stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנאר ממנתון

פסלו של ברנאר במעבר סן ברנאר הקטן
ברנאר ממנתון (בצרפתית: Bernard de Menthon) (נולד ב-923‏ או 983‏ - מת ב-28 במאי 1008‏ או ב-15 ביוני 1081‏) הוא קדוש נוצרי.
ברנאר נולד ככל הנראה בטירת מנתון-סן-ברנאר שליד אנסי, בסבואה עילית, כבן למשפחת אצולה עשירה. בילדותו קיבל חינוך נרחב. על פי הסיפור המסורתי, הוא סירב בבגרותו להתחתן לבת אצולה כפי שסידר אביו, והחליט תחת זאת להצטרף לשירות הכנסייה. בלילה לפני החתונה הוא חמק מן הטירה לאיטליה והצטרף למסדר הבנדיקטיני. בשל התקדמות מהירה הפך לאחראי על אזור אאוסטה ב-966‏. הוא החליט להקדיש את עצמו למלחמה בפגניות בקרב תושבי הרי האלפים. במשך 42 שנים הוא הטיף באזור האלפים ואף בלומברדיה, ומעבר להמרות דת, קיימים גם ניסים המיוחסים לו (על פי אחת האגדות, כשברח מטירת אביו, קפץ מהחלון ומלאכים תפסו אותו).
בשנת 1042 הקים את האכסניה על שם ברנאר הקדוש במעבר סן ברנאר הגדול, אשר שירתה את העוברים בדרך הררית קשה זו וטיפלה בנפגעים. באכסניה זו הוכלא גזע הכלבים סן ברנרד, הקרוי אף הוא על שם ברנאר הקדוש.
ברנאר מת בנוברה. מאז 1923 הוא נחשב לקדוש המגן על מטפסי ההרים ותושבי אזור האלפים.
הערות שוליים

↑  על פי "מעשי הקדושים" (גרמנית)
1 2 3  על פי הלקסיקון הכנסייתי (גרמנית)
↑  על פי לקסיקון הקדושים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314296905171  BNE: XX1773398  GND: 119532387  HDS: 010221  LCCN: no2003022447  NLA: 49885899  Trove: 1507551  VcBA: 495/10242  VIAF: 232090163   WorldCat (עם VIAF): 232090163
בן שטיין

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1944 (בן 79) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בוורלי הילס 
 השכלה:  תיכון מונטגומרי בלייר (1962)  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר למשפט של ייל 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 מעסיק:  אמריקן יוניברסיטי, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי למנחה שעשועון 
 www.benstein.com
 
בנג'מין ג'רמי "בן" שטיין (באנגלית: Benjamin Jeremy "Ben" Stein; נולד ב-25 בנובמבר 1944) הוא תסריטאי, פובליציסט, עורך דין, שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1944 בוושינגטון למשפחה יהודית. אביו, הרברט שטיין, היה כלכלן בכיר ויועץ לנשיא ארצות הברית.
בשנת 1970 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ייל, והחל את דרכו במתן סיוע משפטי לדלי אמצעים, ולאחר מכן בהוראת משפטים באוניברסיטאות שונות בארצות הברית.
בשנות השבעים החל לכתוב מאמרי דעה בעיתונות האמריקאית בנושאים כלכליים ופוליטיים.
שימש ככותב נאומים לנשיאי ארצות הברית ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, ובשנת 1976 מגזין טיים הציע לזהותו עם "גרון עמוק".
בשנות השמונים נעשה יועץ בהוליווד, ובשנת 1986 הופיע כשחקן בסרט "שמתי ברז למורה". בהמשך, שיחק בסרט "המסכה" ובסדרה "שנות הקסם", גילם את דמותו שלו בסרט דייב משנת 1993, וגילם רב בסרט "נישואין נוסח מיאמי" בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר.
בתחילת שנות התשעים הופיע במספר פרסומות טלוויזיה, וקיבל תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, ובהן מקגייוור, צער גידול בנות, נשואים פלוס וסיינפלד. כמו כן, דיבב דמויות במספר סרטים מצוירים, וכתב תסריטים למספר סדרות טלוויזיה, כגון "Amerika". ב-1991 שיחק בסרט "בועות של אהבה".
בשנת 1997 הנחה יחד עם ג'ימי קימל שעשועון טלוויזיוני של ערוץ קומדי סנטרל בשם "Win Ben Stein's Money" - תוכנית אשר זכתה בחמישה פרסי אמי עד ירידתה משידור בשנת 2003. כמו כן, הנחה בערוץ זה את תוכנית הראיונות "Turn Ben Stein On".
משמש כיום כפרשן כלכלי אורח בערוץ CNBC ובאתר יאהו.
ברנאר פיקאר

| --- | --- |

 לידה:  11 ביוני 1673 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  8 במאי 1733 (בגיל 59) אמסטרדם 
 מקום לימודים:  Stadstekenacademie 
 
ברנאר פיקאר (בצרפתית: Bernard Picart או: Picard;‏ 11 ביוני 1673 - 8 במאי 1733) היה שרטט, חרט ומאייר ספרים צרפתי שפעל באמסטרדם במאה ה-18. נודע בעיקר בשל עבודותיו על טקסים דתיים ומנהגים תרבותיים של עמים שונים.
ביוגרפיה

פיקאר נולד בפריז, למד ציור ופיסול באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (אנ'). ב-1696 עשה את החורף באנטוורפן וקיבל הזמנות עבודה רבות בטרם חזר לצרפת בסוף 1698. בפריז ניהל את סדנת האמנות של אביו, ולאחר מות אשתו וילדיהם, עקר להאג יחד עם הביבליוגרף פרוספר מרשאן (אנ') בשל אווירת החופש הדתי ששררה ברפובליקה ההולנדית. שם הצטרפו לקבוצת אמנים שנמלטו לרפובליקה מסיבות דומות.
ב-1711 עברו פיקאר ומרשאן לאמסטרדם. ב-1712 נישא בשנית לאנה וינסנט בהארלם, התאזרח באמסטרדם והצטרף לגילדה מקומית.
פיקאר נודע בעיקר בשל ספרו "Cérémonies et coutumes religieuses de tous les peuples du monde" (בתרגום חופשי: "טקסים ומנהגים דתיים של כל העמים בעולם"), שיצא לאור בכמה כרכים החל מ-1723 וכלה ב-1743. הספר כלל 266 תחריטים שתיארו טקסים של יהודים, נוצרים, הינדים, מוסלמים ועמי אסיה ואמריקה. ליצירתם, הסתמך פיקאר על תיאורים של נוסעים וסוחרים ועל אוספים של פסלים הודים. הספר זכה להצלחה רבה, למרות שספג גינויים מהכנסייה הקתולית.
פיקאר אייר גם ספרים רבים נוספים, בשיתוף עם אמנים מקומיים כמו חרארד הוט (אנ') וארנולד הוברקן. וב-1723 פתח בית ספר לאמנות התחריט.
פיקאר מת ב-1733 ונקבר בכנסייה הוולונית באמסטרדם (אנ'). הוא הותיר אחריו אוסף גדול של רישומים ותחריטים.
בנימין אדר

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 
בנימין (בנקו) אדר (1934, יוגוסלביה – 1986, ישראל) היה עיתונאי ועורך העיתון "על המשמר". היה ממייסדי חוג אורנים.
ביוגרפיה

נולד ביוגוסלביה ובשנת 1944 עלה לארץ ישראל ללא הורים ביחד עם אחותו. הוא התחנך בקבוצת "אורן" בקיבוץ עין שמר. למד היסטוריה בסמינר אורנים ואחר כך לימד בתיכון "מבואות עירון".
היה עיתונאי בעיתון "על המשמר" ועורכם של השבוע בקיבוץ הארצי, המוסף לתרבות והמוסף "חותם". כתב את הספר "מפלגה אחת ושתי דרכים", שלא יצא לאור בחייו.
היה אב לחמישה ילדים.
בנטו דה גויס

| --- | --- |

 לידה:  1562 Vila Franca do Campo, פורטוגל 
 פטירה:  11 באפריל 1607 (בגיל 45 בערך) Suzhou District, שושלת מינג 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
בנטו דה גויס (בפורטוגזית: Bento de Góis‏; 1562, איים האזוריים, פורטוגל - 11 באפריל 1607, סוז'ואו, סין) היה אח ישועי פורטוגזי, מיסיונר וחוקר. שמו נכתב בדרך כלל באנגלית בשם בנטו דה גוס או בנטו דה גו . הוא זכור כאירופי הראשון שנסע בדרך היבשה מהודו לסין, דרך אפגניסטן והרי פמיר. בהשראת המחלוקות בין הישועים בשאלה האם קתאי של מרקו פולו היא מדינה הזהה לסין. משלחתו הוכיחה כי שתי המדינות הן אחת.
ראשית

גויס נסע להודו הפורטוגזית כחייל בצבא הפורטוגלי. בגואה, הוא הפך למסיונר ישועי (ב 1584) והציע את עצמו למשימת הנסיעה. בשנת 1595, הוא ליווה את ג'רום חאבייר ומנואל פנהירו ללאהור. גויס חזר לגואה בשנת 1601. לפי דברי מתאו ריצ'י, ההתנסויות שלו אפשרו לגויס להשתלם בשפה הפרסית ובמנהגים מוסלמים.
חידת קתאי

דה גויס זכור בגלל מסעו הארוך במרכז אסיה, בתחפושת של סוחר ארמני, בחיפושיו אחרי ממלכת קתאי. החיפוש נבע מהרשימות שערך מרקו פולו ומאוחר יותר על ידי טענותיו של רוי גונזלס דה קליבחו. דיווחים אלה הסתובבו באירופה במשך למעלה משלוש מאות שנים, בהם עלתה הטענה על קיומה של ממלכה נוצרית בקרב מדינות מוסלמיות. לאחר שהמיסיונרים הישועים, בראשותו של ריצ'י, בילו למעלה מ -15 שנה בדרום סין והגיעו לבסוף לבייג'ינג בשנת 1598, הם שיערו שסין היא קתאי. האמונה התחזקה מהעובדה שכל הנוסעים המוסלמים (ממרכז אסיה) שנפגשו עם ריצ'י וחבריו בסין אמרו להם שהם בקתאי.
ההנהגה הישועית בגואה, הודו, התבשרה במכתבים של ריצ׳י וחבריו כי סין היא קתאי אך אין שם נוצרים. במקביל, הודיעו הישועים שהוצבו בחצר הקיסר המוגולי (בפרט חאבייר עצמו) כי סוחרים מוסלמים הגיעו לקתאי דרך קשגר וכי יש הרבה נוצרים בקטאי. דברים אלה שכנעו את חאבייר שקתאי היא ממלכת פרסטר ג'ון במקום ממלכת מינג סין .
בדיעבד, משערים כי הטענה שבסין יש הרבה נוצרים, נבעה מטעות של הסוחרים המוסלמים ממרכז אסיה. הטעות מוסברת על ידי קווי דמיון רבים בין טקסים כנסייתיים נוצריים ובודהיסטיים, מה שגרם לשתי הדתות להיראות דומות בעיני הסוחרים המוסלמים.
הישועים בגואה ואנשי המסדר באירופה החליטו לשלוח משלחת יבשתית מהודו לקתאי, שהוזכרה על ידי המוגולים, כדי לגלות את מהות המדינה הזאת. בנטו דה גויס נבחר לאדם המתאים ביותר למסע הזה - איש אמיץ ובעל שיקול דעת טוב, שהיה בקיא בשפות ומנהגי האזור. אכבר אישר את התוכניות, והוציא לגויס מכתבי המלצה שישמשו אותו במהלך המסע בתוך האימפריה המוגולית, וכן מימן חלק מהמסע.
בקתאי

גויס עזב את העיר אגרה ונסע לעבר לאהור בסוף 1602 או בתחילת 1603 . בפברואר 1603, עזב את לאהור עם השיירה השנתית אל קשגר. זהות הכיסוי שלו הייתה של סוחר ארמני בשם עבדאללה איסאי. ליוו אותו שני יוונים שנבחרו על ידי חאבייר: כומר, ליאו גרימנו, שנסע לקאבול, וסוחר, דמטריוס, שנפרד גם מגויס בקאבול אך בהמשך הצטרף אליו בירקנד. במקום ארבעת המשרתים שניתנו לו באגרה, הוא שכר בלאהור ארמני המתגורר בעיר ההיא, יצחק, שליווה את גויס עד הסוף.
מקאבול, גויס והארמני יצאו צפונה וחצו את ההרים בין פקיסטן לאפגניסטן. לאחר שעזבו את נחלתם של המוגולים ונכנסו לשטח שבסמכותו של החאן מסמרקנד ובוכרה, הם עצרו בצפון אפגניסטן של ימינו. האזור היה נתון בסערת מאבקים ומלחמות נגד השליטים הבוכרים.
השיירה המשיכה מזרחה, בדרכים מסוכנות למעבר באזור הרי פמיר. המקומות המוזכרים אצלו במסע לא מזוהים ברובם השיירה הגיעה לירקנד ( "Hiarchan" בדרום מערב סין הנוכחית) בחודש נובמבר 1603.
ירקנד הייתה בירת קשגריה (אגן טרים) עוד מימי אבו בכר חאן (1500 לערך). גויס והארמני בילו שם שנה כדי לחכות להיווצרותה ויציאתה של שיירה לקתאי. הם ידעו כי כל כמה שנים יוצאת שיירה את ירקנד, כאשר בעיקר סוחרים מקומיים מעבירים סחורות, ואבנים יקרות לבירת קתאי (כלומר, בייג'ינג) במסווה של "מחווה" לקיסר מינג, משליטי מרכז אסיה שונים.
על פי המנהג, הקיסר היה בוחר בעצמו את אבן ג׳ייד הטובה ביותר ואת שאר האבנים ניתן היה למכור לסוחרים בבייג'ינג. השיירה העמוסת אבני הג׳ייד עזבה את ירקנד בנובמבר 1604. הם עצרו באקסו, שינג'יאנג, שהייתה עדיין בתוך הממלכה של קשגאר.
לאחר מכן חצתה השיירה את המדבר, והגיעה לתחנה הבאה - העיר סיאליס שהייתה מבוצרת מאוד, שם שהו הנוסעים שלושה חודשים, כאשר ראש השיירה חיכה לסוחרים נוספים. לפי מסלול המסע, נראה כי העיר סיאליס הייתה ממוקמת בתוך המרחב של מונגוליה הפנימית הנוכחית. אבל זהותה המדויקת היא נושא לוויכוח בקרב היסטוריונים. היו שחשבו שזו העיר קורלה. אולם אחרים חושבים כי זו קראשר, כ -50 ק"מ צפונית-מזרחית.
בסיאליס השיירה פגשה שיירה אחרת, שחזרה מבייג'ינג לקשגריה. במהלך שהותם בבייג'ינג, או "קמבלו", בטורקית, התגוררו הקשגרים באותו מתקן לאירוח מבקרים זרים בו שהה ריצ'י, הישועי הראשון שהגיע לבירה הסינית. הקשגרים החוזרים סיפרו לגויס את מה שהם יודעים על המבקרים בסין, והם אפילו הראו לו חתיכת נייר עם כיתוב בפורטוגזית. גויס היה מרוצה, עכשיו היה בטוח כי ישועי סין צדקו בזיהוי העיר קתאי של מרקו פולו כסין ואת העיר קמבלו כעיר בייג'ינג .
תקוע בסוז'ואו

שיירתו הגיעה לגבול הסיני בג'יאיוגואן ועד מהרה השיגה את האישור לחצות את החומה הגדולה כדי להמשיך אל סוז'ואו העיר הראשונה בתוך האימפריה מינג, שאליה נכנסו סמוך לסוף של 1605. אחרי שלוש שנים ו -6,000 קילומטר של מסע מפרך, היו לבנטו ויצחק 13 סוסים, חמישה משרתים ושני נערים. הם נשאו איתם שפע של אבני ג׳ייד יקרות, ושניהם היו במצב בריאותי טוב. עם זאת, כאן אזל מזלם. לאימפריה של מינג היו חוקים מגבילים למדי לגבי כניסת זרים למדינה, ולקח חודשים רבים עד שהסוחרים המרכז אסייתיים הורשו להמשיך לחלקה הפנימי של המדינה.
בינתיים, בנטו ויצחק, שהיו כמעט כלואים בעיר הגבול, נאלצו להוציא את נכסיהם כדי להאכיל את עצמם במחירים המופקעים ששררו בה. גויס כתב מכתב לישועים בבייג'ינג וביקש מהם למצוא דרך להוציא אותו מסוז'ואו, אך המכתב לא נמסר, מכיוון שהוא לא ידע את הכתובת של עמיתיו בבייג'ינג, ונראה שהוא אפילו לא יכול היה לבקש מאף אחד לכתוב את המכתב בסינית. בסופו של דבר, ישועי בייג'ינג ביררו אודותיו מאנשים שהגיעו ממערב, אך הם גם לא יכלו ללמוד דבר מכיוון שהם לא ידעו את שמו "הארמני", או שהם שאלו את האנשים הלא נכונים.
המכתב השני של גויס, שנשלח בסביבות חג הפסחא 1606, הגיע לבייג'ינג באמצע נובמבר. למרות מזג האוויר החורפי, ריצ'י שלח מייד את הישועי, ג'ובאני פרננדס לפגוש את בנטו. פרננדס הגיע לסוז'ואו בסוף מרץ 1607 ומצא את בנטו חולה מאוד. בנטו נפטר 11 ימים לאחר בואו של פרננדס, ושאר חברי השיירה שלו, על פי המנהג, חילקו את רכושו בינם לבין עצמם.
נדרשו מאמצים משפטיים לג'ובאני ויצחק ומספר חודשים כדי לשחזר חלק מהרכוש והמסמכים של גויס. לרוע המזל יומן הנסיעות שלו, שנאמר כי הוא שמר עליו בקפדנות, הושמד על ידי אנשי השיירה המוסלמים. מכיוון שהיה בו גם רישומים של סכומי הכספים שחלקם היו חייבים לו. לפיכך, רישומי משלחתו הם רישומים מפוקפקים, ומבוססים בעיקר על מספר מכתבים ששרדו ועל מידע שהשיג ריצ'י מיצחק וג'ובאני.
יצחק וג'ובאני קברו את גויס בדרך נוצרית ככל שניתן בנסיבות העניין, והם נסעו לבייג'ינג. לאחר תחקיר על ידי ריצ'י במהלך שהותם בבייג'ינג, יצחק חזר להודו, דרך מקאו ומיצר סינגפור.
הערות שוליים

1 2  Bento de Goes", in: Goodrich, Luther Carrington; Fang, Zhaoying (1976). Dictionary of Ming biography, 1368-1644. Volume 1. Columbia University Press. pp. 472–473.
1 2  Gallagher (trans.) (1953), p. 499-500.
↑  González de Clavijo, Ruy; Markham, Clements R. (translation and comments) (1859), Narrative of the embassy of Ruy Gonzalez de Clavijo to the court of Timour at Samarcand, A.D. 1403-6 (1859), pp. 133–134. There is also a 1970 reprint, with the same pagination).
↑  Yule, pp. 534-535
↑  Gallagher, p. 500; Yule, pp. 551-552
↑  Gallagher (trans.) (1953), p. 499-500.
↑  Yule, pp. 534-535
↑  Yule, p. 537
↑  Gallagher, p 501, or Yule, p. 553
↑  Wessels, p. 19
↑  Yule, p. 539
↑  Wessels, pp. 22-23
↑  Yule. p. 546
↑  Gallagher, p. 511; Yule, p. 574.
↑  Wessels, p. 35
↑  Yule, p. 575
↑  Gallagher, p. 512; Yule, p. 577
↑  Gallagher, p. 515; Yule, p. 583
↑  Gallagher, p. 516; Yule, p. 584
↑  Gallagher, p. 516; Yule, p. 586; Vincent Cronin. (1984), The Wise Man from the West, p.241-242.
↑  Gallagher, p. 519
↑  Gallagher, p. 518-59; Yule, pp. 536-537
↑  Gallagher, p. 521
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278699805171  BnF: cb14501872w (data)  GND: 119050137  ISNI: 0000 0001 1682 7967  LCCN: n88252474  NKC: jo20181013601  NTA: 074513540  SNAC: w64f3pj4  SUDOC: 074564331  Trove: 1023473  VIAF: 88083298   WorldCat (עם VIAF): 88083298 
קברים מלכותיים בעיר ירקנד
מצבה לזכרו של בנטו דה גויס, באיים האזוריים
בנימין אוראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 פלונגה, ליטא 
 פטירה:  3 בדצמבר 1968 (בגיל 79 בערך) 
 שם לידה:  בנימין פייבלזון 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 תחום יצירה:  אדריכלות, ציור, פיסול 
 
מבנה מסחר ותעסוקה משנת 1939 בצומת הרחובות ארלוזורוב והרצל בחיפה, פברואר 2010
אנדרטה לזכר אבשלום פיינברג, מוצבת היום בתחומי פארק נחל חדרה, 3/12
בית רוזנפלד בבת גלים
בנימין אוראל (1889 – 3 בדצמבר 1968) היה אמן, צייר, פסל ואדריכל ישראלי, שתכנן בין השאר את תחנת החשמל בנהריים.
ביוגרפיה

נולד בשם בנימין פייבלזון למשפחה דתית בפלונגיאן במחוז טלז שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, כיום בליטא), שם שימש אביו כרב העיירה. בעקבות נטיותיו היצירתיות, נשלח על ידי הוריו בשנת 1907 ללמוד בישיבה בארץ ישראל, אך הוא בחר לפרוש מלימודי הקודש ולפנות לבית הספר לאמנות "בצלאל".
בבצלאל למד בין השנים 1908–1914 במגמת ציור ופיסול, ולאחר מכן הצטרף כחבר בסגל המורים.
בדומה לאדריכלים רבים באותה העת, היות שלא נמצא היה בית ספר לאדריכלות בארץ ישראל וכן לא היה ברשותו תקציב ללימודים אקדמיים בחוץ לארץ, פנה לעבוד כשרטט במשרדי אדריכלים בפריז ובברלין.
עם שובו ארצה חבר למהנדס האזרחי יחזקאל זוהר להקמת שותפות במשרד תכנון אשר הוקם בחיפה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. המשרד פעל בשנים 1926–1942, ובמהלכן תכנן עשרות בניינים. עיקר פעילותו הייתה בחיפה, אולם מגוון הפרויקטים בוצעו ברחבי ארץ ישראל המנדטורית, מנהריה ועד רחובות. בין היתר השתתף בתכנון תחנת כוח נהריים של חברת החשמל.
בשנת 2008 יצאה לאור המונוגרפיה "בנימין אוראל: אדריכל ללא דיפלומה", מאת בנו ונכדו אלוף ודרור אור-אל, המסכמת את פועלו של אוראל. במקביל הועלה אתר אינטרנט הסוקר את עבודותיו המרכזיות.
בית שרעבי

כניס בית אלשרעבי היה אחד ממרכזי התורה ומבתי הכנסת הוותיקים שברובע היהודים ("קאע אל-יהוד") בצנעא בירת תימן. כניס זה היה שייך למשפחת אלשרעבי אשר על שמה נקרא בית הכנסת, כנהוג בתימן.
בכניס בית אלשרעבי התקיימה ישיבה של תלמידי חכמים ללימוד תלמוד ופוסקים על הסדר. המקום נוסד בשלהי המאה ה-17, לאחר חזרת היהודים מגלות מוזע, ונותר פעיל כמעט ברציפות עד להשלמת מבצע על כנפי נשרים לעליית יהודי תימן לישראל בשנת ה'תש"י (1950).
ייסוד בית הכנסת

בית הכנסת נוסד בתחילת יישוב שכונת היהודים בצנעא (קאע ביר אלעזב), שנים מספר אחרי שובם מגלות מוזע שבתהאמה בשנת ה'ת"מ. הכניס אשר נוסד על ידי משפחת הרב דאוד חותר, אב"ד צנעא, נקרא תחילה בשם "כניס בית חותר".
כבר בתקופה זו קבעו זקני משפחת שרעבי את הכניס כמקום תפילתם ולימודם והיו מחשובי הקהל שם. כפי הנראה הרב חותר היה היחיד ממשפחתו שעמד בראשות בית הכנסת וסמוך לאחר פטירתו (ה'תק"ז; 1747) החלו לכהן בתפקיד מזקני וחכמי משפחת שרעבי.
חורבן בית הכנסת וקימומו

בסוף חודש סיוון ה'תקכ"ב (1762) גזר המלך אַלמִהְדִּי עֲבַּאס אִבּןַ אלמַנצוּר חוּסַין להחריב את בתי הכנסת שבשכונת היהודים ובכללם כניסת מארי דאוד חותר. מיד לאחר מכן, מונה מטעם השלטון הנשיא ר' סאלם אִבּן אהרן עִרַאקִי המכונה "אַלאוּסטַא", כאחראי על כל חורבות בתי הכנסת, וייתכן שקנה גם את חורבת כניס חותר ומכרה ליוסף הכהן סבולה. בית הכנסת לא נשאר זמן רב בידי סבולה ומיד לאחר פטירתו ירש חורבה זו בנו סעיד ן' יוסף הכהן אשר בשנת ה'תק"ל (1770) מכר אותה לרב סאלם אלשרעבי במחיר עשרה קרוש (ארבעה מהם שילם הוא עצמו ואת יתר התשלום נתן בנו יורשו יעקב ן' סאלם אלשרעבי, בשנת ה'תקל"ב (1772).
בתי הכנסת נשארו בחורבנם קרוב לשלושים שנה עד שעמד המלך אלמנצור עלי בנו של המלך אלמהדי עבאס שבתמורה לשוחד התיר ליהודים לחזור ולבנות את בתי הכנסת. בין הבונים את כניס אלשרעבי היו האחים יעקב ושלמה שרעבי, בניו של סאלם שרעבי, אשר השיגו רישיון לבנות את חורבת בית הכנסת ולהעמידו מחדש על תילו. שנת הפתיחה המדויקת אינה ידועה.
בשנת ה'תקנ"ד חלק ממתפללי בית הכנסת טענו כי בית הכנסת הוא הקדש (וקף), אולם בית הדין של צנעא חקר את העניין ופסק כי הטענה כוזבת וכי בנין בית הכנסת שייך ליעקב ושלמה יורשי סאלם אלשרעבי.
סדרי הלימוד והתפילה > נוסח התפילה

לאורך שנות קיומו של בית הכנסת, בית הכנסת היה היחיד בצנעא  אשר נוסח התפילה שנהג בו היה הנוסח השאמי. מייסד בית הכנסת, הרב דוד חותר, נטה לתקן תקנות בהתאם לקבלה ולמנהגי ספרד ועל כן נראה כי כבר בזמנו התפללו בבית הכנסת בנוסח השאמי. גם במאה ה-19 מתאר בספרו יעקב הלוי ספיר אשר ביקר בצנעא בשנת ה'תרי"ט (1859) כי בבית הכנסת מתפללים בסידורים ספרדיים. עם זאת, בראשית המאה ה-20, בזמן כהונתו של הרב אהרן הכהן הייתה אמנם מרבית התפילה בנוסח שאמי, אולם סדר היום וקטעי התפילה מנפילת אפיים ואילך היו בנוסח בלדי.
סדרי הלימוד והתפילה > סדרי הלימוד > בימות החול

הלימוד בכניס היה מתחיל כשלוש עד ארבע שעות לפני עלות השחר, ובדורות האחרונים היה הרב אהרן הכהן פותח את בית הכנסת כבר בחצות הלילה. הלימוד כלל עיסוק בן שעה בספר הזוהר ולאחריו לימוד משנה. סדר הלימוד היה בעיון מעמיק ובדרך משא ומתן. מגיד השיעור היה הרב אברהם הכהן, גם בזמן כהונתו של אביו. בלימוד זה השתתפו כעשרה לומדים ובהם ר' חיים הכהן, שמעון גיאת, חיים בן יוסף צאלח, שלמה אלנדאף, סלימאן ד'הרי, ר' חיים בן משה צאלח (אלעמא), יוסף צאלח, ר' יוסף בן יחיא חייבי, ועוד. בסיום הלימוד התפזרו הלומדים לתפילת שחרית, כל אחד בבית הכנסת הקבוע לתפילתו.
לאחר סעודת שחרית התקיים בכניס לימוד בן שעתיים במתכונת ישיבה (בערבית יהודית: צנעא קֲרַאיֵהּ וַסט אַלצֲּבַּח; ובעברית: לימוד אמצע הבוקר) בדומה לנהוג בכניסים אחרים דוגמת כניס בית צאלח. במרכז הלימוד עמד ספר משנה תורה לרמב"ם אשר נלמד על הסדר תוך עיון מקביל בשולחן ערוך ובפוסקים אחרים.
ראשי הישיבה היו הרב אהרן הכהן, בנו הרב אברהם והרב חיים כסאר. חכמים נוספים בישיבה היו הרב חיים הכהן, הרב שלום בן יוסף קלזאן ובנו הרב שלום קלזאן, הרב שלום ן' משה יצחק הלוי (הזקן), הרב חיים חובארה, הרב סאלם בן סלימאן גובי (אלמדאעי), הרב יוסף בן יחיא חייבי (סניידר), הרב חיים אברהם אסנפי, ר' שלמה נדאף ואחרים. בין צעירי התלמידים היו הרב חיים בן יחיא יצחק הלוי (לימים רבה של הרצליה), ר' שלום בן סלימאן כהן (אפרים), הרב יוסף בן הרב שלום קלזאן ואחיו הרב שמעון.
בכל ערב מימי החול לאחר תפילת מנחה וערבית, היו לומדים בספר עין יעקב.
סדרי הלימוד והתפילה > סדרי הלימוד > בשבתות

בלילי שבתות מחצות הלילה היו לומדים משנה על הסדר עד זמן תפילת שחרית. ומשך כמה שנים היו מסיימים את כל ששת סדרי משנה.
משעת חצות היום בשבת ועד לתפלת מנחה של שבת היה בית הכנסת מתמלא בלומדים. בתחילה היה מארי אהרן הכהן פותח בלימוד הגמרא בדרך עיון משא ומתן כשעה ומחצה. לאחר מכן למדו שולחן ערוך ונושאי כליו, ולבסוף למדו את פירוש רש"י על פרשת השבוע. בסיום הלימוד התפללו הלומדים מנחה וחזרו לבתיהם לקיים סעודה שלישית.
מבנה בית הכנסת > חצר בית הכנסת

בית הכנסת היה ממוקם בחלק הצפוני של שכונת היהודים (קאע אליהוד) בעיר צנעא, דרומית למבוי השני ברחוב החוצה את השכונה (שארע אלרישיה). חצר בית הכנסת הייתה רחבת ידיים ומרוצפת באבני בזלת שחורה, ובכותלי החצר היו תאים קטנים ולהם מנעול, בהם כל מתפלל היה מניח את מנעליו בזמן ישיבתו בבית הכנסת. זכות החזקה של תאים אלו עברה בירושה מאב לבן, ואילו אורחים היו מניחים את נעליהם בחצר בית הכנסת עצמה.
קרוב לפינת החצר היה קיים מקווה קטן לטבילה, שנבנה במאה ה-17 עבור רבי דאוד חותר, מייסד בית הכנסת. בדורות האחרונים מקוה זה היה סתום, והיה משמש כמקום גניזה לספרי קודש שבלו. צמוד למקווה היה בור מים ולצידו בריכה בגודל של כמטר מרובע המלאה מים בגובה של כחצי מטר, אשר שימשה את הנכנסים לנטילת ידיים.
מבנה בית הכנסת > אולם בית הכנסת

אולם בית הכנסת היה בגודל של כשבעים מ"ר ובגובה כששה מטרים. הכניסה אליו הייתה מצד דרום, מול פני ההיכל, נמוכה במדרגה מגובה החצר. מעל הכניסה הייתה עזרת נשים, קטנה יחסית, אשר נוספה בשנים האחרונות לקיומו של בית הכנסת.
מבנה בית הכנסת > אולם בית הכנסת > ההיכלות והתיבה

ההיכלות (ארון הקודש) היו בצד צפון לכל אורך הקיר הצפוני ובו נפתחו שלוש דלתות ובכל דלת שלוש כנפות. הארון הכיל כעשרים עד שלושים ספרי תורה. הפרוכת אשר הייתה לכל אורך הקיר הייתה עשויה בד עבה בצבעי אדום-צהוב, ועליה היו רקומות צורות פרחים. מעל ארון הקודש בנו שנים עשר חלונות קטנים כנגד שנים עשר השבטים.
בבית כנסת זה היה ספר תורה עתיק שכונה "אהרן" ואשר היו מוציאים אותו רק פעמיים בשנה ביום הכיפורים ובחג השבועות, לאחר שהיו טובלים במקווה טהרה. נטען כי ספר זה היה בן שמונה מאות שנה ערב העלייה לישראל, ובדרכו לישראל אבדו עקבותיו בעיר הנמל עדן.
התיבה הייתה מעץ מלא עם חריטות וציורים מעשה אומן. אורכה היה 1.2 מטר ורוחבה 60 ס"מ ולה כמין מגירה עבור הילד המתרגם את הפרשה. מתחת לתיבה ניצב שרפרף קטן אשר שימש את הילדים לעליית ה"שישי". מקומה הקבוע היה לצד שמאל של ארון הקודש, וכשקראו בתורה היו מעבירים אותה למרכז בית הכנסת. על התיבה הייתה מונחת מפה פשוטה עתיקה. בימים הנוראים מקום התיבה היה במרכז בית הכנסת גם בשעת התפילות.
מבנה בית הכנסת > ספריית בית הכנסת

בבית כנסת זה הייתה ספרייה גדולה של ספרי קודש, דפוסים ישנים וכתבי יד בני חמש מאות שנים ויותר. באמצעו של הקיר המזרחי בבית הכנסת היה חדר קטן בגודל של כ-4 מ"ר, אשר נקרא "טַבַקֵה" ובו היו מניחים את ספרי הלימוד של בית הכנסת ותשמישי קדושה נוספים. כמו כן, סביב לקירות בית הכנסת היו ארונות, מעל ראשי המתפללים, אשר היו מלאים בספרי קודש ללימוד השילוש (משנה, נביאים, תהלים). במבצע על כנפי נשרים נארזו כל הספרים בכ-40 ארגזי עץ לשם העברתם לישראל, אך מרביתם אבדו.
ראשי הישיבה ותקופת כהונתם

הרב דוד חותר - ה'תמ"ה - ה'תק"ז (1685–1747)
הרב שלמה שרעבי - ה'תק"ז - ה'תקכ"ב (1747–1762)
הרב  יחיא בן חיים שרעבי - ה'תק"ץ - ה'תר"ל (1830–1870)
הרב יוסף בכה"ר שלום קרח (הראשון) - ה'תר"ל - ה'תרל"ו (1870–1876)
הרב שלום בן חיים שרעבי - ה'תרל"ו - ה'תרמ"ז (1876–1887)
הרב יהודה בן חיים שרעבי - ה'תרמ"ז - ה'תרס"ו (1887–1906)
הרב אהרן הכהן - ה'תרס"ו - ה'תרצ"ד (1906–1934)
הרב אברהם הכהן - ה'תר"צ - ה'תש"ד (1930–1943)
הרב חיים כסאר - ה'תש"ד - ה'תש"י (1943–1950)
לקריאה נוספת

קונטרס בית אלשרעבי, ה'תשס"ב
הערות שוליים

↑  הרב יוסף קאפח, בתי כנסת בתימן, באתר דעת
ברד

ערך זה עוסק במשקע בצורת כדורי קרח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אבן ברד גדולה
סופת ברד
הברד הגדול ביותר שתועד (נכון לשנת 2003). בעל קוטר של כ-18 סנטימטר ובהיקף של כ-48 סנטימטר
עננים המורידים ברד מקבלים לעיתים גוון ירקרק
בָּרָד הוא משקע בצורת כדורי קרח אשר נופלים מעננים.
היווצרות

הברד נוצר בתנאי אטמוספירה לא יציבים, המאפשרים התפתחות עננות ערמתית מפותחת וזרימות אנכיות חזקות יחסית. עם זאת, היווצרותו של הברד אפשרית אך ורק בענן הנקרא קומולונימבוס, או כפי שהוא מוכר במינוח המטאורולוגי, גם בשם CB. ענן הקומולונימבוס הוא ענן מפותח מאוד שגובה בסיסו מצוי ברום של פחות מ-300 מטר מעל גובה פני הים או מעל פני השטח, וגובה הפסגה שלו מגיע לכדי 6 קילומטר ויותר. הענן נוצר בתנאי אי יציבות חריפים מאוד באטמוספירה ומצויים בו, הן בתוכו והן מסביב לו כולל מתחתיו, זרמים אנכיים חזקים מאוד, הנקראים קונבקציה.
הקונבקציות, הזרימות האנכיות מעלות את טיפות המים בענן אל מעבר רום הקיפאון - הטיפה עוברת למצב צבירה מוצק המהווה את הגרעין של כל משקע, המתחיל את דרכו כשלג.
בעת ירידת משקעים, מתחיל המשקע לרדת כשלג ועושה את דרכו לקרקע בהשפעת כח המשיכה, מגיע אל מתחת רום הקיפאון, שם הוא מפשיר והופך לטיפת מים מקוררת ביותר. בתוך כך, הטיפה סופחת אליה טיפות מים נוספות הנצמדות אליה. בשלב זה זרימה אנכית (קונבקציה) חזקה, עשויה שוב "לזרוק" את הטיפה ולהעלותה, אל מעבר לרום הקיפאון ולהביא לקפיאת השכבה החיצונית.
תהליך זה חוזר על עצמו שוב ושוב, עד אשר כדור הברד המתהווה כבד די הצורך על מנת להתגבר על הקונבקציות החזקות ולרדת לקרקע, או שהוא מוסט על ידי זרמים אופקיים חזקים (הקיימים אף הם בענן) לאזור בענן בו הזרימה האנכית חלשה יותר, אז יפול כדור הברד אל הקרקע. ככל שהזרימה האנכית חזקה יותר, כך עשוי הברד "להיזרק" בחזרה אל תוך הענן מספר רב יותר של פעמים ובכך, להתפתח לגדלים מרשימים יותר.
בשל אופי התהוותו, עשוי הברד שכבות שכבות, בדומה לבצל, כאשר מספר השכבות מעיד על מספר מחזורי הקיפאון.
סוג נוסף של ברד, השכיח בישראל בעיקר באזורי ההרים, הוא ברד רך אשר נגרם כתוצאה מקפיאה של טיפות מים בענן או מהתנגשות פתיתי שלג עם טיפות מים שנמצאות במצב של קירור יתר. ברד זה נראה יותר ספוגי, נופל יותר בעדינות ולעיתים נראה דומה מאוד לשלג.