stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמת סיני
מבצעים מיוחדים > פינוי חולית קומנדו

במסגרת הפעילות להעברת סיני נעשו פעולות חבלה שונות. בחודש ינואר 1957 כוח קומנדו מיוחד הכין פעולת חבלה בפורט סעיד. אל הכוח צורפו שני קצינים מחיל הים, סרן שמשון עדן מהטרפדות וסרן דוד פרומר משייטת 13 לצורך קישור לפינוי ימי. הקצינים צוידו במדים צרפתיים ומצלמה. הם עלו לאונית אספקה צרפתית בנמל חיפה והפליגו לפורט פואד. כוח הקומנדו הישראלי כבר היה שם. לאחר שהות של שבועיים בוטלה המשימה.
הכוח שמנה 12 לוחמים הוחזר לחיפה בשולת המוקשים הצרפתית CAMELIA. הציוד המיוחד הועבר בשלוש חביות אטומות שנקשרו על הסיפון. הפעילות כולה נעשתה ללא ידיעת הבריטים.
מבצעים מיוחדים > חילוץ מיג 15 מימת ברדוויל

בתום פעולות האיבה ערך צה"ל מבצע איסוף שלל ברחבי סיני. במסגרת המבצע הועסקה שייטת הנחתות בפינוי תחמושת שלל מחוף אל עריש. שלוש נחתות המכוניות העבירו שלל מהחוף אל אוניית הסוחר א.מ. אשקלון שעגנה קילומטר מהחוף. ב-12 בנובמבר פנה אליהם איש מודיעין חיל האוויר וסיפר כי הוא עורך סיורים במטוס קל מעל סיני לחיפוש ציוד צבאי נטוש. לפני מספר ימים גילה מטוס מיג 15 שלם השקוע בחלקו באמצע ימת ברדוויל. מקום שהגישה אליו מהיבשה בלתי אפשרית ומבקש לחלץ בדרך הים. מיג 15 היה אז מטוס הקרב הטוב ביותר של הגוש המזרחי ובמידה מסוימת עדיף על המטוסים המערביים באותה תקופה. ומידע עליו ותכונותיו היו חשובים מאוד למודיעין חילות האוויר של צבאות המערב.
מפקד שייטת הנחתות, רס"ן יהודה בן-צור, מינה את מפקד הנחתת פ-51 מאיר לובוכינסקי לטפל במשימה והקצה לכך שתי נחתות מכוניות. לאבטחה נשלחה ספינת משמר בפיקוד רס"ן יעקב רענן. הכניסה לימה נמצאת מערבה כשלושים מייל. נחתת אחת נשארה להמשיך בפעולות העמסת התחמושת.
ב-13 בנובמבר נכנסה הנחתת לימה והוקם קשר עם אנשי כפר הדייגים ש"התבקשו" לסייע עם סירותיהם. הכוח נכנס לתוך הימה בניתוב הדייגים עד למרחק של 4 קילומטר מהמטוס. שם נשארה הנחתת והצוות המשיכו ברגל ובסירות השטוחות והגיעו למטוס.
חיל האוויר הצניח ציוד כולל שקי ניפוח אוויר ובעמל רב של שלושה ימים החדירו סירות שטוחות מתחת לכנפי המטוס. הנחתת הייתה קטנה מדי למשימה לכן גויסה בחיפה אונית הסוחר א.מ. רימון שהגיעה מול החוף. רפסודות הצלה של האונייה שימשו גם הן להצפה. המטוס נעטף ברשתות חבלים שאפשרו הרמה בלא נזק.
ב-16 לחודש היה המטוס מוכן להשטה אך גלים גבוהים בים מנעו תנועה. ב-17 בנובמבר יצא המטוס בגרירה מהימה והגיע אל האונייה רימון העוגנת בקרבת החוף. ההנפה בזרוע הג'מבו הייתה קלה והמטוס נקשר לסיפון.
ב-18 בנובמבר נכנס מטוס המיג 15 בצבעי חיל האוויר המצרי לנמל חיפה ונמסר לבעליו החדשים – חיל האוויר הישראלי. מפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס קיבל את פניו וציין לשבח את כל היחידה.
מבצעים מיוחדים > גלריה

קצין הקישור הצרפתי סרן פלרי למרגלות פסל דה לספס על גדת תעלת סואץ, ברקע עוגנות אוניות נחיתה של מבצע מוסקטר. צילום: אברהם דר, נובמבר 1956.
קבוצה מיהודי פורט סעיד על האונייה הצרפתית La Marseylles בדרך למרסיי נובמבר 1956.
מטוס מיג 15 של חיל האוויר המצרי שנחת בימת ברדוויל, בהכנות להשטה אל האונייה א.מ. רימון המחכה בקרבת החוף, 16 נובמבר 1956.
האונייה א/מ רימון של חברת צים בעת הגעתה הראשונה לנמל חיפה' 1952.
השיט לישראל וממנה

משך כל תקופת המלחמה ומבצע מוסקטר נמשכה תנועה של כלי שיט בדגל ישראל, ללא הפרעה. אף כי הנתיב לישראל חצה את נתיבי כוחות מבצע מוסקטר, בין קפריסין לפורט סעיד. משרד התחבורה הנחה אוניות ישראליות להתרחק מחופי צפון אפריקה. עם פרוץ הקרבות קיבלו כל האוניות היווניות הוראה מממשלתם לא להתקרב לחופי ישראל. מדינות אחרות נהגו בצורה דומה.
בנוסף לאוניות המטען הופעלו גם אוניות נוסעים. שנת 1956 הייתה שנה של עליה מוגברת, ואוניות הנוסעים עסקו בהבאת עולים לישראל. אוניית העולים היוונית מדיטרניאן הוכנסה לנמל סודה בכרתים. אחרי שהייה של שישה ימים המתנה במפרץ סודה, הגיעה לשם האונייה א/ק ירושלים של חברת צים ואספה את העולים. בכרתים הצטברו יהודים שברחו מהונגריה בעת המרד ההונגרי וגם אותם אספה האונייה לישראל.
אוניית עולים נוספת הסנטה פה בדגל ארגנטיני הביאה כ-400 עולים מאמריקה הדרומית. האונייה יצאה ממרסיי וקיבלה הוראה משלטונות ארגנטינה להיכנס לנמל נאפולי ולחכות. לאחר ארבעה ימים הגיעה האונייה א/ק ארצה של חברת צים ולקחה את כל העולים. לממשלת ישראל נתחוור שאם אין אוניות ישראליות - ישראל תהיה מנותקת כליל.
ציונים לשבח

הרמטכ"ל - רב-אלוף משה דיין, בהתייחסו ל"מבצעי גהות" ציין לשבח את פלוגת השריונאים אשר הטעינו בחריצות בבטן הנחתות הצרפתיות את ארגזי התחמושת על המשאיות.
בעת ביקור אח"י אילת בטולון בשנת 1957, הוענק למפקד המשחתת הצרפתית קרסן Cap. de Fregate Boy אות הצטיינות על ידי אדמירל ברג'ו. הענקת האות נעשתה בנוכחות מפקד השייטת אל"ם צבי קינן, מפקד אח"י אילת מנחם כהן, ומנשה ריבלין, ממשרד החוץ. ובנוסף הוענק לכל אנשי צוות הקרסן שהשתתפו בקרב אות הצטיינות משותף.
מפקד חיל הים – האלוף שמואל טנקוס ציין לשבח את שייטת 11 על אופן ביצוע משימת חילוץ המיג על ידי אנשי היחידה: ”כושר האימפרוביזציה, ההתאמצות והיכולת להסתדר בתנאים קשים, שגילו האנשים, ראוי לציון מיוחד. אודה לך באם תעביר תודתי והערכתי זו לכל אלו שהשתתפו במבצע.” במכתב מ 21 בנובמבר 1956.
חיזוק הכוח הימי לאחר המלחמה

העברת הפריגטות לים האדום - בסיום הלחימה העביר חיל הים שתי פריגטות – אח"י מבטח (ק-28) ואח"י מזנק (ק-32) – מסביב יבשת אפריקה אל נמל אילת - הפלגת הרקולס. הפריגטות התבססו באילת ובשארם א-שייח' סיירו והשתתפו אספקת מזון ומים לכוחות צה"ל בחוף מפרץ סואץ. בתחילת מרץ 1957 השתתפו כל השיט של חיל הים פינוי כוחות צה"ל מסיני. הן היוו אטרקציה במקום וזכו לביקורי חברי הממשלה.
מאוחר יותר הוברר שהסכם הפסקת האש אינו מאפשר הפעלתן בגזרת הים האדום. הפריגטה השלישית אח"י משגב (ק-30) בפיקוד סא"ל יצחק גזית, שהייתה גם היא בדרכה לאילת הוחזרה מדרום אפריקה לישראל. שתי הפריגטות מאילת הועברו על ידי הצוות הישראלי לצי סרי לנקה ושירתו שם מספר שנים.
מערכת קדש, כפי שנקראה אז, באה לידי סיום ב-16 במרץ 1957, מועד שבו נסוגו היחידות הישראליות לגבולות הקודמים. את מקומן בגזרת שארם א-שייח' ורצועת עזה תפסו כוחות האו"ם.
הטרפדות באילת - באמצע שנות החמישים נעשו השקעות רבות בסדר הכוחות של חיל הים. נרכשו המשחתות באנגליה וטרפדות בצרפת. הרמטכ"ל משה דיין יזם באמצע שנת 1955 את חיזוק כוח הלחימה בזירת הים האדום. הצורך המבצעי התגבש לטרפדות קטנות שיוכלו להיות מועברות ביבשה. האיטלקים נחשבו למומחים בכלי שיט קטנים ומהירים. מספנות "BAGLIETO" מאיטליה יצרו טרפדות באורך 16 מטר. אושר גם בניית מזח התקשרות באילת מצפון לנמל האזרחי. הזריזות בתכנון ובבניה גרמו לכך שבחודש נובמבר 1956 הגיעו הטרפדות לאילת. למפקד הפלגה מונה עזרא קדם ומפקד אחת הספינות היה משה טבק.
ענף הדיג - פתיחת מצרי טיראן אפשרה ניצול אפשריות כלכליות. העושר במדגה הים האדום משך אליו את דייגי ישראל. בעידוד הממשלה, שראתה נכס מדיני בקשרים עסקיים עם אתיופיה, הועברו לאחר המלחמה שלוש ספינות דיג בשיט מסביב לאפריקה. הן התבססו בנמל מאסאווה משם יצאו לדיג בדרום הים האדום והשלל המרוכז הועבר לאילת באחת הספינות. הדיג נמשך עד שנת 1973 ונפסק עקב תהפוכות השלטון באתיופיה.
תצוגה מוזאונית - מטוס מיג 15 שחולץ מימת ברדוויל מוצג במוזיאון חיל האוויר בחצרים. אחד מהתותחים שאיים על השיט במצרי טיראן מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
גלריה > איברהים אל-אוואל

המשחתת המצרית שנשבתה במלחמת סיני הוסבה לאח"י חיפה (ק-38), 1961.
סימני פגיעות התותחים בדופן שמאל של אבראהים אל-אוול אוקטובר 1956.
הודעה לאנשי צוותות שייטת המשחתות על תפקודם בשביית אבראהים אל-אוול.
גלריה > טרפדות

טרפדת 16 מטר בדרכה מאשדוד לאילת 1957
טרפדת 16 מטר בדרכה מאשדוד לאילת יורדת במעלה עקרבים
הטרפדת ט-150 באילת, 1957.
טרפדות חיל הים במעגן שארם א-שייח'.
טרפדות בסיס אילת מאי 1957.
גלריה > פריגטות

פריגטה אח"י מבטח (ק-28) במעגן שארם א-שייח' 1957.
פריגטה אח"י מזנק (ק-32) קשורה לדוברת עגינה במעגן שארם א-שייח' 1957
נמל אילת מבט מהאוויר פריגטה אח"י מזנק (ק-32) ואוניית סוחר ברציף ופריגטה נוספת אח"י מבטח (ק-28) עוגנת בחוף הצפוני, 1957.
פריגטה במעגן שארם א-שייח' 1957.
אח"י מזנק (ק-32) מספקת מים לכוח צה"ל במעגן א-טור.
החלפת קנה תותח 120 מ"מ בחרטום אח"י מזנק בנמל אילת.
גלריה > פינוי סיני

פינוי סיני, טנקים על ירכתי אח"י מזנק מרץ 1957.
פינוי סיני - דגל ישראל מורד מבנין המפקדה בשארם א-שייח' 8 במרץ 1957.
הפריגטות בשארם א-שייח' אח"י מזנק משמאל ואח"י מבטח מימין בעת פינוי רכב צה"ל מסיני מרץ 1957.
פינוי סיני, טנקים על ירכתי אח"י מזנק מרץ 1957.
פינוי סיני, כלי רכב שלל שלא נמצא להם מקום להובלה ימית מושלכים מצוק שארם א-שייח' לים מרץ 1957.
גלריה > ביקורי חשובים

הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית מבקרים בעמדת התותחים המצרים ברס נצרני.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון מתקבל במשמר כבוד בביקורו באח"י מזנק בשארם א-שייח' ינואר 1957.
הרמטכ"ל משה דיין, מתקבל במשמר כבוד בעת ביקורו באונייה ינואר 1957.
מפקד חיל הים אלוף שמואל טנקוס מתקבל במשמר כבוד בעת ביקורו בפריגטה אח"י מזנק (ק-32) בשארם א-שייח' ינואר 1957.
תותח מרס נצראני בתצוגה במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
MiG-15UTI מיג 15 מצרי שחולץ מימת ברדוויל, במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
סיכום ומסקנות

המטרה של פתיחת תעלת סואץ לשיט ישראלי - לא הושגה. חופש השיט במפרץ אילת הובטח באותה החלטה של האו"ם. המצרים הפסיקו את פעולות הפידאיון. גזרת החוף ויתר גבולות המדינה למעט הגבול הסורי שקטו למשך מספר שנים.
חיל הים הישראלי היה מעורב בתכנון וביצע בהצלחה את המשימות המגוונות אשר הוטלו עליו, אך לא לקח חלק בהכרעות. שביית המשחתת אבראהים אל-אוול הרימה את המורל בחיל ובעם. המשחתת המצרית שנשבתה תוקנה הוסבה לאח"י חיפה (ק-38), היא הועסקה בהפלגות בים התיכון ובעת מלחמת ששת הימים בלחימה נגד צוללות. לאחר שירות של 14 שנה הושבתה ושימשה כמטרה לירי טילים. שיתוף הפעולה עם הצי הצרפתי ובכלל זה יחידות הקומנדו התחזק מאוד.
בזירה המדינית הייתה תבוסה למערב וברית המועצות נהייתה המרוויחה העיקרית. באותן שנים רכשה ישראל דלק בברית המועצות ומכרה לה תפוזים חוזה זה פעל כהלכה עד מבצע קדש. בנובמבר 1956 הגיעה מכלית ישראלית לנמל אודסה ושם נאמר ”אין נפט למחרחרי מלחמה”. היה זה ביטול שרירותי חד צדדי של חוזה. מהלך זה ציין גם בזירה הימית את התייצבותה של ברית המועצות כנגד ישראל. מדינות ערב נתמכות בנשק סובייטי המשיכו להתכונן לחיסולה של ישראל.
אירועים בזירה הימית במלחמת סיני

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מהות האירוע | תאריך בשנת 1956 | מקום | כלי שיט ויחידות שהשתתפו | תוצאה |  |
| מבצע ירקון | 9-12 יוני 1955 | חוף סיני במפרץ אילת | ספינת מנוע הנחיתה וליוותה | שישה סיירים חולצו על ידי מטוסים. |  |
| תוכנית תקיפת מצרים | נובמבר 1955 | תל אביב | המטה הכללי מגיש הצעה לתקיפה בסיני ופתיחת המצרים בכוח | הממשלה דוחה בהפרש קטן |  |
| שבעה מבצעי "גהות" | 25 יולי עד תחילת ספטמבר | שפך נחל הקישון | שלוש נחתות צרפתיות | 10 טנקים  AMX-13 ארבעים טנקי שרמן 18 תותחים מתנייעים 105 מ"מ |  |
| הפלת המטכ"ל המצרי | 28 אוקטובר | ים התיכון 280 מייל מערבית לישראל | מטוס מטאור בפיקוד יואש צידון | קצינים וצוות המטוס הרוגים |  |
| התייצבות כוח הגנה נגד מטוסים | 28 -30 אוקטובר | מפרץ חיפה | שלוש משחתות צרפתיות |  |  |
| הפגזת חיפה ותפישת משחתת | 31 אוקטובר | מפרץ חיפה | איברהים אל אוול ומשחתות Z ישראליות | אין נפגעים המשחתת המצרית נכנעת |  |
| הטבעת פריגטה מצרית | 31 אוקטובר | מפרץ סואץ | סיירת HMS Newfoundland והמשחתת HMS Diana | הפריגטה דמיאט טובעה הבריטים אספו 69 ניצולים. |  |
| הפגזת לילה חוף סיני | 1 נובמבר | מוצבי רפיח | סיירת צרפתית Georges Leygues בליווי המשחתות ישראליות | הונחתו 150 פגזי 6" תוצאות לא משמעותיות |  |
| הטבעת ספינה מצרית | 2 נובמבר | שארם א-שייח' | רביעיית מטוסי  P-51 מוסטנג ורביעיית מטוסי מיסטר IVA | הספינה אאידה  הוטבעה בנמל. |  |
| סיוע באש | ב-2 בנובמבר בשעות הערב | מפרץ אילת | שתי נחתות מכוניות | סיוע באש לכיבוש טאבה המצרית. |  |
| הנחתת כוח מהים | 3 נובמבר | מפרץ אילת | שתי נחתות וכוח מחטיבה 9 | כיבוש אי האלמוגים. |  |
| תקיפת פריגטה בריטית | 3 נובמבר | מדרום לשארם א-שייח' | רביעייה ושלישייה מטוסי מיסטר IVA | פצועים ונזק לפריגטה HMS CRANE. |  |
| סיוע לוגיסטי | ב-4 בנובמבר | בחוף דהב | ספינת הדיג אילת וארבע נחתות מכוניות | פריקת דלק ומים לכוחות חטיבה 9. |  |
| סיוע לוגיסטי | ב-5 בנובמבר | בחוף נעמה | ספינת הדיג אילת וארבע נחתות מכוניות | הנחתת שני AMX-13 מים ודלק. |  |
| כיבוש שארם א שייח | 5 נובמבר | דרום סיני | חטיבה 9 בסיוע נחתות חיל הים |  |  |
| השתלטות מהים | ב-6 בנובמבר | האי טיראן | חטיבה 9 בסיוע נחתות חיל הים | תפישת האי טיראן |  |
| לוגיסטיקה | ב-6 בנובמבר | מפרץ אילת לשארם א-שייח' | שתי אוניות סוחר מגויסות | העברת כ-1000 טון אספקה. |  |
| מבצע תושייה | 11-18 נובמבר | פורט פואד - חיפה | שתי נחתות צרפתיות, 2 ספינות דיג וטרפדת | 65 עולים |  |
| חילוץ מיג 15 | 12- 18 נובמבר | ימת ברדוויל | נחתות ואוניית סוחר רימון | חילוץ מטוס מצרי שנחת בימה והבאתו לנמל חיפה |  |
| פינוי כוח מיוחד | ינואר 1957 | פורט סעיד- חיפה | מקשת צרפתית קמליה | 12 לוחמים עם ציוד מיוחד |  |
| פינוי סיני | 16 מרץ 1957 | מצרי טיראן ורצועת עזה | מסירה לכוחות האו"ם | חזרה לגבולות הקודמים |  |
הצדעת הכוח השחור באולימפיאדת מקסיקו (1968)

מדליסט הזהב (במרכז) טומי סמית' ומדליסט הארד ג'ון קרלוס בהצדעת "הכוח השחור"
טומי סמית' עולה יחף על דוכן המנצחים תוך הנפת אגרופו ונעלו
הצדעת "הכוח השחור" הוא שמה של תמונה שצולמה באולימפיאדת מקסיקו סיטי, ומתעדת מחאה של האתלטים האפרו-אמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס במהלך טקס הענקת המדליות באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי במקסיקו סיטי. בזמן שדגל ארצות הברית הונף ונוגן המנון ארצות הברית, שני הספורטאים הניפו את אגרופיהם כשהם עטויים כפפה שחורה, והורידו אותם רק בתום ההמנון. 
שלושת המדליסטים, כולל פיטר נורמן האוסטרלי שזכה במדליית הכסף, ענדו תגים של זכויות האדם על מעיליהם. באוטוביוגרפיה שלו, "Silent Gesture" ("מחווה דוממת", בתרגום חופשי), כתב סמית' כי ההצדעה לא הייתה "הצדעת כוח שחור", אלא "הצדעת זכויות אדם". האירוע נחשב לאחת ההצהרות הפוליטיות הידועות בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים בעת המודרנית.
המחאה

בבוקר של ה-16 באוקטובר 1968, ניצח האתלט האמריקאי טומי סמית' בריצת 200 המטרים כשהוא קובע שיא עולם חדש, 19.83 שניות. האתלט  האוסטרלי פיטר נורמן סיים שני, בזמן של 20.06 שניות, והאתלט האמריקאי ג'ון קרלוס סיים שלישי עם זמן של 20.10. בתום המירוץ, עלו השלושה על הפודיום לטקס הענקת המדליות. שני האתלטים האמריקאים קיבלו את המדליות כשהם ללא נעליים, עם גרביים שחורים לרגליהם, לציין את העוני ששרר אז בקרב הקהילה השחורה בארצות הברית. סמית' לבש צעיף שחור סביב צווארו כדי לייצג את הגאווה של הקהילה השחורה, וקרלוס לבש את האימונית שלו פתוחה להבעת הזדהות עם עובדי הצווארון כחול וענד שרשרת חרוזים עבור מי שהוא תיאר כ"אותם יחידים שעברו לינץ' או נהרגו ואיש לא התפלל עבורם, שנתלו וזופתו. היה זה עבור אלה שנזרקו מהסירה במעבר הביניים".
שני האמריקאים תכננו להביא כפפות שחורות, אך קרלוס שכח את הכפפות שלו בכפר האולימפי. האתלט האוסטרלי, נורמן, הציע שקרלוס ישתמש בכפפה השמאלית של סמית'. לפיכך בתמונה נראה קרלוס מניף את ידו השמאלית, בניגוד למנהג של הנפת אגרוף, בו מרימים את האגרוף הימני. כשהמנון ארצות הברית נוגן, הניפו סמית' וקרלוס את אגרופיהם והרכינו את הראש, מחווה שהופיעה בדף הראשון בעיתונים רבים ברחבי העולם. כשהם עזבו את הפודיום, הקהל שרק שריקות בוז. סמית' אמר מאוחר יותר ש"אם אני מנצח, אני אמריקאי, לא שחור אמריקאי. אבל אם עשיתי משהו רע, אז הם יקראו לי כושי. אנחנו שחורים, ואנחנו גאים בהיותנו שחורים. אמריקה השחורה תבין מה עשינו הלילה."
תגובת הוועד האולימפי הבינלאומי

נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אוורי ברנדג', ראה בכך הפרה חמורה של כללי הוועד האולימפי, לפיהם אין לערב פוליטיקה במשחקים האולימפיים. הוא הורה להשעות את סמית' וקרלוס מנבחרת ארצות הברית ונאסרה עליהם השהות בכפר האולימפי. כאשר הקהילה האולימפית סירבה לכך, הוא איים שישעה את כל נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית. האיום הוביל להשעיית השניים מהמשחקים.
דובר הוועד האולימפי אמר ש"זוהי הפרה מכוונת ואלימה של עקרונות היסוד של הרוח האולימפית". ברנדג', שהיה נשיא הוועד האולימפי של ארצות הברית בשנת 1936, לא הביע שום התנגדות להצדעות במועל יד שהתרחשו במהלך אולימפיאדת ברלין. הוא טען שההצדעה במועל יד, הייתה הצדעה לאומית באותה עת, ולכן מקובלת במשחקים האולימפיים, בעוד הצדעת "הכוח השחור" לא הייתה הצדעה לאומית ולכן לא מקובלת.
נכון ל-2013, באתר הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי עדיין נטען כי "מעל ומעבר לזכייה במדליות, הספורטאים האמריקאים השחורים עשו לעצמם שמות על ידי אקט של מחאה גזענית".
השלכות

סמית' וקלרוס נודו בצורה חמורה על ידי מוסדות הספורט האמריקאים והיו מושא לביקורת. מגזין טיים הציג את לוגו חמש הטבעות האולימפיות עם המילים: "כועס יותר, מרושע יותר, מכוער יותר" במקום המילים של המוטו האולימפי: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר".
כשהם חזרו לביתם, הם הפכו מטרה להתעללות והטרדה, וקיבלו איומים על חייהם ועל חיי משפחותיהם.
סמית' המשיך את הקריירה שלו כאתלט ושיחק ב־NFL בקבוצת סינסינטי בנגלס. בהמשך היה לפרופסור לחינוך גופני במכללת אוברלין. בשנת 1995 הוא היה עוזר מאמן נבחרת ארצות הברית באליפות העולם המקורה בברצלונה. ב-1999 הוא הוכרז כספורטאי השחור של האלף בקליפורניה.
הקריירה של קרלוס הלכה בדרך דומה לזו של סמית'. הוא השווה את השיא העולמי בריצת 100 יארד. מאוחר יותר הצטרף גם הוא לליגת ה־NFL לקבוצת פילדלפיה איגלס עד שנפצע בברך, פציעה שהביאה לסיום הקריירה שלו. בשנת 1984 הועסק על ידי הוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס כדי לקדם את המשחקים ולהיות איש הקשר עם הקהילה השחורה בעיר. בשנת 1985 הוא מונה למאמן האתלטיקה של בית הספר התיכון "פאלם ספרינגס".
בשנת 2008 קרלוס וסמית' זכו בפרס האומץ על שם ארתור אש על פעולתם באולימפיאדת מקסיקו.
נורמן, שתמך במחאה של קרלוס וסמית', ננזף על ידי הוועד האולימפי של ארצו והתקשורת האוסטרלית נידתה אותו. הוא לא השתתף באולימפיאדת מינכן ב-1972 למרות שסיים במקום השלישי במבחנים, מקום שמספיק כדי לקחת חלק באולימפיאדה. סמית' וקרלוס היו מנושאי הארון של נורמן בהלווייתו בשנת 2006.
ראו גם

אגרוף מונף
הערות שוליים

↑  Caroline Frost, "The other man on the podium ", BBC, 17.10.2008.
↑  אתר הוועד האולימפי הבינלאומי הרשמי, תחת "כל העובדות"
אלכסנדר פדייב

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1901 (יוליאני) קימרי, רוסיה 
 התאבד:  13 במאי 1956 (בגיל 54) פרדלקינו, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם עט:  Булыга 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  פרוזה, סיפור קצר, סיפור סקטץ', רומן קצר, רומן, פובליציסטיקה 
 זרם ספרותי:  ריאליזם סוציאליסטי 
 יצירות בולטות:  המשמרת הצעירה 
 תקופת הפעילות:  1923–1956 (כ־33 שנים) 
 בן או בת זוג:  Valeria Gerasimova (?–1932)  Angelina Stepanova (1936–?) 
 צאצאים:  Masha Enzenberger 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  פרס לנין קומסומול  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 
אלכסנדר פדייב על בול סובייטי
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' פדייב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Фаде́ев;‏ 24 בדצמבר 1901 – 13 במאי 1956) היה סופר סובייטי, יושב ראש אגודת הסופרים בשנים 1939–1956.
ביוגרפיה

אלכסנדר פדייב נולד בכפר במחוז טבר. בשנת 1908 משפחתו עברה לאזור מזרח הרחוק של האימפריה הרוסית. בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד בבית הספר למסחר בוולדיבוסטוק. לאחר פרוץ מהפכת אוקטובר, אלכסנדר פדייב הצטרף לשורות הבולשביקים. הוא לחם בשורות הפרטיזנים נגד כוחות אנטי-קומוניסטיים ונגד הפולשים היפנים. בשנת 1921 פדייב עבר למוסקבה ולמד הנדסה. הוא השתתף בישיבות הכנס ה-10 של המפלגה ובדיכוי מרד קרונשטאדט במהלכו נפצע.
את היצירותיו הראשונות הוא פרסם בשנת 1922. בשנת 1926 פדייב התפרסם עם הוצאה לאור של הרומן שלו "התבוסה" (Разгром) על האירועים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילת שנות ה-30 הוא התחיל בפעילות ציבורית בארגוני הסופרים והיה בין ראשי הארגון. בשנת 1939 פדייב התמנה ליושב ראש ארגון הסופרים הסובייטים. לאור פעילות ציבורית ענפה לא היה לו זמן וכוח נפשי להמשך פעילות ספרותית. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה כתב צבאי ויצאה לסיורים לחזית.
לאחר סיום המלחמה הוא התחיל בכתיבת רומן חדש על ארגון המשמרת הצעירה שהיה פעיל ואזור דונצק בתקופת הכיבוש הנאצי. פדייב נסע לעיר קרסנודון, אסף את החומר ונפגש עם העדים. כבר בשנת 1946 הוא פרסם את הספר. הספר היה פופולרי מאוד. בשנת 1948 על בסיס הספר צולם סרט של הבמאי סרגיי גרסימוב. אומנם הרומן קיבל התייחסות צוננת מיוסיף סטלין שטען שבספר אין התייחסות להובלת הארגון על ידי חברי המפלגה. לאור כך פדייב כתב את הגרסה השנייה של הספר בה הוכנסו גיבורים חברי המפלגה. גרסה זו הייתה ספר לימוד בשיעורי הספרות בבתי הספר של ברית המועצות במשך עשרות שנים. אומנם, הסרט לא היה ניתן לשיפוץ ולכן קיימת אי-התאמה בין גרסת הספר לבין הסרט.
בהיותו יושב ראש אגודת הסופרים, לפדייב היה חלק פעיל בכל האירועים שהיו בתקופתו בהקשר לדיכוי הסופרים. בשנת 1946 לאחר פרסום מאמר מפלגתי נגד מספר סופרים ידועים, פדייב היה אחראי ליישום מדיניות והוצאת מיכאיל זושצ'נקו, אנה אחמטובה ואנדרי פלטונוב משורות הארגון. בשנת 1949 הוא היה בין כותבי המאמר נגד מבקרי ספרות ותיאטרון ממוצא יהודי שסימן תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות. יחד עם זאת קיימות עדויות שהוא היה עוזר לסופרים שנפגעו מרדיפות הממשל. ככל הנראה על רקע זה ולחץ פסיכולוגי הוא התחיל לסבול מבעיות רפואיות, אמרו אף שנהפך לאלכוהוליסט.
פדייב התחיל לסבול עוד יותר בתקופת ניקיטה חרושצ'וב. בוועידת המפלגה שנערכה בשנת 1956, מיכאיל שולוחוב גינה בחריפות פעילות של פדייב בראש ארגון הסופרים. היו גם כאלו שציינו שפדייב עצמו היה סיבה לדיכוי הסופרים. משנת 1939 הוא היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה, אך לאחר הוועידה של שנת 1956 חברותו בוועד הופסקה.
לחברו יורי לבדינסקי הוא אמר "המצפון מעיק. קשה להיות עם דם על הידיים".
פדייב התאבד בירייה מאקדחו האישי ב-13 במאי 1956. כשבוע לפני זה הוא כתב מספר מכתבים לחבריו הקרובים ונפרד מהם.
הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
על פעילותו הציבורית והספרותית הוענקו לו: 2 עיטורי לנין (1939, 1951), עיטור הדגל האדום ופרס סטלין (1946)
חיים אישיים

אשתו הראשונה הייתה סופרת ואלריה גרסימובה. הזוג התגרש בשנת 1932. בשנת 1936 פדייב התחתן עם שחקנית תיאטרון אנגלינה סטפנובה. לזוג נולדו שני בנים. בנוסף לכך, לפדייב הייתה בת למשוררת מרגריטה אליגר שנולדה בשנת 1943.
מיכאל לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1894 ה'תרנ"ד ראשון לציון, ישראל
 פטירה:  1965 (בגיל 71 בערך)
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 מקצוע:  חקלאי
 בת זוג:  חנה לוין
 
מיכאל לוין (1894–1965) היה ראש המועצה המקומית ראשון לציון בין השנים 1936–1938, חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר ההנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה.
ביוגרפיה

מיכאל לוין נולד בשנת 1894 בראשון לציון. הוא למד בבית הספר חביב ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. לוין עסק בחקלאות כבר מנעוריו, ובין היתר בעיבוד והשקיה. עקב הצלחתו של לוין בשיקום של פרדס כושל, התמנה על ידי אגודת נטעים כנציג מטעמה שינהל את רכושם הרב בחדרה. בהמשך חזר לוין לראשון לציון אל המשק המשותף של אחיו: "הבנים לוין".
לוין היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי בשנת 1918. עם שחרורו, הוא נמנה עם ראשוני ארגון ההגנה. בשנים 1929–1939 עמד בראש ההגנה במושבה. בשנת 1924 נשא לאישה את חנה לוין, שנה לאחר שעלתה מרוסיה. החל משנת 1929 ובמשך שנים לסירוגין מיכאל לוין היה חבר בוועד החקלאי, ולתקופה של שנתיים הוא כיהן כראש המועצה החקלאית (1933–1935). בנוסף היה חבר הנהלת התאחדות האיכרים, ממייסדי אוצר האיכרים וחבר הנהלה, וממייסדי חברת האיכרים וחבר מועצתה.
החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20, ייצג יחד עם אביו, אשר לוין, את פרדסני המושבה באגודת "פרדס", שבה כיהן כחבר המועצה, חבר ויו"ר ועד הביקורת, חבר הוועד הפועל, יו"ר מועצת האגודה והוועד הפועל שלה. מספר פעמים נבחר לוין כחבר ועד המושבה והמועצה המקומית בראשון לציון ב-1936 היה לראש המועצה. מיכאל לוין כיהן כראש המועצה בשנים 1936–1939. כראש המועצה, עסק בין היתר בטיפול במשפטי החולות שהתנהלו בין הערבים לבין ממשלת המנדט, הרחבת נכסי המועצה ומוסדותיה, ריבוי בנטיעות של עצים ועוד. לוין נפטר בשנת 1965 ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון. רחוב בראשון לציון קרוי על שם אשתו ועל שמו.
משפחתו

לוין היה בעלה של חנה לוין, אשר הייתה אף היא ראש עיריית ראשון לציון, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה. הם היו חשוכי ילדים, ולאחר פטירתו של מיכאל קיימה חנה לוין עד שנותיה האחרונות מפגשי זיכרון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מיכאל לוין, באתר gen.rlzm.co.il
1 2 3  מיכאל לוין, באתר עיריית ראשון ציון
↑  דוד יודילוביץ, ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941, עמ' 338
↑  מפות של רחובות בראשון לציון - מפות בזק B144, באתר B144
↑  דוד יודילוביץ, ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941, עמ' 427