stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיזה לצן
מוות והנצחה

כאשר לצן פוטרה מחצר המלוכה היא חזרה למולדתה גרמניה, והתגוררה בבוקבורג. היא גרה עם אחותה כשהיא מקבלת פנסיה נדיבה שסיפקה ויקטוריה, סכום שנתי של 800 פאונד. היא כיסתה את קירות ביתה בפורטרטים של המלכה. אף על פי שאחותה מתה מספר חודשים לאחר מכן, הברונית המשיכה לתמוך כלכלית באחיינים הרבים שלה. לצן המשיכה להתייחס לוויקטוריה בחיבה, והמלכה כתבה בקביעות לאומנתה לשעבר, כל שבוע בהתחלה ואחר כך מדי חודש לבקשת לצן. כאשר ביקרה קרובים בגרמניה, באה המלכה לבקר אותה פעמיים ביחידות. הברונית לצן נפטרה בבוקבורג ב-9 בספטמבר 1870, ונקברה בבית הקברות יטנבורגר. המלכה ויקטוריה הורתה להקים לה אנדרטה.
במהלך תקופתה בחצר הבריטית, לצן משכה תשומת לב מחוץ לבית המלוכה בשל יחסיה הקרובים עם ויקטוריה. היא ספגה ביקורת על השפעתה על המלכה, במיוחד מאלה שלא אהבו השפעות גרמניות בחצר המלכות. חוברות, רבות שפורסמו על ידי מפלגת הטורים, התלוננו על "הזרה המתאכסנת בארצנו" ועל "היועצים המרושעים" המקיפים את ויקטוריה. אחד במיוחד, שפורסם כמכתב האזהרה לברונית לצן, הכריז כי "גברת זרה מסוימת משכה את חוטי הקונספירציה השטנית שהליידי פלורה הייתה הקורבן הראשון שלה", התייחסות לפרשת פלורה הייסטינגס. כאות להשפעה הפוליטית הנתפסת בה, בשנת 1838 שמועות כוזבות העלו כי לצן צידדה במפלגה הוויגית, וכי הוצעה לה "הצעת נישואין דחופה" על ידי ראש הממשלה, לורד מלבורן. למרות כל הביקורת הזו, ההיסטוריונית ג'יליאן גיל מתארת כיצד לצן הייתה ישרה וחסכנית; גם לאחר שוויקטוריה עלתה לכס המלכות, נראה שהיא לא דרשההעלאה או תואר, אלא העדיפה פשוט להיות בחברת המלכה. ההיסטוריון קיי. די ריינולדס מוסיף כי ללצן הייתה השפעה גדולה על אופייה והתפתחותה המוסרית של ויקטוריה, במיוחד העניקה למלכה את כוח הרצון לשרוד את ילדותה הבעייתית ואת המלכות הצעירה. אולם לא כל השפעתה הייתה חיובית; ריינולדס גם משער שמשבר בנות הלוויה ב-1839 נבע בחלקו מאי נכונותה של ויקטוריה לאבד את לצן.
בתרבות

דמותה של הברונית לצן הוצגה פעמים רבות בקולנוע ובטלוויזיה. רנה סטוברווה גילמה אותה בסרט הגרמני "Mädchenjahre einer Königin" משנת 1936. גרטה שרדר גילמה אותה בסרטים "ויקטוריה הגדולה" ו"שישים שנות תהילה"., ברברה אוורסט - גילמה אותה בסרט "ראש הממשלה" מ-1941. מגדה שניידר בסדרת הטלוויזיה "סיפורה של ויקי". דיאנה ריג גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה ואלברט" מ-2001. ג'נט היין גילמה את דמותה בסרט "ויקטוריה הצעירה" ודניאלה הולץ גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריה" מ-2016.
לקריאה נוספת

Gill, Gillian (2009). We Two: Victoria and Albert: Rulers, Partners, Rivals. Ballatine Books. ISBN 978-0-345-52001-2.
Greville, Charles (2005). The Greville Memoirs. A Journal of the Reign of Queen Victoria from 1837 to 1852, Volume 2. Elibron Classics. ISBN 1-4021-7608-2.
Hibbert, Christopher (2000). Queen Victoria: A Personal History. HarperCollins. ISBN 0-00-638843-4.
Hough, Richard (1996). Victoria and Albert. St. Martin's Press. ISBN 0-31214-822-4.
Hubbard, Kate (2012). Serving Victoria: Life in the Royal Household. HarperCollins. ISBN 978-0-06-226991-1.
Pakula, Hannah (1997). An Uncommon Woman: The Empress Frederick, Daughter of Queen Victoria, Wife of the Crown Prince of Prussia, Mother of Kaiser Wilhelm. Simon and Schuster. ISBN 0-684-84216-5.
Rappaport, Helen (2003). Queen Victoria: A Biographical Companion. ABC-CLIO. ISBN 0-316-63003-9.
תבנית:ODNBweb
Schomp, Virginia (2010). Victoria and Her Court. Marshall Cavendish Corporation. ISBN 978-1-60870-028-8.
Stewart, Jules (2011). Albert: A Life. I.B. Tauris & Co. Ltd. ISBN 978-1-84885-977-7.
Williams, Kate (2010). Becoming Queen Victoria: The Tragic Death of Princess Charlotte and the Unexpected Rise of Britain's Greatest Monarch. Ballatine Books. ISBN 978-0-345-46195-7.
Williamson, David (1897). Queen Victoria: A Souvenir of the Record Reign. William Bryce.
Wilson, A.N. (2014). Victoria: A Life. Penguin Books. ISBN 978-0-14-312787-1.
הערות שוליים

1 2  Hibbert 2000, p. 21.
1 2 3 4  Gill 2009, p. 51.
1 2  Gill 2009, p. 81.
↑  Wilson 2014, p. 49.
1 2 3  Williams 2010, p. 161.
1 2  Gill 2009, p. 34.
↑  Gill 2009, pp. 29–33.
↑  Williams 2010, p. 155.
↑  Gill 2009, p. 36.
↑  Williamson 1897, p. 15.
1 2  Pakula 1997, p. 31.
↑  Williams 2010, p. 192.
1 2 3  Gill 2009, p. 52.
↑  Hibbert 2000, p. 22.
↑  Schomp 2010, p. 46.
↑  Hough 1996, p. 21.
↑  Gill 2009, pp. 59–60.
↑  Williams 2010, pp. 202–203.
↑  Wilson 2014, p. 52.
↑  Williams 2010, pp. 220–221.
1 2  Gill 2009, p. 64.
↑  Hough 1996, p. 22.
1 2 3  Gill 2009, p. 63.
↑  Williams 2010, p. 223.
1 2 3  Rappaport 2003, p. 241.
↑  Hibbert 2000, pp. 34, 45.
↑  Gill 2009, p. 57.
↑  Williams 2010, p. 211.
↑  Hibbert 2000, p. 34.
1 2  Gill 2009, p. 67.
↑  Hough 1996, p. 26.
↑  Williams 2010, p. 255.
1 2  Williamson 1897, p. 17.
1 2  Gill 2009, p. 53.
↑  Williams 2010, pp. 206–207.
↑  Hough 1996, pp. 20–21.
↑  Williams 2010, p. 193.
↑  Hubbard 2012, p. 27.
↑  Gill 2009, p. 75.
↑  Gill 2009, p. 178.
↑  Hough 1996, p. 83.
↑  Gill 2009, pp. 75–76.
↑  Rappaport 2003, pp. 241–242.
↑  Williams 2010, p. 358.
↑  Gill 2009, p. 70, 188.
1 2  Schomp 2010, p. 49.
↑  Pakula 1997, p. 32.
↑  Gill 2009, pp. 178–9.
↑  Hough 1996, p. 84.
↑  Gill 2009, p. 180.
↑  Gill 2009, p. 182.
1 2 3  Stewart 2011, p. 62.
1 2  Hough 1996, p. 85.
1 2  Pakula 1997, p. 40.
↑  Gill 2009, p. 183.
1 2 3  Rappaport 2003, p. 242.
↑  Gill 2009, pp. 184–5.
1 2 3  Gill 2009, p. 185.
1 2  Hubbard 2012, p. 62.
↑  Greville 2005, p. 110.
↑  "Departure of the Baroness Lehzen". The Times. No. 18104. 3 באוקטובר 1842. p. 5. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hubbard 2012, pp. 61–2.
↑  Hough 1996, p. 86.
1 2  Hough 1996, p. 49.
↑  Hibbert 2000, p. 84.
↑  "Court Circular". The Times. No. 16710. 23 באפריל 1838. p. 5. There is no truth, we are given to understand, in the rumour that Madame Lehzen has been converted to Whiggery by Lord Melbourne, or that the noble Viscount has, under the auspices of an illustrious lady, made the respectable Baroness an urgent proposal of marriage. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124132936  ISNI: 0000 0000 1430 2596  SNAC: w64z5603  VIAF: 55072656   WorldCat (עם VIAF): 55072656 
נישואיה של ויקטוריה לנסיך אלברט הובילו לחילוקי דעות ולפיטוריה של לצן בסופו של דבר.
קברה של לואיזה לצן בבית הקברות יטנבורג בבוקבורג.
גלגל שבירה

חיתוך עץ המציג גלגלי שבירה
גלגל קתרין במגן של אחד הקולג'ים של אוניברסיטת קיימברידג'
גלגל שבירה היה מתקן הוצאה להורג תוך כדי עינויים מתקופת ימי הביניים. הגלגל עצמו היה דומה לגלגל עץ גדול של קרון, עם חישורים רבים. ידיו ורגליו של הקורבן היו נקשרות זו אחר זו על שתי קורות עץ חזקות. לאחר מכן היו מכים בעוצמה בפטיש גדול על אחת הגפיים באזור שבין הקורות, ושוברים בכך את העצם. פעולה זו חזרה על עצמה מספר פעמים לכל אחת מהגפיים.
לאחר מכן, הגפיים המנופצות של הקורבן היו נארגות דרך החישורים של הגלגל, והגלגל הורם על מוט גבוה כך שציפורים יוכלו לאכול את הקורבן בעודו חי.
חוקרים טוענים שהגלגל שימש במקורו לייבוש בשר בשמש. את הבשר היו מצמידים לגלגל ומסובבים אותו. השמש והרוח גרמו לייבוש הבשר. באזור טורקיה מוכר הגלגל עד היום בשם שורבודיל.
האגדה מספרת שאת הקדושה הנוצריה קתרינה מאלכסנדריה ניסו להוציא להורג באחד מהמתקנים הללו, שנשבר כאשר נקשרה אליו, ועל שמה מכונה גלגל השבירה "גלגל קתרין".
כללי

גלגל השבירה נמצא בתיאורי עינויים רבים והוצאות להורג לאורך ההיסטוריה מלפנה"ס, החל מתיאורי עינויים של החשמונאים על ידי השליט בסוריה, עד לכיבוש אדמות אמריקה הצפונית וריסון העבדים בהאיטי בסוף המאה ה-18. גלגל השבירה מראשית דרכו סימל את שבירת המעונה, בניגוד למכשירי עינויים רבים אשר היו משאירים צלקות ושברים, גלגל השבירה סימל גזר דין מוות, כאשר מעונה היה שורד עינויים רבים, השלב הסופי היה להביאו אל גלגל השבירה. בימי הביניים שימש גלגל השבירה כאחת הדרכים הפופולריות ביותר להוצאה להורג. מלכים ועריצים רבים השתמשו בסמלו של גלגל השבירה כדי לעורר פחד בקרב אויביהם ולהדגיש עוצמה בקרב, בממלכות בקולוניות.
מעיין 2000

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  גרשון חיטמן
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־28 שנים) 
 מיקום המטה:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°48′02″N 35°13′13″E﻿ / ﻿31.800458928421°N 35.22038959817°E﻿ / 31.800458928421; 35.22038959817 
 ענפי תעשייה:  מרכול, קמעונאות 
  
 www.m2000.co.il
 he
 
מעיין 2000 היא רשת מזון קמעונאית העוסקת בתחום המרכולים והסופרמרקט השכונתי.
הרשת מונה כיום שלושים ושבעה סניפים במספר ערים, ביניהן ירושלים, באר שבע, מעלה אדומים, בית שמש, בני ברק, חריש, טבריה, נצרת עלית ומגדל העמק.
היסטוריה > הקמה

רשת "מעיין 2000" הוקמה על ידי גרשון חיטמן בשנת 1997 תחת המותג רשת "כל טוב". שילוב הרשת בין המגזרים השונים ופריסת סניפים במחוזות שונים, הביא את בעלי הרשת להחלטה על שינוי המותג "כל טוב" ל"מעיין 2000". את הסניף הראשון פתח חיטמן, בשכונת רמת שלמה בצפון ירושלים.
מעיין אלפיים נמצאת במקום ה-18 ברשימת הדירוגים של dun's loo עם 650 עובדים והכנסה של 495 מיליון שקלים.
היסטוריה > עלייתה של הרשת

לאחר הקמת הסניף הראשון, הוקמו סניפים נוספים ברחבי העיר, ומחוצה לה. בתוך זמן קצר ביותר, שוכפלו ממדי ההצלחה גם לשכונות הסמוכות – פסגת זאב, סנהדריה, רמת אשכול, שמואל הנביא, בית ישראל, גבעת מרדכי הר חומה ועוד.
עם הזמן, רשת "מעיין 2000" הפכה לרשת כלל ארצית ופתחה סניפים נוספים במעלה אדומים, בית שמש ובצפון הארץ.
בשנת 2019 החברה נקנסה ב-60 אלף שקל על ידי רשות התחרות בגין הפרת חובת הדיווח השנתית החלה על קמעונאי גדול בחוק המזון.
היסטוריה > חשדות להעלמות מס

במסגרת פעילות שביצעה רשות המיסים עלה חשד כי גרשון חיטמן, בעלים ומנהל של חברת ג.מ. מעיין 2000, העוסקת בהפעלת רשת הסופרמרקטים ברחבי הארץ, בסיוע רואה החשבון שלו, הציג בפני רשויות המס מצגים כוזבים על מנת להתחמק מתשלום מס. בעקבות החשדות נפתחה חקירה במסגרתה נתפסו מסמכים רבים, והשניים הובאו לחקירה במשרדי מס הכנסה. שופטת בית משפט השלום בירושלים, עדי בר טל, שחררה את חיטמן בתנאים מגבילים.
מהבקשה לשחרור בערבות עולה כי חיטמן נקט לכאורה בפעולות על מנת להסתיר את משיכותיו כבעל שליטה בחברה ועל ידי כך להפחית את חבות המס, תוך שעשה שימוש פרטי בכספי החברה. על פי החשד חיטמן ורואה החשבון הגישו את הדו"ח האישי שלו ללא דיווח על ההכנסה בידיו והציגו מצג שווא בדוח הכספי של החברה בסכום כספי של כ-17 מיליון שקלים.
הערות שוליים

↑  מעיין אלפיים אונליין, באתר מעיין אלפיים
↑  מעיין אלפיים סניפים, באתר כארד שופ
↑  מידע על הרשת, באתר israflyer
↑  אורנה יפת, כלכליסט ומירב קריסטל, קנס של 60 אלף שקל לרשת המזון מעיין 2000, באתר ynet, 25 בדצמבר 2019
↑  דירוג עסקים ל-2024, באתר דאנ'ס לו
↑  סניף חדש בחריש, באתר חריש 24, ‏16 בפברואר 2020
↑  אורנה יפת, כלכליסט ומירב קריסטל, קנס של 60 אלף שקל לרשת המזון מעיין 2000, באתר ynet, 25 בדצמבר 2019
↑  אהרון סויסה, מעיין 2000: בעלי הרשת משך מיליונים ללא דיווח, באתר ביזנעס, ‏25 ביולי 2021
↑  הבעלים של רשת סופר-מרקטים חשוד במשיכת מיליוני שקלים, באתר כיכר השבת, 25 ביולי 2021
↑  בעל חברת מעיין 2000 נחקר בחשד למשיכת מיליוני שקלים מהחברה שלא דווחו כהכנסה, באתר חריש 24, ‏26 ביולי 2021
ג'נט הורן

| --- | --- |
 לידה:  האלף ה־1.7 
 הוצאה להורג:  1727 (יוליאני) Dornoch, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  סקוטלנד 
 מקום מגורים:  Dornoch 
 ידועה בשל:  נשרפה על המוקד כמכשפה
 
ג'נט הורן (באנגלית: Janet Horne) הייתה אישה סקוטית אשר יחד עם בתה הואשמה כמכשפה. היא הייתה האדם האחרון שהוצא להורג באופן חוקי בעוון כישוף באיים הבריטיים.
ג'נט הורן ובתה נעצרו בדורנוך שבמחוז סאתרלנד ונכלאו, בעקבות האשמות מצד שכניה. הורן גילתה סימני סניליות, ולבתה היו עיוותים ברגליה ובידיה. השכנים האשימו את הורן שהשתמשה בבתה בתור פוני, ורכבה עליה לפגוש את השטן, שהתקין לה פרסות. המשפט היה מהיר – השריף הרשיע את שתיהן, ודן אותן להישרף על המוקד. הבת הצליחה לברוח, אך ג'נט הופשטה, נמרחה בזפת, הוצעדה למרכז העיר על חבית ונשרפה בעודנה חיה. תשע שנים אחרי מותה בוטלו החוקים נגד הכישוף בסקוטלנד.
ג 'נט (או ג'ני) הורן היה גם שם גנרי עבור מכשפות בצפון סקוטלנד באותה תקופה, דבר המקשה לגלות אם זה היה שמה האמיתי, ואם לא – מה היה שמה. ישנם מקורות הקובעים את תאריך הוצאתה להורג כיוני 1722 וישנם אחרים המציינים את 1727.
מורשת

ג'נט הורן היא נושא המחזה The Last Witch מאת רונה מונרו, אשר הועלה לראשונה לבמה ב פסטיבל הבינלאומי באדינבורו, ב-2009.
כמו כן, הסיפור של ג'נט הורן הוא נושא השיר ""Am I Evil?" של להקת המטאל דיאמונד הד.
הערות שוליים

"Historylinks Museum, Dornoch". historylinks.org.uk.
Goodare, J. (2002). The Scottish Witch-Hunt in Context. Manchester University Press. ISBN 9780719060243.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2009074673  VIAF: 102941924   WorldCat (עם VIAF): 102941924 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אז'ן דלונקל

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1890 ברסט, צרפת
 נרצח:  17 בינואר 1944  (בגיל 53) הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות דה גונר 
 השכלה:  אקול פוליטקניק (1910) 
 מקצוע:  פוליטיקאי,מהנדס ימי
 מפלגה:  אקסיון פראנסז, התנועה הסוציאל-רבולוציונית 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד
 
אז'ן דלונקל (בצרפתית: Antoine Octave Eugène Deloncle 20 ביוני 1890 – 17 בינואר 1944) היה פוליטיקאי ומנהיג פאשיסטי צרפתי שייסד את הארגון "הוועדה הסודית לפעולה מהפכנית" (CSAR), הידוע יותר בשם לה קגול. הוא הפך למשתף פעולה נאצי בולט במהלך מלחמת העולם השנייה. כאשר היה ספק האם גרמניה תנצח לקראת סוף המלחמה נכנס למגע עם ההתנגדות הגרמנית. בעקבות כך הוא נרצח על ידי סוכני המודיעין של המפלגה הנאצית.
ראשית חייו

אנטואן אוקטב אז'ן דלונקל נולד ב-20 ביוני 1890 בחבל ברטאן, צרפת. הוריו היו אנטואן צ'ארלס לואיס דלונקל ואנה אנג' מארי ני גרוסטי.
אביו של אז'ן היה הקפטן של אוניית הספנות הטרנס-אטלנטית הצרפתית SS La Bourgogne (אנ'). בשנת 1898 בהיותו בן בגיל 43 הוא השיט את הספינה כאשר היא נפגעה בטעות בערפל סמיך מול ניופאונדלנד על ידי ספינת המפרש Cromartyshire (אנ') אשר הורידה מהירות בשל הערפל בעוד La Bourgogne שטה במהירות גבוהה. בתאונה זו היו הרוגים רבים. נטען כי לאחר ההתנגשות, חלק מהקצינים על ספינת הקיטור לא ביצעו את חובתם למזער את אובדן החיים, וחלק מאנשי הצוות או קבוצת מלחים שהיו נוסעי מחלקת ההיגוי נאבקו להציל את עצמם על חשבון הנוסעים האחרים. למרות הנסיבות הקשות, הקפטן דלונקל עשה כמיטב יכולתו לארגן חילוץ אך סירב לעזוב את הגשר, וירד עם ספינתו אל הים. באותו זמן היה אז'ן בן 8.
אז'ן היה בוגר אקול פוליטכניק, ועבד כמהנדס ימי עבור הצי הצרפתי. הוא התחתן עם מרצדס קאהייר ב-4 בפברואר 1918 בפריז.
דלונקל שירת כקצין ארטילריה בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל קו החזית של שמפאן, שם נפצע.
ב-16 ביוני 1920 הפך לאביר וקיבל את עיטור לגיון הכבוד.
מלחמת העולם השנייה

בשנת 1940 בעקבות כניעת צרפת במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני שלאחר מכן,הקים דלונקל את תנועת המהפכה החברתית (אנ') (בצרפתית: Mouvement Social Révolutionnaire או בקיצור MSR). ה-MSR הייתה תנועה סוציאליסטית בעלת אג'נדה רדיקלית שהתיישרה עם החזון של פיליפ פטן למען "מדינה צרפתית" כפי שהייתה צרפת של וישי. ארגונו של דלונקל אימץ את המדיניות השמרנית והריאקציונרית של פטן, ותמך במאמצי משטר וישי לעצב מחדש את החברה הצרפתית.
אף על פי ש"התיישר" בתחילה עם קבוצות פשיסטיות ואולטרה-לאומיות דומות, יחסיו של דלונקל עם משתפי פעולה אחרים היו סוערים. ב-1941 הוא שיתף פעולה עם קצין האס-אס האנס זומר בתכנון התקפות על בתי כנסת פריזאים זומר ודלונקל שאבו השראה מליל הבדולח. עם זאת, הברית שלו עם העצרת הלאומית העממית (RNP) בראשות מרסל דאט הייתה קצרת מועד. הסכסוכים עם דאט הגיעו לשיאם בגירוש של דלונקל מה-RNP במאי 1942.
ב-1942 החלו לצוץ ספקות לגבי הניצחון גרמני אצל דלונקל. הוא הצטרף לצוות החשאי של אדמירל פרנסואה דרלן ופעל כסוכן כאשר יצר קשרים עם האבווהר, המודיעין הצבאי הגרמני, בראשותו של וילהלם קנריס. במהרה פעולתיו הפכו אותו למטרה של הגסטפו. באוגוסט 1943, דלונקל נעצר, נחקר ונעצר למשך חודש.
פעילותו החשאית של דלונקל הובילה בסופו של דבר למותו. ב-17 בינואר 1944 פשטו סוכני אס דה על ביתו. דלונקל מת בקרב יריות במהלך הפשיטה, שסימן את סופה של מעורבותו השנויה במחלוקת במלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  "A victim of duty: Captain Deloncle, commander of the Bourgogne". Look and Learn History Picture Library. 2022-01-05.
↑  Family tree of Antoine Charles Louis DELONCLE, Geneanet (באנגלית)
↑  "Weiße Flecken in der Geschichte des Bundesnachrichtendienstes". Frankfurter Allgemeine Zeitung. 13 במאי 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jackson, J. (2003). France: The Dark Years, 1940-1944. Oxford University Press. p. 192. ISBN 978-0-19-925457-6. ארכיון מ-2 באוגוסט 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11055998k (data)  GND: 12349107X  ISNI: 0000 0001 1682 6817  Léonore: 108989  SUDOC: 157225437  VIAF: 88033326   WorldCat (עם VIAF): 88033326
אדוארד וגנר

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1894 קריכנלאמיץ, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  23 ביולי 1944 (בגיל 50) צוסן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית  
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 
אדוארד וגנר (בגרמנית: Eduard Wagner; 1 באפריל 1894 – 23 ביולי 1944) היה גנרל בצבא גרמניה הנאצית אשר שירת כראש אגף התובלה והאספקה במלחמת העולם השנייה. כמו כן היה השליש הכללי של צבא היבשה בוורמאכט, והחל מ-1943 גנרל חיל התותחנים (בגרמנית: General der artillerie).
ביוגרפיה

וגנר נולד בקריכנלאמיץ, פרנקוניה עילית. בסתיו 1912 התגייס וגנר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ארטילריית השדה ה-12 של הצבא הבווארי כצוער. עם ההתגייסות למלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת לויטננט ב-2 באוגוסט 1914. במהלך המלחמה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט באמצע אפריל 1917 וזכה בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ובמסדר ההצטיינות הצבאי מדרגה רביעית עם חרבות וכתר על פעולותיו. לאחר תום המלחמה הצטרף וגנר לבריגדת הרובאים ה-21 באביב 1919, אשר הייתה מעורבת בדיכוי הרפובליקה הסובייטית הבווארית. הוא התקבל לרייכסווהר, הועלה לדרגת האופטמן ברגימנט התותחנים ה-7 (הבווארי) ב-1 בנובמבר 1924 והועלה לדרגת מיור עד אביב 1932. לאחר עליית הנאצים לשלטון והקמת הוורמאכט, הועלה וגנר לאוברסט-לויטננט ב-1 באפריל 1935 ומונה לראש מחלקה במטה הכללי של הצבא ב-1 באוקטובר 1936. בסוף אביב 1939 קיבל לידיו את תפקיד מפקד רגימנט הארטילריה ה-10 ברגנסבורג. במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת כראש אגף התובלה והאספקה מ-1941 עד 1944 וקודם לדרגת גנרל חיל התותחנים ב-1 באוגוסט 1943.
ב-24 ביולי 1939, גיבש תקנות שאפשרו לחיילים גרמנים לקחת בני ערובה מהאוכלוסייה האזרחית ולהוציאם להורג בתגובה להתנגדות. הוא קיבל בברכה את הרעיון של פלישה עתידית לפולין וכתב שהוא מצפה לכך "בשמחה". הוא היה בעל תפקיד מרכזי בגזרות המוות לעשרה אסירים פולנים שנלקחו במהלך קרב בית הדואר הפולני בדנציג.
בחזית המזרחית, היה לו תפקיד בהבטחת אספקת בגדי חורף מתאימים לכוחות הגרמנים, וב-27 בנובמבר 1941 דיווח, "אנחנו בסוף המשאבים שלנו הן באנשים והן בחומרים. אנו עומדים בפני הסכנות של חורף עמוק."
וגנר יצר מדיניות נגד שבויי מלחמה סובייטים. ב-13 בנובמבר 1941, הכריז שיש לאפשר לשבויים סובייטים חולים שאינם כשירים לעבודה לגווע ברעב. מנות המזון ליתר קוצצו, דבר שהוביל למותם של אין ספור שבויי מלחמה סובייטים. הוא גם תמך במצור על לנינגרד.
בקיץ 1942, לפני ביקורו לבדוק את הארמייה השישית בקרב סטלינגרד, עדכן את היטלר על "חוסר מקורות דלק". באותו זמן, "כל הגנרלים נמנעו מלסתור את היטלר," שכן "כולם חששו מהתפרצויות ההיסטריות של הרודן הרם הזה."
לאחר המלחמה, טען אוטו ברויטיגם ממשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח, בספרו, שבפברואר 1943 קרא דוח אישי של וגנר לגבי דיון עם היינריך הימלר בו הביע הימלר כוונה להשמיד כ-80% מאוכלוסיות צרפת ואנגליה על ידי כוחות מיוחדים של האס דה לאחר הניצחון הגרמני.
חלקו בהשמדת יהודי אירופה

וגנר לקח חלק בהכנות לפעילות האיינזצגרופן לקראת הפלישה לשטחי ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה. במאי 1941, גיבש יחד עם ריינהרד היידריך תקנות שהבטיחו שיתוף פעולה בין הצבא לאיינזצגרופן ברצח יהודי ברית המועצות. בהוראות ליחידות אלה, מיום ה-19 במאי, כחודש לפני הפלישה, נאמר כי הבולשביזם הוא אויבו המר ביותר של העם הנציונל-סוציאליסטי בגרמניה... וכי במלחמה זו יש לנקוט באמצעים רדיקליים וחסרי-רחמים כנגד בולשביקים, מסיתים, חבלנים, אנשי גרילה ויהודים וכן השמדה מוחלטת של כל מקרה של התנגדות אקטיבית או פסיבית.
ב-19 בספטמבר 1939 נפגש וגנר עם היידריך בהיותו קצין האפסנאות הראשי, איש המטה הכללי של הצבא, כדי לדון עמו בכמה "בעיות פולניות". השניים הסכימו כי יש לנקות את פולין אחת ולתמיד מהיהודים, מן האינטליגנציה, מהכמורה והאצולה. למחרת היום בישרה ידיעה שהגיעה מולטר פון בראוכיטש כי "הרעיון הגטו קיים בקווים כלליים; [אך] הפרטים עדיין אינם ברורים". פרטים אלה עובדו לאחר עשרים וארבע שעות בישיבה של ראשי לשכות ב-RSHA, המשרד הראשי לביטחון הרייך, ושל מפקדים מהאיינזצגרופן שכבר נמצאו בפולין. הוחלט לטהר מיהודים אזורים דוברי גרמנית, להרחיק את האוכלוסייה היהודית מאזורי הכפר הפולניים ולרכז את היהודים בגטאות בערים הגדולות. ההחלטות האלה נכללו עוד באותו יום בפקודה שניתנה לאיינזצגרופן והיו בסיס לתוכניות ריכוז שאפתניות. בין ספטמבר 41 בינואר 42 נרצחו כ-200 אלף יהודים ביילארוסים, כולם למעשה בחלק המזרחי של ביילארוסיה. במערב חיו כ-300 אלף יהודים. לפי כריסטיאן גרלך, האצת קצב הרציחות הייתה תלויה במידה מכרעת להיענות לאינטרסים של יחידות הוורמאכט בתחום האספקה.
בהיותו קצין האפסנאות הראשי סיכם וגנר עם היידריך את חלוקת העבודה: דיוויזיות האבטחה יתמקדו בדרכים הראשיות, בעוד ש"כוחות הרייכספיהרר-ס"ס יפעלו בעיקר בעורף המרחב הצבאי ובריחוק מדרכי התעבורה הראשיות". המטרות לטווח קצר וארוך לא נראו כסותרות אלה את אלה, שכן רצח הקומוניסטים והגברים היהודים היה צפוי ליצור את ה"בסיס לחיסולו הסופי של הבולשוויזם"ולקיים את ה"ביטחון במרחבים שבין דרכי הובלת התגבורת".
חלקו של וגנר בקשר העשרים ביולי

וגנר הפך לקושר נגד היטלר. כאשר קלאוס פון שטאופנברג ביקש אישור לניסיון התנקשות ב-15 ביולי 1944, וגנר צוטט כאומר שההתנקשות בהיטלר צריכה להתבצע רק אם היינריך הימלר יהיה נוכח גם כן. ב-20 ביולי, סידר וגנר את המטוס שהטיס את שטאופנברג מרסטנבורג בחזרה לברלין לאחר ניסיון התנקשות באדולף היטלר בעזרת פצצה.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה, חשש וגנר ממעצר על ידי הגסטפו ומכך שעלול להיאלץ להפליל קושרים נוספים. הוא התאבד בירייה בראשו בצהריים ב-23 ביולי 1944.
הערות שוליים

↑  אולריך הרברט, בנקר דוד (ע), מדיניות ההשמדה הנאצית, 1939-1945: מחקר ופולמוס בהיסטוריוגרפיה הגרמנית החדשה, ירושלים: יד ושם, 2001, עמ' 258
↑  Megargee, Geoffrey P. (2006). War of Annihilation: Combat and Genocide on the Eastern Front 1941. Rowman & Littlefield. p. 13. ISBN 0-7425-4481-8.
↑  Weinberg, Gerhard L. (1995). Germany, Hitler, and World War II: Essays in Modern German and World History. Cambridge University Press. p. 14. ISBN 0-521-47407-8.
↑  "Soviet Prisoners of War: Forgotten Nazi Victims of World War II". HistoryNet (באנגלית אמריקאית). 2006-06-12. נבדק ב-2022-09-14.
↑  Greenspan, Jesse (30 ביולי 2019). "Who Was Behind the July Plot—and Why These Germans Conspired to Kill Hitler". HISTORY (באנגלית). נבדק ב-2022-09-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adam, Wilhelm; Ruhle, Otto (2015). With Paulus at Stalingrad. תורגם ע"י Tony Le Tissier. Pen and Sword Books Ltd. p. 85. ISBN 9781473833869.
↑  Bräutigam, Otto (1968). So hat es sich zugetragen... Germany: Holzner Verlag. p. 590.
↑  Hillgruber, Andreas (1989). "War in the East and the Extermination of the Jews".  In Marrus, Michael (ed.). The Nazi Holocaust Part 3, The 'Final Solution': The Implementation of Mass Murder. Vol. 1. Westpoint, CT: Mecler. pp. 94–96. ISBN 0-88736-255-9.
↑  עוצבות המבצע (Einsatzgruppen (וראשיתו של הפתרון הסופי
↑  חורבן יהודי אירופה, יד ושם ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 165-166
↑  אולריך הרברט, בנקר דוד (ע), מדיניות ההשמדה הנאצית, 1939-1945: מחקר ופולמוס בהיסטוריוגרפיה הגרמנית החדשה, ירושלים: יד ושם, 2001, עמ' 258
↑  מדיניות ההשמדה הנאצית, באתר תולדוט
↑  Fest, Joachim (1994). Plotting Hitler's Death: The German Resistance to Hitler, 1933-1945. Weidenfeld & Nicolson. ISBN 0-297-81774-4.
↑  After Valkyrie, Mcfarland & company, Publishers ,Inc, עמ' עמוד 26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118770640  VIAF: 37712180   WorldCat (עם VIAF): 37712180
מנחם מורשת

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1927
 פטירה:  20 ביולי 1980 (בגיל 52)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בר-אילן 
 תרומות עיקריות
 חקר לשון חז"ל.
 
מנחם מורשת (11 בספטמבר 1927 – 20 ביולי 1980) היה מרצה בכיר במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

נולד בפולין ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. היה מדריך בתנועת בני עקיבא ובמקביל לימד עשור בבית ספר יסודי ולאחר מכן עשור בבית ספר תיכון. את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני, שאותו סיים בשנת 1964, עשה באוניברסיטת בר-אילן; נושא עבודת המאסטר שלו היה: "הרמב"ן כבלשן: על פי פירושו לתורה". כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופסור יחזקאל קוטשר. נושא הדיסרטציה שלו היה: "לקסיקון הפועל שנתחדש בלשון התנאים", והוא יצא לאחר מותו בשנת 1981 כספר.
לימד באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 1967 ונעשה מרצה בכיר ב-1976. במקביל הורה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
עיקר חיבוריו המדעיים נסובו על לשון חכמים, זאת בהשפעת מורו יחזקאל קוטשר, שזה היה תחום מרכזי במחקרו. עיקר עבודתו עסקה בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי, אולם הוא חקר גם את המדרש ואת הביטויים מלשון חז"ל ומשפת המקרא.
ספריו

ללשונן של הברייתות העבריות בבבלי/ מנחם מורשת. רמת גן: האוניברסיטה בר-אילן, תשל"ב-תשל"ד.
לקסיקון הפועל: שנתחדש בלשון התנאים/ מנחם מורשת. רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"א 1980. יצא מחדש באותה הוצאה בתשפ"ג.
חבורת ילדי החמד/ מנחם מורשת, איורים: מנחם למברגר. תל אביב: רשפים: תשמ"ג 1983.
אגנס סמפסון

השטן נותן למכשפות בובות כישוף, 1591.
אגנס סמפסון (באנגלית: Agnes Sampson; הוצאה להורג ב-28 בינואר 1591) הייתה מרפאה (הילרית) סקוטית ומיילדת שהואשמה בכישוף. הייתה מוכרת בשם "האישה החכמה מקית'". סמפסון הייתה מנאשמות משפט המכשפות בצפון ברוויק בסוף המאה השש-עשרה.