stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנתוני פארקר
חיים אישיים

פארקר הוא נוצרי, בנם של לארי ושרה פארקר. יש לו אח גדול, מרקוס ששיחק כדורסל בבית הספר התיכון, ואחות קטנה ממנו, קנדיס, ששיחקה עד עונת 2022–2023  בליגת ה-WNBA. היא זכתה פעמיים בתואר MVP של העונה הסדירה ב-WNBA ואף הייתה לאישה השנייה בהיסטוריה שהטביעה בליגה זו.
פארקר למד באוניברסיטת בראדלי כימיה בתחילה, ולאחר מכן החליף למדעי הרוח.
בצעירותו נישא לתמי, וב-2002 נולד להם ילדם הראשון.
הערות שוליים

↑  תולה את הנעליים: אנתוני פארקר פורש מכדורסל, באתר ynet, 28 ביוני 2012
↑  אנתוני פארקר מצטרף לשאק ולברון ג'יימס בקליבלנד, באתר ‏מאקו‏, 13 ביולי 2009
↑  מכבי מצדיעה לאנתוני פארקר, באתר מכבי תל אביב, 28 ביולי 2012
↑  אנתוני פארקר הודיע על פרישה מכדורסל, באתר וואלה, 28 ביוני 2012
↑  ynet ספורט, תולה את הנעליים: אנתוני פארקר פורש מכדורסל, באתר ynet, 28 ביוני 2012
↑  רענן וייס, כצפוי: קנדיס פארקר נבחרה ראשונה בדראפט ה-WNBA, באתר ynet, 9 באפריל 2008
↑  רענן וייס, היסטוריה ב-WNBA: קאנדיס פארקר הטביעה, באתר ynet, 23 ביוני 2008
פארקר זורק עונשין במדי מכבי תל אביב
פארקר במדי טורונטו ראפטורס
קורליין (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ניל גיימן
 איורים:  דייב מק'קין 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפלה, ספרות גותית
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  הרפר קולינס
 תאריך הוצאה:  2 ביולי 2002
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אופוס
 תאריך:  2003
 תרגום:  ורד טוכטרמן
 פרסים
 פרס נבולה לנובלה הטובה ביותר (2004)  פרס ברם סטוקר ליצירה הטובה ביותר לקוראים צעירים (2002)  פרס לוקוס לספר הנוער הטוב ביותר (2003)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2003)  BSFA Award for Best Short Fiction (2002) 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990023086010205171
 
קורליין (באנגלית: Coraline) הוא ספר פנטזיה אפלה לילדים מאת הסופר הבריטי ניל גיימן. הספר יצא לאור בשנת 2002, ויצא לאור בתרגומו העברי ב-2003. גיימן החל לכתוב את הספר בשנת 1990. שמו של הספר, ושמה של הדמות הראשית, הגיעו מתקלדה בשם "קרוליין".
עיבודים > קולנוע

הספר עובד לסרט קורליין ודלת הקסמים שיצא בשנת 2009. "קורליין ודלת הקסמים" הופק על ידי חברת לייקה באמצעות טכניקת סטופ מושן. בטקס פרסי אוסקר ה-82, הסרט הועמד לפרס בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
עיבודים > טלוויזיה

הקטע "Coralisa" בפרק Treehouse of Horror מספר 28 של הסדרה משפחת סימפסון נוצר בהשראת "קורליין", וניל גיימן מדבב בפרק את דמותו של סנובול החתול.
עיבודים > רומן גרפי

בשנת 2008 יצא לאור רומן גרפי המבוסס על הספר, שנכתב על ידי פיליפ קרייג ראסל.
פרסים

הספר זכה בפרסי הוגו ונבולה לנובלה הטובה ביותר בשנת 2003, ובפרס ברם סטוקר ליצירה הטובה ביותר לקוראים צעירים. העיתון הגרדיאן דירג את "קורליין" במקום ה-82 ברשימת הספרים הטובים ביותר של המאה ה-21.
הערות שוליים

↑  Neil Gaiman, Neil Gaiman's Journal
↑  קורליין / ניל גיימן ; [תרגום - ורד טוכטרמן | גיימן, ניל, 1960- (טוכטרמן, ורד, 1970- ) | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
↑  Neil Gaiman would love to see a 'Sandman' Treehouse of Horror on 'The Simpsons', EW.com (באנגלית)
↑  The Hugo Awards : 2003 Hugo Awards, web.archive.org, ‏2011-05-07
↑  The Nebula Awards, web.archive.org, ‏2008-08-28
↑  Horror Writers Association - Past Bram Stoker Award Nominees & Winners, web.archive.org, ‏2011-11-20
↑  Guardian Staff, The 100 best books of the 21st century, the Guardian, ‏2019-09-21 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 38915b03-1326-4062-9cee-e29a4d7196c0
מוסא יודעים

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1940 (בן 84) טהראן, המדינה האימפריאלית של איראן 
 ענף מדעי:  מדעי המוח, ביוכימיה, פרמקולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מקגיל  אוניברסיטת לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת קיימברידג'  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2022)  פרס א.מ.ת. (2010) 
 
מוסא יודעים (נולד ב-28 בפברואר 1940) הוא פרופסור למדעי המוח, מפתח התרופה "אזילקט". זוכה פרס אמת ופרס ישראל בתחום חקר מדעי החיים לשנת תשפ"ב (2022) ופרס רמב"ם לשנת 2023.
ביוגרפיה

יודעים נולד ב-1940 בטהראן, איראן. הוריו נולדו בטהראן ולהיזאן, ונולדו להם חמישה ילדים. בית הכנסת ברובע היהודי בטהראן היה בבעלות משפחתו. בגיל 12 נשלח לבריטניה לבדו, ולמד שם בפנימייה יהודית בברייטון. בשנת 1959 החל לימודי רפואה באוניברסיטת מקגיל שבקנדה. בשלב מסוים הפסיק את לימודי הרפואה, והחל לימודי דוקטורט בתחום הביוכימיה והפסיכיאטריה באותה אוניברסיטה. עם סיום לימודיו בקנדה ב-1966, היה עמית מחקר בכיר באוניברסיטת לונדון במשך חמש שנים, עבד כחוקר באוניברסיטת קיימברידג' וארבע שנים נוספות באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1977 עלה לישראל.
קריירה בישראל

בשנת 1977 מונה לראש המחלקה לפרמקולוגיה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט של הטכניון.
קריירה בישראל > מחקר ופיתוח תרופות

בשנת 1978 חברת "טבע" החלה לעסוק בפיתוח תרופות, ומחלקתו של יודעים נבחרה כמעבדה הראשונה של החברה לשם מחקר ופיתוח של תרופות. באותה תקופה יודעים ופרופסור ג'ון פינברג עבדו על תרכובות כימיות אותן הביא יודעים מבריטניה לטיפול במחלת פרקינסון. בשנת 1981 הוצעה התרופה לטבע, אך היא דחתה אותה. לאחר פיתוחים ומחקרים נוספים, הוצעה התרופה בשנית כ-5 שנים לאחר מכן, המדענית הראשית של טבע אישרה את המשך פיתוח התרופה וטבע רכשה את הזכויות עליה. בשנת 2006, לאחר שנים של פיתוחים על ידי טבע, החלה החברה בהפצת התרופה "אזילקט" שמבוססת על מחקריו של יודעים.
מחקריו של יודעים התפרסמו בכ-500 מאמרים מדעיים.
מחלוקת בין יודעים לבין רשות המסים בישראל הנוגעת לסיווג הכנסותיו כהוניות או כפירותיות מחלקו במכירת תרופת אזילקט בשנים 2006–2007, נידונה בבית המשפט, שהחליט לדחות את בקשתו.
קריירה בישראל > הקמת חברת יודעים פארמסוטיקלס

יודעים השקיע 5 מיליון דולר והקים את חברת יודעים פארמסוטיקלס לפיתוח תרופות והתקנים רפואיים. התרופה המובילה שנמצאת בפיתוח היא אקסג׳לין לטיפול במחלת אלצהיימר ומחלות נוספות.
פרסים

2010 – חבר כבוד באקדמיה הגרמנית למדעים "לאופולדינה"
2010 – פרס על מפעל חיים מה"קולג' לנוירו-פסיכו-פארמקולוגיה"
2010 – פרס אמת במדעי החיים
2022 – חתן פרס ישראל בתחום חקר מדעי החיים לשנת תשפ"ב (2022)
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "הקרב על המוח", עמ' 304–307
הערות שוליים

1 2 3 4  פרופ' מוסה יודעים, באתר פרס אמת
1 2  מאיראן לחזית המחקר הנוירוכימי בישראל, באתר ynet, 16 באוקטובר 2006
1 2 3 4  גור מגידו, ‏פרופ' מוסא יודעים הפסיד לרשות המסים בפרשת האזילקט, באתר גלובס, 24 בנובמבר 2014
↑  תומר קורנפלד, מפתחי התרופה לטיפול בפרקינסון: "בתחילת הדרך טבע לא רצתה את התרופה", באתר כלכליסט, 17 ביוני 2008
1 2 3 4  פרס א.מ.ת במדעי החיים – למפתח התרופות פרופסור מוסא יודעים מהטכניון, באתר הטכניון
↑  גלי וינרב, ‏ממציא האזילקט פרופ' מוסא יודעים מפתח תרופות למוח, באתר גלובס, 12 באוגוסט 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452057905171  BIBSYS: 90088664  BnF: cb124468447 (data)  CiNii: DA03272018  GND: 1089307489  ISNI: 0000 0001 1776 1103  LCCN: n80156169  LNB: 000135456  NKC: xx0212052  NTA: 069547750  RERO: 02-A026439416  SUDOC: 033618933  S2AuthorId: 4452352  Trove: 1218530  VIAF: 94374218   WorldCat (עם VIAF): 94374218
משה קליין (רב)

| --- | --- |
הרב משה קליין בישיבת מרכז הרב בטקס יום ירושלים
הרב משה קליין בישיבת מרכז הרב בטקס יום ירושלים
 לידה:  26 באוקטובר 1957 (בן 67) א' בחשוון תשי"ח פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים; פתח תקווה
 השתייכות:  ציונות דתית
 רבותיו:  הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
 
הרב משה קליין בישיבת מרכז הרב בטקס יום ירושלים יחד עם הרב יוסף טולדאנו, הרב יאיר גזבר והרב אבינועם זומר
הרב משה קליין (נולד בא' בחשוון ה'תשי"ח, 26 באוקטובר 1957) הוא רב מרכז רפואי הדסה, רב שכונת כפר גנים בפתח תקווה. לשעבר ראש אולפנת צפירה וסגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. ניהל בעבר את אגודת בת עמי לשירות לאומי. ממקימי מערך הגיור.
ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה ולמד בבי"ס 'נצח ישראל' בעיר עד כיתה ח'. בהמשך היה שותף בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט שובה. לאחר מכן החל בישיבת נתיב מאיר, אך בתום שנה עבר לישיבת נחלים למשך שלוש שנים. לאחר מכן בעצת רבותיו החל ללמוד בישיבת הנגב החרדית, אך לאחר חצי שנה עזב את המקום עם 29 מחבריו לישיבת מרכז הרב, בעיקר בגלל שיחה עם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, "שהאיר לי פנים והייתי כאחד מילדיו, כל חייו ראיתי בו את רבי המובהק". בעל תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט ושני באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן הוסמך על ידי לשכת עוה"ד לכהן כעו"ד.
פעילותו הציבורית

היה מעורב בהקמת מדרשת עפרה והחל ללמד הוראה במספר מקומות. בגיל עשרים וארבע התמנה לעמוד בראש אולפנת צפירה לאחר שהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא המליץ דווקא עליו בפני הרב משה צבי נריה. כיהן בתפקיד במשך 19 שנים, כשבחלק מהתקופה היה גם סגן יו"ר מרכז ישיבות בני עקיבא. בתקופה זו האולפנה גדלה מ‑370 בנות ל‑1,376. בהמשך היה מנכ"ל אגודת בת עמי לשירות לאומי לפרק זמן קצוב. בהמשך נקרא על ידי הרב חיים דרוקמן להקים איתו את מערך הגיור, ושימש כסגן ראש מערך הגיור במשרד ראש הממשלה בין השנים 2004–2010.
בשנת 2012 מונה לרב המרכזים הרפואיים הדסה, זאת לאחר שזכה לתמיכת חוגים נרחבים, חלקם אף ממפלגת ש"ס ומהציבור הליטאי, ובכך גבר על מועמדים המזוהים עם היהדות החרדית, של ש"ס ושל הליטאים. החליף בתפקידו את הרב יעקב רקובסקי, אשר כיהן כרבה של הדסה במשך למעלה מחמישים שנה. מתוקף תפקידו משמש כחבר בוועדה לבחירת הרבנים הראשים לישראל ובוועדה לרפואה והלכה של הרבנות הראשית לישראל מקורב לגדולי ישראל מכל הזרמים והחוגים הסומכים על שיקול דעתו בסוגיות של רפואה, הלכה, אתיקה, מוסר ומשפט. כגון: הרב אהרון לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי, גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס, האדמו"רים מגור ובעלזא ועוד.
כמו כן חבר בפורומים רבים: החולה הנוטה למות, הילד בסיכון, הפורום המינהלי של הדסה, ועדת האתיקה ועוד. כחלק מפעילותו מופיע בפאנלים ובתקשורת וכותב מאמרים.
משפחתו

בן יחיד לניצולי שואה. נשוי למילכה, אשת היי-טק. לזוג ארבעה ילדים ונכדים. בנו הבכור אסף קליין הוא סמנכ"ל טכני של רדיו קול חי. בתו חנה לנדאו היא עו"ד בפרקליטות המדינה.
הערות שוליים

↑  מתוך ראיון עם עפרה לקס בעיתון 'בשבע
↑  מתוך אתר ערוץ 7
↑  מתוך אתר 'בחדרי חרדים'
הרב משה קליין (במרכז), עם הרב נתן בוקובזה (מימין) והשר דוד אזולאי (משמאל)
בעלי ניבי חרב

.
מינים שונים של בעלי ניבי חרב
גולגולתו של הופלופונאוס מהמין Hoplophoneus mentalis.
בעלי ניבי חרב היא קבוצה נכחדת של בעלי חיים שהתאפיינו בניבים עליונים ארוכים. הם היו בעלי חוליות טורפים שהשתייכו לקבוצת הסינאפסידה: רובם יונקים ומקצתם תרפסידים קדומים מהם. יצורים אלו, במיוחד היונקים שבהם, מהווים דוגמה לאבולוציה מתכנסת, שכן על אף היותם רחוקים אחד מהשני הם הפגינו דמיון רב ששימש אותם למטרות דומות.
המוכר מבין חברי קבוצה זו הוא הסמילודון, חתול שנחרבי שהיה אחד מבעלי ניבי החרב הגדולים ביותר. מין זה מהווה נציג שכיח של הקבוצה בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה וכו'.
אבולוציה ומיון

שחזורים של גורגונופסיים
: ארקטוגנתוס ()
: רובידג'ה ()
קבוצת בעלי ניבי החרב אוספת תחתיה מינים רבים, קרובים ורחוקים בתקופתם, מראם וקשריהם האבולוציוניים. על אף שחלקם היו בני זמנו של האדם הקדמון, חלק ניכר מההיסטוריה של יצורים אלו התרחשה לפני קיומם של אבותיו ההומינידיים. היסטוריה זו נפרשה על פני חלק ניכר מלוח הזמנים הגאולוגי: מכ-250 מיליוני שנים לפני זמננו, בתור הפרם של עידן הפלאוזואיקון בו חיו הגורגונופסיים, דרך היונקים בעלי ניבי החרב הקדומים שחיו לפני כ-50 מיליוני שנים בתקופת האאוקן של עידן הקנוזואיקון, ועד מין הסמילודון Smilodon fatalis שנכחד לפני כעשרת אלפים שנים. בעלי ניבי החרב היונקים החלו לשגשג עם שאר בני המחלקה לאחר הכחדת קרטיקון-שלישון, בה הסתיימה מלוכתם של הדינוזאורים, הפטרוזאורים ודומיהם.
מספר מיני הקבוצה היה רב, אך הדמיון ביניהם לא מעיד בהכרח על קשר קרוב, שכן מאפייניהם המבדילים אותם מאחרים התפתחו על ידי דפוס אבולוציוני הקרוי אבולוציה מתכנסת. לפיכך, זוהי קבוצה פוליפילטית, כלומר כזו שקבוצותיה או מיניה נכללים יחדיו בשל מאפיין אחד או יותר המשותף לכולם, אך כזה שהתפתח באופן עצמאי אצל כל אחד (מאפיין הומופלסי). במקרה זה, המאפיינים העיקריים המשותפים לכולם הם ניביהם ומבנים קשורים. בשל כך, רק בעלי חיים המחזיקים במאפיינים אלו נחשבים כבעלי ניבי חרב. לדוגמה, הנמר הערפילי, הניבתן, איילי מושק, הבבון, הטירנוזאורוס רקס והיואינטתריום – כולם בעלי שיניים ארוכות, אך אינם נחשבים כך מפאת החוסר במאפיינים אחרים.
למרות דמיונם, ההבדלים בין כל אחת משלוש הקבוצות שאינן נכללות בתת-סדרת דמויי החתול לבין כל אחת משש האחרות ניכרים לאחר בדיקה קצרה. אולם, אצל שלוש הקבוצות האחרות, אשר כן נכללות עם מיני תת-הסדרה, השילוב בין מוצא משותף לאבולוציה מתכנסת הוביל לדמיון רב שבלבל אף את החוקרים. דוגמה לכך היא משפחת הנימרוויים (Nimravidae), שמיניה אמנם קרובים רחוקים של בני משפחת החתוליים, אך דמותם עוצבו תחת ידי האבולוציה באופן כזה שהוביל את החוקרים לשייך אותם כתת-משפחה של האחרונים. יותר מכך, הם נחשבו כשושלת עתיקת-יומין של משפחת החתוליים, ולכן נקראו בשם "חתוליים קדומים" (paleofelid) בהשוואה לחתוליים האחרים שכונו "חתוליים חדשים" (neodelid). רק לאחר בחינה מדוקדקת של מאפייניהם, בהם מבנה מערכת השמיעה והגולגולת, התבהרה מערכת היחסים ביניהם.
מאפיינים כלליים

בעלי ניבי החרב הופיעו במגוון גדלים: מיצורים קטנים כשועל ועד גדולים מהאריה והטיגריס. חלקם דמו לחתולים הגדולים, ואילו אחרים לא הזכירו צורת חתול כלל. גפיהם היו קצרות יחסית אצל רוב המינים, במיוחד האחוריות וכפותיהן. צווארם היה ארוך יחסית, ואילו לעיתים קרובות גבם וזנבם היו קצרים. רבים מהם ניחנו במבנה גוף חסון במיוחד שהתבטא בעיקר ב, בצווארם, כתפיהם, גפיהם ובגבם. בהשוואה לבעלי חיים בגודל דומה, בעלי ניבי החרב היו חזקים יותר, מה סייע להם להיאבק עם טרף ביתר קלות.
כל מיני הקבוצה היו טורפים בעלי ניבים ארוכים יחסית לקרוביהם. חלק לא מבוטל מהם היו מומחים, כלומר כאלו המותאמים לאורח חיים מסוים (specialist), ולא מינים כוללנים המסוגלים להסתגל לתנאים שונים (generalist). על אף שמיני הקבוצה אינם דומים לגמרי, שכן הם מגיעים מקבוצות רחוקות אחת מהשנייה, כולם חולקים מאפיינים מסוימים, ובמקרים אחדים הדמיון ביניהם רב למדי. מאפיינים רבים של מבנה הגולגולת היו מותאמים לגודל ניביהם, ועל כן נכללים כולם תחת ההגדרה "מכלול שיני החרב" (sabertooth complex). מבנה הגולגולת אפשר להם לפעור ללסת להיפער בזווית של מעל 100 מעלות, ובאופן שהתאים לנשיכה הנדרשת בעת החזקת שיניים כה גדולות. הצורך בפעירה רחבה כזו השפיעה על מפרקי הצוואר, הגב והגפיים, ועל אופן החיבור של שריריהם.
מהשוואת המינים בעלי ניבי החרב עם קרוביהם שאינם כאלו, עולה כי האחרונים ניחנים במאפיינים קדומים יותר, בעוד שהראשונים שינו רבים ממאפייני אבותיהם. לדוגמה, החתוליים שאינם בעלי ניבי חרב דומים יותר לאבותיהם מאשר קרוביהם בעלי ניבי החרב, על אף שאלו האחרונים נכחדו זה מכבר. בכל שושלת אבולוציונית של בעלי ניבי חרב, ניכרת התעצמות במאפיינים הטיפוסיים לקבוצה ככל שמתקדמים מהמינים הקדומים יותר אל המאוחרים. כך לדוגמה בעלי ניבי החרב הקדומים יותר ממשפחת החתוליים אינם מומחים ובעלי מאפיינים טיפוסיים קלים ביותר, ואילו המינים המאוחרים מפגינים מאפיינים קיצוניים המעידים על מומחיות רבה, כגון התקצרות הגפיים האחוריות ושינויים רבים במבנה הגולגולת.
מאפיינים כלליים > גולגולת

סיבי שריר מתכווצים באופן הטוב ביותר כאשר אורך השריר המתוח לא עולה על פי אחד וחצי מאורכו של השריר המכווץ. בשל כך בעלי ניבי החרב מפגינים התאמות רבות לפעירת לסת רחבה מיקומו של המפרק בין עצם הלסת התחתונה לגולגולת היה תחתי יחסית לחך וגובה השיניים, מה שאפשר לפעור את הלסת באופן רחב יותר. נקודות החיבור של שרירי סגירת הלסת הותאמו גם הם לפעירה רחבה. מיקומו הנמוך וגודלו הקטן של הזיז הווי, וכן גובהו של רכס הגולגולת, מצביעים על אורך רב יותר של שריר הצדע כשפיהם היה פעור עד לשיא היכולת שלו, עוצמת הנשיכה של בעלי ניבי החרב הייתה פחותה משל החתוליים המודרניים. עם זאת, ככל שקטנה זווית הפעירה, עוצמת הנשיכה גדלה ולמעשה הייתה חזקה למדי. בנוסף לכך, שיני ה-Carnassials של בעלי ניבי החרב מקבוצת הטורפים היו קרובות יותר לציר הלסת, מה שתרם לעוצמת הנשיכה.
גולגולת בעלי ניבי החרב נוטה להיות גבוהה, כלומר לא שטוחה, ובעלת צד אחורי קצר ורכס גדול (Sagittal crest).‏ החלק האחורי שלה (Occipital plane) היה אנכי כמעט, בעוד שאצל קרוביהם נטה בשיפוע מאוזן יותר.
שוני ניכר נוסף בין בעלי ניבי חרב לקרוביהם שאינם נגע לשני זיזים נוספים: הזיז ה-paroccipital וההזיז הפטמתי הסמוך אליו. הזיז ה-paroccipital הפך בולט פחות ובמקרים אחדים אף התנוון לכדי שריד אבולוציוני. שינוי זה מאפשר לשריר הדו-בטני לגדול אל החלל הפנוי, ובכך לסייע ללסת להיפער באפון רחב יותר. הזיז הפטמתי פונה מטה ולכיוון קדמת הפנים, ומכסה חלקית את תעלת האוזן.
אזור הסנטר (או מאחה הלסת התחתונה) שלהם היה גבוה ואנכי, זאת בניגוד למאחה העקום קלות אצל טורפים שאינם בעלי ניבי חרב. לעיתים קרובות צדדיו התארכו לכדי סנטר ארוך: אחד מהמקרים הקיצוניים היה התיילקוסמילוס (Thylacosmilus) ממשפחת התיילקוסמיליים, אשר התאפיין בסנטר ארוך במיוחד שנראה כמו נדן לניביו.
תפקיד הניבים העליונים

אחד מהנושאים שנידונו בהרחבה רבה בקשר לקבוצה זו היה אופי השימוש בניביהם. ההשערה האינטואיטיבית היא שהניבים שימשו כנשק רב עוצמה, הגורמים לפגיעה קשה בטרף. אולם, כשבוחנים את הנושא לעומק צצות קושיות רבות. מבנה הגוף של בעלי ניבי החרב, במיוחד הקיצוניים שבהם, כה שונה
מזה של טורפים אחרים עד שנשיכה "רגילה" אינה מתאפשרת. לדוגמה, כדי להשיג מרחק מספיק לנשיכה בין הניבים העליונים לתחתונים, הלסת צריכה להיפער בזווית רחבה, אך שריריה נמתחים כל כך עד שאינם יכולים לאסוף את הכוח הנדרש בשביל לסגור אותה בעוצמה המתאימה לחדירת עור ובשר.
עיקר המחקר נעשה על תת-משפחת השנחרבים, מכיוון שאפשר להשוות בינם לבין קרוביהם המודרניים שנחקרו רבות. חלק הארי מהמחקר נעשה על הסמילודון, ולגבי התפתחותו ואורח חייו הוצעו השערות רבות במהלך סוף המאה ה-19: מטענות בעד נשיכה אלימה, דרך
תפקיד הניבים כפותחן קופסאות לפריצת השריון של בני קבוצת הגליפטודוניים (כדוגמת הגליפטודון), ועד תמיכה בדעה שהניבים אינם אלא תוצאה של מגמה עיוורת, שהובילה להכחדת בעליהן במהירות בשל קשיי אכילה.
תפקיד הניבים העליונים > אכילת פגרים

אחת מההשערות הטילה ספק במעמדם של בעלי ניבי החרב כטורפים. הפלאונטולוג השוודי אנדרס בירגר בוהלין (Anders Birger Bohlin) חשב שבעלי חיים אלו הותאמו באופן בלעדי לאורח חיים של אוכלי נבלות. הם לא יכלו לצוד את מזונם ונאלצו להסתמך על פגר מזדמן, שאת בשרו הרך מריקבון חתכו באמצעות ניביהם. מכיוון שלא נצרכו לרדוף אחר טרפם, בנוסף הם פיתחו מבנה גוף חסון מאוד כדי להילחם עם מתחרים על המזון, כגון זאב הבלהות והדוב קצר-הפנים.
זוג סמילודונים מתקרבים אל פרמילודון ששקע בבור הזפת.
סמילודון וזאב בלהות מתקוטטים על פגר ממותה קולומביאנית.
השערה זו נבעה מקשיי הבנת ייעודם של הניבים, לנוכח העדר מין מודרני בר-השוואה, וקיומם של אלפי מאובני הסמילודון שהתגלו בבורות הזפת בלה בריאה (La Brea) שבקליפורניה, ארצות הברית, שקרוב לוודאי נערמו בזה אחר זה באותו האופן בו נלכד הטרף ממנו ניסו לאכול. עם את, השערה זו לא הצליחה לספק הסבר מקיף לכל העובדות, ובכלל ההנחה שמין מסוים היה אוכל פגרים מכיוון שהמידע לגביו חסר פשטנית מדי. טורפים רבים מבססים חלק מתפריטם על פגרים במידה כלשהי, אך אף יונק יבשתי לא מפגין אורח חיים של אוכל פגרים מוחלט. הצבוע הנקוד לדוגמה מבסס חלק ניכר מתפריטו על בשר ציד, אך מפגין התאמות רבות לאכילת פגרים, כגון יכולת לעיסת ועיכול עצמות, ומבנה גוף המותאם לריצה למרחקים ארוכים בחיפוש אחר פגר, ללא איבוד אנרגיה רב. בעלי ניבי החרב, עם מאפייניהם המנוגדים (כגון שיניהם המותאמות בבירור לאכילת בשר ומבנה גופם החסון שאינו מותאם לריצה), היו ככל הנראה מותאמים פחות לאכילת פגרים מזדמנת אף מהציידים הכמעט מוחלטים המודרניים (חתוליים לדוגמה).
תפקיד הניבים העליונים > אמצעי תצוגה

השערה שלרוב מלווה את השערת אכילת הפגרים הטילה ספק גדול יותר, הפעם בשימושם של הניבים בתזונה. לפיה, לאחר מציאת פגר בעלי ניבי החרב היו מרתיעים את מתחריהם עם ניביהם הארוכים. עם זאת, תפקיד כזה אינו יעיל ואף גורע, שכן הניבים הם הנשק העיקרי של הטורף כנגד טרפו ומתחריו. בטבע קטטות על פגרים הופכות לעיתים קרובות ללחימה של ממש, כך שאמצעי הרתעה זה לכאורה לא יוכל לשמש כנשק בעת הצורך. יותר מכך, ניביהם השבירים יחסית יהוו מכשול בפניהם בעת התכתשות אלימה. אין בכך לומר שהניבים לא שימשו לתצוגה, שכן טורפים מודרניים רבים מנצלים את ניביהם להרתעה, אך אין בסיס אבולוציוני להחשיב זאת כייעוד עיקרי ואף חשוב של הניבים.
גרסה נוספת של השערה זו היא היותם מאפיין של דו צורתיות זוויגית. לפיה, ייעודם העיקרי של בעלי ניבי החרב היו מינים נוספים שמאפייניהם עובדו על ידי הבריריה המינית ושימשו בעת החיזור. אולם, בנוסף לחסרונות שהוזכרו לעיל, גרסה זו מתקשה בהיבט נוסף. אצל רוב המינים המפגינים דו-צורתיות זוויגית, רק זוויג אחד (הזכר בעיקר) מפגין את המאפיין השונה. בניגוד לכך, אצל בעלי ניבי החרב שני הזוויגים ניחנים בניבים ארוכים.
תפקיד הניבים העליונים > כלי ציד

מהמסקנות שהובאו לעיל עולה כי תפקידם העיקרי של הניבים העליונים היה קשור לציד. הם היו יעילים במיוחד בחדירה לבשר, זאת בשל צדדיהם השטוחים כסכין. בנוסף לכך, אצל חלק מהמינים הם היו כאמור בעלי שוליים משוננים, אשר הפכו את השיניים לקלות יותר מבלי שיאבדו מחוזקן. מאפיינים אלו, בנוסף לעקמומיותם, הופכים את הניבים העליונים לכלי חיתוך מדויק ועדין.
צורת שיני ה-Carnassials של מיני הקבוצה מעידה על היותם אוכלי בשר קיצוניים. למעשה, קרוב לוודאי שיכולת ההתמודדות שלהם עם עצמות הייתה פחותה אף מהחתוליים המודרניים. ביחס למאפיין זה, הברדלס הוא הדומה ביותר לבעלי ניבי החרב, והוא מין שאינו נוטה לאכול פגרים. גודלם של שיניים אלו העיד על אופי אכילת הבשר. אצל המינים בהם הם גדולות למדי, כמו ההומוטריום, הם מרמזות על אכילה מהירה וטרופה המאפיינת יצורים החיים בקבוצה. אצל המינים בהם היו קטנות יותר, כמו המגנתריאון, הן מרמזות על אורח חיים של בעל חיים מתבודד, המתאפיין באכילה רגועה על גבי ענפי עצים או עמוק בתוך שיח.
תפקיד הניבים העליונים > כלי ציד > דקירה

בתחילת המחקר היה נפוץ הרעיון המתאר את השנחרבי כמתאבק עם טרפו, פוער את פיו ודוקר אותו בעוצמה רבה. חוקרים אחדים טענו כי בעל החיים תקף את טרפו בתנועה כלפי מטה, כשפיו סגור והניבים בולטים מהלסת התחתונה. בתחילת המאה ה-20, הפלאונטולוג האמריקאי ויליאם דילר מת'יו (William Diller Matthew) ערך מחקר מקיף על האנטומיה וההסתגלויות האבולוציוניות של הסמילודון ובעלי ניבי חרב קדומים אחדים, ובשנת 1910 הציע את "השערת הדקירה". לטענתו, בעלי ניבי החרב לא נשכו בצורה הטיפוסית, בה השיניים העליונות והתחתונות נסגרות אחת כנגד שנייה. לחלופין, הלסת עצמה נפערה בזווית רחבה כדי למנוע מהשיניים התחתונות להפריע, והניבים העליונים הוחדרו לבשר הטרף על ידי שרירי הצוואר החזקים, תוך תנועה של הראש בקשת המדמה דקירת סכין.
עמיתיו של מת'יו לא תמכו בדעתו. בשנת 1940 טען בירגר בוהלין שצורתם הדקה והשטוחה של הניבים הפכה אותם לכלים עדינים, כך שישברו לבטח תוך השימוש האלים שהציע מת'יו. הפלאונטולוג האמריקאי ג'ורג' גיילורד סימפסון לקח את דעתו של בוהלין בחשבון, ושנה לאחר מכן ליטש את מחקרו של מת'יו. סימפסון הציע שההתמד של משקל הטורף כשהוא זינק על טרפו הוסיף לעוצמת הדקירה, מה שיוצר ציד אלים למדי. בוהלין לא השתכנע ופרסם את התנגדותו בשנת 1947, ובדרכו דבקו חוקרים רבים (בעיקר באירופה).
תפקיד הניבים העליונים > כלי ציד > נשיכת גזירה

במהלך מחקרם, מת'יו וסימפסון הבחינו שהזיז הפטמתי כולל נקודות חיבור לשרירים שמשכו את הגולגולת כלפי מטה, כנגד עצם החזה והגפיים העליונות. הם זיהו קבוצות שרירים מסוימות, ובראשן שרירי ה-brachiocephalic, ה-cleidomastoid וה-scalene. שניהם שילבו את העובדות בהשערות הדקירה שלהם, שלטענתם העידו על עוצמת התנועה כלפי מטה של הראש והצוואר, אך למעשה הם הצליחו לחשוף רק חלק מהאמת.
תהליך נשיכת הגזירה
הומוטריום, () פוער את פיו כנגד חלק קעור בגוף הטרף בזמן שהלסת התחתונה משמשת כעוגן. לאחר מכן () הראש מושפל על ידי שרירים מסוימים, מה שגורם לניבים לחדור את הבשר. לבסוף () שרירי הלעיסה משלימים את הפעולה, והראש נמשך אחורנית לקריעה מוחלטת של הבשר.
מגנתריאון נושך את צווארו (חתך רוחב) של מין ממשפחת הסוסיים: () ושט, () כלי דם עיקריים, () קנה הנשימה () וחולית הציר, שמתחתיה בולטים זיזיהן של החוליות הצוואריות השלישית והרביעית.
בשנת 1985 ערך הפלאונטולוג האמריקאי ויליאם אקרסטן (William Akersten) מחקר על פי תוצאות מחקר שנעשה על הפנדה הענקית, בו גילה כי שתי קבוצות השרירים שצוינו על ידי מת'יו וסימפסון התחברו למעשה לרצועה דקה בזיז הפטמתי, ואילו את רוב החלל תפסו חיבורי שרירים שמקורם בצדם התחתון של הזיזים הרוחביים של חוליית האטלס. מכיוון שהדמיון בין הפנדה לבעלי ניבי החרב אינו משהו שאפשר להסתמך עליו, אקרסטן נזהר מלהסיק מסקנות החלטיות. שנים לאחר מכן התגלה כי אכן קיים שוני, אך העובדה המהותית נשארה: זהו שריר המתחבר לאטלס ולזיז הפטמתי, בעיקר ה-obliquus capitis cranialis אשר תופס את רוב החלל של הזיז הפטמתי. אקרסטן גילה גם שהזיזים הרוחביים של האטלס נוטים להתארך אחורנית, מה שמתאים לשוני בזיז הפטמתי. מכך עולה שלשרירים אלו היו סיבים ארוכים יותר, שאפשרו לציר הגולגולת והאטלס לנוע בזווית רחבה יותר.
ממצאים אלו הובילו את אקרסטן ליצור מודל בשביל נשיכת ההריגה של הסמילודון, השונה מהותית מהשערת הדקירה – מודל נשיכת גזירה. במקרה זה, התהליך מתחיל כאשר הטורף פוער את לסתו לשיא רוחבה כנגד חלק קעור בגוף הטרף, כגון קפל העור בין הירך והבטן. מכיוון ששריר הצדע ושריר המלעס היו במצב שאינו מאפשר להם להפעיל כוח מספיק לחדירת הניבים העליונים, עשו זאת במקומם השרירים המשפילים את הראש, ובמיוחד השרירים המתחבר לאטלס ולזיז הפטמתי. במקביל, הלסת התחתונה נלחצה כנגד בשר הטרף ופעלה כעוגן. כאשר הלסת הגיעה לזווית קטנה מספיק, שריר הצדע ושריר המלעס הפעילו כוח מרבי וסייעו לתהליך. לבסוף, הציע אקרסטן שהטורף מושך את ראשו אחורנית, כך שהבשר יקרע ביתר קלות מגוף טרפו.
מודל זה ענה על רבות מהקושיות שעלו מהשערת הדקירה, אך השאיר כמה מהן פתוחות. אחת מהבעיות העיקריות הייתה אורך הצוואר של בעלי ניבי החרב. השערת הדקירה ראתה בקבוצות שרירים מסוימות כפועלות העיקריות של התהליך, מודל נשיכת הגזירה נתן להם תפקיד משני במשיכת הראש כלפי מטה. אולם, בעוד ששרירים אלו מאפשרים לראש לנוע לאורך זווית רחבה למדי, הנשיכה דורשת זווית קטנה בהרבה. אם כן, מדוע לא להשתמש בצוואר קצר יותר, בעל מבנה שרירים שגרתי יותר, מאשר להחזיק באחד שונה הצורך אנרגיה רבה יותר?