stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'תקע"ג
נולדו

רבי משולם זוסיא השיל, האדמו"ר הרביעי מזינקוב (נפטר בה'תרכ"ד).
הרב עבדאללה סומך, פוסק וראש ישיבה בבגדאד (נפטר בה'תרמ"ט).
הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט, מגדולי הפוסקים ברוסיה, מחבר "פתחי תשובה" (נפטר בה'תרכ"ח).
י"ד באייר - יצחק גולדמן, מו"ל עברי ומאנשי תנועת ההשכלה בוורשה (נפטר בה'תרמ"ח).
נפטרו

י"ד בתשרי - מאיר אנשל רוטשילד, מייסד שושלת רוטשילד (נולד ב-ה'תק"ד).
ז' בכסלו - רבי יוסף דוד זינצהיים ("יד דוד"), רבה של שטרסבורג וראש הסנהדרין של פריז, רבה הראשי הראשון של צרפת וראש הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
י"ט בטבת - רבי אריה לייב הלר בעל "קצות החושן".
כ"ד בטבת - רבי שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן), מייסד חסידות חב"ד.
י' בשבט - רבי שלמה לוצקר, "המגיד מלוצק", אדמו"ר חסידי מתלמידי המגיד ממזריטש.
ב' באדר א' - רבי אהרן אריה לייב, האדמו"ר השני מפרמישלאן (נולד ב-ה'ת"ק).
כ"ה באב - רבי סעדיה משקלוב, תלמיד הגר"א, מעולי עליית תלמידי הגר"א ומחבר מעשה רב.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחה, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ברכת החמה ביום רביעי ז' בניסן - 7 באפריל 1813.
היסטוריה של עם ישראל
הגברת הלבנה

"הגברת הלבנה" - הדמות מופיעה ברבע הימיני התחתון
הגברת הלבנה (באנגלית The White Lady) הוא ציור סלע הנמצא במרומי ההר ברנדברג בנמיביה. הציור נחשב במשך שנים לתעלומה ארכאולוגית, וכיום מוסכם כי זו היא יצירה בושמנית בת 2,000 שנה לפחות.
בציור, שממדיו כ-5.5 מטר לרוחב ו-1.5 לגובה, מתוארת קבוצת אנשים בעלי גון עור כהה שבתוכם דמות אישה שגוון עורה לבן, בידה האחת קשת ובידה השנייה – גביע. כמו כן מתוארים בציור בעלי-חיים, ובהם ראמים.
על פי ההסבר המקובל, הציור מציג ריקוד טקסי ו"הגברת הלבנה" היא רופאת אליל, שגופהּ אך צבוע בצבע לבן והיא מקושטת בתכשיטים.
האנתרופולוג והפרהיסטוריון אנרי בריי, שקבע כי הציור נעשה בידי אנשים ים-תיכוניים
הציור נחשף לראשונה לציבור האירופי בשנת 1918 על ידי מגלה הארצות הגרמני ריינהרד מאק (Maack) (אנ'). מאק, שהתרשם מאוד מהציור המפורט, ערך רישומים שלו, יצר מהם סדרת העתקים ופרסמם באירופה.
בשנת 1929 הגיעו רישומיו של מאק לידיו של האנתרופולוג והפרהיסטוריון הצרפתי אנרי בריי בעת ביקורו בקייפטאון. בריי השווה בין הציור לבין ציורי דמויות בארמון קנוסוס שבכרתים והציע שהציור נוצר בידי קבוצה שהגיעה מאזור הים התיכון. בריי היה גם הראשון שכינה את הדמות בשם "הגברת הלבנה". רק ב-1945 ביקר בריי בעצמו באתר ופרסם את התאוריה שלו על מקורותיה הים-תיכוניים של "הגברת הלבנה".
התאוריה של בריי השפיעה על חוקרים שבאו אחריו והציעו תאוריות שונות על מקורות הציור, בהן ההשערה שנוצר בידי פיניקים. גם ההשערה, לפיה מתחם המבנים זימבבואה הגדולה הוקם בידי "לא-אפריקאיים", מושתתת על התאוריה של בריי.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 תאוריות אלו נדחו מכל וכל, וההנחה היא כי ציור "הגברת הלבנה" נוצר בידי תושבים בושמנים, כמו ציורים רבים אחרים באזור, כגון אלה שבטוואיפלפונטיין.
דוד מימון (רב חובל)

| --- | --- |
דוד מימון בשדות ים
דוד מימון בשדות ים
 לידה:  3 במאי 1922 ה' באייר התרפ"ב תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  26 באוגוסט 2017 (בגיל 95)
 מקום קבורה:  עין חרוד מאוחד 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  סנפיר
 השתייכות:   ההגנה   הפלמ"ח   פלי"ם   צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1948–1953 (כ־5 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד אח"י הגנה ק-20  מפקד אח"י 'תקווה'  מפקד השייטת הגדולה
 פעולות ומבצעים
 המוסד לעליה ב'    מלחמת העצמאות    מבצע קדש    מלחמת ששת הימים
 עיטורים
  אות ההגנה  עיטור לוחמי המדינה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל בית הספר לקציני ים בעכו  מנהל חברת ספנות אניות תרשיש
 
דוד מימון (וסרמן) (3 במאי 1922 - 26 באוגוסט 2017) היה מפקדן של שלוש ספינות מעפילים, ושירת בצה"ל כמפקד השייטת הגדולה בחיל הים. השתחרר משירות בדרגת אלוף-משנה.
ילדות

מימון נולד בתל אביב, בתאריך ה' באייר ה'תרפ"ב, 3 במאי 1922, בן בכור לשרה ויעקב וסרמן. מימון נולד כשנה לאחר עלייתם לארץ מקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה.
בילדותו החליט לעברת את שם משפחתו "וסרמן", ובחר בשם "מימון", בהתייחסות למילה Wasser (בגרמנית: מים), וכן בהתייחסות לרבי משה בן מימון. לאחר קום המדינה שינו גם הוריו את שם משפחתם למימון.
בשנת 1933 עברה המשפחה להתגורר בשכונת הפועלים ג', בחולות בצפון תל אביב (לימים חוף מציצים). שם החל מימון הצעיר לפקוד את צריף "הפועל", בו לימדו הבוגרים אותו ואת חבריו חתירה ופרק בימאות. חלק מהנערים היו חברים בתנועת "השומר הצעיר", ודוד הצטרף איתם לתנועה.
בשנת 1939 נשלחו מימון וחבריו ב"שומר הצעיר" להשלמה בקיבוץ מרחביה. במשך שהותו שם עבד בלול. לאחר שלושה חודשים הגעגועים לים גברו, ומימון החליט להצטרף לקיבוץ שדות ים.
המדינה שבדרך > שדות ים

בשנת 1940 הצטרף דוד לקיבוץ שדות ים. בתחילה עבד בנמל חיפה בבניית שובר הגלים, ובהמשך הצטרף לצוות הדייגים של הקיבוץ. באחד הימים, בעת דיג מול חופי תל אביב, פרצה סערה קשה. ציר המנוע של הספינה נשבר, והרוח סחפה את הספינה אל מול חופי ביירות. מימון וחבריו נחשדו כמרגלים, אך הצליחו ליצור קשר עם הקהילה היהודית בעיר ולקבל סיוע ביצירת קשר עם הארץ, שישלחו ציר חדש למנוע. עד שהספינה תוקנה, התארחו הדייגים בבתי היהודים בעיר.
בספינות הדיג היו הדייגים מבריחים נשק על מנת לסייע לחוליית החבלה הימית של הפלי"ם. באחת הפעמים בה העבירו ארגז עם כדורי רובה, נעצרו לבידוק על ידי משמר החוף הבריטי. באותה עת חוקקו הבריטים חוק לפיו אדם שיימצא בכליו כדור רובה - דינו מוות. החיפוש לא העלה דבר, והספינה הגיעה ליעדה בשלום.
המדינה שבדרך > פלי"ם

בשנת 1945 החל הפלי"ם להשתתף ב"עלייה ב'". דוד ביקש את אישור הקיבוץ להתגייס, אך נענה בשלילה. למרות זאת, החליט להצטרף לפלי"ם, הוא עזב את העבודה בדיג, והתקבל לעבוד על ספינת משא קטנה שהפליגה בין נמלי הים התיכון, כדי ללמוד את תורת השיט בים הפתוח. במקביל למד בעצמו ניווט. בראשית שנת 1946 התגייס לפלי"ם. במסגרת הכשרתו הצבאית נשלח לקורס מ"כים, ואחריו לאירופה. בעזרת דרכון מזויף טס לפראג, וממנה ברכבת לאיטליה, למחנה הפליטים מטפונטו במפרץ טרנטו.
המדינה שבדרך > פיקוד על אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי" (שושנה)

מימון התגורר במחנה הפליטים, שם עסק באימון האנשים לקראת ההפלגה הצפויה. מאחר שאיטליה נשלטה על ידי הבריטים, היה עליהם להסתיר את פעילותם, ואת הפעלת המחנה על החוף הסבירו כחופשה ונופש על שפת הים לפליטים היהודים. לאחר תיקון כל התקלות והקלקולים באונייה, עלו עליה כ-660 אנשים, והמסע ארצה החל. האונייה שנקראה "שבתאי לוז'ינסקי" הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ 1947, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים, הפליגו באונייה נוספת (אלברטינה) 173 מעפילים נוספים. כעבור חמישה ימים הועלו נוסעי "אלברטינה" על סיפון "שבתאי לוז'ינסקי", ואז שהו עליה 823 נפש. הבריטים פיטרלו במשחתות ובמטוסים לאורך חופי הארץ, ומימון העריך כי הגעה מדרום, מכיוון מצרים, יכולה להפתיע אותם. ואכן, בארבע לפנות בוקר ב-12 במרץ, הגיעה האונייה לחוף ניצנים. הים היה גלי ולא ניתן היה להוריד את האנשים אל החוף בסירות. מימון העלה את האונייה לחוף, מרחק של כמאה מטרים מהיבשה, אנשי הפלי"ם ניצבו בשתי שורות מהחוף ועד לאונייה, והעבירו את העולים החגורים בחגורות הצלה אל החוף. לפני שהספיקו כולם להגיע לחוף, האונייה התגלתה על ידי משחתת בריטית, וחלק מהעולים נתפסו ונשלחו לקפריסין. המעפילים ובני היישוב שהגיעו לקלוט אותם הזדהו כולם בפני הבריטים כ"יהודי מארץ ישראל", מאות מעפילים וישראלים גורשו לפמגוסטה שבקפריסין. בעקבות האירוע פרסם נתן אלתרמן את השיר 'קומזיץ בקפריסין' המבטא את לעגו למלחמה שניהלו הבריטים בהעפלה. גם השיר 'שושנה שושנה' של חיים חפר, נכתב על אונייה זו, ששמה הלועזי היה 'סוזנה'. האונייה עצמה נשארה תקועה בחוף ניצנים, עד שהגלים כילו אותה.
המדינה שבדרך > פיקוד על אוניית המעפילים "שיבת ציון"

מעט לאחר מכן פגש מימון במקרה בחיפה את ראש המוסד לעלייה ב', וזה אמר לו כי אוניית נוסעים יוונית נמצאת כעת בנמל חיפה, וזו הזדמנות לשלוח אותו לאירופה, לקבל אוניית מעפילים נוספת. מימון הפליג למרסיי, צרפת, ומונה למפקדה של אוניית עץ קטנה, ששהתה בנמל בהכנות.
ב-16 ביולי 1947 עזבה 'שיבת ציון' את מרסיי והפליגה לאלג'יר. שם עלו לאונייה 411 אנשים, מתוכם כ-120 ילדים ותינוקות. הבריטים, שידעו על צאתה של האונייה ממרסיי, חיפשו אחריה במצר שבין איטליה לסיציליה ובכף בון בתוניסיה, בעזרת מטוסים ומשחתות. האונייה זוהתה על ידי מטוס סיור בריטי, וקיבלה ליווי צמוד של משחתות בריטיות עד חיפה. בגלל הכמות הגדולה של ילדים ותינוקות, הוחלט לא להתנגד לבריטים, וכולם הועברו לאוניית גירוש ונלקחו לקפריסין.
בקפריסין עזר מימון בחפירת מנהרה לבריחה מהמחנה, ששימשה מאוחר יותר לבריחת אנשי ה'הגנה' מהמחנה. הם היו מגיעים לחוף, ושם היו נאספים בספינות דיג שנשלחו מהארץ. לאחר חודש, נקרא לחזור לארץ.
המדינה שבדרך > פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות"

בסוף שנת 1947 נקרא מימון לנסוע לאירופה כדי לפקד על אונייה נוספת. הוא הגיע לאיטליה, וקיבל פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות". בשלהי דצמבר 1947, לאחר שהושלמה הכנתה להפלגה, עלו לאונייה 537 מעפילים. הספינה הפליגה ב-24 בדצמבר, בהתאם לנתוניה ועל מנת להקשות על הגילוי, הפליגה הספינה סמוך לקו החוף, היא שטה דרך מיצר מסינה שבין איטליה לסיציליה, מצפון לאי כרתים, על פני החוף הדרומי של קפריסין עד לחוף הסורי, ומשם הדרימה אל חופי הארץ. בעת שהספינה התקרבה לחופי הארץ פקדו עליה אנשי המוסד לעלייה ב' להגיע לחוף נהריה, אך בהמשך שינו את דעתם והורו לה להגיע לחוף תל אביב מכיוון מצרים – דבר שהיה מחייב להאריך את מסעה בכ-480 קילומטר. מימון החליט שלא לקיים את ההוראה החדשה אלא להמשיך לחוף נהריה מחשש שהארכת ההפלגה תגדיל את הסיכון לאיתור הספינה על ידי מטוסים וספינות בריטיים, וכן משום שלא רצה להחמיץ את ההזדמנות להנחית את המעפילים בחוף ב-1 בינואר, יום ראשית השנה החדשה, מועד שבו היה סיכוי שהבריטים בחוף יהיו פחות עירניים. מימון העלה את האונייה על שרטון בקרבת החוף, ותושבי נהריה העבירו את העולים אל החוף בסירות. בכך נעשה מימון למפקד האונייה היחיד שפרץ את המצור הבריטי פעמיים.
לקראת מלחמת העצמאות, העדיף מימון להישאר בארץ ולהצטרף לפעילות הפלי"ם בארץ. הם העבירו בספינות דיג נשק מתל אביב לחיפה, עבור לוחמי קיבוץ משמר העמק שהותקפו, העבירו נשק ומכשירי אלחוט למחנות בקפריסין וכן החזירו לארץ את אנשי ההגנה שברחו מהמחנות בקפריסין.
שירות חיל הים

ב-17 במרץ 1948 הוקם בהגנה "השירות הימי", ומימון מונה בו לקצין תחבורה ימית. משימתו הראשונה- יצירת קשר והעברת אספקה, מזון ונשק לנהריה הנצורה. לקראת מבצע "בן עמי" וכיבוש עכו, היה אחראי על גיוס של ספינות דיג להעברת כוחות צבא לנהריה, כדי להפתיע ולכבוש את עכו מצפון. לאחר שהנחיתו את הכוחות בנהריה, העבירו הספינות נשים וילדים מנהריה וקיבוצי האזור, לחיפה.
שירות חיל הים > 'התקווה'

לאחר כיבוש חיפה החלו בחיל הים להסב את אוניות המעפילים שהיו בעברן אוניות מלחמה- לספינות קרב של חיל הים. מימון מונה למפקד ורב החובל של אחת מהאוניות הללו- 'התקווה'.
ב-11 ביוני הוכרזה ההפוגה הראשונה, באותו יום הגיעה אוניית מלחמה מצרית, האמירה פאוזיה, אל מול נמל תל אביב. אוניות חיל הים- התקווה, ווג'ווד ואילת- יצאו לקראתה על מנת להזהירה לקיים את הפסקת האש. מאחר שבתקווה לא היו תותחים, התקינו אנשי הצוות את התורן כאילו היה תותח. מצוידים בנשק שכזה, התקרבו האוניות אל האונייה המצרית וזו נכנעה מיד.
האונייה 'התקווה' לא התאימה מבחינה טכנית לשירות בחיל הים, והיא שוחררה מהחיל והוחזרה למוסד לעלייה ב'. מימון קיבל פיקוד על אונייה אחרת- ה'הגנה'.
שירות חיל הים > מפקד אח"י הגנה

ב-18 ביולי 1948 קיבל מימון את הפיקוד על אח"י הגנה, אונייה שהוכנסה זה עתה לשירות פעיל.
ב-26 באוגוסט השתלטו אח"י ווג'ווד ואח"י הגנה על האונייה 'ארג'רו', במסגרת מבצע "גור". הנשק שהיה על האונייה הועמס על הקורבטות וצוות האונייה נאסר. ה'ארג'רו' טובעה בנגיחה, וקורבטות חיל הים פנו לנמל חיפה. ב-30 באוגוסט נחתו האוניות בחיפה והנשק שנשאו נפרק בנמל. בכך הגיע לידי סיום מוצלח מבצע 'שודד', שהחל בשלהי חודש מרץ באותה שנה, באיטליה.
ב-19 באוקטובר במהלך מבצע יואב לכיבוש הנגב, נשלחה השייטת הגדולה (אח"י ווג'ווד, אח"י הגנה, אח"י נוגה) לחבל במאמצי המצרים להעביר נשק, לוחמים ואספקה לאל־מג'דל. האוניות הגיעו למקום וניהלו קרב תותחים עם המצרים במשך שעות. על אף הפגיעות המעטות, הייתה זו הפעם הראשונה שאוניות חיל הים פגעו באוניית מצריות. הוזמן סיוע אוויר התקפי אשר לא בא לידי ביטוי מחוסר קשר. לקרב הצטרפו מטוסי ספיטפייר מצריים שהתקיפו את אניות הכח הישראלי. אחד מהמטוסים נפגע מאש נגד מטוסים שנורתה מאח"י הגנה, המטוס התפוצץ ונפל למים. בעת ההתפוצצות ניתזו רסיסים שפגעו באנשי צוות האונייה, אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו. במהלך חודש אוקטובר תקפה השייטת את הכוחות המצריים עוד פעמים אחדות.
ב-22 באוקטובר תקפה השייטת באמצעות סירות נפץ את ספינת הדגל המצרית, "אל-אמיר פארוק", וגרמה לטיבועה. במבצע זה פגעו הלוחמים גם בשולת מוקשים מצרית שליוותה את "האמיר פארוק". 3 סירות עמוסות חומר נפץ הושטו למרחק קצר מכלי השייט המצריים, ומעט לפני המפגש (והפיצוץ) קפצו לוחמי הקומנדו מהסירות ונאספו על ידי סירת איסוף, עליה פיקד מימון. טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היה מכה קשה לצי המצרי שאיבד חמש מאות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית. לאחר אובדן "אל-אמיר פארוק" לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל.
שירות חיל הים > הוצאת האלטלנה

לאחר סיום המלחמה, קיבל האלוף שלמה שמיר, מפקד חיל הים, הוראה מבן-גוריון לשלוף את האונייה "אלטלנה" מחוף הים מול תל אביב, שם נשארה, כדי שלא תהפוך לאתר עליה לרגל לאנשי האצ"ל. האלוף שמיר מינה את מימון לרב חובל של ספינה גוררת, והטיל עליו את המשימה. לאחר מספר ניסיונות שלא צלחו, הציע לשמיר דרך אחרת לקשירת האונייה השקועה, שמיר ניסה פעם נוספת לחלץ את האונייה לפי עצתם של מומחים אמריקאים, אך כאשר גם הניסיון האחרון לא צלח, הסכים לנסות את השיטה של מימון. הגוררת נקשרה ל'אלטלנה' מצידה השני, ו"שלפה" אותה בקלות, לאחר מכן נגררה הספינה אל לב הים ושם הוטבעה.
באותם ימים נערך כנס במלאת שבע שנים להקמת הפלמ"ח. בן-גוריון אסר על קציני הצבא להשתתף בכנס, אך מימון וקצינים נוספים החליטו להשתתף בו למרות זאת. כעונש, הוטל על מפקד חיל הים לשפוט את הקצינים ולנזוף בהם. מימון נענש והושאר כמפקד הגוררת, ולא הוחזר ל'הגנה', בשיחה עם מפקד חיל הים, הביע תרעומת על ההחלטה, וזה מינה אותו למדריך ימי, ומאוחר יותר לראש מחלקת מבצעים במטה חיל הים.
שירות חיל הים > מפקד השייטת הגדולה

בסוף שנת 1950 מונה האלוף מרדכי לימון למפקד חיל הים, והוא מינה את מימון למפקד השייטת הגדולה, בנוסף לתפקידו כמפקד אח"י מבטח (ק-28). בשנת 1953 השתחרר מימון מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
שירות חיל הים > מבצע סיני

במבצע סיני נקרא מימון למילואים קיבל את הפיקוד על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32). בתפקיד זה השתתף בליל 30 - 31 באוקטובר 1956 בקרב מול המשחתת המצרית "אבראהים אל-אוול", אשר נשלחה להפגיז את נמל חיפה. אח"י מזנק, שייטה יחד עם אח"י יפו, אח"י אילת אך בעת שהרימה למהירות מרבית כדי לירט את המשחתת המצרית התפוצצו צינורות קיטור באחד הדוודים והיא לא הגיעה לטווח ירי. פצועים מהשריפה פונו בטרפדת לנמל חיפה.

בהמשך הקרב ספגה המשחתת המצרית פגיעה בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה. תקיפת מטוסי אורגן של חיל האוויר הביאו את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית. צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש, ונגררה לנמל חיפה. לאחר שיפוצים, שונה שמה של המשחתת לאח"י חיפה, והיא הוכנסה לשירות בחיל הים.
שירות חיל הים > פתיחת ים סוף לשיט ישראלי

עם תום הקרבות החליטו המטכ"ל וחיל הים להעביר את שייטת הפריגטות מחיפה דרך מצרי טירן לאילת. תעלת סואץ הייתה סגורה – המצרים הטביעו בתוכה אניית מלט כדי למנוע כליל מעבר אוניות – לכן היה צורך להפליג סביב יבשת אפריקה, במסלול שאורכו למעלה ממחצית היקף כדור הארץ. נדרשה התארגנות מיוחדת: הכנת האוניות, שבדרך כלל עשו שיוטי חופים בלבד, יצירת קשר עם נמלים בדרך כדי שניתן יהיה לתדלק ולהצטייד בהם. נתנו לצוות שבועיים להכנה. בחלוף השבועיים רק ה"מזנק" הייתה מוכנה להפלגה והכנתן של שתי האוניות האחרות טרם נסתיימה. הוחלט שמימון יצא ראשון ושתי האוניות האחרות יבואו מאוחר יותר בעקבותיו. בדרך עגנו בנמלים שונים: בסיציליה, בדקר שבסנגל, בקייפטאון, בביירה שבמוזמביק ובג'יבוטי שבסומליה הצרפתית. המסע ארך ארבעים יום. גם נתן אלתרמן נתן ביטוי להתרגשות הגדולה בשיר 'מזנק' שפרסם ב"טור השביעי" שלו.
במהלך הפלגת הרקולס, לקראת מעבר קו המשווה, מעביר סא"ל דוד מימון את הפיקוד על אח"י מזנק (ק-32) ל"נפטון אל הים" - סגן אוקסמן ממחלקת המכונה - 27 בנובמבר 1956.
בעת מעבר קו המשווה סא"ל דוד מימון עם "נפטון" - סגן אוקסמן ממחלקת מכונה - 27 בנובמבר 1956.
שירות חיל הים > מלחמת ששת הימים

מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה במיצרי טיראן. הצוות המקורי, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג. צוות בפיקודו של מימון גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה. הצוות המתין בנמל כ-10 ימים אך ההפלגה יצאה לפועל רק לאחר המלחמה.
שירות חיל הים > מלחמת יום הכיפורים

כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, הפליג מימון כרב חובל באונייה "פלמ"ח" של חברת תרשיש. האונייה חזרה מהפלגה ונכנסה לנמל חיפה בערב שבת, בשבת פרצה המלחמה וניתנה הוראת ריתוק לצוותי האוניות. במהלך המלחמה עסק מימון בהובלת ציוד צבאי ב"פלמ"ח".
באזרחות

עם שחרורו מהצבא בשנת 1953, הצטרף דוד לקיבוץ עין חרוד, קיבוצה של אשתו- דרורה מחניימי. ב-1954 החל דוד לימודי פיזיקה ומתמטיקה בטכניון.
הפלגות באניות
בשנת 1957 בטרם סיים את לימודיו, הצטרף למייסדי חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד אוניות תרשיש. הוחלט להקים שותפות עם חברת ספנות ותיקה – "חברה לשירות ימי עתיד", שותפות חציונית (50%). האונייה הראשונה- פלמ"ח- נבנתה בגרמניה.
בשנה הראשונה בחברת הספנות הקיבוצית החדשה, עבד מימון על אונייה כקצין ראשון. לא היו לו תעודות הסמכה לצי הסוחר כיוון שצבר את ניסיונו בחיל הים, והיה עליו ללמוד את המקצוע של תפעול אוניית סוחר, טעינה ופריקת סחורות בנמלים.
עם הזמן התרחבה חברת הספנות לארבע אוניות, ובסופו של דבר פורקה השותפות עם החברה לשירות ימי עתיד, וב-1959 הוקמה חברת ניהול ומסחר בבעלות הקיבוצים- "סלע", ולצידה חברת ספנות אוניות תרשיש. הוקמו שני קווי שרות הובלה ימית: ה"פלי"ם" הפליגה בין חיפה לטריאסט בים האדריאטי וה"פלמ"ח", בה הפליג מימון, הפליגה בים התיכון המערבי וצפון אירופה. עם הרחבת הפעילות הוחלט לבנות שתי אוניות נוספות. הוטל על דוד לנסוע להולנד לפקח על בניית האוניות. כאשר הסתיימה בניית האוניות, עבד בחברת "סלע". בשנת 1967 אוחדה "סלע" עם "צים", לחברת "צים-סלע", ומימון הפך לעובד "צים".
באזרחות > ניהול בית הספר לקציני ים עכו

בשנת 1970 הציע שמואל טנקוס למימון להחליפו כמנהל בית הספר לקציני ים בעכו. במהלך שלוש השנים בהן ניהל דוד את בית הספר, פתח מסלול לימודי שנה חמישית לדרגת "טכנאי", גייס מורים מקרב בוגרי בית הספר, שהמשיכו את הכשרתם באוניברסיטאות השונות, הביא מדענים מרפא"ל הסמוכה, להוראה חלקית. נבנתה מעבדה לאוטומציה, והוכנסו לימודי אוטומציה ומחשבים לתוכניות הלימודים של בית הספר. 

מימון נתן פומבי לדעתו כאשר הכריז במועצת המנהלים: ”בית הספר לא יהיה תיכון בלבד, אלא האקדמיה הימית של ישראל. עם הרמה תשתנה גם האוכלוסיה המכוונת את עצמה לבית הספר.” עם זאת דרכו של מימון בבית הספר לא האריכה ימים. לאחר עימותים בין הסגל למנהל שסבבו על שאלות ארגוניות ופרסונליות התפטר מימון ומסר את תפקידו לסא"ל זאב אלמוג (אברוצקי).
באזרחות > ניהול חברת אניות תרשיש

את "אוניות תרשיש (חברה)" ניהל מימון במשך שבע שנים, החל משנת 1973. החברה החזיקה את האוניות, טיפלה באיוש הצוותים והחכירה אותן ל"צים". כתוצאה מעימות של מימון עם נציגי העובדים הושבת הנמל ומנכ"ל צים נדרש לפטרו וסירב. השביתה ארכה כמה ימים ונסתיימה בתיווך ההסתדרות הכללית.
באזרחות > בקיבוץ עין חרוד

עם סיום תפקידו בניהול חברת "אוניות תרשיש", עסק מימון בהנהלת החשבונות בקיבוץ עין חרוד. מאוחר יותר עבר לעבוד במפעל 'פלדות' בקיבוץ. מדי פעם היה יוצא להפלגות כרב חובל באונייה "מורן" של חברת אוניות תרשיש שעבדה בקו ישראל-דרום אפריקה.
באזרחות > משפחה

מימון נישא לדרורה מחניימי (1920–1997), ולזוג נולדו שלושה ילדים: עירית, גל ואורי. היה סב לשנים עשר נכדים ולשבעה נינים. נפטר ב-26 באוגוסט 2017 בעין חרוד בגיל 95.
תעודות

כתב מינוי מפקד אח"י הגנה
כתב מינוי מפקד השייטת הגדולה
תעודת "אביר הים" לאחר חציית קו המשווה לראשונה עם אח"י מזנק (ק-32)
לקריאה נוספת

דרך בים סיפורו של דוד מימון, הוצאה עצמית
"מן היומן" מיומני ד' בן-גוריון, 5 יוני 1948
ת. לויטה, קברניט "מיזנק" התמחה בפריצת הסגרים, מעריב, 7 בדצמבר 1958.
מרדכי לדקני אח"י מזנק אלבום זכרונות ותמונות מהפלגת הרקולס עד מסירת לצי סרי לנקה, במוזיאון ההעפלה וחיל הים, 1960
הערות שוליים

1 2 3  ראובן אהרוני, מטות תורן, אפי מלצר בע"מ
↑  נתן א., קומזיץ בקפריסין, דבר, 21 במרץ 1947
↑  מילות השיר "שושנה שושנה", באתר שירונט
↑  אליעזר טל, מבצעי חיל הים במלחמת העצמאות, משרד הבטחון, 2002
↑  קצין חינוך ראשי - ענף הדרכה והסברה, מערכת סיני, משרד הבטחון
↑  רב חובל זאב הים, ספינות מספרות - תולדות הספנות הישראלית, אחיאסף בע"מ
↑  שמחה בינות, בים דרכך ושביליך במים רבים, יובל לבית הספר לקציני ים עכו, הוצאת בית הספר לקציני ים, ספטמבר 2003, ע' 44-47.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370541805171  VIAF: 6816151172708039210001   WorldCat (עם VIAF): 6816151172708039210001 
ביקור דוד בן-גוריון על אח"י הגנה
טקס חילופי מנהלים בבית הספר לקציני ים עכו, 1970. על הבימה אלוף (מיל') שמואל טנקוס ורב חובל דוד מימון.
רב חובל דוד מימון, מנהל בית הספר בשנים תשל"א - תשל"ג
דוד ודרורה
הורינגרוד

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז רובנו רובנו
 תאריך ייסוד:  1583 
 שטח:  1.1 קמ"ר
 גובה:  200 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  477 (2011)
 קואורדינטות:  50°39′N 26°30′E﻿ / ﻿50.650°N 26.500°E﻿ / 50.650; 26.500
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםהורינגרוד(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםהורינגרוד(למפת מחוז רובנו רגילה) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןהורינגרוד(למפת מחוז רובנו מוגדלת) רובנו ורש דובנו קוסטופיל סארני זדולבונוב אוסטרוה בלארוס ז'יטומיר חמלניצקי טרנופול לבוב ווהליןהורינגרוד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הורינגרוד (באוקראינית: Гориньград Перший, הורינְהְראד פיירשי; בפולנית: Horyńgród) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הורינגרוד, שנקראה בתחילה קריפה, שוכנת על נהר הורין, כ-6 ק"מ דרומית מערבית לטוצ'ין. העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-16, והייתה רכושן של משפחת רדזיוויל ושל משפחת צ'טברטינסקי.
במהלך פשיטת האימפריה השוודית בראשית המאה ה-18 חרב היישוב, בהמשך שוקם, ובשנת 1777 הוענקו לו מחדש זכויות עיר. במועד זה שונה שם היישוב ל"הורינגרוד".
יהודי הורינגרוד

בין מלחמות העולם השתייכו יהודי הורינגרוד לקהילת טוצ'ין הסמוכה, והתקיימו בה שני בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה סניפים של תנועות הנוער החלוץ ובית"ר. בשנים אלה נמנו בעיירה למעלה מ-300 יהודים.
בית הכנסת הגדול, שהיה ממוקם בבניין עתיק, עליו ספרו שנתרם לקהילה על ידי הפריץ. בסמוך לו היה בית מדרש קטן, ובו התפללו שמנה וסלתה של העיירה.
בתחילת יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור מספר ימים, רצחו שוטרים אוקראינים 25 גברים יהודים בה. בלילה של אותו יום נערך פוגרום ביתר יהודי העיירה, במהלכו נרצחו באכזריות כ-70 יהודים באמצעות נשק קר, ורכוש יהודי נשדד והוחרם. בהמשך, גורשו יהודי העיירה הנותרים לגטו טוצ'ין. מעטים מאלו שהשתתפו במרד בו, והצליחו להימלט ליערות, נותרו בחיים.
פעילות ציונית בעיירה

רוב הצעירים בקריפה למדו עברית בבתי הספר בטוצ'ין, וחלקם גם למד בבית הספר בעיר רובנו הסמוכה, שנחשב לבית ספר טוב יותר. התלמידים ישנו בתנאי פנימייה בבתים פרטיים והיו מגיעים לבתי ההורים רק אחת לכמה שבועות.
תושבי קריפה לקחו חלק בפעילות הארגונים היהודיים בטוצ'ין.
בקריפה עצמה הוקם קן של תנועת ביתר. המפקד היה יוסף ווינר, המזכיר קאיוע מלמד. בוגרי הקן יצאו לקיבוץ הכשרה.
בקיץ היו יוצאים הצעירים לשיט על נהר ההורין הסמוך. "שרים שירים ודנים בבעיות ציוניות" כך סיפר פנחס ארנס בזכרונותיו
הנצחה

בשנת 1967 פורסם ספר יזכור על העיירה, בו לקחו חלק בכתיבה ובתרומות מידע מרבית הניצולים.
בבית העלמין בחולון הוצבה בסוף שנות השבעים מצבת זיכרון לקדושי הקהילה. ועד לפני מספר שנים היו היום השואה מגיעים אליה יוצאי העיירה ובני משפחותיהם.
לאחר נפילת מסך הברזל החלו משלחות ובודדים לבקר באזור. במרכז העיירה קריפה הוקמה מצבת זיכרון ליהודי העיר, והשטח גודר ונשתלו סביבו שתילים.
במאגרי המידע של יד ושם קיימים רשומות על 269 קורבנות נאצים יהודים שחיו או נולדו בעיירה.
הערות שוליים

1 2  פנחס ארנס, ספר הזכרון של יהודי טוטשין קריפה, ישראל: ארגון יוצאי טוטשין קריפה והסביבה, 1967, עמ' 66-67
↑  Editor: B. H. Ayalon, Tuczin-Kripa, Wolyn; In Memory of the Jewish Community, jewishgen
↑  המאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה, באתר יד ושם
אנדרטה לזכר יהודי טוצ'ין והורינגרוד (קריפה) שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית

| --- | --- |
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  14 ביולי 2015
 פירוק הוועדה:  30 באפריל 2019
 יו"ר:  רחל עזריה (כולנו)
 
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית (מכונה לעיתים גם "ועדת הרפורמות") הייתה ועדה בכנסת שהייתה פעילה בכנסת ה-20.
הוועדה הוקמה בעקבות ההסכמים הקואליציוניים עם מפלגת כולנו, בשל שאיפתו של יושב ראש המפלגה, משה כחלון, כי נושאים הקשורים ברפורמות בתחום הדיור ובמערכת הפיננסית יידונו בוועדה שבראשה יעמוד חבר כנסת ממפלגתו. בראש הוועדה עמד חבר הכנסת אלי כהן עד מינויו לשר הכלכלה והתעשייה ב-22 בינואר 2017. אחריו כיהנה בתפקיד חברת הכנסת רחל עזריה עד לסיום כהונת הכנסת ה-20.
סמכויות הוועדה

הוועדה דנה בחוקים הקשורים בנדל"ן, במערכת הפיננסית ובחוקים מחוק ההסדרים והכינה אותם לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת.