stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיר ראשה

מרכז אולן בטור, עיר הראשה במונגוליה ובירתה, שבה מתגוררים כ-1.4 מיליון איש, קרוב למחצית מהתושבים במדינה. בעיר השנייה בגודלה במונגוליה חיים פחות מ-90 אלף איש.
עיר רֹאשָׁה (באנגלית: Primate city) היא עיר הגדולה במידה ניכרת מכל יתר הערים באותה מדינה. היא משמשת לרוב כבירת המדינה, אולם לא תמיד. חלק ניכר מן האוכלוסייה העירונית במדינה מתגורר בה, מספר תושביה כפול לפחות מזה המתגורר בעיר השנייה בגודלה במדינה, והיא מרכזת חלק משמעותי מן הפעילות הכלכלית. התופעה של עיר ראשה אופיינית בעיקר למדינות המתפתחות בעולם.
תהליך העיור

תהליך של גידול בשיעור התושבים העירוניים ביחס לשיעורם של התושבים הכפריים בכלל האוכלוסייה. בתהליך זה מספר הערים גדל, ואוכלוסייתן גדלה אף היא. בגלל קצב העיור המואץ בתקופה המודרנית והשפעתו על אוכלוסיית העולם – הוא מכונה גם "מהפכת העיור". תהליך שבו מהגרת אוכלוסייה אל הערים ומתאפיין במעבר מהתעסוקה החקלאית של התושבים לעיסוקים בתעשייה ובשירותים, ונובע מהשפעת התיעוש הגובר במדינות, ומן ההיצע המגוון של הערים במקומות תעסוקה בהשוואה לכפר. העיור במדינה מתבטא בכך, ששיעור הגידול השנתי של האוכלוסייה ביישובים עירוניים עולה על זה שביישובים הכפריים.
מדרג יישובי ועירוני

תפרוסת היישובים במדינה או באזור הנערכת בהתאם לגודלם ולתפקודם הכלכלי והחברתי על רקע המרחקים הגאוגרפיים שביניהם, מדרג אופטימלי הוא מערך יישובי, שבו קיימת עיר גדולה ומרכזית, ומתחתיה במדרג נמצאות ערים בינוניות, קטנות, עיירות, כפרים וחוות.
בכל מדינה קיימות ערים בגדלים שונים – מערי ענק ועד ליישובים עירוניים קטנים. היחס בין מספר הערים לבין גודלן הוא יחס הפוך: מספרן של הערים הקטנות גדול, וככל שהערים גדולות יותר – מספרן קטן. כאשר מדרגים את היישובים העירוניים במדינה לפי גודלם ובוחנים את היחסים ביניהם, מתקבל המדרג העירוני של המדינה.
בדרך כלל ככל שמדינה מפותחת יותר, ותהליך העיור שעברה ארוך יותר – המדרג העירוני שלה מפותח יותר, ויש בה ערים ברוב סדרי הגודל: ערים גדולות, בינוניות וקטנות. חוקרים רבים ניסו למצוא חוקיות במדרג העירוני של מדינות העולם, ובעזרתה להגדיר את ההבדלים במבנה המדרג העירוני בין מדינות שונות ואת הגורמים להבדלים.
ניתן להבחין בין מדרג עירוני מפותח ואו נורמלי לבין מדרג של עיר ראשה:
במדינות המתפתחות הוא הריכוז העצום של אוכלוסייה בעיר אחת ההופכת להיות "עיר ראשה" שלרוב היא עיר הבירה. הערים הגדולות באותן מדינות בולטות בממדיהן העצומים ולכן מתפתחים אזורים ענקיים המונים מיליוני תושבים. לעומת זה במדינות המפותחות קיים לעיתים קרובות דגם של "מדרג עירוני נורמלי" כאשר העיר השנייה בגודלה מונה כמחצית מתושבי העיר הגדולה ביותר, העיר השלישית בגודלה מונה כשליש מתושבי העיר הגדולה וכך הלאה.
קיימות גם מדינות מפותחות שנוצר בהן מדרג של עיר ראשה. כאלה הן למשל בודפשט בהונגריה, וינה באוסטריה, קופנהגן בדנמרק ופריז בצרפת. בחלק ממקרים אלו הגיעה העיר למעמד של עיר ראשה ברמה הלאומית לאחר פיצולה למספר מדינות של מדינה רב-לאומית שכללה מספר ערים גדולות יחסית, שכל אחת הייתה עיר ראשה ברמה האזורית. כך אירע למשל לוינה, בודפשט וליובליאנה.
דגם "העיר הראשה"

מדרג של עיר ראשה מאופיין בעיר אחת הגדולה באופן משמעותי מהערים המדורגות אחריה. בדרך כלל מדרג כזה יהיה משולב גם במדרג המכונה "מדרג חסר" משמעות המדרג החסר היא מחסור בערים מסדר גודל בינוני או מיעוט בולט בערים כאלו. כדי לזהות אם המדרג העירוני של מדינה מסוימת הוא מדרג של עיר ראשה צריך לבדוק את סדרי הגודל של מספר התושבים במדינה ומספר התושבים בערים הגדולות במדינה.
מאפיינים של "עיר ראשה":
העיר גדולה לפחות פי שניים ממספר תושבי העיר השנייה בגודלה.
העיר גדולה ממניינם של ארבע הערים הבאות אחריה.
בעיר גרים יותר משליש מתושבי המדינה.
בדרך כלל מדרג של עיר ראשה מאפיין מדינות פחות מתפתחות שבהן לא התפתחו ערים תעשייתיות משמעותיות ברחבי המדינה. חלק גדול מערי הראשה הן שילוב של ערי נמל וערי בירה, דבר המעצים את חשיבותן הכלכלית ומושך מהגרים מכל רחבי המדינה.
הסיבות להיווצרות דגם "עיר ראשה"

הסיבות לגידולן העצום של ערי העולם המתפתח הן:
גלי הגירה גדולים של אוכלוסייה העוזבת את הכפרים ועוברת לעיר הגדולה. העוני בכפרים וכן רמת שירותי החינוך, הבריאות והתשתיות הנמוכה גורמת לרבים מתושבי הכפרים לעזוב את הכפר כדי לשפר, ולו במעט, את רמת חייהם העלובה. בעולם המתפתח קיים פער חברתי וכלכלי עצום בין אזור הגלעין (העיר הגדולה) לאזורי השוליים (הכפרים שבפריפריה), לטובת אזור הגלעין.
בקרב האוכלוסייה הכפרית המהגרת לעיר קיים שיעור ילודה גבוה מאוד. גם אוכלוסיית העיר הגדולה היא בעלת שיעור ילודה גבוה יותר מאשר בעולם המפותח, ותופעה זו מגדילה מאוד את העיר, ההופכת במהרה לעיר ראשה.
ירידה דרסטית בשיעורי התמותה עקב שיפור הרפואה בעידן המודרני מגבירה גם היא את שיעור הריבוי הטבעי ושיעור צמיחת האוכלוסייה העירונית.
הפער ברמת החיים ובשכר העבודה בין העיר לכפרים מעודד הגירה רבת ממדים לעיר הבירה.
רמת האבטלה הגבוהה בכפרים גבוהה וכן גם בעיר, אך למרות זאת העיר מהווה מוקד משיכה למובטלי הכפרים. מקורות התעסוקה בעיר מגוונים יותר. בעיר ישנם מפעלי תעשייה, דבר שאין בכפרים.
מערכת החינוך בעיר טובה מזו המצויה בכפרים. מוסדות לחינוך גבוה קיימים רק בעיר.
מערכות התשתית בכפרים (דרכים, חשמל, מים נקיים, שרותי בריאות) הן ברמה ירודה ולכן הן מהוות גורם הדוחף את האוכלוסייה הכפרית לעיר.
בכפר ישנן מעט מאוד הזדמנויות חברתיות וכלכליות ביחס לעיר.
הסיבות להיווצרות דגם עיר ראשה רבות, ניתן גם להתייחס להגדרתו של החוקר ג'ורג ציפף, שמצא כי במדינות רבות בעולם היישובים העירוניים מאורגנים במדרג עירוני המתאים למה שהוא כינה "חוק סדרי הגודל". המודל של ציפף קובע, שבמדינות מפותחות שעברו תהליך עיור ארוך, קיים יחס קבוע בין גודל העיר לבין מיקומה במדרג העירוני: העיר השנייה בגודלה במדינה תהיה בעלת מחצית מאוכלוסיית העיר הראשית, העיר השלישית תהיה בעלת שליש מאוכלוסיית העיר הראשית, ברביעית יימצא רבע מאוכלוסיית העיר הראשית – וכן הלאה. יש מדינות שבהן שתי ערים מובילות, לדוגמה: ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו בברזיל. מדרג עירוני הפועל על פי "חוק סדרי הגודל" נחשב למדרג מאוזן, שהתפתח בתהליך עיור ממושך. במשך הזמן התפתחו בו ערים בסדרי גודל מגוונים, והעיר הגדולה במדינה אינה תופסת מקום מרכזי עד כדי שיתוק של כל הפעילות הכלכלית, החברתית, הפוליטית והתרבותית בשאר ערי המדינה. מדרג עירוני מאוזן מצוי במדינות מפותחות, והמדרג העירוני של גרמניה הוא דוגמה טובה למדרג כזה.
התעסוקה בערים

בעיר הראשה ובערים גדולות אחרות בעולם המתפתח מתרכז רוב הייצור התעשייתי (תעשיות מזון, טקסטיל, טבק, משקאות). תעשיות כאלה התפתחו גם בערי הנמל ותפקידן היה ליצור מוצרים מחליפי ייבוא.
באמריקה הדרומית ובמדינות אחרות קיימים בערים סניפים של חברות רב לאומיות המייצרות מכוניות ומוצרי חשמל (בעיקר הרכבה של מוצרים אלו) בגלל כוח האדם הזול יותר מזה שבמדינות המפותחות.
ישנן ערים שנוסדו באזורי מיכרות (בעיקר בתוך המדינה) המבוססות על חומרי גלם מקומיים (תעשיות נחושת, ברזל, פלדה).
בחלק מהמדינות המתפתחות ישנם מפעלי תעשייה המבוססים על טכנולוגיות מיובאות שהן עתירות הון ומעסיקות מעט מאת עובדים, דבר המגביר את האבטלה בערים.
בגלל עודף עובדים בתעשייה, גדל מאוד מגזר השירותים (המגזר השלישוני) בערים הגדולות והוא אף משתווה לזה שבערי העולם המפותח (אך שונה ברמתו) וכולל עובדים בלתי מיומנים (שוערים, שליחים, עובדי ניקיון וכדומה). הממשל והשלטון הם הספק הראשי לעבודה במגזר השירותים ולכן צומחת ביורוקרטיה רבה הגורמת ל"אבטלה סמויה".
מקורות תעסוקה נוספים בערי העולם השלישי הם: אחזקת תשתיות, בנקים, משרדים, אוניברסיטאות, בתי ספר, בתי חולים ועוד, המהווים כוח משיכה עירוני לצוותים מקצועיים. כמו כן קיים בערים העיסוק במסחר.
ענף כלכלי גדול מאוד בערי העולם המתפתח הוא הענף הבלתי פורמלי הכולל את "כלכלת הבזאר" הכולל תעסוקות שונות כגון: מצחצחי נעליים, בעלי דוכני מזון ברחוב, זנות, נגני רחוב ועוד. האוכלוסייה המתפרנסת מכלכלת הבזאר אינה מקבלת משכורת קבועה ואין לה שום תנאים סוציאליים. למרות זאת הממשלות מעודדות את המגזר הבלתי פורמלי כדי למנוע אבטלה. התהליך הממושך של הגירת כפריים רבים ובלתי מיומנים לעיר מרחיבה ומגדילה את המגזר הבלתי פורמלי.
דוגמאות לערי ראשה

וינה, בירת אוסטריה, היא עיר ראשה שכן במטרופולין וינה מתגוררים קרוב ל-3.2 מיליון תושבים (2009), שהם קרוב לשליש מאוכלוסיית המדינה כולה. בעוד שבגראץ, העיר השנייה בגודלה במדינה, מתגוררים רק כ-250 אלף תושבים.
תל אביב-יפו - במטרופולין גוש דן מתגוררים 4 מיליון תושבים, שהם קרוב למחצית מאוכלוסיית ישראל. כמו כן, אף על פי שמוסדות הממשל בישראל נמצאים בירושלים, תל אביב-יפו מהווה את מרכז הכלכלה, התרבות, התקשורת והאמנות של ישראל, ולכן היא עיר ראשה.
בנגקוק, בירת תאילנד, שבשנת 2010 הייתה אוכלוסייתה גדולה פי 40 מאוכלוסיית העיר נונתבורי, העיר השנייה בגודלה במדינה (שאף היא בעצם פרוור של בנגקוק). מדרג ראשות מתאים לרוב למדרג עירוני חסר ולא מאוזן, הנקשר לרמת עיור נמוכה, ואכן מוצאים אותו ברבות מהמדינות הפחות מפותחות בעולם.
מקסיקו סיטי – חיים בה כ-20 מיליון תושבים, בעוד שבעיר השנייה בגודלה, גוודלחרה, ישנם שלושה מיליון תושבים. העיר היא דוגמה לצמיחה מהירה של ערי ראשה במדינות המתפתחות: העיר נבנתה על ידי הכובשים הספרדים על חורבות בירת האימפריה האצטקית. העיר גדלה כתוצאה מהגירה מן הכפרים, אך כיום היא גדלה עקב ריבוי טבעי גבוה. למרות ירידה במספר המהגרים, העיר ממשיכה לגדול. רוב המהגרים הם צעירים המגיעים ממחוזות הסמוכים לעיר ושולחים כספים לבני משפחותיהם בעיר. שיעורי אבטלה גבוהים מאפיינים את העיר. רבים מועסקים במגזר בלתי פורמלי.
לימה, בירת פרו, היא עיר ראשה שכן במטרופולין לימה מתגוררים קרוב ל-9,241,961 תושבים (2006). בעוד שבארקיפה, העיר השנייה בגודלה במדינה, מתגוררים רק כ-1,287,205 תושבים (2015). כמחצית מתושבי העיר מתגוררת במשכנות עוני ובשיכונים ציבוריים צפופים. שכונות העוני מורכבות משלושה טיפוסים: מגורים בלתי חוקיים, שכונות פלישה ו"ערים אבודות" – שכונות צריפים. בבתים רבים אין מים זורמים, ביוב או מקלחות.
היסטוריה

במהלך ההיסטוריה התרחשו בערים שינויים ניכרים בתפקודן, בבסיס הכלכלי שלהן, בגודל אוכלוסייתן, במבנה שלהן ובאורח החיים הנהוג בהן.
היסטוריה > המאה ה-19

בשנת 1800 חיו רק 3% מתושבי העולם בכ-750 מרכזים עירוניים בני 5,000 נפש ויותר, והיו רק 45 ערים בנות 100 אלף נפש ויותר. המרכזים העירוניים הרבים ביותר נמצאו באסיה, והעיר טוקיו הייתה העיר הגדולה בעולם. באותה עת הייתה לונדון העיר המאוכלסת ביותר באירופה, ובה פחות ממיליון נפש, ובפריז התגוררו רק כחצי מיליון נפש. בשנת 1900 כבר היו באירופה 147 ערים בנות 100 אלף נפש. בעולם כולו היו אז לא יותר מ-13 ערים בנות יותר ממיליון נפש.
היסטוריה > העיר ה"פוסט תעשייתית"

הבדל מרכזי בין הערים בימינו לבין הערים התעשייתיות שקדמו להן הוא היעלמות התעשייה מן הנוף העירוני ברבות מן הערים – ובעיקר מן הערים שבמדינות המפותחות. בעקבות השינויים במגזרי התעסוקה מרבית תושבי הערים בעולם עוסקים בענפי השירותים לסוגיהם. גם בערים במדינות הפחות מפותחות, שכלכלתן עדיין מבוססת על התעשייה, רוב התושבים מועסקים בענפי השירותים, וככל שהעיר מפותחת יותר – עוד תושבים עוברים מהמגזר השלישוני של השירותים, אל המגזר הרביעוני והחמישוני. על כן אחד הכינויים לעיר בת זמננו הוא "העיר הפוסט תעשייתית" ובעברית: "העיר הבתר תעשייתית".
היסטוריה > מעיר למטרופולין

התהליך הדרמטי ביותר המאפיין את הערים בימינו הוא התפשטותן במרחב בתהליך הנקרא "זחילה עירונית". בתהליך זה היישובים הכפריים סביב מוקדים עירוניים גדולים משנים את אופיים ומקבלים אופי עירוני, הבא לידי ביטוי בתעסוקות עירוניות, כמו מסחר ושירותים, ואף בשימושי קרקע עירוניים, כמו מלאכה ואחסון. לזחילה העירונית מתלווה תופעה של הקמת ערי לוויין חדשות סביב המוקד העירוני הוותיק והצפוף – באזורים שהיו בעבר אזורים כפריים.
הערות שוליים

↑  “It’s Obvious, It’s Wrong, and Anyway They Said It Years Ago”? Paid Kriigniaii on Large Cities, גוגל סקולאר
1 2 3  אלישע אפרת, מילון לגיאוגרפיה, ידיעת הארץ ואיכות הסביבה., הוצאת רמות – אוניברסיטת תל אביב, שנת ההוצאה: 2002
↑  גבריאל ברקאי ואלי שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל- ירדן ואתריה: גיאוגרפיה והיסטוריה, קדמוניות ירדן- חלק ראשון., הוצאת ספרים אריאל., 1995
↑  מטח: המרכז לטכנולוגיה חינוכית., מונחון בגיאוגרפיה, באתר http://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=6691, ‏1997-2003
1 2  אפרת, אלישע, גיאוגרפיה עירונית: יסודות, באתר http://primo.nli.org.il/primo_library/libweb/action/dlDisplay.do?vid=ULI&docId=ULI_Main001447809, ‏תל אביב: אחיאסף, 1994
1 2 3 4 5 6  מאירה שגב, איריס שילוני, צביה פיין, הפיתוח והתכנון המרחבי, באתר http://www.school.kotar.co.il/KotarApp/Viewer.aspx?nBookID=94410390#171.4504.7.fitwidth
↑  מרכז הצמיחה הבינלאומי, עיור במדינות מתפתחות, באתר iw.lipsumtech.com, "כל זעזוע הכנסה יגרום להתרחקות מהפעילות הכלכלית באזורים כפריים ולעודד את תנועת הייצור ואנשים לתוך אזורים עירוניים".
↑  H.G. Overman, Anthony J. Venables, Cities in the developing world, personal.lse.ac.uk, ‏25 במאי 2005 (באנגלית)
מדינות ללא עיר ראשה מוצגות באדום
מקסיקו סיטי, 2015
פסל בגן

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  דב פייגין
 תאריך יצירה:  1982
 טכניקה וחומרים:  ברזל
 ממדים בס"מ
 גובה:  420 ס"מ, רוחב 600
 נתונים על היצירה
 מיקום:  גן העצמאות תל אביב-יפו שבישראל
 קואורדינטות:  32°05′34″N 34°46′18″E﻿ / ﻿32.09275°N 34.77161111°E﻿ / 32.09275; 34.77161111
 תבנית:לשוניות2
 
"פסל בגן" או "ללא כותרת" (1982) הוא פסל מאת הפסל הישראלי דב פייגין. הפסל מוצב בגן העצמאות בתל אביב-יפו, בחלקו הצפוני, הקרוב לשדרות נורדאו.
הקומפוזיציה של הפסל אופיינית לייצירתו המאוחרת של פייגין, בה נטש האמן את הפיסול קטן הממדים לטובת עבודות מופשטות יותר בקנה מידה מונומנטלי. זה הוא פסל מופשט עשוי ברזל צבוע באדום. במרכז היצירה ריבוע, שבמרכזו חור עיגולי, העומד על צידו. פייגין השתמש בשורה של צינורות, המצטרפים למעין צורה של מלבן, כדי ליצור בפסל שיווי משקל צורני.
מירה ברנשטיין

מירה ברנשטיין 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מירה ברנשטיין (1901–1943) הייתה מחנכת יהודייה ילידת וילנה.
ברנשטיין נולדה בווילנה ב-13 בספטמבר 1901. היא למדה בסמינר למורים ביידיש בעיר, כאשר הייתה חלק מפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. לאחר מכן שימשה מורה בעיר, ובשנת 1939 התמנתה למנהלת הגימנסיה ביידיש. כאשר הוקם גטו וילנה הייתה ברנשטיין מבין מארגני מערכת החינוך בגטו ובלטה בו בתחום החינוך. היא הייתה דמות נערצת בגטו וכונתה "המורה מירה". במסגרת החינוכית שיזמה כללה גם העלאת הצגות ילדים וכן הייתה פעילה גם ב"מועדון הנוער" של הגטו. בנוסף, ברנשטיין הייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו.
כאשר התקרב מועד חיסול הגטו, סירבה ברנשטיין להתפנות דרך תעלות הביוב, בשל מצבה הבריאותי ורצונה שלא להיות למעמסה על חבריה. עם חיסול הגטו נשלחה ברנשטיין למיידאנק ושם נספתה.
אברהם סוצקבר, משורר שחי אף הוא בגטו וילנה, כתב עליה את הפואמה "המורה מירה", המתארת כיצד ברנשטיין התמידה בהוראת הספרות ובהעלאת מחזות תיאטרון גם בעת שתלמידיה הולכים ומתמעטים:
בלא לחם ואור על חרבות כל ישעט.

האור – עיפרון והספר הוא פת.

כינסה הילדים בדירה הנחרבת,

שם מירה מורה תלמדם שוב בצוות.
סיפור משלום-עליכם היא תקרא,

שוחקים הילדים, עיניהם זיו-אורה.

צמות הילדות היא תקלע בכחול-סרט,

קו"ף למ"ד ראשים – רכושה כך סופרת"
על הווי בית הספר שניהלה ניתן ללמוד מתוך עדותה של חיה לזר שפירא, תל אביב, 28 במאי 1997 (מתוך ארכיון יד ושם): ”בקיץ 1940, בחופש הגדול, אני עולה לכיתה י"ב –
הכיתה האחרונה. הסובייטים נכנסו ולקחו את כל ליטא ...
הייתי שקועה בבית הספר, אבל סגרו את בתי הספר העבריים.
היה חבל. אבל עמד לרשותנו בית הספר היידישאי ...
זו הייתה ארץ הספרות והתרבות
היידישאית. בבית הספר זה לא לימדו את כל התורה
של הקומוניזם. המנהלת הייתה מירה ברנשטיין,
פדגוגית בחסד. היה ממשל עצמי של התלמידים,
יום לימודים לא נגמר ב-2, בערב תמיד היו עסוקים עם המורים, חוגים לספרות, סוצקבר בא להקריא פואמות שלו...”
הערות שוליים

1 2 3  אתר יד ושם
↑  מחנכים בימי השואה, אתר מכללת בית ברל
אהרון עינת, "החיים הפנימיים בגטו וילנה", דוקטורט, האוניברסיטה העברית, 2006, עמ' 124, בהערה מס' 11.
↑  שרה נשמית, המרי האזרחי בגטאות אירופה המזרחית : בתי-ספר ופעולה למען הילד, אתר מט"ח
↑  אהרון עינת, "החיים הפנימיים בגטו וילנה", דוקטורט, האוניברסיטה העברית, 2006, עמ' 125
↑  מירה ברנשטיין, באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי ומורדי הגטאות
↑  "המורה מירה", אתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012160576405171  VIAF: 8167561999198491479   WorldCat (עם VIAF): 8167561999198491479
חזה חשוף

שני מפגינים חשופי חזה מניפים שלטים באירועי כיבוש וול סטריט, אוקטובר 2011. על השלטים כתוב: "אי-צדק כלכלי אינו יפה" ו-"אתם יכולים לענות אותי ואף להרוס את הגוף הזה, אך לא תוכלו לכלוא את רוחי. (מהטמה גנדי)"
חזה חשוף אצל גברים הוא היעדר חולצה או לבוש עליון אחר, מהמותן ומעלה. בשפת הדיבור בעברית מודרנית נהוג לעיתים לומר את המושג האנגלי "שירטלס" (Shirtless), או "להיות בלי חולצה".
בחברות המתועשות, מקובל לראות גברים חשופי חזה באופן ניכר יותר מאשר נשים חשופות חזה (טופלס). זאת מאחר שחשיפת שריר החזה הגדול אצל גברים אינו נחשב טאבו כחשיפת חזה נשי. למרות זאת, בשני המקרים מדובר באזורים הנחשבים לעיתים קרובות כמושכים מינית ושתי הצורות נחשבות לסוג של עירום חלקי, ואף להתערטלות.
גברים שוהים לעיתים קרובות בלי חולצה בסביבה של ים, בריכה, פארק וככלל באווירה של חופשה ופנאי, וכן בבית, במיוחד סביב עונת הקיץ. שהיה בלי חולצה נחשבת לנוחה ונעימה יותר בשעת עבודה ופעילות פיזית, שיזוף, בסביבה רטובה או כשחם.
במדינות אירופאיות כגרמניה וצרפת, גם נשים שוהות לעיתים קרובות בחזה חשוף בסביבה של חופשה ופנאי, בדגש על שיזוף, ים וכו'.
בתרבות

ביוון העתיקה הייתה חשיפת הגוף מקובלת. בתחרויות הספורט היווניות התחרו המתמודדים בעירום מלא. ברומא העתיקה, שירשה חלק מהתרבות היוונית העתיקה, היה יחס שונה לעירום, ועירום פומבי נחשב לא ראוי, מלבד במקומות מסוימים כמו בתי מרחץ, ועבור המתחרים באירועי תרבות כדוגמת תחרויות גלדיאטורים. עם התפשטות הנצרות במאה הרביעית, נעלמה בהדרגה האדרת הגוף, פסקו אירועים כדוגמת תחרויות הגלדיאטורים, והרומאים הנוצרים החלו לראות בעירום, ואף בעירום חלקי, חטא.
ככלל, יחס הנצרות לחזה גברי חשוף היה דו ערכי. מצד אחד, לא זו בלבד שדמות ישו על הצלב נחוותה כחשופת חזה, ואין-סְפוֹר ציורים ופסלים מנציחים אותה כך, אלא יש הגורסים כי באמנות הנוצרית המתארת את ישו, קיימת מידה רבה של ארוטיות. ומצד שני, התייחסו גורמים שונים בנצרות, בתקופות שונות, אף לחזה גברי חשוף כאל עירום חלקי שאינו מכובד.
עם זאת, בתרבות המערבית, לאורך ההיסטוריה תמיד הייתה עבודה של גברים בחזה חשוף מקובלת, בזמן העבודה, אצל פועלים פשוטים בתחומי החקלאות, המכרות, וכן במקרים אחרים בהם הצורך בקירור הגוף עלה על הצורך בהגנה מפני חשיפה לשמש.
דווקא בתקופה הוויקטוריאנית הוחמרה הגישה, וחזה גברי חשוף בציבור הפך לדבר מגונה אפילו בחופי רחצה. בתקופה זו נעשה שימוש בקרונות רחצה כדי להסתיר את הגוף העירום. בעשור הראשון של המאה ה-20 נחשבה עדיין חשיפת פטמות הגבר כלא ראויה בחלק מחופי הרחצה הציבוריים, ובמשחקים האולימפיים הראשונים לבשו השחיינים ביגוד מלא במהלך תחרויות השחייה.
בעשור השני והשלישי של המאה העשרים, אמנם המשיכה ההקפדה על כיסוי החזה הגברי בחופי הרחצה, אך בהדרגה הפכה התופעה למקובלת יותר. תקנות קוד הייז המחמירות, שאומצו רשמית בהוליווד ב-1930, לא התייחסו כלל להופעה בחזה גברי חשוף, ובשנות הארבעים והחמישים כבר מקובל היה לראות גברים חשופי חזה הן בחופי הרחצה ובמקומות בילוי שונים והן בסרטי הקולנוע. מאמצע המאה ה-20 ועד היום הפך החזה החשוף בתרבות המערבית לתופעה מקובלת. בימים חמים ניתן לראות ברחובות ואפילו בחנויות ובמרכולים גברים בחזה חשוף. עם זאת, גם כיום עשוי חזה חשוף להיחוות כלא עונה על קוד הלבוש המתאים, ובמקומות שונים כדוגמת כניסה לתיאטרון, או משרדים של עובדי צווארון לבן, כניסה בחזה חשוף אינה מקובלת.
באפריקה שמדרום לסהרה, נחשב בעבר חזה חשוף אצל גברים, במקרים רבים, כחלק מהופעה נורמטיבית ומכובדת. כניסת האסלאם למדינות מסוימות הפחיתה את התופעה. כניסת המודרניות למדינות אחרות באפריקה השוותה את היחס לכך לנורמות הקיימות במערב.
בחלק ממדינות מזרח אסיה, חזה חשוף, הן אצל גברים והן אצל נשים, אינו מקובל תרבותית, וחשיפת חזה בציבור, ואפילו בחופי רחצה, נחשפת כדבר פוגעני. בקוריאה הדרומית לדוגמה, גברים בוגרים רוחצים בים עם חולצה או בגד עליון המכסה את חזם. בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה המוסלמיות, קיים איסור חמור על נשים לחשוף את גופן, ודווקא שם אין איסור דומה על גברים. בהודו, אנשי הדת, ובעיקר המאמינים בהינדו, אינם לובשים חולצות. הבגד המסורתי הוא סוג של גלימה התלויה על הכתף וחושפת חלק ניכר מהחזה. במקרים מסוימים, הכניסה של גברים למקדשים הינדואיסטים מותנית בהורדת החולצה ובכניסה עם גלימה מסורתית תואמת או בחזה חשוף.
בעולם המוזיקה

הופעה של זמרים ונגנים בחזה חשוף, היא דבר מקובל כיום בתחום המוזיקה, בעיקר בהופעה חיה. בין הסיבות לכך - קיום ההופעה במזג אוויר חם במקום ללא ממוזג, נורמות תרבותיות וחברתיות, מוחצנות של הזמר, או ניסיון לקדם את עצמו כסמל מין אטרקטיבי.
בין הזמרים והלהקות המופיעים או שהופיעו בעבר ללא חולצות, באופן קבוע וכסמל מסחרי, ניתן למצוא את רד הוט צ'ילי פפרז, איגי פופ, פרדי מרקיורי, אביב גפן, ועוד.
בפרסום

הפרסום הוא אחד התחומים בהם ניכר פער משמעותי בין ייצוג הגבר לייצוג האישה. בעוד שנשים מיוצגות בפרסומות, לעיתים קרובות באופן שוביניסטי המציג את גופן כאובייקט מיני, גם ללא קשר מיידי למוצר המופיע בפרסומת, הרי שגברים מופיעים בפרסומות באופן מובהק יותר כבעלי סמכות ובעלי מקצוע, או כאנשי משפחה חמים, ולרוב בביגוד מלא.
לרוב, גברים מופיעים בפרסומות בחזה חשוף רק בהקשר מתאים, כאשר הם מפרסמים מוצרי בושם, גילוח, או ביגוד, ולא כאמצעי פיתוי עקיף; וזאת בניגוד לשילוב נשים חשופות בפרסומות בתחומים רבים אחרים.
עם זאת, בעשרים השנה האחרונות ניכר גידול משמעותי גם בהחפצה של גברים בפרסום, וגם גברים הופכים להיות אובייקטים מיניים. (אך עדיין היחס לנשים כאובייקט רב יותר). ניתן לראות את תהליך השינוי ביחס לגוף הגבר, בפרסומות, באופן מקביל לשינוי המציאות הכלכלית והחברתית. בין השינויים שעברו על החברה המערבית בעשרים השנים האחרונות, הפכה האסתטיקה למאפיין מרכזי בפרסומות. גידול בשיעור הנשים בכוח העבודה, וקידומן, הופך אותן בהדרגה לצרכניות בעלות כוח קנייה. ומשום כך מגויסים דוגמנים גברים, מתוך הנחה, כי יכולת השכנוע של קהל הלקוחות הנשיים יגדל כאשר בפרסומת מופיע גבר אסתטי עם שרירי בטן וחזה מוצקים. גם הקמפיין הציבורי שאותו מנהלים ארגוני הנשים זה שנים רבות, בדרישה לאי החפצת נשים בפרסומות ובשוויון בהתייחסות, עושה את שלו. לרוב אין מחאות ציבוריות רבּוֹת על ניצול והחפצה, במקרים של דוגמן גבר המופיע ללא חולצה בפרסומות.
הערות שוליים

↑  Leo Steinberg, The Sexuality of Christ in Renaissance Art and in Modern Oblivion
↑  דפנה למיש, המדיה הזונה והמדונה. אוניברסיטת תל אביב, החוג לתקשורת, מרץ 2002.
↑  ענת פירסט, נשים כחפצים: דימויים של גברים ונשים בפרסומת הישראלית, הספרייה הווירטואלית של מטח, 2001
↑  עטרה בילר, מותגים ומינם או מדוע דווקא גבר בפרסומות המיועדות גם לנשים?, אותות, כרך מס' 212, הוצאת איגוד המפרסמים בישראל, 1998
האלוף האולימפי אלפרד האיוש, 1896, בבגד שחיה אופייני לתקופה
כרזת הסרט האילם "טרזן והקופים", 1918, בה עדיין מוסתרת פיטמת הגבר
פסל של איש דת הודי בלבוש מסורתי
אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה וארכאולוגיה
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′35″N 35°13′55″E﻿ / ﻿31.77625°N 35.23180556°E﻿ / 31.77625; 35.23180556
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון(למפת ירושלים רגילה) אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון
 
אריאל, המרכז לתולדות ירושלים בימי הבית הראשון, הוא מוזיאון להיסטוריה וארכאולוגיה ומרכז תרבותי וחינוכי של יד יצחק בן-צבי.
 נמצא בקרן הרחובות בוני החומה ופלוגת הכותל ברובע היהודי בירושלים. המרכז כולל דגם גדול של העיר ירושלים בתקופת בית ראשון, חיזיון אורקולי "הרוח בחומר" וכיתות להדרכה של מבקרים ותלמידים.
ראו גם

יד בן צבי
שלט המרכז
רחל גלון

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1926 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  17 באפריל 2023 (בגיל 97)
 ענף מדעי:  אנטומולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית החולים הדסה עין כרם 
 פרסים והוקרה:  יקירת רמת גן 
 צאצאים:  מירב אחישר 
 
רחל גלון (3 באפריל 1926 – 17 באפריל 2023) הייתה אנטומולוגית ישראלית, פרופסור במחלקה לפרזיטולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודה בינלאומית

ב-1969 ייסד ד"ר תומאס אודיהמבו בניירובי, קניה את "המרכז הבינלאומי לפיזיולוגיה ואקולוגיה של החרקים" – ICIPE‏ (International Center of Insect Physiology & Ecology), בחסות קונסורציום אקדמיות בינלאומי והבנק העולמי. כנציגת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, גלון שימשה מעת הקמת המרכז כאחד מהמנהלים המדעיים החיצוניים עד לשנת 1994 ולקחה בו חלק בתפקידים שונים: אחראית על חקר הקרציות והצה צה במרכז, חברה בחבר הנאמנים, רכזת הוועדה המדעית והממונה על מתן המדליה השנתית. במרכז הוקם מסלול לתארים מתקדמים וגלון לימדה בו. ב-1991 – נקרא במרכז אולם על שמה.
בשנים 1969–1973 פעלה באפריקה מטעם המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ הישראלי בסיוע, הכשרה והדרכה ברפואה ובחקלאות. בשנות השבעים עבדה בתחנת שדה לגידול המוני ועיקור של זבוב הצה צה בטאנגה, טנזניה, בחסות הסוכנות לפיתוח בינלאומי של מחלקת המדינה של ארצות הברית (U.S. Agency for International Development).
ב-1974 ארגנה את כנס אוהלו במעלות בחסות המכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
ב-1975 ארגנה כינוס בנושא אקטופרזיטים של בקר במסגרת מרכז CIAT בקולומביה. ב-1977 העבירה סמינר נייד בארצות אמריקה הדרומית בנושא זבוב הים התיכון ביחד עם פרופ' אלכס טהורי וד"ר יורם רסלר.
ב-1980 מונתה לחברת מועצה של הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי (International Congress of Entomology), ב-1987 מונתה לנשיאת מועצת הקונגרס. ב-1996 כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-20 בפירנצה, איטליה וב-1992 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-19 בבייג'ינג, סין.
בשנים 1981–1992, עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, השתתפה המחלקה לפרזיטולוגיה בעברית בעשרות מחקרים עם המחלקה לאנטומולוגיה של אוניברסיטת עין שאמס במצרים.
ב-1984 עשתה שבתון במכון הבריאות הלאומי (National Institute of Health) בבתסדה, מרילנד שליד וושינגטון. ב-1987 עשתה שבתון במחלקה לאנטומולוגיה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בזייברסדורף הסמוכה לווינה. ב-1992 הייתה McArthur distinguished visiting professor במרכז למדע החרקים, אוניברסיטת אריזונה.
שימשה כיועצת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית והשתתפה בכנסים רבים שלה בנושא טכניקות עיקור זכרי חרקים וכיועצת אנטומולוגית לארגון הבריאות העולמי.
הייתה חברת מערכת של כתבי העת Insect Science and its Application, Physiological Entomology, Journal of Medical Entomology, Experimental and Applied Acarology.
בשנים 1997–2000 כיהנה כמנהלת אזורית לשיתוף פעולה מדעי ישראלי-מצרי, במסגרת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר הפועל תחת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. במסגרתו התקיימו כנסים ומחקרים משותפים ישראלים-מצרים, ביניהם פרויקט חיפושית חדקונית התמר.