stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניל פרימרוז
מותו והנצחתו

פרימרוז הוצב והוביל את יחידתו בקרב על רכס "אבו שושה" (תל גזר), בשטחים שרכש קרוב משפחתו הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, לפני המלחמה. ב-13 בנובמבר 1917 הוא נפצע קשה, הובל לבית חולים צבאי וכעבור יומיים, ב-15 נובמבר 1917 הוא נפטר מפצעיו.
ההודעה על פציעתו של פרימרוז הגיעה למפקדתו של הגנרל אלנבי שבה שירת אחיו, לוטננט קולונל ארצ'בלד פרימרוז בתפקיד מזכירו הצבאי של אלנבי. האח יצא בדחיפות לבית החולים הצבאי ברמלה לבקר את אחיו הפצוע, אך לא הספיק לראותו בחיים ונאלץ להשתתף בטקס קבורתו. הגנרל אלנבי הזכיר בדיווחיו את נפילתו של פרימרוז. הייתה זו אחת הפעמים הבודדות, ואולי היחידה, שגנרל אלנבי הזכיר בדיווחיו חלל שנפל בקרב.
פרימרוז הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה (חלקה D קבר 49). על קברו חרוט צלב.
יומיים לאחר מותו של פרימרוז נהרג בארץ ישראל אחד מקרוביו לבית רוטשילד, מייג'ור אוולין אקיל דה רוטשילד, ונקבר בבית הקברות בראשון לציון.
ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' הספיד אותו בפרלמנט: "אם יורשה לי לפני שאשב להשמיע מילה אחת למי שמילא תפקיד לא בולט בצבא, אך היה מוכר היטב לכל חברי הבית הזה: אני מתייחס לקפטן ניל פרימרוז. הבית הכיר היטב את רוחו הזוהרת והמקרינה. למקורביו הוא היה אחד הגברים החביבים ביותר שפגשנו. הייתה לו יכולת רבה מעל הממוצע, ולמרות שמרנותו וביישנותו שעצרו אותו, עתידו היה מלא תקווה. הוא כבר עשה שירות מכובד בשטח, ועל שירות זה הוכר בהצעת מפקדו; והוא עשוי בהחלט, כי היו לו הצעות רבות, לכבוש תפקידים שבהם יכול היה להעניק שירותים לציבור... הוא בחר בכוונה בדרך הסכנה. הוא נפל בהסתערות בראש חייליו, ממש ברגע הניצחון, וחברי הבית, אני מרגיש בטוח, יצטרפו אליי להבעת הזדהות עמוקה עם מי שהשאיר מאחור להתאבל עליו".
פרימרוז היה אחד מעשרים ושניים חברי בית הנבחרים הבריטי שנפלו במלחמה והונצחו באנדרטת המלחמה הפרלמנטרית (Parliamentary War Memorial|Parliamentary War Memorial) בווסטמינסטר הול (לוח מס' 8).
הורי אלמנתו הציבו חלון מעוטר לזכרו בכנסיית "סנט מרי" בעיר נוזליי (אנ') שבצפון מזרח בריטניה.
הידיעה על נפילתו בקרב של פרימרוז עוררה תגובות רבות בעיתונות היהודית באותה עת. היו שראו בו ראוי לשמש הנציב העליון הבריטי הראשון בארץ ישראל. בכתבה בעיתון יהודי באנגליה הובעה הדעה כיצד ראוי היה לכבד את קברו: "מותו של ניל פרימרוז, שעורר צער כללי כל כך, היה מאורע שעליו התאבלו היהודים יותר מאשר כל חלק אחר של אוכלוסיית הקיסרות. שכן מלבד היותו בן ישראל מלידה, על פי אמו, היה הוא במידה רבה יהודי בנפשו. על כן דומה שמן הראוי שיהיו עצמותיו טמונות לא סתם בארץ ישראל אלא בבית עלמין יהודי. בית הקברות הקטן ברמלה בין יפו לירושלים, ישמש תמיד מוקד התעניינות וקברו של ניל פרימרוז שם יטופח כמקום קדוש בימי התחייה הלאומית היהודית על ידי היהדות החדשה שתישתל בארץ, ואשר למענו לחם ומת. הטמנתו בבית קברות יהודי עולה בקנה אחד עם ההלכה היהודית, שהרי אמו, הליידי רוזברי, לא זנחה מעולם את דת עמה, ולפי ההלכה היהודית יורש הבן את מורשת הלאום והדת של אמו".
כמה ימים לפני מותו של פרימרוז ניתנה הצהרת בלפור, באמצעות מכתב שנשלח לוולטר רוטשילד. באנגליה תוכנן לקיים עצרת פומבית בראשות לורד רוטשילד לציון האירוע, בשל האבל של משפחת רוטשילד על נפילת שני בניה בארץ ישראל נדחתה העצרת.
חיים אישיים

פרימרוז התחתן עם ליידי ויקטוריה סטנלי, בתו של "הרוזן ה-17 מדרבי", ב-7 באפריל 1915. נולד להם בת אחת: רות אליס האנה מרי פרימרוז (אנ') (18 באפריל 1916 - 1989), שנישאה לצ'ארלס ווד, הרוזן השני מהליפקס, ב-25 באפריל 1936.
אלמנתו של פרימרוז נישאה בשנית למלקולם בולוק, ונולדה לו בת אחת.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  David Tattersfield, Capt The Hon Neil Primrose: son of a Prime Minister | The Western Front Association, www.westernfrontassociation.com
1 2 3 4 5 6 7  פרח בשדה רוטשילד - העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל, באתר web.archive.org, ‏2017-11-01
↑  Page 1029 | Issue 28338, 11 February 1910 | London Gazette | The Gazette, www.thegazette.co.uk
↑  פרח בשדה רוטשילד - העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל, באתר web.archive.org, ‏2017-11-01
↑  "PEACE ENVOYS BEGIN CELEBRATION PLANS; Delegates from England and British Colonies Officially Welcomed by Gaynor". The New York Times (באנגלית). 1913-05-06. נבדק ב-2024-08-11.
↑  ⁨כץ הפרשיות, באתר www.nli.org.il, ‏16.02.1913
↑  DEATH OF SIR STANLEY MAUDE AND MR. NEIL PRIMROSE. (Hansard, 19 November 1917), api.parliament.uk
↑  Recording Angel memorial Panel 8, parliament.uk
↑  St Mary's, Knowsley - Lord Derby windows - 2: N Primrose, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  PRIMROSE - STANLEY WEDDING ARRIVE IN PARIS, British Pathé (באנגלית)
הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים

הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים (International Congress on Education of the Deaf,  בראשי תיבות ICED) הוא קונגרס בין-לאומי של מחנכי חירשים (אנ') שנערך במילאנו באיטליה מ-6 עד 11 בספטמבר 1880, ומוכר יותר בשמות קונגרס מילאנו (Milan Congress) וכנס מילאנו (Milan Conference). קדם לו הקונגרס הבין-לאומי הראשון שנערך בפריז בשנת 1878.
בקונגרס נכחו 256 איש, מתוכם ארבעה חירשים מסמנים. בקונגרס הוחלט אחרי דיונים, כי עדיף לחירשים חינוך בדיבור בלבד (חינוך אוראלי) על פני חינוך בשפת הסימנים, ויצאה הוראה האוסרת על שימוש בשפת הסימנים בבית הספר. אחרי יציאת ההוראה ב-1880, עברו בתי ספר באירופה ובארצות הברית לשימוש בדיבור ללא שפת סימנים, כשיטת חינוך לחירשים.
על שיטת חינוך זו הובעה התנצלות רשמית על ידי הוועד המנהל בקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים שהתקיים בוונקובר בקנדה ב-18–22 ביולי 2010, והקונגרס ה-21 הכיר באיסור השימוש בשפת הסימנים כאפליה וכהפרה של זכויות האדם והחוקה.
היסטוריה

לפני הקונגרס, דנו אלכסנדר גרהם בל ואדוארד מינר גלאודט (אנ'), ביעילות של חינוך אוראלי בלבד מול חינוך בשפת הסימנים כתקשורת חזותית. שניהם היו דמויות בולטות בחינוך חירשים בארצות הברית, ודיון זה הגיע לשיאו בקונגרס מילאנו, שהעביר שמונה החלטות הנוגעות לחינוך חירשים (אנ').
בקונגרס השתתפו מחנכים משבע מדינות לפחות. מארצות הברית הגיעו חמישה צירים, ובהשתתפות כוללת היו 164 צירים. הוועדה שתכננה את הקונגרס הייתה אגודת פרייר של צרפת, שהתנגדה לשפת סימנים ובחרה נציגים שתמכו בחינוך אוראלי. ראשי האגודה היו הבנקאים ואילי הרכבת יצחק ויוג'ין פרייר, בנו ונכדו של יעקב פרייר, המורה הראשון לחירשים בצרפת ומתנגד לשפת הסימנים. אגודת פרייר תמכה בחינוך האוראלי, וארגנה את קונגרס מילאנו במטרה לאסור על שפת הסימנים. היא השיגה תוצאה זו על ידי בחירה מדוקדקת של המוזמנים, עידוד תגובות שליליות לתומכים בשפת הסימנים ושבחים לתומכים בשיטה האוראלית. יותר ממחצית המוזמנים היו אוראליסטים (אנ') ידועים, ורוב ההחלטות, אם לא כולן, היו לטובת השיטה האוראלית. הן נכתבו בנוסח שתמך בשיטה האוראלית, כמו: "בהתחשב בעליונות הדיבור על שפת הסימנים בשיקום החירש-אילם בחברה, ובמתן ידע מושכל יותר לשפה, יש להעדיף את השיטה האוראלית על שפת הסימנים בחינוך והדרכה של החרשים-אילמים" (כך במקור).
היסטוריה > משלחות

בקונגרס היו 164 צירים ממדינות שונות, ביניהם רק אחד היה חירש, ג'יימס דניסון ממשלחת גלאודט האמריקנית. בראש הכנס עמד אב המנזר ג'וליו טרה.
| מדינה | מספר הצירים |
| --- | --- |
איטליה: 87
בריטניה: 55
ארצות הברית: 5
צרפת: 5
שוודיה ונורווגיה: 3
בלגיה: 1
גרמניה: 1
ההתפלגות של שאר המדינות והצירים אינה ידועה.
היסטוריה > הקונגרס

הקונגרס נערך במכון הטכני המלכותי בסנטה מרתה, מילאנו. בקונגרס הציגו 12 דוברים את דעותיהם בנושאים הקשורים לחינוך חרשים. תשעה מבין שנים עשר הדוברים הציגו חוות דעת של מומחים שתמכו בשיטה האוראלית, ושלושת האחרים, האחים גלאודט וריצ'רד אליוט, מורה מאנגליה, תמכו בשימוש בשפת הסימנים.
היסטוריה > שמונה ההחלטות

1. הקונגרס, בהתייחס לעליונות הבלתי מעורערת של הדיבור על פני סימנים בשיקום החירשים-אילמים בחברה, ובהענקת ידע מקיף יותר בשפה, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית על פני שיטת הסימנים בחינוך ובהדרכת חירשים-אילמים.
2. הקונגרס, בהתייחס לכך ששימוש משולב של דיבור עם סימנים פוגע במבטא, בקריאת שפתיים ובדיוק של רעיונות, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית הטהורה.
3. בהתייחס לכך שמספר רב של חירשים ואילמים אינו מקבל את היתרון שבחינוך, בשל חוסר יכולתם של משפחות ומוסדות, מומלץ שהממשלות תנקוטנה בצעדים הדרושים על מנת שכל החירשים והאילמים יוכלו להתחנך.
4. בהתייחס לכך שהוראת החירשים המדברים בשיטה האוראלית הטהורה, צריכה להידמות ככל האפשר לזו של השומעים ומדברים, מצהיר הקונגרס:
א) כי האמצעי הטבעי והיעיל ביותר, שבו עשוי החירש המדבר לרכוש את ידיעת השפה, הוא השיטה ה"אינטואיטיבית", כלומר תחילה על ידי דיבור, ולאחר מכן על ידי כתיבת העצמים והעובדות המונחים לנגד עיני התלמידים.
ב) שבתקופה הראשונה או האימהית, צריך להוביל את החירש-אילם להתבוננות בצורות דקדוקיות באמצעות דוגמאות ותרגילים מעשיים, וכי בתקופה השנייה צריך לעזור לו להסיק מדוגמאות אלו את הכללים הדקדוקיים, המתבטאים בפשטות ובהירות מרבית.
ג) שספרים, הכתובים במילים ובתחביר הידועים לתלמיד, יכולים להיות בידיו בכל עת.
5. עקב הדרישה לספרות מבוססת על מנת לסייע בהתפתחות ההדרגתית והמתקדמת של השפה, מומלץ שמורי השיטה האוראלית יפרסמו עבודות מיוחדות על הנושא.
6. בהתייחס לתוצאות שהתקבלו ממחקרים רבים על חירשים ואילמים בכל מצב ובכל גיל, זמן רב אחרי שעזבו את בית הספר, ואשר ענו נכון ובמבטא מספיק ברור על שאלות בנושאים שונים, והצליחו לקרוא את שפתי החוקרים בקלות רבה, מצהיר הקונגרס:
א) כי חירשים ואילמים שחונכו בשיטה האוראלית הטהורה, אינם שוכחים אחרי יציאתם מבית הספר את הידע שרכשו בו, אך עדיין צריך לפתחו על ידי שיחה וקריאה, שנעשו קלים כל כך עבורם.
ב) כי בשיחתם עם שומעים, הם משתמשים בדיבור בלבד.
ג) כי דיבור וקריאת שפתיים, הרחוקים מלהיות אבודים, מתפתחים על ידי תרגול.
7. בהתייחס לכך שלחינוך חרשים ואילמים בדיבור יש דרישות מיוחדות, ובהתייחס לכך שרוב המורים המומחים לחירשים-אילמים נמצאים בהסכמה כללית, מצהיר הקונגרס:
א) כי הגיל המתאים ביותר לכניסת ילד חירש לבית הספר הוא בין שמונה לעשר שנים.
ב) כי משך הלימודים בבית הספר צריך להיות לפחות שבע שנים, אך עדיף שהלימודים יימשכו שמונה שנים.
ג) כי שום מורה אינו יכול ללמד ביעילות בשיטה האוראלית הטהורה כיתה שבה יש יותר מעשרה ילדים.
8. בהתייחס לכך שיישום השיטה האוראלית הטהורה במוסדות שבהם היא טרם הופעלה, צריך להיעשות ללא כישלון, בהדרגה ותוך כדי התקדמות, ממליץ הקונגרס:
א) כי תלמידים חדשים שהתקבלו לבית הספר צריכים להיות בכיתה שלהם בלבד, שבה ניתן ללמד בדיבור.
ב) כי תלמידים אלה יופרדו לחלוטין מתלמידים אחרים, על מנת שילמדו באמצעות דיבור, ושאר התלמידים ישלימו את לימודיהם על ידי סימנים.
ג) כי כל שנה תוקם כיתה חדשה לתלמידים מדברים, עד שהתלמידים הוותיקים, הלומדים באמצעות סימנים, ישלימו את השכלתם.
היסטוריה > האופוזיציה

את האופוזיציה של הקונגרס ייצגו צירי ארצות הברית ובריטניה, שהתנגדו לשימוש בשיטה האוראלית כדרך היחידה לחינוך, אך מאמציהם בקונגרס לא צלחו. אדוארד גלאודט ותומאס גלאודט היו בין המתנגדים שנלחמו בשיטה האוראלית. אחרי החלטות הקונגרס, וידא גלאודט שארצות הברית לא תעבור לשיטה האוראלית בלבד, על ידי מתן אפשרות לתלמידי תיכון להשתמש בשפת הסימנים במוסדות לחירשים ועל ידי הקמת מכללת גלאודט, שהפכה לאוניברסיטת גלאודט, כאוניברסיטה שבה נעשה שימוש מלא בשפת הסימנים.
בתגובה לקונגרס מילאנו, הוקמה אגודת החירשים הלאומית (אנ') של ארצות הברית, והקדישה את פעולותיה לשימור שפת הסימנים האמריקאית.
היסטוריה > ביקורת

ביקורת על הקונגרס הופיעה בציור של מרי תורנלי (Mary Thornley) בשנת 1994: "מילאנו, איטליה 1880", שבו כיתת יורים מכוונת רובים אל האותיות ASL (שפת הסימנים האמריקאית), המתחילות להיסדק מהירי, אך לא נהרסות לחלוטין. הציור היה וריאציה על ציור "שלושה במאי 1808" של פרנסיסקו דה גויה, שתיאר הוצאה להורג של מורדים ספרדים על ידי חיילים צרפתיים בזמן כיבוש חצי האי האיברי על ידי צבא נפוליאון.
"תרבות החירשים מכילה היסטוריה אכזרית. אני מרגישה שההיסטוריה היא חלק חשוב מאוד בתרבות של הקבוצה, ולכן כללתי אותה בתערוכה שלי", אמרה תורנלי.
ביולי 2010 פתחה הוועדה המארגנת של ה-ICED את הקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים בוונקובר, קנדה, עם דחייה גורפת של כל החלטות ה-ICED במילאנו משנת 1880.
ראו גם

שמיעתנות
תרבות החירשים
הערות שוליים

1 2  Oakling, Milan Conference, Everything2, ‏28 במרץ 2007 (באנגלית)
↑  Gerald Shea, 7. The Congress of Milan: The Hundred Years’ War, Yale University Press, 2017-08-22, עמ' 83–91, ISBN 978-0-300-23169-4. (באנגלית)
1 2  World Federation of the Deaf, International Congress on the Education of the Deaf (ICED), July 18-22, 2010 Vancouver, Canada, World Federation of the Deaf, ‏2010 (באנגלית)
↑  Robert Traynor, The International Deafness Controversy of 1880, HHTM, ‏1 ביוני 2016 (באנגלית)
↑  Mary Thornley, Milan, Italy 1880, Deaf Cuture, ‏14 ביולי 2015 (באנגלית)
↑  Jolanta Lapiak, Milan, Italy 1880, Handspeak (באנגלית)
או'בריאן סמית'

או'בריאן סמית' (באנגלית: O'Brien Smith‏; 1756 – 27 באפריל 1811) היה דמות פוליטית אירית - אמריקאית שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של קרוליינה הדרומית בעשור הראשון של המאה ה-19, וכן קדנציה אחת בקונגרס האמריקני שבו ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

סמית' נולד בשנת 1756 בממלכת אירלנד, והיה בשנות העשרים המאוחרות לחייו כשהגיע לקרוליינה הדרומית בחודשים מיד לאחר סיום מלחמת העצמאות. הוא נשבע את שבועת הנאמנות לממשלת ארצות הברית ב-31 ביולי 1784, והחל להשתתף בפעילות הפוליטית של ארצו המאומצת. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1789 ל-1799 ובסנאט של קרוליינה הדרומית בשנת 1800. בשנת 1804 הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס התשיעי וכיהן מ-4 במרץ 1805 עד 3 במרץ 1807. במהלך תקופה זו בחייו, סמית' התגורר בבית קייפרס-מוט בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
או'בריאן סמית' היה באמצע שנות החמישים לחייו כאשר מת בקרוליינה הדרומית ב-27 באפריל 1811, כמעט שלושה עשורים לאחר שהגיע לארצות הברית. אין תיעוד היסטורי ידוע המציין את תאריך ומקום לידתו, אם כי השנה מוערכת בדרך כלל ב-1756 וארץ הלידה היא ככל הנראה אירלנד. הוא נקבר באחוזת הקבורה של סנט ברתולומיאו, מחוז קולטון, ליד ג'קסונבורו.
אדולף פרנקל

ערך זה עוסק בצייר אוסטרי ממוצא יהודי. אם התכוונתם למתמטיקאי גרמני-ישראלי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1903 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1983 (בגיל 80) וינה, אוסטריה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אדולף פרנקל (בגרמנית: Adolf Frankl;‏ 12 בפברואר 1903, ברטיסלבה – 18 באוגוסט 1983, וינה) היה צייר ושרטט יהודי אוסטרי, ניצול שואה.
קורות חיים

בשנים 1909 עד 1921 למד בבית ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון בברטיסלבה. לאחר מכן למד אמנות וציור אצל פרנטישק רייכנטל באוניברסיטה הטכנית בברנו ועבד כקריקטוריסט וכשרטט של כרזות פרסום. ב-28 בספטמבר 1944 נעצר בברטיסלבה ולמחרת גורש למחנה הריכוז סרד בסלובקיה. בתחילת נובמבר 1944 גורש למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. על זרועו קועקע המספר B-14395. את חוויותיו הטראומטיות ניסה לאחר השחרור לעבד בציוריו. בכתביו דיווח על הזוועות שחווה באושוויץ. לדוגמה, סיפר שחלק את מקום השינה שלו עם אסיר שמת לאחר זמן-מה, אבל לא דיווח על מותו כדי לקבל את מנת המזון שלו.
ב-18 בינואר, עם פינוי מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שרד פרנקל בצריף שיועד לחולי הטיפוס במחנה הריכוז אלטהאמר, תת-מחנה של אושוויץ-בירקנאו, כ-90 ק"מ ממערב לאושוויץ, בפולין (כיום סטארה קוז'ניה, Stara Kuźnia) (אנ').
לאחר השחרור ב-1945 חזר אדולף פרנקל לעיר הולדתו ברטיסלבה. לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על השלטון בצ'כוסלובקיה, היגר ב-1949 לווינה עם משפחתו. שם החל לצייר ולהשתמש ביצירותיו כדי לחנך אנשים בנושא השואה. בין היתר יצר את מחזור הציורים "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה" (Visionen aus dem Inferno - Kunst gegen das Vergessen).
פרנקל התגורר בווינה, בניו יורק ומשנות ה-60 גם בגרמניה.
יצירות אמנות

בנוסף למחזור "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה", יצר בין השנים 1930–1982 רישומים, צבעי מים וקריקטורות רבים. הוא בחר את המוטיבים ליצירותיו מחיי היום-יום היהודיים: בתי קפה, חוות, אולמות משפט והדורותאום, בית המכירות הפומביות הווינאי הידוע. ביצירותיו על השואה רצה פרנקל להקים אנדרטה לנרצחים בשואה. "זה, או משהו דומה, לא אמור לקרות לאף אחד, ללא קשר לדתו או לדעותיו הפוליטיות", אמר פרנקל.
בנו תומאס פרנקל וכלתו אינגה רות פרנקל ארגנו תערוכות קבע מיצירותיו. ב-2006 פתחו את גלריית ArtForum ב-Judenplatz בווינה, גלריה שנסגרה באוקטובר 2017. תומאס פרנקל היה שותף להפקת הסרט התיעודי "חזונות מהתופת - אמנות נגד השִכחה" על חייו ויצירתו של אביו בהפקה משותפת עם הטלוויזיה הסלובקית STV2. במאי: פיטר דימיטרוב.
הערות שוליים

↑  על מחנה הריכוז אלטהאמר באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261488905171  PLWABN: 9811802031905606  GND: 11921959X  ISNI: 0000 0000 6677 2979  LCCN: no97012163  NKC: pna2014839707  NSK: 000628572  RKD: 247308  ULAN: 500377055  VIAF: 47566559   WorldCat (עם VIAF): 47566559 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אדולף פרנקל".
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוח זיכרון לצייר אדולף פרנקל בביתו בווינה
שאנגז'או

| --- | --- |

פגודת קוויוון ונהר שין (אנ') בשאנגז'או
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  ג'יאנגשי
 שטח:  22,731 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנציבות העירונית:  6,435,300 (2022)
  ‑ במטרופולין:  2,068,763 (2020)
  ‑ צפיפות:  285.6 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  28°26′31″N 117°57′48″E﻿ / ﻿28.441944444444°N 117.96333333333°E﻿ / 28.441944444444; 117.96333333333 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.zgsr.gov.cn/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשאנגז'או(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןשאנגז'או    מיקומה של שאנגז'או במחוז ג'יאנגשי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שָׁאנְגְזָ'אוֹ (בסינית מפושטת: 上饶; בסינית מסורתית: 上饒; בפין-יין: Shàngráo) היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגשי שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין. במפקד אוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 6,491,088 תושבים, מתוכם 2,068,763 בשטח האורבני.
גאוגרפיה

שאנגז'או היא הנציבות העירונית המזרחית ביותר במחוז ג'יאנגשי והיא משתרעת על פני 22,731 קמ"ר. היא גובלת בנציבויות:
נאנצ'אנג וג'יוג'יאנג (אנ') (ממערב)
פוג'ואו (אנ') ויינגטאן (אנ') (מדרום)
ג'ינגדג'ן (אנ') (מצפון)
ובמחוזות:
ג'ג'יאנג (ממזרח)
אנחווי (מצפון)
פוג'יין (מדרום)
מערב העיר מתרחב לתוך אגם פויאנג.
שאנגז'או עצמה נמצאת בקצה המערבי של אזורים דוברי סינית וו, ברוב הנפות הקשורות אליה דוברי סינית גאן (אנ').
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שאנגז'או היא עיר בת כמעט 2,000 שנה.
חלוקה מנהלית

הנציבות העירונית שאנגז'או כוללת 3 מועצות, נפה עירונית אחת ו-8 נפות.
| שם | כתב סיני | פין-יין | שטח | אוכלוסייה (מפקד 2020) | צפיפות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מועצת שינג'ואו | 信州区 | Xìnzhōu Qū | 315.9 | 545,134 | 1,726 |
| מועצת גואנגפנג | 广丰区 | Guǎngfēng Qū | 1,377 | 775,364 | 563.1 |
| מועצת גואנגשין | 广信区 | Guǎngxìn Qū | 2,231 | 748,265 | 335.4 |
| הנפה העירונית דשינג | 德兴市 | Déxīng Shì | 2,039 | 293,596 | 144 |
| נפת יושאן | 玉山县 | Yùshān Xiàn | 1,772 | 519,357 | 293.1 |
| נפת ינשאן | 铅山县 | Yánshān Xiàn | 2,177 | 386,200 | 177.4 |
| נפת הנגפנג | 横峰县 | Héngfēng Xiàn | 654 | 187,326 | 286.4 |
| נפת יי-יאנג | 弋阳县 | Yìyáng Xiàn | 1,573 | 338,817 | 215.4 |
| נפת יוגאן | 余干县 | Yúgān Xiàn | 2,352 | 840,498 | 357.4 |
| נפת פויאנג | 鄱阳县 | Póyáng Xiàn | 4,125 | 1,184,097 | 287.1 |
| נפת ואן-ניין | 万年县 | Wànnián Xiàn | 1,148 | 357,449 | 311.4 |
| נפת וו-יואן | 婺源县 | Wùyuán Xiàn | 2,965 | 314,985 | 106.2 |
תחבורה

תחנת הרכבת של שאנגז'או מכילה שלוש מסילות ברזל גדולות העוברות דרך העיר: רכבת שאנגחאי-קונמינג (אנ'), הרכבת המהירה שאנגחאי-קונמינג (אנ') והרכבת המהירה חפיי-פוג'ואו (אנ').
הערות שוליים

↑  China: Jiāngxī (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564759905171  GND: 6142712-3  LCCN: n85018843  MusicBrainz: dd25e60b-d29e-4101-a4c3-101376b5d2ac  NLA: 36633370  VIAF: 262246569   WorldCat (עם VIAF): 262246569 
תחנת הרכבת שאנגז'או (אנ')
אדוארד מרפי הבן

אדוארד מרפי הבן (באנגלית: Edward Murphy Jr.‏; 15 בדצמבר 1836 – 3 באוגוסט 1911) היה איש עסקים ופוליטיקאי מטרוי, ניו יורק. כדמוקרט, כיהן כראש עיריית טרוי, ניו יורק (1875–1883), יושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק (1888–1894), וסנאטור ארצות הברית מניו יורק (1893–1899).
מרפי, יליד טרוי, התחנך בטרוי ולמד בקולג' דה מונטריאול מתוך כוונה להיות כומר. מרפי החליט להמשיך בקריירה עסקית במקום זאת, למד בסנט ג'ון קולג' (כיום אוניברסיטת פורדהאם), שם סיים את לימודיו ב-1857. לאחר מכן הצטרף לעסקי הבירה של אביו, אותם ניהל בשותפות עם אביו. לאחר פרישתו של אביו, מרפי הפעיל את המבשלה עד שהתמזג עם מבשלת בירה מקומית אחרת כדי ליצור שותפות הידועה בשם מרפי וקנדי. תחומי העניין העסקיים האחרים של מרפי כללו כיהן כנשיא חברת טרוי גז. מרפי היה גם בעל מניות ברכבת העיר טרוי ובחברת החשמל של העיר.
מרפי, פעיל זמן רב בפוליטיקה כדמוקרטי, היה ציר ברבים מהוועידות המקומיות, המחוזיות, המדינתיות והארציות של המפלגה. הוא היה פעיל במועצת העיר של טרוי, וכיהן כראש עיר מ-1864 עד 1866, נציב כיבוי אש מ-1874 עד 1875, וראש עיר מ-1875 עד 1883. מ-1888 עד 1894 הוא היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק. בשנת 1893, הדמוקרטים שלטו בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק, והצליחו לבחור דמוקרט לסנאט האמריקני כיורשו של פרנק היסקוק. מרפי נבחר כמועמד הדמוקרטי, וניצח בבחירות בבית המחוקקים. מרפי כיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1899. הרפובליקנים שלטו בבית המחוקקים ב-1899, ומרפי הוחלף בסנאט על ידי הרפובליקני תומאס ק. פלאט.
לאחר שעזב את הסנאט, מרפי חידש את עיסוקיו העסקיים הקודמים בטרוי, השתתף בכמה כינוסים דמוקרטיים לאומיים כציר, וכיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית של מחוז רנסלר. הוא מת בבית הקיץ שלו באלברון, ניו ג'רזי ב-3 באוגוסט 1911. מרפי נקבר בבית הקברות הקתולי של סנט מרי בטרוי.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אדוארד מרפי נולד בטרוי, ניו יורק ב-15 בדצמבר 1836, והיה בנם של אדוארד ומרי מרפי. הוא למד בבתי הספר המקומיים, ונרשם לקולג' דה מונטריאול בציפייה לקריירה ככומר. מאוחר יותר החליט על קריירה חילונית, ולמד בסנט ג'ון קולג' (כיום אוניברסיטת פורדהאם), שם סיים את לימודיו ב-1859. אביו של מרפי היה מבשל בירה ולאחר שסיים את הקולג', מרפי הצטרף לאביו בעסק. לאחר פרישתו של אביו מרפי הפעיל את המבשלה ובסופו של דבר התמזג עם מבשלת בירה מקומית אחרת כדי ליצור את השותפות של קנדי ומרפי.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ראש עיריית טרוי

מרפי כיהן כראש העירייה בין השנים 1864 ל-1866, ובין 1874 ל-1875 הוא היה נציב הכבאות של טרוי. הוא היה ראש עיריית טרוי מ-1875 עד 1883. היוזמות העירוניות שהתבצעו במהלך ראשות העירייה כללו בניית בניין עירייה חדש, ריצוף של רחובות העיר באבני ריצוף גרניט, מודרניזציה של מערכת המים בעיר והפחתת החוב לטווח ארוך של העיר.
כראש עיר, מרפי הגביר את הפופולריות האישית שלו בכך שלא קיבל את משכורתו, ובמקום זאת חילק אותה לארגוני צדקה שונים בעיר במהלך עונת חג המולד של כל שנה. בנוסף, הוא זכה לפרסום חיובי בתגובה למשבר באחד מהבנקים בעיר. כאשר מחסור בבנק הלאומי של התעשיינים החל להתנהל על ידי פקידים, מרפי ביקש הלוואות מכמה בנקים אחרים על ידי שעבוד האשראי האישי שלו כערובה. לאחר מכן הוא הפקיד בעצמו 250,000 דולר ב-Manufacturers' National לאחר שווידא תחילה שקהל בעלי חשבונות נמצא בהישג יד כדי לחזות במעשהו. כאשר השמועה על הפיקדון של מרפי התפשטה, הסתיימה הריצה על הבנק, ובעלי התפקידים והדירקטורים שלו יכלו לנקוט בצעדים כדי להחזיר אותו לכושר הפירעון.
מרפי גם שיפר את המוניטין שלו על ידי נקיטת צעדים ב-1876 כדי להבטיח שתומכי המשך השלטון של בריטניה על אירלנד יוכלו להפגין בדרכי שלום. החל משנות ה-40 של המאה ה-19 ערכו תומכים פרוטסטנטים של האיחוד הבריטי מצעד שנתי של יום הכתום בטרוי מדי יולי. למרות שמרפי היה קתולי ותמך בלאומיות האירית, כאשר תומכי האיחוד המחודש איימו במצעד "יום הכתום" ב-1876, מרפי הורה למפקד המשטרה לשלוח את כל מחלקת המשטרה בעיר כדי להגן על הצועדים. לאחר מכן צעד בעצמו בראש הקצינים שהובילו את המצעד לאורך המסלול המיועד לו, והבטיח שהמפגינים הפרו-יוניוניסטים יוכלו לנהל את ההפגנה שלהם ללא תקלות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > נציג בכינוסים

מרפי, דמוקרט, היה נציג של כנסים מקומיים, מחוזיים ומדינתיים רבים. הוא גם השתתף במספר כינוסים לאומיים כציר, כולל: 1876, כאשר תמך בסמואל טילדן לנשיאות; 1880, כאשר תמך בטילדן לפני שתמך בווינפילד סקוט הנקוק; 1884, כאשר תמך ברוזוול פ. פלאוור לפני שעבר לתמוך בגרובר קליבלנד; 1888, כאשר תמך במינוי מחדש של קליבלנד; ו-1892, כאשר תמך לראשונה בדייוויד ב. היל לפני שתמך בקליבלנד.
מרפי נבחר כציר לוועידה הלאומית ב-1896, אך לא השתתף בגלל בריאות לקויה, והוחלף על ידי וילסון ס. ביסל. למרות שהוא היה נגד מדיניות הכסף החופשי בה תמך ויליאם ג'נינגס ברייאן, ברגע שברייאן היה מועמד, מרפי תמך בו לנשיאות בבחירות הכלליות. מרפי השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של שנת 1900 כציר, ושוב תמך בברייאן למועמדות לנשיאות. שמו של מרפי הופיע במספר דיווחים כמועמד פוטנציאלי למועמדות לסגן הנשיא, אך הוא התנער מכל עניין ולא עשה שום צעד להשיג אותו. ב-1904, מרפי היה שוב נציג בוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית, ותמך באלטון ב. פארקר לנשיאות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > יו"ר מפלגת המדינה

מ-1887 עד 1894 היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מדינת ניו יורק. כיו"ר, מרפי זכה לשבחים על תכנון וביצוע אסטרטגיות שהביאו לניצחונות דמוקרטיים בכל הבחירות במדינה למעט אחד שהיו במהלך כהונתו. בנוסף, הדמוקרטים החזירו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים של המדינה, מה שאיפשר את בחירתם של שני סנאטורים דמוקרטים אמריקאים מניו יורק (כולל מרפי) שכיהנו בו זמנית לראשונה מאז שנות ה-40 של המאה ה-19.