stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הריסון דילארד

ויליאם הריסון דילארד (באנגלית: William Harrison Dillard;‏ 8 ביולי 1923 – 15 בנובמבר 2019) היה אצן אפרו-אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר (לונדון 1948) ובריצת 110 מטר משוכות (הלסינקי 1952), ובכך היה לאתלט היחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה בשתי ריצות אלו וכן שיאן עולם.
דילארד כונה בשם "עצמות" ("bones") בשל המבנה הצנום שלו.
ביוגרפיה

דילארד נולד בקליבלנד, אוהיו, עיר שבה גדל האתלט ג'סי אוונס. לאחר שפגש באוונס, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת ברלין (1936), בגיל 13 החליט שהוא רוצה להצליח כמותו. בשנת 1941 החל ללמוד בבולדווין-וואלאס קולג' ובשנת 1943 גויס לצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה ושירת בדיוויזיה ה-92 (אנ') שכללה בעיקר חיילים שחורים שכונו חיילי באפלו. בשנת 1946 חזר ללימודים.
ביוגרפיה > שיאן עולם

בשנת 1946 קבע דילארד בריצת 220 יארד משוכות שיא עולם בתוצאה של 22.3 שניות ובשנת 1948 הוא קבע שיא עולם בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.6 שניות. מ-31 במאי 1947 ועד 26 ביוני 1948 הוא זכה ב-82 ריצות במשוכות ברציפות.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון (1948) לא הצליח דילארד לסיים את ריצת 110 מטר משוכות שבה היה שיאן עולם, אך הצליח להתברג לריצת 100 מטר, לאחר שסיים במקום השלישי. במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.30 שניות, לפני שיאני העולם בארני איוול בן ארצו (10.4 שניות) ולויד לה ביץ' מפנמה (10.6 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.6 שניות, לפני בריטניה (41.3 שניות) ואיטליה (41.5 שניות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה דילארד בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 13.70 שניות (13.91 שניות, זמן אלקטרוני) לפני ג'ק דייוויס (14.00 שניות) וארתור ברנרד (14.40 שניות) שניהם מארצות הברית ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.1 שניות, לפני ברית המועצות (40.3 שניות) והונגריה (40.5 שניות).
ביוגרפיה > המכביה

בספטמבר 1953 השתתף דילארד בתחרויות הראווה של המכביה הרביעית, משום שהוא לא היה יהודי, וקבע בריצת 110 מטר משוכות תוצאה של 14.7 שניות.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מספורט

לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו עסק דילארד ביחסי ציבור ובאיתור שחקנים עבור קבוצת הבייסבול קליבלנד אינדיאנס. כמו כן הגיש תוכניות רדיו בתחנת רדיו מקומית בקליבלנד ועבד כמנהל עסקי במנהל החינוך של מחוז קליבלנד.
דילארד נפטר מסרטן הקיבה ב-15 בנובמבר 2019. עד למותו, היה לזוכה מדליית זהב אולימפית מארצות הברית המבוגר ביותר.
תארים והישגים

בסך הכל זכה דילארד ב-14 תוארי אליפות איחוד אתלטים חובבים וב-6 תוארי NCAA.
בשנת 1955 זכה דילארד בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר
בשנת 1974 נכנס להיכל התהילה של הספורטאים בארצות הברית
בשנת 1983 נכלל בהיכל התהילה של הספורטאים האולימפיים והפאראלימפיים של ארצות הברית
בשנת 2013 נכנס להיכל התהילה של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.5 שניות (1948)
ריצת 110 מטר משוכות: 13.7 שניות (1948)
ריצת 120 יארד משוכות: 13.6 (1948) שיא עולם
הערות שוליים

↑  שלמה מוזר, הופעת ראווה המונית ל"הפועל" במכביה הרביעית, דבר, 17 בספטמבר 1953
↑  במכביה ה-4, דבר, 23 בספטמבר 1953
↑  James E. Sullivan Award
↑  Harrison Dillard, HALL OF FAME MEMBER CLASS OF 1983, OLYMPIAN (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061422879  World Athletics: 14347643  ISNI: 0000 0004 4339 4644  LCCN: no2015096043  VIAF: 311620925   WorldCat (עם VIAF): 311620925
יהוצדק הכהן

יְהוֹצָדָק הוא דמות מקראית שהיה כהן גדול. יהוצדק היה בנו של שריה הכהן ואביו של ישוע הכהן הגדול, אשר היה הראשון במעמד זה בימי בית המקדש השני.
יהוצדק היה בין גולי יהודה, אשר הוגלו על ידי נבוכדנצר. מהמקרא עולה שיהוצדק נולד בארץ ישראל והוגלה לבבל עוד טרם נולד בנו ישוע.
ככל הנראה, יהוצדק היה ממונה על הכהנים בגלות. בנו ישוע מופיע ברשימת היחס בין המנהיגים השבים לציון.
יהוצדק מופיע ברשימת היחס של הכוהנים בימי המלכים, אצל יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים.
רד"ק בפירושו לספר חגי, פרק א', פסוק א' מזהה את שריה אביו של עזרא עם שריה אבי יהוצדק, ולפיכך סובר כי יהוצדק היה אחיו של עזרא: ”יהוצדק זה גלה עם הגולה כמו שאמר בדברי הימים ויהוצדק הלך בהגלות ה' את יהודה וירושלם ביד נבוכדנצר והיה אחי עזרא ושניהם היו בני שריה ויהושע בנו עלה עם זרובבל ועזרא לא עלה עד מלאת לחרבת ירושלם שבעים שנה אחר שבנו הבית:”
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים א', פרק ה', פסוק מ"א
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: ספר עשירי, אברהם שליט תרגם, ירושלים, מאגנס, 2002, עמ' 357.
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1222697319  VIAF: 4959160728561710380007   WorldCat (עם VIAF): 4959160728561710380007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'יימס דאף

ג'יימס הנדרסון "ג'ים" דאף (באנגלית: James Henderson "Jim" Duff‏; 21 בינואר 1883 – 20 בדצמבר 1969) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1951–1957 וקודם לכן כמושל פנסילבניה בשנים 1947–1951. דאף היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה

ג'יימס דאף נולד בקרנגי, פרוור של פיטסבורג, פנסילבניה. הוא היה הבכור מבין ארבעת ילדיהם של ג'וזף מילר ורעייתו מרגרט (לבית מורגן) דאף. אביו היה כומר פרסביטריאני במשך ארבעים שנה, וסבו מצד אביו היה הרופא הראשון שהתחנך במוסד להשכלה גבוהה במערב פנסילבניה. שניים מסביו היו חברים במועצה הפרובינציאלית של פנסילבניה בשנים 1683–1717.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קרנגי, למד דאף באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, שם קיבל תואר ראשון ב-1904. במקור התכוון דאף ללמוד רפואה, אך לאחר שהצטיין באומנות הדיבור באוניברסיטת פרינסטון, החליט ללמוד משפטים במקום זאת. הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה עד 1906, אז עבר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פיטסבורג כדי להיות קרוב יותר לביתו. ב-1907 קיבל את התואר במשפטים והתקבל ללשכת עורכי דין של קהיליית פנסילבניה. ב-1909 נישא לג'ין קר טיילור, והזוג חבק ילד אחד בלבד שנפטר בינקותו, אך הם גידלו אחיין שהתייתם מאביו.
דאף עסק בעריכת דין בפיטסבורג במשך 36 שנה והקים את משרד עורכי הדין "דאף, סקוט וסמית'". כמו כן, הוא היה התובע העירוני של קרנגי ואלקטור עבור תאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912. בנוסף לעיסוקיו במשפטים, דאף היה פעיל בעסקי הנפט במשך מספר שנים. הוא התחיל את נתיבתו המקצועית בתחום עם קניית מקדחות לאסדות נפט ושכר שטח חמישה מיל מביתו, שם קדח נפט. לאחר מכן עסק במיזמים באזורים אחרים במערב פנסילבניה כמו גם במקסיקו. הוא שימש גם כנשיא חברת הנפט והגז הטבעי "ווסטמורלנד". הוא איבד את הונו בעקבות יום חמישי השחור ב-1929, ונדרשו לו שנים אחדות להתאושש מבחינה כלכלית. הוא היה ציר בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1932, ב-1936 וב-1940.
דאף מונה לתובע הכללי של פנסילבניה בידי המושל אדוארד מרטין ב-1943, וכיהן בתפקיד זה עד 1947. במהלך כהונתו פעל לחיזוק חוקים העוסקים בזיהומים זרמי מים של המדינה אל מול התנגדות נחרצת של תעשיית הפחם נגדה ניצב. הוא גם נלחם בתעשיית הכרייה לאחר שקידם חקיקה למניעת פריקת מכרה טין בנהר שווילקיל (Schuylkill). "חוק ההתפלה" ו"חוק הנחלים הנקיים" (הידוע גם בשם חוק ברונר) מחקקו ב-1945 תחת כהונתו של דאף כתובע הכללי.
ב-1946, ג'ון בל, שנבחר לסגן המושל ב-1942 ונכנס לתפקיד המושל בעקבות התפטרותו של המושל אדוארד מרטין לאור היבחרו לסנאט האמריקאי, סירב להתמודד לכהונה מלאה כמושל בבחירות שייערכו באותה השנה. דאף זכה בבחירות המקדימות שנערכו בתוך המפלגה הרפובליקנית ובבחירות הכלליות נבחר למושל ה-34 של פנסילבניה. הקמפיין שלו התמקד בסוגיות השימור הסביבתי, בריאות הציבור והחינוך הציבורי. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, לשעבר הנשיא הזמני של הסנאט של פנסילבניה ג'ון רייס, בפער של יותר מ-557,000 קולות.
דאף נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1950, אחרי שגבר בבחירות על הסנאטור הדמוקרטי המכהן פרנסיס מאיירס. לאחר שהפסיד בבחירות ב-1956 לג'ו קלארק באחת ממערכות הבחירות הצמודות ביותר בתולדות פנסילבניה, פרש דאף מהפוליטיקה אך נשאר בוושינגטון הבירה, כשותף במשרד עורכי דין מקומי. הוא נפטר בוושינגטון הבירה ונטמן בקרנגי שבפנסילבניה.
הערות שוליים

↑  ג'יימס דאף, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  ביוגרפיה רשמית, באתר אגודת המושלים הלאומית (באנגלית)
1 2  המושל ג'יימס הנדרסון דאף, באתר ועדת המוזיאון ההיסטורי של פנסילבניה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 173006515  ISNI: 0000 0000 2756 3840  LCCN: n87870912  SNAC: w6dv1xxt  US Congress: D000516  VIAF: 67994054   WorldCat (עם VIAF): 67994054
נתן מרקוס אדלר

הרב נתן מרקוס בן מרדכי הכהן אדלר (כ"א בטבת תקס"ג, 15 בינואר 1803, הנובר – כ"ט בטבת תר"ן, 21 בינואר 1890, ברייטון) היה רבהּ הראשי של האימפריה הבריטית (Chief Rabbi of the United Hebrew Congregations of the British Empire), קיים קשרים עם הממשלה הבריטית ועם הכנסייה והשפיע על חוקי המדינה הנוגעים לחינוך וללימודי דת בבתי-ספר הכלליים, הועיל להרחיב את זכויות היהודים ברחבי האימפריה הבריטית. הוא היה ממייסדי זרם האורותודוקסיה המודרנית ביהדות.
ביוגרפיה

אדלר נולד בהנובר בשנת 1803. אביו, רבי מרדכי, היה רבה הראשי של הנובר, אצלו למד בנערותו. לאחר מכן למד בישיבת וירצבורג שעמדה תחת הנהגת רב המדינה של וירצבורג וצפון בוואריה, הרב אברהם בינג, תלמידו של הרב נתן אדלר מפרנקפורט. יחד עמו למדו שם ידידו הקרוב הרב אליעזר ברגמן, הרב יעקב אטלינגר בעל "ערוך לנר", ורבי יצחק דב הלוי במברגר שכיהן אחריו כאב"ד וירצבורג.
בשנת 1822 הוסמך כרב ומונה לרב העיר וירצבורג. ב-1829 עבר לאולדנבורג שם קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה. לאחר מכן חזר להנובר, שבה שימש רב המדינה. הוא היה הרב הראשון בגרמניה שהחזיק בדוקטורט, ואחד מחלוצי הרבנות המודרנית: הוא לא מילא כמעט דבר מתפקידי המרא דאתרא הישנים, אלא היה אחראי על החינוך והמוסר בקהילה.
בשנת 1845 עבר ללונדון כרב הראשי לבריטניה, וכיהן כרב בית הכנסת הגדול בלונדון.
בערוב ימיו חלה ופרש מפעילות ציבורית, ועבר לשבת בעיר החוף ברייטון. הוא נפטר בשנת 1890, ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן, אנגליה.
נישא להנרייטה ווֹרמס, שנפטרה בשנת תרי"ז (1856). בשנת תרכ"א (1861) הכיר בברלין את צֶלֶסטינֶה ליפלדט (Lehfeldt), גיסתו של הרב מיכאל זאקס, וכעבור מספר חודשים נישא לה.
עמד בקשרי ידידות עם הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, והלה העריך את גדלותו התורנית וכתב עליו: ”"הרב הגאון ר' נתן אדלר זצ"ל, אשר הכרתיו היטב בהיותי בלונדון בשנת כת"ר בענייני הכולל, ומצאתי את לבבו נאמן, גדול בתורה ויראת ה' צדיק וישר"”.
משפחתו

אביו, הרב מרדכי אדלר, היה רבה של הנובר.
אחיו, הרב גבריאל אדלר, היה רבן של מירינגן ואוברדורף בשווייץ.
אחיו, הרב בער אדלר, היה דיין בפרנקפורט.
בנו, ר' נפתלי הרמן אדלר, החליף אותו כרב הראשי של בריטניה.
בנו, אלקן נתן אדלר, היה היסטוריון, חוקר ואספן כתבי יד.
מצאצאיו של הרב נתן: וילפריד ישראל, צבי השביט, אנתוני היילבוט.
פעלו

הצטיין כחוקר וכדרשן. דאג להפצת התורה באנגליה וב-1855 הקים את ה-Jews' College. עזר להרחיב את זכויות היהודים ברחבי האימפריה הבריטית. ניהל מלחמת חרמה בתנועה הרפורמית באנגליה, במטרה להצר את צעדיה ולצמצם את ממדיה ופעילותה.
פעלו > פעילותו למען ארץ ישראל

שמו נתפרסם בכל התפוצות כאישיות חזקה ורבת השפעה, והפך לכתובת של הצלה ועזרה. יחד עם ועד שליחי הקהילות וחברת אגודת אחים פעל לטובת יהודי רומניה ותבע את סידור עלייתם לארץ ישראל. קשר מיוחד היה לו עם משה מונטיפיורי, שנמשך שנים רבות, והיה קודש להושטת עזרה ליהודים בגולה ובארץ ישראל. בשנת ה'תרי"ז רצה הרב לבקר בארץ הקודש ומונטיפיורי הזמינו להתלוות אליו במסעו הקרוב אולם התוכנית לא יצאה לפועל, והרב לא זכה להגיע לארץ.
באותן השנים עמד בקשר מכתבים עם הרב צבי הירש קלישר בדבר יישוב ארץ ישראל וכן בקשר לבעיות הלכתיות שונות בעניין זה והביע בפניו את הסכמתו לרעיון וכן את תמיכתו בעקרונותיו. בהשפעתו של הרב קלישר הצטרף אל "החברה ליישוב ארץ ישראל" שייסד ד"ר חיים לוריא, ושהרב קלישר היה מראשיה. כשנוסדה בלונדון "הקרן למזכרת משה מונטיפיורי" במטרה ליישב את יהודי ארץ ישראל על הקרקע נעשה הרב אדלר מראשי הוועד שלה.
חיבתו לארץ ישראל לא פסקה גם בערוב ימיו. בהיותו זקן וחולה כתב אל הרב שמואל מוהליבר, כי חיבת ירושלים הבוערת בלבבו ממריצה אותו לפעולה למען ארץ ישראל, וכי נפש בניו כנפשו ו"כל שיחתם וכל חפצם להציל אחינו האומללים, ולעזרם בדברים אשר יסודותם בהררי קודש".
יצירתו

נתינה לגר – פירושים על תרגום אונקלוס.
תרגום ספר "הכוזרי" לריה"ל לאנגלית וגרמנית.
אהבת יונתן – פירוש על תרגום יונתן למקרא.
פירוש קצר על הפירוש המיוחס לרב האי גאון על סדר טהרות
ספרי דרשות, חידושים, שו"ת וסידורי תפילות עם תרגומים וביאורים.
הנצחה

על שמו רחוב נתן בשכונת ימין משה בירושלים ורחוב אדלר ברובע ווייטצ'פל בלונדון E1.
לקריאה נוספת

ר' נתן משה דר' אדלער, רב בלונדון וכל מדינות בריטניא הגדולה. בתוך: נחום סוקולוב וישראל חיים זגורודסקי (עורכים), ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום, מערכת "האסיף", ורשה תרמ"ט, עמ' 5.
גאולה בת יהודה, ראשונים לציון הנה הינם, מוסד הרב קוק ירושלים תשס"ט, עמ' מ'-מב
הערות שוליים

↑  Werner Eugen Mosse, Arnold Paucker, Reinhard Rürup (עורכים), Revolution and Evolution, 1848 in German-Jewish History, Mohr Siebeck, 1981. עמ' 208-209
↑  הרב אברהם הירשוביץ, שו"ת בית אברהם,, עמ' 38
↑  נעמי שפהרר, וילפריד ישראל, מוסד ביאליק 2012, עמוד 20
↑  שיבת ציון לרא"י סלוצקי, חלק ב' עמ' 5
↑  נדפס בקובץ "מעשה ידי גאונים קדמונים, ברלין 1856
| הרבנים הראשיים לאנגליה |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזיים | (לא רשמיים): אורי פייבוש המבורגר (אהרן הרט) • צבי הירש לוין • משולם סלמון • דוד שיף (רשמיים): שלמה הירשל • נתן מרקוס אדלר  • נפתלי הרמן אדלר • יוסף צבי הרץ • ישראל ברודי • עמנואל יעקובוביץ • יונתן זקס • אפרים מירוויס |  |
| רבני הקהילה הספרדית-פורטוגלית | יעקב ששפורטש • יהושע דה סילבה • יעקב אבנדנה • שלמה אאיליון • דוד ניטו • יצחק ניטו • משה גומז דה מסקיטה • רפאל מילדולה • רפאל ד'אזבדו • בנימין ארטום • משה גסטר • שלמה גאון • אברהם לוי • יוסף דוויק הכהן (בפועל) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257579905171  GND: 116008369  ISNI: 0000 0000 7982 6729  LCCN: n83207484  NKC: zmp20221166756  NTA: 297461214  SNAC: w6m341xg  Trove: 1181494  VcBA: 495/368449  VIAF: 8770094   WorldCat (עם VIAF): 8770094
גראנג'

| --- | --- |

קורט קוביין, סולן להקת נירוונה, אחת הלהקות הבולטות בז'אנר הגראנג'
 מקורות סגנוניים:  רוק אלטרנטיבי, פאנק רוק, הבי מטאל, סלאדג' מטאל
 מקורות תרבותיים:  תחילת שנות השמונים בצפון-מערב הפסיפי, ארצות הברית
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  גיטרה בס, תופים, גיטרה חשמלית, זמרה
 פופולריות מיינסטרים:  רחבה בתחילת ובאמצע שנות התשעים, פחותה בשנות האלפיים
 נגזרות:  פוסט-גראנג'
 סצינות אזוריות
 אוסטרליה - אורגון - וושינגטון - קליפורניה
 
גראנג' (באנגלית: Grunge Music, לעיתים מכונה "צליל סיאטל") הוא ז'אנר של רוק אלטרנטיבי המושפע מפאנק רוק, הבי מטאל, ולעיתים אף סטונר רוק או סלאדג' מטאל. הגראנג' ממזג אלמנטים של פאנק רוק והבי מטאל, אך פעמים רבות ללא המהירות הגבוהה של הפאנק. הצלחתו המסחרית החלה לבוא לידי ביטוי בשנות השמונים המאוחרות ובשנות התשעים המוקדמות, והוא הגיע אל שיא הפופולריות שלו בין 1991 ו-1994. להקות הגראנג' הראשונות הוקמו בערים מן הצפון-מערב הפסיפי של ארצות הברית, כגון סיאטל, אולימפיה ופורטלנד. הז'אנר מקושר בארצות הברית עם מושג "דור ה-X", מכיוון שהתחלת השימוש במושג זה ופריצתו של הגראנג' אירעו בד בבד. הפופולריות של הגראנג' הייתה אחת מן התופעות הראשונות שהבדילו בין המוזיקה הפופולרית של שנות השמונים לזו של שנות התשעים.
סגנון, שורשים והשפעות

מוזיקת הגראנג' מורכבת באופן כללי מצליל גיטרה "מלוכלך", ריפים חזקים ותיפוף כבד. הצליל ה"מלוכלך" הושג כתוצאה משינוי בסגנון הנגינה המסורתי של הפאנק רוק, ותוך שימוש רב בדיסטורשן ובמשוב (פידבק). הגראנג' מנוגן בקצב איטי יותר וכולל מנגינות פחות הרמוניות מאלה הנהוגות בפאנק. הטקסטים מביעים בדרך כלל רגשות שליליים, כגון זעם, תסכול, עצב, פחד ודיכאון. ייתכן כי שירים אלה מבטאים את הרגשות השליליים האופייניים אצל מתבגרים, מכיוון שרבים ממוזיקאי הגראנג' החלו את הקריירה שלהם בתקופת היותם בגילאי העשרה או בשנות העשרים המוקדמות שלהם. גורמים נוספים שייתכן והשפיעו על הליריקה של הגראנג' הם עוני, חוסר נוחות בנוגע לאי שוויוניות חברתית, ורתיעה כללית ממצבה של החברה. למרות זאת, לא כל שירי הגראנג' עסקו ברגשות כאלה: השיר "In Bloom" של נירוונה, המלגלג על מעריצי מוזיקה שאינם מבינים את משמעות מילות השירים, הוא דוגמה בולטת לכתיבה הומוריסטית יותר. למעשה, חלק לא קטן משירי הגראנג' מבוסס על הומור אפל או על הומור קליל יותר (לדוגמה, "Touch Me, I'm Sick" של מאדהאני או "Stumblin' Man" של טאד), אף על פי שפן זה של הז'אנר אינו מוכר בדרך כלל לציבור הרחב. חלק גדול מן ההומור המובע בגראנג' מתבטא ביצירת סאטירה על ההבי מטאל ועל ז'אנרים אחרים של מוזיקת הרוק שהיו פופולריים בשנות השמונים.
הגראנג' התפתח מתוך סצנת הפאנק רוק המקומית של הצפון-מערב הפסיפי, והושפע מלהקות פאנק מקומיות כגון The Accused ,The U-Men ,The Fartz ו-The Fastbacks. הלהקה שהשפיעה יותר מכולן על הגראנג' הייתה להקת ההארדקור פאנק מלווינס, שפיתחה צליל איטי וכבד יותר של פאנק, ובצוותא עם להקה דומה בשם Wipers נחשבת ללהקה הראשונה שניגנה גראנג' בעיני חלק ממעריצי הז'אנר. מלבד שורשי הפאנק שלה, היו לתנועת הגראנג' שורשים חזקים בתרבות המוזיקה המסורתית של וושינגטון, כאשר קיים דמיון מוזיקלי חזק ללהקות מקומיות משנות השישים כגון the Wailers והסוניקס.
מרק ארם, סולנה של להקת הגראנג' גרין ריבר (ומאוחר יותר של מאדהאני), מוזכר לעיתים קרובות כאדם הראשון שהשתמש במונח "גראנג'" לשם תיאורו של הסגנון. ארם השתמש במקור במונח באופן שלילי, כאשר כינה את סגנונה של הלהקה "גראנג' טהור, חרא טהור". התקשורת לא התייחסה להתבטאות זו כשלילית, והמונח החל לשמש לשם קיטלוגה של כל להקה שסגנונה נשמע דומה לזה של גרין ריבר. המילה "גראנג'" מתארת סגנון אופנתי בלתי-מוקפד ובלתי-מתואם במתכוון, וכן משמשת כמילה נרדפת ל"לכלוך" או "עפר". המונח נשמע כמונח הולם לשם תיאור הסגנון, בגלל צליל הגיטרה ה"מלוכלך" שהוא מתאפיין בו וכן בגלל ההופעה החיצונית הבלתי-מוקפדת שהייתה נהוגה בקרב רוב מוזיקאי הגראנג', שהיוותה ניגוד גמור להופעתם המצוחצחת יחסית של להקות גלאם מטאל של שנות השמונים.
גרין ריבר, שהוקמה ב-1983, נחשבת ללהקה שהמציאה את הז'אנר, והיוותה מקור השראה ללהקות גראנג' רבות על אף הצלחתה המסחרית הקטנה יחסית. לאחר התפרקותה של הלהקה ב-1988 הקימו חברים מתוכה את מאדהאני ומאת'ר לאב בון, והמשיכו לנגן בהן באותו הסגנון. גרין ריבר ניגנה מוזיקה כבדה יותר מלהקות גראנג' רבות שבאו אחריה והשפיעה על להקות כגון אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן, שהיו קרובות יותר ברוחן להבי מטאל מלהקות גראנג' אחרות. אך עוד לפני פריצתו אל הזרם המרכזי בתחילת שנות התשעים, התפתח הז'אנר לתערובת של סגנון הגראנג' המוקדם והרוק האלטרנטיבי. התפתחות זו מיוחסת בעיקר למוזיקה שניגנה להקת נירוונה, שעירבה את הצליל של להקות הגראנג' הראשונות עם זה של הפיקסיז. שימושה של נירוונה בסגנונה של הפיקסיז, שלרוב כלל נגינה רכה בבתים ומעבר לנגינה כבדה בפזמון, הפך לפופולרי בקרב להקות גראנג' ולהקות רוק אלטרנטיבי רבות.
סגנון, שורשים והשפעות > ההשפעות החיצוניות

סגנונו הייחודי של הגראנג' מיוחס לעיתים קרובות לבידודה של סיאטל מסצנות רוק אלטרנטיבי אחרות. למרות זאת, פעלו גם מחוץ לצפון-מערב הפסיפי מוזיקאים שהשפיעו על הגראנג'. להקות האינדי רוק סוניק יות' ודינוזאור ג'וניור, שמקורן בצפון-מזרח ארצות הברית, נחשבות להשפעות חשובות על צליל הגראנג'. השפעתה של הפיקסיז על נירוונה, ודרכה על להקות אחרות, גם היא ראויה לציון. ללהקת ההארדקור פאנק / רוק אלטרנטיבי ממינסוטה, "Hüsker Dü", הייתה השפעה על הז'אנר. לאחר סיבוב ההופעות המשותף של ניל יאנג עם פרל ג'אם, שכלל גם הופעה בישראל וגרר אלבום משותף בשם "Mirror Ball", העניקו מספר אנשי תקשורת ליאנג את התואר "סנדק הגראנג'", תוך כוונה להצביע על אלבומיו של יאנג עם להקתו "הקרייזי הורס" כבעלי השפעה על הגראנג'. עוד להקות שהוזכרו כהשפעות על הגראנג' הן "The Scientists" האוסטרלית, להקת הפאנק (Punk) מדטרויט "הסטוג'ס" ולהקת ההארד רוק מדטרויט "MC5".
סטיב טרנר ממאדהאני ציין את האלבום "My War" של להקת ההארדקור פאנק הקליפורנית "Black Flag", וכן את סיבוב ההופעות שנלווה אליו, כהשפעה גדולה על מוזיקאי גראנג' רבים. הלהקה החלה להאט את קצב הנגינה שלה ולהחדיר אליו אלמנטים רבים של הבי מטאל, מהלכים שכתוצאה מהם היא איבדה רבים ממעריציה שלא הסתגלו לשינויים. טרנר ציין כי השינוי בסגנונה של בלאק פלאג התקבל בשביעות רצון בסיאטל, לעומת התגובה השלילית של המעריצים מלוס-אנג'לס. למרות שאלמנטים של הבי מטאל החלו להיות מוחדרים אל צליל הגראנג', המשיך הז'אנר להיות נאמן יותר לשורשי הפאנק שלו. המנטליות של המוזיקאים הייתה מושרשת עדיין בסצנת הפאנק. חלוצת ההארדקור פאנק, להקת "Bad Brains", צוינה על ידי דייב גרוהל מנירוונה כלהקה ששינתה את חייו וגרמה לו לרצות להיות מוזיקאי. אלבומיה של "באד בריינס" היו, לדעת רבים, הראשונים ששילבו הארדקור וסגנונות מטאל לכדי צליל מגובש אחד.
ההופעות החיות של להקות גראנג' נודעו בישירות ובאנרגטיות שלהן. להקות גראנג' נמנעו מהפקות מסובכות ויקרות שלהקות מז'אנרים אחרים כגון הבי מטאל היו ידועות בהן. סידורי תאורה מיוחדים, סידורים פירוטכניים ואפקטים ויזואליים אחרים שאינם קשורים ישירות אל המוזיקה לא נכללו בהופעות גראנג'. הלהקות הופיעו בפורמט פשוט וזהה לזה שבו הופיעו להקות מקומיות וידועות פחות והפקות הקונצרטים היו דלות-תקציב. האינטראקציה בין הלהקות לקהל הייתה ערה ביותר, כאשר מעריצים ומוזיקאים כאחד מבצעים קפיצות ראש אל תוך הקהל, "גלישת קהל" (כאשר אדם מועבר במצב אופקי מעל ראשיהם של המשתתפים כאשר הוא נתמך בידיהם המורמות), הד באנגינג ובעיקר ריקודי פוגו שהיו מתרחשים לרוב בקרבת הבמה, דבר שהיה מאפשר השתתפות של המוזיקאים.
ההגעה אל הזרם המרכזי > הסיקור התקשורתי

מעריצי גראנג' בצפון-מערב הפסיפי האמינו כי התקשורת העניקה תשומת-לב מופרזת לסגנון הלבוש של מוזיקאי ושוחרי הגראנג', וכן לאספקטים אחרים של תרבות הגראנג' המקומית. פרטי לבוש שהיו נפוצים בקרב המעריצים תושבי הצפון-מערב בימי הגראנג' המוקדמים היו תערובת של אופנת פאנק עם פרטי הלבוש הנפוצים באזור סיאטל (בעיקר חולצות פלנל). "אופנה" זו לא התפתחה מתוך רצון מודע ליצור אופנה המושכת את העין, אלא בגלל העובדה שבגדים אלו הם זולים ומתאימים לאקלים הקר של האזור. התקשורת העניקה חשיפה רבה לאופנה זו, במקום להתרכז במוזיקה, ובתחילת שנות התשעים נוצר בידי תעשיית האופנה שוק חדש בשם "אופנת גראנג'". פרטי לבוש שחברות האופנה הניחו שהם פופולריים בסיאטל נמכרו במחירים גבוהים יחסית. בדומה, התקשורת סיקרה את הגראנג' כתופעת תרבות בפני עצמה, שתוארה רבות כניסיון של דור ה-X ליצור תרבות הדומה לתרבות-הנגד של ההיפים מן העשור הקודם. במקום להתרכז במוזיקה, התרכזו חלקים נרחבים מן התקשורת באספקטים השטחיים שבהם התאפיינו המוזיקאים והמעריצים. דוגמה בולטת של תגובתה של הסצנה למה שהם ראו כשטחיותה של התקשורת היא תרמית "שפת הגראנג'", שגרמה לניו יורק טיימס להדפיס רשימה מזויפת של מונחי סלנג שהיו נפוצים לכאורה בקרב סצנת הגראנג'. הרשימה נחשפה מאוחר יותר כמתיחה שלה הייתה אחראית מגאן ג'ספר מסאב פופ. ההגזמות שהיו נהוגות בהתייחסויותיה של התקשורת לסצנה תועדו בסרט התיעודי הייפ! מ-1996.
למרות רתיעתם של מעריצי הגראנג' מסיאטל משטחיות תקשורתית שכזו, רוב מוזיקאי הגראנג' מן האזור המשיכו להתלבש באותו סגנון בו התלבשו לפני עלייתם אל הכותרות. גם מוזיקאים מאזורים אחרים החלו להתלבש בצורה דומה ובגדי מעצבים יקרים פינו את מקומם לפרטי לבוש פשטניים יותר, תופעה שהתפשטה אל תרבות הרוק כולה. פרטי הלבוש שהיו פופולריים באותה תקופה היו פלנל, ג'ינס, מגפיים (לעיתים קרובות של "ד"ר מרטנס") ונעלי התעמלות של "קונברס". מעריצים צעירים רבים מחוץ לסיאטל אימצו סגנון פשטני זה, שאותו ראו כניגוד לנורמות השטחיות והנשלטות בידי החברות הגדולות של התרבות הפופולרית. באנגליה, נערים שהתלבשו בסגנון הגראנג' זכו לכינוי "גראנג'רס", בעוד שהכינוי הרווח בארצות הברית היה "גראנג'יז". החזות השחצנית המסורתית של כוכבי הרוקנרול הפכה להיות מעליבה עבור שוחרי מוזיקה רבים, מה שיצר בין השאר טרנד של רתיעה מתעשיית האופנה. נוצרה תופעה משונה, כאשר רתיעה זו סייעה לתעשיית האופנה לדחוף את קו "אופנת הגראנג'" עוד יותר, כשהיא מנצלת את תיעובם של המעריצים מתעשיית האופנה על מנת למכור את מרכולתה לאותם מעריצים עצמם. כתוצאה מכך, מעריצי גראנג' רבים חדלו מלהתלבש באופן "מסורתי" במהירות יחסית, והתעשייה חדלה אף היא מלשווק פרטי לבוש אלה זמן קצר לאחר מכן.
ההגעה אל הזרם המרכזי > ההשפעות על עולם המוזיקה

במהלך תקופת הגראנג' במוזיקה התרחשו אירועים רבים שלא היו מתרחשים אלמלא עלתה הפופולריות של הגראנג'. הרוק האלטרנטיבי, שבא לידי ביטוי קודם לכן כמעט אך ורק במועדונים מקומיים, בתחנות רדיו של מכללות ותחת חברות תקליטים עצמאיות, פרץ אל הזרם המרכזי כאשר חברות התקליטים הגדולות הסכימו להפיץ סגנונות מוזיקה חדשניים יותר אל הציבור הרחב. בעקבות מהפך זה נולד פסטיבל המוזיקה לולפלוזה, כאשר להקות גראנג' מהוות חלק נכבד ממנו ב-1992 וב-1993 למעשה גם פסטיבל האוזפסט לא היה מתקיים משום שלולהפלוזה לא רצו לארח את אוזי אוסבורן. בעיני התקשורת הגראנג' הפך לחלק מתרבות הפופ, כאשר דוגמה בולטת הוא סרט הקולנוע "סינגלס" מ-1992, שבפסקול שלו כיכבו מספר להקות גראנג', שזכה לפופולריות גדולה. ז'אנר הפאנק נהנה מתחייה מחודשת, כאשר להקות כגרין דיי ואופספרינג זכו להצלחה גדולה. חברות תקליטים עצמאיות, בעיקר סאב פופ ואפיטף רקורדס, הצליחו בפעם הראשונה למכור כמות שווה או דומה של אלבומים לזו של החברות הגדולות.