ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון
קריירה ציבורית > מלחמת קרים

יחד עם פלמרסטון היה ראסל פעיל בכריתת הברית עם צרפת לסיכול האיום של האימפריה הרוסית כנגד האימפריה העות'מאנית. שני האישים עשו זאת כחברים בממשלתו של הלורד אברדין, אך כנגד רצונו של אברדין עצמו שהיה מתון ואוהד הרוסים. האימפריה העות'מאנית הייתה אז במצב של שקיעה וכמה אומות באירופה שאפו לרשת חלקים משטחה. רוסיה שאפה לממש את שאיפותיה הטריטוריאליות בחבל הבלקן. אף על פי כן, משעה שלואי בונפרטה השלים את ביצוע ההפיכה שלו כנגד הרפובליקה הצרפתית השנייה, הוא שלח שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הוראות לקבל מהעות'מאנים ערבות לכך שצרפת תהיה "מגינת המקומות הקדושים" הבלעדית בירושלים ובארץ הקודש. בונפרטה היה אחיינו של נפוליאון הראשון, קיסר צרפת ופקידי ממשל בריטים רבים, כמו אברדין, חשו שהוא רק מחפש הרפתקה מעבר לגבולות צרפת ולהעלות את מעמדה ושמוקדם או מאוחר הוא יסבך את בריטניה בסדרה נוספת של מלחמות כמו המלחמות הנפוליאוניות שהתנהלו בין השנים 1793 – 1815. צרפת נתפשה זה מכבר כיריבה לאינטרסים הבריטיים ותפישה זו לא השתנתה מאז 1815. לפיכך, רוב הציבור הבריטי צידד ברוסיה במסגרת מה שנקרא השאלה המזרחית. אף על פי כן, עם חלוף הזמן, האבדות הכבדות של החיילים הבריטים, שעליהם דווח בפרוטרוט בעיתונות, גרמו לדעת הקהל הבריטית להפוך לעוינת. ממשלת בריטניה הייתה מודאגת בנוגע למתיחות על השאלה המזרחית. לפיכך, שלח אברדין את הלורד סטרטפורד דה רדקליף, דיפלומט בעל ניסיון, אל האימפריה העות'מאנית כדי לדאוג שם לאינטרסים הבריטיים.
כאשר נעתרו העות'מאנים לדרישותיו של נפוליאון השלישי, הביעה רוסיה את התנגדותה הנחרצת וב-7 במאי 1853 הגיע לטורקיה אחד המדינאים המובילים של רוסיה, הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, כדי לדרוש את חתימתו של הסכם שבו תהיה עדיפות לרוסיה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתנהלה בין השנים 1768 – 1774, כבשה רוסיה את השטחים שבשליטת העות'מאנים, ולאכיה ונסיכות מולדובה. על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שנחתם ב-1774 השיבה רוסיה את הטריטוריות הללו לאימפריה העות'מאנית בתמורה להכרה טורקית בזכות הבלעדית של רוסיה כ"מגינת המקומות הנוצרים הקדושים בירושלים ובארץ הקודש". מנשיקוב, ששיגר איומים, הגיע להסכמה עם השער הנשגב.
האליטה הבריטית ראה באיום רוסי הולך וגובר, לא רק כאיום כלפי העות'מאנים, אך גם כלפי כל אירופה ואפילו כלפי הודו. מאזן הכוחות התערער. לונדון שיתפה פעולה עם פריז וצרפת שלחה ספינה אל הים השחור באביב 1852 כהפגנת כוח מול הרוסים. העות'מאנים ביטלו את החלטתם וחתמו על הסכם שמכיר בצרפת ובכס הקדוש כמגינים הרשמיים של המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש. הרוסים הגיבו בשליחת הגייסות הרביעי והחמישי לוולאכיה ומולדובה. הציפייה הייתה שאוסטריה ופרוסיה יתמכו במהלך, אך הם סירבו לעשות כן ורוסיה נותרה ללא בעלי ברית. ממשלת אברדין התנגדה לפעולת הכרזת מלחמה פעילה. ראסל, שהיה מתוסכל מהשתהותו של ראש הממשלה, התפטר מהממשלה ב-21 בפברואר 1853 ואברדין החליפו בלורד קלרנדון.
ב-23 באוקטובר 1853 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה. ב-30 בנובמבר הביס הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ. לאחר שרוסיה התעלמה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי, הכריזו ב-28 במרץ 1854, הן צרפת והן בריטניה, מלחמה על רוסיה. המלחמה התנהלה בעיקר באזור הים השחור, כשהבסיס הרוסי הגדול בסבסטופול שבחצי האי קרים היה המטרה העיקרית. בספטמבר 1854, נחתו כוחות בריטים, צרפתים וטורקים בחצי האי והטילו מצור על סבסטופול. לאחר שהמערכה התנהלה באופן כושל ולאחר ששיעור מקרי המוות ממחלות היה גבוה, נפלה לבסוף סבסטופול, אך דעת הקהל הבריטית הפכה להיות עוינת.
עתירה לפרלמנט לחקירת הניהול הכושל של המלחמה הפכה להצבעת אי-אמון בממשלת אברדין ובמשרד המלחמה. לפיכך, כאשר ההצבעה עברה, התייחס אליה אברדין כהצבעת אי-אמון והתפטר מתפקידו. עם התפטרותו, התבקש הלורד פרלמרסטון להרכיב ממשלה חדשה. ראסל נשלח לווינה כדי לנהל משא ומתן, אך הוא ניהל אותו באופן חשאי ובאופן זמני פרש ב-1855 מן החיים הפוליטיים והתמקד בכתיבה.