stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הסוציאליזם
סוציאל-דמוקרטיה > עימות עם הרוויזיוניסטים

המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) הפכה בשנות התשעים של המאה התשע עשרה למפלגה הסוציאליסטית הגדולה והחזקה באירופה. דמויות כמו אדוארד ברנשטיין, אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט הלכו בעקבות גישתו של פרדיננד לאסאל והובילו את המפלגה הסוציאליסטית לכיוון רפורמיסטי, למרות התנגדותן של דמויות כמו קרל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג שמחו כנגד נטישת התאוריה המהפכנית (הוויכוח הרויזיוניסטי). ברנשטיין, הנחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני טען כי למרות שהמניפסט הקומוניסטי צודק "אנו רואים את הזכויות שהבורגנות הקפיטליסטית מאפשרת לארגונים דמוקרטיים... ההצלחה טמונה בהתקדמות מודרגת ובדרכי שלום... ולא בהתנגשות מהפכנית."
ההתלבטות אם להשתתף באופן פעיל במאבק רפורמיסטי לשינוי המצב או להמתין בשקט לבוא המהפכה ליוותה את התנועות הסוציאליסטיות גם במדינות אחרות, ובמיוחד בדמוקרטיות יותר שביניהן. הימנעות מהשתתפות במאבקי היום יום וסיוע לאיגודי העובדים גזרה על הסוציאליסטים הסתגרות של כת קיצונית ובמידה ידועה גם הרחיקה אותם מהפרולטריון ממש אל שולחנות הכתיבה של תזות ותאוריות מרקסיסטיות. מצד שני, השתתפות פעילה במאבק הפוליטי דחפה את רוב הסוציאליסטים לכיוון פשרני ורפורמיסטי ולזניחה הדרגתית של המטרה המהפכנית.
הפתרון הנפוץ לבעיה, במקומות רבים, היה לשמר את האידאה המרקסיסטית המהפכנית במצע המפלגה, תוך שהמפלגה עצמה הופכת יותר ויותר לגוף רפורמיסטי במערכת הפוליטית. כך אירע בגרמניה, כפי שצוין, שם נותר קאוטסקי "שומר הגחלת" של הרעיון המרקסיסטי, אף שהמפלגה הפכה לרפורמיסטית לגמרי. בצרפת, התרחש עימות דומה בין ז'אן ז'ורס הרפורמיסטי בגישתו וז'ול גסד (Jules Guesde) על רקע כניסתו של הסוציאליסט אלכסנדר מייראן (Alexandre Millerand) לממשלתו של ואלדק-רוסו (Waldeck-Rousseau) ואימוץ הגישה הרפורמיסטית שבא בעקבות הצטרפותו.
בבריטניה, שהייתה אמורה להיות היהלום שבכתר הסוציאליסטי, הייתה הגישה המהפכנית עוד חלשה בהרבה בהשוואה לזו שבאירופה. האגודה הפביאנית שהוקמה ב-4 בינואר 1884 הייתה התארגנות של משוררים, סופרים, מחזאים ואנשי רוח בהנהגת אדוארד קרפנטר, ג'ון דייווידסון, האבלוק אליס ואדוארד פיס שחתרה לשנות את פני החברה האנגלית באופן הדרגתי ואפילו איטי במכוון: שמה של התנועה נגזר משמו של המצביא הרומי פביוס מקסימוס שהיה ידוע בכינויו Conctator, המתמהמה, על טקטיקות ההשהייה והשחיקה בהן דגל במאבק מול צבאות חניבעל שפלשו לאיטליה. חברי האגודה ומצעה השפיעו עזות על רעיונות מפלגת הלייבור הבריטית לאורך כל שנות קיומה. ניתן לומר שהמפלגה לא הפכה רפורמיסטית, היא נולדה כזו.
ההתנגדות העזה ביותר לגישה הרוויזיוניסטית הגיעה מסוציאליסטים שפעלו במדינות נעדרות מורשת של דמוקרטיה פרלמנטרית, שבהן האפשרות לרפורמיזם לא הייתה מעשית כל כך. במיוחד אמורים הדברים בתנועה הסוציאליסטית החזקה ברוסיה. בשנת 1903 התגלע בתוך הר.ס.ד.ר.פ (מפלגת הפועלים הרוסים הסוציאל-דמוקרטית המהפכנית) סכסוך קשה בין ולדימיר איליץ' לנין ויוליוס מרטוב בשאלת הרפורמיזם, כאשר לנין ועמו רוב ראשי המפלגה (שכונו לפיכך בולשביקים, ברוסית, אנשי סיעת הרוב) מצדדים בשימור מפלגה קטנה של מהפכנים מקצועיים עם תמיכה רחבה "מבחוץ" ואילו מרטוב ועמו המיעוט בהנהגה (ומכאן, מנשביקים, מיעוט ברוסית) תמכו בגישה רפורמיסטית יותר. בסופו של דבר, הביא העימות לפיצול רשמי במפלגה. (בסופו של דבר, הביאה מהפכת 1905 הכושלת למעבר שמאלה של המנשביקים ומרטוב ולהתפוררות הדרגתית של הסיעה המנשביקית והיטמעותה בחזרה במפלגה.)
מלחמת העולם הראשונה

מלחמת העולם הראשונה הולידה משבר אידאולוגי נוסף בסוציאליזם האירופי. בניגוד לאמונות ששררו בדבר סולידריות בינלאומית של הפרולטריון, עם פרוץ הקרבות התברר כי מעמד הפועלים של כל צד חש להילחם בעד מדינתו. היו במפלגות הסוציאליסטיות כאלו שהשמיעו קולות מחאה, אך הם היו רפים למדי. קרל ליבקנכט בגרמניה היה היחיד ברייכסטאג הגרמני שהצביע נגד המלחמה, כששאר חברי מפלגתו מצטרפים אל הרוב. רמזי מקדונלד בבריטניה הביע מחאה דומה באמצעות התפטרות מראשות המפלגה ומן הפרלמנט.
אך המלחמה הגדולה, שהחלה בפחי נפש כה גדולים עבור הסוציאליסטים, הייתה גם עת ההזדמנות הגדולה עבורם. לנין, ממקום גלותו בשווייץ, קרא מראשית המלחמה לחולל מהפיכות בכל מקום אפשרי כדרך לסיים את המלחמה. קריאתו לא עוררה הדים וכאשר החלו פיצולים גוברים והולכים במפלגות הסוציאליסטיות, ובמיוחד בגרמניה, נראתה קריאתו חסרת סיכוי עוד יותר. אלא שאז, לקראת סוף המלחמה, פרצה המהפכה הרוסית.
מלחמת העולם הראשונה > המהפכה הרוסית

המהפכה הרוסית פרצה בפברואר 1917 (מהפכת פברואר) כתוצאה מאי שביעות רצון מהמעורבות במלחמה, מניהול המלחמה על ידי הצאר ניקולאי השני ובאופן ישיר מהרעב שהחל מתפשט בבירה פטרוגרד במהלך החורף הארוך. המהפכה הביאה כמעט באופן מיידי להדחת הצאר ולכינון ברית ליברלית רפורמיסטית שביקשה לכונן דמוקרטיה ופרלמנט נבחר. מאוחר יותר באותה שנה, בסוף אוקטובר, חוללו הבולשביקים הפיכה בפטרוגרד (מהפכת אוקטובר) ולאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם ניצחו "האדומים" - הסוציאליסטים - את "הלבנים" - אסופה של כוחות צבאיים לאומנים, מונרכיסטיים וריאקציוניים, בצירוף כוחות אנטי-בולשביקיים ממדינות ההסכמה.
כינון משטר סוציאליסטי בפעם הראשונה במדינה כלשהי הרעיד את אמות הסיפים באירופה. בגרמניה המובסת פרצו בברלין ובמינכן מספר התקוממויות בהנהגת קרל ליבקנכט, רוזה לוקסמבורג וקורט אייזנר ובהונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר, ניסה לעלות לשלטון בלה קון. ניסיונות נוספים התבצעו גם בווינה ובאיטליה. כל המרידות חוסלו במהירות ובאכזריות, אך זיכרון (או, ליתר דיוק, הזיכרון שהותירה התעמולה נגדן) והצלחת הבולשביקים ברוסיה להתגבר על הניסיון, כמאמרו של וינסטון צ'רצ'יל "לחנוק אותם בעריסה" עוררו גל של בהלה ואימה באירופה. בהלת האדומים שימשה בשנים הבאות כלי תועמלני יעיל בידיהן של המפלגות הפשיסטיות שצצו ברחבי העולם, כשהן מבעיתות את הבורגנים והזעיר-בורגנים של העולם מפני "סכנת הבולשביזם."
בין מלחמות העולם > ציונות סוציאליסטית

בעקבות הקמת המנדט הבריטי ופתיחת ארץ ישראל לעלייה יהודית וציונית במסגרת הצהרת בלפור החל להתבסס זרם הציונות הסוציאליסטית בתנועה הציונית. זרם זה דגל בשילוב של סוציאליזם וציונות, החזרת העם היהודי לחיי יצרנות וקשר עם האדמה בארץ מולדתו. במסגרת תנועה זו הוקמו הקיבוצים - אולי הניסיון המוצלח ביותר שהיה אי פעם להקמת קומונה סוציאליסטית - וכן הוקמה ההסתדרות הכללית - איגוד פועלים יהודי-ציוני. בשנות ה-20 וה-30 עלו לארץ הרבה חלוצים סוציאליסטיים והחלו להקים גופי עבודה, הגנה ומסחר ליישוב היהודי, ביניהם גדוד העבודה, השומר וההגנה. בעקבות הדומיננטיות של זרם זה במאבק הציוני, בהנהגת אישים כמו דוד בן-גוריון, ברל כצנלסון ויצחק טבנקין, הפכה מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) לדומיננטית בתנועה הציונית ומאוחר יותר גם בהנהגתה של מדינת ישראל.
בין מלחמות העולם > סוציאליזם באירופה ובארצות הברית

בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפצלה התנועה הסוציאליסטית לשני זרמים נפרדים: סוציאל-דמוקרטי וקומוניסטי. הסוציאל-דמוקרטים הלכו וצברו כוח ובהדרגה אף החלו מגיעים לתפיסת השלטון או לכל הפחות שותפות בו. כך אירע ברוב מדינות סקנדינביה, בריטניה, גרמניה, צרפת וארצות הברית, לצד המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית של יוג'ין דבס היו גם למשטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט (החל ב-1933) מאפיינים סוציאל-דמוקרטיים מובהקים.
המפלגות הקומוניסטיות במדינות השונות, לעומתן, נרתעו משיתוף פעולה שלטוני ואימצו באופן חד-משמעי את הגרסה הלניניסטית של המרקסיזם, כפי שהונהג בברית המועצות. בהמשך, הפך האינטרנציונל השלישי (שנוסד ב-1919) לכלי שרת בלבד בידיה של ברית המועצות. נוכח רתיעתם של כוחות רבים וחשובים במדינות המערב מן המרקסיזם, הבטיח דבר זה באופן מעשי כי שלטון קומוניסטי לא יקום באירופה המערבית בשלב הקרוב.
בין שתיהן צצו תנועות נוסח האוסטרו-מרקסיסטים באוסטריה או ה-SAP בגרמניה, שחתרו לאיחוד בין הסוציאל-דמוקרטים לקומוניסטים ונתקלו בעוינות מצד שתי התנועות כאחת.
במקביל להתפתחות זו בתנועה הסוציאליסטית, צצו במדינות רבות באירופה מפלגות פשיסטיות רבות, כשהן חורתות על דגלן התנגדות לליברליזם ולסוציאליזם באחת. בפועל, אימצו חלק מהמדינות הפשיסטיות חלקים מסוימים מהמצע הסוציאליסטי או הסוציאל-דמוקרטי, ובוודאי שאת התפיסות הקולקטיביסטיות בו. משטר פשיסטי ראשון עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, עם בניטו מוסוליני (סוציאליסט לשעבר) ותנועות פשיסטיות חזקות היו גם בספרד, פורטוגל, גרמניה והונגריה, כשחלקן תופסות את השלטון במהלך שנות השלושים.
בין מלחמות העולם > ברית המועצות

במקביל להתרחשויות באירופה המשיכה המפלגה הקומוניסטית ברוסיה "לבנות את הסוציאליזם" בברית-המועצות. תחת שלטונו של לנין הולאמו כל אמצעי הייצור לבד מאלו הקשורים לייצור חקלאי והוכפפו לשליטה ותכנון ריכוזי, מעמד הקולאקים ("בעלי האדמות") הושמד בידי הצבא האדום ובמהרה כוננה דיקטטורה תחת שלטון הבולשביקים, תחילת תחת לנין ואחרי מותו תחת יוסיף סטלין, שדחק את רגליו של ליאון טרוצקי באמצעות מאבקי שלטון ותככים פוליטיים.
בין סטלין וטרוצקי היו חילוקי דעות רעיוניים. טרוצקי האמין במהפכה מתמדת בכל העולם, ואילו סטלין האמין שהמטרה היא להתמקד בביסוס המהפכה בברית המועצות ולוותר בשלב זה על המהפכה בארצות אחרות.
אחרי ביסוס שלטונו בסוף שנות העשרים החל סטלין בשנת 1929 במעבר למה שכונה "שלב גבוה יותר של סוציאליזם". שלב זה כלל קולקטיביזציה של החקלאות, תוך גרימת רעב ומותם של מיליוני איכרים. בעודפי הייצור החקלאי שנוצרו עשו שימוש לצורך תוכנית החומש הראשונה, שמטרתה הייתה להביא לתיעוש מזורז של רוסיה. התוצאות שהושגו נראו באותה תקופה מרשימות מאוד, אף כי במחיר של מיליוני מתים נוספים. מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך שקצב התיעוש בברית המועצות לא היה למעשה מהיר מזה שבאימפריה היפנית או בארצות הברית שבהן פעלו משטרים שונים, וכי השימוש במשאבים, חומרים וכוח אדם בברית המועצות היה בזבזני מאוד
[דרוש מקור].
למרות זאת, בתחילת שנות השלושים נדמה היה לרבים כי הישגיה של ברית המועצות מוכיחים את התועלת, אם לא של סוציאליזם, אז לפחות של תכנון ריכוזי ודגם סמכותני של פיתוח חברתי. תפיסות אלו קנו להן אחיזה בלבם של האינטלקטואלים במערב, שהיו מוכנים לעצום עין מול משפטי מוסקבה המבוימים והטיהורים הגדולים של סטלין בשנים 1936–1939 שגבו מיליוני קרבנות נוספים ברוסיה. מהיישום הסובייטי הושפעו מאוד גם מנהיגים לעתיד במדינות כמו סין, הודו, מצרים ומדינות נוספות במזרח התיכון ובאפריקה, שאימצו מאוחר יותר כמה ממאפייני הדגם הסובייטי.
מלחמת העולם השנייה ואחריה

הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מאוגוסט 1939 היה נקודת משבר עבור רבים. קומוניסטים צייתנים אימצו גישה של "דפיטיזם מהפכני", אך רבים בעלי אהדה לסוציאליזם חשו נבגדים בעליל אחרי שברית המועצות חתמה על הסכם אי-לוחמה עם האויב הגדול שכנגדו גייסה את הקומינטרן במשך שנים וזמן קצר אחר כך התנפלה ובלעה חלק מפולין.
המצב השתנה כאשר תקפה גרמניה את ברית המועצות בקיץ 1941. התנועות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות הפכו באחת לפעילות ביותר במאבק נגד השלטון הנאצי במדינות השונות. עם תום המלחמה בניצחונן של בעלות הברית על גרמניה, יפן ואיטליה החלה שעת גאות גדולה לסוציאליזם. במדינות מערביות כמו צרפת, איטליה, בלגיה, בריטניה, נורווגיה, ניו זילנד ואוסטרליה קמו ממשלות קומוניסטיות או סוציאליסטיות. נוסף עליהן, ברית המועצות השתלטה צבאית או יצרה ממשלות בובה קומוניסטיות במזרח אירופה ובאזור הבלקנים. נוסף על כך, נוצר משטר קומוניסטי בסין ואחריו במדינות נוספות בדרום מזרח אסיה, כשמשטרים סוציאליסטים או מעין-סוציאליסטים מכוננים במדינות רבות באפריקה הפוסט-קולוניאליסטית, בדרום אמריקה ובמזרח התיכון.
עידן מדינת הרווחה

המשטרים הסוציאליסטים והלא-סוציאליסטים שהוקמו במערב עיצבו בשנים שאחרי המלחמה, ובמיוחד בשנות החמישים, דגם מרוכך של סוציאליזם וקפיטליזם תחת שלטון סוציאל-דמוקרטי שכונה "מדינת הרווחה". במסגרת זו, שנדחתה גם על ידי סוציאליסטים מושבעים וגם על ידי הקומוניסטים וברית המועצות, נעשה ניסיון לחלוקה מחדש של הרכוש באמצעות מיסוי פרוגרסיבי כבד והבטחת מגוון שירותים חברתיים, בעיקר בתחום החינוך, הבריאות והדיור. החריגים הבולטים[דרוש מקור] במערב לדגם זה היו גרמניה של בין 1948 ו-1958, שאימצה מדיניות קפיטליסטית הרבה יותר, יפן שאימצה דגם של קורפורטיזם בעל גוונים קפיטליסטיים, וארצות הברית שבה שרר משטר קורפורטיסטי עם נטייה חזקה יותר לקפיטליזם.
שנים ראשונות של צמיחה ופריחה במערב אחרי מלחמת העולם השנייה, במיוחד ביפן, גרמניה וארצות הברית, הובילו לסברה כי נמצאה הדרך לגרום לצמיחה ועליה מתמדת ברמת החיים של תושבי מדינות המערב, אספקת שירותי רווחה ענפים והימנעות מהיחשפות לסכנה של משברים כלכליים בנוסח השפל הגדול.
הפתרון, בעיקר באמצעים קיינסיאניים של הזרמת כספים לשוק וצבירת חובות, הוביל בתחילה לשקיעה נכרת בקרנן של המפלגות הסוציאליסטיות הטהורות ושל המפלגות בעלות הגישה הקפיטליסטיות יותר. החל מאמצע שנות השבעים, עם זאת, התערערה הגישה הקיינסיאנית תחת בשל הופעת הסטגפלציה וכמעט כל הממשלות שדגלו במשטרי רווחה במערב הודחו מן השלטון לטובת מפלגות בעלות גישה נאו-ליברליות, שניסו לצמצם את היקפה של מדינת הרווחה. גל זה נמשך במובנים רבים עד היום.
ראו גם

סוציאליזם
קומוניזם
ליברליזם
אנרכיזם
ברית המועצות
לקריאה נוספת

פרץ מרחב, תולדות תנועת הפועלים הבינלאומית, שני כרכים: א - מאביב העמים עד טבח-העמים (1848–1918) / ב - בין מהפכה למהפכת-נגד (1917-1939), הוצאת ספרית פועלים, 1954.
פרץ מרחב, השמאל הסוציאליסטי באירופה בין שתי מלחמות העולם (מגרמנית: יעל מרחב), הוצאת ספרית פועלים, 1986.
שארל פורייה
פייר-ז'וזף פרודון
קרל מרקס
לנין
חשמל מהשמש

ערך זה עוסק באלבום של הזמר עמיר לב. אם התכוונתם לייצור חשמל מאנרגיית השמש, ראו .
"חשמל מהשמש" הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר עמיר לב, אשר יצא בשנת 2018. האלבום כולל, בין היתר, את השירים "הירוק עולה", "מונית צהובה", "לא נהיה עשירים" ו"שנינו".
ביקורת

האלבום זכה למגוון ביקורות. אלעד בילו מהעיתון "כלכליסט" כתב על האלבום: "לא הכל בו מובן, אבל זה בסדר. יותר מזה, זה נהדר. [...] אני עצמי צריך להחליט מה פענחתי מהטקסט. זו האמנות של לב, ובכלל - זו אמנות. מה שבטוח הוא שאלבומו ערום יותר מאי פעם. כלומר, לב תמיד מינימליסטי במילותיו ובתיאוריו, ברור. אז כעת הסיפורים הצטמצמו אף יותר לכדי משפטים בודדים, אך בעיקר מוזיקלית: האלבום פשוט ערום. לב תמיד ערום יותר מכולם, הרי אלה תמיד הגיטרה החשמלית הכבדה וקולו החודר שבפרונט, אז כעת עוד יותר. אפילו בס אין כאן. רק תופים לא דומיננטיים, כלי הקשה והגיטרות החשמליות של לב. ויש גם טעויות קלילות בגיטרה כמו בשיר השלישי, "אחותי מרים", למשל, אבל יש בהן אלמנט של אמת. הרי הן לא באמת טעויות, אלא מיני־צרימות כאלה שעבורי הכניסו מציאות לכל שיר."
עומרית אביאל מ"ישראל היום" כתבה על האלבום: "בדרכו הייחודית לב כותב בצורה ישירה, אמיתית וחסרת ציניות על הפרידה, הכאב ותחושת ההחמצה, תוך הודיה על מה שקיים. הטקסטים באלבום החדש של מי שידוע ככזה שיכול לספר סיפור חיים שלם בשתי מילים, מביעים מחאה אישית למצב, כזאת שרבים יכולים להזדהות עמה, וזאת על אף שאין הם נטולים פוליטיקה."
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | סאנו ז'אוול  | 3:39 |
| 2. | הירוק עולה  | 4:47 |
| 3. | מעיין  | 3:34 |
| 4. | מריים  | 4:07 |
| 5. | חשמל מהשמש  | 3:18 |
| 6. | יש כיוונים  | 3:41 |
| 7. | מונית צהובה  | 4:19 |
| 8. | ירושלים  | 4:17 |
| 9. | לא נהיה עשירים  | 4:26 |
| 10. | שנינו  | 4:53 |
| משך כולל: | משך כולל: | 41:05 |
הערות שוליים

1 2  אלעד בילו, עמיר לב נוגע בדיכאון עם האלבום "חשמל מהשמש", באתר כלכליסט, 8 ביולי 2018
↑  עומרית אביאל, בלי הצלחות ריקות: האמת של עמיר לב, באתר ישראל היום, 6 ביוני 2018
קדמוס

| --- | --- |

מטבע צורי מימי גורדיאנוס השלישי ועליו קדמוס נלחם בדרקון, מימין חלזון הארגמן, מסמלי העיר
 אב:  אגנור 
 אם:  טלפסה 
 אחים:  קיליקס, פויניקס, אירופה, אלקטרה 
 בן או בת זוג:  הרמוניה 
 צאצאים:  פולידורוס, אגבה, Illyrius, אינו, סמלה, אוטונואה 
 
קדמוס (ביוונית: Κάδμος, מ"קדם" בשפות שמיות) היה נסיך פיניקיה ומלך בויוטיה, אחיה של אירופה ומייסד העיר תבאי במיתולוגיה היוונית.
קדמוס ידוע כמשמעותי מבין אחי הנסיכה אירופה שיצאו מפיניקיה לחפש אחריה. לפי הסיפור המוכר, לאחר שהתייאש מחיפושיו, שאל באורקל מה עליו לעשות, ובמצוות האורקל עקב אחר פרה, שבמקום בו שכבה לנוח ייסד את העיר תבאי. לאחר ששכבה הפרה שלח קדמוס את הפיניקים שאיתו להביא מים לנסך, והם נהרגו על ידי דרקון, אותו קטל לאחר מכן קדמוס בגבורה. קדמוס זרע את שיניו ומהן יצאו הספרטוי, ואיתם ייסד את תבאי ואת שושלת המלוכה בעיר. פרטים משמעותיים נוספים מחייו הם החתונה עם הרמוניה, הולדת דיוניסוס נכדו, וכן תפקידו כמביא הכתב ואוצרות התרבות מפיניקיה ליוון.
שם

ביוונית או בשפות הודו־אירופיות אין לשם "קדמוס" משמעות; מקורו בשפות שמיות, ומשמעו "מזרח" או "קדום", שם ההולם אב קדמון שהגיע מהמזרח. בדומה, אחותו של קדמוס אירופה קיבלה את שמה מהשורש השמי ע־ר־ב, שמשמעו "מערב" (ואכן, כל אחי אירופה שיצאו לחפשהּ הפליגו לארצות מערביות לפיניקיה).
מוצא ומשפחה

לפי פסאודו־אפולודורוס, שפרט את מוצא האגנורידים (אנ'), אירופה צאצאית לדמות המיתולוגית אינכוס (אנ'), שהוליד את איו. איו נדדה בעולם והולידה מזאוס את אפפוס (אנ') במצרים, ולאחר שהות בגבל שניהם שבו למצרים, ואפפוס הוליד עם ממפיס (אנ') (האפונים של ממפיס העיר) את ליביה (אנ'), האפונים של ארץ ליביה (Libya – צפון אפריקה). ליביה ילדה מפוסידון את בלוס (צורה יוונית לשם "בעל") ואגנור, "אבי הסחר הגדול", שעבר לפיניקיה והפך לשליט בה.
פסאודו־אפולודורוס סיפר שלאחר שהגיע אגנור לפיניקיה הוא התחתן עם טלפסה, והוליד בת – אירופה, ושלושה בנים – קדמוס, פויניקס וקיליקס (אפולודורוס מזכיר כי יש הטוענים שאירופה היא בתו של פויניקס). לאחר שחטף זאוס את אירופה, אירופה, אביה אגנור שלח את בניו לחפשה, באמרו להם לא לחזור עד שימצאוה. עמם אמם, טלפסה, ותאסוס בן פוסידון – ואפולודורוס מזכיר שלפי פרקידס הוא בנו של קיליקס, הם יצאו לחפש אחריה. אך לאחר חיפוש חרוץ בו לא מצאו את אירופה, הם ויתרו על המחשבה לחזור לביתם והשתכנו במקומות שונים: פויניקס בפיניקיה, קיליקס ליד פיניקיה, וכל הארץ מסביב לפירמוס הכפופה לו נקראת קיליקיה, וקדמוס וטלפסה השתכנו בתראקיה ובדומה להם תאסוס ייסד עיר על שמו באי מול תראקיה (כיום האי תאסוס) והתיישב בה.
מקורות רבים הזכירו את קדמוס כבן אגנור, וכאחי אירופה.
חייו > החיפוש אחר אירופה

מחברים עתיקים רבים הזכירו את מסעו של קדמוס בחיפוש אחר אירופה, וחלקם הזכירו מקומות שונים ביוון בהם ביקר קדמוס בחיפושיו.
חייו > החיפוש אחר אירופה > רודוס

דיודורוס סיקולוס כתב שלאחר שדנאוס (אנ') (אחיין של אגנור) ובנותיו, סיימו את ביקורם ברודוס בבריחתם ממצרים, הגיע קדמוס, שנשלח על ידי אביו המלך אגנור לחפש את אירופה, לחוף רודוס. הוא נפגע מסופה במסעו ונדר לייסד מקדש לפוסידון, ומאחר ששרד, הקים באי מתחם קודש לאל והשאיר שם חלק מהפיניקים שאיתו לשמש משגיחים. אלה התערבבו עם אנשי יאליסוס (עיר עתיקה באי רודוס) וחיו ביניהם כאזרחים, ומהם נולדו שם הכהנים שמשׂרתם עברה בירושה. קדמוס גם הגיש מנחה לאתנה הלינדיאנית (שאת מקדשה בלינדוס הקים דנאוס), ובתוך המנחה גם קדרת ברונזה מרשימה בסגנון קדום שנשאה כתובת באותיות פיניקיות שהובאו לראשונה מפיניקיה ליוון.
חייו > החיפוש אחר אירופה > קליסטה

הרודוטוס סיפר שבחיפוש אחר אירופה, קדמוס בן אגנור עלה על היבשה באי קליסטה (Καλλίστῃ, "היפה ביותר" ביוונית) והשאיר בו פיניקים אחדים; לאחר שמונה דורות שם, הגיע לאי צאצא של קדמוס בשם תראס כי רצה להפליג אל קרוביו, ומאז האי נקרא על שמו תרה.
גם פאוסניאס העיד שפרוקלס (אנ') ואחיו התאום אוריסתנס (אנ') היו אויבים מרים, אך למרות זאת הם התאחדו כדי לעזור לתראס אחי אמם, שהיה גם השומר שלהם ומצאצאי קדמוס, לייסד מושבה. המושבה נוסדה באי שנקרא עד אז קליסטה, ותראס קיווה שצאצאי ממבליארוס יוותרו על השליטה על האי, כפי שאכן עשו, כי תראס מתייחס לקדמוס עצמו בעוד הם מתייחסים לממבליארוס, שהיה מנהיג האנשים שקדמוס השאיר באי. עד ימי פאוסניאס הקריבו לתראס באי קורבנות גיבורים.
חייו > החיפוש אחר אירופה > סמותרקה

לפי דיודורוס סיקולוס, בימי יאסיון, אחרי טקס המיסטיקה הראשון באי סמותרקה (אנ'), הגיע קדמוס בן אגנור בחיפושו אחר אירופה לאי, ולאחר שהשתתף בטקס חניכה נשא לאישה את הרמוניה (אף שמחברים אחרים תארכו את החתונה לאחר ייסוד תבאי, ראו #ימי השלטון על בויוטיה), שלדברי המחבר הייתה אחות יאסיון "ולא, כפי שמספרים היוונים במיתולוגיות שלהם, בת ארס". חתונת קדמוס והרמוניה הייתה החתונה הראשונה, ועבורה סיפקו האלים סעודת נישואים, ודמטר, שהייתה מאוהבת ביאסיון, נתנה לו את פרי הדגן, הרמס נתן לירה, אתנה את "השרשרת הנודעת", גלימה וחליל, ואלקטרה את הטקסים הקדושים של אם האלים הגדולה, כך היא נקראת, עם מצלתיים, תופי דוד וכלים אחרים לטקסיה. אפולון ניגן על הלירה והמוזות על חליליהן, ושאר האלים דיברו בשבח הזוג ותרמו לחגיגת החתונה. לפי המחבר, רק בהמשך ייסד אותו קדמוס את תבאי שבבויוטיה בהתאם לאורקל שקיבל.
חייו > החיפוש אחר אירופה > תאסוס

| --- | --- |
 :  ראו גם – תאסוס (מיתולוגיה)
פאוסניאס כתב שאנשי תאסוס הם פיניקים שהפליגו מצור ומפיניקיה כולה עם תאסוס בן אגנור מלך צור החיפוש אחרי אירופה, והם זכרו שבעבר עבדו את הרקלס הצורי, מלקרת, ורק כשנכללו בין היוונים אימצו את פולחן הרקלס בן אמפיטריאון.
פסאודו־סקימנוס (אנ') סיפר שאת האי תאסוס יישבו בתחילה ברברים, אחריהם פיניקים שחצו מאסיה עם קדמוס ותאסוס – ממנו קיבל האי את שמו.
פסאודו־אפולודורס לא כתב שקדמוס עבר בתאסוס, אלא רק האיש תאסוס שהפליג עמו, וקדמוס ואמו טלפסה התיישבו בתראקיה מול תאסוס.
חייו > ימי השלטון על בויוטיה

לאחר התיאור על כיבוש בויוטיה ובניית קדמיה, מספר פאוסניאס שהעיר גדלה, וקדמיה הפכה לאקרופוליס של העיר התחתית תבאי. קדמוס החכים להתחתן עם בתם של אפרודיטה וארס, וגם בנותיו עשו שם: סמלה התפרסמה בכך שילדה לזאוס בן, ואינו (אנ') בהיותה אלת ים. בתקופת קדמוס בעלי הכוח הגדול ביותר אחרי כוחו היו הספרטוי, הם כתוניוס, היפרנור, פלורוס, אודאיוס ובראשם אכיון, שבזכות גבורתו הרבה בחר בו קדמוס להיות לו לחתן.
כן העיד פאוסניאס שבני תבאי מספרים שמצד האקרופוליס בעיר, איפה שנמצאה בימי המחבר האגורה, היה בעבר הרחוק ביתו של קדמוס. הם יודעים להצביע על חורבות חדר הכלולות של הרמוניה, ועל חדר שלדבריהם השתייך לסמלה, ואליו אין איש מורשה להיכנס אפילו בימי המחבר. הם גם יודעים להצביע על המקום באגורה בו המוזות שרו בחתונת הרמוניה. יש גם סיפור לפיו יחד עם חזיז הברק שהושלך לחדר הכלולות של סמלה נפל גם בול עץ מהשמים, ופולידורוס קישט אותו בברונזה וקרא לו "דיוניסוס קדמוס"; המחבר מתאר בהמשך חפצי קודש נוספים שהיו שם.
פסאודו־אפולודורוס כתב שלאחר ששרת קדמוס את ארס נתנה לו אתנה את המלוכה, וזאוס נתן לו את הרמוניה בת ארס ואפרודיטה לאישה. כל האלים עזבו את השמיים וחגגו במשתה עם מזמורים את הנישואים. קדמוס נתן לה שמלה ואת השרשרת שהכין הפייסטוס, שיש אומרים שניתנה לקדמוס על־ידי הפייסטוס, אך פרקידס אומר שהיא ניתנה על־ידי אירופה, שקיבלה אותה במתנה מזאוס.
כאמור, אובידיוס תיאר שלאחר שנוסדה תבאי, קדמוס התחתן עם בתם של מארס וונוס, הוליד ילדים ראויים והיה מאושר על אף גלותו. עם זאת, הוא חזר לחוות צער כאשר קרה אסון לנכדו אקטיון.
דיודורוס סיקולוס הזכיר שקדמוס התחתן עם הרמוניה בת אפרודיטה, והוליד את סמלה, אינו, אוטונואה, אגבה ופולידורוס. כן הוא הזכיר, בהקשר של אירועים מאוחרים יותר, את החפצים שנתנה אפרודיטה להרמוניה אשת קדמוס – שרשרת וגלימה.
חייו > המעבר לאיליריה

מספר מקורות מעידים על קשר בין קדמוס בערוב ימיו לאיליריה. פאוסניאס סיפר שכאשר נדד קדמוס לשבט האנכלים (אנ') האילירי, קיבל בנו פולידורוס (אנ') את המלוכה. בארגונאוטיקה מסופר שקדמוס והרמוניה קבורים באיליריה. דיודורוס סיקולוס סיפר שלאחר ייסוד קדמיה בידי קדמוס והספרטוי, הכניעו אותם האנכלאים וגירשו אותם, וקדמוס וחסידיו גורשו לאיליריה.
אובידיוס סיפר באריכות על המעבר של קדמוס והרמוניה לאיליריה והפיכתם לנחשים. לדבריו, קדמוס לא ידע מה גורל בתו ונכדו (סמלה ודיוניסוס), ובהתאבלו על האסונות הרבים שקרו לבני משפחתו, הוא ברח מהעיר שייסד, כאילו גורל המקום ולא גורלו האיום שלו הוא שהימם אותו. לאחר שיטוטים ארוכים, הגיע עם אשתו לגבולות איליריה. כורעים תחת משא הצער והגיל, הם סקרו את חוסר המזל של משפחתם ואת צרותיהם. קדמוס אמר: "ההיה זה נחש מקודש שחניתי ניקבה לפני זמן רב, כשאך באתי מצידון, פיזרתי שיניו בארץ, זרעי תבואת אנוש מוזרה? אם אלה האלים אשר בזאת נוקמים בזעם מדויק, אני מתפלל אליכם שגם אני אהיה לנחש, ואתמתח בצורה נחשית מאורכת–––" ממש בעודו דיבר נמתח לצורה נחשית; עורו התמלא קשקשים ושינה את צבעו, רגליו התמזגו והפכו לזנב והוא נפל על בטנו. זרועותיו עוד נשארו, והוא שלח אותן קדימה, ועם דמעות זולגות על לחייו האנושיות־עדיין הוא בכה: "קרבי, הו, בואי, אשתי האומללה ביותר, וכל עוד נשאר ממני משהו, געי בי, אחזי בידי, כל עוד יש לי יד, כל עוד הנחש עוד לא השתלט על כולי". הוא רצה להגיד הרבה יותר, אבל לשונו הפצלה פתאום, וכל שהצליח להוציא מפיו היה לחשוש. אז הלמה אשתו על חזהּ וזעקה: "הו קדמוס, הישאר, איש עצוב, ודחה מעליך את הצורה המפלצתית הזאת! קדמוס, מה זה אומר? איפה רגליך? איפה כתפיך וידיך, צבעך, פניך, ובזמן שאני מדברת – כולך? למה אינכם משנים גם אותי, אלי השמים, לאותה צורת נחש?" הוא ליקק את פני אשתו וזחל בין שדיה המוכרים לו, חבק אותה. כל מי שהיה שם – שכן היו להם מלווים – התמלאו באימה. אבל היא רק ליטפה את צוארו החלקלק של הדרקון, ופתאום היו הם שני נחשים שלובים וכרוכים זה בזה, שלאחר זמן קצר זחלו משם והתחבאו ביערות הסמוכים. גם היום, כמו בימי קדם, הם לא מפחדים מבני האדם וגם לא פוגעים בהם, יצורים עדינים, זוכרים מה היו אי אז.
חייו > סיפורים נוספים > הבאת האותיות ליוון

קדמוס נחשב לראשון שהביא את האותיות ואוצרות תרבות נוספים ליוון. אגדה זאת משקפת את המציאות ההיסטורית, שבה הביאו הפיניקים הקדומים את הכתב וחוכמות שונות ליוון.
הרודוטוס כתב שהפיניקים שבאו עם קדמוס הביאו לקרב היוונים אמנויות רבות ושונות שלא היו להם קודם לכן, ובמיוחד את האותיות, ובהתחלה השתמשו בהם כמו הפיניקים; כששינו במשך הזמן את לשונם (ליוונית) שינו יחד איתה גם את צורת האותיות. זאת מאחר שהאיונים שלמדו את האותיות מהפיניקים שינו אותן מעט, וכשהשתמשו בהן אמרו שבאו מהפיניקים ליוון וקראו להן פיניקיות. הרודוטוס ראה אותיות קַדמיות (על שם קדמוס) כאלה במקדש אפולון האיסמני על שלוש חצובות, דומות לאיוניות – אחת מימי נינו של קדמוס (אנ'), אחת מימי בן נינו, ואחת מימי נין נינו של קדמוס (אנ').
דיודורוס סיקולוס סיפר שלאחר המבול של דאוקליון, קדמוס בן אגנור היה הראשון להביא את הכתב מפיניקיה ליוון, ובתקופתו החלו היוונים לגלות תגליות חדשות במדע הכתוב; ובמקום אחר כתב שבין היוונים היה לינוס הראשון לגלות מקצבים ושירים שונים, וכשקדמוס הביא מפיניקיה את האותיות, לינוס התאים אותן ליוונית. האותיות נקראות פיניקיות כי הן הובאו ליוונים מהפיניקים, אך השימוש בהן (בצורתן באלפבית היווני) היה לראשונה אצל הפלסגים, ולכן הן כונו "פלסגיות".
אוסביוס מקיסריה כתב שיחד עם טקסי המסתורין הפיניקים הביא קדמוס גם את הכתב, כי עד ימיו היוונים לא ידעו להשתמש באלפבית.