stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האף (סיפור)
עלילה

הסיפור פותח בסצנת ארוחת הבוקר בביתו של הספר, איוואן יאקובלביץ' ואשתו. הספר מוצא לתדהמתו של אפו של המאיור, קובאליוב, אותו הוא מגלח מדי יום, בתוך הלחם שאפתה אשתו. הוא מאמין שהוא עצמו כרת מבלי משים את האף מפניו של הפקיד המכובד, והוא ממהר להיפטר מהאף ומשליך אותו לנהר. לדאבון לבו, צפה במעשהו שוטר הרובע.
כאן עוברת התמונה להתעוררותו של האססור-הקולגי קובאליוב במיטתו, כשהוא מגלה לזוועתו שאפו נעלם מפניו. המאיור, שמקפיד מאוד על לבושו והופעתו, כמו גם על תארו המכובד, מזדרז לצאת מביתו בכיסוי פנים כדי לחפש את אפו, ואכן הוא מגלה אותו לתדהמתו מתפלל בכנסייה בבגדי שרד מהודרים, המעידים למעשה שדרגתו של האף גבוהה מזו של המאיור. האף מתכחש לזהותו, והמאיור ממהר לנקוט בצעדים שעשויים להחזיר את האף המורד לפניו, שהרי הוא פקיד מכובד בעל מעמד שעומד גם להשתדך בקרוב לאיזו גבירה בעלת הון, ואסור לאיש מקהל מכריו לדעת שאפו ברח ממנו.
המאיור פונה אל ראש המשטרה ואל העיתון, כדי לנסות ולמצוא את האף, אך מתקשה בניסוח ההודעה ותיאור המקרה. בכל המקומות הוא נתקל בהתנהגות בעלות ארשת של חשיבות חיצונית, אך במוכנות פנימית לקבלת שוחד. תגובתם המגחכת והלועגת של הפקידים אף מבליטה את המוזר והגרוטסקי במקרה התמוה שקרה למאיור.
"יש לציין שקובאליוב היה אדם נוח להיעלב במידה מופלגת, עשוי היה לסלוח על כל מה שנאמר עליו עצמו, אך בשום פנים לא מחל על כבוד תוארו או דרגתו" מבהיר המספר את נקודת החולשה של המאיור רודף הכבוד.
בביתו, מתעמר המאיור האומלל והמתוסכל במשרתו, חובט ומגדף אותו. בינתיים פשט הסיפור המופלא על המאיור ברחבי העיר, ואף זכה לתוספות ולעניין רב, בהיות הבריות נוטות לאחרונה להתפעלות מהמופלא והיוצא דופן.
בסופו של דבר, החזיר שוטר הרובע את האף למאיור הנלעג, ואכן לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להצמיד את האף לפניו, הוא התעורר בוקר אחד כשאפו חזר למקומו. "מקרים שכאלה קורים בעולם" מסיים גוגול את סיפורו המוזר, "לעיתים רחוקות - אבל קורים".
על הסיפור

הסוגה הספרותית שבה נכתב הסיפור היא ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי; אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית.
הריאליזם הקסום הוא סגנון כתיבה המשלב בין שני ז'אנרים: ריאליזם ופנטזיה. בניגוד לריאליזם, בה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, בה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל-טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג ריאליזם קסום הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים. פרופסור מתיו סטרצ'ר הגדיר ריאליזם קסום כ"מה שמתרחש כאשר לתוך רקע ריאליסטי ומפורט היטב חודר משהו מוזר מדי כדי להאמין לו".
או בלשונו של עמוס עוז: הלשון בכמה סיפורים פטרבורגיים של גוגול היא "לשון משרדית דקדקנית שחולפים בה לפעמים הבזקים של אובססיה ושל טירוף".
הסיפור, אומר עוז, אינו צועד בדרך המלך של סיפור קוהרנטי, אלא כאילו מכניס את הקורא מדי פעם לסוגריים. הספר שמוצא לזוועתו בתחילה הסיפור את אפו של המאיור קובאליוב הנכבד בתוך הלחם שאפתה אשתו - הוא חסר שם משפחה, טורח המספר לציין, ואף סוטה לצדדים ומתחיל לתאר מעין מרדף אחר השם האבוד של הספר, ורק אז חוזר לאירוע הדרמטי. כך עושה המספר לאורך הסיפור כולו, וצובע אותו בגוונים אנרכיסטיים.
לאורך הסיפור כולו קיימת תחושה של מכובדות מרופטת ומזויפת, שאינה ראויה לשמה. אשתו של הספר היא "גברת כבודה למדי" שצועקת ומקללת בגסות רוח, הוא עצמו עוטה "ארשת של חשיבות" ולובש פראק על כותנתו המלוכלכת, על אף שבגדיו מלוכלכים וידיו מסריחות. גם שאר הדמויות מציגות שילוב של מהוגנות מנומסת המכסה על צביעות ונוכלות, או כפי שמתבטא בבוטות מפקח המשטרה: "רבים המאיורים למיניהם שאפילו מצב תחתוניהם אינו מניח את הדעת כלל, והם עצמם מתרוצצים בכל מיני מקומות מגונים". בנוסף, הם מתעמרים בפחותים ומתחנפים בצורה דוחה אל אלו שמעליהם, הם צבועים ומתחסדים וכולם חמדניים, נוטלי שוחד ורודפי בצע.
עיוותי הגיון גרוטסקים, בירוקרטיה נלעגת, מעמדות חסרי שחר, אכזריות גסה ושיממון שוררים בסיפור כולו, טוען עוז, ודוחה בתוקף את הפירושים האלגוריים שמייחסים פרשנים שונים לאף. דרך הסיפור מעבירה היטב את המסר, ואין צורך לחפש סמלים שלא קיימים.
"האף" הוא פשוט השתעשעות בסגנון האי-גיון, שמציגה לראווה את הקסם המיוחד של יצירת אמנות קומית מזוטות.
מסכם משה עזוז את הרפתקאותיו של האף הסורר: בסיפור זה "מתלכדים היסודות הפנטסטיים והקומיים לכדי אמירה חברתית נוקבת ומשעשעת כאחד; הרדיפה אחר כבוד ותארים, האופורטוניזם והרמת האף על בני המעמדות הנמוכים, מתגלמים, בסופו של דבר, בהורדת אותו האף שמתנשא על בעליו".
לקריאה נוספת

בלהה רובינשטיין, יסודות פנטסטיים בסיפורת, משרד החינוך והתרבות, תשמ"ט
ויקטור וינוגרדוב, "העלילה והקומפוזיציה של "החוטם" לגוגול", הספרות, כרך 2, מס' 2, עמ' 308–331
ראובן קריץ, "המוזר שבסיפור המוזר", פורה, 1975, עמ' 234–235, עמ' 115–119, עמ' 188
הערות שוליים

↑  ניקולאי גוגול, החוטם; היריד בסורוצ'ינץ, תרגם יצחק שנהר, משרד הביטחון, ההוצאה לאור, ספריית תרמיל, 1975
↑  ניקולאי גוגול, סיפורים פטרבורגיים, מרוסית: נילי מירסקי, הקיבוץ המאוחד, 1992
↑  זוהי דרגת פקידים ברוסיה הצארית, אך קובאליוב מעדיף לכנות את עצמו בדרגה המקבילה הצבאית: "המאיור"
1 2  עמוס עוז, "בארשת של חשיבות כבודה למדי", מתחילים סיפור, כתר, 1996, עמ' 36-29
↑  Mirsky, D. S. (1858). Francis J. Whitfield (ed.), A History of Russian Literature. Alfred A. Knopff. p. 152.
↑  משה עזוז, "האף" / גוגול ניקולאי, פורטל עובדי הוראה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007320623905171  BnF: cb119628730 (data)  GND: 4071937-6  LCCN: no97020239  MusicBrainz work: 0bd95ce6-9794-46a0-93a6-383e7021878b  NKC: aun2015893913  SUDOC: 105072699  VIAF: 1047145424642486830163   WorldCat (עם VIAF): 1047145424642486830163
האשמה השנייה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רלף ג'ורדנו
 שפת המקור:  גרמנית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1987
 
האשמה השנייה (בגרמנית: Die zweite Schuld, ובשמו המלא: Die zweite Schuld oder Von der Last, Deutscher zu sein – האשמה השנייה, או הנטל של היות-גרמני) הוא ספר עיון שכתב רלף ג'ורדנו בשנת 1987, האופן שבו כישלונה של החברה הגרמנית בתקופה הנאצית עיצב את התרבות הפוליטית של הרפובליקה הגרמנית לאחר תקופת הנאציזם, ועל תחושת האשמה שנושאים בני הדור השני בגרמניה על היותם צאצאי הנאצים ועל מעשיה של גרמניה בתקופת הנאציזם, בין השנים 1933–1945.
תוכן

ג'ורדנו מתאר כיצד עשיית השלום של גרמניה שלאחר הנאציזם עם הרוצחים הנאצים ("השלום הגדול עם העבריינים") הפכה ליסוד המדינה החדשה שקמה על חורבות הנאציזם. כדוגמה הוא מציג את הנס גלובקה, תאורטיקן של חוקי הגזע הנציונל-סוציאליסטים מספטמבר 1935 ומאוחר יותר מעוזריו של מייסד "האפוס הגדול של התקופה המערב-גרמנית המוקדמת", מזכיר המדינה קונרד אדנאואר ויוצר הקנצלריה הפדרלית שלאחר הנאציזם. ג'ורדנו מתאר את "השלום הגדול עם העבריינים" כיציר עידן אדנאואר ואת אדנאואר כאב רוחני "של השלום הגדול עם העבריינים", אבי "האשמה השנייה".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורשעו רבים מפושעי המלחמה הנאצים על ידי בתי דין גרמניים, אך כפי שמציין ג'ורדנו, רובם היו בעלי תפקידים זוטרים במערכת שביצעה את רציחות העם ההמוניות, הסדרתיות, של יהודים, רוסים, פולנים ובני עמים אחרים. הם רצחו במו ידיהם, לעיתים רצחו מאות ואלפים, אך הם לא יזמו או הניעו את מכונת הרצח הגדולה שבמסגרת פעולתה נרצחו מיליונים. ג'ורדנו שאל: "איפה הממונים עליכם, מניעי 'טחנות המוות' ראשי מטות הרצח של המשרד הראשי לביטחון הרייך? איפה מנהלי החברות התעשייתיות והמסחריות (Wehrwirtschaftsführer) (אנ') שיצרו עבור גרמניה הנאצית את כלי הנשק, התחמושת וחומרי ההשמדה [כגון הציקלון בי]? איפה בכירי האס אס והצבא?"
את המהדורה משנת 1998 פתח ג'ורדנו בתיאור "אובדן האוריינטציה האנושית" (Verlustes der humanen Orientierung) בגרמניה מאז הקמת הרייך השני ב-1871. לאחר מכן תיאר את יסודותיה של "האשמה השנייה", הכישלון ברדיפתם של הפושעים הנאצים שביצעו פשעי מלחמה ורציחות עם. פרקים נוספים מתארים את היעדרה של ביקורת על שיטות הלחימה של הוורמאכט, שכללו פשעי מלחמה תחת התורה של מלחמת השמדה (Vernichtungskrieg) (גר'), את האהבה ל"פיהרר" (היטלר) ואת אי נכונותם של תומכי היטלר, לאחר תום המלחמה ו"שעת האפס" (Stunde Null), להודות באשמתם הקולקטיבית בפשעי הנאציזם.
ג'ורדנו כתב על כך שההתנגדות הגרמנית לנאציזם הייתה מוגבלת ליחידים ולקבוצות קטנות, והייתה בלתי פופולרית. הוא כתב פרק על "אנטי-קומוניזם פרברטי", ועל תחושת העוול שחשו גרמנים שגורשו לאחר מלחמת העולם השנייה ממזרח אירופה והקימו בגרמניה ב-1957 אגודה של מגורשים, Bund der Vertriebenen (גר'), שתבעו פיצויים על גירושם, על הרכוש שאיבדו ועל הסבל שעברו. הוא תיאר כיצד הגרמנים שהפכו לדמוקרטים בכפייה, ה-Zwangsdemokraten, שהתגלמו בדמותו של פרנץ יוזף שטראוס, מנהיג הימין החדש, ביטאו את הכמיהה ל"איש חזק", "מנהיג חזק". הוא תיאר כיצד הם התעלמו מפשעי הנאציזם והתמקדו במקום זאת בנזקי הגוף והנפש ובסבל האזרחי שאירע בעת הפצצות גרמניה על ידי חיל האוויר המלכותי. במהדורת 1998 הוסיף ג'ורדנו פרק על האנטי-פשיזם של מזרח גרמניה וכיצד הפך גם זה לתירוץ עבור הגרמנים - הקביעה השגויה שהם היו קומוניסטים ולכן אנטי נאצים.
התקבלות וביקורת

יירגן מילר-הוהאנגן (Jürgen Müller-Hohagen), ראש המכון לפסיכולוגיה וחינוך, מכון השוכן כיום באתר מחנה הריכוז לשעבר דכאו, העיר על הספר כי לדיכוי ולהכחשת האשמה לאחר 1945 יש השפעה על התרבות הפוליטית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עד היום, וזו תינשא לאורך זמן. הוא מציין שיכולה להיות גם "אשמה שלישית": ככל שהצאצאים המשיכו להכחיש את אשמת הדורות הקודמים, הם למעשה התמידו בשיתוף פעולה חוצה דורות עם ההשתקה של נושא הנאציזם, וכך נשאו משהו מהאלימות הנאצית.
בשנת 2018 ארגנו המכון התרבותי של המבורג Kulturlotse Hamburg, והמרכז לחקר היסטוריה בת זמננו בהמבורג אירוע בנושא ראלף ג'ורדנו וספרו: "על האקטואליה של התערבות עיתונאית: חוב שיינשא לאורך זמן". לאור ההתפתחויות הפוליטיות הנוכחיות, מטרור המחתרת הנאו-נאצית ועד הסרת הטאבו מעל השיח הגזעני, עמדה למבחן ההערכה המחודשת של התמודדות מערב גרמניה עם העבר הנאצי, התמודדות שנתפסה עד אז כסיפור הצלחה. באירוע נדונו השפעות נאציות בהווה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, כמו גם האתגרים של תרבות זיכרון ביקורתית.
ביקורת על ג'ורדנו כתב מנפרד קניטל ב-1993 בספרו "אגדת האשמה השנייה". הוא טען שההתמודדות עם העבר בעידן אדנאואר מתמקדת בתקופה שחלפה מאז קבלת חוקתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית). אייקה וולגאסט מהמחלקה להיסטוריה ביקר את איכות תרומתו של ג'ורדנו בחיבורו "התמודדות עם העבר בתקופה המיידית שלאחר המלחמה". (Vergangenheitsbewältigung in der unmittelbaren Nachkriegszeit) ג'ורדנו טען כי בעשור שחלף מאז פרסם את הספר לראשונה חלק התקדמות בגרמניה, בסוגיית ההתמודדות עם אשמת הדור הראשון.
ראו גם

מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה
תום הדיון באשמה
לקריאה נוספת

Ralph Giordano, Die zweite Schuld oder Von der Last Deutscher zu sein. Hamburg 1998, ISBN 3-89136-670-1.
Ralph Giordano, Die zweite Schuld Oder Von der Last Deutscher zu sein. Kiepenheuer & Witsch, KiWi-Taschenbuch, 2020, ISBN 978-3-462-05353-1.
הערות שוליים

↑  Ralph Giordano, Die zweite Schuld – Oder Von der Last Deutscher zu sein, Kiepenheuer & Witsch, Neuauflage 2020, Auszüge
↑  Ralph Giordano, Zweite Schuld, Jüdische Allgemeine, 16. November 2010. Abgerufen am 10. Mai 2020.
↑  Jürgen Müller-Hohagen, Umgehen mit Schuld, Dachau Institut Psychologie und Pädagogik. Abgerufen am 18. Mai 2020.
↑  Ralph Giordano und die zweite Schuld: Zur Aktualität einer publizistischen Intervention. Abgerufen am 18. Mai 2020.
↑  Vergangenheitsbewältigung in der unmittelbaren Nachkriegszeit, Universität Heidelberg, RUPERTO CAROLA 3/97. Abgerufen am 19. Mai 2020.
↑  Ralph Giordano, Die zweite Schuld oder Von der Last Deutscher zu sein. Hamburg 1998, ISBN 3-89136-670-1; Inhaltsverzeichnis, Vorwort, S. 106 ff. (Globke), 160 (Adenauer-Ära)
הדמגוג

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אדם רז
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  קרן ברל כצנלסון
 תאריך הוצאה:  2023
 עורך:  טל ויינטראוב
 
הדמגוג: המכניזם של הפעלת שררה הוא ספר עיון שנכתב על ידי ההיסטוריון אדם רז ויצא בשנת 2023 בהוצאת קרן ברל כצנלסון.
הספר מתמקד בתיאור טיפוס פוליטי מסוים - "הדמגוג" - אדם הפועל בזירה הפוליטית ורואה בהשגת השלטון ובשימור מעמדו כשליט את מטרת פעולותיו. החברה משמשת עבורו כאמצעי להשגת מטרתו.
הספר מחולק לשני חלקים. החלק הראשון עוסק בכך שמבחינתו של הדמגוג השלטון אינו האמצעי להשגת מטרות חברתיות אלא התכלית. חלק זה מציג היבטים בהתפתחות הטיפוס הדמגוגי ומשווה בינו לבין טיפוס פוליטי אחר- הרפורמטור הדמוקרט. חלקו השני של הספר מתאר את מנגנוני העבודה שבאמצעותם מפעיל הדמגוג את כוחו הפוליטי. בספר משולבות דוגמאות רבות מתקופות שונות בהיסטוריה וממדינות שונות ונעשה בו שימוש במקורות ספרותיים היסטוריים ופילוסופיים רבים.
תוכן הספר > חלק א': הדמגוג

הספר מציג כיצד ידע ושליטה פוליטיים של הציבור מפחידים את הדמגוג כיוון שהם מסכנים את יכולת השליטה שלו. שליטתו מבוססת על כך שהעם לא יהיה מודע לכך שכל מטרתו היא להיות בשלטון ושכל פעולותיו מכוונות להשגת מטרה זו. כדי לחסן את העם מהשפעתו נדרש שינוי בתנאים החברתיים ובכך אינו מעוניין. רז משווה בין כוח השליט ודרכי הפעולה שלו בעבר, לבין זה שבחברה המודרנית. התנאים של קפיטליזם בשילוב דמוקרטיה מהווים קרקע פורייה לצמיחת דמגוגים. בדמוקרטיה המודרנית אין לאזרחים מידע נחוץ בנוגע לאינטרסים שלהם ואין להם פנאי בכדי לדאוג להם. בעבר השליט נולד לתפקידו בעוד שבעת המודרנית הוא צריך להיבחר ולכן שם דגש על נראות באמצעות מנגנונים שונים.
רז משווה בין הדמגוג לרפורמטור דמוקרט- בעוד שאצל הרפורמטור הדמוקרט טובת החברה היא שעומדת לנגד עיניו והוא פועל למענה ומעוניין לבצע רפורמות שיקדמו אותה, אצל הדמגוג המוטיבציה האמיתית היא אחיזה בשלטון. לרפורמטור הדמוקרט יש תמונת עתיד בנוגע לאופן בו צריכה להראות חברה מתוקנת, בעוד שלדמגוג אין תוכנית פרגמטית אמיתית ונאומיו לציבור הם בגדר מילים בלבד נועדו להשגת מטרתו. אין לו עניין בתיקון ובהתפתחות החברה. הרפורמטור הדמוקרט מעוניין בריסון כוחות השלטון והדמגוג לעומתו מעוניין במדינה בשביל הפעלת הכוח שבה. הרפורמטור זקוק לציבור קשוב ומשכיל בעוד הדמגוג מתחזק מבורות מאדישות ומהעדר מעורבות פוליטית של הציבור. הרפורמט הדמוקרט מעוניין בקהילה עם הבנה בעוד הדמגוג מעוניין בקהילה המאורגנת סביב פחד ושנאה.
הערות שוליים

↑  אולפן פתוח עם קובי רז. דקה 1:07-1:50, באתר כאן 11
↑   שני פוקר, איך צומחים דמגוגים בחברות דמוקרטיות וקפיטליסטיות, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2023
↑  אולפן פתוח עם קובי מידן, באתר כאן 11. דקה 1:07-1:50
↑  להבין את הדמגוג. דקה 31:35-46:50, באתר פודקאסט "מה שכרוך". כאן 11
↑  Telem, הספונסר | אדם רז >> תלם אונליין, באתר תלם, ‏2024-04-25
↑  Podcast Addict, משפט המו"לים: אורן פרסיקו ושוקי טאוסיג מפרקים את משפט השחיתות החשוב בתולדות התקשורת בישראל - המהפך הדמגוגי: פוליטיקת הפשע של בנימין נתניהו | פרק 145, באתר Podcast Addict (באנגלית)
↑  "מה נעשה אם לא יתקיפו אותנו?"
האל סנטיאגו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוגוסט 1941 
 פטירה:  21 בפברואר 2021 (בגיל 79)
 שם לידה:  דמיאנדור סנטיאגו
 לאום:  הפיליפינים הפיליפינים
 עיסוק:  סופר מאייר קומיקסאי
 שפות היצירה:  פיליפינית אנגלית
 סוגה:  קומיקס
 השפיע על:  ג'ים פרננדז
 
דומיאנדור "האל" סנטיאגו (9 באוגוסט 1941 – 21 בפברואר 2021) היה מאייר פיליפיני וקומיקסאי בסוגת הקומיקס הפיליפיני (אנ') (המכונה komiks). סנטיאגו תואר על ידי הסופר הפיליפיני ג'ים פרננדז כ"רפאל של המאיירים". האיורים שלו לשמונה סדרות קומיקס הופכים אותו לאחד ממאיירי הקומיקס הפיליפינים הפוריים ביותר, השני לעומת למאר ט' סנטנה, שאייר 17 סדרות.
ביוגרפיה > הפיליפינים

סנטיאגו החל את דרכו כמאייר של תעשיית הקומיקס בפיליפינים בשנת 1958. הוא היה מאייר סיפור קצר עבור מנילה קלסיקס. מאוחר יותר הוזמן על ידי גיל אוונגליסטה מסקרין קומיקס כדי להמחיש את הרומן Puso sa Puso (לב ללב) שכתב ברט טבלן. בשנות ה-60 אייר עבור הוצאת PSG (הידועה גם בשם פרסומי PSG), שם צייר את יצירות האמנות עבור טטלונג הרי (שלושה מלכים), רומן שכתב רנה רוזאלס ופורסם בעמודי הקומיקס המאוחדים.
לאחר מכן הוא הפך למאייר "A-class" של פרסומי אטלס. סנטיאגו אייר את הדמויות עבור שנחאי ג'ו, רומן שחיבר דנילו רומן. בשנות השבעים יצרה סנטיאגו את רומני הקומיקס הפיליפינים "הודיני פינוי" (הודיני הפיליפיני), "טאלים" (כלומר חדות [של קצה להב, סכין או חרב]) ו-The Hands בזמן שעבד בשירות אומנות גרפית בע"מ. (GASI). בין הרומנים האחרים שסנטיאגו אייר עבור GASI היו: אלוהי השמש, שנכתב על ידי פבלו ס' גומז, סאקה נטין איטנונג סה דיוס (אנו נשאל את אלוהים אחר כך), שנכתב על ידי קרלו ג'יי קפראס, איסאנג מינוטונג קסלאנן (חטא ארוך בן דקה), שנכתבו על ידי אלנה מ' פטרון, ומדוזה ויוניקה (המילה הספרדית ל"ייחודי"), שחיבר עם ג'ים מ' פרננדז.
סנטיאגו כתב ואייר את הרומן שלו, Huling Umaga (בוקר אחרון), בזמן שעבד בפרסומי אטלס. בשיתוף פעולה עם פדריקו סי ג'אווינל, הוא הפיק את אנשי הברזל במפלצות היקום. לאחר מכן המשיך סנטיאגו ליצור רומנים אחרים כמו "זרבוט" עבור אליוואן קומיקס, "בת יפנית" ו"אנאק ני זומה" (ילד של זומה). סנטיאגו היה גם המאייר של מגה בקאל של ריקרדו מ. לונה בקאלוואנג (פלדה וחלודה), רומן שהוצג במגזין ליוויי.
ביוגרפיה > ארצות הברית

במהלך שנות השבעים נסע סנטיאגו לארצות הברית לעבוד עבור מארוול וחברות קומיקס אמריקאיות אחרות.
השפעה

סנטיאגו הצעיר הושפע מההרולד "האל" רודולף פוסטר, אמן קומיקס מארצות הברית שאייר את דמויות טרזן (1929) והנסיך ואליאנט. פוסטר היה היוצר של הנסיך ואליאנט. מכיוון שהוא העריץ את פוסטר, סנטיאגו החליף מכתבים עם פוסטר בשנת 1958 במטרה ללמוד את חבלי האיור של קומיקס. סנטיאגו שינה את שמו הנתון ואימץ את השם "האל" על שם פוסטר המשמש בתעשיית הקומיקס.
פרסים

בשנת 1980 קיבל סנטיאגו את פרס המאייר הטוב ביותר מ-WIKA, עמותת מפיצי קומיקסים פיליפינים. בשנת 1984, WIKA העניקה לסנטיאגו את פרס הרומן הכתוב והמאויר הטוב ביותר על ידי אמן על הרומן "The Hands".
הערות שוליים

1 2 3  "Hal Santiago". Word Press blog. 2 באוקטובר 2007. נבדק ב-23 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Del Mundo, Clodualdo; Magpayo, Jose Mari (1986). Philippine Mass Media: A book of readings. Communication Foundation for Asia. ISBN 971-15-5097-0.
1 2  "Hal Santiago (The Philippines)". Lambiek. 27 בדצמבר 2006. נבדק ב-23 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Hal Santiago". Alanguilan.com. אורכב מ-המקור ב-2017-04-21. נבדק ב-23 במאי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Roxas, Cynthia; Arevalo, Jr., Joaquin (1985). A History of Komiks of the Philippines and Other Countries. Islas Filipinas Pub. Co.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "האל סנטיאגו".
טירנוזאורוס

| טירנוזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון, 68–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: טירנוזאוריים
סוג:: טירנוזאורוס
שם מדעי
 Tyrannosaurus ‏אוסבורן, 1905
תחום תפוצה


דגם של טירנוזאורוס
שחזור של טירנוזאורוס מכוסה חלקית בנוצות.
דגם גדול של טירנוזאורוס.
דגם של טירנוזאורוס.
איור של טירנוזאורוס בסביבתו
טירנוזאורוס (שם מדעי: Tyrannosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף ממשפחת הטירנוזאוריים אשר חי בקרטיקון שלפני 68 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו וכנראה נכחד בהכחדת הקרטיקון. משמעות שמו מיוונית ולטינית: "עריץ הזוחלים/ הלטאות", מאחר שהוא נחשב במשך שנים לטורף-העל הגדול והמרשים ביותר. הטירנוזאורוס נחשב גם לאחד הדינוזאורים המפורסמים והפופולריים ביותר.
במשך שנים הניחו שהטירנוזאורוס היה הטורף היבשתי הגדול ביותר שידוע למדע, ואף כי נתגלו מספר תרופודים טורפים גדולים יותר כמו הקרכרודונטוזאורוס, הגיגאנוטוזאורוס והספינוזאורוס הוא עדיין אחד הגדולים שבהם וכן הגדול שבבני משפחתו ובטורפי היבשה באמריקה הצפונית: הוא הגיע לאורך של 12–13 מטר ולמשקל של כ-8 טון מטרי. כמו כן היה בעל עוצמת נשיכה עוצמתית יותר מכל חיה יבשתית (למעט מתנינאי ענק), אף יותר מתרופודים גדולים ממנו, אשר הגיעה ל-35,000–57,000 ניוטון (3.6–5.8 טון-כוח), מה שעזר לו להרוג במהירות ולשבור עצמות בנגיסה אחת.
סוג זה על פי כמה מיונים מכיל רק מין אחד: הטירנוזאורוס רקס (Tyrannosaurus rex) הנודע גם בשמו המקוצר טי-רקס (T-rex). שיטות אחרות מצאו לאחרונה עוד מספר מינים מאותו הסוג.
מאובנים

שרידיו של הטירנוזאורוס רקס נדירים, ונכון לשנת 2005 נמצאו 30 מאובנים שלו הכוללים שלוש גולגולות שלמות. הוא נתגלה לראשונה על ידי ברנום בראון בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
שלד הטירנוזאורוס רקס השלם הגדול ביותר שנמצא נקרא "סו" והוא מוצג במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו. שלד זה היה שייך לנקבת רקס באורך 12.8 מטרים (42 רגל) וגובה של כמעט 4 מטרים. מתוך השלד מומחים גילו שנקבות הטי רקס היו גדולות מהזכרים. על השלד נמצאו חבלות ופציעות רבות המרמזות על החיים הלא פשוטים של הטורף הזה.
ב-2019 הסתיים ניתוח של שלד חלקי שנחפר ב-1994 ועל פי הממצאים הוא היה שייך לפרט גדול במיוחד: אורכו הוערך ב-13 מטרים (43 רגל) ומשקלו ב-8,800 קילוגרם (19,400 ליברות). מאובן זה זכה לכינוי החיבה "סקוטי".
מראה ואנטומיה

אורכו של הטירנוזאורוס רקס היה 11–13 מטרים, ומשקל של 6 עד 9 טונות לפרט בוגר. בסוף המאה ה-20 שינו המדענים את השערתם לגבי צורת עמידתו. במקום העמידה הזקופה הם משערים שהוא היה בעל גב מאוזן כמו שאר הדינוזאורים הטורפים. במשך שנים נחשב הטירנוזאורוס לתרופוד ולדינוזאור הטורף הגדול ביותר. גילויים של הספינוזאורוס במצרים (שאורכו כ-14–18 מטרים), של הגיגאנוטוזאורוס באמריקה הדרומית (אורכו כ-13–14 מטרים) ושל הקרכרודונטוזאורוס בצפון אפריקה (שאורכו כ-13–14.5 מטרים) הביאו לנישולו מתואר זה. עם זאת, הטירנוזאורוס הוא עדיין הטורף הגדול ביותר הידוע באמריקה הצפונית והיה ללא ספק טורף-על באזורו.
לטירנוזאורוס רקס היו יותר מ-60 שיניים בפה והוא הצמיח שיניים חלופיות כל הזמן, כדי להחליף את אלו שנשרו או נשברו בקרב, מה שעזר לתאוריה שהשתמש בעוצמת הנשיכה המשמעותית שלו לצורך ההרג. אורך כל שן היה כ-20 סנטימטרים, הן היו משוננות כמו סכיני בשר אך צורתם הייתה כמעין בננה עבה עם שורש ארוך מאוד שעיגן את השן חזק אל תוך הלסת. שיניים אלו לא נועדו לחיתוך אלא לדקירה, מחיצה ותפיסת הטרף. שרירים חזקים שהיו מחוברים לקצה גולגולתו של הטירנוזאורוס רקס הניעו את לסתותיו, והוא סגר אותן בעוצמה של פי שלושה מזו של אריה (לפי המדידות כ-35,000–57,000 ניוטון או 3.6–5.8 טון-כוח). כך הוא נהג לרסק את עצמות הטרף ולבלוע אותן. הגולגולת החזקה שלו יכלה לעמוד במאמצי פיתול וטלטול גדולים, ובכך אפשרה לו לקרוע חתיכות בשר מהטרף. קיבתו של הטירנוזאור רקס יכלה להכיל עד 230 קילוגרמים של בשר.
מוחו היה גדול פי 2 ממוחו של קרנזאור ממוצע. מערות האף הענקיות של הטירנוזאורוס הן מהגדולות והמורכבות בעולם הטבע, דבר שאפשר לו לחוש בריח הטרף או בדם ממרחקים גדולים במיוחד.
במשך שנים חשבו הפלאונטולוגים שעורו של הטירנוזאורוס היה עטוי קשקשים כמו עור זוחל רגיל. עם זאת, מציאת דינוזאורים מנוצים רבים בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, בהם דינוזאורים קטנים וגדולים ממשפחת הטירנוזאוריים, הוביל להשערה שגם הטירנוזאורוס היה מכוסה בפלומת נוצות (fluppy proto-feathers). עם זאת, עד כה לא נתגלה מאובן של טירנוזאורוס שבו נשמרה עדות לנוצות אלו.
שלדים משוחזרים של טירנוזאורים:
שלד של טירנוזאורוס רקס הידוע בשם "Tyrannosaurus Rex Sue" שהתגלה רשמית בתחילת שנות ה-90.
התנהגות

מחקר שנעשה באוניברסיטת מנצ'סטר מצא שהטירנוזאורוס רקס היה יכול לפתח מהירות של עד כ-30 קמ"ש.
התנהגות > תזונה ושיטות טרף

הטירנוזאורוס הרג את טרפו על ידי נשיכה בעוצמה אדירה ביחס לשאר הדינוזאורים הטורפים, שהייתה כל כך חזקה שיכל לשבור את העצמות ולפגוע באיבריו הפנימיים של הטרף. נראה שעיקר טרפו היו הצרטופסיים וההדרוזאוריים שהיו נפוצים מאוד באמריקה הצפונית באותה תקופה. סברות חדשות (ביניהם של הפלאונטולוג ג'ק הורנר, היועץ המדעי של פארק היורה) טוענות כי הטירנוזאורוס היה גם אוכל נבלות שמצא או ש"גנב" לטורפים קטנים או חלשים ממנו, אבל סביר שהיה טורף פעיל בזכות חושיו החדים והמאפיינים שהפכו אותו לטורף יעיל. רגליו האחוריות החזקות היו משענת נגד לגולגולת הענקית וללסתות המאסיביות, דבר שהקל את קריעת הבשר ופיצוח העצמות במבנה המזכיר את הצבוע. לפי דעת מומחים היה הטירנוזאור שרירי מאוד או אפילו מדי ביחס לטורפים מצליחים אחרים, ככל הנראה מכיוון שטרפו היה חזק ולרוב התנגד או נלחם בו בזמן הציד.
מינים

מאמר מדעי שפרסם גרגורי פול במרץ 2022 הציע לפצל את המין Tyrannosaurus rex לשלושה מינים על בסיס רובסטיות ופרופורציות עצם הירך (femur). שמות המינים החדשים הם T. rex (החסון ביותר מבין שלושת המינים), T. imperator (המיוצג על-ידי סו ומייצג מין קדום יותר ממנו התפצלו שני המינים) ו-T. regina (הכי פחות חסון מבין שלושת המינים). הבדל נוסף שנבחן במאמר הוא מספר השיניים בקדם הלסת העליונה (premaxilla).‏ המאמר עורר מחלוקת עזה והכעיס מעריצי דינוזאורים רבים.
ב-2024 פרסמה קבוצת פלאונטולוגים מאמר בכתב העת Scientific Reports ובו הגדירה מין חדש של טירנוזאורוס: Tyrannosaurus mcraeensis. המין החדש מתוארך ל-73 מיליון שנה לפני זמננו, בתפר שבין הקמפן למאסטריכט, כ-6 מיליון שנה לפני הטירנוזאורוס רקס. המאובנים נתגלו במקסיקו בתצורת הל לייק. הוא היה באותו גודל בערך כמו הטירנוזאורוס רקס (שקל 8–10 טונות) ונבדל ממנו במספר מאפיינים בגולגולת. למאובן זה יש חשיבות בהבנת מוצאם והתפשטותם הגאוגרפית של הטירנוזאוריים.
תפוצה

הטירנוזאורוס חי במערב אמריקה הצפונית, מצפון מקסיקו ועד דרום קנדה, ביבשת שנקראה אז לרמידיה. הוא חי בגיל המאסטריכט, 68–66 מיליון שנה לפני זמננו.
מחקר שהתפרסם באפריל 2021 העריך שבסך הכל חיו כ-2.5 מיליארד פרטים של טירנוזאורוס רקס.
אקולוגיה

את בית גידולו של הטירנוזאורוס חלקו עמו בעלי חיים רבים:
התרופודים טורפים: הדרומאוזאוריים דקוטרפטור ואכירורפטור, הטרודוניים פקטינודון ופרוניכודון, וכן ריצ'רדואסטסיה, וייתכן שגם ננוטירנוס אם יוחלט שזה מין תקף).
אורניתומימיים: אורניתומימוס, סטרותיומימוס
אובירפטורים: אנזו לפטורינכוס ומין הדומה לג'יגנטורפטור
אביאלאה ועופות: אוויזאורוס, ברודאוויס, מינים דמויי הספרורניתס וצימולופטריקס.
צרטופסים: טריצרטופס, טורוזאורוס, לפטוצרטופס וגם נדוצרטופס וטטנקצרטופס אם השניים האחרונים הם מינים תקפים.
פכיצפלוזאורים: פכיצפלוזאורוס, ספרותולוס וגם סטיגימולוק, דרקורקס אם השניים האחרונים הם מינים תקפים.
אנקילוזאורים: אנקילוזאורוס, דנברזאורוס ומין נוסף שקשור לאדמונטוניה.
אורניתופודים והדרוזאוריים: אדמונטוזאורוס (היה נפוץ מאוד), מין שקשור לפרזאורולופוס, תסקילוזאורוס,
יונקים מקבוצות רבות, בהן מטאתריה, יונקי שליה ובעלי שיניים מגובששות.