stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ודי מארץ
ביוגרפיה

מארץ נולדה בשם ג'ודית' הלן מורסטיין בשלהי יולי 1943 בעיר ביג טימבר שבמונטנה. בשנת 1961 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי של העיר ביוט (אנ'), ולאחר מכן החלה ללמוד במכללת מזרח מונטנה. אביה של מארץ היה חקלאי, ואמה הייתה, בתקופות שונות, טבחית וחנוונית. במהלך אולימפיאדת אינסברוק ב-1964 הייתה מארץ מחליקה מהירה על הקרח (למרחק 1,500 מטר). היא נמנתה בין שתי הנשים הראשונות ממונטנה שלקחו חלק במשחקי החורף האולימפיים.
בשנת 1996 נבחרה מארץ לסגנית מושל מונטנה, לאחר שנבחרה לתפקיד כעמיתתו למירוץ של מארק רסקו, מועמד המפלגה הרפובליקנית. ההיא איישה תפקיד זה מינואר 1997 עד ינואר 2001. לקראת הבחירות לתפקיד המושל בשנת 2000, זכתה מארץ בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית וגברה על הפעיל השמרני והפרופסור למשפטים באוניברסיטת מונטנה רוב נטלסון, ברוב של 57% מול 43%. ביום הבחירות הכלליות הוסיפה לנצח את יריבה מועמד המפלגה הדמוקרטית, מבקר המדינה מארק אוקיף, וגרפה כ-51% מקולות הבוחרים. בכך נהייתה האישה הראשונה בתפקיד.
עם השבעתה לתפקיד כמושלת, בית המחוקקים המדינתי של מונטנה הביא לעלייה גדולה בתקציב החינוך של המדינה, וכן לקיצוצי מסים שנועדו לעורר את כלכלת מונטנה הקפואה. בנובמבר 2001 הייתה מארץ נתונה לביקורת, כאשר נחשפה עסקת נדל"ן בין הזוג מארץ לחברת הנפט ARCO. בבעלות משפחת מארץ הייתה חווה חקלאית ששכנה בסמוך לחלקת אדמה גדולה בבעלות ARCO, ובאותה תקופה החברה מכרה לכאורה את הקרקע בשווי נמוך עבור משפחת מארץ. המפלגה הדמוקרטית במונטנה גרסה כי מארץ סייעה ל-ARCO ולאינטרסים שלה כסגנית המושל. עם זאת, האשמות אלה נקבעו כחסרות בסיס בידי גורמים רשמיים בממשלה המדינתית.
במהלך כהונתה, יועץ המדיניות הראשי שלה, שיין הדג'ס, היה מעורב בתאונת דרכים באוגוסט 2001 לאחר שנהג בשכרות ליד מריסוויל (Marysville) שבמונטנה, ולאחריה נסע למעונה הרשמי של מארץ, שם כיבס את בגדיו. מנהיג הרוב בבית הנבחרים המדינתי, פול סליטר, נהרג בתאונה זו. יועץ המדיניות של מרץ התפטר מיד והודה בגרימת מוות ברשלנות.
בבחירות 2004 הכריזה מארץ כי לא תתמודד לתקופת כהונה שנייה. את שבועותיה האחרונים כמושלת מונטנה העבירה לצד נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במסעי בחירות במדינות מתנדנדות כאוהיו וכאריזונה, במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. לאחר סיום הקריירה הפוליטית שלה הייתה לחברה במספר מועצות מנהלים במגזר הפרטי.
ב-11 בנובמבר 2014 הוכרז כי מארץ נאבקת בסרטן הלבלב, והיא עוברת טיפולים כימותרפיים באריזונה. ב-30 באוקטובר 2017 הכריעה אותה המחלה, והיא נפטרה בגיל 74.
הערות שוליים

1 2 3  אדוארד או'בריאן, Judy Martz, Montana's First Female Governor, Dies At 74, באתר MTPR‏, 30 באוקטובר 2017 (באנגלית)
↑  Montana's first female governor, Judy Martz, dies at 74, באתר NBC Montana‏, 31 באוקטובר 2017 (באנגלית)
↑  FORMER GOVERNORS, באתר הרשמי של מושל מונטנה (באנגלית)
↑  Judy Martz, Montana’s first woman governor, dies at 74, באתר וושינגטון פוסט, 1 בנובמבר 2017 (באנגלית)
↑  קת'לין מקלפלין, Hedges crash probe looked at cover-up, באתר The Missoulian‏, 14 בפברואר 2002 (באנגלית)
↑  קת'לין מקלפלין, Cover-up was suspected, באתר The Missoulian‏, 13 בפברואר 2002 (באנגלית)
↑  Ex-Governor Judy Martz at Peace With Lord, Legacy, באתר Flathead Beacon‏, 17 במאי 2009 (באנגלית)
↑  Judy Martz, Montana’s First Female Governor, Dies at 74, באתר הניו יורק טיימס, 31 באוקטובר 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5413 5905  LCCN: no2005056045  SNAC: w68x5zm5  VIAF: 7123937   WorldCat (עם VIAF): 7123937
הפיגוע בקו 240 בבת ים

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |
 תאריך:  22 בדצמבר 2013
 מקום:  בת ים, ישראל
 מטרה:  אוכלוסייה אזרחית באוטובוס ציבורי
 קואורדינטות:  32°01′19″N 34°45′16″E﻿ / ﻿32.021952°N 34.754535°E﻿ / 32.021952; 34.754535
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  פצצת סיר לחץ
 הרוגים:  0
 פצועים:  0
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי
 he
 
ב-22 בדצמבר 2013 בסביבות השעה 14:30 פצצת סיר לחץ התפוצצה באוטובוס ציבורי בעיר בת ים שבישראל. אף אחד לא נפצע בפיגוע הודות לכך שמספר דקות לפני שהפצצה התפוצצה נוסע באוטובוס הספיק לבדוק את התכולת של התיק החשוד שלא היה ליד אף אחד, וראה בתוכו מה שנראה כמו פצצה, ובשל כך הוא הצליח לגרום לכל הנוסעים והנהג לצאת במהירות מהאוטובוס. ההפצצה גרמה לנזק משמעותי בחלקו הפנימי של האוטובוס.
ב-2 בינואר 2014 הודיע השב"כ על כך שהארגון הצליח לעצור ארבעה פעילים של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי בשל מעורבותם בהנחת ההפצצה. בין העצורים היה גם שוטר ברשות הפלסטינית. על פי הדיווחים חולייה של הג'יהאד האיסלאמי תכננה לבצע פיגוע גדול יותר גם בתל אביב.
זה היה פיגוע הטרור הראשון בישראל מאז הפיגוע בקו 142 בתל אביב ב-2012.
הפיגוע

ב-22 בדצמבר 2013 בסביבות השעה 14:30 נער צעיר באוטובוס מס' 240 של חברת דן בבת ים הצליח ליידע את כל הנוסעים באוטובוס שישנו תיק חשוד ללא השגחה באוטובוס. נהג האוטובוס שאל את הנוסעים של מי התיק, ולאחר שאף אחד לא אמר שהתיק שלו, התיק נבדק ובתוכו היה שקית גדולה ושחורה ובה סיר לחץ עם חוט אדום שיוצא ממנו. בעקבות כך כל הנוסעים והנהג ירדו מהר מהאוטובוס לאחר שהנהג עצר את האוטובוס בפינת הרחובות מבצע סיני וכצנלסון.
המטען התפוצץ כשלוש דקות לאחר שאחרוני הנוסעים יצאו מהאוטובוס. כל החלונות באוטובוס התנפצו מהפיצוץ ונגרם נזק מהותי לפנים האוטובוס. זה היה פיגוע הטרור הראשון בישראל מאז הפיגוע בקו 142 בתל אביב ב-21 בנובמבר 2012.
לפי השב"כ הפצצה הייתה מורכבת משני קילוגרמים של חומר נפץ מאולתר המוקף במסמרים וברגים אשר נדחסו לתוך סיר לחץ.
אחרית דבר

ב-2 בינואר 2014, הודיע השב"כ כי עצר ארבעה פעילים של הג'יהאד האסלאמי מבית לחם ועוד 10 אנשים, כולל אזרח בדואי בישראל. ארבעת הפעילים היו יוסף סלאמה, בן ה-22, שחאדה טעמרי, בן ה-24, חמדי טעמרי, בן ה-21 וסמי חרימי, בן ה-20. שחאדה וחמדי הם אחים. בזמן ההוצאה לפועל של הפיגוע חמדי שירת כשוטר של הרשות הפלסטינית.
לפי השב"כ הפצצה נבנתה על ידי סלאמה ושני האחים. בבוקר של 22 בדצמבר נסע חרימי מבית לחם דרומה כאשר הוא נושא את הפצצה בתיק שחור. בדרום הר חברון חרימי נכנס לשטח ישראל דרך חור בגדר ההפרדה יחד עם קבוצת פועלים פלסטינים.
לאחר שהיה בתחומי ישראל חרימי נסע ליפו יחד עם אזרח בדואי ישראלי, אשר נהג לקבל כסף על הסעת עובדים פלסטינים בלתי חוקיים בתחומי ישראל. לפני ביצוע הפיגוע עבד חרימי באופן בלתי חוקי במאפיית אבולעפיה ביפו. לפי השב"כ כאשר חרימי הגיע ליפו הוא קודם התפלל במסגד ולאחר מכן עלה על אוטובוס מס' 240. הוא השאיר את התיק עם הפצצה במרכז האוטובוס ולאחר מכן ירד מהאוטובוס באחת התחנות לאורך הדרך. מספר דקות לאחר שירד מהאוטובוס, בסביבות 14:30, התקשר חרימי למכשיר הסלולרי שהיה מחובר לפצצה והפצצה התפוצצה.
לפי ה-The Times of Israel הפצצה הייתה דומה לזו בה נעשה שימוש בפיגוע במרתון בוסטון מוקדם יותר באותה השנה.
בחקירתו ציין חרימי שהחוליה תכננה פיגוע גדול יותר בתל אביב. כאשר החולייה נעצרה נמצא במקום גם 25 קילוגרמים של חומר נפץ.
ראו גם

פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2013
הערות שוליים

1 2  "Passengers escape Bat Yam bus shortly before bomb explodes". The Jerusalem Post. 22 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Disaster averted as bomb explodes on bus after passengers evacuated". Times of Israel. 22 בדצמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Thwarted Israeli bus blast similar to Boston bombings". Times of Israel. 3 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "State indicts man for driving bus bomber from W. Bank border to Bat Yam". The Jerusalem Post. 7 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Bat Yam bus bombers caught, were planning larger blast in Tel Aviv". Times of Israel. 2 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
בפיגוע נעשה שימוש בפצצת סיר לחץ, אשר דומה לזו ששימשה בפיגוע מרתון בוסטון ב-2013
כירופרקט

כירופרקט בעבודתו
כירופרקט או כירופרקטור הוא אדם שהוסמך על ידי מוסד אקדמי מוכר לעסוק בכירופרקטיקה, ואושר על ידי רשות בריאותית מוכרת לעסוק בכירופרקטיקה. רבים מהכירופרקטים הם בעלי תואר אקדמי שני לפחות בלימודי כירופרקטיקה.
רישוי בישראל

בישראל, על פי חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, "כירופרקט" מוגדר כמי שהוסמך במוסד אקדמי מוכר מחוץ לישראל לתואר שני בכירופרקטיקה (M.C), או, לתואר ד"ר בכירופרקטיקה (D.C), ואושר על ידי משרד הבריאות הישראלי כמורשה לעסוק בכירופרקטיקה. בישראל פעילים כ-140 כירופרקטים, שכמחציתם מאוגדים במסגרת האגודה הישראלית לכירופרקטיקה.
כירופרקט אינו מוכר כרופא בישראל (וברוב ככל מדינות העולם), ולכן על פי כלל הוא אינו נותן אבחנה רפואית, מנפיק מרשמים לתרופות, או מבצע ניתוחים; הוא נותן אבחנות כירופרקטיות ספציפיות במערכת העצבית שריר-שלד (Neuromusculoskeletal system) בלבד ומטפל בבעיות במערכת זו בטיפול כירופרקטי, אשר ייתכן ורופא המטפל בעמוד השדרה (כגון רופא מומחה לאורתופדיה או נוירולוגיה) המליץ על טיפול כירופרקטי בהן.
רישוי בארצות הברית

מעבר לרישוי הבסיסי ככירופרקט, קיימים בארצות הברית שני רישיונות נוספים אשר כדי לקבלם נדרש מהפרט, בדרך כלל, להיות בעל תואר ד"ר בכירופרקטיקה (D.C): הראשון, "רופא-כירופרקט" (Chiropractic Physician) הניתן במדינות אמריקניות רבות כגון: אילינוי, וושינגטון, אוהיו, אריזונה, מיזורי, אורגון, ניו ג'רזי, צפון קרולינה, דרום דקוטה, אלסקה, פלורידה ואיידהו. רישיון זה מתיר לכירופרקט לאבחן אבחון רפואי בספקטרום רחב ומגוון, כולל הסתמכות על הדמיה, בדיקות דם ומעבדה, אך אינו מתיר לו להנפיק מרשמים לתרופות או לבצע ניתוחים. סוג הרישיון השני הניתן במדינות ניו מקסיקו ואורגון הוא "רופא-כירופרקט מומחה מתקדם מוסמך" (Certified Advanced Practice Chiropractic Physician), בו מורשה הכירופרקט, בנוסף להיתר האבחון הרפואי והגשת הטיפול הכירופרקטי המקובל, גם לרשום תרופות נוגדות דלקת או מרפות שרירים.
בארצות הברית, כירופרקט שעובר הכשרה מיוחדת ומקבל רישיון לכך, מורשה לעשות מניפולציות תחת הרדמה מלאה, לצד רופא מרדים וצוות אחיות.
ראו גם

רפואה אלטרנטיבית
אוסטאופתיה
הערות שוליים

↑  Master of Chiropractic or Master in Chiropractic.
↑  WHO guidelines on basic training and safety in chiropractic (PDF). WHO. 2005. ISBN 92-4-159371-7.
↑  ככלל, תואר דוקטור בכירופרקטיקה מקיף יותר והלימוד לו אורך שנים רבות יותר. להרחבה בנושא תוכניות השכלה כירופרקטיות ראו פרקים 3 ואילך העוסקים בכך (Full Chiropractic Education), במסמך המצורף מטעם ארגון הבריאות העולמי.
↑  בין אם טיפול זה מתלווה לטיפול הרפואי ובין אם פליאטיבי בלבד.
↑  The Medical Practice Act of 1987, Illinois General Assembly
↑  http://www.nmcpr.state.nm.us/nmac/parts/title16/16.004.0015.htm
↑  http://www.muacertification.com/muaoverview.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285626105171  LCCN: sh85024472 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טבילת ישו

פסיפס מהמאה ה-5 בבית הטבילה הנאוני שברוונה, המתאר את טבילת ישו
טבילת ישו היא אירוע המוזכר בברית החדשה, שבו הטביל יוחנן המטביל את ישו במי נהר הירדן, ולאחר מכן ירדה עליו רוח הקודש. אירוע זה סימן את ראשית פעילותו הציבורית של ישו.
תיאור הטבילה בבשורות > בבשורות הסינופטיות

שלוש הבשורות הסינופטיות – הבשורה על-פי מרקוס, וכן מתי ולוקאס שמושפעות ממנה – מתארות את אירוע הטבילה באופן דומה.
תחילה מוצגת דמותו של יוחנן, כהן סגפן שהטיף לחזרה בתשובה וקרא לטבילה "לִסְלִיחַת חֲטָאִים". המונים שמעו לקריאתו וטבלו על ידו בנהר הירדן, ומכאן כינויו "יוחנן הַמַּטְבִּיל". יוחנן ראה בעצמו את ה”קוֹל קוֹרֵא בַּמִּדְבָּר: פַּנּוּ דֶּרֶךְ ה'”, עליו התנבא ישעיהו בתנ"ך, ובהתאם לא התיימר להיות משיח, אלא מבשר למישהו חזק ממנו העתיד לבוא, ”הוּא יִטְבֹּל אֶתְכֶם בְּרוּחַ הַקֹּדֶשׁ”.
יום אחד בא ישו, מבני משפחתו של יוחנן, גם הוא להיטבל:
וַיְהִי בַּיָּמִים הָהֵם, וַיָּבֹא יֵשׁוּעַ מִנְּצֶרֶת אֲשֶׁר בַּגָּלִיל, וַיִּטָּבֵל עַל־יְדֵי יוֹחָנָן בַּיַּרְדֵּן.

וַיְהִי אַךְ־עָלֹה עָלָה מִן־הַמָּיִם, וַיַּרְא הַשָּׁמַיִם, וְהִנֵּה נִפְתְּחוּ; וְהָרוּחַ כְּיוֹנָה יֹרֶדֶת עָלָיו.

וַיְהִי קוֹל מִן־הַשָּׁמָיִם: "אַתָּה בְּנִי יְדִידִי, אֲשֶׁר רָצִיתִי־בוֹ."
מתי (פרק ג', פסוקים 13–17) מתאר את האירוע באופן כמעט זהה למרקוס, ובנוסף מציין דו-שיח בין ישו ליוחנן, שלא מופיע בבשורות האחרות: לדבריו, בתחילה יוחנן ניסה להניא את ישו מלהיטבל, ואמר שהוא עצמו צריך שישו יטביל אותו ולא להפך, אך ישו השיב ליוחנן: ”הַנִּיחָה לִּי, כִּי כֵן נָאֲוָה לִשְׁנֵינוּ, לְמַלֵּא כָּל־הַצְּדָקָה”, ויוחנן התרצה והטביל אותו. גם לוקאס (פרק ג', פסוקים 21–22) מתאר את הטבילה בצורה דומה למדי, אך תיאורו מתייחד בכך שרוח הקודש ירדה על ישו "בִּדְמוּת גּוּף" (σωματικῷ), וזאת לאחר שהתפלל.
לאחר הטבילה פנה ישו למדבר, ”וְהוּא מָלֵא רוּחַ הַקֹּדֶשׁ” (לוקאס, ד',  1), שם התנסה בפיתוייו של השטן. יוחנן נכלא על ידי המלך הורדוס אנטיפס, ולאחר מכן אף הוצא להורג.
תיאור הטבילה בבשורות > בבשורה על-פי יוחנן

הבשורה על-פי יוחנן לא מתארת את טבילתו של ישו במפורש, אך היא מתייחסת לאירוע בעקיפין (בפרק הראשון בה), בצורה שונה משלוש הבשורות האחרות.
יוחנן המטביל, שתואר כ”אִישׁ שָׁלוּחַ מֵאֵת הָאֱלֹהִים” (שם, פסוק 6), נשלח "לִטְבֹּל בַּמַּיִם", ואכן היה מטביל בבית עניה שמעבר לירדן. כאשר נציגי הפרושים שאלו אותו מדוע הוא עושה זאת, השיב להם יוחנן כי:
אָנֹכִי מַטְבִּיל בַּמָּיִם, וּבְתוֹכֲכֶם עוֹמֵד אֲשֶׁר לֹא יְדַעְתֶּם אֹתוֹ. הוּא הַבָּא אַחֲרַי אֲשֶׁר הָיָה לְפָנָי, וַאֲנִי נְקַלּתִי מֵהַתִּיר שְׁרוֹךְ נְעָלָיו.
למחרת בא ישו אל יוחנן, ויוחנן קרא לו ”שֵׂה הָאֱלֹהִים הַנֹּשֵׂא חַטַּאת הָעוֹלָם” (פסוק 29), והכריז כי ישו הוא אותו האיש "אֲשֶׁר הָיָה לְפָנָי" שעליו דיבר ביום הקודם, וכי כל מטרתן של ההטבלות שערך הייתה כדי לזהותו. יוחנן אמר גם שראה את רוח הקודש, ”כִּדְמוּת יוֹנָה, יֹרֶדֶת מִשָּׁמַיִם וַתָּנַח עָלָיו” (פסוק 32), ולבסוף אף העיד כי ישו הוא בן האלוהים.
גם ביום שלאחר מכן קרא יוחנן לישו "שה האלוהים", ולמשמע דבריו עזבו את יוחנן שני תלמידיו, ביניהם אנדראס הקדוש (זהותו של התלמיד השני לא נחשפה, אך יש המשערים שזהו יוחנן כותב הבשורה בעצמו), והלכו אחרי ישו. כתוצאה מכך נוצר קשר בין ישו לבין פטרוס (אחיו של אנדראס), פיליפוס (שכנם של אנדראס ופטרוס), ונתנאל (אנ'), שהיו לחסידיו הראשונים של ישו.
זמן ומקום הטבילה

לוקאס הביא אקספוזיציה לפני סיפור הטבילה, הנותנת מידע לגבי הזמן והמקום בו התרחש:
וַיְהִי בִּשְׁנַת חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה לְמַלְכוּת טִיבַרְיוֹס קֵיסַר [...] הָיָה דְּבַר אֱלֹהִים אֶל־יוֹחָנָן בֶּן־זְכַרְיָה בַּמִּדְבָּר, וַיָּבֹא בְּכָל־כִּכַּר הַיַּרְדֵּן, וַיִּקְרָא טְבִילַת הַתְּשׁוּבָה לִסְלִיחַת הַחֲטָאִים.
אם סופרים את "מַלְכוּת טִיבַרְיוֹס" החל מה-17 בספטמבר 14, אז העניק לו הסנאט הרומי את התואר "אוגוסטוס", הרי שיוחנן החל להטביל בשנת 29 לספירה, וטבילת ישו לא יכלה להתרחש קודם לכן. עם זאת, ידוע גם כי ישו היה באותו זמן ”כְּבֶן־שְׁלשִׁים שָׁנָה” (לוקאס, ג',  23), ומאחר שהוא נולד עוד בחייו של הורדוס הגדול (שמותו מתוארך לשנת 4 לפני הספירה), רבים סבורים שהטבילה התרחשה, למעשה, מוקדם יותר, ובהתאם מקדימים את ראשית מלכותו של טיבריוס (שאכן כיהן כפרינקפס עוד בחייו של קודמו, אוגוסטוס קיסר).
לוקאס, ככתוב דלעיל, לא ציין היכן בדיוק הוטבל ישו: אם יוחנן בא וקרא לטבילה "בְּכָל־כִּכַּר הַיַּרְדֵּן", הרי שלכאורה טבילתו יכלה להתקיים בכל מקום בנהר. מרקוס כתב ש”יוֹחָנָן הָיָה טֹבֵל בַּמִּדְבָּר” (מרקוס, א',  4), מה שמצמצם את האפשרויות לחלקו הדרומי והצחיח של הירדן, אך עדיין לא נותן מקום מדויק; אך בבשורה על-פי יוחנן, לאחר תיאור שיחתו של יוחנן המטביל עם נציגי הפרושים, נכתב כי:
כָּל זֶה קָרָה בְּבֵית עַנְיָה מֵעֵבֶר לַיַּרְדֵּן, בַּמָּקוֹם שֶׁהָיָה יוֹחָנָן מַטְבִּיל.
המקור ביוונית קוינה, לפי נוסח NA28
ταῦτα ἐν  ἐγένετο πέραν τοῦ Ἰορδάνου, ὅπου ἦν ὁ Ἰωάννης βαπτίζων.
במאה ה-3 זיהה התאולוג אוריגנס את בית עניה שמעבר לירדן עם בית עברה (Βηθαβαρά) שבפראיה, אשר הוזכרה בתנ"ך בתור בֵּית בָּרָה, ומוכרת כיום בשם הערבי אל-מע'טס (المغطس). למעשה, יש אף גרסאות של הברית החדשה בהן בפסוק דלעיל כתוב "בית עברה" (Βηθαβαρά) במקום "בית עניה" (Βηθανίᾳ). לימים הוקמו כנסיות במקום, וגם בקאסר אל-יהוד שמולו בגדה המערבית, והזיהוי מקובל על רוב הנוצרים.
חשיבות הטבילה בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הטבילה היא אחת מחמש אבני הדרך החשובות בחייו של ישו שספרי הבשורה מתייחסים אליהן, לצד ההשתנות, הצליבה, התחייה ועלייתו השמיימה. רוב הזרמים בנצרות רואים בטבילתו של ישו אירוע מכונן ובסיס לטקס הטבילה הנוצרי. בנצרות האורתודוקסית מציינים את הטבילה ב-6 בינואר, חג ההתגלות. בכנסייה הקתולית, בכנסייה האנגליקנית, בנצרות הלותרנית ובמספר זרמים נוספים בנצרות המערבית מציינים את החג בשבוע שלאחר מכן, כחג טבילת האדון.
הטבילה הייתה במשך מאות שנים נושא פופולרי באמנות הנוצרית במערב ובפרט בציור, והיא המקור לתיאורה של רוח הקודש בנצרות בדמות יונה.
משפחה דה לוקס

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  בסאם זועמוט
 כותבים:  בסאם זועמוט
 בימוי:  ויקטור קמר
 משתתפים:  בסאם זועמוט, נסרין פאעור, מייסרה מסרי, ענת חדיד
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  ערבית,עברית
 הפקה
 מפיקים בפועל:  ויקטור קמר
 חברת הפקה:  טלעד
 שידור
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 33
 תקופת שידור בישראל:  2000 – 2001
 
משפחה דה לוקס (בערבית عيله برنجي) היא סדרה קומית שהופקה על ידי ערוץ 33 
בין השנים 2000 -2001 במסגרת השידורים היומיים בערבית. כיום משודרת הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ 33. הסדרה בוימה בידי עובד רשות השידור לשעבר, ויקטור קמר, שגם הפיק אותה בפועל ובנה את כל החללים והתפאורות בה בעצמו. הסדרה צולמה באולפני טלעד.
עלילת הסדרה

פרקי הסדרה התייחסו לחלק מהבעיות שקיימות במגזר הערבי המודרני, והביאו את סיפורה של משפחה רגילה לכאורה, אך כזאת ששום דבר בה אינו רגיל למעשה. אב המשפחה מתקשה לקבל את הדור הצעיר ואת אשתו, אום אוסמה, שמבקשת ממנו באופן קבוע כסף וכרטיס אשראי לקניותיה.
צוות השחקנים

אבו אוסמה, בגילומו של בסאם זועמוט
אום אוסמה, בגילומה של נסרין פאעור
הבן אוסמה, בגילומו של מייסרה מסרי
הבת סלוא, בגילומה של ענת חדיד
השכן אבו רעאד בגילומו של ג'מאל סעיד.
ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק, מלך בהוטן

ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בדזונגקה: འཇིགས་མེད་ཁེ་སར་རྣམ་རྒྱལ་དབང་ཕྱུག; נולד ב-21 בפברואר 1980) הוא מלך בהוטן, המלך החמישי מבין מלכי הדרקון  "דרוּק גיאלפו" (אנ'). קיבל את סמכויות השלטון מאביו ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק ב-2006, והוכתר רשמית כעבור שנתיים. חולל שורת רפורמות בניהול המדינה והחל בתהליך הדרגתי של דמוקרטיזציה.
קשרי משפחה

ג'יגמה קיזר נאמגייל הוא בנו של ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, מלך בהוטן הקודם, ושל רעייתו השלישית של המלך, המלכה תשרינג יאנגדון (אנ').
ב-20 במאי 2011 הכריז ואנגצ'וק בפני הפרלמנט על אירוסיו לגֶ'טְסוּן פֶּמָה. ב-13 באוקטובר 2011 נישאו השניים. לזוג נולד בן ב-5 בפברואר 2016.
קורות חיים

ג'יגמה קיזר למד בבית ספר יסודי בבהוטן, ולאחר מכן התחנך באקדמיית פיליפס (Phillips Academy), באקדמיית קושינג (אנ') במסצ'וסטס שבארצות הברית ובמכללת ויטון בממלכה המאוחדת. בתום לימודי התואר הראשון עבר למודלין קולג' באוקספורד שבממלכה המאוחדת שם למד לימודי מאסטר ביחסים בינלאומיים ופוליטיקה.
קורות חיים > עלייתו לשלטון

בדצמבר 2005 הכריז המלך ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק על כוונתו לוותר על כס המלוכה לטובת בנו בשנת 2008, ועל התחלת העברה מדורגת של סמכויות. ב-14 בדצמבר 2006 הוציא ג'יגמה סינגייה צו מלכותי המכריז על ויתורו המיידי על כס המלוכה והעברת המלוכה לבנו, אולם טקס ההכתרה הרשמי נערך רק ב-6 בנובמבר 2008. בעת עלייתו לכס המלוכה היה ראש המדינה הצעיר ביותר בעולם. טקס ההכתרה נערך בארמון המלוכה בטהימפהו, בירת המדינה.
באותה שנה אורגנו לראשונה בממלכה בחירות דמוקרטיות שבהן ניצחה ניצחון מוחץ "המפלגה הבהוטנית לשלום ושגשוג" בראשותו של ג'יגמה יוזר טהינליי (Jigme Thinley).
הערות שוליים

↑  כתבת חדשות ה-BBC מיום 18 בדצמבר 2005
↑  הכתרת מלך בהוטן - ראש המדינה הצעיר בעולם.
| מונרכים מכהנים |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | צ'ארלס השלישי (אוסטרליהאיי שלמהטובאלוניו זילנדפפואה גינאה החדשה אוסטרליה, איי שלמה, טובאלו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה) • טופו השישי (טונגה טונגה) |  |
| אירופה | ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה ועמנואל מקרון (אנדורה אנדורה)‏1 • פיליפ (בלגיה בלגיה) • פרדריק העשירי (דנמרק דנמרק) • וילם-אלכסנדר (הולנד הולנד) • אנרי (לוקסמבורג לוקסמבורג) • הנס אדם השני (ליכטנשטיין ליכטנשטיין) • אלבר השני (מונקו מונקו) • צ'ארלס השלישי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת) • האראלד החמישי (נורווגיה נורווגיה) • פליפה השישי (ספרד ספרד) • פרנציסקוס (קריית הוותיקן קריית הוותיקן) • קרל ה-16 גוסטב (שוודיה שוודיה) |  |
| אמריקה | צ'ארלס השלישי (איי בהאמהאנטיגואה וברבודהבליזגרנדה (מדינה)ג'מייקהסנט וינסנט והגרנדיניםסנט לוסיהסנט קיטס ונוויסקנדה איי בהאמה, אנטיגואה וברבודה, בליז, גרנדה, ג'מייקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קנדה) |  |
| אסיה | מוחמד בן זאיד (איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות) • ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בהוטן בהוטן) • חמד (בחריין בחריין) • חסן אל-בולקיה (ברוניי ברוניי) • נארוהיטו (יפן יפן) • עבדאללה השני (ירדן ירדן) • משעל (כווית כווית) • עבדאללה (מלזיה מלזיה)‏2 • היית'ם (עומאן עומאן) • סלמאן (ערב הסעודית ערב הסעודית) • תמים (קטר (מדינה) קטר) • נורודום סיהאמוני (קמבודיה קמבודיה) • ראמה העשירי (תאילנד תאילנד) |  |
| אפריקה | מסוואטי השלישי (אסוואטיני אסוואטיני) • לטסי השלישי (לסוטו לסוטו) • מוחמד השישי (מרוקו מרוקו) |  |
מונרך • מונרכיה חוקתית • מונרכיה נבחרת • מונרכיה העוברת בירושה • מונרכיה אבסולוטית • מונרכיה פדרלית • דיארכיה  הערות: 1ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה הם הנסיכים-שותפים (דיארכיה): נשיא צרפת עמנואל מקרון ובישוף אורז'יי ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה 2היאנג די-פרטואן אגונג המלזי משלב מלוכה עם תפקיד נשיאותי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1022007122  ISNI: 0000 0000 4126 1961  LCCN: n2008204042  VIAF: 46245796   WorldCat (עם VIAF): 46245796
20 פלוס

| --- | --- |

 שיר הנושא:  עשרים פלוס
 סוגה:  דרמה
 כותבים:  רונית ויס-ברקוביץ' מירב בן-גוריון צביקה קרצנר
 בימוי:  יעל גרף שירלי שטרן אריה בן ציון מיקו גרוניק אבישי גולדשטיין
 שחקנים:  משה בן-בסט שי קפון שירה גפן לי את גליק
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  38
 הפקה
 מפיק:  מיכל גבעון עזריאל גמליאל
 עורכים:  יעל גרף תמי דבס ליליה צווקבנקל
 צלמים:  אדריאן ריינר אביטל דוידזון מאיר בר מנשה ברוך כסיף יצחק קוטלר יוליוס דרוקמן משה חיים אלון לביא דושן רנדל הרי כספי
 מוזיקה:  גילה ברנד
 אורך פרק:  כ-23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית
 תקופת שידור מקורית:  4 ביולי 1998 – אוגוסט 1999
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
20 פלוס (נכתב לרוב כ"עשרים פלוס") היא סדרת טלוויזיה שהופקה בטלוויזיה החינוכית במשך 2 עונות ו-38 פרקים בשנים 1998–1999, אשר משמשת כסדרת בת של סדרת הטלוויזיה המצליחה "עניין של זמן". הסדרה בוימה על ידי יעל גרף, שירלי שטרן ואריה בן ציון.
הסדרה התמקדה בשתיים מן הדמויות הראשיות של "עניין של זמן" – עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) סטודנט לפסיכולוגיה, ויחזקאל ויצמן (שי קפון) העובד כשיפוצניק, שעברו לגור בדירה שכורה ברחוב בארי בתל אביב לאחר השחרור מהצבא יחד עם שותפה בשם מיקי הופמן (שירה גפן), ליצנית במסיבות יום הולדת. בתחילת העונה השנייה עוזבת מיקי את הדירה וחברתה איילה (לי את גליק) הופכת לשותפה של השניים לדירה.
מבנה הסדרה

הסדרה בנויה על פני רצף כרונולוגי של שנה, אך כל פרק עומד בפני עצמו ועוסק בנושא אחר, לרוב בעל מסרים חינוכיים, כגון: ערכה של חברות (12–14), סטריאוטיפים (5 ו-20) והיחס לדתיים (5), תופעת העובדים הזרים (3), לקיחת אחריות בחיים הבוגרים (10), חדירה לפרטיות (4), הקשר עם המשפחה והאחים גם לאחר עזיבת הבית (1, 15 ו-18), ועוד.
כמו כן, חלק מהפרקים, ובמובן מסוים כולם, עוסקים בחוויית התבגרות מאוחרת, בחששות ובקשיים המלווים צעירים באמצע שנות ה-20 בחייהם, על קו התפר שבין נעורים למחויבות וזוגיות יציבה והורות מעבר לפינה.
רוב הסצנות מתרחשות בביתם של השלושה בשכונה בצפון הישן של תל אביב (במהלך הפרקים הוזכר השם של רחוב הדירה ברחוב בארי) על רקע האווירה המשפחתית שנוצרה ביניהם, ולרוב המנוע של העלילה הוא מפגש עם דמויות חיצוניות ואורחים המעוררים תגובות שונות בקרב שלושת השותפים ואת הדינמיקה הפנימית שלהם.
מרבית סצנות החוץ בסדרה צולמו בקניון שהיה קיים ב-מגדלי האופרה בתל אביב ובגן זינגר בצפון הישן של תל אביב.
כמו כן, מלבד בן-בסט וקפון, שתי שחקניות נוספות מסדרת האם "עניין של זמן" שבו להופעות אורח בסדרה זו: גלית גיאת (שרית) בפרק הראשון בעונה 1 ודנה ברגר (דנה) בארבעה פרקים בעונה 2.
כל עונות הסדרה צולמו במצלמות קולנוע פס רחב שהיו נדירות ויקרות באותה התקופה יחד עם דולבי דיגיטל שהיה נדיר בשנות ה-90. המצלמות שהשתמשו בסדרה שימשו גם לצילומי רמת אביב גימל שצולמו בסמיכות זה לזו.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין ושר ארקדי דוכין.
פרק הסיום של העונה הראשונה

בצירוף עם הפרק הראשון הוא בעל משמעות סימבולית. הפרק הראשון מתאר את המפגש בין הדמויות והדבק המאחד ביניהם, ואילו הפרק האחרון (20) מראה כי למרות הכל – חוויית ההתבגרות ה"קיבוצית" שלהם בדירה תבוא לבסוף אל סופה וכל אחד יפנה לכיוון אחר ועצמאי, ובנית עתיד משלו. הפרק האחרון עוסק בשאלת העתיד כאנשים בוגרים, והרצון ה"פיטר פני" להישאר במצב הנוכחי. הפרק מתרחש במהלך טיול סופשבוע ספונטני ליער בצפון, והלילה בו.
מרקוביץ' מתאהב ללילה אחד בתיירת אוסטרלית יהודייה, מתבודד עמה, וחושב לרגע אחד לברוח עמה לשם לאחר שובה. בסוף הפרק היא נעלמת במסתוריות. אותה תיירת היא היפוכו של מרקוביץ', ואלמלא היה מאוהב בה היה ודאי מזלזל בה.
הופמן הולכת לאיבוד בחורשה, ובדרך שוקעת בדיאלוג עם דמות דמיונית שמסמלת את מה שאולי חלמה להיות וכנראה לא תהיה לעולם (אולי זוהי הסיבה הפרוידיאנית שבגללה דחתה את דורון).
ויצמן מפתח שיחות עומק חד צדדיות עם בדואי שפגשו במקום, עד שלבסוף מתברר שהאיש הוא בכלל ישראלי מחופש – שכנראה התייאש מההתבגרות וההתברגנות שלו עצמו ומצא דרך יצירתית "לחזור אחורה", ובנוסף ויצמן משוחח עם חייל גולני בחופשה בדרך לבסיס, ומבין שהשירות הצבאי שלו הוא כבר זיכרון ו"נחלת העבר", ומשלים עם זה שהגיע הזמן לעבור הלאה.