היסטוריה של דנמרק
דנמרק הטרום מודרנית > הרפורמציה הפרוטסטנטית

הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהתהוותה בשטח גרמניה בתחילת המאה ה-16 על פי רעיונותיו של מרטין לותר (1483–1546), השפיעה באופן ניכר על דנמרק. הרפורמציה הפרוטסטנטית הדנית התחילה בסביבות אמצע שנות ה-20 של המאה ה-16, כאשר מספר דנים רצו גישה לתנ"ך בשפתם. בשנת 1524 תרגמו הנס מיכאלסון וכריסטיאן פדרסון את הברית החדשה לדנית, ובתרגומם הפך לרב מכר.
מטיילים שטיילו בוויטנברג שבסקסוניה, שבו תחת השפעתו של מרטין לותר ועמיתו הנס טאוסן, נזיר דני ממסדר ההוספיטלרים. ביום שישי הטוב בשנת 1525, טאוסן ניצל את הבמה של כנסיית מנזר אנטורסקוב כדי לקדם את הרפורמות של לותר. הדבר נתפס כשערורייה והמשגיח ציווה להוציא אותו משלן ולכלוא אותו במנזר בוויבורג עד שהוא ירגע. אנשי העיר באו לצפות בנזיר הבעייתי והוא הטיף להם מחלון תאו. במהרה רעיונותיו של טאוסן התפשטו ברחבי העיר. רעיונותיו, שנחשבו אז כקיצוניים, התקבלו על ידי הקהל. טאוסן הטיף לאנשים רגילים, לאצילים, לסוחרים, לנזירים ואפילו לראש המנזר, שפרסמו את רעיונותיו. בגלל הטפתו הפתוחה של טאוסן, הבישוף גון פרייס, שלא היה יכול לעשות דבר כנגד הלותרנים, נבהל ונסוג לטירת הלד. לאחר תקופה של הטפה באזורים פתוחים, טאוסן השיג קפלה קטנה, שהתבררה כקטנה מדי להמון הדני. מאמיניו פרצו למנזר פרנציסקני כדי להקשיב לטאוסן מדי יום. מנהיגי העיר הגנו על טאוסן מהבישוף של ויבורג. ויבורג הפכה למרכז הדני לרפורמציה הפרוטסטנטית בכל הזמנים. תנועת הלותרניזם התפשטה במהירות רבה לאורהוס ולאולבורג.
ב-1526 המלך פרדריק הראשון מינה את טאוסן לאחד מכמריו האישיים, במטרה להגן על טאוסן מהקתולים שארבו לו. גרסתו של טאוסן לרעיונותיו של לותר, הופצה ברחבי המדינה. קופנהגן הייתה מקום שופע בפעילויות רפורמיסטית, וכתוצאה מכך, טאוסן עבר לעיר במטרה להמשיך את עבודתו. השם הטוב שרכש טאוסן לעצמו קידם אותו רבות, וכשהתפלל בדנית, ההתרגשות הייתה רבה והביאה אלפים לשמוע את תפילתו. בקופנהגן, ברשות המלכים, הכנסיות הקתוליות פתחו שעריהם גם למאמיני תורתו של לותר, וכל זרם התפלל בשעה שונה ביום. אך בכנסייה הראשית של קופנהגן, הבישוף רונו התנגד ל"כופרים" ולא התיר את כניסתם. בדצמבר 1531 פרץ המון זועם לכנסייה המרכזית, בעידודו של ראש עיריית קופנהגן, אמברוסיוס בוגבינדר. הם זרעו הרס רב בפסלים, מזבחות וחפצי אמנות. אך בהתאם למדיניותו של פרדריק הראשון שדגלה בסובלנות, נאלצו הלותרנים והקתולים לחלוק ביניהם כנסיות ובמות, למרות התנגדותם.
הלותרניזם התפשט במהרה בגלל ההתלהבות הרבה לרעיון של שינוי נרחב בכנסייה, ובשל עניין רב של המלוכה להתנתקות מרומא. עקב חוסר העניין של הכנסיות בעצמאות מרומא, המלך החל להחזיק בבעלותו את שטחי הכנסיות ואת רכושן. מהלך זה העלה את רווחי בית המלוכה בכ-300%.
בתקופה זו רווחה בקרב העם תחושה של חוסר שביעות רצון מהקמתה של כנסייה קתולית בדנמרק. תופעות כגון מעשר הכספים ועמלות נראו לאנשים רבים כתופעות לא הוגנות. זו הייתה הזדמנות מצוינת לפרסם כי למלך פרדריק הראשון ולבנו כריסטיאן השלישי לא הייתה חיבה לפרנציסקנים שבעקשנות אספה אוכל, כסף ובגדים בנוסף למעשר. בין השנים 1527 עד שנת 1536, ערים רבות דרשו מן המלך לסגור את בתי הפרנציסקנים. פרדריק נענה לבקשת הערים ושלח מכתבים רבים ובהם הוראות מפורשות לסגור מנזרים ובחלק מהמכתבים היה סכום כסף צנוע שנועד לעזור לאחים להמשיך בדרכם. עם המכתבים המלכותיים בידם, ההמון סגר בכוח את המנזרים הפרנציסקנים בכל דנמרק והכה נזירים ובכך גרם למותם של שניים. תהליך סגירת בתי הפרנציסקנים היה שיטתי בקופנהגן, ויבורג, אולבורג, ראנדרס, מאלמו ובעוד כעשר ערים נוספות; בכל הערים יחדיו נסגרו עשרים ושמונה מנזרים ובתים פרנציסקנים. אנשים רדפו אחרי נזירים פרנציסקנים מחוץ לערים. הוראה זאת הייתה בעלת הטיפול הנוקשה ביותר. למרות מספר רב של האנשים שחשו רגשות עזים לגבי הכנסייה הקתולית מעטות היו תופעות האלימות באזור לאחר הסרת כל המסורות הקתוליות מדנמרק. הלותרניזם השפיע על העם הדני באופן מרשים ביותר בכך שהעם הדני הוציא באופן שיטתי את כל הסממנים הקתולים לא היסוס או ערעור, למעט מקרים חריגים ביותר בהם הכמר המקומי סירב לאשר את הרפורמה.
פרדריק הראשון נפטר בשנת 1533. אספת העיר ויבורג מינתה את בנו של פרדריק, כריסטיאן השלישי, כמלך דנמרק. מועצת המדינה בשלן, שהייתה בראשות בישופים קתולים לקחה את השליטה על המדינה לידיים וסירבה להכיר בבחירתו של כריסטיאן השלישי, בעקבות נאמנותו ללותרניזם, כמלך דנמרק. חשש הועלה בקרב העוצרים שהתלהבותו של כריסטיאן מרעיונותיו של לותר יערערו את האיזון וזכויות האזרח של הקתולים, בכל המעמדות. מועצת המדינה עודדה את הרוזן, כריסטופר מאולדנבורג, להיות העוצר של דנמרק. כריסטיאן השלישי ארגן במהרה צבא לוחמים שכלל שכירי חרב גרמניים, במטרה לכפות את שלטונו. הרוזן כריסטופר ארגן צבא, שכלל לוחמים ממקלנבורג, אולדנבורג ומברית ערי הנזה (מליבק בעיקר), כדי להשיב את כריסטופר השני, דודו הקתולי שהודח בשנת 1523 מכס המלכות, לכס המלכות. כתוצאה מכך נערכה בדנמרק, מלחמת אזרחים שנמשכה שלוש שנים, שכונתה, סכסוך הרוזנים.
סקיפר קלמנט, מנהיג צבא המורדים שלוחמיו היו איכרים קתולים החלו מדרום יוטלנד. צבא המרד, בראשות קלמנט, כבש את פונן, שלן וסקונה. צבא כריסטיאן השלישי הביס את צבא המורדים בעל לוחמים קתולים ממעמד האצולה בסוונסטרופ ב-16 באוקטובר 1534. כריסטיאן אילץ את ברית ערי הנזה, ששלחו לוחמים במטרה לעזור לרוזן כריסטופר, לחתום על הסכם הפסקת אש איתו. צבא כריסטיאן השלישי, בראשותו של יוהאן רנטזאו, החזיר את צבא המורדים לאולבורג ואז טבח בכ-2000 מורדים בעיר בדצמבר 1534. ב-1534 הפרוטסטנטים שבו את סקיפר קלמנט וב-1536 הוציאו אותו להורג. לוחמיו של כריסטיאן השלישי שמו סוף לתקוות הקתולים בשלן ובפונן. מורדי סקניה הכריזו על כריסטיאן השני כמלכם. מלך שוודיה, גוסטב ואסה שלח שני צבאות נפרדים על מנת להכניע את סקניה ואת הלנד. מצורם של צבאות דנמרק ושוודיה עבד והמורדים דוכאו בקופנהגן ובמלאמו עד להיכנעותם הסופית ביולי 1536. לאחר ההכנעה ב-1536, כריסטיאן השני לקח את השליטה לידיים ושלט ביד קשה.
ב-30 באוקטובר 1536, נהפכה דנמרק למדינה לותרנית באופן רשמי, כשהמלך כריסטיאן השלישי ומועצת המדינה שהוקמה מחדש אישרו את החוק הלותרני, שמבוסס על וידוי אוגסבורג של לותר ועל הקטכיזם הקטן של לותר. הממשלה הדנית הקימה את הכנסייה הדנית הלאומית (בדנית: Folkekirken) והכריזה עלייה ככנסיית המדינה. כל הבישופים הקתולים נאסרו עד שיקבלו על עצמם את רעיונותיו של לותר. כשהסכימו להתחייב לרעיונותיו של לותר הם שוחררו וקיבלו את רכושם ואדמתם. כשסירבו, הם נרקבו בכלא למשך כל חייהם. המדינה לקחה את אדמות הכנסייה כדי לשלם לצבא שעזר לכריסטיאן השלישי במרד. כמרים פוטרו כשסירבו להשבע אמונים ללותרניזם. נזירים הוצאו מן המנזרים והכנסיות. כמה נזירות קבלו רשות לחיות במנזרים, ללא סיוע כספי מהממשלה. כס המלכות סגר כנסיות, מנזרים וקתדרלות והרכוש ניתן לאצולה או נמכר. המלך מינה מפקח דני כדי שיפקח על האורתודוקסיה הלותרנית בכנסיות. דנמרק הפכה לחלק ממוקד הלותרניזם שנמשך עד סקנדינביה וצפון גרמניה. הכנסייה הקתולית חתמה את דינה בכך שתמכה במקרים חסרי כל סיכוי, כמו המלכת כריסטיאן השני למלך דנמרק ואת צ'ארלס החמישי לקיסר דנמרק והחזרת איחוד קאלאמר. המרחק הגאוגרפי מרומא, גרם לכך שדנמרק לא הייתה צריכה את אהדת רומא.
המאה ה-17 נראתה כעידן של לותרניזם אורתודוקסי בדנמרק, עם עונשים כבדים למי שנחשד כמאמין בקלוויניזם ובתורתו של אולריך צווינגלי. הרשות הלותרנית דכאה את הנצרות הקתולית ביד קשה, מחשש שהיא תחל לחפור תחת המלך, הממשלה והכנסייה הלאומית. כתוצאה מהרפורמציה, דנמרק השתתפה במלחמת שלושים השנים, שנערכה בין השנים 1618 עד 1648, בחלקה הפרוטסטנטי. בעקבות הלחימה, דנמרק הפסידה את שטחה הבלטי ואת סקונה.