stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרק לברי
הערות שוליים

↑  העמותה למורשת מרק לברי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264229905171  PLWABN: 9810553120005606  BnF: cb13935375p (data)  CiNii: DA12487933  GND: 128702915  ISNI: 0000 0000 8106 3011  LCCN: no90014252  LNB: 000263370  MusicBrainz: 6fc67fbd-edbc-41b5-8dc9-f6bbe96b42b4  NKC: xx0062684  NLA: 58897961  NSK: 000723411  NTA: 141976292  SNAC: w6280fw7  Trove: 1695197  VIAF: 27255691   WorldCat (עם VIAF): 27255691
עומר מאיר ולבר

| --- | --- |

צילום מ-2019
 לידה:  23 באוקטובר 1981 (בן 43) באר שבע, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל, ספרד, איטליה, וינה
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון העירוני באר שבע  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
 עיסוק:  מנצח, מוזיקאי, מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה
 כלי נגינה:  פסנתר, אקורדיון
 שיתופי פעולה בולטים:  תזמורת סימפונט רעננה  תיאטרו מאסימו
 http://www.omermeirwellber.com
 פרופיל ב-IMDb
 
עומר מאיר ולבר (נולד ב-28 באוקטובר 1981) הוא מנצח, מוזיקאי ומלחין ישראלי.
מיצירותיו

סוויטה לתזמורת כלי קשת, בסון וקלרינט
קונצ'רטו לפסנתר
קונצ'רטו למנדולינה
קונצ'רטו לויולה
מוזיקה לעשרה כלים
החמישייה עם אבוב "העלה האחרון"
שלישייה עם פסנתר ואקורדיון
רביעייה מס׳ 1 לכלי קשת
הערות שוליים

1 2  דליה קרפל, "תזמור מושלם" "מוסף הארץ" ב-22 ביולי 2011
↑  כתבה של יוליה שפינולה ב"פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג", 3.10.2009
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ניר קברטי | מנהל מוזיקלי, תזמורת סימפונט רעננה 2009 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לורין מאזל | מנהל מוזיקלי, האופרה של ולנסיה 2011 - 2014  | הבא: רוברטו אבאדו |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חואנחו מנה | מנצח ראשי, התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC 2019 - 2022  | הבא: ג׳ון סטורגוורס |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גבריאל פרו | מנהל מוזיקלי, תיאטרו מאסימו 2020 - ממשיך  | הבא: לא נקבע |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ליאופולד האגר | מנהל מוזיקלי, פולקסאופר של וינה 2022 - 2023  | הבא: בן גלסברג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375969105171  PLWABN: 9810688443805606  BnF: cb16712222r (data)  CiNii: DA18444911  GND: 1017461945  ICCU: SCMV040856  ISNI: 0000 0001 3979 6366  LCCN: no2011181998  MusicBrainz: ecce23a8-051c-4239-b550-8d2028f802cd  RERO: 02-A028276806  SNAC: w6rc0bq0  SUDOC: 189547561  VIAF: 214938347   WorldCat (עם VIAF): 214938347
משימה בלתי אפשרית (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  סדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" מאת ברוס גלר
 בימוי:  בריאן דה פלמה 
 הופק בידי:  טום קרוז, פאולה וגנר 
 תסריט:  דייוויד קפ רוברט טאון   סיפור מאת: דייוויד קפ וסטיבן זאליאן
 עריכה:  פול הירש 
 שחקנים ראשיים:  טום קרוז   עמנואל ביאר   ג'ון וויט   קריסטין סקוט-תומאס   הנרי סזרני   ז'אן רנו   וינג ריימס   ונסה רדגרייב
 מוזיקה:  דני אלפמן   נעימת נושא מאת: לאלו שיפרין
 צילום:  סטיבן בורום 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Cruise/Wagner Productions
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 במאי 1996
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט שוד, סרט מתח, סרט פעולה, סרט ריגול 
 מקום התרחשות:  לונדון, מנהרת התעלה, לאנגלי, פראג, דבלין 
 תקציב:  80,000,000‏$
 הכנסות:  457,696,359‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   missionimpossible
 סרט הבא:  משימה בלתי אפשרית 2 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משימה בלתי אפשרית (באנגלית: Mission: Impossible) הוא סרט פעולה וריגול אמריקאי משנת 1996 והסרט הראשון בסדרת סרטי הקולנוע משימה בלתי אפשרית שמתבססים על סדרת הטלוויזיה באותו שם. במאי הסרט היה בריאן דה פלמה ובתפקיד הראשי כיכב טום קרוז לצד שחקנים נוספים כגון: עמנואל ביאר, ג'ון וויט, קריסטין סקוט-תומאס, וינג ריימס, אמיליו אסטבז, ז'אן רנו, ונסה רדגרייב ובנוסף הנרי סזרני.
למרות הצלחתו לאחר יציאתו לאקרנים, היו שלא אהבו את העיבוד הקולנועי של הסרט הראשון לסדרה הישנה, שכן הוא התמקד בכוכב הראשי יותר מאשר בעבודת הצוות, וכמו כן, הציג את דמותו של ג'ים פלפס באופן שלא תאם לדעתם את רוח הסדרה המקורית.
תקציר עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאחר שסיים משימה בקייב, סוכן קרן המטלות הבלתי-אפשריות (IMF) ג'ים פלפס וצוותו החדש נשלחים לפראג כדי לעצור את הסוכן הסורר אלכסנדר גוליצין מלגנוב את רשימת ה-NOC של ה-CIA. עם זאת, הרשימה נגנבת והצוות מחוסל אחד אחד, כולל גוליצין, ומשאיר את את'ן האנט, הסגן של פלפס, כיחיד שנשאר בחיים.
בתדרוך מול יוג'ין קיטרידג', מנהל קרן המטלות הבלתי-אפשריות, במסעדה, את'ן מגלה כי צוות אחר של הקרן היה נוכח במהלך המשימה ושהפעולה הייתה מלכודת שנועדה לחשוף חפרפרת בארגון, בעזרתו של גוליצין שהתחזה לסוכן סורר. החפרפרת, ככל הנראה, עובדת עם סוחר נשק בשם "מקס" כחלק ממבצע "Job 314". כשאת'ן מבין שקיטרידג' חושד בו כחפרפרת, הוא נמלט בעזרת מטען פלסטי מוסתר בגומי לעיסה.
כשאת'ן חוזר למקלט בפראג, הוא מבין ש"Job 314" מתייחס לפסוק מספר איוב, פרק ג', פסוק 14, וש"Job" הוא שם הקוד של החפרפרת. קלייר, אשתו של פלפס שזייפה את מותה במהלך המשימה, מופיעה ומסבירה לו כי לפני מותו, פלפס הזהיר אותה שהם נחשפו, מה שאיפשר לה להימלט. את'ן קובע פגישה עם מקס כדי להזהיר אותה שהרשימה שבידיה מזויפת ומכילה התקן מעקב. למרות הסקפטיות הראשונית של מקס, הם מצליחים להימלט מפשיטה של צוות קיטרידג'. את'ן משכנע את מקס כי יוכל להשיג את הרשימה האמיתית בתמורה ל-10 מיליון דולר וזהותו האמיתית של "Job".
את'ן וקלייר מגייסים שני סוכנים לשעבר של קרן המטלות הבלתי-אפשריות: ההאקר לותר סטיקל וטייס המסוקים פרנץ קריגר. הם מסתננים למטה ה-CIA בלנגלי, גונבים את הרשימה האמיתית ובורחים ללונדון. קריגר לוקח את הדיסק המגנטו-אופטי שמכיל את הרשימה, אך את'ן מערים עליו ומצליח להחזיר את הרשימה לסטיקל לשמירה. קיטרידג' דואג לעצור במרמה את אמו ודודו של את'ן כדי לפתות אותו לצאת ממחבואו. לאחר שהוא שומע על המעצרים, את'ן יוצר קשר עם קיטרידג' מטלפון ציבורי, ומאפשר בכוונה לקרן המטלות הבלתי-אפשריות לאתר את השיחה. פלפס מופיע באופן מפתיע ומספר לאת'ן כי הצליח לשרוד את הירי, ומאשים את קיטרידג' כחפרפרת. עם זאת, את'ן כבר גילה שפלפס הוא החפרפרת לאחר שגילה כי התנ"ך שהוא השתמש בו בפראג נלקח ממלון דרייק בשיקגו, שם היה פלפס במשימה קודמת. את'ן מעמיד פנים שהוא מאמין לפלפס ומארגן להחליף את הרשימה עם מקס ברכבת ה-TGV לפריז, ובו זמנית מזמין בחשאי את קיטרידג' לפגישה.
ברכבת, את'ן מפנה את מקס לרשימה, והיא שולחת אותו לקרון המטען שבו נמצאים הכסף ו"Job". בינתיים, סטיקל משבש את העברת הרשימה לשרתים של מקס. קלייר מגיעה לקרון לאסוף את חלקה בכסף מפלפס, אך מגלה שזה את'ן בתחפושת. כשהפלפס האמיתי מגיע ולוקח את הכסף תחת איומי נשק, את'ן שולח שידור חי של העימות לקיטרידג', ובכך חושף את פלפס כחפרפרת. קלייר מנסה לשכנע את בעלה, אך פלפס הורג אותה ומשתלט על את'ן. פלפס מטפס על גג הרכבת ומנסה להימלט בעזרת קריגר במסוק באמצעות כבל, אך את'ן מחבר את הכבל לרכבת, מה שגורם למסוק להיכנס למנהרת התעלה. הוא משתמש במטען נוסף כדי לפוצץ את המסוק, מה שהורג את פלפס וקריגר. קיטרידג' עוצר את מקס ומחזיר את הרשימה מסטיקל. לאחר שאת'ן וסטיקל מושבים לקרן המטלות הבלתי-אפשריות, את'ן מתלבט אם לחזור לצוות. במהלך הטיסה הביתה, ניגשת אליו דיילת ומציעה לו בסתר לקבל משימה חדשה כמנהיג צוות.
צוות השחקנים

טום קרוז - אית'ן האנט, הגיבור הראשי של הסרט וסדרת סרטי "משימה בלתי אפשרית" .
עמנואל ביאר - קלייר פלפס, אשתו של ג'ים.
ג'ון וויט - ג'ים פלפס, ראש הצוות הראשון שגייס את אית'ן לצדו במטרה לקחת את הדיסק אך ביים את מותו והתגלה בתור האנטגוניסט הראשי של הסרט.
קריסטין סקוט-תומאס - שרה דייוויס
אמיליו אסטבז - ג'ק הרמון
וינג ריימס - לות'ר סטיקל, מומחה מחשבים גאון אשר הופך לחברו הטוב ביותר של אית'ן.
ז'אן רנו - פראנץ קריגר, מתגלה כשותפו של ג'ים.
ונסה רדגרייב - מקס.
הנרי סזרני - יוג'ין קיטרידג', מנהל ה-IMF.
אינגבורגה דפקונייטה - האנה ויליאמס
מרסל לורס - אלכסנדר גוליטסין
דייל דיי - פרנק ברנס
ביקורות והכנסות

הסרט קיבל בזמנו ביקורות בעיקר טובות ואף זכה לציון "100" ממגזין אמפייר שאמר שהסרט הוא "כיפי ביותר" ולציון "90" מוושינגטון פוסט שאמר "הסרט מרגש, חכם ומהנה מאוד", הוא זכה להצלחה מסחררת ועד מהרה הפך לאחד מבין סרטי הריגול המפורסמים והטובים ביותר בכל הזמנים אחרי ג'יימס בונד אשר בלט בז'אנר הריגול והפעולה.
עם צאתו לאקרנים, ב-22 במאי 1996, היה הסרט לשובר קופות והפך לראשון אשר הוקרן ב-3,012 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית. הסרט קבע גם שיאים ביתיים בכמה בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית כאשר הסרט גרף 75 מיליון דולר בששת הימים הראשונים של הסרט ועבר את השיאן הקודם "פארק היורה" והכניס יותר מ-56 מיליון דולר על פני ארבעה ימים בסופ"ש של יום הזיכרון האמריקאי והסרט הצליח לעקוף את מחזיק השיא הקודם "משפחת קדמוני". סך הכל הכניס הסרט 457.6 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט קיבל דירוג של 62% באתר "Rotten Tomatoes".
מוזיקה

שיר הנושא המקורי של סדרת הטלוויזיה שהולחנה בידי לאלו שיפרין חזר אל הסרט. לאחר מכן, אלן סילבסטרי סומן כהמלחין של המוזיקה המקורית לסרט והקליט רק 23 דק' של הפסקול. במהלך הפוסט הפרודקשן של הסרט, המוזיקה של סילבסטרי נדחתה והוחלפה בידי המוזיקאי המפורסם דני אלפמן. המוזיקה של סילבסטרי קיימת ושוחררה ב-CD . בנוסף, קליפים של הסרט עם המוזיקה של סילבסטרי הופצו במקומות שונים באינטרנט.
מוזיקה > פסקול הסרט

הפסקול של הסרט יצא לשווקים ב-28 ביוני 1996, חודש לאחר הקרנת הבכורה של הסרט.
| מס' | שם | כותב(ים) | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Sleeping Beauty  |   | 2:28 |
| 2. | Mission: Impossible Theme" by Lalo Schifrin  |   | 1:02 |
| 3. | Red Handed  |   | 4:21 |
| 4. | Big Trouble  |   | 5:33 |
| 5. | Love Theme?  |   | 2:21 |
| 6. | Mole Hunt  |   | 3:02 |
| 7. | The Disc  |   | 1:54 |
| 8. | Max Found  |   | 1:02 |
| 9. | Looking for 'Job'  |   | 4:38 |
| 10. | Betrayal  |   | 2:46 |
| 11. | The Heist  |   | 5:46 |
| 12. | Uh-Oh!  |   | 1:28 |
| 13. | Biblical Revelation  |   | 1:33 |
| 14. | Phone Home  |   | 2:25 |
| 15. | Train Time  |   | 4:11 |
| 16. | Menage a Trois  |   | 2:55 |
| 17. | Zoom A  |   | 1:53 |
| 18. | Zoom B  |   | 2:54 |
מוראט קראחן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1977 (בן 48 בערך) אנקרה, טורקיה
 מדינה:  טורקיה 
 השכלה:  Bilkent University Faculty of Music and Performing Arts 
 מקצוע:  זמר אופרה
 תפקיד:  טנור
 
מוראט קראחאן (בטורקית: Murat Karahan) (נולד ב-1977) הוא זמר טנור אופראי טורקי.
טנור שגדל בטורקיה ושר תפקידים ראשיים ברבים מבתי האופרה הגדולים בעולם. בשנת 2018 הוא מונה למנהל הכללי ומנהל האמנות הכללי של האופרה והבלט הממלכתי בטורקיה. סיים את תפקידו זה ב-15 בספטמבר 2023.
רפרטואר

לה טרוויאטה, ג'וזפה ורדי (אלפרדו)
Nabucco, G. Verdi (Ismaele)
Il Trovatore, G. Verdi (Manrico)
ריגולטו, ג' ורדי (הדוכס ממנטובה)
מקבת (אופרה), ג'י ורדי (מקדף)
לה בוהם, ג'אקומו פוצ'יני (רודולפו)
Turandot, G. Puccini (Calaf)
טוסקה, ג'י פוצ'יני (מריו קברודוסי)
מאדאם בטרפליי, ג'י פוצ'יני (B.F. פינקרטון)
מאנון לסקוט, ג'י פוצ'יני (שבלייה דה גרי)
Cavalleria Rusticana, Pietro Mascagni (Turridù)
סיביר, אומברטו ג'ורדנו (וסילי)
כרמן, ז'ורז' ביזה (דון חוזה)
לה סונמבולה, וינצ'נזו בליני (אלווינו)
מוחמד השני, ג'ואכינו רוסיני (פאולו אריסו)
המסע לריימס, (הרוזן ליבנסקוף), ג' רוסיני
Aşk-ı Memnu, Selman Ada (Behlül)
İnanna, Çetin Işıközlü (Dumuzi)
לוסיה די למרמור, גאטאנו דוניצטי (אדגרדו)
Don Pasquale, G. Donizetti, (ארנסטו)
ריטה, ג. דוניצטי (פפה)
Die Entführung aus dem Serail, וולפגנג אמדאוס מוצרט (בלמונטה)
דון ג'ובאני, W.A. מוצרט (דון אוטאביו)
האלמנה העליזה, פרנץ להאר (קמיל דה רוסיון)
Csardas Princess/Die Csárdásfürstin, אמריך קלמן (אדווין)
אין נכט בוונדיג, [יוהאן שטראוס השני] (קרמל)
אורטוריה/רקוויאם/קנטטה

קרמינה בוראנה (אורף), קרל אורף (סולן טנור)
רקוויאם (מוצרט), W.A. מוצרט (סולן טנור)
רקוויאם (לויד וובר), אנדרו לויד וובר (סולן טנור)
סימפוניה מס' 9 (בטהובן), לודוויג ואן בטהובן (סולן טנור)
פרסים

פרס "הישג אמנות" לשנת 2016, בהאטין טאטיש.
פרס "זמר האופרה הטוב ביותר" לשנת 2014, פרסי המוזיקה הקלאסית החמישית של דוניצטי מאת מגזין Andante.
הערות שוליים

↑  "'Annemin zoruyla opera yaptım'". Sabah (בטורקית). אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2023. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MURAT KARAHAN". www.operabale.gov.tr. אורכב מ-המקור ב-1 בינואר 2021. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Erdem, Umut (13 בפברואר 2018). "Operadan önce pop kariyer". rriyet. אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2023. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kahramankaptan, Şefik (30 בינואר 2015). "Murat Karahan: Başarının keyfini çıkaran tenor". Sanattanyansimalar.com (בטורקית). אורכב מ-המקור ב-25 בפברואר 2019. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "5.DONİZETTİ KLASİK MÜZİK ÖDÜLLERİ SAHİPLERİNİ BULDU". Kültür Sanat Sen (בטורקית). אורכב מ-המקור ב-18 באפריל 2021. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Aydın O'dwyer, Pınar (20 ביולי 2016). "Tenor Murat Karahan Verona Festivalinde". Sanattanyansimalar.com (בטורקית). אורכב מ-המקור ב-30 במרץ 2017. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Limak Filarmoni Orkestrası'ndan 'Zeki Müren Şarkıları' albümü". Aydinlik.com.tr. 21 בדצמבר 2018. אורכב מ-המקור ב-12 בינואר 2023. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Murat Karahan İtalya'da sadece sahneyi değil sokakları da fethetti (Turandot)". Ntv.com.tr (בטורקית). 11 ביולי 2018. אורכב מ-המקור ב-27 בינואר 2021. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Karahan, Verona'dan sonra Aspendos'ta Calaf söyleyecek". Sanattanyansimalar.com (בטורקית). 15 באוגוסט 2018. אורכב מ-המקור ב-19 באוגוסט 2018. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tenor Murat Karahan DOB Genel Müdürü oldu | Milliyet Sanat". Milliyetsanat.com. 3 בינואר 2018. אורכב מ-המקור ב-19 באפריל 2018. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Yeniden Doğuş" Operası Dünya Prömiyeri Seyirciyle Buluşuyor". basin.ktb.gov.tr. 13 במאי 2019. אורכב מ-המקור ב-8 באוגוסט 2022. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Başkent festivalinin finalinde Göbeklitepe Operası". Aydinlik.com.tr. 25 באוקטובר 2022. אורכב מ-המקור ב-29 באוקטובר 2022. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ünlü tenor Murat Karahan Troya Prensi Paris'i canlandıracak". NTV (בטורקית). 7 באוקטובר 2018. אורכב מ-המקור ב-8 באוקטובר 2018. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Troya operasının Bolşoy başarısı The Times gazetesinde". Anadolu Ajansı. 12 באפריל 2019. אורכב מ-המקור ב-13 באפריל 2019. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Murat Karahan'a İtalya Devlet Nişanı verildi". Trthaber.com. 3 בנובמבר 2021. אורכב מ-המקור ב-3 בנובמבר 2021. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Murat Karahan, AKM'de Radames Söyleyecek". Sanattanyansimalar.com (בטורקית). 3 בנובמבר 2021. אורכב מ-המקור ב-8 בנובמבר 2021. נבדק ב-12 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
מריה שימנובסקה

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1789 ורשה, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  24 ביולי 1831 (בגיל 41) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 שם לידה:  Marianna Agata Wołowska 
 מקום קבורה:  Mitrofanievskoe Cemetery 
 מוקד פעילות:  פולין 
 סוגה:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 שפה מועדפת:  פולנית, צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  צלינה שימנובסקה 
 
מריה שימָנובסקה (בפולנית: Maria Szymanowska;‏ 14 בדצמבר 1789, ורשה, פולין – 25 ביולי 1831, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) הייתה מלחינה פולנייה, ואחת מאמניות הפסנתר המקצועניות הראשונות של המאה ה-19. היא קיימה מסעות הופעות ארוכים ברחבי אירופה, במיוחד בשנות ה-20 של המאה ה-19, לפני שקבעה את מושבה בסנקט פטרבורג. שם, בבירת האימפריה הרוסית, חיברה מוזיקה עבור חצר הצאר, קיימה קונצרטים, הורתה מוזיקה, וקיימה סלון תרבותי רב השפעה.
יצירותיה – בעיקר יצירות לפסנתר, שירים, ויצירות קאמריות קצרות, כמו גם האטיודים והנוקטורנים הראשונים שחוברו בפולין – משויכות ל"סטיל ברילנט" (stile brillante) של העידן הקודם לפרדריק שופן. בתה של שימנובסקה, צלינה שימנובסקה, נישאה למשורר הפולני הרומנטי אדם מיצקביץ'. אין לה קשר משפחתי למלחין הפולני המאוחר יותר קרול שימנובסקי.
חייה

שימנובסקה נולדה בשם מריאנה אגאטה וולובסקה, למשפחה ורשאית משגשגת ממוצא פרנקיסטי. אביה, פרנצישק וולובסקי, היה בעל מבשלה ואחוזות. אמה, ברברה וולובסקה, הייתה נצר לשושלת לנקורונסקי(אנ') מן האצולה הפולנית. קורותיה בילדותה וראשית חינוכה המוזיקלי לוטים בערפל; נראה שלמדה נגינה בפסנתר אצל אנטוני ליסווסקי ואצל טומאש גרם, והלחנה אצל פרנצישק לסל, יוזף אלזנר, וקארול קורפינסקי. היא קיימה רסיטלים ראשונים בורשה ובפריז בשנת 1810.
באותה שנה נישאה ליוזף שימנובסקי. לזוג נולדו שלושה ילדים בזמן שחיה עמו בפולין: הלנה (1811–1861), ותאומים בשם צלינה (1812–1855), אשר נישאה לאדם מיצקביץ', ורומואלד (1812–1840), שהיה למהנדס. שימנובסקה נפרדה מבעלה בשנת 1820, ולימים התגרשה רשמית. שימנובסקי נפטר בשנת 1832.
שימנובסקה מתה ממגפת הכולרה בסנקט פטרבורג בקיץ 1831.
קריירה כאמנית מבצעת

הקריירה המקצועית של שימנובסקה כפסנתרנית מבצעת נפתחה בשנת 1815. בשנת 1818 ערכה מסע הופעות באנגליה, ובין השנים 1823 ל-1826 הופיעה ברחבי מערב אירופה, באירועים פרטיים וציבוריים כאחד. בין היתר, הופיעה בפני משפחות מלוכה, ובשנת 1824 הופיעה בפני משפחת המלוכה הבריטית, ובהזדמנויות אחרות בפני דוכסים אנגליים.
נגינתה זכתה לאהדת הביקורת והקהל כאחד, ויצאו לה מוניטין של מבצעת בעלת טון עדין, חוש לירי לוירטואוזיות, וחירות אופראית. היא נמנתה על הדור הראשון של וירטואוזי הפסנתר באירופה של המאה ה-19, ואחת הראשונות שביצעה רפרטואר מן הזיכרון (ללא תווים) בציבור, כעשור לפני פרנץ ליסט וקלרה שומאן. לאחר שנים של מסעות הופעות, שבה לוורשה לזמן מה, אך עקרה משם בראשית שנת 1828, תחילה למוסקבה ומשם לסנקט פטרבורג, שם כיהנה כפסנתרנית החצר של הצארינה.
הלחנה

בדומה למלחינות נשים אחרות בתקופתה, שימנובסקה הלחינה בעיקר לכלים שהיו זמינים לה, וכך חיברה יצירות לפסנתר סולו, מיניאטורות, שירים, וכמה יצירות קאמריות. יצירותיה בדרך כלל נחשבות חלק מה"סטיל ברילנט" הטרום-רומנטי, או מ"הסנטימנטליזם הפולני". החוקר סלאבומיר דובז'אנסקי מתאר את יצירתה ואת חשיבותה ההיסטורית כך:
באטיודים ובפרלודים שלה ניכרת כתיבה חדשנית לפסנתר; הנוקטורן בסי במול הוא יצירת הפסנתר הבשלה ביותר שלה; המזורקות של שימנובסקה הן כמה מהנסיונות הראשונים לסיגנוּן של המחול הזה; בפנטזיה ובקפריצ'יו שלה יש אוצר מילים מרשים של טכניקת פסנתר; הפולונזים שלה ממשיכים את המסורת שיצר מיכל קלאופס אוגינסקי. סגנונה המוזיקלי של שימנובסקה מקביל לנקודת המוצא של פרדריק שופן בהלחנה; לרבות מיצירותיה הייתה השפעה ברורה על שפתו המוזיקלית הבשלה של שופן.
החוקרים חלוקים בשאלת מידת השפעתה על בן ארצה, שופן, אולם הקריירה שלה הקדימה ודמתה מאוד לשלו, בין היתר בכך שיכולותיה כמבצעת השפיעו על האפשרויות הטכניות שלה כמלחינה.
מכרים ומעמד

שיעור קומתה כאמנית מבצעת, כמו גם סלון האמנים שקיימה בסנקט פטרבורג, אפשרו לשימנובסקה לפתח רשת קשרים עם כמה מהמלחינים, המוזיקאים, והמשוררים המפורסמים של תקופתה, ובהם: לואיג'י כרוביני, ג'ואקינו רוסיני, יוהאן וולפגנג פון גתה, יוהאן הומל, ג'ון פילד, פייר ביו, ג'ודיטה פאסטה, וחתנהּ אדם מיצקביץ'. הומל ופילד אף הקדישו לה יצירות פרי עטם. ישנה טענה לפיה גתה התאהב בה עמוקות.
יצירותיה בדפוס

Album per pianoforte. Maria Szmyd-Dormus, ed. Kraków: PWM, 1990.
25 Mazurkas. Irena Poniatowska, ed. Bryn Mawr, PA: Hildegard, 1991.
Music for Piano. Sylvia Glickman, ed. Bryn Mawr, PA: Hildegard, 1991.
Six Romances. Maria Anna Harley [now: Maja Trochimczyk], ed. Bryn Mawr, PA: Hildegard, 1999.
הערות שוליים

↑  אזכור היעדר קשר משפחתי (גרמנית)
↑  Jonathan Bellman, Chopin's Polish Ballade: Op. 38 as Narrative of National Martyrdom, Oxford University Press, USA (2010), p. 120
↑  Halina Goldberg, Music in Chopin's Warsaw, Oxford University Press (2008), p. 183
↑  Igor Boelza, Maria Szymanowska.
↑  Chapelle, Elisabeth Zapolska (2011). "Maria Szymanowska, a great talent bordering on madness". PIANO. 25.
↑  Dobrzański, Slawomir (2001). Maria Szymanowska (1789--1831): Pianist and composer (DMA Diss.). U. of Connecticut.
↑  Dobrzański, Sławomir (Summer 2002). "Maria Szymanowska and Fryderyk Chopin: Parallelism and Influence". Polish Music Journal. 5 (1). ISSN 1521-6039. אורכב מ-המקור ב-2015-09-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313310405171  PLWABN: 9810586406505606  BIBSYS: 12027014  BNE: XX919157  BnF: cb148012226 (data)  CiNii: DA12294871  GND: 117392359  ICCU: DDSV188498  ISNI: 0000 0001 1072 5505  LCCN: n79089412  LNB: 000050745  MusicBrainz: b6be348d-a772-473d-87a9-59bbeba59b6e  NKC: mzk2010588347  NTA: 329812440  RERO: 02-A006589745  SNAC: w6q537sd  SUDOC: 147005450  VIAF: 79200325   WorldCat (עם VIAF): 79200325 
שימנובסקה ליד הפסנתר; דיוקן מאת אלכסנדר קוקולר.
סדקו (פואמה סימפונית)

סדקו במעמקי הים, ציור מאת איליה רפין משנת 1876.
סדקו, (ברוסית: Садко) אופ. 5, היא פואמה סימפונית, מאת המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שנכתבה ב-1867 ושופרה על ידי המלחין ב-1869 וב-1892. היצירה מכונה "הפואמה הסימפונית הראשונה שנכתבה ברוסיה". היא בוצעה לראשונה בשנת 1867 בקונצרט של האגודה למוזיקה רוסית, בניצוחה של מילי באלאקירב. רימסקי-קורסקוב כתב מאוחר יותר אופרה באותו השם, סדקו (אופרה), המשמשת מוטיבים מן היצירה הנוכחית. לרימסקי-קורסקוב עצמו יצא "לנצל לאופרה זו את החומר של הסימפוני של היצירה הקודמת, ולעשות שימוש בנושאים ובמוטיבים כמנגינות מובילות לאופרה".
רקע > עלילה

סדקו, סוחר ונגן גוסלי מנובגורוד מועבר לממלכת מלך הים. שם סדקו שר למלך ולמלכה וזוכה בידה של בתם, וולכובה. חגיגות החתונה הופכות כל כך סוערות עד שסערה צצה, מטביעה ספינות על פני הים, וממלכת מלך הים נהרסת. סוף שלטונו של המלך מבשר על הופעתו של צליין נוצרי. סדקו ווולכובה נמלטים מההרס על ממלכת הים.
רקע > ההלחנה

מילי באלאקירב, הוקסם מפואמה סימפונית שהלחין אנטון רובינשטיין ורצה ליצור אלטרנטיבה רוסית דומה לצורה המוזיקלית החדשה שנגלה אליה. מבקר המוזיקה ולדימיר סטאסוב הציע לו את סיפור האגדה "סדקו,, כתב תוכנית ליצירה זו, ונתן אותה לבאלאקירב בשנת 1861. בתחילה העביר באלקירב את התוכנית למודסט מוסורגסקי, שלא עשה איתה דבר. בסופו של דבר הציע מוסורגסקי את התוכנית לרימסקי-קורסקוב. באלאקירב הסכים לכך, בהסתמך על הניסיון והאהבה של המלחין לים ולאוקיינוס.
במקום הלחנה מקורית המתארת בפשטות ים, רימסקי-קורסקוב השתמש בפואמה הסימפונית של פרנץ ליסט, Ce qu'on entend sur la montagne, בתור השראה. היצירה של ליסט שימשה לעזר בעבור המלחין הבלתי מנוסה שלא נתקל אף פעם בחייו בפואמה סימפונית. למרות שרוב המוטיבים היו של ליסט וכך גם ההרמוניה והמלודיה, נושא הסיום היה מקורי מאת המלחין. החלק המרכזי כולל מוזיקה המתארת את מסעו התת-ימי של סדקו, את חגו של מלך הים ואת הריקוד הרוסי המביא את היצירה לשיאה. רימסקי-קורסקוב בחר את ההרמוניה הטונאלית העיקרית של היצירה כך: תנועה ברה מז'ור, הבאה בדו מז'ור ולאחר מכן חזרה לרה מז'ור, כדי לרצות את באלאקירב.
רקע > ביקורות

לאחר הופעתה של סדקו, האשים מבקר אחד את רימסקי-קורסקוב בחיקוי יצירתו של מיכאיל גלינקה, קאמרינסקאיה. תגובה זו הובילה את מוסורגסקי ליצור את כתב העת שלו Classicist, בו לעג למבקר. בהוראתו של באלאקירב תיקן רימסקי-קורסקוב את הפרטיטורה לקונצרט בנובמבר 1869. אלכסנדר בורודין כתב ביום הקונצרט, "בגרסה החדשה הזו, שבה תוקנו קטעי תזמור רבים והאפקטים הקודמים שוכללו, סדקו היא תענוג. הציבור בירך את היצירה בהתלהבות והזעיקו [לבמה] את קורסינקה [כינוי שנתן בורודין לרימסקי-קורסקוב] שלוש פעמים."
רקע > לאחר הבכורה

בשנת 1871, מנהל האגודה למוזיקה רוסית, מיכאיל אזנצ'בסקי (אנ'), הציג את סדקו עם המנצח אדוארד נאפרבניק, כחלק מהמאמצים לגייס את המלחין לפקולטה למוזיקה של הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. זו הייתה גם הפעם היחידה שבה המנצח אדוארד נאפרבניק, ביצע יצירה תזמורתית מאת רימסקי-קורסקוב עבור האגודה למוזיקה רוסית. ארבע שנים לאחר מכן, אזנצ'בסקי ביקש מנפראבניק מספר פעמים לנצח על הסוויטה הסימפונית של אותו מלחין, אנטאר. נפראבניק סירב לבסוף, ואמר לאזנצ'בסקי בבוז לכאורה, ש"רימסקי-קורסקוב יכול גם לנהל זאת [את הביצוע] בעצמו."
בשנת 1892, רימסקי-קורסקוב תכנן מחדש ועיבד את סדקו. "עם התיקון הזה סגרתי חשבון עם העבר", כתב באוטוביוגרפיה שלו. "בסיום עבודה זו זה לא נותרה יצירה אחת חשובה מהזמנים בהן דעותי היו שונות מאלו של היום".
רימסקי-קורסקוב ניצח על סדקו מספר פעמים ברוסיה במהלך הקריירה שלו, וכן בבריסל במרץ 1900. ארתור ניקיש ניצח על היצירה בנוכחות המלחין בקונצרט בפריז שנערך במאי 1907.
תזמור

כלי הקשה: טימפני, מצלתיים, גונג ומערכת תופים.
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, שני קלרינטים ו-2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים וטובה.
כלי מיתר: כינורות, ויולות, וקונטרבס.
הערות שוליים

1 2  ספרו של רימסקי קורסקוב בשם: My Musical Life.
↑  מידע על האופרה באותו שם
↑  מידע על היצירה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 8911d02b-b51e-3c43-86d2-cff2ad712cf9 
ניקולאי רימסקי-קורסקוב, 1870.
גבריאל הרמן

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1947 טרגו מורש, ממלכת רומניה 
 פטירה:  18 בנובמבר 2024 (בגיל 77)
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קיימברידג' 
 
גבריאל הרמן (10 במאי 1947 – 18 בנובמבר 2024) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית שהתמחה בעת העתיקה, חבר דרווין קולג' בקיימברידג' וקלייר הול בקיימברידג'.