התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
דמוגרפיה > שינויים דמוגרפיים במלחמות החשמונאים

בתקופה החשמונאית (63-142 לפנה"ס) גדל מספר היהודים בארץ ישראל בשל הריבוי הטבעי הגדול, העלייה מהתפוצה היהודית, ופעולות הגיור של השליטים החשמונאים. האוכלוסייה היוונית-מוקדונית ברחה, גורשה, או נרצחה ברובה, והארץ הייתה בעלת רוב יהודי.
הריכוזים היהודיים בארץ ישראל היו מוקפים אוכלוסייה נוכרית, שהייתה רב-גונית מבחינת הרכבה האתני. בתקופה ההלניסטית קיבלו אוכלוסיות אלו מעין הנהגה בעלת אופי אחיד ומיוון, שהתגבש לגוש סורי-יווני.
בשובו מהקרב המכריע בו ניצח את תימוטיאוס, הביא עמו יהודה המקבי פליטים יהודים מהגלעד והעביר אותם ליהודה כדי להבטיח את שלומם. באותו הזמן העביר גם אחיו שמעון פליטים יהודים מהגליל ליהודה, אולם היהודים בגליל, בעמק הירדן ובעבר הירדן היו אז מעטים כל כך, עד שיהודה ושמעון יכלו לקחת אותם ולהוליכם לארץ יהודה.
לאחר שקיבל שמעון את ההנהגה, הוא שלח צבא יהודי ליפו, גירש את תושביה הנכרים והושיב במקומם יהודים. מאוחר יותר כבש את גזר וגם ממנה גירש את הנכרים והושיב בה יהודים.
יוחנן הורקנוס כבש את אדום וכפה על האדומים לקבל את היהדות. האדומים התגיירו והפכו לחלק מהאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. צעד זה היה שינוי משמעותי ממדיניות הגירוש של אביו, ויוחנן נקט בו מכיוון שהעדיף להגדיל את כוחם המספרי של היהודים בארץ ישראל ומשום שהאוכלוסייה האדומית הייתה שמית וקרובה ליהודים בגזע ובלשון.
האדומים קיבלו את התנאי שהציב יוחנן הורקנוס להישארותם בארצם, אולם היו אדומים שלא קיבלו את הצעת הגיור והעדיפו לצאת לגלות במצרים, ואלה היו אוכלוסייה שתרבותה הלניסטית לחלוטין.
אחרי ניצחונות החשמונאים נסוגה היוונות באדום לגמרי. במראשה למשל, במחצית השנייה של המאה-2 לפנה"ס חוזרים ומתבלטים שמות שמיים מקומיים.
מתוך ידיעות מקוטעות עולה שבחלק מהערים ההלניסטיות שנכבשו הייתה מדיניות יהוד מכוונת, אולם לאחר הכיבוש הרומי רוב אזורים אלה לא נחשבו יהודים והם הופרדו מהתחום היהודי של הארץ. כך התעורר מחדש המתח בין שני חלקי האוכלוסייה של ארץ ישראל: היהודים והסורים המיוּונים.
בזמן שלטונו של יהודה אריסטובולוס, אחיו אנטיגונוס הדף את היטורים מהגליל וסיפח את כולו ליהודה, תוך גיור תושביו.
קשה למדוד את האהדה שרכשה האוכלוסייה הכפרית השמית ודוברת הארמית לחשמונאים, אולם קשה גם להניח שחופש התנועה של חילות החשמונאים הרחק מיהודה היה מתאפשר בקרב אוכלוסייה עוינת. החשמונאים נלחמו מלחמת חורמה נגד ערים הלניסטיות, אך באדום ובגליל לעומת זאת הספיקה פקודת גיור להפוך את תושביהן ליהודים, ואלה נשארו יהודים גם כאשר כבשו הרומאים את הארץ, אף על פי שיכלו להסתלק מיהדותם. תוך דור אחד מאז התייהדותם השתלבו האדומים בחברה היהודית, כאשר בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אחד מהם, אנטיפס, להיות מושל אדום. מאוחר יותר, בתקופה הרומית, מונה בנו אנטיפטרוס לנציב בארץ יהודה כולה ולאחר מכן הורדוס נכדו שם קץ לשלטון בית חשמונאי והפך למלך יהודה.
הכיבושים החשמונאיים פתחו אזורי התיישבות והגירה לאוכלוסייה היהודית הצפופה ביהודה. ההתרחבות הטריטוריאלית הביאה להתעצמות החקלאית היהודית בארץ. ההשתלטות על ערי הנמל ודרכי המסחר הגבירו את הפעילות המסחרית בקרב היהודים. מלחמות אלכסנדר ינאי עם הנבטים היו בעיקר על השלטון בדרכי המסחר הבינלאומי. מעמד הסוחרים היהודים התחזק והיו אפילו יהודים שעסקו בשוד ים. הכיבושים והמלחמות הביאו לגידול במספר העבדים הנכרים בארץ ישראל ובמשך הזמן חלקם התיהד.
מדינת החשמונאים עיצבה מציאות חדשה בארץ ישראל, בכך שהפכה אותה לארץ של יהודים, שבה הפכו היהודים ליסוד הלאומי-הדתי החשוב והחזק ביותר למשך מאות שנים. מדינה זו נתנה לעם היהודי את העוצמה הדמוגרפית, הגאופוליטית והתרבותית-דתית, שנמשכה גם אחרי שהמדינה עצמה נפלה ואפשרה לו להתמודד על עצמיותו תחת שלטון רומא. המדינה יצרה בסיס חזק שאפשר לאומה עצמה להמשיך להתקיים למרות האסונות שפקדו אותה.