מסע לארקטורוס
עלילה > בארי (פרקים כ'–כ"א: בארי, מוספל)

מסקול יוצא לדרך עם עלות השחר ומגיע למעיין חם המשקיף על גבעותיה המיוערות של בארי, שם הוא נתקל בדמותו האימתנית של קראג, יושבת לצד הגדה. כאשר הוא פונה אליו בתדהמה ושואל לפשר היעלמותו משיב הלה כי, ”מה שחשוב הוא שכעת אני כאן”, ומוסיף כי נייטספור נמצא אף הוא במרחק קצר מהם. מבלי להתנצל עבור נטישתו מסביר קראג כי מסקול אכן התגלה לבסוף כחזק דיו על מנת לעבור את המסע בכוחות עצמו, על אף שהוא עתיד למות בהמשך אותו הבוקר.
קראג מפציר בו להתקדם בתואנה כי זמנם קצוב, ומסרב לספק את סקרנותו אודות טבעם של סורטור ומוספל. כאשר מעמת אותו מסקול עם העובדה כי שמו מזוהה בעיני מרבית יושביו של טורמנס כשייך לשטן, משיב הלה כי, ”כל עוד הם ימשיכו לסגוד לעונג, קראג תמיד יישאר השטן. תאמין לחושיך, השטן האמיתי הוא קריסטלמן”; לאחר שהוא חוקר לפשר הרפתקאותיהם לאחר שנטשו אותו, ושואל לגורלה של ספינת הטורפדו בה המריאו לטורמנס, מקביל אותו קראג לאדם הנידון למוות, ”אתה נמצא ברמה המנטלית של אדם הרואה לנגד עיניו ארמון חדש לגמרי, ושואל מה עלה בגורל הגרדום”; הוא מוסיף, עם זאת, כי לא התבטל במהלך ארבעת הימים בהם עסק מסקול בשיחה, ברצח, ואף בפרשיית אהבה רומנטית עם אישה שהכיר במשך שעות ספורות בלבד. מסקול מחוויר בתגובה ומוקיע אותו בזעם על חוסר הרגש שלו, אך הלה רק צוחק בלעג, ”תראו את הילד המגן על הצעצועים שלו!”; מסקול טוען כי סיים עם החיים הללו, ושמעתה והלאה יהיה אדון לעצמו, אולם קראג מזהיר אותו כי עצם המחשבה שהצליח להסיר את כל האשליות מעל עיניו עשויה להיות האשליה הגדולה ביותר.
במורד הדרך הם נתקלים באדם צעיר ויפה-תואר הנשען על אחד מעצי החורשה ומביט בהם בציפייה. הוא תופס את ידיו של מסקול בחמימות ומברך אותו לשלום, אך בה בעת שולח מבט מלא בשנאה תהומית לעברו של קראג, ונדמה כי השניים מכירים איש את רעהו זה מכבר. הוא אינו מסביר מהיכן למד את שמו, אלא רק מזדהה בשם גאנגנט, ומצהיר כי הוא יודע את מרבית הדברים.
השלושה ממשיכים במורד גבעותיה של בארי לעבר קו האוקיינוס הממלא את האופק. בה בעת מנסה מסקול להימנע מריביהם העוינים והבלתי פוסקים של השניים, באומרו כי הוא אדם חופשי. ”כדי להיות אדם חופשי אתה צריך יקום משלך”, צוחק קראג, בשעה שגאנגנט טוען, ”החופש מכאב ומכיעור הוא מותרות לה כל אדם זכאי”; הלה תופס בידו לאורך צעידתם ומספר לו כי במקום קראג היה מביא אותו ראשית לבארי, בתור תחנתו הראשונה על טורמנס, ולא למדבר הארגמן, משום שעדיף לצפות בחשכה דרך האור מאשר בזוהר דרך הצללים. קראג משיב, מנגד, כי טורמנס הוא עולם מכוער, והדבר הטוב ביותר הוא לראות אותו כפי שהוא. הכיעור, אם הוא אכן קיים, טוען גאנגט, הוא מעשה ידיו של השטן ולא של קריסטלמן, שמחשבותיו בראו את סביבתם, משום שכולו מלא ביופי ועונג.
מדרונותיה התלולים של בארי באים לסופם כעבור מספר שעות באגם קטן, לא רחוק מקו החוף, עליו צפים איים קטנים מלאי חול. קראג קופץ לתוך המים ומזיז במאמץ רב את אחד מהם לעברם כך שיוכלו להפליג עליו לתוך הים. הוא מנבא כי מסקול עתיד למות תוך זמן קצר, ולקול הכחשותיו של גאגנט אף טוען כי הלה יהיה זה שירצח אותו, ”אבל מה זה משנה? הנקודה היא שאתה הולך לעזוב את העולם המיותר הזה”; מסעם מתחיל לאחר שהאי נקלע למסלולו של זרם המים, הדוחף אותו לעבר הים.
עם זריחתה של אלפיין מפליגים השלושה תחת אורו הכחול לעבר האופק, כאשר קראג חוטף לפתע את כובעו של גאנגנט ומשליכו למים, בכדי להראות למסקול את פניו האמיתיות, באומרו, ”גאנגנט הוא מלך המשוררים, אך מה קורה כאשר משוררים מנסים ליזום פעילות מעשית?”; גאנגנט משיב כי ישנן שתי צורות של פעילויות כאלו, יצירה והרס, אולם קראג סותר במהרה את דבריו בטענה כי ישנה צורה נוספת, ”לא, קיים גם סוג שלישי. אדם יכול לגנוב, מבלי לדעת שהוא גונב. הוא יכול לקחת את הארנק ולהשאיר את הכסף. אני מבקר את גאנגנט היום, מסקול, אך בעברו הוא ביקר אותי, בארץ ביתי, היכן שזו תהיה, גאנגנט הוא לא יותר מגנב מצוי”.
מסקול מואס בדבריו של קראג, אשר רק צוחק עליו בלעג ומתהפך על גבו לפני שהוא נרדם. הלה פונה לשוחח עם גאנגנט, המצביע על התעצמות זריחתה של אלפיין, המעוררת במסקול סערת רגשות בלתי מוסברת, עד שלבסוף הוא מכריז, ”אני כלום, ולכן כלום לא יכול לפגוע בי. איבדתי את הרצון שלי, ואני מרגיש כאילו גידול נוראי הוסר ממני, כך שכעת אני נקי וחופשי”; באותו הרגע מתעורר קראג משנתו ומתקרב אליו מאחורי גבו באומרו, ”אינך מבין, מסקול, שזמנך למות הגיע?”, ומניח את ידו על כתפו. מסקול מתמוטט ארצה באחת ונתקף בחיזיון בו האי הצף עליו הם יושבים הופך לענן המרחף באטמוספירה, כאשר התהום תחתיו נדמית כעולם מלא באש ולהבות, הנתפשים בעיני רוחו כבערת מוספל. גופו מתחיל לרחף מעלה, ובמחצית הדרך הוא מבחין בדמותו של קראג, המטיח פטיש ענקי כנגד כתם אדום כלשהו, דבר היוצר את המנגינה המוכרת של פעימות התופים. כאשר הוא שואל אותו לפשר מעשיו משיב הלה, ”אני מכה בליבך, מסקול”; הוא ממשיך להמריא והלה נעלם מבין עיניו, אך בהמשך הוא מבחין בדמותו של גאנגנט, אשר הפכה לזו של קריסטלמן, וכעת התפתלה באוויר בצרחות אימים, בניסיון לחמוק מלהבות המוספל שהקיפו אותה והצליפו בה מכל עבר.
עם דעיכת החיזיון מתעורר מסקול ומגלה כי גאנגנט נעלם, על אף שקראג עדיין עמד לצדו. ”כיצד האוקיינוס הזה נקרא?”, הוא שואל, וקראג משיב כי שמו הוא, ”האוקיינוס של סורטור”; כאשר הוא חוקר אודות מקום הימצאותו של נייטספור משיב קראג בפשטות, ”אתה הוא נייטרספור”, אולם נותר שותק כאשר הלה שואל על זהותו שלו. מיד לאחר מכן עוצם מסקול את עיניו ומת, אולם נייטספור מתגשם לצידו ומביט בגופתו בתהייה מדוע הדבר היה נחוץ. ”תשאל את קריסטלמן, העולם שלו איננו בדיחה. אחיזתו בו חזקה, אך שלי חזקה יותר.. מסקול היה שייך לו, אך נייטספור שייך לי”, מסביר קראג.
הערפל מסביבם מתעבה במהירות ואורן של שתי השמשות נעלם מן העין עד שהם נאלצים להפליג בחושך מוחלט. קראג מזהיר אותו כי הם עדיין נמצאים בעולמו של קריסטלמן, אך אינם שייכים לו עוד, וכי הם מתקרבים במהירות למוספל. צלילי מנגינת התופים, הנשמעת שוב ומתחזקת עם התקדמותם, נובעת מתוך מוספל, לדבריו, על אף שמקצבה נוצר כתוצאה מחדירתה לאטמוספירת עולמו של קריסטלמן. האפלה מסביבם מתגבשת לצורתו של קיר שחור וכהה המקיף אותם מכל עבר, למעט נקודת אור בוהקת הנמצאת מקדמתם, אליה הם מתקרבים. כל סביבתם, מסביר קראג, היא מוספל, למעט האור, שהוא למעשה השער פנימה, דרכו צריך נייטספור לעבור.
נייטספור מביע את חששותיו מפני לידתו מחדש ומפני עוצמתו של קריסטלמן, אך קראג מפטיר אותם בתואנה שהוא עדיין מבולבל מאשליותיו של אותו עולם, וכי שניהם הם למעשה היחידים שהצליחו להיחלץ מבין ידיו, לכן עליו להיכנס למוספל ולשוב חזרה, כך שלאחר שילמד את האמת יוכלו לפתוח במאבק נגדו יחדיו.
לאחר שהוא עובר מבעד לנקודת האור המסנוורת נכנס נייטספור למוספל, עולם שחור וריקני, כאשר מכל עבר ישנה רק אפלה מוחלטת. כעבור מספר צעדים נתקלות רגליו במדרגות אבן, והוא מביט לפתע בגרם מדרגות ארוך, הנתפש בעיניו כסולם לגן עדן, בדומה למגדל עליו טיפס בעבר בתור מסקול, על אף שאינו מצליח להיזכר בכך מאחר שהדבר התרחש בחייו הקודמים. כל צעד במעלה המדרגות קשה יותר מקודמו, אך לבסוף הוא מגיע לחלון עשוי חומר דמוי זכוכית, דרכו אינו יכול לראות דבר, אולם לפתע חולף באוויר צליל מצמרר המזכיר צחוק רם ופראי. כעבור עשרים מדרגות נוספות הוא מגיע לחלון שני, בו שוב הוא אינו רואה דבר, אך שומע אך חש ושומע מקצב הרוטט באוויר בעל פעימות כפולות, סוג אחד בעל משקל של מארש והשני בעל משקל של ואלס.
העלייה הופכת לכה קשה עד שהוא כמעט נמחץ תחת משקלו העצמי, אך לבסוף הוא מגיע לחלון השלישי, דרכו הוא רואה לראשונה שכבה אטמוספירית זורחת התלויה על רקיע העולם, המורכבת משני סוגים של יצורים חיים, הראשונים הם מעין תאים ירוקים קטנים השונים זה מזה בגודלם, המנסים לנווט את דרכם לעברו, במוספל, אולם הסוג השני, מעין מערבולות רפאים לבנות המקיפות את התאים ומרחפות מסביבם, מונעות מהתאים להתקדם כרצונם ובמקום זאת לוקחות אותם איתן.
בדרכו מעלה נתקף נייטספור בתחושה כואבת של יד בלתי נראית האוחזת בליבו ומסובבת אותו בחוזקה, אך הוא ממשיך הלאה מבלי לעצור, ומבעד לחלון הרביעי הוא צופה באותה שכבה אטמוספירת, אלא שהפעם נפרס עליה כל היקום, המורכב בעיקרו מסלעים, מינרלים, בעלי חיים ובני האדם, והתאים הירוקים שראה קודם נמצאים בכל אחד מהם, כאשר אלו מביניהם הנתפשים כצורות החיים הפשוטות יותר, כדוגמת אבנים, מכילות תאים קטנים למדי, ובעלי החיים, מנגד, תאים גדולים מהם, ולבסוף בני האדם המכילים את התאים הגדולים ביותר, שגודלם אף משתנה בין אדם אחד למשנהו. צורות החיים, עם זאת, בין אם הם צמחים או בני אדם, נתפשו הפעם כצורתם האמיתית של מערבולות הרפאים שראה נייטספור בחלון הקודם, ונמצאו במצב של הנאה מרבית, בעוד שהתאים הירוקים אשר נלכדו בתוכם נאלצו להתקיים תחת סבל בל יתואר.
מבעד לחלון החמישי צופה נייטספור בפער הנמצא בין מקומו הנוכחי, מוספל, לבין השכבה שראה קודם, המתמלאת בצל רחב אופקים חסר צורה מדויקת הנתפש במחשבתו כהתגשמותו של קריסטלמן. זרם אור עוצמתי הפורץ דרך מוספל עובר מבעד לצל, המפצל אותו כמנסרת לשני זרמים נפרדים, האחד מורכב מהתאים הירוקים המנסים לברוח ממנו חזרה למוספל ללא הצלחה, והשני מהרוחות הלבנות העוטפות אותם ומשיבות להם התנגדות. גם כאשר מצליחים התאים לעיתים לחזור מעט חזרה למוספל, מקבלות הרוחות את תנועותיהם ומייחסות אותן לעצמן בגאווה ובעונג, אך שבות במהרה חזרה למעופן השרירותי בחלל.
העלייה לחלון השישי והאחרון הופכת לבלתי נסבלת, כאשר בכל צעד נוסף נאלץ נייטספור להיאבק על חייו, אך לבסוף הוא מגיע לחדר קטן עשוי-אבן שבתקרתו ישנה דלת סתרים המובילה לגג, ובאחד מקירותיו נמצא החלון השישי, דרכו הוא צופה בהתגשמות דמותו המלאה והאמיתית של קריסטלמן, המתקרבת אליו ביתר שאת כמעין ערפילית אדירת ממדים, דרכה חולף זרם אורו הנצחי של מוספל, המסב לו עונג בל יתואר. החלקיקים הקטנים מצליחים להיחלץ ללא פגע מגופו ולצאת מצידו השני, על אף שהם נשברו למיליוני רסיסים, בעוד שהגדולים מביניהם נספגים בגופו המשחית את צורתם לכדי רוחות לבנות המגשימות את הרצון החי. נייטספור מבין, לבסוף, כי קריסטלמן ניזון על אורו של מוספל, ונרעד כאשר הוא חושב כיצד כל עולם הרצון נידון לחיות בייסורים נצחיים רק כדי שישות אחת תוכל להרגיש עונג.
נייטספור מטפס מעלה אל הגג, ובעת מעברו בדלת הסתרים חש כמו אדם היוצא מתוך המים אל האוויר הצח. האופק מכל צדדיו מלא באפלה שחורה ועמוקה, ולרגע בודד, אינו בטוח אם הוא מדמיין, מקבל נייטספור את הרושם כי היא מחייכת לעברו. מכך הוא מבין כי כל מה שנותר מעולמו של מוספל היה המגדל עליו ישב, וכל השאר הפך זה מכבר לעולמו השקרי והמעוות של קריסטלמן, שהוא, הלכה למעשה, השטן אשר מעמיד פנים שהוא אלוהים. לאחר שהוא מסיים לעכל את האמת מתכונן נייטספור לרדת חזרה למטה, אך שומע לפתע יבבה נוראית הממלאת את כל העולם בקול תרועה, ומבין כי היה זה קולו של קריסטלמן.
עם רדתו מטה הוא מוצא את קראג, המחכה לו על האי הצף, אולם הלה מתקרב אליו בייאוש ואומר בפשטות כי מאבקם נגד קריסטלמן הוא חסר תוחלת. ”אני חזק ועוצמתי יותר ממנו. עולמו הוא אינו יותר מצל על פניו של מוספל, אך שום דבר לא ישתנה ללא המכות הקשות ביותר”, משיב קראג ומזדהה בפניו בשמו האמיתי, סורטור, המוכר יותר על כדור הארץ כמהותה הטהורה של תחושת הכאב. הם עולים לאי בדממה ויוצאים לדרכם, שטים באיטיות לעבר האפלה הלא נודעת.