stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריק לינקלייטר

| --- | --- |

אריק לינקלייטר
 לידה:  8 במרץ 1899 פנארת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בנובמבר 1974 (בגיל 75) אברדין, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ויילס 
 מקום קבורה:  Harray 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אברדין, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, Aberdeen Grammar School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 זרם ספרותי:  הרנסאנס הסקוטי 
 בן או בת זוג:  מרג'ורי לינקלייטר 
 צאצאים:  קריסטין לינקלייטר, אנדרו לינקלייטר, מגנוס לינקלייטר, אליסון לינקלייטר 
 פרסים והוקרה:  מדליית קרנגי (1944)  עמית החברה המלכותית של אדינבורו 
 חתימה:   
 
אריק רוברט ראסל לינקלייטר (באנגלית: Eric Robert Russell Linklater;‏ 8 במרץ 1899 – 7 בנובמבר 1974) היה סופר, מחזאי והיסטוריון צבאי סקוטי יליד ויילס. הוציא לאור בימיו 23 רומנים, שלושה כרכי סיפורים קצרים, עשרה מחזות, שלושה חיבורים אוטוביוגרפיים, 23 חיבורים היסטוריים ושלושה ספרי ילדים. בשנת 1944 זכה במדליית קרנגי עבור ספר הילדים "רוח נושבת על הירח".
תולדות חייו

נולד בדרום ויילס למשפחה שמוצאה מאיי אורקני, שם בילה את ימי בחרותו ואת רוב חייו לאחר מכן. במשך שנים רבות נרשם מקום הולדתו בטעות כדרנבי שבאורקניי. בשנים 1917–1918 שירת כצלף בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה במסגרת גדוד 3 "המשמר השחור" של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד. את זכרונותיו ממלחמת החפירות העלה על הכתב בספרו Fanfare for a Tin Hat ("תרועה לכובע פח"), הכרך השלישי של האוטוביוגרפיה שלו, שראה אור ב-1970.
לינקלייטר למד באוניברסיטת אברדין שם חיבר כסטודנט מחזות מוזיקליים עבור תיאטרון הסטודנטים, למרות שהחל בלימודי רפואה לא סיים אותם ועבר ללימודי היסטוריה וספרות אנגלית. בשנים 1925–1927 שהה במומבאי, כיהן כסגן עורך הטיימס של הודו והרבה לנסוע בעולם. בשנים 1928–1930 כיהן כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת אברדין ולימד כמרצה אורח גם באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1929 החל את הקריירה שלו כסופר פורה. הרומן השלישי שחיבר, Juan in America ("חואן באמריקה"; 1931), רומן פיקרסקי אבסורדי שבה נעה דמותו של דון חואן בארצות הברית של תקופת היובש, זכה להצלחה גדולה. ב-1937 חיבר ספר בשם "חואן בסין" בו שבה לככב דמותו של חואן.
ב-1933 ניסה את כוחו בפוליטיקה של סקוטלנד. הרפתקה כושלת זו סוכמה על ידו בספר האירוני Magnus Merriman שראה אור ב-1934. ב-1939 חיבר את הספר Judas ("יהודה (איש קריות)", מילולית: בוגד) הרומז ל"מכירתה" של צ'כוסלובקיה על ידי בריטניה בועידת מינכן. בעת מלחמת העולם השנייה שירת בחיל ההנדסה המלכותי באורקניי ולאחר מכן כאחראי על דוברות במשרד המלחמה. בשנת 1945 שהה באיטליה, חוויה זו משתקפת בספרו Private Angelo ("טוראי אנג'לו"; 1946). ב-1951 שירת כהיסטוריון צבאי במלחמת קוריאה בדרגה של לוטננט קולונל זמני. ב-1952 היה ממחברי הדו"ח על המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה.
ב-1944 חיבר לראשונה ספר ילדים, "רוח נושבת על הירח", עלילה המשלבת פנטזיה, סוריאליזם ואבסורד הומוריסטי על רקע מדיני מומצא המזכיר את העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה. הספר זיכה אותו במדליית קרנגי לאותה שנה. הספר תורגם לשפות רבות, בהן עברית (עם עובד, 1977). שני ספרי הילדים הנוספים שלו, The Pirates in the Deep Green Sea ("הפיראטים בים הירוק העמוק"; 1949) ו-Karina With Love ("קרינה באהבה"; 1959).
בין השנים 1945–1948 כיהן כרקטור אוניברסיטת אברדין. ב-1954 קיבל דרגת "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית וב-1971 נבחר לחבר החברה המלכותית של אדינבורו.
חייו האישיים

ביוני 1933 נשא לאשה את מרג'ורי מקנטייר (Marjorie MacIntyre‏; 1909–1997), שחקנית ופעילה חברתית בתחום האמנות ואיכות הסביבה וחברת מועצת האמנות הסקוטית. שתי בנותיהם, אליסון (נולדה ב-1934) וקריסטין (נולדה ב-1936) הן שחקניות. בנם הבכור מגנוס (נולד ב-1942) הוא עיתונאי ועורך העיתון The Scotsman לשעבר. בנם הצעיר אנדרו (1944-2013) היה אף הוא עיתונאי וסופר. בנה של קריסטין, היימיש לינקלייטר, הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
יצירות בולטות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ספרות יפה  White Maa's Saga (1929)  Poet's Pub (1929)  Juan in America (1931)  The Men of Ness (1932)  The Crusader's Key (1933)  Magnus Merriman (1934)  Ripeness is All (1935)  Juan in China (1937)  The Impregnable Women (1938)  Judas (1939)  Private Angelo (1946) - war satire.  Sealskin Trousers and Other Stories (1947)  A Spell for Old Bones (1949)  Mr Byculla (1950)  Laxdale Hall (1951)  The House of Gair (1953)  The Dark of Summer (1956)  The Faithful Ally (1956)  A Sociable Plover and other Stories and Conceits (1957)  A Man Over Forty (1963)  A Terrible Freedom (1966)  The Goose Girl and Other Stories |  עיון  Ben Jonson and King James: Biography and Portrait) (1931)  Mary: Queen of Scots (1934)  Robert the Bruce (1934)  The Man on My Back (1941) autobiography  The Northern Garrisons (1941)  The Defence of Calais (1941)  Figures in a Landscape (1952)  A Year of Space (1953) travel  The Ultimate Viking (1955) - the history of Sweyn Asleifsson  Orkney and Shetland (1965)  The Prince in the Heather (1965) - the story of Bonnie Prince Charlie's escape  The Conquest of England (1966)  The Survival of Scotland (1968) - history of Scotland's independence  Fanfare for a Tin Hat. A Third Essay in Autobiography (1970)  The Voyage of the Challenger (1972)  The Campaign in Italy  The Highland Division |  ספרי ילדים וחיבורים אחרים  "רוח נושבת על הירח" - The Wind on the Moon (1944)  The Pirates in the Deep Green Sea (1949)  The Devil's in the News (drama, 1929)  A Dragon Laughed & other poems (1930)  Ripeness is All (1935)  The Merry Muse (1959) |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר סופרי מלחמת העולם הראשונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264787305171  PLWABN: 9810675292405606  BIBSYS: 90089111  BNE: XX1000603  BnF: cb12156002s (data)  CiNii: DA05125717  GND: 122270894  ICCU: RAVV032101  ISNI: 0000 0001 1188 3476  LCCN: n50051591  LNB: 000052849  NDL: 00447768  NKC: xx0005140  NLA: 35746355  NLK: KAC2022C2003  NSK: 000355104  NTA: 07067650X  RERO: 02-A003523789  SELIBR: 217509  SNAC: w6k66f7z  SUDOC: 030069920  Trove: 1068416  VcBA: 495/338864  VIAF: 44337081   WorldCat (עם VIAF): 44337081
ארפג'ו

סימון הארפג'ו בתווים
ארפג'ו (בעברית ארפג' או ארפז', מאיטלקית Arpeggio), הוא מונח במוזיקה המציין נגינת תווי אקורד בזה אחר זה ברציפות, להבדיל מנגינתם בו-זמנית. בדרך כלל מנגנים ארפג'ו מהתו הנמוך לגבוה, אך מקרים יוצאי-דופן שכיחים למדי. הארפג'ו מסומן על ידי קו גלי מאונך משמאל לתווי האקורד. כמו נגינת סולמות, משמשת נגינת ארפג'ים גם כתרגיל אימון טכני בסיסי. מקור המילה באיטלקית (ארפה = נבל) ופירושה - כמו בנגינת הנבל.
ניתן להשתמש בטכניקת הארפג'ו בכל כלי נגינה שיש בו יותר משני צלילים הניתנים לנגינה בנפרד.
בגיטרה קלאסית זוהי למעשה טכניקת הפריטה הבסיסית של אקורד, המופקת על ידי גלישת האגודל על מיתרי הכלי מהמיתר העליון (בעל הצליל הנמוך) לתחתון.
דוגמאות נוספות לשימוש בארפג'ו:
כלי מיתר - בדרך כלל מנגנים ארפג'ים במוזיקה קלאסית.
גיטרת בס - בדרך כלל משתמשים בארפג'ים כדי לנגן אקורדים.
פסנתר - לעיתים קרובות שוברים אקורד בסיום פרק או יצירה בפסנתר. למשל בפרק השלישי של סונטת אור הירח מאת בטהובן או באטיוד מספר 8 של שופן בפה מז'ור. יש טכניקות שונות לכך, לפי אופי היצירה ופרשנות הפסנתרן. כמו כן, אם הקו הגלי רשום כקו רציף לאורך שתי החמשות (של יד ימין ושל יד שמאל), אזי הארפג'ו מתחיל ועולה מהצליל הנמוך של יד שמאל ומסתיים בצליל הגבוה של יד ימין. אם הקו הגלי רשום לחוד ואינו מחבר בין שתי החמשות, אזי שתי הידיים מנגנות את הארפג'ו בו-זמנית כאשר כל יד פותחת בצליל הנמוך לשורתה.
צ'יפ מיוזיק - סינתסייזרים משתמשים בארפג'ים בדרך כלל במוזיקה מודרנית. סינתים מסוימים כוללים בתוכם מייצרי ארפג'ים (Arpeggiators). במייצרי ארפג'ים, סדר נגינת תווי האקורד מאבד מחשיבותו ויכול להיות מלמעלה למטה, או אקראי, וחלק מהתווים יכולים אף להיות מנוגנים יחדיו. עם זאת, בכל מקרה לא ייתכן ארפג'ו שבו כל התווים באקורד מנוגנים בו-זמנית.
ראו גם

תאוריית המוזיקה
אריק בציג

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1960 (בן 64) אן ארבור, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה
 עיסוק:  ביולוגיה מולקולרית
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת קורנל
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה
 בן או בת זוג:  Na Ji 
 אתר רשמי
 
רוברט אריק בציג (באנגלית: Robert Eric Betzig;‏ נולד ב-13 בינואר 1960) הוא  פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2014 ביחד עם שטפן הל וויליאם מורנר, "על פיתוח מיקרוסקופיה פלואורסצנטית ברזולוציית-על". מכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ביוגרפיה

אריק בציג נולד ב-13 בינואר 1960 באן ארבור שבמישיגן. בשנת 1983 בציג סיים תואר ראשון בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, כשמטרתו אז הייתה להצטרף לתעשיית האווירונאוטיקה.  לאחר מכן למד באוניברסיטת קורנל. בשנת 1988 סיים באוניברסיטה זו את לימודי הדוקטורט בפיזיקה ישומית ובפיזיקה הנדסית(אנ').  עבודת הדוקטורט שלו התמקדה בפיתוח מיקרוסקופ אופטי שיוכל להציג עצמים קטנים מיכולת הרזולוציה של האור הנראה, שהיא כשני מיקרומילימטר (0.2 מיקרון). מגבלה תאורטית זו - מחצית מאורך הגל הקצר ביותר הנראה, של האור הסגול - נתגלתה על ידי ארנסט אבה ב 1873.
אמנם, מיקרוסקופ אלקטרונים יכול להראות עצמים קטנים בסדרי גודל מ-0.2 מיקרון, אבל הוא מחייב להקפיא את האובייקט בו רוצים לצפות,  ולכן מיקרוסקופ האלקטרונים אינו מאפשר מעקב אחרי תהליכים בתא החי.
בשנת 1989, לאחר קבלת הדוקטורט,  החל בציג לעבוד במעבדות בל, במחלקה למחקר מוליכים למחצה.  באותה שנה, 1989, עמיתו של בציג,  ויליאם מורנר, שזכה בהמשך בפרס נובל בכימיה יחד עם בציג, פיתח את המיקרוסקופ הראשון שיכל להציג עצמים קטנים מהמגבלה התאורטית של 0.2 מיקרון.  המיקרוסקופ של מורנר יכל לפעול רק בטמפטורת האפס המוחלט. בעקבות המחקר של מורנר, בציג היה לאדם הראשון שהצליח לצפות בחומרים פלואורוסצנטיות (פלואורופור) בטמפרטורות החדר, תוך שהוא קובע את מיקומן בדיוק של פחות מ-0.2 מיקרון.  חלבונים פלואורוסצנטיים אלו פולטים אור באורך גל מסוים, בתגובה לכך שהם מוארים באור באורך גל אחר. לדוגמה, בתגובה לכך שהם מוארים באור בצבע כחול, הם יפלטו אור בצבע אדום. בכך הם מאפשרים לצבוע חלקים מסוימים בתא ולעקוב אחריו.   מחקרם של בציג ושל מורנר התבסס גם על עבודתו של שטפן הל בגרמניה ובפינלנד. ב-2014 זכה שטפן הל בפרס נובל לכימיה יחד עם בציג ומורנר.
בשנת 1994, עקב תסכול שחש מהקהילה האקדמית ומעבודתו במעבדות בל, בציג עזב את האקדמיה ואת עבודתו במעבדות המחקר של בל, ונעשה אב במשרה מלאה(אנ') בביתו.  בשנת 1996 חזר לעבוד, בחברה שהייתה בבעלות משפחתו, "אן הרבור מכונות". הוא פיתח בוכנות הידראלויות-חשמליות,  אבל לאחר השקעה של מיליוני דולרים במחקר, הצליח למכור רק שני מכשירים.
בשנת 2002 חזר בציג למחקר אקדמי בתחום המיקרוסקופים, וייסד מכון מחקר במישיגן. בציג שאב השראה מעבודה שערך חוקר בשם מייקל דוידסון(אנ')  עם חומרים פלואורסצנטים.   כמו כן הייתה עבודתו של בציג מבוססת על הישגיו של ויליאם מורנר במחקריו על בליעת אור של מולקולה יחידה (בשנת 1989 והלאה), ובהמשך, משנת 1997,  גם עם חלבון פלואורצנטי ירוק. בציג הצליח לפתח שיטה שבה אפשר לגבור על המגבלה של ארנסט אבה ולצפות ברזולוציה גבוהה גם בעצמים קטנים מ-200 ננומטר.  השיטה של בציג פועלת על ידי צילום מספר רב של תמונות של מולקולות בצבעים שונים,  ולאחר מכן חפיפה של התמונות שצולמו. החפיפה של התמונות מתבצעת באופן אוטומטי על ידי מצלמה ומחשב המחוברים למיקרוסקופ האופטי.
הערות שוליים

1 2  איתי נבו, ‏זוכי פרס נובל לכימיה מנצחים את חוקי הפיזיקה, באתר "הידען", 8 באוקטובר 2014
| זוכי פרס נובל לכימיה |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | ואן 'ט הוף (1901) • פישר (1902) • ארהניוס (1903) • רמזי (1904) • פון באייר (1905) • מואסאן (1906) • בוכנר (1907) • רתרפורד (1908) • אוסטוולד (1909) • וולך (1910) • קירי (1911) • גריניאר, סבטייה (1912) • ורנר (1913) • ריצ'רדס (1914) • וילשטאטר (1915) • לא הוענק (1916–1917) • הבר (1918) • לא הוענק (1919) • נרנסט (1920) • סודי (1921) • אסטון (1922) • פרגל (1923) • לא הוענק (1924) • ז'יגמונדי (1925) |  |
| 1926–1950 | סוודברג (1926) • וילנד (1927) • וינדאוס (1928) • הרדן,  פון אוילר-שלפין (1929) • פישר (1930) • בוש,  ברגיוס (1931) • לאנגמיור (1932) • לא הוענק (1933) • יורי (1934) • פרדריק ז'וליו-קירי, אירן ז'וליו-קירי (1935) • דביי (1936) • הוורת', קארר (1937) • קון (1938) • בוטנאנדט, רוז'יצ'קה (1939) • לא חולק (1940–1942) • דה הוושי (1943) • האן (1944) • וירטאנן (1945) • סאמנר, נורתרופ, סטנלי (1946) • רובינסון (1947) • טיסליוס (1948) • ג'יוק (1949) • דילס, אלדר (1950) |  |
| 1951–1975 | מקמילן, סיבורג (1951) • מרטין, סינג' (1952) • שטאודינגר (1953) • לינוס פאולינג (1954) • ויניו (1955) • הינשלווד, סמיונוב (1956) • טוד (1957) • סנגר (1958) • היירובסקי (1959) • ליבי (1960) • קלווין (1961) • פרוץ, קנדרו (1962) • ציגלר, נטה (1963) • הודג'קין (1964) • וודוורד (1965) • מוליקן (1966) • אייגן, נוריש, פורטר (1967) • אונסאגר (1968) • ברטון, האסל (1969) • ללואר (1970) • הרצברג (1971) • אנפינסן, מור, סטיין (1972) • פישר, וילקינסון (1973) • פלורי (1974) • קורנפורת', פרלוג (1975) |  |
| 1976–2000 | ליפסקומב (1976) • פריגוז'ין (1977) • מיטשל (1978) • בראון, ויטיג (1979) • ברג, גילברט, סנגר (1980) • פוקוי, הופמן (1981) • קלוג (1982) • טאובה (1983) • מריפילד (1984) • האופטמן, קרל (1985) • הרשבאך, לי, פולני (1986) • קראם, להן, פדרסן (1987) • דייזנהופר, הובר, מישל (1988) • אלטמן, צ'ק (1989) • קורי (1990) • ארנסט (1991) • מרקוס (1992) • מוליס, סמית' (1993) • אולה (1994) • קרוצן, מולינה, רולנד (1995) • סמולי, קורל, קרוטו (1996) • בויר, ווקר, סקואו (1997) • קוהן, פופל (1998) • זוויל (1999) • היגר, מקדיארמיד, שירקאווה (2000) |  |
| 2001 ואילך | נולס, נויורי (2001) • ויטריך, פן, טנקה (2002) • אגרה, מק'קינון (2003) • צ'חנובר, הרשקו, רוז (2004) • שובן, גרבס, שרוק (2005) • קורנברג (2006) • ארטל (2007) • שיממורה, צ'לפי, טסיין (2008) • יונת, רמאקרישנן, סטייץ (2009) • הק, נגישי, סוזוקי (2010) • שכטמן (2011) • לפקוביץ', קובילקה (2012) • ורשל, קרפלוס, לויט (2013) • בציג, הל, מורנר (2014) • לינדל, מודריץ', סנקאר (2015) • סטודרט, סובאז', פרינחה (2016) • דובושה, פרנק, הנדרסון (2017)  • ארנולד, סמית', וינטר (2018) • גודאינף, ויטינגהאם, יושינו (2019) • שרפנטייה, דאודנה (2020) • ליסט, מקמילן (2021) • ברטוצי, מלדל, שארפלס (2022) • יקימוב, בוונדי, ברוס (2023) • בייקר, ג'מפר, הסביס (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810627196405606  dblp: 05/3535  GND: 1093436131  ISNI: 0000 0004 9629 5965  LCCN: n2019185610  ORCID: 0000-0002-4192-1274  S2AuthorId: 1774970  VIAF: 172145911215827062138   WorldCat (עם VIAF): 172145911215827062138 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסתיר

אַסתיר (לעיתים נכתב גם אסטיר; בכתב לטיני: Astir) הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי תנועת הנוער בית"ר, במסגרת עליית אף על פי. האונייה יצאה במרץ 1939 מרומניה, וכעבור שלושה וחצי חודשים הצליחו מעפיליה לרדת לחוף בארץ ישראל והובלו למעצר, שממנו שוחררו לאחר ימים אחדים.
היסטוריה

"אסתיר" הייתה אוניית משא יוונית שנבנתה בדנמרק בשנת 1896. האונייה נשכרה על ידי אברהם סטאבסקי להובלת מעפילים.
היסטוריה > ההפלגה

האונייה הפליגה מפיראוס לנמל רני שברומניה (בשנות האלפיים, באוקראינה), שבו עלו עליה, ב-6 במרץ 1939, 724 מעפילים, מתוכם כ-470 מהעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבצפון פולין), שהגיעו לרני ברכבת דרך צ'כוסלובקיה, 250 מרומניה (מרביתם אנשי בית"ר והצה"ר), והשאר פליטים מגרמניה ואוסטריה.
הצפיפות באונייה הייתה רבה, משום שנועדה ל-400–500 נוסעים בלבד.
מפקד-מלווה של האונייה מטעם האצ"ל היה סנדר דוידזון (שכונה "משה") ולצדו מיכאל יכינסון, ממנהיגי הצה"ר ברומניה.
מתחילת ההפלגה נוצר מתח בין המעפילים למארגנים. המעפילים טענו שהמארגנים השליטו משטר קפדני מדי. בין היתר נטען, כי התקיימה אפליה לטובת המעפילים שהיו חברי תנועת בית"ר, וזאת בהשוואה למעפילים שלא הסכימו להצטרף לשורותיה, וכי חברי בית"ר קיבלו מזון בכמות גדולה מזו שסופקה למעפילים האחרים. כמו כן, נטען כי המארגנים כלאו את המעפילים אנשי דנציג והענישו אותם באמצעים פיזיים, ובכלל זאת הכאתם וכליאתם במרתף האונייה, כאשר הם התלוננו על יחס רע מצד המארגנים.
ביום העשירי להפלגתה הגיעה האונייה לחוף ראשון לציון, אך כיוון שלא קיבלה איתות מהחוף, חזרה ללב ים.
לאחר שהתקרבה שוב לחופי ארץ ישראל, נלכדה ב-2 באפריל על ידי ספינות משמר בריטיות באזור הרצליה-נתניה, והובלה לנמל חיפה. אחד מנוסעי האונייה, זרח פיק, הורד לחוף משום שחלה בטיפוס, ונפטר כעבור ימים אחדים.
ב-6 באפריל גורשו האונייה ונוסעיה ללב ים, לאחר שצוידו במזון ובמים לחמישה ימי הפלגה, וכעבור ארבעה ימים הגיעה לחופי יוון.
ב-26 באפריל עלה גורל נוסעי האונייה לדיון בפרלמנט הבריטי, כאשר חבר הפרלמנט ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאל את שר המושבות, מלקולם מקדונלד, האם יתאפשר לנוסעי האונייה להיכנס לארץ ישראל, בהתחשב במצבם הקשה, ונענה בשלילה.
ב-18 במאי עברה האונייה לאי כיוס. תנאי השיט הקשים הביאו להתמרמרות רבה של המעפילים ואף לשביתת רעב.
ב-13 ביוני יצאה מנמל פיראוס כשאליה נלווית מפרשית רעועה בשם "מרסיס" (או "מריאנה"), והפליגה לכיוון ארץ ישראל.
ב-28 ביוני 1939 התקרבה "אסתיר" לחוף אל-מג'דל (בימינו, אשקלון), והמעפילים המשיכו ממנה לחוף באמצעות המפרשית "מרסיס", אך לאחר שזו החלה לטבוע עברו לסירות של ערבים מקומיים, בסיוע של משמר החופים הבריטי. המעפילים נעצרו על ידי שוטרים, והובלו למעצר: הגברים בבת גלים והנשים והילדים בצריפין. כעבור ימים אחדים שוחררו ומספרם נוכה מהמכסה הרשמית של ממשלת המנדט למהגרים יהודים.
צוות האונייה הועמד לדין, רב-החובל נידון לתשעה חודשי מאסר והמלחים נידונו לשישה חודשי מאסר.
האונייה "אסתיר" טובעה ב-27 באפריל 1941, בתקיפה של מטוס גרמני.
השמות "אסתיר" ו"אסטיה" בתקשורת

כאשר דיווחה העיתונות העברית על עגינתה של אסתיר בחיפה, הופיע בידיעות השם "אסטיה", השונה אך במעט מן הכתיב "אסטיר". רשימות וטבלאות מאוחרות שנערכו לסיכום מפעל ההעפלה, ופורסמו לאורך השנים בספרות, סודרו לרוב לפי תאריכי הגעת האוניות לארץ ישראל. ברשימות רבות אסתיר מופיעה בטעות פעמיים: כאשר עגנה בחיפה, באפריל, לפי השם המשובש "אסטיה", וכאשר הורידה את נוסעיה מול חופי מג'דל, בסוף יוני, לפי השם "אסתיר".
האונייה בתרבות

הפסל דב הלר, שהוריו הגיעו לארץ ישראל באונייה "אסתיר", יצר פסל לכבוד האוניה במרינה אשקלון. פסל נוסף שלו, "מאסתיר לודי סאלקה", מוצג במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, חלק שני, עמ' 1047–1048.
הערות שוליים

↑  שי חורב, וקבצתים מירכתי ארץ - ההעפלה הרביזיוניסטית והאזרחית בים וביבשה, דוכיפת הוצאה לאור, 2012, עמ' 137-138
↑  שוב נעצרה אנית מעפילים - "ספיאה", עם 699 פליטי חרב הנאצים, הצופה, 3 באפריל 1939
↑  Refugee Succumbs, פלסטיין פוסט, 11 באפריל 1939
↑  אנית המעפילים הפליגה ללב ים, דבר, 6 באפריל 1939
1 2  המכסימום הפוליטי והעליה האי-ליגאלית בפרלמנט: הדו"ח הרשמי על חילופי-הדברים עם מיניסטר המושבות ב-26 באפריל, דבר, 4 במאי 1939
↑  וג'ווד שואל על מעפילי "אסתיר", דבר, 21 במאי 1939
↑  המעפילים - לחיפה ולצריפין, דבר, 30 ביוני 1939
↑  עם מעפילי "אסטיר" שהובאו לבית-העולים בתל-אביב: "התנערו! כי היום נולדתם!", דבר, 4 ביולי 1939
↑  SS Astir (+1941), wreck site
↑  השוו: 700 אנשים, נשים וטף טולטלו חודש ימים בלב ים באניה שנתפסה, דבר, 3 באפריל 1939, כאן "אסטיה", לעומת: באניה הכלואה בנמל חיפה, דבר, 5 באפריל 1939, כאן "אספיה", ולעומת: חיפה - ועד הקהילה לקראת החג, דבר, 5 באפריל 1939, כאן "אסטיר"
↑   עופר אדרת, כך הטביעה ויקיפדיה את אניית המעפילים שלא הייתה, באתר הארץ, 2 באפריל 2013
אנדרטת ההעפלה בכיכר לונדון, תל אביב: השמות "אסטיה" ו"אסתיר" מופיעים באותה רשימה כשמותיהן של שתי אניות שונות.
הפסל "מאסתיר לודי סאלקה", מעשה ידי האומן דב הלר
אניה רבינוביץ'

אניה רבינוביץ' (נולדה בשנת 1985), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל במשחי החופשי למרחקים בינוניים וארוכים. ייצגה את ישראל באליפות אירופה (ברלין 2002).
ביוגרפיה

רבינוביץ' התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.
ביוגרפיה > 2001

בתחרויות השחייה של המכביה השש-עשרה שנערכה ביולי 2001 זכתה רבינוביץ' במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.31 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.64 דקות.
ביוגרפיה > 2002

בתחרות שנערכה ביאלבה, צ'כיה במרץ 2002 זכתה רבינוביץ' במדליית כסף במשחה ל-800 מטר שיא אישי חדש של 8:43.38 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של שחיינית ישראל באותה עת אחרי שיאה של עדי ביכמן. ובכך קבעה את המינימום לאליפות אירופה. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בקיבוץ גבעת חיים היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:15.72 דקות.
ביוגרפיה > 2002 > אליפות אירופה

בתחילת אוגוסט 2002 סייה רבינוביץ' במקום 21 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:08.41 דקות ובמקום 26 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.60 דקות.
ביוגרפיה > 2002 > אלופה ושיאנית ישראל

יומיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה היא זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.61 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:07.02 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 17:21.04 דקות.
ביוגרפיה > 2003

באליפות ישראל בשחייה שנערכה ב-2003 זכתה רבינוביץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.49 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:05.36 דקות.
הערות שוליים

↑  אורי שטיפט, תוצאה מצוינת לאניה רבינוביץ' בצ'כיה - מדליית כסף, באתר איגוד השחייה בישראל
↑  אורי שטיפט, שיא ישראלי מצוין לאניה רבינוביץ ב-400 מטר חופשי, באתר איגוד השחייה בישראל
↑  אליפות ישראל בשחייה: שיאים חדשים לשילו איילון ולאניה רבינוביץ', באתר ynet, 6 באוגוסט 2002
אשר בן-אריה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1963 (בן 61 בערך) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (30 בספטמבר 1989)  האוניברסיטה העברית בירושלים (30 בספטמבר 1993)  Hebrew Hospital (1 ביולי 1999) 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 ביולי 2000) 
 
אשר בן-אריה (נולד ב-1963) הוא מרצה וחוקר בתחום עבודה סוציאלית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ומנכ"ל מכון חרוב.
ביוגרפיה

בן-אריה נולד בירושלים, הוא בנם של שרה ופרופ' יהושע בן-אריה. הוא סיים את לימודיו לתואר דוקטור ב-1999 באוניברסיטה העברית, ומאז חוקר ומרצה בה. שימש כ-20 שנה כמנהל ועורך "השנתון הסטטיסטי - ילדים בישראל". שימש כסמנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד.
בן-אריה עוסק בתחום מדיניות הילד ומדידת רווחת הילד.
הוא נמנה עם המייסדים של אסכולת מדידת מצב הילדים והשימוש באינדיקטורים חברתיים למדידת מצב הילדים. הוא היו"ר והמייסד של החברה הבינלאומית למדידת מצב הילד (ISCI). ואחד החוקרים הראשיים במחקר הרב-לאומי "עולמות הילדים". בן-אריה הוא גם העורך המייסד של כתב העת האקדמי "Child Indicators Research".
בן-אריה פרסם למעלה ממאה מאמרים, פרקים וספרים אשר כולם עוסקים ברווחת הילד ומדידתו. הוא מייעץ ליוניס"ף, ארגון ה-OECD ורשויות מחקר לאומיות רבות.
ב-2011 מונה למנכ"ל מכון חרוב, העוסק בפיתוח ידע ותוכניות למידה בתחום הזנחה והתעללות בילדים.
בשנת 2021 נבחר לדיקן בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2022, מחקר שדירג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם, דירג את בן-אריה במקום ה-50. עדכון למחקר לשנת 2023 מיקם את בן-אריה במקום ה-46 בעולם.
בן-אריה נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  פרופ' דיוויד ר. הודג'  ופרופ' פטרישיה ר. טרנר, מחקר שדרג את 100 החוקרים המשפיעים בתחום העבודה הסוציאלית בעולם, ‏22.11.22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258455105171  LCCN: n98011197  ORCID: 0000-0002-1012-8070  SUDOC: 134023862  VIAF: 263928250   WorldCat (עם VIAF): 263928250
אקלים משווני טרופי

אקלים משווני טרופי (Af)
אקלים משווני טרופי הוא הצורה הנפוצה של אקלים טרופי מבין שלושת סוגיו, ומאופיין בגשמים כבדים וכמות משקעים גבוהה לאורך כל השנה, ללא עונה יבשה. לעיתים מגיעים המשקעים לכמות של 200 ס"מ בשנה, כאשר כמות המשקעים הממוצעת לחודש לא יורדת מ־60 מ"מ. אקלים זה מתאפיין במערכת של לחץ אטמוספירי נמוך לאורך כל השנה, ולכן לא קיימות עונות. בנוסף, הטמפרטורה החמה יציבה לאורך כל השנה עד כדי מצב בו השינוי בין היום והלילה עשוי להיות גדול מהשינוי הממוצע בטמפרטורה במהלך השנה.
התופעה של "אי־עונתיות" באזורים טרופיים מתייחסת בעיקר לכך שאין הבדלים משמעותיים באורך הימים ובטמפרטורה הממוצעת במשך השנה. אולם, כן קיימת עונתיות בצורה של תהליכים מחזוריים החלים מדי שנה, אליה מגיבים צמחים, בעלי חיים ובני אדם, וזאת אפילו שלכאורה קשה יותר להבחין בתחלופה הזו, שלא באה לידי ביטוי בדרכים המוכרות של שינוי טמפרטורות ומשקעים.
אקלים משווני טרופי מאפיין בדרך כלל את הרצועה שבין קווי הרוחב 10° - 15° (צפון ודרום של קו המשווה). בחלק מהאזורים של החוף המזרחי, יכול האקלים המשווני הטרופי להגיע גם עד לקו רוחב 25°.
אקלים משווני טרופי מסומן באות (Af) לפי שיטת קפן למיון אקלים.
יער גשם טרופי בדרום-מזרח אסיה באי בורנאו. סבה, מלזיה.
תפוצה

האקלים המשווני הטרופי מצוי בעיקר בדרום מזרח אסיה (מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, גינאה החדשה, אינדונזיה ועוד), מזרח מרכז אמריקה, וכן באפריקה המשוונית ובאוקיאניה. בנוסף, גם אזורים כמו חוף מדגסקר המזרחי ודרום סרי לנקה, מהווים שטחים קטנים עם אקלים משווני טרופי.
באזור החוף הצפון-מערבי של דרום אמריקה למשל, בין אקוודור לבין קוסטה ריקה, מזג האוויר זהה פחות או יותר לכל אורך השנה. במקומות אחרים, כגון בפאלמבאנג שבאינדונזיה, התקופות שבהן השמש "גבוהה" יותר והימים ארוכים יותר הן גם גשומות יותר. במקומות כמו בסיטיאוון שבמלזיה הימים הקצרים והחשוכים יותר הם גם גשומים יותר.
ישנם מספר אזורים המתאפיינים באקלים טרופי אף על פי שאינם באזור המוגדר כרצועה הטרופית. הם מצויים כמעט אך ורק בחצי הדרומי של כדור הארץ. למשל, העיר סנטוס בברזיל, מיאמי בארצות הברית ומפלי האיגואסו בברזיל, ארגנטינה ופרגוואי.
תפוצה > ערים בולטות

אפיה, סמואה (Af)
באליקפאפאן (אנ'), אינדונזיה (Af)
דבאו, הפיליפינים (Af)
ג'ורג'טאון, גיאנה (Af)
הילו, הוואי, ארצות הברית (Af)
הוניארה, איי שלמה (Af)
אישיגאקי (אנ'), יפן (Af)
קמפלה, אוגנדה (Af)
קיסומו, קניה (Af)
קואלה לומפור, מלזיה (Af)
קוצ'ינג, מלזיה (Af)
מדן, אינדונזיה (Af)
סלבדור דה באהיה, ברזיל (Af)
סנטוס, ברזיל (Af)
סינגפור (Af)
סובה, פיג'י (Af)
ויקטוריה, סיישל (Af)
ראו גם

אקלים טרופי