מכונית מעופפת
היסטוריה

בסוף המאה ה-19, חלוץ התעופה האמריקאי גוסטב וייטהד (אנ') עיצב מטוסים עם גלגלים ומנוע בנזין, כולל מה שכינה "דגם מספר 21" שנבנה ב־1901. מוסכם בין היסטוריונים שדגם זה לא הגיע לכדי טיסה מתמשכת בכוחות עצמן. ישנם כמה היסטוריונים הממשיכים לטעון שווייטהד הצליח להגיע לכדי תעופה, בתאריכים שונים, עוד לפני האחים רייט. טיעונים אלה מתבססים על דבריהם של מספר עדי ראייה, אולם עדויותיהם סותרות או בלתי ניתנות לאימות.
מעצב המטוסים גלן קרטיס בנה את המטוס האוטומטי שלו בשנת 1917. המטוס של קרטיס היה מסוגל לקפוץ אך לא לעוף.
בשנת 1935 בנה קונסטנטינוס ולאכוס אב טיפוס של רכב 'תלת-פיבי' עם כנף עגולה, אך הוא עלה באש לאחר שהמנוע התפוצץ בזמן הדגמה בוושינגטון די.סי. ולאכוס עצמו נפצע קשה ובילה מספר חודשים בבית חולים. כלי הטיס בלט בעיקר בזכות יומן קולנוע שתיעד את האירוע.
חברת "אוטוג'ירו אוף אמריקה" בנתה את האב טיפוס AC-35. היה זה אוטוג'ירו בעל יכולת נסיעה על כביש. הוא הוטס לראשונה ב־26 במרץ 1936. ב־26 באוקטובר 1936 הוסב המטוס לתצורת כביש. למרות שהוא נבדק בהצלחה, AC-35 לא נכנס לייצור מסחרי.
המטוס הראשון עם כנף קבועה שהיה גם בעל יכולת נסיעה בכביש נבנה על ידי וולדו ווטרמן (אנ'). ווטרמן היה בקשר עם קרטיס בזמן שהאחרון היה חלוץ בתחום המטוסים האמפיביים באי הצפוני של מפרץ סן דייגו בעשור השני של המאה ה-20. ב-21 במרץ 1937, עלת לראשונה לאוויר מטוסו של ווטרמן "Arrowbile". היה זה שדרוג של מטוס חסר הזנב של ווטרמן, ה-"Whatsit". הייתה לו מוטת כנפיים של 12 מטר ואורך של 6.25 מטר. על הקרקע ובאוויר הוא הונע על ידי מנוע סטודבייקר. הוא יכל לטוס במהירות של 180 קמ"ש ולנסוע במהירות של 90 קמ"ש.
בשנת 1942, הצבא הבריטי בנה את האפנר רוטאבאגי (אנ'), אוטוג'ירו נסיוני בעל יכול נסיעה על כביש, שפותח במטרה לייצר דרך להוריד מהאוויר רכבי שטח צבאיים. אף על פי שבדיקות ראשוניות הראו שהרוטאבאגי נוטה לרטט כבד במהירויות הגבוהות מ־72 קמ"ש, עם שיפורים השיג הרוטאבאגי מהירות טיסה של 113 קמ"ש. עם זאת, הכנסת דאונים צבאיים בעלי יכולת נשיאת כלי רכב הביאה לביטול הפרויקט.
אף על פי שמספר עיצובים הגיעו לכדי תעופה, אף אחד מהם לא זכה להצלחה מסחרית. לרוב אלה שטסו לא הגיעו לתודעה הציבורית, אולם יוצאת מן הכלל היא אארוקאר משנת 1949. האארוקאר, שתוכננה ונבנתה על ידי מולט טיילור, ביצעה טיסה מוצלחת בדצמבר 1949, ובשנים הבאות עברו הגרסאות סדרה של מבחני דרכים וטיסה. בדצמבר 1956 אישרה רשות התעופה האזרחית האמריקאית את העיצוב לייצור המוני, אך למרות פרסום רחב וגרסה משופרת שיוצרה בשנת 1989, טיילור לא הצליח להביאה לייצור המוני. בסך הכל נבנו שישה דגמים, כאשר היחידה ששרדה שמרה על כשירות גם בעשור השני של המאה ה-21.
אחד העיצובים הבולטים היה ה-AVE Mizar של הנרי סמולינסקי. הייתה זו התאמת קצהו האחורי של המטוס ססנה סקיימאסטר עם הרכב פורד פינטו. בשנת 1973 נערכה טיסת המבחן, במהלכה הכנפיים נפלו מהמכונית, וסמולינסקי והטייס נהרגו.
בסוף שנות ה-60 החל לפתח פול מולר את מולר M400 סקייקאר (אנ'), מכונית מעופפת בעלת יכולת המראה ונחיתה אנכית המופעל על ידי ארבעה זוגות של מנועי ונקל סיבוביים. לדגם ה-Autovolantor המוצע היה גרסה חשמלית לחלוטין המופעלת באמצעות סוללות.
בשנת 2009, יזמה הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים של ארצות הברית את תוכנית ה־"Transformer" לפיתוח מטוס ל-4 אנשים בעל יכולת נסיעה על כביש. הוא אמור היה להיות בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית ולהגיע לטווח 450 קילומטר. תאגיד AAI ולוקהיד מרטין זכו בחוזים בסך 65 מיליון דולר, אך התוכנית בוטלה ב-2013.
הפאראג'ט סקייקאר (Parajet Skycar) נבנתה על גבי באגי. בטיסה, היא מגיעה למהירות מרבית של 130 קמ"ש, ולטווח מרבי של 290 קילומטר. על הקרקע המהירות מרבית היא 180 קמ"ש וטווח נסיעה של כ-400 קילומטר. בינואר 2009 פאראג'ט סקייקאר סיימה מסע מלונדון לטימבוקטו, בטיסה ונסיעה.
חברת "קליין ויז'ן" פיתחו אב-טיפוס של "AirCar", מכונית ספורט בעלת כושר טיסה באמצעות מדחף וכנפיים מתקפלות. ביוני 2021, אב הטיפוס ביצע טיסה של 35 דקות בין שדות תעופה ניטרה וברטיסלבה מסלובקיה.
בנובמבר 2023 הציגה חברת XPENG אבטיפוס לרכב מעופף המבוסס על טכנולוגיית רחפנים: שילוב של זרועות ועליהן מדחפים. על פי התכנון יוצעו בעתיד הקרוב שני סוגים של מכוניות מעופפות: האחד - ואן הנושא בתוכו את כלי התעופה, השני - כלי רכב הנושא על גגו זרועות בעלות מדחפים.