stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החייל הרברבן
הקהל הרומי אינו מכיר את התיאטרון

המחזה "החייל הרברבן" חושף בפני הקורא את הפער התרבותי בין החברה היוונית לרומית. הקהל הרומי אינו מכיר את התיאטרון. עובדה זו משתקפת לפי:
הפרולוג מציג את מבנה הבמה להבדיל לדוגמה ממחזותיו של טרנטיוס אשר יעזר בהם עבור פולמוס.
מקור העלילה מיצירה יוונית בשם "אלזון", בלטינית "מילוס גלוריוסוס"
במערכה הראשונה יש המון הסברים ותיאורים על הדמויות מעבר לנחוץ. לדוגמה, במהלך הדיאלוג בין האדון לעבד, מבקש הראשון מהאחרון לנקות את רגליו, אף על פי שברור מהדיאלוג מי האדון ומי העבד. בנוסף פרטים רבים על העלילה מוצגים וכן הרחבה על האדון העכשווי והאדון הישן.
שימוש במקומות ידועים - אפסוס אליה נלקחה היצאנית היה מקום בו חיו יצאניות רבות אשר בחלקן העמידו פנים כמכובדות ולכן חוקקו נגדם חוקים כמו לבוש כדי להימנע מאותו בלבול.
תיאור בפרולוג על תוכן ההצגה. הסיבה לכך לא רק נועצה מחוסר הכרת התיאטרון אלא כיוון שברומא, להבדיל ביוון, תחרויות שימשו כבידור לקהל ולמעשה התחרו עם התיאטרון.
פאלאייטריו מתייחס אל עצמו כבמאי: הוא אומר לקהל המשועמם לפנות מקום, מתאר את התיאטרון, מה שעתיד לקרות, לדוגמה הוא אומר ”אני ימצא את התאומה”, מחמיא לשחקנית על המשחק הכפול והתלבושות, ועל ידי כך הוא מגדיר לקהל הרומאים מה היא קומדיה מוצלחת.
מוטיב העין - ביוון היה קשר הדוק בין ראייה והבנה ששניהם מהשורש θαυ. היכולת לראות, היא גם הצורך להפעיל את הראש ולהבין כי המחזה שלפנינו הוא מחזה בתוך מחזה אשר היצאנית שהיא שחקנית, מתחפשת בהצגה עצמה לאחותה התאומה. במחזה עולה הפער בין ראייה והבנה, מה באמת ראה העבד סקלדרוס? האם את היצאנית או לא? השאלות האלו מזכירות לצופה עצמו שהוא נמצא ויושב בתיאטרון וכל מה שהוא רואה מבוסס על עיניים ותעתוע. התיאטרון הוא אשליה בין מציאו לאמת. האם מה שאנחנו רואים הוא אמיתי?
מוטיב העין בא לידי ביטוי גם באמצעות פאלאייטרו המתפקד כבמאי. הדובר הוא דמות במחזה המזכירה לקהל כי מדובר במחזה, הוא מספר על מה עתיד לבוא אך כדמות אינו יודע דבר. בקומדיות יווניות נהגה המקהלה לשבור את הבידיון.
מוטיב האוניה - מוטיב האוניה פותח וסוגר את העלילה. המחזה משוואה לאוניה הבנויה היטב ומכניסים אומדים רומאים מוכרים. בתקופה המדובר רומא בנתה את הצי הימי שלה כנגד קרתגו ולכן היא נחשבה לכלי נשק טוב ומחמאה עבור המחזה.
היחס לעבדים

היחס לעבדים שעולה מהיצירה:
עבד הוא רכוש וכך גם השחקנים. ברומא הייתה בעיתיות רבה בנושא מאחר שעבדים שנחשבו לנחותים היו פעמים רבות יוונים אשר תרגמו יצירות, כלומר הם אלו שהביאו את התרבות לרומא.
במחזה העבד מוצג מצד אחד דמות חתרנית ומנגד דמות חסר ישע כמו למשל סקלדרוס אשר ראה את היצאנית מנשקת את אהובה ומפחד שיצליבו אותו. מנגד אותו העבד מתואר כמי שחטטן אשר הציץ לבית ממול בעת רדיפה אחר קוף. מאותו רגע בו ראה העבד את היצאנית כל פעולה שתעשה תוביל אותו לצרה. אם סיפר על כך - הוא יענש מאחר שלא שמר עליה מספיק טוב, אך אם לא יספר על המעשה והדבר יתברר לבסוף - הוא יוצא להורג.
ההקבלה בין תפקיד העבד לבני והתיאורים של חוויות אשר עוברים העבדים מרמזים לקהל כי המחזאי עצמו עבד ומכיר את החוויות באופן אישי.
הרומאים לא יכלו להכיר בכך שעבד יכול היה לתחמן את האדון שלהם ולכן העלילה מתרחשת בעולם יווני. בנוסף יש דגש רב בעלילה על גמול כנגד גמול - החייל הרברבן שתחמן וחטף את היצאנית מקבל את עונשו.
היחס לנשים

במהלך העלילה נחשפת המיזוגניה והיחס כלפי נשים.
הדיאלוג בין הזקן לצעיר - הזקן שאינו מעוניין להינשא מאחר שהאישה מוציאה כסף - גם אם עבור הבית בלבד - מסומנת כבזבזנית חסרת אחריות. מנגד, ללא אישה אין למי להוריש את הכסף. כלומר כל הדיון על אישה מנקודת מבטו של הזקן קשורה לאגואיזם האישי שלו - הוא רוצה משהי שתדאג לו לבדו ובו בזמן תעניק לו יורשים "זולים". באופן כזה הזקן מציג מה מצופה מאישה "טובה" - לדאוג ולנהל את כלכלת הבית. בנוסף, השיח הוא בין שני גברים המנסים למצוא הנאות אישיות. במהלך השיחה הצעיר מודע לבעייתיות של כסף ואהבה, בייחוד כאשר מדובר בהיטארה אשר לא רק מבזבזת את הכסף אלא גם אינה מביא ילדים לגיטימיים אשר להם נתן להוריש כסף. כלומר התעסקות עם היצאנית אינה נאהבת מ"אהבת אמת" שתוביל לנישואים אלא לסקס בלבד. הצעיר שחי על כספי הזקן והחייל הרברבן אותו גונבת היצאנית מיצג שוב את הסטראוטיפ כי מי שצריך לעסוק ולספק תענוגות היא האישה.
סטרוטיפ האישה הרעה והתחבלנית - היצאנית מתואר כתחבולנית ורעה. היא מנצלת את החייל הרברבן ומתעתעת בו. הסטראוטיפ הזה משולב עם האמונה הרומי כי מי שנמצא בתחתית, הגיע לשם, כי מגיע לו.
דימוי מהעולם הצבאי - היצאנית מתוארת כחיילת שמנהלת מערכה צבאית בעוד החייל מוצג כנשי ולא גברי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405124505171  PLWABN: 9810696644505606  BnF: cb123029885 (data)  GND: 4276279-0  LCCN: nr96005700  NLA: 35498942  NSK: 000405463  SUDOC: 031902049  VcBA: 492/25611  VIAF: 177333620   WorldCat (עם VIAF): 177333620
האני לוי

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1924 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  23 באוקטובר 2019 (בגיל 95) הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Hanni Weissenberg 
 מדינה:  גרמניה, צרפת 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (15 בנובמבר 2018) 
 
האני לוי (בגרמנית: Hanni Lévy; ‏16 במרץ 1924, ברלין - 22 באוקטובר 2019, פריז) הייתה ניצולת שואה שהייתה בין כ-1,700 היהודים ששרדו באופן לא חוקי בברלין, במסתור או בזהות בדויה, בתקופת מלחמת העולם השנייה. סיפור הישרדותה בברלין הונצח בסרט "הבלתי נראים" משנת 2017.
הנצחה

ב-6 באוגוסט 1958 ביקשה לוי שהמצילה שלה, ויקטוריה קולצר, תצוין במסגרת יוזמה להכרה בגיבורים אלמונים (Unbesungene Helden), קמפיין של הסנאט של ברלין שהיה ייחודי באותה תקופה, לשם הוקרה ותמיכה כלכלית בגרמנים שהצילו את נרדפי הנאצים. בקשה זו התקבלה בנובמבר 1960 וקולצר קיבלה מהסנאט "תמיכה של כבוד" בשיעור קטן - 50 מארק לחודש. ב-1978, לאחר פנייתה של לוי, הכיר יד ושם בוויקטוריה קולצר ואלפריד וגרטה מוסט חסידי אומות העולם. ב-1983 כתבה דו"ח בן 13 עמודים על הישרדותה, בצרפתית עבור משפחתה, דו"ח שנמצא בארכיון של מרכז הזיכרון להתנגדות הגרמנית. היא עצמה תרגמה דו"ח זה לגרמנית עבור קטלוג התערוכה "צורות זיכרון – קולות יהודים ולא יהודים על גירוש ורצח של שכנים יהודים ברובע בוואריה". שם הוא הופיע תחת הכותרת "נתת לי חיים פעם שנייה" בתוך סקירה של תקופת המחתרת בברלין בין 1940 ל-1945, שהודפסה ב-1995.
לוי הופיעה בפומבי כאשת עדות בבתי ספר ובמקומות נוספים, כולל מוזיאון הסדנה לעיוורים באנדרטת ההתנגדות הגרמנית. היא הייתה מעורבת בהצבת לוח זיכרון לוויקטוריה וז'אן קולצר בחצר הבית בנולנדורף-שטראסה 28, והשתתפה באירוע גילוי הלוט ב-2010, ובהנחת ארבע אבני נגף לסבתה ולקרוביה ב-2011. הבמאי קלאוס ראפלה ראיין אותם בקשר לעבודה על סרטו הדוקומנטרי למחצה "הבלתי נראים - אנחנו רוצים לחיות", המתאר ארבעה יהודים ששרדו בברלין הנאצית. הסרט כולל ראיון עם לוי מ-2009. הבכורה שלו הייתה בשנת 2017, ואותה עת יצא לאור ספר מאת ראפלה בשם "הבלתי נראים - הולכים למחתרת כדי לשרוד". בתקופה זו העניקה לוי סדרת ראיונות לעיתונים, מגזינים ותחנות טלוויזיה והתארחה בתוכנית האירוח של מרקוס לאנץ ברשת ZDF ב-23 בנובמבר 2017.
לוח הנצחה נוסף לזכר משפחת קולצר הוצמד לשער הבית ברחוב נולנדורף 28 בשנת 2018.
ב-27 בינואר 2018, נאמה לוי בוועידת המפלגה הפדרלית של מפלגת הירוקים (גרמניה) בהנובר לרגל יום הזיכרון לקורבנות הנציונל-סוציאליזם. שם הזהירה מפני חזרה של חשיבה מפלה: "קודם לכן נאמר: היהודים אשמים. היום זה הפליטים."
אותות כבוד

עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
מסדר ההצטיינות של מדינת ברלין (Verdienstorden des Landes Berlin) (גר')
ספרות

Hanni Lévy: „Sie haben mir das Leben ein zweites Mal gegeben“. Rückblick an die Zeit im Untergrund in Berlin zwischen 1940 und 1945. In: Katharina Kaiser, Barbara Jakoby: Orte des Erinnerns. Beiträge zur Debatte um Denkmale und Erinnerung, Bd. 2: Jüdisches Alltagsleben im Bayerischen Viertel. Eine Dokumentation. Hentrich, Berlin 1995, ISBN 978-3-89468-147-0, S. 61–69.
Daniel Fraenkel: Die deutschen Gerechten. In: Israel Gutman, Sara Bender (Hrsg.): Lexikon der Gerechten unter den Völkern. Band „Deutsche und Österreicher“, hrsg. von Daniel Fraenkel und Jakob Borut. Wallstein, Göttingen 2005, ISBN 978-3-89244-900-3, S. 51–295. Darin: Kolzer, Viktoria, Most, Elfriede, Most, Grete, Akten 1392, 1393, S. 167–168.
Claus Räfle: Die Unsichtbaren. Untertauchen, um zu überleben. Eine wahre Geschichte. Elisabeth Sandmann, München 2017, ISBN 978-3-945543-44-3.
Hanni Lévy: Nichts wie raus und durch! Lebens - und Überlebensgeschichte einer jüdischen Berlinerin. Herausgegeben von Beate Kosmala (Publikationen der Gedenkstätte Stille Helden, Band 9). Metropol, Berlin 2019, ISBN 978-3-86331-449-1.
דפורטס טולימה

דפורטס טולימה (בספרדית: Club Deportes Tolima S. A) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר איבגה, המשחק בליגה הבכירה. המועדון נוסד ב-18 בדצמבר 1954 וצבעיו הם בורדו וזהב, מה שנתן לו את הכינוי Vinotinto y oro, שזה בספרדית "הבורדו והזהב". משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון מנואל מוריו טורו שתכולתו היא 33,000 צופים. לאורך ההיסטוריה שלו, המועדון זכה בשני תוארי אליפות, ב-2003 וב-2018 וכן בגביע הקולומביאני ב-2014.
היסטוריה

ב-1 במאי 1947 נוסד מועדון הכדורגל קלוב דפורטיבו בוקה ג'וניורס דה איבגה על ידי הומברטו גונסאלס רואיס. ב-1954 הפך שם המועדון לקלוב דפורטס טולימה אבל את הופעת הבכורה בליגה המקצוענית עשה שנה מאוחר יותר, ב-1955. ראשי המועדון הציגו בפני ראש עיריית איבגה את רצונם להקים קבוצה שתתחרה בליגה המקצוענית ולשם כך קיבלו ממנו 10,000 פסו לבניית קבוצה שנבנתה על בסיס שחקנים ארגנטינאים והשתמשה בתלבושת של הקבוצה הארגנטינאית, ראסינג קלוב. את עונתה הראשונה סיימה במקום השביעי עם 20 נקודות.
ב-1957 השיגה הקבוצה את המקום השני לראשונה בתולדותיה. הקבוצה הורכבה מארגנטינאים שחלקם הגיעו מקבוצת ראסינג קלוב וגם מרקוס קול, מהקולומביאנים הבולטים באותה תקופה, שיחק בקבוצה. טולימה סיימה בתיקו מול אינדפנדיינטה מדיין ודפורטיבו פריירה ונזקקה לשני משחקי בית-חוץ מול קוקוטה דפורטיבו כדי להכריע את זהות העולה לגמר. השיטה דאז הייתה שנויה במחלוקת ולאחר שוויון בין שתי הקבוצה, התוצאה הייתה 1-1 גם במשחק השלישי. בסופו של דבר לאחר הטלת מטבע נקבע כי קוקוטה היא זו ששיחקה ואף הפסידה בגמר לאינדפנדיינטה מדיין. במשחק נוסף על הזכות לסיים כסגנית, ניצחה טולימה את קוקוטה ורשמה הישג מכובד לקבוצה שרק שנתיים שיחקה כמקצוענית.
היסטוריה > סגנות ב-1981 והופעת בכורה בקופה ליברטדורס

ב-1981 ותחת הדרכתו של המאמן פדרו אוספינה החל מהמחזור ה-22, הצליחה טולימה להעפיל לפלייאוף ולגמר, שם הפסידה מול אתלטיקו נסיונל, כאשר שחקן הקבוצה, ויקטור הוגו דל ריו, סיים כמלך שערי ליגה עם 29 כיבושים. בעקבות ההגעה לגמר, הבטיחה טולימה לראשונה בתולדותיה את ההשתתפות בקופה ליבטדורס 1982 ולשם כך החתימה כמה שחקנים בעלי שם, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, ארנולדו איגוארן וחניו קבסאס. הקבוצה סיימה ראשונה בבית שכלל גם את אתלטיקו נסיונל ואת הקבוצות מוונצואלה, אסטודיאנטס מרידה ודפורטיבו טצ'ירה. בבית חצי הגמר כבר לא הצליחה להתקדם רחוק יותר וסיימה אחרונה אחרי קוברלואה הצ'ילאנית וקלוב אולימפיה מפרגוואי. את משחקיה הביתיים נאלצה טולימה לשחק באצטדיון אל קמפין לאחר תאונה שקרתה בסן בוניפסיו, שהיום קרוי מנואל מוריו טורו. האוהדים של טולימה עשו את הדרך מאיבגה לבוגוטה ומילאו את האצטדיון ובעיקר זכור המשחק מול אולימפיה, שבו נותרו כ-25,000 צופים מחוץ לאצטדיון לאחר שכבר התמלא לחלוטין.
בין השנים 1986–1990 כללה הקבוצה כמה מהשמות הגדולים של הכדורגל הקולומביאני, ביניהם פרנסיסקו מטוראנה, רדאמל גרסיה, אביו של רדאמל פלקאו, הקטור קינטבני, הרנן טורס ואלביירו אוסוריאגה, שנמכר מאוחר יותר לאתלטיקו נסיונל.
בסוף עונת 1993 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה, אבל כעבור עונה אחת חזרה לליגה הבכירה כאשר היא מנצחת בפלייאוף אחרי שסיימה את העונה הסדירה בהפרש ניכר על המקום השני.
היסטוריה > השתתפות בגביע קונמבול

במשך שנתיים הצליחה הקבוצה לשחק במפעל גביע קונמבול, לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגה המקומית. בטורניר של 1996 הצליחה טולימה להגיע עד לשמינית הגמר, שם נתקלה בואסקו דה גאמה החזקה. ניצחון ביתי של 0–1 לא הספיק לקבוצה שהפסידה בברזיל 1-4 והודחה. שנה מאוחר יותר, הצליחה לשפר במעט את הישגה כאשר נעצרה ברבע הגמר. לאחר שניצחו בשלב השמינית את ריו ברנקו פוטבול קלוב 1-2 במשחק הראשון והפסידו 0–1 בגומלין, ניצחה טולימה 1–3 בבעיטות הכרעה ועלתה לרבע הגמר. שם פגשה את אוניברסיטריו מפרו. בביץ ניצחה טולימה 0–1 אבל בחוץ הפסידה 0–2 וראתה את הפרואנים חוגגים העפלה לחצי הגמר.
היסטוריה > אליפות היסטורית ב-2003

בטורניר הקלאוסורה של 2003 הצליחה טולימה לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה. סגל הקבוצה הורכב משחקנים ותיקים ומנוסים לצד צעירים מוכשרים שכלל שמות דוגמת הרננדו פאטיניו, ריקרדו סיסיליאנו, ג'ון צ'אריה, יוליאן אנצ'יקו, דייגו גומס, ארליי דינאס, אלכס קומאס והנרי סמבראנו. טולימה העפילה לפלייאוף ושובצה בבית שכלל את אתלטיקו נסיונל, אינדפנדיינטה מדיין וג'וניור ברנקייה. במשחק הראשון ניצחה הקבוצה את אתלטיקו נסיונל 1-2 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, כאשר ארליי דינאס כובש את אחד השערים ונבחר למצטיין. למחזור האחרון הגיעה הקבוצה כשהיא צריכה לנצח את נסיונל בהפרש של שני שערים, ושבמשחק המקביל ג'וניור תפסיד אבל גם לא תכבוש שער זכות. טולימה ניצחה את נסיונל 0–2 מצמד של ריקרדו סיסיליאנו, כולל שער בדקה האחרונה, כשבמקביל הפסידה ג'וניור במדיין בתוצאה 0–1.
במשחק הגמר פגשה קבוצה את דפורטיבו קאלי. במשחק הראשון באצטדיון מנואל מוריו טורו ניצחה טולימה 0–2 מצמד של הברזילאי רוג'יירו פריירה. במשחק הגומלין באצטדיון פסקואל גררו ניצחה דפורטיבו קאלי 1-3 וקבעה שוויון בסיכום המשחקים. מאחר שבקולומביה לא הונהג חוק שערי חוץ, שתי הקבוצות שיחקו 30 דקות נוספות שבסיומן לא נכבשו שערים. בדו-קרב הפנדלים הצליחה טולימה לנצח כאשר שוערה, דייגו גומס, מצליח להדוף שתי בעיטות וחורחה ארטיגס בבעיטה האחרונה מקנה לטולימה אליפות היסטורית בפעם הראשונה בתולדותיה.
ב-2006 רשמה את הישגה הטוב ביותר בגביע סודאמריקנה כאשר נעצרה בשלב ברבע הגמר. בשלב הראשון גברה טולימה על אינדפנדיינטה מדיין בבית 1–3 משערים של ג'ון צ'אריה, קרלוס דרווין קינטרו וחואן קרלוס אסקובר והעפילה לשלב הבא תודות לתיקו 1-1- בחילצה במשחק הגומלין, כשיוליאן אנצ'יקו כובש לזכותה. בשלב שמינית הגמר פגשה הקבוצה את מינרוס מוונצואלה וסיימה איתה בתיקו 1-1 במשחק הראשון באיבגה. משחק הגומלין הסתיים בתיקו 2-2 תודות לשערים של חורחה סרנה וג'ון צ'אריה וטולימה עלתה בזכות שערי החוץ. ברבע הגמר ניצחה טולימה בבית את המשחק הראשון מול פאצ'וקה המקסיקנית 1-2, אבל בגומלין היו אלו המקסיקנים ששלטו ללא עוררין וניצחו 1–5 כדי להעפיל לחצי הגמר.
היסטוריה > זכייה בגביע הקולומביאני ובשתי אליפויות נוספות

לאחר 11 שנים, חזרה טולימה לזכות בתואר, הפעם היה זה הגביע הקולומביאני. בליגה הקבוצה דשדשה, כאשר סיימה במקום האחרון בטורניר האפרטורה והעפילה לפלייאוף בטורניר הקלאוסורה בו סיימה במקום האחרון בבית שלה, שכלל את אינדפנדיינטה מדיין, דפורטיבו קאלי ואגילס פריירה.
בגביע לעומת זאת היא סיימה ראשונה את הבית שלה שכלל את דפורטס קינדיו, אונסה קלדס, דפורטיבו פריירה, פורטלסה ואתלטיקו וילה. בשמינית הגמר פגשה את אינדפנדיינטה מדיין ועברה אותה וברבע הגמר גברה על אתלטיקו נסיונל החזקה. בחצי הגמר גברה טולימה על פטריוטס בויקה כדי להעפיל למשחק הגמר מול אינדפנדיינטה סנטה פה. ניצחון ביתי של 0–2 משערים של פליקס נוגרה ויימי צ'ארה בעשר הדקות האחרונות של המשחק הספיק לטולימה, שהפסידה 1–2 בגומלין (שער מצמק של אנדרס איברגואן) אבל זכתה בסופו של דבר בגביע.
תואר האליפות השני הושג בטורניר האפרטורה של 2018, טורניר שבו טולימה הציגה כדורגל טוב תחת הדרכתו של המאמן אלברטו גאמרו ועם שחקנים צעירים ומוכשרים כגון סבסטיאן וייה, אנג'לו רודריגס, יוהנדריי אורוסקו והשוער אלברו מונטרו. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי והעפילה לרבע גמר הפלייאוף, שם פגשה את אונסה קלדס. לאחר הפסד מינימלי בבחוץ, הצליחה טולימה להפוך את התוצאה בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו בזכות ניצחון 0–3 משערים של עומר אלבורנוס, יוהנדריי אורוסקו ושער עצמי של פרלטה. בחצי הגמר פגשה טולימה את אינדפנדיינטה מדיין וגברה עליה בבית 0–1 משער של אנג'לו רודריגס. בגומלין הפסידה טולימה באותה תוצאה ובדו-קרב הפנדלים ניצחה טולימה 3–5. אל משחק הגמר הגיעה טולימה מול הקבוצה החזקה של אתלטיקו נסיונל, שגם ניצחה בחוץ 0–1. לא הרבה סיכוי היה לטולימה לבצע מהפך דווקא באצטדיון אטנאסיו חירארדוט, אבל היא עשתה זאת ובצורה דרמטית, עם ניצחון 1–2 כולל שער של דנוביס בנגרו בתוספת הזמן ששלח את הקבוצות להכרעה בפנדלים. בסופו של דבר שוב הייתה טולימה זו שניצחה 2–4 את בעיטות ההכרעה כשהשועא מונטרו הודף שתי בעיטות וזכתה באליפות השנייה בתולדותיה.
טולימה הפכה לחברת קבע בצמרת הליגה הקולומביאנית וב-2021 הצליחה לזכות האליפות השלישית בתולדותיה. הם צלחה את הדרך למרות קושי שאיתו התמודדה בכך שלאורך כל העונה כמעט, שיחקה במגרשים אחרים ולא באצטדיונה הביתי, ששופץ לקראת הקופה אמריקה 2021 שקולומביה הייתה אמורה לארח ואחר כך בשל ההתפרעויות שהיו במדינה. טולימה סיימה את העונה הסדירה במקום החמישי ןהןגרלה לשחק בפלייאוף מול דפורטיבו קאלי. טולימה חזרה לאצטדיונה הביתי המשחק הראשון שאותו הסתיים בניצחון מוחץ שלה 0–3. משחק הגומלין היה אמור להיות משוחק ב-25 באפריל, אך בשל המהומות שפרצו במדינה, נדחה המשחק ארבע פעמים עד כי היה חשש שהעונה לא תסתיים. בסופו של דבר שוחק המשחק רק ב-4 ביוני ואותו ניצחה קאלי 0–2, אז זה לא הספיק וטולימה העפילה לחצי הגמר. לה אקידד הייתה היריבה בחצי וטולימה סיימה את המשחק הראשון בתיקו 1-1 משער של יוהנדריי אורוסקו. פה גם איבדה הקבוצה את כוכבה הגדול, חמינטון קמפאס, שהצטרף לנבחרת קולומביה, אבל ידעה להתעלות ולנצח בחוץ 1–2 משערים של אנדריי אסטופיניאן וסרחיו מוסקרה. היריבה בגמר הייתה מיונאריוס ובמשחק הראשון באצטדיון מנואל מוריו טורו, סיימה בתיקו 1-1 כשחואן פרננדו קייסדו כובש לזכותה ומיונאריוס משווה בתוספת הזמן של המשחק. בגומלין באצטדיון אל קמפין, הייתה זו המארחת שעלתה ראשונה ליתרון, אבל במחצית השנייה ביצעה טולימה מהפך תוך 8 דקות וחואן פרננדו קייסדו כבש צמד, שנתן לטולימה ניצחון 1–2, 2-3 בסיכום שני המשחקים ואליפות שלישית בתולדותיה.
תארים והישגים

קטגוריה פרימרה A
קופה קולומביה
סופרליגה
הערות שוליים

↑  colombia.com Tolima Campeon 2003
↑  El Tiempo, 12.11.14, ¿Por qué el Tolima es el nuevo campeón de la Copa Colombia?
הווארד אונרו

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1921 קמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 פטירה:  19 באוקטובר 2009 (בגיל 88) בית החולים הפסיכיאטרי טרנטון (אנ'), טרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  גן ההנצחה ויטינג, ויטינג (אנ'), מחוז אושן (אנ'), ניו ג'רזי, ארצות הברית
 השכלה:  חטיבת הביניים קריימר (אנ') בית הספר התיכוני וודרואו וילסון (אנ')
 תקופת הפעילות:  6 בספטמבר 1949
 מקצוע:  פועל יריעות מתכת ופח איש צוות בטנק
 פרסים והוקרה:  מדליית הקמפיין האירופאי-אפריקאי-מזרח-תיכוני (אנ') מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה מדליית ההתנהלות הטובה (אנ')
הווארד ברטון אונרו (באנגלית: Howard Barton Unruh;‏ 21 בינואר 1921 – 19 באוקטובר 2009) היה רוצח המונים אמריקאי אשר ירה למוות בשלושה עשר בני אדם במהלך טיול שגרתי בן שתים עשרה דקות שערך לאורך השכונה בה התגורר בקמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית, ב-6 בספטמבר 1949. הטבח הקצר נודע מאוחר יותר בשם צעדת המוות. לאחר מעצרו אובחן כסכיזופרן, ובשל כך הוגדר כבלתי כשיר לעמוד למשפט. הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בניו ג'רזי, בו נותר בבידוד קבוע ותחת שמירה כבדה עד למותו בגיל שיבה, כעבור שישים שנה.
ביוגרפיה

אונרו נולד ב-21 בינואר 1921 בשכונת קמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית, בנם הבכור של סמואל שיפלי אונרו ואשתו פרדה אי. ולמר. הוא ואחיו הצעיר, ג'יימס, גדלו בחזקתה של אמם לאחר שהוריהם נפרדו. בנעוריו החל ללמוד בחטיבת הביניים קריימר, אולם סיים את לימודיו כבוגר בית הספר התיכוני וודרואו וילסון (אנ') בינואר 1939. ספר המחזור של אותה שנה תיאר אותו כטיפוס ביישן אשר שאף למצוא עבודה בשורות הממשלה.
מספר שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס אונרו לצבא האמריקאי, ב-27 באוקטובר 1942, והחל לשרת כאיש צוות בטנק אשר סופח לזירה האירופית. אחד ממפקדיו, נורמן אי. כהן, תיאר אותו בתור חייל משכמו ומעלה אשר מעולם לא שתה משקאות חריפים, קילל, או חיזר אחר נשים, ובילה את מירב זמנו הפנוי בקריאת ספר תנ"ך וכתיבת מכתבים ארוכים לאמו. כמו כן נהג לכתוב רבות ביומנו, בו תיאר את חווייותיו בשדה הקרב תוך הקפדה על פירוט רב אודות גופות אויביו.
בתום המלחמה הוענקו לאונרו מדליית הקמפיין האירופאי-אפריקאי-מזרח-תיכוני (אנ'), מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה, ומדליית ההתנהלות הטובה (אנ'), בטרם שוחרר בכבוד ושב להתגורר עם אמו בניו ג'רזי.
רקע

הן אביו והן אחיו הצעיר של אונרו סיפרו כי הלה חזר משדה הקרב בתור בן אדם שונה מאוד, יותר מצוברח, עצבני, ומנותק. במשך תקופה קצרה לאחר שובו עבד בתור פועל לעיבוד יריעות מתכת, בטרם נרשם לאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה, ממנה פרש לאחר חודש בשל מה שכינה ”מצב בריאותי ירוד”. הודות לתמיכתה הכלכלית של אמו, אשר עבדה במפעל לסבונים, היה יכול להישאר בביתה בחוסר מעש לאורך החודשים הבאים, כאשר מעת לעת נהג לתלות את המדליות הצבאיות שלו במקומות שונים בסלון, לקרוא בתנ"ך, ואף להתאמן בירי במרתף ביתם, אותו הפך למטווח מאולתר.
באותה העת החלו לראשונה יחסיו עם שכניו להתדרדר, לדבריו בעקבות ”הערות פוגעות שעסקו באופי שלי”. אחיו הצעיר, ג'יימס, סיפר מאוחר יותר על סכסוך כלשהו שהתפתח בינו לבין אחד משכניהם, רוקח בשם מוריס כהן, וזאת לגבי מנהגו של אונרו להיכנס לבית אמו דרך החצר של הלה. כמו כן, במקרה אחד שב אונרו מבית הקולנוע בשעת לילה מאוחרת וגילה כי השער שהתקין קודם לכן באותו היום נעלם, דבר שככל הנראה האשים בו את כהן.
הטבח

בסביבות השעה 07:00 בבוקר ה-6 בספטמבר 1949 סעד אונרו את ארוחת הבוקר שהכינה לו אמו, אשר מיד לאחר מכן עזבה את ביתם לצורך ביקור אצל אחת השכנות, קרולינה פינר. אונרו עזב את הבית אף הוא לקראת השעה 09:20 באותו הבוקר בעודו חמוש באקדח מסוג לוגר, מחסנית עם שמונה כדורים, ותחמושת נוספת שתחב לכיסיו, בדרכו לכיוון רחוב ריבר רואד בקמדן.
תחילה נתקל הלה במשאית שהובילה לחם, ולאחר שהתקרב אליה הכניס את אקדחו מבעד לדלת הפתוחה וניסה לירות בנהג מטווח קצר, אולם פספס את הירייה במעט. הנהג הצליח להימלט ואף ניסה להזהיר עוברים ושבים מפני המפגע, אך ללא הועיל.
לאחר מכן המשיך אונרו לחנותו של אחד משכניו, הסנדלר ג'ון פילרצ'יק, וירה בו למוות. משם המשיך למספרה של שכן נוסף, קלארק הובר, אשר סיפר באותה העת את אוריס סמית' בן השש. אונרו ירה לעברם ופגע בראשו של הובר ובצווארו של סמית', פציעות שהותירו אותם במצב אנוש והובילו בהמשך למותם. הוא עזב את המקום בריצה לכיוון בית המרקחת של מוריס כהן, השכן האמור כלפיו חש שנאה תהומית, אולם נתקל בדרכו באיש מכירות בשם ג'יימס הוטון, וירה בו למוות לאחר שסירב לסור מדרכו.
כאשר הגיע לאחורי בית המרקחת ראה את כהן ואשתו רוז רצים במעלה המדרגות לתוך דירתם שבקומה השנייה. כאשר נכנסו פנימה טיפס כהן מבעד לחלון ולעבר גג המרפסת שלהם, בזמן שרוז התחבאה יחד עם בנם בן השתים עשרה, צ'ארלס, בשני ארונות בגדים נפרדים. אונרו מצא את הארון בו התחבאה רוז וירה בו שלוש פעמים מבלי שפתח כלל את הדלתות, ולאחר שפתח אותן ירה כדור נוסף שפגע בפניה. בעודו מסתובב בדירתם נתקל באמו של כהן, מיני בת השישים ושלוש, בזמן שניסתה להתקשר למשטרה, וירה בה מספר פעמים. לאחר מכן המשיך בעקבותיו של כהן לעבר גג המרפסת וירה בו בגבו, כך שהלה נפל מטה ופגע במדרכה בעוצמה רבה לפני שמת. בן הבית היחיד שחייו ניצלו מהטבח היה בנם של הזוג כהן, צ'ארלס.
עם יציאתו מבית הרוקח צעד אונרו למרכז הרחוב והחל לירות לכיוון רכב בעל מרכב סדאן שהתקרב לעברו. הוא פגע בנהג, אלווין דיי, אשר סטה הצידה באיטיות עד שגלגלי הרכב נתקלו במדרכה, ומת במקום מושבו. משם המשיך אונרו לחנותו של חייט בשם תומאס זגרינו, אולם הלה לא נכח במקום באותה העת, ובמקום זאת ירה למוות באשתו, הלגה. זגרינו היה היחיד מבין מטרותיו הממוקדות של אונרו אשר ניצל מהטבח.
בשובו לרחוב הראשי התקרב אונרו לרכב שהמתין בצומת דרכים והחל לירות לעבר שלושת בני המשפחה שישבו בו: אמה מאטלק, בתה הלן וילסון, ונכדה הצעיר ג'ון. שתי הנשים מתו באופן מידי, ואילו הילד מת מאוחר יותר בבית החולים קופר (אנ').
ללא כלי רכב נוספים באופק נותר אונרו בחוסר מעש והחל לירות לעבר חלון אחת הדירות הסמוכות, פוגע בתומאס המילטון בן השנתיים. המטפלת של הפעוט, איירין רייס, קרסה למראה גופתו, ונזקקה בהמשך לטיפול רפואי עבור הלם. מאוחר יותר טען אונרו כי לא זיהה את האנשים שראה מבעד לחלון, או האם הצליח לפגוע בהם.
אונרו התמקד ברכב נוסף שהגיח לכיוונו, אולם שני יושביו, צ'ארלס פיטרסון וג'יימס קרופורד, הצליחו להימלט לפאב קרוב. אחד מיושבי הפאב, פרנק אנגל, יצא החוצה ופתח בקרב יריות עם אונרו, אולם לאחר שחשב כי החטיא אותו נמלט חזרה פנימה. למעשה, צלף הלה ברגלו של המפגע, פציעה בה הבחינו הן אונרו והן גורמי החוק רק זמן מה לאחר מעצרו הסופי, ובתום חקירה ארוכה.
בתום קרב היריות הפנה אונרו את תשומת לבו לכיוון מספר עוברים ושבים שצעדו בעברו השני של הרחוב, אך חרף מאמציו לא הצליח לפגוע בהם. לאחר מכן נתקל במדלין האריס ובנה ארמנד בזמן שתלו שמיכות על מתלה כביסה מחוץ לביתם. הוא ירה לכיוונם ופצע אותם קלות, אך השניים שרדו.