stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנריק סנקביץ'

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1846 Wola Okrzejska, רפובליקת פולין 
 פטירה:  15 בנובמבר 1916 (בגיל 70) ווה, שווייץ 
 שם לידה:  Henryk Adam Aleksander Pius Sienkiewicz 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  קתדרלת יוחנן הקדוש 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה 
 שפות היצירה:  פולנית 
 סוגה:  נובלה, סיפור קצר, רומן קצר, רפורטז'ה, פיליטון 
 זרם ספרותי:  Positivism in Poland, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות בולטות:  Janko Muzykant, קוו ואדיס, The Knights of the Cross, Fire in the Steppe, With Fire and Sword, The Deluge, בישימון וביער עד 
 תקופת הפעילות:  מ-1869 
 הושפע מ:  Henryk Rzewuski 
 בן או בת זוג:  Maria Szetkiewicz (18 באוגוסט 1881–19 באוקטובר 1885)  Maria Romanowska-Wołodkowicz (11 בנובמבר 1893–ערך בלתי־ידוע)  Maria Babska (1904–?) 
 צאצאים:  Jadwiga Korniłowiczowa 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1905)  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
הנריק סנקביץ'
הנריק אדם אלכסנדר פיוס סנקביץ' (נהגה: שֶׁנְקיֶיביץ'; בפולנית: Henryk Adam Aleksander Pius Sienkiewicz, ‏האזנהקובץ:Pl-Henryk Sienkiewicz.ogg‏Ⓘ‏; שנודע בשם העט לִיטְווֹס, Litwos;‏ 5 במאי 1846, וולה אוקזֶ'ייסקה, ליד לוקוב, פולין – 15 בנובמבר 1916, ווה, שווייץ) היה עיתונאי וסופר פולני, חתן פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה

סנקביץ' היה בן למשפחת אצולה ממוצא ליטאי. בנעוריו גילה עניין רב בספרים שעלילותיהם התרחשו במאות ה-16 וה-17. הוא קרא את יצירותיהם של אלכסנדר דיומא ושל וולטר סקוט, עסק בציד ולמד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ורשה. בתקופה שלאחר לימודיו יצא לטיולים ממושכים על פני גרמניה, צרפת ואנגליה ושהה ארבע שנים בארצות הברית. אחרי כן יצא לסיורים ביוון, באיטליה ובאפריקה. עם סיום תקופת נדודיו החלה פעילותו הספרותית.
בשנת 1905 הוענק לו פרס נובל לספרות "על גדולתו כמספר אפי".
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט סנקביץ' לשווייץ, ושם נפטר. עצמותיו הועברו לפולין בשנת 1924 ונקברו מחדש בטקס חגיגי.
יצירתו

סנקביץ' ערך בו-זמנית שני כתבי עת והשתתף בכתיבתם של כתבי עת נוספים. את הסיפורים הראשונים שלו פרסם בשם בדוי. נושאיו היו לקוחים מן ההיסטוריה הפולנית, המיתולוגיה של הודו, מהספיריטואליזם ומהאלגוריה.
בהשפעת הרומן בן חור כתב על תקופת ישו, ובסיפור נלך בעקבותיו אפשר כבר לזהות את ניצניו של הרומן קוו ואדיס, שייכתב מאוחר יותר. הוא כתב סיפורים על רשמי מסעותיו באפריקה, כמו הסיפור דרמה במדבר. ברבים מסיפוריו, המתרחשים ברחבי העולם, הוא מוצא הזדמנויות להביא דברים על מולדתו ועל בני עמו. בסיפור שומר המגדלור, גיבור הסיפור הוא פולני זקן שעזב את מולדתו 40 שנה קודם לכן, אך כשמזדמן לו לקרוא בשיריו של מיצקביץ', הוא מזדעזע עד כדי כך שהוא שוכח להדליק את האור במגדלור וכתוצאה מכך מפטרים אותו והוא יוצא שוב לכתת את רגליו בדרכים. באחד הסיפורים על הרקע האמריקאי, לחם חוקנו, מתואר גורלם של איכר פולני זקן ובתו.
סיפוריו לא זכו להצלחה, ורק כשהתחיל לתאר נושאים פולניים מובהקים, חשף את מלוא כישרונו. בסיפור שרטוטי פחם הוא מביא מראה אותנטי של הכפר הפולני. לסיפור זה יש דמיון מה ל"אדמה" של אמיל זולא ודרך התיאור דומה לדרכו של גוגול. בסיפור יש גם דמות של יהודי. דמויות היהודים ביצירותיו מוצגות באופן שלילי למדי.
אחרי עוד כמה יצירות שלא זכו לתהודה רבה, סלים מורזה, דרך המדבר ועול הטטרים, פרסם סנקביץ' את הטרילוגיה ההיסטורית הגדולה שהפכה אותו למספר הראשון במעלה של אומתו ולאחד הסופרים הפופולריים של הדור.
שלושת חלקי הטרילוגיה הם:
באש ובחרב (1884), שהופיע בתרגום העברי בשני כרכים.
המבול (1886), שהופיע בתרגום העברי בשלושה כרכים.
פאן וולודיובסקי (1888), שהופיע בתרגום העברי בכרך אחד.
הטרילוגיה עוסקת בתולדות פולין במאה השבע עשרה. החלק הראשון מתרחש ברקע מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי. החלק השני מתרחש ברקע המאבק הלאומי, הדתי והצבאי של הפולנים נגד השוודים. החלק השלישי מתאר את המלחמה הגדולה בטורקים בשנת 1662. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הבמאי היהודי-פולני יז'י הופמן צילם סרטים על בסיס טרילוגיה זו.
אחרי הטרילוגיה פרסם סנקביץ' רומן היסטורי גדול בשם הצלבנים, שעלילתו מתרחשת בראשית המאה החמש עשרה ומתארת את סיפור אהבתם של בני האצולה הפולניים הצעירים, זבישקו ודנוסיה, ואת התקופה שהובילה לקרב גרונוולד בין ממלכת פולין וליטא ולבין המסדר הטווטוני בצפון-מזרח אירופה.
רומן היסטורי נוסף הוא בשדה התהילה, המתאר את הכנותיו של סובייסקי לקרבות נגד האוסטרים. רומן זה היה אמור להיות החלק הראשון בטרילוגיה שמעולם לא הושלמה.
הרומן ללא דוגמה, שפורסם בשנת 1890, נחשב לרומן פסיכולוגי טוב ושונה מאוד מיתר הרומנים של סנקביץ'.
בשנת 1895 פרסם סנקביץ' את הספר שהביא לו את עיקר פרסומו, קוו ודיס, רומן היסטורי על רקע ראשית הנצרות ברומי. הספר זכה להצלחה אדירה ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1906 פרסם את בשדה הקרב, גלוריפיקציה של הגיבור הלאומי יאן סובייסקי.
המערבולת, מיצירותיו האחרונות, מתארת את התסיסה החברתית שלפני מלחמת העולם הראשונה. יצירתו האחרונה של סנקביץ', אותה השלים בשנת 1912, היא גם הספר היחיד שכתב לבני הנעורים, בישימון וביער עד.
מיצירותיו

Hania 1875 הניה בתרגומו של ח. ש. בן אברהם הופיע בשנת 1946 ומהדורה נוספת בשנת 1970 בהוצאת יוסף שרברק.
שומר המגדלור הופיע בשנת תש"ח.
Janko Muzykant 1879 ינקו המוזיקאי הופיע בשנת תרצ"ו.
Za chlebem 1880 בעבור פת לחם הופיע בשנת תשי"ט.
Ogniem i mieczem 1884 באש ובחרב תורגם על ידי ע. נ. פרנק והופיע בהוצאת שטיבל בוורשה בשנים תרע"ט-תרפ"א. מהדורה נוספת ראתה אור בהוצאת מסדה בשנת 1965.
Potop 1886 המבול הכרך הראשון תורגם על ידי ע. נ. פרנק (או פרענק) ושני הכרכים הנוספים תורגמו על ידי אברהם לוינסון, הוצאת שטיבל, תר"ץ-תרצ"א. הספר הופיע בשנת 1930 ומהדורה נוספת בהוצאת מסדה בשנת 1966.
Pan Wołodyjowski 1888 פאן וולודיובסקי תורגם על ידי ד"ר ברוך הראל והופיע בהוצאת מסדה בשנת 1965.
החייל המשוחרר הופיע בשנת 1947.
Bez dogmatu 1891 בלי דוגמה
Quo Vadis 1896 קוו ודיס בתרגומו של ח. ש. בן אברהם, הופיע בשנת 1967 בהוצאת נ. טברסקי. מהמהדורה הזאת השמיטה המערכת כמה קטעים שלדעתה אין מקומם בתרגום העברי. 
תרגום נוסף מאת אורי אורלב; איורים; אלכסנדר לויטס. אור יהודה: זמורה-ביתן, 2003.
Na jasnym brzegu 1897 על קרקע שטופת שמש
Krzyżacy 1900 אבירי הצלב
Na polu chwaly 1906 בשדות התהילה
Wiry 1910 הסערה
W pustyni i w puszczy 1912 - הופיע בעברית בארבעה תרגומים ושלושה כותרים שונים
בישימון ובערבה - בתרגומו של יוסף ליכנטבוים, תשי"ג, הוצאת אמנות
בישימון ובערבה - בתרגומו של אורי אורלב, 1970, הוצאת מרכוס
בישימון וביער עד - בתרגומה של שולמית הר-אבן, תשל"ב, הוצאת ידיעות אחרונות
במדבר וביער עד - בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ, 1991, בהוצאת ספריית מעריב
הערות שוליים

↑  שירי לב-ארי, לרומא, להיצלב בפעם השנייה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2003
אביעד קליינברג, "דמעות של קדושה זולגות מעיניהם המאירות", באתר הארץ, 7 באפריל 2003
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268287905171  PLWABN: 9810613497805606  BIBSYS: 90132882  BNC: 000041695  BNE: XX1011298  BnF: cb119247156 (data)  CANTIC: a10478115  CiNii: DA01023216  GND: 118797107  HDS: 028458  ICCU: CFIV019435  ISNI: 0000 0001 1874 0101  LCCN: n50024588  LNB: 000015249  NDL: 00456550  NKC: jn19990007946  NLA: 35498728  NLG: 173126  NLK: KAC199625287  NSK: 000100382  NTA: 068965591  RERO: 02-A000149807  RSL: 000081885  SELIBR: 91677  SNAC: w6nv9s42  SUDOC: 027137643  Trove: 975113  VcBA: 495/131586  VIAF: 24608122   WorldCat (עם VIAF): 24608122
המרינה בבת גלים

בת גלים, מבט מסטלה מאריס
אליפות חיפה הפתוחה בגלישת גלים לשנת 2012, בת גלים
המרינה בבת גלים ובקיצור המרינה, הוא השם המקובל לתוכנית בנייה גדולת-ממדים, בחופה המערבי של שכונת בת גלים, שאותה ביקשה עיריית חיפה לקדם החל משנות ה-90 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.
בתחילת שנת 2020, חודשה התוכנית, במיקום אחר מהתוכנית שהוצעה בשנות ה-90, לאחר שהוצגה תוכנית מתאר ארצית חדשה למעגנות על ידי מנהל התכנון. בספטמבר 2020 התקיים דיון בוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הוולנת"ע) בו הודיעה שרת התחבורה מירי רגב שהיא תקדם את התוכנית. בדיון השתתפה גם ראש העירייה עינת קליש רותם שגם הביעה תמיכה בעד הקמת מרינה בבת גלים. בנובמבר 2021 דחתה הוועדה את התוכנית החדשה.
מיקום וסביבה

בת גלים, שהוקמה בשנות ה-20, תופסת את שטח הכֵּף שבולט אל הים התיכון בצפון-מערב חיפה. העובדה שאזור זה הוא גם המקום שבו מסתיים הר הכרמל ונפגש עם הים, משלימה את הייחוד הגאולוגי והאקולוגי שלו. לפיכך האזור שבין עין הים ובת גלים (בין תל שקמונה וה"קזינו") הוא חוף צר, שבו מתקיים ריף טבעי שמארח יצורי ים נדירים. התנגשות קו החוף ואזור ההר בנקודה זו יוצרת תנאים שאינם מתקיימים במקומות אחרים בארץ ישראל, ביניהם משטרי רוחות שנצפים אך ורק במקום זה, בהיותו המקום היחיד לאורך חופי הארץ שבו הים נמצא מצד צפון. תנאים אלה הביאו להתפתחותם של ענפי ספורט ימי ובראשם גלישת גלים, גלישת רוח וקייטסרפינג, שזוהו עם חוף בת גלים, והשכונה היא מוקד לתחרויות גלישה בהיקף בינלאומי.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > רקע היסטורי

תוכנית להקמת מרינה בבת גלים עלתה לראשונה ב-1949, על בסיס תוכנית מתאר שאושרה עוד בתקופת המנדט הבריטי, בשנת 1944, לפיתוח חזית הים המערבית של חיפה לתיירות ונופש, הכוללת יבוש רצועת הים בין חוף בת גלים לחוף כיאט (על בסיס תוכנית זו הוקם בהמשך פרויקט מגדלי חוף הכרמל). בקיץ 1961 אישרה מועצת עיריית חיפה בראשות אבא חושי תוכנית לייבוש 400 דונם בשלב הראשון, באמצעות זיכיון שנמסר לחברות סולל בונה ורסקו, שתמורתו ימסרו לעירייה שטח של 166 דונם מתוך ה-400 דונם. בשלב בשני תוכנן ייבוש של קטע נוסף של 600 דונם עד תל שקמונה. התוכנית שאושרה כללה ייבוש של רצועת חוף באורך של 1.5 ק"מ וברוחב של כ-350 מטר, הקמת מרינה, 1,500 יחידות דיור ובתי מלון. אולם ועדת הכלכלה של הכנסת דרשה להקים ועדה לבדיקת הכדאיות הכלכלית וההנדסית של הפרויקט. בסוף שנת 1966 הוגש דו"ח הנדסי, לאחר עבודת סקר שנערכה בידי מהנדסים ואדריכלים, שאישר את ההיתכנות ההנדסית והכדאיות הכלכלית של הפרויקט. אך העירייה התקשתה בגיוס ההון הדרוש לפרויקט. בשנת 1969 ניסה, ללא הצלחה, ראש עיריית חיפה משה פלימן, לגייס משקיע אמריקאי לטובת הקמת הפרויקט.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > תכנון ואישור התוכנית

באמצע שנות ה-80 החליט ראש עיריית חיפה אריה גוראל שוב לקדם את רעיון המרינה, שעל תכנונה הופקדה החברה הכלכלית לחיפה. בין השאר ניסה לגייס לפרויקט משקיעים מהונג קונג. בספטמבר 1993 הוצגה לאישור תוכנית המרינה, שכללה ייבוש של שטח בגדול 400 דונם, בניית 1,500 חדרי מלון, מרכז תיירות ובידור ומרינה בעלת קיבולת של 1,200 כלי שיט.
בנובמבר 1996 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית הבנייה. אישור התוכנית שכללה ייבוש של קטע מהים במקום בו ערכי טבע ייחודיים, הביא למאבק נגד הקמתה ודיון ציבורי שהקיף אנשי אקדמיה, אדריכלים ומתכננים, ואת תושבי השכונה.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > המחלוקת סביב התוכנית > הטיעונים בעד

הצורך בפיתוח אזור-החוף של חיפה נדון בעירייה במשך כהונתם של ראשי העיר אריה גוראל וביתר שאת עמרם מצנע, כמענה להיעדרו של מנוע כלכלי איתן באזור חוף-הים שיבסס את מיקומה של חיפה על מפת הערים הימיות כעיר שתוכל למשוך עסקים הפונים לפלח המעמד הגבוה ובכך להעשיר את קופת העירייה ולתרום לכלכלה העירונית. הטיעון המרכזי שתמך בהקמתם של המבנים על השטח המיובש היה תיירות - סנגורי המרינה טענו כי לא ייתכן שבעיר גדולה הנהנית מחוף ים לא יהיה פיתוח של תיירות ימית עסקית, בדוגמת המעגנות הקיימות בהרצליה ובערי-חוף בעולם; וכי המיקום המתאים ביותר לכך הוא חוף בת גלים, עד אז מהשטחים המעטים הלא-מפותחים בחיפה. כמו כן טענו אנשי הפרויקט כי החלופות שהוצעו להם, ובראשן נמל הקישון, אינן מוצלחות.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > המחלוקת סביב התוכנית > הטיעונים נגד

עיקר הטיעונים הקונקרטיים נגד הפרויקט הושמעו מהכיוון הסביבתי, אולם הם נתמכו בטיעונים אורבניסטיים שלמים יותר - שבין היתר הדגישו את הכורח העקרוני בבדיקת חלופות, ובמיוחד במיקומה של פעילות עירונית כלכלית במרכז-העיר, היינו בנמל חיפה, ולא בשכונות מגורים שקטות, תוך ערעור מרקם חייהן והפרדתן ממשאבי הטבע שלהן. המודל השלילי שעמד מול עיניהם של המתנגדים היה המגדלים שקמו ממש באותה העת על שפת הים בנווה דוד, דרומה מבת גלים, שנקראו "מגדלי חוף הכרמל" ושלכאורה הפכו למודל של תכנון שגוי ופגיעה נופית ואורבנית חריפה. הטיעון הסביבתי העיקרי במאבק על בת גלים התבסס על ייחודו הטבעי של האזור שיועד לייבוש. החשש המרכזי היה כי העירייה אינה מעוניינת לפתח את החוף פיתוח מוּטה-נופש, כי אם מסחרי ומוכוון-נדל"ן, חרף תוכניות אב ארציות ששללו בנייה פרטית על החופים; וכי הפרויקט יאיים על הנגישות הציבורית למים.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > המחלוקת סביב התוכנית > המאבק לביטול התוכנית

הגולשים, שהבינו כי פיתוחו של המקום יפגע בהם ובתנאי-הטבע שאיפשרו את עיסוקם, היו לחוד החנית של המאבק האזרחי נגד המרינה, שפרץ בסוף שנות ה-90. תנועות וארגונים שהתייצבו לצדם מנו את פורום בת גלים, החברה להגנת הטבע, אדם טבע ודין, "חוק הטבע", אדריכלים, מתכנני ערים ומדענים מהטכניון ומאוניברסיטת חיפה, סטודנטים ואמנים וכן חברי האופוזיציה בעיריית חיפה ואנשי המשרד להגנת הסביבה. במהלך למעלה מעשור בין השנים 1995 ו-1997 דנו ערכאות שונות בבתי המשפט במספר עתירות שהוגשו מטעמם של המתנגדים לתוכנית המרינה, כאשר על כל פסיקה נגד הפרויקט הוגשה עתירה מטעם העירייה, בניסיון להאריך את משך הדיונים ולמרוט את משאביהם של המתנגדים. ועדות של משרד הפנים התכנסו לאורך התקופה, ובהן התלהטו דיונים בין אנשי העירייה לבין אנשי הסביבה והספורטאים. הפעולות כללו גם הפגנות שנערכו בחופי הארץ. בסוף נובמבר 2005 קיבלה המועצה הארצית לתכנון ובנייה החלטה שלא לאשר את המשך קידום פרויקט המרינה במערב בת גלים. יום זה צוין ברחבי הארץ כ"ניצחון מוחץ של התנועה הסביבתית" ועם זאת, היה ברור לחוגגים כי מאבקם לא הושלם. יונה יהב, ראש העיר שנכנס לאחר עזיבת מצנע, ביטא את מחויבותו למרינה במיקומה המקורי, ונותר כך גם שנה וחצי לאחר מכן, כששוב הפסיד בוועדה דומה. השופטים וראשי הוועדות הדגישו כי עיריית חיפה הפרה את תוכנית האב לחופים, כך גם במקרה המגדלים בחוף נווה דוד; וכי לא עצם המרינה פסול אלא המיקום שנבחר עבורה. החלופות שהועלו - החוף המזרחי של בת גלים, ונמל הקישון, שַבו ונדחו בידי עותרי העירייה, שכן באתרים אלה נדרש פינוי של בסיסי צבא, מה שיחייב כמות רבה יותר של משאבים וזמן.
במפנה העשור השני של המאה ה-21 נדמה כי עתידה של המרינה בחיפה הוא תלוי של זהות ראשי העיר שייבּחרו בה. ב"סקירה משפטית בנושא חופים" של המשרד להגנת הסביבה מ-2003 נאמר - ”פסיקות בתי המשפט הן תקדימים חשובים להגנת קווי החוף של ישראל מפני פלישת הפיתוח. יתרה מזו, פסיקות בתי המשפט ומחאה ציבורית נמרצת מביאות להערכה מחודשת של התוכניות לפיתוח החוף בחיפה”.
תוכנית המרינה משנות ה-90 > המחלוקת סביב התוכנית > מחלף אלנבי

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה עיריית חיפה בהקמת מחלף אלנבי, המחבר את שכונת בת-גלים לכביש 4, על בסיס תוכנית מתקופת המנדט הבריטי לגשר, זאת כחלק מתוכנית המרינה בבת גלים. בזמן שנבנה המחלף עתרו ארגוני איכות הסביבה לבית המשפט המחוזי בבקשה שיורה על הפסקת העבודות כיוון שעל פי טענתם הוא נבנה ללא היתרי בניה, מאחר שתוכנית העירייה מנוגדת לתוכנית המתאר הארצית לחופים (תמ"א 13), האוסרת על בנייה במרחק של 100 מטר מקו המים. בית המשפט המחוזי קיבל את טענתם ועצר את המשך הבניה. בתגובה עתרה עיריית חיפה לבית המשפט העליון בטענה כי לאחר שהושקעו רוב הכספים שיועדו לשם הקמת המחלף ורובו כבר נבנה מחייב האינטרס הציבורי להשלימו. בית המשפט העליון קיבל את עמדת העירייה וביטל את פסק הדין של בית המשפט המחוזי, אך חייב אותה להכין תוכנית חדשה להשלמת המחלף שתהיה כפופה להיתרי בנייה תקפים. משנת 2002 נותר המחלף ללא החיבור החשוב לשכונת בת גלים. באמצע שנת 2012 החל פרויקט השלמת המחלף שבמסגרתו הוקם גשר שמאפשר את החיבור לשכונת בת גלים, על פי תכנון חדש בהיקף צנוע יותר, שלא כלל יבוש שטח מהים.
תוכנית המרינה 2020

תוכנית המרינה שהוצעה בשנת 2020 שונה במידה רבה מתוכנית המרינה שהוצעה בשנות ה-90. מיקום התוכנית הוא בין החוף השקט, לבסיס ההדרכה של חיל הים שעתיד להתפנות, ולא באזור שמול מחלף אלנבי. במקום כבר הוקמה טיילת, אך אין בו חוף רחצה אלא שובר גלים. התוכנית הראשונית שקידמה עיריית חיפה כללה הקמת מעגנה לפעילות של מועדוני שייט בחוף השקט (כולל פינוי מועדון חתירה חיפה, צופי ים חיפה ואגודת יורדי ים זבולון מנמל הקישון), והקמת חוף רחצה חדש מול בית חולים רמב"ם. ובשלב השני, עם פינוי בסיס ההדרכה של חיל הים, הקמת מרינה בשטח שמולו שאינו נגיש כיום לציבור. בנובמבר 2021 דחתה ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע) את התוכנית.
חלופת הנמל המערבי

חלופה נוספת להקמת מרינה בחיפה, שעלתה כבר בשנת 2009, היא בתוך חלקו המערבי של נמל חיפה. אולם חיל הים התנגד לתוכנית, בגלל קרבתה לבסיס חיפה. באוגוסט 2017 אישר קבינט הדיור את תוכנית חזית הים העירונית של חיפה (תמ"א 13/3/א), שמטרתה העיקרית היא לפתוח את חלקו המערבי של הנמל באמצעות הקמת חזית עירונית, אך ללא הקמת מרינה במקום.
הערות שוליים

↑  הארץ, עיריית חיפה ממשיכה לחפש אתרים להקמת מרינה, באתר TheMarker‏, 14 בדצמבר 2003
↑  דרור פויר, ‏סוגרים את הים: עד 2030 יוקמו חמש מרינות חדשות. מי צריך אותן בכלל?, באתר גלובס, 11 בינואר 2020
↑   גילי מלניצקי, הקרב על חופי הים: דווקא עכשיו - מירי רגב דואגת לעשירים, באתר TheMarker‏, 29 בספטמבר 2020
↑  בועז כהן, הירוקים נגד מרינה בבת גלים, באתר כלבו – חיפה והצפון, 7 באוקטובר 2020
1 2  בועז כהן, לא תהיה מרינה בחיפה. נדחתה התוכנית להקמת מעגנות חדשות למעט אחת בנהריה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 30 בנובמבר 2021
↑  תכנית לבנית טיילת של 4 וחצי קל"מ בחוף בת גלים, מעריב, 14 ביולי 1949
↑  יבוש ,חוף התכלת׳- לשלב בצוע, הארץ, 28 באוגוסט 1961
↑  אושרה תכנית ייבוש קטע הים במערב חיפה, דבר, 23 באוקטובר 1961
↑  א. חושי: נאבק לייבוש הים, למרחב, 4 במרץ 1963
↑  ש. האוזר, הושלם הסקר לאפשרויות ייבוש קטע בחוף חיפה, על המשמר, 25 בדצמבר 1966
הוגש דו"ח מוקדם בענין ייבוש רצועת"חוף בחיפה, דבר, 20 בנובמבר 1966
↑  יהודה עזריאלי, הים ייסוג לאחור..., הצופה, 8 במרץ 1968
↑  בחיפה דנים בייבוש 1000 דונם מהים, למרחב, 20 ביוני 1969
↑  ראובן בן צבי, חיפה רוצה מרינה רב־תכליתית, מעריב, 17 ביוני 1986
↑  נציג קבוצת משקיעים. מהונג קונג יבקר בחיפה, מעריב, 29 באוגוסט 1989
↑  יגאל קוצר, תכנית המתאר החדשה של המרינה בחיפה לפני סיום, חדשות, 7 בספטמבר 1993
↑  דוד חיון, ‏תוכנית המרינה בחיפה אושרה להפקדה בתנאים מחמירים, באתר גלובס, 6 בנובמבר 1996
↑  דוד חיון, ‏האירגונים הירוקים הפגינו בחיפה נגד הקמת פרוייקט המרינה בבת גלים, באתר גלובס, 2 ביוני 1998
↑  דוד חיון, ‏חברת מועצה בחיפה דורשת הפסקת קידום תוכנית המרינה בבת גלים, באתר גלובס, 29 בדצמבר 2002
↑  נעה ווסרמן, ‏ועדת הערר דחתה ערעור הירוקים נגד המרינה בבת-גלים, באתר גלובס, 26 באפריל 1998
דוד חיון, ‏נחמה רונן: אלחם נגד הגירסה התכנונית החדשה של פרוייקט המרינה בחיפה, באתר גלובס, 23 בנובמבר 1998
↑  נפסלה התוכנית להקמת מרינה בראש הכרמל, באתר וואלה, 29 בנובמבר 2005
↑  סקירה משפטית בנושא חופים של המשרד להגנת הסביבה.
↑  אבי שמול, המחוזית הקפיאה בניית מחלף בכניסה למרינה בחיפה: מנוגדת לתוכנית המתאר לחופים, באתר הארץ, 30 במרץ 2001
↑  אורלי פלג-מזרחי, ‏ביהמ"ש עצר בניית מחלף אלנבי-דרך ההגנה בחיפה, באתר גלובס, 29 ביולי 2001
↑  1דליה טל, ‏הירוקים מבקשים דיון חוזר בבניית מחלף אלנבי בחיפה, באתר גלובס, 10 במרץ 2002
↑  איל לרמן, 35 מיליון שקל יושקעו בהשלמת מחלף אלנבי, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 4 ביולי 2012
↑  שלומית צור, ‏חוף חדש בדרך: מתי צה"ל יתפנה מבת גלים בחיפה?, באתר גלובס, 6 באוגוסט 2018
↑  בועז כהן, שאילתה: מתי תיפתח טיילת בת גלים החדשה?, באתר כלבו – חיפה והצפון, 21 באפריל 2021
↑  מרינה בחיפה - חלופת הנמל המערבי - חזית ים עירונית - דף הבית - חי פה - חדשות חיפה, באתר חי פה - חדשות חיפה, ‏3 בספטמבר 2009
↑   אריק מירובסקי, תל אביב, מאחורייך: "חיפה תיהפך לעיר חוף ברמה בינלאומית", באתר TheMarker‏, 14 באוגוסט 2017
מיקומה המוצע של המרינה בתוכנית 2020, בשטח הים שמול בסיס ההדרכה של חיל הים
החומה החוסמת את מעבר הציבור לשטח הים הצמוד לבסיס ההדרכה של חיל הים. מעבר לחומה זו הציעה עיריית חיפה להקים מרינה
המרכז הערבי-יהודי ביפו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מתנ"ס 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1993
 תאריך פתיחה רשמי:  1993 
 קואורדינטות:  32°02′28″N 34°44′52″E﻿ / ﻿32.04111111°N 34.74777778°E﻿ / 32.04111111; 34.74777778
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) המרכז הערבי-יהודי ביפו(למפת גוש דן רגילה) המרכז הערבי-יהודי ביפו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז הערבי-יהודי ביפו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכז הערבי-יהודי ביפו  he המרכז הערבי-יהודי ביפוhe המרכז הערבי-יהודי ביפומפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תקריב של החזית
לוגו הפינה האמריקאית ביפו
המרכז הקהילתי הערבי-יהודי הוא מרכז קהילתי השוכן בגן טולוז ברחוב קדם שבשכונת גבעת עלייה בדרום יפו.
המרכז הקהילתי

המרכז הוקם באוקטובר 1993 על ידי איברהים אבו שאנדי והדס קפלן במטרה לקרב בין יהודים וערבים ולחנך להיכרות ולשותפות בין שתי הקבוצות. ייחודו בכך שהוא משמש כבית וכמרכז קהילתי ליותר מ-3,000 איש, בני שלוש קהילות דתיות ותרבותיות שונות - יהודים, מוסלמים ונוצרים. המקום מפעיל מגוון חוגים לכל הגילים, בין היתר בתחומי אמנות פלסטית, מחול, מוזיקה מזרחית ומערבית, ספורט, הקניית שפות, ועוד. בנוסף מציע המקום מגוון חוגי העשרה המשולבים בתוכניות הלימודים של בתי הספר בסביבה.
המרכז מציין אירועי תרבות וחגים של שלוש הדתות, ומקיים מפגשים בין בתי ספר וגנים, ערבים ויהודים, במטרה לאפשר דו-שיח ביניהם, בין היתר גם אגב שימוש באמצעים אומנותיים ובהפעלה. עוד מפגיש המקום בין קבוצות אוכלוסייה מבוגרת ומעורבת מיפו ומיישובים אחרים. במרכז פועלים אולם ספורט, חדר כושר המחלק את שעות פעילותו בין נשים לגברים, ומשחקייה לילדים.
פעילויות ייחודיות

מקהלת הנוער קולות השלום - מקהלת הנוער היחידה בארץ לנוער מעורב, ערבי ויהודי, בניצוחו של האומן יאיר דלאל.
הפינה האמריקאית ביפו (The American Corner Yaffo, ראשי תיבות ACY) - מחלקת ההסברה וקשרי החוץ של שגרירות ארצות הברית בישראל מפעילה במקום את הפינה האמריקאית, המספקת מידע עדכני אודות ארצות הברית, ומארחת דוברים ומרצים אמריקאים, ומורים לאנגלית.
"הקבוצה ביפו" - בית ספר עצמאי למחול עכשווי שקם בשנת 2001 על ידי תלמידיו. הם פנו לרקדנים ולמורים למחול וכך יצרו תוכנית לימודים שנתית, שהפכה בשנת 2002 לעמותת "הקבוצה ביפו". כיום פועלים במסגרת בית הספר כעשרים מורים וכוריאוגרפים, והוא מפעיל מסלולי לימוד שנתיים, שיעורי מחול פתוחים, סדנאות, ואירוע מחול חודשי פתוח. במקום כ-400 תלמידים.
מועדון הנוער "צעירים למען יפו" (שביבה מין אג`ל יאפא) - מועדון נוער שהוקם במטרה "למלא את החלל שנפער בחברה הערבית ביפו" ולהביא למעורבות חברתית בין בני נוער וסטודנטים. המועדון מתמקד בארבעה תחומים - אומנות, דרמה, מוזיקה ומשחקים חברתיים.
פסטיבל שנתי "דואט ביפו" - פסטיבל המתקיים במרכז הקהילתי ובגן טולוז מאז שנת 1993. האירוע מפגיש ומשלב בין אומנים יהודים וערבים, והוא זוכה לחסות האיחוד האירופי.
הערות שוליים

↑  מועדון הנוער צעירים למען יפו
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל דואט ביפו ייפתח בשבוע הבא, באתר ynet, 7 ביולי 2004
↑  מרב יודילוביץ', ביפו שרים בשני קולות, באתר ynet, 17 ביולי 2001
העבודה הטובה ביותר בעולם (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'רארד לאוזיר
 הופק בידי:  ג'ין לואיס ליבי
 תסריט:  ג'רארד לאוזיר
 שחקנים ראשיים:  ז'ראר דפארדיה
 צילום:  ג'ין ויווס לה-מנר
 מדינה:  צרפת צרפת
 הקרנת בכורה:  11 בדצמבר 1996
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $9,900,000
 הכנסות:  $13,643,412
 דף הסרט ב־IMDb
 
העבודה הטובה ביותר בעולם (בצרפתית: Le Plus Beau Métier du monde) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1996 שביים ג'רארד לאוזיר (Gérard Lauzier). הסרט, בכיכובו של ז'ראר דפארדיה, השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה ה-20.