אוטו גסלר
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > האימפריה ורפובליקת ויימאר

גסלר היה ראש עיריית רגנסבורג מ-1910 עד 1914 וראש עיריית נירנברג מ-1913 עד 1919. בגלל מוגבלות בניידות הוא לא שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא עמד בראש מינהלת העיר נירנברג בהצלחה בשנות המלחמה ותרם לעובדה שלא היו השתלטויות שמאליות בנירנברג ובפרנקוניה מיד לאחר המלחמה במהלך המהפכה הגרמנית של 1918-1919.
גסלר היה מקורב לפרידריך נאומן והפך לאחד ממייסדי ה-DDP בנובמבר 1918. באוקטובר 1919, הוא מונה ל- Reichsminister für Wiederaufbau (שר השיקום) בקבינט של גוסטב באואר. גסלר לא היה תומך נלהב של הרפובליקה החדשה, ותיאר את עצמו כ"רפובליקני בהיגיון" בלבד.
לאחר הפוטש של קאפ במרץ 1920 הוא קיבל את תפקיד הרייכסווהרמיניסטר (שר ההגנה) מגוסטב נוסקה שנאלץ להתפטר כתוצאה מהפוטש.
גסלר שמר על תפקיד זה במשך שמונה השנים הבאות, למרות חילופי ממשלה רבים. כשר הרייכסווהר הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ה-Chef der Heeresleitung הנס פון זקט בהקמת הרייכסווהר והפיכתו לצבא מודרני. גסלר לא ראה בתפקידו שליטה בצבא, אלא בשיתוף פעולה עם סגל הפיקוד הצבאי, שראה מצידו את מעמדה של הרייכסווהר כ"מדינה בתוך המדינה" עצמאית ואוטונומית. מ-1920 עד 1924, גסלר היה גם חבר ברייכסטאג.
גסלר מילא תפקיד מפתח באוקטובר הגרמני של 1923. הוא וראש מפלגת ה-SPD השמאלני של סקסוניה אריך זיינר, מבקר גלוי של הוורמאכט, חלקו אנטיפתיה הדדית. גסלר וגורמים שמרניים ראו בממשלות סקסוניה ותורינגיות חשודות בשל הסתמכותם על המפלגה הקומוניסטית לקבלת רוב פרלמנטרי. המתיחות התעצמה במהלך אוגוסט וספטמבר ככל שהתנגשויות ציבוריות גברו וגסלר ניתק קשר עם זיינר. בתחילת אוקטובר, הוא קרא לממשלה הפדרלית להפעיל את סמכויות החירום שלה, שניתנו בתגובה למשבר הכלכלי המתמשך לכיבוש הרוהר, כדי להדיח את ממשלת המדינה. בינתיים הוא העביר את הכוח הביצועי למפקדי הצבא בשתי המדינות, שאסרו על התכנסויות ציבוריות והשתלטו על משטרת המדינה. במקביל, גסלר ביקש להימנע מעימות עם ממשלת בוואריה האולטרה-שמרנית, שהקימה דיקטטורה מעין-דיקטטורה בחודשים האחרונים של השנה וידוע כי היא זוממת פוטש נגד ברלין. ה-KPD למעשה תכננו התקוממות לאומית, וכהכנה נכנסה לממשלת קואליציה גם בסקסוניה וגם בתורינגיה לצד ה-SPD. אולם לאחר שוועידה משותפת בחמניץ ב-21 באוקטובר לא הצביעה על רצון אפילו לשביתה כללית בקרב השמאל, התוכניות בוטלו. אף על פי כן, הקנצלר גוסטב שטרזמן והקבינט הונעו לצדו של גסלר ואישרו פעולה; המדינה נכבשה על ידי הצבא ב-22 באוקטובר.
חמישה ימים לאחר מכן, הם דרשו להקים ממשלות חדשות הן בסקסוניה והן בתורינגיה ללא הקומוניסטים, אחרת הם יודחו ויוצבו קומיסרים של הרייך שישלוט במדינות. בעוד ראש ממשלת תורינג, אוגוסט פרוליך, הסכים להתפטר, זיינר סירב, וקבע שרק לפרלמנט המדינה יש סמכות לכפות שינוי בממשלה. הקבינט הפדרלי ביקש וקיבל אישור מהנשיא פרידריך אברט ב-29 באוקטובר להדיחו. התערבות זו, בשילוב עם חוסר הפעולה נגד ממשלת בוואריה המרדנית, הביאו את ה-SPD לאיים לפרוש מהקבינט. גסלר עודד את עזיבתם, וקבע כי המשך נוכחותם הסית עוד יותר את הבווארים לפעולה; ל"פתרון משא ומתן" אפשר היה להגיע רק איתם מחוץ לתמונה. ההיסטוריון היינריך אוגוסט וינקלר תיאר את עמדתו כ"לא פחות מאשר כניעה חלקית" למשטר הבווארי. הקבוצה הפרלמנטרית של ה-SPD הצביעה על פרישה מהקבינט, וממשלת המיעוט נפלה פחות מחודש לאחר מכן, וסיימה את כהונתו של שטרזמן כקנצלר.
מאוקטובר עד דצמבר 1925 כיהן גסלר גם כשר הפנים הזמני ובמאי 1926 היה סגן קנצלר גרמניה לכמה ימים. בינואר 1927, מפלגת ה-DDP הצביעה נגד שיתוף הפעולה עם הקואליציה של הקבינט של וילהלם מרקס. כדי לשמור על תפקידו כשר ההגנה עזב גסלר את המפלגה.
לאחר ההאשמה בחריגות פיננסיות במשרדו הקשורות לחימוש מחדש הסודי של הרייכסווהר (הידוע גם בשם שערוריית פיבוס) נאלץ גסלר להתפטר בינואר 1928.
מ-1928 עד 1933, הוא היה נשיא ה- Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge (הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה) ושל ה-Bund für die Erneuerung des Reiches. משנת 1931 עד 1933, גסלר היה נשיא ה-Verein für das Deutschtum im Ausland‏ (VDA, כיום Verein für Deutsche Kulturbeziehungen im Ausland).