stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן זיו
ביוגרפיה

דן זיו נולד בשם דן קמינר, בן לשמחה ורחל, וגדל בקיבוץ איילת השחר. בשנת 1954 התנדב לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 890 בפלוגה א' עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון. עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר. בשנת 1956 עבר קורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שימש כמפקד מחלקה בגדוד 890. חודש לאחר מכן, כשהחל מבצע קדש, צנח זיו בראש אנשיו בכוח שהיה בפיקוד עובד לדיז'נסקי. הכוח התארגן בלילה במתחם בקצה הגבעות, ולמחרת חבר לכוח שריון. במהלך קרב היתקלות במיתלה לחם זיו תחת פיקודו של אהרן דוידי ויצא למשוך אש אויב כדי לאפשר זיהוי מקורות הירי, כדי שאפשר יהיה לאתר את עמדותיהם של המצרים ולתכנן התקפה. קודמו במשימה, יהודה קן-דרור, יצא באותה המטרה, נפצע פצעי מוות ומת לאחר כחודשיים, ועל פעולתו זו עוטר גם הוא בעיטור הגבורה. זיו עלה על זחל"ם עם מספר חיילים, במהלך נסיעתם הם סייעו בחילוץ פצועים מאמבולנס שנתקע בוואדי וספג אש בשטח פתוח. הם עשו זאת כשהם סוחבים את הפצועים על גבם ורצים איתם לעבר הזחל"ם תוך כדי ירי מסיבי.
בתיאור המעשה נכתב:
ב"מבצע קדש", ביום ה-1 בנובמבר 1956 התנדב סג"ם דן זיו לצאת לחילוץ פצועים. הוא נסע ב-זחל"ם תחת אש מק"בים, מקלעים, בזוקות וררנ"טים, מטווח 50 מטר. לאור היום ביצע את משימתו בשלמות, והמשיך להוביל את יחידתו במשימות חילוץ פצועים.
על פעולותיו בקרב עוטר זיו בצל"ש הרמטכ"ל בשנת 1957, ובשנת 1973 בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי אומץ לב למופת בקרב.
בשירות המילואים שימש זיו במספר תפקידי פיקוד בחטיבה 55. במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד גדוד 71 שפרץ בכוח בן שתי פלוגות דרך שער האשפות בקרב על ירושלים. בשנת 1970 יצא לעיראק מטעם "המוסד" לשם סיוע צבאי לכורדים. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד צנחנים במילואים 565 שבמבצע אבירי לב צלח ראשון את תעלת סואץ בסירות גומי. לאחר מכן נקלע הכוח בפיקודו לקרב סרפאום ונחלץ באבדות לאחר קרב קשה.
לאחר שעבד מספר שנים כמנהל המפעל לתבניות צמיגים בקיבוץ איילת השחר, הצטרף לחברת "אייזנברג" בה פעל בפרויקטים בין-לאומיים בתחום התעשייה. זיו התגורר ברמת אביב, תל אביב.
נפטר ב-7 בנובמבר 2022.
הערות שוליים

↑  גדוד חי"ר מוצנח 890 פלוגה א', באתר הצנחנים בעשור הראשון, "פלוגה א', גדוד 890
↑  אייל לוי, ‏חזרה אל המיתלה: "שום צבא בעולם לא היה יכול לעשות את זה", באתר מעריב אונליין, 18 בספטמבר 2016
↑  נעם טפר, ‏מבצע בכורדיסטן: כיבוש סכר דוכאן העיראקי, מבט מל"מ 90, נובמבר 2021, עמ' 60
| מעוטרי עיטור הגבורה  |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות (אות גיבור ישראל) | אברהם אביגדורוב • יוחאי בן-נון • אמיל בריג • סימן-טוב גנה • זרובבל הורביץ • צבי זיבל • בן ציון ליטנר • עמנואל לנדאו • אריה עצמוני • יזהר ערמוני • רון פלר • יאיר רחלי |  |
| פעולות התגמול | יעקב מזרחי • פנחס נוי • צבי עופר |  |
| מלחמת סיני | עוזי בר-צור • דן זיו • שלמה ניצני • יהודה קן-דרור |  |
| מלחמת ששת הימים | נתי גולן • משה דרימר • דניאל ורדון • אורי וייסלר • שאול ורדי • משה טל • יוסף לפר • איתן נאוה • בני ענבר • מרדכי פרידמן • גד רפן • דוד שירזי |  |
| מלחמת ההתשה | עמי אילון |  |
| מלחמת יום הכיפורים | עודד אמיר • גדעון גלעדי • צביקה גרינגולד • משה לוי • יובל נריה • שלמה ערמן • אסא קדמוני • אביגדור קהלני |  |
דוב מינימוס

| דוב מינימוס |
| --- | --- |
 ממצאי הדוב על דגם שלד
תקופה
פליוקן-פליסטוקן, 5.3–1.8 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: דוביים
סוג:: דוב
מין:: דוב מינימוס
שם מדעי
 Ursus minimus ‏Q124985946 & Bouillet, 1827

דוב מינימוס (שם מדעי: Ursus minimus) הוא מין נכחד של טורף ממשפחת הדוביים, שחי באירופה של הפליוקן והפליסטוקן שלפני 5.3 עד 1.8 מיליון שנה מהיום. המין נחשב לקדום ביותר מבני הסוג דוב, והוא הוגדר לראשונה ב-1827 משמעות שמו הוא: "קטן".
דוב זה התגלה ברחבי אירופה מחופי הים השחור של רוסיה ואוקראינה, מערבה עד צרפת ודרומה עד איטליה. הוא היה אביו הקדום של המין דוב אטרוסכוס שחפף עימו בתחומי מחייתו והיה מעט גדול יותר. כפי ששמו מרמז דוב זה היה קטן יחסית לדובים החיים והיה דומה במראהו לדוב שחור אסייתי. קשה מאוד להבדיל בין העצמות של שני המינים למעט גילם הקדום יותר. הוא הזכיר מעט גם דוב מלאי בגודלו הקטן.
הדוב הקדום היה בעל גולגולת קטנה באורך 25 סנטימטרים ומערכת שיניים שכללה מלתעות גדולות בעלות כתרים רחבים וניבים וטוחנות קטנים יחסית אך מחודדים יותר. הטפרים שלו היו גדולים מאוד ובמבנה שלהם נראה שטיפס על עצים. הוא התפתח ממינים קדומים יותר כמו האורסאווס.
הדוב הקדום חי ביערות של אירופה שהתקררה לאיטה עד לתקופת הקרח האחרונה, בה שלטו הקרחונים ביבשת. האקלים הקשה שהשתנה גרר שינויים במבנה גופו של הדוב ובעיקר במבנה שיניו שהותאמו ללעיסת מזון קשה יותר. במשך הפליסטוקן הוא נכחד והוחלף בדובים גדולים יותר.
שרידי לסתות הדוב
דגל שמחת תורה

כרטיס שנה טובה המציג ילדים אוחזים בדגלי שמחת תורה (גרמניה, 1910)
דגל ובו איור של משה עם לוחות, וסביבו סמלי 12 שבטי ישראל (שנות ה-30 בערך)
דגל ובו איור של בנים ובנות בלבוש ישראלי חלוצי רוקדים יחדיו סביב ספר התורה (שנות ה-50–60)
דגל לאחר מלחמת ששת הימים, הכולל איור של הכותל המערבי ומטוסי חיל האוויר הישראלי (1967)
דגל שמחת תורה (ביידיש: באַנער שמחת תורה) הוא דגל מקושט שמניפים ילדים כחלק ממנהג חגיגות ההקפות הנערכות בחג היהודי שמחת תורה.
במהלך ההקפות נהוג להוציא את ספרי התורה מארון הקודש ולרקוד במעגלים סביב בימת בית הכנסת. דגלי שמחת תורה ניתנים לילדים כתחליף לספרי התורה בעת הריקודים.
מאז החל השימוש בדגל, מהמאה ה-17, עיצובו השתנה בהשפעת אירועים ודמויות בהיסטוריה היהודית.
מנהג הדגל בקהילות אשכנז

כבר במאה ה-17 היה קיים בקהילות אשכנז מנהג הנפת דגלי התורה, בהקפות ערב שמחת תורה היו מגיעים הילדים לבית הכנסת כשדגלים בידיהם. הדגלים במאה ה-17 היו עשויים מגזרות נייר, ולכן היו נקרעים בקלות. לפיכך נותרו במוזיאונים דגלים רק החל מהמאה ה-19. דגל שמחת תורה המודפס הראשון בעולם, הודפס ככל הנראה במרכז אירופה, (יש הסוברים שבווינה, אוסטריה)[דרוש מקור], על הדגל נכתב הפסוק: ”כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים”.
מסוף המאה ה-19, מספרם של דגלי שמחת תורה קטן והם הפכו לנדירים לנוכח אי השתמרותם. הדגלים שהודפסו ושמשו במזרח ומרכז אירופה, נשאו תמונות של חג הסוכות ושמחת התורה ועוטרו בפסוקים מוכרים כגון: ”בסכת תשבו שבעת ימים”, ”אגיל ואשמח בשמחת תורה”. הדגלים היו ססגוניים ולרוב כללו פסוק, "אתה הראית" בתוך ספר תורה פתוח, וסביבו איורי ילדים בלבוש מזרח אירופאי עם כיפות ואיורי דמויות תנ"כיות כגון משה ואהרן. על ראשי מקלותיהם של חלק מהדגלים נהוג היה לתקוע תפוחים אדומים, זאת על פי המסורת היהודית לפיה התפוח הוא סמל לישראל שקיבלו את התורה.
במאה ה-20

מאז כינונה של מדינת ישראל, בציבור הדתי הלאומי, הופיעו בדגל שמחת תורה גם סמלים ציוניים ולאומיים המסמלים את אופי המדינה. בדגלים שנוצרו בארץ ישראל משנות ה-40, ההווי הארצישראלי משפיע על עיצוב הדגל; הם מבטאים את הדור הראשון שקם בארץ ודגל במתן תחושה של יהדות חדשה, מנותקת מהגלות. כך צוירו על הדגלים ילדים עם כובע טמבל במקום מבוגרים מזוקנים, ואת הלבוש האירופאי החליפו מכנסיים קצרים. לאחר הקמת המדינה הפכו הריקודים המסורתיים עם ספרי התורה לריקודי הורה של בנים ובנות יחד. הצייר דוד גלבוע הבליט בדגליו בראשית שנות החמישים את שמחת ריקוד החג המתקיימת מחוץ למרחב בית הכנסת. גם מנהיגי הציונות צוירו על הדגלים; בתחילת המאה ה-20 היה דיוקנו של הרצל מראה נפוץ בדגלים.
משנות השלושים יוצרו דגלי שמחת תורה במספר חברות בארץ ישראל. בירושלים יוצרו דגלים על ידי "זסלנסקי" - חברת ייצור והפצה של דגלים, ובתל אביב חברת "מרכז התמונות" התל אביבית יצרה ייצור המוני של דגלים אלו. "מרכז התמונות" הדפיסו מראות מוכרים בצידו המצויר של הדגל ופיוטי "הושענות" מעוטרים בצידו השני. מוטיב עיצובי בולט היה "ארון הקודש" במרכזו של הדגל, שעוצב כשתי דלתות קרטון בולטות מהדגל, שפתיחתן חשפה בדרך כלל ציור של ספרי תורה כרוכים (ספרי התורה היו אז דגמי תורה אשכנזיים; בשנות השלושים לא היו נפוצים דגמי ספרי התורה הספרדיים).
בעקבות הצלחת צה"ל במלחמת סיני (1956), צוירו בדגלי שמחת תורה בתקופה זו גם חיילים לבושים מדי צבא רוקדים ושרים. גם בעקבות ההצלחה במלחמת ששת הימים (1967) עוטרו הדגלים בדיוקן גאה של חייל, בעיקר על רקע הכותל המערבי בירושלים. בעקבות כיבוש הכותל, חזר הכותל להיות מרכיב חזותי מרכזי בדגלי החג של שנות השבעים, כסמן מאפיין של ישראליות השבה למקורותיה החזותיים היהודיים, וכרקע הוספה תפילה לשלום.
בשנות השמונים החלה דעיכתה של הגרפיקה והאמנות השימושית בדגלי שמחת תורה, שנתפסה כנאיבית, ועלה הביקוש לאמנות ואלמנטים קצביים יותר, כדי להתחרות על תשומת לבם של הילדים. אך בשנות האלפיים דגלי שמחת תורה זכו לעדנה מחודשת, בזכות עיצוב בקו קליל יותר של יצרן מתל אביב.
בחברה החרדית ממשיך המנהג לאורך השנים. לצורך זה מכינים דגלים בכיתות הלימוד וגני הילדים, או שמודפסים דגלים עם מוטיבים מסורתיים. ייצור המוני של דגלים נעשה כיום בסין וגם בארצות הברית; מיעוט מהדגלים מיוצרים בישראל, למשל דגלים שמבטאים קו יהודי תורני (כגון הרב עובדיה יוסף בדרך אל בית כנסת וסוכה בשנות האלפיים). לעיתים קרובות מחזיקים הילדים בחברה הדתית, בנוסף לדגלי שמחת תורה, גם דגלים של תנועות נוער דתיות כגון בני עקיבא, או תנועות של מפלגת ש"ס או של חסידות חב"ד.
בקהילות רבות מקובל לספר לילדים סיפורים על דגלי שמחת תורה ועל התפוח המתוק המונח על ראש הדגל, כסמל ל"מתיקות" התורה.
בספרייה הלאומית קיים אוסף דגלי שמחת תורה.
לקריאה נוספת

אברהם יערי, תולדות חג שמחת-תורה: השתלשלות מנהגיו בתפוצות ישראל לדורותיהן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ד, עמ' 243–250. (סריקה: דוד אסף‏, שמחת תורה של הילדים, בבלוג "עונג שבת", 5 באוקטובר 2012)
הדגלים של שמחת תורה: מן האמנות היהודית העממית לתרבות העברית-ישראלית; [אוצרת: ניצה בהרוזי ברעוז; עריכת קטלוג והבאתו לדפוס: גניה דולב], תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשע"ב 2012. (קטלוג תערוכה. הקטלוג באתר המוזיאון)
בתרבות:
שלום עליכם, "הדגל" (נודע גם בשם "טופל'ה טוטוריטו"; 1900)
יצחק יעקב ילין, "שלושה דגלים בעשיריה", בספרו אבותינו: פרקי היסטוריה והווי, דמויות וסיפורים מחיי בוני היישוב הראשונים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ו. (התפרסם בעיתונות: שלושה דגלים בעשיריה, הצופה, 11 בנובמבר 1966)
הערות שוליים

↑  יורי ילון, מנופפים בגאון: "חג שמחת תורה היה רמיזה ללאומיות ולצבא - עוד לפני הציונות", באתר ישראל היום, 15 באוקטובר 2022
↑  ארכיון אסף דגלי שמחת תורה., בספרייה הלאומית
↑  ראו גם: דב אלבוים, דבל'ה וטופל'ה: שמחת התורה של שלום עליכם, באתר nrg‏, 25 בספטמבר 2013.
| סוכות |
| --- | --- | --- |
| מהלך החג | יום טוב ראשון • חול המועד סוכות • הושענא רבה • שמיני עצרת/שמחת תורה |  |
| סוכה | סכך • אכילה בסוכה • שינה בסוכה • ברכת לישב בסוכה • אושפיזין • מצטער פטור מן הסוכה • תשבו כעין תדורו • מעמיד • דופן עקומה • הלכות סוכה |  |
| ארבעת המינים | אתרוג, לולב, הדס וערבה • הלכות ארבעת המינים • קוישיקלך |  |
| מנהגים | הושענות • הקפות • חיבוט ערבה • זכר לשמחת בית השואבה • תיקון ליל הושענא רבה |  |
| מצוות הנוהגות  בזמן בית המקדש | מצוות ערבה במקדש • הקפת המזבח • ניסוך המים • שמחת בית השואבה • הקהל • שמחת הרגלים |  |
| שמיני עצרת ושמחת תורה | תפילת הגשם • וזאת הברכה • דגל שמחת תורה • הקפות בשמחת תורה • הקפות שניות |  |
| תפילות ופיוטים | פיוטי הושענות (כהושעת אלים) • פיוטי הגשם (אף ברי · זכור אב · שפעת רביבים) • מפי אל • סוכה ולולב לעם סגולה • משה אמת |  |
| שירי החג | אורחים לחג • שלומית בונה סוכה |  |
| שונות | שמחת הרגלים • מסכת סוכה • שלומית בונה סוכה • סהרנה |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש הרגלים
דובער רבינוביץ'

הרב דובער רבינוביץ' (תקפ"ט, 1829 - ז' בסיוון תרמ"ח, 1888) היה רב בליטא.
קורות חייו

נולד בווקשנה, פלך קובנה, לרב יחיאל-מיכל ופייגה יָפֶה. בגיל צעיר מתו הוריו והוא גדל עם שני אחיו היתומים אצל קרובי משפחה. בשנת תר"ו נישא לרבקה, בתו של הרב בנימין רבינוביץ' (אביו של האדר"ת), שהיה אז רבה של פיקלין. לאחר נישואיו התגורר בווילנה במשך חמש שנים ולמד בחברותא עם הרב שמואל שטראשון, הרש"ש.
בשנת תרי"ט, לאחר שחותנו עבר מן העיר שילעל כדי לכהן ברבנות העיירה רוגולי, התמנה הרב דובער רבינוביץ' כממלא מקומו ברבנות שילעל. בשנת תרכ"ה, לאחר שש שנות רבנות, עזב את שילעל והתמנה לרבה של פיונטניצה שליד לומז'ה.
צאצאיו

הרב יחיאל מיכל רבינוביץ', היה חתנו של הרב שרגא פייבל סרנא, תלמיד רבי חיים מוולוז'ין (זקנו של הרב יחזקאל סרנא). נפטר בגיל עשרים וחמש, בשנת תרל"ב.
הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של פולטבה.
הרב אברהם בנימין אשכנזי-טייץ, היה רב בליטא, היגר לארצות הברית. בניו הם: הרב אלחנן זאב טייץ, רב בליטא ובארצות הברית. והרב מרדכי פינחס טייץ, רבה של אליזבת, ניו ג'רזי.
בתו מרת שרה-מלכה, נישאה לרב יעקב רבינוביץ, רבה של רוגולי, בן דודה הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
ספרו

דבר אמת – יצא לאור על ידי בנו הרב אליהו עקיבא, פולטבה תרע"ג (1913)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דריפטיס

דריפטיס (ביוונית: Δρυπῆτις בפרסית: دری‌په‌تیس‏; ? - 323 לפנה"ס) הייתה נסיכה פרסית, בתם של דריווש השלישי, אחרון מלכי האימפריה הפרסית, ושל סטטירה הראשונה. נפלה בשבי אלכסנדר הגדול, ונישאה להפאיסטיון.
ביוגרפיה

דריפטיס נולדה לדריווש השלישי מלך הממלכה האחמנית והמלכה סטטירה הראשונה. הוריה היו אחים, אולם נישואי קרובים היו מקובלים מאוד בקרב האצולה הפרסית. הייתה לה אחות בשם סטטירה השנייה, ואח קטן בשם אוכוס.
בשנת 340 לפנה"ס פלש אלכסנדר הגדול מלך מוקדון לפרס. לאחר מספר ניצחונות שהשיג אלכסנדר באסיה הקטנה, ולאחר שכבש את מצרים, החליט דריווש לצאת לקראת אלכסנדר בעצמו. דריווש גייס צבא שגודלו היה בערך 100,000 איש, והוביל אותו בעצמו. כמנהג המלכים הפרסיים הוא לקח עמו למלחמה גם את שתי בנותיו ובנו, וכן את אשתו ואמו סיסיגמביס. חרף העליונות המספרית הניכרת של הצבא הפרסי, קרב איסוס הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ, ודריווש נמלט משדה הקרב. האוהל המלכותי עם בני משפחתו של המלך, נפל בידיהם של המוקדונים. אף על פי שנשים פרסיות אחרות זכו ליחס אכזרי, לא כן היה עם משפחת המלוכה. אלכסנדר נכנס בעצמו לאוהל, והתייחס בחביבות רבה אל ברסינה ומשפחתה. סביר להניח שפעולה זאת לא נבעה מנימוס או טוב לב, אלכסנדר רצה לבסס את טענתו לכתר הפרסי על ידי כך שיאמץ כבני משפחתו את משפחת המלך הקודם.
המשפחה המלכותית התלוותה אל אלכסנדר במהלך מסעותיו, ולא עזרו כל ניסיונותיו של דריווש לפדותה מידי אלכסנדר. בשנת 331 לפנה"ס הותיר אלכסנדר את המשפחה בשושן, והורה להעניק לדריפטיס וברסינה חינוך מוקדוני. שבעה או שמונה חודשים לאחר מכן נרצח דריווש בידי אנשי החצר שלו. במרץ 324 לפנה"ס קיים אלכסנדר טקס המוני אשר נודע כ-"חתונות שושן". במהלך אירוע זה נישא אלכסנדר לאחותה של דריפטיס, סטטירה, ודריפטיס עצמה נישאה להפאיסטיון - חברו הקרוב ביותר של אלכסנדר. "חתונות שושן" נערכו במשך חמישה ימים, ובמהלכן נישאו 90 אצילות פרסיות לקצינים מוקדוניים ממקורביו של אלכסנדר. אריאנוס טוען שהסיבה שאלכסנדר השיא את דריפטיס להפאיסטיון דווקא, הייתה שהוא רצה שילדיו וילדי הפאיסטיון יהיו בני דודים.
הנישואים לא נמשכו זמן רב. זמן קצר לאחר מכן מת הפאיסטיון ממחלה. שמונה חודשים לאחר מכן מת אלכסנדר עצמו. אחת מנשותיו של אלכסנדר, רוקסנה, החליטה להתנקש בחייה של סטטירה, בהסכמת העוצר פרדיקס. על פי פלוטרכוס רוקסנה רצחה גם את דריפטיס. עם זאת, לא ברור מדוע עשתה זאת, ולפיכך יש הסוברים שפלוטרכוס טעה, והנרצחת הנוספת הייתה פריסטיס השנייה, אשתו השלישית של אלכסנדר.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 20-21.
↑  סטטירה/ברסינה באתר ליוויוס
↑  אריאנוס, "אנבסיס", ספר שביעי, 4-5.
↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 77.
גלן פורד

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1916 Sainte-Christine-d'Auvergne, קנדה 
 פטירה:  30 באוגוסט 2006 (בגיל 90) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות וודלון ממוריאל 
 שם לידה:  Gwyllyn Samuel Newton Ford 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 מקום לימודים:  תיכון סנטה מוניקה 
 בן או בת זוג:  Kathryn Hays (1966–1969)  Cynthia Hayward (1977–1984)  אלינור פאוול (1943–1959)  Jeanne Baus (1993–1994) 
 צאצאים:  Peter Ford 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (1987)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (1961)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  לגיון הכבוד 
 http://www.glennford.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גווילין סמואל ניוטון "גלן" פורד (באנגלית: Gwyllyn Samuel Newton "Glenn" Ford;‏ 1 במאי 1916 - 30 באוגוסט 2006) היה שחקן קולנוע אמריקני-קנדי. פורד נולד בחבל קוויבק שבקנדה ועבר עם משפחתו בגיל צעיר לקליפורניה, שם התאזרח בשנת 1939.
פורד החל לשחק בתיאטרון אך במהרה עבר למסך הקולנוע, שם פיתח קריירה עשירה שהשתרעה במשך 7 עשורים. הוא התפרסם עקב תפקידיו הקבועים כקאובוי או כאדם רגיל המוצא עצמו בנסיבות לא-רגילות.
מהלך הקריירה

פורד החל להופיע בסרטים ב-1939, אך נאלץ להפסיק במהרה עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה וגיוסו לחיל הנחתים האמריקאי. במסגרת פעילותו לחם בצרפת. על מעשיו אלו הוענק לו אות לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת ב-1992.
פריצת הדרך של פורד הייתה בסרט "גילדה" בשנת 1946, בו שיחק לצד השחקנית ריטה הייוורת'. שיתוף הפעולה ביניהם היה כה מוצלח עד שהאולפנים המשיכו ללהקם בתפקידים הראשיים בחמישה סרטים נוספים.
פורד המשיך להופיע בסרטים רבים בשנות ה-50 וה-60. בין סרטיו הבולטים ניתן למנות את "משפט" ו"המנגינה שלא נגמרה" (1955), "כופר", "סופרמן, "חיים גנובים", "אהבותיה של כרמן", "החום הגדול", "תשוקה אנושית", "זרע הפורענות", "ארבעת פרשי האפוקליפסה", "בית התה של ירח אוגוסט", "גברת ליום אחד", סימארון, ו"אבא, עליך להתחתן".-
בהמשך הקריירה שלו פורד החל להופיע יותר ויותר במערבונים וסרטי הרפתקאות אחרים, בהם ביסס את דמות הקאובוי שזוהה עימה לרוב לאחר מכן. סרטיו הבולטים היו "האם פריז בוערת?" ו"הקרב על מידווי". דמותו כקאובוי הונצחה ב"מוזיאון מורשת הקאובוי הלאומי" באוקלהומה.
לאחר שהיה מועמד מספר פעמים ללא זכייה, פורד זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1962 עבור תפקידו בסרט "גברת ליום אחד".
חייו האישיים

פורד התחתן והתגרש ארבע פעמים מארבע נשים. בנו היחיד הוא השחקן פיטר פורד.
חייו האישיים > מותו

ב-1 במאי 2006 נערך אירוע רב משתתפים לציון יום הולדתו ה-90 של פורד וקריירת המשחק העשירה שלו. פורד היה אמור להיות אורח הכבוד של האירוע, אך עקב מצבו הרפואי הרעוע, שנגרם בין השאר עקב סדרת שבצים מוחיים, לא יכול היה להשתתף. במקום זאת פורד צילם את עצמו בהודעה לקהל המוזמנים שהוקרנה על גבי מסך באירוע. הוא נפטר לבסוף ב-30 באוגוסט, בגיל 90.
גבי (כדורגלן)

גבריאל פרננדס ארנא (בספרדית: Gabriel Fernández Arenas; נולד ב-10 ביולי 1983), ידוע בקיצור שמו הפרטי גבי, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי. שימש כקפטן קבוצת אתלטיקו מדריד, איתה זכה בלה ליגה, גביע המלך הספרדי והליגה האירופית.
קריירה > אתלטיקו מדריד

גבי נולד בבירת ספרד, מדריד. הוא גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד, שיחק בקבוצת המילואים שלה, אתלטיקו מדריד ב'. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אתלטיקו מדריד הופיע בשבעה משחקים. בשנת 2004 הוא הושאל לחטאפה. בעונתו היחידה בקבוצה שותף ב-32 משחקי ליגה בהם כבש שני שערים, והיה שחקן מפתח בהרכב הקבוצה.
לאחר שחזר מההשאלה, שיחק גבי בשתי עונות בהן רשם 52 משחקי ליגה. הוא כבש את שערו היחיד בתקופה זו ב-9 באפריל 2006, במשחק השוויון 1-1 עם אספניול.
קריירה > ריאל סרגוסה

בפברואר 2007 סוכמה רכישתו של גבי על ידי ריאל סרגוסה, ששילמה לאתלטיקו 9 מיליון אירו תמורת השחקן. ההעברה יצאה לפועל ביולי אותה שנה, עם פתיחת חלון ההעברות. השחקן חתם בקבוצתו החדשה על חוזה לארבע שנים. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הרבה לפתוח בהרכב, אולם בתום העונה ירדה הקבוצה האראגונית לליגה הספרדית השנייה.
בעונה הבאה הבקיע גבי ארבעה שערים ב-35 הופעות ליגה, ובכך סייע לקבוצתו לחזור ללה ליגה, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן המשיך לבסס את מעמדו כקשר ההגנתי הבכיר בקבוצתו, וסייע לסרגוסה להגיע למקום ה-14 בליגה.
בעונת 2010/2011 נבחר גבי לקפטן סרגוסה. בעונה זו כבש 12 שערים ב-38 משחקים, דבר שנחשב לשיא השערים שלו בעונה אחת.
קריירה > החזרה לאתלטיקו

ב-1 ביולי 2011 גבי חזר למועדון נעוריו אתלטיקו מדריד, ששילם לסרגוסה תמורתו כ-3 מיליון אירו. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקדנציה השנייה שלו במדי אתלטיקו ב-4 בדצמבר, בניצחון 1-3 על ראיו ואיקאנו. במשחק זה כבש גם שער עצמי. ברוב עונת 2011/2012 שיחק גבי לצד מריו סוארס בעמדות הקישור ההגנתי. בעונה זו סייע גבי לקבוצתו לזכות בליגה האירופית, כאשר שיחק בכל משחקיה בטורניר, החל מהמוקדמות ועד משחק הגמר מול אתלטיק בילבאו.
בתחילת עונת 2012/2013 מונה גבי על ידי מאמן הקבוצה דייגו סימאונה לקפטן. באותה עונה הופיע גבי ב-45 משחקים רשמיים במדי אתלטיקו, כולל גם שבע הופעות במסגרת גביע המלך, בו זכתה אתלטיקו באותה עונה, לאחר ניצחון הרואי 1-2 על יריבתה העירונית, ריאל מדריד. זאת הייתה הזכייה הראשונה של אתלטיקו בגביע הספרדי מזה 17 שנים, והניצחון הראשון בדרבי של מדריד מזה 14 שנים.
ב-17 במאי 2014, במשחק במחזור האחרון של הליגה הספרדית, מול ברצלונה, בקאמפ נואו, בעט גבי בעיטת קרן, שהגיעה לראשו של דייגו גודין, שכבש את שער השוויון. המשחק הסתיים בתוצאה 1-1, ובסיומו זכתה אתלטיקו באליפות ראשונה מאז שנת 1996. באותה עונה גם הגיעה אתלטיקו לגמר ליגת האלופות, שם הפסידה 4-1 לריאל מדריד לאחר הארכה. ב-4 ביולי האריך גבי את חוזהו באתלטיקו, עד שנת 2017.
באוקטובר 2014 הודה גבי כי היה שותף במכירת משחק בתקופה בה שיחק בריאל סרגוסה, בו ניצחה סרגוסה 1-2 את לבאנטה ב-21 במאי 2011, במחזור האחרון של עונת 2010/2011, כאשר גבי הבקיע צמד. ניצחון זה הציל את סרגוסה מירידת ליגה. להגנתו, טען גבי כי "עשה מה שהמועדון ביקש".
קריירה > אל-סאד

ב-2 ביולי 2018 חתם גבי באל-סאד הקטרית לשלוש שנים. לאחר שנתיים שוחרר מחוזהו בקבוצה ופרש ממשחק פעיל.
תארים > קבוצתיים

אליפות ספרד: 2013/2014
גביע המלך הספרדי: 2012/2013
הסופר קאפ הספרדי: 2014
הליגה האירופית: 2011/2012, 2017/2018
הסופר קאפ האירופי: 2012
ליגת העל הקטרית: 2018/2019
הסופר קאפ הקטרי: 2019
הגביע הקטרי: 2020
הערות שוליים

↑  אתלטיקו מדריד: הקפטן גבי הודה במעורבות במכירת משחק, באתר וואלה, 2 באוקטובר 2014
דורי פרנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2016)  פרס התיאטרון הישראלי 
 
דורי פרנס (נולד ב-1963) הוא מוזיקאי, מתרגם ועורך ישראלי.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', טקס התיאטרון: "סיראנו דה ברז'ראק" זכתה בפרס הבימוי, באתר ynet, 12 בספטמבר 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298625905171  BIBSYS: 1523345893622  BnF: cb15068327w (data)  ISNI: 0000 0003 7388 1569  LCCN: n99002307  VIAF: 59373828   WorldCat (עם VIAF): 59373828
גרג טולנד

| --- | --- |
גרג טולנד, 1947
גרג טולנד, 1947
 לידה:  29 במאי 1904 אילינוי צ'ארלסטון, קולס
 פטירה:  28 בספטמבר 1948 (בגיל 44) קליפורניה לוס אנג'לס, לוס אנג'לס
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1926–1948 (כ־22 שנים)
 עיסוק:  צלם קולנוע
 יצירות בולטות:  "אנקת גבהים" (1939) "האזרח קיין" (1941) "שנות חיינו היפות ביותר" (194)
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסינמטוגרפיה הטובה ביותר, שחור-לבן (1938) 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרג טולנד (באנגלית: Gregg Toland;‏ 29 במאי 1904 – 28 בספטמבר 1948) היה צלם קולנוע אמריקאי.
הוא נבחר לאחד מעשרת צלמי הקולנוע המשפיעים בכל הזמנים, ובמהלך 12 שנים הוא היה מועמד לשישה פרסי אוסקר לצילום הטוב ביותר, וזכה פעם אחת עבור הסרט "אנקת גבהים" מ-1939.
טולנד נודע בזכות השימוש החדשני שלו בטכניקות צילום כמו מיקוד עמוק (Deep Focus). דוגמאות לחדשנותו ניתן למצוא בעבודתו ב"האזרח קיין (1941)" של אורסון וולס, "שנות חיינו היפות ביותר" של ויליאם ויילר ו"ענבי זעם של ג'ון פורד.
ביוגרפיה

טולנד נולד בצ'ארלסטון, אילינוי ב־29 במאי 1904 לג'ני, עוזרת בית, ופרנק טולנד. אמו עברה לקליפורניה מספר שנים לאחר שהוריו התגרשו בשנת 1910.
במהלך שנות השלושים טולנד היה לצלם הצעיר ביותר שעבד בהוליווד ועד מהרה הפך גם לאחד המבוקשים ביותר. בפרק זמן של שבע שנים (1936–1942) היה מועמד חמש פעמים לפרס האוסקר, וזכה על עבודתו ב"אנקת גבהים", עיבוד ליצירתה של אמילי ברונטה. הוא עבד עם רבים מהבמאים הגדולים של תור הזהב ההוליוודי, ביניהם ג'ון פורד, הווארד הוקס, אריך פון שטרוהיים, קינג וידור, אורסון וולס וויליאם ויילר .
זמן קצר לפני מותו, עסק טולנד בפיתוח עדשת "המיקוד האולטימטיבי", שהופכת חפצים קרובים וגם רחוקים לחדים באותה מידה. הוא נשא בארנקו פיסת סרט שצולמה בעדשה זו. זה היה צילום של פנים שניצבו במרחק סנטימטרים ספורים מהעדשה ומאחוריהן, במרחק של כמאה מטרים עמד קיר שניתן היה להבחין בו בפרטים העדינים ביותר, הכל במיקוד מושלם.
טולנד נפטר בשנתו בגיל 44, מהתקף לב. הוא נקבר בהוליווד, קליפורניה.
האזרח קיין

כמה היסטוריונים של הקולנוע סבורים שגאונותו החזותית של האזרח קיין נבעה בעיקר מתרומתו של טולאנד, יותר משל זו של אורסון וולס. עם זאת, חוקרי וולס רבים גורסים שהסגנון החזותי של קיין דומה לרבים מסרטיו האחרים של וולס, ועל כן משייכים את הסגנון לטביעת ידו הייחודית של וולס. ואף על פי כן, סרטיו של וולס הדומים ביותר מבחינה חזותית לאזרח קיין (האמברסונים המופלאים, הזר ומגע של רשע) צולמו על ידי צלמים ששיתפו פעולה עם טולנד (סטנלי קורטז וראסל מטי, בהתאמה).
אין עוררין על כך שטולנד תרם רבות ממומחיותו הטכנית לוולס, כדי שיוכל להגשים את חזונו. שנים לאחר מכן, הודה וולס כי טולנד יעץ לו בסתר באשר למיקומי המצלמה ואפקטים של תאורה כדי שלא להביך את הבמאי הצעיר מול הצוות עתיר הניסיון.
טכניקות הצילום של טולנד היו מהפכניות. צלמי הקולנוע לפניו השתמשו בעומק שדה רדוד כדי ליצור שכבות שונות של עומק על המסך, באמצעותן יצרו רושם של מרחב, כמו גם הדגשת העיקר בתמונה, באמצעות הותרת הפרטים הלא חשובים מחוץ לפוקוס.
במערכי התאורה של טולנד, הצללים הפכו לכלי מרתק ביותר, הן מבחינה דרמטית והן מבחינה חזותית. טולנד השתמש בהם כדי להפריד בין החזית לרקע וכך יצר מרחב בתוך תמונה דו-ממדית, תוך שמירה על מיקוד חד לכל עומק התמונה.
טולנד שפע המצאות באזרח קיין. בשל המיקוד העמוק והשימוש בעדשות בעלות פרספקטיבה רחבה, נראו בסרט גם תקרות בימת הצילומים, עניין מהפכני בזמנו. מכיוון שהתקרות לא צולמו עד אז, נהגו להציב בהן את המיקרופונים. כדי להותיר את המיקרופונים בקרבת ההתרחשות, ומאידך להסתיר אותם מעיני הצופים, כיסה טולנד בעזרת מעצב התפאורה את תקרת האולפן ביריעת בד גדולה שנראתה בסרט כתקרה רגילה. הוא גם יצר שינויים במצלמה כדי לאפשר טווח תנועה רחב יותר, במיוחד מזוויות נמוכות. כמו כן, תכנן טולנד מערכת שליטה מרחוק בפוקוס כדי שמפעיל המצלמה יהיה חופשי להניעה ולהטותה ללא הפרעה. בשל האתגרים הטכניים שיצר המיקוד העמוק, טולנד אף עשה שימוש בעדשות פרי תכנונו, שאפשרו מעבר גדול יותר של אור.
עבודות חשובות אחרות

למרות שהאזרח קיין הוא ההישג המוערך ביותר שלו, סגנון הצילום שלו בענבי זעם (1940) היה מגוון יותר. הוא קיבל השראה מצילומי דורותיאה לנג ויצר סגנון חזותי מחוספס, ריאליסטי ונדיר למדי (ביחס להוליווד). באחד הפרויקטים האחרונים שלו פנה טולנד לצילום סרט צבעוני,שירת הדרום (1946), ששילב אנימציה עם צילומים חיים והתאפיין בצבעוניות עשירה ועזה. בשנות חיינו היפות ביותר המיקוד העמוק שימש להדגשת ההיבטים השונים בחייהן של הדמויות.