stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר קרדינל (אנטארקטיקה)
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
ההר נקרא על שמו של סר אלן וולסי קרדינל, באותה עת מושל איי פוקלנד ומושל שטחי חסות איי פוקלנד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
↑  לפי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית גובהו של ההר 675 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר, הר קרדינל הוא ההר ה-4,780 בגובהו באנטארקטיקה.
↑  מידע על גובה ההר
המטרופוליט סטפן

| --- | --- |

המטרופוליט סטפן (סטויאן פופגריגורייב שוקוב)
 לידה:  7 בספטמבר 1878 (יוליאני) שירוקה לקה, מחוז סמוליאן, נסיכות בולגריה 
 פטירה:  14 במאי 1957 (בגיל 78) באניה, מחוז פלובדיב, בולגריה 
 מקום קבורה:  מנזר באצ'קובו 
 מדינה:  בולגריה
 מקצוע:  כומר אורתודוקסי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בנובמבר 2001) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  המטרופוליט סטפן
 
המטרופוליט סטפן (בבולגרית: Стефан I-екзарх,‏ 7 בספטמבר 1878 – 14 במאי 1957) היה הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה. חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי בולגריה, מגירוש אל מחנות ההשמדה, בשנת 1943.
ביוגרפיה

המטרופוליט סטפן נולד בשם סטויאן פופגריגורייב שוקוב, בכפר שירוקה לקה (Широка лъка) אשר בדרום בולגריה, סמוך לגבול היווני.
בין השנים 1896–1900, עבד בתפקידי הוראה שונים בכפרים הסמוכים. את ההסמכה לכמורה הוא קיבל בעיר קייב בשנת 1904. עד שנת 1910 לימד בבית הספר לבנים בעיר פלובדיב. בשנה זו מונה למזכיר הפטריארכיה הבולגרית באיסטנבול, בשם הנזיר סטפן. לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, שב לבולגריה והתיישב בעיר סופיה. בין השנים 1915–1919, התמחה בתאולוגיה בשווייץ. בשנת 1922 מונה לבישוף של העיר סופיה, תפקיד בו כיהן 22 שנים. בשנים אלו סייע רבות לפליטים בני לאומים שונים, אשר הגיעו לבולגריה לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת העולם הראשונה ולא נחשבו לאזרחים בולגרים על ידי השלטונות. לחלק מהפליטים ניתן דרכון ננסן ו-4,000 מהם גורשו מבולגריה בספטמבר 1939, רובם יהודים. ב-16 באפריל 1925 יצא המטרופוליט סטפן ללא פגע מהפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל הבמה ממנה נשא את דרשתו.
הצלת יהודי בולגריה

ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה אל ההסכם התלת-צדדי שבין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית. בתמורה להצטרפותה סופחו אליה שטחי תראקיה ומקדוניה שנלקחו מיוון ומיוגוסלביה אותן כבשה גרמניה.
בתחילת 1942, בעקבות ועידת ואנזה החל משרד הפנים הבולגרי בתכנון הטיפול ב"שאלה היהודית" בדומה לפתרון הסופי שתוכנן על ידי הנאצים לשאר אירופה. בינואר 1942, החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם: "פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה", כלומר – גירושם למחנות ההשמדה והחרמת רכושם. בתאריך ה-22 בפברואר 1943 נכנע המלך הבולגרי וחתם על צו הגירוש. ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית) והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם.
ב-9 במרץ 1943 נחתמו צווי גירוש ל-6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" ובכללם 2,500 מיהודי סופיה. ראשי הקהילה הרבנים אשר חננאל ודניאל ציון פנו לסטפן וביקשו את עזרתו. סטפן נפגש עם המלך, ביקש ממנו לבטל את הגירוש וציין שיינתן מחסה לכל יהודי בולגריה בכנסיות. במקביל, אחד ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט, דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית. לאחר שפשב וידא את אמיתות הידיעות (שעמדו בניגוד לסיכום שהיה ידוע להנהגה הבולגרית), הוא זימן למשרדו ב-9 במרץ כמה חברי פרלמנט ממתנגדי תוכנית הגירוש ואת שר הפנים גברובסקי שהיה פטרונו של בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים. הוא חשף בפניו את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה. הלחץ של הכנסייה וקומץ חברי הפרלמנט, גרם להשעיית צו הגירוש.
בערי השדה המרוחקות מסופיה, צו ביטול הגירוש הגיע רק למחרת היום. וכך, ב-10 במרץ 1943 אחר חצות, החלה אקציה בפלובדיב וערים אחרות. השוטרים הוציאו את היהודים מביתם וריכזו אותם בחצר בית הספר היהודי. עם הזריחה, בשעה 06:00 בבוקר לערך, הובלו היהודים אל תחנת הרכבת, תוך זעקות שבר, אך בחלוף מספר דקות שוחררו לבתיהם. הגיעה פקודת דחיית הגירוש מהמלך בוריס השלישי. למעשה הצו הושעה עוד יום קודם, הכוונה הייתה לשחרר את היהודים ולא להובילם אל תחנת הרכבת, אך הם לא ידעו זאת וסברו שהם מובלים אל מותם.
באפריל 1943, פרסמה הכנסייה הבולגרית "קול קורא" המביע התנגדות לכל צורה של גזענות ובכלל זה רדיפת יהודים וציינה כי לא תוכל לציית לחוקים כאלו. המלך נכנע פעם נוספת ללחץ הגרמני והחליט לגרש את כל יהודי סופיה לערי השדה. גם במקרה זה, פנה סטפן למלך במכתב, המרמז שיוטל חרם דתי על המלך ובו נכתב "אל תרדוף אחרים, שמא ירדפו גם אותך. אלוהים צופה על מעשיך מהשמים ". עוד ביצעו כמרי הכנסייה טקסי התנצרות המוניים ליהודים, במטרה למנוע את רציחתם. הגירוש לערי השדה אמנם התבצע, אך יהודי סופיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה.
אחרית דבר

בולגריה הייתה המדינה היחידה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר מסרה בהסכם ובאישור המלך יהודים שהיו בחזקתה לידי הנאצים, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי. 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט נספו רובם ככולם במחנות ההשמדה. עם זאת, היהודים שהיו אזרחי בולגריה והתגוררו בתחומה לא נפגעו וגם במקרה הזה, מדובר במדינה היחידה באירופה, שהייתה נתונה תחת כיבוש נאצי ויהודיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה. בשנת 1941 נמנו בבולגריה 48,000 יהודים ובשנת 1945 מנו בני הקהילה 51,000 נפשות.
המטרופוליט סטפן, כיהן בין השנים 1944–1945, כסגן הפטריארך של בולגריה. ב-21 בינואר 1945, הוא נבחר לתפקיד ראש הכנסייה הבולגרית. למרות התנגדותו למעורבות כמרים בפוליטיקה הפנימית, היחס של השלטון הקומוניסטי לדת בבולגריה, גרם לו למתוח ביקורת גלויה כלפי המשטר. הוא אולץ להתפטר ממשרתו ב-6 בספטמבר 1948, פרש למנזר בעיירה באניה שבמחוז פלובדיב, שם הלך לעולמו בתאריך 14 במאי 1957. בתאריך 12 במרץ 1992, 49 שנים לאחר הצלת יהודי בולגריה הכירה מדינת ישראל במטרופוליט סטפן כחסיד אומות העולם. בטקס שנערך במוסד יד ושם, קיבלה את האות בשם המטרופוליט סטפן, אחייניתו.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, ירושלים, 1999.
↑  בר זוהר, עמוד 177.
↑  בר זוהר מיכאל, 165-191.
↑  על המטרופוליט סטפן והמטרופוליט קיריל באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009647181605171  GND: 10433598X  LCCN: n85264622  SUDOC: 201838737  VIAF: 1458874   WorldCat (עם VIAF): 1458874 
מצבת זיכרון מאחורי כנסיית סנט סופיה לציון דימיטר פשב ואנשי הכמורה ובהם המטרופוליט סטפן, שסייעו בהצלת יהדות בולגריה בזמן השואה
שלט הנצחה אודות סטפן בכפר שירוקה לאקה
הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט

הנשיא רוזוולט, 1933
הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט כיהן במשך 12 שנים וחודש - למעלה משלוש תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 במרץ 1933 ועד לפטירתו ב-12 באפריל 1945, פחות משלושה חודשים לאחר שהחל בכהונתו הרביעית. הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר בתולדות ארצות הברית של נשיא ושל קבינט.
הרכב הקבינט

הקבינט כלל בסך הכל 11 בעלי תפקידים וכיהנו בו 28 גברים ואשה אחת. שניים מהם - מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכירת העבודה פרנסס פרקינס - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת נשיאותו של רוזוולט (פרקינס הייתה גם האשה הראשונה שהייתה חברה בקבינט בתולדות ארצות הברית). מזכיר המדינה קורדל הול כיהן בתפקידו רק מעט פחות מהם - 11 שנים ושמונה חודשים.
מספר החברים הקטן בקבינט ביחס לכהונתו הארוכה נבע מהמספר המוגבל של בעלי תפקידים שנכללו בו בהשוואה לימינו (כך, בקבינט בממשל הנשיא אובמה מכהנים (נכון לשנת 2013)‏ 23 בעלי תפקידים).
מרבית חברי הקבינט שכיהנו בעת מותו הפתאומי של רוזוולט המשיכו לכהן בקבינט של יורשו הארי טרומן, אך כבר במהלך 1945 התחלפו כמעט כולם, למעט מזכיר הצי ג'יימס פורסטל, מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכיר המסחר הנרי וולאס.
חברי הקבינט > מזכירי מחלקות הממשל

מזכיר המדינה: קורדל הול (1933–1944), אדוארד סטטיניוס (1944-‏1945)
מזכיר האוצר: ויליאם הרטמן וודין (1933–1934), הנרי מורגנטאו (הבן) (1934-‏1945)
מזכיר המלחמה: ג'ורג' דרן (1933–1936), הארי וודרינג (1936-‏1940), הנרי סטימסון (1940-‏1945)
התובע הכללי: הומר קאמינגס (1933–1939), פרנק מרפי (1939-‏1940), רוברט ג'קסון (1940-‏1941), פרנסיס בידל (1940-‏1945)
המנהל הכללי של הדואר: ג'יימס פארלי (1933–1940), פרנק קומרפורד ווקר (1940-‏1945)
מזכיר הצי: קלוד סוואנסון (1933–1939), צ'ארלס אדיסון (1940), פרנק נוקס (1940-‏1944), ג'יימס פורסטל (1944-‏1945)
מזכיר הפנים: הרולד איקס (1933–1945)
מזכיר החקלאות: הנרי וולאס (1933–1940), קלוד ויקארד (1940-‏1945)
מזכיר המסחר: דניאל רופר (1933–1938), הארי הופקינס (1938-‏1940), ג'סי ג'ונס (1940-‏1945), הנרי וולאס (1945)
מזכירת העבודה: פרנסס פרקינס (1933–1945).
חברי הקבינט > בעלי תפקידים בדרג חברי קבינט

סגן הנשיא: ג'ון גארנר (1933–1941), הנרי וולאס (1941-‏1945), הארי טרומן (1945)
הקבינט השחור

הקבינט של ארצות הברית בממשל רוזוולט לא כלל אפריקאים אמריקאים. עם זאת, הנשיא כונן בראשית כהונתו גוף מייעץ בשם "המועצה הפדרלית לענייני שחורים" (Federal Council of Negro Affairs) אשר ייעץ לו בנוגע לקידום צרכיה של האוכלוסייה האפריקאית-אמריקאית בארצות הברית, בין השאר במסגרת מהלכי הניו דיל. לצורך כך מינה הנשיא 45 גברים ונשים בולטים מציבור זה לתפקידים ביחידות הממשל הפדרלי, אשר נכללו במועצה. היא זכתה לכינוי הבלתי רשמי "הקבינט השחור".
אחד החברים בקבינט השחור היה הכלכלן ד"ר רוברט ויוור (Robert C. Weaver). ב-1966 הוא היה לאפריקאי-אמריקאי הראשון לכהן כחבר הקבינט של ארצות הברית, כמזכיר הראשון של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני (בממשל הנשיא לינדון ג'ונסון).
הערות שוליים

↑  וולאס מונה ב-1941 לסגן הנשיא. ב-1945 מונה למזכיר המסחר.
↑  ראו הערך בוויקיפדיה באנגלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565692005171  LCCN: sh85140464
הר חילזון

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  352 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  צפון הגליל התחתון
 רכס הרים:  הגליל התחתון 
 מסלול ההעפלה הקל:  כביש
 קואורדינטות:  32°52′57″N 35°21′26″E﻿ / ﻿32.8826°N 35.3573°E﻿ / 32.8826; 35.3573
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) הר חילזון(למפת הגליל העליון רגילה) הר חילזון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר חילזון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר חילזון
 
הר חילזון הוא הר בגליל התחתון, בין בקעת סחנין לוואדי סלמה. על ההר שוכנים שני יישובים - לוטם וחמדון.
מקור שמו של ההר נובע מצורתו המזכירה חילזון כשצופים בו מכיוון צפון. בהר זורמים שני נחלים: נחל כמון הנשפך לנחל צלמון ונחל חילזון הנשפך לאזור עכו.
צמחייה

הצמחייה בהר מגוונת מאוד. מורדות ההר משמשים לחקלאות שעיקרה מטעים של עצי זית. בחלק העליון יותר של ההר יש חורש ים תיכוני ועשרות סוגים של צמחי בר הנפוץ ביותר הוא לוטם. כשהוקם היישוב לוטם בשנות ה-70, תושבי הקיבוץ נטעו במקום עצי אורן וכך הם הקימו את יער לוטם. בשנים האחרונות בשל הרחבת היישוב לוטם היער והחורש נפגעו.
ראו גם

לוטם (ישוב)
חמדון
לוטם (צמח)
נחל חילזון
הוספיטלרים

"הצלב המלטזי", סמל המסדר ההוספיטלרי
חותם ברונזה של מסדר ההוספיטלרים, המאה ה-14, במוזיאון הבריטי
המצבה לזכר המסדר ההוספיטלרי במוריסטן בירושלים, עם דגל המסדר עליה
מבט מקרוב על המצבה נושאת סמלי המסדר האנגליקני מסדר הכבוד של סנט ג'ון
הכניסה לבית החולים של המסדר היוהניטי (המסדר הפרוטסטנטי של סנט ג'ון) בעיר העתיקה בירושלים. 2011
מסדר ההוספיטלרים או בשמו המלא מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (לטינית: Ordo Fratrum Hospitalis Sancti Ioannis Hierosolymitani) הוא מסדר צבאי נוצרי שנוסד באמצע המאה ה-11. תחילתו של המסדר הייתה צנועה עם ייסוד בית חולים בירושלים לרווחת עולי הרגל הנוצריים, ומכאן נגזר שמו. עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים הפך המסדר לארגון דתי-צבאי ונטל על עצמו את ההגנה על ממלכת ירושלים. עם הכחדת ממלכת ירושלים על ידי האימפריה הממלוכית במאה ה-13 העביר המסדר את מרכז פעילותו לאי רודוס ולאחר מכן לאי מלטה עד כיבוש האי על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18. לאחר מכן שינה המסדר את אופיו והפך לארגון צדקה דתי, והתפצל לחמישה ארגונים מקבילים: המסדר "המקורי" הפועל מקריית הוותיקן כארגון קתולי בשם המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, וארבעה מסדרים פרוטסטנטיים שמרכזם בברלין, בהאג, באמסטרדם ובלונדון.
היסטוריה

שורשי תופעת הצליינות נעוצים בתחילת התבססות הנצרות כדת האימפריה הביזנטית ותנועת עולי הרגל לא נעצרה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. עוד במהלך המאה השביעית ראה האפיפיור גרגוריוס הראשון צורך לבנות בית חולים בירושלים עבור עולי הרגל הנוצרים. בית החולים הורחב על ידי קרל הגדול אך נהרס על ידי הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם בשנת 1005. בשנת 1023 קיבלו סוחרים איטלקיים רשות מהח'ליף הפטאמי עלי א-זהיר לבנות את בית החולים מחדש כחלק ממנזר של מסדר הנזירים הבנדיקטינים. בית חולים (לטינית: הוספסטיום) לגברים הוקם ליד כנסיית הקבר ולידו כנסייה שנקראה על שם מריה הקדושה הלטינית (לטינית: Sancta Maria Latina), ובסמוך בית חולים נפרד לנשים שנקרא מריה הקדושה הקטנה (לטינית: Sancta Maria Parva).
היסטוריה > הקמה

כיבוש ירושלים על ידי הצבאות הצלבניים שינה את התמונה הפוליטית בארץ הקודש. התגבשות השלד של ממלכת ירושלים וזרימת עולי רגל מאירופה למקומות הקדושים הביאה פריחה לבית החולים והפכה אותו למוסד מרכזי בירושלים. גרארדוס ניצל את השינוי ויזם את הקמת מסדר הנזירים ההוספיטלרים סביב בית החולים שזכה להכרה מלכותית. ככל הנראה גוטפריד מבויון העניק כבר בשלב מוקדם זה את האחוזה כפר הסיליה (לטינית: Casal Hessilia) כהקדש למסדר, מענק שאושר על ידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים בצו משנת 1110. מבנה זה היה הראשון ברשימת הנכסים העשירים שצבר המסדר כבר בעשור הראשון לקיומו. מעמדו הרשמי של המסדר וחוקתו אושרו בבולה של האפיפיור פסקליס השני בשנת 1113. פטרונו של המסדר נקבע כיוחנן הצדיק, פטריארך אלכסנדריה (לטינית: sanctus Iohannes Eleemon) וחוקתו נכתבה על בסיס שבועות הנזירות המסורתית של עוני, פרישות ומשמעת, וכך, תוך צבירת רכוש בהיקף ניכר על ידי המסדר, שמרו חבריו על עוני אישי מוחלט. יורשו של גרארדוס, ריימון דה פואי דה פרובנס נכנס לתפקידו כגראנד מאסטר השני של המסדר בשנת 1120, ושימש כמפקד המסדר במשך 40 שנה. הוא ביסס והרחיב את פעילות המסדר, הפטרון השתנה ליוחנן המטביל. עם מותו של ריימון היה המסדר לארגון בעל כוח וחשיבות פוליטית ממדרגה ראשונה. בית החולים של המסדר טיפל, על פי רישומי התקופה, ב-2,000 חולים ביום והמסדר חילק חינם לכל דורש מזון ובגדים בשוקי ירושלים ועכו. בתקופתו של ריימון עסק תקנון המסדר (שנכתב ב-1187) אך ורק בעזרה לחולים.
ייסוד מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) בשנת 1119 וגיבוש תקנונה בשנת 1128 הציג מודל של קבוצת אבירים ששילבה באופן ייחודי את אידיאל האבירות כקבוצת לוחמים עם אידיאל הנזירות, ואילץ את ההוספיטלרים לשנות את אופי המסדר ולאמץ את המודל הטמפלרי של אביר-נזיר על בסיס המודל הטמפלרי. סביב שנת 1200 הפך המסדר מאגודת צדקה גרידא לאגודת אבירים, שפרט לתפקידה המסורתי במתן שירות לחולים נותנת את חסותה בליווי חמוש, להבטחת שלומם של הצליינים. ההיסטוריה הצלבנית וההכרח של הגאו-פוליטיקה של ממלכת ירושלים, אז נשלטה הארץ על ידי מיעוט ונמצאה במצב מלחמה תמידי, הביאו לחלוקת תפקידים ומעמדות בתוך המסדר עצמו, הצדקה והטיפול היו מחובות המסדר אך נשמרו לחברי המסדר שלא היו אצילים. רוב חבריו היו אבירים לוחמים שקידמו את מטרותיו הצבאיות שבסיכומו של דבר קיבלו משקל מכריע בהתפתחות המסדר. מהלך זה היה חידוש ממנהגי אירופה הנוצרית של ימי הביניים, שבה הטיפול בעניים ובחולים היה באחריות הכנסייה. ההוספיטלרים, שהיו בבסיסם קבוצת אבירים, הכריזו על מעשה צדקה וחסד כעמוד השדרה של אורח חייהם. כך הפך מסדר ההוספיטלרים למסדר אבירים ולגורם פוליטי- צבאי מכריע במדינות הצלבניות.
היסטוריה > התבססות

הפריוולגיות שקיבלו ההוספיטלרים מהאפיפיור היו רבות וכללו, מלבד הכפיפות לאפיפיור בלבד, גם אי תשלומי מיסים. חברי המסדר קיבלו עליהם את נדרי הנזירות (על פי התקנון האוגוסטיני), את חובת הטיפול בחולים ואת חובת המלחמה למען הכנסייה. כך זכה הכס הקדוש לארגונים ממושמעים וצייתנים ששימשו ככלי שרת בידי האפיפיור לקידום האינטרסים של הכנסייה הקתולית. ה"אחים" חברי המסדר נחלקו לשלושה סוגים: אבירים (אצילים), סרז'אנטים (אחים – משרתים) וקאפלאנים (כמרים). תלבושתם הייתה מעיל שחור ועליו צלב מלטזי (צלב לבן בעל 8 פינות). מפקדי המסדר נמנו עם מעמד האצולה האירופאי, בעוד חברי המסדר היו בדרך כלל מבני האצולה הנמוכה, שראו בחברות בארגון פתח לניידות חברתית - אך זו הייתה מוגבלת בגין חובת הפרישות וההתחייבות לחיי רווקות, שנכפו על חברי המסדר ובהכרח מנעו יצירת שושלות אצולה ובניית קשרי משפחה, גורם רב חשיבות בתקופה שבה קשרים אלו הרכיבו את מרקם החברה הפאודלית. מקומה של האצולה הצלבנית המקומית נפקד משורות לוחמי המסדר ומשדרת הפיקוד, ככל הנראה מאחר שהוספיטלרים (ושאר המסדרים הצבאיים) נתפסו כגורם חיצוני שלא התערה בחיי הממלכה. פועל יוצא של תופעה זו הייתה עמידתם מהצד של המסדרים והימנעותם ממעורבות ישירה בפוליטיקה הצלבנית הסבוכה. ההוספיטלרים שימשו בגלוי כמתווכים ובחשאי כאופוזיציה לאצולה הצלבנית.
היסטוריה > התבססות > צבירת נכסים

בממלכת ירושלים היה המסדר לבעל קרקעות ורכוש רב, שהיה הגדול ביותר בהשוואה למסדרים הצבאיים האחרים. בזכות היותו מסדר צדקה והקשר הישיר לבתי חולים, זכה המסדר לתרומות קרקע במטרה לתת למסדר את האמצעים לכלכל את החולים והנזקקים. כבר בשנת 1113 היו ההוספיטלרים בעלי נכסים רבים בצרפת, אסטי, פיזה ומסינה שבאיטליה. במאה ה-13 סיפר מתיו פריז, היסטוריון בן התקופה, כי להוספיטלרים 19,000 אחוזות כפריות באירופה. מדי שנה היו שליש מההכנסות מנכסי המסדר מועברות למטה המסדר בארץ הקודש. תשלומים אלו נקראו על ידי המסדר בשם תשובות (Responsiones). עליהן נוספו חובות ספציפיות לאספקת משאבים לצרכים מיוחדים של חברי המסדר בממלכת ירושלים. להוספיטלרים היה גם צי אוניות משלהם, ששימשו לשינוע אנשים, סחורות וכספים.
היסטוריה > התבססות > הגנת ממלכת ירושלים

בתהליך איטי אך ברור נטלו ההוספיטלרים (ובמידה מועטה יותר הטמפלרים) תפקיד של צבא קבע וחיל מצב במבצרי ממלכת ירושלים. התהליך החל בשנת 1136, אז קיבל המסדר את מבצר בית גוברין מידי פולק מאנז'ו, מלך ירושלים, ובשנת 1152 נמסרה העיר הקטנה עזה למסדר ועימם נמסרה, הלכה למעשה, הגנת הגבול הדרומי של ממלכת ירושלים. עד לשנת 1160 החזיק המסדר שבעה או שמונה מבצרים ובשנות השישים של המאה ה-12 החזיק 11 מבצרים נוספים. עד לשנת 1180 החזיקו ההוספיטלרים 25 מבצרים שרובם נמסרו לשליטתם על ידי מלכי ירושלים, על מנת שהמסדר יגן על גבולות הממלכה שהיו בלחץ מתמיד, או שנבנו באופן מיוחד על ידי המסדר, כגון מבצר כוכב הירדן. בתקופה זו כבר החלה מגמה שבה מסרו אצילים מקומיים את מבצריהם או את הזכויות במבצרים לידי המסדר, מאחר שלא יכלו לעמוד בנטל הכלכלי והצבאי שבהחזקת מבצרי ספר. הבולט באצילים אלו היה אדון מבצר הבניאס. לאחר התבוסה בקרב קרני חיטין וצמצום השטח שבשליטת הצלבנים נמסרו מבצרים ואף ערים לידי ההוספיטלרים, ובשנת 1244 החזיקו ההוספיטלרים 29 מבצרים ובהם העיר ארסוף.
מול כוחה הצבאי המוגבל של ממלכת ירושלים שארגונו וגיוסו היו כפופים לקוד הפאודלי ומוגבלים על ידי משאביו המוגבלים של המלך ואציליו, יכלה ממלכת ירושלים בשיאה לגייס, על פי ההנחה המקובלת, לא יותר מ-670 אבירים ואלפים בודדים של חיילים רגלים, שרובם היו מרותקים כחיל מצב במבצרים. על רקע זה בולטים המסדרים הצבאיים והמסדר ההוספיטלרי שיכול היה להוציא בהתראה קצרה ביותר צבא של אבירים מצוידים היטב במספר שלעיתים עלה על צבא ממלכת ירושלים. ההשערה היא כי לרשות מפקד המסדר עמדו כ-300 אבירים שהיו במצב של גיוס קבע וכל עיסוקם לחימה או כחיל מצב. יתר על כן, לרשות המסדר עמד כוח אדם זמין לא רק בארץ ישראל אלא גם באירופה, ומשם יכול היה המסדר לשאוב אבירים ומשאבים כלכליים שלא עמדו לרשות הממלכה.
היסטוריה > התבססות > הגנת נסיכויות הצפון

מסדר ההוספיטלרים (ביחד עם המסדר הטמפלרי) מילא תפקיד בעל משקל משמעותי בהגנת נסיכות אנטיוכיה ורוזנות טריפולי, שתיהן ישויות צלבניות עצמאיות למחצה שהתקשו לשמור על גבולותיהן מול הלחץ של הצבאות המוסלמיים. בשנת 1144 העניק רמון השני מטריפולי, שליטה של רוזנות טריפולי, למסדר ההוספיטלרי מבצר קטן בגבול המזרחי של הרוזנות, שעליו הקים המסדר את המבצר הענק קראק דה שבלייה. ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והרחיבו אותו עד שהפך למצודה הגדולה ביותר בארץ הקודש. הם הוסיפו לו חומה חיצונית בגובה 30 מטר, ובה שמונה מגדלי שמירה עגולים שעובי כל אחד מהם עומד על 8–10 מטרים. מהלך זה הביא ליצירת מבצר קונצנטרי, שבו חומה היקפית ובמרכזו מגדל עוז. בשנת 1168 מסר בוהמון השלישי, נסיך אנטיוכיה לידי המסדר את מבצר אפאמיה ואיתו את ההגנה על כל גבולה המזרחי של הנסיכות. מאוחר יותר העמיקו ההוספיטלרים את אחיזתם, עם רכישת מבצר מרגט. בשנת 1186 בנו ההוספיטלרים את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה. מבצרים אלו הועברו לרשות המסדר שהיה במעמד של ישות עצמאית בתוך הנסיכות או הרוזנות ולא במעמד של וסל. המסדר הוכר כריבון מוחלט באדמתו והורשה לנהל מדיניות חוץ עצמאית מול השכנים המוסלמים. מנגד הסכימו הרוזן והנסיך להישמע ל"עצות" מפקדי המסדר. באנטיוכיה הוסכם כי המסדר איננו מחויב לעמוד בהסכמים שנחתמו על ידי נסיך אנטיוכיה ללא הסכמתם.
היסטוריה > התבססות > סוף פעילות המסדר בארץ הקודש

סיום מסע הצלב השביעי הביא לעליית הממלוכים לשלטון, ולאחר התייצבות שלטונם במצרים פנה הסולטאן החדש ביברס לקצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית. ב-1263 כבש ביברס את נצרת ואת הר תבור, שהוחזק על ידי המסדר ההוספיטלרי. ב-1265 כבש את קיסריה וארסוף וב-1266 את צפת - מגדולי המבצרים הצלבניים בארץ ישראל. בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר ההוספיטלרי האדיר של קראק דה שבלייה - הגדול במזרח התיכון. בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו תחת פיקוד הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון. המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות העיר עכו היה מהגדולים שנאספו מול עכו בפרט ובימי הביניים בכלל. ב-28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו ובירת ממלכת ירושלים הצלבנית, נפלה לידי הממלוכים. נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל: לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה, יצאו גדודים ממלוכיים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים, מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזו במגינים. 200 שנה של מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש באו אל סופן.
היסטוריה > מבצרי המסדר ההוספיטלרי בארץ הקודש

בתוך תקופה קצרה מכניסתם לארץ ישראל עברו הצלבנים מבניית מצודות פשוטות ואף פרימיטיביות לבניית מבצרים מורכבים וחדשניים שתוכניתם מעידה על הבנה בכל היבטי האדריכלות הצבאית. הצלבנים הפגינו גמישות וסתגלנות כשהם משתמשים בדגמים קיימים ומתאימים אותם לצורכיהם. הצלבנים לא הסתפקו בהעתקה, אלא פיתחו דגמי מצודות ייחודיים, ובראשם "הקסטרום הכפול", הידוע גם כמצודה קונצנטרית, ומצודות ההרים, הידועות בספרות המקצועית גם כמצודות דורבן. למרות המספר המרשים של חורבות ושרידים, מרבית הביצורים הצלבניים סבלו מתהליכי הרס ובליה אגרסיביים. רוב המבצרים בארץ ישראל נהרסו עד היסוד, ומביצורי הערים המרכזיות שבהם ישבו האצילים הגדולים לא נותר שריד. החורבות שנותרו, ואלו שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות, מאפשרות שחזור של הישגי האדריכלות הצבאית הצלבנית שהיא, כדברי פרופ' יהושע פראוור, "החלק המקורי והמרשים ביותר של היאחזות הצלבנים במזרח". למרות ההתפתחות הרעיונית והמרחק במורכבות התכנונית והביצועית בין מצודות המגדל למצודות ההרים, השתמשו הצלבנים גם בסוף המאה ה-13, על פי הצורך, בדגמי מצודות פשוטים שהיו נפוצים בתחילת המאה ה-12. מצודות הקסטרום שנבנו במהלך המאה ה-12 לא נבנו עוד לאחר קרב קרני חיטין, ומצודות ההרים הראשונות נבנו עוד במחצית השנייה של המאה ה-12, אך שוכללו לדרגת שלמות ושימשו כעמוד השדרה של מערך הביצורים הצלבניים החל מתחילת המאה ה-13. תהליך זה מקביל להיעלמות האביר-אציל בעל האדמות, שנאלץ למכור את נחלתו למסדרים הצבאיים. תהליך זה, שסימניו ניכרים עוד לפני התבוסה בקרב קרני חיטין, הואץ לאחר מסע הצלב השלישי, משהוברר כי מגדלים ומבצרים קטנים אינם יכולים לעמוד בפני הצבאות של סוף המאה ה-13. מעשרות מבצרי המסדר ההוספיטלרי בארץ הקודש שלושה ראויים לציון מיוחד:
היסטוריה > מבצרי המסדר ההוספיטלרי בארץ הקודש > כוכב הירדן

כוכב הירדן (ידוע גם בשמות יפה נוף וכוכב הרוחות בעברית, כאוכב אל-הווא בערבית ובלוואר או קוקט בצרפתית) הוא גן לאומי, אתר ארכאולוגי בקצהּ המזרחי של רמת יששכר (רמת כוכב), בשולי הגליל התחתון. במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופות שונות, ביניהם חורבות יישוב עברי קדום, שרידי מבצר צלבני מפואר ושרידי יישוב ערבי. האתר נמצא על פסגה שגובהה 312 מטרים מעל פני הים, ושיפוליה המצוקיים מתנשאים לגובה של 550 מטרים מעל לבקעת הירדן הפרושה לרגליה ממזרח. המבצר הוא אחד מתוך שני מבצרים כפולים (לעיתים נקרא "מבצר בתוך מבצר"), שנחשפו בממלכת ירושלים ובלבנט. מבצרים שנבנו לאחר מכן נטלו הרבה מהרעיונות שיושמו בכוכב הירדן ושיבצו אותם במערכות ביצורים בעלות מאפיינים נוספים. חוקרים וארכאולוגים של התקופה הצלבנית תיארו את המבצר בהרחבה. בספרו "ארכאולוגיה של הצלבנים" מציין ד"ר אדריאן בועז, חוקר מהפקולטה לארכאולוגיה של אוניברסיטת חיפה, כי המבצר הוא הדוגמה המושלמת לסוג זה של מבצרים. הוא שימש כנקודת מפנה בבנייה ובתכנון של מבצרים והיה אבטיפוס "לכמה מהטירות המעולות שנבנו במערב". חוקר תולדות הצלבנים, פרופסור יהושע פראוור, מכנה את המבצר "אחד מגדולי ההישגים האדריכליים של הצלבנים" ומציין כי מדובר במבצר מפואר ויחיד במינו. כוכב הירדן נבנה מאבני בזלת שנחצבו מהחפיר המקיף את המבצר משלושה עברים ומאבנים לבנות שהובאו לאתר ממחצבות מרוחקות יותר.