זכויות להט"ב בספרד
היסטוריה > האימפריה הרומית

הרומאים הביאו, כמו בהיבטים אחרים של התרבות שלהם, את המוסר המיני שלהם לשטחי ספרד של היום. הם היו ידועים כבעלי חופש מיני רחב לגבי מערכות היחסים שלהם, וחד-מיניות בקרב זוגות של גברים הייתה דבר שבשגרה, בעוד שדו-מיניות נתפסה כ-"אידיאל". ההיסטוריון האנגלי אדוארד גיבון הצהיר בין כתיבותיו על רומא העתיקה כי "מבין 15 הקיסרים הראשונים, קלאודיוס היה היחיד שטעמו באהבה היה נכון לחלוטין" - הצהרה שבה התכוון שהיה לקיסר היחיד שלא לקח לעצמו גברים או נערים כמאהבים. גיבון ביסס את ההצהרה על האמירה העובדתית של הסופר וההיסטוריון הרומאי סווטוניוס כי "הייתה לו תשוקה גדולה לנשים, אבל לא היה לו שום עניין בגברים". עם זאת, בעת העתיקה, סווטוניוס ושאר המחברים העתיקים השתמשו בפועל בעובדה הזו נגד קלאודיוס, שאיתה האשימו אותו בכך שהוא "נשלט על ידי אותן נשים ונערות" ובהיותו "גס רוח" ו-"רודף שמלות".
נישואים בין גברים התרחשו בתקופת האימפריה הרומית הקדומה. נישואים אלו נידונו על פי חוק בקוד התאודוסיאני של הקיסרים הנוצרים קונסטנטיוס השני וקונסטנס ב-16 בדצמבר 342. מרטיאליס, משורר מהמאה ה-1 לספירה, שנולד והתחנך בבילביליס (כיום קלטיוד באראגון, ספרד) אבל בילה את רוב חייו בעיר רומא, העיד על קיומם של נישואים חד-מיניים בין גברים בתקופת האימפריה הרומית הקדומה, ואפיין את החיים הרומיים באפיגרמות ובשירים. הנישואים המתועדים הראשונים בין שני גברים התרחשו בתקופת שלטונו של נירון קיסר, שעל פי דיווחים, נישא לשני גברים אחרים בהזדמנויות שונות. גם הקיסר הרומי אלאגבאלוס ידוע כמי שעשה את אותו הדבר. לקיסרים רומאים נוספים כמו אדריאנוס וטראיאנוס היו מאהבים גברים באופן גלוי, אם כי לא קיים תיעוד היסטורי שבו הם נישאו למאהבים שלהם. לאחר מותו של אנטינואוס, אהובו היווני של אדריאנוס, הוא הפך על ידיו לאל, ואדריאנוס מימן יצירת אלפי פסלים בדמותו וכן סדרת מטבעות לזכרו, יותר מכל אדם אחר שלא היה רומי אימפריאלי.
בקרב המעמדות הסנאטוריים הגבוהים השמרנים, המעמד החברתי היה חשוב יותר מהאדם בכל מערכת יחסים מינית. גברים רומאים יכלו להוות את התפקיד הפסיבי בקיום יחסי מין עם גברים שאינם אזרחים, גברים פלבאים (ממעמד נמוך), עבדים, נערים, סריסים וגברים שעסקו בזנות באותה קלות כמו עבדים צעירים, סריסים וזונות. עם זאת, אף אדם מהמעמד הגבוה לא היה מרשה לעצמו לבצע את התפקיד בקיום יחסי מין עם אדם אחר, ללא קשר לגיל או המעמד שלו, והיה חייב למלא את התפקיד האקטיבי במקום בכל מערכת יחסים מינית עם גבר, בעוד שהייתה הבחנה קפדנית בין הומוסקסואל אקטיבי (שקיים יחסי מין עם גברים ונשים) לבין הומוסקסואל פסיבי (שנחשב כעבד ונשי). המוסר הזה שימש נגד יוליוס קיסר, שהפעולות המיניות הפסיביות שלו לכאורה עם מלך ביתיניה, ניקומדס הרביעי, היו מושא ללעג בכל מקום ברומא. על פי ההיסטוריון סוויטוניוס, הרומן הזה היה ל-"כתם מתמיד על שמו" והביא לכינויים כלפיו כגון "פילגש המלך" או "המסעד הפנימי של ערש המלך". עם זאת, אנשים רבים מהמעמדות הגבוהים התעלמו מההשקפות השליליות שרווחו לגבי תפקיד פסיבי בקיום יחסי מין עם גברים, כפי שהוכח במעשיהם הרומנטיים של הקיסרים הרומיים נירון ואלאגבאלוס.
בניגוד ליוונים הקדמוניים, ראיות היסטוריות לקיום יחסים הומוסקסואליים בין גברים בני אותו גיל קיימות בקרב הרומאים. מקורות אלה מגוונים וכוללים בין היתר את הרומן הרומי סטיריקון שנכתב במאה ה-1 לספירה, גרפיטי וציורי קיר שנמצאו בעיר העתיקה פומפיי (במחוז קמפניה שבאיטליה של ימינו) וכן כתובות שהושארו על קברים וניירי פפירוסים שנמצאו במצרים מהתקופה העתיקה. אולם באופן כללי, פדרסטיות (אנ') (מערכת יחסים ארוטית המתנהלת בהסכמה בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת. מערכת היחסים יכולה, אך לא חייבת, להיות מבוטאת ביחסי מין) לא שונה מזו שניתן למצוא אצל היוונים, הייתה דומיננטית ברומא בקרב מערכות יחסים הומוסקסואליות בדומה למערכות יחסים הטרוסקסואליות שבהן גברים נטו להתחתן עם נשים צעירות בהרבה מהם.
לסביות ברומא העתיקה הייתה ידועה גם כן בשתי צורות. נשים "נשיות" היו מקיימים יחסי מין עם נערות מתבגרות, מערכת יחסים שהייתה סוג של פדרסטיות נשית, ונשים "גבריות" שעקבו אחרי עיסוקים גבריים בחיי היום יום בהם לחימה וציד שקיימו מערכות יחסים עם נשים אחרות.
החוק הראשון לאיסור נישואים חד-מיניים ברומא העתיקה הוכרז על ידי הקיסרים הנוצרים קונסטנטיוס השני וקונסטנס שבנוסף, המשיכו לגבות מס על גברים שעסקו בזנות עד לתקופת שלטונו של אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (491–581). בשנת 390, הקיסרים הנוצרים ולנטיניאנוס השני, תאודוסיוס הראשון וארקדיוס הכריזו על יחסי מין הומוסקסואליים כבלתי חוקיים בעוד מי שנמצאו אשמים בקיומם נידונו לעלות על המוקד ולהישרף בעודם בחיים לעיני הציבור. הקיסר הנוצרי יוסטיניאנוס הראשון (527–565) היה ידוע כמי שהפך הומוסקסואלים לשעיר לעזאזל ולגורם לבעיות רבות שהיו קיימות באימפריה הביזנטית כמו "רעב, רעידות אדמה ומגפות" והקפיד על הטלת עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על קיום פעילות הומוסקסואלית או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס, אוסף צווים שפרסם הקיסר יוסטיניאנוס לאחר גיבוש הקודקס שלו משנת 535 ואילך, בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם "אלוהית" על התנהגות הומוסקסואלית.
בעקבות החוקים הפליליים החדשים, החל להשתנות המוסר הרומי כלפי הומוסקסואליות עד המאה ה-4. אמיאנוס מרקלינוס, איש צבא והיסטוריון רומאי, גינה בחריפות את ההתנהגות המינית של הטאיפאלס (אנ'), שבטים ממוצא גרמאני או סרמטי שהיו ממוקמים בין הרי הקרפטים לים השחור אשר נהגו בפדרסטיות בסגנון יווני בקרב האנשים שלהם. בשנת 342, הקיסרים קונסטנס וקונסטנטיוס השני הציגו חוק להפללה של פעילות הומוסקסואלית פסיבית (ייתכן שעל ידי סירוס), פעילות שמאוחר יותר בשנת 390 בעקבות חוק שהוצג על ידי תיאודוסיוס הראשון נשאה גם העלאה על המוקד לכל ההומוסקסואלים הפסיביים שעבדו בבתי בושת. בשנת 438 הורחב החוק כך שיכלול את כל ההומוסקסואלים הפסיביים כמי שנושאים בעונש הפלילי, ובשנת 533, העניש יוסטיניאנוס הראשון כל מעשה הומוסקסואלי בסירוס והעלאה על המוקד. בשנת 559 תוכן החוק הפך למחמיר עוד יותר כלפי הסוגיה.
לאורך ההיסטוריה ניתנו שלוש סיבות לשינוי הגישה החברתית מקבלה לעוינות כלפי הומוסקסואליות ברומא העתיקה. פרוקופיוס, היסטוריון ביזנטי בחצר הקיסר של יוסטיניאנוס הראשון, סבר שמאחורי החוקים שהחלו להפליל הומוסקסואליות עומדים מניעים פוליטיים, שכן הם אפשרו ליוסטיניאנוס להשמיד את אויביו ולהחרים את הרכוש שלהם, וכמעט שלא היו יעילים בעצירת הומוסקסואליות בין אזרחים רגילים ברחבי האימפריה. הסיבה השנייה, ואולי החשובה יותר, הייתה ההשפעה הגואה של הנצרות בחברה הרומית, לרבות דפוס החשיבה הנוצרי לגבי קיום יחסי מין שחייב להתקיים אך ורק למטרות רבייה. בספרו "Homosexuality: A History" הסופר קולין ספנסר מציע את הסיבה שבעקבות "שימור עצמי של החברה הרומית" בתקופה בה סבלה ממגפות כמו הקדחת השחורה, הוגבר הלחץ החברתי לרבייה הטרוסקסואלית, בשילוב התופעה עם ההשפעה הגואה של הסטואיות באימפריה. לבסוף, אבות הכנסייה יצרו אוסף טקסטים ספרותיים (קורפוס) שבהם הומוסקסואליות ויחסי מין שלא למטרות רבייה גונו בצורה נמרצת ביותר, תוך מאבק נגד הנוהג שהיה מקובל בחברה של אותה תקופה. בנוסף, הומוסקסואליות זוהתה עם כפירה, לא רק בגלל המסורות הפגניות שהיו נוכחות ברחבי האימפריה לפני התפשטות הנצרות, אלא גם בשל הטקסים של כמה כתות גנוסטיות או מניכאיזם שלדברי הפילוסוף והתאולוג הנוצרי אוגוסטינוס, כללו הומוסקסואליות.