stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית הפלישה היפנית לאוסטרליה במלחמת העולם השנייה
הצעות יפניות > מבצעים בדרום-מזרח אסיה

לאחר שבפברואר נדחתה התוכנית לפלוש לאוסטרליה, התקיפות היפניות ביבשת לא נועדו להכין את הקרקע לפלישה. הפצצת דרווין ב-19 בפברואר והתקיפה בברום ב-3 במרץ נועדו למנוע מבעלות הברית להשתמש בעיירות אלו כבסיסים במהלך מבצע הכיבוש היפני של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולא קושרו לפלישה.
עשרות ההפצצות היפניות במהלך 1942–1943 היו ברובן קטנות ונועדו למנוע מהיחידות האוויריות בצפון אוסטרליה מלתקוף את היפנים. מטרת ההתקפה על נמל סידני במאי 1942 הייתה להסיט כוחות של בעלות הברית ממידוויי לפני הניסיון היפני לכבוש אותו, ופעילות הצוללות היפניות מול החוף המזרחי של אוסטרליה ב-1942–1943 התרחשה כדי לפגוע בקו האספקה בין אוסטרליה ופפואה גינאה החדשה. יתרה מכך, אחרי כיבוש פורט מורסבי שנכשל תכננו היפנים להשתמש בה כבסיס לשליטה במצר טורס ובים האלמוגים, ולא כדי לסייע לפלישה לאוסטרליה.
יחידת סיור יפנית קטנה ביצעה נחיתה קצרה באוסטרליה בינואר 1944. מטרת הקבוצה שנקראה "עץ אורן", הייתה להעריך האם בעלות הברית החלו לבנות בסיסים גדולים על החוף הצפוני ביותר באזור קימברלי, במערב אוסטרליה מול ים טימור. היחידה, שכללה 10 אנשי צוות, ושבסיסה במערב טימור, ערכה ביקורים בסירת דיג בשונית אשמור ובאי בראוס הלא-מיושב. ב-19 בינואר נכנסה היחידה ליורק סאונד שביבשת. בשעה שנראה עשן בגבעות ממזרח, הסוו אנשי הצוות את כלי השיט ועלו לחוף בסמוך לשפך נהר רו, תוך שהם מתעדים במצלמת 8 מ"מ. למחרת חזרו אנשי הצוות לסיור נוסף, בטרם חזרו לבסיסם בקופאנג. במהלך פעילותם לא זיהו אנשי הצוות פעילות חריגה, ולא הפיקו מידע בעל ערך רב. על פי הדיווחים, קצין שהיה חלק מהמשימה, חזר לאחר מכן ליפן והציע להנחית 200 אסירים באוסטרליה כדי שיפתחו במלחמת גרילה, אולם ההצעה נדחתה.
המיתוס האוסטרלי

הראש לשעבר של מרכז המחקר ההיסטורי במוזיאון הלאומי של אוסטרליה, ד"ר פיטר סטנלי ביקר את המיתוס הנפוץ שלפיו היפנים תכננו לפלוש לאוסטרליה, ואמר כי "המיתוס עוזר להצדיק את החלק שלקחו האוסטרלים במלחמה".
בתרבות

נובלת ההיסטוריה החלופית "The Bush Soldiers" מ-1984 מתארת פלישה יפנית מוצלחת לאוסטרליה ואת ניסיונות המאבק של אוסטרלים ובריטים נגד הכיבוש היפני.
בשנת 2004, פורסמה הנובלה Designated Targets מאת ג'ון בירמינגהאם שמתארת היסטוריה חלופית שבה היפנים פלשו לצפון אוסטרליה.
לקריאה נוספת

Arnold, Anthony (2013). A Slim Barrier: The Defence of Mainland Australia 1939-1945. PhD Thesis (Thesis). University of New South Wales. doi:10.26190/unsworks/16482. hdl:1959.4/53041.
Brown, Gary; Anderson, David (29 באפריל 1992). "Invasion 1942? Australia and the Japanese Threat" (PDF). Issues Brief. Canberra: Department of the Parliamentary Library. ISSN 1037-2938. {{cite journal}}:  (עזרה)
Stanley, Peter (2007). "What is the Battle for Australia?" (PDF). Australian Army Journal. Canberra, Australian Capital Territory: Land Warfare Studies Centre. 4 (2). ISSN 1448-2843. אורכב מ-המקור (PDF) ב-23 בינואר 2018. נבדק ב-1 ביולי 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  "Japanese invasion a myth: historian". The Age. 1 ביוני 2002. נבדק ב-12 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jeffrey Grey (1999). A Military History of Australia. Cambridge UP. pp. 171–74. ISBN 9780521644839.
התקדמות היפנים בחמשת החודשים הראשונים למלחמה, ההתקפה המתוכננת על פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה מסומנת בקו מקווקו
ישראל גודוביץ

| --- | --- |
ישראל גודוביץ', 2003
ישראל גודוביץ', 2003
 לידה:  12 בינואר 1934 (בן 90) כ"ה בטבת ה'תרצ"ד המנדט הבריטי חיפה, פלשתינה (א"י)
 תקופת הפעילות:  מ-1955
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בית ספר שדה בחצבה
 www.goodovitch.org
חזיתו הצפונית של בניין חדר האוכל בקיבוץ כרם שלום, אפריל 2010
ישראל מאיר גוּדוֹביץ' (נולד ב-12 בינואר 1934) הוא אדריכל ישראלי. כיהן כמהנדס העיר תל אביב בשנים 1999–2000.
ביוגרפיה

גודוביץ נולד בחיפה ליעקב ולפרידה, שהייתה נכדתו של הרב אריה לייב הכהן פופקא (מצד ביתו סוניה שרה בלוך) ונינתו של החפץ חיים; נולד ארבעה חודשים לאחר פטירת החפץ חיים ונקרא על שמו. הוא בוגר תיכון חדש ובוגר הפקולטה לאדריכלות של הטכניון בחיפה וכן עמית לתואר שני באדריכלות באוניברסיטת טוקיו - שם למד אצל האדריכל קנזו טנגה, והצטרף לצוות של קבוצת U.R.T.E.K יחד עם האדריכלים ארטה איסוזקי ורייקו טומיטה.
הפרויקט הבולט הראשון שיצר גודוביץ היה בית ספר שדה בחצבה, שזכה לפרסום עולמי, ובעקבותיו נערכה תערוכת אדריכלות במוזיאון ישראל. גודוביץ תכנן גם את בית ספר שדה נעמה בשארם א-שייח' וכן תכנן הרחבה לבית ספר שדה עין גדי. בשנים 1967–1975 היה ממונה על התכנון הכפרי במשרד השיכון.
במסגרת קמפיין הבחירות לראשות העיר של רון חולדאי בשנת 1998, טבע גודוביץ לראשונה את המושג "העיר ההיסטורית של תל אביב", ואף תחם את גבולותיה בין הרחובות יהודה הלוי והרכבת ומסילת הרכבת הישנה בדרום, הים במערב, נחל הירקון בצפון ורחוב אבן גבירול במזרח. בעקבות זכייתו של חולדאי בבחירות הוא מינה את גודוביץ למהנדס העיר, והוא כיהן בתפקיד זה מינואר 1999 ועד פרישתו לאחר כשנה, במרץ 2000. בתקופת כהונתו הציג את חזונו לעיר בתערוכה שנקראה "אם תרצו". בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 רץ בראש רשימת "מדינת תל אביב" למועצת העיר, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
ביולי 2014 נבחר לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של העמותה המנהלת את ארכיון אדריכלות ישראל.
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של "האח הגדול", אך פרש מרצונו כעבור עשרה ימים בבית לאחר שהגיע לדבריו לתחושת מיצוי.
ביוגרפיה > משפחתו

גודוביץ היה נשוי לאראלה מאמצע שנות ה-50 ועד למותה ב-2022. היא הייתה אדריכלית וכן שותפתו לעבודה. הוא מתגורר בתל אביב ואב לשני בנים: ד"ר תומר גודוביץ, מומחה לתחבורה ציבורית, והאדריכל דקל גודוביץ.
פרויקטים נבחרים

שכונת מגורים לזוגות צעירים באור יהודה.
אנדרטת אוגדת הפלדה - הוקמה במקור במרכז ימית ונהרסה והוקמה מחדש בסמוך לכרם שלום.
אנדרטה לחללי גדוד השריון 46 - הוקמה במקור בסיני והוקמה מחדש במושב עין הבשור.
חדר אוכל - קיבוץ כרם שלום.
חדר אוכל - קיבוץ יד חנה.
היכל הספורט ע"ש בנדל - מרכז אזורי צמח.
תערוכת הכ"ה למדינת ישראל - גני התערוכה בתל אביב.
תחנת הדלק סונול - כביש החוף במבואות חיפה ליד שכונת שער העלייה.
האצטדיון הלאומי בבופוטאצוואנה (אנ').
הקולוסיאום - עיצוב פנים מועדון בכיכר אתרים בתל אביב.
"מגדלי אביב" - בדרך בגין בתל אביב.
בית קורקס - רעננה.
מרכז תרבות ובית הכנסת הגדול של קהילת חב"ד - מוסקבה.
בית ספר שדה חצבה - חצבה (כיום נטוש בחלקו)
בית ספר שדה נעמה - אופירה (פורק והמבנים הועתקו לשטח ישראל)
מתחם וילות באילת
מתחם קוטג'ים ברמת השרון
הצעה ל"פינוי-בינוי" בשכונת התקווה
הצעה לשכונת מגורים בממשית
ספריו

Architecturology: A Interim Report, Tel-Aviv: Ad Pub. Co., 1967. (הספר יצא במהדורה מקוונת ב-2014)
Red tape: מחווה לפרקינסון: תרשים זרימה ארכיטקטוני; הקדמה מאת סיריל נורתקוט פרקינסון, תל אביב: חמו"ל, 1980. (בחסות חברת סונול ישראל) (קטלוג התערוכה "רד טייפ" (כינוי לבירוקרטיה), שנערכה בגלריה מבט בתל אביב מ-23 ביוני 1980)
40X40: ארבעים מגדלים – ארבעים שנה; עורך הספר: משה ליכטמן, תל אביב: עם עובד, תשס"ז 2007. ("דיאלוג אורבני בין האייקון הנקרא "מגדל" ובין מיקומו בעיר ובסביבה, מזווית אישית")
משולש הזהב, מיניאטורות תל אביביות, כתבה פרידה גודוביץ', ערך והביא לדפוס ישראל גודוביץ', הוצאה עצמית, 2023
גלריה

בית ספר שדה חצבה
חדר אוכל ומועדון בקיבוץ יד חנה, 1975
פנים הקולוסאום
תחנת סונול בחיפה, 1980
הצעה לבית מלון בתל אביב, 1981
אנדרטת אוגדת הפלדה
האצטדיון האולימפי במאפקינג דרום אפריקה, 1985
בית מגורים באור יהודה, 1990
בניין משרדים בשכונת מונטיפיורי בתל אביב
בניין משרדים בשכונת מונטיפיורי בתל אביב
המרכז היהודי קהילתי במוסקבה
הערות שוליים

↑  אלדד הראל, ארכיטקט ישראלי בונה בטוקיו, מעריב, 15 במרץ 1963
↑  נעה ווסרמן-עמיר, ‏האדריכל ישראל גודוביץ נבחר לתפקיד מהנדס העיר תל אביב, באתר גלובס, 27 בדצמבר 1998
↑  דליה טל, ‏ישראל גודוביץ התפטר מתפקיד מהנדס העיר ת"א בשל חתימתו על תוכנית יד אליהו, באתר גלובס, 14 בנובמבר 1999
↑   ישראל גודוביץ', דמגוגיית חולדאי, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2013
↑  קשת רוזנבלום, ישראל גודוביץ' נבחר כיו"ר הוועד המנהל של עמותת ארכיון אדריכלות ישראל, באתר הארץ, 14 ביולי 2014
↑  רן בוקר, ישראל גודוביץ פורש מהאח הגדול, באתר ynet, 20 במאי 2015
↑  נילי שחק בופמן, רק בישראל לא מפרגנים לי, מעריב, 28 ביוני 1988
↑  על התערוכה ראו: גודוביץ' מחכה לפרקינסון, מעריב, 19 ביוני 1980; יאיר קוטלר, פרקינסון בא לישראל, מעריב, 20 ביוני 1980; דבריו של גודוביץ': מחווה לפרקינסון, מעריב, 23 ביוני 1980; וכן: פארקינסון בא, ראה וניסח "חוק פארקינסון" ישראלי, מעריב, 23 ביוני 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301429905171  BnF: cb161709619 (data)  GND: 132972948  ISNI: 0000 0000 8357 0244  LCCN: no2007078085  SUDOC: 196263972  ULAN: 500104860  VIAF: 12089324   WorldCat (עם VIAF): 12089324
ספק שירותי הזרמת מדיה

שלט Aquos עם כפתור נטפליקס
ספק שירותי הזרמת מדיה (שירות סטרימינג) הוא שירות מבוסס מנויים המציע הזרמת מדיה מקוונת של סרטים ותוכניות טלוויזיה. מרבית השירותים הללו הם בבעלות אולפן קולנוע גדול. שירותי הסטרימינג החלו כתוסף להצעות Blu-ray והתפתחו מאז.
הזרמת מדיה נועדה להוות חלופה להורדת קבצים, תהליך בו משתמש הקצה משיג קובץ עבור התוכן לפני שהוא צופה או מקשיב לו.
משתמש קצה של לקוח יכול להשתמש בנגן המדיה, המחשב, הטלפון הנייד והטלוויזיה החכמה כדי לנגן תוכן וידאו דיגיטלי לפני העברת הקובץ כולו. משתמשים יזדקקו לחיבור אינטרנט כדי להזרים או להוריד תוכן וידאו. משתמשים שאין להם מערכות חומרה או תוכנה תואמות לא יוכלו להזרים או להוריד תוכן מסוים.
שירותי הזרמת מדיה הפופולריים ביותר כוללים את Crunchyroll, DC Universe, Disney +‏, Funimation, ‏HBO Max, Hulu, Netflix, Prime Video‏, VRV, יוטיוב פרימיום ואתרים אחרים שמזרימים סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
ראו גם

הזרמת מדיה
וידאו על פי דרישה
Over the Top
סטרימינג בשידור חי
תוכנית טלוויזיה
צבי אבנון

צבי הירש דוד אבנון (27 בנובמבר 1902, ורשה, האימפריה הרוסית – 23 בדצמבר 1996, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן במספר תפקידי שגריר, בכללם השגריר הראשון של ישראל בדנמרק, ונמנה עם מייסדי שירות החוץ הישראלי.
ביוגרפיה

נולד ב-1902 בוורשה כהירש בורנשטיין, למלה ולירמיהו הכהן בורנשטיין. ב-1930 במהלך העלייה הרביעית עלה לארץ ישראל. בהמשך שינה את שם משפחתו לאבנון. ב-1949 הצטרף לשירות החוץ הישראלי. בין השנים 1949–1953 כיהן כמנהל המחלקה הקונסולרית במשרד החוץ, בין השנים 1953–1957 כיהן כסגן מנכ"ל משרד החוץ וממונה על המחלקה הקונסולרית. בספטמבר 1957 מונה לציר דיפלומטי בצירות הישראלית בקופנהגן שבדנמרק, ובמאי 1958 עם העלאת דרג היחסים, מונה לשגריר ישראל בדנמרק. אבנון היה השגריר הראשון של ישראל בדנמרק וכיהן בתפקידו עד יולי 1961. באוגוסט 1961 מונה למיופה הכח בצירות ישראל בסופיה שבבולגריה במעמד שגריר, וכיהן בתפקידו עד פברואר 1967. במועד זה פרש לגמלאות.
צבי אבנון התגורר בירושלים. הלך לעולמו ב-1996 והוא בן 94 שנים, והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הערות שוליים

↑  צבי אבנון, באתר משרד החוץ.
↑  צבי אבנון באתר GRAVEZ.
ירד לואיס דה יר

הברון ירד לואיס דה יר מפינספנג (בשוודית: Gerhard Louis De Geer af Finspång, ידוע גם כלואיס דה יר;‏ 27 בנובמבר 1854 – 25 בפברואר 1935) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1901 – 1914, כמושל נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1905 – 1923 וכראש ממשלת שוודיה מאוקטובר 1920 ועד פברואר 1921.
חייו

לואיס דה יר היה בנם של הברון וראש ממשלת שוודיה לשעבר, לואיס ירד דה יר ושל רעייתו, קרולינה וקטמייסטר. הוא נולד בעיר קריסטיאנסאד שבמחוז סקונה. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה, הוא נכנס לעולם הפוליטי. הוא היה חבר הבית העליון של הריקסדאג כנציג נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1901 – 1914 ובין השנים 1905 – 1923 הוא שימש כמושל הנפה. בראשית דרכו היה דה יר ליברל מתון, אך בהמשך הוא היה לחבר במפלגת המיעוט בבית העליון. עם הקמתה של המפלגה הליברלית ב-1912 הוא הצטרף אליה. ב-1914 הוא פרש מהמפלגה והיה לחבר פרלמנט עצמאי. בשנים הבאות הוא היה יושב ראש הוועדה שב-1919 העלתה את ההצעה להנהגת יום עבודה בן 8 שעות, מהלך שחיזק את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1920, לאחר הפסד בבחירות, ראש הממשלה המכהן, ילמאר ברנטין, התפטר מתפקידו, אך הוא עצר את תהליך החלפת הממשלה כדי לחסום את האפשרות של ממשלת ימין. המלך גוסטב החמישי התייעץ עם מנהיגי המפלגות על האפשרות של הקמת ממשלה שתהייה מבוססת על תמיכת המפלגות. מנהיגי האגף הימני מחו, אך הסוציאל-דמוקרטים תמכו בממשלת המעבר שמונתה על ידי המלך.
גוסטב החמישי מינה את דה יר לתפקיד ראש הממשלה שנשענה על קואליציה של הליברלים ושל השמרנים המתונים. הממשלה הייתה אמורה לכהן עד לבחירות שהיו אמורות להיערך באוקטובר 1921, הבחירות הראשונות בהן יושמה לראשונה בשוודיה זכות בחירה אוניברסלית.
ממשלתו של דה יר לא זכתה לתמיכת מפלגות השמאל ולא לתמיכת מפלגות הימין. כאשר נפלה בהצבעה הצעתו של שר האוצר, הנריק טם, להעלות את המיסוי על קפה, טם עצמו העמיד את עצמו להצבעת אי-אמון והתפטר מתפקידו. שלושה ימים לאחר מכן הלך דה יר בעקבותיו והתפטר גם הוא. התפטרותו של דה יר באה לאחר ששרי הממשלה האחרים ניסחו מכתב התפטרות משותף, בו הם דרשו מהמלך לבחור בינם לבין ראש הממשלה.
משנתו הפוליטית

בראשית המאה ה-20 היה לואיס דה יר כל מה שפוליטיקאי היה צריך להיות: עשיר, ממשפחת אצולה ופקיד ממשל בכיר. אביו היה זה שיישם את הדמוקרטיה הייצוגית בשוודיה ב-1865 וכעת הוא היה זה שהעביר את העוצמה הפוליטית לידיהן של המפלגות עם קיומן של הבחירות הראשונות בהן יושמה זכות הצבעה אוניברסלית.
דה יר התנגד נחרצות לתוכניות להשאיר את האיחוד השוודי-נורווגי על מכונו בניגוד לרצונו של העם הנורווגי. בשאלת זכויות ההצבעה, הוא דגל בגישתה של המפלגה הליברלית להנהגת בחירות חופשיות. הוא היה תומך נלהב בקיומו של צבא חזק, שלא כמו מנהיג המפלגה הליברלית, קרל סטף.
דה יר היה דמות מתבודדת ומתונה. הן האגף השמאלי והן האגף הימני לא הביעו את תמיכתם בממשלתו. נהפוך הוא, שני האגפים הפוליטיים שאפו להציב את הממשלה כיריבתם בבחירות שנערכו בערוב ימיה של ממשלת דה יר.
Songbird (שיר של פליטווד מק)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע פליטווד מק
 מתוך האלבום Rumours
 יצא לאור:  1977 
 סוגה:  רוק קל 
 שפה:  אנגלית 
 כתיבה:  כריסטין מקווי 
 לחן:  כריסטין מקווי 
 
"Songbird" (בעברית: "ציפור שיר") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית-אמריקאית פליטווד מק. השיר יצא לראשונה באלבום Rumours של הלהקה משנת 1977 וגם כצד ב' של הסינגל "Dreams". זה אחד מארבעה שירים שנכתבו על ידי כריסטין מקווי בלבד באלבום זה.
מקווי שרה את השיר לעיתים קרובות בסוף ההופעות של הלהקה, לפעמים כמעין הדרן.  בעלה לשעבר וחבר הלהקה, ג'ון מקווי, סיפר: "כשכריסטין ניגנה את "Songbird", גם הגברים היו בוכים. אני בכיתי כל לילה".
רקע

מקווי כתבה את "Songbird" תוך חצי שעה בסביבות חצות הלילה, וכדי שלא תשכח את המנגינה שהמציאה, היא נשארה ערה כל הלילה עד שיכלה להקליט.  למחרת היא השמיעה אותו למפיק קן קאליי, שאהב אותו והציע שתקליט אותו כסולו.
קאליי הניח זר פרחים על הפסנתר של מקווי, וביקש להאיר אותו מלמעלה, כדי ליצור אווירה מיוחדת באולם. את ההקלטה ביצעו באמצעות 15 מיקרופונים שהוצבו ברחבי האולם בו הופיעה כריסטין. נדרשו חזרות רבות על ההקלטה שכן היה קשה להקליט את השיר כולו בצורה מושלמת בפעם אחת; ההקלטות נמשכו עד לבוקר למחרת.
מבצעים

כריסטין מקווי – פסנתר, שירה
לינדזי בקינגהאם – גיטרה אקוסטית
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2022)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2022)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2022)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2022)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד המכירות של שירים דיגיטליים (בילבורד) | 26 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק הדיגיטליים (בילבורד) | 9 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הורדות הסינגלים | 27 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה | 1,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 1,000,000 |
גרסאות כיסוי

גרסתה של איווה קסידי יצאה לאור ב-1998, באלבום אוסף שנקרא גם Songbird ושיצא שנתיים לאחר מותה; האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בממלכה המאוחדת ב-2001.
השיר "Songbird" נכנס בפעם הראשונה למצעד הסינגלים הבריטי בספטמבר 2009 במקום ה-56, לאחר שמתמודדת ביצעה את השיר ב-The X Factor.
וילי נלסון ביצע את "Songbird" באלבומו מ-2006 Songbird, מה שהפך אותו לאלבום השני שנקרא על שם השיר. האלבום הגיע בשיא למקום ה-87 בבילבורד 200.
בשנת 2011, נאיה ריברה ביצעה את השיר בפרק "Rumours" של הסדרה גליי.
ב-30 בנובמבר 2023, הקורס ביצעו את "Songbird" במלאת שנה למותה של כריסטין מקווי.
הערות שוליים

↑  Evans, Mike (2011). Fleetwood Mac – The Definitive History. New York, NY: Sterling. p. 146. ISBN 978-1-4027-8630-3.
↑  Weingarten, Christopher;  et al. (2 במאי 2022). "Fleetwood Mac's 50 Greatest Songs". Rolling Stone. נבדק ב-9 בנובמבר 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Lindsey Buckingham and Christine McVie Talk Duets Album". PEOPLE.com (באנגלית). נבדק ב-2020-08-27.
↑  "Ken Caillat Revisits Rumours". GRAMMY.com (באנגלית). 2012-06-06. נבדק ב-2019-11-03.
1 2  Bosso, Joe (13 בדצמבר 2022). "Fleetwood Mac's classic album Rumours track-by-track: Songbird". MusicRadar. נבדק ב-4 בספטמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Runtagh, Jordan (3 בפברואר 2017). "Fleetwood Mac's 'Rumours': 10 Things You Didn't Know". Rolling Stone. נבדק ב-3 בנובמבר 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  The Official UK Albums Chart Top 75, August 25, 2001. Retrieved May 8, 2011.
↑  "Willie Nelson Chart History: Billboard 200". Billboard. נבדק ב-2 בדצמבר 2023. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Katkins, Jamie (30 בנובמבר 2023). "The Corrs Honour Christine McVie With Stunning Cover Of Fleetwood Mac's 'Songbird'". Dig! (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| פליטווד מק |
| --- | --- | --- |
| חברי הלהקה |  1967–1970: פיטר גרין • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • ג'רמי ספנסר • דני קירוון    1970–1974: בוב וולש • כריסטין מקווי • דייב ווקר • בוב וסטון    1975–1987: סטיבי ניקס • לינדזי בקינגהאם • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • כריסטין מקווי   1987 ואילך: ניל פין • מייק קמפבל     |  |
| אלבומי אולפן | Fleetwood Mac (1968) • ‏ Mr. Wonderful • ‏ Then Play On • ‏ Kiln House • ‏ Future Games • ‏ Bare Trees • ‏ Penguin • ‏ Mystery to Me • ‏ Heroes Are Hard to Find • ‏ Fleetwood Mac (1975) • ‏ Rumours • ‏ Tusk • ‏ Mirage • ‏ Tango in the Night • ‏ Behind the Mask • ‏ Time • ‏ Say You Will |  |
| אלבומי הופעה | Live • ‏ The Dance |  |
| אוספים | Greatest Hits • ‏ 25 Years – The Chain • ‏ The Very Best of Fleetwood Mac • ‏ 50 Years – Don’t Stop |  |
| סינגלים | Over My Head • ‏ Rhiannon • ‏ Landslide • ‏ Go Your Own Way • ‏ Dreams • ‏ Don't Stop • ‏ You Make Loving Fun • ‏ Songbird • ‏ The Chain • ‏ Never Going Back Again • ‏ Silver Springs • ‏ Tusk • ‏ Sara • ‏ Hold Me • ‏ Gypsy • ‏ Big Love • ‏ Little Lies • ‏ Everywhere |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: ef9a16df-154f-31bd-bf6c-cf0dfc776526
אלכסנדר דיטיאטין

אלכסנדר דיטיאטין (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Дитя́тин; ‏7 באוגוסט 1957, לנינגרד) הוא מתעמל סובייטי לשעבר. אלוף אולימפי (מוסקבה 1980), בעל 10 מדליות, מהן 3 זהב ואלוף עולם 1979 ו-1981.
ביוגרפיה

אלכסנדר דיטיאטין נולד בלנינגרד והחל להתאמן בגיל 9. בשנת 1973 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בקבוצת גילו.  בשנת 1975 הוא השתתף באליפות ברית המועצות לבוגרים ולהפתעת כולם ניצח בקרב-רב. בשנת 1975 הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות לצד מעמלים ותיקים כמו ניקולאי אנדריאנוב. הוא נשלח לאולימפיאדה וזכה בשתי מדליות כסף.
בשנת 1977 דיטיאטין נפצע ולא היה יכול להמשיך בהשתתפות בתחרויות. בשנת 1978 הוא חזר והשתתף באליפות עולם. הוא זכה במקום ה-3 בקרב רב ובמספר מדליות נוספות.
בשנת 1979 הוא זכה במספר מדליות באליפות העולם והיה מוכן לתחרויות אולימפיאדה בשנת 1980. באולימפיאדה הוא אכן היה בין הגיבורים הגדולים וזכה ב-8 מדליות מהם 3 זהב.
באליפות העולם של שנת 1981 דיטיאטין היה בין מובילי נבחרתו.
אומנם כבר בשנת 1983 הוא נאלץ לעזוב את הספורט התחרותי בעקבות פציעות. תקופה מסוימת הוא היה מאמן ילדים. בשנת 1995 הוא התחיל לעבוד במשמר הגבול בלנינגרד ועבד בו עד לשנת 2002. החל משנת 2002 דיטיאטין מלמד במכון לספורט בסנקט פטרבורג.
ביוגרפיה > השתתפות אולימפית

במהלך מונטריאול 1976 דיטיאטין היה הצעיר בנבחרתו. בתחרות קרב רב הוא הצליח להגיע למקום ה-4 ובקרב רב קבוצתי הוא זכה במדליית כסף עם נבחרתו. מדליית כסף נוספת הוא קיבל עבור תרגילי טבעות.
במוסקבה 1980, הוא היה בין מובילי הנבחרת לצד ניקולאי אנדריאנוב. בקרב צמוד דיטיאטין הצליח לנצח את אנדריאנוב בקרב רב ולזכות במדליית זהב. דיטיאטין קיבל מדליות זהב נוספות עבור תחרות קבוצתית וטבעות. דיטיאטין זכה במדליה בכל תרגיל בו השתתף ובסך הכול זכה ב-8 מדליות שונות באולימפיאדה זו.
מדינת העלווים

| --- | --- |
דגל

 "מדינות" המנדט הצרפתי. מדינת העלווים בסגול.
 ממשל
 שפה נפוצה:  ערבית   צרפתית
 עיר בירה:  לטקיה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  2 בספטמבר 1920
 פירוק:   
 תאריך:  3 בדצמבר 1936
 ישות קודמת:   1920:QETA  1924: הפדרציה הסורית
 ישות יורשת:   1922: הפדרציה הסורית   הרפובליקה הסורית הראשונה 1936: הרפובליקה הסורית
 דמוגרפיה
 דת:  עלווית
 
מדינת העלווים (בערבית: دولة جبل العلويين; בצרפתית: État des Alaouites) הייתה אחת משש המדינות שיצרו הצרפתים לאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי המנדט שלהם בסוריה, לבנון ודרום טורקיה. מדינת העלווים הייתה קיימת בין השנים 1920–1936, ולאחר מכן אוחדה עם הרפובליקה של סוריה.
המנדט על סוריה שניתן לצרפת על ידי חבר הלאומים נמשך מ-1920 ועד ל-1946.
לפני מלחמת העולם הראשונה נודעו העלווים כ"נֻצַירִים" (בערבית: نصيرية), על שם מייסד הכת מוחמד אבן נוצייר, אך הצרפתים העדיפו את המונח "עלווים", המתייחס לזיקתם של העלווים אל האימאם עלי בן אבי טאלב, מייסד האמונה השיעית, חתנו של הנביא מוחמד. בשנת 1920 הצרפתים נתנו לאזור כולו את השם "מדינת העלווים", אזור שמרבית תושביו הם עלווים.
גאוגרפיה

האזור העלווי הוא בעל שטח חוף אך גם בעל שטח הררי, והתגוררה בו אוכלוסייה הטרוגנית מאוד. במהלך המנדט הצרפתי, האוכלוסייה התחלקה כך: משפחותיהם של בעלי הקרקעות של עיר הנמל לטקיה, ו-80% מהאוכלוסייה בעיר, היו סונים; אך 90% מהאוכלוסייה של המחוז הייתה כפרית, כאשר 62% מהם הם עלווים.
הגבול הדרומי היה עם לבנון, הגבול הצפוני היה עם סנג'ק אלכסנדרטה, שם העלווים היוו חלק גדול מהאוכלוסייה. במערב נמצא חוף הים התיכון ובמזרח היה הגבול באזור הרי אנסריה והנהר עאסי. מדינת העלווים הייתה מורכבת בגסות ממחוז לטקיה ומחוז טרטוס של סוריה בהווה, שבשניהם יש אוכלוסייה עלווית גדולה, אך גם מחלקים של נפת א-סוקיילבייה ונפת מסיאף (כיום במחוז חמאת), נפת תלכלח' (כיום במחוז חומס) ונפת ג'סר א-שורור (כיום במחוז אידליב).
היסטוריה

התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה הביאה להשתלטות של האימפריות האירופיות על חלקים מהאימפריה הקורסת. על פי הסכם סייקס–פיקו החשאי שנחתם לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, בין בריטניה לצרפת, צרפת תקבל את לבנון, סוריה ודרום מרכז טורקיה, בעוד שבריטניה תקבל את ירדן, את עיראק ואת המפרץ הפרסי.
פייסל בן חוסיין, ממצדדי האידאולוגיה של סוריה הגדולה (שלפיה צריכה לקום ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל), לא הסכים לחלוקת האזור שנעשתה, לפיה לבנון וארץ ישראל הן חלק נפרד מסוריה הפנימית. הפעילים הלאומיים-ערבים הקימו את "המועדון הערבי" (א-נאדי אל-ערבי), שהיו לו סניפים בכל רחבי סוריה הגדולה, ואשר ניסה לארגן את האוכלוסייה לתמיכה בעצמאות סוריה המאוחדת.
ביולי 1919 התכנס הקונגרס הלאומי הסורי, שהחשיב עצמו כמייצג את כל האוכלוסייה בשטחי סוריה הגדולה. קונגרס זה דרש להקים מדינה מאוחדת בגבולות "בלאד אל-שאם" (הלבנט) ובראשה ימלוך פייסל בן חוסיין. הקונגרס התנגד לעמדת המערב לשלוט ולחלק את האזור וכמו כן התנגד לעמדת התנועה הציונית. עם התקרבותן של מעצמות אירופה להסכמים לגבי חלוקת המזרח התיכון, התכנס הקונגרס בשנית וב-8 במרץ 1920 הכריז על עצמאותה של סוריה הגדולה והמלכתו של פייסל. אולם מדינתו לא החזיקה מעמד, בשל שליטתו על שטח מאוד מצומצם ובשל תלותו בבריטניה שאמנם בתחילה תמכה בהם אך לאחר מכן חזרה בה והתנגדה, יחד עם צרפת, להכרזה.