרמניה: Bundespolizei
הולנד הולנד: Koninklijke Marechaussee Royal Constabulary
טורקיה טורקיה: Jandarma
מולדובה מולדובה: Trupele de Carabinieri
מונקו מונקו: Carabiniers
סן מרינו סן מרינו: Gendarmeria
סרביה סרביה: Žandarmerija
ספרד ספרד: Guardia Civil המשמר האזרחי (ספרד)
צרפת צרפת: הז'נדרמריה הצרפתית
פורטוגל פורטוגל: Guarda Nacional Republicana
רומניה רומניה: Jandarmeria
הונגריה הונגריה: Rendészeti Biztonsági Szolgálat
רוסיה רוסיה: המשמר הלאומי של רוסיה
רשימת ז'נדרמריות וכוחות דומים > אמריקה

ארגנטינה ארגנטינה: Gendarmería Nacional Argentina|Gendarmería Nacional
ברזיל ברזיל: Polícia Militar (המשטרה הצבאית של ברזיל)
מקסיקו מקסיקו: (Guardia Nacional (המשמר הלאומי של מקסיקו)
צ'ילה צ'ילה: an Carabineros
קולומביה קולומביה: Colombian National Police
ארצות הברית ארצות הברית: United States Border Patrol (משמר הגבול של ארצות הברית)
קנדה קנדה: Royal Canadian Mounted Police (המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה)
רשימת ז'נדרמריות וכוחות דומים > אפריקה

אלג'יריה אלג'יריה: Gendarmerie
בנין בנין: Gendarmerie
קמרון קמרון: Gendarmerie
הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית: Gendarmerie
צ'אד צ'אד: Gendarmerie
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: Gendarmerie
הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו: Gendarmerie
ג'יבוטי ג'יבוטי: Gendarmerie
גבון גבון: Gendarmerie
חוף השנהב חוף השנהב: Gendarmerie
מדגסקר מדגסקר: Gendarmerie
מאלי מאלי: Gendarmerie
מאוריטניה מאוריטניה: Gendarmerie
ניז'ר ניז'ר: Gendarmerie
סנגל סנגל: Gendarmerie
טוגו טוגו: Gendarmerie
מרוקו מרוקו: Gendarmerie Royale du Maroc|Gendarmerie Royale