stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם דאגלס (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  1780 פיף, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1832 (בגיל 52 בערך) אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תחום יצירה:  דיוקן מיניאטורי 
 צאצאים:  ארצ'יבלד רמזי דאגלס 
 
ויליאם דאגלס (באנגלית: William Douglas;‏ 1780–1832) היה צייר מיניאטורות סקוטי.
ביוגרפיה

ויליאם דאגלס, צאצא למשפחתו של דאגלס מגלנברבי, נולד בפיפשייר ב-14 באפריל 1780. הוא קיבל חינוך ליברלי, ומוקדם מאוד גילה התעניינות באמנויות יפות וליופי הטבע. הדבר הוביל לכך שהוא הוצב כחניך של החרט רוברט סקוט באדינבורו, ג'ון ברנט החרט היה אחד מחבריו-שוליותיו.
אף שהייתה לו מיומנות כצייר נוף, הוא אימץ את מקצועו של כצייר מיניאטורות, וזכה להצלחה ניכרת, לא רק בסקוטלנד, אלא באנגליה. הוא היה אחד האמנים שהציגו באדינבורו מ-1808 עד 1816, ותרם לתערוכותיהם מיניאטורות, נופים ויצירות של בעלי חיים רבים. היו לו פטרונים רבים, במיוחד הדוכס מבוקליך ומשפחתו, וב-9 ביולי 1817 הוא מונה לצייר מיניאטורות של הנסיכה שרלוט והנסיך לאופולד מסקסה-קובורג.
המיניאטורות שלו זכו להערכה רבה בשל ביצוען בטוב טעם ועדינות. כמה מהן הוצגו על ידו באקדמיה המלכותית בלונדון בשנים 1818, 1819, 1826, כולל דיוקן של לוטננט-גנרל סר ג'ון הופ.
דאגלס מת במעונו ברחוב הארט, אדינבורו, 30 בינואר 1832, והותיר אחריו אלמנה, בן אחד ושתי בנות. בתו הבכורה, מיס ארצ'יבלד רמזי דאגלס, הייתה ציירת מיניאטורות. היא הציגה באקדמיה המלכותית בלונדון ב-1834, 1836, 1841, ומתה באדינבורו, ב-25 בדצמבר 1886.
הערות שוליים

↑  Anderson, William (1842). "Douglas, William". The Popular Scottish Biography. Edinburgh: A. Fullarton & Co. pp. 256–257.
↑  Oliver, Valerie Cassel, ed. (2011). "Douglas, William". Benezit Dictionary of Artists. Oxford University Press.
↑  Remington, V. (2004). "Douglas, William [W. D.] (1780–1832), miniature and portrait painter". Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press. Retrieved 16 September 2022.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם דאגלס (צייר)".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6706 9214  LCCN: nr93032170  RKD: 24022  ULAN: 500026275  VIAF: 51564592   WorldCat (עם VIAF): 51564592 
ויליאם דוגלאס, דיוקן של ילד
ז'ראר למאן

| --- | --- |

ז'ראר למאן
 לידה:  8 בינואר 1851 לייז', בלגיה
 פטירה:  17 באוקטובר 1920 (בגיל 69) לייז', בלגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות באיקסל (בריסל) 
 מדינה:  בלגיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית 
 השתייכות:  בלגיה צבא בלגיה
 תקופת הפעילות:  1869–1918 (כ־49 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 אחראי על החינוך הצבאי של המלך אלברט הראשון,   מפקד הביצורים של העיר לייז'
 פעולות ומבצעים
 קרב לייז'
 עיטורים
 קצין גבוה בלגיון הכבוד  צלב המלחמה 1914–1918  צלב המלחמה הבלגי  אביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  הצלב הגדול של אות הכתר הבלגי  עיטור הכוכב של רומניה 
 
ז'ראר מתייה למאן (בצרפתית: Gerard Mathieu Leman; ‏ 8 בינואר 1851 – 17 באוקטובר 1920) היה גנרל בלגי. הוא היה אחראי לחינוכו הצבאי של אלברט הראשון, מלך הבלגים. במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הבלגים בעת קרב לייז'. ב-15 באוגוסט 1914 נפל בשבי של הקיסרות הגרמנית. בתום המלחמה ב-1918 שוחרר למאן וחזר לבלגיה, שם התקבל כגיבור מלחמה. הוא נפטר ב-1920.
תחילת הקריירה

למאן היה בנו של קצין ארטילריה שהיה גם מרצה באקדמיה הצבאית École Militaire. למאן הגיע לאקדמיה הצבאית בבריסל וב-1869 סיים את לימודיו עם מוניטין של גאון צבאי. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870-1871) שימש כאחד המשקיפים בכוח הבלגי.

ב-1882 התחיל להרצות באקדמיה הצבאית École Militaire ולאחר מספר שנים הפך אף למנהל האקדמיה. במהלך תקופתו כמנהל הוא היה האחראי לחינוכו הצבאי של מי שהפך מאוחר יותר למלך בלגיה אלברט הראשון.
מלחמת העולם הראשונה

בינואר 1914 קיבל למאן את האחריות על ביצוריה של העיר לייז' שהייתה מעבר חשוב לכוחות הגרמנים בין הולנד שבצפון ליערות הארדנים שבדרום. למאן היה נחוש לעכב את התקדמותם של הגרמנים ככל שהיה אפשר במידה ותפרוץ מלחמה. למעלה מ-18,000 פועלים הועסקו בבניית וחיזוק הביצורים שנועדו לחזק את קו ההגנה הבלגי ובכך לשמור על הנייטרליות של בלגיה (ראו הסכם לונדון (1839)).
ב-4 באוגוסט 1914 הגיעו הכוחות הגרמנים בפיקודו של אוטו פון אמיך אל העיר לייז' והחלו לצור עליה. בשלושת הימים הראשונים לקרב סבלו הגרמנים מאבדות מרובות לעומת האבדות הבלגיות. נראה היה שהבלגים בפיקודו של למאן יצליחו להחזיק מעמד, להפתעת מדינות ההסכמה. הדברים השתנו במהרה לאחר שהביאו הגרמנים את התותחים הכבדים כמו ברטה השמנה שהצליחו להכניע את המבצרים ביחד עם הפצצות אוויריות של צפלינים. מבצר אחר מבצר נפלו לידי הגרמנים, כאשר המבצר בו שהה למאן נהרס ב-15 באוגוסט ותוך כדי הפיצוץ איבד למאן את הכרתו. הוא נלקח כשבוי מלחמה אל גרמניה. העיר לייז' נפלה יום לאחר מכן ב-16 באוגוסט. למרות שהיה שבוי מלחמה, כאות כבוד נתנו לו הגרמנים לשמור את חרבו. ב-1918 לאחר תום המלחמה שוחרר למאן וחזר לבלגיה, שם התקבל כגיבור.
למאן מת שנתיים לאחר מכן ב-1920.
לקריאה נוספת

Gérard Leman באתר First World War.com (באנגלית)
התזמורת הפילהרמונית הצ'כית

| --- | --- |


אולם הרודולפינום, משכן הקבע של התזמורת
 תאריך ייסוד:  1896 
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 מיקום:  פראג, צ'כיה
 אולם קונצרטים:  רודולפינום
 מנצח:  סמיון ביצ'קוב 
 www.ceskafilharmonie.cz
 
התזמורת הפילהרמונית הצ'כית (בצ'כית: Česká filharmonie) היא תזמורת סימפונית השוכנת בפראג והיא, קרוב לוודאי, התזמורת הצ'כית המפורסמת והמכובדת ביותר בארצות העולם.
היסטוריה

הפילהרמונית הצ'כית הייתה קודם לכן תזמורת האופרה הלאומית של פראג. את הקונצרט הראשון שלה בשמה הנוכחי ניגנה ב-4 בינואר 1896, כשאנטונין דבוז'אק ניצח על יצירות פרי עטו, אבל לעצמאות מלאה מן האופרה הגיעה רק בשנת 1901. בשנת 1908 ניצח גוסטב מאהלר על התזמורת בבכורה עולמית של הסימפוניה השביעית שלו. מחוץ לגבולות ארצה התפרסמה התזמורת לראשונה תחת שרביטו של ואצלב טאליך, שהיה מנצחה הראשי משנת 1919 עד 1931, ושוב מ-1933 עד 1941. בין המנצחים הבאים היו רפאל קובליק (1942 - 1948), קארל אנצ'רל (1950 - 1968), ואצלב נוימן (1968 - 1989), ולדימיר אשכנזי (1996 - 2003), זדנייק מאצאל (2003 - 2007), אליהו ענבל (2009 - 2012) וייז'י בלוהלאווק (2012 - 2017). סר צ'ארלס מקקראס, מומחה למוזיקה צ'כית, היה מנצח אורח ראשי של התזמורת.
החל משנת 2017 המנצח הראשי של התזמורת הוא סמיון ביצ'קוב.
מנצחים ראשיים

סמיון ביצ'קוב (2017 - ממשיך)
ייז'י בלוהלאווק (2012 - 2017)
אליהו ענבל (2009 - 2012)
זדנייק מאצאל (2003 - 2007)
ולדימיר אשכנזי (1996 - 2003)
גרד אלברכט (1993 - 1996)
ייז'י בלוהלאווק (1990 - 1992)
ואצלב נוימן (1968 - 1989)
קארל אנצ'רל (1950 - 1958)
רפאל קובליק (1942 - 1948)
ואצלב טאליך (1933 - 1941)
ואצלב טאליך (1919 - 1931)
וילם זמאנק (1903 - 1918)
לודוויק צ'לאנסקי (1901 - 1903)
זואופרקסיסקופ

אנימציה מדיסק המראה תנועת בעיטה של חמור שצויר בידי מייברידג'. הקרנה מהירה של תצלומי התנועה במקרן הזואופרקסיסקופ יצרה אשליה של תנועה.
רצף תצלומי סוס דוהר עם פרש שצילם מייברידג' בעזרת סוללת מצלמות, ומהם הרכיב סרטוני אנימציה של סוס דוהר.
זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ (Zoopraxiscope) הוא מתקן מוקדם להצגת תמונות נעות. המכשיר פותח על ידי חלוץ הצילום אדוארד מויברידג' בשנת 1879, וניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון. הזואופרקסיסקופ הורכב בבסיסו ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" שהיו נפוצים מאז המחצית הראשונה של המאה ה-19 - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם. פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים. דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו. תנועת הדיסק המהירה יצרה אשליה נראית של תנועה, שהתבססה על חוסר יכולתה של העין האנושית לקלוט את הרגע המפריד את מקטעי התנועה המהירה של אובייקט, במידה שמקטעים אלו עוברים לפני העין במהירות העולה על 1/16 של השנייה. למכשיר שבנה קרא אדוארד מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ (Zoogyroscope), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ. הזואופרקסיסקופ הקרין את דימויי שלבי התנועה רציפה בהקרנה שהגיע לגודל מלא של המצולמים. רצף הדימויים הסטטיים שלבי התנועה צוירו תחילה על גבי הדיסק כצלליות. סדרה מאוחרת יותר, שנוצרה בין השנים 1892-1894, השתמשה באיורי המתאר שהודפסו על גבי הדיסק באמצעות תהליכי צילום, ונצבעו ביד לאחר מכן. כמה מהדימויים המונפשים הללו מורכבים מאוד, ומראים מגוון שילובים של תנועות חייתיות ואנושיות.
מכשירו של מייברידג' היה, ככל הנראה, מקור השראה עבור תומאס אלווה אדיסון וויליאם קנדי דיקסון בפיתוח מכשיר הקינטוסקופ שלהם. דימויים מכל שבעים ואחד דיסקי הזואופרקסיסקופים ששרדו שועתקו לאחרונה בספר: (Eadweard Muybridge: The Kingston Museum Bequest (The Projection Box, 2004.
הערות שוליים

↑  ניתן למנות ב"צעצועים הפילוסופיים" שהיוו את הרקע להמצאתו של מייברידג' את הפנקיסטוסקופ, ת'ומטרופ, זואטרופ, פרקסינוסקופ, קינמטוסקופ, פסמטרופ, ועוד
↑  Anita Ventura Mozley, "Introduction to the Dover Edition", in: Muybridge's Complete Human and Animal Locomotion, New York: Dover Pub. Inc., 1979, pxviii-xxii
ואן יאן גוין

| --- | --- |

דיוקן של ואן יאן גוין, 1650 בערך
 לידה:  13 בינואר 1596 ליידן, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  27 באפריל 1656 (בגיל 60) האג, הרפובליקה ההולנדית 
 שם לידה:  Jan Josephsz. Van Goyen 
 תקופת הפעילות:  1620–1656 (כ־36 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  תור הזהב של הולנד 
 הושפע על ידי:  אסיאס ואן דה ולדה 
 יצירות ידועות:  Estuary with Sailing Boats, Riverview, Seascape with Duiventil and Hooiberg 
 צאצאים:  Grietje Van Goyen 
 
יאן ואן גוין (באנגלית: Jan van Goyen‏; 13 בינואר 1596 – 27 באפריל 1656) היה צייר נוף הולנדי. ואן גוין היה אמן פורה ביותר, ידועים בערך 1200 ציורים שלו ולמעלה מאלף רישומים.
ביוגרפיה

יאן ואן גוין היה בנו של סנדלר והתחיל כחניך בליידן, עיר הולדתו. כמו ציירים הולנדים רבים בתקופתו, יאן ואן גוין למד אמנות בעיירה הארלם אצל אסיאס ואן דה ולדה. בגיל 35 הקים סטודיו קבוע בדן האג (האג). קרנשו מספר (ומזכיר את המקורות) שציורי הנוף של ואן גוין השיגו מחירים נמוכים, אך הוא הגדיל את הכנסתו הצנועה בכך שהגדיל את התפוקה שלו. ציוריו נעשו במהירות עם פיגמנטים לא יקרים. למרות חידושי השיווק שלו, הוא תמיד חיפש הכנסה רבה יותר, לא רק דרך עבודה הקשורה באמנות, אלא גם על ידי עסקי נדל"ן. אף על פי שנדל״ן בדרך כלל היה אפיק בטוח להשקיע כסף, לרוע מזלו של ואן גוין הוא צבר חובות גדולים. פאולוס פוטר שכר את אחד מבתיו. אף על פי שהוא הקים סדנה מספר תלמידיו הרשומים היה קטן, ביניהם היה גם יאן סטיין ואדיאן ואן קאבל. עם זאת רשימת הציירים עליהם השפיע ארוכה הרבה יותר.
בשנת 1652 ו- 1654 נאלץ למכור את אוסף הציורים והאמנות הגרפית שלו, ובהמשך עבר לבית קטן יותר. הוא נפטר בשנת 1656 בהאג, והשאיר חובות גדולים, מה שאילץ את אלמנתו למכור את ציוריו שנותרו. צרותיו של ואן גוין גם השפיעו על הסיכויים העסקיים של תלמידו וחתנו יאן סטיין, שעזב את האג בשנת 1654.
ציור הולנדי

בדרך כלל, צייר הולנדי של המאה ה -17 (תור הזהב של הציור ההולנדי) ישתייך לאחת מארבע קטגוריות: צייר דיוקנאות, נופים, טבע דומם או ז'אנר. הצייר ההולנדי היה מתמחה מאוד, ולעיתים רחוקות יכול היה אמן לקוות להגיע להשגים ביותר מתחום אחד במהלך חייו. יאן ואן גוין מסווג בעיקר כאמן נוף עם ניסיון לצייר נושאי ז'אנר של חיי היומיום. הוא צייר רבות מהתעלות בהאג ובסביבתה, כמו גם את הכפרים סביב דלפט, רוטרדם, ליידן וגודה. ציירי נוף הולנדים פופולריים אחרים של המאה השש-עשרה והשבע-עשרה היו יאקוב ואן רויסדאל, אלברט קאופ, הנדריק אברקמפ, לודולף בקהויסן, מיינדרט הובמה, ארט ואן דר נֵר.
הטכניקה של ואן גוין

יאן ואן גוין היה מתחיל את הציור באמצעות יצירת משטח מעץ אלון דק, ועליו כמה שכבות מילוי של דבק. הוא היה יוצר מילוי נוסף בגוון חום בהיר עד אדמדם, שישמש כבסיס לציור בהמשך. בשלב הבא, ואן גוין היה רושם רישום מהיר את הסצנה בעט ודיו מבלי להיכנס לפרטים הקטנים. ניתן לראות בבירור את רישום הדיו הזה בחלק מהאזורים הצבועים בצבעים דקיקים ביצירתו.
בהמשך הציור הוא היה פונה לרישום מפורט. הסצנה הראשונית הייתה מצוירת בשדה ונשמרת בסטודיו כסקיצה לעבודה בהמשך. רישומים של אמנים באותה תקופה היו לעיתים נדירות יצירות אמנות בפני עצמם, בניגוד לציור בימינו.
על לוח הצבעים שלו היה טוחן אוסף צבעים בגווני אפור נייטרלים, גוונים חומים וצהובים, ירוקים ואדומים שנראו כאילו נמשכו מתוך האדמה שצייר. לאבקות הטחונות הוסיף שמן לכה להמסת הפיגמנטים שלו לצבעים שאותם מרח בשכבות צבע דקות שהיו ניתנות בקלות למיזוג.
האזורים הכהים בציור נשמרו דקים ושקופים מאוד עם כמויות גדולות של שמן. האזורים הבהירים יותר בתמונה טופלו בשכבות כבדות ואטומות יותר, שכמות נדיבה של פיגמנט לבן מעורבב בצבע. האור הנופל על הציור בקטע המואר משתקף בחזרה אל הצופה. האפקט הוא ריאליזם מדהים ואיכות תלת־ממדית. פני השטח של הציור המוגמר דומים למוס נוזלי וגמיש, המוקצף ומעוצב בעזרת המברשת.
ניתן לראות כמה מיצירותיו של ואן גוין במדריד, אחת באוסף הציבורי (״נוף חורפי עם דמויות על קרח״, 1643) ואחרות באוסף כרמן תיסן המוצגות גם שם (״נוף נהר עם סירת מעבורת וקוטג'״, 1634)
מורשת

יאן ואן גוין היה בעל השפעה חשובה על ציירי הנוף של המאה שלו. האיכות הטונאלית שלו הייתה תכונה שרבים חיקו. על פי נתוני המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות, הוא השפיע על קורנליס דה ברוין, יאן קלנביאר, קורנליס ואן נורד, הרמן סאטלבן, ואברהם ואן בייארן.
הערות שוליים

1 2  Jan van Goyen entry in the Netherlands Institute for Art History
↑  Crenshaw, P. (2006) Rembrandt's Bankruptcy. The artist, his patrons and the art market in seventeenth-century Netherlands, p. 23.
↑  "Goyen, Jan Josephsz. van". Museo Nacional Thyssen-Bornemisza. Retrieved 8 November 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507963305171  PLWABN: 9810610944805606  AAG: 1193  BIBSYS: 90578031  BNE: XX5548046  BnF: cb12199721j (data)  BPN: 57781079  CiNii: DA12718967  GND: 118541072  ISNI: 0000 0000 8358 964X  KulturNav: 5cd6b533-a776-44bf-beb8-dd303781a5d9  LCCN: n82134567  NGV: 21317  NKC: ola2002153936  NLA: 35793100  NTA: 069130930  RKD: 33103  SELIBR: 188509  SNAC: w60901nv  SUDOC: 030617502  TePapa: 912  Trove: 1090171  ULAN: 500115612  VIAF: 14817785   WorldCat (עם VIAF): 14817785 
יאן ואן גוין, סצנת חורף, 1641
יאן ואן גוין, רישום הכנה לציור, 1651
יאן ואן גוין, סצנת נהר, 1652
וינסנט לבאן

וינסנט פביאן לבאן בונר (בצרפתית: Vincent Fabien Laban Bounayre; נולד ב-9 בספטמבר 1984 בפאו שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי-קפריסאי, המשחק בעמדת הקשר באתניקוס אחנס. בשנת 2012 קיבל אזרחות קפריסאית שמאפשרת לו לשחק בנבחרת קפריסין.
קריירה

לבאן גדל במחלקת הנוער של נאנט ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון בין השנים 2001–2005. לאחר מכן עבר לדיגאניס מורפו מליגת העל הקפריסאית, ובעונת 2006/2007 ירד עם הקבוצה לליגת המשנה. בקיץ 2007 עבר לאנורתוסיס פמגוסטה. בעונתו הראשונה זכה עם המועדון בדאבל, ובעונת 2008/2009 היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-13 ביוני 2013 חתם לבאן לשנתיים באסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית. ביולי 2015 חזר לקפריסין, הפעם לא.א.ק. לרנקה.
בשנת 2012 התאזרח לבאן בקפריסין וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של קפריסין.
ויליאם גריסון

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1944 (בן 80) ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  ביל
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס פאן-אמריקן  אוניברסיטת המדינה סם יוסטון  אוניברסיטת טקסס ריו גרנדה ואלי 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1966–1996 (כ־30 שנה)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד כוח דלתא, מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים מפקד כוח המשימה ריינג'ר מפקד בית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי בפורט בראג
 פעולות ומבצעים
 מלחמת וייטנאם  מלחמת המפרץ   קרב מוגדישו
 עיטורים
  כוכב הארד (4)  לב הארגמן   לגיון ההצטיינות   מדליית האוויר
 
ויליאם פ. גריסון (באנגלית: William F. Garrison) הוא מייג'ור גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית. שימש בין השאר כמפקד וכוח דלתא כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה.
קריירה צבאית

גריסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1966 כטוראי. הוא לחם במלחמת וייטנאם, השלים קורס קצינים ושירת בכוחות המיוחדים. במהלך המלחמה לקח גריסון חלק במבצעים מיוחדים במסגרת תוכנית פניקס. בין השנים 1985–1989 שירת כמפקד כוח דלתא.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים עד שנת 1994. במקביל לכך שימש בשנת 1993 כמפקד כוח המשימה ריינג'ר בסומליה, אשר כלל בתוכו את הגדוד ה-3 של חטיבת הריינג'רס ה-75, פלגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של מן הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 וכוחות סיוע. גריסון פיקד על כוח זה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד המיליציות החמושות משבט חבאר-גידר, ובהם בין היתר בקרב מוגדישו. בתפקידו הבא שירת כמפקד בית הספר ללוחמה מיוחדת על שם ג'ון קנדי בפורט בראג. לאחר מכן השתחרר מן השירות.
לקריאה נוספת

מרק באודן, "התרסקות במוגדישו", הוצאת משרד הביטחון, 2002
הערות שוליים

↑  מרק באודן, "התרסקות במוגדישו", הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמוד 30
↑  מרק באודן, "התרסקות במוגדישו", הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמוד 31
↑  מרק באודן, "התרסקות במוגדישו", הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמודים 138–140
↑  גל פרל פינקל, "אין ספק שננצח בקרב, אבל אנחנו עלולים להפסיד במלחמה", באתר זמן ישראל, 5 בפברואר 2020
↑  מרק באודן, "התרסקות במוגדישו", הוצאת משרד הביטחון, 2002, עמודים 296–297
זקן השופטים

זקן השופטים היה תוארו של נשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי. באנגלית נקרא התפקיד "Chief Justice".
התואר בעברית איננו תרגומו המילולי של התואר באנגלית, אלא תואר המדגיש את בכירותו ואת חוכמתו של ראש השופטים, על פי המסורת היהודית האומרת כי ”בִּישִׁישִׁים חָכְמָה, וְאֹרֶךְ יָמִים תְּבוּנָה” (איוב י"ב, יב).
בפסיקת בית המשפט העליון של מדינת ישראל משמש התואר לתיאור תפקיד נשיא בית משפט עליון כלשהו, ובמיוחד נושא התואר המכונה באנגליה "Lord Chief Justice of England and Wales", שהיה התפקיד השני בחשיבותו במערכת המשפטית האנגלית לאחר "Lord High Chancellor of Great Britain" שהוא שר המשפטים הבריטי, שעד הרפורמה החוקתית הבריטית בשנת 2005 היה להלכה ראש המערכת המשפטית בבריטניה. עם זאת, כאשר מדובר ב"זקן השופטים" סתם, ולא ב"זקן השופטים האנגלי", הכוונה היא לנשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל המנדטורית.
סמכויותיו של זקן השופטים המנדטורי היו שונות במקצת מאלו של נשיא בית המשפט העליון כיום. בנוסף לסמכויות המקבילות לאלו של הנשיא כיום, ניתנו לזקן השופטים סמכויות נוספות, סמכויות חקיקה וסמכויות ביצוע. בין היתר התקין את תקנות סדר הדין האזרחי (אם כי אלו דרשו חתימת אישור של הנציב העליון), היה בעל סמכות להתקנת תקנות גם בענייני ירושה, ואף ספנות וטיס, והעניק רישיונות לעורכי דין, כמו גם קבע את כללי האתיקה המקצועית שלהם.
עם סיום המנדט הבריטי הועברו סמכויותיו של זקן השופטים לנשיא בית המשפט העליון על פי פקודת בתי משפט (הוראות מעבר), 1948.
בתפקיד זקן השופטים כיהנו אך ורק משפטנים בריטים, ומעולם לא כיהן בו נתין ארץ ישראלי, יהודי או ערבי. זקני השופטים היו:
תומאס הייקראפט (1921–1927)
מייקל מקדונל (1927–1936)
הארי הרברט טראסטד (1936–1941)
פרדריק גורדון-סמית (1941–1944)
ויליאם ג'יימס פיצג'ראלד (1944–1948)
ויולה רוגנקאמפ

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1948 (בת 76) המבורג, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 www.viola-roggenkamp.de
 
ויולה רוֹגֶנקַאמפּ (Viola Roggenkamp; נולדה ב-15 באפריל 1948 בהמבורג) היא סופרת ועיתונאית יהודייה-גרמנייה.
נושאים מרכזיים בכתיבתה הם יחסי הורים-ילדים, לסביות ויהודים גרמנים.
ביוגרפיה

רוגנקאמפ נולדה ב-1948 בעיר המבורג שבגרמניה, בת לאם יהודייה ולאב גרמני שאינו יהודי ששרדו ביחד את ימי גרמניה הנאצית. למדה פסיכולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה, וחייתה לפרקים באסיה ובישראל. במשך למעלה מ-20 שנה כתבה עבור השבועון "די צייט" (Die Zeit), וקנתה לעצמה שם כפרשנית ופובליציסטית. כן כתבה ברבעון הפוליטי לנשים EMMA.
ספריה

Von mir soll sie das haben?: Sieben Porträts von Müttern lesbischer Töchter, Berlin: Krug & Schadenberg, 1996, ISBN 3-930041-08-1. ("ממני היא קיבלה את זה?: שבעה דיוקנאות של אמהות לבנות לסביות")
Tu mir eine Liebe. Meine Mamme. Jüdische Frauen und Männer in Deutschland sprechen von ihrer Mutter, Berlin: Mosse Verlag, 2002, ISBN 3-935097-07-7. (דוקומנטציה על יחסם של אנשים ממשפחות יהודיות לאמם.)
Mein Bild von ihm. Lesbische Frauen erzählen von ihren Vätern, Berlin: Krug & Schadenberg, 2004, ISBN 3-930041-41-3. ("תמונתו שבעיני רוחי: נשים לסביות מספרות על אבותיהן")
Familienleben, Frankfurt am Main: Büchergilde Gutenberg, 2004. ("חיי משפחה": רומן העוסק במשפחת שיפר היהודית בשנות ה-60, ובמרכזו עומדות הבנות הנוירוטיות ובמיוחד פאניה בת ה-13, המבקשות לעצמן חיים חופשיים ורגילים. ראה אור במהדורות נוספות וכן בהולנדית.)
Erika Mann. Eine jüdische Tochter. Über Erlesenes und Verleugnetes in der Familie Mann-Pringsheim, Zürich: Arche-Verlag, 2005, ISBN 3-7160-2344-2. (על אריקה מאן)
Frau ohne Kind. Gespräche und Geschichten einer Tafelrunde, 2005. (רוגנקאמפ הזמינה 13 נשים ללא ילדים, ממגוון גילאים ומקצועות, לספר את סיפורן.)
Die Frau im Turm, Frankfurt am Main: S. Fischer Verlag, 2009, ISBN 978-3-10-066064-0. ("האישה שבמגדל": רומן)
Tochter und Vater, Frankfurt am Main: S. Fischer, 2011, ISBN 978-3-10-066067-1. ("בת ואב": רומן)
וייוורן

פסל של ווייוורן באנגליה.
וייוורן או וייברן (באנגלית עתיקה: wyvern, בצרפתית עתיקה: wivre) הוא יצור מיתולוגי דמוי דרקון. הווייוורן מתואר כדרקון בעל שתי רגלים ושתי כנפיים. כמו כן נהוג לתאר את זנבו כזנב משונן, או כזנב דמוי זנב נחש.
הווייוורן נחשב לסמלה של ממלכת וסקס שבדרום אנגליה, ומופיע כיום על סמלי אבירים הקשורים לאזור וסקס, כגון על שלט האצולה של סופי, דוכסית אדינבורו, אשר לרגל חתונתה קיבלה את התואר "רוזנת וסקס".
ראו גם

דרקון
קוקאטריס
בסיליסק
התזמורת הפילהרמונית של האג

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1904 
 מדינה:  הולנד הולנד
 מיקום:  האג, הולנד
 אולם קונצרטים:  אולם תיאטרון "אמרה" בהאג
 מנצח:  אנג'ה ביהלמאייר
 https://residentieorkest.nl/
 
התזמורת הפילהרמונית של האג (בהולנדית: Residentie Orkest) היא תזמורת סימפונית הולנדית השוכנת בהאג. עיקר הופעותיה מתקיימות באולם תיאטרון "אמרה".
היסטוריה

הנריויוטה ייסד את התזמורת בשנת 1904. ביתה הראשון היה "בניין האמנויות והמדעים". לתשואות ראשונות זכתה התזמורת במהלך פסטיבל ריכרד שטראוס ב-1911, שבו ניצח המלחין עצמו על כמה מיצירותיו. תוך זמן קצר משכה התזמורת מלחינים נוספים, בהם איגור סטרווינסקי, מקס רגר, מוריס ראוול ופאול הינדמית.
ב-1915 עברו מופעי הקיץ של קונצרטי הקורזאאל בסחוונינגן מתזמורת לאמורו אל הפילהרמונית של האג. המנצח הראשי השני של התזמורת היה המלחין והמנצח פיטר ואן אנרוי, שכיהן במשרה זו מ-1917 עד לפרישתו ב-1935. פריץ שורמן התמנה למנצח הראשי הבא וכיהן במשרתו בתקופת מלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה היה ויליאם ואן אוטרלו המנצח הראשי, מ-1949 עד 1973.
אחרי שבניין האמנויות והמדעים נהרס בשרפה בשנת 1964, ניגנה התזמורת באולמות שונים בהאג בהיעדר משכן קבוע משלה. מסע לגיוס תרומות, שכלל הוצאת כמה הקלטות שנודעו בשם תקליטי "עזרו לנו לבנות מחדש", הביא לבניית אולם חדש לתזמורת, אולם ד"ר אנטון פיליפס, או DAPZ, שנקרא על שם אנטון פרדריק פיליפס, ממייסדי חברת האלקטרוניקה פיליפס, ובספטמבר 1987 נכנסה התזמורת אל ביתה החדש, שנחנך בטקס רשמי בנוכחות ביאטריקס, מלכת הולנד.
המנצחים הראשיים שבאו לאחר ואן אוטרלו היו ז'אן מרטינו, פרדיננד לייטנר, הנס פונק ויבגני סבטלנוב. יאפ ואן זביידן, שהיה המנצח הראשי משנת 2000 עד 2005, נושא בהווה בתואר מנצח אורח של כבוד (ere-gastdirigent) של התזמורת. נמה ירווי היה מנצחה הראשי האחרון עד כה של התזמורת, מ-2005 עד 2012. ירווי נושא עכשיו בתואר מנצח ראשי אמריטוס.
התזמורת יצאה לכמה סיורי הופעות, שכללו ערים גדולות כניו יורק, בוסטון, שיקגו, וינה, מינכן וברלין. במשך השנים ניגנה תחת שרביטיהם של מנצחים אורחים שונים, בהם ליאונרד ברנשטיין, פייר בולז, הנס קנאפרטסבוש, קרל שוריכט, ארטורו טוסקניני וברונו ולטר. התזמורת הוציאה הקלטות מסחריות ליצירותיהם של מלחינים גרמנים כגון אלפונס דיפנברוק ויוהנס פרהולסט. אוסף הקלטות שנעשו בשנות ה-50' באולם הקונצרטחבאו של אמסטרדם בניצוחו של וילם ואן אוטרלו יצא בתקליטור בשנת 2007.
באוקטובר 2012 הודיעה מועצת העיר האג על צמצום בתמיכה העירונית לתזמורת, מ-5.1 מיליון יורו ל-3.5 מיליון יורו. בתגובה על כך הביעה התזמורת את חששותיה לתוצאות שהיו למהלך זה על התזמורת, כגון אובדן משרות לכמה מן הנגנים וייצוג מופחת של יצירות סימפוניות רחבות-ממדים ברפרטואר הקונצרטי.
מנצחים ראשיים

הנרי ויוטה (1904 - 1917)
פיטר ואן אנרוי (1917 - 1935)
פריץ שורמן (1938 - 1949)
וילם ואן אוטרלו (1949 - 1973)
ז'אן מרטינו (1975 - 1976)
פרדיננד לייטנר (1976 - 1980)
האנס פונק (1980 - 1991)
יבגני סבטלנוב (1992 - 2000)
יאפ ואן זביידן (2000 - 2005)
נמה ירווי (2005 - 2012)
ניקולס קולון (2018 - 2021)
אנג'ה ביהלמאייר (2018 - ממשיכה)
יאן מרקל (מיועד, יתחיל את תפקידו בעונת 2025–2026)
הערות שוליים

↑  רשימות מוזיקליות מן העולם:הולנד, מיוזיקל טיימס, כרך 76, גיליון 1112, עמ' 942, אוקטובר 1935
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596833605171  PLWABN: 9810682855805606  BIBSYS: 10071629  BnF: cb139061345 (data)  CiNii: DA10726997  GND: 1215109-9  ISNI: 0000 0001 2359 0195  LCCN: n80153109  MusicBrainz: 7741ca13-6bb8-4097-9849-1406218bb5c5  NKC: xx0069048  NLA: 35742014  NSK: 000564110  RERO: 02-A018544945  SUDOC: 081475179  Trove: 1066596  VIAF: 141360320   WorldCat (עם VIAF): 141360320
וינסנט ויולה

וינסנט ויולה (באנגלית: Vincent Viola; נולד ב-1956) הוא איש עסקים אמריקני.