stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
8 במרץ
נולדו

1495 – יוחנן של האלוהים, קדוש נוצרי (נפטר ב-1550)
1560 – קרלו ג'זואלדו, מלחין איטלקי (נפטר ב-1613)
1714 – קרל פיליפ עמנואל באך, מלחין גרמני (נפטר ב-1780)
1819 – רוג'ר פנטון, צלם בריטי (נפטר ב-1869)
1838 – יואל משה סלומון, ממיסדי העיתונות העברית, ממקימי נחלת שבעה ופתח תקווה (נפטר ב-1912)
1841 – אוליבר ונדל הולמס הבן, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית (נפטר ב-1935)
1859 – קנת גרהם, סופר אנגלי (נפטר ב-1932)
1879 – אוטו האן, פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1944 (נפטר ב-1968)
1898 – משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל (נפטר ב-1984)
1914 – יעקב זלדוביץ', פיזיקאי סובייטי יהודי (נפטר ב-1987)
1924 – עבד א-רחמאן אל-יוסופי, פוליטיקאי ועורך דין זכויות אדם מרוקאי שכיהן כראש ממשלת מרוקו (נפטר ב-2020)
1930 – דאגלס הארד, פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית
1931 – ניל פוסטמן, מחשובי התאורטיקנים של תקשורת ההמונים, מבקר תרבות, מחנך וסופר (נפטר ב-2003)
1931 – צבי לבנון, אלוף-משנה בצה"ל, מפקד פיקוד הנח"ל ומפקד פיקוד ההדרכה (נפטר ב-2014)
1932 – מדאה אברהמיאן, צ'לנית ארמנית (נפטרה ב-2021)
1934 – יעקב שבתאי, סופר עברי, מחזאי, פזמונאי ומתרגם (נפטר ב-1981)
1934 – ג'ונתן שטיינברג, פרופסור להיסטוריה של אירופה ויו"ר המחלקה להיסטוריה באוניברסיטת פנסילבניה (נפטר ב-2021)
1934 – מרטי ורז'ס, כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר (נפטר ב-2021)
1934 – פרנססק רודריגס, כדורגלן ומאמן ספרדי-קטלוני (נפטר ב-2022)
1936 – רם אורן, עיתונאי, עורך, סופר ומו"ל ישראלי
1939 – לידיה סקובליקובה, מחליקה על הקרח סובייטית
1941 – מאיר ויזלטיר, מהבולטים שבמשוררי ובמתרגמי ישראל (נפטר ב-2023)
1943 – לין רדגרייב, שחקנית קולנוע אנגליה (נפטרה ב-2010)
1948 – יונתן זקס, הוגה דתי בריטי, כיהן כרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות בחבר העמים הבריטי בין 1991 ל-2013 (נפטר ב-2020)
1949 – תיאופילו קוביאס, כדורגלן פרואני
1958 – גארי ניומן, מוזיקאי בריטי
1964 – דורון צברי, במאי, עורך, שחקן, תסריטאי ומפיק
1972 – איתי שגב, שחקן ובמאי
1974 – ענת אלימלך, דוגמנית ושחקנית ישראלית (נרצחה ב-1997)
1976 – אבי דבוש, פעיל חברתי ישראלי
1977 – יוהאן פוגל, כדורגלן שווייצרי
1977 – ג'יימס ואן דר ביק, שחקן אמריקאי
1980 – פוראת נסאר, עיתונאי ערבי-ישראלי
1982 – גדעון אוקו, עיתונאי ישראלי
1984 – סאשה וויאצ'יץ', שחקן כדורסל סרבי
1986 – טל סלוצקר, צייר ומשורר ישראלי
1990 – אסייר אייארמנדי, כדורגלן ספרדי
1990 – פטרה קביטובה, טניסאית צ'כית
1994 – דילן טומביידס, כדורגלן אוסטרלי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת וסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג (נפטר ב-2014)
1994 – גיא ניב, רוכב אופני כביש ישראלי
2002 – עוזיה צדוק, זמר ישראלי
נפטרו

1126 – אורקה, מלכת לאון (נולדה ב-1079)
1144 – האפיפיור סלסטינוס השני
1403 – באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית (נולד ב-1360)
1466 – פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו (נולד ב-1401)
1550 – יוחנן של האלוהים, קדוש נוצרי (נולד ב-1495)
1702 – ויליאם השלישי, מלך אנגליה (נולד ב-1650)
1844 – קארל הארבעה עשר מלך שוודיה, מלך בשוודיה ונורווגיה, שהייתה אז חלק מממלכת שוודיה בשנים 1818–1844 (נולד ב-1763)
1869 – הקטור ברליוז, מלחין צרפתי (נולד ב-1803)
1874 – מילרד פילמור, הנשיא ה-13 של ארצות הברית (נולד ב-1800)
1906 – הנרי בייקר טריסטראם, כומר ואורניתולוג אנגלי (נולד ב-1822)
1917 – פרדיננד פון צפלין, ממציא ספינת האוויר הצפלין (נולד ב-1838)
1930 – ויליאם הווארד טאפט, הנשיא ה-27 ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (נולד ב-1857)
1935 – האצ'יקו, כלב מגזע אקיטה שחי בטוקיו, ואשר התפרסם ברחבי יפן בזכות נאמנותו לבעליו (נולד ב-1923)
1942 – חוסה ראול קפבלנקה, אלוף העולם בשחמט (נולד ב-1888)
1944 – פרדי הירש, מחנך יהודי בתקופת השואה (נולד ב-1916)
1961 – תומאס ביצ'ם, מנצח בריטי (נולד ב-1879)
1972 – אריך פון דם באך-צלבסקי, פושע מלחמה נאצי, חבר ה-SS בעל דרגת אוברגרופנפיהרר, ממדכאי מרד ורשה (נולד ב-1899)
1975 – ג'ורג' סטיבנס, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, וצלם אמריקני (נולד ב-1904)
1983 – ויליאם וולטון, מלחין בריטי (נולד ב-1902)
1988 – הנריק שרינג, כנר יהודי-פולני-מקסיקני (נולד ב-1918)
1996 – ג'ק צ'רצ'יל, גיבור מלחמה בריטי במלחמת העולם השנייה (נולד ב-1906)
1999 – ג'ו דימג'יו, שחקן בייסבול אמריקאי (נולד ב-1914)
2001 – נינט דה ולואה, רקדנית בריטית ומייסדת הבלט המלכותי הבריטי (נולדה ב-1898)
2004 – אבו עבאס, המייסד והמנהיג של ארגון החזית לשחרור פלסטין (נולד ב-1948)
2005 – שלמה כדורי, צייר ישראלי (נולד ב-1909)
2005 – אסלאן מסחאדוב, מנהיג בדלני צ'צ'ני, נהרג על ידי הצבא הרוסי (נולד ב-1951)
2007 – ג'ון אינמן, שחקן טלוויזיה אנגלי (נולד ב-1935)
2010 – בנימין ענבר, תת-אלוף בצה"ל, בעל עיטור העוז (נולד ב-1931)
2014 – ויקטור שם-טוב, פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל (נולד ב-1915)
2016 – ג'ורג' מרטין, מפיק ומלחין בריטי (נולד ב-1926)
2017 – ג'ורג' אולה, כימאי יהודי-הונגרי-אמריקאי זוכה פרס נובל לכימיה (נולד ב-1927)
2018 – דב הלר, אמן ישראלי (נולד ב-1937)
2019 – מיכאל גילן, מנצח אוסטרי (נולד ב-1927)
2019 – יגאל מירון, פסל, צייר, אוצר ומורה לאמנות ישראלי (נולד ב-1940)
2020 – מקס פון סידוב, שחקן קולנוע שוודי (נולד ב-1929)
2020 – שלמה דשן, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב (נולד ב-1935)
2021 – טרוור פיקוק, שחקן אופי בתיאטרון ובטלוויזיה, תסריטאי ופזמונאי אנגלי (נולד ב-1931)
2024 – הרברט קרמר, פרופסור לפיזיקה ומחשוב קוונטי (נולד ב-1928)
2025 – את'ול פיוגארד, מחזאי, סופר, שחקן ובמאי דרום אפריקאי (נולד ב-1932)
חגים ואירועים החלים ביום זה

יום האישה הבין-לאומי
אלבניה – יום האם
רומניה – יום האם
7 במרץ – 9 במרץ
מרץ
לוח אירועים שנתי
קרל פיליפ עמנואל באך
יואל משה סלומון
פרדיננד פון צפלין
ויליאם השלישי
ויליאם הווארד טאפט
מיכאל דודזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 75 בערך) גאלאץ, רומניה, אז הרפובליקה העממית הרומנית
 לאום:  ישראל
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת מילנו
 התמחות:  פסיכיאטריה
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  פסיכיאטר 
 מחלקות ובתי חולים:  המרכז הרפואי שיבא
 
מיכאל דודזון (נולד בשנת 1950) הוא פסיכיאטר ישראלי, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב ופרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה שליד בית החולים מאונט סיני בניו יורק. כיום הוא מכהן גם כן כפרופסור וראש קתדרה לפסיכיאטריה בבבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין. 
דודזון התפרסם במיוחד בעקבות מחקריו בתחום הפסיכופרמקולוגיה, הנוירוכימיה והביולוגיה המולקולרית של מחלת אלצהיימר וסכיזופרניה.
קורות חיים

מיכאל דודזון נולד בעיר גאלאץ ברומניה במשפחה יהודית שעלתה לישראל. למד רפואה בשנים 1970–1976 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מילנו. לאחר מכן במהלך השנים 1976–1980 עשה סטאז' והתמחות בקרדיולוגיה וברפואה פנימית במרכז הרפואי תל אביב. בשנת 1980 נסע לארצות הברית בה התמחה בפסיכיאטריה בשנים 1980–1984 בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. הוא נשאר בהמשך בצוות בית החולים בשנים 1985–1995 כמנהל יחידה ואחר כך כמנהל מחלקה. במהלך השנים 1990–1995 עבד כסגן מנהל קליני של בית החולים הפסיכיאטרי פילגרים בניו יורק. באותן השנים בארצות הברית השתתף דודזון, בין היתר, בתהליך הדה-אינסטיטוציונליזציה של החולים הפסיכיאטריים. בשנת 1995, בשובו לישראל, עבד בשרות הפסיכיאטרי ובקליניקה לזיכרון של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ובשנים 2000–2001 כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת ים. לאחר מכן התמנה בין 2001–2007 למנהל האגף הפסיכיאטרי של בית החולים תל השומר.
החל משנת 2000 ניהל פרופ' דודזון את המרכז למחלת אלצהיימר ע"ש סטוקובסקי (שהוקם ב-1994), תחילה בבניין שעל יד בית החולים תל השומר, ובהמשך עבר לכהן כיושב ראש המרכז בבניינו החדש ברמת גן (מרכז רמת גן למחלת אלצהיימר).
בשנים 1993–1995 ושוב החל משנת 1996 מכהן דודזון כפרופסור לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה שליד בית החולים מאונט סיני בניו יורק. במקביל החל משנת 1996 הוא מלמד כפרופסור לפסיכיאטריה גם בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2009 דודזון הוא העורך הראשי של כתב העת האירופאי לנוירופסיכופרמקולוגיה "European Neuropharmacology".
דודזון פרסם מעל 600 מאמרים ומחקרים מדעיים. רבים מהם עוסקים בממצאים בתחום הביולוגיה של הסכיזופרניה, כולל בהיבטים נוירוכימיים ושל ביולוגיה מולקולרית, כמו גם בניסויים למציאת טיפולים תרופתיים חדשים.
דודזון הקדיש חלק רב מפעילותו המדעית לחקר מחלת אלצהיימר, חקר במיוחד את הביטויים המקדימים - פרמורבידיים ופרודרומליים של המחלה, את תרומת גורמי הסיכון והפתולוגיה הקרדיו-וסקולריים להיווצרותה וערך מחקרים לשם פיתוח טיפולים חדשים.
פרסים ואותות הוקרה

2004 - פרס לפסיכופרמקולוגיה מטעם הקולגיום האירופאי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
2006 - פרס למדעי העצב מטעם הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
2023 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת גאלאץ ברומניה.
הערות שוליים

↑  באתר אוניברסיטת ניקוסיה
1 2  באתר אוניברסיטת גאלאץ 19 במאי 2023
↑  Michael Davidson, scholar.google.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007351680005171  VIAF: 112149842041102840999   WorldCat (עם VIAF): 112149842041102840999 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיכאל דודזון".
רוברט לופז

ערך זה עוסק בהיסטוריון רוברט לופז. אם התכוונתם לכותב שירים, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוקטובר 1910 ג'נובה, איטליה 
 פטירה:  6 ביולי 1986 (בגיל 75) ניו הייבן, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מילאנו  מערכת אוניברסיטת ויסקונסין  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 מנחה לדוקטורט:  גיינס פוסט 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת העיר ניו יורק  אוניברסיטת ג'נובה 
 תלמידי דוקטורט:  אברהם יודוביץ', פיליפ הופמן, הארי אלווין מיסקימין, בנימין זאב קדר 
 פרסים והוקרה:  עמית אקדמיית ימי הביניים של אמריקה (1962)  סטרלינג פרופסור  מלגת גוגנהיים (1948, 1951) 
 
רוברט סבטינו לופז (Roberto Sabatino Lopez;‏ 8 באוקטובר 1910 – 6 ביולי 1986) היה היסטוריון אמריקאי ממוצא יהודי. התמחה בהיסטוריה של ימי הביניים. מחשובי ההיסטוריונים הכלכליים של אירופה. שימש במשך שנים רבות כפרופסור בכיר (Sterling Professor) באוניברסיטת ייל.
קורות חיים

לופז נולד בג'נובה, למשפחה יהודית. אביו, סבטינו לופז, היה פעיל ציוני, מחזאי וסופר. ב-1932 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מילאנו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסחר הימי של גנואה במאה ה-13, והתמקדה בדמותו של סוחר בשם בנדטו זכריה.
לופז לימד במספר אוניברסיטאות באיטליה (בהן פאביה וג'נובה) עד 1939. במהלך שנים אלו פרסם שני ספרים ומספר מחקרים שהעמידו אותו בחזית החקר ההיסטורי של ההיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים המאוחרים.
חוקי הגזע באיטליה מנעו ממנו קידום אקדמי, ולכן החליט להגר לארצות הברית.
כאשר הגיע ב-1939 הייתה בעיה בהכרה האוניברסיטאית בתאריו ולכן ב-1942 השלים דוקטורט נוסף באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וזאת תוך כדי עבודה כעוזר מחקר בתחום הידע שלו.
עם סיום הלימודים, ביוני 1942, גויס לעבודה במחלקת המודיעין של משרד ההגנה האמריקאי (United States Office of War Information) והועסק כעורך שידורים במחלקה האיטלקית של רדיו אמריקה. שם פגש את מי שהפכה להיות אשתו, קלוד אן קירשן. הם נישאו ב-1946 ונולדו להם שני בנים. אשתו נודעה כחוקרת של בנג'מין פרנקלין.
אחרי המלחמה לימד במספר מכללות ומ-1955 באוניברסיטת ייל, שם קיבל מינוי כפרופסור מלא ועבד שם 35 שנה עד לפרישתו לגמלאות ב-1981.
מחקריו עסקו בעיקר בנושאי הסחר הימי של אגן הים התיכון בימי הביניים, וכללו התייחסות מיוחדת לנקודה היהודית בסחר זה. חוץ מזה חקר את היחס בין כלכלה לתרבות ובמיוחד לארכיטקטורה.
נחשב כחוקר פורה והעמיד תלמידים רבים.
מספריו בעברית

לידתה של אירופה, תל אביב: הוצאת דביר, תש"ן-1990
מניהוט מצוי

| מניהוט |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: מלפיגאים
משפחה:: חלבלוביים
סוג:: מניהוט
מין:: מניהוט מצוי
שם מדעי
 Manihot esculenta ‏קרנץ, 1766
תחום תפוצה

תרשים סכמטי של מניהוט מצוי
Manihot esculenta
מניהוט מצוי (שם מדעי: Manihot esculenta; ידוע במקומות שונים גם כקסאווה, יוקה או מאניוק) הוא שיח מעוצה ממשפחת החלבלוביים שמקורו באמריקה הדרומית. בצורתו המבויתת הוא גידול חקלאי רב-שנתי באזורים טרופיים וסובטרופיים, המשמש למאכל בשל השורש הפקעתי עתיר העמילן שלו. עיקר גידולו כיום הוא באפריקה. מניהוט הוא המקור השלישי בגודלו לפחמימות באזורים טרופיים, אחרי אורז ותירס.
המניהוט משמש כמזון הן לאדם והן לבעלי חיים, אך משתמשים בו גם לצרכים אחרים: ברפואה משתמשים בקמח מניהוט לטיפול בתסמונת המעי הרגיז, ובתעשייה מיוצר ממנו אתנול, שמשמש כדלק מתחדש ונקי. מנגד, המניהוט מכיל ציאניד, ואם הוא יוכן בצורה לא נכונה, הוא עלול לגרום להרעלת ציאניד שעלולה לגרום למוות.
תיאור הצמח

המניהוט הוא שיח מעוצה שגובהו הממוצע מטר אחד, ויכול להגיע עד גובה של שלושה מטרים. ענפי הצמח חלקים וזקופים. עליו ירוקים-כהים, ולכל אחד שבעה עלעלים. מראהו החיצוני דומה לזה של צמח הקנאביס. למניהוט מצוי פרחים קטנים הנמצאים בתפרחת. פירותיו מסוג הלקט מכילים זרעים.
שורשי המניהוט הם דמויי קרניים – ארוכים ומחודדים בקצה (ראו שרטוט משמאל). קוטרו של כל שורש בין 5 ל-10 סנטימטרים; אורכו בין 50 ל-80 סנטימטרים. הקליפה ניתנת להפרדה, עוביה כמילימטר אחד, שטח הפנים שלה גס, וצבעה חום-אדמדם. התוך מוצק והומוגני. צבעו בין לבן לצהבהב. חוט עצי עובר לאורך צירו של השורש.
אטימולוגיה

מקור שמו הראשוני של הצמח – manioca – בשפות טופי וגוארני, שפות האינדיאנים שחיו באזורים המצויים כיום בתחומה של ברזיל. על פי אגדה אינדיאנית, בתו של ראש שבט אחד הרתה באופן מסתורי ונשלחה להתגורר בבקתה מבודדת במהלך ההיריון. בסופו של דבר היא ילדה תינוקת יפהפייה ובהירה, שנקראה "מאני" והייתה אהובה על כל תושבי האזור. לרוע המזל, בהגיעה לגיל שלוש, מתה מאני מסיבה בלתי ידועה. אימה קברה אותה ליד הבקתה, ובעודה מתאבלת ראתה כי מתוך הקבר עולה צמח רענן, בעל שורש מעובה דמוי קרן לבנה. הכול באו לראות את הפלא, וקראו לצמח manioca (צירוף של mani oca) – "ביתה של מאני". לפי גישה אחרת מקור השם בצירוף המילים מאני-יוקה, כלומר קרן לבנה.
מהשם המקורי "מאניוקה" נגזר שמו של הצמח בפורטוגזית – "מנדיוקה" (mandioca), ובשפות אירופיות נוספות כגון צרפתית (manioc) וגרמנית (maniok). בספרדית נקרא הצמח "יוקה" (yuca), ונראה שגם שם זה נגזר מ"מאניוקה". השם המדעי של הסוג, Manihot, משמר באופן חלקי את המקור האינדיאני. שם המין, esculenta, מקורו במילה הלטינית ēsculentus שפרושה "אכיל" או "נאכל", משום שהצמח ראוי למאכל. בעבר נקרא גם Manihot utilissima, כלומר "מניהוט שימושי".
בשפת הטאינו (Taíno), שפתם של ילידי האיים הקאריביים, נקרא לחם שנאפה מקמח מניהוט בשם "קסאבי" (caçabi)‏. שם זה הושאל לספרדית (cazabe), וממנו נגזר שם הצמח באנגלית ובשפות נוספות, "קסאווה" (cassava). השם "קסאווה" משמש לעיתים גם בעברית, אולם שמו העברי הרשמי של הצמח נקבע על פי שמו המדעי: מניהוט מצוי. בעבר היו שכינוהו "מניהוט הפקעים", על שום שורשיו המעובים.
תולדות השימוש בצמח

צמח הבר שממנו תרבתו את המניהוט גדל במערב-מרכז ברזיל. קשה לדעת בוודאות מתי בדיוק הוא תורבת, אולם ישנן ראיות מסוימות לכך שגידלו אותו בהיקפים משמעותיים כבר לפני כ-3,000 שנים, וברי כי לא תורבת לפני יותר מ-10,000 שנים (ראשיתה של החקלאות האנושית).
אבקת הצמח נמצאה באתר ארכאולוגי בן כ-6,600 שנה במישורי מפרץ מקסיקו.
הראיה הישירה הקדומה ביותר לתרבות הצמח נמצאה באתר מאיה בן 1,400 שנים באל סלוודור (הקרוי חויה דה סרן), אף שיש להניח כי השימוש בו החל דרומית משם, באזור ברזיל או פרגוואי.
התייחסות למניהוט נמצאה על גבי כלי חרס מהתקופה הפרה-קולומביאנית. עד הכיבוש הספרדי היה המניהוט מוצר מזון בסיסי של העמים הילידים באזורים הצפוניים של דרום אמריקה, אמריקה המרכזית והאיים הקאריביים, וגידולו נמשך גם בתקופת השלטון הספרדי והפורטוגלי באזור. בתקופה הקולוניאלית הובא המניהוט לאזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, והפך במרוצת השנים למזון בסיסי באזורים נרחבים של אפריקה שמדרום לסהרה.
גידול ועיבוד > גידול

המניהוט יכול לגדול גם בתנאי קרקע ואקלים קשים יחסית. ניתן לגדלו על קרקע זיבורית דלת מינרלים שאינה מתאימה לגידולים חקלאיים אחרים (כמו דגנים). יתר על כן, הצמח יכול לגדול אף בתנאי בצורת.
עם זאת, המניהוט זקוק לשמונה חודשים חמים לפחות בכל שנה, ואינו יכול לשרוד מתחת לנקודת הקיפאון.
בין 1975 ל-2005 גדל הייצור העולמי של מניהוט בערך פי שניים. עיקר הגידול התרחש באפריקה, שהייצור בה היה הגדול ביותר כבר ב-1975 וגדל פי שניים וחצי עד 2005. התפוקה באסיה עלתה בשיעור מתון יותר של כ-65%, ואילו התפוקה בדרום אמריקה ובאיים הקריביים שמרה, פחות או יותר, על יציבות לאורך התקופה.
את הצמיחה הדרמטית בתפוקת המניהוט באפריקה יש לייחס, בראש ובראשונה, לניגריה, שהייתה בשנת 1973 יצרנית המניהוט השנייה בעולם עם כ-9,600,000 טונות (לעומת 26,559,000 טונות בברזיל),
אך הגדילה את תפוקתה במאות אחוזים מאז, ונטלה את הבכורה העולמית (כפי שניתן לראות בטבלה שלהלן).
בשנת 2002 הוערך ייצור המניהוט העולמי בכ-184 מיליון טון, מתוכם גידלו 99.1 מיליון טון (54%) באפריקה, 51.5 מיליון טון (28%) באסיה ו-33.2 מיליון טון (18%) באמריקה. מאז המשיך הייצור לגדול. בטבלה ניתן לראות את התפוקה העולמית בשנים 2003 ו-2004.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התפוקה בטונות לשנים 2003 (מימין) ו-2004 לפי FAO
| ניגריה ניגריה | 33,379,000 | 17.5% | 33,379,000 | 17% |  |
| ברזיל ברזיל | 22,146,800 | 11.7% | 24,230,332 | 12% |  |
| תאילנד תאילנד | 18,430,000 | 9.7% | 20,400,000 | 10% |  |
| אינדונזיה אינדונזיה | 18,473,960 | 9.7% | 19,196,950 | 10% |  |
| הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | 14,944,600 | 7.9% | 14,950,500 | 8% |  |
| גאנה גאנה | 10,239,340 | 5.4% | 9,828,000 | 5% |  |
| הודו הודו | 7,100,000 | 3.7% | 7,100,000 | 4% |  |
| טנזניה טנזניה | 6,890,000 | 3.6% | 6,890,000 | 4% |  |
| מוזמביק מוזמביק | 6,149,897 | 3.2% | 6,149,897 | 3% |  |
| אנגולה אנגולה | 5,699,331 | 3% | 5,600,000 | 3% |  |
| אוגנדה אוגנדה | 5,400,000 | 2.8% | 5,400,000 | 3% |  |
| וייטנאם וייטנאם | 5,228,500 | 2.8% | 5,370,000 | 3% |  |
| בנין בנין | 3,675,147 | 1.9% | 4,000,000 | 2% |  |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | 3,901,500 | 2.1% | 3,901,600 | 2% |  |
| פרגוואי פרגוואי | 3,900,000 | 2.1% | 3,900,000 | 2% |  |
| מדינות אחרות | 24,463,620 | 12.9% | 25,204,633 | 13% |  |
| האומות המאוחדות סך הכל | 190,021,695 | 100% | 195,500,912 | 100% |  |
גידול ועיבוד > מזיקים

באפריקה, כנימות מגן וקרדיות מניהוט ירוקות עלולות לגרום, בהיעדר טיפול מתאים, לאובדן של עד 80% מן היבול. מזיקים אלה יצאו מכלל שליטה בשנות השבעים והשמונים, אולם מוגרו במידה רבה בעקבות הקמת המרכז לבקרה ביולוגית באפריקה על ידי המכון הבין-לאומי לחקלאות טרופית. המרכז בחן אפשרויות שונות למלחמה במזיקים ובחר ב"אויבים טבעיים" המצויים בדרום אמריקה, החרקים Apoanagyrus lopezi ו-Typhlodromalus aripo. הראשון (שהוא פרזיטואיד) מחסל ביעילות את כנימות המגן, והשני (שהוא סוג של קרדית) טורף את הקרדיות הירוקות. צמח המניהוט נפגע תדיר גם על ידי חרקים גדולים יותר דוגמת ה-Zonocerus variegatus (סוג של חגב; תמונה משמאל) מחד,
ועל ידי זיהומים בקטריאליים, פטרייתיים וויראליים מאידך.
חלק מן המחלות הויראליות והבקטריאליות נמנעות על ידי יצירת זנים חסינים באמצעות הנדסה גנטית.
גידול ועיבוד > קציר וסילוק רעלים

בשלב ההכנה לקציר מורטים מן השיח את החלקים העליונים – ענפים עם עלים. לאחר מכן עוקרים את צמח המניהוט באופן ידני על ידי הרמת החלק התחתון של גזע השיח ומשיכת השורשים אל מחוץ לאדמה. את השורש מסירים מבסיס הצמח.
לא ניתן לצרוך את השורש בצורתו הגולמית משום שהוא מכיל גלוקוזידים ציאנוגניים ההופכים לציאניד בנוכחות האנזים הטבעי לינאמאראסה, המצוי אף הוא בצמח. מנת גלוקוזיד ציאנוגני ממניהוט גולמי (40 מיליגרם) מספיקה כדי לגרום למותה של פרה. כמו כן, צריכה תכופה של מניהוט שלא עבר עיבוד מספיק עלולה לגרום למחלה נוירולוגית הגורמת לשיתוק. בשנת 1936 זוהתה המחלה לראשונה. במחקרים שביצעו הנס רוסלינג ועמיתיו בצפון טנזניה נמצא שהמחלה, הקרויה בפי תושבי המקום "קונזו" ("רגל קשורה"), נובעת מפגיעה בתאי עצב תנועתיים אצל חולים אשר סבלו מתת-תזונה וצרכו תקופה מסוימת מניהוט בלבד.
מקובל לסווג את שורשי המניהוט כמתוקים או מרים לפי כמות הגלוקוזידים הציאנוגניים שבהם. שורש מניהוט מתוק אינו רעיל משום שכמות הציאניד שנוצר בו נמוכה מ-20 מיליגרם לכל קילוגרם שורש. שורש מניהוט מר מייצר כמות גדולה פי 50 של ציאניד (עד גרם ציאניד לכל קילוגרם שורש). מניהוט הצומח בעת בצורת עשיר במיוחד ברעלנים אלה.
בזנים המתוקים של המניהוט די בבישול לסילוק כל הרעלנים. בזנים המרירים, המשמשים לייצור קמח או עמילן, נדרש עיבוד מורכב יותר. מקלפים את השורשים הגדולים ואחר כך טוחנים אותם לקמח, את הקמח משרים במים וסוחטים מספר פעמים, ולאחר מכן הוא עובר קלייה. גרגרי העמילן הצפים על פני המים במהלך ההשריה משמשים אף הם לבישול.
הווארד ברדברי, כימאי אוסטרלי, פיתח שיטה להפחתת כמות הציאניד בקמח מניהוט.
השיטה מבוססת על ערבוב הקמח עם מים לקבלת עיסה צמיגה, הנמתחת בשכבה דקה על גבי סל ומונחת בצל למשך חמש שעות. במשך פרק זמן זה אנזים המצוי בקמח מפרק את מולקולות הציאניד. בתהליך הפירוק נוצר גז מימן ציאנידי המשתחרר לאטמוספירה. על ידי כך קטנה כמות הרעלן בחמש-שישיות, והקמח הופך בטוח למאכל. מדענים מנסים לקדם את השימוש בשיטה זו בקרב אוכלוסייה אפריקאית כפרית שנסמכת על המניהוט לצורכי תזונה.
שימושים

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  59.68 ג'
 
 קלוריות:  160 קק"ל
 
 חלבונים:  1.36 ג'
 פחמימות:  38.06 ג'
 שומן:  0.28 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  1 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.087 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.048 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.854 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  20.6 מ"ג
 
 ברזל:  0.27 מ"ג
 סידן:  16 מ"ג
 אשלגן:  271 מ"ג
 נתרן:  14 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  1.8 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
שימושים > מזון לאדם > רקע

שורש המניהוט עשיר מאוד בעמילן ומכיל כמויות גדולות יחסית של סידן (16 מיליגרם לכל 100 גרם), זרחן (27 מיליגרם ל-100 גרם) וויטמין סי (20 מיליגרם ל-100 גרם; וראו עוד בטבלה משמאל). צמח המניהוט מספק את תפוקת האנרגיה ממזון הגבוהה ביותר ליום לכל יחידת שטח גידול (פרט, אולי, לקנה הסוכר). השורש דל בחלבון ובמרכיבים תזונתיים אחרים. לעומת זאת, עלי הצמח הם מקור טוב לחלבון, ובלבד שמוסיפים להם מזונות עשירים בחומצת האמינו מתיונין, שהיא חומצת אמינו חיונית לתזונת האדם אשר אינה מצויה בכמות מספקת בעלים.
שורש מניהוט מבושל הוא בעל טעם עדין, ויכול להחליף תפוח אדמה מבושל במגוון מאכלים, בדרך כלל כתוספת למנה עיקרית. ניתן להכין ממנו, בין היתר, מחית, מרקים, נזידים וכופתאות. פיסות מניהוט שבושלו או אודו ולאחר מכן טוגנו בשמן עמוק עשויות לשמש תחליף לטוגנים, הגם שטעמן ייחודי ושונה מזה של טוגני תפודים. מן הקמח עתיר העמילן, המיוצר משורש המניהוט, מכינים גם טפיוקה. טפיוקה היא מרכיב עמילני חסר טעם המיוצר משורש מניהוט מיובש ומשמש במיני מזון מוכן (גם בישראל). ניתן להשתמש בטפיוקה להכנת פודינג הדומה במרקמו לפודינג אורז. קמח המניהוט יכול להחליף את קמח החיטה בתפריטם של אנשים בעלי אלרגיה למרכיבי חיטה, כגון חולי צליאק. בסוף 2007 פורסם בכתב עת מדעי כי פותח זן חדש של המניהוט, אשר שיעור העמילוז בשורשיו (כ-3%) קטן באופן מהותי מזה שבשורשי הצמח הרגיל (18%–24%), ועל כן קל יותר לעיכול.
המיץ של הזנים המרירים של המניהוט – לאחר שצומצם בדרך של אידוי לסירופ סמיך, ותובל – קרוי "קאסאריפ" ומשמש בסיס לרטבים שונים וחומר טעם, בעיקר בארצות טרופיות. הוא מיובא למערב בעיקר מגיאנה. גם עלי המניהוט טובים למאכל אדם. עלים צעירים של מניהוט הם ירק פופולרי באינדונזיה בשל תכולה גבוהה של חלבון, ויטמינים ומינרלים בהשוואה לירקות אחרים. מחקרים מגלים כי אכילה יומיומית של עלי מניהוט עשויה למנוע בעיות של תזונת-חסר במקומות שבהם קיים חשש לכך, וכי נטילת עלים צעירים בהיקף מוגבל מצמחי מניהוט אינה פוגעת בצמיחת השורש.
משנת 2011 מגדלים את שורש המניהוט במושב שחר שבחבל לכיש, ונכון ל-2014 מגדלים בחלקה קטנה בקדימה שבשרון בישראל. שורש הצמח ועליו אינם נמכרים במרכולים (אם כי במקומות מסוימים ניתן להשיג טפיוקה). את הצמח מייבאים או מגדלים בכמויות קטנות לשימושן של מסעדות בעלות תפריט אפריקאי או דרום-אמריקאי. כמו כן מיובאים לישראל צ'יפס משורש מניהוט של חברת היין סלסטיאל גרופ.
שימושים > מזון לאדם > אמריקה הדרומית

בברזיל ידוע המניהוט בשמות שונים באזורים שונים (למשל, macaxeira בצפון מזרח, mandioca בדרום מזרח ו-Aipim בצפון). בין המאכלים הנפוצים המבוססים על שורש מניהוט ניתן למנות את ה"ואקה אטולאדה" (vaca atolada; מילולית: "פרה בביצה") שהוא סוג של נזיד המבוסס על בשר ומניהוט המבושלים יחדיו עד שהשורש הופך לעיסה; ה-pirão, מעין דייסה הנוצרת על ידי בישול של חלקי דגים עם קמח מניהוט (farinha de mandioca); המאכל הפופולרי פארופה (farofa; תמונה משמאל) – מעין גרגרים המבוססים על קמח של מניהוט קלוי ותבלינים (המאכל דומה לקוסקוס); טקקה (Tacacá) – סוג של מרק נפוץ ומאוד אהוב בצפון ברזיל; פיסות מניהוט מטוגנות בשמן עמוק; ואפילו פודינג המיוצר ממניהוט מבושל.
בבוליביה מקובל לבשל את השורש ולאחר מכן לטגנו ולאוכלו עם רוטב חריף בשם llajwa המבוסס על צ'ילי ועגבניות ובתוספת גבינה ותירס מיובש (צ'וקלו). באזורים כפריים משמש המניהוט תחליף ללחם. בוונצואלה נהוג לאכול קאסאבֶּה (casabe), לחם המבוסס על קמח מניהוט. הקאסאבה מיוצר על ידי קליית שכבה דקה (מעין פנקייק) בקוטר מטר של ממרח מניהוט טחון על משטח חם, לקבלת מאפה פריך ששוברים אותו לפיסות קטנות לפני האכילה. למאכל זה יש גם גרסה מתוקה הקרויה "נאיבואה" (naiboa), שהיא, למעשה, כריך של שני פנקייקים רכים, יחסית, וביניהם ממרח מיץ קנה סוכר מיובש (papelón).
בפרגוואי נהוג לאכול שורש מניהוט מבושל כתוספת למנה עיקרית. צ'יפה (Chipá) הן לחמניות בקוטר של כ-3 סנטימטר המיוצרות מקמח מניהוט, חלב, גבינה, ביצים וחמאה או שמן. בפרו משמש שורש מניהוט, בין היתר, להכנת מתאבנים דוגמת ה-majado de yuca (עם בצל ופלפלים) וטוגנים הדומים לטוגני תפוחי אדמה. בקולומביה משמש המניהוט, בין היתר, כחומר מסמיך במרק עשיר הקרוי sancocho, המבוסס לרוב על דגים או בשר עוף. עיסת מניהוט משמשת, יחד עם גבינה, להכנת לחם הקרוי pandebono. סוג לחם נוסף, bollo de yuca, מיוצר על ידי בישול עיסת מניהוט עטופה ברדיד אלומיניום.
שימושים > מזון לאדם > אמריקה התיכונה

בפנמה נהוג להכין משורש המניהוט קארימאנולאס (carimanolas): מועכים את השורש המבושל ולאחר מכן מערבבים אותו עם בשר מתובל. מן העיסה מכינים כופתאות המטוגנות בשמן עמוק עד לקבלת גוון זהוב-חום. כמו כן נעשה שימוש בשורש כאחד המרכיבים העיקריים במרקים, יחד עם בשר עוף, תפוחי אדמה וירקות אחרים. בקוסטה ריקה נהוג לאכול שורש מניהוט כשהוא מבושל בתוך מרק, או כשהוא חתוך, מטוגן ומעורב עם חתיכות של בשר חזיר מטוגן וליים (לעיתים נמכרים כריכים עם תערובת זו). המניהוט הוא אחד ממקורות המזון העיקריים של התושבים באזורים הכפריים.