stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שואת יהודי איטליה
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות רומא

יהדות רומא היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בעולם וקיימת כמעט אלפיים ומאתיים שנה. במפקד המיוחד ליהודים שנערך ב-22 באוגוסט 1938 נמנו ברומא 12,799 'בני הגזע היהודי'. כעבור חמש שנים, בעת הדחתו של בניטו מוסוליני, עדיין התגוררו בעיר כ-12,000 יהודים, למרות החוקים שחוקק נגדם המשטר הפשיסטי. יהודי רומא חששו פחות לגורלם ורובם החליטו לא לנטוש את בתיהם. הם סברו כי היות העיר משכן הוותיקן תגן עליהם.
ב-26 בספטמבר סירב הפלדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הצבא הגרמני באיטליה, לאשר את הפעולה המתוכננת נגד היהודים מתוך חשש לסיבוך עם האוכלוסייה והוותיקן. ראש הגסטפו ברומא, אוברשטורמבנפירר הרברט קפלר החליט לפעול בעצמו, ודרש מיהודי רומא כופר של 50 קילוגרם זהב תוך 36 שעות. כופר זה הובא לגסטפו ב-28 בספטמבר, אולם כבר למחרת היום, ב-29 בספטמבר החרים ה-אס.אס. את תיקי השמות והכתובות של היהודים מבית הכנסת הגדול.
באוקטובר 1943 שלח אדולף אייכמן את תיאודור דנקר, שמילא קודם לכן תפקיד מרכזי במדיניות ההשמדה בפריז ובסופיה, בראשות סגל של 44 אנשי אס אס, עם הוראה שהסמיכה אותו לגרש את יהודי רומא. הקונסול הגרמני פרידריך מלהאוזן, שהיה אז הממונה על שגרירות גרמניה ברומא, ביקש, לשווא, את התערבות הוותיקן ומשרד החוץ הגרמני.
בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל ה-'Judenrazzia' - המתקפה על היהודים. יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא. ה"היודנאקציון" הסתכמה ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף. בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת. ממסמכים שפורסמו לאחר המלחמה, הסתבר כי ביומיים שיהודי רומא היו במאסר לקראת משלוחם, ראשי הכמורה פעלו בצורה מינורית לביטול הגזירה. אחד מראשי הכמורה נפגש עם המושל הגרמני של רומא והעלה את הנושא רק בדרך של רמז. לבסוף נשלחו 1,007 יהודים אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים. בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
קפלר הודיע למפקד האס-אס באיטליה, אוברגרופנפירר קרל וולף, שלא שיתף את המשטרה האיטלקית בגלל חוסר אמינותה, וכי האוכלוסייה האיטלקית הפריעה למעצרים ואף עזרה באופן פעיל ליהודים. הימלר ועוזריו לא היו מרוצים מכך שעל כול יהודי שנתפס ברומא נמלטו 11. בינואר 1944 החליף את קפלר שטורמבנפירר פרידריך רוברט בוסהמר, המומחה לענייני איטליה ביחידתו של אייכמן. ב'רציות' שנערכו אחר-כך נתפסו עוד 1,084 יהודים בידי הגרמנים ושותפיהם האיטלקים. הדבר כלל שילוח יהודים למחנות ההשמדה, וכן רצח 75 יהודים בטבח בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine). ב-25 במרץ 1944 נרצחו במחצבות 335 אזרחים, נוצרים ויהודים, כפעולת תגמול על הריגת חיילים גרמניים על ידי הפרטיזנים האיטלקים. במקום בו קבורים הנרצחים נבנה אתר זיכרון בחסות רשת המוזיאונים של הצבא האיטלקי.
הכנסייה הקתולית, תוך כדי הסכמה חשאית של הוותיקן, העניקה מקלט ליהודים במנזרים הרבים אשר ברומא. מספרם נאמד ב-4,700. פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו. בעלות הברית נחתו בסלרנו, דרומית מנאפולי, בספטמבר 1943.
ב-4 ביוני 1944, אחרי תשעה חודשים של רדיפות והשמדה, נתפסה רומא בידי הארמייה החמישית של צבא ארצות-הברית, והיהודים הנמלטים יצאו ממקומות מחבואם. מיהודי רומא נספו בשנות השואה יותר מאלפיים נפש. שמותיהם מצוינים על קיר בית הכנסת הגדול של רומא.
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות מילאנו

יהדות מילאנו, שקמה רשמית ב-1866, היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה. מילאנו היא עיר התעשייתית וצומת תחבורה חשוב בצפון איטליה, הייתה מוקד להפצצות בעלות הברית משנת 1942. חלק מתושבי העיר ברחו לכפרי הסביבה. וכך ב-1 בדצמבר 1943 גם חלק מיהדות מילאנו לא היו בבתיהם שבעיר. במצוד אחרי היהודים נתפסו חלק מהם ומ-2,000 יהודי העיר נעצרו פחות מאלף. ולאחר מיון כנדרש על ידי הכנסייה הקתולית לבירור דתם של הנתפסים בני "הגזע היהודי", נשלחו להשמדה 877 יהודים.
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות טוסקנה

יהדות פירנצה קמה במאה ה-15. הקהילה ספגה מכה קשה עם פיטורי היהודים מהאוניברסיטאות. ספרו הביוגרפי של הסופר פאולו צ'אמפי, אשר פורסם בשנת 2006,"שם אחד" מתאר את התלאות, הרגשות וגורלם המר של יהודי איטליה בימי השואה. הספר מספר על אנריקה קלברזי, חוקרת ומרצה מצטיינת לביולוגיה באוניברסיטאות פיזה ובפירנצה, שסולקה מעבודתה משום יהדותה. היא סירבה להסתתר בימי ציד היהודים על ידי המשטרה הפשיסטית והס.ס., נאסרה בביתה, נכלאה בבית הסוהר לנשים "מורטה" והרעילה את עצמה כדי לא להישלח לאושוויץ.
הצבא הגרמני הגיע לפירנצה ושהה בה, ואף החרים את בית הכנסת הגדול לשימושו, אך היא לא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו. יהודי פירנצה חוו תקופה קשה של השפלות והורעו מאוד תנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה כיהודי צפון איטליה. מתוך יהודי פירנצה נשלחו למחנות כ-250 איש. רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה נתן קאסוטו. בית הכנסת הראשון של פירנצה, שנבנה במאה ה-15, פוצץ על ידי הגרמנים ב-5 באוגוסט 1944. הוא ניזוק קשה כאשר הצבא הגרמני פיצץ בניינים ממערב ל"פונטה וקיו" במטרה להקשות על בעלות הברית לכבוש את פירנצה בשלהי מלחמת העולם השנייה. שער הכניסה לבית הכנסת שוקם והוצב במקום שלט הנצחה.
רב הקהילה ד"ר נתן קאסוטו ארגן את רשת ההצלה בפירנצה, שפעלה עם אנשי הכנסייה, ובראשם הקרדינל אליה דלה קוסטה, להצלת יהודי פירנצה. ראשי רשת ההצלה פתחו בפני היהודים את המנזרים וחלק מיהודי העיר מצאו מסתורין במקומות אלה.
הפרנס ג'וזפה פארדו רוקס (Giuseppe Pardo Roques), מיהדות פיזה, בהיותו אישיות מוכרת בעיר ובעל אמצעים הרשה לעצמו להתעלם מהצו המורה להגיע לתחנת המשטרה. גם כאשר אנשי האס אס חיפשו יהודים ברחובות פיזה הוא נשאר בביתו. ב-1 באוגוסט 1944, חודש לפני שחרור פיזה מהכיבוש הגרמני בידי בעלות הברית, הגיעו החיילים לביתו ורצחו אותו, שישה זקנים אשר היו עמו ומשרתת נוצרייה.
מקרב יהדות ליבורנו נשלחו 90 יהודים למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים. בית הכנסת של ליבורנו, אשר נפתח ב-1962, נבנה על המגרש שבו עמד בית הכנסת המפואר של העיר שנהרס במלחמת העולם השנייה.
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות פיימונטה

היהודים הראשונים הגיעו למחוז פיימונטה במאה ה-14 מצרפת ומספרד. טורינו היא העיר הרביעית בגודלה באיטליה. בעת מפקד היהודים באיטליה בשנת 1938 מנתה יהדות טורינו כ-6,000 יהודים. לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה. בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים. מספרם של היהודים ירד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.
יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו. גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו. בליל 14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת. בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם. אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
בתחילת אוקטובר 1943, פרצו כוחות פאשיסטיים לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה. בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור. כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה. כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם. איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים. כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן. בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים. יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים. כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות. חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס. אחרים נתפסו במקום עבודתם. משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה. רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה(אנ'). פרימו לוי מספר על כך בספרו. המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום. במבנה בית הכנסת מצויה ספרייה על שמו. גם בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו. יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
שלט לזכר יהודי טורינו שנרצחו בשואה הוצב בתחנת הרכבת של העיר.
יהדות אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. היו בה כמה עשרות יהודים. בעת הכיבוש הגרמני, בשנת 1943, נלקחו מהשכונה היהודית שלושים יהודים למחנות ההשמדה. רק שלושה מהם חזרו. מאז מספרם פחת, בעיר נשארו בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות ונציה וטריאסטה

לכידת היהודים בוונציה וטריאסטה החלה כאשר רוב היהודים כבר היו מודעים לגורלם. בוונציה היו 1,200 יהודים. בשנים 1943–1944 נלקחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש באחד האיים. אליהם הצטרף הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי - כולם הוגלו ונרצחו. בככר המרכזית של הגטו, ליד בית האבות, מצוי קיר ועליו תחריטי נחושת, המתארים את גורלם של יהודי ונציה בשואה.
בטריאסטה הייתה לפני המלחמה קהילה יהודית של 6,000 נפש. במהלך הכיבוש הגרמני נערכו שני מבצעים ללכידת יהודים: ב-19 באוקטובר 1943 וב-29 בינואר 1944. המבצע האחרון כלל את החולים והזקנים שהיו במוסדות היהודים. ב-4 באפריל 1944 הוקם מחנה הריכוז בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba) הסמוכה לטריאסטה. במחנה זה, ששימש גם כמחנה השמדה, הוקמה משרפה, וממנו נשלחו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון. מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710.
השואה בקהילות יהודיות באיטליה > יהדות נאפולי

לפני מלחמת העולם השנייה חיו בנאפולי בדרום איטליה כאלף יהודים. נאפולי ספגה הפצצות יותר מכל עיר איטלקית אחרת במלחמת העולם השנייה, אף על פי שהעיר לא התמרדה בזמן השלטון הפאשיסטי. היא הייתה הראשונה להתנגד לשלטון הצבאי הגרמני. 14 יהודים נספו בשואה. 45 יהודים הסתתרו בכפרים ליד העיר בקזרטה שבמחוז קמפניה, היתר עזבו את העיר. העיר שוחררה לגמרי ב-1 באוקטובר 1943 על יד כוחות בריטיים ואמריקאים. בתום המלחמה 540 יהודים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-160 נפש.
יהודים תחת הכיבוש האיטלקי ביוון

ב־28 באוקטובר 1940 תקפה איטליה הפאשיסטית את יוון והחלה מלחמת איטליה–יוון. הצבא היווני הדף את הפלישה למשך חצי שנה והסב לאיטלקים אבדות כבדות. ב־6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את יוון, וב-27 באפריל נכנסו כוחות גרמניים לאתונה והושלם כיבוש רוב יוון בידי גרמניה הנאצית. יוון חולקה בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ובולגריה. רוב היהודים בשטחים הבולגרים והגרמנים הושמדו בין מרץ לאוגוסט 1943. רוב יהודי סלוניקי שהיו בשטח גרמני נשלחו לאשוויץ ונרצחו שם.
למרות דרישות הנאצים, האיטלקים סירבו להסגיר יהודים יוונים בשטחם לגרמניה, וכך ניצלו יהודים רבים בערים כמו אתונה, יואנינה, לאריסה ועוד. כ-5000 יהודים נוספים, רובם מסלוניקי וחלקם ממקומות אחרים, נמלטו לאתונה ומצאו שם מסתור. ב-8 בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית וכוחות גרמניה הנאצית השתלטו על אזור הכיבוש האיטלקי ביוון. עם זאת בשלב זה נענו יוונים רבים לקריאות הארכיבישוף דמסקינוס לסייע למנוע פגיעה ביהודים, ובזכות דבר זה, כמו גם פעילות המחתרת היוונית ופועלם של יהודים ועוזרים אחרים ניצלו חייהם של אלפי יהודים ביוון.
הנצחת השואה

באיטליה היום נערכות פעולות הקשורות לשואה. יום הזיכרון לשואת יהודי איטליה, יום אסונם של יהודי רומא, מצוין ברבות מערי איטליה, גם בכאלה שאין בהן קהילות יהודיות. משרד החינוך האיטלקי כלל בתוכנית הלימודים פרקים על השואה. קיים שיתוף פעולה עם יד ושם בירושלים הן בהכשרת מורים והן בפעולות הנצחה.
כיום הנצחת השואה נעשית בדרכים הבאות:
נקבע יום זיכרון לשואה, 18 באוקטובר, היום שבו יהודי רומא, בשנת 1943, נשלחו למחנות ההשמדה.
ברומא מבוצעות פעולות הנצחה לשואה אזכרה לבפוסה ארדיאטינה ומתוכנן מוזאון שואה שאמור להיפתח בשנת 2011.
במילאנו פועל משנת 1955 המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (La Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea CDEC) בראשות מישל צרפתי (Michele Sarfatti). המכון עוסק בתיעוד, חינוך ומאבק באנטישמיות.
בתחנת הרכבת המרכזית של העיר מילאנו צ'נטראלה נחנך ב-2013 אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה. שמותיהם מופיעים על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה. האתר משתרע על שטח של 7,000 ממ"ר. היוזמה להקמה באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות.
בקארפי (Carpi) צפונית למודנה פועל מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי (Museo Monumento al Deportato politico e razziale). ליד קארפי היה מחנה הריכוז פוסולי. באולם המוזיאון חרותים על הקירות שמותיהם של 15,000 אזרחים איטלקיים שנשלחו למחנות הריכוז, מחציתם יהודים. בחצר המוזיאון 15 עמודים ועליהם חרותים שמות מחנות הריכוז באירופה.
בפרארה עומד לקום מוזיאון איטלקי לאומי לפי חוק משנת 2001. למטרה זו הוקצבו 15 מיליון אירו.
באלסנדריה שבפיימונטה החליטה העירייה בשנת 2007 להקים אתר זיכרון לשואה. האתר הוקם באמצעות שיחזור פנים קרון רכבת, אשר שימש להובלת יהודים למחנות ההשמדה. העירייה מקיימת יום זיכרון שנתי לשואה בנוכחות ראשי הדתות בעיר.
בפרמונטי די טרזיה, שליד העיר קוזנצה במחוז קלבריה, הוקם מוזיאון להנצחת החיים במחנה הריכוז, שבו נכלאו אלפי יהודים ונוצרים. המוזיאון מפעיל מרכז מבקרים ומקיים סמינרים וסיורים מודרכים לתלמידי בתי ספר ולמבקרים. ביום השואה נערכים במקום טקסי זיכרון.
שואת יהודי איטליה בספרות ובקולנוע

הסופר היהודי-איטלקי פרימו לוי נלקח בספטמבר 1943 למחנה הריכוז פוסולי, ובפברואר 1944 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, לוי היה אחד מ־20 ששרדו את אושוויץ. לאחר שחרורו כתב ספרים אחדים המתבססים על חוויותיו באושוויץ: "הזהו אדם", "ההפוגה" (שזכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה"), "זמן שאול" ו"השוקעים והניצולים".
שואת יהודי איטליה באה לידי ביטוי בשני סרטי קולנוע נודעים:
"הגן של פינצי קונטיני": סרט קולנוע איטלקי מ-1970 בבימויו של ויטוריו דה סיקה, המהווה עיבוד קולנועי לספרו האוטוביוגרפי של ג'ורג'ו באסאני מ-1962, "גן פינצי-קונטיני". הסרט מתאר את מערכות היחסים של המספר (המגולם בידי לינו קפוליקיו) עם ילדי משפחת פינצי-קונטיני, בתקופה שבין עלייתו של מוסוליני לשלטון לתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
"החיים יפים": סרט קולנוע איטלקי מ-1997, בבימויו של רוברטו בניני שאף השתתף בכתיבת התסריט וגילם את התפקיד הראשי. הסרט הוא קומדיה טרגית העוסקת בשואת יהודי איטליה כפי שהיא משתקפת בחיי משפחה אחת.
בשנת 2003 צולם סרט נוסף חלון החזית על הנושא.
ראו גם

שואת יהודי לוב
השואה באלבניה
יהדות קורפו
מחנה הריכוז בולצאנו
מחנה הריכוז פוסולי
רשת ההצלה בפירנצה
טבח אגם מאג'ורה
לקריאה נוספת

למען לא נשכח, תל אביב 2002. עדויות של 17 ניצולי שואה מאיטליה.
Enzo Collotti, Il fascismo e gli ebrei, Roma 2003 (איטלקית). הספר טוען שהממשלה באיטליה אכן שתפו פעולה עם הנאצים.
הערות שוליים

↑  כמה יהודים נרצחו בכל מדינה?, בעמוד "שאלות נפוצות", ארגון יד ושם
1 2 3 4 5 6 7  מיקלה צרפתי, "היהודים באיטליה בתקופת השלטון הפאשיסטי", בתוך: רוני ויינשטיין (עורך), איטליה, יד בן-צבי, תשע"ב / 2012, עמ' 222–227
1 2  ליליאנה פיצ'וטו, תרגום: אהרון וייס, יד ושם – קובץ מחקרים י"ז–י"ח, יד ושם רשות הזכרון לשואה ולגבורה, עמ' 252-254
1 2  מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה, איטליה (עמ' 4), באתר האתר הרשמי של יד ושם
↑  האנציקלופדיה של השואה, יד ושם, עמ' 74-76
1 2 3  דניאל קארפי, איטליה הפאשיסטית והיהודים בשנים 1922–1945, בשביל הזיכרון 19 (תשנ"ז), עמ' 4-12
↑  לני יחיל, השואה - גורל יהודי אירופה 1932–1945 כרך שני, עמ' 561-562
↑  ליליאנה פיצ'וטו, טבלאות סטטיסטיות על השואה באיטליה | מנגנון הגירושים - מבט מקרוב, יד ושם לג (תשסה), עמ' 253
↑  ליליאנה פיצ'וטו, תרגום: אהרון וייס, יד ושם - קובץ מחקרים י"ז - י"ח, יד ושם רשות הזכרון לשואה ולגבורה, עמ' 252-254
↑  ספר הזיכרון של ד"ר ליליאנה פיצ'וטו פרג'יון. המביא פירוט שמי של הנספים ופרטים על תולדות חייהם ועל נסיבות גירושם ומותם.
1 2 3 4 5  רומא, באתר יד ושם
↑  דו"ח נאצי - גירוש של יהודים מרומא, מאתר יד ושם מתוך: מאיר מיכאליס: מוסוליני והיהודים, היחסים בין גרמניה לאיטליה ומדיניות הגזע410 – 1945, ירושלים, 1990 עמ' 408 – הפשיסטית, 192
↑  כיבוש רומא היה רק ביוני 1944 בשל ההתנגדות החזקה של הגרמנית במערכה על קו מונטה קסינו
↑  Paolo Ciampi, Un nome, Ed. Giuntina]
↑  יעל אורביטו, הנהגת יהודי איטליה בשנות השלטון הפשיסטי והשואה, בשביל הזיכרון 36, יד ושם, עמ' 39-48
↑  ליליאנה פיצ'וטו, טבלאות סטטיסטיות על השואה באיטליה : מנגנון הגירושים - מבט מקרוב, יד ושם לג, עמ' 243-278
↑  Renzo De Felice, The Jews in Fascist Italy: A History, Enigma Books New York, 2001, עמ' 461
שלט זיכרון לזכר "היודנאקציון" ברומא (איסוף יהודי רומא לשם גירושם אל מחנה ההשמדה בבירקנאו, שנערך בגטו רומא ב-16 באוקטובר 1943)
מחנה הריכוז פוסולי (צולם ב-2008)
בית הכנסת הגדול ברומא
לוח זיכרון לנספים בשואה מיהדות מילאנו בכניסה לבית הכנסת במילאנו
לוח זיכרון לנספים בשואה מיהדות פירנצה בכניסה לבית הכנסת הגדול של פירנצה
החצר ועקבות המבנה בו שכן הכבשן בריזיירה די סן סאבה
בית הכנסת בטורינו
דוש

| --- | --- |

קריאל גרדוש בצעירותו
 לידה:  15 באפריל 1921 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  28 בפברואר 2000 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Goldberger Károly
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  מרץ 1948
 לאום:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1945–2000 (כ־55 שנים)
 srulik.co.il
 
קריאל גרדוש ורעייתו הראשונה שושנה בסוף שנות ה־40
שרוליק אופייני, בכובע טמבל, סנדלים תנ"כיים ומכנסיים קצרים
לוחית זיכרון על ביתו של גרדוש
קָרִיאֵל גַרדוֹש (15 באפריל 1921 – 28 בפברואר 2000), שנודע בכינויו האמנותי דוֹש, היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי יליד הונגריה. יוצר הדמות "שְׂרוּלִיק", האנשה של מדינת ישראל כנער.
קורות חיים

נולד בשם קארוי (קרל) גולדברגר בבודפשט לאלכסנדר גולדברגר ולמרגרט לבית שנירמאכר, במשפחה יהודית מתבוללת. אימו נפטרה בלידתו. שם המשפחה שונה בהמשך לשם ההונגרי גרדוש. הוא סיים את בית הספר התיכון בבודפשט והחל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת סגד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לעבודת כפייה. בשנת 1944 נשלח לעבוד במכרה הנחושת בבור, בשטח הכבוש בסרביה. בשובו לבודפשט בתחילת 1945 נודע לו שהוריו ומרבית בני משפחתו נספו בשואה. הוא שב לעיר סגד, שם החל בלימודי צרפתית וספרות השוואתית באוניברסיטה ובמקביל עבד כעיתונאי. במהלך לימודיו הכיר את סוזן (שושנה) רומן, ילידת טרנסילבניה, והשניים נישאו.
בתחילת 1946 עזבו השניים את הונגריה ועברו דרך מחנה עקורים בגרמניה לפריז, שם נרשם קרל ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סורבון.
בהיותם בפריז הצטרפו בני הזוג למחתרת הלח"י ועברו קורסים לשימוש בנשק ובשיטות חבלה. פריז הייתה אז המרכז הגדול ביותר של פעילות לח"י באירופה. השניים עסקו בהסברה, בפעילות מבצעית-מדינית ובגיוס משאבים.
בנוסף, שלח משם קרל, לבקשת מרכז הלח"י, קריקטורות עבור ביטאונה "המעש", חתומות בשם העט "שיר". שושנה (שכינויה היה "ליליאן") שימשה גם כקשרית לד"ר יעקב ירדאור, נציג האגף המדיני של לח"י.
במרץ 1948 עלו השניים לארץ ישראל באמצעות אשרות מעבר לארגנטינה דרך פלשתינה, וקרל עִברת את שמו הפרטי לקריאל.
בתחילה התגוררו אצל פעיל האצ"ל יעקב מרידור ומאוחר יותר סידר להם הלח"י דירת שני חדרים, שאותה חלקו עם משפחה נוספת.
עקב חוסר שליטתו בשפה העברית בחר להשתלב בעיתונות העברית כקריקטוריסט, תחילה ב״המעש״ ולאחר מכן ביומון לח״י מברק (עיתון). בנוסף, בחודשים הסוערים של מלחמת העצמאות, יצר טורים מאוירים מהווי התקופה.
ב־17 בספטמבר 1948 התנקשו אנשי לח״י בחייו של המתווך מטעם האו״ם, הרוזן ברנדוט. עקב כך נסגר עיתון ״מברק״ על ידי הממשלה, ורבים מחברי לח״י, ביניהם דוש, נכלאו במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו. בשנת 1949 חזר ״המעש״ להופיע כעיתון מפלגת ״הלוחמים״ שהוקמה על ידי יוצאי לח״י, ו״שיר״ המשיך לפרסם בו קריקטורות ואיורים.
דוש צייר את סמל הלח"י על קירות בית המעצר ביפו (ליד השעון המפורסם).
לאחר שחרורו שימש כעורכו הגרפי של השבועון "העולם הזה" ופרסם בו קריקטורות ורצועת קומיקס שבועית בשם "רותי". ב־1953 נפצע, כאשר פצצה הושלכה אל מערכת השבועון. באותה שנה הצטרף למערכת "מעריב", ובמשך שנים רבות פרסם בעיתון קריקטורה פוליטית יומית. בהדרגה החל לעסוק גם בכתיבה של מאמרים, סיפורים ומערכונים. במקביל פרסם גם בעיתון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet). בשנת 1956 אייר דוש לראשונה את הדמות "ישראליק", שזכתה לפופולריות רבה (מאוחר יותר נכתב השם: "שׂרוּליק").
ב-1969 אייר את סרטו של מיכה שגריר, "המלחמה לאחר המלחמה".
דוש ושלושת עמיתיו ל"מעריב": יוסף לפיד, אפרים קישון ויעקב פרקש ("זאב"), כונו בחיבה "המאפיה ההונגרית".
ב־1981–1983 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון.
ב־1983–1984 אייר את ספרי "100 סיפורים ראשונים" בהוצאת כנרת. כמו כן אייר את ספרי "100 שירים ראשונים" של ההוצאה.
זכה בפרס הרצל ופרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
דוש היה נשוי פעמיים. משושנה נולדו לו בן ובת. בתם, דניאלה גרדוש־סנטו, כיהנה בעבר כמנהלת מחלקת הילדים והנוער של הערוץ הראשון.
מאוחר יותר התגרשו השניים, ובשנת 1964 נישא לשחקנית טובה פרדו, שהייתה שותפתו לחיים עד מותו. דוש נפטר ב־28 בפברואר 2000 והוא בן 79. נקבר בבית העלמין ירקון.
הנצחה

בשנת 2003 נקרא של שמו רחוב בתל אביב.
החל משנת 2002 מוענק אחת לשנתיים, עם פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה, גם פרס דוש לקריקטורה מטעם עיריית תל אביב–יפו.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
עמדותיו הפוליטיות

כקריקטוריסט פוליטי בעיתון יומי, נדרש דוש להביע את עמדתו הפוליטית בכל קריקטורה שפרסם. כחבר מחתרת הלח"י לשעבר, הוא אהד את המתנחלים ואת ההתנחלויות והתנגד לשמאל. אחת הקריקטורות המפורסמות שלו היא "החלוצים", שבה חלוץ מראשית המאה העשרים מושיט יד לחלוץ מחומה ומגדל שמושיט ידו לחלוץ הבא וכן הלאה. בסוף השורה ניצב המתנחל, אך יד אוחזת במספריים שעליה כתוב "השמאל הקיצוני" מנסה לחתוך אותו מהתמונה.
דוש אמר ש"מדינת ישראל קמה כדי לרפא את העם מהמחלה היהודית של ביקורת עצמית כרונית, אך השמאלנים הישראלים סירבו להירפא".
לטענתו, הסיבה שהקריקטוריסט "זאב" זכה בפרס ישראל ולא חלקו אותו יחדיו, נבעה מהתיוג שלו כ"ימין" וכ"ימין קיצוני" על אף שמבחינתו היה פשוט ציוני.
מספריו

220 קריקאטורות: 220 Israel cartoons, תל אביב: קרני, 1956.
הגדת סיני: 124 ימים היסטוריים ב־62 קריקאטורות, תל אביב: בית דפוס מעריב, תשי"ז.
דברי הימים 1956–1960: אוסף קריקטורות; פתח דבר מאת שלום רוזנפלד, תל אביב: קרני, תש"ך.
מה קרה---?: בשנות 1960–1963: קריקאטורות, רשומים, ביאורים, תל אביב: קרני; ספרית מעריב, תשכ"ד.
עלילות שוא: שש מעשיות במילים ובציורים; הביא לדפוס: עמיקם גורביץ', תל אביב: עמיקם, תשכ"ז 1967.
אפרים קישון – דוש (קריאל גרדוש), סליחה שנצחנו!, תל אביב: ספרית מעריב, תשכ"ז. (סאטירות של קישון וקריקטורות של דוש שפורסמו ברובן ב"מעריב" בסביבות מלחמת ששת הימים)
דודה זלדה וכובשים אחרים: 30 דמויות מההוי הישראלי בציור ובכתב, תל אביב: עקד, תש"ל.
תשובה חלקית: תעודות, עלילות, הרהורים, משחקים; ליקט והקדים מבוא: גרשון ויילר, תל אביב: פפירוס, תשמ"א 1981.
ספר המדליק: על עישון ואנשים; כתב, צייר ועישן: דוש, רמת גן: כנרת, 1986.
ארבעים!: סיפור המדינה בקריקאטורות, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ח 1988. ("50 קריקאטורות מובחרות מבין 10,000 שצייר דוש ב"מעריב"") (לכבוד יובל הארבעים למדינת ישראל)
To Israel with Love; foreword by Abba Eban, New York: T. Yoseloff, 1960.
תערוכות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
1958 – בית סוקולוב.
1961 – גני התערוכה.
לקריאה נוספת

דוש: קריקטוריסט, 1921–2000 ; אוצרת התערוכה: מיכל ברושי; עריכה והבאה לדפוס: גניה דולב, ירושלים: יד יצחק בן־צבי; תל אביב: מוזיאון ארץ־ישראל, תשס"ז 2007:
זלי גורביץ', 'מסכת השובבות', עמ' 11–22;
מיכל ברושי, 'דוש – יליד ארץ חלומותיו', עמ' 25–97;
מיכל ברושי, דן פתיר (ליקטו), 'ביבליוגרפיה', עמ' 215–211.
יליד ארץ חלומותיי: בין דוש לשרוליק; אוצרת התערוכה: דניאלה גרדוש־סנטו, חולון: המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס; עיריית חולון – מדיטק, מתחם תרבות יוצר, 2009.
הערות שוליים

↑  gardoshim, תערוכה "קריקטוריסט במחתרת" במוזיאון לח"י, באתר קריאל גרדוש (דוש) – האתר הרשמי, ‏2020-10-05
↑  יהודה זיו, שו"ת זיו: לח"י במעלה עקרבים וחיג'אב ברחוב הפלמ"ח, בבלוג "עונג שבת", 4 במאי 2016.
↑ דוגמאות:
ישיבת הכנסת מתחילה ב־12, "העולם הזה", גיליון 710 מ-7 ביוני 1951, עמוד 7
סכנת השלום גוברת, "העולם הזה", גיליון 735 מ-29 בנובמבר 1951, עמוד 11
↑ דוגמאות:
רותי, "העולם הזה", גיליון 688 מ-4 בינואר 1951, עמוד 10
רותי חמת המזג, "העולם הזה", גיליון 710 מ-7 ביוני 1951, עמוד 15
רותי והספר המרתק, "העולם הזה", גיליון 735 מ-29 בנובמבר 1951, עמוד 13
↑  כתבה, חרות, 29 במאי 1955.
↑  ההגייה לא השתנתה אלא רק הכתיב, הכתיב המאוחר משקף אף הוא את ההגייה המקורית: "ישראליק" בהגייה אשכנזית-פולנית נקרא כ"שׂרוּליק".
↑  "פרס ז'בוטינסקי" יינתן לקישון ולגרדוש (דוש), מעריב, 17 בנובמבר 1970.
↑  אסף גור, רחוב על שם הקריקטוריסט דוש, nrg מעריב, 3 באוגוסט 2003.
↑  ארכיון דוש, בספרייה הלאומית
↑  מידד, ספרא וסייפא | 220 הקריקטורות של דוש, מעריב, 2 בנובמבר 1956; אורי קיסרי, 220 מעשי-ידי דוש, מעריב, 1 במרץ 1957, המשך.
↑  דן מרגלית, "מה קרה?" לדוש, חרות, 20 במרץ 1964.
↑  בשולי ספרא וסייפא | "עלילות" דוש, מעריב, 14 באפריל 1967
↑  משה שמיר, ביקורת | משעשע עד כדי להחריד, מעריב, 19 באוקטובר 1981
↑  דב גולדשטיין, הקריקטורות של דוש – בתערוכה, מעריב, 14 ביולי 1961.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260520505171  PLWABN: 9811332403205606  BnF: cb16200633z (data)  GND: 107515342  ISNI: 0000 0000 7985 2281  LCCN: n84182651  LNB: 000263968  MusicBrainz: 2e68dbd3-1e9c-46a2-8e93-2ec7d1195659  NKC: xx0177386  NTA: 306032759  SUDOC: 234158123  VIAF: 17743551   WorldCat (עם VIAF): 17743551 
קריקטורה פוליטית של דוש
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.