stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד אלסופ וייז
בּיוגרפיה > ראשית חייו

וייז נולד ב-2 בספטמבר 1843 בפילדלפיה, פנסילבניה, והיה בנם של מושל וירג'יניה לעתיד הנרי א. וייז ושרה סרג'נט, בתו של חבר בית הנבחרים ג'ון סרג'נט. הוא למד בבתי ספר פרטיים בריצ'מונד, וירג'יניה, האקדמיה של הריסון במחוז אלבמארל, וירג'יניה, ולאחר מכן בקולג' של ויליאם ומרי במשך שנתיים, עד שהחלה מלחמת האזרחים האמריקנית.
בּיוגרפיה > מלחמת האזרחים

במהלך המלחמה שירת בצבא הקונפדרציה, תחילה כטוראי בחיל הפרשים של סטיוארט, ולאחר מכן כעוזר לאביו, שהיה בריגדיר גנרל. באופן רשמי הוא היה עוזר המפקח הכללי של בריגדת וייז, בארמיית צפון וירג'יניה.
בּיוגרפיה > קריירה רפואית

הוא סיים לימודי רפואה במכללה הרפואית של וירג'יניה ב-1867 ועסק במקצוע זה כמה שנים.
ב-1869 הוא חזר למכללת ויליאם ולמרי בתור פרופסור לכימיה, ולימד שם עד 1881. מ-1882 עד 1885 הוא היה המפקח של בית המשוגעים המזרחי של וירג'יניה.
ב-1871 הוא עזר בארגון מחדש של מיליציית מתנדבים לעיר ויליאמסבורג ולמחוז ג'יימס סיטי, וירג'יניה, שעליה פיקד. היחידה, הידועה בשם רגימנט הרגלים הקל של וייז, המשיכה לפחות עד 1885, כאשר היא הופיעה במהלך חגיגות ההשבעה של הנשיא גרובר קליבלנד בוושינגטון.
קריירה פוליטית

למרות הרקע שלו בקונפדרציה, ריצ'רד וייז הפך לרפובליקני. הוא היה ציר לכל ועידת מדינה רפובליקנית בווירג'יניה מ-1879 עד 1900. הוא היה ציר בכנסים הלאומיים הרפובליקנים של 1892, 1896 ו-1900.
הוא גם מילא תפקידים פוליטיים רבים. הוא היה חבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1885–1887.
הוא היה פקיד בית המשפט המחוזי והמחוזי של העיר ויליאמסבורג ומחוז ג'יימס סיטי בשנים 1888–1894.
בשנת 1896, וייז התמודד על כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד לדמוקרט ויליאם א. יאנג. וייז ערער בהצלחה על תוצאות הבחירות וכיהן בקונגרס ה-55 מ-26 באפריל 1898 עד 3 במרץ 1899.
תוצאה זו חזרה על עצמה ב-1898; וייז כיהן בקונגרס ה-56 מ-12 במרץ 1900 ועד מותו בוויליאמסבורג ב-21 בדצמבר 1900. הוא נקבר בבית הקברות של הוליווד, ריצ'מונד, וירג'יניה.
פייפר לורי

| --- | --- |

פייפר לורי בטקס פרסי האמי (1990)
 לידה:  22 בינואר 1932 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באוקטובר 2023 (בגיל 91) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  רוזטה ג'ייקובס
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1950–2023 (כ־73 שנים)
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  תיכון לוס אנג'לס  בית הספר המקצועי של הוליווד 
 בן או בת זוג:  Joe Morgenstern (1962–1982) 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (1987)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה – סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (1991)  Hasty Pudding Woman of the Year (1962) 
 פרופיל ב-IMDb
 
פַּיְיפֶּר לוֹרי (באנגלית: Piper Laurie;‏ 22; בינואר 1932 – 14 באוקטובר 2023) הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית. זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "טווין פיקס", והייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "אדי פלסון", "קארי" ו"ילדים חורגים לאלוהים".
ביוגרפיה

לורי נולדה בשם רוזטה ג'ייקובס (Rosetta Jacobs) בדטרויט, מישיגן, הצעירה מבין שתי בנותיהם של אלפרד ג'ייקובס, סוחר רהיטים, ושרלוט סיידי (אלפרין) ג'ייקובס. סבה וסבתה היו מהגרים יהודים, מפולין מצד אביה ומרוסיה מצד אמה.
בגיל 18 חתמה על חוזה משחק בחברת "סרטי יוניברסל", ושינתה את שמה. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1950 בסרט "לואיזה".
נישאה בשנת 1962 לג'ו מורגנשטרן, אז כתב ב"ניו יורק הראלד טריביון" ומאוחר יותר מבקר קולנוע ב"ניוזוויק" ו"וול סטריט ג'ורנל". לאחר מכן עברו בני הזוג לוודסטוק, ניו יורק. הם אימצו בת בשם אן גרייס בשנת 1971. ב-1982 התגרשו.
לורי נפטרה בלוס אנג'לס ב-14 באוקטובר 2023.
קריירה קולנועית

בשנת 1961 הופיעה בדרמת ההימורים של רוברט רוסן "אדי פלסון", בה גילמה את שרה פקרד, אהובתו של המהמר אדי פלסון. על הופעה זו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1976 הופיעה בסרט "קארי" בו גילמה את מרגרט וויט, אשה דתייה אדוקה שאינה שפויה בדעתה, המטיפה לבתה קארי (סיסי ספייסק) על קללת דם שתחול עליה בעקבות חטאיה. על הופעה זו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. בכך נכנסה לרשימה מצומצמת של שחקניות שהיו מועמדות לפרס האוסקר על תפקידן בסרט אימה.
ב-1957 שיחקה בסרט "עד שירימו עוגן" לצידן של ג'ואן פונטיין, ג'ין סימונס וסנדרה די.
ב-1985 השתתפה בסרט ההרפתקאות של וולטר מרץ' "בחזרה לארץ עוץ", סרט ההמשך הלא רשמי ל"הקוסם מארץ עוץ". בסרט גילמה את תפקיד אם, דודתה של הילדה דורות'י. בשנת 1986 בדרמה "ילדים חורגים לאלוהים" גילמה לורי את אמה המרוחקת של שרה נורמן כבדת השמיעה (מרלי מטלין), והייתה מועמדת בשלישית לפרס האוסקר. בשנת 1991 שיחקה בקומדיה "הולך על כל הקופה", הופיעה בסרטו האמריקאי היחיד של הבמאי האיטלקי דאריו ארג'נטו "טראומה". בשנת 1995 השתתפה בסרטו השני של שון פן כבמאי, "שומר הדרך".
ב-1998 הופיעה במותחן האימה של רוברט רודריגז "סיוט בחדר המורים" וגילמה את קארן אולסון, מורה בבית ספר עליו משתלטים חייזרים.
בשנותיה האחרונות התפרסמה לורי בעיקר בקומדיה "מת על ההספד" משנת 2004 בתור שארלוט קולינס, אם המשפחה האבלה ובדרמה הפסיכולוגית "הנערה המתה" משנת 2006 שם גילמה את אמה של ארדן (טוני קולט).
טלוויזיה

לורי גילמה את דמותה של לורה וינגפילד בגרסה מחודשת למחזהו של טנסי ויליאמס "ביבר הזכוכית". בשנת 1981 גילמה את מגדה גבלס אשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס בדרמת המלחמה הטלוויזיונית "בונקר" מבית רשת CBS, אודות החודשים האחרונים שבהם התבצר אדולף היטלר (בגילומו של אנתוני הופקינס) בבונקר הנצור שלו בברלין. על הופעתה הייתה מועמדת לפרס אמי.
בשנת 1983 התארחה בשלושה פרקים בסדרת הדרמה הרפואית "מקום אחר" מבית רשת NBC, ואף הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה מצטיינת בסדרת דרמה. באותה שנה שיחקה במיני-סדרת הדרמה "ציפורים מתות בסתר", השנייה הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית אשר זיכתה אותה במועמדויות נוספת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1986 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Promise" בבימויו של גלן ג'ורדן, אשר זיכה אותה בפרס אמי ובמועמדות לפרס גלובוס זהב שלישי בקריירה.
דמותה הטלוויזיונית המוכרת ביותר של לורי הייתה ק'תרין פקארד מרטל בסדרת המסתורין של דייוויד לינץ' "טווין פיקס". לורי הופיעה בסדרה במשך שתי עונות עליהן הייתה מועמדת לפרס אמי וזכתה בפרס גלובוס הזהב, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 1990.
בשנת 1999 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקיד אורח בסדרת הסיטקום "פרייז'ר".
כמו כן הופיעה בתור אמו של ד"ר דאג רוס (ג'ורג' קלוני) בסדרה "ER".
פילמוגרפיה

לואיזה (1955)
מישהו ראה את הבחורה שלי? (1952)
בנו של עלי באבא (1952)
עד שירימו עוגן (1957)
אדי פלסון (1961)
קארי (1976)
רובי (1977)
טים (1979)
בחזרה לארץ עוץ (1985)
ילדים חורגים לאלוהים (1986)
פגישה עם המוות (1988)
לחלום חלום קטן (1989)
הולך על כל הקופה (1991)
טראומה (1993)
חברים בלי הפסקה (1993)
שומר הדרך (1995)
נבל העשב (1995)
סיוט בחדר המורים (1998)
מת על ההספד (2004)
הנערה המתה (2006)
כלב צייד (2007)
ירח קציר נוסף (2009)
זרוק (2010)
Snapshots‏ (2018)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

בונקר (1981) – סרט טלוויזיה של CBS
מקום אחר (1983)
ציפורים מתות בסתר (1983)
Promise‏ – סרט טלוויזיה של CBS
שומר אחי (1999)
טווין פיקס (1990–1991)
קארי (2013–2014)
מגע של מלאכים (1997)
חוק וסדר: מדור מיוחד (2001): דורות'י רוד (בפרק "Care").
קרולין קייזר

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1925 ספוקיין, ארצות הברית 
 פטירה:  9 באוקטובר 2014 (בגיל 88) סונומה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Carolyn Ashley Kizer
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סיאטל, סונומה, פריז, ספוקיין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת וושינגטון, קולג' שרה לורנס, אוניברסיטת וושינגטון, תיכון לואיס וקלארק 
 שפות היצירה:  English, Chinese, Urdu
 סוגה:  Poetry
 זרם ספרותי:  פמיניזם 
 פרסים והוקרה:  פרס השירה ע״ש תיאודור רות'קה (1988)  מדליית רוברט פרוסט (1988)  פרס פוליצר לשירה (1985)  פרס פושרט 
 
קרולין אשלי קייזר (באנגלית: Carolyn Ashley Kizer;‏ 10 בדצמבר 1925 – 9 באוקטובר 2014) הייתה משוררת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר לשירה ב-1985. היא נחשבת לאחת המשוררות החשובות שעסקו בסוגיות מגדריות ופמיניסטיות במאה ה-20.
ביוגרפיה > ראשית חייה וחינוך

נולדה בספוקיין, וושינגטון למשפחה מהמעמד הגבוה. אביה, בנג'מין המילטון קייזר, היה עורך דין מצליח. אמה, מייבל אשלי קייזר, הייתה פרופסור לביולוגיה, בעלת דוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד. קרולין הייתה בת יחידה ונולדה להוריה כאשר היו בשנות ה-40 המאוחרות לחייהם. היא גדלה בבית בו ספרות זכתה להערכה רבה; הוריה קראו לה מדי ערב וחשפו אותה למגוון רחב של שירה ופרוזה. חשיפה מוקדמת זו לספרות טיפחה את אהבתה לקריאה ולכתיבה, והיא פיתחה טעם ייחודי משלה. בעוד שהוריה העדיפו משוררים רומנטיים כמו קיטס וויטמן, קייזר נמשכה לסופרים כמו גרטרוד שטיין וברנרד שו בגיל צעיר, והעריכה שנינות, אירוניה ודיוק אינטלקטואלי. בהיותה בת 17 פרסמה שיר במגזין היוקרתי הניו יורקר.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לואיס וקלארק בספוקיין, נרשמה לתואר ראשון בממכללת שרה לורנס, שם למדה בין היתר מיתולוגיה השוואתית עם החוקר ג'וזף קמפבל. ב-1945 קיבלה את התואר הראשון ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה (בספרות סינית, 1946-1945) וכן באוניברסיטת וושינגטון (1947-1946). בתקופה זו גם נישאה והפכה לאם צעירה, וזנחה למספר שנים את תחום השירה.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1954 נרשמה לסדנת כתיבה יוצרת באוניברסיטת וושינגטון בהנחייתו של המשורר תיאודור רות'קה. רות'קה השפיע עמוקות על התפתחותה של קייזר כמשוררת ושיחק תפקיד מכריע בהחלטתה להתחייב לשירה כייעוד ודרך חיים. כמנטור, הוא עודד אותה להתגבר על הספק העצמי, לפתח את כישוריה ולהכיר בפוטנציאל שלה כמשוררת. אמונתו ביכולותיה הייתה משמעותית במיוחד לאור הדינמיקה המגדרית שהתקיימה בשנות ה-50 בתחומים שנשלטו באופן מסורתי על ידי גברים, כגון ספרות ואקדמיה. נשים סופרות ומשוררות נתקלו במחסומים רבים: בגישה להשכלה גבוהה, בהיצע של הזדמנויות מקצועיות, בהתייחסות בלתי רצינית ליצירתן, ועוד. לאחר רות'קה, למדה קייזר אצל המשורר סטנלי קוניץ, שעבד כמרצה אורח באוניברסיטת וושינגטון ב-1955–1956, וגם הוא הותיר עליה רושם משמעותי.
ב-1959, ייסדה עם ארבעה משוררים נוספים את "Poetry Northwest" (אנ'), כתב עת רבעוני לשירה. הגיליון הראשון היה בן 32 עמודים ובו יצירות של משוררים בולטים כמו פיליפ לרקין, ג'יימס רייט (אנ') ווויליאם סטאפורד (אנ'). חמשת המייסדים ערכו את כתב העת במשותף עד 1964, אז הפכה קייזר לעורכת יחידה, תפקיד בו כיהנה עד 1966. תחת הנהגתה, צבר כתב העת מוניטין בינלאומי, ונודע ככזה שנותן במה הן למשוררים ידועים והן למשוררים בתחילת דרכם.
ב-1961 יצא לאור ספר שיריה הראשון, "הגן כפוי הטובה", אשר ביסס את מעמדה כקול בולט בשירה האמריקאית.
בשנים 1964–1965 נסעה קייזר ללמד בפקיסטן, כמומחית בספרות מטעם מחלקת המדינה האמריקנית. במשך חצי שנה לימדה במוסדות שונים, העבירה הרצאות והקריאה שירה, כשגרירה תרבותית של ארצות הברית. ב-1966 מונתה למנהלת הראשונה של תוכניות ספרותיות במסגרת הקרן הלאומית לאמנויות, שזה עתה נוצרה. כמנהלת ספרותית, היא קידמה תוכניות לסיוע לסופרים וכתבי עת ספרותיים, ופעלה לקידום קריאת שירה בבתי ספר ציבוריים. קיזר כיהנה בתפקיד עד 1970.
בשנות ה-70 וה-80 עבדה כמרצה ומשוררת בתוכניות שהות סופר במכללות ובאוניברסיטאות אמריקאיות רבות, כולל קולומביה, סטנפורד, פרינסטון, אוניברסיטת סן חוזה סטייט (אנ') ואוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל. היא הייתה אורחת בכנסים ואירועים ספרותיים ברחבי ארצות הברית, כמו גם בדבלין ופריז. במהלך שני העשורים הללו פרסמה ארבעה ספרי שירה; אחד מהם, "Yin", שיצא לאור ב-1984, זכה בפרס פוליצר לשירה ב-1985.
בנוסף לכתיבה ולהוראה, קייזר תרגמה שירה משפות שונות, כולל אורדו, סינית ויפנית. על עבודת התרגום אמרה: "אני חושבת שיש לי תיאוריה שונה של תרגום לכל משורר שאני מתרגמת, כי כל שפה דורשת דברים שונים כל כך. כל קול פיוטי שונה כל כך מכל קול פיוטי אחר. הדבר שאתה צריך לעשות הוא להפוך לזמן מה לאדם שכתב את השיר".
ב-1995 מונתה לתפקיד קנצלרית באקדמיה למשוררים אמריקאים, אך התפטרה שלוש שנים לאחר מכן עם המשוררת מקסין קומין, במחאה על היעדרותם של נשים ומיעוטים אחרים במועצת המנהלים. כתוצאה מצעד זה, פתח הארגון את שורותיו והפך עם הזמן למגוון יותר.
בשנת 2000 הוציאה לאור את אוסף שיריה, שהקיף ארבעה עשורים של יצירה. באותה שנה הייתה שותפה לעריכת האנתולוגיה "שירה אמריקאית: המאה ה-20".
קייזר זכתה להערכה רבה. מלבד פרס פוליצר הוענקו לה פרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות (1985), מדליית רוברט פרוסט למפעל חיים בתחום השירה (1988), פרס לשירה על שם תיאודור רות'קה (אנ') (1988), פרס הספר של וושינגטון (אנ') (1965, 1985, 2002), פרס הר בורסטון לשירה (אנ') (6 פעמים), פרס על שם ג'ון מייספילד, פרס על מפעל חיים מאגודת המשוררים של וושינגטון (2006), ועוד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1946 נישאה לצ'ארלס סטימסון בוליט, עורך דין ממשפחה עשירה ומשפיעה בסיאטל, ולזוג נולדו שלושה ילדים – בן ושתי בנות. הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1954.
ב-1975 נישאה לג'ון מרשל וודברידג', היסטוריון אדריכלות. השניים חילקו את זמנם בין בתים בקליפורניה ובפריז. וודברידג' נפטר ביוני 2014, חודשים ספורים לפני מותה של קייזר באותה שנה. קייזר נפטרה ב-9 באוקטובר 2014, בסונומה, קליפורניה, עקב סיבוכים של דמנציה. היא הייתה בת 89.
יצירתה

יצירתה של קייזר הייתה מלאת סתירות, וערבבה רגשות ורעיונות שונים. היא שילבה בין האישי לאוניברסלי, בין עומק אינטלקטואלי לכנות רגשית, מה שהעניק לשירתה עוצמה מיוחדת.
קייזר כתבה לא רק על חוויותיה האישיות, אלא חקרה רעיונות גדולים יותר על החיים, על החברה ועל מערכות יחסים לסוגיהן. היא לא חששה לכתוב בכנות על נושאים קשים כמו זכויות אדם, יחסי כוחות מגדריים, או ציפיות חברתיות. לעיתים קרובות כתבה על חוויותיהן של נשים, על המאבקים שלהן ועל הדרכים בהן החברה מתייחסת אליהן. הסופרת מלאני רהאק אמרה על קייזר ש"הייתה פמיניסטית כמעט לפני שהמונח היה קיים, והתבטאה בעקביות נגד אי צדק, הן בעבודתה והן בחייה".
שירתה של קייזר יכלה להיות כועסת וביקורתית, אך גם עליזה ושנונה. הסגנון שלה היה ברור וישיר, אבל גם עמוק ומהורהר. לעיתים עשתה שימוש בהומור כדי לדון בנושאים רציניים ומורכבים באופן שיהיה נגיש לקורא. השפה ובחירת המילים שלה היו מדודות ומוקפדות. היא כתבה לא רק באופן ספונטני, אלא יצרה כל שורה במחשבה אסטרטגית על צליל, משמעות והשפעה רגשית. שיריה היו מלאים בדימויים והתאפיינו בעושר לשוני, תוך שימוש באוצר מילים מתוחכם אך ברור, והימנעות מביטויים פשטניים או סנטימנטליים מדי. כך שלטה בטון הרגשי של השיר.
קייזר שילבה בשירתה השפעות מסורתיות ומודרניות: היא שאבה השראה ממשוררים קלאסיים כמו אלכסנדר פופ, תוך התייחסות ביקורתית לסוגיות חברתיות ופוליטיות עכשוויות. כמו כן מיזגה אלמנטים של מזרח ומערב, באמצעות שימוש במסורות ספרותיות יפניות וסיניות ביצירתה. על ידי מיזוג מסורות וגישות מגוונות אלה, יצרה קייזר קול פיוטי ייחודי, שהיה גם חדשני וגם מעוגן בהיסטוריה הספרותית.
רוק מתקדם בישראל

החל משנות ה־60 של המאה ה־20, בעיקר בסופן, צמחו מספר יוצרים בארץ ובעולם, אותם נהוג לתאר כ"רוק מתקדם". בעוד אין מאפיינים ברורים לסגנון ה"מתקדם", מדובר בדרך כלל בתיאור למוזיקה מורכבת יותר ו"מתוחכמת" יותר. המוזיקה מתאפיינת לרוב בגיוון מוזיקלי, שילובים לא צפויים, ניסיוניות, מקצבים, הרמוניות ומלודיות מורכבות ואלמנטים מוזיקליים "מורכבים" דומים.
בעוד הרוק המתקדם בבריטניה ובארצות הברית זכה לעניין גדול בכל העולם, ולהקות כמו פינק פלויד היו מהמוכרות והנמכרות ביותר, ואף להקות "מחתרתיות" יותר כמו ואן דר גראף ג'נרייטור הוציאו אלבומים שנמכרו בכמויות באיטליה ובמקומות אחרים – באופן טבעי הלהקות הישראליות (כמו להקות נוספות משאר העולם) זכו לפחות עניין והערכה, הן מהקהל בחו"ל והן מהקהל ומהמבקרים בישראל עצמה.
היסטוריה > שנות השישים ושנות השבעים: השיא > ההתחלה: מוזיקה טרום מתקדמת, ניסיונית ופסיכדלית (1965–1967)

החל מאמצע שנות ה-60 מוזיקאים רבים בישראל התחילו להתנסות עם הצליל החשמלי ולקחת אותו לכיוון המתקדם, תוך כדי אימוץ חלקי של אלמנטים שמאוחר יותר יאפיינו את הסגנון.
אולי הראשון שניסה להפוך את ה"רוק" למשהו שונה, מורכב יותר ומתוחכם יותר, היה אריס סאן. כבר ב-1965 הוא היה בין הראשונים להציג סולואי גיטרה ארוכים, וירטואוזים ומתוחכמים, השפעות עממיות מהמזרח ושימוש פסיכדלי באפקטים שונים, ולעיתים רחוקות יותר הוא נגע גם בניסיוניות ומקצבים מורכבים. אריס סאן המשיך ליצור בסגנון דומה עד 1968, אז הוא פנה למוזיקה קלה ומסחרית יותר. בתחילת שנות ה-70 הייתה לו חזרה לסגנון המקורי המורכב יותר.
הרכבים נוספים, כמו ה"סינג סינג" (כבר ב-1965) והרכב נוסף שקרא לעצמו "הנסיכים" (על שם הרכב מוקדם ומפורסם יותר שהתפתח ללהקה המתקדמת "פניקס") התנסו באותה תקופה במוזיקה ניסיונית (במקביל לפופ שהם ניגנו), פרועה וצורמת יותר, לעיתים אטונאלית, ובכך פרצו את גבולות מוזיקת הפופ המקובלת.
אריק איינשטיין היה מוזיקאי נוסף שהתעסק במוזיקה מתקדמת במהלך שנות ה-60, תחילה במוזיקה ניסיונית כמו בביצוע הפסיכדלי שלו ל"ערב של שושנים" מ-1966, מאוחר יותר בפופ עם השפעות קלאסיות ולבסוף ביצירות מורכבות וארוכות כמו "היה היה" מתוך האלבום "פוזי" ב-1969, בו הוא שיתוף פעולה עם מוזיקאים מתקדמים נוספים כמו מישה סגל והצ'רצ'ילים. בתחילת שנות ה-70 איינשטיין עבר יותר לתחום הפופ (על אף ש"שבלול" כלל גם כן נגיעות מתקדמות), אך אל המוזיקה המתקדמת הוא חזר במהלך שנות ה-70 באמצעות שיתופי פעולה עם מוזיקאים מתקדמים כמו שם טוב לוי, 14 אוקטבות (יוני רכטר ואבנר קנר), הפלטינה ואחרים.
מוזיקאי פופ רך ומוזיקה עממית התחילו להתנסות בעיבודים מורכבים יותר. דוגמאות בולטות הן הביצוע הבארוקי של גאולה גיל לשיר "פורטונה" מאותה תקופה, והביצוע של הפרברים לפוגה קצרה בחמישה קולות.
ב-1967 עלו שלוש להקות חדשניות עם הקלטות פורצות דרך – "סדן השטן", להקה ניסיונית חצי ישראלית-פלסטינית וחצי אמריקאית שפעלה בארצות הברית שהוציאה אלבום בעיבודים חדשניים לשירי עם מהמזרח התיכון. מאיר אריאל הוציא תקליטון ראשון עם עיבודים מיוחדים, וקטע ניסיוני אחד שניתן להגדיר אותו כ"מיני-יצירה" בשני חלקים, "בבלת". שלישיית הנמר הנוראי הוציאה יצירה הומוריסטית-ניסיונית באורך של 8 דקות עם נושאים מתחלפים ומבנה לא טיפוסי. שאר הקטעים שלהם היו שירים עממיים עם צליל "חללי" מעט בזכות הקלידים הדומיננטיים שאפיינו אותם. דני ליטני שהיה חבר בהרכב הזה המשיך מאוחר יותר לקריירת סולו בה הוא נגע מעט במוזיקה מתקדמת, בעיקר עם להקת "שמיים" שהקליטה אלבום ב-1976.
רן אלירן זכור בעיקר כזמר עממי ובשל השיר "שארם א-שייח", אך בשנות ה-60 הוא בהדרגה נהיה לפסיכדלי יותר ויותר, ואלבומו "רן אלירן" מ-1969 כלל לא מעט השפעות מתקדמות, אולי גם בזכות הלהקה המלווה, זוהר השביעי. בהמשך הוציא אלירן את "חיים כפולים", שהיה אלבום מתקדם למדי שהתאפיין בסולואים ארוכים והשפעות עממיות.
רימונה פרנסיס באה מעולם הג'אז, אך בשלושת התקליטים שהייתה שותפה להם בין 1969 ל-1978 יש השפעות מתקדמות ומורכבות, ושילובים מיוחדים של ג'אז, מוזיקת עם, מוזיקה חשמלית ומוזיקה קלאסית.
היסטוריה > שנות השישים ושנות השבעים: השיא > הפסיכדליה המתקדמת (1968–1970)

ה"זרם" הראשון של המוזיקה המתקדמת בישראל התחיל ב-1968. באותה שנה הקליט דני בן ישראל את "הקלטות קטמנדו" הקיצוניות ובאותה תקופה גם את "חנטריש ¼3", המוכר יותר, שהיה אלבום מתקדם גם הוא.
הצ'רצ'ילים הקליטו באותה שנה את אלבומם הראשון, שכלל בצידו השני ארבע רצועות מחוברות לכדי יצירת רוק אחת באורך של כ-16 דקות, עם 4 נושאים שונים והשפעות מגוונות של מוזיקה ערבית, פסיכדליה ומוזיקה אלקטרונית.
בין להקות הקצב היו להקות רבות נוספות שהקליטו מוזיקה מתקדמת אך לא הצליחו להוציא אלבום, כמו "פניקס", להקתו של גרי אקשטיין, שצמחה מהכוכבים הכחולים (שם גם היה חבר עוזי פוקס, שמאוחר יותר הצטרף לסגנונות, עוד להקת קצב שבעצמה נגעה מעט במוזיקה מתקדמת) והנסיכים. אקשטיין עצמו נגע במוזיקה מתקדמת מעט באלבומי הסולו שלו ובעיקר במחזמר "טרמפ למוות", שם היה חלק מהרכב-על של מוזיקאים מתקדמים ושיתף פעולה עם מני בגר מלהקת גן-עדן המתקדמת.
"הבמה החשמלית" היא דוגמה נוספת (עם יצירה מתקדמת כבדה-פסיכדלית באורך 11 דקות מ-1971), הם גם שיתפו פעולה עם דני בן ישראל מעט ב"חנטריש".
זוהר לוי היה אחת הדמויות המשמעותיות במוזיקה המתקדמת של שנות ה-60 וה-70 יחד עם ההרכבים זוהר השביעי ואחרית הימים שאותם הנהיג. מאוחר יותר הוא היה חבר גם ב-"14 אוקטבות" יחד עם יוני רכטר ואבנר קנר, אך בתפקיד משמעותי פחות מזה שהיה לו בהרכבים הראשונים.
הרכבים נוספים מהזרם שנגעו במוזיקה מתקדמת בצורה פחות משמעותית היו בין היתר "פרפר אטומי", "האריות", "הקולות הגבוהים", "הפודינג" וכן ניתן להזכיר את ההרכב הרומני של ננסי ברנדס "רוסו שי נגרו" (אדום ושחור).
היסטוריה > שנות השישים ושנות השבעים: השיא > ה"מחתרת" המזרחית (1965–1979)

במקביל לזרם המרכזי פעלו מוזיקאים שלא זכו להערכה של הרדיו והמבקרים. הם בדרך כלל היו מוזיקאים ממוצא מזרחי ששילבו את המזרחיות שלהם במוזיקה המתקדמת (והלא מתקדמת) שלהם בצורה מובהקת. המוזיקאים אולי זכו להתעלמות פחות או יותר מהרדיו, אבל הם כן זכו לפופולריות מסוימת (לעיתים גדולה במיוחד) מהקהל בארץ, בעיקר זה הבא מרקע דומה.
את השורשים של הסגנון אפשר למצוא כבר ב-1965 כאמור במוזיקה של אריס סאן, אך מי שנתן דחיפה משמעותית לזרם היה אהרן עמרם. עמרם היה מוזיקאי ותיק שביצע מוזיקה בסגנון תימני כבר מסוף שנות ה-50, אך לקראת סוף שנות ה-60 הוא היה הראשון שנפתח להשפעות חשמליות במוזיקה העממית התימנית, בעודו משלב את המקצבים המורכבים של המוזיקה התימנית והחזרתיות שלה עם אותם כלים אלקטרוניים. באמצע שנות ה-70 הוא כבר החל לבצע מוזיקה מאוד מורכבת וקשה לעיכול, וגם שיתף פעולה עם אבנר קנר מ-14 אוקטבות. ההשפעה שלו על המוזיקה הפופולרית התימנית הייתה משמעותית וכך מוזיקאים רבים מהתחום בעקבותיו אימצו צליל מורכב ומאתגר יותר, ביניהם צביה אברבנאל (ששיתפה פעולה עם הברנשים של פיאמנטה) צלילי העוד וצמד צפרי. צלילי הכרם היו הרכב יותר "קל" אך גם הם לעיתים אימצו את האלמנטים המורכבים של המוזיקה המתקדמת. אהובה עוזרי היא מוזיקאית נוספת שקשה להגדיר אותה, מצד אחד, מבחינה קצבית ומבחינת מבנה השיר, המוזיקה שלה פשוטה יחסית, מצד שני, מבחינת השילוב בין הכלים ההודיים והאלקטרוניים, המוזיקה שלה בהחלט מורכבת וחדשנית.
במוזיקה היוונית-טורקית היו פחות מוזיקאים שהלכו בעקבותיו של אריס סאן אל כיוון מתקדם יותר, אך היו כאלה, ביניהם מוזיקאי שכינה עצמו בשם "מוטי". מעט מאוד ידוע עליו, אך הוא הוציא תקליטון מורכב ב-1968, שהוא בין הדוגמאות היחידות מעבר לסאן, למוזיקה מתקדמת בהשראה יוונית-טורקית.
הקבוצה השלישית במוזיקה המתקדמת המזרחית היא הקבוצה הצפון אפריקאית. בעוד הפריחה של הקבוצה הזו הייתה יחסית מאוחרת, זו הקבוצה היחידה שזכתה להערכה ואישור מסוים מצד הממסד והרדיו הישראלי. אולי החלוץ בסגנון, והראשון ששילב כלים חשמליים עם מוזיקה עממית צפון אפריקאית, היה ג'קי אלקיים. ב-1972 הוא הוציא אלבום שעיבד שלמה גרוניך והיה מלא בהשפעות של מוזיקה מתקדמת ומוזיקה קלאסית, כמו גם המוזיקה הצפון אפריקאית העממית. מאוחר יותר בשנות ה-70 המשיך ג'קי אלקיים לכיוון יותר כבד אך עדיין נגע במוזיקה מתקדמת מדי פעם. אחריו הגיעו הרכבים שאימצו יותר השפעות אקלקטיות (כמו מוזיקה הודית) וביססו את המוזיקה שלהם יותר על מוזיקה קלאסית צפון אפריקאית – ההרכב הראשון היה "בולבול טרנג" של דודו אלהרר, שהוציא אלבום אחד בסגנון מתקדם. ההרכב השני והמוערך יותר היה הברירה הטבעית, שהוציא אלבום אחד בסוף שנות ה-70 שזכה באופן מפתיע להערכה גדולה והמשיך לפעול שנים רבות בסגנון המתקדם-עממי שלו.
היסטוריה > שנות השישים ושנות השבעים: השיא > מוזיקאים חיצוניים ואלטרנטיביים (בעיקר סוף שנות ה-70)

היו גם מוזיקאים שלא פעלו כחלק מזרם כלשהו, וזכו להתעלמות מוחלטת מכל מדיום מסיבות כאלה או אחרות – שמשון מיאל, מוזיקאי פסיכדלי עממי מתקדם ששילב פוליריתמיים והרמוניות מורכבות עם אלתורים, צליל מיוחד וגישה ניסיונית, הוא דוגמה מובהקת לכך.
הרכב אחר היה חיצוני למוזיקה הישראלית מכיוון שהוא היה הרכב של סשה גנלין, עולה חדש. ההרכב של גנלין (שלישיית גנלין), היה מורכב מעוד שני אנשים מברית המועצות שלא גרו כאן. ההרכב התחיל להתקיים בסוף שנות ה-70 בסגנון פיוז'ן-אוונגארד-מתקדם והוציא כמות גדולה של אלבומים החל מהתקופה הזאת ועד לאמצע שנות ה-80, כשבאותה תקופה עלה גנלין לארץ. ההרכב המשיך להתקיים גם לאחר עלייתו ומתאחד להופעות והקלטות מדי פעם, אפילו לאחרונה.
נשמה חשמלית הייתה להקה מתקדמת כבדה אותה הנהיג שמואל חזי. הם יצרו ב-1974 יצירה מתקדמת באורך של 17 דקות שמבוססת על טקסט של נתן אלתרמן, והקליטו מספר קטעים נוספים קלים יותר. שמואל חזי היה פעיל מאוחר יותר גם במוזיקה המזרחית וכתב מוזיקה לזוהר ארגוב. בין חברי ההרכב היו ארז נץ, שהיה אז בן 18, ומאוחר יותר יהפוך לגיטריסט מוכר.
הרכב חיצוני נוסף היה "שליחי הנשמה", הרכב של הקהילה העברית השחורה של דימונה ששילב פסיכדליה, רגאיי, פאנק ופיוז'ן, בין היתר עסק גם במוזיקה מתקדמת אך גם בפופ שחור קליל.
גן עדן נקראים "להקת הקצב האחרונה" לעיתים, כי אופי הלהקה היה של להקת קצב, בתקופה בה כבר לא היו להקות קצב של ממש. הם שילבו מוזיקה מתקדמת עם מוזיקה כבדה מלאת דיסטורשן.
היסטוריה > שנות השישים ושנות השבעים: השיא > גל להקות בית לסין (1975–1979)

מאמצע שנות ה-70 החלה מגמה מוזיקלית של הרכבים ששאפו ליצור מוזיקה "בין-לאומית" לחלוטין. הם שרו באנגלית על נושאים בין-לאומיים וכיוונו לקהל בחו"ל, ומוקד הפעילות שלהם היה מועדון הרוק של בית לסין בתל אביב, בניהולם של שאול גרוסברג ואשר ביטנסקי. הלהקה המפורסמת והמוערכת ביותר ביניהן הייתה זינגלה – על אף שחברי הלהקה הושפעו מלהקות מקומיות וחלק מחברי הלהקה הגיעו מהזרם המרכזי, הם הקליטו אלבום אחד ב-1975 שיצא שנתיים אחרי, והקליטו הקלטות רבות נוספות שיצאו בהוצאה פרטית בין חברי הלהקה.
חלום קוסמי הייתה להקה משמעותית נוספת, שהקליטה חומרים רבים בסגנון להקות ה"קוסמישה" הגרמניות (עם מעט השפעות של להקות כמו פינק פלויד והצ'רצ'ילים גם כן), אך לא הוציאו אותם על אלבום מעולם. מנהיג הלהקה היה אדר אבישר ובין חברי הלהקה היה גם ברי סחרוף, שמאוחר יותר יהיה דמות משמעותית במוזיקה המחתרתית והמתקדמת בשנות ה-80 וה-90 ובסופו של דבר יגיע לפופולריות גדולה.
הצלע המפורסמת השלישית בין הלהקות האלה הייתה להקת אטמוספירה. כמו שתי הלהקות האחרות גם היא לא זכתה להוציא את הקלטותיה בזמן אמת אלא רק שנים אחרי. הצליל שלה היה מאוד סימפוני, והיא יצרה מספר יצירות ארוכות שמבוססות על טקסטים של משוררים בריטים קאנוניים.
להקה נוספת, מוכרת הרבה פחות מהשלושה, הייתה "אואזיס", של שני חברי להקת ברוש באותו זמן (איקי לוי מששת ויוסי מנחם מ"שלישיית מישה סגל") ומנהיג הלהקה אברי שרון. הם הוציאו אלבום אחד עם צליל פיוז'ני.
בנוסף על הארבע האלה פעלו להקות נוספות כמו כדור שלג, אנסמבל הרוק החדש, קסדה ועוד, חלקן השאירו מעט הקלטות אחריהן וחלקן בכלל לא.