stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוס מלחמה (מחזה)
הערות שוליים

↑  War Horse Was Dubbed The Theatrical Event Of The Decade By The Times
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
נחל הדס

נחל הדס בקטע שבין היישובים כפר סבא ושדי חמד, 11/07
נַחַל הֲדַס הוא נחל איתן בשרון הנמשך לאורך של כ-10 ק"מ. ראשיתו במבואותיה הדרומיים של העיר קלקיליה, עובר דרומית לעיר כפר סבא, צפונית למושב שדי חמד, חוצה את מושב עדנים בטבורו מצפון לדרום, ומתחבר אל נחל קנה דרומית להוד השרון.
מרבית שטחה של כפר סבא נמצא באגן הניקוז של נחל הדס ונחל קנה. משנת 1996 החל לפעול לצד הנחל דרומית להוד השרון מכון ביולוגי לטיפול בשפכים השייך לעיריות כפר סבא והוד השרון. מי הקולחין המופקים בסופו של התהליך מוזרמים לנחל המהווה את אחד ממקורות נחל הירקון, ומשמשים לחקלאות ולהזרמה לים.
תוכנית הסדרת נחל הדס

רשות ניקוז ירקון מתעתדת להסדיר את נחל קנה במהלך שנת 2018, כך שרוחבו של ערוץ הנחל במושב עדנים יהיה 18 מטרים, בנוסף לעוד 5 מטרים בכל גדה. (סה"כ 28 מטרים).
לתוכנית התנגדויות רבות של חקלאים ותושבים בעדנים שלצורך הרחבת הנחל יש כוונה להפקיע שטח אדמה גדול מתוך חלקות א' (החלקות עליהן נמצאים בתי המגורים).
ידידי נחל הדס

ידידי נחל הדס היא קבוצת פעילי סביבה תושבי מושב עדנים, ירקונה, גני עם והוד השרון ששמו למטרה שימור ושיקום נחל הדס כמסדרון אקולוגי. הקבוצה מארגנת מעת לעת פעילויות חברה וקהילה לאורך הנחל, וכן פרויקט תמונה ליום בו מצולם הנחל מדי יום והתמונה מפורסמת ברשתות החברתיות. קבוצת ידידי נחל הדס משתפת פעולה עם רשות ניקוז ירקון, מועצה אזורית דרום השרון, עיריית הוד השרון, וועדים מקומיים של המושבים לאורך הנחל ורשות נחל ירקון.
הערות שוליים

↑  מעריב, 22 בינואר 2018, עמוד 18, רשות ניקוז ירקון - הודעה על הנחת תוכנית
↑  בני קימרון, 1.5 מיליון שקלים לשיקום נחל הדס: תתאפשר גישה ישירה מהוד השרון, באתר mynet‏ הוד השרון, 18 במרץ 2020
סהרימניר

במיתולוגיה הנורדית, סהרימניר (נורדית עתיקה: Sæhrímnir), הוא חזיר שבשרו מבושל על ידי אנדהרימניר בסיר בשם אלדהרימניר. סהרימניר מוזכר בקצרה בבית יחיד בשיר "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál) מהאדה הפואטית, ובנוסף גם בשני מקומות באדה הפרוזאית. מבין האזכורים באדה הפרוזאית, בולט האזכור המעמיק ביותר של סהרימניר במקורות הנורדיים, שנמצא בפרק ה-38 של "ההטעיה של גילבי". בפרק זה מתואר שאנשי ולהאלה כולם ניזונים כל יום מבשרו של החזיר סהרימניר ובכל ערב הוא מוחיה מחדש, ושהוא תמיד יוכל לספק את ביקושם של השוכנים בוולהאלה.
אזכורים > אדה פואטית

האדה הפואטית היא אוסף שירים מוקדמים יחסית מהמיתולוגיה הנורדית. סהרימניר מוזכר בבית ה-18 של השיר "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál), אחד משירי האדה הפואטית. החלק הפואטי בשיר זה ממוסגר בתוך עלילה המתוארת בקטע פרוזאי מקדים. האלים הנשואים אודין ופריג אינם מסכימים לגבי התנהגות בנו המאומץ של אודין, גיירוד, בממלכה אשר הוא שולט עליה. פריג טוענת שגיירוד מענה את מבקריו, ומזהירה את גיירוד מפני מכשף. גיירוד לוכד ומענה מכשף בשם "גרימניר", שהוא בעצם אודין אביו, אך הוא אינו מודע לכך. אגננאר, בנו של גיירוד, מסייע לגרימניר, ודבריו של גרימניר מצוטטים בבתי השיר. לאחר ש"גרימניר" מעניק לאגנאר את ההזכות לשלוט בממלכה, הוא מונה 12 מקומות מיתולוגיים ואלים הקשורים למקומות הללו.
בבית שמגיע אחרי רשימת המקומות המיתולוגיים, גרימניר מזכיר את סהרימניר:
אנדהרימניר מבשל את סהרימניר באלדהרימניר, הטוב שבבשר החזיר, אבל מעטים יודעים ממה ניזונים האיינהרייר
המקור בנורדית עתיקה
‘Andhrímnir lætr í Eldhrímni
Sæhrímni soðinn;
fleska bezt, en þat fáir vitu
við hvat einherjar alask
אזכורים > אדה פרוזאית

באדה הפרזואית, ספר שנכתב במאה ה-13 על ידי המשורר, הסופר והמדינאי האיסלנדי הנוצרי סנורי סטורלוסון, סהרימניר ותפקידו מתוארים באריכות בפרק 38 של הספר "ההטעיה של גילבי", והוא מוזכר גם במקום אחר באדה, ב"שפת השירה".
ב"הטעיה של גילבי", גילבי, מלך שוודיה מיתי שמתחזה לאדם בשם גנגלרי, שואל שלוש דמויות, ששמם "הנעלה", "הפחות קמעא במעלתו", ו"השלישי" שאלות אודות היקום המיתולוגי הנורדי. בדרך זו מציג הספר פרטים רבים אודות המיתולוגיה הנורדית. במהלך שיחתם, גנגלרי תוהה במה אודין מאכיל את אלו שנפלו בקרב מראשית העולם, שעל פי דברי השלושה, מגיעים אליו לוולהאלה, ומניינם כנראה גדול. בתשובתו ה"נעלה" משיב שאכן מניין הנופלים שהגיעו לוולהאלה גדול, ואחרים עוד יגיעו, אבל הם ידמו כמעט כש"הזאב" (פנריר) יגיע. הוא מוסיף שלמרות זאת, אף פעם לא יהיו מספיק אנשים בוולהאלה כדי שבשרו של "החזיר סהרימניר" לא יספיק להם. הוא מוסיף שבשרו של סהרימניר מבושל כל יום ושהוא חוזר לשלמותו בערב. לאחר שהנעלה נותן תשובה זו, הוא מעיר שמעטים "יהיו מספיק חכמים" כדי שיוכלו לענות על שאלתו של גנגלרי. לאחר מכין הוא מוסיף עוד פרטים, שלטבח קוראים אנדהרימניר ולסיר אלדהרימניר, ומצטט את הבית שבו מוזכר סהרימניר ב"בלדה של גרימניר" מהאדה הפואטית. לאחר מכן, גנגלרי שואל אם אודין גם ניזון באותה צורה, והנעלה משיב לו שאת האוכל שלו הוא נותן לשני זאבים בשם גרי ופרקי, ושהוא עצמו אינו זקוק לאוכל מפני שיין עבורו משמש גם כמשקה וגם כבשר.
השם סהרימניר מופיע לקראת סוף הספר "שפת השירה", ברשימה של מילים פואטיות שיכולות לשמש כתחליף למילה "חזיר".
הערות שוליים

↑  פטיט, עמ' 872
↑  פטיט, עמ' 167, 173
↑  לרינגטון, פרק GRIMNIR’S SAYINGS
↑  פטיט, עמ' 176
↑  פולקס, עמ' 264
↑  אורצ'רד, עמ' 70
↑  פטיט, עמ' 196
↑  פולקס, עמ' 32-33
↑  פולקס, עמ' 155, 164
לקריאה נוספת

אדווארד פטיט, The Poetic Edda, A Dual-Language Edition, קיימברידג': אופן בוק, 2023
אנדי אורצ'רד, Dictionary of Norse Myth and Legend, לונדון: קאסל, 1997
קרולינה לרינגטון, The Poetic Edda, אוקספורד: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2014
אנתוני פולקס, Edda, לונדון: אוורימאן, 1995
סופוצ'אני

מנזר סופוצ'אני (בסרבית: Манастир Сопоћани) השוכן במרחק של 16 ק"מ מהעיר נובי פאזאר (Novi Pazar או Нови Пазар) בדרום-מערב סרביה, הוקם בשנת 1260 על ידי המלך סטפאן נמאניה (Стефан Немања). המנזר הוקם ליד העיר סטארי ראס ששימשה אותה עת כבירתה של ממלכת ראשקה הסרבית, והמלך ייעד אותו לשמש כמשכן לקבר הוריו ולקברו שלו.
פרסקו בכנסיית השילוש הקדוש: תרדמת הבתולה
כנסיית המנזר הוקדשה לשילוש הקדוש והוקמה בהשפעת האדריכלות הרומנסקית. בנייתה נשלמה ב-1265, וזמן קצר לאחר מכן היא עוטרה בפרסקאות, שהידוע שבהם נמצא על הקיר המערבי של הספינה היחידה במבנה והמתאר את "תרדמת הבתולה". בין 1338 ל-1345 נבנה בכנסייה מגדל פעמונים ונוסף לה נרתקס שמשני צדדיו שתי קפלות. גם בנרתקס פרסקאות המתארים דמויות ממשפחות המלוכה, אך ציור הקיר שעל הכיפה באולם הראשי, שתיאר ככל הנראה, את ישו המלך ואת השליחים, נעלם לחלוטין. בקפלות ציורי קיר מאוחרים יותר המתארים את מותו של סטפאן אורוש הראשון ואת העברת עצמותיו למנזר סטודניצה.
בחלקה השני של המאה ה-17 נאלצו הנזירים לעזוב את המנזר במספר הזדמנויות בשל האיום העות'מאני אך חזרו ושבו אליו. לבסוף ב-1689 שלחו העות'מאנים אש בכנסייה, והנזירים נמלטו לקוסובו. העות'מאנים גנבו את העופרת שבגג המבנה, והמנזר נותר עזוב משך כמאתיים שנים, ובנייניו נהרסו וכוסו באדמה. הוא נפגע שוב במלחמת הבלקן הראשונה, אך שופץ במאה ה-20 לאחר מלחמת העולם השנייה, ויושב מחדש על ידי נזירים.
בשנת 1979 הוכרז המנזר, יחד עם שרידיה של העיר סטארי ראס, כאתר מורשת עולמית.
סוס סטנוניס

| סוס סטנוניס |
| --- | --- |
 שלד של סוס סטנוניס
תקופה
פליסטוקן 3–1 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
תת־סדרה:: Hippomorpha
משפחה:: סוסיים
סוג:: סוס
מין:: סוס סטנוניס
שם מדעי
 Equus stenonis ‏Cocchi, 1867

סוס סטנוניס המכונה גם זברה סטנוניס (שם מדעי: Equus stenonis) הוא מין נכחד של סוס אשר חי במישורי אירואסיה של הפליסטוקן. המאובנים שלו התגלו בצפון אפריקה, מזרח אירופה, הקווקז, קזחסטן, טג'יקיסטן רוסיה ועד לסין והוא כנראה חצה את גשר ברינג הקדום לעבר אמריקה הצפונית לפני 3 עד 2.5 מיליון שנה. בעבר השתייך לסוג Allohippus שבוטל.
סוס זה הוגדר בשנת 1867 בידי החוקר האיטלקי איג'ינו קוקי (Igino Cocchi) והוא נחשב לקרוב למינים האפריקאים Equus koobiforensis ו-Equus oldowayensis.
הסוס הדומה לזברה הגיע לאורך 2.5 מטר, לגובה 1.5 מטר בכתפיו ולמשקל של 450 קילוגרם. הוא היה חסון עם צוואר ורגליים רחבים ובצורתו דמה לזברות המודרניות מאפריקה, ואולי הוא היה בעל מעט פסים לאורך גופו, בדומה לפסי הקואגה הנכחדת. סוס זה התקיים במישורים הקדומים ונכחד לפני מיליון שנה, אולי כתוצאה מציד אנושי.
הערות שוליים

↑  Bernor, R.L., M.J. Armour-Chelu, H. Gilbert, T.M. Kaiser, and E. Schulz, 2010. Equidae. In: L. Werdelin and W.J. Sanders (eds.) Cenozoic Mammals of Africa, pp. 685-721. University of California Press, Berkeley
סטודיו (כתב עת)

| --- | --- |

 סוגה:  כתב עת לאמנות
 מייסד:  טולי באומן, חיים מאור 
 בעלים:  קרן חבצלת
 עורך ראשי:  חיים מאור (1993-1989), שרה ברייטברג סמל (2003-1993), יעל ברגשטיין (2008-2003)
 תאריכי הופעה:  1989–2008 (כ־19 שנים) 
 שפה:  עברית ואנגלית
 מערכת:  לאונרדו דה וינצ'י 13, תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 ארכיון האינטרנט של www.studiomagazine.co.il
 
שער גיליון מספר 152, מאי-יוני 2004
סטודיו היה כתב עת ישראלי לאמנות שיצא לאור בשנים 1989–2008 בהוצאת קרן חבצלת – מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר.
תולדות כתב העת

"סטודיו" הוקם ב-1989 ביוזמת אילנה באומן, טולי באומן וחיים מאור, במרכז לאמנויות של סמינר גבעת חביבה, והוא יצא בתחילה כמוסף של על המשמר, בעריכתו של מאור.
ב-1993 החליפה את מאור שרה ברייטברג-סמל, וב-2003 התמנתה יעל ברגשטיין כעורכת במקום ברייטברג-סמל. זמן קצר לאחר פרישתה של ברגשטיין בשנת 2008 נסגר כתב העת על ידי קרן חבצלת, ובספטמבר אותה שנה רכשה אותו קבוצת "טיים אאוט", שבבעלות איש העסקים יובל סיגלר. סיגלר נסוג בסופו של דבר מרכישת כתב העת מסיבות כלכליות והזכויות עליו נותרו בידי קרן חבצלת.
ניתן למצוא העתק אלקטרוני של כל הגיליונות באתר ארכיון יד - יערי
הערות שוליים

↑  על פי ורדית גרוס, בכתבה "בסוף מארב" במדור "אמנות" של שבועון ידיעות אחרונות "7 לילות" מ-29 בינואר 2010, כתב העת היה מתוכנן לצאת שוב לאור בקיץ 2010.
סאפה אינקה

פסל של הסאפה אינקה פאצ'אקוטי עונד מאסקפאיצ'ה (כתר אימפריאלי) בכיכר המרכזית של אגואס קליינטס (אנ'), פרו
סאפה אינקה (בקצ'ואה: Sapa Inka, מילולית "האינקה היחידי") היה תוארו של קיסר אימפריית האינקה, כמו גם שליט ממלכת קוסקו שקדמה לאימפריה ושליט מדינת הנאו-האינקה שאחריה. מקורות התפקיד אמנם מיתיים ומקורם באגדה על יסודה של העיר קוסקו, אך נראה כי הוא נוצר מבחינה היסטורית בסביבות שנת 1100 לספירה. אף על פי שהאינקה האמינו שהסאפה הוא בנו של אינטי (אל השמש של האינקה) והתייחסו אליו לעיתים קרובות כאינטיפ צ'ורין (Intip Churin) או 'בן השמש', התפקיד עבר בירושה, כאשר הבן ירש את אביו. אשתו העיקרית של הסאפה אינקה הייתה ידועה בשם קויה (Qoya). הסאפה אינקה עמד בראש ההיררכיה החברתית, ומילא תפקיד דומיננטי בתחום הפוליטי והרוחני. הוא נהנה מהערצה פולחנית כקיסר-אל על טבעי.
היו שתי שושלות, שמקורן בשני הקלאנים אורין (Hurin, "קוסקו התחתונה") ואנאן (Hanan, "קוסקו העליונה"). שושלת אנאן הייתה בשלטון בזמן הכיבוש הספרדי. הסאפה האינקה האחרון של אימפריית האינקה היה אטוואלפה, אשר הוצא להורג על ידי פרנסיסקו פיזארו והקונקיסטאדורים שלו בשנת 1533, אך כמה יורשים טענו לתואר לאחר מכן.
מונחים אחרים עבור סאפה אינקה, המתועתק גם כסאפן אינקה, כוללים אפו ("אלוהות"), אינקה קאפק ("אינקה אדיר"), או פשוט סאפה ("היחידי").
בחירת הסאפה אינקה

הכרוניקות מזהות את הסאפה אינקה כשליט הגבוה ביותר שווה ערך למלכי אירופה בימי הביניים. עם זאת, ההגעה המקורית לעמדה זו לא הייתה קשורה בירושה של הבן הבכור, כמו של מלוכה, אלא לבחירה כביכול של האלים באמצעות אתגרים קשים, שדרכם היו יכולותיו הפיזיות והמוסריות של המתיימר נבחנות. ניסויים אלה לוו בטקס רוחני מורכב שבאמצעותו אל השמש אינטי מינה את מי שצריך לקבל את מעמד הסאפה אינקה. בסופו של דבר, עם חלוף הזמן, מינו הסאפה אינקה את בנם המועדף כמושל משותף מתוך כוונה להבטיח את ירושתו. למשל, אינקה ויראקוצ'ה מינה את אינקה אורקו לכס המלוכה. ל"קויה", אשתו העיקרית של סאפה אינקה, הייתה השפעה משמעותית על קבלת ההחלטה הזו, איזה בן מתאים לרשת את אביו.
תפקידים

הסאפה אינקה היה השליט הבלעדי של האימפריה ובכוחו קבע את הכיוון הפוליטי, החברתי, הצבאי והכלכלי של המדינה. הוא הורה על בניית עבודות הנדסה גדולות, כדוגמת סקסייוומאן, מבצר שבנייתו ארכה 50 שנה, או התוכנית העירונית של הערים. עם זאת, בין העבודות הבולטות ביותר הייתה רשת הדרכים שחצתה את האימפריה כולה ואפשרה מסע מהיר למנהלים, לשליחים ולצבאות שנתמכה בגשרים תלויים ובמבני הטמפו. הם דאגו שבמבנים תמיד תהיה אספקה ושהדרכים והמבנים תמיד יתוחזקו, כפי שבא לידי ביטוי בבניית מחסנים הפזורים ברחבי האימפריה ומערכות חלוקת מזון ומשאבים עצומות. המפקד וראש הצבא במקום ייסד מושבות צבאיות להנחלת התרבות והבטחת השליטה, ובמקביל להבטיח את שימור רשת הדרכים.
ברמה הדתית, הם היו סמל לשמש וקידמו את הפולחן לאינטי, הנחשב לאביהם, וארגנו את לוח השנה. ברמה הפוליטית, הם שלחו מפקחים לפקח על נאמנותם ויעילותם של עובדי המדינה ולגבות מיסים מהעמים הכפופים. הקיסרים קידמו ממשלה מאוחדת ומבוזרת שבה קוסקו שימשה כציר של האזורים השונים (הסויו). הם מינו מושלים מהימנים ביותר. ברמה הכלכלית, הם החליטו כמה מס צריך כל מחוז להעלות בהתאם למשאביו. הם ידעו כיצד לשכנע את הקוראקים כדי להבטיח שליטה בקהילות. הם היו המתווכים שדרכם גבו את המיסים.
באופן מסורתי, בכל פעם שקיסר מת או התפטר, נשללה זכות הירושה מיורשת אביו ויצר שבט מלכותי משלו או פנאקה, אדמותיו, בתיו ומשרתיו של אביו הועברו לשאר ילדיו שנותרו בפנאקה הקודמת. הסאפה אינקה החדש נאלץ להשיג אדמות ושלל להוריש לצאצאיו שלו. בכל פעם שהם הכניעו עם, הם דרשו מהמנהיג המובס להעביר חלק מארצו כדי להמשיך לשלוט, ושאנשיו ישלמו מס עובד (מיט'ה).
הסאפה אינקה מילא תפקיד מרכזי בטיפול בעניים ורעבים, ומכאן תואר אחר שלו ואצ'ה קהויאק (Huaccha Khoyaq) או "אוהב ומיטיב לעניים". הסאפה אינקה היה אחראי על ארגון חלוקת המזון בעת אסון סביבתי, הקצה עבודה באמצעות פרויקטים בחסות המדינה, ובראשן קידם חגיגות דתיות גדולות בחסות המדינה אחרי כל עונת קציר מוצלחת.
סמלי זיהוי

הסאפה אינקה היה במעמד של אל, הן במעשיו והן בסמליו. בפומבי הוא נשא את הטופאיאורי (topayauri, השרביט), האשונו (ushno, כס הזהב), סונטאר פאוקר (suntur páucar, רומח שבראשו נוצה) ואת המסקייפצ'ה (mascaipacha, סמלים מלכותיים): יאוטו (llauto, סרט ראש), אחרת ניתן היה לשאת את המסקייפצ'ה גם על אמאצ'נה צ'וקו (amachana chuku, קסדה צבאית). בטקסים דתיים ליוותה אותו הלהבה הלבנה הקדושה, הנאפה (napa), שכוסתה בשמיכה אדומה ומעוטרת בעגילי זהב. מכיוון שוודים ייצגו סוג של מעמד ועושר, הועלו השערות כי הסאפה אינקה מעולם לא לבש את אותם הבגדים פעמיים. הקהילה אף העריצה את הסאפה לאחר מותו, חנטה אותו וביקרה לעיתים קרובות בקברו כדי 'להתייעץ' איתו בעניינים דחופים.
סאפה אינקה טרום הכיבוש > השושלת הראשונה

מעט ידוע על שליטי השושלת הראשונה של הסאפה אינקה. מן הסתם, הם היו מזוהים עם קלאן וארין ושלטונם לא חרג מעבר לממלכת קוסקו. מוצאם קשור לייסוד המיתולוגי של קוסקו. השושלת נוסדה כביכול על ידי מאנקו קאפאק, הנחשב בנו של אל השמש אינטי.
| תואר | סאפה אינקה | תמונה | לידה | מלכה | מוות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אינקה של קוסקו | מאנקו קאפאק  שלט 1200–1230 |  | נחשב בנו של אל השמש | מאמה אוקלו | סביב 1230 |
| אינקה של קוסקו | סינצ'י רוקה  שלט 1230–1260 |  | בנו של מאנקו קאפאק | מאמה קורה | סביב 1260 |
| אינקה של קוסקו | יוקי יופאנקי  שלט 1260–1290 |  | בנו של סינצ'י רוקה | מאמה קאווה | סביב 1290 |
| אינקה של קוסקו | מאיטה קאפאק  שלט 1290–1320 |  | בנו של יוקי יופאנקי | מאמה טקוקראי | סביב 1320 |
| אינקה של קוסקו | קאפאק יופאנקי  שלט 1320–1350 |  | בנו של מאיטה קאפאק | מאמה צ'ימפו קוריהייפאי | סביב 1350 |
כמדריך למוניטין המאוחר יותר של בני הסאפה אינקה הראשונים, בשנים מאוחרות יותר, "קאפאק" פירושה מצביא ו"סינצ'י" פירושו מנהיג.
סאפה אינקה טרום הכיבוש > השושלת השנייה

השושלת השנייה הייתה מזוהה עם קלאן אנאן והוקמה תחת אינקה רוקה, בנו של הסאפה אינקה האחרון של וארין, קאפאק יופאנקי. לאחר מותו של קאפאק יופאנקי, נועד אחד מבניו, אחיו למחצה של אינקה רוקה קיספה יופאנקי לרשת אותו. עם זאת, קלאן אנאן התקומם והעלה את אינקה רוקה על כס השלטון במקומו.
| תואר | סאפה אינקה | תמונה | נולד | מלכה | מת |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אינקה של קוסקו | אינקה רוקה שלט בסביבות 1350–1380 |  | בנו של קאפאק יופאנקי | מאמה מיקאי | סביב 1380 |
| אינקה של קוסקו | יאואר ואקאק שלט בסביבות 1380–1410 |  | בנו של אינקה רוקה | מאמה צ'יקיה | סביב 1410 |
| אינקה של קוסקו | ויראקוצ'ה שלט בסביבות 1410–1438 |  | בנו של יאואר ואקאק | מאמה רונטו קויה | 1438 |
| אינקה של קוסקו | פאצ'אקוטי  שלט 1438–1471 |  | בנו של ויראקוצ'ה  | מאמה אנאוורקהי | 1471 |
| אינקה של קוסקו | טופאק אינקה יופאנקי  שלט 1471–1493 |  | בנו של פאצ'אקוטי | מאמה אויקיו קויה | 1493 |
| אינקה של קוסקו | ואיינה קאפאק  שלט 1493–1527 |  | בנו של טופאק אינקה יופאנקי | קוסי רימאיי אראווה אוקיו | 1527 |
| אינקה של קוסקו | ואסקאר  שלט 1527–1532 |  | בנו של ואיינה קאפאק | צ'וקוי ואייפה | 1533 נרצח על ידי סוכנים של אטוואלפה |
| אינקה של קוסקו | אטוואלפה  שלט 1532–1533 |  | בנו של ואיינה קאפאק | קויה אסארפאי | 26 ביולי 1533  נרצח על ידי הספרדים |
נינאן קויוצ'י (אנ') שהיה סאפה אינקה רק כמה ימים בשנת 1527, לפעמים נותר מחוץ לרשימת הסאפה אינקה כי הידיעות על מותו מאבעבועות שחורות הגיעו לקוסקו זמן קצר מאוד לאחר שהוכרז כסאפה אינקה. הוא היה עם ואיינה קאפאק כאשר הוא מת. מותו של נינאן, היורש המשוער, הוביל למלחמת האזרחים של האינקה בין ואסקאר לאטוואלפה, חולשה שהספרדים ניצלו היטב כאשר הם כבשו את אימפריית האינקה.
סאפה אינקה לאחר הכיבוש

| תואר | סאפה אינקה | תמונה | נולד | מת | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אינקה של עם האינקה | טופאר ואלאפה שלט 1533 |  | בנו של ואיינה קאפאק | 1533 | הוכתר על ידי פרנסיסקו פיסארו |
| אינקה של עם האינקה | מאנקו אינקה יופאנקי שלט 1533–1544 |  | בנו של ואיינה קאפאק | 1544 | הוכתר על ידי פרנסיסקו פיסארו. הוביל מרד נגד הספרדים בשנת 1536; לאחר תבוסתו, הקים את מדינת נאו-אינקה שבירתה בווילקבמבה. |
| אינקה של עם האינקה | פאויו אינקה שלט 1536–1549 |  | בנו של ואיינה קאפאק | 1549 | הוכתר על ידי הספרדים לאחר שמאנקו אינקה מרד; שלט בקוסקו. |
| אינקה של וילקבמבה | סאיירי טופאק שלט 1544–1560 |  | בנו של מאנקו אינקה יופאנקי | 1560 | שלט בווילקבמבה. |
| אינקה של וילקבמבה | טיטו קוסי שלט 1563–1571 |  | בנו של מאנקו אינקה יופאנקי | 1571 | שלט בווילקבמבה. |
| אינקה של וילקבמבה | טופאק אמארו שלט 1571–1572 |  | בנו של מאנקו אינקה יופאנקי | 24 בספטמבר 1572 נרצח על ידי הספרדים | שלט בווילקבמבה. הסאפה אינקה האחרון |
אין לטעות בין הסאפה אינקה האחרון של סאפה לבין טופאק אמארו השני, שהיה מנהיג מרד בפרו במאה ה-18.
ביאורים

↑  kurakas, אצילים מקומיים שהשתלבו באימפריית האינקה וששימשו לעיתים כמנהלים או שליטים על יחידה טריטוריאלית בתוך האימפריה
↑  panaka, משפחה שהוקמה על ידי כל צאצאיו של הקיסר, סאפה אינקה, למעט יורש העצר המקים פנאקה משל עצמו
הערות שוליים

↑  John M. Weeks, The Incas: New Perspectives, ABC-CLIO, 2006, ISBN 9781851095742, Page 220
1 2 3 4 5 6 7 8  "Inca Government". World History Encyclopedia (באנגלית).
↑  John Howland Rowe, Inca Culture at the Time of the Spanish Conquest, U.S. Government Printing Office, 1946, page 257
↑  Cova, Antonio de la. "The Incas". www.latinamericanstudies.org.
↑  Maria Rostworowski de Diez Canseco, History of the Inca Realm, 	Cambridge University Press, 1999, ISBN 9780521637596
↑  Patricia Temoche Cortez, Breve historia de los incas, Ediciones Nowtilus S.L., 2010, ISBN 9788497634434
| קיסרי האינקה |
| --- | --- | --- |
| קיסרי האינקה לפני הכיבוש הספרדי | קיסרי האינקה לפני הכיבוש הספרדי |  |
| שושלת הורין | מאנקו קאפאק • סינצ'י רוקה • יוקי יופאנקי • מאיטה קאפאק • קאפאק יופאנקי |  |
| שושלת פנקה | אינקה רוקה • יאואר ואקאק • ויראקוצ'ה אינקה • פאצ'אקוטי • טופאק אינקה יופאנקי • ואיינה קאפאק • ואסקאר • אטוואלפה |  |
| קיסרי האינקה לאחר הכיבוש הספרדי | קיסרי האינקה לאחר הכיבוש הספרדי |  |
| שושלת חנן קוסקו | טופאר ואלאפה • מאנקו אינקה יופאנקי • פאויו אינקה • סאיירי טופאק • טיטו קוסי • טופאק אמארו |  |
| אחר | אחר |  |
| ממלכות האינקה | ממלכת קוסקו • אימפריית האינקה • מדינת נאו-אינקה |  |
מאסקפאיצ'ה • דת האינקה
נלי בן אור

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בת 91 בערך) לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מוקד פעילות:  פולין 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 www.nellyben-or.com
 
נלי נחמה בן אור קלינס (לבית בן אור; נולדה בשנת 1933) היא פסנתרנית ופרופסור למוזיקה. היא פרופסור בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה של גילדהול בבריטניה, שם לימדה נגינה בפסנתר ואת שיטת אלכסנדר מאז 1975. היא ניצולת השואה.
ביוגרפיה

בן אור נולדה בשנת 1933 למשפחה יהודית בלבוב, פולין (כיום אוקראינה).
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, נכלאה משפחתה בגטו. אמה, אחותה ונלי נמלטו ללא אביה. כאשר השיגו זהויות מזויפות, היא הופרדה מאחותה, שהסתתרה ומצאה עבודה כעובדת בית. בן אור ואמה התחזו לרומיות קתוליות ונסעו לוורשה, שם עבדה אמה במשך שנה כמשרתת במשפחה נוצרית. לאחר שהחמיצו את רכבת הנוסעים האחרונה לוורשה, הם הושבו על ידי מנהל התחנה הגרמני ברכבת השמורה לקציני הוורמאכט. המשפחה בוורשה מימנה עבור בן אור שיעורי פסנתר יחד עם בתם לאחר ששמעו אותה מנגנת. מדי פעם, כאשר אנשים חשדו שהם יהודים, הם נאלצו להמשיך הלאה, אך הצליחו להימלט.
בן אור מוכרת כמובילה ביישום טכניקת אלכסנדר לנגינת פסנתר, תחום בו התמחתה יותר משלושים וחמש שנים. היא מעבירה כיתות אמן על הטכניקה לפסנתרנים במדינות רבות ברחבי העולם. בתקופת מגפת הקורונה עברה לשיעורים מרחוק.
היא הופיעה בקונצרטים ברחבי העולם, ברסיטלים, עם תזמורת ובמוזיקה קאמרית. בן אור הקליטה הקלטות מסחריות רבות, כולל עבור ה-BBC. הקלטות אלה מכסות מגוון רחב של מלחינים מהמאות ה-18 עד המאה ה-20.
כשעברה לאנגליה בשנת 1960, היא הכירה ונישאה לבעלה האנגלי ובהמשך עברה לנורת'ווד בלונדון.
בשנת 1999 הוקמה הקרן למלגות נלי בן אור, שפטרונה הוא סר קולין דייוויס.
בן אור מונתה לחברת מסדר האימפריה הבריטית (MBE) לשנת 2020 בזכות תרומתה להנחלת לשואה.
הערות שוליים

↑  Nelly Ben-Or Clynes Story. Pub. by Northwood and Pinner Synagogue (2008)
↑  Liphshiz, Cnaan. "Nelly Ben-Or risked all to play the piano. It helped her survive the Holocaust". www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-02-29.
↑  "Pianist tells of 'cloud of horror' she remembers from Auschwitz". ITV News (באנגלית). 2021-01-26. נבדק ב-2021-02-18.
↑  Summer Course, Nelly Ben-Or MBE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469336005171  PLWABN: 9810716815705606  GND: 1156564662  ISNI: 0000 0000 3999 7611  LCCN: no96040418  NSK: 000155206  NTA: 100970133  RERO: 02-A011580359  VIAF: 11900671   WorldCat (עם VIAF): 11900671
סוס ערבי

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  חצי האי ערב
 מיון
 משפחה:  סוסיים
 מין:  סוס הבית
הסוס "שחרזדה", בתמונה משנת 1920, לאחר שניצח בשני מרוצי סיבולת למרחק 300 מיל. בשנת 1925 יוצא לאוסטרליה וזכה בתחרות הסוס הערבי של סידני, שמונה פעמים ברציפות
סוס ערבי מצרפת
סוס ערבי הוא כינויו של גזע סוסים שמקורו בחצי האי ערב.
הסוסים הערביים בעלי צורת ראש וזנב גבוה ייחודיים, והם אחד מגזעי הסוסים הקלים ביותר לזיהוי בעולם. הגזע הוא גם בין העתיקים בעולם, כאשר ישנן עדויות ארכאולוגיות של סוסים ערביים מודרניים הדומים מאוד לסוסים מלפני 4500 שנים.
הסוסים הערביים התפשטו ברחבי העולם הן על ידי מלחמות והן על ידי מסחר, והם משמשים לרבייה עם גזעים אחרים כדי לשפר את מהירותם, עידונם, כושר העמידה וחוזק העצמות שלהם. כיום, גנים של הסוסים הערביים מצויים כמעט בכל גזע סוסי רכיבה מודרני.
הסוסים הערביים התפתחו באקלים מדברי, ונחשבו יקרי ערך לבדואים ולעיתים קרובות הובאו לתוך האוהל המשפחתי להגנה מפני גנבה ולמחסה. רבייה סלקטיבית של סוסים בעלי יכולת לשתף פעולה באופן טבעי עם בני אדם יצרו גזע סוסים טוב מזג, שלומד מהר ומוכן לרצות את בעליו. הסוסים הערביים גם פיתחו מוטיבציה גבוהה ודריכות וערנות גבוהים הנדרשים מסוס המשמש לרכיבה ולמלחמות. שילוב זה של נכונות ורגישות דורש מבעלי סוסים ערביים מודרניים להתייחס אל סוסיהם בביטחון ובכבוד.
על פי הממצאים הארכאולוגיים בשבטה, עובדת, ובעיקר בממשית מתברר כי במאה הראשונה לספירה ענף טיפוח והשבחת סוסים נבחרים היה ענף החקלאות החשוב ביותר עבור הנבטים, והם שפיתחו כנראה את גזע הסוס.
הסוסים הערביים ממושמעים ובעלי סיבולת גבוהה בעת רכיבה, וכיום הם מתחרים בענפי ספורט רבים הכוללים רוכבים. הסוסים הערביים הם בין עשרת הגזעים הנפוצים ביותר בעולם כיום, והם מצויים בכל רחבי העולם - ארצות הברית, קנדה, בריטניה, אוסטרליה, יבשת אירופה, דרום אמריקה (בעיקר בברזיל), ובמזרח התיכון.