טריטוריית מישיגן
היסטוריה > הממשלה הראשונית במישיגן

לאחר הגעתם של האירופים, האזור שהפך לטריטוריית מישיגן היה תחילה בשליטה צרפתית ולאחר מכן בריטית. המשלחת הישועית הראשונה, ב-1668 בסול סנט מארי, הוביל להקמת מאחזים נוספים בסנט איגנס (שם החלה משלחת ב-1671) ובדטרויט, שנכבשה לראשונה ב-1701 על ידי חיל המצב של מבצר דה בואד לשעבר תחת מנהיגותו של אנטואן דה לה מוטה קאדילק. זמן קצר לאחר הגעתם הקימו חייליו את מבצר פונטצ'רטריין דו דטרויט וכנסייה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה הבתולה. כחלק מצרפת החדשה, האגמים הגדולים העליונים נשלטו תחילה מ-Michilimackinac, ולאחר מכן מדטרויט; זה היה בעצם משטר צבאי שדיווח למושל הכללי בקוויבק. תפקידו היה לספק את צורכיהם של סוחרי הפרוות ולהרתיע כל התנחלויות שאינן תומכות ישירות במאמץ זה. לאחר כניעת מונטריאול ב-1760 כבשו כוחות בריטים בפיקודו של רוברט רוג'רס את דטרויט ואת עמדותיה התלויות. בשנת 1763, מרד פונטיאק ראה את נפילתו של מבצר מיצ'ילימאקינאק לידי השבטים הצפוניים, ומצור ממושך על פורט דטרויט. המצור הוסר ב-1764, והשלטון תחת סגן-מושל בריטי בדטרויט הגיע זמן קצר לאחר מכן.
עקב חוק קוויבק משנת 1774, מישיגן נשלטה במהלך המהפכה האמריקאית כחלק מפרובינציית קוויבק. למרות שהסכם פריז משנת 1783 נתן לארצות הברית הצעירה תביעה לאזור שהוא כיום מישיגן, המדיניות הבריטית הייתה להחזיק בדטרויט ובסביבותיה בכל מחיר. בשנת 1784, הברון פון שטויבן יישלח לקנדה על ידי הקונגרס של הקונפדרציה במעמד דיפלומטי לטפל בשאלת דטרויט והאגמים הגדולים, אך פרדריק האלדימנד, מושל קוויבק, סירב לספק דרכון, והמשא ומתן קרס לפני שהחל. החל משנת 1784, הבריטים ניהלו את נחלותיהם במישיגן כחלק ממחוז הסה יחד עם מה שמכונה כיום מערב אונטריו; בשנת 1791 חולקה פרובינציית קוויבק לקנדה תחתית (קוויבק) וקנדה עילית (אונטריו), ושמות המחוזות של קנדה עילית הוחלפו בשנה הבאה, כאשר מחוז הסה הוגדר כמחוז המערבי.
בנוסף לכך שהבריטים נשארו באזור, כמה מדינות החזיקו גם בתביעות מתחרות על מדינת מישיגן העתידית. בשנת 1779 הקימה וירג'יניה את מחוז אילינוי עם גבולות שהקיפו את כל האדמה ממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לנהר אוהיו וממערב להרי האפלצ'ים. אולם, לכל המטרות המעשיות, ממשלת המחוז מעולם לא הפעילה שליטה ממשית מעבר לאזור מוגבל לכמה יישובים צרפתיים ישנים לאורך הנהרות הגדולים. הרוב המכריע של הארצות הצפון-מערביות נשלט על ידי השבטים הילידים. ניו יורק, קונטיקט ומסצ'וסטס גם טענו לחלקים ממה שעתיד להפוך למישיגן, אך הצליחו אפילו פחות לאכוף את יומרותיהם, לאור שליטתה של בריטניה באגמים הגדולים ובעוינות השבטים.
וירג'יניה ויתרה על תביעתה לאדמות מצפון וממערב לנהר אוהיו החל מ-1 במרץ 1784. במקרה (או שלא), זה היה באותו היום שבו ממצאי ועדת הקונגרס על אדמות המערב, בראשות תומאס ג'פרסון מאז אוקטובר הקודם, דווחו. המלצותיו של ג'פרסון הפכו לבסיס לפקודת הקרקעות משנת 1784, שקבעה כי בשטח יוקמו מדינות חדשות שוות מכל הבחינות לשלוש-עשרה המייסדות, שהן יהיו לנצח חלק מארצות הברית ושממשלותיהן יהיו רפובליקאיות. פקודת הקרקעות משנת 1785הלכה רחוק יותר על ידי קביעת נוהל למכירת קרקעות בשטח החדש. עם זאת, נהר אוהיו נותר גבול יעיל בין ארצות הברית לשבטים הצפון-מערביים למשך מספר שנים נוספות.
שאר המדינות עם תביעות בצפון-מערב הלכו בסופו של דבר אחר הדוגמה של וירג'יניה, ובשנת 1787, חוקק קונגרס הקונפדרציה את פקודת צפון-מערב, שיצרה את הטריטוריה הצפון-מערבית. ההתיישבות הראשונה לפי פקודת הצפון-מערב הייתה במרייטה (אוהיו) ב-1788.
האזור שהפך למישיגן היה בתחילה שטח לא מאורגן ובעצם נשאר בשליטה בריטית; זה לא מנע מארתור סנט קלייר, המושל הראשון של הטריטוריה הצפון-מערבית, להקים מבנה ממשל לאזור, ולו רק על הנייר. מחוז נוקס הוקם ב-20 ביוני 1790 עם גבולות שכללו את המחצית המערבית של חצי האי התחתון של מישיגן ובערך את השליש האמצעי של חצי האי העליון של מישיגן. בשנת 1792 הורחבו גבולות מחוז המילטון כך שיכללו את החלקים המזרחיים של מישיגן שלא נכללו במחוז נוקס.
התביעות האמריקאיות למישיגן תוסכלו מסירובה של בריטניה לפנות את המבצרים בדטרויט, מקינאק ובמקומות אחרים. תמיכתה השקטה של בריטניה בשבטים הצפון-מערביים במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית הייתה תלויה בכך שדטרויט תישאר מחוץ לידיים האמריקאיות. אך עמדתם של הבריטים ובני בריתם בצפון-מערב התדרדר לאחר חתימת הסכם ג'יי וקרב העצים הנופלים ב-1794, ולאחר משא ומתן, פינו הבריטים את דטרויט ב-11 ביולי 1796. ארצות הברית הקימה לבסוף נוכחות במישיגן. פורט מקינאק נהפך זמן קצר לאחר מכן, אך האי דראמונד נשאר כחלק מקנדה עד 1828.