ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
סדרי שלטון > הממשל האזרחי (1920 ואילך) > תכנון העיר

במהלך שלושים שנה של שלטון יזמו פקידי המנדט 5 תוכניות אב לירושלים. לתוכניות אלו קדמו מספר פקודות, צווים מנהליים ותקנות הנוגעות לבניה בירושלים שהתקין המושל הצבאי רונלד סטורס דוגמת החובה לצפות בתים חדשים באבן. תקנה חשובה שהתייחסה לבנייה בקרבת העיר העתיקה קבעה כי: "שום אדם לא יהרוס, ישכלל, יחליף או יתקן תבנית כל בנין בירושלים או בסביבותיה, בתוך קוטר של 2,500 מטרים משער שכם, עד שיקבל רישיון בכתב מהמושל הצבאי".
תוכנית מקלין - בשנת 1918 הזמין אלנבי את מהנדס העיר אלכסנדריה ויליאם מקלין, להכין תוכנית שתתווה קווים לתכנון ירושלים ובנייתה כעיר מודרנית. התוכנית הניחה אבני יסוד לתכנון ירושלים שמאז שימשו כבסיס רעיוני התקף גם לתוכניות מאוחרות. על פי התוכנית העיר העתיקה תזכה לשימור, בשל היותה גרעין המכתיב את אופייה הדתי והייחודי של ירושלים. השטחים הצמודים לחומות העיר העתיקה יהיו שטחים ציבוריים פתוחים, וכל המבנים הצמודים לחומה יסולקו. האזור הצפוני-מזרחי לעיר העתיקה, כולל הר הזיתים, ייחשב כשטח בעל ייחוד דתי ורוחני, ותתאפשר בו בנייה בהיתר מיוחד בלבד. האזור שממערב לעיר העתיקה, לאורך דרך יפו יהווה יעד לפיתוח עתידי-מודרני. לתוכנית, שהייתה בעיקרה תאורטית היו מספר חסרונות בולטים שעיקרם היה חוסר ההתחשבות בטופוגרפיה הייחודית של ירושלים, או בהיבטים החברתיים הייחודיים של העיר.
תוכנית גדס. הוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919 ונשענה על תקנות הבניה של השלטון הצבאי כפי שהותקנו על ידי סר רונלד סטורס ועל תוכנית מקלין וקבעה כי העיר תתפתח לכוון מזרח. התוכנית לקתה בכך שהיא בעלת אופי סכימתי ללא פירוט המאפשר הפיכתה לתוכנית סטטוטורית בעלת מאפיינים חוקיים. מעבר להצגת כיוונים רעיוניים אין בה פירוט והרחבה בעלת אופי אדריכלי אשר היה מאפשר יישום התוכנית וקרימת עור וגידים על השלד הקונספטואלי.
תוכנית גדס-אשבי נערכה בשנת 1922 על ידי פרופסור סר פטריק גדס בשיתוף האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי ששימש "יועץ אזרחי למושל ירושלים" וכמזכיר האגודה למען ירושלים. תוכנית גדס-אשבי היוותה כמעיין סינתזה של התוכניות שהוגשו עד לאותו רגע, ולתקנות שפרסם המושל הצבאי של ירושלים סר רונלד סטורס. החידוש העיקרי בתוכנית היה הוספת מקום לשטחי תעשייה בסמוך לעורקי תחבורה ראשיים התוכנית ביססה את עקרונות התכנון העירוני של ירושלים על בסיס עקרון ייעודי הקרקע.
תוכנית הולידיי הוצגה בשנת 1925 על ידי האדריכל קליפורד הולידיי שעבד כמתכנן ערים בעיריית ירושלים, התוכנית אושרה בשנת 1930 והייתה לתוכנית הראשונה שממנה נגזרו תוכנית אזוריות מפורטות וקבעה תקנות בנייה מפורטות. התוכנית גם קבעה אזורי מסחר מיוחדים וקבעה צירי תנועה שהראשי בהם הוא רחוב יפו.
תוכנית קנדל הוגשה בשנת 1944 על ידי האדריכל הבריטי הנרי קנדל. התוכנית שינתה ייעוד של קרקעות באזור ממילא ובאזור מלון המלך דוד וגן פעמון הדרור למגורים. שכונות מגורים אחרות חולקו על פי מפתח עדתי ודתי מתוך הכרה באופייה המיוחד של ירושלים.
השפעת תוכניות אלו רבה, והעקרונות המנחים שנקבעו בהן תקפים גם בהכנת תוכניות אב ותוכניות מתאר עתידיות. קווי היסוד ממשיכים לשמש בסיס לתוכניות מתאר, והן שקיבעו את המבנה העירוני של ירושלים, כוחן נובע ממקורן התכנוני שבדרך כלל חף ממאפיינים של שיקולים פוליטיים או כלכליים. שיקולים אלו לא היו נקיים מטעויות, וכך נידונו השכונות היהודיות של אמצע המאה ה-19 להיחשב כמבנים חסרי ערך. שכונות חשובות מבחינה היסטורית ובעלות משקל במרקם האורבני כגון ימין משה, נחלת שבעה, נחלאות ומאה שערים סומנו כמיועדות להריסה - קביעה שלא נגנזה בתפיסת התכנון הישראלית המוקדמת של ירושלים, וגזרה על שכונות אלו ניוון אורבני מתמשך.
התוכניות הבריטיות, בשילוב עם פעילות האגודה למען ירושלים, הוכתרו בהצלחה, שעיקרה - שימור העיר העתיקה והאגן הקדוש. הקמת שכונות הגנים היהודיות, פיתוח מרכז העיר והקמת האוניברסיטה בהר הצופים, השיגו איזון נכון בין ריסון ושמרנות לבין יצירת חדש - יש מאין. מאמצי הבנייה החדשה התמקדו בשטחים חשופים שבהם נבנתה עיר מודרנית, כשמנגד העיר העתיקה על שלל האתרים ההיסטוריים ונכסי התרבות שבה.