אופרה רוסית
המאה ה-20

המאבקים הפוליטיים של המאה ה-20 פילגו את מלחיני האופרה הרוסים לאלה שהצליחו להימלט למערב, בהצלחה או שלא בהצלחה, ואלה שהמשיכו לחיות באווירה, הלא ידידותית ביותר, של המשטר הסובייטי והמשטרים שלאחר נפילתו. על אף זאת, יצירתן של אופרות חדשות, לא זו בלבד שלא התמעטה, אלא אף גדלה לאין שיעור.
זימין אופרה נוסדה ב-1904, עונות רוסיות של סרגיי דיאגילב החלו בפריז ב-1913.
ולדימיר רביקוב, שחיבר יותר מ-10 אופרות, נודע ביותר באופרה "עץ חג המולד" (1894-1902) שבה הציג את רעיונותיו ל"מלו-מימיקה" ו"דיקלום ריתמי".
סרגיי רחמנינוב השלים שלוש אופרות:
"אלקו" (1892, הצגת בכורה ב-1893)
"האביר הכילי" (Skupoy Rytsar, אופוס 24, 1904)
"פרנצ'סקה דה רימיני" (אופוס 25, 1904, הצגת בכורה 1906)
כל שלוש האופרות הוצגו בתיאטרון בולשוי. רחמנינוב התחיל אך לא סיים אופרה רביעית, "מונה ואנה" (1907, מערכה ראשונה בפרטיטורה ווקאלית), אחרי שמוריס מטרלינק סירב לאשר למלחין את השימוש בטקסט שלו.
האופרות האלה, שנכתבו בקו התפר בין שתי המאות, שייכות למעשה לעולם האופרה הרומנטית של העבר. אחרי מנוסתו מרוסיה ב-1917 לא שב רחמנינוב לעסוק במיזמים אופראיים.
שלא כמו רחמנינוב, איגור סטרווינסקי חזר לסוגה זו פעם אחר פעם, מלא וגדוש רעיונות חדשים וחדשניים. לעיתים קשה לסווג יצירות אלה כאופרות צרופות, אלא יותר כ"באלטים אופראיים", "קנטטות אופראיות" או "תיאטרון מוזיקלי". להלן הרשימה:
"לה רוסיניול" (הזמיר) (1914)
"רנאר" ("השועל") בורלסקה ל-4 פנטומימאים ותזמורת קאמרית (1916), אופרה-באלט.
"מעשה בחייל" ללהקה קאמרית ושלושה קריינים (1918), סיפור בליווי מוזיקה
"מאוורה" (1922)
"אדיפוס רקס" (1927), היא יותר אורטוריה מאופרה
"פרספונה" לקריין, סולנים, מקהלה ותזמורת (1933)
"בבל" (1944)
"דרכו של הולל" (1951)
"המבול", 1962
האופרות של סרגיי פרוקופייב מלאות הומור, שנינות וחדשנות. להלן רשימת האופרות השלמות שלו:
"מאדאלנה" (1911-1913)
"המהמר" (1915-1916), גרסה מתוקנת (1927)
"האהבה בתמורה לשלושה תפוחי זהב" (1919)
"מלאך האש" (1919-1927)
"סמיון קוטקו" (1939)
"אירוסין במנזר" (1940-1941)
"מלחמה ושלום" (1941-1943)
"יפורו של גבר אמיתי" אופוס 117 (1947-1948)
דמיטרי שוסטקוביץ' גם הוא מלחין אופרות גדול, שנאבק כל חייו בצבת האידאולוגיה הקומוניסטית. האופרה הסאטירית שלו, "החוטם", על פי סיפורו האבסורדי כליל של גוגול נפלה קורבן בשנת 1929 לביקורת של RAPM כ"פורמליסטית". את האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שהוצגה בשנת 1934 בהצלחה עצומה, הוקיעו השלטונות בלשון קשה עוד יותר. הגינוי אילץ אותו להלחין אותה מחדש כעבור שנים, ב-1962, בשם "קטרינה איזמאילובה" בסגנון פשטני וקונבנציונלי יותר, שיעמוד בדרישות מנהיגי המשטר הסובייטי. שוסטקוביץ' היה מעורב בעוד הרבה מיזמי אופרה.
עוד מלחינים רבים בני אותו דור הצליחו לחבר מאות אופרות. חלקם היו שותפים לבעיות שהציקו לשוסטקוביץ' ופרוקופייב, שחזרו לחיות ברוסיה הסובייטית ונלפתו בחיבוק המצמית של השלטון. אחרים נמצאו בצד האחר, כמשרתי שלטון זה ועושי דברו. גינוי חמור ורדיפת מלחיניה הראשונים במעלה של ברית המועצות, כמו פרוקופייב ושוסטקוביץ' ורבים אחרים אירעו בשנת 1948 בקשר לאופרה "הידידות הגדולה" (Velikaya druzhba) של ואנו מוראדלי (1908-1970); ראה דוקטרינת ז'דאנוב.
להלן רשימה קצרה של מחברי אופרות בתקופה זו:
יורי שאפורין (1887-1966), האופרה "הדקמבריסטים" (נכתבה במשך 23 שנים, 1930-1953, הוצגה 1953)
איזאק דונאייבסקי (1900-1955) 14 אופרטות כולל "שיטה לבנה" (1955)
אלכסנדר מוסולוב (1900-1973), 4 אופרות כולל "מסך האש" (1929-1930)
ויסריון שבאלין (1902-1936), 3 אופרות כולל "אילוף הסוררת" (1957)
דמיטרי קבלבסקי (1904-1987), 7 אופרות כולל "קולא ברוניון" (1936-1976)
בנימין פליישמן (1913-1941), אופרה "כינורו של רוטשילד" (1941), השלים ותזמר דמיטרי שוסטקוביץ'.
טיחון חרניקוב (1913), 5 אופרות כולל "אל תוך הסערה" (1936-1939)
גריגורי פריד (1915), 2 מונו-אופרה קאמריות כולל "יומנה של אנה פרנק" (1969)
מייצ'יסלב ויינברג (1919-1996), 7 אופרות כולל "האידיוט" (1985)
לדורות הבאים, שמצאו עצמם כבר בתקופה שלאחר סטלין, היו בעיות ייחודיות להם. הפיקוח האידאולוגי והסגנוני והגבלת חופש היצירה מצד השלטונות ומצד מלחינים עמיתים בני הדור הקודם בהיררכיה של איגוד המלחינים מנעו כמעט כליל כל אפשרות לחדשנות והתנסות בכל תחומי המוזיקה. הייתה תחושה, שהזמנים הרעים מפעם חוזרים ובאים כשבכינוס השישי של איגוד המלחינים בשנת 1979 הוקיע העומד בראשו, טיחון חרניקוב, שבעה מלחינים (שנודעו מאז כ"שבעה של חרניקוב"), שיצירותיהם נוגנו, מסיבה זו או אחרת, במערב. בין השבעה היו לפחות ארבעה מלחיני אופרות.
התוצאה הייתה תופעה חדשה: "אופרה מחתרתית" (samizdat). חלק מן האופרות שנכתבו במחתרת לא בוצעו עד היום,
לאחרות שיחק מזלן והן זכו להצגות בכורה במערב, ורק מעטות מצאו את מקומן על בימות האופרה ברוסיה. קריסת ברית המועצות לא שיפרה במידה רבה את המצב העגום הזה.
להלן רשימת המלחינים, שתרמו להתפתחות האופרה הרוסית סמוך לסוף המאה ה-20:
אדיסון דניסוב (1929-1996), 3 אופרות, כולל "קצף הימים", 1981
ניקולאי קארטניקוב (11930-1994), 2 אופרות כולל "טיל אוילנשפיגל", אופרה השני מערכות (1965–1985)
סרגיי סלונימסקי 1932), 3 אופרות כולל "מרי סטיוארט" (1978-1980)
רודיון שצ'דרין (1932), 3 אופרות כולל "נפשות מתות" (1976)
אלפרד שניטקה (1934-1998), 3 אופרות כולל "חיים עם אידיוט" (1990-1991)
בוריס טישטנקו (1939), 2 אופרות כולל "השמש הגנובה" (1968)
אלכסנדר קנייפל (1943), 2 אופרות כולל "הרוח מטירת קנטרוויל" (1965-1966)
ניקולאי קורנדורף (1947-2001), אופרה קאמרית "מרינה וריינר" (1989)
אלנה פירסובה (1950), 2 אופרות קאמריות כולל "הזמיר והורד"