stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עודד מודריק
ביוגרפיה > קריירה שיפוטית

בין פסקי הדין וההחלטות שניתנו על ידו, נמנים התיקים הבאים:
הרשעתו של יגאל עמיר ברצח יצחק רבין. בגזר הדין כתב מודריק:
הרוצח ארב לו מאחור והכהו אל החומש בירי אקדח. יצחק רבין נפל, ידיו לא אסורות ורגליו לא לנחושתיים הוגשו. רצח שפל בידי רוצח נקלה, בן העם היהודי לפי דתו, בן בליעל לפי הוויתו.

אין לך רצח שאינו שפל ונקלה. איש אינו בר רשות לקפח את חיי זולתו, אפילו הנרצח קופה של שרצים תלויה לו מאחוריו. אין לך רצח שאינו נושא עמו טרגדיה אנושית, בין אישית ומשפחתית. דמי הנרצח זועקים למרומים וקולם מפלח לבבות.

(...) הושטת יד אחים היא צו המקום והזמן. היא נחוצה להגן על שלנו אם יש עוד בנו מי שמעלה במחשבתו את איבוד עמו לדעת. שלנו הם ערכי היסוד של מדינת ישראל הם בבת עינה וככזו יש לנצור אותם ולשמרם מכל משמר. הכל מצווים בדבר וכך יהיה. נצח ישראל לא ישקר.
זיכויו של אהוד אולמרט ב"פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד" שיוחסה לתקופת כהונתו כגזבר תנועת הליכוד. למרות זיכויו מהחשדות המיוחסים לו, תיאר מודריק את התנהלותו של אולמרט כ"מאוד לא ראויה, אך לא כזו החורגת אל התחום הפלילי". פרקליטות המדינה, בראשותה של עדנה ארבל, לא ערערה על הזיכוי.
זיכוים של כל הנאשמים בפרשת מניות "בזק", בהם גד זאבי ומיכאל צ'רנוי. מודריק קבע שההסכם שבין זאבי לצ'רנוי בנוגע לרכישת מניות "בזק" הושתת על היגיון עסקי ולא על הונאה פלילית.
הרשעתו של מאיר ניצן, ראש עיריית ראשון לציון, בעבירה של הפרת אמונים בכך ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז. מודריק קבע כי לא נמצא קלון בהתנהלותו של ניצן ומשום כך הוא המשיך לכהן בתפקידו.
הרשעת אהוד קינמון, ראש עיריית בת ים, בעבירות שוחד.
מודריק גזר על ד"ר איזבלה בלפר שש שנות מאסר על חטיפת נכדתה בכך שסייעה לבתה להבריח אותה לרוסיה ובכך לנתק בין הבת ואביה. בנמקו את גזר הדין החמור כתב שלעונש יש תכלית לגרום לכך שהקטינה שנחטפה תוּשב לישראל וש"מבחינה מעשית יש סבירות לא מעטה שהנאשמת מחזיקה את מפתחות כלאה בידיה". בית המשפט העליון קיצר את העונש לשלוש שנות מאסר והשופט אליעזר ריבלין כתב "במקרה זה אפשר שהובאה בחשבון העונש תכלית המעוררת קושי".
הרשעתם של אילון צברי ויורם נגלר באחת הפרשות הגדולות והמסועפות בשוק ניירות ערך, בעבירות בהיקף של עשרות מיליוני ש"ח. מודריק הרשיע את הנאשמים בקבלת שוחד על אף שהם אינם עובדי ציבור, מאחר שהם עובדים בגוף המספק שירות לציבור.
הרשעתו של יוסף חכמי בעבירות מרמה ושוחד בפרשת הקמת מפעל התרופות בבית שאן.
הרשעתו של הרב יאשיהו פינטו בעבירות של מתן שוחד ושיבוש מהלכי משפט. פינטו הורשע על פי הודאתו ונגזרה עליו שנת מאסר בפועל, הרף המקסימלי עליו הוסכם במסגרת הסדר הטיעון. ערעורו של פינטו לבית המשפט העליון על חומרת העונש נדחה.
הרשעתו של אריה (ריקו) שירזי בעבירות מס והלבנת הון בהיקף של עשרות מיליוני ש"ח ובעבירות איומים.
מעוז אביב - מעון לנשים מוכות
ועידת התביעות - פיצויים לפליטי השואה
שורה של פסקי דין עקרוניים בתחום התכנון והבנייה (למשל: המרינה בהרצליה", "צוקי ארסוף", פיצויי פגיעה מתוכנית ועוד) ופסיקה עקרונית בענייני חינוך מיוחד (למשל בשאלת המחויבות להעמיד סייעת לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים).
פרסומיו

ספר: שפיטה צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור (תשנ"ג)
"שפיטה צבאית בישראל", פלילים כרך א' (1990), עמ' 83.
"מפקד: סמכות, אחריות, אשמה", פלילים כרך ב' (1991), עמ' 249.
“Military Justice, Goals and Identity”, 31 Military Law and Law of War Rev. (1992)
"'הרצת' ניירות ערך כעבירה – 'האזכה...ובכיס אבני מרמה' ", מגמות בפלילים – עיונים בתורת האחריות בפלילים (עורך: אלי לדרמן) (תשס"א).
"אחריות מפקדים - היבט דיוני" צבא חברה ומשפט, (עורכת: דפנה ברק-ארז) (תשס"ב) עמ' 285.
"עצמאות וכפיפות – הפסיקה הצבאית במבחן הביקורת של בית המשפט העליון", ספר שמגר (עורך: אהרון ברק) מאמרים חלק א' (תשס"ג) 341.
"טוהר הנשק וטוהר המצפון", משפט וצבא 9-1, 1989
"החזקת 'מובאים' במעצר מנהלי כ-'קלפי מיקוח'", משפט וצבא 16, תשס"ג, עמ' 813
"ביטחון ומשפט – שאלה של איזון סביר", משפט וצבא 17, תשס"ד, עמ' 37
"חינוך קצינים וחיילים בסוגיית יחסי יהודים-ערבים כיצד?", מערכות-הרהורים וערעורים (1988)
"שלטון החוק בצבא", מנהיגות וערכים (לקט מאמרים בהוצאת קצין חינוך ראשי) (1991)
"תדריך ופקודה סותרים והחייל שביניהם", סקירה - דפים למפקד הבכיר (הוצ' קח"ר) (1991).
"משפט צבאי" ערך, האנציקלופדיה העברית, כרך שישי (עורכת: גבריאלה שלו) (תשנ"ג) (טרם פורסם).
פעילות פנאי

משתתף משך עשרות שנים בשיעור שבועי במחשבת ישראל מפי הרב שמואל שפירא רב היישוב כוכב יאיר.
משתתף בקריאת הדף היומי בגמרא מפי הרב שמואל שפירא.
משתתף במיזם 929 לקריאה ועיון יומי של פרק בתנ"ך.
מתאמן באורח סדיר ורץ למרחקים שבין 5 ל-10 ק"מ ומשתתף מעת לעת בתחרויות במקצי המרחקים הללו.
ממיסדי קבוצת הריצה של השופטים בישראל - Judge Do It ומשתתף באימוניה.
הערות שוליים

↑  מנחם שמואל, חבלן נדון לתשע שנות מאסר על חברות ב"ארגון השחרור", מעריב, 7 ביולי 1968
רופא משכם נקנס על ניסוח כרוז הסתה, מעריב, 21 במרץ 1969
↑  מתחדש משפטו של קאנג' - יחזור בו כנראה מכפירתו, מעריב, 5 במרץ 1972
↑  עזרא ינוב, סרן נאשם כי סירב להתיר לאנשיו להגיש עזרה לנפגעי מיקוש בסואץ ולפנותם, מעריב, 22 במרץ 1974
שני חיילים נאשמים בנסיון, דבר, 18 בנובמבר 1975
↑  חיילת פחדה להעיד ונשלחה למחבוש, מעריב, 6 במאי 1980
סרן הורד בדרגה, מעריב, 15 ביוני 1980
↑  מרדכי אלקן, אחה הילדים בב"ש המעשנים חשיש - מן הגבוהים ביותר בארץ, מעריב, 10 באוקטובר 1980
1 2  עמרי אסנהיים, ‏כך טייחו בצה"ל את פרשת תא"ל צ'יקו תמיר, באתר ‏מאקו‏, 10 בנובמבר 2009
↑  משה נוסבאום, ‏יועץ משפטי לנתניהו מכהן במשטרה, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2018
↑  פרופ' עודד מודריק, באתר AYR
↑  תמר אלמוג, צוות ההגנה של רה"מ מתרחב: עוה"ד תל צור והשופט בדימוס מודריק הצטרפו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 29 בנובמבר 2018
↑  קובי עוזיאלי, המשפטן הבכיר מפתיע: תומך בחוק שהחרדים מתעקשים עליו, באתר בחדרי חרדים, 11 בנובמבר 2022
↑  משפט ששאב השראה מקינתו של דוד המלך על אבנר בן נר שנרצח על ידי יואב בן צרויה: "יָדֶךָ לֹא אֲסֻרוֹת וְרַגְלֶיךָ לֹא לִנְחֻשְׁתַּיִם הֻגָּשׁוּ כִּנְפוֹל לִפְנֵי בְנֵי עַוְלָה נָפָלְתָּ וַיֹּסִפוּ כָל הָעָם לִבְכּוֹת עָלָיו" (שמואל ב', ג', ל"ד)
↑  זוהר שחר לוי, פרשת זאבי-צ'רנוי: כל הנאשמים זוכו, באתר כלכליסט, 21 באוקטובר 2015
חן מענית, ‏התרגיל המחשבתי של מודריק, באתר גלובס, 21 באוקטובר 2015
↑  ורד לוביץ', חטפה את נכדתה ונידונה לשש שנות מאסר, באתר ynet, 24 בדצמבר 2007
↑  ע"פ 388/08 איזבלה בלפר נ' מדינת ישראל, ניתן ב־15.9.08
↑  יואב יצחק, השופט מודריק הרשיע את אילון צברי ויורם נגלר בעבירות פליליות בורסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 בפברואר 2003
↑  יצחק דנון, ‏יוסף חכמי הורשע בעבירות מירמה ושוחד בפרשת הקמת מפעל התרופות בבית שאן, באתר גלובס, 3 בספטמבר 1998
↑  חן מענית, ‏ביהמ"ש: שנת מאסר וקנס של מיליון שקל לרב יאשיהו פינטו, באתר גלובס, 12 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302154605171  ISNI: 0000 0001 0777 5667  LCCN: n94011814  VIAF: 13994069   WorldCat (עם VIAF): 13994069 
מודריק, 2016
אחמד שוקיירי

| --- | --- |

אחמד שוקיירי, 1965
 לידה:  1 בינואר 1908 האימפריה העות'מאנית תבנין, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  26 בפברואר 1980  (בגיל 72) ירדן עמאן, ממלכת ירדן
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, פלשתינה (א"י), ירדן 
 השכלה:  המכון הפלסטיני למשפט  בית הספר א-פדיליה 
 מפלגה:  מפלגת אל-איסתקלאל 
 ahmad-alshukairy.org
 
 
 
אחמד שוקיירי (أحمد الشقيري, תעתיק מדויק: אחמד אלשֻקַירי; 1 בינואר 1908, תבנין – 26 בפברואר 1980, עמאן) היה ממייסדי מפלגת אל-איסתקלאל, חבר הוועד הערבי העליון (1946–1948), יושב ראש אש"ף הראשון ומחבר האמנה הפלסטינית. היה ידוע כתעמולן פלסטיני.
ביוגרפיה

שוקיירי נולד בעיירה תבנין (כיום בלבנון). אביו, אסעד שוקיירי, היה נציג עכו בפרלמנט העות'מאני ופעיל המקורב למשפחת נשאשיבי בימי המנדט הבריטי.
בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית, היה שייח' אסעד מתנגד חריף ללאומיות הערבית הצעירה ובשנות ה-20 היה איש אופוזיציה ואף קיים קשרי ידידות עם המוסדות הציונים.
לשוקיירי האב היו שתי נשים, טורקייה וערבייה, ואחמד שוקיירי היה בן הערבייה. בילדותו עבר עם אימו לטולכרם ובשנת 1916 עברה המשפחה לעכו והתגוררה באחד הבתים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות (רחוב ההגנה של ימינו). שוקיירי למד בתיכון צהיון בירושלים ולאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך גורש לאחר שנה על ידי שלטונות המנדט הצרפתי עקב פעילות חתרנית. הוא שב לירושלים עבד ביום בעיתון ערבי ולמד בערבים משפטים במכללה למשפטים. שוקיירי התמחה אצל עווני עבד אל-האדי, והוסמך כעורך דין ב-1933. הוא פתח משרד בעכו והתחתן.
הוא נמנה עם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל ונחשב למקורב לחוגי המופתי אמין אל-חוסייני, בניגוד לשאר משפחתו שהייתה מקורבת למשפחת נשאשיבי. בתחילת 1936 התפרסם שהוא נמנה עם הגורמים ששלטונות המנדט ראו כמסוכנים. במאי 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הוא גורש לצמח לשלושה חודשים. באוקטובר 1937 הוא נדון למאסר של שלושה חודשים.
ביוני 1939 נרצח אחיו למחצה של שוקיירי, ד"ר אנוור שוקיירי, בידי שליחי המופתי, עקב השתייכותו לחוג המתון של משפחת נשאשיבי.
ביוגרפיה > במשרד ההסברה ובוועד הערבי

בסוף מלחמת העולם השנייה חבר למוסא עלמי ויצא בשליחותו לוושינגטון לפתוח שם משרד ערבי להסברה. שוקיירי טען בפומבי שזכה להצלחה רבה והצליח להטות את דעת הקהל לצד הערבי, אולם בעל המשמר נטען שבשיחות פרטיות הוא הודה בכישלון ובצורך במשאבים רבים וזמן ממושך כדי להטות את דעת הקהל בארצות הברית. הוא שהה בוושינגטון בין יולי לנובמבר 1945 ושב לארץ ישראל, בה ניהל את משרד ההסברה הערבי בירושלים. במרץ 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בין השאר אמר: "מוטב לנו דם ויזע מאשר חיי מיעוט תחת שלטון מדינה יהודית". הוא שלל את הצהרת בלפור ואמר שאיש אינו רשאי להבטיח שטח של עם אחד לעם אחר. את הטענה שהציונים יפתחו את הארץ השווה לטענתו של היטלר שהסדר החדש יבטיח שגשוג לעמי אירופה. על העקורים היהודים באירופה אמר: "למה לא להשתמש באפשרויות הכלכליות להעלאת רמת החיים ולמען הדור הבא? יש לנו אהדה לנרדפים, אך לא לנרדפים שמשתמשים בהם כדי להשתלט על הארץ". במרץ 1946 הוא נבחר לוועד הפועל של הוועד הערבי העליון וכנציגה יחד עם ג'מאל חוסייני לישיבות הליגה הערבית. הוא עסק בפגישות עם מנהיגים ערביים במטרה לגייסם למלחמה על ארץ ישראל. ביוני 1946 הוא אמר: "הארגונים והמוסדות במצרים מוכנים לעזור לעניין של ערביי ארץ ישראל. אם נוסיף לכך את מה שראינו בבגדאד דמשק וביירות אנו יכולים להיות בטוחים כי מלחמתנו הלאומית תוכתר בהצלחה". בנובמבר 1946 הוא התפטר ממשרתו במשרד ההסברה הערבי על רקע טענות לכישלון המשרדים. באמצע 1947 הוא נסע לדרום אמריקה במטרה לגייס תמיכה לעניין הערבי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ברח שוקיירי לדמשק על רקע היריבות בין המופתי ומוסא עלמי.
ביוגרפיה > כדיפלומט באו"ם

שוקיירי השתתף בעצרת הכללית של האומות המאוחדות שהחל בספטמבר 1948 בפריז, כנציג ערביי ארץ ישראל. בנובמבר 1948, בפני הוועדה הפוליטית של האו"ם הוא שלל כל הסדר המבוסס על תוכנית החלוקה בטענו שהתוכנית היא מקור המלחמה בארץ ישראל. הוא אמר: "הערבים יסכימו להחלטת הרוב באו"ם בתנאי שהם יתחשבו ברוב בארץ ישראל". שוקיירי הוסיף ואמר שהערבים יילחמו ויילחמו ואם לא ינצחו בדור הזה הם ינצחו בדורות הבאים. לאחר שהתגבשה הסכמה בינלאומית בתמיכה בקיומה של ישראל טס שוקיירי לקהיר בסוף נובמבר כדי להזעיק את הערבים להילחם בישראל ולמנוע הכרה בינלאומית בה. הוא המשיך בסבב בבירות מדינות ערב כדי להאבק נגד הכרזת ממלכת ירדן על סיפוח יהודה ושומרון בוועידת יריחו.
שוקיירי הגיע לוועידת לוזאן כיועץ למשלחת הסורית. לאחר מכן הוא שימש כחבר במשלחת הסורית לאו"ם (1951-1949) ועוזר מזכיר הליגה הערבית (1956-1950). בשנים אלו פעל שוקיירי למען קיום החלטה 303 האו"ם על בינאום ירושלים, צעד שהיו שטענו נועד יותר כנגד עבדאללה מלך ירדן מאשר בעד הגנה על הערבים בתוכה מפני ישראל או דאגה לחזרת הפליטים הערבים לעיר. הגם ששוקיירי שלל כל הכרה בישראל בטענה שמדובר במדינה בלתי חוקית, הוא רמז שאם ייענו הדרישות של בינאום ירושלים, החזרת הפליטים והסגת ישראל לגבולות תוכנית החלוקה, תהיה אפשרות למציאת פשרה. בשנת 1952 הוא התגייס למסע תעמולה נגד הסכם השילומים.
בשנים 1963-1957 כיהן שוקיירי כשגריר ערב הסעודית לאו"ם. במסגרת זאת נטל חלק בדיונים על אמנת חוק הים. בין השאר הוא ביקש למנוע מישראל שימוש במפרץ אילת. באמצע-דצמבר 1962 הוא פוטר על רקע תמיכתו בנאו-נאצים. בישראל טענו שהדבר נבע בגלל קרבתו של שוקיירי למצרים, שהייתה אז בסכסוך עם סעודיה.
ביוגרפיה > הארגון לשחרור פלסטין

כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה שוקיירי את הרעיון לארגן את הפליטים הפלסטינים לפעילות צבאית נגד ישראל. במשך תקופה מסוימת פעל בנושא במשותף עם המופתי, אולם בהמשך נפרדו דרכיהם.
לאחר פיטוריו על ידי סעודיה בסוף 1962 ביקש שוקיירי להתמנות לראש ממשלת כל פלסטין, במקומו של אחמד חילמי עבד אל-באקי שנפטר מספר חודשים קודם לכן, ולהשתמש בתפקיד כמצע לפעילותו. הוא מונה, יש אומרים בידי נאצר, כנציג הפלסטיני לליגה הערבית, וניסח את האמנה הפלסטינית, המסמך המכונן של אש"ף. ב-28 במאי 1964 בקונגרס הפלסטיני הראשון, שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים הוא מונה כיושב ראש הראשון של אש"ף. בדברים שנשא בקונגרס לאחר דברי פתיחה של חוסיין, מלך ירדן אמר: ”הפלסטינים עברו 16 שנות סבל, והגיע הזמן שהם יסמכו על עצמם וישחררו את פלסטין מידי הישראלים.”
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, קרא שוקיירי לג'יהאד נגד ישראל.
שוקיירי נכח במעמד החתימה של חוסיין מלך ירדן על הסכם הגנה עם מצרים ב-30 במאי בקאהיר, והצהיר כי המלחמה הקרבה תותיר אחריה רק מעט יהודים ניצולים.
באוגוסט 1967, לאחר המלחמה, הוא הגיע לוועידת חרטום כדי לנסות למנוע מנאצר וחוסיין להביא להחלטות שיטו את הפעילות הערבית למאבק מדיני להשבת השטחים שנכבשו במלחמה תוך הצנעת העניין הפלסטיני שהפריע למאבק המדיני במדינות המערב. הוא הצליח להביא לאימוץ שלושת הלאווים בתוך החלטות הוועידה, אך עזב אותה כמחאה לאחר שלא הצליח למנוע את ההחלטה על מעבר למאבק מדיני. הוא כיהן כיושב ראש אש"ף עד להדחתו בדצמבר 1967 בלחץ ירדן, בטענה שהצהרותיו הקיצוניות לפני המלחמה הביאו להטית דעת הקהל העולמית לטובת ישראל. ממשיכו היה יחיא חמודה (אנ'), ולאחר פעולת כראמה - יאסר ערפאת.
לאחר הדחתו, משנת 1968 ועד מותו, פרסם שוקיירי מעל עשרים ספרים הדנים בפלסטינים ובאחדות האומה הערבית. אחד מהם הוא הספר "ארבעון עאמאן פי אל-חיאה אל-ערביה ואל-דוליה" (ארבעים שנה בחיים הערביים והבין-לאומיים), שיצא ב-1969 בביירות.
מדי פעם הוא הופיע בזירה הציבורית, למשל בעת משפט רוצחיו של וצפי אל תל, אך נענה בביקורת רבה מצד יריביו בעולם הערבי, אשר גם דאגו לקטול את ספריו. בשנת 1973 הוא סירב להצעה להקים ממשלה פלסטינית.
תועמלן

שוקיירי נודע כתועמלן מעולה שהצליח לעורר את הקהל וזכה לתשואות. חנה זמר תיארה אותו בדבר: "מדבר באנגלית רהוטה, שפתו עשירה, סגנונו ציורי והוא מרבה לצטט את גדולי הספרות וההגות". הוא נהג לשאת באו"ם נאומים ארוכים תוך ציטוט מתוך מסמכי האו"ם. דבריו נחשבו לקיצוניים וכללו השוואות של ישראל להיטלר, הצהרות על חיסולה של ישראל והצורך לדאוג לפליטיה והצעות פיצויים תמורת התפנות היהודים מישראל, כרמז להסכם השילומים. לעיתים שוקיירי טען שאין צורך לחסל את ישראל שכן היא תתפורר מעצמה, אך מנגד נאם בפני הערבים על הצורך להתכונן לג'יהאד.
במיוחד נודע שוקיירי כמי שאמר שבכוונת הערבים לחסל את מדינת ישראל ולזרוק את היהודים לים, ודברים אלו שימשו ככלי בידי ההסברה הישראלית לאחר מלחמת ששת הימים, כדי להצדיק את הפתיחה במלחמה והסירוב לחזור לגבולות שלפני המלחמה. ההאשמות התבססו על דברים שאמר במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1967 בירושלים, אולם ככל הנראה הוא לא אמר שיש לזרוק את היהודים לים. על פי דיווח בעיתון הלבנוני אל-יום מ-3 ביוני 1967, שוקיירי אמר שבכוונת הערבים לחסל את ישראל ושהיהודים שהגיעו אליה דרך הים, יחזרו דרך הים לארצות מהן באו. כן אמר שהיהודים שנולדו בישראל יורשו להישאר בה, אבל "להערכתי איש מהם לא יישאר בחיים". שוקיירי טען במשך שנים שדבריו סולפו, אך לא זכה לסיוע בארצות ערב בהכחשת הדברים, והוא לא הצליח לשנות את תדמיתו בעולם.
בישראל הרבו להציג את דברי שוקיירי והאשימו אותו באנטישמיות. דבריו כונו דברי "בלע" ו"ארס" והוא הושווה לבלעם. בשנת 1959 כתב עליו שמואל שגב במעריב: "במרוצת השנים הפך שוקיירי ביטוי לשנאת ישראל עיוורת שאינה יודעת שבעה". גם ברחבי העולם נודע כקיצוני. בשנת 1959 כינה אותו נציג צרפתי: "איש שמקצועו שנאה והשמצה".
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עם עובד, תש"ז
אחמד אל־שוקיירי, ארבעים שנה בחיים הערביים והבין־לאומיים (בערבית בתעתיק עברי: "ארבעון עאמאן פי אל־חיאה אל־ערביה ואל־דוליה"), ביירות, 1969 (בערבית)
הדסה באו

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בת 78 בערך) רפובליקת פולין 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
הדסה באו (נולדה ב-18 ביוני 1947) היא ציירת, זמרת ופזמונאית ישראלית. אחת מצמד "האחיות באו", עם אחותה צלילה, שהתפרסמו בתוכנית "רק בישראל".
ביוגרפיה

נולדה בפולין לאמן יוסף באו. עלתה לארץ ב-1950.
פרסמה קובץ שירי הילדים בשם "ענן למכירה", שביצעה הזמרת מיכל טל.
ציוריה של באו הוצגו בתערוכות שונות ברחבי הארץ ובעולם. היא שיחקה גם בסרטים ישראלים וכן הופיעה בתוכניות העוסקות בסיפור ההצלה של הוריה, יוסף ורבקה באו, בהקשר לסרט "רשימת שינדלר".
ביוגרפיה > הצמד באו

האחיות באו נתגלו לראשונה בתוכניתה של צופית גרנט "מילקשייק" בערוץ 2, ואחר כך הפכו לדמויות מרכזיות בתוכנית "רק בישראל", אותה הנחו אורנה בנאי וארז טל.
המניע הראשי להופעותיהן ולחשיפתן היה לשמר את פועלו של אביהם ואת מוזיאון האנימציה שהוא הותיר אחריו - בית יוסף באו. שלא בכוונה, הן הפכו לצמד בדרניות של תוכנית בידור ושירן, "Be Happy now", הפך ללהיט. בתוכניתן נוצר שעטנז שבו משתלבים גם סיפורים על הישרדות הוריהם בשואה ועל אהבתם, יחד עם קטעי סקס במלל ובזמר.
האחיות באו מרבות להופיע במסגרות חינוכיות רבות ובאירועי הסברה על הציונות בהקשר לשואה. הן מספרות את סיפור הישרדות הוריהן, ובתוך כך מנסות לגייס תרומות למוזיאון האנימציה במסגרת הנצחת אביהן.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לאחיות באו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
הערות שוליים

↑  "אות התקומה" הוענק לרגל יום העצמאות למפקד בספינת המעפילים "אקסודוס" יצחק גנוז, למשורר והמחנך עמנואל בן סבו, וליוצרות ומנציחות השואה האחיות צלילה והדסה באו, מקומונט - קול הגליל, 7 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416843005171  VIAF: 54152501124910681473   WorldCat (עם VIAF): 54152501124910681473 
בטקס הענקת "אות התקומה": האחיות צלילה והדסה באו, עמנואל בן סבו (משמאל) ויצחק גנוז
אביב חדד

אביב חדד (נולד ב-4 בפברואר 1984) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מ מכבי יהוד מונסון (ליגה ג דן)מליגה ג'.
קריירה

חדד החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בשנים 2003–2007 הושאל לשלוש קבוצות שונות מהליגה הלאומית: מכבי קריית גת, הפועל רמת השרון והפועל אשקלון. בתחילת עונת 2007/2008 חזר חדד למועדון נעוריו ואף שותף בשלושה משחקים בגביע הטוטו, אך לקראת סוף חלון העברות של קיץ 2007 הוא הושאל להכח עמידר רמת גן, עמה הצליח לעלות לליגת העל. בעונה שלאחר מכן לא הצליח לסייע לקבוצה להישאר בליגת העל, ולאחר ירידתה לליגה הלאומית עזב את הקבוצה.
בתחילת עונת 2009/2010 עבר חדד לבני יהודה תל אביב, במדיה שיחק שש וחצי שנים. בתום עונת 2013/2014 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, אך לאחר עונה אחת חזר עם הקבוצה לליגת העל. בינואר 2016 שוחרר מבני יהודה וחתם בהפועל בני לוד מהליגה הלאומית, במדיה שיחק עד תום העונה.
ב-21 ביוני 2016 חתם חדד בעירוני נשר, במדיה שיחק בעונת 2016/2017. ב-3 ביולי 2017 חזר חדד לקדנציה שנייה בהכח עמידר רמת גן בליגה א' דרום, אך כעבור שלושה חודשים חתם בהפועל אום אל-פחם מליגה א' צפון.
ב-7 ביוני 2018 חתם חדד במכבי עירוני אשדוד, אך שוחרר מהקבוצה עוד לפני תחילת העונה. ב-4 בספטמבר 2018 חדד חתם בהפועל הוד השרון מליגה ב', אך כעבור חודשיים עבר להפועל שפרעם מליגה א' צפון, ממנה עבר כעבור חודש להפועל בני זלפה מאותה הליגה.
בקיץ 2019 חתם חדד בקבוצת שמשון בני טייבה מליגה ב'. ב-11 בנובמבר 2019 חתם חדד במכבי עירוני קריית אתא. ב-25 באוגוסט 2020 חתם בהפועל באקה אל-גרבייה. לקראת עונת 2021/2022 חתם באליצור יפו תל אביב מליגה ג', לאחר עונה אחת עבר למ.ס. רו"ח תל אביב. עבר למכבי יהוד מונסון (ליגה ג דן)
הערות שוליים

↑  דאפר מחמיד, אביב חדד חתם בהפועל אום אל-פחם, באתר דאבל פס, 9 באוקטובר 2017
↑  מיכאל וייסרמן, אביב חדד חתם בעירוני אשדוד, רן בן שמעון ומישל רוס קרובים לסיכום, באתר דאבל פס, 7 ביוני 2018
הגנים התלויים בבבל

תיאור עתיק של גן מפואר, כולל השקיה במתלול מלאכותי
הגנים התלויים בבבל הם אחד משבעת פלאי תבל העתיקים, על אף שקיומם טרם התגלה ארכאולוגית. נקראים גם 'הגנים התלויים של סמירמיס'. עדות על קיומם עולה מכתבים וממחקרים ארכאולוגיים שחוברו לאחר שהגנים נעלמו מן העולם. היסטוריונים יוונים כדיודורוס סיקולוס וברוסוס מתארים את הגנים כאתר מדהים ויוצא דופן ביופיו, אולם בתיעוד הבבלי אין אף אזכור לגנים אלו.
לפי ההשערה המקובלת, המלך נבוכדנאצר השני (604 לפנה"ס-562 לפנה"ס) בנה את הגנים על גדת הפרת. עצי הגן נבנו על גבי טרסות, ולפי האגדה נועדו להזכיר לאשתו, הנסיכה אמיטיס ממדי, את הנוף ההררי של מולדתה. יש המייחסים למלכה סמירמיס את בניית הגנים.
המדרגה העליונה הייתה בגובה 25 מטרים מעל פני הקרקע והגנים נראו כאילו הם תלויים באוויר, ומכאן שמם. הגנים הושקו במי נהר פרת, באמצעות מערכת השקיה שנחשבה למתוחכמת, ככל הנראה בורג ארכימדס. הגנים נחרבו בסדרת רעידות אדמה לאחר המאה השנייה לספירה.
במקרא

בספר דניאלמתואר חלומו של נבוכדנאצר בו הוא רואה עץ ענק המגיע לשמיים. כפתרון לחלום אומר לו דניאל שהעץ הוא נבוכדנאצר עצמו. יש שרואים בכך רמז תנכ"י לגנים התלויים שנודעו למרחוק והביאו לנבוכדנאצר פרסום רב.
בכתבים היסטוריים

האזכור הראשון לגנים אלו נמצא בכתבי ברוסוס (המאה השלישית לפנה"ס), כהן בבלי מהשושלת הכלדית (ממנה בא נבוכדנאצר). סבורים כי זהו המקור לכתבי ההיסטוריונים היוונים מאוחר יותר.
יש ארכאולוגים הסבורים כי גילו לאחרונה את הגנים התלויים במהלך חפירות בעיר העתיקה בבל בעיראק, לטענתם הגנים נמצאו כנראה סמוך לארמון המלוכה.
לעומתם יש הסוברים כי התיעוד היווני הרב בנוגע לגנים, שגה והחליף את המקום עם העיר העתיקה נִמְרוּד, שם נמצאו חרסים רבים בהם ציורי הגנים ותיאורם, כולל תיאור בורג ארכימדס להעלאת המים וכן תיאור דיפון הגנים בקירות סלע עצומים, תיאור שאינו מתאים לבבל העתיקה, בה לא נמצאו סלעים כלל. אחרים מציעים את הגנים של סנחריב מלך אשור בשנים 705-681 לפנה"ס שאכן נמצאו גנים בכניסה לארמונו על גדת החידקל.
תיעוד

הגן היה 100 אמה ארכו ומאה רחבו, בנוי במדרגות כך שדמה לתיאטרון. קשתות נבנו מתחת למרפסות אלו, שהחזיקו את מלא משקל הגן הנטוע. בראש הקשתות ניתנו קורות אבן, ט"ז אמות ארכן, ומעליהן שכבת סוף טבולה בזפת, ושתי שכבות לבנים אפויות מחוברות בטיט, ולבסוף שכבת עופרת למניעת חדירת הלחות. על גג זה הושמה שכבת עפר שעוביה נתנה לגדול שבעצים להשריש ולצמוח. זו הצמיחה כל זרע והייתה מלאה בכל סוגי העצים והעשבים. ומכיוון שהמרפסות נבנו במדורג, זו מעל זו, נבנו בהן תעלות במקום בו היו חשופות לשמש, תעלות שקיבלו את המים אשר הועלו בכמויות אדירות בעזרת בורגי מים, אף שאיש לא יכל לחזות בכך מן החוץ.
הערות שוליים

↑  פרק ד
↑  הרב שי עילם, ספר בית יער הלבנון שם
↑  החפירות נערכו באתר העיר בבל העתיקה, סמוך לעיר אל אל-חילה כיום, במחוז בּבּיל שבעיראק.
| שבעת פלאי תבל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| הפירמידה הגדולה של גיזה | הגנים התלויים בבבל | פסל זאוס באולימפיה | מקדש ארטמיס | המאוזוליאום בהליקרנסוס | הקולוסוס מרודוס | המגדלור באלכסנדריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012403718305171  BnF: cb161161096 (data)  GND: 4228412-0  LCCN: sh2019000109  SUDOC: 13611928X  VIAF: 304928287   WorldCat (עם VIAF): 304928287 
תחריט בשם 'הגנים התלויים של בבל' מהאמן ההולנדי בן המאה ה-16 מרטין הימסקרק. ברקע נראה 'מגדל בבל'
תמונת הגנים התלויים של סמיראמיס, הדמיה של צייר בתחילת המאה ה-20
פירומניה

| --- | --- |

פח אשפה שהוצת בידי פירומן
 תחום:  פסיכולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D005391
 סיווגים
 DSM-5:  312.33
 ICD-10:  F63.1
 ICD-11:  6C70 
 
פִּירוֹמַנְיָה (בלועזית: Pyromania – הלחם בסיסים ביוונית: פּיר (πῦρ) = אש, מאניה (μανία) = שיגעון) היא הפרעה נפשית המתבטאת בדחף להצית אש ולחולל שרפות. הפּירוֹמָן (מַצִּיתָן, לפי האקדמיה ללשון העברית), אינו עושה זאת על מנת לגרום נזק או לשם רווח כלשהו אלא כדי להפיק הנאה מעצם מעשה ההצתה. הפרעת הפירומניה נפוצה יותר בקרב גברים מאשר בקרב נשים,  כ-90 אחוזים מהסובלים ממנה הם גברים, לרוב בעלי כישורים חברתיים נמוכים ולקויות למידה אחרות. היא מופיעה לראשונה בטווח הגילים 6–8.
הדחף הפירומני יכול להופיע כהתנהגות אימפולסיבית, כזו הגורמת לפעולה מיידית בלתי מתוכננת מראש וללא רסן ומחשבה מורכבת, או כהתנהגות כפייתית, שהיא ביטוי לקונפליקט פנימי ממושך הגורם לחולה לבצע פעולות שאינן עולות בקנה אחד עם המוסכמות, החוק והמוסר המקובלים, ואז ייתכן מעשה הצתה שתוכנן בקפידה ובכובד ראש. ישנן גם השערות לפיהן הפירומניה היא ביטוי ליצרים מיניים והורמונליים מודחקים הפורצים החוצה ומוצאים את ביטויים באש, המסמלת עבור המצית הנאה מינית, חום ותשוקה. במובן הפסיכולוגי, ההצתה יכולה לסמל מרד נגד המוסכמות ורצון לביטוי עצמי או מחאה שאינם מוצאים דרך אחרת אל התודעה.
הלוקים בפירומניה נמנים עם חולי הנפש המהווים סכנה לציבור, והם עלולים לגרום נזק בנפש וברכוש, ועל כן לעיתים נשלחים לאשפוז כפוי. אבחנת פירומניה לפי ה-DSM כוללת קריטריונים אלו: יותר ממקרה אחד של הצתת אש מכוונת, תחושת עוררות לפני ההצתה, עניין ומשיכה לאש, תחושת סיפוק או רגיעה בעת או אחרי ההצתה, וההצתה אינה נעשית למטרות רווח כספי, אידאולוגיות, הסתרת פשע, הבעות כעס, או בשל הפרעה אחרת.
הטיפול בפירומניה מנסה להתחקות אחרי הרגשות המודחקים ולהבין את מקורם. ככל הנראה אין יסוד תורשתי להפרעה נפשית זו. טרם נמצאו עדויות מחקריות אשר מספקות לתרומתו של טיפול תרופתי להפרעה זו. טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא כיעיל ביותר לטיפול וכולל אימון לפתרון בעיות, אימון קוגניטיבי בהערכת הסיכונים והרווחים הטמונים בהתנהגות עבריינית, נתינת חיזוקים, התמודדות עם דחפים ועוד.
בשנים האחרונות בוצעו מחקרים המוכיחים כי הפירומניה קשורה בהפרעה באזור במוח הקשור בדחפים ובהתמכרויות. איתור מדויק של אזור ההפרעה במוחו של החולה עשוי לסייע במציאת טיפול ספציפי המתאים לו.[דרוש מקור]
ראו גם

שילוש מקדונלד
הערות שוליים

↑  אור יניר‏, משחקים באש: 10 דברים שלא ידעתם על פירומניה, באתר וואלה, 28 בדצמבר 2016
1 2  פירומניה, באתר בטיפולנט
ערך זה הוא קצרמרבנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קלפטומניה

| --- | --- |

 תחום:  פסיכיאטריה 
 סיווגים
 ICD-10:  F63.2
 ICD-11:  6C71 
 
קְלֶפְּטוֹמַנְיָה היא הפרעה נפשית המתאפיינת בגנבה אובססיבית של חפצים שונים, גם חפצים שאין שום תועלת לחולה בגנבתם.