stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גן יפני

גן בסגנון 'נוף יבש' במקדש בודהיסטי בקיוטו, יפן
גן סמוך למצודת הירושימה
גן בקיוטו, יפן
פנסי אבן, אלמנט נפוץ בגנים יפניים
סויקינקוצו כפול בטירת איוואסקי, נישין, מחוז איצ'י
גנים יפניים (קנג'י: 日本庭園), במסורת של יפן, עשויים להימצא בבתים פרטיים, בפארקים שכונתיים או עירוניים, במקדשים בודהיסטיים או במקדשי שינטו ובנקודות ציון היסטוריות כדוגמת מצודות עתיקות. רבים מהגנים היפניים המפורסמים ביותר במערב וביפן עצמה, הם גני זן. מסורתם של מומחי התה הניבה גנים יפניים מעודנים בסגנון פשוט וכפרי.
גנים יפניים טיפוסיים מכילים, באופן ממשי או סמלי, אחדים מהאלמנטים הבאים: מקור מים, אי, גשר אל האי, פנס, לרוב במבנה אבן, בית תה או ביתן או עצי בונסאי ננסיים.
גנים יפניים עשויים להיות באחד מהסגנונות של "גני טיול", לצפייה מהשביל, או "גני ישיבה", להתבוננות ממקום אחד.
מקדשי זן רבים מאופיינים בגן בסגנון 'נוף יבש' (枯山水). אין בהם מים, אך לרוב הם מעוררים תחושה של מים באמצעות שביל עם חלוקי אבן ובחצץ או בחול מגורף בקפידה. אופייניים לסגנון הנוף היבש, סלעים שנבחרו בשל צורתם ותבניתם המיוחדת, אזוב ושיחים נמוכים. מפורסם במיוחד הגן במקדש Ryōan-ji בקיוטו.
גם גנים אחרים משתמשים בסלעים דומים לקישוט. חלקם מובאים מחלקיה הרחוקים של יפן. בנוסף, חזרן וצמחים קרובים, ירוקי-עד כולל אורן שחור יפני ועצים נשירים כמו מייפל צומחים מעל שטיח של שרך ואזוב. בחלק מהגנים מותקנים קישוטים המשלבים אקוסטיקה טבעית ושימושיות כגון הסוּיקינקוּצוּ.
Shakkei (借景), "נוף מושאל", הוא טכניקה שבה משתמשים גננים יפנים כדי לשוות לגן קטן, מראה מרווח יותר. באמצעות שתילה מחושבת של שיחים שיחסמו את המראה של מבנים סמוכים, הם מעודדים את הצופה להביט לעבר ההרים ולחשוב עליהם כעל חלק מהגן.
גנים יפניים בישראל

בקיבוץ חפציבה על צלע הר הגלבוע - גן שהוקם על ידי חברי תנועת המקויה. הגן ניתן לחברי הקיבוץ לרגל חג היובל כסמל לקשר האמיץ.
גן בשדרות ירושלים בחולון
סמוך לדרך דיפנבייקר באזור שער הגיא - גן שהוקם על ידי אגודת בית שלום היפנית
גן וואהל לוורדים בירושלים כולל גם גן יפני.
גן יפני בבית הספר אפק, ראש העין
ראו גם

סויקינקוצו
אסתטיקה יפנית
תסמונת הורנר

| --- | --- |

תסמונת הורנר ניכרת בצד השמאלי
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1220091 
 MeSH:  D006732
 סיווגים
 ICD-11:  8D8A.1 
 
תסמונת הורנר (גם תסמונת קלוד ברנאר-הורנר (על שם קלוד ברנאר) או שיתוק אוקולו-סימפתטי) היא תסמונת קלינית שנובעת מפגיעה במערכת העצבים הסימפתטית.
סימנים

סימנים הנמצאים אצל כל המטופלים בצד הפגוע של פניהם כוללים צנחת של העפעף העליון, צנחת הפוכה (עילוי) של העפעף התחתון, אישון מכווץ ושיהוי בהרחבתו. סימנים נפוצים נוספים בצד הפגוע הם מראה של עין שקועה (אנופתלמוס), הזעה מופחתת (אנהידרוזיס) ולחמית אדומה. גם מראה אדמדם כללי בצד הפנים הפגוע הוא סימן אופייני עקב התרחבות של כלי הדם השטחיים.
אצל ילדים התסמונות מתבטאת לעיתים בצבע עיניים שונה בין שתי העיניים (הטרוכרומיה). זה נובע מפגיעה בפיגמנטצית המיילין של האיריס המתרחשת בילדות.
מאפיינים

תסמונת זו נובעת מנגע מרכזי או היקפי למערכת העצבים הסימפתטית. תסמונת זו כוללת כיווץ של האישון (מיוזיס), יחד עם צניחת עפעף קלה (פטוזיס) ולעיתים גם חוסר הזעה באותו הצד (אנ-הידרוזיס). לרוב תהיה התסמונת חד צדדית, והאישון קטן בכ- 0.5 עד 1 מ"מ לעומת האישון הבריא. אין בעיה בתגובה לאור או להתקרבות באישון הפגוע. האבחנה המבדלת כוללת מצבים שונים, כשהמרכזיים ביניהם הם אוטם בגזע המוח, גידול צווארי או גידול בבית החזה, גידול מוחי ודימום או אוטם מוחי. במצבים חריפים של תסמונת הורנר, מאופיינים בחוסר בהזעה, כאשר אם יש הזעה מופחתת בחצי גוף שלם כולל פנים, הנגע ממוקם במערכת העצבים המרכזית, בעוד מצבים המאופיינים בחוסר הזעה בפנים, הצוואר וביד בלבד הם ככל הנראה מנגע או גידול באזור הצוואר ובית החזה. במידה והנגע הוא מעל ההתפצלות של עורק הקרוטיד לענף החיצוני והפנימי שלו, אין פגם במנגנון ההזעה.
פתופיזיולוגיה

על מנת להבין את מנגנון הפגיעה המשולבת בתסמונת הורנר, יש צורך להבין את המסלולים הסימפתטיים האחראיים על הרחבת האישון: מתוך ההיפותלמוס יוצא נוירון המבצע סינפסה בחוט השדרה, ברמת חוליה T1. לאחר מכן יוצא נוירון פרא- גנגליוני, המבצע סינפסה בגנגליון צווארי עליון, בגובה חוליה C2. בגנגליון צווארי זה יוצא הנוירון הפוסט גנגליוני, שמתפצל לשלושה אזורים- הראשון, לעצבוב בלוטות זיעה בפנים, אשר יוצא לפני הפיצול של עורק הקרוטיד. השני- לאישון לצורך הרחבתו, והשלישי- לעצבוב שריר העפעף. מכאן, שפגיעה באחד ממסלולים אלו תביא לתסמונת הורנר.  בהתאם למסלולים אלו, חולקה תסמונת הורנר על פי מנגנון הפגיעה: מנגנון הפגיעה יכול להיות בנוירון הראשון שיוצא מההיפותלמוס- מצבים כגון אוטם בגזע המוח, טרשת נפוצה, כאב ראש מקבצי, דימום מוחי וכן גידולים מוחיים יכולים לגרום לכך. מנגנון הפגיעה אשר פוגע בנוירון הפרה-גנגליוני (כלומר, לפני הגנגליון הצווארי), יכול להיגרם כתוצאה מגידול צווארי או גידול בבית החזה או מטראומה (ניתוחית או שאינה ניתוחית). פגיעה בנוירון הפוסט גנגליוני יכולה להיגרם כתוצאה מטראומה, או למשל כתוצאה מגידול תוך מוחי כגון גידול ב-cavernous sinus.
מור יוקאי

| --- | --- |

ליתוגרפיה מאת אדולף דאותאגה מ-1879
 לידה:  18 בפברואר 1825 קומארנו, סלובקיה 
 פטירה:  5 במאי 1904 (בגיל 79) בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Ásvay Jókay Móric 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מקום לימודים:  Grammar School of Reformed College 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, לטינית, יוונית עתיקה, הונגרית 
 יצירות בולטות:  האיש מזהב 
 בן או בת זוג:  Róza Laborfalvi  Bella Nagy 
 חתימה:   
 
מור יוקאי בגיל מבוגר
מור יוקאי (לפי תואר האצולה מכונה גם אַשְווַאִי; בהונגרית: Ásvai Jókai Mór;‏ 18 בפברואר 1825 – 5 במאי 1904) היה סופר, עיתונאי ומחזאי הונגרי. הוא מכונה "גדול מספרי  הסיפורים של ההונגרים", ה"אונורה דה בלזק" ההונגרי. הוא גם הסופר ההונגרי הנקרא ביותר. מתוך כמאה יצירותיו, הומחזו והוסרטו רבות ויצירתו כולה נחשבת לנכס צאן ברזל של התרבות ההונגרית והאוניברסלית. יוקאי שימש גם חבר בפרלמנט ההונגרי וחבר בבית העליון שלו וכן חבר במועצה המנהלת של האקדמיה ההונגרית למדעים. היה חבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
מרק שעועית יוקאי נקרא על שמו.
ביוגרפיה

מור יוקאי נולד בשם "מוריץ יוקאי" (Jókay Móric) בחלקה הצפוני של העיר קומארום, שמשתייך בימינו לסלובקיה. זוהי עיר בצפון הונגריה על שתי גדות הדנובה, על הנהר שמהווה כיום את הגבול בין הונגריה לסלובקיה. ב-1824 היא הייתה הונגרית לכל דבר בשני צדי הנהר. התקופה הייתה תקופת הרפורמה ותחילת סלילת דרכה של הונגריה להפוך ממושבה אוסטרית מפגרת לשותפה מלאה באימפריה האוסטרו-הונגרית כעבור כארבעים שנה, בשנת 1867. יוקאי, שמשפחתו ממוצא האצולה הנמוכה, התייתם מאביו בגיל שתים עשרה. אביו, עורך דין שהתרושש, מכר את אחוזת המשפחה ועסק במקצועו. יוקאי הצעיר נשלח לגימנסיה הקלוויניסטית בברטיסלאבה כדי שילמד גם את השפה הגרמנית. לימודיו התיכוניים ובחינות הבגרות נסתיימו בקולגיום הקלוויניסטי של העיר פּאַפָּה, שם הכיר את המשורר הגדול של הונגריה שנדור פטפי (Petőfi Sándor) שהפך למשורר הלאומי של העם ההונגרי. עם סיום לימודי המשפטים עסק יוקאי כאביו בעריכת דין מספר שנים בפֶּשְט. הרומן הראשון שלו הופיע כבר בשנת 1844, ואילו האחרון ב-1907, לאחר מותו. ב-1886 נפטרה אשתו, והסופר בן השישים ושתיים נשא לאישה את בֶּלָה נַאדְי בת העשרים. באביב 1904, עם חזרתם מניס שבצרפת ובסובלו מהתקררות קשה, אמר לרעייתו, 'אני רוצה לישון'. הוא נפטר בשנתו מדלקת ריאות, כשהוא בן קרוב לשמונים.
מור יוקאי השתתף במהפכת 1848 בהונגריה לשחרור המדינה מעול הכיבוש האוסטרי של בית הבסבורג. בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה כאמור חבר בפרלמנט ההונגרי, כנציג של המחנה הליברלי.
עם הרומנים הידועים שלו נמנים "האיש מזהב" (Az arany ember), "טייקון הונגרי" (Egy magyar nábob), "זולטן קארפאטי" (Kárpáthy Zoltán), "יהלומים שחורים" (Fekete gyémántok), "בניו של האיש חסר הלב" (A kőszívű ember fiai), "המצודה ללא שם" (Névtelen vár), "ואף על פי כן נוע תנוע" (Eppur si muove, על חייו של קארוי קישפלודי) ו"ברון הצוענים" (A cigánybáró).
יוקאי כתב קרוב למאה רומנים ומתוכם גם רומנים היסטוריים רבים. הוא קיבל השראה במיוחד מתולדות העם ההונגרי. יצירתו הספרותית התאפיינה בגישה רומנטית-אידיאליסטית, חדורת אופטימיזם ואמון בערכי התרבות האנושית. הוא הקדיש את כל חייו לטיפוח השפה ההונגרית.
משאל העם לשינוי חוקת איטליה (1946)

התפלגות תוצאות משאל העם לפי מחוזות – בכחול תומכי הרפובליקה, באדום תומכי המונרכיה, במקווקו אזורים ללא הצבעה
פתק ההצבעה למשאל
ג'וזפה מציני
דגל המחתרת האיטלקית במלחמת העולם השנייה
כרזות במהלך הבחירות לאספה המכוננת
אלצ'ידה דה גספארי
המלך אומברטו יוצא לגלות בפורטוגל
שלט שמציג את תוצאות המשאל בפייזולה (אנ')
סמל איטליה, שאומץ בשנת 1948
משאל העם האיטלקי של 1946 (באיטלקית: Referendum istituzionale או Referendum sulla forma istituzionale dello Stato) נערך באיטליה ב-2 ביוני 1946, והיה לאחד מהאירועים המכוננים בהיסטוריה של איטליה.
המשאל נסוב סביב שיטת המשטר הרצויה באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה: רפובליקה או מונרכיה.
עד לשנת 1946 איטליה הייתה מוגדרת כממלכה, אשר נשלטה מאז איחוד איטליה על ידי בית סבויה ובשני העשורים לפני סיום המלחמה על ידי בניטו מוסוליני והפשיסטים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבאיטליה התקיימה זכות הצבעה לנשים. בסך הכל הצביעו בסביבות 13 מיליון נשים ו-12 מיליון גברים, כאשר אחוז ההצבעה היה גבוה מאוד ועמד על 89.08%.
בסך הכל הצביעו 28,005,449 איש. תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו-10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
ב-2 וב-3 ביוני, בנוסף למשאל העם, התקיימו בחירות לפרלמנט האיטלקי (אנ') שאשררו את תוצאות המשאל. אלו היו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באיטליה מאז מערכת הבחירות של 1924 (אנ').
בתחילה, ב-28 ביוני 1946 הנבחרים בחרו את אנריקו דה ניקולה לראש מדינה זמני ברוב של 396 מתוך 501 קולות. עם כינונה של חוקת איטליה ב-1 ביוני 1948 הפך דה ניקולה לנשיא הרפובליקה.
משאל העם של 1946

לפני המשאל:
בסוף המלחמה, עם כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית, היה ברור כי ממשלת בונומי תקיים משאל עם אודות שיטת הממשל באיטליה ובחירה של אספה מכוננת קבועה.
ב־16 במרץ 1946 קבע הנסיך אומברטו, כפי שנקבע בהסכם משנת 1944 כי הצורה המוסדית של המדינה תוחלט על ידי משאל עם שתתקיים במקביל לבחירות לאספה המכוננת.
הצו על קריאת משאל העם קבע באחד מחלקיו: "... אם רוב הבוחרים המצביעים מבטאים ...", משפט שמעיד שיש גם אפשרות שאף אחת משתי הצורות הצעות מוסדיות (מלוכה או רפובליקה) לא יזכו לרוב המצביעים.
העמימות של ביטוי זה גרמה לוויכוחים סוערים ולסכסוכים לאחר משאל העם, אם כי הם היו לא רלוונטיים להכרזת תוצאת משאל העם, מכיוון שההצבעות בעד הרפובליקה היו גבוהות מבחינה מספרית מהסך הכל הכולל של ההצבעות הריקות, הפסולות ובעד המונרכיה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי יצא לגלות באלכסנדריה, מצרים בעקבות מחאת נציגי המפלגות. בנו, אומברטו השני נבחר על ידו כמועמד למלוכה (וכמלך לחודש בודד).
המשאל ותוצאותיו:
ב-2 וב-3 ביוני 1946 הבציעו האיטלקים על שיטת המשטר: רפובליקה או מונרכיה. בסך הכל הצביעו 28,005,449 איש.
תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו־10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
נראה שאיטליה הייתה מחולקת לשתיים מבחינת דפוס ההצבעה: בצפון איטליה היה רוב לתומכי הרפובליקה (66.2%) ואילו במרכז ובדרום איטליה היה רוב לתומכי המונרכיה (63.8%).
מקומות שהיו במוקד של סכסוך טריטוריאלי, ובראשן העיר טריאסטה ומספר ערים נוספות במחוזות פריולי-ונציה ג'וליה, ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה לא הצביעו במשאל.
לאחר ההצבעה הועברו כל הקולות לרומא, שם הם נספרו תחת מפקחים מטעם הצבאות האמריקאיים והבריטיים. בהצבעה המקבילה למועצה המכוננת, המפלגות אשר תמכו ברפובליקה זכו ליותר מ-80% מכלל המצביעים.
השלכות פוליטיות

ביום חמישי, 6 ביוני 1946 יצאה עיתון הCorriere della Sera בכותרת: "הרפובליקה האיטלקית נולדה" (È nata la Repubblica italiana). כמו כן פורסמו התוצאות: "הרפובליקה" 12.718.019, "המלוכה" 10.709.423
בעתיון אחר שיוצא בעיר טורינו, הלה סטמפה, פרסמו כותרת דומה: איטליה הרפובליקנית נולדת, בכותרת המשנה נכתב כי משפחת המלוכה יוצאת לפורטוגל.
ב-11 ביוני, שהוכרז כחג ציבורי כיומה הראשון של הרפובליקה, נערכו הפגנות לטובת הרפובליקה בערים רבות. מאז יום זה נחוג משאל העם בחג הרפובליקה (שהוא יום העצמאות האיטלקי, ונחוג לכבוד יום משאל העם שהיה ב-2 ביוני).
מיד לאחר המשאל התרחשו הפגנות סוערות בנאפולי, שהייתה עיר שברובה תמכה במונרכיה. מפגינים רבים יצאו עם דגל איטליה שהוצא ממרכזו סמל בית סבויה. ההפגנות התפתחו לאירועים אלימים בהם נהרגו ונפצעו מפגינים (איט').
ב-13 ביוני קבעה מועצת השרים (שהתכנסה בלילה הקודם) כי בעקבות הכרזת התוצאות שניתנה ב־10 ביוני על ידי בית המשפט לקסציה (בית המשפט העליון לערעורים) תפקידו של ראש המדינה הזמני יהפוך לתפקיד ראש הממשלה.
ב-18 ביוני, אישר בית המשפט העליון לערעורים ברוב של שנים עשר שופטים נגד שבעה שופטים את תוצאותיו הסופיות של משאל העם.
המלוכה עוזבת את איטליה:
לאחר שמועצת השרים העבירה בלילה שבין 12 ל-13 ביוני את תפקידיו של ראש המדינה לאלצ'ידה דה גספרי מבלי להמתין לפסק הדין הסופי של בית המשפט לקסציה, הוציא אומברטו השני הכרזה בה הכחיש את אי-החוקיות לכאורה בהזמנת הממשלה, ובאותו יום הוא טס לגלות מקיאמפינו (פרבר של רומא) לפורטוגל, בהחלטה חד צדדית.
בהכרזה שהוצאה לפני שעזב, הוא הפקיד את המולדת בידי האיטלקים (ולא בידי נציגיהם הנבחרים באופן דמוקרטי) ופיזר את פקידי הצבא והמדינה משבועת הנאמנות הקודמת שלהם למלך.
אי-הסדירות עליה דיווח אומברטו השני מסאבויה הייתה מורכבת מכך שלא לקחו בחשבון את מספר ההצבעות הריקות בחישוב רוב המצביעים.
פרשנות אחרונה זו הייתה מאפשרת לשמור על הצורה המוסדית המלוכה גם במקרה של תבוסה, אילולא הרפובליקה לא הגיעה לרוב הקולות כולל הקולות הריקים או הפסולים.
גם לאחר האישור הסופי של התוצאות, שבוצע על ידי בית המשפט העליון לערעורים ב־18 ביוני 1946, המלך לשעבר לא הכיר בתוקף משאל העם וסירב לקבל את התוצאה.
הקמת הרפובליקה האיטלקית:
החוקה הרפובליקנית החדשה (או חוקת איטליה) שאושרה על ידי האספה המכוננת ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, קבעה בסעיף 1 כי: "איטליה היא רפובליקה דמוקרטית, שנוסדה על בסיס עבודה", וכי "הצורה הרפובליקנית אינה יכולה להיות כפופה לתיקון חוקתי כלשהו".
בנוסח הסופי נכתב ש"עם כניסת החוקה לתוקף, ראש המדינה הזמני מפעיל את סמכויותיו של נשיא הרפובליקה ומקבל את התואר". יתר על כן, הסעיף ה-13 בחוקה קבע איסור כניסה לאיטליה למלכים לשעבר, לבנות זוגן ולצאצאיהם. הסעיף בוטל בשנת 2002 ולאחריו בא לביקור קצר ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של הנסיך אומברטו.
ראו גם

היסטוריה של איטליה
חוקת איטליה
משאל עם
רפובליקה
מונרכיה
הערות שוליים

↑  Il referendum istituzionale e la scelta repubblicana, Istituto Luigi Sturzo - Internet Archive, ‏2018
↑  Denis Mack Smith, Italy and Its Monarchy, New Haven: Yale University Press
↑  Kogan, Norman, A Political History of Postwar Italy, London: Pall Mall Press
↑  Dieter Nohlen & Philip Stöver, Elections in Europe: A data handbook, Nomos, 2010
↑  Giorgio Rebuffa, Lo Statuto Albertino, Il Mulino, 2003
↑  Francesco Bartolotta, p. 165 ,Parlamenti e Governi d'Italia dal 1848 al 1970, Vol. I, Vito Bianco Editore, Roma, 1971
↑  Indro Montanelli, Mario Cervi, L'Italia della disfatta, Milano: Rizzoli, 1983
↑  Andrea Ungari, In nome del re. I monarchici italiani dal 1943 al 1948, Firenze: La Lettere, 2004, p. 215
הפיגוע בבית הכנסת בפריז (1980)

| --- | --- |

צילום חזית בית הכנסת
 תאריך:  3 באוקטובר 1980 
 מקום:  האיחוד הליברלי היהודי של צרפת 
 קואורדינטות:  48°52′09″N 2°17′20″E﻿ / ﻿48.8692°N 2.2888°E﻿ / 48.8692; 2.2888
 סוג:  פיגוע תופת 
 הרוגים:  4 
 פצועים:  46 
  (למפת פריז מוגדלת) מיקום הפיגוע(למפת פריז רגילה) מיקום הפיגוע
 
הפיגוע בבית הכנסת בפריז (1980) הוא פיגוע שבוצע ב-3 באוקטובר 1980 בבית כנסת ברחוב קופרניק שבפריז. בפיגוע, בו התפוצץ מטען חבלה בפתח בית הכנסת, נרצחו ארבעה בני אדם, בהם הישראלית עליזה שגריר, ונפצעו כ-40. היה זה הפיגוע הגדול הראשון נגד מטרה יהודית בצרפת מאז מלחמת העולם השנייה.
החל משנת 2014 התנהל בצרפת משפטו של חסן דיאב, אזרח קנדי ממוצא לבנוני ובאפריל 2023 הוא הורשע ברצח, בניסיון לרצח ובהרס רכוש, בשל מעורבותו בהכנת והטמנת המטען, ונידון למאסר עולם.
השתלשלות האירועים

לפי פרטי כתב האישום, במוצאי שמחת תורה, ב-3 באוקטובר 1980, הניח חסן דיאב תיק ובו מטען חבלה עשוי מחומר נפץ מסוג PETN במשקל 10 קילוגרם, שהוצמד לאופנוע שחנה בסמוך לבית הכנסת שברחוב קופרניק 24, ברובע ה-16 בפריז. בשעה 18:38, זמן קצר לפי תום התפילה, התפוצץ המטען וכתוצאה ממנו נהרגו ארבעה בני אדם – הישראלית עליזה שגריר, שהייתה עורכת סרטים בטלוויזיה הישראלית ושלושה אזרחים צרפתיים – וכ-40 איש נפצעו. לאחר הפיגוע העריכה משטרת צרפת שאם המטען היה מתפוצץ מספר דקות מאוחר יותר, תוצאת הפיגוע הייתה יכולה להיות קטלנית הרבה יותר, מכיוון ש-320 מתפללים יהודים, ובהם ילדים רבים, היו בדרכם החוצה מבית הכנסת לאחר סיום התפילה.
הפיגוע גרם להלם גדול בצרפת, והוציא מספר ימים אחריו כ-200 אלף איש לתהלוכת מחאה בפריז נגד האנטישמיות.[דרוש מקור] ראש ממשלת צרפת, רמון באר, עורר סערה כשאמר שהמחבל התכוון לפגוע ביהודים בבית הכנסת אך פגע ב"צרפתים חפים מפשע".
לאחר מותה של עליזה שגריר, הוקמה מטעם בעלה, הבמאי והמפיק מיכה שגריר, ובני משפחתה, קרן לזכרה המחלקת מדי שנה מענקים ליוצרים צעירים בתחום הסרטים התיעודיים בישראל.
השתלשלות האירועים > איתורו ומעצרו של המחבל

לאחר הפיגוע בדקו חוקרי המשטרה הצרפתית אפשרות של פיגוע אנטישמי בידי הימין הקיצוני, אבל תוך זמן קצר עלה החשד שמדובר בפעולת טרור פלסטינית לאחר שהתגלה כי המטען משמש לרוב טרוריסטים מקצועיים. ליד מקום הפיגוע נמצאו שני דרכונים קפריסאים מזויפים ששימשו את המחבל בכניסה לצרפת ובשכירת האופנוע שבאמצעותו בוצע הפיגוע. בהמשך הפיצה משטרת צרפת תמונה של גבר צעיר בעל חזות ערבית עם שפם, שנראה בידי מספר עדים מחנה את האופנוע מול בית הכנסת זמן קצר לפני הפיצוץ. עם זאת, במשך 27 שנה לא הצליחה משטרת צרפת לשים את ידה על המחבל.
באוקטובר 2007, בסיוע שירותי המודיעין הגרמני, אותר חסן דיאב בקנדה, לאחר שהתגורר במשך שנים רבות בארצות הברית, במהלכן קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק. במהלך שהותו במדינה, קיבל דיאב בשנת 1993 אזרחות קנדית ושימש כמרצה לסוציולוגיה בשתי אוניברסיטאות באוטווה, אליה עבר בשנת 2006.
ב-13 בנובמבר 2008 נעצר דיאב בעיר גאטינו שבקוויבק על ידי המשטרה הקנדית, לאחר שבתחילת אותו חודש הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי על ידי בית משפט צרפתי, בחשד להכנת והטמנת מטען חומר הנפץ בפתח בית הכנסת.
במהלך החקירה התגלה כי דיאב השתייך לארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין - המבצעים המיוחדים", שהיה מקורב לארגונו של אחמד ג'יבריל, "החזית העממית - המפקדה הכללית". דיאב הכחיש כל קשר לארגון זה. כמו כן, עד עצם היום הזה, לא לקח שום ארגון אחריות על הפיגוע.
במהלך ההמתנה להסגרתו לצרפת, היה דיאב מצוי במשך תקופה מסוימת במעצר בית, אך ביולי 2009 קיבל אישור לצאת מביתו פעמיים בשבוע לאחר שקיבל הצעת עבודה להוראת קורס בסוציולוגיה באוניברסיטת קרלטון שבאוטווה. בני משפחתה של עליזה שגריר, כמו גם ארגונים יהודיים בקנדה, בהם ארגון "בני ברית קנדה", מחו כנגד החלטת הנהלת האוניברסיטה להעסיק את דיאב, חרף היותו חשוד בפעילות טרור וברצח של ארבעה בני אדם. בעקבות מחאה זו בוטל המינוי.
השתלשלות האירועים > הסגרתו לצרפת ומשפטו

באוקטובר 2014, לאחר מספר שנים של מאבקים משפטיים, הוסגר דיאב לצרפת, [דרושה הבהרה] לאחר שבית המשפט העליון בקנדה דחה את עתירתו כנגד ההסגרה. הוא הואשם ברצח, בניסיון לרצח ובהרס רכוש כחלק מפעולת טרור. לאחר הסגרתו הכחיש דיאב את מעורבותו בפיגוע וטען כי כלל לא שהה בצרפת בזמן הפיגוע וכי הראיות נגדו חלשות ומבוססות על ניתוח לא אמין של כתב יד, שבו הושווה כתב ידו לכתב יד שהתגלה על טופס רישום בבית מלון בפריז ב-1980.
במאי 2016 שוחרר דיאב למעצר בית, לאחר שהיה נתון במעצר במשך 18 חודשים. במהלך המשפט ציין השופט כי יש ספק בשאלה הבסיסית בעניינו של דיאב והיא האם שהה בצרפת בתקופת הפיגוע בבית הכנסת, וזאת בעקבות עדות אשתו לשעבר לפיה הוא לקח אותה לנמל התעופה של ביירות ב-28 בספטמבר 1980, תאריך שלפיו, בהתאם לחותמות בדרכון שדיאב זיהה כדרכונו, הוא כבר היה בצרפת. עם זאת הדגיש השופט כי יש להתייחס בזהירות לעדותה של אשתו לשעבר, בהתחשב בעובדה שהתקבלה בשלב מאוחר בהליך.
נשיא ארגון הגג של יהודי צרפת וסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, רוז'ה קוקירמן, כינה את החלטת השופט "שערורייתית וחסרת אחריות, ועלבון לקורבנות הפיגוע ובני משפחותיהם". לדבריו, שחרור דיאב יפורש על ידי רבים ככניעה לטרור. בנוסף, טענו כמה מעורכי דינם של הקורבנות, כי משמעות השחרור החלקי היא שבתי המשפט אינם מחויבים יותר לתאריך יעד לסיום המשפט וכי הוא עשוי להימשך עוד שנים ארוכות.
ב-2021 משפטו של דיאב נפתח מחדש. בית המשפט דרש שדיאב ישוב מקנדה לצרפת, אך דיאב לא נענה לדרישה זו. ב-21 באפריל 2023 הרשיע בית משפט בצרפת את דיאב בביצוע הפיגוע, גזר עליו מאסר עולם, והוציא צו מעצר נגדו.
הערות שוליים

1 2 3   הארץ, המואשם בפיגוע בבית הכנסת בפריז ב–1980 שוחרר למעצר בית, באתר הארץ, 17 במאי 2016
1 2  אור הלר, המחבל נלכד אחרי 27 שנה, באתר nrg‏, 11 באוקטובר 2007
↑  יואב שטרן, יוסי מלמן, אותר פלשתינאי החשוד בביצוע פיגוע ב-1980 בצרפת בו נהרגה ישראלית, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2007
1 2  רויטרס, קנדי ממוצא לבנוני חשוד בביצוע הפיגוע בבית כנסת בפריז ב-1980, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2014
1 2  סוכנויות הידיעות, לאחר 28 שנה: נעצר חשוד בפיגוע בבית הכנסת בפאריס, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2008
↑  אוהד פס, קנדה: חשוד בפיגוע בבית כנסת ירצה באוניברסיטה, באתר ynet, 29 ביולי 2009
↑  איתמר אייכנר, צרפת: שוחרר לביתו נאשם בפיגוע רצחני בבית כנסת, באתר ynet, 18 במאי 2016
↑  ynet והסוכנויות, 43 שנה אחרי הפיגוע בבית הכנסת בפריז: המחבל נידון למאסר עולם, באתר ynet, 21 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16134267k (data) 
לוחית לזכר ארבעת הרוגי הפיגוע
ההפיכה החות'ית בתימן

השתלטות החות'ים על תימן הייתה הפיכה ב-21 בספטמבר 2015 כשהחות'ים, מיליציה של לוחמים שיעים-זיידים, הדיחו את ממשלת תימן.
ב-21 בספטמבר 2014 הסתערו על הבירה צנעא, ובעקבות זאת התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה. ב-22 בינואר 2015 השתלטו על ארמון הנשיאות, מקום משכנו הפרטי של הנשיא עבד רבו מנסור האדי, ועל מתקנים צבאיים בבירה. ב-6 בפברואר השלימו החות'ים את ההפיכה, כשהודיעו על פיזור הפרלמנט והקמת מועצת מעבר שתנהל את ענייני המדינה במקומו.
השלטון החדש לא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית ובעקבות ההפיכה פרצו הפגנות המוניות במדינה, בעיקר בדרום, שם רוב התושבים הם סונים.
רקע > 2014: נפילת צנעא

ב-18 בספטמבר המורדים החות'ים ניהלו קרבות עם לוחמים המזוהים עם מפלגת אל-אסלאח הסונית בבירה צנעא ועד ה-21 בחודש הם התקדמו אל תוך מרכז העיר והשתלטו על מבני הממשל. כתוצאה מכך התפטר ראש הממשלה מוחמד בסינדווה, שהאשים גורמים בצבא ובממשלה בתמיכה במרד ואף גינה את הנשיא האדי. החות'ים, יחד עם פלגים פוליטיים נוספים במדינה, חתמו על הסכם "לשלום לשיתוף פעולה" שבו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות. עד ה-22 בחודש נהרגו לפחות 340 איש בלחימה בצנעא והקרבות נמשכו גם לאחר החתימה על ההסכם.
אחמד בן מובארכ, ראש הסגל של הנשיא האדי, מונה כמחליפו של בסינדווה ב-7 באוקטובר, אולם הוא סירב לתפקיד בשל לחץ שהופעל עליו מצד החות'ים. יומיים לאחר מכן, אירע פיגוע התאבדות בכיכר תחריר בצנעא שבו נהרגו 47 בני אדם ועוד עשרות רבות נפצעו, רובם תומכי המורדים. ב-13 באוקטובר מונה לתפקיד ראש הממשלה חאלד בחאח, בהסכמתם של המורדים השיעים.
ב-7 בנובמבר הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות על הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח ועל שני מפקדים בשורות המורדים שהואשמו באחריות למשבר הפוליטי במדינה. בתגובה הדיחה מפלגתו של סלאח - הקונגרס העממי הכללי - את הנשיא האדי מכל תפקידיו במפלגה, בטענה כי הוא יזם את הטלת העיצומים על סאלח. יומיים לאחר מכן הוקמה הממשלה החדשה בהתאם להסכם מספטמבר, אולם החות'ים והקונגרס העממי הכללי סירבו להשתתף בה.
ב-16 בדצמבר המשיכו המורדים השיעים להפגין את כוחם כשמנעו מגנרל חוסיין חיראן, שמונה על ידי הנשיא האדי לרמטכ"ל צבא תימן, להיכנס למשרדו והאשימו את הנשיא בשחיתות. ראש הממשלה בחאח איים כי הוא וממשלתו יתפטרו אם החות'ים ימשיכו להתערב במוסדות המדינה, אחרי שהם סילקו מנהלי חברת הנפט הממשלתית מתפקידם, אסרו על מנהל נמל אל-חודיידה להיכנס למשרדו ופיטרו ארבעה מושלים אזוריים.
ההפיכה > פרישת הנשיא האדי והדחת הממשלה

ב-18 בינואר 2015 חטפו החות'ים את בן מובארכ, ראש הסגל של האדי, בשל מחלוקת על הצעת החוקה החדשה למדינה, שפורסמה באותו יום. בטיוטת החוקה הוצע לחלק את תימן לשישה מחוזות פדרליים לצד הגבלת מספר הכהונות האפשריות לנשיא, יצירת רשות מחוקקת שמורכבת משני בתי מחוקקים ואיסור על כל המפלגות הפוליטיות להתבסס על דת או מוצא מסוימים. החות'ים דרשו שתימן תחולק לשני מחוזות פדרליים - אחד בצפון ואחד בדרום. יום למחרת כיתרו החות'ים את מעונו של ראש הממשלה בצנעא ושמונה בני אדם נהרגו בחילופי אש בינם לבין המשמר הנשיאותי. החות'ים אף השתלטו על המשרדים הראשיים של תחנת הטלוויזיה "תימן TV" ושל סוכנות הידיעות סבא. הם האשימו את הנשיא האדי בהפרת ההתחייבויות הנוגעות לחוקה החדשה ובחימוש אל-קאעדה, ואילו הממשלה תיארה את מהלכיהם של החות'ים כצעד לקראת הפיכה.
ב-20 בינואר תקפו החות'ים את מעונו של הנשיא האדי ופלשו לארמון הנשיאות בצנעא. הנשיא לא נפצע, אולם ביתו כותר בידי המורדים, שהציבו מחסומים ברחבי הבירה ופרסו כוחות סביב מבנים אסטרטגיים נוספים, בהם מטה המודיעין. למחרת השתלטו החות'ים ללא קרב על בית הספר הצבאי לטיסה הסמוך למקום מגוריו של האדי ועל בסיס טילים. גורמים רשמיים בעיר הנמל עדן שבדרום המדינה הגיבו להשתלטות החות'ים על ארמון הנשיאות ועל בית מגוריו בסגירת שדה התעופה, הנמל ומעברי היבשה. רשויות הביטחון המקומיות גינו את מהלכיהם של החות'ים וטענו כי מדובר ב"הפיכה אלימה נגד הנשיא באופן אישי ונגד כל התהליך הפוליטי בכלל".
ב-22 בינואר הודיעו הנשיא האדי וראש הממשלה בחאח על התפטרותם בשל ההשתלטות של החות'ים על הבירה ובשל חוסר יכולתם לשלוט. המורדים מסרו בתגובה כי על הפרלמנט יהיה לאשר את סיום תפקידם כדי שהתפטרותם תיכנס לתוקף.