stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ני הולצר
הערות שוליים

↑  "Jenny Holzer". Art History Archive: Biography & Art. נבדק ב-5 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Lewine, Edward (2009-12-16). "Art House". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-04-21.
↑  Jenny Holzer Tate Collection, London.
↑  Tinti, Mary M. "Colab [Collaborative Projects, Inc.]." Grove Art Online.  24 Feb 2010. Retrieved 8 March 2015.
↑  Christiane., Weidemann (2008). 50 women artists you should know. Larass, Petra., Klier, Melanie, 1970-. Munich: Prestel. ISBN 9783791339566. OCLC 195744889.
↑  "Word Art: Text-based Painting, Prints, Sculpture". Art Encyclopedia. Visual-Arts-Cork.com. נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cohen, Alina (5 בינואר 2019). "13 Artists Who Highlight the Power of Words". Artsy. נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Benson, Louise (11 בספטמבר 2018). "Celebrating the Provocative Power of Text Art". Elephant. נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jenny Holzer, For the Guggenheim, September 26–December 31, 2008 (אורכב 01.09.2011 בארכיון Wayback Machine) Guggenheim Museum, New York.
↑  Rubin, Edward; Holzer, Jenny (במרץ 2010). "Art Newspaper" – via Interview. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Jenny Holzer: Interview (באנגלית), נבדק ב-2022-09-17
↑  Roberta Smith (March 12, 2009), Sounding the Alarm, in Words and Light New York Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507953405171  PLWABN: 9810655946505606  BIBSYS: 90545856  BNE: XX6092830  BnF: cb13492295p (data)  CiNii: DA08706465  GND: 11897565X  ISNI: 0000 0001 1033 0837  KulturNav: c6a13807-708b-47e3-b3f4-f978abb65f50  LCCN: n84221513  LNB: 000238979  NDL: 00513964  NGV: 9902  NKC: js20060901026  NLA: 36536106  NLK: KAC2020F7608  NSK: 000350923  NTA: 070168156  PIC: 145  RERO: 02-A009455644  RKD: 39351  SNAC: w6k073g8  SUDOC: 058589473  Trove: 1278838  ULAN: 500047276  VIAF: 114074273   WorldCat (עם VIAF): 114074273
שמואל שושנה

הרב שמואל שושנה (נפטר ח' בתמוז ה'תקפ"ג, 1823) היה פוסק הלכה ושד"ר, אב בית הדין ורבה של טבריה בראשית המאה התשע עשרה.
קורותיו

נולד במרקש שבמרוקו, עלה לארץ ישראל סביב שנת ה'תקמ"ה. בשנת תק"ן יצא כשד"ר ללוב, שם הסכים לספר חיי אברהם. היה שד"ר בארצות צפון אפריקה.
הוחזק כבקי בכל ענייני דת ודין. את ימי הקיץ נהג לבלות בפקיעין, ובזמן שהותו שם היו רבני עירו פונים אליו בדבר הלכה. נמנה עם ראשי ורבני הקהילה לצד הרב יצחק אבולעפיה, רבי אהרן אלחדיף, רבי יאודה נחמד, רבי רפאל ארזי הכהן.
בשנת תק"ע יצא לשליחות נוספת למרוקו, וביקר בעיר תאזה, שם הסכים על פסק דין הנוגע לשררה של רבי יהושע בן גיגי בעיר.
נקבר בטבריה בסמוך לים הכנרת, וספדו לו רבי דוד אמאדו ורבי שלמה חכים. בנו היה רבי יוסף שושנה, דיין בטבריה. מצאצאיו רבי זבולון שושנה.
חיבוריו

ספר שאלות ותשובות - בכתב יד.
ספר דרושים - בכתב יד.
הערות שוליים

↑  ראו: בניהו, מאיר, ירושלים, ישראל Ms. NA 400 עמ' 35ב.
↑  ראו: טובת מראה דף צד עמוד א.
↑  תהלה לדוד אמאדו ח"ב דרוש יג להספד, דף סח ע"ג.
↑  ראו: כיסא שלמה דרוש ה.
↑  ראו מטה זבולון על התורה עמ' 13.
↑  ראו טוב רא"י סימן שסח.
אליעזר ליבר שרשבסקי

| --- | --- |

 לידה:  1876 י"ז בטבת תרל"ו זלבה, בלארוס 
 פטירה:  13 במאי 1956 (בגיל 80 בערך) ג' בסיוון תשט"ז תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין 
 מעסיק:  הלוואה וחיסכון 
 
אליעזר ליבר שרשבסקי (1876 – 13 במאי 1956) היה מייסדו של בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב ושימש כיושב-ראש הנהלת 'הלוואה וחיסכון' תל אביב.
קורות חיים > ראשית דרכו

אליעזר ליבר שרשבסקי נולד בזלבה שפלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), ליעקב ושרה רבקה לבית בורודיצקי.
שרשבסקי התחיל את דרכו בלימודים בישיבת מיר, איישישוק ו-וולוז'ין, ואחר כך החל לעסוק במסחר בקנה מידה גדול. במקביל החל לנהות אחרי תנועת חיבת ציון והיה מראשי העסקנים הציונים. הוא פרסם מאמרים ב"הצפירה" ו"המליץ" ושירים בלוח אחיאסף.
בשנת תרס"ו נשא לאישה את הדסה בת מאיר ברמן.
בשנת 1905 ביקר שרשבסקי בארץ ישראל, והשקיע בהקמת בית החרושת ליציקת ברזל ומכונות של המהנדס ליאון שטיין ביפו.
קורות חיים > לאחר העלייה לארץ

בשנת 1909 עלה שרשבסקי ארצה עם משפחתו והתיישב ביפו. השקיע הון במספר מפעלי מסחר ובניין, ובין השאר בנה בית הנושא את השם "בית שרשבסקי" ברחוב רוטשילד 92 בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שרשבסקי עם הגולים במצרים, והיה פעיל בוועד הגולים.
לאחר המלחמה חזר שרשבסקי לארץ, והקים את בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב, 'שרשבסקי וגוטמן'.
שרשבסקי כיהן כיושב-ראש הנהלת "הלוואה וחיסכון תל אביב" משנת 1924 ועד 1927. האגודה סייעה למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים. בנוסף כיהן שרשבסקי מרכז הקואופרציה האשראית בארץ והיה בין מייסדי המרכז לאשראי הדדי "המרכז".
שרשבסקי נבחר להיות שופט במסגרת בית משפט השלום העברי וכן נבחר לנשיאות ברית ראשונים, שהוא ארגון עסקנים ציונים ותיקים בארץ ישראל.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אהבה במרוקו

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  סוזנה גרנט
 הופק בידי:  ליזה צ'אסין
 תסריט:  סוזנה גרנט
 עריכה:  קווין טנט
 שחקנים ראשיים:  לורה דרן   ליאם המסוורת'  דיאנה סילברס
 מוזיקה:  פינאר טופרק
 צילום:  בן סמיתהרד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 הקרנת בכורה:  11 באוקטובר 2024
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית,
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אהבה במרוקו (באנגלית: Lonely Planet) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 2024 בכתיבה ובימוי של סוזנה גרנט (אנ'), עם לורה דרן, ליאם המסוורת' ודיאנה סילברס בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם במרוקו והעלילה היא על רומן אהבה בין סופרת מפורסמת לבין סוכן נדל"ן צעיר. הסרט יצא בהפצת נטפליקס. משתתפת בו בתפקיד קטן השחקנית הישראלית שושה גורן.
תקציר העלילה

קת'רין לואו (לורה דרן) היא סופרת אמריקאית מצליחה שפרסמה כבר שמונה ספרים. כעת נפרדה מבן זוגה לאחר 14 שנים ויש לה משבר כתיבה אותו היא רוצה לפרוץ בריטריט (מבדד) במרוקו.
היא מגיעה למלון מקסים ושקט אבל עד מהרה מגיעים לשם סופרים שרוצים כמוה להתבודד ובהם בולטת הסופרת הקשישה עדה דוהן (שושה גורן) שזכתה בפרס נובל לספרות.
מגיעה לשם גם הסופרת הצעירה לילי קמפ (דיאנה סילברס) ובן זוגה אוון ברופי (ליאם המסוורת'). אוון הוא סוכן נדל"ן ועסוק כל הזמן בניהול עסקה גדולה. כאשר לילי יוצאת לטיול במדבר עם הסופרים, הוא נשאר ומצטרף לקת'רין לטיול בעיר ובכפר הסמוכים.
אוון נמשך לקת'רין למרות הבדל גדול בגילים. לאחר שלילי העליבה אותו בשל ידיעת ספרות, הוא מתנתק ממנה וביחד עם קת'רין הם עוזבים את בית המלון, מגיעים לעיר ומקיימים יחסים אינטימיים.
הוא מתכוון להישאר במקום עם קת'רין אבל בעת טיולם בעיר נחטף ממנה הלפטופ ובו הרומן האחרון שלה ללא גיבוי. קת'רין מבולבלת וכועסת מחליטה לחזור לבד לארצות הברית.
כעבור זמן מצליחה קת'רין לסיים את הרומן האחרון שלה שמצליח. אוון פוגש אותה בפאב, האהבה ניצתת שוב והם מתנשקים.
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| לורה דרן | קת'רין לואו |  |
| ליאם המסוורת' | אוון ברופי |  |
| דיאנה סילברס | ליל קמפ | סופרת |
| שושה גורן | עדה דוהן | סופרת |
| סמי פקאק | חמיד | שרת |
| רשידה בראקני | פטימה בן זקור | מנהלת מלון |
| אדיאנו ג'ואניני | יוגו ג'קונלי | סופר |
| יונס בוסיף | רפי עבדו | סופר |
פסיה שרשבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1918 אוסטרולנקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  2 בינואר 1956 (בגיל 38 בערך) 
 שם לידה:  פסיה נשלסקי 
 מדינה:  פולין 
 
פסיה שרשבסקי (1918 – 2 בינואר 1956) הייתה ניצולת שואה חרדית. מהראשונות שהעידה על מה שהתרחש במחנות ההשמדה ונאומיה עוררו הדים ביישוב ובמדינה הצעירה.
ביוגרפיה

פסיה שרשבסקי (או שרשבסקה) נולדה בעיירה אוסטרולנקה בפולין. היא הייתה הבת הצעירה בבית אביה, אברהם יוסף נשלסקי, מחסידי גור. היא למדה תקופה קצרה בסמינר 'בית יעקב' בקרקוב והייתה פעילה בבנות אגודת ישראל בפולין. כשהייתה בת 17 החלה לשמש מורה ב'בית יעקב' בקינצן. אחותה, בתיה לאה הרשקוביץ, הייתה מתלמידותיה הבולטות של שרה שנירר, מייסדת בית יעקב, וממקימות בתי הספר של 'בית יעקב' בוורשה ובחלם. שתי אחיות נוספות ואח נספו בשואה. כשפרצה המלחמה הייתה פסיה נשואה למאיר שרשבסקי, תלמידו של הרב אלחנן וסרמן, בעלה היה מזכיר מועצת גדולי התורה בוורשה ולשניים נולד תינוק. היא גורשה לגטו ורשה ובהמשך לאושוויץ ולמיידנק. באושוויץ נגזר דינה למוות היא המתינה בבלוק 25 שכונה "בלוק המתים" הגרמנים העדיפו להמתין עד שיצטבר מספר נשים המצדיק את הפעלת התנורים, היא ניצלה על ידי המחנכת צילה אורליאן שהפצירה ברופאה האסירה היהודייה ד"ר אננה, והיא כתבה שהיא אחות והיא זקוקה לה במרפאה.
באושוויץ עבדה במכבסה, היא ניצלה את תפקידה זה כדי לעזור ולהקל על האסירים, בין השאר הסתירה וחיפתה על האדמו"ר משה יחיאל אלימלך רבינוביץ.
הייתה בצעדת המוות, ושוחררה בגרמניה. שם טיפלה במבוגרים ובילדים המעטים שניצלו, עברה לאיטליה בדרכה לישראל.
למרות היותה חרדית ובת 28 בלבד, נשאה נאום באספת עם שהתקיימה באולם הבימה בתל אביב מטעם מגבית התגייסות והצלה למען שארית הפליטה. בין הנוכחים היו ראשי המדינה יצחק בן-צבי משה שרת וגולדה מאיר. בנאומה התמקדה בחוויות הקשות במיוחד שנאלצו לספוג הנשים ובמיוחד הנשים הדתיות. בישראל שררה אי בהירות בנוגע לקורותיהם של היהודים במחנות ונאומה עורר הדים, גולדה מאיר חיבקה אותה בבכי לאחר הנאום ושרת שנאם אחריה התייחס אליה כ"אחותינו רוחמה". בהמשך נשאה נאומים נוספים ברחבי הארץ.
היא הכירה את החזון איש בתיווכו של מקורבו משה חיים אוקון. בשנת תש"ו הוקם מוסד לניצולות שואה חרדיות והחזון איש מינה אותה למנהלת, בעוד אחיותיו של החזון איש הרבניות מרים קנייבסקי וצביה גריינימן מסייעות לה. היא כונתה בפרסומים שונים באותה תקופה "אם הפליטות". היא כתבה מאמרים לעיתון אגודת ישראל שערים. נישאה בשנית לבחור מישיבת סלבודקה בשם חיים יאזין, בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
פסיה הייתה חולנית, גופה היא חלש מהתלאות בשואה והיא עברה טיפולים רפואיים שונים בארצות הברית, נפטרה ב-1956. התקיימו אספות לזכה ובעיתונים הודפסו רשימות לזכרה.
כעבור עשור הוציא אחיינה יוסף יהודה הרשקוביץ בשנת 1968 את הספר "קרני האור במחשכי התופת", שמאגד רשימות שכתבה על אושוויץ, דברים שנשאה בעל פה בציבור ומאמרים עליה שפורסמו אחרי מותה.
לקריאה נוספת

פרל בניש, הרוח שגברה על הדרקון.
שרון גבע, אל האחות הלא ידועה.
הערות שוליים

↑  הרוח שגברה על הדרקון עמ' 302
שבתאי דרוקר

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1922 קורץ, אוקראינה 
 פטירה:  6 באפריל 1944 (בגיל 22) יבנאל, ישראל 
 מקום קבורה:  טבריה 
 מדינה:  פולין, פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 השתייכות:  לח"י לח"י
 פעולות ומבצעים
 הקרב ביבנאל 
 
טבלת זיכרון בבית לונץ ביבנאל.
שבתאי דרוקר (17 במרץ 1922 – 6 באפריל 1944) היה לוחם לח"י שנפל במהלך הקרב ביבנאל.
קורות חיים

דרוקר נולד בי"ז באדר תרפ"ב (17 במרץ 1922) בקוריץ שבפולין לפסיה וחיים דרוקר.
בשנת 1934 עלתה משפחת דרוקר לארץ ישראל, בהיות שבתאי בן שתים-עשרה. המשפחה התיישבה בחיפה ושבתאי למד בבית הספר הריאלי ובבית הספר האנגלי סנט-לוקס, אך הפסיק את לימודיו באמצע כדי להצטרף ללח"י, בה קיבל את כינויו "ציון"
דרוקר נפצע עת שניסה לחלץ פעיל לח"י שנפצע על ידי משטרת המנדט בעת שעסק בהדבקת מודעות אבל לחבר לח"י. דרוקר נפצע ברגלו והועבר אל ביתו של מנחם לונץ ("אליעזר") ביבנאל. ב-6 באפריל 1944, יומיים לפני שהיה אמור לשוב לחיפה, הגיעה משטרת המנדט אל הבית, הקיפה אותו וירתה לעבר הבית, אירוע שנודע בשם "הקרב ביבנאל. בני המושבה קראו לדרוקר להיכנע, אך הוא בחר להשיב אש מאקדחו. לאחר שנפצע ביקש מאליעזר להורגו, ובשני הכדורים שנותרו להם שמו קץ לחייהם. דרוקר נקבר בטבריה.
נחום עב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 אילניה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  16 במאי 2015 (בגיל 92 בערך) כ"ז באייר תשע"ה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בטבריה 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
נחום עב (עבו; 1923 – 16 במאי 2015, כ"ז באייר ה'תשע"ה) היה סופר ומשורר, איש ההגנה, ממשחררי טבריה במלחמת העצמאות, סגן-אלוף בצה"ל, איש עסקים, סגן ראש העיר טבריה ויקיר העיר.
ביוגרפיה

נולד בסג'רה למזל ולאליהו עבו שנמנו עם ראשוני המתיישבים במושבה, בן למשפחת עבו שהתיישבה בגליל מספר דורות לפני כן.   אביו יחד עם בן דודו, שלמה אל חייל (אלחיל), ייסדו בה את חוות סג'רה, והיוו את הבסיס לייסוד השמירה היהודית בגליל של אגודת השומר. בשנת 1925 עברה המשפחה להתגורר בטבריה. בצעירותו למד בבית הספר כי"ח כל ישראל חברים, ובמקביל הצטרף לארגון ההגנה.
בגיל 16 שימש גם כשומר, וקיבל רישיון לנשיאת אקדח. בשנת 1939 הואשם בירי והרג של פורע ערבי ב-7 במאי של אותה השנה, כתגובה לפציעת אחיו בידי ערבים במסגרת הטבח בטבריה. יגאל אלון הבריחו לכפר תבור, ולמשך תקופה של כשבועיים שימש שם כעוזר לרועה צאן. הוא נתפס לבסוף ונידון למוות בתלייה בבית הדין הצבאי הבריטי בחיפה. בשל גילו הצעיר, הומר עונשו למאסר עולם, למרות שהכחיש כי נכח בטבריה באותו היום. הוא ריצה את עונשו בכלא עכו, שם הכיר את אנשי המחתרות שבעתיד היו למפורסמים (משה דיין ויצחק שמיר), ובכך היה ראשון אסירי ההגנה בתקופתו. ביום סיום מלחמת העולם השנייה קיבל חנינה ממלך אנגליה לאחר שבע שנות מאסר. על מאסר זה הוכר כאסיר ציון.
עם תום תקופת מאסרו, חזר לפעילותו בהגנה ואף השתתף בקורס קציני הגנה בג'וערה בשנת 1946. במלחמת העצמאות לקח חלק מרכזי בשחרור טבריה, כמפקד העיר העתיקה.
בשנת 1949 נישא לרחל.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת גולני ולאחר מכן היה ממקימי היחידה למלחמה זעירה, שהייתה הבסיס להקמת הסיירות המובחרות בהמשך, ועל כך זכה בכנפי צניחה על רקע ירוק. בשנים שלאחר מלחמת העצמאות היה ממקימי חטיבה 300 ושימש בה כסגן מפקד פלוגת הסיור של החטיבה. מאז מלחמת העצמאות השתתף בכל מלחמות ישראל, עד מלחמת שלום הגליל והנסיגה הראשונה מלבנון.
מאמצע שנות ה-50 ועד לשנת 1974 שימש כיו"ר האיגוד המקצועי במועצת הפועלים בטבריה, שם סייע רבות לעובדים ודאג לשפר את תנאיהם. בבחירות לראשות עיריית טבריה שהתקיימו לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974, נבחר למועצת העיר במסגרת רשימה מקומית בראשותו, וכיהן כסגנו בשכר של ראש העיר משה צחר. לאחר סיום הקדנציה בשנת 1979, עבד לפרנסתו בהסתדרות העובדים, נבחר כיו"ר בהתנדבות של המועצה הלאומית למניעת תאונות. בתפקיד האחרון כיהן עד לתחילת שנות ה-90.
בשנת 1983 ערך בבית יד לבנים בטבריה תערוכה שהציגה 40 שרידים ופריטי מלחמה ממלחמות ישראל, שאסף בעצמו.
ייסד ובנה בטבריה את חוף סירונית.
היה מקורב אישית לדוד בן-גוריון ויגאל אלון.
קיבל את תואר יקיר העיר טבריה על פעילותו ותרומתו לעיר.
במהלך העשור האחרון לחייו סבל מבעיות רפואיות, שהחמירו אט אט, עד שהלך לעולמו ב-16 במאי 2015, ונקבר בבית הקברות הישן של טבריה.
חיבוריו

נחום עב (עבו): המאבק על טבריה, הצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
אסיר ציון בכלא עכו, בהוצאת משרד הביטחון
הערות שוליים

↑  נחום עבו בפני בית הדין הצבאי, עיתון דבר, 19 ביולי 1939
↑  נחום עבו נדון למאסר עולם, עיתון דבר, 20 ביולי 1939
↑  ישראל וייס, שרידים חרוכים כהיסטוריה, בעיתון דבר, 19 באפריל 1983
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306972105171  LCCN: nr91041896  VIAF: 10260400   WorldCat (עם VIAF): 10260400
זאכי אלחדיף

האנדרטה לזכרו של זאכי אלחדיף
יצחק זאכי אלחדיף (25 בדצמבר 1890 - 27 באוקטובר 1938) היה ראש עיריית עיריית טבריה משנת 1923 עד הירצחו בטבח בטבריה בשנת 1938. היה ראש העירייה היהודי הראשון בארץ ישראל.
קורות חייו

זאכי אלחדיף היה מאנשי היישוב הישן, בן למשפחה ממגורשי ספרד, אשר השתקעה בשנת 1492 באי רודוס, ובשנת 1740 עלתה לטבריה יחד עם הרב חיים אבולעפיה ותלמידיו. סבו הרב אהרן בכור אלחדיף היה רבה הראשי (חכם באשי) של טבריה. אביו הרב חיים אהרן היה ראש ישיבת רבי מאיר בעל הנס, וראש הכוללים הספרדי בעיר. אמו שמחה באה ממשפחה ספרדית מיוחסת. אלחדיף למד בחדר ובישיבה של אביו וגם בבית הספר כי"ח בעיר.
אלחדיף החל לעסוק במסחר ב-1911 ועבר לשם כך לבית שאן שם החל בפעילותו הציבורית כראש ועד היהודים של הקהילה המקומית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לטבריה ונרתם לפעילות ציבורית כשסייע לפליטים שגורשו מתל אביב וממושבות השפלה לטבריה על ידי השלטון העות'מאני.
בשנת 1923 מונה אלחדיף לממלא מקום ראש עיריית טבריה כשהוא מחליף את ראש העירייה הערבי האחרון קדרי חאפז אפנדי. ב־6 באוקטובר 1924 מנה מושל מחוז הגליל את אלחדיף לראש העירייה הקבוע. בתפקידו זה פעל לפיתוח העיר עם חיבורה לרשת החשמל וסלילת כבישים נרחבת. כמו כן מסר את הזיכיון להפעלת חמי טבריה לחברה יהודית ויזם הקמת בתי מלון וכן את שכונת "קריית שמואל".
אלחדיף נבחר לראשות העירייה בבחירות ב־1927 ובשנית בבחירות ב־1934.
במאורעות תרפ"ט חתם על הסכם רגיעה עם מנהיגם של ערביי טבריה והסביבה, סעיד א-שיח' שהכריז: "כל עוד אני חי לא יעז ערבי להרים ידו על יהודי". למרות שקיבל איומים על חייו, סירב להלך בלווית שומר ראש.
חיים ארלוזורוב כתב על אלחדיף: "שוחחנו על ענייני הערבים, שהוא בקי בהם בתכלית. אני בטוח כי יוכל לסייע הרבה. כשנגענו בשאלה מה יש לעשות - הביע, לדעתי, דעות נבונות, המעידות על שכל בריא".
ב־27 באוקטובר 1938, מספר שבועות לאחר הטבח בטבריה, נורה אלחדיף לאור היום, על ידי בנו של בעל מסעדה ערבי טברייני, שארב לו וירה בו מטווח קצר, בסמוך למסגד א-זידאני בעיר. כעבור יומיים מת אלחדיף מפצעיו. הוא נטמן בבית העלמין בעיר והותיר אחריו את רעייתו אסתר (מבית יהודה כהן), בן ובת.
לאחר הרצח

בעקבות הרצח הודח מפקד "ההגנה" בטבריה, ומפקדת "ההגנה" החליטה על פעולה נגד כמה מהאחראים לפיגועים נגד יהודים בה חוסל אחד ושנים נפצעו קשה.
מאוחר יותר נתפס הרוצח, הועמד לדין והוצא להורג בכלא עכו.
זכרו של אלחדיף מונצח באחד מרחובותיה המרכזיים של טבריה וכן באנדרטה שהקימה קבוצת אמנים ביוזמת העירייה ביוני 2009 במקום בו נרצח, סמוך למסגד א-זידאני.
לקריאה נוספת

'אלחדיף, זכי', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 46. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Jewish Telegraphic Agency, Jew Replaces Arab As Mayor of Tiberias, ‏1923-10-24
↑  סוכנות הידיעות היהודית, Jew Replaces Arab As Mayor of Tiberias (עמ' 3), ‏24 באוקטובר 1923 (באנגלית)
↑  מוספטא עבאסי, ‏משפחת טברי והנהגת הקהילה הערבית בטבריה בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, קתדרה 120 תמוז תשס"ו, עמ' 183–200
↑  מוסטפא עבאסי, טבריה ותושביה הערבים בימי השלטון הבריטי 1948-1918, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשפ"ב (2021), עמ' 129
↑  ביומנו, 6 באוקטובר 1931
אלעזר מרדכי קניג

| --- | --- |
הרב קניג בחג הסוכות, 2010
הרב קניג בחג הסוכות, 2010
 לידה:  15 באוקטובר 1945 ח' בחשוון ה'תש"ו בריטניה ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  31 בדצמבר 2018 (בגיל 73) כ"ג בטבת ה'תשע"ט ישראל צפָת, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 31 בדצמבר 2018 
 השתייכות:  חסידות ברסלב
 רבותיו:  הרב מרדכי שרעבי הרב גדליהו אהרן קניג הרב שלמה קצין
 בני דורו:  הרב יעקב מאיר שכטר הרב אליעזר שלמה שיק
 בת זוג:  חיה קניג
 אב:  גדליהו אהרן קניג 
 
הרב אלעזר מרדכי קֶנִיג (ביידיש קֶענִיג; ח' בחשוון ה'תש"ו, 15 באוקטובר 1945 – כ"ג בטבת ה'תשע"ט, 31 בדצמבר 2018) היה רב ומנהיג רוחני בחסידות ברסלב. היה רב קהילת ברסלב בצפת.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לגדליהו אהרון קניג ולאסתר יהודית לבית ערנטרוי. אביו היה מגדולי תלמידיו של ר' אברהם שטרנהרץ, שעלה לארץ מאומן. למד בתלמוד תורה "עץ חיים", בישיבת ברסלב בבני ברק ובישיבת מיר בירושלים.
ב־28 בנובמבר 1966 נשא לאשה את חיה ברגר. לאחר חתונתו התגורר בבני ברק ולמד בכולל אברכים של חסידות ברסלב בעיר, שם למד עם הרב שלמה קצין קבלה בספר עץ חיים. בנוסף למד קבלה גם אצל הרב מרדכי שרעבי. אביו הרב גדליה היה מורו בתורת החסידות.
אביו הקים את ה"אגודה להחייאת היישוב הדתי בגליל העליון" שמטרתה הקמת מרכז תורני בצפת. לשם כך שכר הרב קניג דירה בצפת, ועבר לגור בה ב-1976. הוא למד עם ילדיו בביתו מאחר שלא מצא תלמוד תורה בעיר, ובתום כשנה חזר לגור בבני ברק. בקיץ 1980, לאחר הקמת מוסד תלמוד התורה בצפת, נפטר אביו באופן פתאומי, והרב קניג קיבל את הנהגת המיזם יחד עם אחיו. באותו החודש הוא קבע שוב את מושבו בצפת, וסביבו התגבשה קהילת נחל נבע מקור חכמה כקהילה חרדית־חסידית, שקלטה לתוכה מאות בעלי תשובה.
בשנת 1988 החל להתפתח אצלו פיברוזיס ריאתי, שהלך והחמיר, עד שסכנה נשקפה לחייו. לאחר התייעצות עם הרב וואזנר, טס הרב קניג ב־22 באוגוסט 2004 לארצות הברית, על מנת לבצע ניתוח להשתלת ריאות.. בינואר 2005, לאחר מספר חודשי המתנה, הניתוח בוצע בהצלחה בבית החולים בלוויו במנהטן. בחזרתו לישראל נערכה קבלת פנים פומבית בכיכר המגינים בעיר העתיקה בצפת, סמוך לביתו. מאז בכל שנה חגג את תאריך הניתוח, ה' בשבט, בסעודת הודיה.
בשנותיו האחרונות עקב השפעות הניתוח שעבר, היה נוסע פעם בשנה לארצות הברית לטיפולים. ב-18 בדצמבר 2018 הרב קנה את חלקת הקבר שלו בבית העלמין החדש בצפת, בסמוך לקברו של רב העיר צפת הרב לוי ביסטריצקי; שבועיים לאחר מכן נפטר, בכ"ג בטבת תשע"ט, ושם נטמן. בלווייתו השתתפו אלפי איש.
ביוגרפיה > חיים אישיים

אב ל-7 בנים ו-6 בנות.
הגותו

הרב קניג השתייך לזרם בחסידות ברסלב שהוביל רבי אברהם שטרנהרץ, נכד רבי נתן מנמירוב. המאפיין הבולט ביותר של זרם זה היה בשעתו הדגש על שהות במירון בימי ראש השנה כאשר לא מתאפשר לחסידים להגיע לקיבוץ באומן שבאוקראינה, כצוואתו של רבי נחמן מברסלב, מייסד החסידות. זאת בניגוד לדעת תלמידי הרב בנדר שסבר כי יש להתקבץ בירושלים.
בתקופתו לראשונה התאפשרה נסיעה חופשית לאוקראינה בשנת 1989, לאחר כ-70 שנות שלטון סובייטי. בשנתיים הראשונות לפתיחת הגבולות הרב נשאר במירון בראש השנה, בנימוק כי האפשרות לנבצרים לשהות במירון היא הוראה לדורות. לאחר מכן בכל שנה נסע הרב קניג לאומן, גם בראש השנה תשס"ה, שבו הגיע לאומן בטיסה רפואית מונשם עם בלוני חמצן.
הגותו > פולמוסים

חשיבות רבה ראה במסירת והפצת תורתו והוראותיו של רבי נחמן מברסלב, ללא שינויים. בל"ג בעומר 2006 נשא הרב קניג דברים חריפים כנגד הרב ירמיה כהן מצפת, שהוציא קונטרס התוקף את שיטת חסידי ברסלב. לאחר פטירתו של הרב קניג הופץ תיעוד וידאו שלו, שבו הוא שולל את תמיכתו באליעזר ברלנד שהורשע במעשים מגונים. בסרטון הוא מצטט את אביו שאמר עליו כי הוא "טמא ומטמא במגע ובמשא", והוסיף ש"ה'מצוות' של ברלנד יותר גרועים מהעבירות שלו!". הדברים הגיעו, בין היתר, על רקע הוראות של ברלנד לחסידיו, הסותרות את פרשנותו של הרב קניג לדברי רבי נחמן. דוגמה לכך ניתן למצוא בהתנגדותו הנמרצת לרעיון שהציווי של רבי נחמן להתקבץ אצלו תקף רק לערב ראש השנה ולא לחג עצמו. רעיון שברלנד הפיץ בציבור וקניג ראה בו סילוף משמעותי.
הגותו > תדמיתו המתונה

את רוב חייו הקדיש להעברת ושמירת מסורת חסידי ברסלב, כפי שלמד מאביו, שקיבל מהרב שטרנהרץ. בשבת בעת סעודה שלישית היה מוסר שיעור שבועי קבוע בספר ליקוטי מוהר"ן, על פי מחזור רב שנתי בן תשע שנים שהתבסס על כרונולוגיית מסירת הדרשות של רבי נחמן, בין השנים 1801–1810. השיעורים היו ממוקדים בפשט הדרשות, יחד עם פירושי ר' נתן מנמירוב, כחלק מתפיסת הדיוק של הרב קניג בהעברת המסורת. שיעוריו מיתגו אותו כבעל אופי מתון ורגוע, שנקרא בלשון החסידים "יישוב הדעת".
הרב קניג לא פרסם את חיבוריו התורניים בכתב, מלבד פירושו על "מעשה מביטחון" של רבי נחמן מברסלב שהופץ בחוברת רשמית־למחצה ב-2014. בנוסף, משנת 2012 החל להוציא לאור את מכתבי אביו בסדרת ספרים תחת השם "שערי צדיק".
בבוקר יום השלושים לפטירתו הכריז אחיו יצחק כי מנהיג הקהילה יהיה מעתה אחיהם המשותף הרב נתן אפרים קניג. בנוסף, מורה הצדק יהיה בנו של הרב קניג, נחמן.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007402112405171  VIAF: 89154921233563590404   WorldCat (עם VIAF): 89154921233563590404 
1 2  אריה ארליך, בברסלב בערה אש, מגזין משפחה (שבועון), 03.01.2019
↑  קיג, שערי צדיק, כרך ד, משפחת קעניג, תשע"ג, עמ' קמח
1 2  בני הרב בניחום אבלים, באתר סרטון ביוטיוב
↑  רשם העמותות, עמותת נחל נבע מקור חכמה, באתר גיידסטאר
↑  תצא, שערי צדיק, כרך ט, משפחת קעניג, תשע"ו, עמ' קעג
1 2  אשר מדינה, ה' העניק לי את החיים מחדש, מפתח העיר, 22.06.2005
1 2  מנחם גרין, כשהריאות חדלו לתפקד בפילדלפיה נולד גוי, קולות, 2005
↑  אהרן גרנות, שובו של הרב, משפחה (שבועון), 09.06.2005
↑  נחמן שטרנהרץ, ‏אבל בחסידות ברסלב: הגאון רבי אלעזר מרדכי קעניג זצ"ל, באתר כיכר השבת, 31 בדצמבר 2018
↑  נטע סלע, סערה בברסלב: "פגעו ברבי נחמן", באתר ynet, 15 ביוני 2006
↑  תיעוד בו נשמע ונראה הרב אלעזר מרדכי קעניג בדברים חריפים נגד המתועב ברלנד
↑  נתן מנמירוב, נט, חיי מוהר"ן, הרב מטשעהרין, תרל"ד, 1874
↑  משה ויסברג, הממשיך מברסלב: הכירו - מונה במקום אחיו למנהיג הקהילה, באתר בחדרי חרדים, 25 באפריל 2019
↑  משה ויסברג, המצבה הפשוטה של הרב ומי מונה לממשיך, באתר בחדרי חרדים, ‏28.01.19
| חסידות ברסלב |
| --- | --- | --- |
| אתרים | אומן • ברסלב • קבר רבי נחמן מברסלב |  |
| רבנים | נחמן מברסלב • נתן מברסלב • נחמן מטולטשין • נחמן מטשערין • אברהם חזן • אברהם שטרנהרץ • אלתר טפליקר • ישראל קרדונר • ישראל דב אודסר • לוי יצחק בנדר • שמואל שפירא • גדליהו אהרן קניג • יחיאל מיכל דורפמן • אלעזר מרדכי קניג • יעקב מאיר שכטר • אליעזר ברלנד • אליעזר שלמה שיק • ישראל יצחק בזנסון • שלום ארוש • ארז משה דורון • ניסן דוד קיוואק • יצחק לעזער |  |
| ספרות | ליקוטי מוהר"ן • ספר המידות • סיפורי מעשיות משנים קדמוניות • שיחות הר"ן • מגילת סתרים • ליקוטי עצות • ליקוטי תפילות • ליקוטי הלכות • עלים לתרופה • שבחי הר"ן • חיי מוהר"ן • משיבת נפש • ספרים נוספים |  |
| קהילות | קהילת ברסלב צפת • ישיבת שובו בנים • מוסדות חוט של חסד • נ נח נחמ נחמן מאומן • השול |  |
| מנהגים | תיקון הכללי • התבודדות • הקיבוץ באומן • ניגוני ברסלב |  |