stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילן זייגר-זוהר
לאחר הפרישה > מאמן כדורסל

לאחר הפרישה, בתחילת שנות ה-70 נסע זייגר-זוהר לארצות הברית שם הצטרף לאחיו שהיה פיזיותרפיסט והחל לעבוד עמו. הוא נימק את עזיבתו בקשיים כלכליים שחווה בארץ. בשנת 1972 הקים זייגר-זוהר קבוצת כדורסל בינלאומית שנקראה "נאסאו", על שם המחוז בלונג איילנד שהתגורר בו. הקבוצה שיחקה במשחקי ראווה ברחבי העולם כולל בישראל. הרעיון של הקבוצה היה לגבש שחקנים חובבים מהליגות ברחבי המדינה, בעיקר מהקולג'ים והאוניברסיטאות ובפגרת הקיץ לשחק באירופה נגד נבחרות לאומיות או קבוצות מקצועניות. היריבות היו מממנות את הנסיעות ואת האירוח, וכינו את הקבוצה "ההארלם גלובטרוטרס של נאסאו". זייגר-זוהר, מעבר לכך שהיה המייסד של הקבוצה, גם שיחק בה וגם היה מנהל החשבונות שלה. בשנת 1974 זעם על כך שאיגוד הכדורסל בישראל סירב לערוך משחקים נגד קבוצתה, לאחר שהגיעה לישראל. במשך ארבע שנים שימש זייגר-זוהר כמאמן הקבוצה. לאחר מכן היא נסגרה וזייגר-זוהר ניסה למצוא תפקיד אחר של מאמן בארצות הברית ללא הצלחה, לדבריו כי האמריקאים העדיפו מאמנים מקומיים.
בשנת 1977 הודיע שיהיה מוכן לחזור ולאמן בישראל. בשנת 1979 הצטרף כמאמן להפועל עפולה, אולם לאחר שהקבוצה הפסידה את שני משחקיה הראשונים, הוחלף על ידי אריה מליניאק. לאחר מכן חזר לארצות הברית, ושם עבד כמומחה לפיזיותרפיה.
לאחר הפרישה > מאסר בארצות הברית

בשנת 1995 נעצר זייגר-זוהר על ידי האף-בי-איי. באותם ימים התגורר בישראל וטיפל באמו, שהייתה חולה. לא הייתה לו עבודה, ומצבו הכלכלי היה קשה. מה שהוביל אותו להסכים להעביר תיק מישראל לארצות הברית. בסופו של דבר, לדבריו, הוא נעצר עוד לפני שקיבל את התיק לידיו. התיק התגלה כמזוודה כבדה מלאה בקמח ועוד שקית קטנה של 79 גרם ובה תערובת של קמח והרואין. בעיתונות לעומת זאת, פורסם כי הוא נתפס עם מזוודה ובה 10 ק"ג הרואין טהור. זייגר הודה באשמה, הורשע ונגזרו עליו שמונה שנות מאסר בגין סחר בסמים. בפועל, הוא ריצה חמש שנות מאסר בארצות הברית, חודשיים נוספים בישראל, ואז זכה לשחרור מוקדם לאחר ניכוי שליש בגין התנהגות טובה. לדבריו, בתקופה מאסרו, כיבדו אותו בשל היותו כוכב כדורסל לשעבר, לא רק האסירים והנהלת הכלא אלא גם מנהיגי הכנופיות.
לאחר הפרישה > אחרית ימיו

לאחר שחרורו מהכלא, התגורר בתל אביב והמשיך לעסוק בכושר גופני. ניסה מעת לעת להשתלב בכדורסל הישראלי כמאמן או בתפקידים אחרים, אך לא זכה ככל הנראה להיענות חיובית, אולי גם בשל הכתם שדבק בו. ביום 19 בפברואר 2017, הלך אילן זייגר-זוהר לעולמו בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון. הותיר בן ובת המתגוררים בארצות הברית. ב-6 במרץ 2017 ערכה הפועל תל אביב טקס לזכרו.
הערות שוליים

1 2  ברוריה ביגמן, "זוהר רוצה לחזור", מעריב, 9 במרץ 1989
1 2 3  י. און, חופשת מולדת, חדשות הספורט, 14 בספטמבר 1973
1 2 3 4 5  אלי אלון, "סיפור חייו של הכדורסלן אילן זייגר-זוהר", דה מרקר קפה, 1 במרץ 2017
↑  יהושע נילי, סיכום עונה, דבר, 20 באוגוסט 1961
↑  משה לרר, "הפועל תל אביב פנאתינייקוס 58:82", מעריב, 10 בדצמבר 1961
↑  "נבחרת הפועל הפתיעה גבעת חיים בניצחון על הפיליפינים 67:70 בכדורסל", עיתון למרחב, 7 במאי 1961
↑  "רוזין בחר 18 כדורסלנים", על המשמר, 30 ביולי 1971
↑  ליגה לאומית גברים – סיכום עונת 1961/1962, אתר ספסל(הקישור אינו פעיל, 1.3.2019)
1 2 3 4  ריאיון עם זייגר-זוהר שפורסם במקומון זמן תל אביב, הובא מערך "אילן זייגר" מויקיהפועל.
↑  הפינה האולימפית, טוקיו 1964, חלק ב', אתר המכללה האקדמית וינגייט
1 2 3 4 5 6  אילן זייגר-זוהר הלך לעולמו בגיל 77, אתה מנהלת הליגה
↑  סגל נבחרת ישראל באליפות אירופה 1967, אתר פיב"א
↑  הפינה האולימפית, מקסיקו-סיטי 1968, חלק ג', אתר מכללת וינגייט
↑  כרטיס שחקן, אתר מנהלת הליגה
1 2 3  ערן סלע, זייגר-זוהר, "אילן - לא שיחק מעולם במילאן", אתר כדורסלע
↑  "נאסאו לא תשוב לישראל", מעריב, 6 באוגוסט 1974
↑  "אילן זוהר מוכן לאמן בישראל", מעריב, 14 באפריל 1977
↑  כרטיס מאמן, אתר מנהלת הליגה
↑  "ממשיכים במומנטום: אשדוד גברה 81:97 על הפועל תל אביב", אתר ישראל ספורט
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1963 (מקום תשיעי) |
| --- | --- | --- |
|  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 חמו •  6 גוט •  7 דר •  ‏8‏ ‏קליין‏‏  •‏ 9 בן זאב • 10 הופמן • 11 חזן • 12 זייגר-זוהר • מאמן: רוזין  |  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 חמו •  6 גוט •  7 דר •  ‏8‏ ‏קליין‏‏  •‏ 9 בן זאב • 10 הופמן • 11 חזן • 12 זייגר-זוהר • מאמן: רוזין  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1965 (מקום שישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 חמו •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 פרייטג • 10 הופמן • 11 חזן • 12 שטרקמן • 13 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  |  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 חמו •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 פרייטג • 10 הופמן • 11 חזן • 12 שטרקמן • 13 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - משחקי אסיה בכדורסל 1966 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 אבידן •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 דקל • 10 מזרחי • 11 שטרקמן • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  |  1 כהן-מינץ •  2 אשד •  3 שלף •  4 לובצקי •  5 אבידן •  6 דר •  7 גוט •  ‏8‏ ‏קמינסקי‏‏  •‏ 9 דקל • 10 מזרחי • 11 שטרקמן • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 1969 (מקום אחד עשר) |
| --- | --- | --- |
|  1 טייכנר •  2 אשד •  3 לישינסקי •  4 דורי •  5 בוכבינדר •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏דקל‏‏  •‏ 9 קמינסקי • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  |  1 טייכנר •  2 אשד •  3 לישינסקי •  4 דורי •  5 בוכבינדר •  6 נוימרק •  7 שטרקמן •  ‏8‏ ‏דקל‏‏  •‏ 9 קמינסקי • 10 מרזל • 11 טורנשיין • 12 זייגר-זוהר • מאמן: שלח  | ישראל |
האוצר מעבר לנהר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קובי מחט
 תסריט:  אלון גור אריה קובי מחט
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  נאיה פדרמן רומי אבירם יובל גל שמוליק לוי ליאת אזר יובל שם-טוב רבקה מיכאלי אודי גוטשלק אביעד בנטוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  הילה הפקות
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל 28 ביולי 2016
 משך הקרנה:  78 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  הרפתקאות, קומי ומוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
האוצר מעבר לנהר הוא סרט הרפתקאות, קומי ומוזיקלי ישראלי לילדים בבימויו של קובי מחט, העוסק בחבורת ילדים שיוצאת בעקבות מפת אוצר למחנה קיץ כדי להציל את הספרייה האהובה עליהם שעומדת להיהרס. הסרט יצא לאקרנים ב-28 ביולי 2016. את הסרט הפיקה חברת "הילה הפקות" בבעלות הילה ערן והפיצה חברת סרטי יונייטד קינג.
תקציר העלילה

חבורת ילדים יוצאת למחנה קיץ בעקבות מפת אוצר, כדי להציל את הספרייה הציבורית שעומדת להיסגר. ברונו, פקח העירייה הנכלולי, שואף להשיג גם הוא את האוצר האבוד ולשם כך נועל את צמד מדריכי המחנה ,קורקי ופומפה, בספרייה אותה הוא נועל בקרשים ויוצא למחנה הקיץ במקומם. מרגע הגעתם למחנה הקיץ מתחיל ראש בראש ונגד השעות בין ברונו והעוזרת הנאמנה והמטורללת שלו בלה, לבין חבורת הילדים. כדי להשיג את האוצר יצטרכו כולם לעבור שלל הרפתקות, לבנות רפסודה ולחצות נהר, למצוא דלת סתרים במערה מסתורית, ולייצר מכונה מעופפת שתיקח אותם למטמון הנכסף.
דמויות

| דמות | שם השחקן/ית | תיאור הדמות |
| --- | --- | --- |
| אלכס | נאיה פדרמן | אוהבת לקרוא ספרי הרפתקאות ולא מבינה שכל החיים שלה זה הרפתקה אחת גדולה, יוצאת למסע אחר המטמון. |
| מיה | רומי אבירם | ילדה מחוננת שיורדים עליה לרוב, יוצאת למסע חיפוש אחר מטמון עם תום ואלכס, יש לה עיר נמלים. |
| תום | יובל גל | ילד שחושב שהוא פחדן בגלל שקוראים לו ככה חבריו לכיתה, יוצא למסע חיפוש אחר מטמון עם מיה ואלכס |
| ברונו | שמוליק לוי | פקח בעירייה והנבל הראשי בסרט, אוהב לתת קנסות, מחפש את האוצר, במהלך הסרט הילדים מתעללים בו |
| בלה | ליאת אזר | עוזרת של ברונו, מפחדת ממפלצות ומנוצלת על ידי ברונו, מחפשת את האוצר, לבסוף מפסיקה לעזור לברונו |
| יואקים קנטינה | יובל שם-טוב | מנהל ומדריך המחנה, ממציא המצאות משונות. |
| פומפה | אודי גוטשלק | מדריך במחנה עם חברו קורקי, בהמשך הסרט הוא נתקע עם קורקי בספרייה |
| קורקי | אביעד בנטוב | מדריך במחנה עם חברו פומפה, בהמשך הסרט נתקע עם פומפה בספרייה |
| פראו קלמי | רבקה מיכאלי | סופרת קשישה ששומרת על זהותה בספרים שכתבה אנונימית, בעלת הספרייה. |
| ניוקי | עמי סמולרצ'יק | השף של מחנה הקיץ, טיפש למדי. |
| לילי | הילה ערן | העוזרת של ניוקי, הסו-שפית של מחנה הקיץ. |
| ערן | שון גיטלמן | ילד מקובל שנוהג לרדת על מיה בעיקר ולעיתים רחוקות על אלכס ותום, בסוף מגלה חיבה אל מיה. |
חיים אילויצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במרץ 1923 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 בפברואר 1983 (בגיל 59) 
 שם לידה:  חיים אִילֶוִיצְקִי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 שם עט:  חיים אליאב 
 שפות היצירה:  עברית 
 
חיים אילויצקי-אליאב (14 במרץ 1923 - פברואר 1983) היה מחבר סדרת הספרים "ילדי העיר העתיקה".
ביוגרפיה

אילויצקי נולד בירושלים למשה אילויצקי ושרה לבית ולנסקי. הוא שירת בצה"ל בחיל הים ובתותחנים. באוקטובר-נובמבר 1951 פרסם במשמר לילדים סיפור בהמשכים בשם "הדרך הביתה" על ילדי העיר העתיקה. בשנת 1952 הוא הוציא את הסיפור כספר בשם עלילות ילדי העיר העתיקה, בהוצאת ניב, תחת שם העט "חיים אליאב" ובהמשך הוציא עוד מספר ספרים בסדרה של "ילדי העיר העתיקה". הספרים זכו להצלחה בקרב הילדים, אולם גם לביקורת על טעויות בעברית, עלילה בנאלית והעדר של אפילו "שורה אחת שתהא מחנכת". בשנת 1957, ועדה במשרד החינוך כללה את ספרי חסמבה ברשימת הספרים הבלתי רצויים. מנגד, הספרים נמנו ברשימות ספרי ילדים שהתפרסמו בהארץ ובתחילת 1959 מנתה התאחדות הוצאות הספרים בישראל לפחות חלק מספרי הסדרה ככאלו שאושרו על ידי הוועדה הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות לקריאה עצמית לכיתה ד' ולכיתה ו'.
אילויצקי הוכשר כמורה דרך ובשנות ה-60 עבד במחלקת יחסי הציבור של חברת מקורות וערך את "ידיעות מקורות".
בשנת 1958 נשא לאשה את אסתר שלומוביץ ונולדו להם בן ובת.
היה חבר הנהלת איגוד עורכי כתבי העת.
ספריו

"עלילות ילדי העיר העתיקה" (1952)
"עלילות ילדי העיר העתיקה במצור" (1953)
"ילדי העיר העתיקה בשבי הלגיון" (1954)
"ילדי העיר העתיקה ומלחמתם במסתננים" (1955)
"ילדי העיר העתיקה מטביעים ספינה"(1955)
"ילדי העיר העתיקה בעקבות המרגלים" (1957)
"עלילות הצברים" (1957. הוצאת בוסתן)
"כל אותו הלילה" (1957)
"ילדי העיר העתיקה והמטמון מבגדד" (1958)
הערות שוליים

↑  חיה אסתר ולנסקי, חרות, 5 במאי 1960
1 2  דוד תדהר (עורך), "חיים אילויצקי-אליאב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5615
↑  משמר לילדים, על המשמר, 11 באוקטובר 1951
משמר לילדים, על המשמר, 17 באוקטובר 1951
משמר לילדים, על המשמר, 24 באוקטובר 1951
משמר לילדים, על המשמר, 28 בנובמבר 1951
↑  א. בן זאב, חסמבה קארל מאי ועתונות לועזית, מעריב, 24 ביולי 1953
↑  יהושע בר יוסף, דרושה צנזורה לספרות ילדים, דבר, 8 ביולי 1955
↑  אוריאל אופק, ספרים וילדים - ספרי הרפתקאות, דבר, 28 באוגוסט 1962
↑  חסמבה וטרזן לא רצויים, למרחב, 14 באוקטובר 1957
↑  רשימת ספרי קריאה לילדים, הארץ, 21 ביולי 1958
↑  רשימת ספרי קריאה לילדים, הארץ, 4 באוגוסט 1958
↑  התאחדות הוצאות הספרים בישראל, הארץ, 20 בינואר 1959
↑  רשימת מורי דרך מורשים לשנת 1968, ילקוט הפרסומים 1567, עמוד 290
↑  גוף האדם והמוביל הארצי, מעריב, 18 בנובמבר 1963
↑  יהודה הגדרתי, אספקת מים לכפרי המיעוטים הולכת ומושלמת ע"י מקורות, הַבֹּקֶר, 26 בדצמבר 1965
↑  עלילות ילדי העיר העתיקה, הַבֹּקֶר, 1 בינואר 1953
↑  ילדי העיר העתיקה בשבי הלגיון, הַבֹּקֶר, 9 ביוני 1954
↑  ילדי העיר העתיקה ומלחמתם במסתננים, הַבֹּקֶר, 11 בינואר 1955
חמישה ספרי ילדים, למרחב, 4 במרץ 1955
↑  ספרים חדשים, דבר, 1 ביולי 1955
↑  ספרים שנתקבלו במערכת, דבר, 12 באפריל 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307979705171  PLWABN: 9812735294905606  ISNI: 0000 0000 6692 2025  LCCN: nr91013465  VIAF: 12161589   WorldCat (עם VIAF): 12161589
עיקור כפוי

עיקור כפוי הוא עיקור שהיה נהוג במדינות רבות בתחילת המאה ה-20, בדרך כלל כחלק מתוכנית אאוגנית שמטרתה למנוע מ"חברים בלתי רצויים בחברה" להתרבות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה שימוש מסיבי בעיקור במדינות מסוימות באירופה ובצפון אמריקה. תומכי העיקור הציגו זאת כניסיון לפטור את החברה ממחלות גנטיות ובהן מחלות נפש מסוימות או הפרעות התנהגותיות מסוימות. היסטוריונים של המדע טוענים שמחלות כאלו שיש להן רקע גנטי הן נדירות יחסית ועל כן עיקור המוני אינו נחוץ לשם מניעתן ואינו אפקטיבי, והעיקור לא היה אלא ניסיון לעצב את החברה באופן שיסלק ממנה יסודות שהוגדרו כא-סוציאליים, כדי לשמור על סדר חברתי ספציפי או לעצב סדר חברתי רצוי.
לרוב הוסמך מוסד רפואי או גוף חוקי אחר להורות שאדם ינותח למטרת מניעת התרבותו, לרוב כנגד רצונו, ולעיתים ללא ידיעתו.
תוכניות מסוג זה עודדו עיקור באמצעות חיתוך צינור הזרע ("וסקטומיה") בגברים וקשירת חצוצרות בנשים. ניתוחים אלו לא פגעו ביצר המין, או באישיותו של המנותח (להבדיל מניתוח סירוס). עובדה זו לא התקבלה כהסבר ראוי על ידי חלק מהקבוצות והאנשים אשר תומכים בזכויות אדם.
ארצות הברית

המדינה הראשונה החשובה בה החלה תוכנית של עיקור כפוי למטרה אאוגנית היא ארצות הברית. העיקור הכפוי נועד למנוע את התרבות המפגרים בשכלם וחולי הנפש. לעיתים עוקרו שוכני בתי כלא ומוסדות ענישה אחרים, בהנחה כי הנטייה לפשיעה עוברת בתורשה, אך מקרים אלו היו נדירים יחסית.
המדינה הראשונה שקיבלה חקיקה המאפשרת עיקור כפוי הייתה פנסילבניה בשנת 1905, אך מושל המדינה השתמש בזכותו והטיל וטו על החקיקה. אינדיאנה הייתה המדינה הראשונה בה נחקק חוק פעיל של עיקור כפוי בשנת 1907, ומיד לאחריה באו וושינגטון וקליפורניה בשנת 1909. תוך מספר שנים היו בארצות הברית כשלושים מדינות בהן התקבל חוק המאפשר עיקור כפוי.
בתחילה היה השימוש בעיקור הכפוי נדיר, אך בשנת 1927 ניתנה פסיקתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין באק נגד בל. קארי באק הייתה אישה צעירה, אשר אמה אושפזה במוסד, והיא עצמה נאנסה וילדה בת מחוץ לנישואים. על פי החוק שהתקבל בווירג'יניה היה די בכך כדי להורות על עיקורה הכפוי. באק לא קיבלה את הדין וערערה לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בית המשפט דחה את ערעורה ברוב של שמונה מול אחד. השופט אוליבר ונדל הולמס כתב בפסק הדין:
עדיף לעולם אם במקום לחכות להוצאתם להורג של הצאצאים המנוונים בשל פשעיהם, או לתת להם לרעוב למוות בשל אווילותם, תוכל החברה למנוע מאלו שאינם ראויים במובהק להמשיך את מינם... שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר.
בדיעבד התברר כי למעשה אף אחד משלושת הדורות לא היה אימבציל. אמא של באק הושמה במוסד עקב "התנהגות מינית מופקרת". באק, שעוקרה וששוחררה מהמוסד זמן קצר מאוד לאחר עיקורה, וחייתה שנים רבות אחר-כך, הייתה בעלת אינטֶליגנציה ממוצעת, כמו גם בתה.
פסק הדין הביא לעליה חדה במספר העיקורים הכפויים, עד שפסק דין אחר "סקינר נגד אוקלהומה" סיבך את המצב החוקי כשפסק, בשנת 1942 שאין להשתמש בעיקור כעונש.
לאחר מלחמת העולם השנייה דעת הקהל נטתה כנגד העיקור הכפוי, והרעיונות האאוגניים נראו כרעיונות שהביאו לאסון הנורא של המלחמה והשואה. העיקור הכפוי המשיך עדיין במספר מדינות עד שנות ה-70. כמה מדינות לא ביטלו את חוקי העיקור שלהן למשך זמן רב. מעריכים כי 64,000 אנשים עוקרו בכפייה בארצות הברית בזמן שבו החוקים היו בתוקף; כשליש מהם עוקרו בקליפורניה. בשנים האחרונות התנצלו מושלי מדינות רבות באופן פומבי על תוכניות העיקור הכפוי שלהן. אף מדינה לא יצרה תוכנית לפיצוי הנפגעים, בטענות שרובם עוד אינם בחיים, ומהגדרתם אין להם צאצאים, וכן כי הרשומות הנוגעות לתוכניות העיקור הכפוי הן פגומות וחלקיות.
גרמניה הנאצית

תוכנית העיקור הכפוי הגדולה ביותר התנהלה בגרמניה הנאצית, בימי משטרו של אדולף היטלר. אחד מהחוקים הראשונים שהתקבלו לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, היה "החוק למניעת צאצאים החולים במחלות תורשתיות" (Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses), שנוסחו התבסס על חוקים שהוצעו או כבר נחקקו בארצות הברית. החוק הקים 200 "בתי דין לתורשה" להם הגישו רופאים מרחבי המדינה מסמכים הנוגעים לחוליהם שהיו לקויים בשכלם, חולי נפש, אפילפטים, חרשים, או שסבלו מעיוותים גופניים כלשהם. רופאים שלא דיווחו על חולים אלו היו צפויים לעונשים קשים. אלכוהוליסטים וחולי מחלת הנטינגטון היו צפויים אף הם לעיקור כפוי. מסמכי החולה הוצגו בפני בית הדין, אשר החליט אם לעקרו.
עד סוף מלחמת העולם השנייה עוקרו בכפייה בגרמניה כ-400,000 אנשים (רובם במהלך ארבע השנים הראשונות להפעלת התוכנית). אמנם הקריטריון לעיקור לא היה גזעי, אך בין המעוקרים היו גם צאצאים מעורבים מבחינה גזעית של חיילים אפריקנים בצבא הצרפתי ששהה בחבל הריין (צאצאים אלו לאפריקנים ולגרמניות כונו "ממזרי הריין" וכמה מאות מתוכם עוקרו בכפייה והיה החלק העיקרי ברדיפת השחורים בגרמניה הנאצית). כן עוקר מספר רב של צוענים, אך זאת לא על רקע "נחיתות גזעית" אלא בשל סיווגם כ"א-סוציאליים".
תוכנית העיקור הייתה אך הקדמה לתוכנית מרחיקת לכת יותר לחיסולם הפיזי של כל אלו שפגעו ב"היגיינה הגזעית". תוכנית זו המכונה "תוכנית T4 - אותנסיה" החלה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, והיא קשורה בקשר הדוק לשואה שכן הצוות שביצע את התוכנית, והשיטות ודרכי הפעולה ששימשו בה, שימשו לאחר מכן להשמדת היהודים, במיוחד במבצע ריינהרד.
גיזלה בוק הקדישה לנושא מחקר מעמיק שפורסם בשנת 1986.
מדינות אחרות

מדינות רבות ברחבי העולם (ובמיוחד באירופה) ביצעו תוכניות של עיקור כפוי. אמנם אלו לא הגיעו לשיעורי עיקור כבגרמניה ובארצות הברית. בשנים האחרונות נתגלה כי בשוודיה פעלה תוכנית במסגרתה עוקרו כ-62,000 איש במשך כארבעים שנה. כן פעלו תוכניות דומות בקנדה, באוסטרליה, בנורווגיה, בפינלנד, באסטוניה, בשווייץ, באיסלנד ובכמה מדינות באמריקה הלטינית ובהן פנמה ופוארטו ריקו.
במהלך מצב החירום בהודו, הייתה פעילות נרחבת לעיקור כפוי, שהיה לאחד מהדברים המוזהים עם התקופה.
הכנסייה הקתולית

האפיפיור פיוס ה-11 פרסם ב-1930 את האנציקליקה ("איגרת הרועים") Casti Connubii, בה קבע שאסור להתערב בהליכי רבייה אנושיים שעליהם החליטו שני הצדדים לרבייה מרצונם החופשי, ובתנאי שלפי מושגי הכנסייה הם אינם חוטאים.
ראו גם

תוכנית T4 - אותנסיה
החיים ללא זכות לחיים
עיקור נשים ילידיות אמריקאיות
הערות שוליים

↑  Pichot Andre, The Pure Society: From Darwin to Hitler (London: Verso, 2009), p. 109
↑  Christophe Jaffrelot and Pratinav Anil, An Era of Sultans: sanjay’s emergency, India's First Dictatorship, 2021 doi:10.1093/oso/9780197577820.003.0005
↑  Pichot Andre, The Pure Society: From Darwin to Hitler (London: Verso, 2009), p. 123
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534026305171  BnF: cb11975649h (data)  GND: 4117736-8  LCCN: sh85128028  NKC: ph665134 
מוצג מתוך התערוכה הבינלאומית השנייה לאאוגניקה (שנערכה במסגרת הקונגרס הבינלאומי השני לאאוגניקה, 1921), המציג את המדינות בארצות הברית בהן עיקור כפוי אושר על פי חוק, נכון ל-1921
ג'סטה

| --- | --- |

 בימוי:  קובי מחט
 הופק בידי:  משה אדרי, לאון אדרי
 תסריט:  קובי מחט, איתי מאירסון
 עריכה:  ענית גלזר זרחין
 שחקנים ראשיים:  און רפאלי, נאיה פדרמן, מתן לקס, דודו ארז, אלין לוי, עמי אנידג'ר
 מוזיקה:  הנרי, איתי פלד ואיתי לוי שרים את (שיר הנושא)
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2017
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  קומדיה, דרמה, אקשן
 סרט הבא:  עד הקצה - ג'סטה 2
 דף הסרט ב־IMDb
ג'סטה הוא סרט קומדיית נעורים ישראלי משנת 2017, בבימויו של קובי מחט, ובהפקתם של האחים אדרי והילה ערן.
עלילה

שלושה צעירים, "פיתה" (מתן לקס), חברו לכיתה אדם (און רפאלי) וחברתם לכיתה שחר (נאיה פדרמן), פיתחו אפליקציה לנוער והתעשרו ממנה. לפתע בשיא ההצלחה נשלטת האפליקציה בידי האקר מסתורי, אשר מתברר בתור ספויילר. באותו זמן אדם מנסה להשלים עם אבא שלו.
הדמיות הראשיות בסרט

אדם בן ארצי (און רפאלי) – אחד משלושת מפתחי האפליקציה וזה שהגה את הרעיון שלה. בסוף הסרט נהיה בן הזוג של שחר.
שחר (נאיה פדרמן) – אחת משלושת מפתחי האפליקציה וזאת שעיצבה אותה. בסוף הסרט נהיית בת הזוג של אדם.
יואב "פיתה" (מתן לקס) – אחד משלושת מפתחי האפליקציה, זה שתכנת אותה.
יוסף (דודו ארז) – הבאטלר של האחוזה. מתגלה בהמשך הסרט בתור סמל ראשון יוסי עזרא, שוטר סמוי שהחליט להתקרב לגווילי.
אבנר גווילי (מולי שולמן) – עורך דין שמנסה לרכוש את האפליקציה. המייסד והמנכ"ל של קרן "אלמנט"
עדי מתיאס (הילה ערן) – מאמנת הכושר של פיתה, אשר מתגלה כהאקרית. האנטגוניסטית הראשית של הסרט.
הדר (אלינה לוי) – חובבת כסף מתחילה עם אדם בשביל הכסף שלו.
קסם (עמי אנידג'ר) – סטייליסט הומו בא לעשות מייקאובר לשחר. חבר של גבעול.
גבעול (רודי סעדה) – סטייליסט הומו בא לעשות מייקאובר לשחר. חבר של קסם.
רפי בן ארצי (יאיר ניצני) – אביו של אדם. ישב בבית הסוהר.
הערות שוליים

↑  עדי מתיאס (הילה ערן), מאמנת הכושר של פיתה
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברורית אונא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1907 גרמניה
 פטירה:  8 בספטמבר 1983 (בגיל 76 בערך) נהריה, ישראל ישראל
 שם לידה:  Claire Unna 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  ציור
 
בּרוּרית-קלרה אוּנָא (1907 – 8 בספטמבר 1983, א' דראש השנה תשמ"ד) הייתה ציירת ומחנכת ישראלית.
ביוגרפיה

ברורית קלרה אונא נולדה בשנת 1907 בגרמניה, בתם של גרטרוד (גיטל) לבית גויטיין (בת הרב גדליה גויטיין, רב העיר קרלסרוהה ונכדו של הרב ברוך גויטיין) והרב ד"ר יצחק אונא ממנהיים, יו"ר אגודת הרבנים האורתודוקסיים-קהילתיים (מתנגדי הפרישה מהקהילות הכלליות) בגרמניה. לאונא היו שלושה אחים וארבע אחיות, בהם משה אונא (איש ציבור, ציר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי והכנסת, ממייסדי קיבוץ טירת צבי ותנועת הקיבוץ הדתי) ואביגדור (ויקטור) אונא (מוכר ספרים ורב ירושלמי).
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלתה לארץ ישראל. עוד בתקופת היישוב הייתה למורה לציור. בהמשך שימשה כמפקחת על הוראת הציור במחוז חיפה ובמחוז הצפון. התגוררה בנהריה. הייתה חברתה של האמנית חוה בויקו-אבי-יונה (אשתו של מיכאל אבי-יונה).
בשנת 1937 איירה הגדה של פסח שערך קרוב משפחתה החוקר והמהדיר הרב יוסף אונא ונדפסה בדפוס אמנות (שבו עבד אחיה אביגדור אונא, שבהמשך ייסד את חנות הספרים "הכל לנער", שאת סמלילה ציירה אונא). בשנה שלאחר מכן הוציאה בהוצאה עצמית (ובאותו בית דפוס) סיפור בתמונות פרי עטה בשם "מיכה הקטן נוסע למושבה". בהמשך איירה בשיתוף עם נחום גוטמן ספר מעשיות מאת לוין קיפניס וכן מקראת ראשית קריאה (אנ') שערך נפתלי מלומד.
כבר בתקופת היישוב, עת שימשה מורה לציור, כתבה תוכנית לימודים. כמפקחת על הוראת הציור הדריכה מורים בכלל ומורים לציור בפרט. במאמר שפרסמה ב-1968 עמדה על מאפייניו הייחודיים של החינוך האמנותי וחשיבותו להתפתחות הילדים:
בשנת 1966 פרסמה במסגרת "ספריית אורים למחנך" של מפעלי תרבות וחינוך ספר פדגוגי בשם "ילדים מציירים", שבו פרסה את "התאוריה והמעשה של הוראת הציור בבית הספר היסודי" (מהדורה ב' מתוקנת הופיעה בשנת 1978 בהוצאת קריית ספר).
ברורית אונא נפטרה בשנת 1983, בגיל 76. נטמנה בבית הקברות בעירה נהריה.
פרסומיה > ציור ואיור

הגדה של פסח, מוגה ונערך על ידי הרב יוסף אונא, קישוטים וציורים מאת ברורית אונא, ירושלים: דפוס אמנות, 1937.
מיכה הקטן נוסע למושבה: סִפור בתמונות מאת ברורית אונא, ירושלים: ב' אונא (דפוס אמנות), 1938. (ספרון)
וכה אמר סבא: מעשיות כתובות בידי לוין קיפניס, הציורים מאת נחום גוטמן וברורית אונא, מהדורה ב', תל אביב: א"י שטיבל, תש"ב.
נ'[פתלי] מלֻמד, אלף בית לילדי ישראל: ספר לִמוד הקריאה והכתיבה לשנת הלמודים הראשונה, ציורים מאת ברורית אונא, תל אביב: א' פרידלנדר, תרצ"ט. (הופיע בעשר מהדורות עד שנת תשי"ג)
פרסומיה > פדגוגיה

ברורית אונא, ילדים מציירים: התאוריה והמעשה של הוראת הציור בבית הספר היסודי, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך ('ספרית אורים למחנך'), תשכ"ו 1966. (מהדורה ב' מתוקנת: ירושלים: קרית-ספר, 1978).
מאמרים:
חוה בויקו וברורית אונא, "הציור בכיתה ו'", אורים, 69–71 (תשי"ד).
תערוכות

1956 – בית האמנים בירושלים (לצד חוה בויקו-אבי-יונה ושלמה ון דן ברג).
1956 – אולמי הקואופרטיב החקלאי, נהריה (לצד חוה בויקו ויוסף וייס).
1966 – אָטֶליה 97, תל אביב.
הערות שוליים

↑   מירי שטיינהרדט, תרומת העולים דוברי הגרמנית בהעברת גישה חדשה להוראת האמנות בבתי-ספר בארץ, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  חדשות מישור החוף | חדרה, מעריב, טור 1, 22 במאי 1961.
↑  איתמר לוי, 'הכל לנוער' - ירושלים, חנות הספרים של איתמר: דף מידע מס' 29, 10 יולי 2014.
↑  מירי שטיינהרדט, "'מורה טוב' בהוראת אמנות: השתנות תפיסות במאה ה-20", מעוף ומעשה, 13 (תש"ע 2010): "המורה הטוב", עמ' 293. ראו גם מירי שטיינהרדט, "מגמות בהוראת הציור והאמנות בבתי-הספר העבריים בארץ-ישראל ובמדינת ישראל 1906–1996 והשתקפותן בתוכניות הלימודים", דור לדור, ל (2007), עמ' 40.
↑  ברורית אונא, "מהנעשה בפיקוח על הוראת הציור במחוז חיפה", עלון למורה לציור ולאמנות, ד (1968), 14; מצוטט אצל מירי שטיינהרדט, "'מורה טוב' בהוראת אמנות: השתנות תפיסות במאה ה-20", מעוף ומעשה, 13 (תש"ע 2010): "המורה הטוב", עמ' 275–276.
↑  הקבר של ברורית-קלרה אונא בבית הקברות נהריה, באתר BillionGraves.
↑  מיכה ינון, לימים יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, מנכ"ל לשכת עורכי הדין וראש מינהל התרבות, נקרא על שם ספר זה. ראו מרב יודילוביץ', למיכה, בהערכה, באתר ynet, 12 בספטמבר 2009, וכן רשומה בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  בירושלים | בבית האמנים, למרחב, 20 ביולי 1956.
↑  תערוכת ציירי נהריה, על המשמר, 5 באוקטובר 1952.
↑  רחל אנגל, רק בשל הדוממים, מעריב, טורים 2–3, 23 בדצמבר 1966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307314505171  GND: 118897616  ISNI: 0000 0004 0287 5257  ULAN: 500477991  VIAF: 298703523   WorldCat (עם VIAF): 298703523
בית המשפט העליון של בלארוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  מינסק 
 מדינה:  בלארוס 
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  25 באוגוסט 1991 – הווה (33 שנים) 
 גאוגרפיה
 קואורדינטות:  53°55′51″N 27°31′26″E﻿ / ﻿53.930755743575°N 27.523926545672°E﻿ / 53.930755743575; 27.523926545672
 www.supcourt.by
  (למפת מינסק מוגדלת) בית המשפט העליון של בלארוס(למפת מינסק רגילה) בית המשפט העליון של בלארוס
 
בית המשפט העליון של הרפובליקה של בלארוס (Вярхоўны суд Рэспублікі Беларусь) הוא בית הדין הגבוה ביותר בבלארוס. המשימות הכלליות כוללות פיקוח על בתי משפט נמוכים יותר ויכולות להעניק גזר דין בתחומים של משפט אזרחי ופלילי כללי. בניגוד לבית המשפט העליון בארצות הברית, סוגיות חוקתיות אינן נשלחות לבית המשפט העליון בבלארוס, אלא נשלחות לבית משפט נפרד המכונה בית המשפט החוקתי. השופטים לבית המשפט העליון ממונים על ידי הנשיא.
ב-1 בינואר 2014 התמזג בית המשפט הכלכלי העליון של בלארוס עם בית המשפט העליון.
נשיאי בית המשפט

אולדזימיר קראבאי (1991—1997), כיהן כיושב ראש בית המשפט עליון של בלארוס הסובייטית בשנים 1988–1991.
וליאנצין סוקאלה (1997—ואילך)
הערות שוליים

↑  עותק בארכיון (ארכיון)
↑  Court System in the Republic of Belarus (אורכב 17.02.2020 בארכיון Wayback Machine) REVERA 22 January 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 4564152381779301950006   WorldCat (עם VIAF): 4564152381779301950006 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלארוס ובנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.