stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בפנים
סקירת סדרה

בתחילה עלתה הסדרה לשידור ב-20 באפריל 2015, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה ב-23 באפריל 2018, הסדרה עלתה לשידור בעונה השלישית והרביעית ושודרה בערוץ פוקס ספרד. הסדרה הסתיימה לאחר 4 עונות ו-40 פרקים.
| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ספרד)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ספרד)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 11 | 11 | 20 באפריל 2015 | 22 ביולי 2015 |
|  | 2 | 13 | 13 | 31 במרץ 2016 | 22 ביוני 2016 |
|  | 3 | 8 | 8 | 23 באפריל 2018 | 11 ביוני 2018 |
|  | 4 | 8 | 8 | 3 בדצמבר 2018 | 4 באפריל 2019 |
ביקורת

הסדרה החלה לקבל ביקורות כאשר הוכרזה וחשפה את הפרומו הרשמי שלה. בתחילה מצאו הביקורות השוואה בינה ובין הסדרה האמריקאית "כתום זה השחור החדש", וכמה מאמצעי התקשורת האשימו שהסדרה היא העתק מדויק של הסדרה "כתום זה השחור החדש". אולם בהקרנת הבכורה של הפרק הראשון למבקרים, הסבירו המבקרים ש"כתום זה השחור החדש" היא סדרת דרמה קומדיה, ואילו "בפנים" היא סדרת דרמה ומתח ללא הומור.
הערות שוליים

↑  VIS A VIS CONFIRMA SU SPIN-OFF, 23/05/2019
↑  הסדרה באתר בנטפליקס, 2019
↑  'Vis a Vis', el thriller que Antena 3 necesita para completar su baraja de ases, 17/04/2015
↑  'Vis a vis', la reinvención de los desayunos de Globomedia, 20/04/2015
↑  'Vis a vis', una prueba de fuego para las series españolas, 17/04/2015
בעילת מצווה

ביהדות, בעילת מצווה היא קיום יחסי האישות הראשונים של זוג שנישא, שבהם הוא מבטא את מימוש הנישואים. בדרך כלל המונח מתייחס לביאה הראשונה של בתולה, שיש לה גם דינים ייחודיים. עם זאת, בעל הטורי זהב סבור שגם יחסי האישות הראשונים של אלמנה שנישאה נקראים בעילת מצווה.
משמעות הבעילה

התוספות מבארים זאת על פי דברי התלמוד: "אשה ... אינה כורתת ברית (של אהבה וידידות) אלא למי שעשאה כלי", כשהמטרה בזאת היא ש"על ידי כך מידבק בה ובאין לידי פרייה ורבייה". יש אף דעה בראשונים שפעולה זו היא העיקר והסיום של שלב החופה, השלב המרכזי של הנישואים. בספרו "התעוררות תשובה" הסביר הרב שמעון סופר שנקראת ‘בעילת מצווה’ כי על ידה “מתקרבת אליו ובאין לידי אחוה ואהבה וריעות ושלום…”.
דם בתולים

בעבר רוב הבנות היו נישאות בעודן נערות וקרום הבתולים שלהן היה שלם, באופן שבעת בעילת המצווה היה נקרע ומדמם. אף שמהתורה דם זה אינו נחשב לדם נידה כיוון שאין מקורו מהרחם, מחמת חשש מבלבול בין דם בתולים לדם נידה, חכמים גזרו עליו שייחשב כדם נידה שאוסר את בני הזוג בקרבה גופנית עם הופעתו, וכהמשך לכך לדעת רוב הראשונים קבעו שלאחר בעילת מצווה בני הזוג ייאסרו במגע גם אם לא נראה דם בתולים, שמא היה דם והוא נאבד. כך שבפועל מיד בתום בעילת המצווה בני הזוג נאסרים במגע ונוהגים בכל הרחקות הנידה, למעט הקלות אחדות.
דחיית בעילת מצווה

בתקופת הראשונים, בארצות אשכנז התפתח מנהג לדחות את בעילת המצווה מספר ימים לאחר ליל הכלולות, כדי שהחתן והכלה יסתגלו זה לזה לפני בעילת המצווה, וכדי שיוכלו לשמוח יחד לפני שייאסרו כתוצאה מבעילת המצווה. הטורי זהב מציין כי המנהג נבע מהתחשבות ברגשותיה של הכלה שאינה מוכנה לבעילה בליל הנישואין משום ש"אין לבה גס בו ויש לה בושה ממנו". הרב בנימין המבורגר כתב סיבה נוספת למנהג זה: "שלא יבעול בבהילות, כגרגרן באכילה. ושאינו מדרך הצניעות ליקרב אליה עד שתהא רגילה עמו". השל"ה תקף את המנהג בחריפות, והרמ"א גם התנגד לזה, לא מעיקר הדין, אלא רק כתב: "ובעל נפש יחוש לעצמו שלא לשחוק בתינוקות" או איסור ייחוד אם הכלה תהיה נידה לפני הבעילה. לעומתם, יש שצידדו בדחייה, כדי למנוע מצב בו הבעילה הראשונה נצרבת כחוויה לא נעימה אצל בני הזוג.
האחרונים בדורות שאחר כך, פסקו שהמצווה היא להזדרז ולקיים את בעילת המצווה מיד בלילה הראשון של הנישואין ולא לדחותה, כדי שלא יבוא לידי חשש איסור הוצאת זרע לבטלה. אמנם, בהתחשב במנהג המוזכר למעלה, יש אומרים, שבמקום שרגילים לחינוך לצניעות ולפעמים בצורה קיצונית כדי שלא יכשלו, והמעבר לחיי אישות בבת אחת יוצר אצלם רתיעה ומשבר, רצוי להגיע לבעילת מצווה בהדרגה (ובלבד שיזהר מהוצאת זרע לבטלה). ויש שהורו, שבמקרים שיש חוסר מוכנות נפשית, אין חובה לקיים את המצווה בלילה הראשון על מנת שלא ייווצר מצב של אי נעימות עד כדי טראומה.
בעילת מצווה בשבת

התלמוד הבבלי במסכת כתובות דן אודות בעילת מצווה בשבת, ומציג שלושה טעמים אפשריים לפוסלה:
יש בבקיעת הבתולים משום צער הפוגע בשמחת השבת.
בקיעת הבתולים והוצאת הדם אסורים משום 'חובל' (איסור לעשות פצע המוציא דם מהגוף).
בעשיית הפתח יש משום מלאכת תיקון האסורה בשבת.
כנגדן מוצגות שלוש דחיות אפשריות:
שמחת מצוות החיבור גוברת על צער בקיעת הבתולים.
דם הבתולים נחשב ככנוס ושמור במקומו כדי לשמור את פִתחהּ, ובקיעת הבתולים אינה נחשבת כעשיית חבּורה שגורמת להוצאת דם מכלל הגוף.
אין זה נחשב כמלאכת תיקון של עשיית פתח, כי באמת מצב הבתולים נחשב מתוקן יותר, ובקיעת הבתולים נחשבת כקלקול הבתולים, שרק מפני המעלה הגדולה של החיבור בין בני הזוג ראוי לוותר עליהם.
להלכה נפסק, כי אין חוששים לטעמים הללו -  "והלכתא מותר לבעול בתחילה בשבת" .
ברכת 'אשר צג'

בגאונים ובחלק מהראשונים מופיע נוסח ברכה שהיה החתן מברך אחר שבעל בעילת המצווה ומצא בתולים:
ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם, אשר צג אגוז בגן עדן, שושנת העמקים, בל ימשול זר במעין חתום. על כן אילת אהבים שמרה בטהרה וחוק לא הפרה, ברוך אתה ה' הבוחר בזרעו של אברהם
וכך נפסק בשו"ע. מנגד, יש ראשונים שיצאו נגד המנהג לברך ברכה זו, וטענו שזו ברכה לבטלה, כיוון שאינה נזכרת בתלמוד. בנוסף לנימוק זה, הרמב"ם הביע התנגדות לברכה זו שנהגו לברכה באופו פומבי מן הצד המוסרי, משום שהיא עוסקת באופן מפורש בדברים שראויים להיות בצנעה:
ומעניין אותה (הברכה) הנקראת ברכת בתולים, הרי היא ברכה לבטלה בלא ספק, נוסף להיותה מנהג מגונה מאד, שיש בו מחוסר הצניעות ומזניחת קדושת הדת וטהרתה מה שאין למעלה ממנו, רוצה לומר, אותה התקהלות מגונה, שקוראים "קידוש הבתולים". ואסור למי שיש בו יראת שמים או צניעות לבוא אליו בשום פנים, וכתב משה
כפשרה, יש שנהגו לאומרה בלי שם ומלכות, כדי לא להיכנס לחשש ברכה לבטלה.
ראו גם

מימוש נישואים
הערות שוליים

↑  טורי זהב, אבן העזר, סימן סד ס"ק א
↑  על תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ד', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ב, עמוד ב'
↑  שיטה מקובצת על תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ג', עמוד ב'
↑  הרב שמעון סופר, התעוררות תשובה, חלק א סימן מא
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ס"ה, עמוד ב'
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קצ"ג, סעיף א'
↑  ש"ך יורה דעה סימן קצ"ב סעיף קטן י"א.
↑  מעין מנהגם של חלק מאנשי יהודה בתקופת המשנה. ראו תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף י"ב, עמוד א'
↑  חלקת יואב חלק אבן העזר סימן פ"ו.
↑  ט"ז, יורה דעה, סימן ר', סעיף קטן ב', ובפירוש ה"יד אפרים" שם
↑  מנהגים דק"ק וורמיישא חלק ב עמוד עח
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן קצ"ג, סעיף א', ראו גם: הרב יצחק רונס, מנהג דחיית בעילת המצווה באשכנז, אסיא צט-ק, 2015, באתר מכון שלזינגר
↑  ש"ך יורה דעה סימן קצ"ב סעיף קטן י"א, חלקת יואב חלק אבן העזר סימן פ"ו, ועוד.
↑  יד – דחיית בעילת מצווה – פניני הלכה
↑  נטעי גבריאל נדה חלק א עמוד קיב
↑  הרב שמואל יעקב הבר, את צנועים חכמה חלק ה עמוד תנה
↑  הרב מנחם בורנשטיין, ספר פוע"ה עמ' 88-89
↑  כתובות ה:
↑  כתובות ז.
↑  שולחן ערוך רפ, ב
↑  פניני הלכה טהרת המשפחה ח,טו
↑  הלכות גדולות לו, הלכות כתובות, אור זרוע חלק א' סימן שמ"א, בשם השאילתות, ועוד.
↑  שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ס"ג, סעיף ב'.
| חיי אישות ביהדות |
| --- | --- | --- |
| סדר הנישואין היהודי | שידוך • אירוסים • שטר תנאים • קידושין • חופה וקידושין • ברכת אירוסין • כתובה • חדר ייחוד • שבע ברכות • בעילת מצווה • ברכת בתולים |  |
| מצוות והלכות בזוגיות | פרייה ורבייה • לידה בהלכה • שאר כסות ועונה • יחסי אישות • איסור משכב עם נידה • איסור עריות • לא תנאף • שיור • הוצאת זרע לבטלה • ביאה שלא כדרכה • ביאה דרך איברים |  |
| טהרת המשפחה | דם בתולים • דם חימוד • נידה • זבה • שומרת יום כנגד יום • יולדת  • פולטת שכבת זרע • רואה כתם • רואה מחמת תשמיש • פרישה סמוך לווסת • הפסק טהרה • שבעה נקיים • טבילה • בדיקת עד |  |
| צניעות | שמירת נגיעה • איסור הסתכלות בערווה • איסור ייחוד • כיסוי ראש לנשים |  |
| מסכתות בסדר נשים | יבמות • כתובות • נדרים • נזיר • סוטה • גיטין • קידושין |  |
בניין בנק הפועלים (ירושלים)

| --- | --- |

מגדל בנק הפועלים (מימין), 2014
 מידע כללי
 סוג:  בנק ומלון
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  זאב שיינברג
 מידות
 קומות:  11
 קואורדינטות:  31°46′54″N 35°13′10″E﻿ / ﻿31.78175°N 35.219583333333°E﻿ / 31.78175; 35.219583333333
 אתר מלון הרברט סמואל
  (למפת ירושלים מוגדלת) בניין בנק הפועלים(למפת ירושלים רגילה) בניין בנק הפועלים(למפת הרי ירושלים רגילה) בניין בנק הפועלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בניין בנק הפועלים
 
מגדל בנק הפועלים הוא מבנה בכיכר ציון בירושלים המשמש את מלון הרברט סמואל ובעבר גם את בנק הפועלים. הוא נבנה על חורבותיו של קולנוע ציון.
הבניין

בשנת 1964 חברות ההשקעות של בנק הפועלים והיזם ציון לוי קנו את בניין קולנוע ציון, ששכן במקום מאז 1912 בשמות שונים ובבעלויות שונות. הן תכננו להקים במקומו סניף בנק ובניין משרדים. בתחילה הגישו היזמים לרשויות התכנון הצעה למגדל בגובה 16 קומות בתכנון האדריכל אברהם יסקי, אך הוועדה אישרה בניית 13 קומות בלבד. לאחר מכן הגישו היזמים הצעה חדשה, נמוכה יותר, בתכננו של האדריכל זאב שיינברג וזו אושרה בוועדה.
התוכנית החדשה כללה בניין בגובה 11 קומות כשקומת הקרקע היא קומת עמודים מפולשת. המבנה עצמו הוא מעין קוביית זכוכית ובארבע פינותיו ארבעה מגדלים מחופים אבן ירושלמית. שיינברג הסביר שהמבנה, עם ארבעת מגדלי האבן נועד להוות גרסה עכשווית של קתדרלה גותית בעידן שבו היכלי הממון תופסים את מקומם של היכלי הדת.
בית הקולנוע נסגר בשנת 1972. ב-1979, לאחר מאבק משפטי עם בעלי החנויות ששכנו בחזיתו, נהרס בניין הקולנוע, אך השלמת המגדל התעכבה עד אמצע שנות ה-80.
הבניין נבנה בנסיגה של כ-30 מטרים מקו החזית המקורי של בית הקולנוע וכך איפשר מקום לכיכר ציבורית בשטח שהתפנה. קומת העמודים של הבניין תוכננה כך שתהווה המשך של הכיכר. במהלך השנים לא תפקדה הרחבה התחתונה כמצופה. בתחילה נסגרה הכניסה אליה מכיוון כיכר ציון ובשנת 2004 אושרה תוכנית לסגירתה של הקומה וצירופה לבניין.
מלון הרברט סמואל

מאז הקמת הבניין שכן בו מלון בשם "מלון כיכר ציון", שהשתמש בחלקו האחורי של הבניין ובקומותיו העליונות. בשנת 2016, לאחר שיפוץ מסיבי, נפתח במקום מלון הרברט סמואל בניהול רשת מלונות אורכידאה. המלון החדש כולל 134 חדרים ו-3 סוויטות. בקומת הגג של הבניין נבנתה מסעדה חדשה ולובי המלון נמצא בקומת העמודים שנסגרה בשיפוץ. היום שייך המלון לרשת מלונות הרברט סמואל שבבעלות קבוצת החזקות ג'ורדאש ישראל.
בנק הפועלים

בבנין שכן סניף של בנק הפועלים מאז הקמתו ועד לשנת 2019 כאשר סניף הבנק נסגר והפעילות בו הועברה לסניף ראשי ירושלים ברחוב המלך ג׳ורג 16.
הערות שוליים

↑  חברות ההשקעה של בנק הפועלים רוכשות את בנין קולנוע ציון בירושלים, חרות, 14 ביוני 1964
1 2  דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר, ירושלים: כתר, 2005, עמ' 229-228, מסת"ב 9650713808
↑  מגדל רב־קומות יוקם במקום קולנוע "ציון" בבירה, מעריב, 20 בפברואר 1967
ברתולד יאקוב

ד"ר ברתולד יאקוב סלומון (בגרמנית: 
Berthold Jacob Salomon ‏ 12 בדצמבר 1898 בברלין - 26 בפברואר 1944 בברלין), שהשתמש גם בשמות העט חייל ותיק (Ein alter Soldat), מרצ'ל רולין (Marcel Rollin) וברתולד ג'יי (Berthold Jay) היה עיתונאי ופציפיסט יהודי-גרמני.
חייו

הסופר והעיתונאי ברתולד יאקוב היה לפציפיסט ולמבקר חריף של המיליטריזם הגרמני בעקבות התנסויותיו במלחמת העולם הראשונה. מאמריו חשפו את התחמשותה הסודית של גרמניה לצד נהלים בלתי-חוקיים אחרים בצבא. כתוצאה מכך עמד למשפט באשמת בגידה, נקנס ונשלח למאסר של תשעה חודשים במצודה. בקיץ 1932 עקר לשטרסבורג, שם ניהל שירות עיתונות עצמאי. הוא הגביר את מאמציו לחשיפת ההכנות הנעשות בגרמניה לקראת מלחמה.  שמות הקוד שהשתמש בהם היו מרצל רולין וברתולד ג'יי.
בשנת 1935 עשו סוכני הגסטאפו בשווייץ שימוש במלשין, שמשך אותו בדרכי רמיה אל בזל, משם העבירו אותו בכוח את הגבול לגרמניה. ממשלת שווייץ מחתה נמרצות נגד הפרת ריבונותה הלאומית, ומחאה זאת, יחד עם לחץ דיפלומטי ומחאות ציבוריות מצד גרמנים גולים, הביאו לשחרורו מן הכלא הגרמני כעבור חצי שנה ולהחזרתו לשווייץ, אך לנוכח איומי הנאצים עבר יאקוב לצרפת, שם המשיך בעבודתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
יאקוב ואשתו נעצרו במחנה הסגר בדרום צרפת מ-1939 עד 1940, אז הצליחו להימלט דרך מרסיי לספרד ומשם, ב-1941, לפורטוגל הנייטרלית. בזמן שהמתין לקבלת האשרה המיוחלת  לארצות הברית, חטפו אותו הנאצים מליסבון והביאוהו לכלא הגסטאפו בברלין, שם היה כלוא במשך שלוש שנים. הוא מת בבית החולים היהודי כתוצאה מתנאי מאסרו ב-26 בפברואר 1944.
הערות שוליים

↑  ספר השנה היהודי-אמריקאי, שנת 1936-1935
↑  Gedenkst�tte Deutscher Widerstand  ביוגרפיה של ברתולד יאקוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520829105171  PLWABN: 9810560611505606  BnF: cb13005732b (data)  GND: 118639870  HDS: 027987  ISNI: 0000 0001 0952 1978  LCCN: nr2005003153  NKC: jo20241222525  NTA: 174239459  SUDOC: 157463028  VIAF: 8180838   WorldCat (עם VIAF): 8180838
ג'וזפה פאטאנה

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1932 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  30 במאי 1989 (בגיל 57) מינכן, גרמניה המערבית 
 מוקד פעילות:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של נאפולי 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזפה פאטאנה (באיטלקית: Giuseppe Patané,‏ 1 בינואר 1932 - 29 במאי 1989) היה מנצח איטלקי, בנו של המנצח פרנקו פאטאנה.
חייו

פאטאנה נולד ולמד בנאפולי, שם גם ניצח לראשונה לפני קהל ב-1951.
פאטאנה היה מנצח ראשי באופרה של לינץ בעונת 1961-62 ובתזמורת הרדיו של מינכן משנת 1985 עד 1989.
פאטאנה לקה בהתקף לב פתאומי בשעת ניצוח על הספר מסביליה של רוסיני באופרה הממלכתית של בוואריה במאי 1989. הוא נלקח לבית החולים ושם מת.
בפטיזם

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 זרם:  אוונגליזם 
 
כנסייה בפטיסטית בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית
הבפטיזם (Baptism) או הנצרות הבפטיסטית הוא זרם נוצרי-פרוטסטנטי שנודע בין היתר בשל טקס הטבילה המלאה במים שמבצע המאמין הבוגר -  לאחר שקיבל על עצמו מרצונו את האמונה הנוצרית. בניגוד לזרמים פרוטסטנטיים אחרים, הבפטיסטים אינם מאמינים בתקפות הטבילה של המאמין כתינוק, ונוצרי הרוצה להצטרף לשורותיהם חייב בטבילה מחודשת לאחר הבעת רצון לטהר עצמו מעוונותיו ולהיכנס לעול האמונה.
היסטוריה

תנועות בפטיסטיות ראשונות החלו להופיע באנגליה כבר במאה ה-17 בהשפעת התנועה האנבפטיסטית. חלק מהתנועות הבפטיסטיות, בהנהגתו של ג'ון סמיית', דגלו באמונה בחופש רצון, וחלק דגלו בגזרה קדומה לפי הדוקטרינה הקאלוויניסטית. שתי הקבוצות נרדפו על ידי שלטונות אנגליה עד שנת 1689, כמו קבוצות דתיות אחרות.
השלטונות השתמשו כנגד הבפטיסטים בחוק שנחקק נגד הדונאטיזם. קבוצה דתית זו דגלה בגישה האומרת כי נוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש משום שטבילתם הראשונה בטלה. זהו הדמיון שהיה בין שתי הקבוצות ועל כן התייחסו אליהן השלטונות באופן דומה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 התקרבו דוקטרינות שתי הקבוצות בבריטניה עד לאיחודן בשנת 1891.
הכנסייה הבפטיסטית התפשטה מאנגליה לארצות אחרות, בראש ובראשונה לאמריקה, שם הוקמה הכנסייה הבפטיסטית הראשונה כבר בשנת 1639. הכנסייה הבפטיסטית החלה לשחק תפקיד עיקרי בפעולות המיסיון הנוצרי ברחבי העולם בשנת 1792. מיסיונרים בפטיסטים פעלו משנה זו והלאה בהודו, אפריקה וסין. בשנת 1832 הוקמה כנסייה בפטיסטית ראשונה באיטליה, בשנת 1834 בגרמניה ובשנת 1888 בספרד. במהלך המאה ה-19 המשיכה הכנסייה להתפשט באירופה, רוסיה וארצות הברית.
היבחרו של ג'ימי קרטר, שהיה שייך לכנסייה הבפטיסטית, לתפקיד נשיא ארצות הברית בנובמבר 1976 העצימה את ההכרות העולמית עם הבפטיזם.
תפוצה

מרכז הכוח של הכנסייה הבפטיסטית הוא באמריקה הצפונית, שם מספרם מוערך בעשרות מיליונים. קהילות גדולות נוספות קיימות ברוסיה ובאנגליה. בישראל קיימת קהילה קטנה בכפר הבפטיסטים.
תפוצה > הכנסייה הבפטיסטית בארצות הברית

כל קהילה היא עצמאית, ואין גוף מרכזי המכתיב את הדוקטרינה. הקהילות מאורגנות בארגונים שונים, שעמדותיהם בסוגיות תאולוגיות יכולה להיות הפוכה (למשל בסוגיית חופש הבחירה, מידת הקשר ללא-בפטיסטים והומוסקסואליות). כיום קיימות כ-300,000 קהילות בפטיסטיות ובהן חברים כ-110 מיליון מאמינים.
תפוצה > הכנסייה הבפטיסטית בארצות הברית > הבפטיסטים הדרומיים

הארגון הבפטיסטי הגדול ביותר הוא הוועידה הבפטיסטית הדרומית (Southern Baptist Convention), המונה כ-16 מיליון מאמינים בכ-40,000 קהילות. מקורו של הארגון בפילוג שחל בתנועה הבפטיסטית ב-1845 כאשר היא אסרה על המיסיונרים שלה להיות בעלי עבדים. במשך השנים הבפטיסטים הדרומיים דגלו במדיניות גזענית כלפי השחורים, שממנה התנערו סופית רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה השתלטות של גורמים שמרניים ופונדמנטליסטיים על הכנסייה, תהליך שהוכתר בהצלחה בשנות ה-80.
תפוצה > הכנסייה הבפטיסטית בארצות הברית > כנסיות בפטיסטיות אפרו-אמריקניות

רבות מהקהילות הנוצריות השחורות הן בפטיסטיות, ולרוב הן מאורגנות בארגונים כנסייתיים משלהן. רבים מראשי המאבק לשוויון זכויות של האפרו-אמריקנים, ובראשם מרטין לותר קינג היו אנשי דת בפטיסטיים.
תפוצה > ברוסיה

בשנת 1950 היו ברוסיה כ-2000 כנסיות בפטיסטיות. הבפטיסטים נתקלו בחרם מצד הכנסייה האורתודוקסית שדרשה ממאמיניה להחרים את הבפטיסטים. בסוף 1954 הגיע מספר הבפטיסטים לכחצי מיליון. רובם התגוררו במערב אוקראינה. בשנת 1959 הוערך מספר הבפטיסטים בברית המועצות בכ-2 מיליון, עם גידול של 20,000 בשנה.
תפוצה > בישראל

בישראל קיימת קהילה קטנה של בפטיסטים. בירושלים קיימת ברחוב נרקיס 4 כנסייה של הבפטיסטים, שהוקמה בשנת 1927. המקום סבל מספר פעמים מהצתות וניפוץ שמשות ואף מזריקת רימון, על רקע האשמות במיסיונריות. ליד פתח תקווה נמצא כפר הבפטיסטים המשמש כמרכז בפטיסטי באזור תל אביב וכאכסניה לצליינים המגיעים לישראל. בנצרת הוקמה בשנת 1926 כנסייה בפטיסטית לצידה פועל היום בית ספר תיכון מצליח עם מאות תלמידים.
קבוצות גדולות של צליינים בפטיסטים הגיעו לישראל במהלך השנים וביצעו בה טבילות המוניות באתרים קדושים לנצרות.
הערות שוליים

↑  בקרנו באודיסה לפני שבוע ימים, חרות, 14 באפריל 1950
↑  תחית הכנסייה, הצופה, 30 בדצמבר 1954
↑  2 מיליון בפטיסטים ברוסיה, הארץ, 10 ביולי 1959
↑  סובלנות על תנאי, כל העיר, 26 באוקטובר 1984
↑  עמוס לבב, רימון־יד הושלך לחצר בית הבפטיסטים בירושלים, מעריב, 19 באוקטובר 1977
↑  נדב שרגאי, הם שורפים גם ידידים, כל העיר, 12 באוקטובר 1982
↑  מפת נצרת, 1930 (באנגלית) עם סימון הכנסיה מדרום למעין מרים., באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שמו עינם בתלמידים, מעריב, 14 בדצמבר 1954
↑  3000 בפטיסטים יבקרו בישראל, הארץ, 10 בינואר 1955
אלפי בפטיסטים יבואו דרד לבנון, למרחב, 13 באפריל 1962
3000 בפטיסטים מבקרים בישראל, הַבֹּקֶר, 24 ביולי 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283150805171  BnF: cb11963420j (data)  GND: 4125244-5  HDS: 043206  LCCN: sh85011739  LNB: 000069367  NDL: 00560518  NKC: ph218047  VIAF: 140381970   WorldCat (עם VIAF): 140381970
ברמן (אונייה, 1928)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית נוסעים
 חברת ספנות:  נורדדויטשר לויד
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  דויטשה שיף אונט משיננבאו אקציינגזלשאפט 
 מידות
 אורך:  286.1 מ' 
 רוחב:  31.1 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  50 קשר
 גודל הצוות:  966
 מספר נוסעים:  2,139 (811 המחלקה הראשונה, 500 המחלקה השנייה, 300 מחלקת תיירים, 617 המחלקה השלישית)
 טווח שיוט:  6000 מייל ימי
 
ברמן (בגרמנית: Bremen) הייתה אוניית נוסעים גרמנית. היא נבנתה בשנת 1928 ובשנת 1929 זכתה בסרט הכחול.
היסטוריה

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בידי גרמניה לא נותרו אוניות נוסעים מהדרגה הראשונה. יתרה מזה, הסרט הכחול היה בידי בריטניה שאוניית נוסעים שלה "מבריטניה" זכתה בתואר עוד בשנת 1909. לאור האמור הוחלט לבנות זוג אוניות נוסעים שיהיו מסוגלות להתחרות על התואר. הראשונה "ברמן" נבנתה בברמן והשנייה "אירופה" נבנתה בהמבורג. היו תוכניות לבנות בהמשך אוניית אחות שלישית.
האונייה יצאה להפלגתה הראשונה מברמרהפן לנמל ניו יורק ב-16 ביולי 1929. בסיומה זכתה בסרט הכחול כאשר ההפלגה נמשכה 4 יממות 17 שעות ו-42 דקות. כאשר בשנת 1930 "אירופה" החלה להפליג, היא שברה את השיא. בשנת 1933 "ברמן" זכתה בשיא מחדש. אמנם עוד באותה שנה בכיוון מזרח השיא נשבר על ידי אוניית איטלקית ובשנת 1935 בכיוון מערב על ידי אונייה צרפתית.
עד לתחילת מלחמת העולם השנייה האונייה עשתה 190 הפלגות. בפברואר 1938 היא הייתה האונייה הגדולה ביותר שעברה את תעלת פנמה. על האונייה הותקן מעוט למטוס דואר. הדבר איפשר להקדים קבלת דואר בכ-24 שעות.
במהלך עגינה בניו יורק "ברמן" הייתה במרכז מספר תקריות, בין היתר הדגל שלה נגנב על ידי ביל ביילי ובהמשך הוצבה שמירה על נציגות גרמנית בניו יורק שכללה שוטרים יהודים בלבד.
ב-26 באוגוסט 1938 כל אוניות גרמניות קיבלו פקודה לחזור לנמלי הבית. "במרן" סיימה את ההפלגה לניו יורק עם 1770 נוסעים ב-28 באוגוסט וב-30 באוגוסט יצאה לכיוון גרמניה ללא נוסעים. ב-1 בספטמבר היא קיבלה פקודה להמשיך למורמנסק, לשם היא הגיעה ב-6 בספטמבר. רוב הצוות חזר לגרמניה. לאחר תחילת מלחמת החורף הוחלט להעביר אותא לגרמניה. בדרך היא התגלתה על ידי צוללת בריטית אך לא הותקפה. ב-13 בדצמבר 1940 היא חזרה לברמרהפן.
תוכניות להסב את האונייה לספינת מלחמה לא מומשו ובסוף הוחלט להסב אותה לספינת מטען. במרץ 1941 בעקבות שריפה שפרצה על האונייה היא נפגעה קשה והוחלט לא לשקם אותה. "ברמן" פורקה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  База советско-фашистской дружбы, Новая газета - Novayagazeta.ru, ‏1600270080000 (ברוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'וזפה סמרטיני

| --- | --- |
 לידה:  6 בינואר 1695 מילאנו 
 פטירה:  נובמבר 1750 (בגיל 55) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 שם לידה:  Giuseppe Francesco Gaspare Melchiorre Baldassare Sammartini 
 מוקד פעילות:  דוכסות מילאנו 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  אבוב 
 
ג'וזפה באלדסארה סמרטיני (באיטלקית: Giuseppe Baldassare Sammartini,‏ 6 בינואר 1695 - 23 בנובמבר 1750) היה מלחין ואבובן איטלקי.
חייו

ג'וזפה, שנולד במילאנו, עבר ללונדון. הוא החל לנגן באבוב במילאנו ובלונדון התמנה בשנת 1727 לאבובן בתזמורת האופרה. בהמשך עזב את האופרה ועבד בשירותם של פרדריק, הנסיך מוולס, ואשתו. הוא שירת בחצרם כמנהל מוזיקלי של הקונצרטים הקאמריים ונמנה עם משק ביתם.
יצירותיו של סמרטיני כללו סונאטות לחליל וכינור, סונאטות לשני חלילים עם בסו קונטינואו, סונאטות לכינור (מוקדשות לנסיך מוולס), 6 קונצ'רטי לכינור, קונצ'רטי גרוסי, קונצ'רטי לצ'מבלו, 6 קטעי סולו לחליל ו-6 סונאטות לשני חלילים או כינורות. כמו כן חיבר מספר קטעים מהירים לצ'לו, כגון "פרק סרנדה".
אחיו הצעיר של ג'וזפה, ג'ובאני בטיסטה סמרטיני היה מלחין, מנצח, נגן עוגב ומורה למוזיקה.
ג'וזפה סמרטיני מת בלונדון בשנת 1750.
בניין בנק לאומי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 כתובת:  רחוב יפו 21 
 מיקום:  מערב ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־30 של המאה ה־20 
 אדריכל:  אריך מנדלסון 
 קואורדינטות:  31°46′48″N 35°13′24″E﻿ / ﻿31.780083333333°N 35.22325°E﻿ / 31.780083333333; 35.22325
  (למפת ירושלים מוגדלת) בניין בנק לאומי(למפת ירושלים רגילה) בניין בנק לאומי(למפת הרי ירושלים רגילה) בניין בנק לאומי(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בניין בנק לאומי he
 
בניין בנק לאומי (במקור בניין בנק אנגלו-פלשתינה) הוא מבנה הנמצא ברחוב יפו שבירושלים, ממול כיכר ספרא ובניין עיריית ירושלים.
היסטוריה

המבנה נבנה בין השנים 1937–1939 בתכנונו של האדריכל אריך מנדלסון. המבנה נבנה על ידי השלטון הבריטי כאחד מארבעה מבנים לאורך ראשית רחוב יפו (בניין עיריית ירושלים, בניין הדואר המרכזי ובניין ג'נרלי). המבנה נבנה עבור בנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי) שהוקם על ידי ההסתדרות הציונית במטרה לספק מימון עבור הפרויקטים שלה ביישוב הארץ.
בפועל היו בשימוש הבנק רק שתי הקומות הראשונות וקומות המרתף. בשאר הקומות השתכן משרד המשפטים.
המבנה בנוי משני גושים בסגנון הבינלאומי. בניין זה היה "גורד השחקים" הראשון של ירושלים - בהיותו הבניין הראשון שגובהו 7 קומות שנבנה בירושלים.
בסמוך לכניסה למבנה הציב מנדלסון שני תורני דגל על מנת לתת למבנה אופי ממלכתי וייצוגי. לאורך החזית של המבנה, בין כל חלון וחלון הציב מנדלסון שורה של לפידי מתכת. דלתות הכניסה למבנה נבנו על ידי האמנים מאיר גור אריה וזאב רבן מבצלאל. הדלתות עשויות ריקועי נחושת ומתארות זוג אריות. האריות מסמלים את יציבותו ועוצמתו של הבנק.
בחזיתו הדרומית של המבנה נבנו חלונות מעגליים המאפיינים את הסגנון הבינלאומי. בחלקו האחורי של המבנה בנה מנדלסון מרפסות הפונות לרחוב כורש. מרפסות אלה מהוות עיטור בלבד, ואין בהם שימוש של ממש.
האולם המרכזי של המבנה צופה שיש על מנת לפאר את המבנה, והואר באמצעות תאורה טבעית.
המבנה עבר בשנת 1985 שיפוץ במסגרתו נסגרו פירי התאורה באולם המרכזי, וזאת בשל הצורך להתקין במבנה מיזוג אוויר.
תוכניות להקים מבנה זכוכית מודרני בחלקו האחורי של המבנה זכו להתנגדות רבה.
המבנה שימש את בנק לאומי במתן שירותים עסקיים של החטיבה המסחרית במקום שכנו הנהלת מרחב הבירה והדרום והסניף הראשי של ירושלים עד שנת 2008.
לאחר שבנק לאומי העמיד את הנכס למכירה בשנת 2009 נמכר הבניין לחברה פרטית בסכום של 40 מיליון שקלים. בשנת 2019, נמכר הבניין שוב תמורת 110 מיליון שקל, בעליו החדשים מתכננים להסב אותו לשימוש מלונאי.
הבניין (בקדמת התמונה) בימי המנדט
סורגי הקומה הראשונה בעיצוב אר דקו
שער אריות הנחושת בכניסה לבניין
חזית המבנה המרכזי
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, רחוב יפו ירושלים, ביוגרפיה של רחוב - סיפורה של עיר - הוצאת כתר, 2005.
הערות שוליים

↑  רנית נחום-הלוי, הסניף המרכזי של בנק לאומי בירושלים יעבור למלחה, באתר הארץ, 17 ביולי 2008
↑  יקותיאל צפרי, נמכר הבניין המיתולוגי של בנק לאומי באתר ynet, ‏ 15 ביוני 2009
↑  רנית נחום-הלוי, בניין בנק לאומי בירושלים נמכר תמורת 35 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 16 ביוני 2009
↑  שלומי הלר, מבנה בית בנק לאומי ברחוב יפו: תשואה של כ-365 אחוזים בעשור, באתר כל העיר, 3 בדצמבר 2019
↑  אריק מירובסקי, ‏מלון במקום משרדים ממשלתיים: נמכר בניין אנגלו פלשתינה בי-ם | בלעדי, באתר גלובס, 3 בדצמבר 2019