נוואל א-סעדאווי
דעות והגות פמיניסטית

נוואל א-סעדאווי קידשה מלחמה על זכות האשה לשוויון, השכלה וחרות, בפרט בעולם הערבי. ונאבקה נגד המשפחה הפטריארכלית שמקדשת את "הכבוד" אך לא מהססת לפגוע בבנותיה. לדבריה, היא אינה קוראת לנשים להתמרד או לדרוש חירות מוחלטת וחוסר כפיפות לקוראן ולדת, אלא להשמיע את קולן ולדרוש חיים של כבוד וערך תוך כפיפות לדת ללא תכתיבים שמרניים וקיצוניים.
”בעיני, פמיניזם כולל הכל. זהו צדק חברתי, צדק פוליטי, צדק מיני, זה הקשר בין רפואה, ספרות, פוליטיקה, כלכלה, פסיכולוגיה והיסטוריה. פמיניזם הוא כל אלה. אי אפשר להבין את הדיכוי של נשים בלעדיהם”
פעילותה ומאבקיה הביאו אותה לעימות ארוך שנים עם השלטונות במדינתה, ועם הממסד הדתי האסלאמי. אנשי הדת האשימו אותה בכפירה ובביזוי הדת, ניצלו את דבריה על צרכים גופניים של נשים, כדי לטעון שהיא דורשת חופש מיני, וכדומה. מנגד, היא נלחמה נגד שחיתות השלטון, שלדבריה אף שיתף פעולה עם הקיצונים האסלאמיים או עודד אותם במאבקים נגדה. והאשימה את אנשי הדת בסילוף דבריה ודברי הדת, בשקרים, בחמדנות, ובקיבעון מחשבתי. היא מרבה להילחם נגד האידאולוגים המזויפים או האינטלקטואלים של המדינה.
חברה מעורבת - לטענתה, אין בכך בעיה דתית, אשה חזקה יכולה להימצא בחברת גבר בכל מקום, מוסריותה ואישיותה נובעים מפנימיותה. אשה גם אינה זקוקה לפיקוח או לחיג'אב.
השחתת איבר המין הנשי - בפרסומיה והרצאותיה תקפה לעיתים תכופות את מנהג השחתת איבר המין הנשי הנפוץ בעולם הערבי ובאפריקה.
ריבוי גברים - במסגרת התנגדותה לפוליגמיה המותרת באסלאם (ולבגידות בנישואים), קראה מספר פעמים לנשים לדרוש זכות ל"ריבוי גברים" כהקבלה לריבוי הנשים. מתנגדיה טענו שהיא תומכת ומעודדת ריבוי בעלים, אך לטענתה היא אינה תומכת בעצם הדבר אלא רק מביעה התנגדות לפוליגמיה. בשנת 2001 הואשמה ב"כפירה בעיקרי האסלאם" לאחר שקראה לערביות לדרוש לעצמן זכות להתחתן עם יותר מגבר אחד.
באותה שנה, בריאיון לעיתון "אלמידאן" המצרי, כינתה את מצוות החאג' - "עבודת אלילים". האשימה את אנשי הדת שהם להוטים אחרי מין. קבעה שהקוראן אינו מחייב חבישת רעלה, וקראה לבטל את חוק הירושה לפיו גברים יורשים כפול מנשים - "משום שבחברה המצרית יותר מ-35% מן המשפחות נשענות על פרנסת האשה". על דבריה אלה נתבעה בידי עורך הדין האסלאמיסט נביה אלווחש, שטען שיש בהם כפירה בדת, ולכן יש להכריז עליה ככופרת, ולחייבה להיפרד מבעלה. בית המשפט דחה את התביעה רק בשל עילה טכנית (התביעה הוגשה ישירות לבית המשפט, והחוק המצרי משנת 1999, מאפשר להגיש תביעות משפטיות בענייני פגיעה בדת רק דרך התובע הכללי, שקובע אם יש מקום להעמיד לדין), ואפשר תמיד לחדש אותה.
סעדאווי היא סוציאליסטית מובהקת, ומקשרת את הסוציאליזם למעמד האשה. בספרה, הפנים העירומות של האשה הערבייה, כתבה:
”קשה להכחיש את התפקיד החשוב שמילאו ההוגים הסוציאליסטיים בחשיפת הסיבות האמיתיות אשר גרמו לדיכוי האשה בהיסטוריה האנושית. כל חוקר יבחין בקלות בקשר ההדוק בין מידת שחרור הנשים בחברה מסוימת לבין מידת קרבתה של אותה חברה לחברה סוציאליסטית. ככל שגדלה הקרבה אל הסוציאליזם האמיתי, כך מלא יותר שחרור הנשים במובן האמיתי של המילה, וכוונתי השחרור הכלכלי, החברתי והמוסרי. משמעות הדבר היא שהאשה תהיה עצמאית מבחינה כלכלית, שתהיה בעלת מקצוע אותו בחרה בעצמה, שתקבל שכר-עבודה שווה לשכר הגבר, שגופה יהיה שייך לה ושיהיה לה חופש מלא לעשות בו כרצונה, שתוכל להרות לפי רצונה ולהפיל לפי רצונה, שתוכל להעניק את שמה לילדיה אם היא רוצה בכך, שתוכל לבחור בעצמה את צורת הקשרים האישיים בינה לבין הגבר, שתוכל להינשא לפי רצונה ולדחות הצעות נישואים אם היא רוצה בכך, שתהיה משוחררת מנטל עבודת-הבית כשהיא רוצה בכך ושלא תהיה חייבת להיענות לילדיה כשאינה רוצה בכך; משמעות שחרור האשה היא שהאשה תוכל לעשות כל זאת לפי בחירתה ורצונה, כשהיא נהנית בה-בעת מכל הכבוד והמעמד בחברה.”
”האשה לא תחזיר לעצמה את החרויות הבסיסיות ואת זכויות-האדם הבסיסיות אלא בחברה אשר הצליחה לחסל את המשטרים המעמדיים והפטריארכליים גם יחד, וזהו דבר שעדיין לא קרה בשום חברה סוציאליסטית...”
”הידרדרות מעמד האשה בחברות הקפיטליסטיות, למרות התקדמותן המדעית והטכנולוגית ועושרן היחסי, עוזרת לנו להבין כי הדרך לסוציאליזם היא הדרך גם לשחרור האשה וגם לשחרור הגבר. כיון שהגבר, בשוללו את אנושיות האשה שולל בכך גם את אנושיותו שלו (לדוגמה, הפיאודל או הקפיטליסט השוללים מהפועל את אנושיותו). כי אדם המשעבד אדם אחר אינו יכול להיות חופשי. האדון והעבד, כל אחד מהם הוא משולל אנושיות וחרות.”
”אולם, רבים מהשליטים הסוציאליסטיים לא הבינו נכון את האמיתות החיוניות הללו, והם הפרידו את בעיית שחרור האשה מבעיית שחרור הפועלים והפלאחים ודימו לעצמם שביטול הרכוש-הפרטי והחלטות ההלאמה יובילו מאליהם לשחרור האדם או לשחרור האשה. זו הייתה גם שגיאתם של רוב השליטים הערביים אשר הניפו את סיסמאות הסוציאליזם וההלאמה בחלק מהארצות הערביות.”
סעדוואי ידועה גם בדעותיה הפוליטיות החריפות, היא טענה שהממשלות במדינות ערב הן לא דמוקרטיות. והביעה ביקורת נוקבת על ישראל (ש'משמידה את הפלשתינאים'), וארצות הברית.