stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם בקלנד
אחרית ימיו ומורשת

בסוף 1850, הוא חלה ומת בשנת 1856. בנו, פרנק בקלנד ייחס את סיבת המוות של שני הוריו לתאונה קשה שהם עברו שנים קודם לכן.
"דורסום בקלנד" הוא רכס הרים על הירח שנקרא על שמו. האי בקלנד באיי בונין (כאלף ק״מ מדרום לטוקיו) נקרא על שמו 1827. בשנת 1846, ויליאם בקלנד היה רקטור בכנסייה כפרית ושמו ושם אשתו מונצחים שם מ-1861.
הערות שוליים

↑  Life and correspondence of William Buckland. :: Geology, Paleontology & Theories of the Earth, lhldigital.lindahall.org
↑  Buckland, William (1784–1856), Oxford University Press, 2017-11-28, Oxford Dictionary of National Biography
1 2  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Buckland, William". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Gordon, Elizabeth Oke (1894), The life and correspondence of William Buckland, D.D., F.R.S., John Murray, London
↑  History of the Collapse of Flood Geology and a Young Earth, www.philvaz.com
1 2  Rudwick, Martin Bursting The Limits of Time: The Reconstruction of Geohistory in the Age of Revolution (2005) pp. 622–638, 631
↑  William Buckland, Reliquiæ Diluvianæ: Or Observations on the Organic Remains Contained in Caves, Fissures, and ..., J. Murray, 1824
↑  Michael P. Richards, Erik Trinkaus, Isotopic evidence for the diets of European Neanderthals and early modern humans, Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 106, 2009-09-22, עמ' 16034–16039 doi: 10.1073/pnas.0903821106
↑  Elizabeth Oke Gordon, William Buckland, The Life and Correspondence of William Buckland, D.D., F.R.S., Cambridge: Cambridge University Press, 2009, ISBN 978-0-511-69489-9
↑  Cadbury, Deborah (2001), The Dinosaur Hunters: A True Story of Scientific Rivalry and the Discovery of the Prehistoric World, Fourth Estate, London,
↑  Cadbury, Deborah (2001), The Dinosaur Hunters: A True Story of Scientific Rivalry and the Discovery of the Prehistoric World, Fourth Estate, London,pp. 190-196
↑  https://www.darwinproject.ac.uk/letter/DCP-LETT-359.xml, Darwin Correspondence Project (באנגלית)
↑  Daily Telegraph Issue no 50,404 dated 10 June 2017 p33 > "The Abbey dean who ate the heart of a king"
1 2  Gordon, Elizabeth Oke, 1894. The life and correspondence of William Buckland, D.D., F.R.S. J. Murray, pp. 267–268.
↑  Buckland, William (1869). Geology and mineralogy as exhibiting the power, wisdom, and goodness of God. with additions by Professor Owen, Professor Phillips [and] Robert Brown, vol. 1, 4th edition. London: Bell & Daldy. p. lxii.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810654286605606  BIBSYS: 4030562  BNE: XX4903452  BnF: cb123064622 (data)  Botanist: Buckland  CiNii: DA13827651  DSI: 482  GND: 116828315  ISNI: 0000 0001 2138 1111  LCCN: n80001524  NKC: hka2009498633  NLA: 35712989  NLG: 213045  NTA: 070216630  RERO: 02-A024041409  SELIBR: 300763  SNAC: w65144j2  SUDOC: 031941923  TePapa: 56629  Trove: 1053633  VIAF: 68995683   WorldCat (עם VIAF): 68995683 
קירקטורה על בקלנד, שנכנס למערת קיקירדייל ומגלה את הצבועים הפרהיסטוריים בשנת 1822. מאמר מהפכני בתולדות הגאולוגיה
שיחזור עולם החי והצומח בתקופת היורה, ע״פ מחקריו של בקלנד, כפי שצוירה על ידי הנרי דה לה בק.
ציורי אמוניטים מתוך ספרו התאולוגי והמדעי של בקלנד.
חתך גאולוגי, לתקופותיו וייצוג עולם החי והצומח בעידנים המתאימים. איור מספרו התאולוגי של בקלנד 1837
דער אידישער ארבייטער (פריז)

| --- | --- |

 מייסד:  האיגודים המקצועיים היהודיים בצרפת
 תאריכי הופעה:  9 באוקטובר 1911 – 4 ביולי 1914 (שנתיים) 
 שפה:  יידיש 
 מערכת:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 
דער אידישער ארבייטער הוא עיתון שיצא לאור ביידיש בפריז בין השנים 1911–1914.
דער אידישער ארבייטער היה ביטאון הגוף המתאם (Intersectionen Byuro) של האיגודים המקצועיים היהודיים במסגרת הקונפדרציה הכללית של העובדים בצרפת (בצרפתית Confédération générale du travail (CGT)).
המהדורה הראשונה הופיעה ב־9 באוקטובר 1911.
מצבו הכספי של העיתון היה ירוד. הוא מומן בעיקר מתרומות האיגודים המקצועיים השונים כגון יצרני הכובעים, יצרני מוצרי פרווה ועור, החייטים, האופים, הפחחים, הספרים והמלצרים. בשנת 1911 הודפסו שתי מהדורות בלבד. במהדורה הראשונה הודפסו 2,000 עותקים מתוכם נמכרו רק 800.
העיתון נוהל על ידי סלומון דרידזו (אלכסנדר לוזובסקי) ראש איגוד יצרני הכובעים.
העיתון דיווח בעיקר על פעילות הקונפדרציה ועל פעילותן של תנועת הפועלים הצרפתית והבינלאומית. לאיגודים המקצועיים היהודיים בצרפת היו תפיסות פוליטיות שונות. המחלוקת נסובה סביב הזהות הנפרדת של האיגודים היהודיים בתוך תנועת העבודה הצרפתית. היו שטענו כי האיגודים המקצועיים הצרפתיים אינם דואגים לפועלים היהודיים לכן על היהודים להקים איגודים עצמאיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, העיתון נקט בעמדה מנוגדת לעמדת תנועת פועלים הצרפתית, דבר שגרם לסגירתו ב-4 ביולי 1914.
בארבע שנות קיומו, העיתון פרסם עשרים וחמש מהדורות.
הערות שוליים

↑  Presse et mémoire: France des étrangers, France des libertés. Paris: Mémoire Génériques Ed. u.a, 1990. p. 95
↑  Le mouvement ouvrier juif en France - Fondation Besnard, www.fondation-besnard.org
↑  Michel Dreyfus, LOZOVSKY Alexandre. Pseudonyme de DRIDZO Salomon Abramovitch. Écrit souvent LOSOVSKI (DBK), Le Maitron, Maitron/Editions de l'Atelier, 2022-01-18
↑  Hofmeester, Karin. Jewish Workers and the Labour Movement: A Comparative Study of Amsterdam, London and Paris (1870–1914). Burlington, VT [u.a.]: Ashgate, 2004. pp. 264–266
ערך זה הוא קצרמרבנושא יידיש ובנושא עיתונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
החבילה (סרט, 1989)

| --- | --- |

כרזת הסרט בארצות הברית
 בימוי:  אנדרו דייוויס
 הופק בידי:  בוורלי ג'. קמה טובי האגרטי
 תסריט:  ג'ון בישופ 
 עריכה:  בילי וובר 
 שחקנים ראשיים:  ג'ין הקמן טומי לי ג'ונס ג'ון הרד דניס פרנץ ג'ואנה קסידי
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד 
 צילום:  פרנק טידי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי אוריון
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 באוגוסט 1989
 משך הקרנה:  103 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מתח, סרט דרמה 
 הכנסות:  10,647,219 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   package
 דף הסרט ב־IMDb
 
החבילה (באנגלית: The Package) הוא סרט דרמה, פעולה ומתח משנת 1989 בכיכובם של ג'ין הקמן וטומי לי ג'ונס.
עלילה

עלילת הסרט נפתחת כאשר ג'וני גלאגר (ג'ין הקמן), רב-סמל ותיק ומעוטר בצבא ארצות הברית, ששירת בשעתו בכוחות המיוחדים ולחם במלחמת וייטנאם ובמבצע ציפורן הנשר, נדרש ללוות אסיר צבאי (טומי לי ג'ונס), שנאשם בהכאת קצין מגרמניה לארצות הברית. עם הגעתם לארצות הברית נמלט האסיר ולרב-סמל גלאגר מתברר כי הוא שקוע עד הצוואר בלבה של קנוניה שקשרו גורמים בצמרת השלטונית בברית המועצות וארצות הברית גם יחד במטרה למנוע שיחות פיוס שעשויות לסיים את המלחמה הקרה.
הערות שוליים

↑  אורי קליין, סרטי השבוע, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: e2ddfc4d-91e8-4847-8845-b1bc66557ba4
החמציצים

החמציצים הייתה להקת זמר ישראלית שהוקמה בשנת 1966 על ידי נעמי פולני וארבעה מחברי להקת התרנגולים: ליאור ייני, עליזה רוזן, דבורה דותן וצביקה גרטל.
הלהקה המשיכה, במובנים רבים, את דרכה ואופן פעולתה של להקת התרנגולים, הן מבחינת אופי הרפרטואר והן מבחינת ההקפדה על הפרטים המאפיינת את פולני, אולם התוכנית שבנו לא הצליחה מבחינה מסחרית, על אף איכותה המוזיקלית והבימתית. הלהקה פוזרה ב-1967 לאחר שנת פעילות אחת בלבד ותקליט בודד שיצא באותה שנה.
מלבד ארבעת הזמרים, היו חברים בהרכב הרצל בודינגר (אקורדיון), עודד ייני (חליל צד), בנו הודס (בס), אהרלה קמינסקי (תופים) ויגאל קלאוס (קלרינט).
משיריהם הידועים: "מיהו המיילל ברוח", "שיר פרידה לקיץ", "מישמיש", "מרפסות" ו"את מה שרציתי".
ולרי חודמצ'וק

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1951 Kropivnia, אוקראינה 
 נהרג:  26 באפריל 1986 (בגיל 35) תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור האומץ של אוקראינה דרגה שלישית (2008)  עיטור אות הכבוד (24 בדצמבר 1986)  Order of Labour Glory, 3rd class (14 בספטמבר 1984) 
 
ולרי איליץ' חודמצ'וק (24 במרץ 1951 – 26 באפריל 1986) היה מהנדס סובייטי, שהיה מפעיל המשאבה במשמרת הלילה בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל והיה הקורבן הראשון של אסון צ'רנוביל.
ביוגרפיה

ולרי חודמצ'וק נולד ב-24 במרץ 1951 בקרופיווניה שבנפת איוואנקיב, מחוז קייב. הוא החל את דרכו בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל בספטמבר 1973. בשנים הראשונות שלו בצ'רנוביל מילא תפקידים כמהנדס הדודים, המהנדס הבכיר של דודי סדנת התקשורת התרמית והתת קרקעית, מפעיל הקבוצה הששית, המפעיל הבכיר של קבוצה 7 במשאבת המחזור הראשית של יחידת הכור הרביעית במפעל הכורים.
בלילה של 26 באפריל 1986, חודמצ'וק שהה באחד מחדרי המנוע של משאבת המחזור הראשית בבניין כור 4. הוא נשלח לחדר המנועים כדי לדווח למפעילים על תוצאות בדיקת הבטיחות. בסביבות השעה 01:23 (שעון מוסקבה) התרחשו שורה של פיצוצים חזקים בכור ארבע. הפיצוצים קרעו את מעטפת הכור והבניין שמסביב, כולל אולמות משאבות המחזור הראשי. ולרי חודמצ'וק היה האדם הראשון שמת באסון צ'רנוביל מכיוון שסבורים כי הוא נהרג מיד כאשר התפוצץ כור מספר 4.
גופתו מעולם לא נמצאה ויש להניח כי הוא קבור מתחת לשרידי המשאבות. אנדרטה לחודמצ'וק נבנתה ממש מחוץ לחדר הבקרה של כור 4, המושבת.
הכרה

בשנת 2008 הוענק לחודמצ'וק לאחר מותו מסדר האומץ מדרגה שלישית על ידי ויקטור יושצ'נקו, נשיא אוקראינה.
הוא גולם על ידי השחקן קיראן או'בראיין במיני-סדרה מבית HBO "צ'רנוביל".
ראו גם

אלכסנדר אקימוב
ואלרי לגאסוב
הערות שוליים

↑  Fogarty, Paul (ביוני 2019). "Chernobyl: The tragedy of Valery Khodemchuk - who was he and how did he die?". HITC Culture. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Chernobyl: Who is Valery Khodemchuk? What happened to him?". Express.co.uk. 19 ביוני 2019. נבדק ב-23 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fogarty, Paul (2019-06-05). "Chernobyl: The tragedy of Valery Khodemchuk – who was he and how did he die?". HITC (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-03-19.
↑  "Presidential Decree No. 1156/2008 of 12 December 2008". zakon.rada.gov.ua.
אנדרטה לזכר חודמצ'וק בבניין הכור 4.
דער יוד

| --- | --- |

דער יוד, פברואר 1899
 מו"ל:  הוצאת אחיאסף 
 תאריכי הופעה:  ינואר 1899 – דצמבר 1902 (כ־3 שנים)
 שפה:  יידיש 
 
דער יוּד (נהגה: "דֶר יִיד"; יידיש: 'היהודי') היה שבועון ציוני ביידיש שהופיע בפולין הרוסית בין ינואר 1899 לדצמבר 1902.
העיתון נערך בוורשה, אבל הודפס בקרקוב (שתחת שלטון אוסטריה) כדי לעקוף את הצנזורה הרוסית. העיתון יצא לאור על ידי חברת אחיאסף, ונערך על ידי יהושע חנא רבניצקי ויוסף לוריא. הוא כלל בדרך כלל 16 עמודים, ודיווח על ידיעות מתחום המושב. בעיתון פורסמו חיבוריהם של סופרים מפורסמים כגון שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומרק ורשבסקי. חיים נחמן ביאליק פרסם שיר ביידיש בעיתון.
בשנת 1953 החל לצאת בניו יורק עיתון יידי בעל שם דומה, "דער איד"; בניגוד ל"דער יוד" הציוני, זהו עיתון חרדי מבית חסידות סאטמר.
לקריאה נוספת

שמואל ראָזשאנסקי, 'דער יוד', בתוך: חיים בעז (רעדאקטאָר), פּנקס פֿאַר דער פֿאָרשונג פֿון דער יִידישער ליטעראַטור און פּרעסע, כרך ג, ניו יורק: אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור קאָנגרעס, תשל"ו 1975, עמ' 319–333. (ביידיש)
Ruth R. Wisse, 'Not the Pintele Yid, but the Full-Fledged Jew,' Prooftexts 15.1 (1995), 33–61.
הערות שוליים

1 2  דער יוד, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית).
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר יוסף לוריא", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 273.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יידיש ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דער יידישער ארבייטער (וילנה)

דער ייִדישער אַרבײטער (בתרגום חופשי לעברית: הפועל היהודי) היה עיתון יומי ביידיש שהופיע לראשונה בווילנה בדצמבר 1896 בעריכתו של ולדימיר קוסובסקי.
העיתון פנה אל בני מעמד הפועלים דוברי היידיש ברוסיה ובליטא ופולין שהיו שייכות באותה תקופה לאימפריה הרוסית.
החל ממרץ 1899 העיתון הפך לבטאון ארגון הבונד.
עם כניסתו של ג'ון מיל לתפקיד העורך בשנת 1899, העיתון התחיל לפרסם מאמרים בנושאים הקשורים ל"בעיה הלאומית" במרכז ובמזרח אירופה. בעיתון פורסמו דעות שונות בנושא הציונות, הסוציאליזם, תרבות הפרולטריון היהודי דובר היידיש, הזכויות הלאומיות של העם היהודי ועוד.
מאמרו של חיים ז'יטלובסקי שכותרתו "ציונות וסוציאליזם" שהופיעה בגיליון השישי של העיתון, במרץ 1899 הניח את היסודות לתוכנית מפלגת הבונד בנושא אוטונומיה לאומית ותרבותית.
באותה מהדורה, ג'ון מיל הגדיר לראשונה את יהדות רוסיה הצארית כאומה שראויה לזכויות פוליטיות, כלכליות ולאומיות שוות.
העיתון המשיך לפרסם באופן קבוע דיונים בנושא הבעיה הלאומית ולדווח על תוצאות הדיונים בכינוסים השונים של הבונד.
בשנותיו האחרונות כתב העת התמקד בשאלות תאורטיות ובבעיות של הלאומים השונים ברוסיה, במזרח אירופה ובמרכזה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ראו גם

הבונד
הערות שוליים

↑  ולדימיר קוסובסקי, מראשי תנועת ה"בונד"., נבדק ב-2023-04-16
↑  YIVO | Mill, John, yivoencyclopedia.org
↑  בלהה שילה, מעבר לתמונה - היידיש בבונדיזם: מלשון פרגמטית ללשון המייצגת תרבות לאומית אוטונומית, באתר יד ושם
↑  Joshua Zimmerman, WAS THE JEWISH LABOR BUND IN CZARIST RUSSIA A "NATIONAL MOVEMENT"?, Jewish Political Studies Review 15, 2003, עמ' 23–44
ערך זה הוא קצרמרבנושא יידיש ובנושא עיתונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וסילי זייצב

| --- | --- |
וסילי זייצב עם רובה הצלפים שלו,  1942
וסילי זייצב עם רובה הצלפים שלו,  1942
 לידה:  23 במרץ 1915 הכפר ילינינקה במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל
 פטירה:  15 בדצמבר 1991 (בגיל 76) קייב
 מקום קבורה:  גבעת מאמייב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצי הסובייטי הצי הסובייטי הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1937–1945 (כ־8 שנים)
 דרגה:   קפיטן
 תפקידים בשירות
 צלף, מפקד מחלקה, מפקד פלוגה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה, קרב סטלינגרד
 עיטורים
 ראו תארים ועיטורים
 תפקידים אזרחיים
 מנהל מפעל טקסטיל
 
וסילי גריגוריביץ' זָייצב (ברוסית: Васи́лий Григо́рьевич За́йцев;‏ 23 במרץ 1915 - 15 בדצמבר 1991) היה צלף סובייטי, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

וסילי זייצב נולד בכפר ילינינקה (אנ') במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל. הוריו היו איכרים. לאחר סיום בית ספר יסודי, למד זייצב בבית הספר המקצועי לבינוי. הוא עבד כפועל בניין בעיר מגניטוגורסק ובשנת 1937 התגייס לחיל הים הסובייטי. הוא עבר הכשרה בסיסית והוצב בעיר ולדיווסטוק, שם שירת כפקיד באגף הכספים של מטה הצי. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 הגיש מספר בקשות לעבור לתפקיד קרבי. רק כעבור כשנה, בספטמבר 1942, אושרה בקשתו. הוא צורף ליחידת חי"ר שהורכבה ממלחי הצי ושנשלחה לחזית סטלינגרד.
במהלך קרב סטלינגרד, בין 10 בנובמבר ל-17 בדצמבר 1942, הרג זייצב 114 חיילים וקצינים גרמנים ובהם 11 צלפים. עוד קודם לכן הרג זייצב 32 חיילי ורמאכט בעזרת רובה המוסין הסטנדרטי. אהדת הציבור לזייצב התפתחה על ידי שמועות שעברו מפה לאוזן, והיא היוותה זריקת עידוד לחיילים המותשים של הצבא האדום שלחמו בסטלינגרד.
מקורות סובייטים טוענים כי הגרמנים הביאו את מפקד בית הספר הגרמני לצלפים, אוברסט היינץ תורבלד (יש הטוענים שהיה זה מיור ארווין קניג) על מנת לחסל את זייצב, אך זייצב גבר עליו. לאחר מצוד של מספר ימים זיהה זייצב את יריבו מתחבא מתחת לערימה של לוחות מתכת וירה בו למוות. הכוונת הטלסקופית של יריבו, לכאורה השלל המוערך ביותר של זייצב, עדיין מוצגת כיום במוסקבה במוזיאון הצבא, אך סיפור דרמטי זה עדיין לא אושר בעיקרו. לסיפור זה אין שום תזכורת בדיווחיו של אלכסנדר שרבקוב על אף שכמעט כל היבט של צלפות דווח לעומק.
זייצב למד צליפה כנער וצד בעיקר איילים. "זייץ" משמעו "ארנב" ברוסית והצלפים שאימן נקראו "זייצָ'טַה", ארנבים צעירים. מספר ההריגות של 30 הצלפים אשר זייצב אימן מוערך ב-1,126 חיילי אויב. אנטוני ביוור כותב בספרו שזו הייתה תחילתה של "תנועת הצלפים" בארמייה ה-62 של הצבא האדום. במסגרת תנועה זו התקיימו ועידות על מנת להפיץ את תורת הצליפה ולהחליף מידע על טכניקות ועקרונות אשר לא היו מוגבלים לצליפה בלבד.
בינואר 1943 נפצע זייצב בעיניו מרסיסי פצצת מרגמה והתעוור. האופתלמולוג הסובייטי הנודע פרופסור ולדימיר פילאטוב הצליח לשחזר את ראייתו והוא חזר לשירות פעיל. תחילה היה מדריך בבית ספר לצליפה אך כעבור זמן קצר ביקש לשוב לחזית. כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה השתתף בקרבות לשחרור אוקראינה ומולדובה. בסתיו 1944 נפצע קשה בקרב על נהר הדניסטר ובכך סיים את השתתפותו במלחמה. בקיץ 1945 שוחרר זייצב מהצבא בדרגת קפיטן. מספר ההריגות הכולל שלו שוודאו הוא 242. זייצב מאשר זאת גם בספרו "זכרונות הצלף" (Записки снайпера).
לאחר המלחמה למד זייצב הנדסת מכונות ולאחר סיום לימודיו עבד בתעשיית הטקסטיל, והיה מנהל מפעל בעיר קייב.
וסילי זייצב הלך לעולמו ב-15 בדצמבר 1991. בצוואתו ביקש להיקבר בוולגוגרד (שמה הנוכחי של סטלינגרד) לצד הלוחמים שנהרגו בקרב על הגנת העיר. אך למרות זאת נקבר בקייב, עיר מגוריו. רק בינואר 2006, באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועבר ארונו של זייצב מקייב לוולגוגרד והוא נקבר בבית העלמין בגבעת מאמייב למרגלות אנדרטת אמא מולדת. הרובה של זייצב מוצג כיום במוזיאון סטלינגרד.
דמותו של זייצב הונצחה בשני סרטים: סרט רוסי-צרפתי "מלאכי המוות" (1993) (Ангелы смерти) וסרט אמריקאי-בריטי "אויב בשער" (2001), שם גולמה דמותו על ידי השחקן ג'וד לאו.
תארים ועיטורים

גיבור ברית המועצות (22 בפברואר 1943)
עיטור לנין
2 עיטורי הדגל האדום
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה - 1
מדליות שונות
תואר "אזרח כבוד של עיר וולגוגרד" (7 במאי 1980)
ראו גם

סימו האוהא
איוון סידורנקו
מתהאוס הצנהאור
וסילי קווחנטירזדה
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, סטלינגרד, עמודים 169–171 (בגרסה העברית).
וסילי צ'ויקוב, המלחמה על סטלינגרד, עמודים 137–140 (בגרסה העברית).
קברו של וסילי זייצב בגבעת מאמייב בוולגוגרד
דער אפיקוירעס

דער אפיקוירעס (יידיש: "האפיקורס" ; ברוסית: Безбожник) היה כתב עת ביידיש שיצא לאור במוסקבה בירת ברית המועצות בין השנים 1931–1935.
עורך כתב העת היה מ' אלטשולר, ובין חברי מועצת המערכת היו א' חשין, י' נובקובסקי, ש' פלוטניק, מ' כץ וא' שפירא. כתב העת הקדיש את עצמו ל"מאבק נגד הדת ולמען הסוציאליזם" ("קעמף קאגן רעליגיע אין קאמף פאר סוציאליזם"). בכותרת המשנה הוא הוצג כ"ביטאון הוועד המרכזי אפיקורסים לוחמים" ("ארגאן פון צ"ר פארבאנד קריגערישא אפיקארסים").
לפני המהדורה במוסקבה התפרסם המהדורה הראשונה של המגזין באוגוסט 1923 בקייב ביידיש. זה היה הגיליון היחיד שפורסם בעיר זו. המגזין פורסם על ידי הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית (בולשביקים) באוקראינה.
ראו גם

אגודת חסרי האל
הערות שוליים

↑  אפיקורוס, 2, עמ' 8.
↑  Периодическая печать СССР 1917-1949. Том 1. Библиографический указатель. Издательство: М:, Всесоюзной книжной палаты . Год: 1958. Страниц: 324 /Стр. 86
ערך זה הוא קצרמרבנושא יידיש ובנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ולרי לאונטייב

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1949 (בן 75) רפובליקת קומי, ברית המועצות
 שם לידה:  ולרי יאקובלביץ' לאונטייב
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, רוסיה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1972–2024 (כ־52 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג לתרבות ואמנויות, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  פופ, רוק
 סוג קול:  טנור, בריטון 
 שפה מועדפת:  רוסית, קומי 
 חברת תקליטים:  Monolith Records, מלודיה 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (2009)  אמן כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (1987)  פרס משרד הפנים של רוסיה (1999)  פרסי המוזיקה העולמית (1991)  דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית (2009)  פרס לנין קומסומול (1985)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (2005)  עיטור הידידות (רוסיה) (2014)  אמן העם של הפדרציה הרוסית (1996)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (2022) 
 http://www.leontiev.ru
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
לאונטייב עם ולדימיר פוטין בעת הענקת עיטור הידידות
ולרי יאקובלביץ' לאונטייב (ברוסית: Валерий Яковлевич Леонтьев; נולד ב-19 במרץ 1949) הוא זמר אסטרדה, מלחין ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי. אחד הזמרים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 בברית המועצות ושנות ה-90 במדינות ברית המועצות לשעבר.
במהלך הקריירה שלו שנמשכת עשורים רבים, הקליט יותר מ-30 אלבומים שרבים מהם נמכרו במיליוני עותקים. בשנת 1996 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה

ולרי לאונטייב נולד באוסט-אוסה (Усть-Уса) ברפובליקת קומי בברית המועצות. לאונטייב ידוע בתור אחד האמנים הבולטים של המוזיקה הרוסית, שיריו הפכו לקלאסיקה בברית המועצות ובחבר המדינות. הופיע בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה. בין השאר הופיע גם בישראל מספר פעמים, כולל במופע "מרוסיה באהבה" בפארק הירקון בתל אביב.
בפסטיבל הפופ-רוק הראשון שלו בברית המועצות שהתקיים בעיר ירוואן ב-1981. בכתבה שהופיעה בטיים מגזין
השוו את הופעתו של לאונטייב לאלה של מיק ג'אגר ומיכאיל ברישניקוב.
לאונטייב זכה במספר רב של פרסים ומדליות, וב-1996 הוענק לו תואר הכבוד אמן העם של הפדרציה הרוסית. שמו מופיע ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד) וגם בויטבסק. ולרי לאונטייב נכלל ברשימת 20 האישים הידועים ביותר ברוסיה.
ב-1998 בפרס הלאומי של המוזיקה הרוסית שנקראה "אובציה" המקביל לגראמי האמריקאי ולרי לאונטייב זכה בפרס "אגדה מהלכת" עבור תרומה מיוחדת לפיתוח התרבות הלאומית.
ב-2005 קיבל לאונטייב את עיטור ההצטיינות למען המולדת מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין וביום הולדתו ה-60 במרץ 2009, העניק לו נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד.
לאונטייב שר שירים למוזיקה של מלחינים שונים לרבות ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי. לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה.
במרץ 2024, ביום הולדתו ה-75, הכריז ולרי לאונטייב על סיום הקריירה שלו, לאחר שבילה בסך הכל 52 שנים על הבמה. לדברי נציג הזמר, החלטה זו מוסברת בגילו של הזמר, ולא מתוכננת הופעת פרידה. במקביל, הזמר ממשיך להופיע לעיתים באירועי חברה סגורים.
פרסים מוזיקליים

1979 מקום ראשון בתחרות ביאלטה על הביצוע הטוב ביותר של השירים של המדינות הסוציאליסטיות.
1980 מקום ראשון בפסטיבל הבינלאומי Golden Orpheus סאני ביץ' בבולגריה.
פרסי ZD - זמר השנה-1980
זמר השנה-1981 של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה
זמר השנה-1983, זמר השנה-1984, זמר השנה-1985 לפי העיתון smena.
פרסי ZD - זמר השנה-1984
פרסי ZD - זמר השנה-1985
פרסי ZD - זמר השנה-1986
זמר השנה-1988 לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
זמר השנה-1990 לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
שיר השנה-1990 "דרך חטא" (Грешный путь) לפי סוכנות הטלגרף הרוסית
פרסי המוזיקה העולמית 1991 - פרסי המוזיקה העולמי במונטה קרלו, זמר סובייטי בעל כמות המכירות הגדולה ביותר
זמר השנה-1992 על פי מצעד הלהיטים של העיתון "ערב מוסקבה" ומצעד הלהיטים "אוסטנקינו"
שיר השנה-1992 על פי מצעד הלהיטים של העיתון "ערב מוסקבה" ומצעד הלהיטים "אוסטנקינו"
פרס אובציה 1993 - פרס על "For nondecreasing artistry" שעשו במיוחד ללאונטייב.
1996 פרס של ממשלת מוסקבה בתחום ספרות ואמנות על הופעות "ירח מלא" ו"בדרך להוליווד" (По дороге в Голливуд) ,(Полнолуние)
1996 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "בדרך להוליווד" (По дороге в Голливуд)
פרס אובציה 1996 - המופע הטוב ביותר של השנה "בדרך להוליווד"
פרס אובציה 1997 - זמר השנה-1996
1997 פסטיבל "שיר השנה" - זמר השנה ועל תרומה עצומה לפיתוח של המוזיקה הרוסית
1997 פרס גרמופון הזהב על השיר "כרטיס אחד" (Один билет)
פרס אובציה 1998 - פרס "אגדה מהלכת"
"סטופודובי חיט 1998" - פרס מתחנת הרדיו Hit FM עבור השיר "תשעה חרציות" (Девять хризантем)
1998 כוכב אישי ב"שדרת הכוכבים" במוסקבה (המקבילה לשדרת הכוכבים בהוליווד)
1999 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "צלם החלומות" (Фотограф сновидений)
פרס אובציה 1999 - המופע הטוב ביותר של השנה "צלם החלומות"
1999 פרס משרד הפנים הרוסי בתחום ספרות ואמנות
1999 פרס גרמופון הזהב - על השיר "כל אחד רוצה לאהוב" (Каждый хочет любить)
2000 פרס גרמופון הזהב - על השיר "אוגוסטין" (Августин)
2001 פרסי ZD - המופע הטוב ביותר של השנה "כוכב אלמוני" (Безымянная планета)
2003 פרסי Muz-TV - פרס מיוחד על "הישגים בפיתוח של המוזיקה הפופולרית"
2005 פרס גרמופון הזהב - על "תרומה בפיתוח מוזיקת הפופ הרוסית"
2008 פרס גרמופון הזהב על השיר "יונים" (Голуби)
2009 פרסי ZD - פרס מיוחד "אגדה"
2014 פרסי ZD - פרס מיוחד על תרומה בפיתוח המוזיקה הרוסית
2015 פרס המוזיקה הלאומי של רוסיה - פרס מיוחד על תרומה יוצאת דופן בפיתוח המוזיקה הרוסית
2019 פרס המוזיקה הלאומי של רוסיה "ויקטוריה" - פרס על תרומה בפיתוח התרבות הלאומית
תארים ופרסים

פרס לנין של הקומסומול (1985)
תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית (1996)
עיטור ההצטיינות למען המולדת בדרגה 4 (2005)
ולרי לאונטייב נכלל באנציקלופדיה הרוסית הגדולה (2005)
עיטור של מיכאיל לומונוסוב (2007)
עיטור של פיוטר הגדול (2009)
עיטור הכבוד - (2009)
תואר האמן העממי של רפובליקת קומי (2009)
פרס של נשיא בלארוס "דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית" ניתן בידי אלכסנדר לוקשנקו ב-12 ביולי 2009.
עיטור הידידות (2014)
אזרח הכבוד של רפובליקת סאחה-יקוטיה (2014)
עיטור ההצטיינות למען המולדת בדרגה 3 (2022)
הערות שוליים

↑  George Russell; Erik Amfitheatrof/Yerevan,‏ Soviet Union: Tired? Nyet!‎, באתר מגזין טיים, 12 באוקטובר 1981
↑  ולרי לאונטייב, באתר "הבמה".
↑
↑  https://www.starhit.ru/novosti/valerii-leontev-razozlen-poslednimi-slukhami-nikomu-ne-pozvolyu-manipulirovat-svoim-imenem-5736752/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812039467005606  BnF: cb170758120 (data)  GND: 134443470  ISNI: 0000 0000 5711 945X  LCCN: no99022507  LNB: 000272814  MusicBrainz: 0d1e04f4-ddb6-4b66-8b0b-7f3b66f34d6e  VIAF: 79625123   WorldCat (עם VIAF): 79625123
ההתפרצות המינואית

מפה טופוגרפית של סנטוריני
ההתפרצות המינואית הייתה  התפרצות פליניאנית של הר הגעש סנטוריני, שהתרחשה באי סנטוריני (תירה) בים האגאי בתקופת הברונזה, סביב שנת 1600 לפני הספירה. ההתפרצות המינואית הייתה בין ההתפרצויות ההרסניות ביותר בעשרת אלפי השנים האחרונות. התיארוך המדויק של ההתפרצות המינואית עדיין שנוי במחלוקת במחקר הגאולוגיה והארכאולוגיה, אך מוסכם כי התרחשה במאות ה-16 או ה-17 לפנה"ס.
רקע

האי תירה, המוכר היום כסנטוריני, הוא הדרומי שבקבוצת האיים הקיקלאדיים ומשתרע על שטח של 76 קמ"ר, בחלקו הדרום-מזרחי של הים האגאי. במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התרחשה באי תירה אחת מהתפרצויות הר הגעש ההרסניות ביותר ב-10,000 השנים האחרונות. אי זה הוא מושא לחקירה, בשל השפעתן של תופעות הטבע, שהתרחשו בו על מהלך ההיסטוריה והתרבויות באזורו. חקירתו עשויה להביא למציאת תשובות רבות על חידות, הקיימות בנוגע להיעלמותן של תרבויות בתקופת הברונזה, בהן שקיעתה של התרבות המינואית.