stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממתיק

ממתיק הוא תוסף מזון המשמש להמתקת מוצרי מזון. עם הממתיקים נמנים ממתיקים טבעיים: סוכר, סוכר כוהלי, דבש, סילאן, סוכר פירות, וסירופים למיניהם (כגון סירופ מייפל), וממתיקים מלאכותיים: אדנוזין מונופוספט, אצסולפאם האשלגן, אליטם, אספרטם, אנתול, ציקלמאט, גליציריזין, נאוטם, סכרין, סוכרלוז ועוד.
השימוש בממתיקים מלאכותיים ובממתיקים בכלל שנוי במחלוקת מבחינה בריאותית. יש השוללים שימוש בממתיקים באופן גורף, ויש הממליצים להפחית ככל האפשר בשימוש בממתיקים.
השימוש בממתיקים מלאכותיים בכמויות גדולות עשוי להזיק לבריאות, ומוצרי מזון העושים שימוש בממתיקים אלה, כגון משקאות קלים, מכילים לרוב אזהרה בדבר היקף השימוש המותר במוצר בשל נוכחות הממתיק בו.
ראו גם

תחליף סוכר
מפרץ קופאנו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Mission River 
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  28°07′12″N 97°06′38″W﻿ / ﻿28.12°N 97.11055556°W﻿ / 28.12; -97.11055556
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מפרץ קופאנו(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מפרץ קופאנו(למפת טקסס רגילה) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקומפרץ קופאנו(למפת טקסס מוגדלת) אוסטין יוסטון סן אנטוניו דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקומפרץ קופאנו
 
שקיעה במפרץ קופאנו.
מפרץ קופאנו (באנגלית: Copano Bay) הוא מפרץ הממוקם במדינת טקסס שבארצות הברית. המפרץ ממוקם מערבית לעיר רוקפורט, בין מחוז רפוג'יו למחוז ארקנסו. אורכו של המפרץ כ-19 ק"מ ורוחבו כ-10 ק"מ. המפרץ נשפך למפרץ אראנסאס.
מדרומו של המפרץ נמצא מפרץ פורט, מצפונו מפרץ מישון, וממזרחו מפרץ אראנסאס. על שפת המפרץ ובמימי המפרץ הותקנו אסדות להפקת נפט.
היסטוריה

המפרץ התגלה בשנת 1766 על ידי דייגו אורטיז פארייה (Diego Ortiz Parrilla), אשר קרא למפרץ בשם "סנטו דומינגו" (Santo Domingo). בשנת 1785 הוקמה בסמוך נמל שנקרא נמל קופאנו על שם שבט אינדיאני ששכן בסמוך, ומאז נקרא המפרץ בשמו הנוכחי.
המפרץ הרדוד (עומקו פחות מ-2 מטרים) משמש אתר נופש לדיג ואתר לציד ברווזים.
מרבית תושבי המפרץ מתגוררים בצידו המזרחי של המפרץ.
אזכורים תרבותיים

המפרץ אוזכר בשיר "אני אוהב את טקסס" של זמר הקאנטרי פט גרין, ובשירה של להקת הקאנטרי תזמורת רנדי רוג'רס - "מפרץ קופאנו".
מפרץ קולבוקורסס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  66°21′00″S 114°37′59″E﻿ / ﻿66.35°S 114.633°E﻿ / -66.35; 114.633
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ קולבוקורסס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ קולבוקורסס
 
מפרץ קולבוקורסס (באנגלית: Colvocoresses Bay) הוא מפרץ בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בשפכו של קרחון ויליאמסון, היוצרת זווית ישרה החודרת אל תוך היבשת.
רוחב מפתחו (שפכו אל הים) של המפרץ 56 קילומטרים.
במפרץ מצויים לשונות קרחוניים ושברי קרחונים צפים שמקורם בקרחון ויליאמסון ובקרחון ויטל.
היסטוריה > מיפוי המפרץ

המפרץ מופה לראשונה בשנת 1955 על ידי ג'י. די. בלודג'ט (G.D. Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע היי ג'אמפ (מבצע קפיצה לגובה), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946–1947.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (Advisory Committee on Antarctic Names ;בראשי תיבות: US-ACAN), של ארצות הברית.
המפרץ נקרא על שם ג'ורג' קולבוקורסס (George Colvocoresses), ששירת כפרח קצונה (מידשיפמן (Midshipman)) על הסלופ ונסנס (Vincennes ), במהלך מסעה כחלק ממשלחת החקר מטעם ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
קולבוקורסס, שלימים קיבל דרגת קפטן, פרסם בין השנים 1852–1855 את חוויותיו במהלך משלחת החקר, בספרו: "ארבע שנים במשלחת החקר מטעם ממשלת ארצות הברית, בפיקודו של קפטן וילקס" ("Four Years in the Government Exploring Expedition Commanded by Captain Wilkes").
ממשק שורת פקודה

ממשק bash
ממשק שורת הפקודה (באנגלית: CLI/CMD - Command Line Interface) הוא מעטפת שמספקת מערכת הפעלה או תוכנה אחרת למשתמש על מנת שזה יוכל להקיש פקודות טקסטואליות שיפעילו אותה. ממשק שורת הפקודה הוא טקסטואלי, בניגוד לממשקים גרפיים אחרים שהתוכנה או מערכת ההפעלה יכולות לספק. ממשק שורת הפקודה נמצא בהמתנה לפקודות מהמשתמש: במקרה שפקודה הוקשה ונלחץ מקש ה"ENTER", הוא יעבד אותה מיידית, ובמקרה שהיא תקינה - גם יבצע אותה ויחזיר חיווי לפלט הסטנדרטי של הממשק כך שהמשתמש ידע מה תוצאת פעולתו. בעוד שבעבר ממשק שורת הפקודה היה טקסטואלי בלבד, כיום קיימים מימושים שונים המשלבים גם חלון גרפי לאותו הממשק, בתוכנות כגון MATLAB.
השימוש בממשק

לכל ממשק שורת פקודה יש מאגר פקודות שהוא יודע לעבד ולבצע. במקרה שהפקודה המוקלדת אליו אינה תקנית, הוא יחזיר על כך חיווי מתאים למשתמש, ולעיתים אף יפרט מהי סיבת הכישלון. ממשקים מסוימים מאפשרים למשתמש לדעת בכל שלב אילו פקודות הוא רשאי להקליד ומהן האפשרויות השונות של כל פקודה, וממשקים אחרים אינם מאפשרים זאת, ולכן המשתמש צריך להכיר מראש את הפקודות שהוא יכול להריץ.
כל הממשקים מאפשרים להריץ פקודות בזו אחר זו על ידי המשתמש, וחלק מהם אף מאפשרים לאגד מספר פקודות לביצוע ברצף בקובץ הנקרא "קובץ אצווה".
ראו גם

מעטפת (מחשבים)
קובץ אצווה
פקודה
Windows Terminal
ממשק DOS
מנשייה (יפו)

| --- | --- |

שכונת מנשיה, 1935
 מידע
 עיר:   תל אביב-יפו
 תאריך ייסוד:  שנות ה-70 של המאה ה-19
 קואורדינטות:  32°03′42″N 34°45′43″E﻿ / ﻿32.06158333°N 34.7619°E﻿ / 32.06158333; 34.7619
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מנשייה(למפת תל אביב רגילה) מנשייה(למפת גוש דן רגילה) מנשייה(למפת גוש דן מוגדלת) מנשייה  he מנשייהhe מנשייהמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב אל עבאס במנשייה שנודע גם בשם נווה שלום
מנשיה לאחר כיבושה, דצמבר 1948
שטח שכונת מנשיה, אפריל 2011
מנשייה מכיוון מגדל פסגות
מנשייה מיפו
מסגד חסן בק
בית גידי (מוזיאון האצ"ל בתש"ח) - בניין המגורים היחיד שנותר מהשכונה
מַנְשִׁייה (בערבית: المنشية) היה רובע מעורב בצפונה של יפו שנהרס בחלקו במלחמת העצמאות ונהרס כמעט במלואו במהלך ארוך שנים שראשיתו מיד לאחר סיום המערכה במרחב תל אביב ויפו במלחמת העצמאות וסופו בשנות ה-60 ושנות ה-70. השטח בו התקיימה השכונה נקרא עד היום "מנשייה", ממוקם באזור שבין מרכז תל אביב ויפו ונמצאים בו מרכז עסקים ראשי מפותח באופן חלקי, פארק צ'ארלס קלור ומספר אתרים נוספים כגון מסוף כרמלית ובית המלון דייוויד אינטרקונטיננטל.
למקור שמה של השכונה יש שתי גרסאות (על פי זאב וילנאי): האחת ששמה נגזר מהמילה הערבית "נשה" שמשמעותו בניין. הגרסה השנייה היא ששמה מתקשר למקום טיולים, מפני שהאתר עליו נבנתה שימש לפני כן כאתר טיולים ונופש לתושבי יפו.
ראשית ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות יפו הייתה ברחבי מנשייה - חצר שמרלינג, מתחם אמזלאג ובתוכו בית אהרן שלוש הראשון, מחוץ ליפו העתיקה, בית החולים שער ציון, לימים שכונת יפה נוף החרדית במערב מנשייה.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב הפיזי העירוני שבצפון יפו - רובע מנשייה, בקרב דוברי העברית, כנווה שלום יפו.
היסטוריה > ימי העות'מאנים והמנדט

מנשייה הוקמה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 בצפון מערב יפו כאחיותיה עג'מי וג'בליה בדרום העיר ושכונת אלנוזהא במזרחה כתוצאה מהתפשטות יפו מחוץ לחומותיה הנהרסות והמתפוררות. מיקומה של השכונה על שפת הים, באזור שנמצא ממערב לשכונת שבזי ומדרום לשכונת כרם התימנים שהוקמו כעשר שנים אחריה. מסגד השכונה, חסן בק, נבנה מחומרי בנייה שהוחרמו מתל אביב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1891 בנה השלטון העות'מאני בשכונה את תחנת הרכבת יפו שחיברה, בין השאר, בין יפו לירושלים והייתה נקודת הקצה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים. בשנת 1898 הוקמה על החוף במערב הרובע השכונה החרדית יפה נוף ובבית יעקב פסקל, הקונסול האוסטרו-הונגרי, נחנך משכנו החדש של בית החולים היהודי היחיד באזור, שער ציון.
בתקופת המנדט הבריטי התרחשו לעיתים תקריות בשכונה בין יהודים לערבים. פרעות תרפ"א החלו ב-1 במאי 1921 בהתנפלות על עוברים ושבים יהודים וביזת חנויות יהודים בשוק מנשייה.
משנות התשעים של המאה התשע-עשרה ועד שלהי שנות העשרים של המאה העשרים נתפס המרחב העירוני שבצפון יפו, בקרב דוברי העברית, כמורכב משני אזורים נבדלים – פרוור דרומי שנקרא "נווה שלום" ואזור עוני צפוני שכונה "חארת אלתנכּ" ("שכונת הפחים" בערבית). הערבים הכירו את שני החלקים, הצפוני והדרומי כמנשייה. יהודים וערבים התגוררו זה לצד זה בשני האזורים. כלומר, נווה שלום ומנשייה חלקו את אותו המרחב הפיזי ורק שמן השונה בפי האוכלוסיות הערבית והיהודית הבדיל ביניהן וכך מעידות גם שתי המפות האחת המנדטורית מ-1918 והשנייה מטעם חברת הכשרת היישוב מ-1923. קו הגבול שסורטט על ידי הבריטים בין יפו לתל אביב בשנת 1921, לא קיבל ביטוי פיזי עד מלחמת העצמאות. ושכונות רבות נחצו על ידי גבול זה. ולמרות זאת, מסוף שנות ה-20 לפי אור אלכסנדרוביץ' חל מהפך עמוק בדימוי הציבורי היהודי של המרחב המשותף נווה שלום/מנשייה שלא לווה בשינויים פיזיים או דמוגרפיים מהותיים. לטענתו, במקום הבחנות מרחביות המבוססות על הבדלים ברשת הרחובות, ובמעמדות חברתיים כלכליים, התקבלה בתודעה של היישוב חלוקה "לאומית" של המרחב, בין רקמה עירונית מודרנית ויהודית בתחומה של תל אביב (בגבולות הסרטוט הבריטי) לבין רקמה עירונית ערבית שנקראה בשם "מנשייה". חלוקה זאת גרמה לטענתו לשכונה להיראות כ"שכונת סְפר" יהודית מרגע הקמתה.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

זמן קצר לאחר אישור תוכנית החלוקה של האו"ם ב–29 בנובמבר 1947, לפיה "מנשייה ואבו כביר הוצאו מתחום המובלעת (של יפו שנועדה להיות ערבית) ונותרו בשטח המדינה היהודית" התרוקן האזור ממרבית תושביו הערבים והיהודים והפך לזירת מלחמת התשה יומיומית. מגגות הבתים בשכונה, לרבות מצריח מסגד חסן בק, צלפו הערבים בעוברים ושבים ברחובות תל אביב וגרמו לאבדות רבות בנפש. לאור האיומים הרבים על תושביה היהודים של תל אביב החליט ארגון האצ"ל לכבוש את השכונה. הלחימה הגיעה לשיאה בכיבוש מנשייה בידי האצ"ל בסוף אפריל 1948 כשבמקביל להתקפה משודרת תעמולה מטעם האצ"ל ברדיו המקומי, בערבית, המבטיחה לאוכלוסייה האזרחית גורל דומה לזה של תושבי דיר יאסין אם לא תעזוב את השכונה. בלחץ הבריטים הועברה מנשייה מידי האצ"ל לידי כוחות "ההגנה" שהשלימו במבצע חמץ את כיבוש יפו בסוף אפריל 1948. יפו נכנעה ב-13 במאי 1948 24 שעות לפני הכרזת מדינת ישראל. בשבועות הראשונים לאחר סיום המערכה נותרה השכונה ריקה מתושבים, כשחלק קטן מהמבנים והתשתיות הרוס כתוצאה ממתקפת האצ"ל, שבציר הפריצה שלו לכיוון הים עבר מבית לבית תוך קדיחה של פרצות בקירות הבתים, ומבנים רבים אחרים מוזנחים. השכונה לא הופגזה לא מהאוויר ולא מהיבשה.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בחלוף שבועות מעטים מסיום הלחימה במרחב תל אביב ויפו במאי 1948 נכנסו עולים חדשים למבנים הנטושים, והיא הפכה לשכונת עוני צפופה. נוכח אי–הוודאות בדבר האפשרות שהערבים ישובו ליפו בהתאם למתווה ברנדוט להשבת הפליטים לבתיהם, והחשש פן יפלשו למקום עוד תושבים יהודים וינציחו בכך את השכונה בתור שכונת עוני, החליטו ראש העיר, ישראל רוקח והמהנדס העירוני, דוד שיפמן ללא ידיעת מועצת עיריית תל–אביב והממשלה ליזום את הריסתה המיידית, חרף מחאת פולשים רבים שפונו מבתיהם לצורך פעולות ההריסה בהתראה קצרה. פעולת ההריסה, שהיא שהסבה לשכונה את הנזק העיקרי ולא הלחימה, התפרסה על פני חצי שנה לפחות עד ינואר 1949 ופסקה לאחר שהממשלה סירבה להשתתף במימונה.
היסטוריה > לאחר איחוד תל אביב ויפו

תל אביב ויפו אוחדו ב-1949. בשנות ה-50 וה-60 התלבטו המתכננים באשר לגורל השכונה: היו שהציעו לדלל את בתיה ולשקם את הנותרים, והיו שהציעו להורסה לגמרי. ידם של המצדדים בהריסה גברה, ולבסוף החליטה עיריית תל אביב-יפו בשנת 1963 לפנות ולהרוס את השכונה, כמו גם את שכונת נווה צדק הסמוכה (שנחשבה גם היא באותה תקופה לשכונת עוני מוזנחת).
במקום השכונה הוחלט להקים את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית (תוכנן להמשיך את שדרות רוטשילד עד לחוף). בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים בשאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים אמריקאיים. כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית אחוזות החוף. על אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר קמו באזור רק קומץ בניינים. הקמת בית הטקסטיל שבו שישה מגדלי משרדים הניצבים על פלטפורמה משותפת, החלה בשנות ה-70 והסתיימה בשנות ה-90. מאוחר יותר הוקמו מצפון לבית הטקסטיל שני מלונות - ב-1979 הוקם מלון דן פנורמה וב-1999 הוקם מלון דייוויד אינטרקונטיננטל. אולם מבנים אלה נותרו כמעט לבדם באזור, ומע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב צפון רחוב הרצל ובשנות ה-70 התרחב גם לאזורים המזרחיים יותר של העיר.
לקראת סוף שנות השישים הושלם פינוי תושבי מנשייה, והוחל בהריסת בתי השכונה. הקבלנים שהרסו את בתי השכונה לא פינו את פסולת הבנייה, אלא דחפו אותה למקום הקרוב האפשרי - לתוך הים. במהרה הצטברו על החוף כמויות עצומות של פסולת בניין, שהעירייה נדרשה לפנות. אולם, עד מהרה התברר כי עלות פינוי הפסולת גבוהה מאוד וכי משתלם יותר לכסות אותה בעפר. העירייה החליטה על הקמת גן הכולל עצים ומדשאות על גבי פסולת הבניין ועל פיסת הים שיובשה על ידי הריסות השכונה שפונו כולן אל האתר. התוצאה הייתה פארק צ'ארלס קלור המשמש עד היום לאירועים שונים ולרווחת הציבור. מנגד, איבדו תושבי תל אביב רצועת חוף ארוכה שיכלה לשמש כחופי רחצה. רק בחלקו הדרומי של הפארק קיימת רצועת חוף צרה וקצרה.
ממנשייה נותרו שלושה מבנים: מסגד חסן בק, הבניין בו ממוקם מוזיאון האצ"ל בתש"ח (בית גידי) בפארק צ'ארלס קלור ובית מוזנח ברחוב המרד 77 שניצל עקב הפיכתו לאתר הנצחה לאצ"ל. שכונת מנשייה הונצחה לפני שנהרסה במספר סרטים ישראליים, בהם "קזבלן", "לופו", "ניני" ו"מלכת הכביש".
היסטוריה > במאה ה-21

מבנים רבים בתחנת הרכבת יפו וסביבתה, בצידה הדרומי של השכונה, שרדו מאחר שעם הקמת צה"ל, הפך מתחם התחנה לבסיס צבאי. הבסיס ננטש בשנות ה-80 והמבנים בו הוזנחו. בחלק הדרומי של המתחם הוקם מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל. בתחילת שנות האלפיים פנה ראש העירייה, רון חולדאי, לצה"ל בבקשה שיעביר את המתחם לרשות עיריית תל אביב, לצורך שיקום ופיתוח האזור.
ביוני 2002 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תל אביב, תוכנית עקרונית חדשה למתחם מנשיה ואזור תחנת הרכבת, הכוללת שטחים לטובת בנייה למגורים, שימור מבנים היסטוריים ופיתוח לתיירות.
בנובמבר 2005 החלה עיריית תל אביב, באמצעות החברה העירונית עזרה ובצרון, בשיקום מתחם תחנת הרכבת יפו, ובמסגרתו הוסב המתחם (כ-20 דונם) למוקד תרבות, בילוי ופנאי, באמצעות זכיין. בשנים הראשונות לאחר השקתו זכה "מתחם התחנה" להצלחה רבה, אולם בהמשך הייתה ירידה בפופולריות שלו, עסקים רבים נסגרו והתפוסה ירדה. באוגוסט 2020, המתחם חזר לרשות עיריית תל אביב, ומאז הוא מנוהל על ידי חברת אתרים העירונית.
בספטמבר 2019, אושרה סופית עסקה עם בעלי הדולפינריום, במסגרתה קיבלה קרקע סמוך למסגד חסן בק, תמורת פינוי הדולפינריום. במקום נבנה מגדל מגורים ובית מלון.
ביוני 2021, אושרה להפקדה תוכנית בנייה חדשה למנשייה ומתחם התחנה. התוכנית כוללת בנייה של 640 יחידות דיור, 670 חדרי מלון ושטחים מסחריים, רובם בשטח מגרש החנייה בחזית מתחם התחנה ובשטח מוזיאון צה"ל שנסגר ב-2019.
לקריאה נוספת

אור אלכסנדרוביץ', הריסה אזרחית: ההריסה המתוכננת של שכונת מנשייה ביפו, 1948-1949
אור אלכסנדרוביץ', ‏גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום , תיאוריה וביקורת 41, קיץ 2013
נחום כהן, "אגדה אורבנית" 2012, דורון ספרים
רוטברד, שרון, 2005. עיר לבנה, עיר שחורה, תל אביב: הוצאת בבל
מיכאל יעקובסון: סיבוב במלון דן פנורמה תל אביב, באתר 'חלון אחורי', 10 במאי 2017
נועה שיינדלינג, רוחות הרפאים של מנשייה שבות לפקוד אותה, באתר "העוקץ", 6 ביוני 2017
מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלות והיסטורית על מלון דייוויד אינטרקונטיננטל תל אביב, באתר 'חלון אחורי', 19 בינואר 2024
הערות שוליים

↑  אור אלכסנדרוביץ', ‏גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום , תיאוריה וביקורת 41, קיץ 2013
↑  בסרט "קזבלן" משנת 1973 נראים בתי השכונה הגובלים עם הים
↑  וילנאי זאב, מדריך תל אביב (1941), הוצאת אריאל מרס 1987
↑  במאמרו של אור אלכסנדרוביץ', ‏גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום , תיאוריה וביקורת 41, הוא גורס כי הטענה כי ראשיתה של מנשייה בהתיישבות כפרית של מתיישבים מצרים משוללת בסיס היסטורי ונובעת, עד כמה שניתן לשפוט, מטעות סופר שנפלה בספרה המקיף של רות קרק על יפו, יפו: צמיחתה של עיר, 1917-1799. הספר ראה אור ב– 1984, ועל משפט אחד מתוכו הסתמכו כנראה, במישרין או בעקיפין, כל אלה שכתבו על מקורה של מנשייה בשני העשורים האחרונים. קרק כותבת שם: "לפי סקר ארץ–ישראל המערבית, היו סביב יפו ב–1881 מספר פרברים. מצפון לאורך החוף התרחבה המושבה המצרית לפרבר בנוי בקתות–טיט נמוכות, שנקרא סכנת אל–מנשיה והיה ברבות הימים לשכונה מוסלמית גדולה". קרק סמכה את הדברים על חיבור של הקרן לחקר ארץ ישראל  Palestine Exploration Fund (משנת 1882 שסיכם חלק מממצאי הסקר הגאוגרפי שעשתה הקרן בארץ ישראל בשנות השבעים של המאה התשע–עשרה). אולם עיון בחיבור זה מגלה כי השם "סכּנת אל–מנשיה" כלל אינו מוזכר בו, ובמקומו מופיע השם "סכּנת אל–מוסרייה" - "שכונת המצרים" או "השכונה המצרית". במפתח שמות המקומות של הסקר צוין כי "סכּנת אל–מוסרייה" מכונה גם 'סכּנת א–רשיד'
↑  שביט, יעקב וביגר, גדעון, ההיסטוריה של תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, 2001, עמ' 53
↑  דני רכט, שכונת קרטון (חארת' אל טאנאק), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  אור אלכסנדרוביץ', גבולות של נייר: ההיסטוריה המחוקה של שכונת נווה שלום, תיאוריה וביקורת, גיליון 41, קיץ 2013
↑  ארנון גולן, מלחמת העצמאות ויצירתה של תל אביב-יפו: שינוי מרחבי דרסטי ותוצאותיו, בתוך תל אביב-יפו מפרבר גנים לעיר עולם מאה השנים הראשונות, עורך ברוך קיפניס, 2009, עמ' 90
↑  רוטברד, שרון, עיר לבנה, עיר שחורה, 2005, הוצאת בבל
↑  רון פז, ‏מתחם הרכבת במנשיה: שימור בזווית שיווקית, באתר גלובס, 9 ביולי 2006
↑  שרון קדמי, ‏ת"א: המקומית אישרה תוכנית עקרונית למתחם מנשיה, באתר גלובס, 23 ביוני 2002
↑  ענת ג'ורג'י, תחנת הרכבת הראשונה של תל אביב תיהפך לאתר בילוי עוד כשנה וחצי, באתר הארץ, 27 באפריל 2006
↑  נועם דביר, המתחם החדש של תל אביב: תחנת הרכבת במנשיה, באתר הארץ, 29 באפריל 2010
↑  מיכל מרגלית, ‏מתחם התחנה בת"א: עלייה בדמי שכירות, 85% תפוסה, באתר גלובס, 7 בפברואר 2011
↑   גילי מלניצקי, התחנה שהושקעו בה 25 מיליון שקל - אבל מעטים עצרו בה, באתר TheMarker‏, 11 בפברואר 2021
↑   יעל דראל, אושרה עסקת הדולפינריום השנויה במחלוקת: היזמים ישלמו 320 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2019
↑  הילה ציאון, תל אביב: 29 עסקאות יוקרה בפרויקט מנדרין אוריינטל ליד הדולפינריום, באתר ynet, 8 ביוני 2021
↑  גיא נרדי, ‏רובע חדש בין נווה צדק ויפו: אושרה להפקדה תוכנית הבנייה במנשייה, באתר גלובס, 13 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477324905171
מסעוד חי רקח

| --- | --- |

 לידה:  1690 ת"נ איזמיר, טורקיה
 פטירה:  1768  (בגיל 78 בערך) י' באב תקכ"ח טריפולי, לוב
 מקום פעילות:  איזמיר, ארץ ישראל, לוב
 תקופת הפעילות:  ? – 24 ביולי 1768 
 רבותיו:  רבי חיים אבולעפיה (השני) ורבי יצחק הכהן רפפורט
 תלמידיו:  ר' יעקב רקח (בן נינו), ר' נתן אדאדי (חתנו)
 חיבוריו:  מעשה רקח, דברי הברייתא, חידושי השם
 
רבי מסעוד חי רקח (ה'ת"נ, 1690 - י' באב ה'תקכ"ח, 1768) נולד באיזמיר לר' אהרון רקח, לאחר מכן עלה לארץ ישראל, משם יצא כשד"ר לטריפולי וכיהן כרב המקום. נודע בשל ספרו על הרמב"ם מעשה רקח.
תולדות חייו

בצעירותו למד תורה אצל רבני איזמיר, רבי חיים אבולעפיה (השני) ורבי יצחק כהן רפפורט. עלה לארץ ישראל, ובשנת תק"ט (1749) יצא כשד"ר לצפון אפריקה. בגמר שליחותו התיישב בטריפולי שבלוב. עם הגיעו לטריפולי (1749), הבחינו בני הקהילה בגדולתו בתורה וביקשו ממנו להישאר ולהשתקע בטריפולי. הוא הסכים ונתמנה לאב בית הדין כשעימו משמשים כדיינים ר' דוד טייאר ור' בנימין ואתורי.
המהפכה שחולל ר' מסעוד הייתה גדולה ועמוקה. יהודי לוב, לאחר תקופה ארוכה של סבל, רדיפות והתמעטות האוכלוסייה שהתפזרה לכל עבר, היו זקוקים לדמות רוחנית שתכוון ותדריך אותם. משם הוא השפיע על כל יהודי לוב.
נפטר בטריפולי ביום י' באב תקכ"ח (1768). הותיר חידושים על הש"ס, ביאורים על חמש מגילות ודרושים בכתב יד. חלק מכתביו אבדו במשך הזמן. בטרם הגיע לטריפולי, ניהל ר' מסעוד קשרים עם קהילות ונציה וליוורנו ואף ביקר בהן. 
על השבחים שקיבל בביקוריו בוונציה וליוורנו כותב נינו ר' אברהם חיים אדאדי:
"ונורא הוא על כל סביביו, מגלגולי יישוביו, כי משם דרך ובא לו לעיר ויניציאה ושם ארי נעשה שואל להרב בעל אורח לצדיק י"ד סי"ז ומשם הלך לעי"ה ליוורנו וחתם שם עם חכמי העיר בהרדב"ז ח"כ ובספר פחד יצחק במדבר בערבה... "
ספריו

מעשה רקח - על משנה תורה לרמב"ם, ד' חלקים
דברי הברייתא - ספרי דרוש, פירוש על חמש מגילות
חידושי השם - על התלמוד
ספרו "מעשה רקח"

הרב רקח חיבר פירוש על היד החזקה לרמב"ם בשם "מעשה רקח". בתחילת הספר העתיק פירושים על הרמב"ם ממספר ראשונים ובראשם ר' אברהם בן הרמב"ם. ספר מעשה רקח נחשב[דרוש מקור] לאחד מספרי היסוד של הפירושים למשנה תורה, הן בזכות ברור הגרסה המדויקת של הרמב"ם (על ידי השוואת שבעה נוסחים שונים של הספר) והן בזכות פירושי הרב רקח עצמו. במשך עשרות שנים בספר הייתה הגרסה המודפסת היחידה של כתבי ר' אברהם בן הרמב"ם, דבר שנתן חשיבות גדולה לספר.
החבור הוא בן ארבעה כרכים כשרק חלק א' יצא בחיי המחבר בדפוס ונציה בשנים 1742–1743, חלקים ב' וג' הודפסו בשנים 1862–1863 בדפוס ליוורנו. חלק ד' הודפס רק בשנת 1964 בירושלים על ידי הרב שמואל עקיבא שלזינגר. חידושי הרב רקח מגיעים עד לאמצע ספר קנין ומשם ואילך יש חידושים של חתנו ר' נתן אדאדי מחבר הספר נתן מאורות.
מצאצאיו ותלמידיו

ר' יעקב רקח (בן נינו), ר' נתן אדאדי (חתנו), ר' אברהם כלפון, ר' שלום פלוס, ר' דוד טייאר, ר' משה לחמייש ור' בנימין ואתורי.
ספר מעשה רקח
מסעוד מעארך

| --- | --- |

מסעוד מעארך, תוניס, שנות ה-30
 לידה:  1858 תוניס, תוניסיה 
 פטירה:  1941 (בגיל 83 בערך) 
 מדינה:  הבייליק של תוניסיה, תוניסיה הצרפתית 
 שפות היצירה:  ערבית יהודית 
 
מסעוד עם משפחת בנו הנרי מעארך
שער הספר "אלחב ואלוטן", תרגום לערבית יהודית של "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו. תוניס, 1890.
מסעוד מעארך (Maarek; ידוע גם בשם העט בן אמיתי; 1858–1941) היה מחלוצי העיתונות והספרות היפה בערבית יהודית בתוניסיה.
קורות חיים

מסעוד מעארך נולד בתוניס בשנת 1858. קיבל חינוך מסורתי בילדותו, ולצד זאת השתלם בשפות זרות ובמיוחד בצרפתית.
בהשפעת רעיונות ההשכלה היה מעורב בפעילות עיתונאית וספרותית מגיל צעיר, ולאורך השנים היה לאחד הדמויות הבולטות בעולם הספרות והעיתונות בערבית יהודית בתוניסיה. לאורך חייו היה מעורב בהקמתם ועריכתם של מספר רב של עיתונים וכתבי עת: חדשותיים, פוליטיים וספרותיים. חלקם התפרסמו לזמן קצר, וחלקם נחלו הצלחה והופיעו במשך פרק זמן ממושך.
העיתון הראשון שהיה מעורב בהקמתו ועריכתו, ואחד המוצלחים שבהם, היה השבועון "אלבסתאן", שאותו ייסד בשנת 1888 ביחד עם יעקב שמלה וערך אותו קרוב לעשור. עיתון זה היה חדשותי-אינפורמטיבי באופיו, ובעל אוריינטציה ציונית; בכותרתו הצהיר העיתון על עצמו "גרידה ציונייה" – עיתון ציוני. בשנת 1889 הוציא מעארך לאור, במקביל לעיתון "אלבסתאן", את היומון "אלתיליגראף" (הטלגרף), שחידושו היה בכך שהכיל מברקים מתורגמים מצרפתית מסוכנות הידיעות הבס. מעל דפי עיתון זה פרסם מעארך גם ספרות יפה בהמשכים, כולל תרגומו לערבית יהודית של הרומן "מסתרי פריז" לאז'ן סי.
העיתונאי יעקב גולדמן, שביקר בתוניס בשנת 1890, כתב בשבחו של מעארך: ”גם מו"ל עברי יש פה. המו"ל [=המוציא לאור] מכ"ע [=מכתב עתי, כלומר כתב עת] באותיות עבריות ובשפה המדוברת, הוא הרב החכם מוהר"ר מסעוד מעארך הי"ו [=השם ישמרהו ויחיהו]. המו"ל הנהו חכם ונבון יודע שפת עבר [=עברית]”. גולדמן ממשיך ומספר כי מעארך ניסה לשלב בעיתונו מאמרים בשפה העברית, אך לצערו הרב קוראים רבים לא הצליחו להבין את העברית והתלוננו על כך שתמורת כספם הם מקבלים עיתון שחלקו העברי הוא כספר חתום עבורם.
אהבתו של מעארך לעברית ורצונו להנחיל אותה לקוראיו כשפה מודרנית באה לידי ביטוי גם בהדגשתו את המרכיב העברי בערבית יהודית. הוא התנגד למגמתם של סופרים יהודים-תוניסאים אחרים כגון יעקב שמלה, שניסו לקרב בכתיבתם את הערבית-יהודית לערבית הספרותית (הכתובה באותיות עבריות), שאותה ראו כמתאימה יותר לעיתונות וספרות.
בשנת 1892 ייסד מעארך את "אלנחלה", כתב עת ספרותי שבועי, שממנו הופיעו 25 גיליונות. בשנת 1895 ייסד את העיתון "אלחקיקה" שיצא לאור שנתיים, ובו בין היתר פרסם בהמשכים רומן פרי עטו בשם "אלכסב אלמזרוב" (הבהלה אחר הממון), שבהמשך יצא לאור כספר. בשנת 1908 ערך מעארך גם את "אלאכבאר", שבועון "ספרותי מדעי והיסטורי" שהיה ידוע באיכותו. כמו כן כתב מאמרים וסיפורים לעיתונים "אלצבאח" (הבוקר, בעריכת יעקב הכהן) ו"אלזמאן" (הזמן).
לבד מפועלו העיתונאי הענף, מעארך פרסם למעלה מעשרה ספרים – חלקם תרגומים של ספרות עברית מודרנית ומספרות העולם, וחלקם ספרים מקוריים פרי עטו. תרגומו הנודע ביותר הוא "אלחב ואלוטן" (האהבה והמולדת) – תרגום לערבית יהודית של הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" לאברהם מאפו. תרגום זה יצא לאור לראשונה בשנת 1890, פורסם במספר מהדורות וזכה לפופולריות רבה. ספר פופולרי אחר שלו הוא "כצאיל ג'חא" – סיפורי ג'וחא, סיפורים שגיבורם הוא הדמות ההומוריסטית ג'וחא המוכרת מסיפורי עם במזרח התיכון. עם יצירותיו המקוריות נמנות "אמאן אלנסא וכיאנתהם" (נאמנות הנשים ובגידותיהן) ו"קצצת אסתר אלגמילה" (סיפור אסתר היפה).
בנו של מעארך היה העיתונאי והפעיל הציוני החשוב אנרי מעארך.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כתאב אלחב ואלוטן, תאליף אלעאלם אלשהיר אברהם מאפו ; תערב מן אללוגה אלעבראנייה על ידי בן אמיתי (מסעוד מעארך), תונס: דפוס וזאן וכאסתרו, 1890. (גרסה דיגיטלית מלאה וזמינה של הספר באתר הספרייה הלאומית)
לקריאה נוספת

יוסף טובי וצביה טובי, הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה 1950-1850, אורות יהדות המגרב, 2000.
יוסף שטרית, מודרניות לאומית עברית מול מודרניות צרפתית: ההשכלה העברית בצפון-אפריקה בסוף המאה הי"ט, מקדם ומים, ג', תש"ן, עמ' 11–76.
חיים סעדון (עורך), תוניסיה, בסדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", הוצאת משרד החינוך ומכון בן צבי, תשס"ה.
מיכל שרף, ‏דניאל חג'אג' וחיבורו על תולדות הספרות הערבית-יהודית בתוניסיה, 1939-1862, פעמים 30, עמ' 53-54.
Joseph Sadan, "Judeo-Arabic Literature in the Nineteenth Century: Some Translated Stories and an Original Novel", Bulletin of the Israel Academic Center in Cairo, 1986, pp. 5-8.