stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני רולינג
הרציחות בגיינסוויל

רולינג רצח ארבע סטודנטיות וסטודנט (אחד מקולג' סנטה פה וארבעה מאוניברסיטת פלורידה) במהלך סדרת פריצות ומעשי שוד שביצע בגיינסוויל, פלורידה, באוגוסט 1990. הוא השחית את גופות הקורבנות וערף את ראשה של אחת מהן. לאחר מכן סידר אותן בתנוחות שונות.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-24 באוגוסט פרץ רולינג לדירתן של סוניה לארסון בת ה-17 ושל כריסטינה פאוול. משמצא את פאוול ישנה על הספה בקומת הקרקע, עמד מעליה במשך זמן מה אך לא העיר אותה, ועלה לחדר השינה העליון בו ישנה לארסון. הוא סתם את פיה בעזרת נייר דבק בכדי להחניק את צעקותיה ובזמן שניסתה להדוף אותו דקר אותה למוות. לאחר מכן שב למטה ואטם את פיה של פאוול, כבל את ידיה מאחורי גבה ואיים עליה עם סכינו תוך כדי שהוא חותך את בגדיה. לאחר מכן אנס אותה ודחף אותה מטה כשפניה כלפי הרצפה, דוקר אותה חמש פעמים בגבה. לפני שעזב את הדירה סידר רולינג את גופותיהן של השתיים בתנוחות מיניות פרובוקטיביות והתקלח.
כעבור יום, ב-25 באוגוסט, פרץ רולינג לדירתה של כריסטה הויט בת ה-18 לאחר שהצליח להיכנס דרך דלת זכוכית באמצעות סכין סימן שתיים ומברג. משגילה את הבית ריק מאדם, הלך לעבר הסלון והמתין. הויט הגיעה בשעה 11:00 ורולינג הפתיע אותה מאחורה באחיזת חנק. לאחר שהתעלפה סתם את פיה עם נייר דבק וכבל את ידיה, מוביל אותה אל חדר השינה, שם חתך את בגדיה ואנס אותה. בדומה לרצח של פאוול, דחף אותה עם הפנים כלפי מטה ודקר אותה מספר פעמים בגבה, קורע את לבה. לאחר שעזב את המקום הבחין שאיבד את ארנקו ובמחשבה כי אולי השאיר אותו בזירת הפשע, חזר לדירתה של הויט וערף את ראשה, מותיר אותו על מדף בצורה בה ישקיף על גופתה.
באותה העת החלו הרציחות למשוך תשומת לב רבה מצד התקשורת וסטודנטים רבים נקטו באמצעי זהירות בכך ששינו את סדרי היום שלהם ועברו לישון בקבוצות. מאחר שמסע ההרג של רולינג נפתח בתחילת סמסטר הסתיו, עזבו חלק מהסטודנטים את המקום ועברו למוסדות לימוד אחרים.
יומיים לאחר מכן, ב-27 באוגוסט פרץ רולינג לביתם של טרייסי פאולס ומאני טבואדה בני ה-23, לאחר שנכנס דרך דלת הזכוכית באותה צורה שחדר קודם לכן לביתה של הויט. הוא מצא את טבואדה ישן באחד מחדרי השינה ורצח אותו לאחר מאבק קצר. פאולס, אשר שמעה את ההמולה, הלכה במורד המסדרון לכיוון חדר השינה של טבואדה ונתקלה ברולינג. היא ניסתה לנעול את עצמה בחדר השינה שלה אך רולינג שבר את הדלת ולכד אותה. הוא סתם את פיה בנייר דבק וכבל את ידיה, חתך את בגדיה ואנס אותה, לפני שהפך אותה על פניה ודקר אותה שלוש פעמים בגבה. לאחר מכן הציב את גופתה בתנוחה מינית, אך הותיר את גופתו של טבואדה במקום בו מת מבלי לגעת בה.
למעט טבואדה, כל הקורבנות היו נשים לבנות בעלות גוף קטן, שיער ברונטי ועיניים חומות. אף על פי שבתחילת החקירה היו לרשויות מעט מאוד חשודים, הן ניסו להצביע על שניים אפשריים; אחד מהם, סטודנט מאוניברסיטת פלורידה בעל היסטוריה ארוכה של מחלות נפש אשר נשא על פניו מספר חתכים וצלקות מתאונת דרכים, דבר שהפך אותו ל"רוצח המושלם" מנקודת מבטה של המדיה. תמונתו פורסמה פעמים רבות, אולם הרשויות ניקו את שמו בצורה פומבית מכל האישומים לאחר מעצרו של רולינג.
הרציחות בשריבפורט

משטרת לואיזיאנה הזעיקה את הרשויות בפלורידה בשל רצח משולש לא פתור שהתרחש בשריבפורט ב-4 בנובמבר 1989. הבלשים הבחינו במספר נקודות דמיון בין הרציחות בגיינסוויל לבין רציחתם של ויליאם גריסום בין ה-55, בתו ג'ולי בת ה-24, ובנו שון בן ה-8, בשריבפורט. המשפחה הותקפה בביתה בזמן שהכינה ארוחת ערב. גופתה של ג'ולי גריסום הושחתה, נוקתה, והוצבה בתנוחה מינית.
דון מיינס, חוקר התיק מטעם משטרת פלורידה, הגיע לשריבפורט במטרה לבחון את הדמיון בין המקרים; התנוחות בהן הוצבו גופות הקורבנות, שאריות הדבק עליהן, והחומץ שבהן השתמש הרוצח בכדי לנקות אותן. כמו כן חשף מיינס כי בדיקת נוזלי הגוף של הרוצח משתי הזירות גילתה שהוא היה בעל סוג דם B.
זמן מה לאחר הגעתו של מיינס לשריבפורט דיווחה סינדי ג'ורסיץ', תושבת מקומית, כי ייתכן שדני רולינג הוא האחראי לסדרת מקרי הרצח. שלושה חודשים קודם לכן שמעה סינדי דיווח בחדשות על הרציחות בזמן שנסעה לפלורידה, אותן קישרה לדני רולינג, בו פגשה לראשונה בכנסייה ליד ביתה בלואיזיאנה. רולינג אמר דברים "מאוד מטרידים" לה ולבעלה, סטיבן דובין. "הוא בא לבקר אותנו כל לילה במשך תקופה, ואז, לילה אחד, סטיבן בא ואמר לי, 'זה חייב להפסיק'"; דובין אמרה לה שרולינג סבל מבעיה חמורה, ושהוא "אוהב לתקוע סכינים באנשים". היא התעלמה מהדבר מאחר שלא רצתה להאמין שרולינג עשוי להיות אחראי לרציחות. כמו כן אמר לה רולינג כי "יום אחד אני אעזוב את העיר הזאת ואלך למקום עם נשים יפות, שם אוכל לשכב תחת השמש ולהסתכל על נשים יפות כל היום".
חוקרי המשטרה הקשיבו לטיפ של סינדי ואיתרו במהרה את רולינג, אשר היה עצור באותה העת לאחר שנתפס במהלך שוד סופרמרקט באוקלה ב-7 בספטמבר 1990. השוד בוצע עשרה ימים לאחר מציאת גופותיהם של פאולס וטבואדה. ברגע שהבחינו החוקרים שרולינג היה בעל עבר פלילי ארוך של עבירות שוד מזוין, הבינו כי הוא עשוי להיות חשוד אפשרי גם בשוד בנק שבוצע באותו היום בו נמצאה גופתה של הויט. המחנה המיוער בו שהה רולינג במהלך הרציחות בפלורידה ניצב בסמוך לבנייני דירות של סטודנטים, שם מצאו החוקרים קלטות אודיו אותן הכין אשר קישרו אותו לפשעים.
משפט

אישומי הרצח הוגשו נגד רולינג בנובמבר 1991, ומשפטו החל כעבור ארבע שנים. הוא טען שהמניע שהוביל לרציחות היה רצונו להפוך לכוכב מפורסם בדומה לטד באנדי. ב-1994, כאשר משפטו עמד להתחיל, שינה רולינג בצעד מפתיע את עמדתו והודה באשמה בפני כל האישומים. רשת השידור Court TV ערכה בזמן המשפט ראיון עם אמו של רולינג אשר צולם בביתה, ובמהלכו ניתן היה לשמוע את אביו צועק ברחבי הבית. ב-20 באפריל 1994, נידון רולינג למוות. הוא אובחן כסובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות גבולית ופאראפיליה.
הוצאה להורג

מעט לפני הוצאתו להורג בפלורידה בשל הרציחות שביצע בגיינסוויל, נטל רולינג את האחריות על הרציחות בשריבפורט, ומסר ליועצו הרוחני, הכומר מייק הודספת, ולמשטרת פלורידה, הודאה בכתב והתנצלות. לארוחתו האחרונה אכל זנב לובסטר. לפני מותו שר לעצמו מזמור נוצרי קצר, אך סירב לומר מילים אחרונות. הוא הוצא להורג באמצעות זריקת רעל בבית הכלא המדיני בפלורידה ב-25 באוקטובר 2006, לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את ערעורו. הוא הוכרז כמת בשעה 18:13.
מורשת

רולינג היווה מושא להשראה עבור מספר יוצרים, ביניהם תסריטאים, מחברים, סופרים ויוצרי סרטים שונים.
התסריטאי קווין ויליאמסון אמר כי מסע ההרג של רולינג הוביל אותו לכתוב את התסריט לסרט "צעקה" מ-1996.
סופרת הפשע האמיתי סונדרה לונדון כתבה את ספרה "לידתו של רוצח סדרתי: הסיפור האמיתי מאחורי הרציחות בגיינסוויל מידי הרוצח עצמו" בסיועו של רולינג.
הספר "מעבר לרצח" מאת ג'ון פילפין וג'ון דונלי עוסק בדמותו של רולינג.
הסופר קווין גיבן הודה שהרוצח הסדרתי דייוויד ריינולדס מספרו "דם נתעב" מבוסס על רולינג.
הסרט העצמאי "המרטש מגיינסוויל" מ-2007 מבוסס על חקירת מקרי הרצח וצולם בגיינסוויל ובג'קסונוויל. בסרט, רולינג מגולם על ידי זכרי ממוס.
סדרת הפשע "דם קר" הציגה את דמותו של רולינג במספר פרקים.
סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "הסיפור האמיתי" שידרה פרק המסקר את הסרט "צעקה" ואת רציחותיו של רולינג.
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
ס. רזיוק, מארי; הקצב מגיינסוויל; ספרי דוטון, 1994 (מסת"ב: 0-312-95324-0): S. Ryzuk, Mary; The Gainesville Ripper; Dutton Books, 1994 (ISBN 0-312-95324-0)
די. ג'וינר, גרי; וו. הייל, כריס; ה. וייט, שריל; ג'יי. פאלומבו, ברנדט; שריבפורט המרושעת; הוצאת ארקדיה, 2012 (מסת"ב: 978-1614233664): D. Joiner, Gary; W. Hale, Chris; H. White, Cheryl; J. Palombo, Bernadette; Wicked Shreveport; Arcadia Publishing, 2012 (ISBN 978-1614233664)
הערות שוליים

↑  "וידויו של רולינג על הרציחות בשריבפורט", אן-בי-סי, 28 באוקטובר 2006; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
↑  "מי היו הוריו של דני רולינג? מה קרה להם?", הסינמאוליק, קריטי מהרוטרה, 9 באפריל 2021; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
1 2 3 4 5  דני רולינג נגד מדינת פלורידה 1997; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
↑  "כיצד סייעה אישה מלואיזיאנה בפיצוח הרציחות של חמישה סטודנטים בפלורידה", איי-בי-סי, אנתוני ריבס, גלן רופל, שון דולי, 2 באפריל 2021; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
↑  "דני רולינג, הקצב מגיינסויל", ספריית הפשע, פיונה סטיל; אורכב מהמקור ב-16 באוקטובר 2012.
↑  "הפסיכולוג טוען כי רולינג סובל מהפרעות", סרסוטה הרלד טריביון, 16 במרץ 1994; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
↑  מכתב אחרון, דני רולינג, 25 באוקטובר 2006; אורכב מהמקור ב-17 ביולי 2011.
↑  "רולינג התוודה על הרציחות בשריבפורט לפני הוצאתו להורג", פירסט קואסט ניוז, 28 באוקטובר 2006; אורכב מהמקור ב-23 בינואר 2013.
↑  "כיצד רוצח סדרתי אמיתי היווה השראה עבור קווין ויליאמסון לכתיבת התסריט של סרט הצעקה הראשון", וי מינורד אין פילם, קלי קונדה, 1 ביולי 2015; אורכב מהמקור ב-31 בינואר 2018.
↑  "סרט דוקומנטרי חדש חושף כיצד רוצח סדרתי מלואיזיאנה היווה השראה עבור סרט הצעקה המקורי", שריבפורט טיימס, מרדית' ג. וייט, 12 בינואר 2022; אורכב מהמקור ב-27 במרץ 2022.
↑  "הרוצח הסדרתי דני רולינג מגן על סונדרה לונדון", ערוץ היוטיוב של סונדרה לונדון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425132605171  BnF: cb167162639 (data)  ISNI: 0000 0000 3530 1357  LCCN: n95013858  VIAF: 26304833   WorldCat (עם VIAF): 26304833 
לוח הנצחה לחמשת הסטודנטים שנרצחו על הקיר שברחוב מספר 34 בגיינסויל. נצבע לראשונה ב-1990.
דקוטה הצפונית

דקוטה הצפונית (באנגלית: North Dakota ‏האזנהקובץ:En-us-North Dakota.ogg‏Ⓘ‏) היא אחת ממדינות ארצות הברית, הנמצאת במערב התיכון של ארצות הברית על גבול קנדה, המשתרעת מצפון לה. בירתה היא ביסמרק והעיר הגדולה ביותר בה היא פארגו.
דקוטה הצפונית היא חלק מכיבוש "הספר הפראי" של המאה ה-19 בארצות הברית. שם המדינה נגזר משמו של שבט דקוטה שישב באותן טריטוריות, ענף משנה של שבט הסו.
דקוטה הצפונית היא אחת משש המדינות שהשתייכו לרצועת הספר בימי המערב הפרוע.
מקור השם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אלפי שנים מתגוררים אינדיאנים במקום. המשלחת האירופאית הראשונה שהגיעה למדינה הייתה בשנת 1738. בשנת 1762 עבר האזור לבעלות ספרדית.
המדינה היא אחת מ-13 המדינות שעד 1803 נכללו בתוך האזור שנקרא לואיזיאנה הצרפתית. בשנת 1803 קנתה ארצות הברית את לואיזיאנה, כולל רוב שטח דקוטה הצפונית, מידי נפוליאון. בהסכם 1818 קיבלה ארצות הברית שטחים בבעלות הבריטים ששכנו מדרום לקו הרוחב 49. רובם של שטחים אלו צורפו לדקוטה הצפונית, ומיעוטם למינסוטה. במהלך המאה ה-19 המדינה הייתה מיושבת בדלילות.
המדינה צורפה לברית הפדרלית ב־2 בנובמבר 1889. הייתה מין יריבות בין דרום וצפון דקוטה - מי מבין המדינות תתקבל ראשונה לאיחוד. לבסוף, הן צורפו באותו היום ואין תיעוד לאיזו מדינה נכנסה קודם.
גאוגרפיה

רוב שטחה של המדינה הוא חלק מהמישורים הגדולים. מדרום לדקוטה הצפונית נמצאת דקוטה הדרומית, ממערב נמצאת מונטנה ובמזרח נמצאת מינסוטה, כאשר בין המדינות מפריד הנהר האדום של הצפון. מצפון למדינה משתרעים המחוזות של קנדה מניטובה וססקצ'ואן.
הנהר מיזורי זורם דרכה.
בדקוטה הצפונית שורר אקלים יבשתי עם קיץ חמים וחורפים קרים. הבדלי הטמפרטורה הם משמעותיים בגלל מיקומה היבשתי הרחוק והיותה במרכז חצי הכדור הצפוני, עם מרחקים שווים בערך לקוטב הצפוני ולקו המשווה.
כלכלה

החקלאות היא התעשייה הגדולה ביותר בדקוטה הצפונית. גם נפט, עיבוד מזון וטכנולוגיה הן תעשיות מרכזיות. קצב הצמיחה במדינה עומד על כ־4.1%. על פי הלשכה לניתוח כלכלי היה לכלכלה של דקוטה הצפונית תוצר מקומי גולמי של 55.180 מיליארד דולר ברבעון השני של 2018. ההכנסה לנפש עמדה על 34,256 דולר.
קצת יותר מ-21% מסך התוצר המקומי הגולמי במדינה נכון לשנת 2013, כ־49.77 מיליארד דולר, מגיע ממשאבים טבעיים וכרייה.
נכון לשנת 2012, העיר פארגו היא הקמפוס השני בגודלו של חברת מיקרוסופט המונה כ־1,700 עובדים. גם חברת אמזון מעסיקה כמה מאות עובדים בעיר גרנד פורקס.
נכון לדצמבר 2019, שיעור האבטלה במדינה היה בין הנמוכים בארצות הברית ועמד על 2.4 אחוזים. המדינה לא הגיעה לחמישה אחוזי אבטלה מאז שנת 1987. בסוף 2010, ההכנסה לנפש במדינה דורגה במקום ה-17 בארצות הברית. עשר שנים קודם לכן, המדינה דורגה במקום ה-38. הקיטון בשיעור האבטלה והצמיחה בהכנסה לנפש נובעת מפריחת תעשיות הנפט במדינה.
דמוגרפיה

מפקד האוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית דקוטה הצפונית בכ־762,062 נכון ל־1 ביולי 2019, גידול של 13.30% מאז מפקד 2010. נתון זה ממקם את דקוטה הצפונית כמדינה האמריקאית עם האחוז הגבוה ביותר בגידול האוכלוסייה מאז 2011. בארצות הברית רק שלוש מדינות עם פחות תושבים ממנה (אלסקה, ורמונט וויומינג).
דמוגרפיה > הגירה

לאורך המחצית האחרונה של המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, דקוטה הצפונית, יחד עם מרבית המערב התיכון, קלטו זרם המוני של תושבים חדשים ממזרח ארצות הברית ומהגרים מאירופה. המדינה נהפכה ליעד פופולרי לחקלאים ופועלים בכלל ובני משפחותיהם, בעיקר מנורווגיה, איסלנד, שוודיה, גרמניה ובריטניה. חלק גדול מהגירה זו הגיע גם לצד המערבי של עמק הנהר האדום בדקוטה הדרומית ובמינסוטה. אזור זה ידוע היטב בשל אדמותיו הפוריות מה שהגביר את ההגירה לאזור. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה זה בין אזורי החקלאות העשירים ביותר בצפון אמריקה.
מאז סוף המאה העשרים, אחד הגורמים העיקריים להגירה החוצה מדקוטה הצפונית הוא היעדר משרות טובות לבוגרי המכללות. נעשו תוכניות ליצור משרות בהיי-טק, אך יעילותן של תוכניות אלה לא צלחה, וההגירה החוצה מהמדינה נמשכה. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, האוכלוסייה גדלה, בחלקה הגדול בגלל משרות בענף הנפט הקשורות לפיתוח שדות נפט שמופק מפצלי שמן.
דמוגרפיה > דת

בדקוטה הצפונית מספר הכנסיות לנפש הוא הגבוה בכל מדינות ארצות הברית.
סקר משנת 2001 הצביע על כך ש- 35% מאוכלוסיית צפון דקוטה הייתה אז לותרנית, ו-30% הגדירו עצמם כקתולים. קבוצות דתיות אחרות היו המתודיסטים (7%), בפטיסטים (6%), ופרסביטרים (1.27%). בנוסף היו עוד מספר קבוצות דתיות, כולל מורמונים. האוכלוסייה הנוצרית הכוללת לפי סקר זה הייתה 86%. בשנת 2000 היו בערך 920 מוסלמים ו-730 יהודים במדינה. שלושה אחוזים מהנשאלים הגדירו עצמם כ- "חסרי דת", ו-6% סירבו לענות.
דמוגרפיה > פשע

במשך עשרות שנים שיעור הרצח השנתי בדקוטה הצפונית ושיעור הפשע האלים היה הנמוך ביותר בארצות הברית. אולם בשנים האחרונות, למרות שהוא עדיין מתחת לממוצע הארצי, הפשע עלה בחדות. בשנת 2016 שיעור הפשעים האלימים היה גבוה פי שלושה מאשר בשנת 2004, כאשר העלייה התרחשה בעיקר בסוף שנות האלפיים. זה קרה בזמן ששיעור הפשע האלים הלאומי ירד מעט. עובדים בעיירות שבהן תעשיית נפט הואשמו בגידול.
דמוגרפיה > הערים הגדולות

פארגו
ביסמרק
גרנד פורקס
ממשל ופוליטיקה

כמו בשאר מדינות ארצות הברית, גם בדקוטה הצפונית ישנה הפרדת רשויות בין הכח המחוקק, המבצע והמשפטי.
הרשות המבצעת מנוהלת בידי המושל שנבחר פעם בארבע שנים. מאז שנת 1992 המפלגה הרפובליקנית מחזיקה במשרה זו. בראש הרשות המבצעת עומד המושל הנבחר. המושל הנוכחי הוא דאג בורגום, רפובליקני שנכנס לתפקידו ב־15 בדצמבר 2016, לאחר שקודמו ג'ק דלמפל לא התמודד שוב. מפלגה זו היא זאת שברוב המקרים ניצחה במדינה בבחירות לנשיאות. המועמד לנשיאות המפלגה הרפובליקנית בדרך כלל נזוכה למרב הקולות במדינה ולקולות האלקטורים (שלושה במספר). בשנת 2004 ג'ורג' ווקר בוש זכה עם 62.9% מהקולות במדינה. מבין כל המועמדים לנשיאות מהמפלגה הדמוקרטית מאז 1890, רק גרובר קליבלנד (1892), וודרו וילסון (1912 ו-1916), פרנקלין ד. רוזוולט (1932 ו-1936), ולינדון ב. ג'ונסון (1964) קיבלו את מרב הקולות במדינה.
חברי הסנאט המייצגים את המדינה הם: ג'ון הובן וקווין קריימר הרפובליקנים.
האספה המחוקקת של דקוטה הצפונית היא גוף בעל שני בתים שהם הסנאט ובית הנבחרים. כל אחד מ-47 המחוזות שבמדינה שולחת סנטור אחד ושני נציגים לבית הנבחרים. הבחירות לאספה מתקיימות פעם בארבע שנים.
לבית המשפט יש ארבע רמות (מהנמוכה לגבוהה): עירונית, מחוזית, כללית ובית משפט לערעורים.
השכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סמלי המדינה

| סמלי מדינת דקוטה הצפונית> דגל.דגל דקוטה הצפונית Flag of North Dakota | סמלי מדינת דקוטה הצפונית> סמל.סמל דקוטה הצפונית Seal of North Dakota | סמלי מדינת דקוטה הצפונית> מוטו. | סמלי מדינת דקוטה הצפונית> כינוי. |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | "חירות ואחדות, עכשיו ולנצח, מאוחד ובלתי נפרד" "Liberty and union, now and forever, one and inseparable" | "מדינת גן השלום" "Peace Garden State" |
| עץ | פרח | ציפור | חיה |
| אולמוס אמריקאי Ulmus americana | ורד הערבות Wild prairie rose | סטורנלה נגלקטה Western meadowlark | סוס הנוקוטה Nokota Hors |
הערות שוליים

↑  "North Dakota", Religious Landscape Study, Pew Research Center
↑  "U.S. Census Bureau Data". U.S. Census Bureau. 2010. Retrieved 2011-07-13.
1 2  American FactFinder - Results
↑  "Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2013". United States Census Bureau. Retrieved 6 September 2014.
↑  "Table 1. Annual Estimates of the Population of Metropolitan and Micropolitan Statistical Areas: April 1, 2010 to July 1, 2014" (CSV). 2014 Population Estimates. United States Census Bureau, Population Division. March 2015. Retrieved March 26, 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564239605171  GND: 4075498-4  ISNI: 0000 0004 0426 4724  LCCN: n79068662  LNB: 000290237  MusicBrainz: af4758fa-92d7-4f49-ac74-f58d3113c7c5  NARA: 10045314  NKC: ge134481  SUDOC: 176143572  VIAF: 180769387   WorldCat (עם VIAF): 180769387 
מפת צפיפות האוכלוסין של מדינת דקוטה הצפונית
וולפגנג פירסטנר

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1896 הקיסרות הגרמנית
 התאבד:  19 באוגוסט 1936 (בגיל 40) ברלין, גרמניה הנאצית
 מקום קבורה:  בית הקברות אינבליד 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  כוחות היבשה של הוורמאכט 
 דרגה:  חייל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 
וולפגנג פירסטנר (בגרמנית: Wolfgang Fürstner‏; 4 באפריל 1896 – 19 באוגוסט 1936) היה גרמני ממוצא יהודי, מפקד בוורמאכט, צבא הקבע של גרמניה הנאצית. היה אחראי לבנייה ולהקמת הכפר האולימפי של אולימפיאדת ברלין (1936). לאחר שהתגלה שמוצאו יהודי, הועבר לתפקיד סגן ראש הכפר האולימפי.
משפחתו

פירסטנר היה נשוי ללאוני פון שליק (Leonie von Schlick), בתו של מפקד משחתת בצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
קריירה

וולפגנג פירסטנר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה שימש כמפקד פרייקור - מיליציה ימנית קיצונית. ב-1927 הצטרף למפלגה הנאצית, ומונה ל"גאופיהרר" של ארגון האתלטים במדינת ברנדנבורג. בתפקידו זה דאג לסילוק כל היהודים מארגוני הספורט במדינה. פירסטנר התקדם בדרגות הצבא הגרמני, והיה קצין מוערך ונאמן למולדתו. בזכות יכולותיו הארגוניות מונה בשנת 1934 לתפקיד האחראי על הכפר האולימפי באולימפיאדת ברלין. תפקידו היה לבנות את הכפר, להכשירו למתעמלים ולעיתונאים בצורה הטובה ביותר האפשרית, ולנהלו במהלך המשחקים האולימפיים. בשנת 1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נעשתה בדיקה בנוגע לעובדי הציבור ולחיילים בוורמאכט. בבדיקה זו התברר כי סבו היה יהודי שהוטבל לנצרות ולכן נחשב ל"רבע יהודי" (מישלינג מדרגה שנייה) על פי חוקי נירנברג. לאחר גילוי זה החלו הליכים להדחתו מצבא הוורמאכט, אולם לאור תפקודו ועקב המלצות חיוביות ממפקדיו, לא הודח עד שנת 1936. עם זאת, לאור הגילוי, הועבר מתפקיד מפקד הכפר האולימפי לתפקיד סגן המפקד, ולתפקידו נכנס ורנר פון גילזה (Werner von Gilsa), שלא היו לו שורשים יהודים. ההדחה נומקה ב"חוסר אנרגיה בתפקודו", דבר שסתר את הדיווחים הקודמים אודות תפקודו היעיל. מוצאו היהודי לא הוזכר בהודעות לעיתונות. עם זאת, כפי הנראה בזכות יכולותיו הגבוהות, הושאר בתפקיד סגן מפקד הכפר האולימפי, ומילא את תפקידו בצורה מיטבית.
בכך היה לחלק מקבוצה קטנה של אנשים שמוצאם היה יהודי בחלקו, שייצגו את גרמניה הנאצית האנטישמית ושירתו אותה, למרות מוצאם, בדומה לסייפת הלן מאייר ולכוכב ההוקי רודי בל.
מותו והטיוח

פירסטנר התאבד ביריית אקדח ב-19 באוגוסט 1936, שלושה ימים לאחר סיום המשחקים. לפני מותו קיבל מדליה של כבוד על הארגון המוצלח של המשחקים האולימפיים, והוזמן לסעודה חגיגית עם מחליפו בתפקיד גילזה. בסעודה זו נמסר לו כי עקב מוצאו היהודי יודח מהוורמאכט, בהתאם לחוקי נירנברג.
על מנת לחפות על התאבדותו של פירסטנר ולהגן על המוניטין הבינלאומי של גרמניה, נמסרה לעיתונות ההודעה כי מותו היה תוצאה של תאונת דרכים.
התעמולה הנאצית לא הצליחה להעלים את עובדת ההתאבדות, ובעיתונות האוסטרלית דווח כבר למחרת כי הוא נמצא מת במיטתו כשהוא ירוי, ואקדח בידו.
הוא נקבר בלווייה צבאית מכובדת, כגיבור מלחמה, בבית הקברות אינוואלידן-פרידהוף (Invalidenfriedhof), לצד נופלים במלחמות הגרמניות. על גבי מצבתו כי נכתב כי היה סגן המפקד הכללי של הכפר האולימפי 1936, מלוחמי הוורמאכט המעוטרים, שמת בתאונה.
שחזור הקבר

בשנת 2002, כשישים ושש שנים לאחר מותו, תרם הוועד האולימפי הגרמני מצבה חדשה שהוקמה על קברו. על גבי המצבה החדשה רשום כי נתרמה על ידי ממשלת גרמניה והוועד האולימפי הגרמני, ומצוין כי פירסטנר כיהן כסגן המפקד הכללי של הכפר האולימפי 1936 וכי מותו היה התאבדות על רקע רדיפה פוליטית.
הערות שוליים

↑  Demps, Lawrence, Zwischen Mars und Minerva. Wegweiser über den Invalidenfriedhof, Verlag für Bauwesen, 1998, עמ' 169
↑  Lehrer, Steven. The Reich Chancellery and Führerbunker Complex. An Illustrated History of the Seat of the Nazi Regime. McFarland. Jefferson, NC 2006 pp 47-48, The Reich Chancellery and Führerbunker Complex
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461704105171  GND: 138857814  ISNI: 0000 0000 7331 3260  LCCN: no2009200345  VIAF: 95476061   WorldCat (עם VIAF): 95476061 
המצבה המתוקנת של וולפגנג פירסטנר כיום: "התאבדות כתוצאה של רדיפה פוליטית"
יוהנה בורמן

| --- | --- |

בורמן באוגוסט 1945, בעת מעצרה
 לידה:  10 בספטמבר 1893 בירקנפלד (אנ'), פרוסיה המזרחית
 הוצאה להורג:  13 בדצמבר 1945 (בגיל 52) המלין, סקסוניה התחתונה
 מקום קבורה:  Am Wehl Cemetery 
 מדינה:  גרמניה, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית   אס אס
 תקופת הפעילות:  1938–1945 (כ־7 שנים)
 תפקידים בשירות
 שמירה במחנות ריכוז
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
יוהנה בורמן (בגרמנית: Juana Bormann;‏ 10 בספטמבר 1893 – 13 בדצמבר 1945) הייתה פושעת מלחמה נאצית ילידת פרוסיה המזרחית, ששירתה כסוהרת במספר מחנות ריכוז החל מ-1938. ב-1945 הוצאה להורג במשפט בהמלין, סקסוניה התחתונה, בגין ביצוע פשעי מלחמה.
ביוגרפיה > שירותה באס אס

ב-1938 הצטרפה בורמן לאס אס. מאוחר יותר, במהלך משפטה, היא נימקה את הצטרפותה בכך שרצתה "להרוויח יותר כסף". מקום השירות הראשון שלה היה במחנה הריכוז ליכטנבורג בסקסוניה תחת מפקדת האס אס גיין ברניגאו, יחד עם עוד 49 נשות אס אס.
ב-1939 התמנתה לפקח על צוות עבודה במחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק ליד ברלין. בחודש מרץ 1942, נמנתה על קבוצה מצומצמת של נשים שנבחרו לשמור באושוויץ שבפולין. בורמן, שהייתה נמוכת קומה, נודעה באכזריותה בקרב אסירות המחנה, והייתה משחררת על האסירות את כלב הרועה הגרמני הגדול שלה ומשסה אותו בהן. היא כונתה בפיהן "ויזל" ו"האישה עם הכלבים". באוקטובר 1942 עברה בורמן לפקח באושוויץ-בירקנאו, יחד עם מריה מנדל, מרגו דרקסלר (אנ') ואירמה גרזה. בהמשך עברה יוהנה לבודי, מחנה משנה סמוך, שם המשיכה בנוהגה להתעלל באסירים.
ב-1944, כשהכוחות הגרמניים החלו לנחול מפלות, הועברה בורמן למחנה הינדנבורג בשלזיה (כיום זאבז'ה, פולין). בינואר 1945 חזרה אל מחנה הריכוז ראוונסבריק. במרץ של אותה שנה הועברה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ליד צלה (אנ'), שם שירתה תחת יוזף קרמר, אירמה גרזה ואליזבת וולקנרת' (אנ') (כל אלו שירתו עמה בבירקנאו). ב-15 באפריל 1945 נכנס הצבא הבריטי לברגן בלזן ומצא בו 60,000 ניצולים ולמעלה מ-10,000 גופות. המשחררים אילצו את אנשי האס אס לפנות את הגופות.
ביוגרפיה > המשפט וההוצאה להורג

מאוחר יותר נכלאה בורמן, נחקרה על ידי הצבא, והועמדה לדין במשפט בלזן שנמשך מ-17 בספטמבר 1945 ועד ל-17 בנובמבר 1945. בית המשפט קיבל עדויות על מעשי רצח שביצעה באושוויץ ובברגן בלזן, ושלפעמים הייתה משסה באסירים באכזריות את כלבה הרועה הגרמני הגדול. בורמן הכחישה באופן סדרתי את העדויות נגדה, אך לבסוף נמצאה אשמה ונתלתה ב-13 בדצמבר 1945 (יחד עם עוד 12 פושעי מלחמה, בהם גרזה ווולקנרת'). התליין אלברט פיירפוינט, ששקל אותה לשם התאמת עמוד התלייה, תיאר מאוחר יותר:
היא צלעה לאורך המסדרון ונראתה זקנה וכחושה. היא הייתה בת 42 שנים, גובהה מעט מעל מטר וחצי. כשהועלתה על המשקל היא רעדה. היא אמרה לי בגרמנית: 'יש לי רגשות'.
הערות שוליים

↑  כך במקור. למעשה היא הייתה בת 52 בעת תלייתה.
↑  Albert Pierrepoint, ‏Executioner,‏ הוצאת Harrap, ‏1974, ISBN 0-245-52070-8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1016052723  VIAF: 187473719   WorldCat (עם VIAF): 187473719
גיליוטינה

גיליוטינה (מודל 1872)
גיליוֹטינה (בעברית: מַעֲרֶפֶת, בצרפתית: Guillotine) היא מכשיר אשר שימש להוצאה להורג בעריפה בצרפת, במושבותיה, ובמידה פחותה גם בכמה מדינות אירופיות אחרות. הגיליוטינה פותחה ונכנסה לשימוש במהלך המהפכה הצרפתית. מדובר במתקן בעל סכין חדה וכבדה, אשר נופלת ועורפת את ראש האדם השכוב מתחתיה קשור, אל תוך סל. ההמונים קראו למתקן "Guillotine", על שם האיש שהכניס את המתקן הזה לשימוש, בהטיית שמו בלשון נקבה, דוקטור ז'וזף אינייאס גִיוֹטַן (Joseph-Ignace Guillotin).
הגיליוטינה, מסמליה הבולטים של המהפכה הצרפתית, הייתה נתונה במחלוקת עזה. יש שראו בה מופת לשוויון מול החוק של הראויים למוות, המומתים מיידית, ללא עינויים וסבל. לעומתם יש שראו בה אמצעי אכזרי הנוטל חיי אדם כלאחר יד.
בין האנשים הידועים שראשיהם נערפו בה היו לואי ה־16, שהוצא להורג ב־21 בינואר 1793, ואשתו מארי אנטואנט, וכן מקסימיליאן רובספייר, שהוצא להורג ב-28 ביולי 1794.
היסטוריה > מתקנים קדומים

מתקנים מכניים לכריתת ראשים היו קיימים עוד בסין, בספרטה ובפרס הקדומה.
ידוע על שימוש במתקן ה"הליפקס גיבט" (מאנגלית: Halifax Gibbet) דמוי הגיליוטינה כבר בשנת 1307 באירלנד. לאחריו הופיע מתקן סקוטי שנקרא "העלמה הסקוטית" (מאנגלית: Scottish Maiden), והיה בשימוש לצורכי הוצאה להורג באיים הבריטיים. הנידון שכב על גבו כשידיו כבולות, מתחת ללהב גרזן שעליו הונחה אבן כבדה הקשורה לגלגלת ולחבל ארוך. כל בני הקהילה משכו את החבל ושחררו אותו לפי פקודה, וכך ההוצאה להורג הייתה משותפת וציבורית.
בגרמניה הופיע במאה ה-16 מתקן ה"דילה" דמוי הגיליוטינה, ובאותה מאה הופיע באיטליה מתקן ה"מאנאיה", בו היה הנידון כורע על ברכיו ומניח את גרונו על להב תחתון, בעוד להב עליון היה מורד על עורפו.
עם זאת נודעת למתקנים אלו השפעה מועטה ביותר על המצאת הגיליוטינה, שתוכננה והומצאה מחדש ללא הסתמכות על מודלים קודמים.