stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיישבות אמנה
היסטוריה מוקדמת > הקמת המושבות

שמה המקורי של המושבה הראשונה היה בלייבטרו (גרמנית: Bleibetreu - להישאר מאמין). עם זאת, המתיישבים התקשו לבטא של זה באנגלית, והשם הוסב ל'אמנה', בהשראה מעברית. על פי חוקי המדינה ההתיישבות החדשה נדרשה להתאגד כעסק, ובשנת 1859 הכירה בה ממשלת איווה. במקביל, החליטה הקהילה לאמץ חוקה חדשה, שנשענה ברובה על חוקת אבנזר.
אחת הבעיות המוקדמות בהן נתקלו מתיישבי אמנה, היה החוסר בגישה לרכבת. התחנה הקרובה ביותר ליישוב הייתה בעיר אייוה, במרחק כ-32 קילומטרים. ב-1861 נבנתה על מסילת מיסיסיפי-מיזורי תחנת רכבת בסמוך לכפר הומסטד. מתוך הבנת החשיבות האסטרטגית של התחנה והצורך בגישה לרכבת, רכשה הקהילה את כל הכפר הומסטד, מה שהגדיל את היקף השטח שלה ל-26 אלף אקרים - מתוכם כ-10 אלפים דונם שטח מיוער, 7,000 דונם שדות מעובדים, 4,000 דונם שיטחי מרעה, 500 דונם שטחים בנויים ו-100 דונם גינת ירק. רוב השטח היה ממוקם במחוז איווה ומיעוטו במחוז ג'הנסון.
עד שנת 1862, הוקמו עוד חמישה כפרים של הקהילה: אמנה הגבוהה, אמנה הדרומית, אמנה המערבית, אמנה המזרחית ואמנה התיכונה - לצד הכפר אמנה הראשון והכפר הומסטד. בכל כפר היו בין ארבעים למאה בתים, כנסייה, בית ספר, מאפייה, מחלבה, יקב, סניף דואר, מנסרה וחנות כללית. לכל כפר היה מכבי אש וכל אדם כשיר לעבודה נדרש לשרת בהם. רוב הבתים נבנו מאבן חול מקומית בעלת גוון יוצא דופן, לגובה שתי קומות.
המושבות נבנו בצורה של ריבוע, שבמרכזו רחוב ארוך, שמשני צדדיו בתי מגורים שאינם צמודים זה לזה. בתי המלאכה נבנו בקצהו האחד של כל כפר. ובקצהו השנו נבנו בנייני המשק החקלאי. מאחורי הבתים היו גינות, פרדסים וכרמים.
החיים עד 1932 > הנהגה

המועצה הגדולה של ברת'רן, שהייתה ידועה גם בשם חבר הנאמנים פיקחה על ענייניה והתנהלותה של האגודה. הנאמנים טיפלו הן בענייניה הפנימיים של הקהילה והן באינטרסים החיצוניים שלה, ונבחרו מדי שנה בהצבעה מקרב זקני העדה. הנאמנים היו בוחרים מביניהם נשיא, סגן נשיא ומזכיר. הקבוצה נפגשה לסירוגין בכפרים השונים ביום שלישי הראשון של כל חודש. בכל חודש יוני הציגה המועצה דו"ח שנתי לקהילה על מצבה. במקרים מסוימים שימשה המועצה גם כמוסד בוררות פנימי עליון של הקהילה.
כל כפר נוהל בנפרד על ידי 7–19 זקני קהילה, שכונו ברודראט (Bruderrath). הזקנים נבחרו על פי אמות מידה של דבקות רוחנית. לוורקזוג הייתה הסמכות למנות זקני קהילה, אך בתקופות בהן לא היו מנהיגים בשיעור קומה זה, נבחרו הזקנים על ידי המועצה הגדולה. לברודראט הייתה הסמכות למנות מנהל לכל ענף תעשייתי. אנשים יכלו לפנות לברודראט בנוגע לצרכים שונים - דירה גדולה יותר למשפחה, תקציב ייחודי או הקלות בעבודה. לראש הברודראט הייתה הסמכות העליונה בכל כפר, גם על עמיתיו.
כל חבר קהילה קיבל תקציב אישי שנתי שנע בין 40 ל-100 דולרים לגבר לשנה בהתאם לתפקידם, בין 25 ל-30 דולרים לאישה והורים לילדים קיבלו תוספת של 5–10 דולרים לכל ילד. הציפייה הייתה שסכומים אלו ישמשו בחנות המושבה. חברים שהתקשו לנהל את תקציבם ננזפו על ידי הקהילה, ואם לא היטיבו דרכיהם היו עשויים להיות אף מועמדים לסילוק. חברים שסולקו מהקהילה או עזבו את הקומונה מרצונם היו מקבלים לרשותם את כל הכסף שהשקיעו בקרן הקהילה בתוספת ריבית.
החיים עד 1932 > נישואין וילדים

בראשית היו הנישואין מותרים רק 'בהסכמת האל' כפי שבאה לידי ביטוי בהחלטת הוורקזוג. נישואין נחשבו כחולשה רוחנית. הטקסים לא היו חגיגיים אלא עוצבו
כדי לחדד את המשימה הרוחנית המוטלת על הזוג. הקהילה אף לא עודדה לידות. בהמשך, התרככה עמדת הקהילה בנוגע להקמת משפחות, והרשות לאשר נישואין הועברה למועצה הגדולה. לגברים לא הותר להתחתן לפני גיל 24. אם המועצה הגדולה לא מצאה פגם בזיווג, הזוג היה יכול להתחתן בחלוף שנה מההחלטה. אחד הזקנים היה מברך את הזוג, והקהילה ערכה סעודה חגיגית. הקהילה לא הכירה בגירושים או בנישואין שניים גם במקרה של אלמנות ואלה נחשבו לראויים לגנאי. מי שנישא לבן או לבת זוג מחוץ לקהילה סולק ממנה למשך שנה, גם אם בן הזוג ביקש להצטרף אף הוא לקהילה.
החיים עד 1932 > ארוחות

הבתים באמנה היו נטולי מטבחים, והחברים נהגו לאכול בחדרי אוכל בקבוצות של 30–45 אנשים. המטבחים המשותפים, שלכל אחד מהם היה גן ירק משלו, ארחו את הארוחות. הגברים היו יושבים ליד שולחן אחד, והנשים עם הילדים הקטנים היו יושבים ליד שולחן נפרד. טרם הארוחה ולאחריה נהגה הקהילה להתפלל בשפה הגרמנית. הארוחות לא נחשבו לאירועים חברתיים ולפיכך השיחה במהלך הארוחה לא הייתה מקובלת.
מספר המטבחים השיתופיים ביישובי אמנה הגיע בשיאו ל-55. 16 מתוכם היו באמנה, 10 באמנה התיכונה, 9 בהומסטד, 6 באמנה הדרומית ואמנה המזרחית וארבע באמנה המזרחית ובאמנה הגבוהה. מנהלת המטבח (Küchebaas) עסקה בבישול, הגשה, שימור וגידול לול תרנגולות. צוות המטבח מונה על ידי הברודראט. המטבחים היו על פי רוב במבנים גדולים ודו קומתיים, ולהם היה צמוד בית המנהלת. הם כללו על פי רוב תנור לבנים גדול, תנור עצים או פחם, וכיור באורך כשישה מטרים. בתחילה נדרשו להביא מים מהבאר הקרובה להם, אך היו הבניינים הראשונים במושבות שחוברו לקווי מים.
בסביבות 1900 החלה תפיסת המטבח המשותף להשחק וחברים נשואים החלו לאכול בביתם. האוכל המשיך להיות מוגש במטבחים המשותפים אולם עקרות בית היו לוקחות אותו הביתה. צוות המטבח וחברים רווקים הוסיפו לאכול במטבחים המשותפים.
כל מטבח פעל בנפרד לפי נהגים שונים במעט, אך עם זאת התפריטים תוקננו במידה רבה במושבות כך שימנע מצב של אפליה במזון שמקבלים החברים במטבחים השונים. במוצאי שבת היו מוגשות נקניקיות חזיר או כותלי-חזיר, תפוחי אדמה מבושלים, גבינת קוטג' עם עירית, לחם עם גבינת שמנת ושטרויזל. ארוחת הצהריים בימי ראשון הייתה מרק אורז, תפוחי אדמה מטוגנים, תרד מוקרם, בקר מבושל, שטרויזל ותה או קפה. התפריטים השתנו עם עונות השנה; לדוגמה, בסתיו ובחורף הוגש יותר בשר בקר וחזיר שכן היה קל יותר לשמור עליו טרי.
החיים עד 1932 > עבודה וכלכלה

נשים באמנה עבדו בעיקר במטבחים המשותפים, בגני הילדים, בכביסה ובעוד כחמישה עיסוקים. גברים לעומת זאת הועסקו ב-39 סוגי עבודות שכללו ספר, קצב, חייט, מפעיל מכונה ורופא. גם הילדים השתתפו בעבודות מסוימות כמו קציר וחקלאות, ובנות סייעו בעבודות המטבח. עד גיל שנתיים שהו הילדים עם אימותיהם. לאחר מכן הלכו לגן ילדים עד גיל 7 ובהמשך למדו בבית ספר שישה ימים בשבוע במהלך כל השנה עד גיל 14 או 15. בבית הספר הם קילפו ניקו ומיינו גרעיני תירס, קטפו פירות, ולמדו קריאה, כתיבה וחשבון.
הקהילה נודעה בסבר פנים יפות כלפי זרים, ונהגה לסייע לנזקקים שפנו אליה. בין היתר היו נותנים מזון ומקלט לחסרי בית שהגיעו למקום ברכבת, וחלקם אף נקלטו לעבודה כפועלים בשכר טוב, שלווה גם בזכות לאכול שלוש ארוחות בים במטבח המשותף ודיור. מלבד חסרי הבית, אמנה שכרה עובדים נוספים מן החוץ הן לעבודה תעשייתית והן לעבודה חקלאית.
קהילות אמנה נהגו לרכוש מוצרים וחומרי גלם כגון צמר גולמי, שמן, שומן, עמילן, צינורות ואביזרים נוספים מבחוץ ולמכור לסביבתם.
החיים עד 1932 > תפילה

הכנסייה שהונהגה על ידי חבר הנאמנים הייתה מוסד מרכזי בקהילה. ילדים והוריהם התפללו ביחד. אמהות עם ילדים קטנים ישבו בחלקה האחורי של הכנסייה, וילדים בוגרים יותר ישבו בשורות הראשונות. הגברים והנשים הופרדו במהלך התפילה - גברים בצד אחד ונשים בצד האחר. הקהילה קיימה מספר תפילות לאורך היום שהיו מופרדות לפי גיל ומעמד חברתי, כשהזקנים התפללו בטקס נפרד, ובני גילאי ה-40–50 בטקס נפרד. התפילות נערכו 11 פעמים בשבוע, ללא כלי נגינה וללא שירת מזמורים.
השינוי הגדול

במרץ 1931 על רקע השפל הכלכלי הגדול, בישרה המועצה העליונה של קהילות אמנה לקהילות כי מצבם הכלכלי של הכפרים אינו טוב. פגיעת המשבר הייתה קשה אף יותר שכן כעשר שנים קודם לכן הרסה שרפה את המטוויה וטחנת הקמח של הקהילות. במקביל, בקרב חלק מחברי הקהילה התעורר רצון במרחב חילוני יותר שיאפשר יותר חופש אישי. האגודה החליטה להתפצל לשתיים - אגודה כנסייתית ללא מטרות רווח לאספקת צרכיה הרוחניים של הקהילה, וחברת מניות כלכלית משותפת. המהלך הושלם ב-1932 וכונה 'השינוי הגדול'.
החברה הכלכלית אשר ירשה את אדמותיה ונכסיה הכלכליים של אמנה השיתופית, ממשיכה עד היום לנהל את נכסי הכפרים, כ-26 אלף דונמים של אדמות חקלאיות, אדמות מרעה ויערות. היא נותרה כיום גורם כלכלי מרכזי באזור. החברה מחזיקה עד היום את היער הפרטי הגדול ביותר במדינת איווה. החברה אף הקימה מתקן לטיהור פסולת אורגנית של מפעלים תעשייתיים שונים המייצר דשנים ומתאן לייצור חשמל. לחברה גם מפעל מקררים ומפעל מיקרוגלים.
תיירות היא כיום גורם מרכזי בכלכלת האזור, בו הוקמו מלונות רבים, גלריות של אמנים מקומיים ומסעדות - לצד כוח המשיכה של האתרים ההיסטוריים המשומרים.
הערות שוליים

↑  שלום וורם, קומונות ואורחות חייהן, הוצאת עיינות תשכ"ח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4366090-3 
מטבח משותף באחד מכפרי אמנה, 1907
עותניאל לוקר

עותניאל לוקר (באנגלית: Othniel Looker;‏ 4 באוקטובר 1757 –  23 ביולי 1845) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו החמישי.
ראשית חייו

עותניאל לוקר נולד במחוז מוריס שבפרובינציית ניו ג'רזי. קיימים מקורות שמציינים את מקום הולדתו בלונג איילנד. בכיתוב על מצבתו רשום מקום הולדתו כמחוז מוריס שבניו ג'רזי.
אביו של לוקר היה צעיר כאשר מת אביו. בגיל שנתיים הוא עבר יחד עם אמו להנובר טאונשיפ שבניו ג'רזי. ב-1776 הוא הצטרף למיליציה של ניו ג'רזי ושירת בה עד לתום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1779 נשא לוקר לאישה את פמלה קלארק, ובערך ב-1788 הוא עבר לוורמונט ובהמשך למדינת ניו יורק, ועבד כמורה בבית ספר.
קריירה

לוקר כיהן כחבר באספה המדינתית של מדינת ניו יורק בשנים 1803–1804. לאחר שקיבל מענק קרקע על שירותו הצבאי, הוא עבר ב-1804 למחוז המילטון שבאוהיו, והיה חבר בית הנבחרים של אוהיו בשנים 1807–1810. לאחר מכן הוא היה חבר הסנאט של אוהיו עד 1817.
כאשר כיהן כיושב ראש הסנאט בשנים 1813–1814, הושבע לוקר מתוקף תפקידו כמושל אוהיו במקומו של ריטרן ג'. מגז הבן, שהתפטר כדי לכהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד ממרץ ועד דצמבר 1814 במקביל להמשך כהונתו כיושב ראש הסנאט, וביקש להיבחר לכהונה נוספת, אך הובס בבחירות על ידי תומאס וורת'ינגטון.
לוקר המשיך להתגורר באוהיו עד למותה של אשתו, ואז עבר להתגורר בפלסטיין שבאילינוי יחד עם בתו רייצ'ל. בבחירות לנשיאות של 1816 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'יימס מונרו.
מותו והנצחתו

עותניאל לוקר נפטר בפלסטיין ב-23 ביולי 1845. הוא נטמן בבית הקברות קיצ'ל שבעיר. ביתו שבעיר הריסון שבאוהיו רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  Sons of the Revolution Ohio Society (1893). The constitution of the Society of Sons of the Revolution and by-laws and articles of incorporation of the Ohio Society incorporated May 2, 1893, instituted May 9, 1893. Cincinnati. p. 41.
1 2 3 4  Othniel Looker at Ohio History Central
↑  "Former Governors' Bios: Ohio Governor Othneil Looker". National Governors Association. Archived from the original on March 26, 2016.
↑  MacAlpine, Heath (October 18, 2008). "Memorial ID 21701 photo 21701_122434695349". Find a Grave (Photograph). Archived from the original on September 17, 2021.
↑  "Othniel Looker". Ohio Historical Society. Archived from the original on May 13, 2012.
↑  "National Register Information System – Othniel Looker House (#75001429)". National Register of Historic Places. National Park Service. 2 November 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177748312  VIAF: 2766155044772672520002   WorldCat (עם VIAF): 2766155044772672520002
אוגוסטוס פרנץ'

אוגוסטוס צ'פלין פרנץ' (באנגלית: Augustus Chaflin French;‏ 2 באוגוסט 1808 –  4 בספטמבר 1864) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי התשיעי בשנים 1846–1853. הוא זכור בעיקר בשל מדיניותו הכלכלית, שהובילה לחיסול החוב המדינתי עד לתום תקופת ממשלו, ובשל העובדה שבתקופת כהונתו לא התרחשו שערוריות.
ראשית חייו

אוגוסטוס פרנץ' נולד בעיירה היל שבמחוז מרימק, ניו המפשייר, כבנם של יוניס (לבית דיקרסון) וג'וזף פרנץ'. אביו נפטר כאשר הוא היה ילד, והוא נאבק כדי לרכוש את לימודיו, ולבסוף עזב את לימודיו בדארטמות' קולג' בשל אי יכולת לממנם. הוא המשיך ללמוד באופן עצמאי, וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן הוא עבר לעיר אלביון שבמחוז אדוארדס, אילינוי, אך עד מהרה מהרה הוא עבר לאדגר קורטהאוס (ששמה שונה לאחר מכן לפריז), במחוז אדגר שאז הוקם, שם הוא הפעיל משרד עורכי דין מצליח. עם מותה של אמו, הוא לקח על עצמו את האחריות על אחיו ואחיותיו הצעירים.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1837 נכנס פרנץ' לפוליטיקה. בתחילה הוא כיהן תקופת כהונת אחת בבית המחוקקים של אילינוי. לאחר מכן הוא שימש כגובה כספי מכירת הקרקעות הממשלתיות הפדרליות בכפר פלסטיין, אילינוי, שם הוא בנה את ביתו. בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס פולק שניצח בבחירות. הוא זכה לאהדה בחוגים הפוליטיים של אילינוי בשל תמיכתו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. ב-1846 נבחר פרנץ' כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, וניצח בבחירות הכלליות. ב-9 בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כמושל אילינוי התשיעי.
מושל אילינוי

מיד עם השבעתו לתפקיד החל פרנץ' לפעול לחיסול החוב המדינתי של אילינוי, גישה שאפיינה אותו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד. בפברואר 1846 הוא ראה רבים מהמורמונים באילינוי עוזבים את המדינה לאחר שכתב הזכויות שלהם בעיר נואוו בוטל שנה קודם לכן. שני אירועים משמעותיים לצמיחתה של שיקגו התרחשו במהלך כהונתו של פרנץ' כמושל: הושלמה כריית תעלת אילינוי ומישיגן, והחלה סלילת מסילת הברזל גאלנה ושיקגו. התעלה קישרה את נהר אילינוי (ולפיכך את נהר המיסיסיפי) עם הימות הגדולות, בעוד שמסילת הברזל קישרה את שיקגו עם אזור המכרות בגאלנה, וסלילתה הושלמה ב-1853.
ב-1848 התקבלה חוקה חדשה לאילינוי, ובין השינויים שנקבעו בה בהשוואה לחוקת אילינוי הראשונה מ-1818 היו סעיפים שנגעו לבחירות מושל המדינה ומשך כהונתו. מבין אלה נקבע שינוי במועד כהונת המושל ולפיכך קוצרה תקופת כהונתו הראשונה של פרנץ' באופן חד פעמי לשנתיים. פרנץ' נבחר פה אחד על ידי מפלגתו כמועמד לכהונה שנייה כמושל וניצח בקלות בבחירות הכלליות. הוא המשיך במאמציו לצמצום החוב המדינתי, ועד לתום כהונתו ב-1853 חוסל החוב לחלוטין.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך פרנץ' בשירותו הציבורי כנציב הבנקאות, תפקיד אליו הוא מונה על ידי יורשו, המושל ג'ואל אולדריץ' מטסון, ולאחר מכן הוא עבר לעיר לבנון שבמחוז סנט קלייר, שם הוא היה לפרופסור למשפטים בקולג' מק'קנדרי.
ב-1858 הוא התמודד בבחירות למשרת המפקח הכללי על החינוך הציבורי מטעם סיעתו של סטיבן דאגלס במפלגתו, אך נוצח. הוא היה נציג לוועידת החוקה הבלתי מוצלחת של אילינוי ב-1862, שנודעה בשל עמדתה האנטי-מלחמתית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אוגוסטוס פרנץ' נפטר ב-4 בספטמבר 1864 בעיר לבנון. הוא נטמן בבית הקברות קולג' היל שבעיר.
לקריאה נוספת

Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, pp. 91-97.
הערות שוליים

↑  אוגוסטוס פרנץ', באתר Find a Grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189943735  LCCN: no97058180  SNAC: w6rj4sgg  VIAF: 36525874   WorldCat (עם VIAF): 36525874
פרדיננד הלמסברגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1863 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  15 במרץ 1940 (בגיל 77) וינה, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של היצינג 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
פרדיננד הלמסברגר (בגרמנית: Ferdinand Hellmesberger;‏ 24 בינואר 1863 - 15 במרץ 1940) היה צ'לן ומנצח אוסטרי.
חייו

הלמסברגר נולד בווינה, בן ליוזף הלמסברגר האב ואח ליוזף הלמסברגר הבן. הוא למד בקונסרבטוריון של וינה, צ'לו אצל קרל אודל ותאוריית המוזיקה אצל אנטון ברוקנר. הוא היה חבר בתזמורת החצר הווינאית משנת 1879. ב-1883 הצטרף כחבר לרביעיית הלמסברגר.
ב-1884, בן 21, התמנה למורה בקונסרבטוריון של וינה וב-1889, היה לפרופסור, תפקיד בו נשאר עד 1902.
ב-1896 היה לצ'לן סולן באופרה של החצר. ב-1902 התמנה למנצח המקהלה בפולקסאופר של וינה בניהולו של קרל ריינר סימונס. ב-1905 היה למנצח הבלט באופרה המלכותית של ברלין. משנת 1910 ואילך עבד כמנצח תזמורת מעיינות המרפא באופטיה (כיום בקרואטיה), באדן (אוסטריה), מריינבאד וקרלסבאד (כיום בצ'כיה).
בעת מותו בווינה, היה האחרון בבניה של משפחה, שמילאה תפקיד חשוב בחיי המוזיקה של וינה.
בין תלמידיו בקונסרבטוריון של וינה היה פרנץ שמידט.
דויד דה חאה

דויד דה חאה קינטנה (בספרדית: David de Gea Quintana; נולד ב-7 בנובמבר 1990) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בפיורנטינה מהסרייה א'.
קריירת מועדונים > אתלטיקו מדריד

דה חאה גדל בנוער של אתלטיקו מדריד. הקריירה המקצועית שלו החלה באתלטיקו מדריד ב', קבוצת המילואים של המועדון, בליגה השלישית. לזכותו 35 הופעות במדי הקבוצה.
למשך תקופה היה דה חאה השוער השלישי של הקבוצה הבכירה של אתלטיקו מדריד. כשהשוער הראשון סרחיו אסנחו נעדר למשחק נבחרת והשוער השני נפצע, זכה דה חאה בהזדמנות ראשונה, אך קבוצתו הפסידה 0–2 לפורטו במסגרת הליגה האירופית. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הליגה הראשונה שלו, טרם מלאו לו 19 שנים, במשחק בית נגד ריאל סרגוסה. במשחק זה הכשיל בדקה ה-19 שחקן יריב ברחבה וגרם לפנדל, אך עצר את הבעיטה וקבוצתו ניצחה 1–2.
זמן קצר לאחר מכן הפך דה חאה לשוער ראשון ופתח בהרכב של אתלטיקו מדריד, אשר זכתה בליגה האירופית, אחרי ניצחון במשחק הגמר 1–2 על פולהאם. בעונת 2010/2011 הוסיף לשמש כשוער הראשון בקבוצתו. בין היתר עצר פנדל של דייגו מיליטו ובכך העניק לקבוצתו את הסופר קאפ האירופי. השתלבותו כשוער הראשון של אתלטיקו מדריד בגיל צעיר והיכולת הגבוהה שהפגין הקנו לו חשיפה עולמית, וכבר בראשית העונה פורסם על התעניינותה של מנצ'סטר יונייטד בשחקן.
קריירת מועדונים > מנצ'סטר יונייטד

לקראת סוף מאי 2011 הודיע מאמנה של מנצ'סטר יונייטד אלכס פרגוסון שקבוצתו קרובה להחתים את דה חאה לשורות המועדון. העסקה נחתמה סופית בסוף יוני 2011, כאשר הוא הוחתם על חוזה לחמש שנים, יחד עם אשלי יאנג ופיל ג'ונס. סכום העברת השחקן נקבע ל-17 מיליון ליש"ט, הסכום השני הגבוה ביותר ששולם עבור שוער בתולדות הכדורגל העולמי והגבוה ביותר בתולדות הפרמייר ליג באותה תקופה. הוא זכה באליפות בעונת 2012/13 תחת אלכס פרגוסון אבל בעונה לאחר מכן הוא היה חלק מעונה רעה של הקבוצה שסיימה במקום השביעי תחת דייוויד מויס שפוטר לקראת סוף עונת 2013/14. בעונת 2015/16 היה חלק מזכייתה של יונייטד בגביע האנגלי, אבל הקבוצה נכשלה להעפיל לליגת האלופות ושיחקה בעונת 2016/17 בליגה האירופית בה היא זכתה, לאחר ניצחון 0–2 במשחק הגמר מול אייאקס. במהלך העונה הוא קיבל מנוחה במשחקיה של יונייטד באירופה, וגם במשחק הגמר נותר על הספסל, כאשר סרחיו רומרו פותח במקומו בשער הקבוצה.
היכולת הטובה של דה חאה בפרמייר ליג זיכתה אותו ארבע פעמים במקום בנבחרת העונה.
ב-26 במאי 2021, במשחק הגמר של הליגה האירופית בו שיחקה מנצ'סטר יונייטד מול ויאריאל, הוא החמיץ את הפנדל האחרון של קבוצתו בהפסד 10–11 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1–1, בהחמצה זו העניק השוער לוויאריאל הספרדית תואר אירופי ראשון אי פעם.
בעונת 2022/2023 זכה בכפפת הזהב בפרמייר ליג בפעם השנייה בקריירה.
קריירת מועדונים > פיורנטינה

ב-9 באוגוסט 2024, לאחר שלא שיחק במשך עונה שלמה, חתם בפיורנטינה מהסרייה א'.
בנבחרת

ב-2007 היה דה חאה חלק מנבחרת ספרד שזכתה באליפות אירופה עד גיל 17 ובמקום השני באליפות העולם לאותה שכבת גיל.
לקראת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה נכלל דה חאה בסגל 30 השחקנים הראשוני שפרסם המאמן ויסנטה דל בוסקה, אך בסופו של דבר הוא נופה. בקיץ 2013 זכה עם ספרד הצעירה באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בישראל, כאשר הוא פתח בכל שבעת המשחקים, ספג רק שני שערים וגם הדף בעיטת עונשין במהלך הטורניר.
ביורו 2016 הוא תפס את מקומו של איקר קסיאס הוותיק בשער, ועד יורו 2020 היה השוער הבכיר של נבחרת ספרד.
חיים אישיים

דה חאה נשוי לזמרת ולשחקנית הספרדייה אדורנה, אדורנה ייצגה בין השאר את ספרד באירוויזיון 2015.
בינואר 2012 אובחן כי דה חאה סובל מקוצר ראייה, אם כי לא נראה כי הדבר השפיע על הקריירה המקצועית שלו.
דה חאה סיפר בעבר שהוא מעריץ של סגנון המוזיקה, הבי מטאל ו־Avenged Sevenfold היא אחת הלהקות האהובות עליו.
תארים > קבוצתיים

הליגה האירופית – 2009/2010
הסופר קאפ האירופי – 2010
פרמייר ליג – 2012/2013
מגן הקהילה – 2011, 2013, 2016
הגביע האנגלי – 2015/2016
גביע הליגה האנגלית - 2016/2017
הליגה האירופית - 2016/2017
גביע הליגה האנגלית: 2022/2023
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 – 2007
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2011, 2013
תארים > אישיים

שחקן החודש בפרמייר ליג: ינואר 2022
שחקן השנה ע"ש סר מאט באזבי: 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016, 2017/2018
נבחרת העונה של הליגה האירופית: 2015/2016
FIFPRO World 11:‏ 2018
כפפת הזהב בפרמייר ליג: 2017/2018, 2022/2023
אלכסנדר גולובין (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1863 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 באפריל 1930 (בגיל 67) פושקין, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין נובודוויצ'יה (סנקט פטרבורג) 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה  Académie Vitti 
 תקופת הפעילות:  1883–1930 (כ־47 שנים) 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, סצנוגרפיה, Russian painting, תיאטרון 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 
אלכסנדר גולובין (ברוסית: Алекса́ндр Голови́н;‏ 1 במרץ 1863 – 17 אפריל 1930) היה מעצב ואמן רוסי.
ביוגרפיה

גולובין, שנולד במוסקבה, למד בתחילה אדריכלות, ולאחר מכן עבר לציור. הוא גם למד באקדמיה קולרוסי בפריז. עם סיום לימודיו, עקב קשיים כלכליים, עבד כצייר ומעצב פנים. הוא גם ניסה את כוחו בתחומים אמנותיים שונים כמו עיצוב רהיטים.
בשנת 1900 השתתף בעיצוב ביתן האימפריה הרוסית ביריד העולמי של פריז יחד עם חברו קונסטנטין קורובין. הוא למד גם באקדמיה ויטי בפריז. בשנת 1901 עבר למחוז סנקט פטרבורג ממוסקבה. כאן עבד כמעצב במה, ושילב סמליות ומודרניזם בהפקות אופראיות ודרמטיות עבור דיאגילב, מאיירהולד ואחרים.
לאחר המהפכה של 1917, לא מצא גולובין עבודה בתיאטרון, ולכן התעמק בציור ובאיור גרפי. הוא יצר את עיצוב התפאורה להפקה המקורית של הבלט "ציפור האש" של סטרווינסקי משנת 1910.
גולובין יצר את העיצוב הנופי להפקה חשובה של "נישואי פיגארו" של פייר בומרשה בתיאטרון של מוסקבה. במאי התיאטרון הרוסי המפורסם קונסטנטין סטניסלבסקי ביים את המחזה שהועלה ב-28 באפריל 1927. סטניסלבסקי מיקם מחדש את המחזה בצרפת שלפני המהפכה וקיצץ את מבנה חמש המערכות שלו לאחד עשר סצנות. גולובין השתמש בבמה מסתובבת כדי להאיץ את השינויים בסצנות. זאת הייתה הצלחה גדולה, וזכתה לעשר קריאות מסך בערב הפתיחה. גולובין מונה לאמן העם של ברית המועצות. הוא מת בדסקויה סלו ב-17 באפריל 1930.
הערות שוליים

↑  "Vitti, ??-??", The Correspondence of James McNeill Whistler, University of Glasgow, retrieved 2017-07-17
↑  Stravinsky and the Ballets Russes: The Firebird/Le Sacre du Printemps, נבדק ב-2022-03-01
↑  Benedetti, Jean. 1999. Stanislavski: His Life and Art. Revised edition. Original edition published in 1988. London: Methuen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428921005171  PLWABN: 9810593362305606  BNE: XX5630889  BnF: cb14681528d (data)  GND: 119019213  ISNI: 0000 0001 0892 0336  KulturNav: 744436f8-34ac-4156-be02-04133919c1d8  LCCN: n82089388  LNB: 000275274  NKC: xx0172708  NTA: 070516766  RKD: 32511  SNAC: w6qr87s5  SUDOC: 138461104  ULAN: 500002764  VIAF: 42103259   WorldCat (עם VIAF): 42103259
לורנס סנדרס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1920 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בפברואר 1998 (בגיל 77) פומפנו ביץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם עט:  Lesley Andress 
 מקום לימודים:  קולג' וובש 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  The Anderson Tapes 
 פרסים והוקרה:  Edgar Allan Poe Award for Best First Novel (1971) 
 
לורנס סנדרס (באנגלית: Lawrence Sanders;‏ 15 במרץ 1920 – 7 בפברואר 1998) היה סופר מתח אמריקאי.
ספריו שתורגמו לעברית

מבצע לומברד, תרגם עמיהוד ארבל, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1980.
החטא השני, תרגם שלמה גונן, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1981.
הדיבר העשירי, תרגמה אלה כהן, הוצאת ספרית מעריב, 1982.
החטא השלישי, תרגם עמשי לוין, הוצאת זמורה-ביתן, 1983.
השוד המוקלט, תרגם משה זינגר, הוצאת כרם, 1986.
אהבותיו של הארי דנסר, תרגם משה זינגר הוצאת כרם, 1987.
גורם זר, תרגם יורם שדה, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
הדיבר השמיני, תרגמה איריס פרסקי, הוצאת ספרית מעריב, 1987.
פרשת לוסי בנדינג, תרגם שפי פז הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
החטא הרביעי, תרגם ברל זרובבל, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
הפיתוי של פיטר ס., תרגמה צירה שוורצמן, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
משימתו של טנג'נט, תרגם חירם אמיר, הוצאת זמורה-ביתן, 1988.
תיקי טימותי, תרגם אריה בובר, הוצאת זמורה-ביתן, 1990.
המשחק של טימותי, תרגם יונתן פרידמן הוצאת ספרית מעריב, 1991.
הדיבר השביעי, תרגמה צילה אלעזר, הוצאת ספרית מעריב, 1992.
שוד הביציות, תרגם עמוס כרמל, הוצאת מודן, 1992.
ההימור של מקנלי, תרגמה יעל זיסקינד קלר, הוצאת מטר, 1998.
הערות שוליים

↑  תביעה משפטית בקשר למקרה של הגופה היצירתית, ניו יורק דיילי ניוז, 15 בינואר 2000
↑  תומס קלנר פורבס, ‏מעבר לכל דמיון, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2002
↑  לורנס סנדרס אתר "Thrilling Detective"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299744005171  PLWABN: 9810566971705606  BNE: XX1150678  BnF: cb119236130 (data)  CiNii: DA06351937  GND: 122589266X  ISNI: 0000 0001 2096 5131  LCCN: n80045983  LNB: 000065815  NDL: 00455267  NKC: jn19990007334  NLG: 87196  NTA: 068898010  SELIBR: 309177  SNAC: w65b1xgn  SUDOC: 073370347  Trove: 966230  VIAF: 83994214   WorldCat (עם VIAF): 83994214
מסע הצלב השני

מפת ממלכות הצלבנים בתקופת מסע הצלב השני
מסע הצלב השני היה מסע צלב שיצא מצרפת ומגרמניה אל ארץ ישראל ונערך בין השנים 1147 – 1149. הסיבה העיקרית למסע הייתה כיבוש רוזנות אדסה בידי האמיר הטורקי זנגי בשנת 1144.
ההכנות והתעמולה למסע החלו בשנת 1145 ונוהלו בעיקר על ידי הכומר ברנאר מקלרבו. תעמולה זו לוותה בפרעות ובגזירות נגד האוכלוסייה היהודית. בשנת 1147 יצא מסע הצלב לדרכו מאירופה ועבר דרך קונסטנטינופול. בסדרת קרבות שנערכו באסיה הקטנה נגד כוחות טורקים וסלג'וקים נהרגו רוב משתתפי מסע הצלב ורק שרידים ממנו הגיעו דרך הים לחופי ארץ הקודש.
בהגיעם לארץ עלו צלבני מסע הצלב על דמשק והטילו מצור על העיר – שנכשל כישלון מחפיר. באביב 1149 יצאו אחרוני האבירים האירופאים מארץ הקודש.
כישלונו המוחלט של מסע הצלב השני עורר גל ביקורת בקרב אנשי דת ואצילים באירופה, הכאה על חטא, הטפת מוסר ולראשונה – ספקות לגבי צדקת הקיום של ממלכת ירושלים.
מסע הצלב השני, אירוע מכונן בהיסטוריה האירופאית כלל - כתקדים היסטורי - מערכות צבאיות כנגד שבטים פגניים בצפון מזרח גרמניה ומערכה כנגד השליטים המוסלמיים של פורטוגל במהלכה נכבשה ליסבון, מערכות נפרדות אלו הוכרו על ידי האפיפיור כחלק ממסע הצלב ולמשתתפים הוענקו הזכויות של הצלבנים שלחמו בארץ הקודש. פיצול זה היה ציון דרך בהיסטוריה של מסעי הצלב ואירופה כולה - ירושלים וארץ הקודש עומדים על אותו מישור עם מטרות אחרות שהכס הקדוש מכיר כ"צלבניות".