stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ח'וסרו הראשון
שאהנשאה של פרס > היחסים עם הביזנטים

מיד בראשית ממלכתו (532), כרת ח'וסרו ברית שלום שכונתה "שלום הנצח" עם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון מהאימפריה הביזנטית. גם יוסטיניאנוס היה מעוניין בברית זו, כדי להתפנות למלחמותיו באפריקה ובאיטליה. לאחר כמה שנים, כאשר יוסטיניאנוס גבר על הונדלים ועל עמים נוספים, ח'וסרו חש לא בטוח מכיוון שקריאות רבות הופנו אליו שיוסטיניאנוס מתכנן מלחמה נגדו.
בשנת 540 פתח במלחמה עם הביזנטים וידו הייתה על העליונה. ח'וסרו חישב את מצב הצבא הביזנטי אשר היה אז במערכה בחצי האי האפניני וידע כי חלון ההזדמנויות לתקוף את הביזנטים הוא יחיד במינו. ח'וסרו כבש חוף לים התיכון ושחה בים למן יוקרה בין-לאומית. לאחר מכן החל בתוכניות לכיבוש דרומי והחל לנוע לכיבוש ירושלים. לפני שיכל לעשות זאת חלה ח'וסרו במחלת הדבר במסגרת המגפה היוסטיניאנית והיה צריך להתמודד עם מרד שהחל בנו. כל מערכי המלחמה נעצרו והחלו מגעים לשלום.
בעקבות זה הושגה בסופו של דבר הסכמה לגבי חלוקת השטחים - רוב עבר הקווקז כמו גם שטחים נרחבים במדבר הסורי חזרו לפרס, ולעומת זאת הפרסים התחייבו לא לתקוף את האזורים ממערב לבוספורוס, אך תמורת שלום זה היה על הביזנטים לשלם מס שנתי גבוה לכתר הפרסי. הסאסאנים התחייבו לתת שוויון זכויות לנוצרים בארצותיהם, בתנאי שהללו לא יעסקו במיסיון בקרב מאמיני זרתוסטרה.
סכסוך נוסף החל עם יורשו של יוסטיניאנוס, יוסטינוס השני לקראת סוף חייו של ח'וסרו. לאחר כשל ביזנטי במתקפת נגד לתוך פרס נשלחה בקשה להפסקת אש מקונסטנטינופול. אך לפני שזאת הגיעה אל קטסיפון, ח'וסרו נפטר בשיבה טובה בעודו בן 78 לערך.
שאהנשאה של פרס > הרפורמות של ח'וסרו

ח'וסרו גם נודע כמלך ישר וחכם. הוא ביטל חלק גדול מהזכויות שהיו למעמד האצולה, הקטין את נטל המיסים על האוכלוסייה ובעיקר על האיכרים. ח'וסרו ראה את הסכנה בהשפעה האדירה של האצולה ועל כן ראשית יצר מעמד ביניים-עליון חדש לו קרא ה"דאגנים", אלו לעתיד יהפכו למעמד האצולה המחודש של פרס. מאוחר יותר ח'וסרו פירק את חילות אדוני המחוזות כך שכל אדון מחוז ימוקם בריחוק מביתו ובכך הקשה על הסיכוי להפיכה של האצולה נגדו.
המערכת שפירקה את סדר אדוני המחוזות ואנשיהם הביאה לממשל ריכוזי אל עבר השאה אך בו בזמן פגעו בכוחו של כל מחוז לעצמו, דבר אשר הביא לנפילתה הסופית של האימפריה הפרסית.
ח'וסרו גם הפסיק לחלוטין את שליטת דת מזדק, אותה אימץ אביו. בכך הוא פייס את היהודים בממלכתו, שבמסגרת הדת המזדקית, הדוגלת בשוויון-נכסים, נשותיהם נהיו לרכוש הכלל. בנוסף, הוא החזיר לזורואסטריות את מעמד דת המדינה והרשה לפילוסופים לפעול. ח'וסרו למעשה הכריז מלחמה על הביזנטים לפי הסכמתו הדתית של האל הזורואסטרי אהורא מזדא ובכך הייתה זאת מלחמת נכונות דתית.
ח'וסרו גם היה הראשון להנהיג צבא סדיר, כאשר החיילים קיבלו נשק ואימונים על חשבון הממלכה, ונוסף על כך משכורת מכובדת, חידוש שלא היה כמוהו עד אז בפרס.
שאהנשאה של פרס > תשתיות

נגד הנוודים בני חוף הים הכספי הקים ח'וסרו את חומת גורגאן הגדולה, מערכת הביצורים השנייה הכי גדולה בעולם לאחר החומה הגדולה של סין בת אורך של כ-195 קילומטרים ורוחב של בין 6 ל-10 מטרים (כיום נמצאת החומה בין גבול איראן-טורקמניסטן). בצפון מערב המדינה בנה ח'וסרו את ביצורי דרבנט על גבול הקווקז למנוע את התקדמותם של האלאנים, עמים טורקיים, סרירים, ממלכת הכוזרים ועוד רבים פולשים אחרים. ח'וסרו יצר חומה בדרום לעבר נג'ד אך מעבר אליה יצר יחסים טובים עם השבטים הערבים לגבולות אומתו אשר שימשו כמפרידים בין הנוודים הערבים לממלכת פרס.
לפי גורמים מוסלמים על נהר דיאלא בנה ח'וסרו תעלות לחיזוק החקלאות באזור. מעל לכל התשתיות אותן בנה, הגדול מכל הוא שריד הבירה קטסיפון, מקדש טאק כסרא. מבנה אדיר על נהר הפרת אשר ממוקם כיום מדרום לבגדאד, בירת עיראק. המקדש אשר הרוס ברובו, משמש כזכר האחרון לאדריכלות פרסית בתקופה הסאסאנית המאוחרת.
שאהנשאה של פרס > מונופול סחר

ח'וסרו הפך את האימפריה הסאסאנית למעצמה כלכלית בין היתר  בכך שראה את עליונות הרווח מהסחר שהובל מתת-היבשת ההודית ופעל להשתלט עליו. דרכי מעבר הסחר הימי מהודו מערבה כללו דרך מהים הערבי לקצוות חצי האי ערב. מצד אחד המפרץ הפרסי אשר כולו נשלט בידי הסאסאנים, ומצד שני ים סוף שחולק בין הביזנטים בצפון, שבטים ערבים בתווך וידידתם הנוצרית של הביזנטים, קיסרות אקסום בדרום, עם מונופול על הכניסה לים דרך האוקיינוס ההודי הודות לשליטה על מצר באב אל-מנדב.
עם המלחמות בין הביזנטים והפרסים, יוסטיניאנוס פעל לאיחוד כוחות עם אקסום נגד הסאסאנים, כשבתמורה לכך הובטח לאקסומים את כלל החוף הערבי למפרץ עדן ועוד יתר על כן אם יוכלו. על אף התוכנית, ח'וסרו הקדים את אויביו במתקפה מקדימה שכן ציפה לאיחוד כוחות ביזנטי-אקסומי, ובמהלך הפעולה כבש את חבל הארץ של תימן מידי אקסום. כעת שלט ח'וסרו על כלל דרכי הסחר הימי בין הודו והמערב והחזיק במונופול סחר אדיר שהעשיר את פרס לעשורים הבאים בזהב רב.
שיאה של פרס הסאסאנית הגיעה בעת שלטונו המאוחר של ח'וסרו, כאשר פרס יכלה להילחם גם בביזנטים ממערב, הגקטורקים ממזרח, נוודי הקווקז מצפון, וקיסרות אקסום מדרום.
אחרי מותו עלה לשלטון בנו הורמיזד הרביעי (או הורמודז).
ביבליוגרפיה

ח'וסרו אנושירואן - פרק 1  (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 2  (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 3  (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 4  (באנגלית)
ח'וסרו אנושירואן - פרק 5  (באנגלית)
פסל אנושירואן הצודק בבית המשפט בטהראן.
ח'וסרו הראשון יושב על כס המלכות. תצוגה בית התפוצות
ברזנט

יריעת ברזנט מגינה על ערסל ותיק גב מפני גשם או שלג
ברנזט (מכונה גם אברזין, צדרה או שמשונית) הוא יריעה המשמשת להגנה בפני תנאי סביבה.
מבנה

יריעות ברזנט מורכבות מליבה ומאריג. ליבת היריעה מיוצרת בדרך כלל מפוליאתילן או פוליוויניל כלוריד. יריעות ברזנט נבדלות בעובי הליבה ובצפיפות האריג - ככל שהליבה עבה יותר וצפיפות האריג גבוהה יותר, בנויה היריעה לעמוד בעומסי עבודה גבוהים יותר. ליריעות ברזנט קלות נחשבות יריעות שעובי הליבה בין 0.13 - 0.15 מילימטר, וצפיפות האריגה 8x8 חוטים לאינץ'. ליריעות ברזנט לעומס גבוה מאוד עובי ליבה של כ-0.4 מ"מ וצפיפות אריגה של 14x14 חוטים לאינץ'. דרך נוספת להבדיל בין סוגי היריעות היא על פי המשקל למטר מרובע.
יריעות ברזנט נחתכות לשימוש סופי על פי מידות. לאחר חיתוך היריעה נתפרים שוליה למכפלת, אשר לתוכה נתפרות לולאות (בדרך כלל מאלומיניום או ממתכת אל-חלד אחרת), אשר משמשות למתיחת היריעה.
יישום היריעה מתבצע על ידי חיבור חבלים אל הלולאות התפורות במכפלת, וקשירתם למבנה יציב (מבנה, עמודים, עצים, יתדות וכיוצ"ב).
מבנה > קוד צבעים

בארצות הברית היה מקובל במשך שנים רבות קוד צבעים ליריעות ברזנט:
| צבע | יעוד | עובי |
| --- | --- | --- |
| כחול | עומס קל | 0.13 - 0.15 מ"מ |
| צהוב/כתום | עומס בינוני | 0.18 - 0.20 מ"מ |
| ירוק | עומס בינוני | 0.23 - 0.25 מ"מ |
| כסף/אפור | עומס כבד | 0.28 - 0.30 מ"מ |
| חום | עומס כבד מאוד | 0.41 מ"מ |
תכונות

יריעות ברזנט הן גמישות, חזקות מאוד יחסית ליריעות בד אחרות, עמידות בפני רטיבות ולרוב גם אטומות למים. מבנה היריעה מונע קריעה או היווצרות חורים, ואם אלה נוצרו מונע את התפשטותם.
שימושים

יריעות ברזנט מספקות הגנה בפני גשם, שלג, אבק, קרינת שמש, רוח, חומרים שונים ועוד. בין השימושים הנפוצים ליריעות ברזנט:
כיסויי רכב, כולל גגות רכב, כיסוי ארגזי מטען וכיסויי הגנה לרכב.
קירות ומחיצות זמניים.
אוהלים.
קירוי קל של שטחים גדולים (מגרשי ספורט, גני שעשועים וכדומה)
כיסוי בריכות
כיסוי שבר וחורים בגגות.
שלטי חוצות.
מפרשים.
אחסנה יבשה.
אלונקות ומיטות מתקפלות.
שימושים > מניעת נזק

הגורם המשפיע ביותר על יריעות ברזנט הוא הרוח. על מנת למנוע נזק ליריעה כתוצאה מרוח חזקה, קיבוע היריעה נעשה רק באמצעות הלולאות - חיבור יריעות ברזנט על ידי מסמרים או ברגים יוצר חורים ביריעה אשר יורחבו כתוצאה מרוח חזקה, וכן פוגע ביכולת האיטום של היריעה. עטיפה של ציוד או מוצרים העשויים מחומר קשיח מחייבת הגנה על נקודות המגע של היריעה בציוד באמצעות ריפוד, על מנת למנוע שחיקה וקריעה של היריעה.
אטימולוגיה

מקור המילה מרוסית – брезент (ברזנט), שיבוש מ־презенинг (פרזנינג – עטיפה) שנכנס לשימוש ברוסית במאה ה-18 מההולנדית (presenning), דרך הצרפתית מהלטינית (praecincta – פּרייקינקְטה) – עטיפה. המונח "אברזין" מופיע כבר בלשון חז"ל שם שימש לתיאור יריעת עור המשמשת לכיסוי.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ו, עמוד ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559099805171  LCCN: sh2008005213  NARA: 10663625 
טנדר עם כיסוי ברזנט בצבע כסף על ארגז המטען
טלפון שדה EE-8 בתוך נרתיק עשוי ברזנט
אלי-עד

ערך זה עוסק במושב. אם התכוונתם לזמר המוכר בשמו הפרטי "אליעד", ראו .
| --- | --- |
שלט בכניסה לאלי-עד
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: גולן
גובה ממוצע: ‎368 מטר
תאריך ייסוד: 1968
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 496 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.5% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל העליון מוגדלת) אלי-עד(למפת הגליל העליון רגילה) אלי-עד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אלי-עד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אלי-עד32°48′21″N 35°44′08″E﻿ / ﻿32.8057514978109°N 35.7355182310845°E﻿ / 32.8057514978109; 35.7355182310845  heמפת היישובים של מועצה אזורית גולן (in English: Golan Regional Council) באדום - אלי-עד בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

אֵלִי-עַד הוא מושב של תנועת המושבים הממוקם בדרום רמת הגולן.
מקור השם

היישוב נקרא על שם אלי כהן, מרגל ישראלי שפעל בסוריה ונחשב לאחד מגדולי המרגלים של ישראל. תחילה נקרא היישוב "אל-על" כשם הכפר הערבי ולאחר מכן שונה לשם "אלי-על". בשנת 1999 הוסב השם מ"אלי-על" ל"אלי-עד".
גאוגרפיה

היישוב נמצא בגובה של 365 מטרים מעל פני הים, דרומית לנחל אל על.
היסטוריה

המקום יושב בפברואר 1968, בתוך שבעה מבנים של מחנה צבאי סורי נטוש, המושב אל על, שהיה יישוב ראשון של תנועת המושבים ברמת הגולן. המתיישבים התחילו בפיטום אווזים, פלחה וחפירות ארכאולוגיות.
המושב סבל ממיעוט תושבים ובעיות חברתיות קשות שכללו סכסוכים בין קבוצת רווקים לקבוצה אחרת. בסוף 1969 החליטה תנועת המושבים על פירוק המושב והקמתו מחדש, וההחלטה אושרה על ידי בית המשפט. בתחילת 1970 נותרו במקום 11 מתיישבים שסירבו לעזוב את המקום, ועלה רעיון להקים במקום היאחזות נח"ל. במרץ 1970 קיבל המפרק מבית המשפט צו המורה למתיישבים במקום שלא להשתמש ברכוש המושב. בתחילת יוני 1970 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, בטקס שנערך בהשתתפות מוטה גור (אלוף פיקוד הצפון דאז). את המקום החזיק גרעין דתי. לאחר זמן הוחלט לאזרח אותו בעולים חדשים, אולם בגלל מיעוט העולים המקום ננטש ונשמר על ידי חברת שמירה. במאי 1973 עלה למקום גרעין אלי-עד של הנח"ל שהחזיק את המקום בתנאי של"ת. קבוצת בוגרי דור ההמשך של מושב אליפלט ניצלו את המקום כדי להפגין בדרישה שיתנו להם את המקום. בני אליפלט עלו למקום ב-15 ביולי, ובעקבות זאת בוטל טקס העלייה על הקרקע הרשמי של גרעין אלי-עד שנועד לאותו יום. לאחר מספר ימים הובטח לבני אליפלט שהם יקבלו מושב אחר שיוקם ברמת הגולן והם פינו את המקום ועברו לפיק.
בני אליפלט שבו ופלשו למקום בערב יום כיפור 1973 וביולי 1974 שבו להתנחל במקום, שכבר היה מאוכלס בכ-50 איש.
כלכלה

כלכלת היישוב מתבססת על גידולים חקלאיים: תפוחים,נקטרינות, שזיפים, זיתים,מפעל להפקה ושיווק שמן זית בשם "שמן זית אליעד", גידולי שדה, וכן על רפת חלב, תרנגולי הודו ועדר בקר לבשר. ליישוב כ-13,000 דונם אדמות מרעה. ביישוב ממוקם "יקב שאטו גולן".
ליד הכניסה למושב נמצא מקום חנייה ממנו מתחיל שביל הליכה בנחל אל על דרך המפל הלבן והשחור עד לאבני איתן.
בתוך המושב נמצאת אנדרטת גדוד רפואה 281.
חינוך

במושב ממוקם ופועל משנת 1994 בית הספר הדמוקרטי – "כנף".
בנוסף לזה באלי-עד קיימת תנועת הנוער בני המושבים.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ישוב בגולן יקרא ע"ש אלי כהן, דבר, 25 במרץ 1973
↑  ילקוט הפרסומים 5488 (עמ' 1483), ‏2 בפברואר, 2006
↑  רשימת יישובים בישראל באתר רשות האוכלוסין וההגירה
↑  שתי האחזויות נוספות הוקמו ברמת הגולן, דבר, 14 בפברואר 1968
↑  מנחם רהט, עתיד טוב נשקף ליישובי רמת הגולן, מעריב, 8 באפריל 1968
↑  מושב אל על מידרדר מטה, מעריב, 28 בנובמבר 1969; המשך; המשך
↑  נדחתה בקשת אל על לצו נגד תנועת המושבים, מעריב, 30 בדצמבר 1969
↑  שוקלים הפיכת מושב אל על להיאחזות נח"ל, מעריב, 17 בפברואר 1970
↑  צו בעניין מושב אל על, מעריב, 30 במרץ 1970
↑  מושב אל על בגולן נהפך להיאחזות נח"ל, מעריב, 5 ביוני 1970
↑  שפי גבאי, 22 התנחלויות בשטחים ובערבה, דבר, 9 באוקטובר 1970
↑  לנו המגל הוא החרב 2, עמ' 236-239
↑  מאיר הראובני, צעירים מאליפלט החליטו למנוע עליית גרעין נח"ל להתיישבות בגולן, מעריב, 13 ביולי 1973
↑  בני מושב אליפלט הכריזו על התנחלותם במושב אל על, דבר, 17 ביולי 1973
↑  לבני אליפלט יהיה מושב עובדים מיוחד ברמת הגולן, דבר, 22 ביולי 1973
↑  צעירי אליפלט התיישבו בפיק, דבר, 25 ביולי 1973
↑  בני אליפלט שבו ופלשו לאליעד, מעריב, 5 באוקטובר 1973
↑  חזרו לכפרם ברמת הגולן, דבר, 26 ביולי 1974
↑  בני אליפלט דורשים להקים יישוב משלהם, דבר, 29 ביולי 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008026440  VIAF: 143456263   WorldCat (עם VIAF): 143456263
קידה (מאחז)

| --- | --- |

סמל המאחז
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מחוז יהודה ושומרון
 תאריך ייסוד:  2003
 גובה:  817 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במאחז:  150 משפחות (2021)
 קואורדינטות:  32°02′59″N 35°20′27″E﻿ / ﻿32.04966111°N 35.34072222°E﻿ / 32.04966111; 35.34072222 
 http://www.kida.org.il/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) קידה(למפת דרום השומרון רגילה) קידה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קידה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קידה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קידה הוא מאחז ויישוב קהילתי דתי בבנימין, שנמנה עם יישובי גוש שילה ושייך למועצה אזורית מטה בנימין. המאחז שוכן על רכס בירכת אל קסר, צפונית-מזרחית לעמיחי על דרך גדעון, בגובה 804 מטר מעל פני הים. נכון ל-2021 מתגוררות במקום כ-150 משפחות.
היסטוריה

ב-1984 ועדת השרים להתיישבות החליטה[דרוש מקור] על הקמת יישוב בשם קציף, כשם מחנה קציף (מחנה צבאי סמוך של חיל המודיעין), בשטח שצופה על כביש אלון ממזרח לשילה. המיקום נבחר כדי ליצור רצף טריטוריאלי בין הרי בנימין לבקעת הירדן. החלטה זו לא יצאה לפועל. ב-1991 נעשה ניסיון להקים יישוב במקום בידי גוש אמונים. ב-2001 פינה צה"ל את מחנה קציף. בקיץ 2002 הוקם במחנה הנטוש מאחז בשם "קידה צפון", אך הוא פונה על ידי המנהל האזרחי לאחר מספר שבועות.
בערב יום העצמאות בשנת 2003 נרצח גדעון ליכטרמן בדרך משבות רחל לכיוון בקעת הירדן, ובתגובה, ב-11 ביוני באותה שנה עלה המאחז על הקרקע כקילומטר דרומית למחנה קציף. תוך זמן קצר נעשה ניסיון לפנות את המקום, ותנועת אמנה עתרה לבג"ץ שהוציא צו ביניים הדוחה את הפינוי. המאחז נבנה בחלקו על קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה ובחלקו על אדמה פרטית של פלסטינים תושבי הסביבה. ב"מפת הדרכים", תוכנית ההסדר המדיני שנרקמה ב-2003, בתקופת הנשיא האמריקני ג'ורג' בוש, הייתה התחייבות של ראש הממשלה, אריאל שרון, לפנות 26 מאחזים, בהם קידה. ראש הממשלה בנימין נתניהו חזר על התחייבות זו במאי 2009 במסגרת דיונים עם הממשל האמריקאי על חידוש תהליך השלום. בתגובה הודיעו קצינים, תושבי המאחז, על הפסקת שירותם בצה"ל במקרה של עקירת היישוב.
עם הזמן גדל המאחז והגיע למצב בו הוא נושק לחוות יישוב הדעת, שהוקמה ב־2001. שני היישובים נפרדים זה מזה באופיים ובענייניהם המנהליים.
בפברואר 2014 הרס המנהל האזרחי שני קראוונים בחוות "יישוב הדעת", הסמוכה למאחז. זאת בהוראתו של שר הביטחון משה יעלון, שכתב בהחלטתו:
הבית שנהרס נבנה ללא אישורים ובניגוד לחוק... בעת הובלת חלקי הבית בחודש ספטמבר האחרון, נתקלו חיילי צה"ל ושוטרי משטרת ישראל בהתנגדות אלימה, כאשר ניסו למנוע את הצבתו. במסגרת זו נפגע רכב משטרתי וצמיגיו נוקבו. למרות האזהרות המשיך בעל הבית בהצבתו ובבנייתו. הוצא כנגדו צו הפסקת עבודה, ולאחר שגם לא הוכיח בעלות על הקרקע ולבית הממוקם מחוץ ליישוב קידה לא הייתה תוכנית מאושרת - הוצא צו הריסה.
בספטמבר 2015, בתשובה לעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי ארגון "יש דין", בשם פלסטינים בעלי קרקעות באזור, הודיעה מדינת ישראל שהיא מתכוונת להכשיר את כל גוש המאחזים המשתרע ממזרח לשילה, כולל קידה. את המשך פיתוח היישוב מממנת המועצה אזורית מטה בנימין מתקציב המדינה.
שם

המאחז נקרא על שם הצמח קידה שעירה הנפוץ באזור.
מאפיינים

המאחז מוגדר כיישוב קהילתי דתי. ביישוב ישנם מעון וגני ילדים, בית כנסת, ומקווה טהרה. סביב המאחז מעבדים חלק מתושביו כרמים לגידול ענבי יין ומטעי זיתים. תושבי קידה עוסקים בעיקר במקצועות חופשיים, כמו גם, כאמור, בחקלאות. במאחז קיים סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
הערות שוליים

↑  גוש אמונים: יעדי ההתנחלות הבאים – הר מנוח וגינת, מעריב, 8 באוגוסט 1991
↑  עקיבא אלדר ודניאל בר־טל, סיבוב הפרסה של האמריקאים, באתר הארץ, 11 ביולי 2002
↑  פליקס פריש ואפרת וייס, צה"ל פינה 10 מתנחלים ממאחז ליד חוות מעון, באתר ynet, 11 באוקטובר 2002
↑  בג"ץ 5798/03 אמנה - תנועת ההתישבות של גוש אמוונים ואחרים נ' מפקד כוחות צה"ל באיו"ש ואחרים, ניתן ב־26 ביוני 2003
↑  מאחזים – קצת סדר בבלגן, באתר שלום עכשיו, 18 ביוני 2010
↑  אפרת וייס, המאחזים: ממיגרון ועד המאהל של אורנה, באתר ynet, 25 במאי 2009
↑  רועי שרון, מאחז הקצינים מתמרד: אם נפונה לא נתגייס, באתר nrg‏, 23 ביוני 2009
↑  דו"ח בצלם וכרם נבות, זה שלנו, זה גם כן מדיניות ההתנחלות הישראלית בגדה המערבית (עמ' 42)
↑  שמעון כהן, 'אם פקיד הטעה את יעלון עליו לשלם על כך', באתר ערוץ 7, 10 בפברואר 2014
↑  עמיחי רובין, ‏נקמה: המנהל האזרחי הרס את ביתו של שגיא קייזלר, באתר "סרוגים", 5 בפברואר 2014
↑   חיים לוינסון, המדינה מתכוונת להכשיר גוש מאחזים עם מאות מבנים לא חוקיים בגדה, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2015
↑   חיים לוינסון, חרף האיסור: המועצה הגדולה בגדה מממנת בניית מאחזים בכספי ציבור, באתר הארץ, 19 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368731205171 
תמונה פנורמית של היישוב
תיקון פלאט

תיקון פלאט, עמ' 1
תיקון פלאט, עמ' 2
תיקון פלאט הוא תיקון בחוקת קובה, אשר נכפה עליה בידי ארצות הברית ונחתם כחוק פדרלי ב-2 במרץ 1901. התיקון הסדיר את יחסי שתי המדינות והבטיח את זכותה החוקתית של ארצות הברית להתערב בפוליטיקה הקובנית. מאוחר יותר, בשנת 1903, אושרר התיקון בחוזה מדיני בין קובה וארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת ארצות הברית–ספרד בניצחונה של זו הראשונה, החלה ארצות הברית ממשל צבאי על קובה. מטרתו המוצהרת של המשטר הצבאי הייתה להעביר את מוסרות השלטון לממשלה קובנית עצמאית ואזרחית. בשנת 1901 החלה ארצות הברית בהעברת השלטון לידי הקובנים. קובה כללה את תיקון פלאט בחוקתה ועצמאותה הוכרה בידי ארצות הברית.
התיקון עוצב בידי אליהו רוט (Root), שר המלחמה האמריקאי, והוצע בידי הסנטור האמריקאי אורוויל ה. פלאט ביום 28 בפברואר 1901. ההצעה נתמכה בידי הממשל והנשיאות. התיקון קבע, בין השאר, כי לארצות הברית תהייה זכות להתערב צבאית בקובה על מנת לשמור על עצמאותה ועל זכות הקניין (סעיף 3). הגבלות על יחסי החוץ של קובה (סעיף 1) ואיסור קיומו של חוב חיצוני ללא ביטחונות מתאימים (סעיף 2). כמו כן, הבטיח התיקון את השליטה האמריקאית בחלק מהטריטוריה הלאומית הקובנית בכך שקבע כי האמריקאים יורשו להחזיק כוח צבאי וימי בחלק מהטריטוריה הקובנית (סעיף 7).
התיקון נכפה על קובה בידי שר המלחמה האמריקאי ב-8 ביוני 1901. התיקון לחוקה אושר בידי הנציגים הקובנים ב-12 ביוני 1901.
בשנת 1925 אישר הסנאט האמריקאי בחוזה אי קסאדה (Hay-Quesada) כי איסלה דה פינוס, אשר לא נכלל בטריטוריה הקובנית לפי תיקון פלאט, ישוב לריבונות קובה.
כחלק ממדיניות השכן הטוב של הנשיא האמריקאי פרנקלין דלאנו רוזוולט נחתם בין ארצות הברית לקובה הסכם ההדדיות בשנת 1934. ההסכם החליף את תיקון פלאט ואת חוזה אי קסאדה. אף על פי כן ההסכם השאיר את פתרון הסעיף הקובע את קיומם של בסיסים ימיים ונוכחותו של כוח צבאי אמריקאי בקובה תלוי ועומד. עם זאת הגביל ההסכם את הנוכחות האמריקאית לבסיס הימי במפרץ גואנטנמו, שבו זו נמשכת להתקיים עד היום.
לתיקון פלאט היה תפקיד חשוב בעיצוב מערכת היחסים בין ארצות הברית לבין אמריקה הלטינית בכלל, שכן הוא נחשב עד היום לאחת הדוגמאות המובהקות ביותר לאימפריאליזם הצפון אמריקאי העקיף באזור.
ראו גם

מלחמת ארצות הברית–ספרד
אימפריאליזם
יחסי ארצות הברית קובה
שושנה דואר

| --- | --- |

שושנה דואר, 1980
 לידה:  1908 האימפריה העות'מאנית דמשק, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  13 בינואר 2000 (בגיל 92 בערך) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1932–2000 (כ־68 שנים)
 עיסוק:  שחקנית תיאטרון וקולנוע
 פרסים והוקרה:  פרס תמרה רובינס
 פרופיל ב-IMDb
שושנה דוּאֶר (1908 – 13 בינואר 2000) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה

דואר נולדה ב-1908 בדמשק. בתור נערה הופיעה בנשפים והצגות במסגרת תנועת המכבי הצעיר.
ב-1925 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לסטודיו הדרמטי של הסתדרות הנוער העובד בהדרכתו של הבמאי יצחק משה דניאל, ולאחר מכן לסטודיו למשחק של הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד. בשנת 1932 הייתה הבוגרת הראשונה שנתקבלה להבימה, וב-1947 נתקבלה לקולקטיב של שחקני הבימה. בהבימה שחקה במספר מחזות כולל "האנוסים", "אדיפוס המלך", "בגדי המלך" ועוד.
היא שחקה בעשרות תפקידים בהבימה ברובם בתפקידים משניים. כן השתתפה בתסכיתים בקול ישראל.
היא הופיעה במספר סרטים:
1955 – גבעה 24 אינה עונה – בתפקיד אחות ראשית בבית חולים
1962 – חבורה שכזאת – בתפקיד אמא של יוסיניו
1967 – שלושה ימים וילד – אמא של יעל
1973 – המשכנע בע"מ
1977 – הגן – בתפקיד שרה
1978 – שרגא קטן אמא של שרגא
1982 – מתחת לאף – אמא של סמי
1995 – לילסדה – בתפקיד סבתא
כן הופיעה במספר סדרות טלוויזיה:
1980 – מסך לספרות
1982 – מישל עזרא ספרא ובניו – בתפקיד רגינה
ב-1995 זכתה בפרס תמרה רובינס על שלל תפקידיה בתיאטרון.

ב-1997 זכתה בתואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
הייתה אם לבן ובת.
דואר נפטרה בינואר 2000, בגיל 92. ביולי 2013 הוצבה לכבודה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בתל אביב.
על שמה רחוב ביפו.
לקריאה נוספת

סוגרים מעגל: שושנה דואר, בת ערובה של התיאטרון; [תחקיר וכתיבה]: ד.נ. שטמר, [ח"מ]: האיגוד הארצי של השחקנים והבמאים של ההסתדרות הכללית, 1997.
דורית ירושלמי, "בצלה של חנה רובינא", זמנים 99 (2007), 26–37.
הערות שוליים

↑  שושנה דואר, באתר הבימה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291654005171  LCCN: nr97033696  VIAF: 31904709   WorldCat (עם VIAF): 31904709 
לוחית זיכרון בכניסה לביתה של שושנה דואר ברח' מגידו 4 בתל אביב
שלט רחוב שושנה דואר בתל אביב
יזדגרד הראשון

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 
 פטירה:  421 איראן 
 מדינה:  האימפריה הסאסאנית 
 בן או בת זוג:  שושנדוחט 
 
 
מטבע מתקופת יזדגרד הראשון הנושא את דיוקנו
יזדגרד הראשון (בפרסית: یزدگرد یکم) היה מלך פרס (399–421, ד'קנ"ט–ד'קפ"א) מהשושלת הסאסאנית לאחר רציחתו של אחיו, בהראם הרביעי. שניהם היו בניו של המלך שאפור השלישי.
יזדגרד השתדל להשתחרר מהשפעתם של בעלי ההון ושל כמרי האמגושים. בני המעמד הגבוה נענשו על ידו בחומרה כאשר ניסו לנהוג בעריצות. האמגושים (כוהני דת פרסיים) כינוהו חוטא בשל סובלנותו הרבה כלפי בני דתות אחרות, היהודים והנוצרים. הוא התיר בניית כנסיות וקיום פולחן נוצרי, והיו לו יחסים טובים גם עם היהודים. בתלמוד (בבלי, זבחים יט ע"א) מוזכר יזדגרד כמי שהיה ביחסי חיבה עם ראש הגולה, רב הונא בר נתן, שהיה כפוף לרב אשי ואף נישא לבתו, שושנדוחט[דרוש מקור].
בימיו היה שלום בין הממלכה הפרסית לבין האימפריה הרומית, ובשל כך הוזכר לשבח ביצירותיהם של אומנים ביזנטיים.
יזדגרד מת במפתיע ואחריו מלך בנו, בהראם החמישי.
| --- | --- |
לפניו:  בהראם הרביעי: אחריו:  בהראם החמישי
סטנלי מארק ריפקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון פוליטכני ג'ון פרנסיס 
 
סטנלי מארק ריפקין (באנגלית: Stanley Mark Rifkin; נולד בשנת 1946) הוא פושע אמריקאי שהורשע בגנבת 10.2 מיליון דולר באמצעות העברה בנקאית על ידי הונאה טלפונית. ריפקין עבד כטכנאי מחשבים, ובשנת 1978 הקים בביתו בעמק סן פרננדו, ארצות הברית, חברה המספקת שירותי ייעוץ ותמיכה לארגונים שונים. תוך זמן קצר צבר לקוחות וזכה לספק שירותי תמיכה ל"סקיוריטי פסיפיק נשיונל בנק" בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הגנבה

במסגרת עבודתו קיבל גישה אל חדר ההעברות ששימש כרשת להעברת כספים בין חשבונות בנק. ריפקין נחשף למידע אודות נוהלי העברת הכספים, וגילה את אופן השימוש בקוד מספרי לאישור עסקאות והעברות שהשתנה על בסיס יומי ונכתב על קיר באופן ידני, תדיר וגלוי. בתאריך 21 אוקטובר, 1978, הגיע אל הבנק, עשה דרכו אל חדר ההעברות, מצא את הקוד לאישור עסקאות, שינן אותו ויצא. ריפקין ניצל את תפקידו כיועץ בבנק, ואת ההיכרות שלו עם מערכות המחשב הפנימיות, התקשר אל נותני השירות ובאמצעות טכניקות הנדסה חברתית, והקוד לאישור עסקאות שמצא, הערים על הפקידים. לאחר מספר שיחות מול גורמים שונים הצליח לגרום להם לבצע העברה בנקאית בסך 10.2 מיליון דולר אל חשבון שהקים מראש בבנק ווזחוד הנדלס (Wozchod Handels), השוכן בעיר ציריך, שווייץ. לאחר השוד, פנה אל חברת סחר סובייטית על מנת לרכוש יהלומים במשקל 43,200 קרט ששווים מוערך בסכום של 8.1 מיליון דולר. בתאריך 26 באוקטובר 1978, לאחר שקיבל את היהלומים, הכניס אותם למזוודה האישית שלו והבריח אותם לארצות הברית כדי למכור אותם באופן עצמאי.
בתאריך 1 בנובמבר, השותף העסקי שלו פול אובראיין (Paul O’Brien) דיווח על פעולותיו ל-FBI, אך לא היה להם מספיק ראיות כדי להעמידו לדין. אובראיין אפשר לסוכני ה-FBI להאזין לשיחות הטלפון שלו, ובשיחת טלפון שנערכה מול ריפקין, טמנו לו מלכודת והוא סיפק מידע שהספיק כדי להרשיעו. ב-5 בנובמבר נתפס ריפקין והודה בהאשמות נגדו, אך שוחרר בערבות.
ב-26 במרץ 1979, לאחר שהיה מעורב במספר הונאות נוספות, נאסר בשנית ונידון לשמונה שנות מאסר בכלא הפדרלי.