stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסתמה
גורמים המביאים ל"התקף אסתמה"

אלרגנים שונים (קרדית אבק הבית, פרוות חתולים, כלבים, אבקות פרחים וכדומה)
מזהמים שונים - העיקריים ביניהם וירוס RSV, קורנווירוס, רינו-וירוס. בנוסף גם זיהום אוויר (אוזון, גופרית דו-חמצנית וכדומה), וכן "אסתמה תעסוקתית" הנגרמת כתוצאה מחשיפה לאלרגנים שונים במקום העבודה.
תרופות מסוג חוסמי בטא - תרופות אלו מביאות לכיווץ דרכי הנשימה והן אסורות בשימוש אצל חולי אסתמה, גם תרופות המשמשות לטיפול מקומי - כגון טיפות עיניים מסוג טימולול - עלולות להביא להחרפה והתקף. אספירין היא תרופה נוספת העלולה להחריף אסתמה אצל חולים מסוימים - aspirin-sensitive asthma, מצב הקיים אצל עד 5% מן החולים והמאופיין בהחמרה עם נטילת אספירין או נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (למעט תרופות סלקטיביות ממשפחת ה-NSAID'S).
פעילות גופנית היא טריגר נפוץ להתפתחות התקף אסתמה, בעיקר אצל ילדים, ככל הנראה לאור היפרוונטילציה יש גירוי של תאי מאסט וכיווץ כלי הנשימה. התהליך עצמו לרוב מתחיל לאחר סיום הפעילות ומסתיים באופן ספונטני לאחר 30 דקות. מצב זה נקרא Exercise-induced asthma והוא מוחרף יותר באקלים קר ויבש, ומסיבה זו נפוץ יותר בסוגי פעילות כגון ריצה במזג אוויר קריר מאשר שחיה. גם צחוק או שינויי מזג אוויר יכולים להביא להתקף.
שינויים הורמונליים המביאים להתקפי אסתמה יכולים להיות למשל התקופה שלפני קבלת הווסת אצל חלק מן הנשים, כמו גם תת-פעילות בלוטת התריס או יתר פעילות בלוטת התריס.
תסמינים קליניים

התסמינים הקליניים הנפוצים של אסתמה כוללים את הבאים:
צפצופים בזמן הנשימה
קוצר נשימה
שיעול
ליחה
התסמינים הללו יכולים להיות חריפים יותר בלילה ופעמים רבות מטופלים מתעוררים בשעות הבוקר המוקדמות כתוצאה מהחמרת התסמינים בשעות אלו.
תסמינים נוספים כוללים:
תחושה של "קושי למלא את הריאות באוויר"
עליה בייצור ריר המביאה לקושי בסילוקו
שימוש בשרירי עזר לצורך נשימה עקב עליה בוונטילציה.
לעיתים לפני התקף יש "סימנים" המבשרים את בואו, כגון תחושת עקצוץ בתוך הגרון, תחושת חוסר נוחות בין השכמות או תחושה של "משהו רע שעומד לקרות". (impending doom).
חשוב לציין, כי מחלת האסתמה מתבטאת בהתקפים; בין התקף להתקף החולה עשוי לתפקד כרגיל. התקפי האסתמה, כאמור לעיל, כוללים קשיי נשימה והשמעת "צפצופים", הרגשת "רעב לאוויר", שיעול טורדני, עור חיוור או מזיע, שימוש בשרירי עזר, מועקה בחזה, ריבוי כיח (ליחה), ובמקרים קשים אף שיעול בלתי פוסק, קושי בעת דיבור, נשימה מהירה ומאומצת ועוד. טריגר להתקף יכולה להיות אלרגיה למשל לקרדית אבק הבית, ועל כן אבחון האלרגיה וטיפול בה חשובים מאוד לחולים באסתמה. בנוסף גורמים נפשיים שונים יכולים להוות כטריגר להתקפים.
אסתמה היא מחלה העשויה לפגום באיכות החיים ובסיבולת למאמץ, אך גם לסכן את החיים, לכן חשוב לא להזניח אותה, אלא לפנות לייעוץ רפואי בכל חשד לאסתמה, או בכל פעם שהאסתמה מתעוררת או שאינה נשלטת היטב, כאשר שימוש יתר בוונטולין, ביטויים יומיומיים של האסתמה או יקיצות ליליות הם הסימנים העיקריים לכך שהאסתמה אינה מאוזנת דיה.
חשוב מאוד שהחולה לא יעשן, ינסה להימנע מחשיפה לחומרים העלולים לעורר אסתמה (בעבודתו למשל) ויימנע מהגורמים האלרגיים הגורמים לאסתמה.
אבחנה

אבחנה של אסתמה נעשית בהתאם לתסמינים הקליניים ומדידת תפקודי ריאות אשר עשויה לכלול מספר מבחנים שונים בספירומטריה, כאשר יש להדגים חסימה של דרכי האוויר שהיא הפיכה.
הדגמת היצרות דרכי נשימה ותגובה לטיפול תרופתי: יש לערוך מבחן ספירומטריה ולהדגים ירידה ב-FEV1, ב-FEV1/FVC וכן ב-PEF. לאחר מכן יש לתת למטופל מרחיבי סימפונות קצרי טווח (ונטולין למשל) ולהדגים שיפור בערכים אלו בתוך 15 דקות (עליה של 12% ו-200 מ"ל בערך FEV1, למשל, מביאה לאבחנה של היצרות הפיכה בדרכי הנשימה. אצל חולים אחרים ניתן לתת טיפול קצר טווח (שבועיים עד ארבעה שבועות) בסטרואידים ולאחר מכן לבחון את התגובה הריאתית.
הדגמת יתר רגישות של דרכי האוויר: ניתן לעשות מבחן תגר עם היסטמין או מטכולין ובחינת הריכוז הדרוש להן כדי לייצר תגובת היצרות של דרכי האוויר. מבחן זה פחות משמש ברמה המעשית של היום יום אולם ניתן להיעזר בו כאשר לא בטוחים באבחנה (למשל, כשמבחן תפקודי הריאות הוא תקין). תחת מבחן תגר זה, נבחן ריכוז החומר הנדרש על מנת להוריד את ה-FEV1 בכ־20%.
צילומי חזה ובדיקות דם לרוב לא יציגו פתולוגיות משמעותיות אצל חולי אסתמה; לעיתים ניתן להתרשם מניפוח יתר של הריאות בצילום חזה, למשל.
טיפול

הטיפול באסתמה שם לו למטרה למזער את תסמיני המחלה, להפחית את תדירות ההתקפים (התלקחויות), ובכלל זה למנוע צורך בפניות לחדר מיון, להפחית את הצורך בטיפול הצלה ולמנוע מגבלות על פעילויות היומיום. הזרועות העיקריות של הטיפול התרופתי כוללות טיפול לשליטה על מידת הדלקת ומרחיבי סמפונות להקלה על התסמינים. גישות לא תרופתיות יכולות לסייע, אולם יעילותן לא הוכחה לעומת הטיפול התרופתי הקיים או פלצבו, ועל כן אינן מחליפות את הטיפול התרופתי.
טיפול > סוגי תרופות > מרחיבי סמפונות

מרחיבי הסמפונות מרפים את השריר החלק העוטף את דרכי האוויר ונוגדים את היצרותם המתרחשת באסתמה. בעוד שתרופות אלה מביאות להקלה על התסמינים הנשימתיים, הן אינן מטפלות ביסוד הדלקתי של המחלה, ומשום כך אינן מספיקות לבדן עבור אנשים עם אסתמה מתמדת. שלוש קבוצות תרופות פועלות במנגנון זה: אגוניסטים לקולטני בטא 2, אנטיכולינרגיים ותאופילין.
אגוניסטים לקולטני בטא 2 הם מרחיבי הסמפונות היעילים ביותר. דרכי הנשימה מבטאות קולטנים רבים לבטא 2, שכאשר מופעלים גורמים, במנגנון מצומד לחלבון G, לעלייה ב-cAMP ולהרפיה של השריר החלק, וכפועל יוצא להקלה מידית בתסמינים. לתרופות אלו יש גם השפעה מעכבת מסוימת על תאי פיטום, הורדת רמות הפרשת הריר ועיכוב עצבי. אגוניסטים קצרי-טווח לקולטני בטא 2 (ובראשי תיבות SABA), כמו אלבוטרול וטרבוטלין, מתחילים לפעול תוך זמן קצר, מקלים במהירות על התסמינים ומשך פעולתם מספר שעות. אגוניסטים קצרי-טווח גם עשויים לסייע במניעת התקף לפני פעילות גופנית. שימוש תדיר במשאפים של אגוניסטים קצרי טווח יכולים להעיד כי המחלה אינה מאוזנת. אגוניסטים ארוכי-טווח לקולטני בטא 2 (LABA) פועלים למשך יותר מ-12 שעות, ויחד עם סטרואידים בשאיפה הראו ירידה בהתקפי האסתמה. התועלת המשותפת מ-LABA עם סטרואידים בשאיפה הביאה לייצור משאפים משולבים להקלה על נטילת הטיפול. תופעות הלוואי העיקריות של אגוניסטים לקולטני בטא 2 כוללות רעד בשרירים ופעמת – יותר בקרב מבוגרים. מחקרים בעבר הדגימו עלייה בתמותה בקרב נוטלי LABA, אולם ניתוח הנתונים מראה כי עלייה זו הודגמה בעיקר בקרב נוטלי LABA ללא שימוש מקביל בסטרואידים בשאיפה, טיפול שאינו מביא לשליטה על המחלה. נתון זה מדגים את התועלת בנטילת שילוב של שתי התרופות הללו.
תרופות אנטגוניסטיות לקולטנים מוסקריניים, כגון איפראטרופיום ברומיד, הן תרופות אנטיכולינרגיות המביאות למניעה של כיווץ דרכי הנשימה המתווך על ידי מוליך עצבי כולינרגי. תרופות אלו פחות יעילות מאגוניסטים לקולטני בטא 2, היות שהן פועלות רק במנגנון ספציפי אחד הקשור לכיווץ דרכי הנשימה, ולכן הן משמשות רק כתוסף תרופתי עבור מטופלים שאינם מאוזנים באמצעות תרופות אחרות. תופעות הלוואי מועטות וכוללות יובש בפה, ואצל אנשים מבוגרים לעיתים אצירת שתן וגלאוקומה. אנטגוניסטים ארוכי-טווח לקולטנים מוסקריניים (LAMA), כגון טיוטרופיום ברומיד וגליקופירוניום ברומיד, משמשים לעיתים כתוספת על סטרואידים בשאיפה ו-LABA לשיפור תפקודי הריאה והפחתת התלקחויות.
תאופילין הייתה תרופה פומית נפוצה, אולם קרנה ירדה לאור ריבוי יחסי של תופעות לוואי ויעילות פחותה יחסית. התרופה פועלת על ידי עיכוב של פוספודיאסטראזות בתאי שריר חלק בדרכי הנשימה, דבר אשר מעלה רמות cAMP ומביא להרחבת דרכי הנשימה, וכן יש לה פעילות נוגדת דלקת מסוימת, בעיקר במינון נמוך. על כן התרופה משמשת בעיקר אצל חולי אסתמה קשים, היות שיש לה פעילות מצטברת המתווספת לפעילות הסטרואידים. תופעות הלוואי של התרופה כוללות בחילות, הקאות וכאבי ראש, השתנת יתר ופעמת. במינונים גבוהים עלולות להיות הפרעות קצב לבביות, פרכוסים ומוות. המטבוליזם של התרופה נעשה בכבד, בציטוכרום CYP450, ומכאן שרמות התרופה עלולות לעלות בדם אם המטופל משתמש בתרופות אחרות אשר חוסמות את פעילות הציטוכרום.
טיפול > סוגי תרופות > תרופות להשגת שליטה על המחלה

סטרואידים נשאפים (בראשי תיבות ICS) הם האמצעי היעיל ביותר להשגת שליטה על המחלה. סטרואידים מביאים להפחתה באאוזינופילים, בלימפוציטים ובתאי פיטום, במנגנון של עיכוב תעתוק גנים המשפעלים מתווכים דלקתיים שונים. לרוב הטיפול ניתן פעמיים ביום ומביא לשיפור מהיר של תסמיני אסתמה עם שיפור בתפקודי הריאות בתוך ימים מספר. תרופות אלו יעילות במניעת התקפי אסתמה לרבות התקפים חמורים. הטיפול בסטרואידים נשאפים ניתן כטיפול קו ראשון לחולים עם אסתמה מתמדת; אולם אם אין שליטה על התסמינים במינון נמוך, לרוב השלב הבא הוא הוספת LABA במשאף משולב. תופעות הלוואי כוללות צרידות והופעת פטרת בפה בחלק מן המקרים, אם כי ההשפעות הסיסטמיות מכך הן מזעריות. במינון המרבי התרופות הללו עלולות להביא לדיכוי מסוים של רמות קורטיזול בדם ובשתן, אולם אין עדויות לפגיעה בגדילה של ילדים או לדלדול עצם אצל מבוגרים כתוצאה מכך.
סטרואידים סיסטמיים ניתנים לצורך טיפול בחולי אסתמה קשים שאינם מצליחים להתאזן על טיפול בסטרואידים בשאיפה במינון גבוה בשילוב עם LABA, וכן במהלך התלקחויות חמורות. תופעות הלוואי של מתן סטרואידים באופן סיסטמי רבות וכוללות בין היתר השמנה בטנית, נטייה להיפצע בקלות, דלדול עצם, סוכרת, יתר לחץ דם, כיב פפטי, מיופתיה, דיכאון וקטרקט. חולים הנזקקים לטיפול קבוע בתרופות אלו זקוקים למעקב אחר צפיפות העצם ומתן טיפול מונע לדלדול העצם.
אנטילויקוטריינים, כגון מונטלוקאסט וזפירלוקאסט, הן תרופות אשר חוסמות קולטנים ללויקוטריינים (cys-LT1-receptors) ובדרך זו מביאות לשיפור מסוים בתסמיני המחלה ובהפחתת הדלקת. תרופות אלו יעילות פחות מסטרואידים, אולם מועילות כטיפול תרופתי נוסף באותם מקרים שבהם חולים מגיבים כלפיהן באופן חיובי.
אומליזומאב הוא נוגדן חד-שבטי נגד IgE המעכב תהליכים המתווכים על ידי אימונוגלובולין זה. בנוסף, הנוגדן מפחית באופן משמעותי את ריכוז אנדותלין 1-פפטיד, המעורב בפתוגנזה של שינויים מבניים בדרכי הנשימה ומפחית את עיבוי דופן קנה הנשימה. טיפול זה הראה ירידה במספר התקפי האסתמה אצל חולים עם מחלה קשה, אולם הטיפול יקר מאוד יחסית ומתאים רק לחלק מן החולים. נוגדנים חד-שבטיים נוספים נגד האינטרלוקין IL-5 והקולטן שלו גם הם הדגימו ירידה ברמת האאוזינופילים והפחתה במספר ההתלקחויות באנשים שלהם תסמינים למרות טיפול מרבי בסטרואידים נשאפים.
זילאוטון אושר בשנת 1996 והוא ניתן לשימוש במקרים כרוניים.
Brittle Asthma- זהו וריאנט של אסתמה אשר מציג שינויים חדים בתפקודי הריאות למרות טיפול תרופתי הולם - חלקם נזקקים לטיפול תרופתי בסטרואידים סיסטמיים ולעיתים גם אינפוזיה ממושכת שלהם, (type I brittle asthma)בעוד שהחלק האחר מציג תפקודי ריאות תקינים או כמעט תקינים רוב הזמן, למעט מצבים שלא ניתנים לצפייה מראש בהם יש ירידה דרמטית בתפקודי הריאות אשר עלולה להביא למוות (type 2 brittle asthma) - אצל חולים אלו הטיפול האפקטיבי ביותר הוא זריקת אפינפרין - חולים אלו צריכים לדעת להשתמש במזרק אפינפרין ולשאת אותו עליהם.
טיפול > סוגי תרופות > טיפולים נוספים

הימנעות מטריגרים, כגון אלרגנים או שינוי סביבת העבודה, עשויים לסייע בהשגת שליטה על המחלה. לעומת זאת, טיפול אימונותרפי שבו מוזרקת תמצית אלרגנים, במה שקרוי "חיסון אלרגיה" לא הוכח כיעיל בשליטה באסתמה, עלול לגרום לאנפילקסיס, ועל כן אינו מומלץ על ידי רוב הקווים המנחים לטיפול באסתמה. מתן תחת הלשון של טיפול זה, עם זאת, עשוי להפחית את תופעות הלוואי. שיטות נוספות, דוגמת היפנוזה או ניתוב לשוני פיזיולוגי, הודגמו במחקרים קטנים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
טיפול > הטיפול הכרוני באסתמה

הגישה המקובלת לטיפול היא גישה מדורגת בהתאם לחומרת התסמינים. בטיפול במחלה קלה המופיעה לסירוגין ניתן להסתפק במתן מרחיבי סמפונות לטווח קצר. שימוש במרחיבי סמפונות העולה על פעמיים בשבוע הוא התוויה להתחלת טיפול לשליטה במחלה באמצעות סטרואידים בשאיפה. טיפול הבחירה למחלה קלה אך מתמדת הוא מתן סטרואידים בשאיפה פעמיים ביום. במקרה שלא מושגת שליטה בתסמינים מוסף טיפול במרחיבי סמפונות ארוכי טווח, ולעיתים גם נוספים תאופילין או אנטי-לויקוטריינים. בחולים עם מחלה קשה יותר, מתן תאופילין יכול לעזור, וכאשר יש היצרות בלתי הפיכה של דרכי הנשימה תרופות אנטיכולינרגיות ארוכות-טווח עשויות לסייע. במקרה שאין שליטה טובה במחלה, למרות היענות טובה לטיפול ושימוש נכון במשאפים, ישנה התוויה לעבור לטיפול עם סטרואידים סיסטמיים במינון הנמוך ביותר האפשרי. באנשים שגמילה מסטרואידים סיסטמיים מביאה לאובדן שליטה על המחלה, נעשה ניסיון לטיפול עם אומליזומאב או נוגדנים נגד IL-5 במטרה להפחית את מינון הסטרואידים הסיסטמי ותופעות הלוואי של הטיפול בסטרואידים.
טיפול > הטיפול בהתקף אסתמה חריף

התקף אסתמה חריף עלול להיות מסכן חיים. התסמינים הקליניים כוללים קוצר נשימה קשה שאיננו מוקל כמעט על ידי שימוש במשאף, תחושת לחץ בחזה וצפצופים מתגברים, כאשר לעיתים המטופל הופך כיחלוני ללא יכולת להשלים משפטים, זאת מאחר שלרוב יש היפוקסמיה (מחסור בחמצן בדם) וירידה ברמות הפחמן הדו-חמצני עקב היפרוונטילציה. רמות נורמליות או עולות של לחץ הפחמן הדו-חמצני מרמזות על התחלה של אי-ספיקה נשימתית, ודורשות התערבות טיפולית מהירה. הטיפול כולל מתן חמצן במסכת חמצן וכן מינון גבוה של מרחיבי סימפונות לטווח קצר, לעיתים באופן תוך-ורידי, סטרואידים במינון גבוה ומגנזיום גופרתי. אי-ספיקה נשימתית מחייבת צנרור קנה והנשמה מלאכותית מכנית.
הערות שוליים

↑  אמיר בר שי, ‏נשימה עמוקה: הגיע הזמן לנפץ את המיתוסים על אסתמה, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2017
↑  Jakob Stokholm, Bo L. Chawes, Nadja Vissing, Klaus Bønnelykke, Cat exposure in early life decreases asthma risk from the 17q21 high-risk variant, Journal of Allergy and Clinical Immunology, 2017-10-25 doi: 10.1016/j.jaci.2017.07.044
↑  Childhood asthma 'admissions down' after smoking ban  - דיווח על המחקר באתר BBC. המחקר הראה כי עד שלא התקבל החוק להגבלת עישון במקומות ציבוריים במדינה הייתה עלייה עקבית של כ-2% בשנה במספר התקפי האסתמה החמורים, ומשהתקבל החוק הייתה ירידה עקבית של כ-3% בשנה
↑  Pelaia, G., Vatrella, A., & Maselli, R, The potential of biologics for the treatment of asthma, Nature Reviews. Drug Discovery, 11, 12, 958-72.
↑  Stewart, D.C. (1986). Improvement in bronchial hyper-responsiveness in patients with moderate asthma after treatment with a hypnotic technique: A randomised controlled trial. British Medical Journal, 293, 1129-1132
↑  Maher-Loughnan, G.P. 1970, ‘Hypnosis and autohypnosis for the treatment of asthma’, International Journal of Clinical & Experimental Hypnosis. 18: 1 - 14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294950605171  BNE: XX527710  BnF: cb11953072g (data)  GND: 4069674-1  LCCN: sh85008860  NKC: ph118640 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
משאף סלמטרול, אגוניסט ארוך-טווח לקולטני בטא 2
הגישה המדורגת לטיפול באסתמה
בחורים ערומים שרים

| --- | --- |

כרזת המחזמר
 ליברטיסט:  רוברט שרוק
 דמויות:  עוזר בית ערום, חתן ברית מילה, מעריץ של רוברט מיצ'ם, שחקן פורנו, בדרן ועוד
 מקום ההתרחשות:  ניו יורק
 תקופת ההתרחשות:  לא מוגדר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה:  רביו מוזיקלי קומי
 הצגת בכורה:  1999-2012
 מספר מערכות:  2
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  2010 מועמדות לפרס חביב הקהל
בחורים ערומים שרים (באנגלית: !Naked Boys Singing) הוא רביו קומי מוזיקלי קאמפי אמריקאי מאוף ברודוויי, בסגנון מופע וודוויל קלאסי. את המחזמר כתב וביים רוברט שרוק, ניהול מוזיקלי מאת סטיבן בייטס וכוריאוגרפיה של ג'פרי דנמן, ומככבים בו שמונה שחקנים ששרים ורוקדים בעירום. המופע הופק על ידי ג'יימי ססה, ג'ניפר דומס, יו הייז, טום סמדס וקרל ד' וויט.
ערב הבכורה של המחזמר התקיים ב-22 ביולי 1999, ב-Actors' Playhouse שבניו יורק. ההפקה עברה אל Theatre Four במרץ 2004, ושוב בשנת 2005 אל New World Stages Stage Four, שם המשיכה לרוץ עד שירדה, ב-28 בינואר 2012.
עלילה

למחזמר זה אין עלילה; המופע כולל כ-15 שירים, העוסקים בנושאים שונים, כגון חייהם של הומוסקסואלים בניו יורק, עירום גברי, יציאה מהארון, ברית מילה, אוננות ואהבה. השירים מבוצעים על ידי שמונה שחקנים, כשהם בעירום מלא, בדרך כלל.
שירים

| מספר | שם השיר |
| --- | --- |
1: "Gratuitous Nudity"
2: "The Naked Maid"
3: "The Bliss of a Bris"
4: "Window to Window"
5: "Fight the Urge"
6: "Robert Mitchum"
7: "(I Beat My Meat)‏ Jack's Song"
8: "Member's Only"
9: "Perky Little Porn Star"
10: "Nothin' But the Radio On"
11: "Kris, Look What You've Missed"
12: "Muscle Addiction"
13: "The Entertainer"
14: "(reprise)‏ Window to Window"
15: "Window to the Soul"
16: "Finale"
17: "!‏Naked Boys Singing"
דמויות ושחקנים

| שם הדמות | שם השחקן בערב הבכורה |
| --- | --- |
גלן: גלן סיבן אלן
ג'ון: ג'ונתן ברודי
טים: טים בורק
תום: תום גלטירי
דניאל: דניאל ס. לוין
שון: שון מק'נאלי
אדם: אדם מייקלס
טרנס: טרנס תומפסון
עיבוד קולנועי

בשנת 2007 חברת הפצת הסרטים האמריקאית TLA Releasing הפיצה את הקומדיה המוזיקלית "!Naked Boys Singing" - עיבוד קולנועי של המחזמר מאוף ברודוויי.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס מטעם | קטגוריית הפרס | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | פרס חביב הקהל של אתר האינטרנט Broadway.com | הפקת מופע אוף ברודוויי הממושכת ביותר האהובה ביותר | מועמדות |
|  | פרס Off-Broadway Alliance | הפקת מופע הממושכת ביותר הטובה ביותר | מועמדות |
אפיפנומנליזם

אפיפנומנליזם (באנגלית: Epiphenomenalism) הוא עמדה בפילוסופיה של הנפש הטוענת כי אירועים מנטליים "סובייקטיביים" אינם אלא תופעות לוואי (epiphenomena) של אירועים פיזיקליים המתרחשים במוח, וכי אין להם השפעה על אירועים פיזיקליים או על אירועים מנטליים אחרים. לפי עמדה זו, התנהגות גופנית, לדוגמה, נגרמת על ידי שרירים שמקבלים אותות מתאי עצב, שבתורם מקבלים אותות מתאי עצב אחרים או מגיבים לגירוי חושי. האפיפנומנליזם טוען, אם כך, שלמצבים מנטליים-נפשיים אין כוח סיבתי משלהם, ושאין להם יכולת לגרום לתהליכים נפשיים או גופניים.
טיעונים קלאסיים בעד

המוטיבציה העיקרית לעמדה נובעת מההנחה שהסיבות לכל האירועים הפיזיקליים הן בהכרח אירועים פיזיקליים. אם אירוע מנטלי הוא דבר שונה מאירוע פיזיקלי, אזי תרומה סיבתית שלו לעולם הפיזיקלי תדרוש הפרה של חוק פיזיקלי. הפרה ממין זה, תגרור עמדה דואליסטית, כמו במודל של דקארט. אפשר לדחות דואליזם זה על ידי טענה שאירועים מנטליים זהים עם אירועים פיזיקליים ולכן יש להם אפקט פיזיקלי (עמדה זו נטענה על ידי קים ז'גון).
טיעונים קלאסיים נגד

לכאורה, האפיפנומנליזם נראה כאבסורד מכיוון שברור לנו שהכאבים, המחשבות והרגשות משפיעים על ההתנהגות (הפיזיקלית). קשה להאמין שהתנהגותנו הייתה דומה אם לא היו כאבים, מחשבות ורגשות. תשובת האפיפנומנליסט היא שאף פעם לא ברור מה גרם למה. לדוגמה, סרטים מצוירים מלאים באשליות סיבתיות; ברומטרים משתנים על ידי סערות אבל לא גורמים להן. סדירוּת היא סיבתית רק אם היא לא מוסברת על ידי השלכה או תוצאה של סדירוּת אחרת מתחת לפני השטח.
טיעון הברירה הטבעית: התפתחות התודעה צריכה להיות מוסברת על ידי ברירה טבעית. אולם תכונה לא יכולה להיבחר אלא אם כן יש לה השפעה על התנהגות האורגניזם, מכאן שאפיפנומנליזם הוא שקרי. תשובת האפיפנומנליסט היא שמצבים מודעים הם תוצאה של מצבים עצביים. בחירת המצבים המודעים נעשית על ידי בחירת מצבים עצביים. אם הסיבות העצביות להתנהגות נבחרת הן הכרחיות, אזי לא יכולים להיות גורמים נוספים המשפיעים על הבחירה הטבעית.
טיעון ידיעת נפשות אחרות: אחד הנימוקים להאמין בנפשות אחרות נובע מהשפעת ההתנהגות על סיבות מנטליות, אולם האפיפנומנליזם דוחה קשר זה ולכן טוען למעשה שאיננו יכולים לדעת שלאחרים יש אירועים מנטליים. תשובת האפיפנומנליזם היא שבעיית הידיעה של נפשות אחרות אינה מאבדת מתוקפה בעקבות טיעון זה. הסקת סיבות דומות מאירועים דומים אינה יציבה יותר מאשר הסקת אירועים דומים מסיבות דומות.
טיעון הסתירה העצמית: אם אנחנו יודעים מהו אפיפנומנליזם, אז המוחות שלנו יודעים שאירועים מנטליים קיימים, אבל אם האפיפנומנליזם נכון, המוחות שלנו לא יכולים לדעת על אירועים מנטליים, כי אירועים מנטליים לא משפיעים על דברים פיזיקליים. ולכן, או שאיננו יכולים לדעת על האירועים המנטליים של עצמנו, או שהידע שלנו עליהם הוא לא מה שגורם לאירוע הפיזיקלי של דיבור על האירועים המנטליים שלנו. התשובה של האפיפנומנליזם לכך היא שטענת הסתירה העצמית מבוססת על הנחת יסוד שידע על אירועים מנטליים דורש סיבתיות על ידי אירועים מנטליים. אולם ניתן לדחות הנחה זו מבלי להגיע לאבסורד. דייוויד צ'אלמרס טוען שאדם יכול להכיר ישירות חוויות וכי היכרות זו מצדיקה את האמונות שלנו על החוויות יותר מאשר יחס סיבתי. העמדה שלו מפרידה בין השאלה אודות הידע לשאלה אודות עמידה סיבתית של דברים ולכן מונעת סתירה עצמית.
על פי ישעיהו ליבוביץ ("גוף ונפש – הבעיה הפסיכופיזית", הוצאת האונ' המשודרת), האפיפנומנליזם סותר את עצמו. לפי האפיפנומנליזם כל התופעות הפסיכולוגיות נגרמות על ידי אירועים פיזיים, כלומר המצבים הפסיכיים הם בגדר אשליה בלבד. אך טענת האשליה אינה מיישבת את הבעיה הפסיכו-פיזית אלא מחריפה אותה. אשליה היא אקט פסיכי טהור, כלומר היא מתרחשת בתודעה ואינה ניתנת לביטוי במונחים פיזיקליים. כלומר, אפיפנומנליזם המייחס לפעילות מוחית את יצירת האשליה של התודעה, למעשה מפריך את עצמו. התשובה לכך היא שאפיפנומנליזם אינו גורס שאירועים מנטליים הם אשליה, אלא שההתרשמות כאילו אירועים מנטליים גורמים לאירועים פיזיקליים, היא אשליה. בנוסף, ניתן לחלוק על כך שאשליה היא אירוע מנטלי טהור. לדוגמה, אשליה יכולה לנבוע מעיבוד שגוי של נתונים.
מוניזם מטריאליסטי

נראה שאם המנטלי והפיזיקלי זהים אזי אין מקום לאפיפנומנליזם. אולם, התנהגות נגרמת על ידי אירועים שריריים ואלו נגרמים על ידי אירועים מוחיים. לכן, אירועים מנטליים הם זהים עם כמה מאירועים מוחיים אלו. מכאן שמה שישפיע על אותם אירועים מוחיים ישפיע על האירועים המנטליים, והאירועים המנטליים יתרמו סיבתית להתנהגות שלנו. מכאן, ששאלות על האפיפנומנליזם עולות כאשר מפרידים בין תכונות מנטליות ותכונות פיזיקליות של אירוע. ישנן מספר דרכים לטעון זאת בתוך מוניזם מטריאליסטי:
האנומליזם המוניסטי של דונלד דייווידסון (1970) טוען שכל אירוע מנטלי זהה עם אירוע פיזיקלי; אין חוקים פסיכופיזיים.
אקסטרנליזם של אינטנציונליות: לפי עמדה זו, אינטנציונליות דורשת ייצוג, והייצוג תלוי בנסיבות שחיצוניות לגוף של נושא הייצוג. דוגמה לכך היא טיעון התאומים של הילרי פטנאם (1975).
קים מציע השקפה שמנסה לגשר על הסגירות של הפיזיקלי (ההשקפה שלכל אירוע פיזיקלי יש קבוצה של סיבות שהן גם הכרחיות וגם פיזיקליות) עם האינטואיציות שלנו על יעילות המנטלי. הוא מראה שאותה אמונה יכולה להיות ממומשת במספר מצבים מוחיים אצל אנשים שונים או אצל אותו אדם בזמנים שונים. הופעה של אמונה במוח לא תגרור תכונות סיבתיות אלא אם כן תכונות סיבתיות אלו יהיו חלק מתפקוד כולל של המוח והגוף או שיהיה להן מבנה מוחי שיכול להשפיע על מצבים מוחיים אחרים.
מוניזם מטריאליסטי > תכונות פנימיות

פרנק ג'קסון (1982) מציג את טיעון החדר של מרי: מדענית מבריקה בשם מרי למדה את כל המידע הפיזיקלי שנמצא על ראיית צבעים. אולם מרי נמצאת בחדר שחור-לבן ואין לה שום חוויית צבעים. ג'קסון שואל האם מרי תלמד משהו כאשר היא תשוחרר מהחדר ותהיה לה בפעם הראשונה חוויית צבע. זה נראה מאולץ שהיא תלמד משהו מכיוון שיש לה כבר את כל המידע הפיזיקלי. לכן, מה שהיא תלמד צריך להיות מסוג אחר של מידע, למשל מידע פנומנלי. הטיעון מתבסס על המושג של מידע פיזיקלי. הטיעון קשור באופן חזק עם קבלה של ההשקפה הדואליסטית של החוויות שלנו. כאשר טיעון זה מצורף לטיעון המסורתי (שהוזכר לעיל) הוא הופך לתמיכה אפשרית באפיפנומנליזם.
דייוויד לואיס (1988) טוען שגם אם אירוע פנומנלי זהה עם אירוע פיזיקלי, וגם אם אירועים פיזיקליים יוצרים אירועים פיזיקליים בהפרעה לחוקים פיזיקליים, עדיין, ניתן להוביל לסוג של אפיפנומנליזם אם יש מידע פנומנלי אשר לא ניתן לרדוקציה, בשונה ממידע פיזיקלי.
דניס רובינסון (1993) מנסה להרחיב את הטיעון של לואיס לתוצאה אחרת. נניח ש-I1 ו-I2 הן שתי אפשרויות של תכונות פנימיות של ישות פיזיקלית בסיסית, למשל קוורק. רק דבר שרלוונטי לפיזיקה יכול להיות מבוטא על ידי יחסים דמויי חוק. נניח שיחס זה הוא S. קיימות אם כך שתי אפשרויות: א. I1 קשור לקבוצת חוקים L1 ל-S; ב. I2 קשור על ידי קבוצה שונה של חוקים L2 ל-S. אף אחת מאפשרויות אלו לא תואמת את הפיזיקה, ההבדל לא עושה שום הבדל פיזיקלי. הכללה של טענה זו מובילה לאפיפנומנליזם. מכאן שעומדות בפנינו מספר אפשרויות: א. דחיית אובייקטים יסודיים של הפיזיקה – יש תכונות פנימיות. ב. דחיית הקשר בין הטיעון של לואיס לבין מידע פנומנלי עם אפיפנומנליזם. ג. דחיית האפשרות שהטיעון של לואיס יכול להיות במקביל למקרה של תכונות פנימיות. ד. להודות באפיפנומנליזם של תכונות פנימיות לראייה שלנו את המבנה הבסיסי של המציאות הפיזיקלית.
ברטרנד ראסל (1927) סבר שתאוריה יכולה לחשוף מבנה סיבתי או "תכונות פורמליות" של חומר וכי על ידי בחינה של התפיסות שלנו אנו רוכשים ידע שהוא לא פורמלית טהור על החומר של המוח שלנו. רובינסון מייחס דומות פנימית של הישויות הפיזיקליות היסודיות כשונה מהדומות של תכונות פנומנליות.
אם התכונות הפנומנליות הן תכונות פנימיות של אובייקטים פיזיקליים יסודיים, והיתר עומד ביחסים דמויי חוק אזי יחסים דמויי חוק יחזיקו בין תכונות פנומנליות ומספר הופעות פיזיקליות. מסקנה זו מביאה לחוק סיבתי לתכונות הפנומנליות ומציעה דרך החוצה מהאפיפנומנליזם. אולם אם הפנימיות מחזיקה אפיפנומנליזם בדומה להרחבה של רובינסון לטיעון של לואיס, אזי הדרך החוצה נחסמת.
בנג'מין ליבט טוען שניסויים מראים שפעולות וולנטריות מופקות על ידי אירועים מוחיים שמופיעים על ידי התודעה של הכוונה לפעולה. הפרשנות לניסויים אלו היא שנויה במחלוקת. ליבט בעצמו לא מסיק אפיפנומנליזם, אולם אם זה נכון אזי חלק מהשיפוטים האינטואיטיביים שלנו, שכוונות מודעות גורמות לתנועה, הם אשליה.
ראו גם

פילוסופיה של הנפש
תורת ההכרה
בעיית גוף-נפש
פיזיקליזם
החדר של מרי
לקריאה נוספת

קיית קמפבל, גוף ונפש, (עריכה, פתח דבר והשלמות מאת ישעיהו ליבוביץ), (תרגום: יורם נבון), ירושלים: הוצאת מאגנס, 1983.
ישעיהו ליבוביץ, נפש ומוח - יסודות הבעיה הפסיכופיזית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
Chalmers, David. (1996) The Conscious Mind: In Search of a Fundamental Theory, Oxford: Oxford University Press.
Dennett, Daniel. (2003) Freedom evolves.
Green, Celia. (2003) The Lost Cause: Causation and the Mind-Body Problem, Oxford: Oxford Forum.
Huxley, Thomas. (1874) "On the Hypothesis that Animals are Automata, and its History", The Fortnightly Review, n.s. 16, pp. 555–580. Reprinted in Method and Results: Essays by Thomas H. Huxley (New York: D. Appleton and Company, 1898).
Jackson, Frank. (1982) "Epiphenomenal Qualia", The Philosophical Quarterly, 32, pp. 127–136. Online text
James, William. (1890) The Principles of Psychology, Henry Holt And Company. Online text
Libet, Benjamin, E. W. Wright, B. Feinstein, and D. K. Pearl, "Subjective Referral of the Timing for a Conscious Sensory Experience", Brain, 194, pp. 191–221.
Libet, Benjamin. (1985) "Unconscious Cerebral Initiative and the Role of Conscious Will in Voluntary Action", Behavioral and Brain Sciences, 8, pp. 529–566.
Robinson, William. (2003) "Epiphenomenalism", The Stanford Encyclopedia of Philosophy, Edward Zalta (ed.). Online text
Walter, Sven. (2007) "Epiphenomenalism," The Internet Encyclopedia of Philosophy, James Fieser and Bradley Dowden (eds.). Online text