stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק דוברז'ה

במדע המדינה, חוק דוברז'ה קובע כי במערכת בחירות רובנית בחירות אזוריות חד-נציגיות נוטות ליצור מערכת דו-מפלגתית. באופן משלים, במערכת בחירות יחסית ובמערכת הרובנית המאפשרת סיבוב שני כאשר אין זוכה בחצי מהאלקטורט תתקיים מערכת רב-מפלגתית. הגילוי של נטייה זו מיוחסת למוריס דוברז'ה, סוציולוג צרפתי שתיאר את הנטייה במספר מאמרים שפרסם במהלך השנים 1950–1960. מחקרים נוספים בנושא החלו לתאר את האפקט כחוק או עיקרון.
החוק של דוברז'ה מצביע על קשר או סינתזה בין המערכת המפלגתית לבין שיטת הבחירות: בעוד שייצוג יחסי יוצר את התנאים הנדרשים להתפתחות של מפלגות, מערכת רובנית דוחקת לשוליים מפלגות קטנות. כתוצאה מכך נוצרת התופעה המוכרת כמערכת דו-מפלגתית.
בפועל ברוב המדינות המקיימות מערכת בחירות רובנית קיימות יותר משתי מפלגות. כך בעוד שבארצות הברית קיימות שתי מפלגות דומיננטיות, בבריטניה, בקנדה ובהודו קיימים באופן עקבי בתי נבחרים רב-מפלגתיים. אריק דיקסון וקן שקבה טוענים כי קיים כוח נגדי לחוק דוברז'ה. ברמה הלאומית, מערכת רובנית אומנם מעודדת יצירה של מערכת דו-מפלגתית, אבל במחוזות ריבוי שסעים חברתיים והצורך ברוב מוחלט יכול להוביל להצלחה של יותר משתי מפלגות ברמה הארצית.
מנגנון

בשיטת בחירות רובנית מתפתחת לעיתים תכופות מערכת דו-מפלגתית. בשיטה זו, לבוחרים ניתנת אפשרות לבחור במועמד יחיד מתוך מספר מועמדים במחוז, המתחרים על מושב יחיד. כיוון שרק המועמד בעל מספר הקולות הגדול ביותר נבחר, נוצרים תנאים המתגמלים את שתי המפלגות הגדולות והיכולים להרתיע צדדים שלישיים מלהתמודד.
דוברז'ה מצביע על שתי סיבות לכך שמערכת בחירות רובנית חד-נציגית מעודדת יצירה של שתי מפלגות גדולות בלבד. הראשונה, כתוצאה מאיחוד כוחות של המפלגות הקטנות המתמודדות כמפלגה יחידה, והשנייה היא העדפה של הבוחרים שלא להצביע למפלגות בעלות סיכוי קטן לזכות.
ביבליוגרפיה

Riker, William H. (1982). "The Two-party System and Duverger's Law: An Essay on the History of Political Science". American Political Science Review. 76: 753–766. doi:10.1017/s0003055400189580. JSTOR 1962968. (subscription required (help)).
ראו גם

בחירות בשיטה היחסית
מחוזות חד-נציגיים
הערות שוליים

↑  Grzymala-Busse, Anna (31 בדצמבר 2014). "Remembering Duverger". Mischiefs of Faction. אורכב מ-המקור ב-2016-05-04. נבדק ב-2016-11-15. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sartori, Giovanni (1994). Comparative Constitutional Engineering: An Inquiry into Structures, Incentives and Outcomes. Macmillan.
↑  Dunleavy, Patrick (18 ביוני 2012). "Duverger's Law is a dead parrot. Outside the USA, first-past-the-post voting has no tendency at all to produce two party politics". blogs.lse.ac.uk. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dunleavy, Patrick; Diwakar, Rekha (2013). "Analysing multiparty competition in plurality rule elections" (PDF). Party Politics. 19 (6): 855–886. doi:10.1177/1354068811411026.
↑  Dickson, Eric S.; Scheve, Kenneth (2010). "Social Identity, Electoral Institutions and the Number of Candidates". British Journal of Political Science. 40 (2): 349–375. doi:10.1017/s0007123409990354. JSTOR 40649446.
↑  Schlesinger, Joseph A.; Schlesinger, Mildred S. (2006). "Maurice Duverger and the Study of Political Parties" (PDF). French Politics. 4: 58–68. doi:10.1057/palgrave.fp.8200085. אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 ביולי 2011. נבדק ב-2011-12-17. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Wada, Junichiro. The Japanese Election System: Three Analytical Perspectives.
טל שביט (כלכלן)

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1974 (בן 50) 
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  חבר בוועדת מינויים עליונה, אוניברסיטת אריאל. דירקטור חיצוני, בית השקעות אינפיניטי.
 ידוע בשל:  מחקריו בנושא כלכלה התנהגותית וכלכלת אושר והופעותיו בתקשורת
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מקצוע:  מרצה וחוקר
 מעסיק:  אוניברסיטת אריאל בשומרון 
 תואר:  פרופסור
 https://www.ariel.ac.il/projects/trp/GeneralInformation.asp?numRec=743
 
טל שביט (נולד ב-20 בספטמבר 1974) הוא כלכלן ופרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל. שביט עוסק במחקריו בכלכלה התנהגותית ובכלכלת אושר.
ביוגרפיה

טל שביט נולד וגדל בחדרה. שביט היה עתודאי, ולאחר שסיים תואר בכלכלה וניהול בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, שירת ביחידה הטכנולוגית של חיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל סיים את לימודי התואר השני בכלכלה (M.Sc) בטכניון. בשנת 2006 השלים לימודי דוקטורט במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2005 הצטרף לבית הספר למנהל עסקים של המסלול האקדמי המכללה למינהל, שם עסק במחקר, מילא תפקידי ניהול אקדמיים וכן כיהן כדיקן בית הספר. בשנת 2020 הצטרף למחלקה לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל, ושימש כראש התכנית לתואר שני (MBA) במנהל עסקים. הוא חבר בוועדת המינויים העליונה של האוניברסיטה.
בנוסף לפעילותו האקדמית עוסק שביט בקידום ניהול האושר של עובדים, ובשימור האיזון בין עבודה לבית ומרצה ומייעץ לארגונים שונים. משמש גם כדירקטור חיצוני בבית ההשקעות אינפיניטי.
פעילות מחקרית

שביט מרבה לעסוק במחקריו בשילוב בין חשיבה כלכלית ותיאוריה כלכלית ובין רגשות ואושר. בין היתר חקר את הגורמים המשפיעים על העדפות זמן והיכולת לדחות סיפוקים ואת הקשר בין רגשות לבין תפיסת סיכון. חלק ממחקריו עוסק בתחום כלכלת האושר ובכלים לניהול האושר. מחקריו מיישמים תיאוריה כלכלית ומודלים כלכליים לבחינת שימור וצמיחת האושר לטווח הארוך תוך בדיקה אמפירית, על ידי שימוש בשאלונים, סקרים וניסויים כלכליים.
הוא מעורב במספר פעילויות אקדמיות נוספות, ובין היתר הוא חבר מערכת ועורך משנה בכתבי עת בתחום הכלכלה ההתנהגותית דוגמת Journal of Behavioral and Experimental Economics.
חיים אישיים

שביט נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בגבעתיים.
הערות שוליים

1 2  פרופ' טל שביט, באתר אוניברסיטת אריאל בשומרון
↑   רותם שטרקמן, הסוד הגדול: למה הישראלים כל כך מאושרים, באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2018
↑  בעלי תפקידים בבית ההשקעות אינפיניטי
↑  Tal Shavit - Editorial Board - Journal of Behavioral and Experimental Economics - Journal - Elsevier, journals.elsevier.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305855105171  ISNI: 0000 0000 6977 1082  VIAF: 98387099   WorldCat (עם VIAF): 98387099
הבחירות לנשיאות בלארוס 2020

הבחירות לנשיאות בלארוס נערכו ב-9 באוגוסט 2020. הנשיא אלכסנדר לוקשנקו, שכבר מכהן 25 שנה כנשיא המדינה, הודיע כי יתמודד לכהונה שישית בתפקיד, לאחר שניצח בכל בחירות לנשיאות שנערכו מאז 1991.
הבחירות לנשיאות נערכות כל חמש שנים. המועמדים, ברגע שהם נחשבים כשירים לפי סעיף 80 לחוקה, מחויבים לאסוף חתימות של מצביעים זכאים. לאחר שנאספו ואושרו 100,000 חתימות, המועמד מוכרז למועמד רשמי על ידי ועדת הבחירות המרכזית. במהלך סבב ההצבעה הראשון, אם מועמד מרוויח לפחות חמישים אחוז פלוס אחד מהקולות, הוא מוכרז כנשיא נבחר. אם אף אחד לא השיג את המספר הזה במהלך הסיבוב הראשון, אז מתקיימת הצבעה בין שני מועמדים שזכו ברוב הקולות. מי שזכה במירב קולות מביניהם מוכרז לנשיא.
רשמית, לוקשנקו הודיע על ניצחונו בבחירות, ובוועדת הבחירות המרכזית פרסמו נתונים ראשוניים, לפיהם הוא גרף למעלה מ-80% מקולות המצביעים. עם זאת, רבים במדינות המערב לא כיבדו את התוצאות ונטען כי היו זיופים חמורים בבחירות. בנוסף, האיחוד האירופי הכריז כי לא יכיר בתוצאות. מיד לאחר סגירת הקלפיות פרצו מחאות והפגנות אלימות ברחבי בלארוס, כשהמפגינים דורשים את התפטרותו של הרודן הבלארוסי.
מועמדים > מועמדים שהוכרזו

אלכסנדר לוקשנקו, נשיא בלארוס המכהן.
אלנה אניסים, חברת בית הנבחרים של בלארוס.
אלה חידוקביץ', מועמד המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס.
ואלרי צפקאלו, יזם, לשעבר עוזרו של לוקשנקו.
סבטלנה טיכאנובסקאיה, אשתו של הבלוגר סרגיי טיכאנובסקי.
מועמדים > מועמדים שנפסלו

מיקולה סטאטקביץ', ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומועמד לנשיאות לשעבר.
טציאנה קראטקביץ', חברת תנועת "אמור אמת!" ומועמדת לשעבר לנשיאות.
אליאכסיי יאנוקביץ', יו"ר החזית העממית של בלארוס.
סיארהיי סקראבץ, לשעבר חבר בית הנבחרים של בלארוס.
סרגיי טיכאנובסקי, בלוגר
יורי הובארביץ', מיקאלאי קזלו ופאבל סביאריניץ' מטעם קואליציית המרכז-ימין.
ויקטור בבריקו, בנקאי ופילנתרופ, ניהל את בלגזפרום בנק (2000–2020).
מדגם

| תאריך | סוקר | לוקשנקו>  | טיכאנובסקאיה>  | קנאפצקאיה>  | צ'רצ'אן>  | דמיטרייב>  | מנצח |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ‏9 באוגוסט 2020 | National Exit-Poll | ‏79.7 | ‏6.8 | 2.3 | 0.9 | 1.1 | ‏72.9 |
| ‏9 באוגוסט 2020 | Exit Poll Abroad | ‏4.24 | ‏85.93 | 0.44 | 0.37 | 0.43 | ‏81.69 |
תוצאות

| מועמד | מועמד | שיוך מפלגתי | קולות | % |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | אלכסנדר לוקשנקו | עצמאי | 4,661,075 | 80.10 |
|  | סבטלנה טיכאנובסקאיה | עצמאית | 588,622 | 10.12 |
|  | האנה קנאפצקאיה | עצמאית | 97,926 | 1.68 |
|  | סרגיי צ'רצ'אן | האספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית | 65,784 | 1.12 |
|  | אנדריי דמיטרייב | עצמאי | 60,543 | 1.04 |
|  | נגד כולם | נגד כולם | 347,920 | 6.02 |
| קולות פסולים/ריקים | קולות פסולים/ריקים | קולות פסולים/ריקים |  | – |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 5,798,908 | 84.05 |
| קולות רשומים | קולות רשומים | קולות רשומים |  | – |
מקור:
תגובות

אף שפרצו מחאות והפגנות נגד המשטר בראשות לוקאשנקו עוד קודם לכן, אלה תפסו תאוצה רבה ואופי אלים יותר זמן קצר לאחר היוודע תוצאות הבחירות. מנהיגת האופוזיציה, סבטלנה טיכאנובסקאיה, שנמלטה לליטא אף יזמה הקמה מועצה זמנית להחלפת המשטר בבלארוס ובראשה הסופרת זוכת פרס נובל, סבטלנה אלכסייביץ' ובתמיכת מפלגות אופוזיציה כדוגמת הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית, האספה הסוציאל-דמוקרטית הבלארוסית, הכוחות הדמוקרטים המאוחדים, המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF, המפלגה הפטריוטית הבלארוסית ומפלגת האזרחים המאוחדת.
המועצה הזמנית הוקמה ב-14 באוגוסט 2020 והיא כוללת 35 חברים, שהם אנשי עסקים, פוליטיקאים ואישי תרבות ביניהם המועמד לנשיאות ויקטור בבריקו, מריה קולסניקובה, ולדימיר צסלר, המוזיקאי ולדימיר פוגאץ', הבמאי אנדריי קורייצ'יק ואחרים. לוקאשנקו עצמו הצהיר כי לא יעביר את סמכויותיו אלא אם תתקבל חוקה חדשה וכי לא יתקיימו בחירות חדשות.
פורסמו טענות ועדויות לגבי זיופים לטובת לוקאשנקו. ועדת הבחירות סירבה לדרישות המועמדים לספירה חוזרת. בית המשפט העליון של בלארוס סירב להורות על בחירה חוזרת, ואמר כי הוא לא יכול לקבוע זאת אחרי שוועדת הבחירות אישרה את התוצאות.
הערות שוליים

↑  הרוג ועצורים בעימותים ברחבי בלארוס אחרי שהרודן ניצח בבחירות, באתר וואלה, 10 באוגוסט 2020
1 2  https://www.rferl.org/a/belarus-parliament-elections-lukashenka-russia-us-china-eu/30276098.html
↑  https://euroradio.fm/en/alena-anisim-announces-plans-run-belarus-presidency
↑  https://belsat.eu/en/news/ex-political-prisoner-mikalai-statkevich-seeking-nomination-for-presidency/
↑  https://belsat.eu/en/news/belarusian-presidential-election-2020-the-game-is-on/
↑  "Presidential Elections in Belarus 2020 Exit Polls 10082020-0530.pdf". Google Docs. נבדק ב-2020-08-10.
↑  "Выборы Президента Республики Беларусь 9 августа 2020". vybary2020.by. אורכב מ-המקור ב-2020-06-01. נבדק ב-2020-08-10.
↑  תוצאות חתומות מראש: עובדי קלפיות בבלארוס חושפים את הזיופים, באתר וואלה, 1 בספטמבר 2020
הכיבוש היפני בנאורו

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 ראש המדינה:  קיסר יפן
 היסטוריה
 הקמה:   
 הפלישה היפנית לנאורו:  26 באוגוסט 1942
 פירוק:   
 כניעת הכוחות היפניים:  13 בספטמבר 1945
 ישות קודמת:  המנדט האוסטרלי על נאורו
 ישות יורשת:  המנדט האוסטרלי על נאורו
 
הכיבוש היפני בנאורו ארך כשלוש שנים, בין 26 באוגוסט 1942 ל-13 בספטמבר 1945, במהלכן נאורו, שנשלטה קודם לכן על ידי אוסטרליה, הייתה כבושה בידי כוחות הצבא היפני הקיסרי, כחלק מכלל פעולותיהם באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. עם פרוץ המלחמה, היה האי, שאיגף את השטחים שבבעלותה של האימפריה היפנית מדרום, למקור דאגה עבור הפיקוד העליון היפני, ובמיוחד עבור הצי הקיסרי, שהוטל עליו להגן על השטחים המרוחקים תחת שלטון האימפריה.
יפן קיוותה לנצל את משאבי הזרחה ולבצר את כוחה באזור. על אף שלא הצליחו להוציא לפועל מיזמי כרייה של הזרחה, הצליחו היפנים במשימתם להפוך את האי לנקודת אחיזה חזקה, שכוחות בעלות הברית העדיפו לעקוף. המרכזית שבתשתיות שבנו היפנים הייתה שדה תעופה, שהיווה מטרה בגיחות רבות של בעלות הברית.
האוכלוסייה באי הושפעה מהמלחמה במידה רבה. הכוחות היפניים כוננו באי משטר נוקשה, בעיקר ביחס לתושבים סינים, אותם ראו כגזע הנחות ביותר; עבודות כפייה וענישה ברוטלית היו נפוצות. כמו כן, היפנים החליטו לגרש את רוב האוכלוסייה הילידית ללגונת טרוק (צ'ואוק של היום), במרחק מאות קילומטרים, והתמותה בקרבה הייתה גבוהה מאוד. על אף גירוש, האי עדיין הכיל אוכלוסייה רבה של חיילים ופועלים, שסבלו ממחסור במזון, תופעה שהחמירה ככל שבעלות הברית התקדמו והותירו את נאורו מנותקת לחלוטין.
על אף שהאסטרטגיה של בעלות הברית הותירה את נאורו מנוטרלת בים ובאוויר, היפנים סירבו להיכנע ועשו כן רק אחרי שחלפו 11 ימים מכניעת יפן.
רקע

ב-1906 התחילה כריית הזרחה באי על ידי חברת פוספט פסיפיק בהסכם עם ממשלת גרמניה, עד מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה, קיבלה ממשלת אוסטרליה מנדט על נאורו, כשבריטניה וניו זילנד היו נאמנות שותפות. הבריטים והאוסטרלים עסקו בכרייה, בשעה שהעם בנאורו המשיך לעסוק בכלכלה המסורתית שלו, שהורכבה מחקלאות ודיג, וגילה עניין מצומצם בזרחה. כדי לבצע את הכרייה, הובאו לאי עובדים זרים רבים, רבים מהם סינים.
תחת שלטון אוסטרליה גבר ייבוא הסחורות לנאורו, והמקומיים הפכו לתלויים בכלכלה האוסטרלית. בשנות ה-20 החלו התושבים לקבל גם תמלוגים עבור כריית הזרחה, שאפשרו להם לכסות את הוצאותיהם, אך היו מזעריים ביחס לשווי המשאבים שיוצאו. במהלך שנים אלו סבלה האוכלוסייה גם ממחלות שונות שגרמו לתמותה גבוהה, אך ב-1932 היא הצליחה להגיע ל-1,500 תושבים, שנחשב הכרחי להישרדותה.
למרות החשיבות הכלכלית של נאורו עבור אוסטרליה וניו זילנד, הן לא השקיעו מאמצים בהגנה הצבאית עליו, מאחר שתנאי המנדט מחבר הלאומים אסרו על הקמת ביצורי חופים. האי, שהיה מבודד גם גאוגרפית, לא היה תחת הגנה מתמדת של הצי האוסטרלי ומחוץ לטווח הסיורים האוויריים. עם זאת, ערב פרוץ המלחמה, נאורו לא הייתה תחת איום ישיר.
במקביל, האימפריה היפנית התבססה בסמוך לנאורו, בזכות המנדט שקיבלה על המושבות הגרמניות לשעבר, ופיתוח החקלאות באיים נעזר במידה רבה בזרחה שמקורה בנאורו.
| אוכלוסייה | מספר תושבים |
| --- | --- |
סינים: 1,350
מערביים: 192
מהגרים מהאוקיינוס השקט: 49
מקומיים: 1,761
סה"כ: 3,352
איומים על נאורו > התקפות גרמניות

מלחמת העולם השנייה הורגשה לראשונה בנאורו בתחילת דצמבר 1940 כששתי אוניות סוחר גרמניות חמושות שהתחזו לאזרחיות תקפו את האי. מטרתן הייתה לפגוע בכריית הזרחה באי ובכך לפגוע בכלכלות אוסטרליה וניו זילנד ואחרות. בשל תנאי מזג האוויר הקשים, הן לא הצליחו לעגון באי, אך כן הצליחו להטביע מספר אוניות סוחר באזור. ב-27 בדצמבר שבה אחת מהן לנאורו, ועל אף ששוב לא הצליחה לעגון בחוף, היא הצליחה לפגוע באופן קשה באתרי הכרייה והעלתה מזחי עגינה באש. המושל האוסטרלי באי, פרדריק רוידן צ'למרס, רץ על החוף תוך שהוא מקלל את האונייה הגרמנית, שהצליחה לעזוב ללא פגע.
איומים על נאורו > הכרזת המלחמה של יפן

עבור יפן, נאורו הייתה בעלת חשיבות כפולה. ראשית, היא הייתה מעוניינת להשתלט על מאגרי הזרחה שבאי, ושנית, היא נחשבה לבסיס אווירי מצוין לשיגור התקפות אוויריות נגד איי גילברט, ועל ידי כך לאיים על נתיבי הסחר בין אוסטרליה לצפון אמריקה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפן בו זמנית את כוחות ארצות הברית, אוסטרליה, בריטניה והולנד. באותו יום, זוהה מטוס ביון יפני מעל שמי נאורו. ההתקפה היפנית החלה ב-9 בדצמבר, כששלושה מטוסים שהמריאו מאיי מרשל הפציצו את תחנת השידור באי, אך לא הצליחו לגרום לנזק כלשהו. תושבים שקיבלו התראה מהאי בנבה הסמוך הצליחו למצוא מקלט לפני ההתקפה. למחרת, מטוס נוסף ניסה להפציץ את תחנת השידור, אך רק למחרת גיחה מדויקת בגובה נמוך הצליחה להרוס את העמדה. מושל האי, פרדריק צ'אלמרס, העביר מסר לקנברה ובו כתב שלהערכתו היפנים לא פגעו בכריית הזרחה מפני שבכוונתם להשתלט על האי. במקביל, הקשר הימי עם שאר העולם סבל מהפרעות. לדוגמה, אוניית הסוחר Trizena שהייתה בדרך לאי עם סחורות, הוחזרה למוצאה. מטוסים יפנים זוהו בשמי האי עד פברואר 1942.
בחלקים אחרים של האוקיינוס השקט, הצבא היפני התקדם במהירות ורשם הצלחות. הוא כבש את איי גילברט, צפונית–מזרחית לנאורו, והקים שם בסיס מרכזי. עקב ההתקדמות נאורו הייתה מבודדת. ב-19 בפברואר 1942 הופצצה דרווין שבאוסטרליה, ולראשונה הפכה המדינה למטרה ישירה של מדינה זרה. הידיעות על ההפצצה באוסטרליה גרמו לתדהמה ולבלבול בקרב תושבי האי.
איומים על נאורו > פינוי אזרחים מערביים וסינים

עם הכרזת המלחמה הבריטית על האימפריה היפנית, החלה נציבות הפוספט הבריטית באי ללחוץ על ממשלת אוסטרליה כדי שתסייע בפינוי העובדים שלה מהאי. תגובת הרשויות הייתה איטית, בין היתר בגלל הערכות שפלישה יפנית לא ריאלית בגלל היעדר נמל מים עמוקים או מסלול המראה. גורם נוסף לעיכוב נבע מהאמונה של אוסטרליה ולפיה פינוי התושבים המערביים מהאי תגרום לאובדן היוקרה שלה מבחינת המקומיים. לבסוף, אושר הפינוי בינואר 1942, והתכנון היה לפנות את כל המערביים והסינים. בשל פעילות יפנית גוברת באזור, נשלחה משחתת לפינוי. עם הגעתה לאי ב-23 בפברואר הוחלט להעלות 61 מערביים, 391 סינים ו-49 מחיל המצב הבריטי; 191 סינים נשארו על האי בגלל היעדר מקום, בניגוד לתכנון לפנות את כולם. הובטח להם שיפונו במועד מאוחר יותר, אבל ההתקדמות היפנית המהירה מנעה את המשך הפינוי. שבעה מערביים, ביניהם המושל פרדריק צ'אלמרס, בחרו להישאר בטענה שמוטלת עליהם החובה לדאוג לתושבי האי. לאחר הפינוי, היו בנאורו 1,800 מקומיים, 190 גילברטזים (מהמושבה הבריטית איי גילברט) וכ-200 סינים. בטרם הושלם הפינוי, חיבלו עובדי נציבות הפוספט במתקני הכרייה.
1942: תחילת הכיבוש היפני > הפלישה היפנית

מבצע RY היה שם הקוד שנתנו היפנים לתוכנית לכבוש את נאורו ובנבה. הוא תוכנן לצאת לפועל במאי 1942, מייד לאחר מבצע MO (כיבוש פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה), ולפני מבצע MI (קרב מידוויי).
הניסיון הראשון לכבוש את נאורו החל ב-11 במאי כשכוח יפני שהורכב מסיירת, שתי שולות מוקשים ושתי משחתות וכן כוח נחתים יפני, נחת ברבאול. הכוח הותקף על ידי הצוללת האמריקאית S-42, ושולת מוקשים אחת אבדה. זמן קצר לאחר מכן ההתקפה נעצרה כשמטוסים יפנים זיהו שתי נושאות מטוסים אמריקאיות ששטות לכיוון נאורו.
ניסיון פלישה שני התרחש ב-26 באוגוסט בלגונת טרוק, ושלושה ימים אחר כך מחלקה ממשמר החופים ה-43 נחתה בנאורו ללא התנגדות. הצטרפה אליהם מחלקה מכוח הבסיס החמישי שנחתה באטול מקין ב-15 בספטמבר והגיעה לנאורו יומיים אחר כך. באוקטובר היו בנאורו 11 קצינים ו-249 חיילים יפנים בנאורו. ב-7 במרץ 1943 הגיע לאי קפטן טקנו טקנוצ'י כדי לקחת פיקוד, אולם לאורך פעילותו הוא היה חולה ומרותק למיטה, והמפקד בפועל היה לויטננט הירומי נקאיימה, שפיקד על כוח הנחיתה המקורי. ב-13 ביולי הגיע לאי קפטן היסיוקי סוודה והחליף את טקנוצ'י. הוא החזיק בתפקיד עד סוף המלחמה.
חמשת האוסטרלים שנותרו באי אחרי הכיבוש הושמו במעצר בית בסמוך לבית החולים באי. לעומתם, שני המיסיונרים שנותרו המשיכו לפעול כרגיל למשך תקופה מסוימת.
1942: תחילת הכיבוש היפני > הסדר החדש

זמן קצר אחרי הגעתם, היפנים מינו את טימותי דטודמו למנהיג המקומיים, שחויבו לציית לו. הוא שימש כראש מועצת הצ'יפים בממשל שלפני המלחמה, ועל כן זכה באופן טבעי לכבוד מהתושבים. תחת המשטר היפני, עם זאת, תפקידו היה רק ליישם פקודות שקיבל. העונשים על הפרת הכללים היפנים היו חמורים, והיו מספר מקרים של עריפת ראשים של מי שהואשמו בהפרת החוק.
היפנים השתלטו על מספר בתים שננטשו על ידי דייריהם לפני הפלישה והחרימו את כל כלי הרכב שהיו בבעלות המקומיים. הם הנהיגו שיטת קיצוב לפיה עובדים יפנים ותושבי נאורו היו זכאים ל-900 גרם אורז ו-45 גרם בשר בקר ביום, בעוד הסינים קיבלו מנות קטנות יותר. כמו כן, כל הגברים חויבו לעבוד עבור היפנים. העבודות היו בכפייה, ועובדים הוכו אם לא ביצעו במהירות הנדרשת את מטלותיהם.
חרף העובדה שהשלטון היפני היה נוקשה לעומת האוסטרלים, הוא היה פחות אכזרי בהשוואה לאזורי כיבוש אחרים שנשלטו בידי היפנים. היפנים ניסו לפתות את הבני נאורו בתעמולה, חינוך ובידור. הם פתחו בית ספר יפני, ורבים מהבני נאורו למדו יפנית בשנים אלו, וכן שכרו רקדניות מקומיות למסיבות שערכו, מה שיצר אפיק הכנסה נוסף עבור התושבים. היפנים בחרו גם לא להתערב בפעילות אנשי הדת האירופאים, שהייתה להם השפעה רבה באוכלוסייה. עם זאת, הם כן פעלו ביד קשה כלפי הסינים, שהיו בתחתית הפירמידה הגזעית שלהם. הם הופלו והוכו לעיתים קרובות יותר ובאכזריות רבה יותר לעומת יתר התושבים.
1942: תחילת הכיבוש היפני > פיתוח צבאי

משימתם הראשונה של היפנים הייתה לבנות הגנה לאי. לשם כך, הם מיקמו תותחים בקוטר 152 מ"מ בחופי האי והציבו מקלעי נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ. בנוסף, היפנים בנו עמדות פילבוקס בחופים, בנוקרים ובית חולים תת-קרקעי. עם זאת, הפרויקט המרכזי שביצעו היפנים היה בניית מנחת מטוסים (שהפך אחרי המלחמה לנמל התעופה הבינלאומי של נאורו). לשם בנייתו הובאו לאי 1,500 פועלים יפנים וקוריאנים וכן ניצלו מקומיים, גילברטים וסינים בעבודות כפייה. הקמת המנחת על רצועת החוף הצרה הביאה לגירושם של תושבים רבים ממחוזות בואה ויירן, שם היו מיטב האדמות באי. העבודות הסתיימו בינואר 1943, והחלו עבודות על מנחתים באנאבר ובמננג, אך הן לא הושלמו.
מטרה מרכזית בפלישה היפנית לאי הייתה השתלטות על מאגרי הפוספט הגדולים שבו. מספר ימים אחרי הפלישה, הובאו לאי 72 עובדים מחברת פיתוח הים הדרומי (Nan'yō Kōhatsu kabushiki gaisha) כדי להעריך את הנזק שנגרם למתקני הכרייה בפעולות החבלה האוסטרליות. הם הצליחו להחזיר לפעילות חלקי מכונות והביאו פועלים סינים לכרייה, אך ביוני 1943 עובדי החברה עזבו לאחר חיכוכים עם הצבא. לאורך כל תקופת השלטון היפני, לא תועדו משלוחי פוספט שעזבו את האי.
בגלל המרחק בין נאורו לקווג'לין, ב-15 בפברואר 1943, איי גילברט, נאורו ובנבה הועברו מידי שליטת הבסיס השישי שבסיסו בקווג'לין לידי הבסיס השלישי המיוחד החדש שבסיסו היה בבתיו. עקב הוצאת האיים מפיקודו, ב-2 במאי 1943 ביצע האדמירל היפני קיסוק מאטסו חרקירי. לאחר מכן, נאורו שימשה רק כתחנה בשרשרת ההגנה היפנית באזור.
1943–1944: ההתקפה האמריקאית, מעשי רצח והגליה > ההתקפה האמריקאית

ההתקפה היפנית בנאורו התרחשה במקביל לסיומה של ההתקפה היפנית הכללית באוקיינוס השקט. לאחר שיפן נבלמה בקרב ים האלמוגים והפסידה בקרב מפרץ מילן ובמידוויי, היא נאלצה להיכנס למגננה. ב-1943, בשעה שהאמריקאים הוסיפו לתקוף באיי מרשל וגילברט, חיל המצב בנאורו הוסיף לשפר את הביצורים שלו, מבלי שהיפנים היו מודעים להחלטה האמריקאית לוותר על כיבוש האי ולעקוף אותו. ההיסטוריון סמואל מוריסון אמר כי "זה נראה לא חכם להותיר אי עם שדה תעופה ובמרחק של 380 מייל מטאראווה בידי האויב. אבל ככל שחקרו את נאורו, כך פחות אהבו את הרעיון לתקוף אותה. נאורו היא אי ללא נמל או לגונה, בצורה של כובע עם שוליים צרים שם נבנה המנחת, וכתר בו הרכיב ארטילריה להגנת החופים. החלק הפנימי ההררי היה מלא מערות בהן כרו את הפוספט, בדיוק מסוג השטחים שבהם היפנים אהבו לפעולות ההגנה"
אף על פי שלא היה קרב על כיבוש האי, נאורו הופצצה מהאוויר מדי פעם, וספינות בעלות הברית מנעו את ההגעה של אספקה לאי.
החל מאמצע נובמבר 1943, כוחות ארצות הברית הפציצו קשות את נאורו והשביתו את המנחת היפני בתוך שישה שבועות. מדצמבר 1943 ועד ינואר 1945 נמשכו ההפצצות בקנה מידה קטן יותר, אך עדיין על בסיס יומיומי.
1943–1944: ההתקפה האמריקאית, מעשי רצח והגליה > רצח האזרחים האוסטרלים

ב-25 במרץ 1943, 15 מפציצים אמריקאים הפציצו את המנחת היפני באי, וגרמו להריסתם של שמונה מפציצים ושבעה מטוסי קרב יפנים. זמן קצר אחרי הגיחה האמריקאית, האזרחים האוסטרלים באי נרצחו בידי היפנים.
במאי 1946, בבית דין צבאי אוסטרלי נשפט על כך לויטננט הירומי נקאיימה, ונגזר עליו עונש מוות. הוא הוצא להורג ב-10 באוגוסט אותה שנה.
1943–1944: ההתקפה האמריקאית, מעשי רצח והגליה > תנועות עממיות

היפנים הציבו בנאורו חיל מצב גדול ביחס לאוכלוסייה. ביוני 1943 היו באי 5,187 תושבים, 2,000 יותר לעומת 1940. 1,388 היו אנשי צבא ו-1,500 היו פועלים יפנים וקוריאנים שהובאו לאי. 1,848 הבני נאורו היו למיעוט באוכלוסייה, ובסוף יוני, הובאו לאי עוד 1,000 חיילים.
הרשויות שחששו מפיצוץ אוכלוסין באי הנצור החליטו לגרש ממנו את המקומיים. זמן קצר אחרי הגעת השיירה הצבאית האחרונה, כינסו היפנים מועצה והודיעו על גירוש חלק מהתושבים יחד עם מנהיגם, טימותי דטודמו, וסירבו לחשוף את יעד הגירוש. זמן קצר לפני העזיבה, נמסר לדטודמו מכתב עם חותמו של הקיסר הירוהיטו, לפיו הגולים נמצאים תחת חסותו.
ב-29 ביוני 1943, 600 בני נאורו ושבעה סינים הועלו על ספינה יפנית ועזבו את האי. למחרת הספינה הפליגה ובליווי של ספינת צי קטנה הגיעה לטרוק, 1,600 ק"מ צפון-מערבית באיי קרוליין.
לאחר העזיבה, ביצעו היפנים את פשע המלחמה החמור ביותר בנאורו, כשטבחו ב-39 מצורעים שחיו במושבה שנבנתה עבורם על ידי האוסטרלים במננג. לפני הכיבוש היפני, המצורעים היו יכולים לקבל ביקורים ממשפחותיהם ואף לחיות עם ילדיהם. הכובשים שחששו מהדבקה, בודדו אותם לחלוטין אחרי הכיבוש, ומשפחותיהם היו בין העוזבים את האי. ב-11 ביולי 1943, הועלו 39 המצורעים על סירת דייגים שנגררה לים על ידי סירה יפנית. לאחר שהיו מחוץ לטווח הראייה של האי, חבל הגרירה נחתך והסירה היפנית החלה לירות על סירת הדיג בתותחים וברובים, עד שהתהפכה וטבעה. הירומי נקאיימה, שהורה לבצע את הטבח, סיפר מאוחר יותר למפקד החדש, קפטן סוודה כי המצורעים אבדו בטייפון.
קבוצה חדשה של 1,200 חיילים הגיעה לאי ב-6 באוגוסט 1943, במקביל לשליחת 601 תושבים, בעיקר נשים וילדים וכן שני הכמרים מהאי לאיי טרוק. עבור רוב הגולים, זו הייתה הפעם הראשונה שעזבו את האי, מה שגרר התרגשות מסוימת בקרב בני הנוער.
ב-11 בספטמבר הסירה שהייתה אמורה לשמש לגירוש יתר התושבים הוטבעה בידי צוללת אמריקאית. הדבר סיכל את התוכנית היפנית להותיר באי רק מעטים ללא זכויות.
ב-1943 עזבו את האי בסך הכל 1,200 מקומיים, אך הוחלפו בידי מספר גדול יותר של חיילים, כך שהמחסור במזון לא הוקל.