stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס קרל פרידריך גאוס
היסטוריה

ההכרזה הרשמית על הפרס התרחשה ב-30 באפריל 2002 - יום ההולדת ה-225 של גאוס. הפרס הוצע במטרה לספק הכרה למתמטיקאים: בזמן שלמתמטיקאים יש השפעה על העולם שמחוץ לתחום עיסוקם, המחקרים שלהם לא זוכים להכרה. לפרס יש מטרה ברורה לתת כבוד למתמטיקאים אשר תרמו תרומות במתמטיקה שיש להם השפעה בתחומים כמו עסקים, טכנולוגיה, ואפילו בחיי היום יום.
זוכים

קיושי איטו 2006
איב מאייר (Yves Meyer) ‏2010
סטנלי אושר (Stanley Osher) 2014
דייוויד דונו (David Donoho) 2018
קנטבריה

קנטבריה (בספרדית: Cantabria) היא קהילה אוטונומית בצפון ספרד. שטחה הוא בסביבות 5,000 קמ"ר, מה שהופך אותה לאחת משלוש הקהילות האוטונומיות הקטנות ביותר בשטחן (השתיים האחרות הן לה ריוחה והאיים הבלאריים). הפארק הלאומי פיקוס דה אירופה נמצא בחלק משטחה של קנטבריה.
קנטבריה נתחמת מצפון על ידי הים הקנטברי, ממזרח על ידי חבל הבסקים, ממערב על ידי אסטוריאס ומדרום על ידי קסטיליה ולאון.
קנטבריה כוללת מחוז (פרובינציה) אחד בלבד, הנקרא גם הוא קנטבריה. 
בירתה של קנטבריה היא סנטנדר, בה מתגוררים כ-185,000 תושבים. העיר השנייה בגודלה בקנטבריה היא טורלבגה (Torrelavega) (כ-56,000 תושבים).
עוד לפני הכיבוש הרומי של ספרד כונו תושבי אזור קנטבריה בשם "קנטבריאנים". לגבי מקור השם הועלו מספר השערות. יש המשערים שמקור השם במילה cant שמשמעותה "אבן" בקלטית ומשמעות "קנטבריה" היא "שוכני ההרים". הקנטבריאנים היו ידועים כשכירי חרב ובין השאר שרתו בצבאו של חניבעל במלחמה הפונית השנייה. בשל המאפיינים הלשוניים והתרבותיים הקלטים ששרדו בקנטבריה, היא נחשבת לאחת מהאומות הקלטיות.
במאה הראשונה לפני הספירה, בין השנים 29–19 לפני הספירה, איחד קורוקוטה את הקנטברים ללחימה עיקשת נגד הפולשים הרומאים. הרומאים, אשר היו מעוניינים בזהב באזור אסטוריאס ובנחושת שנמצאת בקנטבריה, ביקשו לכבוש את קנטבריה, אולם נתקלו בהתנגדות של הקנטבריאנים.
בשנת 26 לפני הספירה הגיע הקיסר אוגוסטוס לאזור לנהל את הקרבות בעצמו. בתחילה הצליח למשוך את האסטוריאנים לצדו, אולם בהמשך הם העדיפו להילחם ביחד עם הקנטבריאנים. על פי דיו קסיוס, השתמשו הקנטבריאנים והאסטוריאנים בלוחמת גרילה בגלל נחיתותם המספרית לעומת הצבא הרומאי, שכלל מעל שמונה לגיונות ואת הצי הרומאי. הלחימה ארכה כעשר שנים. הרומאים לא לקחו שבויים מהקנטבריאנים, בין השאר בגלל שהקנטבריאנים העדיפו להתאבד ולא ליפול בשבי, ועל כן תוצאות הלחימה היו חיסול הגברים בגילאי הלחימה בקרב הקנטבריאנים.
הלחימה העיקרית נסתיימה בשנת 19 לפני הספירה, אך כיסי התנגדות קנטבריאנים המשיכו להתקיים עד שנת 16 לפני הספירה. גם לאחר הניצחון לא הצליחו הרומאים להשליט את חוקיהם בקנטבריה באופן מלא, ושני לגיונות הוצבו בקנטבריה דרך קבע למשך למעלה מ-70 שנה.
בשנת 1981 הוכרזה כקהילה אוטונומית.
צוענים

| --- | --- |

דגל בני רומה
 אוכלוסייה
 בין 10 ל-25 מיליון בני אדם
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אירופה (בעיקר בספרד, רומניה, טורקיה, צרפת, הונגריה, סלובקיה, רוסיה, גרמניה, איטליה ובארצות הבלקן) ואמריקה (בעיקר בברזיל ובארצות הברית)
 שפות
 רומאני שפת המקום בו הם שוכנים
 דת
 נצרות (הרוב) אסלאם
 קבוצות אתניות קשורות
 עמים מתת-היבשת ההודית, עמים הודיים
מחנה צוענים ליד ארל בציור של ואן גוך, 1888
צוענים או בני רומה הם עם נוודים שמוצאו בתת-היבשת ההודית. רוב הצוענים חיים באירופה, בעיקר במזרח היבשת ובדרומה. בני עם זה מכונים גם בשמות "רומים", "רומאנים", "סינטי", "ציגנר" ועוד. השם רום, המועדף עליהם, משמעו בשפתם "בן אדם". חוקר תולדות הצוענים הבריטי אנגוס מק'קיי פרייזר מצא שהמילה דום בשפה הפרסית ובשפה הארמנית המילה לום, הן בעלות משמעות זהה.
ההערכה המקובלת היא כי מקור הצוענים בצפון הודו. השושלת הע'זנווית פלשה להודו בראשית האלף השני ומשערים, שמסיבה זו עזבו הצוענים את מולדתם ויצאו לנדודים. בכתב יד של נזיר גאורגי בהר אתוס מוזכר שבשנת 1054 הגיעו לקונסטנטינופול הרבה "athinganoi (άσίγγανοι)", שהיו ידועים כקוראי עתידות ומכשפים. הצוענים בלטו באירופה באורח חייהם הנוודי, בגון עורם הכהה ובשפתם השונה מאוד מהשפות האירופאיות והקרובה לסנסקריט. הבדלים אלה שימשו פעמים רבות כסיבה ליחס העוין ולעיתים אף גזעני כלפיהם, שכלל צווי גירוש רבים. עוינות זו הגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה, בה השמידו הנאצים מאות אלפי צוענים. בימינו חלק לא מבוטל מן הצוענים התיישבו במקומות קבע וחלקם אף התבוללו בעמים שבקרבם חיו.
ההערכות בדבר גודל אוכלוסיית הצוענים בעולם בעשור השני של המאה ה-21 נעו בין 10 ל-25 מיליון בני אדם, כ-10 מיליון מתוכם באירופה. גיבוש הערכה אמיתית ואמינה למספר בני הרומה בעולם מהווה אתגר לחוקרים, מכיוון שחלק מבני הרומה אינם מזדהים ככאלה במפקדי אוכלוסין בגלל חששם מאפליה גזעית, וכן בגלל האופי הנוודי המסורתי שלהם.
שפת הרומאני היא שפתם של הצוענים, וכ-5.5 מיליון מבני הרומה דוברים אותה. הרומאני שייכת לענף ההודי-ארי של קבוצת השפות ההודו-איראניות ממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
מקור השם

בעברית, הכינוי הנפוץ לבני רומה הוא "צוענים". ישנם שלושה מקורות לשם העברי הזה: ראשית, בעבר סברו כי מוצא בני רומה הוא במצרים, וכך למשל השם באנגלית (Gypsy) פירושו "זה שבא ממצרים" (Egyptian), ובשם העברי ישנה רמיזה לעיר צוען שהייתה במצרים העתיקה. שנית, השם "צוענים" נשמע בדומה לכינויים בשפות אירופיות רבות (כך בגרמנית: "צִיגוֹיְנֵר", או ברוסית: "צִיגַן"). שלישית, הוראת השורש צע"נ בעברית היא 'עקר', 'נדד' (כך בישעיהו, ל"ג, כ': 'אהל בל יצען'), דבר המאפיין את בני רומה כעם הנודד ממקום למקום. הראשון שהשתמש בעברית בשם צוענים ככינוי לבני רומה היה מנדלי מוכר ספרים בחיבורו "תולדות הטבע" (1866)‏.
חלק מבני רומה מכנים עצמם "רומה" (Roma או Rroma ברבים, ו-Rom או Rrom ביחיד), וכינוי זה נחשב כיום לתקין פוליטית ומועדף על החלופות המוטעות מבחינה היסטורית, ואשר זכו עם השנים לאופי שלילי, אולם בסקרים שנערכו בקרבם נמצא שמרביתם, בעיקר אלה שלא דוברים את שפת רומאני, מעדיפים לכנות עצמם בשם "ציגאני" או בשם הקבוצה המסוימת, אורסרי או ביישי.
היסטוריה

מקורם של בני רומה בתת-היבשת ההודית, ככל הנראה מאזור צפון-מרכז הודו, ייתכן שבאזור מדינות ראג'סטאן ופנג'אב של ימינו. אלו החלו להגר צפון-מערבה בסביבות המאה ה-11, והגיעו לאזור איראן. למערב אירופה הגיעו לראשונה במאה ה-15, ישנן עדויות לכך שהם נמצאו בחבל הבלקן במזרח אירופה כבר בראשית המאה ה-14.
בני רומה נהגו להציג את עצמם כנוצרים, ולעיתים אף ככאלה שנמצאים באמצע מסע עלייה לרגל. בעקבות כך רבים מחבורות בני רומה היו מוגנים באמצעות כתבי חסות שנתנו להם השלטונות המרכזיים.
המקצועות המסורתיים בהם עסקו הצוענים היו רוכלות, עבודת מתכת, סחר בבהמות ובידור, כגון נגינה וריקוד (לדוגמה הריקוד הספרדי-צועני פלמנקו).
החל משלהי המאה ה-15 ניתן למצוא תיאורים שליליים של בני רומה מפי יושבי הקבע, והם תוארו לעיתים כגנבים, רמאים, בורים, בטלנים, עובדי אלילים, מזוהמים, מגלי עריות, גנבי ילדים ועוד. גילויי העוינות כלפי בני רומה מצד האוכלוסייה המקומית ומצד השלטונות הלכו וגברו, עד כדי מתן צווי גירוש. צו הגירוש הראשון הוצא על ידי הרייכסטאג הקיסרי הגרמני בשנת 1497. שנים ספורות לאחר מכן ניתנו צווים דומים בספרד, בפורטוגל, בערי המדינה של איטליה ובצרפת. באנגליה צו הגירוש הראשון הוצא ב-1530, ובסביבות השנים האלה הוצאו צווים דומים באירלנד, בהולנד, ובארצות סקנדינביה. העונשים שניתנו למפירי צווי הגירוש, גברים ונשים כאחד, כללו גילוח שיער הראש, מלקות, כריתת אוזן אחת או שתיים, מאסר עם עבודת פרך וכיוצא בזאת. בני רומה שנתפסו הוגלו לעיתים לקולוניות.
לא תמיד קוימו צווי הגירוש במלואם, ולכן לאורך השנים ניתנו כמה וכמה צווים. אף על פי כן, בסופו של דבר, במחצית המאה ה-18 נותרו בני רומה בכל מדינות מערב אירופה, למעט בהולנד (אליה חזרו בני רומה מרומניה במחצית המאה ה-19). הסיבות לכישלונם החלקי של צווי הגירוש נבעו מיכולת מוגבלת של השלטון המרכזי לאכוף את הצווים, ומנטילת שוחד מצד כוחות השיטור. בנוסף, למרות יחסה העוין כלפי בני רומה, האוכלוסייה המקומית הייתה זקוקה לשירותיהם המקצועיים כגון נפחות.
מאמצע המאה ה-17 חל שינוי הדרגתי ביחס השלטונות כלפי בני רומה. ממדיניות גירוש, עברו השלטונות למדיניות של הטמעה. מדיניות זו הייתה קשוחה למדי, ובאוסטרו-הונגריה, לדוגמה, נאסר על בני רומה להינשא בינם לבין עצמם, נאסר עליהם לדבר בשפתם, להאזין למוזיקה שלהם ועוד. בני רומה סירבו למדיניות ההטמעה ורובם לא נטמעו.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

שיא הרדיפות כנגד בני רומה התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, שבה השמידו הנאצים, על פי מרבית ההערכות, בין 220,000 לחצי מיליון בני רומה במחנות הריכוז ועל ידי האיינזצגרופן. יש חוקרים שאף טוענים כי מספר זה גבוה יותר, ומגיע עד ל-1.5 מיליון בני אדם. מספרם המדויק של הצוענים שהושמדו אינו ידוע, כיוון שלקהילות הצועניות חסר ברוב המקרים רישום אוכלוסין מסודר.
ב-3 בינואר 1936 הורחבו חוקי נירנברג והוחלו גם על הצוענים; כמו מן היהודים, גם מן הצוענים נשללה זכות ההצבעה ב-7 במרץ 1936. החל באותה שנה נשלחו צוענים גרמנים למחנות ריכוז, שם הם סומנו כ"יסודות אנטי-סוציאליים", ביחד עם חסרי-בית וזונות.
יום הזיכרון להשמדת הצוענים (בשפת הרומני "פוראג'מוס") מצוין בעולם מדי שנה ב-2 באוגוסט, היום שבו, בשנת 1944, חוסל מחנה הצוענים באושוויץ וכל יושביו הובלו לתאי הגזים.
צועני אירופה גם השתתפו במלחמה כחיילי מדינות שונות. לדוגמה, צועני ברית המועצות השתתפו בלחימה בתור צוותי חי"ר, טנקים, נהגים, טייסים, תותחנים, רופאים. למחתרות רבות הצטרפו צועני צרפת, בלגיה, סלובקיה, ארצות הבלקן, רומניה והונגריה.
אך מאפיינים אתניים של הצוענים היה אפשר לראות אפילו בתקופה הזאת. כך, ותיק מלחמה ובהמשך עורך דין ידוע, יעקב אייזנשטאט הזכיר, וציין את רצונם הבלתי נלאה של חיי נוודות, במקרים של עריקה המונית של הצוענים.
היסטוריה > צוענים כיום

כיום חיים שבטי בני רומה בעולם כולו, בייחוד באירופה, שם הם מהווים את המיעוט הגדול ביותר (כ-12 מיליון איש). חלקם דוברים, פרט לשפת המקום, גם בשפה רומאני (אין קשר לשפתה של מדינת רומניה או לקבוצת הלשונות הלטיניות הקרויות גם כן רומאניות), שהיא שפה המשתייכת לשפות ההודו-אירופיות. גם כיום סובלים הצוענים פעמים רבות מביטויי שנאה וגזענות מקרב האוכלוסייה המקומית במקומות מושבם. באוגוסט 2010 נטען כי גירוש צוענים השוהים בצרפת שלא כחוק אל מדינת המקור שלהם, רומניה, נובע מגזענות.
התרבות הצוענית

הצוענים ידועים במוזיקה הצוענית, המאופיינת בקצביות ובשימוש בכינור, בגיטרה קלאסית ובכלי נשיפה. סגנון זה השפיע בין היתר על התפתחות מוזיקת הג'אז. הם גם נודעו בסגנון הריקוד הצועני הייחודי. לדוגמה, הפלמנקו הוא ריקוד ספרדי-צועני, הנחשב לאחד המחולות הסוחפים, מלאי התשוקה והמסתורין בכל רחבי אירופה. השפעת הריקוד הצועני מתבטאת גם בריקוד הבולרו הספרדי.
סרטו של אמיר קוסטוריצה מ-1989, "שעת הצוענים", מתבונן בחיי בני רומה וניצול ילדיהם באירופה המודרנית.
התרבות הצוענית > סמלים לאומיים

ב-8 באפריל 1971 התקיים בלונדון הקונגרס העולמי הראשון של הצוענים. כתוצאה מהקונגרס הייתה הכרה של בני רומה עצמם כאומה לא-טריטוריאלית בעולם ואימוץ סמלים לאומיים: הדגל וההמנון. 8 באפריל נחשב כיום הצוענים.
הקדושה הפטרונית של בני רומה היא שרה-קאלי, שאיננה מוכרזת רשמית כקדושה בכנסייה הנוצרית. מרכז פולחנה נמצא לחוף הים בקאמארג, בדרום צרפת, ולשם נוהרים בני רומה בימי חגהּ.
ייצוג צוענים בתרבות

ייצוגים ספרותיים של הצוענים קיימים כבר מהמאה השש-עשרה ביצירותיו של שייקספיר "חלום ליל קיץ" ו"כטוב בעיניכם" ומאז ועד תקופתנו מופיעים ביצירות שונות מציור ועד קולנוע.
אמונות טפלות רבות ייחסו לבני רומה יכולות על-חושיות ועיסוק בכישוף. אלו מתבטאים בסטריאוטיפ המפורסם של הצוענייה מגדת העתידות. יש המייחסים להם את המצאת קלפי הטארוט. בעת העתיקה נחשבו הצועניות למכשפות עקב מראן המיוחד ועיסוקן בקסמים ובלוליינות.
פעמים רבות, התיאורים באומנות של הצוענים, עושים רומנטיזציה לנראטיב הצועני לגבי יכולתם לנבא עתידות ואופיים העצבני והתשוקתי יחד עם אהבתם לחופש שלא ניתנת לביות והרגליהם הקרימינליים. יצירות ידועות שמייצגות גישה זו הן "כרמן" בנובלה של פרוספר מרימה ועיבוד היצירה באופרה של ג'ורג' ביזה. "הגיבן מנוטרדאם" של ויקטור הוגו וכן La Gitanilla של מיגל דה סרוונטס מייצגים אף הם גישה זו. ביצירתו של הוגו בא לידי ביטוי גם החשש ממעשי הכישוף אשר יכלו כביכול לעשות הצוענים. רומנטיזציה משמעותית עברו הצוענים גם באמנות בברית המועצות. דוגמה קלאסית לכך היא הסרט "מלכת הצוענים" משנת 1975. תיאור אקטואלי וריאליסטי יותר של צוענים מהבלקן, ניתן לראות בסרטיו של אמיר קוסטריצה כאמור, "חתול שחור חתול לבן" וכן בסרטו "שעת הצוענים". בסרטים אלו נשמר הדיאלקט המקורי של הצוענים אך חזרו לקלישאות הצועניות הידועות של צוענים אשר עוסקים בכישוף ופשע. תיאור אותנטי נוסף של הצוענים ביוגוסלביה ניתן לראות בסרט משנת 1967 "פגשתי צוענים מאושרים". בשנת 2007, עם עליית הטלנובלה "כמעט מלאכים" מאת כריס מורנה, הוצגה לראשונה דמותה של חסמין רומרו, בגילומה של אאוחניה סוארס, נערה צעירה בעלת שורשים צועניים המתבטאים בכישרונה בריקוד הפלמנקו וריקודים צועניים אחרים וכן בחיזיונות על העתיד. במסגרת פס-קול העונה הראשונה של הסדרה, קיבלה חסמין שיר סולו בשם "מלכה צוענייה" שכולו בסגנון פלמנקו.
צוענים בישראל וברשות הפלסטינית

בישראל, ובעיקר בשטחי הרשות הפלסטינית (השומרון ועזה) חיה קהילה קטנה של בני רומה מוסלמים דוברי ערבית ובעלי אזרחות ירדנית; מעמדם בישראל מוגדר כתושבי קבע ולאומם כערבים. הקהילה בישראל מונה כ-200 משפחות, רובם משכונת באב אל חוטה שבמזרח ירושלים, ליד שער הפרחים. בני הקהילה חיים בתת-תנאים: רובם מובטלים וחיים על קצבאות הביטוח הלאומי בלבד, אינם משכילים וחלקם אף אינם יודעים קרוא וכתוב. שיעור הילודה אצל בני רומה הישראלים הוא גבוה והם מתחתנים בגיל צעיר ובתוך הקהילה בלבד, לפעמים אף בתוך המשפחה, כדי לשמור על המעמדות והמבנה המסורתי ולכן חלק מהילדים הצוענים סובלים ממחלות תורשתיות, מומים ונכויות.
ראו גם

העשור של הטמעת הרומה
ינישים
שחרור הצוענים בארצות הרומניות
סטאבור
לקריאה נוספת

שולמית שחר, הצוענים - עם הנוודים של אירופה, הוצאת מפה, 2006
גלעד מרגלית, ג'נוסייד - גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, 2006
אריך האקל, פרידה מסידוניה. הוצאת "כנרת" 1994. תורגם מגרמנית: (Abschied von Sidonie (1989
הערות שוליים

1 2  Roma people, באתר החדשות Nationalia, ‏עודכן לאחרונה בנובמבר 2020 (באנגלית)
↑  Revista Akademos 3 (34) (Chișinău, 2014) עמוד 140 (ברומנית)
↑  ממילה זו מעריכים הלשונאים שהתפתחו המילים המתארות את הצוענים בשפות אירופה
↑  Revista Akademos 3 (34) (Chișinău, 2014) עמוד 139 (ברומנית)
↑  Roma equality, inclusion and participation in the EU, הנציבות האירופית, ‏עודכן ב-2021 (באנגלית)
Dan Bilefsky, Are the Roma Primitive, or Just Poor?, New York Times (בארכיון האינטרנט), ‏19 באוקטובר 2013 (באנגלית)
EU demands action to tackle Roma poverty, באתר ה-BBC, ‏5 באפריל 2011 (באנגלית)
1 2  טטיאנה הופמן, ‏חיי הצוענים באירופה: קבצנות, עוני ורעב, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2013
↑  Marian Chiriac, It Now Suits the EU to Help the Roma, באתר Inter Press Service, ‏29 בספטמבר 2004 (באנגלית)
↑  Rromani People|Geographical Distribution, באתר איחוד בני הרומה בספרד, Unión Romaní Española (באנגלית)
↑  שפות רומאני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  גלעד צוקרמן, ישראלית שפה יפה, תל אביב: עם עובד, 2008, עמ' 173
↑  שולמית שחר, הצוענים - עם הנוודים של אירופה, הוצאת מפה, עמ' 13
↑  שולמית שחר, הצוענים, עמ' 13
↑  גלעד מרגלית, ג'נוסייד - גרמניה הנאצית והצוענים, עמ' 17.
↑  Bright Balkan morning: Romani lives & the power of music in Greek Macedonia, Charles Keil et al, 2002, p.108
↑  "The Journey of Symon Semeonis from Ireland to the Holy Land". Corpus of Electronic Texts Edition. p. 43, Section 22.
↑  דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל 2014/15 מצב זכויות האדם בעולם, באתר אמנסטי אינטרנשיונל
בוסניה: בני רומה ויהודים סובלים מאפליה פוליטית, באתר משמר זכויות האדם, ‏4 באפריל 2012
אלפי צוענים דורשים מהונגריה פיצוי על הפרדת ילדיהם בבתי הספר, באתר גלובס, 24 בפברואר 2020
1 2   טלי חרותי-סובר, "כת הטמאים": הקהילה בעלת המעמד הנמוך ביותר בישראל, באתר TheMarker‏, 15 באוקטובר 2016
↑  דנה הרמן, גרנובל, צרפת, נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, מפרק את מחנות הצוענים - כך מתבצע גירוש נוסח צרפת, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545708905171  BnF: cb11933633t (data)  GND: 4050473-6  LCCN: sh85058109  LNB: 000070614  NDL: 00574848  NKC: ph118051  TDVİA: cingeneler 
משפחה צוענית במהלך מסע, 1837
צוענים ועגלותיהם בברלין ב-1926
אחוז הצוענים בארצות אירופה, 2008
צעירים צוענים בהונגריה, רוקדים ריקוד צועני
שתי צועניות בספרד (1900). מאת: פרנציסקו איטורינו
מאהל צוענים מצפון לשער שכם, 1914
קורט דיבנר

| --- | --- |

קורט דיבנר
 לידה:  13 במאי 1905 נסה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  13 ביולי 1964 (בגיל 59) אוברהאוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום מגורים:  פלנסבורג 
 השכלה:  אוניברסיטת אינסברוק  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מעסיק:  Physikalisch-Technische Bundesanstalt 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
קורט דיבּנר (בגרמנית: Kurt Diebner;‏ 13 במאי 1905 - 13 ביולי 1964) היה פיזיקאי גרעין גרמני, שנודע כיוזם ומנהל פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, שאמור היה לבנות נשק גרעיני שנועד להבטיח את ניצחונה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. מינויו  למנהל האדמיניסטרטיבי של הפרויקט היה באישורו של אדולף היטלר.
עד לכניעת גרמניה הנאצית לבעלות הברית, היה גם מנהל מועצת המחקר הגרעיני וכן קצין תכנון הרייך של הצבא הגרמני. לאחר המלחמה נשבה ונכלא בבריטניה עד ראשית 1946 אז שב למערב גרמניה והמשיך בקריירה עסקית בנושא האנרגיה הגרעינית.
ביוגרפיה

דיבנר נולד ב-1905 באוברנסה, וייסנפלס שבקיסרות הגרמנית. משנת 1925 למד פיזיקה באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם סיים תואר בהנדסה בשנת 1928, ותואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת אינסברוק בשנת 1930. הוא השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1932 תחת גרהרד הופמן בהאלה. התזה שלו הייתה על יינון קרינת אלפא.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

מ-1931 עד 1934, דיבנר היה עוזר ההוראה של גרהרד הופמן באוניברסיטת האלה-ויטנברג.
משנת 1934 עבד במשרה חלקית במכון המטרולוגיה של הרייך. כמו כן היה יועץ למשרד המלחמה של הרייך ומשרד ההרכשה לצבא גרמניה.
ביוגרפיה > תוכנית הגרעין הגרמנית

ב-22 באפריל 1939, לאחר ששמע מאמר מאת וילהלם הנלה על השימוש בביקוע אורניום ב"מכונת אורניום" (כלומר בכור גרעיני), גיאורג ז'וס, יחד עם האנל, דיווחו לווילהלם דמס ממשרד הרייך למדע, חינוך ותרבות על יישומים צבאיים פוטנציאליים של אנרגיה גרעינית. שבוע לאחר מכן, קבוצה, שאורגנה על ידי דמס, נפגשה במשרדו לדון בפוטנציאל של תגובת שרשרת גרעינית. הקבוצה כללה מספר פיזיקאים ובהם גם הנס גייגר, וולפגנג גנטנר וולטר בותה אשר לאחר מכן, החלה במחקר באוניברסיטת גטינגן. הקבוצה נודעה באופן לא-רשמי כ"מועדון האורניום" הראשון ורשמית בתור "קבוצת העבודה לפיזיקה גרעינית". המועדון השני החל לאחר שמשרד ההרכשה של הצבא הגרמני (HWA), לחץ על מועצת המחקר הצבאית והחל את פרויקט האנרגיה הגרעינית הגרמני באופן רשמי. המפגש הראשון של הקבוצה התקיים ב-16 בספטמבר 1939, ואורגן על ידי קורט דיבנר שהיה מנהל פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית תחת הגנרל קרל היינריך בקר. באותה העת מכון הפיזיקה על שם קייזר וילהלם, אשר לאחר המלחמה שונה שמו למכון מקס פלנק לפיזיקה, הופקד תחת סמכות משרד ההרכשה הצבאי, עם דיבנר כמנהל האדמיניסטרטיבי, והשליטה הצבאית במחקר הגרעיני החלה.
חלק מהמחקר בוצע במעבדות של המשרד להרכשה במחנה גוטו שבדרום ברלין. דיבנר ניהל מתקן זה וכן את מתחם הניסויים בשטאדטילם. בשנת 1942, כאשר התברר כי פרויקט האנרגיה הגרעינית לא יצליח לסייע לסיום המאמץ המלחמתי בטווח הקרוב, הוחזרה הבקרה על קבוצת העבודה בחזרה למכון הפיזיקה.
דיבנר המשיך להנחות ולנהל את המחקר בתחום זה עד לסוף המלחמה. במהלך כהונתו של דיבנר במכון המחקר, התפתחה איבה אישית בינו לבין ורנר הייזנברג ואנשיו.
במתקן גוטו נערכו ניסויי ביקוע גרעיני שנקראו G-I ו-G-III. בניסוי G-I עשו שימוש ב-6,800 קוביות תחמוצת אורניום (במשקל כ-25 טון). העבודה אימתה את החישובים של קארל היינץ הוקר לפיהם השימוש בקוביות יעיל יותר ממוטות אורניום. ניסוי G-III יצר קצב ייצור נייטרונים גבוה במיוחד במודל מוקטן. מודל G-III היה טוב יותר מאשר תוצאות ניסוי תגובת השרשרת של ביקוע גרעיני שנערכו במוסדות המחקר בברלין, באוניברסיטת היידלברג או באוניברסיטת לייפציג. כמו כן החל מחקר בנושא ייזום תגובה גרעינית באמצעות פיצוץ חומרי נפץ.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, בנוסף לשאר תחומי אחריותו, היה דיבנר קצין תכנון הרייך.
לאחר המלחמה

דיבנר נשבה ב-2 במאי 1945 במסגרת משימת אלסוס של בעלות הברית, נלקח להאנטינגטון, אנגליה והושם בבית חווה בגודמנצ'סטר במסגרת "מבצע אפסילון" יחד עם תשעה מדענים גרמנים נוספים שעסקו בפרויקט הגרעין של הנאצים. התשעה האחרים היו אריך באגה, וולתר גרלאך, אוטו האן, פול הארטק, ורנר הייזנברג, הורסט קורשינג, מקס פון לאואה, קרל פרידריך פון ויצסקר וקארל וירץ. כולם הוחזרו לגרמניה בתחילת 1946.
שנתיים לאחר מכן, דיבנר היה מנהל ובעלים משותף של DURAG-Apparatebau GmbH בהמבורג.
משנת 1956 היה דיבנר חבר במועצה המפקחת של חברה לשימוש באנרגיה גרעינית בבניית ספינות ובספנות; אריך באג', היה המנהל הכללי. משנת 1957 היה דיבנר גם מרצה בבית הספר הממלכתי למהנדסי ים בפלנסבורג.
קובי אביבי

יעקב (קובי) אביבי (נולד ב-22 במרץ 1954) הוא ראש המועצה האזורית באר טוביה לשעבר.
ביוגרפיה

אביבי שירת בצה"ל כקצין. החל משנת 1990 מילא תפקידים שונים במועצה האזורית באר טוביה. שימש כמזכיר המועצה במשך 16 שנה. היה רכז מוניציפלי, מנהל הרכש, ממונה על ארגון, מינהל ומשאבי אנוש וממונה על הדת. שימש כמזכיר העמותה לחינוך ותרבות באזור באר טוביה ועמותת ספורט מיסודה של המועצה. היה מזכיר חברת המושבים בדרום הפועלת עבור המועצה.
אביבי שימש בהתנדבות כיושב ראש הוועד הממונה במושב שתולים וביישוב הקהילתי עזר וכן כיושב ראש ועדת קבלה ביישובים אחדים במועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד אביבי מול ראש המועצה המכהן דרור שור ונבחר לכהונת ראש המועצה.
בבחירות 2024, התמודד לכהונה נוספת, לא נבחר לאחר שלא הצליח להעפיל לסיבוב השני שבו נבחר בן כהן במקומו.
חיים אישיים

אביבי נשוי, מתגורר מאז 1977 במושב כפר אחים. שימש כמזכיר וגזבר המושב.
פרס קרל הגדול

הפרס נמסר בבית העירייה באאכן
ג'וזף לונס מקבל את הפרס ב-1967
הפרס הבינלאומי על שם קרל הגדול אאכן, ובקצרה: פרס קרל הגדול, נוסד ב-14 במרץ 1950, ומוענק מדי שנה לאיש, אנשים או ארגון שתרם תרומה משמעותית למען איחוד ואינטגרציה של אירופה.
בעשורים הראשונים לקיומו, כלל הפרס סכום של 5,000 אירו, ומדליה עם דמותו של קרל הגדול. החל משנת 2007 בוטל הפרס הכספי לטובת פרס מקביל המיועד לבני נוער.
הפרס נקרא על שמו של קרל הגדול. חלוקת הפרס נערכת באופן מסורתי בחג העלייה (המציין את יום עליית ישו השמימה במסורת הנוצרית), באולם ההכתרה של בית העירייה באאכן. ועד המחליטים של 'קרן הפרס הבינלאומי על שם קרל הגדול אאכן', מורכב מאזרחים, עובדי מדינה ורשויות העיר, והם בוחרים את הזוכים בפרס.
זוכים החל מ-2011

2024 - הרב פנחס גולדשמידט ויהודי אירופה
2023 - ולדימיר זלנסקי והעם האוקראיני
2022 - סבטלנה טיכאנובסקאיה, מריה קולסניקובה, ורוניקה צ'פקאלו
2020 - קלאוס יוהאניס
2019 - אנטוניו גוטרש
2018 - עמנואל מקרון
2017 - טימותי גרטון אש
2016 - פרנציסקוס
2015 - מרטין שולץ
2014 - הרמן ואן רומפיי
2013 - דליה גריבאוסקאיטה
2012 - וולפגנג שויבלה
2011 - ז'אן-קלוד טרישה
הערות שוליים

1 2  Karlspreis 2024
↑  ג'וש ארונסון, ‏הפרס היוקרתי ע"ש קרל הגדול הוענק לנשיא ועידת רבני אירופה, באתר מעריב אונליין, 9 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541067205171  BnF: cb162253254 (data)  GND: 4203218-0  LCCN: sh85071653  NKC: ph325868  SUDOC: 146533178  VIAF: 134728938   WorldCat (עם VIAF): 134728938
קלאודיו נאראנחו

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1932 ולפראיסו, צ'ילה 
 פטירה:  12 ביולי 2019 (בגיל 86) ברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Claudio Benjamín Naranjo Cohen 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה טרנספרסונלית, טיפול הגשטלט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'ילה (1959)  National Conservatory of Music 
 מוסדות:  אוניברסיטת צ'ילה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1962)  מסדר גבריאלה מיסטרל (2018) 
 מספר צאצאים:  1 
 www.claudionaranjo.net
 
קלאודיו נאראנחו (בספרדית: Claudio Benjamín Naranjo Cohen;‏ 24 בנובמבר 1932 – 12 ביולי 2019) היה פסיכואנליטיקאי צ'יליאני.
ביוגרפיה

קלאודיו נאראנחו נולד בולפראיסו למשפחה בעלת שורשים יהודים, ספרדים וערבים. בילדות הוא למד מוזיקה. לאחר תחילת לימודי רפואה הוא עזב את המוזיקה והתחיל להתעניין בפסיכולוגיה. לאחר סיום לימודי רפואה בשנת 1959 הוא התחיל לעבוד באוניברסיטה בסנטיאגו דה צ'ילה בתחום אנתרופולוגיה והשתלם בפסיכיאטריה אצל איגנסיו מטה בלנקו.
לצורך השתלמות הוא ערך מספר ביקורים בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט וביקר במספר מרכזי מחקר פסיכיאטרי. לאחר חזרה לצ'ילה, הוא המשיך במחקרים פסיכיאטרים תוך שיתוף פעולה עם מדענים בארצות הברית. הוא השתתף בסיור באמזונאס וחקר את שבטים המתגוררים בה. קלאודיו נאראנחו חקר השפעת איבוגאין על אנשים.
פטירה של בנו היחיד בשנת 1970 הייתה נקודת מפנה בחייו. הוא הצטרף לאוסקר איצ'אסו ובילה שישה חודשים במדבר. לאחר חזרה לעיר, קלאודיו נאראנחו הקים קבוצה שתחילה כללה את אמו ומספר חבריו. קבוצה זו החלה בטיפולים פסיכיאטריים ובסופו של דבר הייתה בסיס להקמת מכון (SAT (Seekers after Truth. מכון נהג להזמין מדענים בולטים להרצאות. בשנת 1987 המכון הרחיב את פעילותו מעבר לגבולות צ'ילה והקים סניפים בספרד, ברזיל, מקסיקו וארגנטינה ובהמשך גם באירופה.
קלאודיו נאראנחו פעל לשינויים בשיטת החינוך. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הוא התגורר בברקלי.
קלאודיו נאראנחו פרסם מספר ספרים בתחום פסיכיאטריה ומדיטציה.
נפטר ב-12 ביולי 2019.
ספרים

On the Psychology of Meditation ISBN 0-14-004420-5
Enneatypes and Psychotherapy: ISBN 0-934252-47-5
Gestalt Therapy: ISBN 1-899836-54-3
Consciousness and Creativity: ISBN 0-89496-009-1
הערות שוליים

↑  Fallece Claudio Naranjo, el connotado psiquiatra y pensador que abogaba por una nueva educación para cambiar el mundo, eldesconciertocl, ‏12 ביולי 2019 (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441078305171  BIBSYS: 99068094  BNE: XX961332  BnF: cb12627809w (data)  CANTIC: a11011907  CiNii: DA01254605  GND: 120301032  ICCU: RAVV055445  ISNI: 0000 0001 1065 249X  LCCN: n50026167  LNB: 000165261  MusicBrainz: 837dc7d0-4394-4dbe-83df-7d4823e7106a  NDL: 00558790  NKC: jn19990006020  NLG: 92968  NLK: KAC201223181  NTA: 071017151  RERO: 02-A003628979  SNAC: w6hv50tr  SUDOC: 093596278  VIAF: 77142956   WorldCat (עם VIAF): 77142956 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.