גספר תאודור מוליין
ביוגרפיה > המסע במערב אפריקה

בשנת 1817 הגיע מוליין לסן-לואי וחקר את חצי האי קאפ-ור. אחר כך עלה על הנהר סנגל עד לפודור ופגש את שבטי הפאולים. ב-1818 נדרש על ידי המושל הזמני של דקר, דה פריו, לזהות את מקורות הנהרות סנגל, גמביה וניז'ר, לגלות אם קיים חיבור בין הנהרות סנגל וגמביה, לחקור את ההרים ואת איכות האדמה באזור, לזהות את מסלול הנהר ניז'ר עד לשפך שלו ולבקר במכרות במבוק. הצרפתים התחרו באזור בעיקר עם הבריטים. בשנת 1818 יצאה מכיוון סיירה לאון משלחת בריטית בפיקוד המייג'ור ויליאם גריי בכיוון גמביה. מוליין יצא למסעו בליווי מראבוט טוקולור מחבל פוטה-טורו בשם דיאה בוקארי שהיה דובר ערבית, וולף ופולה. מוליין דיבר איתו בוולופית. השניים עזבו את סן-לואי ב־28 בינואר 1818.
מוליין ביקר בבורב-ג'ולוף, באזור החצי-מדברי פרלו ופנה אחר כך ולסדו, ואחר כך דרומה, טיפס על המסיב פוטה ג'אלון (כיום במערבה של גינאה) מדרום לקדוגו של היום. הוא מצא ב-12 באפריל את מקורות הנהר קורובל (טומין), וכן של הנהרות גמביה וריו גראנדה הנמצאים באחת מפסגות ההר – באדה (Badet), על יד היישוב דונגה. אחר כך הגיע לטימבו, ועל יד דאלאבה ב-26 באפריל 1818 גילה את המקורות של באפינג (סנגל). את מקורות הניז'ר לא הצליח לאתר.
מוליין חצה את פוטה טורו, שם נתקל בלוחמיו של השליט המקומי, ונסע דרומה דרך בונדו, חצה את החלק העליון של נהר גמביה וטנדה ובאפריל הגיע לטימבו. בדרך התעדכן לגבי מאבק של שבטי הפולה המוסלמים בראשות הדיוואל של לאבה, נגד ה"פגנים", שהסתיים בהחרבת היישוב קאבו והמרת תושביו לאסלאם. הוא התעניין בקשרי המסחר של בני פולה ובני סונינקה. מטימבו החליט מוליין לנסוע צפונה, תוך עקיפת לאבה, ואחר כך מערבה לקאדה. לאורך הדרך לקאדה פגש בני סונינקה בקמבריאה ובנטאלה, קרוב לנהר בנטאלה. מצא שם שווקים לסחורות אירופיות שהובאו על ידי סוחרים פורטוגזים ולוסו-אפריקאים (סיניארים) שהחליפו אותן בזהב ובעבדים.
בקאדה פגש מוליין בני מנדינקה בראשות פרים ותושבים לא מוסלמים אחרים ששילמו מס לשליט לאבה כדי לשמור על מסורותיהם הדתיות העתיקות. מקאדה המשיך מוליין לפינסורי, בגדה המערבית של הנהר קורובל. שם ראה אזור שנקרא "טנדה מאיה" שבו חיו פליטי המלחמה בין לאבה לקובא וגידלו תירס, דוחן, אורז ובקר. הוא ראה גם איך הפיקו ברזל ומלח. בהגיעו לגווה התארח מוליין אצל פורטוגזים ולוסו-אפריקאים ונתיניהם האפריקאים שטיפלו בו בשיטות ריפוי מסורתיות. אסף מידע על ממלכת קאבו, שבה חיו בני מנדינקה אנימיסטים וגם בני פולה לא מוסלמים. ב־6 באוגוסט הגיע מוליין לביסאו והתארח עד 1 בנובמבר אצל ה"מושל" הפורטוגזי של ביסאו. נכח במתחים בין פורטוגזים לבני פאפל השכנים וגם בהתנהגותם מרדנית של ה-grumetes – השרתים ממוצא מנדינקה ופאפל של הפורטוגזים. בגלל התקף מלריה חוזר שינה את תוכניותיו ושם פעמיו שוב לגווה. משם נסע בליווי מורה דרך מנדינקה לאורך נהר גמביה לבורוקו. בסופו של דבר חזר לביסאו כדי להפליג על ספינה בחזרה לסן-לואי.
בעת מסעו, שהסתיים בינואר 1819, הזדמן למוליין להכיר עמים ותרבויות שונים של מערב אפריקה. פרט להרפתקאות רבות שעבר (שוד, ניסון הרעלה, מחלות, מעצר וכו'), תיאר גם את הכנסת האורחים ואדיבותם של הרבה מהילידים. בשובו לצרפת במרץ 1819 זכה לקבלת פנים חגיגית והוענק לו ב-1819 צלב לגיון הכבוד על הישיגיו בחקירת אפריקה.
בשנים 1822–1823 ערך מוליין מסע ברחבי קולומביה, שעליו כתב בספר נוסף. אחר כך נשלח על ידי צרפת להאיטי בשנים 1824–1831 בתור קונסול, ואחר כך שימש קונסול כללי בפורט-או-פרנס. הוא ניהל משא ומתן על הכרת צרפת ברפובליקת האיטי תמורת פיצויי ענק למתיישבים הצרפתים. בשנים 1831–1848 מילא מוליין את תפקיד הקונסול הכללי של צרפת בהוואנה שבקובה. בגיל 52 הוצא מוליין לגמלאות ממשרד החוץ על ידי משטר הרפובליקה השנייה, והמשיך במסעות להנאתו. ביקר במצרים, אחר כך ב-1856 בהודו ובציילון (סרי לנקה) ולבסוף בסין.
מוליין נפטר בניס בשנת 1872.