ג'ונתן ג'נינגס
חבר בית הנבחרים > המשך המאבק מול הריסון

בשל זעמו על הפסדו בבחירות, התעמת רנדולף עם מתנגדיו של הריסון, ואף קרא לאחד מהם להתמודד מולו בדו-קרב. הוא נדקר שלוש פעמים, אך החלים וקרא תיגר על ג'נינגס בהתמודדותו על כהונה נוספת ב-1810. הריסון נשא באופן אישי נאומי בחירות בשמו של רנדולף. ג'נינגס התמקד בסוגיית העבדות וקשר את רנדולף לניסיונות המתמשכים של הריסון להפוך את מוסד העבדות לחוקי. הבחירות לקונגרס התקיימו בו-זמנית עם הבחירות הכלליות הראשונות לבית המחוקקים של הטריטוריה. ב-1809, שנה לפני הבחירות, סיעת תומכי העבדות בטריטוריה ספגה מפלה כאשר הופרדה אילינוי מהטריטוריה, ובכך נותק הריסון מתומכיו בחלק המערבי של הטריטוריה. הריסון הציע שג'נינגס ירחיב עוד יותר את בסיס התמיכה הפוליטי בו בקרב התושבים הצרפתים הלא ידידותיים של הטריטוריה. התבוסה שהנחיל ג'נינגס לרנדולף ב-1810 גרמה לאי הכרה במדיניות תומכת העבדות של הריסון. בעקבות ניצחונו בבחירות, הצליחו ג'נינגס ותומכיו מתנגדי העבדות להעלות לסדר היום צעדי חקיקה שהגבילו את סמכות מושל הטריטוריה וביטלו חוק מ-1805 בנוגע לשירות חוזי.
בתקופת כהונתו המלאה הראשונה בקונגרס, הגביר ג'נינגס את מתקפותיו על הריסון, והאשים אותו בעשיית שימוש בתפקידו לטובתו האישית, לאחר שלקח חלק בעסקות מקרקעין מפוקפקות והגביר ללא צורך את המתחים עם שבטי האינדיאנים באזור הספר. ג'נינגס הגיש הצעה לקונגרס שכוונתה הייתה לצמצם את סמכותו של הריסון למנות מינויים פוליטיים והתנגד למדיניותו לרכישת קרקעות מהאינדיאנים. כאשר עמד על הפרק מינויו מחדש של הריסון כמושל הטריטוריה ב-1810, שלח ג'נינגס מכתב נוקב לנשיא ג'יימס מדיסון שבו הוא התנגד למינוי. בעלי בריתו של הריסון בוושינגטון טענו בשמו וסייעו למינויו מחדש.
לאחר שפרצו מעשי איבה באזור הספר בין האמריקאים לבין שבטי האינדיאנים, שהסלימו לקרב טיפקאנו בנובמבר 1811, קידם ג'נינגס בהצלחה את הצעת החוק להענקת פיצויים למשתתפי הקרב ולתשלום גמלאות במשך חמש שנים לאלמנות והיתומים של אלו שנהרגו בו. בינו לבין עצמו התנגד ג'נינגס לקרב, בעוד שידידיו בטריטוריה האשימו את הריסון על כך שהתסיס את האווירה וגרם לאובדן חיי אדם ללא צורך. כאשר גברו הקולות ליציאה למלחמה נגד בריטניה, לא היה ג'נינגס בין ניצי המלחמה, אך בסופו של דבר הוא קיבל את פריצתה של מלחמת 1812. בשלבים המוקדמים של המלחמה קיבל הריסון מינוי כגנרל ונשלח להגן על הגבול לפלוש לקנדה, מהלך שגרם לו להתפטר ב-1812 מכהונתו כמושל הטריטוריה. קודם להתפטרותו של הריסון, פעלו ג'נינגס ובעלי בריתו במהירות לנצל את ההזדמנות והפעילו מאמצים לצמצום סמכויות המושל. ב-1811 הצביע בית המחוקקים של הטריטוריה על העברת בירתה מווינסנס, שהייתה מעוז של תומכי הריסון, והחלו להעביר את מרכז הכובד הפוליטי ממושל הטריטוריה לנציגי בית המחוקקים ופקידי הציבור הנבחרים. ג'ון גיבסון, המושל בפועל, שעיקר תפקידו התמקד בענייני הצבא, לא התעמת עם בית המחוקקים. כאשר אושר מינוי יורשו של הריסון, תומאס פוסי במרץ 1813, התבסס כוחה של סיעתו של ג'נינגס בבית המחוקקים של הטריטוריה והם החלו בתהליך הפיכתה של אינדיאנה למדינה.
בבחירות לקונגרס של 1811 התמודד ג'נינגס מול תומך העבדות וולר טיילור. מסע בחירות זה היה הפלגני ביותר בקריירה של ג'נינגס. טיילור לעג לו וכינה אותו "פחדן מעורר רחמים" והוא הרחיק לכת עד שהוא הזמין את ג'נינגס לדו-קרב, אך זכה לסירוב. גם הפעם התמודד ג'נינגס על בסיס סוגיית העבדות, ויצר את סיסמתו החדשה, "ללא עבדות באינדיאנה". תומכיו של ג'נינגס חשפו את קשריו של טיילור, שכיהן כשופט בטריטוריה, עם תנועת תומכי העבדות. בבחירות אלו ניצח ג'נינגס בקלות, הודות להרחבת בסיס התמיכה בו שכללה את הקהילה הצומחת של הרמוני. לאחר ניצחונו בבחירות התפתחה אצלו מחלת הצהבת, מחלה שלעיתים קרובות נגרמת כתוצאה מאלכוהוליזם, אך הוא החלים. במהלך תקופת כהונתו השלישית בקונגרס, הוא החל לקדם את רעיון קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית, אך דחה את הגשת ההצעה עד לתום המלחמה. ב-1814 התמודד ג'נינגס בקלות בבחירות לתקופת כהונה נוספת מול אליג'ה פארקס.