stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל רוסקילדה

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל מוזיקה 
 מדינה:  דנמרק דנמרק
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1971–הווה (כ־54 שנים) 
 קואורדינטות:  55°37′18″N 12°04′36″E﻿ / ﻿55.621666666667°N 12.076666666667°E﻿ / 55.621666666667; 12.076666666667
 roskilde-festival.dk
 he
 
פסטיבל רוסקילדה (בדנית: Roskilde Festival) הוא פסטיבל מוזיקה דני המתקיים מדי שנה דרומית לעיר רוסקילדה אשר במזרח דנמרק. זהו אחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים באירופה ופסטיבל המוזיקה הגדול ביותר במדינות הנורדיות. בפסטיבל מנוגנת מוזיקה בז'אנרים שונים.
הפסטיבל נוסד ב-1971 על ידי שני תלמידי תיכון ויזם. הפסטיבל הראשון נערך ב-1971 והוא משך 10 אלף משתתפים אשר צפו בהופעות של להקות מקומיות שונות.
משנת 1972 ואילך הפסטיבל מאורגן על ידי ארגון המלכ"ר קרן רוסקילדה. רווחי הפסטיבל מדי שנה הולכים ליוזמות תרבות שונות ומטרות הומניטריות שונות ברחבי העולם. בשנים האחרונות עובדים בפסטיבל אלפי אנשים בהתנדבות וללא שכר. עם השנים הפך הפסטיבל לאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים ביותר באירופה בו מופיעים גם אמנים בינלאומיים פופולרים וכמו גם כישרונות מתפתחים.
גלריית תמונות

ברוס ספרינגסטין בהופעה בפסטיבל רוסקילדה של שנת 2012
סנופ דוג בהופעה בפסטיבל רוסקילדה של שנת 2005
ארקייד פייר בהופעה בפסטיבל רוסקילדה של שנת 2017
יעקב בן שמשון

|   |
| --- | --- |
 פטירה:  1140
 
רבי יעקב בן שמשון היה רב צרפתי בדור הראשון לבעלי התוספות, מצעירי בית מדרשו של רש"י. ככל הנראה, חי ופעל בטרואה בין השנים 1070–1140 בקירוב.
ביוגרפיה

על נעוריו של רבי יעקב לא נודע הרבה. אברהם גרוסמן ציין חכם בשם רבי שמשון, שהיה קשור לרבי שמעיה, תלמיד רש"י, וחי ככל הנראה בצרפת של סוף המאה האחת עשרה. אולם, ככל הנראה אין קשר בין שני האישים. על פי תיארוך הזמן המשוער של פעילותו בדברי גרוסמן, היה רבי יעקב צעיר מרבי שמעיה ומרבי יוסף קרא ומבוגר מהרשב"ם. גרוסמן ציין קטע מתוך כת"י פריס 326, בו נזכר רבי יעקב עונה לרבי שמעיה על פסק מסוים מפי רש"י. אי לכך, ניתן לשער שרבי יעקב היה אדם כריזמטי, ורכש מעמד בכיר בקרב תלמידי בית מדרשו של רש"י. 
מלבד רבי שמשון שבדברי גרוסמן, שייתכן והיה אביו של רבי יעקב, נמצא בכת"י בודליאנה אוקספורד 1101 ידיעה של דבר תורה מפי צאצא של רבי יעקב, בו ישנה מחלוקת בינו ובין רבנו תם. מלבד זו, נשארו לבטים רבים בין החוקרים לגבי פרטי ביוגרפיה נוספים על רבי יעקב.
יצירתו הרוחנית

רוב יצירתו הרוחנית של רבי יעקב אבדה. מן המעט ששרד, מתגלה רבי יעקב כדמות יוצאת דופן, שכותבת בכמה מישורים. גרוסמן ציין כי הוא כנראה החכם האשכנזי צרפתי הראשון שעסק באסטרונומיה ואסטרולוגיה, וכנראה חיבר לפחות ספר אחד בנושא, וכן הראשון שכתב חיבור היסטורי אודות חכמי התלמוד. הוא נזכר בספרו של רבי משה בן חסדאי מתאקו כמי שמחזיק בדעה כי לבורא יש צלם ממשי. מדבריו שרדו מחזור (שעליו הרחיב גרוסמן את דבריו), פיוטים, פירושים לפיוטים ופסקים שונים, על התלמוד, המקרא וספר היצירה. גרוסמן ציין שאולי מדובר בדברים שנכתבו באופן אקראי, ולא נכללו בחיבור מסוים. בכתבי היד לפעמים התחלפו האותיות ש' וע', ועל כן, לפעמים נקרא רבי יעקב 'בן שמעון'.
מתוך יצירתו הנרחבת של רבי יעקב, התפרסם במיוחד פירושו למסכת אבות, שנכנס למחזור ויטרי. הוא נחשב לאחד מהפירושים הפופולריים ביותר למסכת אבות ביצירתם של הראשונים באשכנז. רבי יעקב השתמש במקורות מגוונים לפירושו: אספקלריית חז"ל, אבות דרבי נתן, הגמרא והירושלמי. מלבדם, השתמש גם בתשובות הגאונים ובדברי רב סעדיה גאון, בתשובות רבי משולם בן קלונימוס, בספר הערוך ובדברי רבי אפרים מקלעת חמאד, תלמיד הרי"ף. גרוסמן מציין שרבי יעקב השתמש בפירושו בנוסח המשניות שהעתיקו רבנו גרשום ורבי אפרים, ובמיוחד בנוסח של רבי אפרים. יחס כזה אל הנוסח נמצא בגישה שנמצאת בכל בית מדרשו של רש"י. בטיפול בנוסח המדויק של המקורות, מפעיל רבי יעקב גם ביקורת מסוימת כלפי המקורות, ביקורת שתתחזק ותהיה ממאפייני תחילתו של 'הרנסאנס של המאה הי"ב'.
חיבור זה נכתב בידי רבי יעקב בין שנת ד'תתפ"ד לשנת ד'תתק"ב, כפי שהעיד בתחילת פרק כ"ז ”שכבר יצאנו מרנ"ז ונכנסנו במחזור רנ"ח”. שרידיו מעידים שספר זה עסק באסטרונומיה, אסטרולוגיה וסדר בריאת העולם ובעיקר חשבונות הלוח העברי. ספר זה מראה את סגנונו של רבי יעקב לדבר בגוף שני. העותק היחיד הידוע של ספר זה הוא כתב יד הספרייה הבודליינית אוסף דוד אופנהיים 317. אחרי פרק ל"ט שהוא פרק חתימה נכתב ”פרק מ', נשלם סוד העיבור. לזה יקרא ספר האלקושי, יען וביען הוא ראש השלישי, קובעת גלילות השמים וארץ תחתים חדשי”. לדעת גרוסמן 'סוד העיבור' הוא חלק מתוך ספר האלקושי. בין מקורותיו, ניתן לציין את התלמוד, דברים שלא הגיעו לידינו מרס"ג בנושא העיבור, וכן החכם הספרדי רבי אברהם בר חייא הנשיא. בשל ציטוטיו הארוכים, ניתן לאסוף קטעים רבים מחיבורו זה של רס"ג. זה גם מוכיח על שימוש מהיר ביותר בספר מיד לאחר כתיבתו: ספר העיבור של רבי אברהם נכתב בשנת ד'תתפ"ג. לדעת אילנה ורטנברג, ההבדלים בין חיבורי ריב"ש וראב"ח מעידים שלא היה שום קשר ביניהם. גרוסמן סיכם את ענייני 'ספר האלקושי' כחיבור חדיש, שבדורות שקדמו לו ובדורות שיבואו אחריו לא השתווה לו אף ספר. באחד מכתבי היד של מחזור ויטרי, שנכתב לפני שנת ד'תתקט"ו, ישנם קטעים שכנראה הועתקו מספר האלקושי.
ידוע על פיוט אחד בלבד פרי עטו. מדובר על פיוט ארמי לתרגום קריאת התורה בחג השבועות, עבור הדיבר העשירי, לא תחמוד. רבי יעקב חיבר גם פירוש לפיוטו שלו.
ראו גם

רבי שמעיה
רשב"ם
רבנו תם
לקריאה נוספת

אברהם גרוסמן, חכמי צרפת הראשונים - קורותיהם, דרכם בהנהגת הציבור, יצירתם הרוחנית, הוצאת מאגנס, תשס"א.
הערות שוליים

↑  תיאור כתב היד באתר הספרייה הלאומית
↑  לשעבר באוסף דוד סלימאן ששון מספר 535
↑  Sacha Stern & Justine Isserles, The Astrological and Calendar Section of the Earliest Maḥzor Vitry Manuscript.
↑  יונה פרנקל, מחזור שבועות לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם, ירושלים תש"ס, מבוא, עמ' לב–לג. הפיוט עצמו נדפס שם בעמ' 554–560. פרנקל שם דוחה את דברי גרוסמן, חכמי צרפת הראשונים, עמ' 425, שייחס לרבי יעקב עוד שלושה פיוטי תרגום עם פירושיהם.
צבי בנימין אוירבך

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1808 כ"ז באייר ה'תקס"ח נויוויד
 פטירה:  30 בספטמבר 1872 (בגיל 64) כ"ז באלול ה'תרל"ב הלברשטאדט
 מקום פעילות:  דרמשטאדט, פרנקפורט, הלברשטאדט
 תקופת הפעילות:  ? – 30 בספטמבר 1872 
 השתייכות:  יהדות גרמניה, נאו-אורתודוקסיה
 תחומי עיסוק:  ספרות הראשונים, תלמוד והלכה, תולדות עם ישראל
 רבותיו:  הרב יהודה ליב קרלבורג, הרב יעקב קופל במברגר
 בני דורו:  רבי יעקב אטלינגר, רבי יצחק דב במברגר, רש"ר הירש
 חיבוריו:  "נחל אשכול" על ספר האשכול חיבורים נוספים בפרק "ספריו"
 בת זוג:  לאה פרנקל
 שם השושלת:  משפחת אוירבך
 אב:  רבי אברהם אוירבך
 צאצאים:  רבי אביעזרי זליג אוירבך
 מספר צאצאים:  7
 
 תפקידים נוספים:  רב מדינת הסן, רבן של דרמשטאדט והלברשטאדט
רבי צבי בנימין (הירש וולף) אוֹיֶרבַּך (בכתיב שנהג בזמנו: אויערבך; בראשי תיבות: הצב"א; Auerbach; כ"ז באייר תקס"ח, 22 ביוני 1808, נויוויד – ליל כ"ז באלול תרל"ב, 30 בספטמבר 1872, הלברשטאדט) היה רב גרמני, בן למשפחת הרבנים אוירבך, ממנהיגיה הבולטים של האורתודוקסיה ביהדות גרמניה במאה ה-19. נודע על שם ספרו ה"נחל אשכול". מקובל לראות בו אחד מראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1808 בנויוויד לרב אברהם אוירבך (נפטר בג' בחשוון ה'תר"ו), רב העיר ובנו של רבי אביעזרי זליג אוירבך, ולאשתו השנייה, אסתר רבקה לבית אופנהיים-ליפשיץ. היה הבן הבכור מתוך שישה עשר ילדים מנישואיו אלו של אביו. בהיותו כבן שנתיים עקרה המשפחה לבונא, עם התמנותו של אביו לרבה של העיר ושל חבל הריין כולו.
בצעירותו למד אצל אביו, וכשגדל נשלח ללמוד אצל רבי יהודה ליב קרלבורג, רבה של קרפלד ותלמידם של רבי נתן אדלר ורבי מאיר ברבי. לאחר חמש שנות לימוד עבר לוורמס, ללמוד אצל רבה של העיר, הרב יעקב קופל במברגר. במקביל ללימודיו התורניים רכש השכלה כללית באוניברסיטת מרבורג. נישא ללאה בתו של יצחק אייזמן פרנקל מוויצנהאוזן. ב-1834 התמודד מול לאופולד צונץ על רבנות דרמשטאדט ומדינת הסן. מושב הרבנות והקהילה המרכזית בה היה בדרמשטאדט, אך היו כפופות לה כמאה קהילות כפריות קטנות בחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן. בעיר דרמשטאדט תמכו הרוב ביריבו צונץ, אך בסיוע קהילות השדה, שרובן היו מסורתיות, זכה ברבנות המדינה. במשך כל שנותיו ברבנות דרמשטאדט והסן התפלמס עם מתקני הדת הרפורמים, שהיו הרוב בוועד הקהילה בדרמשטאדט, ולאחר 23 שנים (1857) הצליחו מתנגדיו להביא לפיטוריו מן הרבנות ובמקומו מונה יוליוס לנדסברגר.
לאחר פיטוריו פרש לפרנקפורט דמיין והתרכז במחקריו התורניים. בתקופה זו חיבר את ספריו. הוצעו לו משרות רבנות בקהילות שקלוב ומוהילב במזרח אירופה, אך הדבר לא יצא אל הפועל. בשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבנות הלברשטאדט, שהייתה אחת הקהילות העירוניות הבודדות בגרמניה שנותרו בעלות רוב אורתודוקסי. ברבנות הלברשטאדט כיהן עד פטירתו בלילה שבין ראשון לשני, כ"ז באלול ה'תרל"ב, 30 בספטמבר 1872. הוא נקבר למחרת היום בהלברשטאדט במעמד קהל רב.
משפחתו

נשא לאשה את לאה לבית פרנקל, ונולדו להם שבעה ילדים. אחד מבניו, רבי אביעזרי זליג אוירבך, ירש אותו כרבה של הלברשטאדט. אחד מחתניו היה הרב ד"ר אלעזר לאב (Löw) (אנ'), רבה של אלטונה.
פולמוס האשכול

באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח-תרכ"ט) הדפיס הרב אוירבך לראשונה את ספר האשכול, חיבור הלכתי שחיבר רבי אברהם בן יצחק מנרבונה, מחכמי פרובנס בתקופת הראשונים. הרב אוירבך צירף לו ביאור בשם "נחל אשכול", והוסיף מבוא על זיהוי המחבר ותולדותיו. מיד אחרי הוצאתו לאור, עוד בחיי הרב אוירבך, פורסם מאמר ב"החלוץ" מה'מגיה' שטען שהספר של הרב אוירבך הוא זיוף המכיל חומר רב שאינו מקורי.
לאחר מותו של הרב אוירבך פרסם שלום אלבק מאמר נגד ספר האשכול במהדורת אוירבך, וטען שהוא מזויף. טענתו העיקרית הייתה שקיימים שני כתבי יד ידועים של ספר האשכול (אחד מהם היה ברשותו של הרב אוירבך), ובהם יש רק כרבע מהחומר שהדפיס הרב אוירבך. לעומת זאת, אין שום כתב יד קיים בעולם הדומה לנוסח שהדפיס הרב אוירבך. לטענת אלבק רובו של הספר הוא פרי רוחו של הרב אוירבך עצמו, או קטעים שהעתיק מכתבי ראשונים אחרים ומספרי זמנו.
בתגובה, פרסמו הרב חנוך ארנטרוי, הרב יעקב שור, הרב דוד צבי הופמן ופרופ' אברהם ברלינר כתב הגנה על הרב אוירבך בשם "צדקת הצדיק" (ברלין תר"ע), בעברית ובגרמנית. הם הראו כי הרב אוירבך, על כתב היד שהיה בידיו, ציין בכמה מקומות בשוליים לקיומו של כתב יד נוסף שבו חלקים נוספים, שנמצא לכאורה בידי אדם בשם "משה מערציג". על תהייתו של אלבק היכן נמצא אם כן כתב היד הזה, ואם משה מרציג בכלל התקיים, הם טענו כי אכן ידוע אדם בשם זה, וכי עם פטירתו ציווה לקבור עמו את כל כתביו האישיים, והם משערים שבטעות נקבר עמו גם כתב היד הזה. אלבק לא קיבל את דבריהם ופרסם קונטרס בשם "כופר האשכול" (ווארשא תרע"א), בו חזר על טענותיו בהרחבה.
בשעתו, עם פרסום הספר על ידי אוירבך, הוא התקבל ללא עוררין, מפני שאוירבך היה דמות רבנית ידועה, ולא היה ניתן להעלות על הדעת אפשרות של חשד בזיוף. הספר, במהדורת אוירבך, צוטט כמה פעמים גם בספרי הלכה מקובלים כגון "משנה ברורה".
לדעת ישראל תא שמע ויעקב זוסמן, מהדורת אוירבך אכן מזויפת אך היא לא זויפה בידי הרב אוירבך, כפי שטען אלבק, אלא אכן התבססה על כתב יד אחר שהיה בידיו. כתב יד זה עצמו זויף בידי אדם אחר במאה ה-14, והם משערים שהוא נעשה בידי רבי משה די ליאון.
חלק נוסף ממהדורת ספר האשכול של הרב אוירבך, כולל ביאורו הנרחב, נדפס זמן רב לאחר פטירתו (הוצאת מכון הערי פישעל, ירושלים תשמ"ו).
ספריו

* , Marburg 1834 – דרשות והערות לחגים בגרמנית
ברית אברהם (פרנקפורט תר"כ) – סדר דיני ברית מילה, עם תפילות ופיוטים, ומבוא על נוסח התפילות והפיוטים ותולדות מחבריהם
הצופה על דרכי המשנה – קונטרס נגד חיבורו של הרב זכריה פרנקל "דרכי המשנה"
משנת רבי נתן – חידושים על המשנה, שנכתבו כניסיון לפענח את רמיזותיו של רבי נתן אדלר על גליונות המשניות שלו
ספר האשכול עם פירוש נחל אשכול – על גרסתו לספר האשכול התנהל פולמוס רחב
שו"ת נחל אשכול – מלוקט מכתביו. יצא לאור בשנת 2014.
חיל הצבא – דברי תורה על פרשיות השבוע, הנ"ך והתפילה.
*  (Halberstadt, 1866)
הוא כתב ספרים נוספים בגרמנית, וספרים אחרים שלו נותרו בכתובים.
לקריאה נוספת

הרב רפאל נתן אויערבך, שומרי משמרת הקודש – הרבנים למשפחת אויערבך באשכנז, ירושלים: פלדהיים, תש"ע, ח"א, שער שמיני, עמ' 223–392
משפחת אויערבך – צאצאי ה"נחל אשכול", באר שבע, תשס"ג
הערות שוליים

↑  שלום אלבק שיער שה'מגיה' הוא רפאל קירכהיים מפרנקפורט, מחברו האנונומי של קטלוג אוסף כרמולי בפרנקפורט.
↑  ישראל מ' תא שמע, רבי זרחיה הלוי בעל המאור ובני חוגו, ירושלים תשנ"ג, עמ' 40–41.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266101505171  GND: 124958850  ISNI: 0000 0000 7327 3537  LCCN: n88102130  NTA: 135065542  SNAC: w6r008fs  SUDOC: 124298893  VcBA: 495/121673  VIAF: 8334746   WorldCat (עם VIAF): 8334746
שמשון מפלייזא

| --- | --- |
 מדינה:  צרפת 
 פטירה:  המאה ה־12 
 תקופת הפעילות:  ? – המאה ה־12 
 
רבי שמשון בן יוסף הזקן מפלייזא היה מבעלי התוספות, גיסו של רבנו תם (אחותו מרים נישאה לרבנו תם).
חייו

ייתכן שהיה תלמידו של רש"י.
חי ופעל בעיר פלייזא (אנ'). היה חברו של רבנו תם, ועל אף שהיה מבוגר ממנו פנה אליו בבקשת הסבר לסוגיות בתלמוד בתואר "מורי" והרבה לשבחו, וגם רבנו תם השיב לו בסגנון של תלמיד הפונה לרבו. עדות מאוחרת, אך אמינה, מספרת שרבי שמשון היה גיסו של רבנו תם, אך בשל הפרשי הגילים ביניהם ומהעובדה שבהתכתבויותיהם אין זכר לקשר משפחתי, הסיק אפרים אלימלך אורבך שרבנו תם נשא את רחל, אחותו של רבי שמשון, לאחר פטירתו של האחרון
מדברי רבנו תם משתמע שרבי שמשון נהרג על קידוש השם, ונקבר רק לאחר כחצי שנה.
חתנו היה רבי אליעזר, וכפי הנראה הוא "רבי אליעזר מפלירא" המובא בתוספות. נכדיו היו רבי שמשון משאנץ  והריצב"א.
חיבוריו

חיבר תוספות למסכת שבת, והוא מצוטט כמה פעמים בתוספות הנדפסות על מסכת זו. מובא עוד פעמים מספר בתוספות על מסכתות עירובין,, יבמות, וכתובות, וכן בתוספות שאנץ על מסכת סוטה. יש חוקרים הסבורים כי חיבר תוספות גם למסכתות אלו, ויש סבורים שלא.
פסקיו הועלו אף הם על הכתב, וצוטטו בידי ראשונים אחרים כמו ראבי"ה, אור זרוע, מהר"ם מרוטנבורג ותשובות מיימוניות. כתב גם חיבור קצר ובו סיכום של הלכות מזוזה, אשר עותק ממנו נשתמר ונדפס מכתב יד.
משפחת רש"י > מקרא

- גיס
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ', עמוד א' ד"ה ורב אסי
1 2  אפרים אלימלך אורבך, "בעלי התוספות" חלק א, ע' 118 - 120
↑  ספר הישר, הוצאת מקיצי נרדמים עמ' 7
↑  ראבי"ה חלק ב' עמ' 348
↑  ספר הישר, הוצאת מקיצי נרדמים עמ' 191
↑  ספר הישר, הוצאת מקיצי נרדמים, עמ' 11
↑  תוספות לתלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ע"ט, עמוד ב' ד"ה אימר
↑  תוספות על תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ל"ב, עמוד א' ד"ה רב (אמנם שם הוא נקרא "רבינו שמשון מפוליררא" ומקום זה מזוהה ללא ספק כפלייזא כפי שמובא ב"אור זרוע" חלק ב סימן רמ).
↑  תוספות לתלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ב, עמוד א' ד"ה סתם ובעוד מקומות
↑  תוספות לתלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס', עמוד א' ד"ה 'והלכתא'
↑  אור זרוע חלק ב סימן רמ
↑  ראו מראי המקומות אצל אורבך, עמ' 119 - 120 הערות 41 - 43.
↑  ראו: אברהם ברלינר, "לקוטי בתר לקוטי" במבוא למחזור ויטרי, עמ' 183.
↑  הרב פנחס שפירא, קובץ גנוזות קדמונים חלק ב, באתר אוצר החכמה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהדות הרפובליקה הדומיניקנית

| --- | --- |

היכל בית הכנסת בסנטו דומינגו.
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 סנטו דומינגו, סוסואה
יהדות הרפובליקה הדומיניקנית היא קהילת היהודים שגורשו מספרד ומאזור הים התיכון בשנים 1492 ו-1497, אל הרפובליקה הדומיניקנית. במאה ה-18 ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו גלי הגירה נוספים אל הקהילה היהודית המקומית.
על פי אומדנים[דרוש מקור], מספר היהודים הידועים בקהילה קרוב ל-8,000. עם זאת, במהלך שנות קיומה של הקהילה היהודית במקום רווחה תופעת נישואי תערובת בין בני היהדות המקומית לדומיניקנים המקומיים.
היסטוריה

היהודים הראשונים שהגיעו לאי היספניולה היו יהודים ספרדים שהגיעו מחצי האי האיברי בתקופת הקולוניאליזם בשנות ה-90 של המאה ה-15.
כשהאי חולק על ידי האימפריות הצרפתיות והספרדיות במאה ה-17, רוב היהודים התיישבו בצד הספרדי, שלימים הפך לרפובליקה הדומיניקנית. בהמשך הגיעו גם ספרדים מארצות אחרות. במאה ה-19 יהודים מקורסאו התיישבו בהיספניולה, למרות שלא היוו קהילה חזקה. רובם הסתירו את זהותם היהודית או שלא היו קשורים למסורת היהודית עד אז. בין צאצאיהם היה הנשיא הדומיניקני פרנסיסקו הנריקז אי קרבחאל. הקבר היהודי העתיק ביותר באי מתוארך לשנת 1826.
הרפובליקה הדומיניקנית הייתה המדינה היחידה שהסכימה לקבל הגירה יהודית המונית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. החלופה היחידה שהייתה ליהודים שנמלטו מאירופה הייתה שנחאי. בועידת אוויאן הציעה הרפובליקה הדומיניקנית לקלוט עד 100,000 פליטים יהודים. ההערכה היא שבפועל הונפקו 5,000 אשרות בלבד, אולם רובם המכריע של מקבלי האשרה לא הגיעו לייעדם בשל הקושי לצאת מאירופה שהייתה ברובה תחת השלטון הנאצי ומסייעיו. באותה תקופה הוקמה האגודה להתיישבות של הרפובליקה הדומיניקנית (DORSA), אשר סייעה ליישוב יהודים בסוסואה שבחוף הצפוני של המדינה. כ-700 יהודים אירופאים ממוצא אשכנזי הגיעו ליישוב, שם קיבלה כל משפחה 33 דונם של אדמה, 10 פרות (בתוספת 2 פרות נוספות לילד), פרד וסוס, וכן הלוואה בסך 10,000 דולר (ששוויים כ-207,000 דולר במחירי 2024) בריבית של 1%. פליטים נוספים התיישבו בבירה סנטו דומינגו. ב-1943 הגיע מספר היהודים הידועים ברפובליקה הדומיניקנית לשיא של 1000 נפש.
הקהילה היהודית של סוסואה חוותה ירידה חדה בשנות ה-80 עקב ההגירה במהלך הפריחה התיירותית של סוסואה, כאשר רוב היהודים מכרו את אדמתם למשקיעים.
הקהילה היהודית כיום

בשנות ה-20 של המאה ה-21 הקהילה היהודית ברפובליקה הדומיניקנית מונה קרוב ל-3,000 נפש, שרובם מתגוררים בבירה סנטו דומינגו ואחרים מתגוררים בסוסואה. בשל נישואי התערובת עם המקומיים, המספר המדויק של הדומיניקנים בעלי מוצא יהודי אינו ידוע. חלק מבני הזוג הנוכריים שנישאו לבני הקהילה היהודית המקומית עברו גיור והם נוטלים חלק בחיי הקהילה היהודית, ומנגד ישנם יהודים מקומיים שהתנצרו. כמה מבני הקהילה היהודית הדומיניקנית עלו לישראל .
בקהילה היהודית הדומיניקנית ישנם שלושה בתי כנסת ומרכז חינוכי יהודי ספרדי אחד. אחד מבתי הכנסת הוא Centro Israelita de República Dominicana בבירה סנטו דומינגו, אחד נמצא בבית חב"ד, גם הוא בסנטו דומינגו, ואחד נמצא בסוסואה. "בית מדרש אלעזר", המרכז החינוכי הספרדי, מיועד לצאצאי היהודים הספרדים שהיגרו להיספניולה בתקופה הקולוניאלית ובתקופות שאחריה. בנוסף, המרכז מספק גם בשר כשר בכשרות בד"צ בית יוסף, וגם משגיח על מאפייה כשרה. בסנטרו ישראליטה ישנה גם פעילות של "afterschool" על בסיס שבועי, וכן פעילות לימודית מטעם המועצה הבינלאומית לנשים יהודיות. מרכז ההסברה של חב"ד מתמקד בסיוע לאוכלוסייה היהודית המקומית להתחבר מחדש לשורשיה היהודיים. בסוסואה יש מוזיאון יהודי קטן ליד בית הכנסת. בימים הנוראים שוכרת קהילת סוסואה חזן מחו"ל עבור תפילות החגים.
המחקר אודות הקהילה היהודית הדומיקינית

הרב הנרי צבי אוקו, שהיה סופר ומורה בגרמניה והיגר בעקבות האנטישמיות במדינה, הִרבה לחקור את שורשיה של הקהילה היהודית הדומיניקנית. הוא ארגן קהילה יהודית בסנטו דומינגו (סיודד טרוחיו) והחל לחקור את ההיסטוריה של היהודים במדינה. מחקריו כיסו חלק ניכר מההיסטוריה של היהדות הספרדית במקום, ותיעדו את ההתבוללות שהאוכלוסייה עברה בתקופתו. במחקרו כלולה התכתבות עם חיים הוראסיו לופז פנה, שהיה סופר יהודי דומיניקני ועודד את אוקו לכתוב על ההיסטוריה היהודית ברפובליקה הדומיניקנית. כמו כן, חוקרים כמו ההיסטוריון מנואל ולרה וד"ר יהונתן דמוטה, ממשיכים במחקר המוצא הדומיניקני הספרדי וכן את שאלת האנוסים הדומיניקנים.
הערות שוליים

↑  Cápsulas genealógicasFamilias capitaleñas: Los Henríquez, Hoy Digital, ‏24 באוגוסט 2010
↑  Dominican Republic Provides Sosua as a Haven for Jewish Refugees
↑  מידע על מחקריו של הרב הנרי צבי אוקו, אונ' צפון קרוליינה.
רומניה במלחמת העולם השנייה

רומניה השתתפה במלחמת העולם השנייה לצד מעצמות הציר מ-22 ביוני 1941 עד 22 באוגוסט 1944. ב-22 באוגוסט 1944 עברה רומניה לצד בעלות הברית יחד איתם נלחמה עד 9 במאי 1945.
מלחמת העולם השנייה הייתה עימות צבאי כלל עולמי ובין יבשתי שהתנהל בין השנים 1939–1945.
הצדדים הלוחמים נחלקו לשני מחנות: מדינות הציר ובעלות הברית. המדינות המרכזיות במחנה הציר היו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית. המדינות העיקריות במחנה בעלות הברית היו בריטניה, צרפת, ברית המועצות, ארצות הברית, והרפובליקה הסינית. למדינות הציר הצטרפו במרוצת הזמן, מתוך אינטרסים אזוריים או פוליטיים, מדינות נוספות דוגמת הונגריה, רומניה ובולגריה.
המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מזרח אירופה (החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה), זירת מערב אירופה (החזית המערבית במלחמת העולם השנייה), זירת הים התיכון (שכללה את המערכות בבלקן, בצפון אפריקה, בסיציליה ובאיטליה), זירת האוקיינוס השקט, המערכה בסין (מלחמת סין-יפן השנייה), וזירת דרום-מזרח אסיה.
בזירה האירופית החלה המלחמה ב-1 בספטמבר 1939 עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, והסתיימה ב-8 במאי 1945 עם חתימת גרמניה הנאצית על חוזה הכניעה הסופי.
עד שנת 1944, תרמה רומניה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי הגרמני במסגרת המערכה בחזית המזרחית בהשתתפותה הפעילה במתקפה הגרמנית על ברית המועצות ב-1941 ובמתן סיוע לוגיסטי לצבא גרמניה, שכלל אספקת נפט שוטפת, סיוע לוגיסטי ומתן אפשרות לכוחות הגרמניים לנוע דרך שטחה ולתמרן בו.
רומניה הגדולה בשנת 1930
הרקע לכניסתה של רומניה למלחמה

ב-23 במרץ 1939 נחתם הסכם רומניה-גרמניה לפיתוח יחסים כלכליים בין שתי המדינות, אשר ביסס את שליטתה של גרמניה על מרבית תחומיה של הכלכלה הרומנית, דבר שאילץ מאוחר יותר את רומניה להצטרף לכוחות הציר.
ב-17 באפריל 1939, לאחר פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה, ואיומי גרמניה על שלמותה של פולין, ממשלות הרפובליקה הצרפתית והממלכה המאוחדת הבטיחו לשמור על עצמאותן של רומניה ושל יוון אך לא על שלמותן הטריטוריאלית.
ב-23 באוגוסט 1939,חתמו גרמניה וברית המועצות על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, הסכם אי-התקפה בין שתי המדינות בו הן חילקו ביניהן בהסכמה את השליטה במזרח אירופה. במסגרת הסכם זה גרמניה ציינה שאין לה עניין באזור בסרביה בעוד שברית המועצות הצהירה שהיא כן מעוניינת באזור זה.
ב-6 בספטמבר 1939, שבוע לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, רומניה הצהירה על נייטרליות.
הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת שנחתם ב-22 ביוני 1940 הכיר בכיבושה של צרפת על ידי גרמניה.
ב-26 ביוני 1940, דרשה ברית המועצות מרומניה למסור לה, תוך 48 שעות, את בסרביה ואת צפון בוקובינה. במקביל, ב-30 באוגוסט 1940 נחתם תכתיב וינה השני בעקבותיו נדרשה רומניה למסור להונגריה את צפון מערבה ואת מזרחה של טרנסילבניה. ב-7 בספטמבר 1940 נחתם בין ממלכת רומניה לבין ממלכת בולגריה הסכם קראיובה בעקבותיו נדרשה רומניה למסור לבולגריה אזור בדרום דוברוג'ה.
כתוצאה מהסכמים ותכתיבים אלה רומניה איבדה בקיץ 1940 מעל 33% משטחה ואוכלוסייה של כ-7 מיליון איש ועמדה בודדה מול דרישותיהן של גרמניה הנאצית ושל ברית המועצות.
מצב זה אילץ את המלך קרול השני להעביר, ב-6 בספטמבר 1940, את הכתר לבנו מיכאי ולעזוב את רומניה.
ב-8 בספטמבר 1940 פרסם המלך מיכאי הראשון צו מלכותי שהעביר לגנרל יון אנטונסקו, סמכויות בלתי מוגבלות, וב-14 בספטמבר 1940 הכריז על רומניה " מדינה לאומית-לגיונרית". התנועה הלגיונרית\משמרות הברזל הייתה התנועה היחידה המוכרת במדינה החדשה ורומניה הפכה למדינה טוטליטארית. המדינה הלאומית-לגיונרית חדלה להתקיים עם דיכוי מרד הלגיונרים ב-14 בפברואר 1941 והוחלפה בדיקטטורה הצבאית של הגנרל יון אנטונסקו.
הצטרפות רומניה למעצמות הציר

בתחילת אוקטובר 1940 הוצבו ברומניה, בהסכמתו של יון אנטונסקו, 15,000 חיילים גרמנים, לכאורה במטרה להגן על שדות הנפט שהיו בעלי חשיבות עליונה עבור הצבא הגרמני. למעשה הכוחות הגרמנים השתלטו על בוקרשט ולקחו על עצמם את ניהול המדינה.
מתוך נאמנות למדיניותה של גרמניה הנאצית, הצטרפה רומניה ב-23 בנובמבר 1940 להסכם התלת-צדדי ובכך אפשרה לצבא הגרמני לעבור בשטחה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון. ב-25 בנובמבר 1941 הצטרפה רומניה להסכם אנטי-קומינטרן המחודש המכוון נגד ברית המועצות, שתוקפו הוארך בחמש שנים נוספות.
המשלחות הצבאיות הגרמניות

בשנת 1940, על פי בקשתו של הגנרל יון אנטונסקו, שלחה גרמניה שלוש משלחות צבאיות לרומניה במטרה להכשיר את הצבא הרומני ולספק הגנה נגד מתקפות אפשריות מצד בעלות הברית ובעיקר מצד ברית המועצות: המשלחת הצבאית (Deutsches Heeres Mission), המשלחת האווירית (Deutsches Luftwaffe Mission) והמשלחת הימית (Deutsches Marinemission).
למשלחת אווירית היו שתי משימות עיקריות – יצירת הגנה אווירית סביב שדות הנפט ומפעלי תעשיית הנפט באזור פלוישט וסביב הנמל הימי קונסטנצה ומודרניזציה של חיל האוויר הרומני. לצורך בניית ההגנה האווירית השתמשו בציוד רומני וגרמני. משימת הכשרת חיל האוויר הרומני נתקלה בקשיים רבים שנבעו מהנחיתות בהצטיידות. החיילים הרומנים הוכשרו בעיקר למשימות של זיהוי אווירי.
למשלחת הצבאית היו משימות דומות – הכשרת כוחות היבשה הרומניים ובניית קווי הגנה נגד פלישה רוסית אפשרית. מרכזי הלימוד שהוקמו לצורך זה הכשירו את החיילים הרומניה בנושא אמצעי לחימה וטקטיקות גרמניות ומאוחר יותר, ארטילריה. משימת ההכשרה נתקלה בקשיים רבים בגלל חוסר סטנדרטיזציה באמצעי הלחימה בהם השתמש הצבא הרומני ובשל מגבלות השפה.
מטרתה העיקרית של המשלחת הימית הייתה אבטחת משלוחי מדינות הציר וההובלה בים השחור.
המשלחת הימית המליצה על חיזוק ההגנה על החוף הרומני על ידי העמדת סוללות להגנת חוף בנקודות מפתח על חוף הים השחור. בסוף שנת 1940 הוצבו על חופי רומניה תותחים ימיים שפורקו מספינות גרמניות ישנות ששרתו במלחמת העולם הראשונה. עם תחילת המערכה בחזית המזרחית, הורגש הצורך בהוספת ספינות תובלה להבטחת האספקה לכוחות היבשה ולסיוע במתקפות על סבסטופול ועלאודסה.
החזית המזרחית > מבצע ברברוסה

מבצע ברברוסה היה שם הקוד לפלישתם של כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר לברית המועצות ב־22 ביוני 1941, מתוך הפרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב שנחתם בין גרמניה לברית המועצות ב-23 באוגוסט 1939. המבצע התנהל בשלושה צירים מרכזיים: קבוצת ארמיות הצפון נשלחה לכיוון לנינגרד, קבוצת ארמיות המרכז נשלחה לכיוון מוסקבה וקבוצת ארמיות הדרום בה נכללו הארמייה השלישית והארמייה הרביעית הרומניות, נשלחה לכיוון קייב ואזור הקווקז.
התוכנית המקורית של היטלר הייתה לסיים את המבצע תוך ארבעה חודשים, אך למרות עליונותם הצבאית של כוחות מדינות הציר, זאת הייתה רק יריית הפתיחה בעימות צבאי קשה וממושך שנמשך עד 9 במאי 1944.