stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יתר לחץ תוך-גולגולתי עצמוני

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1214410 
 MeSH:  D011559
 
הקשר בין משקל עודף ומין לבין היארעות של יתר לחץ דם תוך-גולגולתי אידיופתי.
יתר לחץ דם תוך-גולגולתי עצמוני (בקיצור IIH, בעבר נקרא פסאודוטומור צרברי), הוא מצב המאופיין בלחץ תוך-גולגולתי מוגבר (לחץ סביב המוח) ללא סיבה ניתנת לזיהוי. התסמינים העיקריים הם כאבי ראש, בעיות ראייה, כפל ראייה, טנטון, בחילות והקאות, וכן כאבי כתפיים. סיבוכים עשויים לכלול אובדן ראייה.
בניגוד להידרוצפלוס, במצב של IIH בהדמיה ניתן יהיה לראות היצרות בחדרי המוח. קיום בצקת של הדיסק הראייתי (פפילאדמה) יכול להיות תוצאה של לחץ תוך מוחי מסיבות שונות ביניהם IIH. האבחנה נעשית בדרך כלל במדידת לחץ פתיחה בניקור מותני, אשר צפוי להיות מוגבר במצב זה. הניקור הוא כשלעצמו אמצעי טיפולי לזמן קצר, ואם אכן תהיה הקלה בתסמינים לאחריו הרי שהדבר יאשש את האבחנה. להופעת מחלה זו קיים קשר חזק למין נקבי, גיל צעיר והשמנה.
הטיפול הכרחי על מנת למנוע פגיעה בלתי הפיכה בראייה. ניתן להפחית את הלחץ התוך-גולגולתי, על ידי טיפול תרופתי להגברת הספיגה של נוזל המוח (CSF), או הפחתת ייצורו. תרופות כאלה כוללות תרופות משתנות כמו אצטזולאמיד ופורוסמיד. במקרים בהם הגורם הוא עודף משקל, ירידה במשקל (אפילו ירידה של 10-15%) יכולה להוביל לנורמליזציה של הלחץ התוך-גולגולתי. למקרים מסוימים שמורים פתרונות ניתוחיים, כגון ניתוח בריאטרי, חיתוך מעטפת עצב הראייה וניתוח שאנט.
לקריאה נוספת

Simon RP, Aminoff MJ and Greenberg DA  Clinical Neurology, 10th edition, p153.
הערות שוליים

↑  Idiopathic Intracranial Hypertension | National Eye Institute, www.nei.nih.gov
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מלחמת הירושה הפולנית

מלחמת הירושה הפולנית התקיימה בין השנים 1733–1738, ופרצה בעקבות ניסיונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי לתפוס את כתר המלוכה הפולנית לאחר מותו של אוגוסט השני, מלך פולין. סטניסלאב לשצ'ינסקי נתמך על ידי ממלכת צרפת בראשות חתנו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, אולם מאידך יריבו פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה נתמך על ידי אוסטריה ורוסיה. המלחמה ניטשה בעיקר באיטליה ובחבל הריין, ומבחינה מעשית הסתיימה ב-1735, אך מבחינה רשמית הסתיימה בחוזה וינה (1738) שבו הוכתר פרידריך אוגוסט מסקסוניה כמלך פולין, אך מאידך סטניסלאב לשצ'ינסקי קיבל את דוכסות לורן. כמו כן ספרד חזרה לשלוט בממלכת נאפולי ובסיציליה, בעוד דוכסות פארמה הועברה לשליטת בית הבסבורג.
רקע

לאחר מותו של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין בשנת 1572, הפכה ממלכת פולין למונרכיה נבחרת, כל מלך נבחר על ידי השלאכטה (האצולה הפולנית) בסיים (הפרלמנט). כתוצאה מכך, למלכים היה כוח רשמי קטן, אך הסיים הפולני היה משותק לעיתים קרובות על ידי הליברום וטו, זכותו של כל חבר בסיים לבטל כל חקיקה שנחקקה בו. שכנותיה של פולין השפיעו לעיתים קרובות על הסיים, ובראשית המאה ה-18 התדרדרה המערכת הפוליטית של האיחוד.
בשנת 1697 נבחר פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה למלך פולין, בגיבוי אוסטריה ורוסיה, אך בשנת 1705, במהלך מלחמת הצפון הגדולה, הדיחו קרל השנים עשר, מלך שוודיה, והכתיר במקומו את סטניסלאב לשצ'ינסקי כמלך. אחרי התבוסה של קרל בקרב פולטבה בשנת 1709, סטניסלאב נמלט לצרפת, ואוגוסט השני חזר לשלטון. בשנת 1725 התחתנה מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין - בתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת. אוגוסט השני ניסה להפוך את המלוכה בפולין למונרכיה העוברת בירושה, אולם נכשל בכך, וסטניסלאב לשצ'ינסקי קיווה לחזור לשלטון לאחר מותו של אוגוסט, בתמיכת חתנו לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1732 אנה, קיסרית רוסיה, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, חתמו בלוונוולד על הסכם שלושת הנשרים השחורים, שבו התנגדו הן לשלטון סטניסלאב לשצ'ינסקי והן לשלטון אוגוסט מסקסוניה לאחר מותו של אוגוסט השני, וסיכמו ביניהם על הכתרת מנואל, רוזן אורם, אחיו של ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל למלך פולין.
ראש ממשלת צרפת הקרדינל פלירי, ראה במאבק הפולני הזדמנות להכות בממלכה האוסטרית במערב, בלי להיראות כמתקיף. אף על פי שלא היה אכפת לפלירי מי יירש את כתר פולין, היה סטניסלאב לשצ'ינסקי חמיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, והלה תמך בשאיפותיו של סטניסלאב. פלירי גם קיווה על ידי המלחמה להשפיל את אוסטריה, ואולי אף לספח את דוכסות לורן, שהייתה תחת שליטת פרנסואה שטפן, דוכס לורן, שהיה מאורס למריה תרזה - בתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך הביא את הכוח האוסטרי סמוך מדי לצרפת. המהלכים הדיפלומטיים של פלירי הביאו למלחמה כוחות נוספים, ללא שום עניין בענייני הפוליטיקה הפולנית,
מותו של אוגוסט השני

ב-1 בפברואר 1733 מת אוגוסט השני, מלך פולין, ובנו פרידריך אוגוסט עלה לשלטון במקומו בנסיכות הבוחר מסקסוניה. במהלך האביב והקיץ של אותה שנה החלה צרפת בריכוז כוחות לאורך גבולותיה הצפוניים והמזרחיים, בעוד אוסטריה ריכזה כוחות לאורך גבולותיה עם פולין, ולצורך כך הפחיתה את כוחותיה שהיו מוצבים בדוכסות מילאנו. בעוד שהנסיך אויגן מסבויה המליץ לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לנקוט עמדה תקיפה יותר נגד פעולות אפשריות של צרפת בעמק הריין ובצפון איטליה, ננקטו צעדים מזעריים על מנת לשפר את הגנת העמדות הקיסריות על הריין.
המרקיז דה מונטי, שגריר צרפת בוורשה, שכנע את משפחות פוטוצקי וצ'ארטוריסקי להתאחד מאחורי מועמדותו של סטניסלאב לשצ'ינסקי. במרץ 1733 העביר תאודור אנדז'יי פוטוצקי, פרימאט פולין החלטה בוועדה הבוחרת, שמנעה את מועמדותם של נסיכים זרים להיבחר למלכי פולין, ובכך בעתם חסם את מועמדותם של מנואל, רוזן אורם ופרידריך אוגוסט מסקסוניה.
ביולי 1733 חתם פרידריך אוגוסט מסקסוניה על הסכמים עם אוסטריה ורוסיה. בתמורה לתמיכת הרוסים הסכים פרידריך אוגוסט לוותר על כל התביעות הפולניות שנותרו בליבוניה, ובנוסף הבטיח לאנה, קיסרית רוסיה את בחירתו של יורשה לדוכסות קורלנד (שעליה שלטה יחד עם בעלה פרידריך וילהלם, דוכס קורלנד לפני עלותה לשלטון), שהייתה אמורה להיות תחת שלטון פולני ישיר עם מותו של הדוכס הנוכחי, פרדיננד קטלר, דוכס קורלנד, שלא היו לו יורשים. מאידך לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הבטיח פרידריך אוגוסט הכרה בסנקציה הפרגמטית של 1713 - מסמך שנועד להבטיח את ירושת הכס האוסטרי למריה תרזה, בתו הבכורה של קרל השישי.
באוגוסט התאספו האצילים הפולנים לכבוד הבחירות, וב-11 באוגוסט נכנסו 30,000 חיילים רוסים תחת פיקודו של פטר לאסי לפולין, על מנת להשפיע על החלטת הסיים. ב-4 בספטמבר הכריזה צרפת בגלוי על תמיכתה בסטניסלאב לשצ'ינסקי, שנבחר למלך על ידי 12,000 צירים ב-12 בספטמבר. מאידך קבוצה של אצילים, בהנהגתם של אצילים ליטאים, ובהם הדוכס מיקולאס סרבסיוס וישניובצקיס, חצתה את נהר הוויסלה לפראגה תחת ההגנה על החיילים הרוסים. קבוצה זו, שמנתה כ-3,000 איש, בחרה ב-5 באוקטובר בפרידריך אוגוסט מסקסוניה לאוגוסט השלישי, מלך פולין, ועל אף שהיו במיעוט נהנו מתמיכתם של רוסיה ואוסטריה.
ב-10 באוקטובר הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה וסקסוניה, ומאוחר יותר הצטרף אל לואי החמישה עשר, מלך צרפת דודו פליפה החמישי, מלך ספרד, שקיווה להשיג שטחים באיטליה עבור בניו מנישואיו השניים לאליזבטה פארנזה. באופן ספציפי, קיווה פליפה החמישי לתפוס את דוכסות מנטובה עבור בנו הבכור קרלו הראשון, דוכס פארמה וציפה אף להשיג לו את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ואילו לבנו הצעיר פליפה נסיך ספרד, קיווה פליפה החמישי להשיג את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה. אל שני המלכים מבית בורבון הצטרף גם קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה, שקיווה לתפוס שטחים מדוכסויות מילאנו ומנטובה האוסטריות.
הבידוד האוסטרי

כאשר פרצו מעשי האיבה קיוו האוסטרים לסיוע מצד המעצמות הימיות, ממלכת בריטניה הגדולה והרפובליקה ההולנדית, אולם, גם ההולנדים וגם הבריטים בחרו במדיניות נייטרלית. ראש ממשלת בריטניה רוברט וולפול, הצדיק את אי-התערבותה של בריטניה, בכך שעמד על כך שהברית האנגלו-אוסטרית כפי שסוכמה בחוזה וינה בשנת 1731, הוא הסכם הגנה בלבד, ואילו במקרה הזה אוסטריה הייתה התוקפן. עמדה זו הותקפה על ידי האוסטרופילים האנגלים שרצו לסייע לאוסטרים נגד צרפת, אך עמדתו הדומיננטית של וולפול הבטיחה שבריטניה תישאר מחוץ לסכסוך.
בגבול הדרומי של אוסטריה, בנובמבר 1733 נחתם הסכם טורינו (1733) בין צרפת לממלכת סרדיניה, וסוכם בו על הכנות לפעולות צבאיות בצפון איטליה. בנוסף נחתם הסכם החוזה המשפחתי עם ספרד, שכלל הבטחות לסיוע צרפתי לכיבוש ספרדי בנאפולי ובסיציליה. צרפת גם ניסתה לצרף את שוודיה והאימפריה העות'מאנית לתמוך בסטניסלאב לשצ'ינסקי, אולם הם סירבו להצטרף למלחמה.
במידה רבה נותרו האוסטרים ללא בעלי ברית חיצוניים יעילים בגבולם הדרומי והמערבי, משום שבעלי בריתם הרוסים והסקסונים היו עסוקים במערכה בפולין, והקיסר לא סמך על פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה שהיה מוכן לסייע לו. בנוסף, קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה שהיו לו שאיפות להיות הקיסר הבא, חתם על הסכם חשאי עם צרפת בנובמבר 1733, וניסה, בהצלחה מוגבלת, להניא שליטים אחרים מבית ויטלסבאך להעניק את צבאם לטובת הקיסר. מאידך, בעוד בריטניה עצמה לא נתנה תמיכה לאוסטריה, נסיכות הבוחר מהנובר שהייתה באוניה פרסונלית עם בריטניה תחת שלטונו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, שלחה את צבאה לסייע לקיסר האוסטרי. ב-9 באפריל 1734 הוכרזה המלחמה על צרפת כ"רייכסקריג" (מלחמה אימפריאלית), המחייבת את כל המדינות באימפריה להשתתף לטובת הקיסר.
המלחמה > פולין

הרוסים בפיקודו של פטר לאסי, כבשו עד מהרה את ורשה והכניסו את אוגוסט השלישי לעיר כמלך פולין, ואילצו את סטניסלאב לשצ'ינסקי לברוח לדנציג, שם היה נצור זמן מה על ידי צבא רוסי-סקסוני שהיה תחת פיקודו של גנרל-פלדמרשל כריסטופור מיניך. דנציג נכנעה ביוני 1734, וסטניסלאב ברח שוב, בתחילה לקניגסברג ולבסוף לצרפת. בכך הסתיימה הפעילות הצבאית הגדולה בפולין עצמה, אם כי תומכיו של סטניסלאב המשיכו בלוחת גרילה כנגד הכוחות הרוסיים.. קבוצה של אצילים ואריסטוקרטים שתמכו בסטניסלאב הקימו בסוף 1734 את הקונפדרציה של דז'יקוב, וניסו להילחם בצבא הרוסי והסקסוני תחת פיקודו של אדם טארלו, אך מאמציהם לא היו יעילים. ביוני-יולי 1736 אושר מינויו של אוגוסט השלישי למלך פולין ולדוכס הגדול של ליטא, במה שנודע כ"פיוס הסיים".
המלחמה > חבל הריין

ב-13 באוקטובר 1733 החלה צרפת בפעולות צבאיות והשתלטה על דוכסות לורן ולמחרת החלה לצור על קהל שנפלה בידיה כעבור שבועיים. מכיוון שלא הייתה מסוגלת לתקוף את אוסטריה באופן ישיר, ולא הייתה מוכנה לפלוש למדינות הגרמניות, מחשש שתגרור את בריטניה והולנד לסכסוך, חיזקה צרפת את מעמדה בלורן ופרסה את כוחותיה באזור הריין לקראת החורף.
הקיסר ריכז את בתגובה למתקפות הצרפתיות את כוחותיו הסדירים, והחל בתהליך של גיוס חיילים ממדינות האימפריה, וכן הוא הקים קו הגנה באטלינגן, ליד קרלסרוהה. באביב 1734 נערכו בהצלחה תמרונים צרפתיים בחזית הזו, והנסיך אויגן מסבויה הסיג את כוחותיו אל המחנה הקיסרי בהיילברון. בעקבות כך הטיל הצבא הצרפתי תחת פיקודו של דוכס ברוויק מצור על פיליפסבורג, אשר נפל לאחר חודשיים ביולי 1734. הנסיך אויגן, אשר לווה על ידי פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, עשה כמה ניסיונות כדי להקל המצור, אך לא ביצע התקפות מכריעות נגד הצבא הצרפתי בשל גודלו, ובשל איכותם הירודה יחסית של הכוחות תחת פיקודו. ב-12 ביוני במהלך המצור על פיליפסבורג, נהרג דוכס ברוויק מפגיעת פגז שערף את ראשו.
הכוחות הצרפתים המשיכו להתקדם לאורך הריין עד למיינץ, אך הצבא הקיסרי ההולך וגדל, שהסתייע בכוחות רוסים שכבשו את דנציג, הצליח למנוע מצרפת להטיל שם מצור. עד מהרה יצא הנסיך אויגן למתקפה, כוח של 30,000 חיילים תחת פיקודו של פרידריך היינריך פון זקנדורף חצה את הריין והחל להדוף את הצרפתים לעבר טריר. באוקטובר 1735 הובסו הצרפתים בקרב קלאוזן, ובכך הושגו תנאים ראשוניים לשלום בין הצדדים.
תוצאות המלחמה

כבר בפברואר 1734 הציעו הבריטים וההולנדים לתווך בין הצדדים, על מנת למצוא פתרון לסכסוך. בתחילת 1735 הועברו הצעות. במהלך שנת 1735 האוסטרים לא היו במצב ממשי להמשיך במאבק, והצרפתים חששו מהגעה אפשרית של תגבורות רוסיות לאזור הריין (מה שקרה בסופו של דבר), ובמהלך הקיץ נמשך המשא ומתן.
שלום ראשוני נחתם לבסוף באוקטובר 1735, ואושרר בחוזה וינה בנובמבר 1738. אוגוסט השלישי אושר רשמית כמלך פולין, סטניסלאב לשצ'ינסקי קיבל פיצוי את דוכסות לורן (שתעבור לאחר מותו, באמצעות בתו, לצרפתים), ואילו הדוכס לשעבר של לורן - פרנץ שטפן, נעשה יורש לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
דון קרלוס מפארמה ויתר על דוכסות פארמה לטובת שלטון אוסטרי ישיר, אך קיבל כפיצוי את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה. קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה קיבל שטחים בחלק המערבי של דוכסות מילאנו, ממערב לנהר טיצ'ינו, כולל נובארה וטורטונה.
אף על פי שהלחימה נפסקה לאחר השלום הראשוני בשנת 1735, נחתם הסדר השלום הסופי רק לאחר מותו של ג'אן גסטון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה מבית מדיצ'י שמת בשנת 1737, כדי לאפשר את חילופי הטריטוריות שנקבעו בהסכם השלום.
הצרפתים (ובעלי בריתם), בתקווה לדטאנט וקשרים טובים עם האוסטרים, אישרו גם את הסנקציה הפרגמטית של 1713 שתאפשר לבתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - מריה תרזה לרשת אותו. על אף הסכמת הצרפתים לסנקציה הפרגמטית, לאחר מותו של קרל השישי בשנת 1740 הם הצטרפו לפרוסיה במלחמת הירושה האוסטרית כנגד אוסטריה. עם זאת, על פי תנאי ההסכם, לאחר מותו של סטניסלאב לשצ'ינסקי בשנת 1766, עברה דוכסות לורן לצרפת, מה שהיווה תועלת מתמשכת לצרפת.
סטניסלאב לשצ'ינסקי חתם על ויתור על טענתו בשנת 1736, בעוד אוגוסט השלישי הכריז על חנינה כללית. מיקולאס סרבסיוס וישניובצקיס זכה בתגמול נדיב על תמיכתו באוגוסט השלישי, ומונה להאטמן הגדול של הדוכסות הגדולה של ליטא.
לקריאה נוספת

ה.א.ל. פישר, דברי ימי אירופה, ספר שני, כרך רביעי, הוצאת מסדה, 1960
גרנדיר רוסי בשנת 1732
קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה
אוגוסט השלישי, מלך פולין, ציור של פייטרו אנטוניו רוטרי
לילסדה

| --- | --- |

 בימוי:  שמי זרחין
 הופק בידי:  מיכה שרפשטיין עמיתן מנלזון
 תסריט:  שמי זרחין
 שחקנים ראשיים:  גילה אלמגור מיקי קם אריה מוסקונה ענת וקסמן אסתי זקהיים שושנה דואר איצ'ו אביטל דנה ברגר יוסף שילוח אלון אבוטבול דרור קרן 
 מוזיקה:  עדי כהן  להקת אבטיפוס (שיר הנושא)
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  מוביט בע"מ
 הקרנת בכורה:  13 בנובמבר 1995
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אסתי זקהיים)
 דף הסרט ב־IMDb
 
לילסדה - קדחת אביב הוא סרט קולנוע אנסמבל ישראלי, בבימויו של שמי זרחין, שיצא לאקרנים בשנת 1995. הסרט בביקורות משבחות והסרט הוצג בפסטיבלים רבים בחו"ל. בפסטיבל הקולנוע של מונטריאול 1995 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר.
זהו סרט הביכורים של שמי זרחין והוא היה מועמד לפרס אופיר על הבימוי והתסריט שלו ואסתי זקהיים על תפקיד שחקנית המשנה.
הסרט צולם באחת מן הווילות במושב מגשימים.
בשנת 2016 הוציא זרחין לאור את הספר "ההגדה של לילסדה: רומן עם תסריט" בהוצאת "כתר".
עלילה

על רקע ארוחת ליל הסדר המשפחתית מתרחשות דרמות קטנות בחיי משפחה המתכנסת בבית ההורים לקראת החג.
אם המשפחה יונה (גילה אלמגור) חושדת שבעלה מיכאל (יוסף שילוח) בוגד בה, אך הוא למעשה מכין לה הפתעה ללא ידיעתה.
בנם של יונה ומיכאל נתנאל (אלון אבוטבול) מגיע עם חברתו החדשה מרגו (דנה ברגר), כדי לנקום בגרושתו גילה (ענת וקסמן).
כמו כן מגיעה בתם דורונה (מיקי קם) עם בעלה ריקי (אריה מוסקונה), המתמודדים עם הבעיות הנפשיות של בתם נועה שאינה מדברת עם אף אחד.
בנם אלחנן (איצ'ו אביטל) מגיע עם אשתו דליה (אסתי זקהיים) שסובלת מבעיות השמנה ועקב כך נחשדת בגנבת אוכל המיועד לארוחת החג, וכן גם האח הצעיר שי (דרור קרן).
במהלך הסרט נאלצים כל בני המשפחה להתמודד עם סודות מן העבר, קונפליקטים ועימותים משפחתיים, וכל זאת על רקע ההתמודדות עם מותו של יזהר אחיו התאום של שי שנהרג במהלך שירותו הצבאי מספר שנים קודם לכן, והכאב עדיין מלווה את כל בני המשפחה.
שירים

שיר השמנה - בביצוע אריה מוסקונה ומיקי קם
השיר של יזהר - בביצוע דרור קרן
הלילה הזה - בביצוע להקת אבטיפוס -  הלילה הזה, בביצוע להקת אבטיפוס, סרטון  באתר יוטיוב
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
גילה אלמגור: יונה סתר
יוסף שילוח: מיכאל סתר
אלון אבוטבול: נתנאל סתר, בנם של יונה ומיכאל
איצ'ו אביטל: אלחנן סתר, בנם של יונה ומיכאל
דנה ברגר: מרגו, חברתו של נתנאל
שושנה דואר: הסבתא, אמו של מיכאל
איילת הרדון: בשמת, בתם של דורונה וריקי
מיקי קם: דורונה, בתם של יונה ומיכאל
דרור קרן: שי/יזהר סתר, בניהם התאומים של יונה ומיכאל
אריה מוסקונה: ריקי, בעלה של דורונה
עפר סקר: מיקי, בנם של נתנאל וגילה
מיכל שר: נועה, בתם של דורונה וריקי
יותם שאו: כפיר, בנם של דורונה וריקי
ענת וקסמן: גילה, גרושתו של נתנאל
אסתי זקהיים: דליה, אשתו של אלחנן
לקריאה נוספת

שמי זרחין, ההגדה של לֶילָסֶדֶה: רומן עם תסריט, הוצאת כתר, 2016.
הערות שוליים

↑  בעת הפצתו הראשונית נקרא "לילסדה- קומדיה עצובה"
השבעתו של ויליאם הווארד טאפט לנשיאות ארצות הברית

השבעתו של ויליאם הווארד טאפט לנשיאות ארצות הברית, 4 במרץ 1909
ההשבעה של ויליאם הווארד טאפט לנשיא ארצות הברית התקיימה בבניין הקפיטול בוושינגטון, ביום חמישי, 4 במרץ 1909. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו היחידה של ויליאם הווארד טאפט כנשיא ושל ג'יימס שרמן כסגן הנשיא. שבועת האמונים ניתנה לטאפט על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מלוויל פולר.
שרמן מת 3 שנים ו-240 ימים לאחר שהושבע ומשרתו נותרה פנויה: הוא היה סגן הנשיא האחרון שעזב את תפקידו לתקופת כהונה לפני אשרור התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967. נכון לשנת 2024, הוא גם סגן הנשיא האחרון שמת במהלך כהונתו.
ערב אותו היום נערך נשף חגיגי בבניין הפנסיון. זה היה נשף הפתיחה הרשמי האחרון עד 1949, שכן יורשו של טאפט כנשיא, וודרו וילסון, ביקש שהעיר וושינגטון לא תקיים אותו. מסורת זו חודשה בשנת 1949, לאחר השבעתו השנייה של הארי טרומן לנשיאות ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  The 31st Presidential Inauguration: William H. Taft, March 04, 1909, United States Senate
↑  Inaugural Ball, The Joint Congressional Committee on Inaugural Ceremonies
חוק המשיכה (העידן החדש)

חוק המשיכה הוא אמונה רוחנית המיוחסת לזרמים בעידן החדש. לפי אמונה זו, מחשבות חיוביות או שליליות מביאות חוויות חיוביות או שליליות לחייו של אדם בהתאמה. החוק מבוסס על הרעיון שאנשים ומחשבותיהם עשויים מ"אנרגיה טהורה", ושאנרגיה זו יכולה למשוך אנרגיה נוספת, וכך לאפשר לאנשים לשפר את בריאותם, עושרם או מערכות יחסים אישיות. אין ראיות מדעיות אמפיריות התומכות בחוק המשיכה, והיא נחשבת באופן נרחב לפסאודו-מדע או לדת המשתמשת בטרמינולוגיה מדעית.
תומכי חוק המשיכה משלבים בדרך כלל טכניקות של מסגור קוגניטיבי (פריימינג) עם הצהרות (אפירמציות) והדמיה יצירתית (ויז'ואליזציה) של התוצאה הרצויה כדי להחליף מחשבות מגבילות או דפוסים של הרס עצמי ("מחשבות שליליות) במחשבות חיוביות יותר. מרכיב מרכזי בתפיסה זו הוא הרעיון שכדי לשנות ביעילות את דפוסי החשיבה השליליים של האדם, יש גם "להרגיש" (באמצעות הדמיה יצירתית) שהשינויים הרצויים כבר התרחשו. התומכים מאמינים שהשילוב של מחשבה חיובית ורגש חיובי מאפשר למשוך חוויות והזדמנויות חיוביות על ידי השגת תהודה עם החוק האנרגטי המוצע.
בעוד שחלק מהתומכים בחוק המשיכה מנסים להתבסס על תיאוריות מדעיות ומשתמשים בהן כטיעונים בעדו, עדיין לא נמצא לו בסיס מדעי שניתן לאששו. מספר חוקרים אף מתחו ביקורת על שימוש לרעה במושגים מדעיים על ידי תומכיו.
היסטוריה

תנועת העידן החדש צמחה מתוך תורתו של פיניאס קווימבי מתחילת המאה ה-19. בתחילת חייו, קווימבי אובחן כחולה בשחפת. לרפואה של תחילת המאה ה-19 לא הייתה תרופה אמינה לשחפת. קווימבי שהחל לרכב על סוסים, ציין שהתרגשות עזה שחררה אותו באופן זמני ממצוקתו.
שיטה זו להקלה על כאביו וההחלמה לכאורה לאחר מכן, הניעה את קוומבי להמשיך במחקר "השפעת הנפש על הגוף". למרות שהוא מעולם לא השתמש במילים "חוק המשיכה", הוא הסביר זאת בהצהרה שתפסה את המושג בתחום הבריאות:
the trouble is in the mind, for the body is only the house for the mind to dwell in, and we put a value on it according to its worth. Therefore if your mind has been deceived by some invisible enemy into a belief, you have put it into the form of a disease, with or without your knowledge. By my theory or truth, I come in contact with your enemy and restore you to your health and happiness. This I do partly mentally and partly by talking till I correct the wrong impressions and establish the Truth, and the Truth is the cure.
בשנת 1855, המונח "חוק המשיכה" הופיע בספר "ההרמוניה הגדולה", שנכתב על ידי הספריטואליסט האמריקאי, אנדרו ג'קסון דייוויס, בהקשר הרמז לנפש האדם ולספירות של העולם הבא.
המפרגן הראשון של חוק המשיכה כעיקרון כללי הופיע אצל פרנטיס מולפורד. מולפורד הפך לדמות מרכזית בהתפתחות החשיבה החדשה כשדן בהרחבה בחוק במאמרו "חוק ההצלחה", שפורסם בשנים 1886–1887. בכך, אחריו החלו הוגים אחרים של העידן החדש, כמו הנרי ווד (החל עם הספר "צלם האל באדם", 1892), ורלף וולדו טרין (החל בספרו הראשון, What All the World's A-Seeking,‏ 1896). עבור הוגים אלה, חוק המשיכה עוסק לא רק בבריאות אלא בכל היבט של החיים.
במאה ה-20 נרשמה עלייה בעניין בנושא עם ספרים רבים שנכתבו עליו, ביניהם שניים מהספרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים; מדע ההתשרות מאת וואלס, חשוב והתעשר (1937) מאת נפוליאון היל, כוחה של חשיבה חיובית (1952) מאת נורמן וינסנט פייל, ו-You Can Heal Your Life ‏(1984) מאת לואיז היי. ושיעורים שלומדו בידי אברהם-היקס.
בשנת 2006, זכה חוק המשיכה לחשיפה המונית מחודשת עם יציאת הסרט "הסוד" (2006) של רונדה ביירן, שפותח אז לספר בעל אותו שם ב-2007. הסרט והספר זכו לסיקור תקשורתי נרחב., אחריו הגיע סרט ההמשך, "הכוח" משנת 2010 המדבר על כך שחוק המשיכה הוא חוק האהבה.
גרסה מחודשת ומודרנית של חוק המשיכה ידועה לפעמים בשם manifestation, המתייחסת לאסטרטגיות שונות של עזרה עצמית שיכולות לכאורה להגשים את משאלותיו של אדם על ידי הדמיה מנטלית. טכניקות גילוי הכוללות חשיבה חיובית או הפניית בקשות ל"יקום" וכן פעולות שונות מצד המבקש.
תיאוריה

צ'ארלס האנל כתב ב-The Master Key System ‏(1912):
The law of attraction will certainly and unerringly bring to you the conditions, environment, and experiences in life, corresponding with your habitual, characteristic, predominant mental attitude.
בספרו In Tune With The Infinite ‏(1897), כתב ראלף טריו:
The law of attraction works universally on every plane of action, and we attract whatever we desire or expect. If we desire one thing and expect another, we become like houses divided against themselves, which are quickly brought to desolation. Determine resolutely to expect only what you desire, then you will attract only what you wish for.
בסרטה התיעודי "הסוד" מ-2006, רונדה ביירן הדגישה את החשיבה על מה שכל אדם רוצה להשיג, אך גם להחדיר למחשבה את כמות הרגש המרבית האפשרית. היא טוענת שהשילוב של מחשבה ותחושה הוא זה שמושך את התשוקה.
ספר דומה נוסף הוא הנבואה השמימית של ג'יימס רדפילד, שאומר שהמציאות יכולה לבוא לידי ביטוי על ידי האדם. "כוחו של התת-המודע" מאת ג'וזף מרפי, שטען שמיישמי התיאוריה של חוק המשיכה (אם כי לא השתמש במושג ספציפי זה) יכולים להשיג מטרות שנראות בלתי אפשריות על ידי למידה כיצד להביא את המוח עצמו תחת שליטה ובאמצעות הצהרות חיוביות. "הכוח" מאת רונדה ביירן ו-"האלכימאי" מאת פאולו קואלו דומים. אמנם ישנן עדויות אישיות שטוענות ששיטות המבוססות על הסוד וחוק המשיכה עבדו עבורן, אבל מספר ספקנים מתחו ביקורת על סרטו וספרו של בירן. The New York Times Book Review כינה את הפסאודו-מדע הסודי ו"אשליה של ידע".
בסיס פילוסופי ודתי

תפיסת המחשבה החדשה של חוק המשיכה נעוצה ברעיונות המגיעים ממסורות פילוסופיות ודתיות שונות. במיוחד, הוא נוצר בהשראת ההרמטיציזם טרנסצנדנטליות בניו אינגלנד ופסוקים ספציפיים מהביבליה ומההינדואיזם.
ההרמטיציזם השפיעה על התפתחות המחשבה האירופית בתקופת הרנסאנס. רעיונותיו הועברו בחלקם באמצעות אלכימיה. במאה ה-18, פרנץ מסמר חקר את יצירותיהם של אלכימאים כמו פארצלסוס וואן הלמונט. ואן הלמונט היה רופא פלמי מהמאה ה-17 שהכריז על כוחות המרפא של הדמיון.
הדבר הוביל את מסמר לפתח את רעיונותיו לגבי מגנטיות של בעלי חיים, אותם חקר פיניאס קווימבי.
התנועה הטרנסצנדנטלית התפתחה בארצות הברית מיד לפני הופעתה של מחשבה חדשה ונחשבת שהייתה לה השפעה רבה עליה. ג'ורג' ריפלי, דמות חשובה באותה תנועה, הצהיר שהרעיון המוביל שלה הוא "עליונות הנפש על החומר".
הוגי העידן החדש מרבים לצטט פסוקים מסוימים מהתנ"ך בהקשר של חוק המשיכה. דוגמה לכך היא מרכוס מהברית החדשה, פרק י"א, פסוק 24: "לכן אני אומר לכם, כל אשר תבקשו בתפילה, האמינו שקיבלתם, וזה יהיה שלכם".
בסוף המאה ה-19 נסע סוואמי ויווקננדה לארצות הברית ונתן הרצאות על הינדואיזם שיחות אלו השפיעו רבות על תנועת העידן החדש ובפרט, על ויליאם ווקר אטקינסון שגם הוא היה אחד מחלוצי העידן החדש.
ביקורת

חוק המשיכה זכה לפופולריות בתחילת המאה ה-21 על ידי ספרים וסרטים כמו הסוד. סרט זה משנת 2006 והספר שלאחריו משתמשים בראיונות עם מחברים ודוברים של 'מחשבה חדשה' כדי להסביר את העקרונות של החוק המטפיזי המוצע שאפשר למשוך אליו כל דבר שחושבים עליו באופן עקבי. מרי קרמייקל ובן רדפורד כתבו עבור הוועדה לחקירה סקפטית כי "לא לסרט ולא לספר אין שום בסיס במציאות המדעית", ושהנחת היסוד שלו מכילה "היפוך מכוער: אם יש לך תאונה או מחלה, זאת האשמה שלך".
אחרים הטילו ספק בהתייחסויות לתיאוריה מדעית מודרנית, וטענו, למשל, שחוק המשיכה מייצג את הפעילות החשמלית של גלי המוח.
ויקטור שטנגר ולאון לדרמן ביקורתיים על ניסיונות להשתמש במיסטיקה קוונטית כדי לגשר על כל השפעות בלתי מוסברות או בלתי סבירות לכאורה, מאמינים שאלה הן תכונות של פסאודו-מדע מודרני. המגזין שואל סקפטי מתח ביקורת על היעדר קריטריון הפרכה והבחינה של טענות אלו. המבקרים טענו כי הראיות המסופקות הן בדרך כלל אנקדוטליות וכי בגלל אופי הבחירה העצמית של הדיווחים החיוביים, כמו גם האופי הסובייקטיבי של כל תוצאות, דיווחים אלו רגישים להטיית אישור והטיית בחירה. הפיזיקאי עלי אלוסי, למשל, ביקר את זה כבלתי מדיד והטיל ספק בסבירות שמחשבות יכולות להשפיע על כל דבר מחוץ לראש.
המנטרה של הסוד, ובהרחבה, חוק המשיכה, היא כדלקמן: למחשבות חיוביות ולהדמיה חיובית תהיה השפעה ישירה על העצמי. בעוד שחיוביות יכולה לשפר את איכות החיים והחוסן של האדם באמצעות קושי, היא גם יכולה להטעות. החזקת האמונה שחשיבה חיובית תבטא חיוביות בחייו מפחיתה את הערך של עבודה קשה והתמדה, כמו בשנות ה-70 עם החתירה ל"חינוך מבוסס הערכה עצמית".