stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים שרגא פייבל פרנק
הערות שוליים

↑  המעיין כרך י גיליון א עמ' 65.
↑  המעיין כרך י גיליון ד עמ' 7.
↑  "תולדות זאב", קונטרס ארץ ישראל, סעיף כז
↑  תולדות זאב, מסכת שבת, חלק ב עמ' סה.
↑  נדב שרגאי, הר המריבה עמ' 52.
↑  הרב פרופסור נריה גוטל, קדיש יתומה – תגובה, צהר ח, תשס"ב, עמ' 24. עם זאת הרב שלמה זלמן אוירבך אמר כי "זאת הייתה הדרכה מיוחדת שלו, ואצל אחרים לא ראינו שנהגו כמותו" (שם).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309216005171  ISNI: 0000 0000 6694 3598  LCCN: n88152958  VIAF: 33553085   WorldCat (עם VIAF): 33553085
אבי גרייניק

| --- | --- |

גרייניק בצילומי תוכנית הטלוויזיה "הלילה עם ליאור שליין"
 לידה:  22 בנובמבר 1971 (בן 53) ישראל קריית אתא, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקן, מדבב, סטנדאפיסט, זמר
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
אבי גרייניק וערן איווניר, בהצגה "הארווי", תיאטרון גשר
אבי גרייניק בסרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית", 2012
אָבִי גְרַיְנִיק (נולד ב-22 בנובמבר 1971) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט, מדבב ומוזיקאי ישראלי. ידוע בין השאר בשיתוף הפעולה שלו עם עידן אלתרמן.
קריירת משחק

גרייניק הוא יליד קריית אתא. בשנת 1987 הצטרף לעיר הנוער של חיפה ושם הכיר את שלום אסייג, השניים ביצעו מערכונים ועשו שם מופע בשם "שלום לאבי" השניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביחד בשנת 1988 כאשר אסייג היה לקראת גיוס וגרייניק עזב למועדון דומינו גרוס
בשנת 1992 החל להופיע יחד עם עידן אלתרמן במופע הבידור "פגע וברח" במועדון "דומינו גרוס" בתל אביב. לאחר חודשיים, שונה שם המופע ל"ילדים סורגים לאלוהים" (משחק על שם הסרט "ילדים חורגים לאלוהים"). אחרי מספר שנים, עקב התקרבותו של גרייניק לדת, שונה שנית השם ל"ילדים סורגים". לחשיפה גדולה זכו גרייניק ואלתרמן בשנת 1993 כשביצעו קטע בתוכנית "סוף שבוע" עם דודו טופז.
משנת 1994 הופיע בטלוויזיה החינוכית בתוכנית הבידור "פלטפוס", שהייתה המשך ל"ילדים סורגים".
בשנת 1996 גריניק שיחק בתפקיד ראשי בסרט "זולגות הדמעות מעצמן". בשנים 1998–1999 התארח בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה ״20 פלוס״ ששודרה בטלוויזיה החינוכית. בשנים 1999–2000 הופיע עם אלתרמן בפינה בתוכנית "אברהם ויעקב" בהגשת קובי מידן ואברי גלעד. בשנת 2001 השתתף ביחד עם עידן אלתרמן בתוכנית הטלוויזיה "כוכבי השכונה" בערוץ 2. בתוכנית גילם גרייניק דמויות כמו מאיר וחזי, שהופיעו לראשונה בפלטפוס בפינה "נווה חמציצים". בשנת 2004 השתתף בסרט "מדורת השבט".
בסוף 2005 גילם את מיקי בדרמה "חתה יסבח סבח", זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. כמו כן, השתתף בתחרות הריקודים של רשת "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2. באותה שנה השתתף בהצגת הילדים "בילבי" שכתבה סמדר שיר, ביים עופר שפריר, ולצידה של דנה דבורין. בשנת 2006 השתתף בתוכנית הילדים "סיפורים מהכיס" בערוץ הופ! ובתוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ.
משנת 2006 עד 2008 השתתף גרייניק בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10, בתפקיד מנהל מוזיקלי ומנחה משנה.
החל משנת 2007 משתתף גרייניק בהצגה "הכתובה" בתיאטרון הקאמרי. עוד ב-2007 השתתף בתוכנית הטלוויזיה הקומית "הישראלים" ובסדרה "עבודה ערבית".
בשנת 2010 החל להשתתף גרייניק במחזמר "לילה לא שקט" בתיאטרון הקאמרי, המבוסס על שיריו של שלמה ארצי, וכן החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה של ערוץ 2 "מי שואל אותך?" בתפקידי אורח.
בשנת 2012 שיחק בסדרה של אורי גרוס, "תנוחי", המפגישה בין ארבע דמויות עבר מטלנובלות שונות. גרייניק גילם בסדרה את ינון טל. כמו כן, שיחק בתפקיד אברהם בסרטו של שמי זרחין, "העולם מצחיק", ובסדרת הטלוויזיה לגיל הרך "מיכל ינאי בחדר החלומות". בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אליפים" המשודרת בערוץ הילדים בתפקיד הקבלן, צחי. באותה שנה שיחק בהצגת הילדים "בגדי המלך החדשים" בתפקיד המלך, בבימויו של אבי מלכה ובסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם". בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "אניגמה", שם גילם פושע.
בשנת 2015 עלה מופע הבידור "ילדים סורגים 2", בו התאחד עם עידן אלתרמן. בדצמבר 2016 החל לשחק בתפקיד הראשי במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית לסין.
בשנים 2017–2018 שיחק בכשלוש העונות של הסדרה "בית הכלבים". בסדרה גילם את מוטי, האבא שעובר עם בתו אורי (נאיה פדרמן) מהעיר למושב בית עזריה. דמותו מתאפיינת בהרבה צחוק והומור שטותי. עם זאת גם בהרבה אהבה לבתו היקרה, ורצון לרצות אותה ושיהיה לה את כל הטוב שבעולם.
בשנת 2019 גילם את דמותו של במאי הקולנוע מאק סנט במחזמר "צ'פלין", וגילם גנב במחזמר "בילבי" בתיאטרון תל אביב. בשנה זו הוענק לו פרס שח"ם על פעילות יוצאת דופן לטובת קידום החברה הישראלית באמצעות אמנות המשחק.
בשנת 2021 השתתף בסרט "זרים מושלמים", בבימויו של ליאור אשכנזי. באותה השנה שיחק בסדרה:"האחיין שלי בנץ" ובשנת 2023 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
ב-2025 לוהק לתפקיד משנה בסרטו של יהודה גרובייס "התכשיט".
קריירה מוזיקלית

גרייניק היה חבר בלהקה "לולה" יחד עם עידן אלתרמן, ירדן בר-כוכבא ויסמין קדר. אלבומה היחיד של הלהקה, "ימים של שקט", יצא בשנת 2000. גרייניק הלחין את השיר המוכר ביותר באלבום, "ימים של שקט", שכתבה בר כוכבא. הלהקה התאחדה בשנת 2016 והקליטה את השיר "כל פעימה שלב מחסיר", אותו כתב והלחין גרייניק.
בשנת 2004 הוציא גרייניק את האלבום "יש מי שאוהב" עם שירים בביצועו. האלבום הגיע תוך שלושה חודשים למעמד של תקליט זהב[דרוש מקור] וזכה לביקורות חיוביות. גרייניק כתב והלחין את רוב שירי האלבום, בעיבוד ובהפקה מוזיקלית של נתן כהן.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו השני "גרייניק©". האלבום יצא כפרויקט מימון המונים דרך אתר הדסטארט.
בסוף 2020 יצא לאור, בהפקת "הליקון", האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה". גרייניק ביצע באלבום את השיר "לילה טוב לרוחות", שר עם גיא מרוז את השירים "מדליקים את הלילה" ו"לילה טוב לים" (שניהם ללחן של מרוז), והשתתף בביצוע שיר הנושא, "זמן תפילילה".
חיים אישיים

נשוי למפיקה והיוצרת תמי גרייניק ואב לבן. הם גרים בכיכר המדינה בתל אביב. הוא ידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, תמך במפלגת "ארץ חדשה" של אלדד יניב ורני בלייר.
בבחירות 2024 התמודד למועצת עיריית תל אביב-יפו כאשר הצטרף לציפי ברנד ובהמשך הצטרפו ותמכו באורנה ברביבאי. הוא הוצב ברשימה המשותפת במקום ה-7.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | מועמדות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער | השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית | האחיין שלי בנץ | מועמדות |
הערות שוליים

↑  ילדים לנצח: תחנות התרבות של גרייניק ואלתרמן, באתר nrg‏, 6 במרץ 2015
↑  אלינור פוקס, ‏האמנים מתגייסים לצד המפלגות, באתר ‏מאקו‏, 7 בינואר 2013
↑  אבי גרייניק קופץ לפוליטיקה: הכריז על הצטרפות למפלגה הזו, באתר אייס, 13 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309909005171  ISNI: 0000 0001 0817 7028  VIAF: 160619813   WorldCat (עם VIAF): 160619813
אולימפיה מילאנו

ההיכל הביתי מדיולאנום פורום
אולימפיה "ארמאני" מילאנו (באיטלקית: Olimpia Milano) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר מילאנו, המתמודדת בליגת העל האיטלקית וביורוליג.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1936 ונחשב למועדון הכדורסל המעוטר והבכיר במדינה, אשר זכה בעשרים וחמש אליפויות, בחמישה גביעים איטלקים ובשלושה גביעי אירופה. במרוצת השנים שמו של המועדון השתנה פעמים רבות, על פי שם מממן הקבוצה עד לשמו הנוכחי - אולימפיה "ארמאני ג'ינס" מילאנו.
כיום, אולימפיה "ארמאני ג'ינס" מילאנו  נחשב למועדון חזק הן בליגה המקומית, והן במפעלים האירופים.
אולם הבית של המועדון הוא מדיולאנום פורום המכיל 12,700 מקומות.
תארים והישגים

הליגה האיטלקית :
אליפות (31): 1936, 1937, 1938, 1939, 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1963, 1965, 1966, 1967, 1972, 1982, 1985, 1986, 1987, 1989, 1996, 2014, 2016, 2018, 2022, 2023, 2024
מקום שני: 1956, 1964, 1969, 1970, 1971, 1973, 1974, 1979, 1983, 1988, 1991, 2005, 2009, 2010, 2012
הגביע האיטלקי :
זכייה (8): 1972, 1986, 1987, 1996, 2016, 2017, 2021, 2022
גמר: 1970, 1991, 2015, 2024
הסופרקאפ האיטלקי:
זכייה (4): 2016, 2017, 2018, 2020
גמר: 1996, 2014, 2015, 2021
גביע אירופה לאלופות :
זכייה (3): 1966 ,1987, 1988
מקום שני: 1967, 1983
גביע ספורטה :
זכייה (3): 1971, 1972, 1976
גביע קוראץ' :
זכייה (2): 1985, 1993
גמר: 1995, 1996
הגביע הבין יבשתי :
זכייה (1): 1987
שחקני עבר בולטים

איטליה דינו מנגין
איטליה רנזו בריוויירה
ארצות הברית אנטוניו דייוויס
ארצות הברית לי ניילון
ארצות הברית ביל בראדלי
ארצות הברית איטליה מייק ד'אנטוני
איטליה דנילו גלינרי
סלובניה בנו אודריך
יוגוסלביה דיאן בודירוגה
מקדוניה פטר נאומוסקי
ארצות הבריתבוב מקאדו
ארצות הבריתג'ו בארי קרול
ארצות הברית קית' לנגפורד
הערות שוליים

↑  סגל הקבוצה באתר היורוליג
| זוכות היורוליג |
| --- | --- | --- |
| גביע אירופה לאלופות | 1958: א.ס.ק. ריגה • 1959: א.ס.ק. ריגה • 1960: א.ס.ק. ריגה • 1961: צסק"א מוסקבה • 1962: דינמו טביליסי • 1963: צסק"א מוסקבה • 1964: ריאל מדריד • 1965: ריאל מדריד • 1966: אולימפיה מילאנו • 1967: ריאל מדריד • 1968: ריאל מדריד • 1969: צסק"א מוסקבה • 1970: פלקנסטרו וארזה 1971: צסק"א מוסקבה • 1972: פלקנסטרו וארזה • 1973: פלקנסטרו וארזה • 1974: ריאל מדריד • 1975: פלקנסטרו וארזה • 1976: פלקנסטרו וארזה • 1977: מכבי תל אביב 1978: ריאל מדריד • 1979: בוסנה סרייבו • 1980: ריאל מדריד • 1981: מכבי תל אביב • 1982: פלקנסטרו קאנטו • 1983: פלקנסטרו קאנטו • 1984: פלקנסטרו וירטוס רומא • 1985: ציבונה זאגרב • 1986: ציבונה זאגרב • 1987: אולימפיה מילאנו • 1988: אולימפיה מילאנו • 1989: ק.ק. ספליט • 1990: ק.ק. ספליט • 1991: ק.ק. ספליט |  |
| אליפות אירופה לקבוצות | 1992: פרטיזן בלגרד • 1993: לימוז' • 1994: חובנטוד בדאלונה • 1995: ריאל מדריד • 1996: פנאתינאיקוס |  |
| הליגה האירופית | 1997: אולימפיאקוס • 1998: וירטוס בולוניה • 1999: ז'לגיריס קובנה • 2000: פנאתינאיקוס |  |
| סופרוליג | 2001: מכבי תל אביב |  |
| יורוליג | 2001: וירטוס בולוניה • 2002: פנאתינאיקוס • 2003: ברצלונה • 2004: מכבי תל אביב • 2005: מכבי תל אביב • 2006: צסק"א מוסקבה • 2007: פנאתינאיקוס • 2008: צסק"א מוסקבה • 2009: פנאתינאיקוס • 2010: ברצלונה • 2011: פאנתינייקוס • 2012: אולימפיאקוס • 2013: אולימפיאקוס • 2014: מכבי תל אביב • 2015: ריאל מדריד • 2016: צסק"א מוסקבה • 2017: פנרבחצ'ה • 2018: ריאל מדריד • 2019: צסק"א מוסקבה • 2020: התחרות בוטלה • 2021: אנאדולו אפס • 2022: אנאדולו אפס • 2023: ריאל מדריד • 2024: פנאתינאיקוס |  |
הערה: עד שנת 2001, גביע אירופה לאלופות בכדורסל נוהל על ידי מפעל הסופרוליג, תחת ארגון פיב"א אירופה. בשנה זו חדל מלהתקיים, וטורניר היורוליג החליפו בפועל.
גילי שושן

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1973 (בן 52) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב 
 http://gilishoshan.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
גיל-עד (גילי) שוֹשן (נולד ב-10 בינואר 1973, ז' בשבט תשל"ג בתל אביב) הוא מוזיקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי, חוזר בתשובה.
ביוגרפיה

שושן למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בין השנים 1992–1995 לצד מיכאל וייגל, ירון מוטולה, שירה גפן וליאת גליק. ב-1998 החל בלימודי קולנוע במדרשה לאמנות, אותם סיים ב-2000. בשנים 2003–2004 השלים שושן לימודי תסריטאות בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

בין השנים 1996–1998 גילם את יששכר דרווין בסדרת הטלוויזיה "הפוך". ב-1997 גילם את מנשה בסרטו של יוסי זומר "אהבה אסורה". ב-1999 גילם את אלי כהנא בסרטו של ערן ריקליס "צומת וולקן" והשתתף בתפקידי אורח בסדרה הקומית "שתוק שואו" ובפרק הסיום של "זהו זה!". שנה לאחר מכן גילם תפקיד ראשי בדרמה טלוויזיונית של איתן ענר, "הצל של החיוך שלך", שזכתה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2000 גילם את ואסילי בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "בסמה מוצ'ו", וגילם תפקיד ראשי בשני סרטי טלוויזיה שביים שי כנות: "לילה ללא לולה" לצד איילת זורר ודרור קרן; ו"אנחנו לא כאלה", לצד לירון לבו, שזכה בפרס בפסטיבל "יורקטון" בקנדה. בנוסף, התארח בסדרת הטלוויזיה "שחר", בכיכובם של יעל בר זוהר, דן שפירא ואיתי שגב. ב-2002 התארח בסדרה הקומית "שאול" בכיכובו של דובל'ה גליקמן בערוץ 3, והשתתף בארבעה פרקים של הסדרה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר. ב-2003 גילם חסיד ברסלב בשם רפי בסרטו זוכה 11 פרסי אופיר של שבי גביזון "האסונות של נינה".
ב-2006 גילם את ישי גולד, אחיה הנרקומן של מאיה (שירי מימון) בסדרת הטלוויזיה בבימויו של עדי בנימינוב "ילדות רעות". ב-2007 שיחק בסרט הטלוויזיה "מערת הקבורה של ישו" - הפקה משותפת של שמחה יעקובוביץ', הבמאי זוכה האוסקרים ג'יימס קמרון, ערוץ דיסקברי העולמי, Channel 4 הבריטי, ערוץ 8 הישראלי וערוץ Vision הקנדי. הסרט צולם בישראל והשתתפו שלושה שחקנים ישראלים נוספים: רונית אלקבץ, ג'וליאנו מר וסאלח בכרי. ב-2012 גילם את הרב אהרון בסרטו של מני יעיש "המשגיחים".
שושן שיחק גם בכמה סרטי קולנוע חרדי של ניצוצות של קדושה; "כל יהודי זהב" (סרט קאלט חרדי, לצד יהודה ברקן מיכאל וייגל ומאור הרוש), "מי בראש" ו"הפרטיזן המסתורי".
ב-2025 לוהק לתפקיד משנה בסרטו של יהודה גרובייס "התכשיט".
ביוגרפיה > תיאטרון

בין השנים 1997–1996 שיחק בהצגה "ויאמר וילך" בבימוי רנה ירושלמי בתיאטרון הקאמרי. בין השנים 1997–2000 שיחק בהצגה "אמרו בטלוויזיה" בבימוי רוני ניניו בסינמטק תל אביב. ב-1999 שיחק בהצגה ובסרט "גנרל שוורצפוט צד נמרים ורודים במדבר סהרה" בבימוי אבי מלכה בתיאטרון צוותא. בין השנים 2006–2008 כתב ושיחק בשיתוף עם גיל קופטש במופע "המהפכה".
ביוגרפיה > מוזיקה

שושן החל את הקריירה המוזיקלית כבר בנעוריו. בין השנים 1987 ל-1990 למד תיפוף אצל המורה דייוויד ריץ'. בשנים הבאות המשיך ללמוד תיפוף על תופים אתניים, והתמחה בשיטה הפרסית. בשנת 2000 הפיק, ניגן וכתב מילים בפרויקט המוזיקלי "דודא", בו השתתפו אסי לוי, ניר לוי, גלעד בן עמרם, רונן סאבו, עידן K, ועוד.
ב-2003 הקים את "דרים דראם", קבוצת מתופפי-על הכוללת את אלון יופה, ליאור שולמן (ניגן עם להקת שבע ומוש בן ארי), עידן כרמלי (שוטי הנבואה), ותמיר ימיני (טיפקס); והתבססה על כלי הקשה בלבד: תופים אפריקאים, ערבים, דרום אמריקאיים ומערביים; תוף מרים, אלתורים ומקצבים מקשת רחבה של תרבויות קצב.
ב-2006 הוזמן לשהות בארצות הברית לשם הקלטת חמישה-עשר שירים לפסקול לסרט "שכנוע יפה" שהתקבל לפסטיבל סאנדנס. באותה השנה גם השתתף כיוצר ומבצע במופע התיאטרוק של להקת "המהפכה", עם גיל קופטש, ניר פרידמן ואמנון פישר. במסגרת המופע טיפלו חברי ההרכב בסוגיות כמו אגו, רייטינג, מבקרים, אמונה, חלומות וסמים, באמצעות מוזיקה מקורית, קטעי סטנד-אפ, נונסנס ושירה.
בין השנים 2007–2009 העלה מופע בשם "גילוי תענוג הנצח" בו הוא שר ומספר על חזרתו בתשובה, בליווי נגינה של נדב בכר. בעקבות מופע זה הוציא ב-2009 אלבום בשם "ראשון ואחרון". האלבום יצא לאור בי"ט בכסלו, "חג הגאולה" של חסידות חב"ד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1998 החל שושן ללמד קבלה, עם התמחות בתורת הנפש. מרצה ומומחה בתורת הנפש ופסיכולוגיה יהודית. פיתח וייסד מנגנון לימוד של מיינדפולנס בגישה יהודית.
מ-2010 מטפל CBT ומאמן אישי.
שושן נשוי לדנה ואב לשישה ילדים, והוא מתגורר בצפת.
פילמוגרפיה > סרטי קולנוע וטלוויזיה

| שנה | שם | תפקיד | בימוי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | אהבה אסורה | מנשה | יוסי זומר |
| 1997 | אנחנו לא כאלו |  | שי כנות |
| 1998 | הצל של החיוך שלך | נלסון (תפקיד ראשי) | איתן ענר |
| 1999 | צומת וולקן | אלי כהנא | ערן ריקליס |
| 1999 | גנרל שוורצפוט במדבר סהרה |  | סלבה צ'פלין |
| 2000 | בסמה מוצ'ו | ואסילי | יוסף פיצ'חדזה |
| 2001 | לילה ללא לולה | אדי | שי כנות |
| 2001 | שחקנית ספסל |  | טל מיכאל |
| 2003 | האסונות של נינה | רפי | שבי גביזון |
|  | הפרטיזן המסתורי |  | יגאל הושיאר |
|  | כל יהודי זהב | גידי | יגאל הושיאר |
|  | כל יהודי זהב (חלק 2) | גידי | יגאל הושיאר |
|  | מי בראש |  | יגאל הושיאר |
|  | מי בראש (חלק 2) |  | יגאל הושיאר |
|  | מי בראש (חלק 3) |  | יגאל הושיאר |
| 2007 | מערת הקבורה של ישו |  | שמחה יעקובוביץ' |
| 2012 | המשגיחים | הרב אהרון | מני יעיש |
| 2022 | סליחה (סרט קצר) |  | יהודה גרובייס |
| 2024 | התכשיט |  | יהודה גרובייס |
אלכסיי נבלני

| --- | --- |

אלכסי נבלני
 לידה:  4 ביוני 1976 בוטין, רוסיה
 פטירה:  16 בפברואר 2024 (בגיל 47) בית הכלא הפדרלי ברוסיה
 מדינה:  רוסיה
 מקום קבורה:  Borisovskoye Cemetery 
 מקום מגורים:  מוסקבה, רוסיה
 פעילות בולטת:  פוליטיקאי מתנגד המשטר ונגד המלחמה של רוסיה באוקראינה
 ידוע בשל:  הפגנות ענק  פרסום סרטון של המתחם של הנשיא ולדימיר פוטין לכאורה ופעילויות מחתרתיות נוספות נגד הממשל
 השכלה:  האוניברסיטה לפיננסים של ממשלת הפדרציה הרוסית (2001)  אוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה (1998)  אוניברסיטת ייל (2010)  תוכנית עמיתי העולם של ייל 
 מעסיק:  אירופלוט, קרן אנטי-שחיתות 
 תפקיד:  Leader of Russia of the Future (17 בנובמבר 2013–19 במאי 2018)  Leader of Russia of the Future (28 במרץ 2019–17 בינואר 2021) 
 מפלגה:  מפלגת יאבלוקו, מפלגת ההתקדמות, רוסיה של העתיד 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 בן או בת זוג:  יוליה נבלניה (2000–16 בפברואר 2024) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  איש השנה (2009)  פרס המדיה M100 (6 באוקטובר 2021)  פרס סחרוב לחופש המחשבה (אוקטובר 2021)  לחצן הפעלה מכסף (2016)  Günter Walraff award (2023)  פרס האומץ האזרחי (2022)  פרס במבי (2023)  פרס אביר החופש (2021)  פרס האומץ (2021)  Prize of the Platform of European Memory and Conscience (2015)  FP Top 100 Global Thinkers (2011)  Boris Nemtsov Prize (2021)  טיים 100 (2017, 2021)  לחצן הפעלה מזהב (2018)  פרס דרזדן (4 באפריל 2024)  הבובס 
 חתימה:   
 navalny.com
 
אלכסיי אנטולייביץ' נַבָלְנִי  (ברוסית: Алексей Анатольевич Навальный;‏ 4 ביוני 1976 – 16 בפברואר 2024) היה עורך דין רוסי ופעיל פוליטי. ממובילי המחאה האופוזיציונית ברוסיה. נכלא ומת ב־16 בפברואר 2024 בכלא הרוסי והוא בן 47. שירות בתי הסוהר ברוסיה הודיע כי נבלני מת לאחר שחש ברע במהלך הליכה בכלא שבו הוחזק, התעלף, ומותו נקבע מייד לאחר מכן. הוא הורעל ונפטר אחרי כמה דקות.
נבלני ניהל בלוג שמתמקד בחשיפת שחיתויות בממשל הרוסי ונחשב לאחד הבלוגרים הפופולריים ברוסיה, בעיקר בהקשר המאבק בשחיתות במסדרונות השלטון. מאז 2009 החל להתפרסם כמתנגד חריף לולדימיר פוטין. בשנת 2012 כינה אותו ה"וול סטריט ג'ורנל" "האיש שוולדימיר פוטין מפחד ממנו ביותר". נבלני הגדיר עצמו כ"דמוקרט לאומני". הוא עמד בראש מפלגת "רוסיה של העתיד" (תנועת "ברית העמים" ומפלגת התהליך לשעבר) וחבר מועצת התיאום של האופוזיציה הרוסית. בספטמבר 2013 התמודד בבחירות לראשות העיר מוסקבה וזכה לתמיכתה של מפלגת החופש העממי, אך סיים במקום השני עם 27% אחוזי תמיכה. אחד הארגונים הידועים שעמד בראשו היה "הקרן למאבק בשחיתות", ארגון חברתי שפעיליו ערכו חקירות נגד פקידי ממשל בכוונה לחשוף שחיתות והייתה פעילה רשמית בשנים 2011–2020.
באוגוסט 2020 אושפז בבית חולים באומסק לאחר שהראה סימני הרעלה חריפים בטיסתו מטומסק למוסקבה. הוא הורדם והוטס בהמשך לטיפול בהול בברלין. ב־7 בספטמבר 2020 הוצא נבלני מתרדמת בעקבות שיפור במצבו, ותוך כדי החלמתו פורסם כי הוא הורעל בגז עצבים מסוג נוביצ'וק. בינואר 2021 נעצר במוסקבה עם נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי שרמטייבו בהקשר התיק שהתנהל נגדו בעניינה של חברת איב רושה. הוא היה כלוא זמנית בכלא מטרוסקאיה טישינה, ולאחר שבפברואר 2021 נשלח ל־3.5 שנות מאסר, הועבר לשאת את עונשו במושבת העונשין מספר 2 במחוז ולדימיר. במרץ 2022 נידון לתשע שנות מאסר נוספות. בדצמבר 2023 הוא נעלם לשבועיים, ובסוף הגיע לכלא בימאלו־ננץ.
הרקע פוליטי

בשנת 2000 הצטרף נבלני למפלגה הדמוקרטית המאוחדת הרוסית "יבלוקו", מפלגה סוציאל-ליברלית שהייתה באופוזיציה לממשל הרוסי. הצטרפותו של נבלני, שהיה אז צעיר בן 24, סימלה את רצונו לקחת חלק פעיל במאבק למען דמוקרטיה, חופש ושוויון ברוסיה.
"יבלוקו", שנוסדה בשנת 1993, התנגדה לפוטין מראשית דרכו. המפלגה טענה שפוטין מרכז יותר מדי כוח בידיו, פוגע בחירויות הפרט ומנהל מלחמה קשה ומיותרת בצ'צ'ניה. יבלוקו האשימה את פוטין וסביבתו בשחיתות נרחבת, וקראה לחקירות מעמיקות בנושא.
נבלני, שהיה פעיל חרוץ, התקדם במהירות בשורות "יבלוקו". הוא שימש כאחראי מטעם המפלגה על אזור העיר מוסקבה, והפך לאחד מקולותיה הבולטים. במקביל נבלני היה פעיל בארגוני לאומנות רוסית ובמיוחד פעל נגד קווקזים שהיגרו לרוסיה. בשנת 2006 היה בין המארגנים של "מצעד רוסיה" שבו הפגינו ארגונים לאומניים בערים המרכזיות של רוסיה. פעילות זו גרמה למתיחות בינו לבין חברי מפלגתו.
פיטוריו מהמפלגה בשנת 2007, לאחר שדרש ממייסד המפלגה לפרוש, עוררו מחלוקת רבה בקרב חברי "יבלוקו" ותומכיה, כשההחלטה על פיטוריו נתמכה ברוב של 70% מחברי הנהלת המפלגה. ההחלטה באה כתגובה על "גרימת נזק פוליטי למפלגה, בפרט בשטח פעילויות לאומיות". נבלני עצמו טוען שפיטוריו באו על רקע דרישתו ממייסד המפלגה גריגורי יאבלינסקי לפרוש מהנהגת המפלגה. לאחר פיטוריו ממפלגת יאבלוקו הצטרף לתנועה הנציונל־דמוקרטית "נארוד".
במקביל לפעילותו במפלגה הקים בשנת 2004 את "הוועד להגנה על המוסקבאים" שהוביל מחאה נגד השחיתות והפרות חוקי הבנייה בעיר מוסקבה.
הרקע פוליטי > לאחר יבלוקו

בשנת 2011 נאם נבלני בעצרת שבה השתתפו גם נאו־נאצים וגלוחי ראש. בסרטון מאותה שנה הוא השווה בין קווקזים כהי עור לג'וקים, ואמר: "אפשר להרוג ג'וקים עם כפכף, אבל במקרה של קווקזים, אני ממליץ על אקדח."
באפריל 2013 הצהיר בפומבי על כוונותיו להתמודד לנשיאות במטרה להושיב מאחורי סורג ובריח את ממשלתו של ולדימיר פוטין על "שחיתות וניצול לרעה של תפקידם". ביולי 2013 נרשם כמועמד לבחירות לראשות עיריית מוסקבה, ובאותו החודש הורשע במעילה בהיקף של 16 מיליון רובל, ונידון לחמש שנות מאסר. גזר הדין עורר מחאות בינלאומיות. באוקטובר הומתק עונשו של נבלני והומר במאסר על־תנאי, אך הרשעתו נותרה על כנה.
באוגוסט 2013 פרסמו האתרים בחדרי חרדים וערוץ 7 כי במהלך קמפיין הבחירות שלו לראשות העיר, נבלני הציע להרים כוסית לחיי השואה, כינה את היהודים הדתיים "גנדרנים בכובעי שועל ומלבושים בלויים" וציין כי "מי שרוצה לחיות ברוסיה חייב להפוך לרוסי במלוא מובן המילה". טענות אלה התבררו כשקריות, ונדחו בין השאר על ידי מספר יהודים שנכחו במקום ונבלני עצמו.
בדצמבר 2016 הכריז כי יתמודד בבחירות לנשיאות רוסיה שתתקיימנה בשנת 2018. ב־2 במרץ 2017 העלה סרט דוקומנטרי לערוץ היוטיוב שלו בשם "אל תקראו לו דימון" ובו נטען כי ראש הממשלה דמיטרי מדבדב מעל בכספים בשווי של כ־1.2 מיליארד דולרים. בעקבות הסרטון אורגנו הפגנות בערים שונות ברוסיה בקריאה להתפטרותו של מדבדב, וב־26 במרץ משטרת רוסיה עצרה את נבלני במהלך אחת מההפגנות.
לקראת ציון "יום רוסיה" (המציין את היפרדותה של רוסיה מברית המועצות וייסוד הפדרציה הרוסית) ב־12 ביוני 2017, קרא נבלני לתומכים לקיים עצרות מחאה נגד השחיתות תחת הסיסמה "אנחנו דורשים תשובות". התעלמות הממשל מחשיפת השחיתויות בצמרת הממשל, ואירועי ההפגנות ב־26 מרץ הביאו לגל גדול אף יותר של מפגינים. פעילי נבלני הגישו בקשות לקיום עצרות בכ־200 ערים, וכעשרות אלפי מפגינים (שלטונות רוסיה לא מפרסמים נתונים רשמיים) קיימו עצרות מחאה ברחבי רוסיה. הפגנות אלה נמשכו גם בשנת 2019, בעיקר לאור פסילת מועמדי האופוזיציה מהתמודדות בבחירות לדומה העירונית של מוסקבה (2019).
נבלני תמך במועמדי אופוזיציה בבחירות המקומיות. בשנת 2021, בד בבד עם מעצרו, חשף הארגון שבראשו הוא עמד תחקיר על אודות ארמון בבעלותו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. בעקבות מעצרו פרצו מחאות ברוסיה.
נבלני ועוזריו הוגדרו על ידי ממשלת רוסיה כ"טרוריסטים". רבים מבעלי בריתו ברחו מרוסיה, לאחר שתנועת האופוזיציה של נבלני תויגה "קיצונית" ופורקה. כך הוגדרו הקרן למאבק בשחיתות שהקים נבלני, קרן שפרסמה תחקירים גדולים על מעשי שחיתות לכאורה, וגם נגד מטה הקמפיין האזורי של נבלני, שהתגייס בעבר למחאות נגד הקרמלין.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, נבלני טען שהפלישה של פוטין לאוקראינה נועדה להסיח את דעת הרוסים מבעיותיה הפנימיות של המדינה, הידרדרות הכלכלה שלה.
מאבקו במפלגת "רוסיה המאוחדת"

במשך השנים ניהל נבלני מאבק במפלגת השלטון "רוסיה המאוחדת", שבראשותה עומד הנשיא ולדימיר פוטין יחד עם ראש הממשלה דמיטרי מדבדב. נבלני טען לשחיתויות קשות מצד ראשי וחברי מפלגת השלטון, קרא בכל הזדמנות לאזרחי רוסיה להצביע בבחירות לכל מפלגה אחרת, חוץ ממפלגת רוסיה המאוחדת. לאחר הבחירות לפרלמנט הרוסי בהן זכתה מפלגת רוסיה המאוחדת בכחמישים אחוז מהקולות, טען לזיופים, והיה מראשי מארגני המחאה הגדולה ברוסיה, בה מאות אלפים יצאו להפגין ברחובות בכל ערי רוסיה בטענה לזיופים בבחירות לפרלמנט. בעקבות פעילות זו, נעצר על ידי המשטרה לתקופות קצרות על הפרות החוק בארגון ההפגנות הגדולות. בתגובה הוכרז נבלני אסיר מצפון על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
פרשות פליליות > המעילה בחברת KirovLes > האשמות

ביולי 2012 נעצר נבלני והואשם במעילה בחברת עץ ממשלתית, KirovLes. לטענת התביעה, הוא גנב עצים בסך 16 מיליון רובל (כ־500,000 דולר). גנבה זו התאפשרה מתוקף תפקידו כיועצו של מושל מחוז קירוב, ניקיטה בליך במהלך שנת 2009. מעצר זה בוצע לאחר מספר חקירות שנסגרו עקב מחסור בהוכחות. נבלני שילם ערבות עצמית ושוחרר ממעצר. לטענת נבלני, המשפט מהווה מזימה של השלטון לחיסול מתנגדיו הפוליטיים של הנשיא פוטין, ולכן מדובר ברדיפה פוליטית ותו לא. בתגובה למעצרו, תומכיו הפגינו מול משרדי ועדת החקירה הפדרלית.
פרשות פליליות > המעילה בחברת KirovLes > הרשעתו ושחרורו

משפטו של נבלני החל בעיר קירוב באפריל 2013. ביולי 2013 הוא הורשע ונגזרו עליו חמש שנות מאסר במושבת עונשין לעבודה מתקנת. נבלני ערער על עונשו, ולבקשת התביעה שוחרר עד לבירור ערעורו, יום לאחר מאסרו, על מנת שיתמודד בבחירות לראשות עיריית מוסקבה. באוקטובר 2013, בית המשפט דחה את עתירתו אך המיר את עונשו לעונש מאסר על תנאי. בפברואר 2016, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי הופרה זכותו של נבלני להליך משפטי הוגן, וחייב את הממשלה לשלם לו 56,000 אירו עבור הוצאות משפט ונזקים נלווים שנגרמו לו.
פרשות פליליות > פרשת התיווך בחברה Yves Rocher Vostok

בדצמבר 2012 החלה חקירה בעניין עסקה שביצעה חברה שבבעלותם של האחים נבלני, אולג ואלכסיי, Glavpodpiska, עם חברת הבת של חברת הקוסמטיקה הצרפתית הקוסמטיקה איב רושה במזרח אירופה, Yves Rocher Vostok. בעסקה התחייב נבלני לדאוג לאספקת מוצרי החברה אולם מעולם לא עשה זאת אלא שכר חברות אחרות לביצוע העסקה, ללא ידיעת אף אחד מהצדדים, בעודו לוקח את הפרשי הסכומים. בפברואר 2014 הושם נבלני במעצר בית. בדצמבר 2014 נידון ל־3.5 שנים נוספות במאסר על תנאי, בעוד אחיו נשלח למאסר בפועל למשך תקופה זו.
פרשות פליליות > מקרים נוספים

בדצמבר 2012, רשויות התביעה הפדרליות האשימו את האחים נבלני באשמת הונאה בזמן עבודתם בחברת דואר. באוגוסט 2013, נחקר נבלני באשמת קבלת תרומות שלא כחוק למימון קמפיין הבחירות שלו. לקראת סוף יולי 2019, נעצר נבלני בחשד לארגון הפגנות אופוזיציה ללא אישור המשטרה. בהמשך, נמסר מהמשטרה כי נפתחה נגדו חקירה פלילית גם בחשד להלבנת כספים בסך 15.3 מיליון דולר. אך הוא שוחרר תוך זמן קצר.