פמילי (להקה)
היסטוריה > שנים ראשונות (1966–1969)

פמילי נוסדה בסוף 1966 בלסטר, אנגליה, מחברים לשעבר בהרכב בשם "The Farinas"‏, ולאחר מכן לזמן קצר בהרכב "The Roaring Sixties", שהסאונד שלה היה מבוסס על רית'ם אנד בלוז, על אף שהם לא הקליטו תחת שם זה. "The Farinas" כללה במקור את ג'ון "צ'רלי" ויטני, טים קירצ'ין, הארי אובנול וג'ים קינג. ההרכב נוסד במכללה לאמנות בלסטר ב-1962. הבסיסט ריק גרק החליף את קירצ'ין ב-1965 ורוג'ר צ'פמן הצטרף בשנה שלאחר מכן כסולן. המפיק האמריקאי קים פאולי הציע לחברים לקרוא לעצמם "המשפחה", זאת מכיוון שהם לבשו באופן קבוע חליפות כפולות חזה בהופעות, מה שהעניק להם מראה בסגנון המאפיה, מראה שהם נטשו במהרה לטובת קוד לבוש נינוח יותר.
הלהקה הופיעה באופן קבוע במועדון מרקי בלונדון כמו גם במועדונים לונדוניים אחרים כולל "The 100 Club" ו-"Sibilla's" ב-Swallow Street. דרך חברתם, מים סקאלה, הם הצליחו לגייס את ג'ימי מילר, מפיק ה"רולינג סטונז" להפיק את הסינגל הראשון שלהם ופגשו את המנהל ג'ון גילברט. בעקבות הקשר שלהם עם מילר עזר להם סטיב ווינווד בהקלטה. זמן קצר לאחר מכן החליט המתופף הארי אובנול, שהיה מאוכזב מההתרחקות של ההרכב ממוזיקת הנשמה לכיוון הרוק הפסיכדלי, ומהניהול, לעזוב והוחלף ברוב טאונסנד. סינגל הבכורה של פמילי, "Scene Through The Eye of a Lens/Gypsy Woman" יצא על ידי ליברטי רקורדס באוקטובר 1967 אך לא זכה להצלחה.
הלהקה חתמה בלייבל "רפרייז רקורדס" (הלהקה הראשונה בבריטניה שחתמה ישירות ל-"Reprise" בבריטניה ובארצות הברית) ואלבום הבכורה שלהם "Music in a Doll's House", הוקלט בראשית 1968. מילר היה אמור להפיק אותו במקור, אבל היה באמצע הפקת האלבום "Beggars Banquet" של הרולינג סטונז. הוא קיבל קרדיט כמפיק שותף בשתי רצועות בלבד, "The Breeze" ו-"Peace of Mind". עיקר האלבום הופק על ידי חבר "טראפיק" לשעבר דייב מייסון והוקלט באולפני אולימפיק בלונדון עם טכנאי הקול אדי קריימר (טכנאי הסאונד של ג'ימי הנדריקס) וג'ורג' צ'קינץ. מייק באט בן ה-18 עיבד אובר-דאבינג לכלי מיתר וכלי נשיפה, בעיקר ב-"The Chase", "Mellowing Grey" ו-"Old Songs, New Songs", אך לא קיבל קרדיט. "Old Songs, New Songs" כלל גם סולו סקסופון טנור ללא קרדיט של טובי הייז. דייב מייסון גם תרם יצירה אחת לאלבום, "Never Like This", השיר היחיד שהוקלט על ידי פמילי שלא נכתב על ידי חבר הלהקה, והלהקה ליוותה את מייסון ב-"Little Woman", הבי סייד של הסינגל שלו מפברואר 1968, "Just For You". לצד פינק פלויד, סופט מאשין, The Move ודה נייס, פמילי הפכה במהירות לאחת האטרקציות המובילות בסצנת המחתרת הפסיכדלית/המתקדמת בבריטניה. אורח חייהם ומעלליהם בתקופה זו סיפקו חלק מההשראה לרומן "גרופי" משנת 1969 מאת ג'ני פביאן (שגרה זמן מה בבית הלהקה בצ'לסי) והסופר הבריטי, ג'וני ביירן. פמילי מופיעה גם בספר תחת השם הבדוי, 'יחסים'.
"Music in a Doll's House" יצא ביולי 1968 והושק במקום ה-35 בבריטניה לשבחי המבקרים הודות לתמיכה חזקה של ג'ון פיל, שדר רדיו BBC 1. מוכר כיום כקלאסיקה של הרוק הפסיכדלי הבריטי, האלבום הציג לראווה רבים מהמאפיינים הסגנוניים וההפקתיים האופייניים לז'אנר. הסאונד המקורי של האלבום התאפיין בשירה של צ'פמן, המושרשת בבלוז וברית'ם אנד בלוז בשילוב עם כמה כלים יוצאי דופן ללהקת רוק, תרומה של רב נגנים כריק גרק וג'ים קינג, כולל סקסופונים, כינור, צ'לו ומפוחית.
אלבום ההמשך של פמילי משנת 1969, "Family Entertainment", הפחית במידה מסוימת את הפסיכדליה הניסיונית של ההיצע הקודם שלהם, הגיע למקום השישי במצעד האלבומים הבריטי והציג את הסינגל "The Weaver's Answer", זאת על אף שעל פי הדיווחים ללהקה לא הייתה שליטה על המיקס ובחירת הרצועות באלבום, או על הסדר הרץ של השירים.
עם ההצלחה הבריטית של שני האלבומים הראשונים, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית באפריל 1969, אך זה היה גדוש בבעיות. באמצע סיבוב ההופעות, גרק עזב במפתיע כדי להצטרף לסופרגרופ החדשה Blind Faith. בהמלצת מנהל סיבוב ההופעות פיטר גרנט (מנהלה של לד זפלין), גרק הוחלף על ידי ג'ון וידר, לשעבר הבסיסט והכנר של אריק ברדון ו־The Animals. אירוע נוסף התרחש במהלך ההופעה הראשונה שלהם בפילמור איסט בניו יורק, בזמן שחלקו את הקונצרט עם "Ten Years After" ו"דה נייס". במהלך ההופעה, צ'פמן, שנודע בסגנון הופעה פרוע איבד שליטה על עמוד המיקרופון שלו, שעף לכיוונו של ביל גרהם, בעלי הפילמור, תקרית שגרהם תפס כמעשה מכוון. צ'פמן ביצע את ההופעות הבאות כשידיו לצדדיו, ועד סוף הסיור הוא איבד את קולו. כתוצאה מהתקרית הוכתם המוניטין של הלהקה בארצות הברית, שמעולם לא התאושש ובסופו של דבר הם מעולם לא זכו להכרה גדולה שם. כשחזרה לבריטניה הופיעה הלהקה בקונצרט של הרולינג סטונז בהייד פארק ב-5 ביולי 1969, ובפסטיבל האי וייט באותו הקיץ. בסוף 1969 התבקש ג'ים קינג לעזוב את הלהקה עקב "התנהגות לא יציבה" והוחלף על ידי הרב-נגן ג'ון "פולי" פאלמר.