עבודה סוציאלית
היסטוריה > התפתחות המקצוע

מספר תהליכים השפיעו על ההכרה במקצוע העבודה הסוציאלית על ידי המדינה.
החל משנת 1860, החלו מתנדבים במעבר לשכונות המצוקה (Settlement Houses Movement). המתנדבים עברו לגור בשכונות עוני מתוך אמונה שעצם נוכחותם והשתתפותם הפעילה בשכונות תעזור להעלות את הרמה האינטלקטואלית והפיזית של השכונות. זרם זה החל באנגליה והתפשט לארצות הברית. אותם מתנדבים, שהיו ממעמד הביניים וממעמדות גבוהים, עברו להתגורר בשכונות, תוך ניפוץ סטיגמות ודעות קדומות. בנוסף למגורים שם הם הקימו מעונות יום, מרפאות, ויזמו חוגים לתרבות והעשרה. בנוסף, המתנדבים סיפקו מקום מפגש והתארגנות כדי שהאוכלוסייה תפעיל לחץ על הממשל לשינוי רמת החיים וסיפוק משאבים. בין הפעילים בתחום זה הייתה ג'יין אדמס, שהקימה בשנת 1889 מרכז בלב שכונת מהגרים בשיקגו.
כך באירופה, היבשת השסועה והמלאה בפליטים, בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה ובעקבות צמיחת המדע הפוזיטיביסטי, הושם הדגש על הסביבה והקהילה כדרך סיוע לפרט. הסביבה נותרה מקור מידע משמעותי באיסוף המידע ומקור לסיוע בכל שינוי. במאה ה19 בעקבות שינויים במעמד האישה, גדל היצע הנשים שחיפש עבודה. תחילה הן רכשו ניסיון בהתנדבות ובהמשך דרשו תשלום. סיעוד וחינוך מראש נחשבו מקצועות נשים ולכן אליהם שובצו.
בשנת 1877 הוקם ארגון Charity Organization Society, שאגד את כל חברות הצדקה יחד כדי לייצר תיאום פעולה בין ארגוני הצדקה ולייצר מערך כולל של תרומות. המודל עדין קידם מדיניות פטרונית שמטרתה לעודד את הנזקקים להגיע למדיניות כלכלית כפי שבא לידי ביטוי במאמרה של קרול מאייר, "לא נדבה אלא חבר?" (Not Alms But a Friend). העובדים של ארגוני הצדקה היו נשים, שקבלו שכר. הן ארגנו נשים מתנדבות אשר היו מבקרות בית ידידותיות שחקרו משפחות הנזקקות עבור זכאותן לסיוע ובמקביל המליצו הצעות כלכליות להתנהלות נכונה. ככל שעבר הזמן, המתנדבות החלו לדרוש שכר הן לאור המהפכה בזכויותיהן של נשים והן לאור הגידול בכמות המשפחות ביחס לכמות המתנדבות. בשלב מסוים, בשל הגידול החלה לחלחל התובנה כי לא ניתן לבסס את פעולות הארגון על התנדבות, וכן, כי יש צורך במתן כלים יעילים יותר לסיוע בבעיות של משפחות המתמודדות עם אלכוהוליזם, אלימות ועוני.
בשנת 1917 הגתה מרי ריצ'מונד, המזוהה כאם של עבודה סוציאלית פרטנית, את בסיס הידע הראשוני השיטתי לעבודה בארגון. היא הציגה את המושג "צדקה מדעית" שמטרתו ליצור עבודה המכוונת על ידי חשיבה מדעית המתבססת על איסוף ידע. כמו כן, ציינה ריצ'מונד את הצורך בהגדרת קריטריונים ברורים לקבלה למקצוע העבודה הסוציאלית, ולגיבוש שיטות התערבות, בתחילה בבית ספר, ובהמשך, עם הכרה בעבודה סוציאלית כמקצוע, גם באוניברסיטה Summer School of Philanthropy. בשנת 1915, אברהם פלקסנר הציג בנאומו את ממצאיו בנוגע לשאלה האם עבודה סוציאלית היא מקצוע. לדבריו חלק ממאפייני העבודה דומים לפרופסיה עם זאת העבודה לא התבססה על ידע וחסרים לה הגדרות מדויקות לסוג העבודה מאחר שעובדות סוציאליות עסקו במגוון של פעולות מתיווך, גישור ועוד. הנאום היה רב השפעה ונשים פנו לחפש ידע עליו תוכלנה להישען כדי שהמקצוע יכנס אל כותלי האוניברסיטה. הידע עליו הן נשענות היה פסיכולוגי. בייחוד ידע מתורתו של פרויד. מרי פתחה את המושג ניהול מקרה (Case work) וכן פרסמה את ספרה social diagnosis המלאות בשאלות שעל עובדת הסוציאלית לשאול משפחה כדי לבצע דיאגנוזה נכונה.
בשנת 1906, עולה הצורך בעובדות סוציאליות ראשית בבית החולים כדי לסייע לחולים שחוזרים אל ביתם להמשיך ולנטול את התרופות. בהמשך בחינוך, שם מורות החלו לבקר תלמידים בבתיהם ולזהות את קשייהם, ולבסוף בבתי המשפט עבור שיקום אסירים משוחררים.
בשנים 1920–1960 ניכר הבדל בין התפתחות מקצוע העבודה הסוציאלית באירופה, כשהמובילות בתחום הידע היו בריטניה וצרפת, לבין ההתפתחות בארצות הברית. בארצות הברית ניכרה השפעה של הפסיכיאטריה והפסיכולוגיה הפסיכודינמית בהשפעת תורתו של פרויד, על מקצוע העבודה הסוציאלית. המוקד בעשייה הופך להיות האדם עצמו ולא הסביבה החברתית שלו. הושם דגש על ההתנסויות וחוויות הילדות של האדם, והאדם עצמו הפך להיות המקור המרכזי לאיסוף המידע.
באופן כזה צומחים שני זרמים של עבודה סוציאלית - הקליני והחברתי - אשר ביניהם חלוקי דעות סביב התמקצעות במקצוע. שהראשונים מאמינים בצורך להתמקצע ולקבל תואר טרם העבודה ולכן דוחים את השניים שמאמינים כי אין צורך בהכשרה עבור עיסוק במקצוע. הוויכוח סביב דמותה החברתי של העבודה הסוציאלית ממשיך עד ימינו.