stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם טסיו
קריירת מועדונים > דפורטס קינדיו

לאחר שנה אחת בלבד, החליטה קבוצת דפורטס קינדיו לרכוש אותו וטסיו תפס את מקומו בהרכב במהירות למרות גילו הצעיר. הוא הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה ובשנתיים הבאות כבר ביסס עצמו כאחד הבלמים הטובים בליגה. בקינדיו הוא שיחק ארבע שנים ואת שער הבכורה שלו כבש ב-8 במאי 2011 כאשר קינדיו ניצחה את דפורטיבו פריירה 3-4 וטסייו כבש את הגול השלישי. בסוף 2013 עזב טסיו את הקבוצה לאחר 134 הופעות.
קריירת מועדונים > ג'וניור ברנקייה

לאחר שביסס את שמו בליגה, הגיע השדרוג כאשר חזר לעיר הולדתו והצטרף לג'וניור המקומית. הוא הצטרף בהשאלה מקינדיו וכרגיל הצליח להרשים במהרה והפוך לאחד השחקנים הטובים והיציבים של הקבוצה. כתוצאה מכך הוחלט בג'וניור להאריך את תקופת השאלתו בשנה נוספת, עד לסוף שנת 2015. אף שהמשיך להצטיין, החליטו בג'וניור שלא לשלם לקינדיו את הסכום של סעיף השחרור שלו.
קריירת מועדונים > אינדפנדיינטה סנטה פה

מי שכן הסכימה לשלם ולרכוש את טסיו הייתה אינדפנדיינטה סנטה פה, שזכתה בקופה סודאמריקנה וכתוצאה מכך איבדה את שני בלמיה המצטיינים: יירי מינה ופרנסיסקו מסה. מאחר שטסיו כבר היה מהבלמים הבולטים בליגה, הוחלט להחתימו לשלוש שנים. ב-21 בפברואר 2016 כבש את שער הבכורה במדי סנטה פה שהפסידה 1–2 לאנביגאדו ובסך הכול כבש ארבעה שערים ב-37 הופעות בשנתו הראשונה בקבוצה מבוגוטה.
נבחרת קולומביה

את הבכורה במדים הלאומיים עשה טסיו דווקא עם הנבחרת האולימפית של קולומביה עד גיל 23 ששיחקה באולימפיאדת ריו. הוא שיחק 4 משחקים והגיע עם קולומביה עד לרבע הגמר, שם הודחה מול המארחת ברזיל.
את הבכורה נבחרת הבוגרת הוא עשה גם כן במשחק מול ברזיל ב-26 בינואר 2017, משחק אותו הפסידה קולומביה 1–2 וגם את הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2018 הוא עשה במשחק מול ברזיל שהסתיים בתיקו 1-1 בברנקייה, כשנכנס בדקה ה-85 במקום פרנק פברה.
תארים והישגים

זכייה בקופה קולומביה עם ג'וניור ברנקייה ב-2015
זכייה באליפות עם אינדפנדיינטה סנטה פה ב-2016
זכייה בגביע סורוגה בנק עם אינדפנדיינטה סנטה פה ב-2016
נבחר לנבחרת השנה של הליגה ב-2016
אינדיאנים רכובים על סוסים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אוגוסט מאקה 
 תאריך יצירה:  1911 
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  60 ס"מ 
 גובה:  44 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אמנות מופשטת 
 מספר יצירה:  G 13327 (Lenbachhaus) 
 מיקום:  Lenbachhaus
 
אינדיאנים על סוסים (באנגלית: Indians on Horseback) הוא ציור שמן על בד משנת 1911 מאת הצייר האקספרסיוניסטי הגרמני אוגוסט מאקה. הציור נוצר בתקופה שבה היה מקה נתון להשפעת הקוביזם, לאחר שהצטרף לקבוצת "הפרש הכחול" דרך חברו פרנץ מארק. היצירה נמצאת באוסף הגלריה העירונית אים לנבקהאוס (Städtische Galerie im Lenbachhaus) במינכן, לשם נתרמה בשנת 1965 על ידי קרן ברנרד ואלי קהלר.
תיאור

הנוף בציור מתאר שלוש דמויות ושני סוסים. ברקע נראים הרים חדים ועגולים תחת שמיים כהים בגוון צהוב, ולפניהם בקתות. הדמויות הן "אינדיאנים", כפי שדמיין אותם מאקה. שניים מהם רכובים על סוסים, ואילו השלישי מחזיק כידון המקושט בנוצות כחולות, לבנות ואדומות. קווי המתאר בציור חדים, אך הצבעים נמשחים בשטחים אחידים, בהתאם לסגנונו האופייני של מקה. ניתן לזהות השפעות של פרנץ מארק, כמו הנוף הפנטסטי הכהה והמבריק, הצורות הדמויות נוסחאות והעצים הנטויים שמאלה. עם זאת, זהו גם הציור הראשון שבו שילב מאקה אלמנטים קוביסטיים, אם כי באופן "מתון".
על פי ההיסטוריון לאמנות יוהנס לנגנר, הציור מאופיין ב"צורה פלסטית סכמטית" האופיינית לקוביזם וב"גל של אנרגיות הדוחף שמאלה", הניכר באלמנטים האלכסוניים של הקומפוזיציה. גישתו של מאקה לקוביזם הייתה רכה וצבעונית יותר מזו של עמיתיו; בניגוד ליצירותיו של מארק, סגנונו מזכיר יותר את הפוביזם, שהיה מזוהה עם אמני "איגוד האמנים החדשים של מינכן" (Neue Künstlervereinigung München) עד שנת 1910.
המוטיב המרכזי בציור – "הפרא האציל" – קשור גם הוא לקוביזם ומשקף את הכמיהה לגן עדן, שהייתה חלק מתודעת האוונגרד האירופי מאז פול גוגן. כמיהה זו התבטאה ברצון לנתק את הקשר עם מסורות האמנות האירופיות ולעסוק באקזוטי. ההיסטוריונית לאמנות רוזל גולק מצטטת את מאקה, שאמר כי הציור עבורו הוא "שמחה בטבע". בעוד חבריו לקבוצת "הפרש הכחול" דגלו ב"תביעה אינטלקטואלית שקשה להעביר", ציוריו של מאקה התאפיינו ב"קסם של צליל אגדי, הומוריסטי ומיתולוגי, המלא בשירה".
הערות שוליים

↑  Gustav Vriesen, August Macke, Verlag W. Kohlhammer, Munich, 1957 (German)
↑  Helmut Friedel, Annegret Hoberg, Der Blaue Reiter im Lenbachhaus München, Prestel Verlag Munich, 2014 (German), ISBN 978-3-7913-5311-1
↑  Rosel Gollek, "Der Blaue Reiter im Lenbachhaus München", Catalogue in the Städtischen Galerie, Prestel Munich, 1974 (German), ISBN 3-7913-0056-3
↑  Anna Meseure, August Macke. Taschen, Köln/New York, 2000
משה צוקרמן

| --- | --- |

 לידה:  1949 (בן 76 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבויות הפוליטיות בישראל ובגרמניה
 
משה צוקרמן (נולד ב-1949) הוא סוציולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

צוקרמן נולד בתל אביב להורים ניצולי השואה. הוריו היגרו לגרמניה ב-1960, והתגוררו בעיר פרנקפורט. בשנת 1970, בגיל 21, חזר צוקרמן לישראל, ולמד סוציולוגיה, מדעי המדינה והיסטוריה. שירת בצה"ל בשנים 1973–1980 כסוציולוג ארגוני בחיל האוויר. השלים דוקטורט בשנת 1986 באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1990 לימד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת ת"א. משנת 2000 עד 2005 כיהן בראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באותה אוניברסיטה. משנת 2009 משמש כמנהל הפעילות האקדמית במוזיאון פרויד בווינה.
עם תחומי המחקר של משה צוקרמן נמנים הגותה של אסכולת פרנקפורט, היסטוריה של מדעי החברה, תפיסה אסתטית ופילוסופיה של האמנות, והשפעת השואה על התרבות הפוליטית בישראל ובגרמניה. במסגרת מחקריו פרסם ספרים רבים בנושאים אלה. מבחינה פוליטית משתייך צוקרמן לשמאל, ותומך בכינון של פדרציה בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית עצמאית.
ספריו

היסטוריונים והמהפכה הצרפתית, סדרת האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1990.
שואה בחדר האטום, הוצאה עצמית, תל אביב, 1993.
מוזיקה ומה שסביב לה, סדרת "הקשרים", מכון ון ליר, ירושלים, תשנ"ה 1994.
פרקים בסוציולוגיה של האמנות, סדרת האוניברסיטה המשודרת, תשנ"ו 1996.
חרושת הישראליות: מיתוסים ואידאולוגיה בחברה מסוכסכת, "פטיש: סדרה לביקורת התרבות", הוצאת רסלינג, תל אביב, 2001.
חפצון האדם, רסלינג, תל אביב, 2003. (רצנזיה של הספר)
דיאלוג על המוזיקה (בשיתוף עם מיכל זמורה-כהן), מאגנס 2020.
חושבים גרמניה, (בשיתוף עם משה צימרמן), רסלינג 2022
הקשרי אמנות: אוטונומיית האמנות בעידן התערערותה החברתית (עריכה: עופר חן), עמדה 2025.
עורך:
"זמנים" כרך 44, אסכולת פרנקפורט, 1993, עורך אורח: משה צוקרמן, הוצאת אוניברסיטת ת"א והוצאת זמורה ביתן.
מאמרים שכתב

מהפכן או ריאקציונר: על דמותו ופועלו של ריכארד ואגנר
יצחק אגבדיש

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1903 סופיה, נסיכות בולגריה 
 פטירה:  13 ביוני 1992 (בגיל 89) בת ים, ישראל 
 תאריך עלייה:  1949
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תקופת הפעילות:  1924–1971 (כ־47 שנים)
 שפה מועדפת:  בולגרית, עברית, לאדינו 
 כלי נגינה:  פסנתר, מנדולינה, חליל צד, כינור, מפוחית פה 
 
מקהלת צדיקוב בניצוחו של יצחק אגבדיש בקונצרט חגיגי באולם יפאור ביפו בחגיגות היובל למכבי בולגריה
יצחק אגבדיש (בבולגרית Ицхак Агвадиш;‏ 29 באפריל 1903, סופיה, נסיכות בולגריה–13 ביוני 1992 בת ים, ישראל) היה מנצח, מלחין, רב-נגן ומעבד מוזיקלי יהודי–בולגרי. אגבדיש כיהן כמנצחה הראשון של מקהלת צדיקוב בישראל בין השנים 1949–1954.
קורות חייו > בבולגריה

יצחק אגבדיש נולד בסופיה למזל וליעקב. הוא היה אוטודידקט ולמד נגינה בפסנתר, כינור, חליל צד, מנדולינה ומפוחית. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף ל"אגודה בולגרית–יהודית לזמרה–מקהלה ליד בית הכנסת המרכזי" וכיהן כעוזרו של משה צדיקוב. הוא למד ניצוח אצל צדיקוב ונמנה עם צוות המנצחים של המקהלה ביחד עם צדיקוב וסגנו ד"ר מנחם בן-שושן (בבולגרית: Менахем Бенсусанъ). בסופיה נישא לוויקטוריה אשר הייתה סולנית המקהלה ולזוג נולדו תאומות. ב-1938, לאחר עזיבתו של צדיקוב לארצות הברית ומינויו של מנחם בן-שושן למנצח הראשי מונה לסגנו. ב-1941, עם החלת החוק להגנת האומה פסקה פעילותה של המקהלה.
ב-1942 הלכה רעייתו ויקטוריה לעולמה לאחר שלקתה במחלת לב. בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת חודשה פעילות המקהלה, תחת המנצח ישראל אלג'ם ואגבדיש כיהן כסגנו. המקהלה פעלה בין השנים 1944–1948 וערכה מספר קונצרטים ברחבי בולגריה והמדינות השכנות כגון רומניה. בשלהי 1948 פסקה פעילות המקהלה בבולגריה בשל עליית מרבית חבריה לישראל במסגרת העלייה ההמונית.
קורות חייו > בישראל

ב-1949 עלו אגבדיש ומשפחתו לישראל. לאחר עלייתו ארגן אגבדיש 30 מחברי המקהלה שעלו לישראל, והם החלו בחזרות במחסן שהוקצה להם בבית הכנסת "שלום וצדקה" ברחוב מרכולת בתל אביב. לאחת מהחזרות הגיעו נסים נסימוב ושלמה קפלן ולאחר הביקור זכתה המקהלה לחסות מועצת פועלי תל אביב והיא נקראה "מקהלת הפועלים ע"ש משה צדיקוב". ב-30 ביוני 1949 נערך ערב השירה הראשון של המקהלה בישראל. מראשית פעילותה בארץ ניצח עליה יצחק אגבדיש.
ב-1951 ניצח אגבדיש על הקונצרט המלא הראשון של המקהלה באולם יפאור ביפו. ב-1954 סיים אגבדיש את תפקידו ובמקומו מונה יצחק גרציאני. בהמשך, ועד ראשית שנות ה-70 ניצח אגבדיש על "מקהלת מולדת" אשר ליד בית הכנסת שלום וצדקה.
יצחק אגבדיש הלך לעולמו ב-1992 והוא בן 89, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון. אחת מבנותיו דליה אשכנזי, נרצחה בפיגוע בקו 5.
הערות שוליים

↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, בתוך:  א.חן ציון, מוני שלום (עורכים), ליובלה של מקהלת הפועלים על שם משה צדיקוב, המחלקה לתרבות של ההסתדרות הכללית, הוצאת אחדות, 1959,  עמודים 18–20.
↑  50 שנה למקהלת צדיקוב, למרחב, 3 בדצמבר 1959.
↑  מושבי העובדים בדרום מסכמים שנת התיישבות, דבר, 11 באוקטובר 1949.
↑  מקהלת משה צדיקוב, הארץ, 12 בנובמבר 1951.
↑  מוני שלום, יובל למקהלת מ.צדיקוב, עמודים 25–27.
↑  מקהלת מולדת, באתר biu.primo.
הפיוס בין עשו ליעקב

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פטר פאול רובנס 
 תאריך יצירה:  שנות ה־20 של המאה ה־17 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  283 ס"מ 
 גובה:  330 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1302 (Bavarian State Painting Collections) 
 מיקום:  Schleißheim State Gallery
 
סקיצה לציור הסופי (הגלריה הלאומית של סקוטלנד)
הפיוס בין עשו ליעקב (בהולנדית: Versöhnung von Esau und Jakob) הוא ציור שמן משנת 1624 מעשה ידי הצייר הפלמי פטר פאול רובנס. היצירה מתארת את הפיוס בין האחים התאומים יעקב ועשו, לאחר שנים של יריבות ועוינות בעקבות גזלת הבכורה. הציור היה במקור חלק מהאוסף המלכותי הספרדי, אך מאוחר יותר נשלח לגרמניה על ידי מריה אנה מנויבורג, אשתו של קרלוס השני, מלך ספרד, כמתנה לאחיה יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ. כיום, היצירה מוצגת בארמון שלייסהיים ליד מינכן.
הרקע המקראי ותיאור הסצנה

הסיפור התנ"כי מתאר את המתיחות בין התאומים יעקב ועשו, שנולדו לרבקה ויצחק. יעקב, הצעיר מבין השניים, השיג במרמה את הבכורה מעשיו תמורת נזיד עדשים ואף התחזה לעשיו כדי לזכות בברכת אביהם יצחק. בעקבות זאת, נאלץ יעקב לברוח מחשש שעשיו ינסה להורגו. לאחר שנים של ריחוק, השניים נפגשו שוב והתפייסו.
במרכז הציור מופיע יעקב, לבוש בגלימה כחולה, כשהוא מוקף בנשים ובילדים. בהתאם לנרטיב המקראי, יעקב העמיד את אשתו רחל ואת בנו האהוב יוסף מאחור, מתוך חשש שמא עשו יגלה כוונות עוינות.
תהליך היצירה והמשמעות האמנותית

לציור הסופי הייתה סקיצה ששימשה כדגם אחרון לפני ביצוע הציור הגדול על ידי סדנתו של רובנס. בעידן הבארוק, סקיצות שמן מסוג זה היו כלי עבודה חשוב בסטודיו של הציירים הגדולים, ולעיתים אף הוצגו לנותן החסות לצורך אישור לפני המשך העבודה על הקומפוזיציה הסופית.
הסקיצה הייתה מוערכת מאוד, שכן היא נעשתה בלעדית על ידי רובנס עצמו, ללא מעורבות עוזריו. הציור הסופי, שגובהו 3.3 מטרים, מוצג כיום בארמון שליסהיים במינכן.
הערות שוליים

1 2  Peter Paul Rubens: The Reconciliation of Jacob and Esau, ArtBible.info (באנגלית)
↑  The Reconciliation of Jacob and Esau by Sir Peter Paul Rubens | National Galleries of Scotland, www.nationalgalleries.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 27713
איזדורה דאנקן

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1877 סן פרנסיסקו, קליפורניה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1927 (בגיל 50) ניס, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 מדינה:  ארצות הברית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן או בת זוג:  סרגיי יסנין (1922–1923)  Jules Grandjouan  Paris Singer  מרסדס דה אקוסטה  גורדון קרייג  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
איזדורה דאנקן
איזדורה דאנקן רוקדת יחפה
 צילום של: ארנולד גנתה
איזדורה דאנקן (באנגלית: Isadora Duncan;‏ 26 במאי 1877 או 27 במאי 1878 – 14 בספטמבר 1927) הייתה רקדנית אמריקאית.
ביוגרפיה

איזדורה אנג'לה דאנקן נולדה ב-1878 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה לאב ג'וסף צ'ארלס דאנקן (1898–1819), בנקאי, ולאם מארי איזדורה גארי (1922–1849). דאנקן הייתה הצעירה מבין ארבעה אחים. אחיה הגדולים היו אוגוסטין דאנקן וריימונד דאנקן. אחותה אליזבת דאנקן הייתה גם היא רקדנית. זמן קצר לאחר שנולדה, כשלו עסקיו של אביה, והמשפחה ירדה מנכסיה.
הוריה של דאנקן התגרשו (ככל הנראה בשנת 1889), והאם וילדיה עברו לאוקלנד. מכיוון שהאם הייתה מוזיקאית, זכתה איזדורה לחינוך תרבותי-אמנותי. כבר בילדותה היא למדה בלט ועמדה על קצות אצבעותיה בנעלי הפוינט, אולם עד מהרה היא הגיעה למסקנה שהתנועה לא טבעית, ושלרקדן יש צורך בקשר ישיר עם הרצפה.
בשנת 1896 התקבלה דאנקן ללהקה של אוגוסטין דיילי בניו יורק, שם קיבלה תפקיד פנטומימה שאותו שנאה ולאחר מכן סולו בחלום ליל קיץ. בשל היחס מצד דיילי שלא אהב את סגנונה ומשום שהרגישה שאין היא יכולה לבטא את עצמה שם, התפטרה דאנקן מהלהקה. דאנקן חזרה להופיע בברים ובסלונים כדי להרוויח כסף.
ביוגרפיה > הקריירה באירופה

היא נסעה ללונדון, שם ביקרה במוזיאון הבריטי לאמנות יוון העתיקה וראתה כדים ועליהם ציורים של אנשים דו-ממדיים. ציורים אלה השפיעו רבות על סגנונה, היא ראתה בציורים דו-ממדיים אלה תנועות של חופש שאימצה לריקודים שלה.
מלונדון נסעה לאיטליה. שם קראה את ספרו של הפילוסוף פרידריך ניטשה "הולדת הטרגדיה"; בספר זה דובר על שני דחפים: תבונה מצד אחד ותשוקה ויצר מאידך.
בשנת 1905 נסעה דאנקן לסנקט פטרבורג שברוסיה, ושם פגשה אמנים גדולים: סרגיי דיאגילב, אנה פבלובה וואצלב ניז'ינסקי. למרות שברוסיה המחול הקלאסי שלט, היא התקבלה בזרועות פתוחות ואף אמנים שונים הושפעו ממנה והחלו לרקוד יחפים.
טענתה של דאנקן נגד הבלט הקלאסי הייתה שהבלט הקלאסי חונק את הרקדן, ותנועותיו מוגבלות עד כדי כך שכבר לא ניתן לגוונן. הבלט הקלאסי כפי שראתה אותו היה מלאכותי ולא חלק מהטבע - אין בו זרימה אלא מעבר בין פוזיציות. דאנקן ראתה את המלאכותיות בבלט הקלאסי בעיקר בהרגשת חוסר הכובד ששלט בריקודי הבלט והתבטא, למשל, על ידי עליה על הפוינט. היא חשה שמשום שהכובד קיים בטבע אין להתעלם ממנו (או לנסות לעשות כן) במחול.
היא חזרה לפריז, מושפעת רבות מהפסל של אוגוסט רודן. הפסל של רודן הציב אותה בפני חשיבה שונה: יופי תמיד קיים אך הוא קיים בפנימיות ולאו דווקא בחיצוניות. כלומר לכל יצירת אמנות בין שזו מוזיקה, אמנות פלסטית או מחול יש יופי פנימי בתנאי שליצירה יש אופי.
בשנת 1909 פתחה בית ספר בברלין שבגרמניה, אשר היה פופולרי למשך 4 שנים בערך. דאנקן כיוונה את תלמידיה ליצור ועל ידי יצירה זו לפתח לקסיקון תנועות משלהם. דאנקן הזכירה לתלמידיה את התנועות הבסיסיות של האדם - הליכה ודילוג (שיעורים אותם העבירה אחותה). בנוסף לשיעורים אלה, היא העבירה שיעורי השראה בהם ניסתה ללמד את תלמידיה את מקור התנועה. מכיוון שאיזדורה עצמה לא סיימה בית ספר ולא ידעה כיצד מערכת החינוך פועלת, שיעוריה בבית הספר נטו להתקיים באופן לא מסודר, ולא נשאר תיעוד רב עליה ועל היצירות הכוריאוגרפיות שלה.
ב-1913 טבעו ילדיה בנהר הסן בצרפת, כאשר המכונית שבה נמצאו עם האומנת הידרדרה אל תוך הנהר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חזרה דאנקן לרוסיה, והקימה שם אקדמיה למחול. לאחר מספר שנים חזרה למולדתה, ארצות הברית, שם נאמה בעד הקומוניזם.
היא נהרגה בשנת 1927 בתאונת דרכים בניס שבצרפת, לאחר שהצעיף שלה נלכד בגלגלי מכוניתה הנוסעת.
ביוגרפיה > חיים אישיים

כמו בקריירה, כך גם בחייה האישיים, איזדורה שברה מוסכמות רבות. היא הייתה ביסקסואלית, אתאיסטית, ותמכה בפומבי בקומוניזם (עקב כך גם נשללה אזרחותה האמריקאית בשנות ה-20 המוקדמות).
לאיזדורה היו שני ילדים מגברים שלא הייתה נשואה להם. דירדרה ביאטריס נולדה ב-1906, והייתה בתו של איש התיאטרון הנודע גורדון קרייג. הבן השני, פטריק, נולד ב-1 במאי 1910, והיה בנו של פריס סינגר, אחד מבניו של הממציא האמריקאי אייזק סינגר. שני הילדים מתו בתאונת טביעה בסן ב-1913. הילדים היו ברכב עם האומנת שלהם, לאחר ארוחה עם איזדורה ופריס סינגר. הנהג דומם את המנוע בניסיון למנוע התנגשות עם מכונית אחרת. הוא יצא מהרכב כדי להתניע ידנית, אבל שכח להפעיל את בלם היד. הרכב התגלגל במורד שדרות בורדו לתוך הנהר. הילדים והאומנת טבעו. לאחר התאונה איזדורה עברה תקופת התאוששות של מספר חודשים בקורפו עם אחיה ואחותה. לאחר מכן בילתה מספר שבועות בוויראג'יו שבטוסקנה עם השחקנית אליאונורה דוזה. נולד לה ילד נוסף ב-13 באוגוסט 1914, אך הוא שרד רק מספר שעות.
בשנת 1922 היא נישאה לסרגיי יסנין, משורר רוסי מפורסם, שהיה צעיר ממנה ב-18 שנה. יסנין הצטרף אליה לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית. בשנה שלאחר מכן עזב את דאנקן וחזר למוסקבה. הוא התאבד בשנת 1925, בגיל 30.
לדאנקן הייתה גם מערכת יחסים רומנטית עם המשוררת והמחזאית האמריקאית מרסדס דה אקוסטה, המתועדת במכתבים רבים שכתבו אחת לשנייה. באחד מהם כתבה דאנקן "מרסדס, הובילי אותי בידייך הקטנות והחזקות ואני אלך אחרייך - לפסגת הר. לסוף העולם. לאן שתחפצי".
ב-1968 הופק הסרט "איזדורה" בכיכובה של ונסה רדגרייב בתפקיד איזדורה דאנקן.
תרומתה לתולדות המחול המודרני

סגנונה של דאנקן ידוע כנקודת מפנה בתולדות המחול המודרני, בשל ניגודו למחול הקלאסי. היא הצליחה לשחרר את עצמה מהתפיסות שהרקדן הקלאסי הכיר עד אז, כמו השמלות הנוקשות שבמקומן לבשה טוניקות בד ומן הנעליים, כאשר רקדה יחפה, ומתחושת חוסר המשקל כאשר בריקודיה התייחסה למשקל. כאישה הפועלת בדרך האקספרסיוניסטית, היא טענה שהציר המרכזי של התנועה הוא החופש של היוצרת. כלומר על המחול להיות דרך של הרקדן לביטוי אישי פנימי ולא חיצוני, ומשום כך הייתה הכוריאוגרפית של עצמה.
מאיר כהן

ערך זה עוסק בפוליטיקאי שכיהן כשר הרווחה והשירותים החברתיים וכראש עיריית דימונה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מאיר כהן (נולד ב-15 בנובמבר 1955) הוא איש חינוך ופוליטיקאי, המכהן כסגן יושב ראש הכנסת ה-25 וחבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד". בעבר שימש כשר הרווחה והביטחון החברתי וכראש עיריית דימונה.
ביוגרפיה

כהן נולד במוגדור שבמרוקו לדוד ואסתר. הוא אחיה של רותי שטרית, אשת הפרסום ורעייתו של השר לשעבר מאיר שטרית.
בגיל שש בשנת 1961 עלה לישראל יחד עם משפחתו והם התגוררו במעברת ירוחם. כעבור מספר שנים, עבר עם משפחתו לדימונה. בנעוריו למד בתיכון "ליהמן" בעיר מגוריו.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. עבר הכשרה כלוחם ולחם במלחמת יום הכיפורים. לאחר מכן, במסגרת שירותו בנח״ל, הוצב בקיבוץ צאלים. לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון בהיסטוריה והוראה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בהמשך עסק בתפקידים שונים בתחום החינוך בדימונה, כמורה לשל"ח וידיעת הארץ, כמחנך ועד למנהל בית הספר התיכון "זינמן" וחטיבת הביניים על שם אלון כאשר במקביל לתפקידו סיים תואר שני בפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במדעי היהדות במכון שכטר בירושלים.
ביוגרפיה > ראש עיריית דימונה

כהן הצטרף למפלגת "ישראל ביתנו" ורץ מטעמה בשנת 2003 לראשות עיריית דימונה. בבחירות התמודד כהן מול ראש העירייה המכהן מזה כ-15 שנים גבי ללוש (איש "הליכוד") ומול ניסים פרץ (איש "מפלגת העבודה") וניצח אותם לאחר שזכה ב-42% אחוזים מקולות הבוחרים.
בתקופת כהונתו של כראש העירייה התפתחה העיר, ירדו אחוזי האבטלה בה ונפתח מרכז קניות ראשון בה. לאחר מאבק הוגדל שטח השיפוט של העיר, כך שיכלול מפעלים שונים שבעבר היו שייכים למועצות האזוריות שסביבה; באופן זה הופקדו כספי הארנונה שהגיעו מהמפעלים בקופת העירייה, שאפשרה לשפר את רווחת תושבי העיר. מאבק זה העלה את המודעות לנושא חלוקת המשאבים בין הרשויות המקומיות ובין המועצות האזוריות, מה שהוליד לימים את העברת תשלומי הארנונה של בסיס חיל האוויר בנבטים לעיריית דימונה.
בשנת 2008, נבחר לכהונה שנייה כראש העיר. במהלך כהונתו זו הוביל מספר מאבקים חברתיים, בהם המאבק להורדת מחירי המים, המאבק לחלוקה צודקת של הקרקעות בין המועצות האזוריות לערים, ואף עמד בראש מטה המאבק של השלטון המקומי נגד צמצום תקציבי הרווחה והחינוך ברשויות המקומיות.
במהלך כהונתו קידם פרויקטים רבים כמו חיזוק תחום התרבות שבא לידי ביטוי בהקמת "תיאטרון דימונה" בשנת 2010, הפועל בשם "מעבדת תרבות" בשיתוף עם "מפעל הפיס"; הקמת "סינמטק" והרחבת סל התרבות; הקמת מרכז הצעירים בעיר; פיתוח סביבתי וטיפוח חזות העיר. העיר זכתה מספר פעמים באות העיר הירוקה לגינון ואות "מגשים ישראל יפה" מטעם בית הנשיא. בתקופת כהונתו הוקם חדר מיון קדמי המתקדם באזור, וחוזקו תשתיות התחבורה לעיר באמצעות פתיחת מסוף נוסעים של רכבת ישראל (בדצמבר 2005) והארכת כביש דימונה באר שבע.
במהלך כהונתו, בספטמבר 2010, נבחר על ידי מגזין "TheMarker" לאחד מ-101 המשפיעים בישראל, בנוסף נבחר פעמיים על ידי העיתון "מעריב" לאחד מעשרת ראשי הערים הטובים בישראל. ב-2012 דימונה בראשותו נבחרה לאחת מ-10 היישובים הירוקים בישראל על ידי "קלינטק”.
בינואר 2012 נבחר ליו"ר הרשות לפיתוח הנגב.
ביוגרפיה > בפוליטיקה הארצית > הבחירות לכנסת ה-19 וה-20

בשנת 2013 התמודד מטעם מפלגת "יש עתיד" בבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ל-19 מנדטים. כיהן כחבר בוועדת הכספים. בפברואר 2013 הושבע כחבר הכנסת והתפטר במקביל מתפקידו כראש עיריית דימונה. עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש מונה לשר הרווחה והשירותים החברתיים.
יזם את הקמתה של ועדת אלאלוף במשרד הרווחה לבחינת מצב העוני בישראל. בתקופת כהונתו אושרה תוספת בת מיליארד ש"ח למשרדו לצורך סיוע לרווחת ניצולי השואה. במהלך כהונתו, במענה לדו"ח עוני שקבע שישראל מובילה בשיעורי העוני במדינות ה-OECD, קרא לעניים מבחירה לצאת לעבוד.
בדצמבר 2014 פרש מהממשלה, יחד עם יתר שרי "יש עתיד", בעקבות פיטוריו של ראש המפלגה, יאיר לפיד, ממשרת שר האוצר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב כהן במקום הרביעי ברשימת "יש עתיד", ונבחר לכנסת. באוקטובר 2015 מונה לסגן יושב ראש הכנסת. במהלך כהונתו יזם את תיקון לחוק שירותי הסעד (מס' 8) שאושר ונכנס לתוקף בינואר 2018 המרחיב את ההגדרה של "נזקק" כך שהיא כוללת גם מי שזקוק לסעד מחמת עוני. כמו כן קובע כי המחלקה לשירותים חברתיים תסייע לנזקקים למצות את זכויותיהם, בהתאם לתוכנית הטיפול שנקבעה להם על ידי עובד סוציאלי ובהתאם לכללים שנקבעו על ידי שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים. נוסף על כך, המונח "לשכת סעד" בחוקים השונים הוחלף במונח "מחלקה לשירותים חברתיים". היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך התרבות והספורט, וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
ביוגרפיה > בפוליטיקה הארצית > הבחירות לכנסת ה-21 וה-22

לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השני ברשימת "יש עתיד", ובהתאם לכך הוצב במקום השישי ברשימה המאוחדת "כחול לבן", ונבחר לכהונה שלישית בכנסת כחלק מרשימת "כחול לבן". במהלכה היה חבר בוועדה המסדרת.
ב-2019 החליף את יולי אדלשטיין בטקס הענקת פרסי ישראל בתור סגן יושב ראש הכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במיקום ה-6 ברשימת "כחול לבן" ונכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים. המשיך לכהן כחבר בוועדה המסדרת.
ביוגרפיה > בפוליטיקה הארצית > הבחירות לכנסת ה-23 וה-24

בבחירות לכנסת העשרים ושלוש בשנת 2020, הוצב שוב במיקום ה-6 ברשימת "כחול לבן" ונכנס לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ל-33 מנדטים. במהלכה, הפך לחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט וליושב ראש השדולות לקידום מעמד חברי המועצה ברשויות המקומיות והעם היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע בשנת 2021, בהם רצה "יש עתיד" בנפרד משאר חלקי "כחול לבן", הוצב כהן במקום ה-3 ברשימה.
ביוני 2021, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונה בשנית לשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ובעקבות הוצאת זרוע העבודה ממשרדו והעברתה למשרד הכלכלה והתעשייה שונה תוארו לשר הרווחה והשירותים החברתיים.
באפריל 2022, משרדו החליט שהמדינה תממן מזון לתינוקות למשפחות המוכרות לרווחה בסכום של 240 ש"ח.
ביוני 2022 העביר בממשלה ובכנסת את חוק שירותי רווחה לאנשים עם מוגבלות, לפיו יוקצו יותר משני מיליארד ש"ח למתן שירותים חדשים ומעטפת רווחה, המאפשרים לאדם עם מוגבלות חיים עצמאיים ואוטונומיים, השתתפותם השוויונית והפעילה בחברה ובקהילה והגנה ושמירה על טובתם וביטחונם.
ביוגרפיה > בפוליטיקה הארצית > הבחירות לכנסת ה-25

לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שובץ כהן במקום ה-3 ברשימת יש עתיד ואף בכנסת זו הוא מכהן, בין היתר, כסגן יושב ראש הכנסת.
בעשור השלישי של המאה ה-21, כהן מתגורר במודיעין. הוא נשוי לנעמה, אב לשלושה וסב. פרופ׳ יורם מערבי היה גיסו.
הטבת חלום

הטבת חלום הוא טקס הנזכר בתלמוד הבבלי, שיש לערוך לאחר שאדם חלם חלום שמצער אותו. מטרת ההטבה היא למנוע את התקיימות החלום והשפעתו. עיקרו של הטקס הוא בקשה משלושה אנשים שיאמרו שהחלום הוא חלום טוב.
מלבד טקס זה נזכרות בתלמוד דרכים נוספות לאדם שחלם חלום רע, כגון תפילת הטבת חלום, שאותה יש לומר בשעה שהכהנים אומרים ברכת כהנים, וכן 'תענית חלום' – שעל פי התלמוד ”יפה כוחה לבטל את השפעתו של החלום”.
מקור המנהג

מקור מנהג זה של הטבת חלום נזכר בתלמוד במסכת ברכות:
אמר רב הונא בר אמי אמר רבי פדת אמר רבי יוחנן הרואה חלום ונפשו עגומה יטיבנו בפני שלשה ליתי תלתא ולימא להו חלמא טבא חזאי (=יביא שלוש ויאמר להם 'חלום טוב ראיתי') ולימרו ליה הנך טבא הוא וטבא ליהוי (=ויאמרו לו הם 'טוב הוא וטוב יהיה') רחמנא לשוייה לטב שבע זימנין לגזרו עלך מן שמיא דלהוי טבא ויהוי טבא (=אלוהים יעשהו טוב שבע פעמים, שיגזרו עליך מהשמים שיהיה טוב, והוא יהיה טוב) ולימרו ג' הפוכות וג' פדויות וג' שלומות...