stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פייטרו אנסטסי
קריירת משחק > נבחרת איטליה

אנסטסי החל את דרכו בנבחרת איטליה הצעירה ב-1967, ובאותה שנה זכה עמה במדליית הזהב במשחקי הים התיכון שהתקיימו באותה שנה בתוניס.
על אף שהיה בן עשרים בלבד וטרם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, זומן אנסטסי לסגל איטליה לקראת יורו 1968 הביתי על ידי המאמן פרוצ'ו ולקארג'י. הופעת הבכורה שלו נערכה ב-8 ביוני 1968, במשחק הגמר של הטורניר בין איטליה ליוגוסלביה. המשחק הסתיים בשוויון 1-1 לאחר הארכה, ונקבע משחק חוזר יומיים אחר כך. בדקה ה-31 של המשחק החוזר כבש אנסטסי בבעיטה מחוץ לרחבה, מהאוויר ולרשת, את השער השני של איטליה שקבע את תוצאת המשחק, 2-0 בסיום, והעניק לאיטליה את אליפות אירופה.
אנסטסי היה בסגל הראשוני של איטליה לטורניר מונדיאל 1970 במקסיקו, אך נגרע מהסגל עקב פציעה שחייבה אותו בניתוח, ועל חשבונו זומנו שני שחקני התקפה אחרים. לאחר שכשל להעפיל עם איטליה ממוקדמות יורו 1972, היה שותף אנסטסי להעפלת הנבחרת ממוקדמות מונדיאל 1974.
אנסטסי זומן על ידי ולקארג'י לסגל איטליה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית. איטליה אכזבה בטורניר והודחה ממנו כבר בתום שלב הבתים. במשחק הראשון מול האיטי עלה אנסטסי מהספסל בדקה ה-70, ותשע דקות אחר כך כבש את השלישי של נבחרתו בניצחון 1–3. היה זה שערו האחרון הוא פתח בהרכב ושיחק תשעים דקות בתיקו 1-1 מול ארגנטינה ובהפסד 1–2 לפולין, שחרץ את גורלה של הנבחרת כבר בשלב הבתים.
מאז הטורניר שותף אנסטסי עוד פעם אחת במשחק רשמי, ב-20 בנובמבר 1974 במוקדמות יורו 1976, בהפסד 1–3 להולנד בחוץ. בסך הכול הוא רשם 25 הופעות ושמונה שערים במדי איטליה.
נפטר ב-17 בינואר 2020.
תארים

אליפות איטליה (3): 1971/1972, 1972/1973, 1974/1975
הגביע האיטלקי: 1977/1978
אליפות אירופה: 1968
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1964/1965 | מאסימיניאנה | איטליההליגה האיטלקית הרביעית | 7 | 1 |
| 1965/1966 | מאסימיניאנה | איטליההליגה האיטלקית הרביעית | 31 | 18 |
| 1966/1967 | וארזה | איטליהסרייה ב' | 37 | 6 |
| 1967/1968 | וארזה | איטליהסרייה א' | 29 | 11 |
| 1968/1969 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 28 | 15 |
| 1969/1970 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 29 | 15 |
| 1970/1971 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 27 | 6 |
| 1971/1972 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 30 | 11 |
| 1972/1973 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 27 | 6 |
| 1973/1974 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 23 | 16 |
| 1974/1975 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 25 | 8 |
| 1975/1976 | יובנטוס | איטליהסרייה א' | 16 | 1 |
| 1976/1977 | אינטר מילאנו | איטליהסרייה א' | 27 | 4 |
| 1977/1978 | אינטר מילאנו | איטליהסרייה א' | 19 | 3 |
| 1978/1979 | אסקולי | איטליהסרייה א' | 24 | 3 |
| 1979/1980 | אסקולי | איטליהסרייה א' | 25 | 5 |
| 1980/1981 | אסקולי | איטליהסרייה א' | 9 | 1 |
| 1981/1982 | לוגאנו | שווייץליגת המשנה השווייצרית | 14 | 10 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 427 | 140 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1968 | 3 | 1 |
| 1969 | 4 | 1 |
| 1970 | 2 | 1 |
1971: 0
| 1972 | 4 | 1 |
| 1973 | 6 | 3 |
| 1974 | 5 | 1 |
| 1975 | 1 | 0 |
| סה"כ | 25 | 8 |
הערות שוליים

↑  Il calcio piange Pietro Anastasi: fu un simbolo della Juve negli Anni 70, La Gazzetta dello Sport - Tutto il rosa della vita (באיטלקית)
| נבחרת איטליה – יורו 1968 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 אלברטוסי •  2 אנסטסי •  3 אנקילטי •  4 ברצלינו •  5 בורניץ' •  6 בולגרלי •  7 קסטאנו •  8 דה סיסטי •  9 דומנגיני •  10 פאקטי •   11 פריני •  12 גארנרי • 13 ג'וליאנו •  14 לודטי • 15 מאצולה • 16 פראטי • 17 ריבה • 18 ריברה • 19 רוסאטו • 20 סלבדורה • 21 ויירי • 22 זוף • מאמן: ולקארג'י |  1 אלברטוסי •  2 אנסטסי •  3 אנקילטי •  4 ברצלינו •  5 בורניץ' •  6 בולגרלי •  7 קסטאנו •  8 דה סיסטי •  9 דומנגיני •  10 פאקטי •   11 פריני •  12 גארנרי • 13 ג'וליאנו •  14 לודטי • 15 מאצולה • 16 פראטי • 17 ריבה • 18 ריברה • 19 רוסאטו • 20 סלבדורה • 21 ויירי • 22 זוף • מאמן: ולקארג'י | איטליה |
| נבחרת איטליה – מונדיאל 1974 |
| --- | --- | --- |
|  1 זוף •  2 ספינוסי •  3 פאקטי •  4 בנטי •  5 מוריני •  6 בורניץ' •  7 מאצולה •  8 קאפלו •  9 קינאליה •  10 ריברה •   11 ריבה •  12 אלברטוסי • 13 סבאדיני •  14 בלוג'י • 15 וילסון • 16 ג'וליאנו • 17 רה צ'קוני • 18 קאוזיו • 19 אנסטסי • 20 בונינסניה • 21 פוליצ'י • 22 קסטליני • מאמן: ולקארג'י |  1 זוף •  2 ספינוסי •  3 פאקטי •  4 בנטי •  5 מוריני •  6 בורניץ' •  7 מאצולה •  8 קאפלו •  9 קינאליה •  10 ריברה •   11 ריבה •  12 אלברטוסי • 13 סבאדיני •  14 בלוג'י • 15 וילסון • 16 ג'וליאנו • 17 רה צ'קוני • 18 קאוזיו • 19 אנסטסי • 20 בונינסניה • 21 פוליצ'י • 22 קסטליני • מאמן: ולקארג'י | איטליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1203072295  VIAF: 3139158005996502100000   WorldCat (עם VIAF): 3139158005996502100000
פרנסיס קוטס

| --- | --- |

 לידה:  20 במאי 1726 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  16 ביולי 1770 (בגיל 44) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 יצירות ידועות:  Portrait of William Earle Welby, of Denton, Lincolnshire and his first wife, Penelope, playing chess, before a draped curtain 
 
פרנסיס קוטס (באנגלית: Francis Cotes‏; 20 במאי 1726 – 16 ביולי 1770) היה צייר אנגלי, מחלוצי ציור הפסטל באנגליה, וחבר מייסד של האקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ב-1768.
ביוגרפיה

הוא נולד בלונדון, בנו הבכור של רוברט קוטס. אחיו הצעיר היה סמואל קוטס שהפך גם הוא לאמן, והתמחה במיניאטורות. פרנסיס קוטס התאמן אצל צייר הדיוקנאות ג'ורג' קנפטון (1698–1778) לפני שהקים עסק משלו בשטח העסקים של אביו ברחוב קורק בלונדון - ולמד הרבה על כימיה כדי לשפר את טיב הפסטלים שלו.
כמעריץ של רישומי הפסטל של רוזלבה קריארה, קוטס התרכז בעבודות בפסטל ובעפרון. לאחר שעבד עם העיפרון עד קצה גבול היכולת שלו במדיום, הוא פנה לציור בשמן בעבודות בקנה מידה גדול. בציוריו המוצלחים ביותר, במיוחד אלה של שנות ה-60 המוקדמות, צבע השמן מונח בשכבה דקה, כחיקוי לטכניקה הפסטלית שלו. את הטכניקה הזאת אפשר להשות עם זו של אלן רמזי (1713–1784) וסר ג'ושוע ריינולדס. יש בה בהירות וחום ותשומת לב יוצאת דופן לתלבושות.  בשנת 1763, הוא קנה בית גדול (שמאוחר יותר נקנה על ידי הצייר ג'ורג' רומני) בכיכר קוונדיש.
כאחד מציירי הדיוקנאות האופנתיים ביותר של ימיו, קוטס עזר לייסד את אגודת האמנים של בריטניה הגדולה והפך למנהלה בשנת 1765. בשיא כוחו, הוזמן קוטס להיות אחד החברים הראשונים באקדמיה המלכותית לאמנויות, אך מת שנתיים לאחר מכן, בגיל 44, בריצ'מונד.
הוא גם לימד כישורי עבודת פסטל את הצייר ג'ון ראסל, שתיאר את הטכניקות של קוטס בספרו "אלמנטים של ציור עם עפרון".
הערות שוליים

↑  Collections Online | British Museum, www.britishmuseum.org
↑  Francis Cotes
↑  Bolton, Roy (2009). The Collectors : Old Master Paintings, London, Sphinx Books, pp. 68-71.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454874905171  PLWABN: 9811506786105606  AAG: 391  AGSA: 2461  BNE: XX5434250  BnF: cb179491646 (data)  GND: 174304781  ISNI: 0000 0000 6703 2817  LCCN: n84201447  NGV: 900  NTA: 07040495X  RERO: 02-A016278757  RKD: 18658  SNAC: w6s46zsh  SUDOC: 254477739  ULAN: 500115400  VIAF: 3886038   WorldCat (עם VIAF): 3886038
פרמיג'אנה חצילים

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנה 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  רוטב עגבניות, מלח שולחן, בצל, פלפל, בזיליקום, חציל, שמן, פרמזן, fior di latte 
 
פרמיג'אנה חצילים, גם פרמיג'אנה בחצילים או פשוט פרמיג'אנה (באיטלקית: La parmigiana di melanzane גם Melanzane alla parmigiana או פשוט Parmigiana) היא מנה המבוססת על חצילים מטוגנים ואפוים בתנור כגרטן עם רסק עגבניות, בזיליקום, שום וגבינה.
מנת הפרמיג'אנה הוכרה רשמית ונכללה ברשימת "מוצרי המזון החקלאי האיטלקי המסורתי" (איט') על ידי משרד החקלאות, המזון והיערנות האיטלקי, אשר קיטלג אותה כמאכל טיפוסי של קלבריה,קמפניה, פוליה, ושל סיציליה.
אטימולוגיה

ב"פרמיג'אנה" או "בנוסח פרמיג'אנה" מתכוונים להכנה קולינרית שמעידה באיטלקית על המאה ה-20. ביטויים כמו torte parmigiana (בפרוג'ה) נמצאו מאז המאה ה-14.
מבין ההשערות השונות, רובן מזהות אותו כמאכל המבוסס על פרמזן (בעיקר) עם נקניקים ועם סידור שכבות מתחלפות עם מרכיבים נוספים.
הופעת המונח מקורה גם לפני 1440 על ידי האציל מאומבריה(איט') סימונה דה פרודנזאני, אשר עם זאת, ברצף המנות, ממקם פרמיג'אנה בין הפירות לבין הקינוחים, ולכן לא סביר שבהתחלה, המונח התייחס למנה של חצילים מטוגנים ואפויים.
לפי קפאטי ומונטנארי, המונח parmigiana נובע מהמילה הלטינית parma, "מגן" כדי לציין משפחה מסוימת של הכנת מאכלים שונים שנפוצו בימי הביניים, בדומה לפשטידות מלוחות במילוי (בעיקר בדגים מטוגנים) בצורת מגן. השערה זו היא אטימולוגיה עממית.
היסטוריה

ההיסטוריה של המתכון אינה ברורה ולכן אי אפשר להתחקות אחר מקורו הגאוגרפי בוודאות. החציל הוא צמח השייך למשפחת הסולניים, יליד תת-היבשת ההודית או דרום סין של היום.
ייחוס > ייחוס נפוליטני

ז'אנה קרולה פרנצ'סקוני (איט'), סופרת ומומחית למטבח הנפוליטני, טוענת שמקורותיו של המתכון מלפני למעלה ממאתיים שנה ומזהה את הניסיונות הראשונים להמחיש את מה שאנו מכירים כיום כחציל פרמיג'אנה ביצירותיהם של וינצ'נזו קוראדו ואיפוליטו קוואלקנטי.
ייחוס > ייחוס סיציליאני

את התיאוריה שתאשר את אבהות המתכון לסיציליה ניתן להסיק מ-Vincenzo Mortillaro, שדיווח על המילה כבר ב-1844; לפי אליזבת דייוויד (אנ') בחלק זה של איטליה המנה נקראת "parmigiana di melanzane", כלומר "פרמיג'אנת חצילים" ולא "melanzane alla parmigiana" כלומר "חצילים בנוסח פרמיג'אנה".
לקריאה נוספת

Lejla Mancusi Sorrentino, Vincenzo Corrado, Il cuoco galante ristampa dell'edizione napoletana del 1793, Grimaldi & C. Editori.
Ippolito Cavalcanti, Cucina casereccia in lingua napoletana, Edizioni Il Profilo.
Angelo Forgione, il Re di Napoli, Magenes, 2019.
Terence Scully, L'arte della cucina nel Medioevo. Storia, ricette e personaggi dell'epoca favolosa della tavola, Casale Monferrato, Piemme, 1997.
The Art of Cookery in The Middle Ages, Boydell Press, Woodbridge, 1995.
Alessandro Molinari Pradelli Italia in tavola - Sicilia Firenze, EMMEBI Edizioni.
Giuseppe Coria, I sapori di Sicilia, Palermo, Vito Cavallotto Editore, 1981.
Enrico Alagna Cucina siciliana: sapori, odori e fantasie di una grande tradizione, Nuova Ipsa.
הערות שוליים

↑  "Ventunesima revisione dell'elenco dei prodotti agroalimentari tradizionali".
↑  Dizionario etimologico italiano. Vol. 4. Firenze: Barbera. 1950–57. p. 2778.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: date format (link)
↑  Dizionario etimologico della lingua italiana. Bologna: Zanichelli. 1989.
↑  Simone de' Prodenzani, Rime, edizione critica di F. Carboni, vol. II, Manziana, 2003, p. 302.
↑  (Capatti & Montanari 1998 p. 68).
↑  "Gastrosofia: alla parmigiana, storia di una forma".
↑  "A comparative genetic linkage map of eggplant (Solanum melongena) and its implications for genome evolution in the Solanaceae". 161 (4): 1697–1711. doi:10.1093/genetics/161.4.1697. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  La cucina napoletana. Grimaldi & C. 2010. ISBN 9788889879580.
↑  A Book of Mediterranean Food. John Lehmann. 1950.
צבע לחיים

צבע לחיים הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי סאבלימינל. האלבום יצא לאור בשנת 2017.
רקע והפקה

האלבום יצא לאור ביוטיוב וברשתות הסטרימינג ב-16 במאי 2017, אם כי החל להימכר בחנויות ב-24 במאי. מן האלבום בלטו הסינגלים: "חלום של כל גבר", שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט וזכה להצלחה מסחרית רבה, ו"שרוטים", שהגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות של מדיה פורסט אף הוא וזכה בפרס אקו"ם לשיר המושמע ביותר. שירי האלבום הופקו ברובם על ידי סאבלימינל עצמו, יחד עם מפיקים שונים, בהם אייל מזיג, יוסי מור, אבי בנדי ורובי פאייר.
רשימת רצועות

| צבע לחיים> מס' | צבע לחיים> שם | צבע לחיים> משך | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  | צבע לחיים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שרוטים (עם עדן גבאי)   | 3:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | צבע לחיים  | 3:28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | יום גדול (עם חזי שקד)   | 4:15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | חלום של כל גבר (עם גלעד ויטל)   | 5:02 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | אל כל הבריות (עם יוסי אזולאי)   | 5:17 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | איפה הקאץ' (Skit) (בביצוע שימי מזרחי)   | 1:41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | פלורנטין (עם האולטראס)   | 4:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | אם יש עולם  | 5:59 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | נס (עם מאור אדרי ואתי ביטון)   | 3:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | ספינה טרופה (עם אסף אבידר)   |   |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | אל האור (עם מומי לוי)   | 4:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | חלום של כל גבר (מזרחית) (עם שימי מזרחי)   | 3:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 60:00 |  |  |  |  |  |  |  |
| צבע לחיים - בונוס> מס' | צבע לחיים - בונוס> שם | צבע לחיים - בונוס> משך | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  | צבע לחיים - בונוס>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | צבע לחיים (אקוסטי)  | 2:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | לנצח הוזה אותך (עם עדן גבאי, ג'וש פרץ, אתי ביטון וענבל ביבי)   | 4:22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | אל האור לייב (עם הקונצרט)   | 3:19 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  סאבלימינל* - צבע לחיים, באתר Discogs (באנגלית)
↑  רותי זוארץ, ‏חלום של כל גבר: סאבלימינל רק רוצה להתפייס ולאהוב, באתר מעריב אונליין, 15 באוקטובר 2015
↑  דפנה ארד, "שרוטים" של סאבלימינל ועדן גבאי הוא השיר המושמע ביותר ברדיו בשנה החולפת, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2016
| לייבל משפחת תאקט |
| --- | --- | --- |
| אמנים | סאבלימינל • האולטראס • שרק וצוקוש • יאנג דיג'יי |  |
| חברים לשעבר | אילן בבילון • גבריאל בטלר • הצל • שי 360 • סיוון • בוסקילז • עומרי "69" סגל • דן "מטרו" פרבר • רון "סקיי" נשר • איציק שמלי • מור אפרת ביטון • אופיר מלול |  |
| אלבומים | ישראלים עצבניים אחד אחד • האור מציון • האור והצל • אולסטארז • חי • בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר • איציק שמלי • לא שם זין • דף חדש • כולם רוצים את האמת • סיפור אהבה • Jew-Niversal • נלחם בשביל עצמי • הכל טוב • צבע לחיים • איזה לילה הולך להיות • בראש שלי |  |
| אלבומי אוסף | אני תל אביבי • פזצטא • היצירה שלי |  |
פרס דקל הזהב

| --- | --- |

 תיאור:  הפרס הראשי בפסטיבל קאן
 מיקום הטקס:  קאן
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפרס:  1939–הווה (כ־85 שנים)
 http://www.festival-cannes.com
פרס דקל הזהב (בצרפתית: Palme d'Or) הוא הפרס היוקרתי ביותר בו יכול לזכות סרט קולנוע המתחרה בפסטיבל קאן (Cannes). הפרס הוענק לראשונה בשנת 1955.
היסטוריה

מראשיתו של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן בשנת 1939 ועד לשנת 1954 היה חבר השופטים של הפסטיבל מעניק לסרט הטוב ביותר את "הפרס הגדול של פסטיבל הסרטים הבינלאומי" (Grand Prix du Festival International du Film). פסלון הפרס התחלף מדי שנה. בסוף 1954 חבר הנאמנים של הפסטיבל הזמין כמה צורפים להגיש הצעות לדגמים של פרס בצורת דקל, כמחווה לסמל העיר קאן. בדגם הנבחר המקורי שיצר הצורף לוסיאן לאזון (Lucienne Lazon) ענף משופע של דקל בצורת לב ניצב על גבי כן מעוצב מטרקוטה של האמן סבסטיאן. דקל הזהב הראשון הוענק לדלברט מאן בשנת 1955 על סרטו מארטי ושימש כפרס החשוב ביותר בפסטיבל עד לשנת 1964.
בין 1964 ל-1974 הופסקה הענקת פרס דקל הזהב בשל בעיות הקשורות לזכויות יוצרים בעיצוב הפרס. בשנים אלה שבו להעניק לסרטים הזוכים את "הפרס הגדול". בשנת 1975 הושק מחדש פרס דקל הזהב והוא מוענק ברציפות מאז ועד היום. הפרס מוענק, למעשה, לבמאי הסרט הטוב ביותר מבין המתחרים. הפרס הוענק בתיבה עשויה עור כבש צבוע אדום וזמש לבן. מאז ההשקה המחודשת שונה עיצובו של הפרס כמה פעמים. בראשית שנות השמונים הכן הנושא את ענף הדקל הוחלף במעמד פירמידלי. בשנת 1992 עיצב תיירי דה בורקווני (Thierry de Bourqueney) את הענף והכן מקריסטל. בשנת 1997 עוצב הפרס מחדש על ידי קרולין שופל (Caroline Scheufele). נכון להיום (2008) הענף עשוי זהב 18 קרט, והוא מונח על גב תבנית שעווה ומחובר ליציקת קריסטל. הפרס מוגש בתיבה מעור כבש כחול.
במאים שזכו בפרס (בשמותיו השונים) יותר מפעם אחת הם פרנסיס פורד קופולה, אמיר קוסטוריצה, בילה אוגוסט, שוהיי איממורה, אלף סיוברג, האחים דארדן מיכאל הנקה, רובן אוסטלונד.
סרטים ישראליים שהשתתפו בתחרות הרשמית על הפרס כוללים את "בעל החלומות" (בבימוים של אלינה ויורם גרוס, 1962), "שלושה ימים וילד" (אורי זוהר, 1967), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1974), "קדוש" (עמוס גיתאי, 1999), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "קדמה" (עמוס גיתאי, 2002), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "תהלים" (רפאל נדג'ארי, 2007), ו"ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2008). אף אחד מהם לא זכה בפרס.
נכון ל-2024, בכל שנותיו של פרס דקל הזהב, רק 3 נשים זכו בפרס: ג'יין קמפיון זכתה ב-1993 על סרטה "הפסנתר" וגם אז היא חלקה את הפרס, ב-2021 זכתה ז׳וליה דוקורנו על סרטה ״טיטאן״ וב-2023 זכתה ז׳וסטין טרייה על סרטה ״אנטומיה של נפילה״.
רשימת זוכים

| --- | --- |
 1947: הפרס לא חולק  1948: הפסטיבל לא התקיים  1949: האדם השלישי (קרול ריד)  1950: הפסטיבל לא התקיים  1951: מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה)  1952: Due soldi di speranza (רנאטו קסטלאני), אותלו (אורסון ולס)  1953: שכר האימה (אנרי ז'ורז' קלוזו)  1954: השער לגיהנום (טיינוסוקה קינוגסה)  1955: מרטי (דלברט מאן)  1956: עולם הדממה (ז'אק קוסטו ולואי מאל)  1957: שכנוע ידידותי (ויליאם ויילר)  1958: העגורים עפים (מיכאל קאלאטוזוב)  1959: אורפאו נגרו (מרסל קאמי)  1960: לה דולצ'ה ויטה (פדריקו פליני)  1961: היעדרות כה ארוכה (אניר קולפי), וירידיאנה (לואיס בוניואל)  1962: O Pagador de Promessas (אנסלמו דוארטה)  1963: הברדלס (לוקינו ויסקונטי)  1964: מטריות שרבורג (ז'אק דמי)  1965: הפטנט (ריצ'רד לסטר)  1966: על גברים ונשים (פייטרו ג'רמי), גבר ואישה (קלוד ללוש)  1967: יצרים (מיכלאנג'לו אנטוניוני)  1968: חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968  1969: והיה אם... (לינדזי אנדרסון)  1970: מ.א.ש (רוברט אלטמן)  1971: המקשר (ג'וזף לוסי; הרולד פינטר)  1972: Il Caso Mattei (פרנצ'סקו רוסי), La classe operaia va in paradiso (אליו פטרי)  1973: אי הבנה (אלן ברידג'ס), הדחליל (ג'רי שצברג)  1974: השיחה (פרנסיס פורד קופולה)  1975: כרוניקה של שנים בוערות (מוחמד לחדר-המינה)  1976: נהג מונית (מרטין סקורסזה)  1977: פדרה פדרונה (האחים טביאני)  1978: קבקבי העץ (ארמנו אולמי)  1979: אפוקליפסה עכשיו (פרנסיס פורד קופולה), תוף הפח (פולקר שלונדורף)  1980: כל הג'אז הזה (בוב פוסי), קגמושה (אקירה קורוסאווה)  1981: איש הברזל (אנדז'יי ויידה)  1982: יול (יילמאז גוניי), נעדר (קוסטה גברס)  1983: הבלדה על נראיימה (שוהיי איממורה)  1984: פריז, טקסס (וים ונדרס)  1985: מסע העסקים של אבא (אמיר קוסטוריצה) - פה אחד:  1986: המיסיון (רולאנד יופה)  1987: מתחת לשמש השטן (מוריס פיאלה) - פה אחד  1988: פלה הכובש (בילה אוגוסט)  1989: סקס, שקרים ווידאוטייפ (סטיבן סודרברג)  1990: לב פראי (דייוויד לינץ')  1991: ברטון פינק (האחים כהן) - פה אחד  1992: כוונות טובות (בילה אוגוסט)  1993: שלום לפילגש (צ'ן קייגה), הפסנתר (ג'יין קמפיון) - האישה הראשונה הזוכה בפרס  1994: ספרות זולה (קוונטין טרנטינו)  1995: מתחת לפני השטח (אמיר קוסטוריצה)  1996: סודות ושקרים (מייק לי)  1997: טעם הדובדבן (עבאס קיארוסטמי), הצלופח (שוהיי איממורה)  1998: נצח ועוד יום (תיאודורוס אנגלופולוס) - פה אחד  1999: רוזטה (האחים דארדן)  2000: רוקדת בחשכה (לארס פון טרייר)  2001: חדרו של הבן (נני מורטי)  2002: הפסנתרן (רומן פולנסקי)  2003: אלפנט (גאס ואן סנט)  2004: פרנהייט 9/11 (מייקל מור) - פה אחד  2005: הילד (האחים דארדן)  2006: הרוח נושבת (קן לואץ')  2007: 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (כריסטיאן מונג'יו)  2008: בין הקירות (לורן קאנטה) - פה אחד  2009: סרט לבן (מיכאל הנקה)  2010: הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (אפיכאטפונג וויראסטהקול)  2011: עץ החיים (טרנס מאליק)  2012: אהבה (מיכאל הנקה)  2013: כחול הוא הצבע החם ביותר (עבדלאטיף קשיש)  2014: שנת חורף (נורי בילג'ה ג'יילאן)  2015: דיפאן (ז'אק אודיאר)  2016: אני, דניאל בלייק (קן לואץ')  2017: הריבוע (רובן אוסטלונד)  2018: המשפחה שלי (הירוקאזו קורה-אדה)  2019: פרזיטים (בונג ג'ון-הו)  2020: הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה  2021: טיטאן (ז'וליה דוקורנו)  2022: משולש העצבות (רובן אוסטלונד)  2023: אנטומיה של נפילה (ז'וסטין טרייה)  2024: אנורה (שון בייקר)
ראו גם

פרס גרנד פרי
אריה הזהב
דב הזהב
הערות שוליים

↑  דן פיינרו, ‏אנחנו קאן, באתר גלובס, 14 במאי 2007
↑  נירית אנדרמן, הסרט הישראלי "ואלס עם באשיר" לקאן, באתר הארץ, 23 באפריל 2008
↑   איתמר זהר, כך נהפך פסטיבל קאן לאירוע הקולנוע הבולט בעולם, באתר הארץ, 13 במאי 2015
↑  אמיר בוגן, פסטיבל קאן, פסטיבל קאן: ז'וסטין טרייה זכתה בפרס דקל הזהב על "אנטומיה של נפילה", באתר ynet, 27 במאי 2023
↑  בשנת 1946 הוענק הפרס ל-11 סרטים, ומאז בכל פסטיבל הוא הוענק לכל היותר לשני סרטים.
↑  זאב רב נוף, הגבירה והנהג, דבר, 11 ביולי 1975
↑  רחל נאמן, אני כורדי מדוכא, כותרת ראשית, 29 ביוני 1983
↑  דן גלעדי, וים ונדרס זכה בדקל הזהב, חדשות, 24 במאי 1984
↑  דן גלעדי, פסטיבל קאן/ השופטים הדהימו את הקהל, חדשות, 23 במאי 1985
↑  דן גלעדי, קאן: דקל הזהב לסרט הבריטי "המשימה", חדשות, 20 במאי 1986
↑  דן גלעדי, זוכה דקל הזהב בקאן -התקבל בשריקות בוז, חדשות, 20 במאי 1987
↑  עירית שמגר, תם פסטיבל קאן: פרס דקל הזהב , לסרט הדני 'פלה המנצח', מעריב, 24 במאי 1988
1 2  נטע אלכסנדר, עכבר העיר, האחים דארדן מגישים מנה של ריאליזם אכזרי, באתר הארץ, 24 בינואר 2012
↑  דקל הזהב - ל"חדרו של הבן" של נאני מורטי פסטיבל הקולנוע בקאן ננעל הערב בהכתרת הזוכים בפרסים בתחרות היוקרתית, שהתקיימה השנה בפעם ה-54. פרס דקל הזהב לסרט, באתר הארץ, 20 במאי 2001
↑  אורי קליין, הפתעה בפסטיבל קאן: פרס דקל הזהב לסרטו של גאס ואן סאנט, באתר הארץ, 26 במאי 2003
↑  אורי קליין, סרטו של מייקל מור, פרנהייט 9/11, זכה בפרס "דקל הזהב" בקאן; במאית ישראלית זכתה בפרס, באתר הארץ, 22 במאי 2004
↑  אורי קליין, פסטיבל קאן ננעל; דקל הזהב הוענק לבמאי קן לואץ' על "הרוח נושבת", באתר הארץ, 29 במאי 2006
↑  נירית אנדרמן, בין פרס לפרס, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2007
↑  אורי קליין, בין הקירות: לא מציע גאולה, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2008
↑  אורי קליין, פסטיבל קאן: יצירת המופת שזכתה ב"דקל הזהב", באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  אורי קליין | פסטיבל קאן, זכייה מפתיעה בקאן לסרט התאילנדי הנועז, באתר הארץ, 24 במאי 2010
↑  אורי קליין, יצירת המופת היחידה בפרס דקל הזהב, באתר הארץ, 23 במאי 2011
↑  אורי קליין, מיכאל האנקה זכה בדקל הזהב, באתר הארץ, 28 במאי 2012
↑   אורי קליין, "כחול הוא הצבע החם ביותר" זכה בפרס דקל הזהב, באתר הארץ, 26 במאי 2013
↑   אורי קליין, זוכה פרס דקל הזהב: "שנת חורף" הטורקי של נורי בילה ג'יילאן, באתר הארץ, 24 במאי 2014
↑  אורי קליין, הזוכה הגדול בפסטיבל קאן: ז'אק אודיאר עבור "דיפאן", באתר הארץ, 24 במאי 2015
↑   אורי קליין, קן לואץ' זכה בפעם השנייה בפרס דקל הזהב, באתר הארץ, 22 במאי 2016
↑  נירית אנדרמן, הפתעה בקאן: דקל הזהב הוענק לסרט שוודי; פרס הבימוי ניתן לסופיה קופולה, באתר הארץ, 28 במאי 2017
↑   איתמר זהר, אחרי שזכה בפסטיבל קאן ונהפך ללהיט עולמי - הסרט "פרזיטים" ייהפך למיני סדרה, באתר הארץ, 10 בינואר 2020
↑  אמיר בוגן, פסטיבל קאן, פסטיבל קאן: ז'וסטין טרייה זכתה בפרס דקל הזהב על "אנטומיה של נפילה", באתר ynet, 27 במאי 2023
↑  Thorpe, Vanessa (2024-05-25). "Anora, tale of a stripper who marries a Russian oligarch, wins Palme d'Or at Cannes". The Observer (באנגלית בריטית). ISSN 0029-7712. נבדק ב-2024-08-09.
פרס דקל הזהב שהוענק בשנת 1979 לאפוקליפסה עכשיו.
צבע מכפלת

חיילים אוסטרים בעלי מדים לבנים וצבע מכפלת כחול, המשייך אותם לרגימנט הרגלים הרביעי.
צבע מכפלת (באנגלית: Facing colour) היא טכניקה הנהוגה במדי צבאות אירופה, לפיה הדפנות והקפלים בג'אקט המדים הם בצבע שונה מצבע הג'אקט, מה שהתפתח לכדי שיטה מורכבת לזיהוי שיוך הלובש ליחידה צבאית מסוימת.
תחילה השוני בצבע נבע מאופן תפירת המדים כאשר הבטנה הייתה בצבע אחר. במהלך המאה ה-18 מדינות רבות באירופה החלו לייצר מראש מדים עם צבע בטנה שונה ליחידות שונות, לחלופין צבע המכפלת סימל סוג יחידה או מעמד מיוחד של היחידה (כגון יחידת משמר). המסורת הזו הפכה לנפוצה ומורכבת עד כדי כך שבשדה הקרב היה ניתן לזהות את היחידה והמקצוע של כל חייל ביחידה, על פי שילוב צבע המכפלת וצבע המדים שלו. למעשה צבע המכפלת הפך לאלמנט משלים למדים הצבעוניים של המאה ה-18 ומחצית המאה ה-19, החשיבות הצבאית של זיהוי חיילים בשדה קרב נבע מאופי הלחימה בתקופת אבק השריפה, נוכח הראות המוגבלת על ידי ענני העשן שיצרו המוסקטים הראשונים.
לקראת סוף המאה ה-19 צבאות רבים החלו לזנוח את המדים הצבעוניים לטובת מדים משתלבים יותר בסביבה (צבע ירוק או חאקי), זאת נוכח התקדמויות בטכנולוגיית הנשקים שהפחיתו את פליטת העשן, כך שהצורך לזהות את החיילים ירד והחל צורך להסוותם. מאותה הסיבה נעלמו גם צבעי המכפלת כחלק ממדי השירות והקרב, אך עם זאת השימוש בצבעי מכפלת נמשך גם כיום במספר צבאות על גבי מדים יצוגיים ומדי שרד.
כיום ישנם מספר צבאות ברחבי העולם שעושים שימוש בצבעי מכפלת על גבי מדי שרד, אך בדרך מודרנית יותר, שכן לרוב מדובר בצבע המופיע בצווארון המדים ובקצוות השרוולים (ידה) ולא בכפל של ממש.
דוגמאות היסטוריות

חייל מרגימנט הרגלים השמיני (של המלך), בריטניה, 1742
חייל מרגימנט הרגלים המלכותי, בריטניה, 1742
גרנדיר ווולטיגר צרפתיים, 1808
יגר הולנדי, 1815
דוגמאות כיום

חיילי רגימנט ברמודה המלכותי, הצבא הבריטי
חיילי משמר הכבוד, גאנה
חיילי משמר הגרנדירים, הצבא הבריטי
חיילי רגימנט הפרשים השישי, פורטוגל
ראו גם

ואפנפרבה
טלאי צווארון
צבע שמן נמסך במים

צבע שמן נמסך במים (באנגלית: Water Miscible Oil Paint) הוא סוג של צבע שמן לשימוש אמנים, אשר ניתן לערבוב עם מים למטרות דילול וניקוי. לאחר שהמים מתאדים והצבע מתייבש, שכבת הציור חסינת מים. ניתן להשתמש בצבע שמן נמסך במים גם עם ממיסים רגילים, כגון טרפנטין, בכל שלבי הציור.