stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באר אורה

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי באזור הערבה. אם התכוונתם לבסיס גדנ"ע, ראו .
| --- | --- |
באר אורה - מבט לכיוון מזרח אל עבר הערבה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: חבל אילות
גובה ממוצע: ‎183 מטר
תאריך ייסוד: 1950
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,332 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת דרום הנגב מוגדלת) באר אורה(למפת דרום הנגב רגילה) באר אורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר אורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום באר אורה29°42′39″N 34°58′47″E﻿ / ﻿29.710863507494°N 34.9796754454618°E﻿ / 29.710863507494; 34.9796754454618  heמפת היישובים של מועצה אזורית חבל אילות (in English: Hevel Eilot Regional Council) באדום - באר אורה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

בְּאֵר אוֹרָה הוא יישוב קהילתי בערבה הדרומית השוכן בין קיבוץ אילות לקיבוץ אליפז, כ־20 קילומטרים צפונית לאילת ובסמיכות לנמל התעופה "רמון". היישוב שייך למועצה אזורית חבל אילות ומהווה את היישוב המאוכלס ביותר בה. בשנת 2023 התגוררו ביישוב 320 משפחות.
זהו היישוב השלישי הדרומי ביותר בישראל (לאחר אילות ואילת).
היסטוריה

בשנת 1949 נקדחה באר מים על ידי אגף המים במשרד החקלאות, במקום שעד אז כונה ביר הינדיס (מערבית: באר חושך). הבאר שימשה כמקור המים הראשון של אילת, בטרם חוברה העיר לקידוח מעין רדיאן (יטבתה) באוקטובר 1951.
בדצמבר 1950 הוקם בקרבת הבאר בסיס גדנ"ע. ועדת השמות הממשלתית קבעה את שמו החדש של המקום, באר אורה (בניגוד למשמעות השם המקורי: באר החושך). הבסיס פעל עד ראשית שנות ה-90.
בשנת 1989 החליטה הממשלה להקים יישוב בבאר אורה במקום בסיס הגדנ"ע. ב-15 במאי 2001 הונחה אבן הפינה ליישוב, בסמוך לבסיס הנטוש, במטרה לאכלס את הערבה ולקרב תושבים ממרכז הארץ אל הנגב אשר נקבע כאזור התיישבותי מועדף. סגנון הבנייה ייחודי ומותאם לאופי המדבר. עם הקמתו הוקצו ביישוב 195 מגרשים לבניית בתים, ובשלב ראשון נבנו ביישוב 24 בתים ומבני ציבור. בשנת 2009 הושלם הקמת שלב ב' של היישוב שכלל עוד 22 בתים.
בשנת 2010, לאחר דיונים שנמשכו מאז שנת 2004, הוחלט להעביר את נמל התעופה אילת לאזור הסמוך לבאר אורה, ולהקים בו את נמל התעופה רמון.
בשנת 2015, נפתחה באזור ליד היישוב מכינה קדם צבאית תחת אותו שם.
בסמוך ליישוב אתר ארכאולוגי המתוארך לתקופה המוסלמית הקדומה ובו ערמות גדולות של "סיגי נחושת" תוצרים של תעשייה להפקת נחושת שנערכה במקום כבר בתקופות הקדומות. באותו אתר נמצא שרידי מסגד באר אורה, בין השאר ע״י חוקר האסלאם משה שרון. האתר זוהה כמסגד פתוח שבו שתי גומחות תפילה – אחת לדרום ואחת למזרח, ומשה שרון הציע לראות בו עדות לשינוי כיוון התפילה באסלאם ממזרח לדרום – דעה שזכתה ללא מעט ציטוטים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, ע' 159
↑  זיוון זאב, 2001. עברות שמות מקומות בנגב. אריאל - כתב עת לידיעת ארץ-ישראל, 150-151 - עם הפנים אל הנגב, עמ' 21 - 26.
↑  היישוב באר אורה - אשר תוכנן על ידי המינהל - מוקם בערבה (תאריך פרסום: 13/5/2001)
↑  דליה טל, ‏הונחה אבן הפינה ליישוב באר אורה בחבל אילות, באתר גלובס, 20 במאי 2001
↑  עזרא כרמלי, האוויר הנקי הפך את באר אורה ליישוב מבוקש, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 26 ביולי 2009
↑  ע. אבנר, מכרות הנחושת הקדומים בנחל עמרם, מחקר מחודש, באתר Negev, Dead Sea and Arava Studies 6 )4(, 99–112 )2014( 112 –99 ,)4( 6 מחקרי הנגב, ים המלח והערבה
↑  גדעון אבני, חדירת האסלאם לאזורי הספר של ארץ ישראל – מבט ארכיאולוגי מן הנגב, באתר רשות העתיקות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465878305171
אמל

ערך זה עוסק במיליציה שיעית בלבנון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  לבנון 
 מייסד:  מוסא א-סדר 
 מנהיגים:  מוסא א-סדר 
 תקופת הפעילות:  1975–הווה (כ־49 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות לבנונית שמרנות אנטי-ציונות אסלאם שיעי
 מטה:  ביירות 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט הלבנוני:  14 / 128
 הקבינט הלבנוני:  3 / 24
 amal-movement.com
 
אַ֫מַל (בערבית: امل – תקווה, וכן حركة أمل – תנועת התקווה) היא מפלגת ימין ומיליציה לבנונית, תנועה אסלאמית-שיעית חברתית בלבנון שהוקמה על ידי האימאם מוסא א-סדר ועסקה בפעולות טרור. לאורך כמעט כל מלחמת האזרחים בלבנון, הייתה אמל המיליציה השיעית החזקה ביותר, שייצגה בדרך כלל את האינטרסים של סוריה. בתחילת דרכה זכתה המיליציה לחימוש מאיראן (לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979) ומסוריה. בשיא כוחה מנו כוחותיה של אמל כ-14,000 לוחמים.
כיום אמל היא מפלגה המחזיקה ב-12.5% אחוזים ממושבי הפרלמנט הלבנוני, לצד תחזוק מיליציה שנטען כי היא בת 17,000 לוחמים. מבחינת אידאולוגיה, המפלגה תומכת בלאומיות לבנונית, שמרנות ואנטי-ציונות.
למרות שהושפעה מרעיונות אסלאמיים, היא אינה נחשבת לאסלאמיסטית, והיא מקדמת אחדות בין המוסלמים לנוצרים. בדומה לחזבאללה, אמל נחשבת כנציגה בולטת של בני העדה השיעית בלבנון. אף על פי שבעבר התעמתה עם חזבאללה, כיום הם ארגונים בעלי ברית.
הקמה

סייד מוסא א-סדר, שהגיע ללבנון מאיראן ב-1959, הקים את "המועצה השיעית העליונה" ב-1968 ופעל במסגרת "תנועת המקופחים" בשנות ה-70. מטרת התנועה הייתה לשפר את מעמדם החברתי והכלכלי של השיעים בלבנון על ידי הגדלת המשאבים המוקצים להם מהמדינה ושיפור ייצוגם הפוליטי.
למרות הצהרותיו האנטי-מלחמתיות של צדר, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975 הוקמה, לאור רצונו להבטיח את ביטחונה של קהילתו, מסגרת צבאית חשאית בה התאמנו צעירים שיעים מהבקאע ודרום לבנון. ב-6 ביולי 1975, בעקבות תאונת פיצוץ מטען במחנה אימונים בבקאע, נאלץ צדר להודות בקיומה של המיליציה, תוך הבהרה כי היא נועדה להילחם לצד צבא לבנון נגד ישראל.
במהלך המלחמה נדחקה "תנועת המקופחים" לשוליים ואלמנטים רבים של התנועה החברתית-פוליטית עברו לאמל. התמיכה באמל גדלה במהלך המלחמה, לאור התקפות ישראל על דרום לבנון (במענה להתקפות אש"ף) שאוכלס ברובו על ידי שיעים. עם זאת, אמל נמנעה כמעט לחלוטין מלחימה בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים, בין היתר בשל עוצמת ישראל והתמקדות הלחימה בין הפלסטינים והדרוזים לבין הנוצרים.
בעקבות היעלמות האימאם

לאחר היעלמות מנהיג אמל, מוסא א-צדר במהלך ביקור בלוב בסוף אוגוסט 1978, נטל חוסיין אל-חוסייני את מושכות השלטון. באפריל 1980 הוא הוחלף בנביה ברי (שלפני כן שימש כפרקליט הארגון). החל מאותה תקופה תמך הארגון בנוכחות הסורית בלבנון ועל כן החל לזכות בחימוש ואימונים מדמשק. חימוש נוסף קיבלו אמל בתחילת המלחמה מאש"ף, שציפה כי השיעים יילחמו יחד עם אנשיו נגד ישראל והנוצרים. סיוע באימונים ובאמצעי לחימה קיבלו לוחמי אמל גם ממספר קצינים וחיילים של הגדוד האיראני ביוניפי"ל, אשר נשארו בלבנון לאחר פרישת איראן מיוניפי"ל בעקבות המהפכה האיראנית.
במלחמת האזרחים

במהלך מלחמת האזרחים, בשנת 1980, נאבק אמל על השליטה באזורי מחייתם של השיעים בלבנון, בעיקר נגד אש"ף. באוגוסט 1980 נלחמה אמל נגד אש"ף על השליטה במחנה הפליטים בפאתי ביירות בורג' אל-בראג'נה. נגד מפלגות השמאל (ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ותומכי הבעת') נלחמה אמל על השליטה בשכונת העוני השיעית שיאח. המאבק נגד אש"ף הביא בדרום לבנון לשיתוף פעולה של אמל עם המיליציות של סעד חדאד. היו שטענו שהסיבה להתגייסות של אמל נגד אש"ף הייתה החשש שלוחמים ותומכים יערקו משורותיה למפלגות חילוניות.
קרבות נגד ארגוני השמאל בשנים 1981–1982 התנהלו גם באזור החוף על כביש צידון–צור, בצידון עצמה ובדרום לבנון. טרם הפלישה הישראלית ללבנון ניסו לוחמי אמל לפרק מנשקם את הפלסטינים בדרום ובצידון ולגרשם משטחם, בשל הנזקים הרבים שהסבו ההפצצות הישראליות לדרום לבנון (שבאו בעקבות פעולות טרור פלסטיניות).
מרבית השיעים והדרוזים בדרום לבנון קיבלו בברכה את פלישת ישראל ללבנון, בתקווה כי צה"ל יוכל לגרש את הפלסטינים, שהפכו את הדרום לשטח הפקר, מאזור מחייתם. יחידות אמל קיבלו הוראות לא להשתתף בלחימה נגד ישראל, ובמקרה הצורך אף להיכנע לכוחות הישראליים. לעומת זאת, עם התקדמות צה"ל צפונה לאורך כביש החוף, לוחמי אמל פעלו לצד אש"ף, הסורים וארגוני השמאל, בטענה כי מדובר בהתנגדות לניסיון של ישראל לכבוש את לבנון. כשהתפנה אש"ף מביירות בספטמבר 1982 הוא העביר חלק מעמדותיו במערב ביירות לאמל.
במלחמת האזרחים > פיצולים מאמל

בעקבות עמדת אמל הרשמית בהנהגת נביה ברי שלא להילחם בישראל, רבים מהגורמים הקיצוניים יותר בארגון פרשו ממנו והקימו ארגוני טרור קטנים. הארגון המשמעותי ביותר שנוסד בפילוג זה היה חזבאללה (מפלגת האל), שנוסד ב-1982 בביירות, בתגובה לפלישה הישראלית בלבנון. החל מ-1984 זכה חזבאללה לחימוש ואימונים ממשמרות המהפכה האיראניים שהגיעו לאזור הבקאע בלבנון דרך סוריה (החל מתקופה זו פסק הסיוע האיראני לאמל). ההקצנה של הקהילה השיעית בלבנון בעקבות המהפכה באיראן וייצואה גרמה לעזיבתם של לוחמים ותומכים נוספים של אמל לארגונים קיצוניים שהתפצלו מאמל דוגמת "אמל אל-אסלאמיה" (אנ'), "ג'נד אללה" (צבא האל), "דועא" (קריאה בתפילה), ה"ג'יהאד האסלאמי (בלבנון)" ו"מדוכאי הארץ".
במלחמת האזרחים > טרור נגד ישראל והמערב

היחס לישראל מצד השיעים בלבנון החמיר לאחר מספר תקריות שבהן צה"ל פגע באוכלוסייה השיעית בדרום לבנון. עד 1984 מספר רב של שיעים ערקו מהמיליציה הפרו-ישראלית של סעד חדאד ("צבא לבנון החופשית" שתהווה הבסיס לצד"ל) והצטרפו לאמל. אמל החל לעשות שימוש בפיגועי תופת והטמנת מטעני צד כדי לפגוע בחיילים ישראלים. 53 אחוזים מהתושבים באזור רצועת הביטחון שישראל נסוגה אליה ב-1985 היו שיעים ותכיפות פיגועי הטרור של אמל וחזבאללה גדלה עם הזמן.
מטרות אחרות לתקיפה של אמל וארגונים שהתפלגו ממנו היו הכוחות הרב-לאומיים שנפרסו בביירות ושגרירויות מערביות. בעקבות צליפות בלתי פוסקות של אנשי אמל על עמדות של הנחתים האמריקנים פתח צבא לבנון במבצע נגד הארגון באוגוסט 1983. בתגובה אמל תקף בצורה מאורגנת מתוך השכונות השיעיות את עמדות צבא לבנון בדרום ביירות, ליד נמל התעופה ועל חוף הים. במערב ביירות לוחמי אמל תפסו מספר עמדות של צבא לבנון. בתגובה נכנס צבא לבנון למערב ביירות בכוח של חטיבה (3,000 חיילים) ועם טנקים. כעבור מספר ימים של הפגזות נכבשה מערב ביירות מידי השיעים. פרבריה הדרומיים של הבירה, שאליהם נסוגו לוחמי אמל, נכבשו בסוף אוגוסט לאחר חטיפתם של חמישה חיילים מצבא לבנון.
שני פיגועים שבוצעו על ידי מתאבדים שיעים, כנראה מארגון אמל אל-אסלאמיה או חזבאללה ב-23 באוקטובר, גבו את חייהם של 241 נחתים אמריקנים ו-58 צנחנים צרפתים. בתגובה הפציצו האמריקנים, חיל האוויר הישראלי והצרפתים מחנות אימונים של אמל וארגונים שיעים אחרים בבקאע.
במלחמת האזרחים > טרור נגד ישראל והמערב > חטיפות זרים

מלבד שבייתו של הנווט רון ארד ב-16 באוקטובר 1986 על ידי איש הארגון מוסטפא דיראני, ביצע אמל, בדומה למליציות אחרות במלחמת האזרחים, רצף של חטיפות של גורמים זרים. בין הפעולות הבולטות היו חטיפת מטוס ירדני ב-11 ביוני 1985 על ידי גורמים שכנראה עזבו את אמל בשם "חטיבת האימאם א-צדר" שדרשו את גירושם של כל הפלסטינים מלבנון. שלושה ימים לאחר מכן שיתפו פעולה חזבאללה ואמל בחטיפה של מטוס TWA בטיסה מאתונה לרומא בדרישה לשחרור אסירים שיעים בישראל, כווית וספרד. 39 תיירים אמריקנים הוחזקו על ידי אמל במחנה הפליטים בורג' אל-בראג'נה עד סוף חודש יולי. אמל שינתה את דרישתה לשחרור 753 אסירים שיעים שישראל החזיקה במעצר. בסוף יוני ישראל שחררה כ-700 איש מקרב האסירים. כל המשוחררים נחקרו על ידי אמל בחשד שהם משתפי פעולה עם ישראל, לפחות שניים מהם הוצאו להורג בפומבי לאחר החקירות. את מרבית חטיפות האזרחים המערביים ביצע חזבאללה או ארגונים המשויכים אליו, אמל ביצעה שמונה חטיפות כאלו (לעומת 51 של חזבאללה).
במלחמת האזרחים > מאבקים פנימיים

בפברואר 1984 התחדשו הקרבות בין אמל וחיילים סורים לבין צבא לבנון; חיילים מחטיבה 6 השיעית של צבא לבנון ערקו ונלחמו לצד אמל. לאחר עזיבת הכוח הבין-לאומי בסוף פברואר, השתלט אמל על בסיס הנחתים בנמל התעופה של ביירות וכל מערב ביירות נותרה בידי השיעים והדרוזים. באפריל 1985 התחזקו המאבקים הפנים מוסלמיים על השליטה במערב הבירה, כשאמל נלחמת לצד הדרוזים ובתמיכה סורית נגד המיליציה הסונית המוראביטון. חודש לאחר מכן נאבקו לוחמי אמל נגד בני בריתם לשעבר הדרוזים (שלחמו במפלגה הסוציאליסטית פרוגרסיבית). מאבק זה התחדש שוב בנובמבר של אותה השנה.
במלחמת המחנות (1985–1987) הוביל אמל בתמיכת סוריה את הלחימה נגד לוחמי אש"ף שזכו לתמיכת הדרוזים. אמל לא הצליחה לכבוש לאורך זמן את מחנות הפליטים הפלסטינים והלחימה החלישה אותה, בעוד יריבתה חזבאללה מתחזקת.
במלחמת האזרחים > מאבקים פנימיים > המאבק נגד חזבאללה

עם תום מלחמת המחנות, התפנה אמל להיאבק על הנהגת הקהילה השיעית מול חזבאללה. ב-6 במאי 1988 תקפו לוחמי אמל את עמדות חזבאללה באזורי מחנות הפליטים שלאורך החוף וסמוך לשדה התעופה. לאחר הצלחות ראשוניות, תוגברו אנשי חזבאללה בלוחמי משמרות המהפכה האיראניים שהגיעו מהבקאע, ותוך שבוע הספיקו להשתלט על עמדות של אמל לאורך הכביש מנמל התעופה למרכז ביירות. הסורים, שנבהלו מהיחלשות אמל, הקיפו את הצדדים הלוחמים בטנקים וכוחות חי"ר והפסיקו את הלחימה. המשא ומתן נכשל והלחימה התחדשה, הפעם הצטרפו לצד חזבאללה גם יריביה הוותיקים של אמל: אש"ף, הדרוזים והקומוניסטים והצליחו לכבוש עמדות נוספות של אמל. הסורים שבו וכפו הפסקת אש ב-25 במאי. הוסכם כי לשטח המריבה ייכנסו חיילים סורים ושוטרים לבנונים. סה"כ ההרוגים עמד על כ-300 איש בפחות מחודש לחימה. באוגוסט ונובמבר שוב נאבקו הארגונים זה בזה, עד שכוחות סוריים הפסיקו אותם. גל לחימה פרץ בין המיליציות ב-1 בינואר 1989, חזבאללה ביצע תקיפת פתע ב-7 בינואר על כפרים תומכי אמל באזור צידון והרג כ-80 איש, טרם הצליח אמל להחזיר את השליטה על הכפרים לידיו. ב-30 בינואר חתמו הצדדים על הסכם שלום בלחץ מדמשק. לחימה ספורדית פרצה שוב ושוב בין הצדדים עד חתימת הסכם הפסקת האש הסופי ב-4 ביולי 1989.
לאחר הפסד אמל, הכריז נביה ברי על פירוק המיליציה וקרא ללוחמים להשתלב בחטיבה השישית (השיעית) של צבא לבנון.
בספטמבר 1997 אירע אסון השייטת, כאשר כוח של שייטת 13 נכנס ללבנון במטרה לחסל בכיר בארגון. מארב של חזבאללה זיהה אותם והתפתח קרב שבו נהרגו 12 לוחמים.
כיום

אמל תמכה בהסכם טאיף שסיים את מלחמת האזרחים בלבנון והקנה לסוריה דריסת רגל משמעותית בלבנון. לאורך השנים תמכה אמל בנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, ונהנתה מחסותה כדי להתחזק בזירה הפוליטית ולהשתתף בממשלות השונות. לאחר ההתנקשות ברפיק אל-חרירי ב-2005 התנגדה אמל לנסיגה הסורית מלבנון והתנועה לא השתתפה במהפכת הארזים.
יו"ר תנועת אמל, נביה ברי, נבחר ליו"ר הפרלמנט בשנים 1992, 1996, 2000 ו-2005. כיום אמל מחזיקה ב-14 מתוך 128 המושבים בפרלמנט הלבנוני ומייצגת בעיקר את השיעים המתונים. בתחילת מלחמת לבנון השנייה הועבר לירושלים מסר חשאי מנביה ברי שהבטיח שלוחמי אמל יימנעו מפעולה, אם ישראל תימנע מלפגוע בתשתיות ואנשי אמל. הקריאה הושבה ריקם בדמות תקיפה על מפקדת אמל בביירות ביולי 2006. לוחמי אמל הצטרפו ללחימה לצד חזבאללה, ולפחות 8 מאנשיהם נהרגו בעימותים.
עד המשבר הקואליציוני בלבנון ב-2006 סביב הקמת בית הדין הבין-לאומי לשיפוט החשודים ברצח חרירי, הייתה אמל חברה בממשלת סניורה, אולם ב-13 בנובמבר 2006 התפטרו שני שרי אמל (האחראים על תיקי הבריאות והחקלאות) מהממשלה. בתחילת המשבר ניסתה אמל לגשר בין חזבאללה לבין תומכי סניורה וקראה להמשך "הדיאלוג הלאומי". במחאות האחרונות של האופוזיציה גם אמל קראה להחלפת ממשלת סניורה. כיום מסרב נביה ברי, יו"ר הפרלמנט, לכנס את המחוקקים כדי לדון באישור בית הדין בתואנה כי האישור שהתבצע בממשלה היה לא חוקתי, בשל התפטרות השרים השיעים מהממשלה טרם ההצבעה (על-פי חוקת לבנון על הממשלה לייצג את כל הפלגים במדינה). לאחר 17 חודשים של קיפאון פוליטי, חזבאללה ניצל את החלטת ממשלת לבנון על פירוק תשתית התקשורת העצמאית של חזבאללה בלבנון לפתיחת עימות חמוש. בלחימה זו, שהתמקדה בבירה ביירות, השתתפו לוחמי אמל לצד לוחמי חזבאללה נגד חמושים בודדים מצד מפלגתו של סעד חרירי.
המפלגה נחלשה בבחירות 2022 ואיבדה שני מושבים. עם זאת אמל נותרה המפלגה הגדולה ביותר בקרב השיעים בפרלמנט עם 15 מושבים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל לקחה התנועה חלק בהתקפות נגד ישראל במסגרת החזית הצפונית של המלחמה. נטען כי התנועה פרסה את לוחמיה בכל הכפרים לאורך גבול ישראל–לבנון, אך גם נטען שהשתתפותה היא סמלית ונעשית תחת חסות חזבאללה. לוחמים רבים מהארגון נהרגו בקרבות מול ישראל, ונביה ברי מנהיג התנועה ויו"ר הפרלמנט הלבנוני משמש כנציג חזבאללה בדיוני המשא ומתן להסדרה מול ישראל.
לקריאה נוספת

פואד עג'מי, האימאם הנעלם: מוסא אל-צדר והשיעה של לבנון; [תרגם מאנגלית עמי שמיר]. תל אביב: עם עובד, מהדורה ראשונה 1988, מהדורה שנייה תשס"ו 2006.
שמעון שפירא, חזבאללה בין איראן ולבנון. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
אדם ארנון, למות בבירות. הוצאת אסטרולוג, 2007
הערות שוליים

1 2  הארגונים הפועלים לצד חזבאללה בלבנון בלחימה נגד ישראל, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 29 באוגוסט 2024
1 2 3  ירון פרידמן, ארגון מחבלים קם לתחייה בלבנון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 בנובמבר 2023
↑  CIA, Room 6G00 HQS, Amal and Hizballah: the line between politics and terrorism, 2010
↑  Islam Times - Imam Musa Al Sadr – his life and disappearance, web.archive.org, ‏2016-06-05
↑  כך למשל קבע בנאום מפורסם במסגד ביום השני לשביתת רעב בה דרש את סיום המלחמה: 

"אי-אלימות היא דרכנו ותשובתנו. כל מי שבא אלינו עם נשק, מוטב שיסתלק. אני לא אניף חרב. נשקנו הוא דבר האלוהים".

— פואד עג'מי, האימאם הנעלם. תרגום: עמי שמיר.
↑  תהליך דומה התרחש באיחוד הפוליטי המרוני "החזית הלבנונית", שהמיליציה שלו הכוחות הלבנוניים היא מפלגה פוליטית בלבנון כיום והחזית אינה קיימת עוד.
↑  מנחם רהט, השיעים: ניתן יד לכל מי שיגן על חירותה של לבנון, מעריב, 2 ביוני 1980
↑  אדם ארנון, למות בבירות, הוצאת אסטרולוג, 2007. עמ' 278.
↑  למות בבירות, עמ' 280.
↑  עפר שלח ויואב לימור - שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2007. עמ' 89.
↑  ראו בדיווח הסי. אן. אן Israeli troops suffer largest one-day loss את טענת "גורמים באמל" כי לוחמי הארגון "השתתפו בכל קרב משמעותי מאז תחילת הלחימה"
↑  Day 3: Hizbullah, Amal take West Beirut, הדיילי סטאר, לבנון. 10 במאי 2008
↑  שקד שדה, ‏היחידה הצבאית שפועלת בתיאום עם כוח רדואן נחשפת, באתר מעריב אונליין, 6 באוקטובר 2024
↑  ליאור בן ארי, דיווח בלבנון: ביתו של יו"ר הפרלמנט נפגע בתקיפה ישראלית | תיעוד, באתר ynet, 8 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4206405-3 
סמל התנועה
לפידות

ערך זה עוסק במושב בישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
לפידות
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מעלה יוסף
גובה ממוצע: ‎471 מטר
תאריך ייסוד: 1978
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 139 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) לפידות(למפת הגליל המערבי רגילה) לפידות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לפידות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום לפידות32°57′33″N 35°15′43″E﻿ / ﻿32.9590702504367°N 35.2618772012981°E﻿ / 32.9590702504367; 35.2618772012981  heמפת היישובים של מועצה אזורית מעלה יוסף (in English: Ma'ale Yosef Regional Council) באדום - לפידות בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

לַפִּידוֹת הוא מושב ליד כרמיאל ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
היסטוריה

היישוב הוקם על ידי גרעין בני מושבים מהאזור ובשיתוף הסוכנות היהודית כדי ליישב את מרכז הגליל באזור גוש תפן. לנקודה הזמנית הם עלו ביולי 1978. בסוף 1978 מנה הגרעין 15 משפחות צעירות ועוד 15 רווקים והם חיכו לעלייה לקרקע. בספטמבר 1980 עמד המושב בנוי אך טרם אוכלס והם עלו ליישוב הקבע בשנת 1981.
ראש מועצה אזורית מעלה יוסף, תיאר בשנת 1988 את הקמת לפידות:
בשנת 1988 היו ביישוב 33 משפחות, שכללו 25 מתוך 30 המייסדים. חלקם התפרנסו מתעשייה כשכירים או כבעלי מפעלים וחלקם התפרנסו מחקלאות, שכללה עדרי עיזים ובקר פרטיים, ולול, קיווי, לוונדר, ומטע זיתים משותפים. לטענת התושבים הזיתים והבקר לא היו רווחיים אך נועדו לשמירה על הקרקע באזור.
היישוב

שמו סמלי, לקוח מן התנ"ך: דבורה אשת לפידות.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ביישוב 42 משקי בית, בהם כ-122 תושבים. המושב מכיל שכבות גיל מגוונות. אופי ההתיישבות חילוני, אך מתקיימות תפילות בבית הכנסת בכל שבת וחג.
ביישוב קיים משק עופות משותף לתושבי המושב וכן משק חקלאי של אחת המשפחות, הכולל רפת וחוות סוסים. רוב האוכלוסייה מתפרנסת בעיקר באזור התעשייה תפן.
החלה[דרושה הבהרה] בניית הרחבת המושב. כרגע מכשירים שטח ל-33 יחידות דיור מתוך 147 הצפויות.
כ-500 מטר דרומית למושב שוכנת מערת לפידות.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2 3 4  חנוך ברטוב, חלוצים, מודל שמונים, מעריב, 11 בספטמבר 1988; המשך; המשך
↑  אהרן דולב, ערביי הגליל אמרו לנו גלויות שמטרתם למנוע התיישבות יהודית, מעריב, 1 בדצמבר 1978
↑  חנוך ברטוב, מצפים ונפלאות בהרי הגליל, מעריב, 10 בספטמבר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588266705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קברדינו-בלקריה

רפובליקת קברדינו-בלקריה (ברוסית: Кабарди́но-Балка́рская Респу́блика, קברדינית: Къэбэрдей-Балъкъэр Республикэ, בלקרית: Къабарты-Малкъар Республика) היא רפובליקה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית, באזור הקווקז. רוב אוכלוסיית קברדינו-בלקריה הם מוסלמים. נכון לינואר 2024 מתגוררים ברפובליקה 905 אלף תושבים.
היסטוריה

במהלך ההיסטוריה, אזור הרפובליקה היה נתון תחת השפעתן של:
שליטה מונגולית 1242–1295.
שליטה גאורגית 1295–1387
שליטה של האימפריה הטימורית 1387–1405
שליטה גאורגית 1405–1505
שליטה פרסית ספווית 1502–1516
שליטה עות'מאנית 1516–1557
קברדיה נשלטה במהלך ההיסטוריה בעיקר על ידי הנסיכים הקרברדינים. קברדיה הייתה נתונה להשפעה רוסית מאז שנת 1557 אחרי נישואיו של איוואן האיום עם נסיכה קברדינית. במסגרת השפעתה של רוסיה, נבנו מספר מבצרים בגבולה של קברדיה שיושבו על ידי כוחות רוסיים. חלק מהשטח סופח לרוסיה במסגרת הסכם קוצ'וק קאינרג'ה ויתרת קברדיה נכבשה ב-1827 במהלך המלחמה הרוסית-צ'רקסית, בין הגורמים שהביאו לכיבוש האזור היו יחסיהם של הנסיכים הקברדינים עם הצארים הרוסיים. בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה חלק של יחידה מנהלית שכללה רוב השטח של קווקז הצפוני.
ב־1 בספטמבר 1921, שטחה של קברדיה הפך למחוז האוטונומי הקברדיני, השם שונה לאחר צירוף בלקריה למחוז האוטונומי הקברדינו-בלקרי בהמשך אותה השנה. ב־5 בדצמבר 1936, היא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית קברדינו-בלקריה. בשנת 1944 חשד סטלין בשיתוף פעולה של הבלקרים עם הנאצים, ולכן גירש אותם לסיביר. השם שונה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקברדינית עד שנת 1957, שבה הורשו הבלקרים לחזור לשטחם.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוקמה הרפובליקה הנוכחית כחלק של רוסיה וכנשיא שלה נבחר ולרי קוקוב שהיה לפני זה ראש המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות באזור. הוא היה ראש הרפובליקה עד לשנת 2005 כאשר במקומו נבחר ארסן קנוקוב. בשנת 2019 לראש הרפובליקה מונה קזבק קוקוב, בנו של הנשיא הראשון.
גאוגרפיה

קברדינו-בלקריה נמצאת בדרום רוסיה, באזור הקווקז, וגובלת ממזרח, מדרום-מזרח ומדרום בצפון אוסטיה - אלניה, ממערב ומצפון-מערב ברפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה, ומצפון ומצפון-מזרח במחוז סטברופול. כמו כן, גובלת קברדינו-בלקריה מדרום בגאורגיה. הגבול משמש גם גבול בין רוסיה לגאורגיה.
בתחום הרפובליקה נמצא הר אלברוס, שהוא ההר הגבוה ביותר באירופה ובקווקז, והוא משתייך לאירופה משום שרפובליקה זו נמצאת בצד האירופי של רוסיה. ברפובליקה נכללים גם מדרונותיו הצפוניים של הר שחארה.
בין הנהרות העוברים ברפובליקה נהר טרק ונהר מלקה.
באסור התגלו מרבצי מוליבדן, טונגסטן ופחם.
ממשל

הממשל המקומי פועל לפי חוקה שאושרה בשנת 1997. בהתאם לחוקה ברפובליקה נבחר "פרלמנט של רפובליקת קברדינו-בלקריה" לכהונה של 5 שנים. הפרלמנט כולל 70 חברים. בבחירות שנערכו בשנת 2024 רוסיה המאוחדת זכתה ב-50 מושבים.
בראש קברדינו-בלקריה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים על ידי הפרלמנט. בשנת 2019 לתפקיד נבחר קזבק קוקוב. בשנת 2024 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה מנהלית הרפובליקה מחולקת ל-10 ראיונים ו-3 ערים בעלי חשיבות.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 מתגוררים ברפובליקה 905,464 תושבים. כ-51.84% מהתושבים מתגוררים בערים. בעיר בירה נלצ'יק מתגוררים כ-246 אלף תושבים.
הרפובליקה מאוכלסת על ידי שני עמים שונים בעלי שפות שונות, הבלקרים הדוברים בלקרית (שפה טורקית) והקברדינים הדוברים קברדינית (שפה קווקזית שמוצאה צ'רקסי). בהתאם לנתוני מפקד שנערך בשנת 2021 הקברדינים מהווים 56% מכלל האוכלוסייה, הבלקרים מהווים 13% והרוסים מהווים 19%, והיתר מיעוטים אחרים.
נכון ל-2012, תושביה המוסלמים מהווים רוב של כ-70% מאוכלוסיית הרפובליקה.
כלכלה

כלכלת הרפובליקה מבוססת בעיקר על חקלאות אך נבנו גם מספר מפעלי תעשייה במיוחד בבירת נלצ'יק.
לתיירות חלק חשוב בכלכלת הרפובליקה.
כלכלה > תחבורה

בשטח הרפובליקה פועלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
כביש אזורי חשוב הוא R-217 "קווקז" בין חבל קרסנודאר לבין אזרבייג'ן שחוצה את שטחי הרפובליקה.
בעיר נלצ'יק פועל נמל תעופה בין-לאומי.
יוליוס ולהאוזן

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1844 המלין, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  7 בינואר 1918 (בגיל 73) גטינגן, הקיסרות הגרמנית 
 ענף מדעי:  ביקורת המקרא
 מקום קבורה:  בית הקברות גטינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן 
 מוסדות:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת גרייפסוואלד  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 תרומות עיקריות
 פיתח את השערת התעודות בביקורת המקרא
 חתימה:   
 
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן (גרמנית: Julius Wellhausen;‏ 17 במאי 1844 – 17 בינואר 1918) היה חוקר מקרא, מזרחן ותאולוג נוצרי פרוטסטנטי (לותרני) גרמני. ולהאוזן נחשב לחוקר המרכזי מבין מייסדי מחקר המקרא המודרני. הוא אסף מסקנות שגיבשו חוקרים שקדמו לו וגיבש אותן לכלל שיטה שרבים מעקרונותיה מקובלים עד היום על חוקרי מקרא. מלבד מחקריו במקרא עסק גם בחקר האסלאם והנצרות ובהיסטוריה.