stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרסידה ננאדוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1813 Brankovina, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  29 במרץ 1873 (בגיל 60) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  אופלנאץ 
 בן או בת זוג:  אלכסנדר קרג'ורג'ביץ', נסיך סרביה (1830–1873) 
 
פרסידה ננאדוביץ' (בסרבית: Персида Ненадовић;‏ 15 בפברואר 1813 – 29 במרץ 1873) הייתה אשתו של אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה, ששלט בנסיכות סרביה מבחירתו ב-14 בספטמבר 1842 עד להדחתו ב-24 באוקטובר 1858. בנוסף, היא הייתה אמו של פטר הראשון, מלך סרביה, שעלה לכס המלכות לאחר רצח המלך אלכסנדר הראשון, השליט האחרון מבית אוברנוביץ' (היריב המסורתי של בית קאראג'ורג'ביץ').
ביוגרפיה

פרסידה נולדה ב-15 בפברואר 1813 בברנקובינה, האימפריה העות'מאנית (כיום סרביה), בתו של הוויווד יברם ננאדוביץ' ויובאנקה מילובנוביץ. סבה מצד אבה היה יקוב ננדוביץ', שר הפנים הסרבי הראשון של סרביה המהפכנית, וסבה מצד אמה מלאדן מילובנוביץ' היה שר ההגנה הראשון.
ב-1 ביוני 1830 היא התחתנה בחוטין, בסרביה, בגיל 17, עם אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', בנם של קאראורשה פטרוביץ' וילנה יובנוביץ'. ב-14 בספטמבר 1842, נבחר אלכסנדר כנסיך סרביה, והחליף את הנסיך המודח מילוש אוברנוביץ'.
בשנת 1858, הנסיך אלכסנדר נקלע לעימותים עם חברי המועצה, וכתוצאה מכך הוא הודח לטובת מילוש אוברנוביץ', שחזר לשלטון בפעם השנייה. בעקבות ההדחה של אלכסנדר, היא ומשפחתה פרשו לטימישוארה.
פרסידה נפטרה ב-29 במרץ 1873 בגיל 60 בווינה. בשנת 1912 הורה בנם המלך פטר להעביר את שרידיהם לכנסיית סנט ג'ורג' באופלנק.
משפחתה

ב-1 ביוני 1830 התחתנה פרסידה עם אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
הנסיכה פולקסיה (1833–1914), התחתנה עם קונסטנטין ניקולאייביץ', שר הפנים הסרבי, ולאחריו התחתנה עם ד"ר אלכסנדר פרשרן.
הנסיכה קלאופטרה (1835–1855), התחתנה עם מילאן אברם פטרוניביץ', שגריר סרביה ברוסיה.
הנסיך אלקסיי (1836–1841)
הנסיך סבטוזאר (1841–1847)
הנסיך פטר (1844–1921), התחתן עם זורקה, נסיכת מונטנגרו.
הנסיכה ילנה (1846–1867), התחתנה עם ג'ורג'ה סימיץ', ראש ממשלת סרביה.
הנסיך אנדריי (1848–1864)
הנסיכה יליזבטה (1850)
הנסיך ג'ורג'ה (1856–1889)
הנסיך ארסן (1859–1938), התחתן עם אאורורה פבלובנה דמידובה.
הערות שוליים

↑  C. L Sulzberger. (1977). The Fall of Eagles, New York: Crown Publishers, Inc., pp. 198, 202, 221
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1051604567  VIAF: 309561488   WorldCat (עם VIAF): 309561488
פרנסיס סימור האדן

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1818 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 ביוני 1910 (בגיל 91) Woodcote Manor, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  סורבון  קרייסט'ס הוספיטל  בית ספר דרבי 
 תקופת הפעילות:  1833–1910 (כ־77 שנים) 
 תחום יצירה:  רפואה, history of painting, אמנות חזותית, אספנות 
 פרסים והוקרה:  עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  Deborah Delano Whistler (1847–?) 
 צאצאים:  Anne Harriet Haden, Francis Seymour Haden 
 
פרנסיס סימור האדן (באנגלית: Francis Seymour Haden‏; 16 בספטמבר 1818 – 1 ביוני 1910), היה מנתח אנגלי, וידוע בעיקר כחרט. הוא היה בלבה של תחיית התחריט בבריטניה, וממייסדי אגודת הציירים-תחריטאים, בהווה החברה המלכותית של המדפיסים, כנשיאה הראשון. הוא היה גם אספן וחוקר הדפסי רמברנדט.
קורות חייו

האדן נולד בצ'לסי, לונדון. אביו, צ'ארלס תומאס האדן, היה רופא ידוע ואוהב מוזיקה. הוא התחנך בבית הספר בדרבי, בבית החולים כריסטס וביוניברסיטי קולג', לונדון, וגם בסורבון, פריז, שם למד את התואר בשנת 1840. הוא התקבל כחבר במכללת המנתחים בלונדון בשנת 1842.
קריירה אמנותית

בשנים 1843–1844, עם חבריו דובל, לה קאן וקולונל גיבוט, הוא נסע לאיטליה ועשה את הרישומים הראשונים ושישה תחריטים ישירות מהטבע. האדן לא למד באף בית ספר לאמנות ולא היו לו מורים לאומנות, אך בין השנים 1845–1848 הוא למד בקפידה את ההדפסים השייכים לסוחר יד שנייה בשם לאב, שהייתה לו חנות בבונהיל רו, רובע הקוויקר הישן של לונדון. בזמן סידור ההדפסים בסדר כרונולוגי, הוא למד במיוחד את עבודותיהם של החרטים המקוריים הגדולים, אלברכט דירר, לוקאס ואן ליידן ורמברנדט.
הדפסתו של האדן נעשתה הדדית גם על ידי גיסו הצעיר, ג'יימס מקניל ויסלר, בבית מגורי האדן בצ'לסי בשנת 1855. במקום הותקן מכבש דפוס ולמשך זמן מה האדן וויסלר שיתפו פעולה בסדרת תחריטים על התמזה. עם זאת, היחסים ביניהם והפרויקט לא החזיקו מעמד.
האדן עקב באומנות התחריט המקורי במרץ כה רב שהוא הפך לא רק למעצב הבריטי החשוב ביותר של אותה אמנות משנת 1865, אלא הביא לתחייתה באנגליה. מאמציו וההתמדה המאומצים שלו, בסיוע יכולתו של סר ויליאם דרייק, הביאו להקמתה של החברה המלכותית לציירים-מדפיסים וחרטים. היא עיצבה את החברה המלכותית של יוצרי הדפוס עד 1990. כשהנשיא האדן שלט בחברה במשך שלושים שנה ביד חזקה מראשית דרכה הראשונה בשנת 1880.
כתב פרידריך קפל, סופר ואספן הדפסים: "סר פרנסיס סימור האדן עשה עבודה חשובה בשמירה על דוקטרינה ברורה בתחריטים. הוא לא הודה שהיה "מסחרי" באופיו. תחריטים שנעשו בעקבות ציורים של ציירים אחרים נשללו נמרצות." באשר לחברי האקדמיה המלכותית "הוא שלט בהם ביד ברזל." ולא התקבלו בקלות כחברים בארגון.
על אף לימודו של האדן על החרטים הוותיקים באמנותו, הלוחות של האדן עצמו היו אינדיבידואליות מאוד. הוא העדיף לעבוד ישירות על הלוחות מול הנושא. אחד התחריטים הגדולים והבולטים ביותר היה הפרידה הגדולה של האגמנון.
כתביו

מחקריו של האדן על רמברנדט, מלבד השפעתם על יצירתו המקורית, הביאו להוצאת המונוגרפיה החשובה שלו על תחריטי האמן ההולנדי. האדן היה הראשון שקטלג את תחריטי רמברנדט באופן כרונולוגי ובשיטתיות. באמצעות ספרים והרצאות, ובעזרת תערוכה במועדון הברלינגטון לאמנויות יפות בשנת 1877, הוא ניסה לתת השתקפות אמיתית על יצירתו של רמברנדט, והוציא מהמאגר הרשום מספר רב של לוחות שיוחסו לו בעבר. נימוקיו של האדן התבססו על תוצאות מחקר של עבודות המאסטר בסדר כרונולוגי, ובאות לידי ביטוי בבירור במונוגרפיה שלו, "העבודה החרוטה של רמברנדט" שנבדקה מחדש באופן ביקורתי, הודפסה באופן פרטי בשנת 1877, וב"מלאכתה החרוטה של רמברנדט: אמת ושקר". (1895).
ספרים נוספים

Etudes a l'eau forte (Paris, 1865)
About Etching (London, 1879)
The Art of the Painter-Etcher (London, 1890)
The Relative Claims of Etching and Engraving to rank as Fine Arts and to be represented in the Royal Academy (London, 1883)
Address to Students of Winchester School of Art (Winchester, 1888)
Cremation: a Pamphlet (London, 1875)
The Disposal of the Dead, a Plea for Legislation (London, 1888).
משפחתו

בשנת 1847 הוא התחתן עם המוזיקאית דאשה ויסלר, אחותו למחצה של האמן ג'יימס מקניל ויסלר (האחים חולקים את אותו אב בלבד). בנו הבכור, פרנסיס סימור האדן (נולד ב־1850), התחנך במכללת מרלבורו בווילטשייר והיה בקריירה מכובדת כחבר ממשלה בקולוניה נטאל בין השנים 1881–1893.
גלריה

אשה קוראת
נחל לנקשייר
באטרסי
אחו ליד המים
תומאס האדן
הפרדות של אגמנון
נוף כפרי
דייגים בתמזה
הערות שוליים

↑  Haden, Sir Francis Seymour (1818 - 1910), livesonline.rcseng.ac.uk
↑  Collections Online | British Museum, www.britishmuseum.org
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Haden, Sir Francis Seymour". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
↑  Malcolm C. (Malcolm Charles) Salaman, Charles Holme, The graphic arts of Great Britain; drawing, line-engraving, etching, mezzotint, aquatint, lithography, wood-engraving, colour-printing, London, "Studio", 1917
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275130105171  PLWABN: 9810614779905606  AAG: 2004  AGSA: 3275  BNE: XX1299853  BnF: cb131971070 (data)  GND: 11764126X  ISNI: 0000 0000 6652 457X  KulturNav: 1bfcd5bd-62d9-456a-9938-d157c9e43d99  LCCN: n83139112  NGV: 3780  NKC: xx0264089  NTA: 071073760  PIC: 21869  RKD: 72151  SNAC: w6jt0pmd  SUDOC: 086066919  TePapa: 970  ULAN: 500021004  VIAF: 66609383   WorldCat (עם VIAF): 66609383
פרעות הסטודנטים באורדיה

בית הכנסת האורתודוקסי באורדיה
בית הכנסת ציון, בית כנסת נאולוגי באורדיה, שנבנה על פי הדגם של בית הכנסת הרפורמי של נירנברג
פרעות הסטודנטים באורדיה, שהופנו כנגד יהדות אורדיה, התרחשו בתחילת חודש דצמבר 1927, במהלך כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה, שנערך בעיר אורדיה.
הרקע לאירועים > רקע סטודנטיאלי

בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוענקה אזרחות רומנית לכל יהודי רומניה. דבר זה איפשר לצעירים יהודים בעלי ההשכלה המתאימה והנגישות למוסדות להשכלה גבוהה ללמוד באוניברסיטאות רומניה. הסטודנטים היהודים עלו בכמותם בהרבה על המצופה לפי חלקם היחסי באוכלוסייה ואף על פי שהיוו פחות מחמישה אחוזים מאוכלוסיית רומניה, היו פקולטות בהן הגיעו לעשרות רבות של אחוזים. הסטודנטים הרומנים, המתחרים עם הסטודנטים היהודים על מקומות הלימוד והפרנסות הנגזרות מלימודים אלה, ראו בכך תחרות לא הוגנת ותבעו נומרוס קלאוזוס בקבלת היהודים ללימודים גבוהים.
בפקולטות לרפואה, בהן למדו יהודים רבים, הורגש מחסור בגופות לניתוחי סטודנטים ולאחר שנחשפה העובדה, שהיהודים לא מאפשרים ניתוחי גופות של בני קהילתם, התעורר פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה.
על רקע מחלוקות אלה כבר היו אירועים אנטישמיים, שהובילו סטודנטים, בקלוז' ובבוקרשט.
הרקע לאירועים > רקע מקומי

אורדיה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה עיר הונגרית, שנקרעה מארצה וסופחה לרומניה. שינוי זה השפיע בצורה מכרעת על אוכלוסיית המקום, שמרביתה הייתה הונגרית (51% ב-1930) והמיעוט הגדול ביותר, היהודים, היוו כרבע מהאוכלוסייה ב-1927, 20,262 נפש. באורדיה היו רק 5,734 רומנים ב-1918, אך מספרם גדל במהרה ובדצמבר 1920 כבר הגיע ל-8,441.
בתחילת דצמבר 1927 התקיים באורדיה כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה. לכינוס הגיעו כחמשת אלפים סטודנטים צעירים, מרביתם לאומנים. הכינוס, שזכה לתמיכה כספית של ממשלת רומניה, היה אנטי יהודי מתחילתו, כשבין הנושאים על סדר היום היו "המאבק ביהודים" והנומרוס קלאוזוס. לא היו מקומות אירוח לחמשת אלפים סטודנטים, לכן התושבים אולצו לארח אותם וכך התארחו אלף סטודנטים בבתי יהודים.
הפרעות > סימנים מוקדמים

לכינוס הסטודנטים, שנפתח ב-2 בדצמבר, הגיעו 5,000 סטודנטים מכל המרכזים האוניברסיטאיים של רומניה, מרביתם חברי Asociaţia Studenţilor Creştini Ortodocşi din România (איגוד הסטודנטים הנוצרים אורתודוקסים של רומניה).
כבר בחודש נובמבר החלו אירועים אנטישמיים ברכבות, שהובילו סטודנטים, בתחנות הרכבת וברחובות, אירועים שבמהלכם הוכו מי שזוהו כיהודים ולעיתים גם מי שזוהו בטעות כיהודים. אירועים אלה היו אותות אזהרה למה שעלול להתרחש בכינוס באורדיה, לכן וילהלם פילדרמן הגיש לשר הפנים תזכירים בנושא, חתומים על ידו ועל ידי הוריה קרפ ודוקטור אמיל יעקבי, חברי פרלמנט וסנאט יהודים. פילדרמן וקרפ ניהלו שיחה בנושא זה עם שר הפנים של רומניה, יון ג. דוקה וזה הבטיח להם שננקטו כל האמצעים הדרושים למנוע חריגות. הסטודנטים הרומנים הגיעו לאורדיה מצוידים באלות ונבוטים בעובי של אגרוף.
הפרעות > הפרעות באורדיה

מלכתחילה הגיעו הסטודנטים עם סדר יום אנטישמי, הם צעדו ברחובות העיר תוך השמעת שירים אנטישמיים ונשיאת סמלים אנטישמיים.
בתיאטרון המקומי, שבאולמו נערכו הדיונים, היה מקום לאלף איש, לכן מרבית הסטודנטים נשארו מחוץ לבנין. הרוחות בין הסטודנטים ברחוב התלהטו בהדרגה וביום 4 בדצמבר, לאחר שהסטודנטים, שהשתתפו בדיונים בתיאטרון, יצאו החוצה והמשיכו בדיונים בחוץ, נטען שיהודי השליך אבן מאחת הקומות העליונות לתוך ריקוד הורה של סטודנטים והסטודנטים החליטו לנקום ביהודים.
ברחובות היו בודקים את זהות החולפים ואם התברר שהיו יהודים, היו מכים אותם. יהודים שנתפסו ברחוב הוכו קשות, נופצו חלונות של חנויות, בתים ובתי כנסת יהודים, פורעים פרצו לתוך בתי כנסת וזרעו הרס, הוציאו החוצה ספרי תורה ושרפו אותם. לסטודנטים המתפרעים הצטרפו גם פורעים מקומיים ונטען שבין הפורעים נשמע גם דיבור בהונגרית. נפגעו כל בתי הכנסת ובתי התפילות היהודים של אורדיה - ארבעה בתי כנסת ושני בתי תפילות.
אנשי החוק המקומיים לא הצליח לעצור את הפרעות, לכן, באישור ממשלת רומניה, הוזעקו יחידות צבא. הפרעות התפשטו גם לקלוז', לחואדין (Huedin), לצ'יוצ'אה (Ciucea), לגימש (Ghimeş), לפג'ט (Făget), לטרגו אוקנה (Târgu Ocna) וליאשי באמצעות הסטודנטים שחזרו מאורדיה לאוניברסיטאות ולבתים שלהם. הסטודנטים הנוסעים המשיכו את הפרעות נגד היהודים גם ברכבות ובתחנות הרכבות דרכן חלפו רכבותיהם.
שוטרים פשטו על רכבות הסטודנטים בשובם לבוקרשט ועצרו חשודים ובחיפוש בכליהם נמצאו חפצים, ביניהם חפצי קודש, שנבזזו באורדיה.
הסטודנטים והפורעים האחרים, שהצטרפו אליהם, ניפצו חלונות ותריסים של בתי מגורים חנויות ומוסדות דת ומוסדות קהילתיים אחרים. המקומות הפרוצים נבזזו ונהרסו, כשהבוזזים מטמאים חפצי פולחן, שורפים ספרי תורה ומכים ביהודים. הפורעים פגעו גם במערכות עיתונים, בתי קפה ומסעדות בבעלות יהודית.
תגובות > פיצויים

ממשלת רומניה הסכימה לשלם ליהודים פיצויים. ועדה בראשותו של שר הדתות אלכסנדרו לפדאטו (Alexandru Lapedatu) העריכה את הנזקים בשבעה מיליוני לאי, רחוק מאוד מהערכת ראשי היהודים, שתבעו מאה מיליוני לאי. בפועל שולמה רק מקדמה של שני מיליוני לאי ואת היתרה העבירו לתקציב השנה הבאה. במרץ 1928 דווח שהוקצבו עוד 14 מיליון לאיי לתשלום פיצויים.
תגובות > התגובות בעולם

הפגיעה בסטודנטים היהודים ברחבי רומניה והפגיעה ביהדות אורדיה בפרט דווחו בתקשורת העולמית וזכו לגינוי כללי. מעבר לגינוי היו גם מעשים - קבוצת כדורגל מרומניה הגיעה בחודש דצמבר 1927 לשחק נגד קבוצות מקומיות בסלוניקי, באותה תקופה מרכז יהודי ידוע. במשחק נגד אחת הקבוצות, המורכבת בעיקר מיהודים, הותקפו שחקני הקבוצה הרומנית על ידי הכדורגלנים היהודים, לקול תשואות הקהל שמנה כרבבה, מרביתם יהודים, בתואנה שזו נקמה על אירועי אורדיה. הכדורגלנים המוכים חזרו לקונסטנצה ודיווח על האירוע הופץ בעיתונות הרומנית.
מצרפת הגיעו לרומניה דיווחים, שבמהלך כינוס של כ-40 סטודנטים רומנים בצרפת, הגיעו למקום כמאתיים יהודים שמוצאם מרומניה, הונגריה וארץ ישראל והפליאו בהם מכות תוך צעקות, שזו נקמה על אורדיה.
הפרעות באורדיה הזיקו לרומניה בדיונים של חבר הלאומים לגבי דרישות הונגריה.
תגובות > התגובות ברומניה > בעולם הפוליטי

המצב הפוליטי בממלכת רומניה לפני הפרעות, במהלכן ולאחריהן היה מצב משברי מכמה סיבות. פרדיננד הראשון, מלך רומניה מת ב-20 ביולי 1927 - בנו, קרול איבד את זכות הירושה בגלל נטישת רעיתו ובנו לטובת המאהבת שלו והמלוכה עברה לבנו של קרול, מיכאי הראשון, מלך רומניה, שטרם מלאו לו חמש שנים, ולכן שלטה במקומו עוצרות מלכותית. הממשלה הורכבה על ידי המפלגה הלאומית ליברלית בהנהגת בני משפחת ברטיאנו. המפלגה היריבה, המפלגה הלאומית-חקלאית, תמכה בשובו של הנסיך קרול לרומניה והכתרתו במקום בנו הקטין. ב-24 בנובמבר 1927 מת ראש ממשלת רומניה ובמקומו מונה לראש ממשלה אחיו, וינטילה ברטיאנו, שהיה גם שר האוצר. בנסיבות אלה, האופוזיציה התאמצה לערער את שלטון המפלגה הלאומית ליברלית, בין היתר באמצעות מצעדים והפגנות.
המפלגה הלאומית חקלאית השתמשה באירועי אורדיה כהוכחה לכך שהממשלה אינה מתפקדת כראוי וצריך להפילה ולהחליפה באמצעות בחירות כלליות, ולשם כך יזמו שוב הפגנות ומצעדים.
הנבחרים היהודים בפרלמנט ובסנאט הרומני, שהתריעו לפני האירועים ולא שמעו להם, השמיעו שוב את דבריהם, אך הממשלה ויתר הרשויות חיפשו ומצאו דרכים למזער את האירועים, לטשטש אותם וליצור רושם של טיפול בבעיה על ידי הזזת כמה אחראים מתפקידיהם.
הארכיבישוף של מולדביה האשים את היהודים בפרעות.
תגובות > התגובות ברומניה > במרכזים האוניברסיטאיים

במרכזים האוניברסיטאיים השונים התקבלו רשימות שמיות של סטודנטים ממרכזיהם שהיו מעורבים בפרעות. האוניברסיטאות לא מיהרו לפעול, הן טענו שהרשימות לא מספיקות לשם כך והן ימתינו למיצוי ההליכים המשפטיים נגד הסטודנטים. לאחר שהליכים אלה מוצו כלפי חלק מהסטודנטים, החליטו הנהלות האוניברסיטאות על הרחקת הסטודנטים, חלקם לשנה וחלקם לצמיתות, אבל כעבור זמן קצר, בעקבות בקשות מחילה, שהגישו הסטודנטים, בוטלו מרבית ההרחקות.
תגובות > התגובות ברומניה > בקהילות היהודיות

לאחר הפרעות נערכו בקהילות היהודיות, שנפגעו בפרעות, אסיפות בהן נאמו רבנים וראשי קהילות ונקבעו ימי צום ותפילה. ספרי וחפצי הקודש שטומאו נאספו ונערכו להם טקסי קבורה בנוכחות רבנים, כולל הרב הראשי של יהדות רומניה, דוקטור יעקב יצחק נימירובר. היו טקסי קבורה שלא אושרו על ידי השלטונות מחשש להתפרצות אי סדרים במהלכם.
חיילים רומנים נשלחו לפטרל בשכונות היהודיות למורת רוחם של התושבים היהודים ונציגיהם בבתי הנבחרים ביקשו להפסיק זאת.
לקריאה נוספת

Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) (ברומנית)
הערות שוליים

↑  ממשלת רומניה תומכת בפורעים, הארץ, 4 במרץ 1928
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) מסמך 157 (ברומנית)
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) נספח למסמך 160, חתום על ידי הסנאטור היהודי אמיל יעקבי (ברומנית)
↑  תקווה - יהודי אורדיה (ברומנית)
↑  שדידות בתי כנסת בפרעות אורדיאה מארי, דואר היום, 11 בדצמבר 1927
↑  הפורעים החדשים, דואר היום, 15 בדצמבר 1927
↑  פרטי הפרעות ברומניה, דואר היום, 22 בדצמבר 1927
↑  Gabriel MOISA TULBURĂRI ANTISEMITE ÎN ORADEA ANULUI 1927 (ברומנית)
↑  מידיעות סט"א על ידי הדואר, דואר היום, 21 במרץ 1928
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) מסמך 172 (ברומנית)
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) נספח למסמך 187 (ברומנית)
↑  ההזיק עניין אורדיאה מרה לרומניה?, דואר היום, 7 במאי 1928
↑  יואן סקורטו "הפוליטיקה וחיי היום-יום ברומניה של המאה ה-20" - עמודים 49 - 50 (ברומנית)
↑  הארכיבישוף של מולדביה תוקף את היהודים בסינט הרומני, דואר היום, 20 באפריל 1928
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) מסמכים 175, 183 ו-186 (ברומנית)
↑  Lucian Nastasă, Antisemitismul universitar în România(1919–1939) מסמכים 173, 174 ו-176 (ברומנית)
פרס ייראן גוסטבסון

| --- | --- |

טקס זוכי הפרס לשנת 2010
 תיאור:  מחקר בכימיה, מתמטיקה, רפואה, ביולוגיה מולקולרית ופיזיקה
 מיקום הטקס:  שוודיה
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 הגוף המעניק:  האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
 תקופת הפרס:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 נקרא על שם:  ייראן גוסטפסון
 gustafssonsstiftelser.se
פרס ייראן גוסטבסון (בשוודית: Göran Gustafssons stiftelse) הוא פרס שוודי לאומי עבור הישגים מדעיים מצטיינים, המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים בתחומים הבאים: כימיה, מתמטיקה, רפואה, ביולוגיה מולקולרית ופיזיקה. הוא נוסד באמצעות תרומה של איש העסקים השוודי ייראן גוסטפסון ונקרא על שמו. נכון לשנת 2020, סכום הפרס הוא כ־450,000 דולר הניתן כמענק מחקר ו־25,000 דולר כבונוס פרטי.
זוכי הפרס > כימיה

1991 – ברטיל אנדרסון (אנ'), אוניברסיטת סטוקהולם (1948)
1882 – בנג נורדן (אנ'), אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1945)
1993 – מתיאס אולן (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTHׂׂׂ) (1954)
1994 – הוקאן ונרסטום, אוניברסיטת לונד (1945)
1995 – גונאר פון היינה (אנ'), אוניברסיטת סטוקהולם (1951)
1996 – מלקולם לויט (אנ'), אוניברסיטת סטוקהולם (1957)
1997 – סוון לידין, אוניברסיטת סטוקהולם (1961)
1998 – כריסטינה מוברג, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1947)
2000 – יאן קילברג, אוניברסיטת אומאו (1957)
2001 – פאר נורדלונדה, אוניברסיטת סטוקהולם (1958)
2002 – לארס קלו, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1962)
2003 – מיקאל אוליבברג, אוניברסיטת אומאו (1963)
2004 – או אורוואר, אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1964)
2005 – מגנוס ברגרן (אנ'), אוניברסיטת לינשפינג (1968)
2006 – קלייס גוסטפסון, מכון קרולינסקה (1966)
2007 – מיקאל אקקה, אוניברסיטת לונד (1961)
2008 – שיאודונג זו, אוניברסיטת סטוקהולם (1964)
2009 – פרנילה ויטונג-סטפשדה (אנ'), אוניברסיטת אומאו (1968)
2010 – לואו יי, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1965)
2011 – פהמי הימו, אוניברסיטת סטוקהולם (1973
2012 – לוקה ג'ובין, מכון קרולינסקה (1969)
2013 – פרדריק אלמקוויסט, אוניברסיטת אומאו (1967)
2014 – פר המרסטרום, אוניברסיטת לינשפינג (1972)
2015 – ריצ'רד נויצה, אוניברסיטת גטבורג (1969)
2016 – חאווייר קריספין, אוניברסיטת לינשפינג (1972)
2017 – אנג' ורנה מודינג, אוניברסיטת סטוקהולם (1971)
2018 – בלן מרטין-מרטוטה, אוניברסיטת סטוקהולם (1975)
זוכי הפרס > מתמטיקה

1991 – ארן מורמן (אנ'), אוניברסיטת לונד (1956)
1992 – סבנטה ג'נסון (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1955)
1994 – טורסטן אקדאהל, אוניברסיטת סטוקהולם (1955)
1995 – בו ברנדטסון (אנ'), אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1950)
1996 – אנדרס ברנר (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1997)
1997 – דניס חג'אל (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1948)
1998 – אולג וירו (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1948)
1999 – יוהאן האסטאד (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1960)
2000 – הוקאן הדנמלם, אוניברסיטת לונד (1961)
2001 – מיקאל פאסארה, אוניברסיטת סטוקהולם (1959)
2002 – קורט ג'והנסון (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1960)
2003 – סרגיי מרקולוב, אוניברסיטת סטוקהולם (1958)
2004 – ג'פרי שטייף, אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1960)
2005 – אדריאן קונסטנטין, אוניברסיטת לונד (1970)
2006 – אולה האגסטרום (אנ'), אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1967)
2007 – קרל פאבר, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1962)
2008 – טוביאס אקהולם, אוניברסיטת אופסלה (1970)
2009 – גל האסג'ר, אוניברסיטת סטוקהולם (1964)
2010 – פאר קורלברג, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1969)
2011 – האנס רינגסטרום, המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1972)
2012 – אנדראס סטרומברגסון, אוניברסיטת אופסלה (1973)
2013 – יוהאן וסטלונד (אנ'), אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1971)
2014 – אנה-קארין טורנברג (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה של (KTH) (1971)
2015 – קייג' ניסטרום (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1969)
2016 – וולודימיר מזורצ'וק (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1972)
2017 – רוברט ג'יי ברמן, אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1976)
זוכי הפרס > ביולוגיה מולקולרית

1991 – ביורן ונסטרום (אנ'), מכון קרולינסקה (1948)
1992 – תומאס אדלונד, אוניברסיטת אומאו (1951)
1993 – אלווין ג'ונס (אנ'), אוניברסיטת אופסלה 01947)
1994 – קלאס קררה (אנ'), מכון קרולינסקה (1954)
1995 – ברנט-אריק אולין, אוניברסיטת אומאו (1950)
1996 – דן הולטמרק (אנ'), אוניברסיטת סטוקהולם (1949)
1997 – כריסטר בטהולץ, אוניברסיטת גטבורג (1959)
1998 – קרלוס איבנז, מכון קרולינסקה
1999 – תומאס פרלמן, מכון קרולינסקה, (1959)
2001 – הלנה אדלונד, אוניברסיטת אומאו (1960)
2002 – ג'ונאס פריסן, אוניברסיטת גטבורג (1960)
2003 – תומאס ניסטרום, אוניברסיטת גטבורג (1960)
2004 – אליזבת סאואר-אריקסון, אוניברסיטת אומאו (1960)
2005 – סיוו אנדרסון, אוניברסיטת אופסלה (1959)
2006 – יוהאן אריקסון, מכון קרולינסקה (1960)
2007 – כריסטוס סמקובליס, אוניברסיטת סטוקהולם (1962)
2008 – סטפן תור (אנ'), אוניברסיטת לינשפינג (1964)
2009 – קרל אקוול, מכון קרולינסקה ואוניברסיטת סודרטרן (אנ')
2010 – ג'והן שדון, אוניברסיטת אופסלה (1975)
2011 – ג'וסי טאיפאלה, מכון קרולינסקה (1968)
2012 – ג'רונה פנחסי, אוניברסיטת לינאוס (אנ') (1969)
2013 – קרסטין לינדבלד-טו (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1970)
2014 – עמנואל שרפנטייה, אוניברסיטת אומאו (1968)
2015 – מטיאס יעקובסון, אוניברסיטת אופסלה (1975)
2016 – רות פאלמר, אוניברסיטת גטבורג (1970)
2017 – קלאודיה קולר, האוניברסיטה השוודית למדעי החקלאות באופסלה (1971)
זוכי הפרס > רפואה

1991 – אנדרס ביורקלונד, אוניברסיטת לונד (1945)
1992 – סטפן נורמרק (אנ'), מכון קרולינסקה (1945)
1994 – ריקארד הולמדאל, אוניברסיטת לונד (1953)
1995 – ביורן דאהלבק, אוניברסיטת לונד (1953)
1996 – רולנד ס. ג'והנסון, אוניברסיטת אומאו (1950)
1997 – לארס ברק, אוניברסיטת לונד (1949)
1998 – לנה קלסון-וולשית, אוניברסיטת אופסלה (1956)
1999 – גורן אקוסארבי, אוניברסיטת אופסלה (1953)
2000 – פטריק ארנפורס, מכון קרולינסקה (1964)
2001 – ריינהרד פסלר, אוניברסיטת לונד (1956)
2002 – נילס-גורן לרסון, מכון קרולינסקה (1960)
2003 – פטריק רורסמן (אנ'), אוניברסיטת לונד (1959)
2004 – יאן בורן, בית החולים האוניברסיטאי סאלגרנסקה (אנ') (1964)
2005 – שטיין אייריק ג'ייקובסן, אוניברסיטת לונד (1961)
2006 – קתרינה לרסון, מכון קרולינסקה (1961)
2007 – לארס ניברג, אוניברסיטת אומאו (1966)
2008 – מארי וורן-הרלניוס, מכון קרולינסקה (1967)
2009 – מאטס קולנדר, אוניברסיטת אופסלה (1966)
2010 – ויליאם אגאס, אוניברסיטת לונד (1967)
2011 – טורקל קלינגברג (אנ'), מכון קרולינסקה
2012 – מרטין ברגו, בית החולים האוניברסיטאי סאלגרנסקה
2013 – תומאס הלדיי, מכון קרולינסקה
2014 – פרדריק באקהד, אוניברסיטת גטבורג (1973)
2015 – אריק אינגלסון, אוניברסיטת אופסלה (1975)
2016 – אולה מלנדר, אוניברסיטת לונדס (1970)
2017 – הנריק ארסון, מכון קרולינסקה (1972)
זוכי הפרס > פיזיקה

1991 – קרסטן פיטרסון (אנ'), אוניברסיטת לונד (1945)
1992 – ג'וזף נורדגרן (אנ'), אוניברסיטת אופסלה (1947)
1993 – קלייס פרנסון, אוניברסיטת סטוקהולם (1951)
1994 – אנטי נימי, אוניברסיטת אופסלה (1956)
1995 – פאר אומלינג, אוניברסיטת לונד (1955)
1996 – מאטס לרסון, המכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) (1953)
1997 – אולה אינגנאס (אנ'), אוניברסיטת לינקופינג (1951)
1998 – אן ל'ילר, אוניברסיטת לונד (1958)
1999 – פר דלסינג, אוניברסיטת צ'למרס (1959)
2000 – אלינור (אנ'), אוניברסיטת גטבורג (1960)
2002 – אולה אריקסון, אוניברסיטת אופסלה (1961)
2003 – פרדריק לורל, המכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) (1957)
2004 – אריאל גובר, אוניברסיטת סטוקהולם (1962)
2005 – אווה לינדרוט, אוניברסיטת סטוקהולם (1960)
2006 – מאנס הנינגסון, אוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (1964)
2007 – איגור אבריקוסוב, אוניברסיטת לינקופינג (1965)
2008 – אולף דניאלסון, אוניברסיטת אופסלה (1964)
2009 – מיקאל קיל, אוניברסיטת צ'אלמרס (1963)
2010 – ברנהרד מהליג, אוניברסיטת גטבורג (1964)
2011 – אלן מונס, אוניברסיטת קרלסטד (1966)
2012 – פרדריק הוק, אוניברסיטת צ'למרס (1966)
2013 – מאטס פהלמן, אוניברסיטת לינקופינג (1967)
2014 – יוהאן אקרמן (אנ'), אוניברסיטת גטבורג (1970)
2015 – איגור באבאייב (אנ'), המכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) (1973)
2016 – פליקס רייד, המכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) (1970)
2017 – ואל צווילר, המכון המלכותי לטכנולוגיה (KTH) (1971)
פרנצ'סקו באניאיה

| --- | --- |

באניאיה ב-2023
 לידה:  14 בינואר 1997 (בן 27) טורינו, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 מספר אופנוע:  63 
 
באניאיה (מספר 63) במרוץ באינדונזיה, 2022
פרנצ'סקו (פקו) באניאיה (באיטלקית: Francesco "Pecco" Bagnaia; נולד ב-14 בינואר 1997 בטורינו, איטליה) הוא רוכב מרוצי אופנועים איטלקי המתחרה בסדרת ה-MotoGP. הוא אלוף העולם לשנת 2022 ו-2023.