stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי עבאדי
הערות שוליים

↑  נעמה כהן, עבאדי, שי וליבני מועמדים למפקד גל״צ, חדשות, 15 במאי 1985
↑  רותי זוארץ, ‏ניסיון גישור כדי להשאיר את גינת כמועמד למנכ"ל חדשות 2, באתר גלובס, 28 בפברואר 2007
↑  מעריב, ‏יוסי עבאדי פורש ממינהלת שידורי הכבלים, באתר גלובס, 23 בדצמבר 1999
↑  אביבה קרול, ‏מנהל מינהלת הסדרת השידורים, יוסי עבאדי, בכנס המי"ל על שידורי לוויין וכבלים: חדירת חברות הלוויין תיצור תחרות על נתח השוק הקיים של הכבלים, באתר גלובס, 7 בפברואר 1999
↑  מריל לינץ' וצו הבזק, באתר גלובס, 6 באוגוסט 1997
↑  חן מענית, ‏עו"ד ועו"ד ועו"ד, באתר גלובס, 14 ביוני 2011
↑  ידיעות אחרונות, ‏יוסי עבאדי יצטרף למשרד עורכי הדין של רם כספי, באתר גלובס, 30 בדצמבר 1999
↑  הדס מגן, ‏הרשות השנייה שכרה את עו"ד יוסי עבאדי ואת משרד עוה"ד יהודה רווה, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2004
↑   נתי טוקר, איום על ערוץ 20: צו על תנאי שינמק מדוע יותר לו לשדר פחות שידורי מורשת, באתר TheMarker‏, 29 במאי 2017
רוני קורן-דינר, משרד התקשורת החרים משדר של רדיו קול חי בירושלים, באתר TheMarker‏, 6 באוגוסט 2001
↑   נתי טוקר, עתירת ערוץ 20 לבג"ץ: הרשות השנייה פוגעת בתחרות בפרסום, באתר TheMarker‏, 26 באוקטובר 2015
 נתי טוקר, ערוץ 20 נגד חדשות 2: "ערוץ הכנסת משעמם, מיושן ובעל רייטינג אפסי", באתר TheMarker‏, 28 בספטמבר 2017
↑  דנ"א 2121/12 פלוני נ' ד"ר אילנה דיין אורבך ואחר, ניתן ב־18 בספטמבר 2014
↑  רע"א 530/12 שמחה יעקובוביץ ואחר נ' יוסף (ג'ו) אדוארד זיאס, ניתן ב־28 במרץ 2012
↑  ת"א (ת"א) 1639/08 בית שוקן להוצאת ספרים בע"מ נ. לאור (פורסם בנבו, 31.05.2009)
↑  דב"ע (ארצי) נה/3-159 ליטבק־עבאדי — א. רפאל ושות' (ניתן ביום 13.2.1996)
↑  בג"ץ 5432/03 ש.י.ן – לשויון ייצוג נשים ואחרים נ' המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין ואחרים, ניתן ב־3 במרץ 2004
↑  בג"ץ 7201/02 ועדי העובדים של הטלויזיה החינוכית ואחרים נ' שרת החינוך גב' לימור לבנת ואחר, ניתן ב־22 באוגוסט 2002
↑  ת"א (מחוזי מרכז) 22138-10-11 יעקובוביץ נ' זיאס (פורסם בנבו, 07.06.2015)
 עו"ד יואב צח-וכס, איפה קבור ישו? הביקורת שעלתה 800 אלף ש', באתר ynet, 14 ביוני 2015; משה גורלי, שיא בתביעות דיבה: ה'ארכיאולוג העירום' יפוצה בידי קולגה על האשמתו בפלילים, באתר כלכליסט, 14 ביוני 2015
נורברט וינר

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1894 קולומביה, מיזורי, ארצות הברית 
 פטירה:  18 במרץ 1964 (בגיל 69) סטוקהולם, שוודיה 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, תורת ההסתברות, תהליך סטוכסטי, מתמטיקה שימושית, קיברנטיקה, מדעי האינפורמציה, פילוסופיה 
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Vittum Hill Cemetery 
 מקום לימודים:  Peabody School (1903)  Ayer High School (1906)  אוניברסיטת טאפטס (1909)  אוניברסיטת הרווארד (1910)  אוניברסיטת קורנל (1911)  אוניברסיטת הרווארד (1913)  אוניברסיטת קיימברידג' (1914)  אוניברסיטת גטינגן (1915)  בית הספר להנדסה של אוניברסיטת טאפטס 
 מנחה לדוקטורט:  ג'וסיה רויס, Karl Schmidt 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1919–1960)  שטח הניסויים אברדין (1916–1919) 
 תלמידי דוקטורט:  Amar Bose, Carl Frederick Muckenhoupt, Gleason Willis Kenrick, Donald George Brennan, Colin Cherry, Norman Levinson, Shikao Ikehara, Dorothy Walcott Weeks, Henry Malin, Sebastian Barkann Littauer, Brockway McMillan, Bernard Friedman, James Graham Estes, Lee Yuk-Wing, Abe Gelbart, Donald Winston Tufts, George Zames 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי (1965)  המדליה הלאומית למדעים (1963)  פרס ג'וסיה וילארד גיבס (1949)  פרס לזכר מקסים בוכר (1933)  מלגת גוגנהיים (1926) 
 בן או בת זוג:  Margaret Engemann 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 מייסד הקיברנטיקה (סייבר)
 חתימה:   
 
נורברט וינר (באנגלית: Norbert Wiener‏; 26 בנובמבר 1894 – 18 במרץ 1964) היה מתמטיקאי ומדען אמריקאי-יהודי, הנודע בעיקר כמייסדה של הקיברנטיקה (סייבר).
ביוגרפיה

וינר נולד בקולומביה שבמדינת מיזורי, ארצות הברית, להיסטוריון והבלשן ליאו וינר. עוד לפני שהיה בן 12 סיים את לימודיו בתיכון והחל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, ממנה קיבל תואר במתמטיקה לאחר שלוש שנים. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת הרווארד ובגיל 18 קיבל תואר דוקטור על מחקר שעסק בלוגיקה מתמטית. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג', שם למד אצל ברטרנד ראסל וג. ה. הארדי. בשנת 1914 עבר לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם למד אצל דויד הילברט ואדמונד לנדאו. בשנת 1915 מונה לעוזר פרופסור בהרווארד. בשנת 1919 החל ללמד מתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ובשנת 1932 נתמנה לפרופסור קבוע במכון זה.
הוא המשיך לבקר באירופה, בגטינגן ובקיימברידג'. נושאי מחקרו כללו, בין השאר, תנועה בראונית, אינטגרל פורייה, בעיית דיריכלה (אנ') ואנליזה הרמונית.
בשנת 1948 יצא ספרו המדעי הראשון, "קיברנטיקה" (Cybernetics or Control and Communication in the Animal and the Machine), על שם הספר נקרא הענף המדעי, העוסק בחקר תהליכי התקשורת, מערכות הבקרה ועקרונות המשוב בין בני אדם (או אורגניזמים אחרים), ארגונים ומכונות. בשנת 1950 יצא ספרו "אנשים ומוחות מכונה" (יצא בעברית בשנת 1960) ספר זה זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות. כמו כן כתב וינר שתי אוטוביוגרפיות, "מי שהיה ילד פלא", בשנת 1953, ו"אני מתמטיקאי", בשנת 1956.
בשנת 1960 פרש לפנסיה. בשנת 1964 נפטר בגיל 69.
ביוגרפיה > הנצחה והוקרה

פרס נורברט וינר למתמטיקה יישומית המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה והאגודה למתמטיקה תעשייתית ויישומית, החל משנת 1970
פרס נורברט וינר על אחריות חברתית ומקצועית המוענק על ידי אגודת IEEE להשלכות חברתיות של טכנולוגיה, החל משנת (1987) 2013
ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על  הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול  לזכרו של נורברט וינר שעליו מופיע דיוקנו. האמן דניאל גולדברג  עיצב את הבול.
הערות שוליים

↑  A Professor at Harvard at 20, שיקגו סנטינל, 22 באוקטובר 1915
↑  נורברט וינר, אנשים ומוחות מכונה, תרגום מאנגלית The human use of human beings. תרגם:יעקב רבי, בהוצאת ספרית פועלים, 1964
↑  התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269792505171  PLWABN: 9810690233405606  BIBSYS: 90097550  BNE: XX978164  BnF: cb12353336j (data)  CANTIC: a11920440  CiNii: DA00411479  dblp: 11/9291  GND: 118632558  ISNI: 0000 0001 2132 8337  LCCN: n50016209  LNB: 000037303  MGP: 25222  NDL: 00460873  NKC: jn19990009116  NLA: 35606928  NLK: KAC199629963  NSK: 000194011  NTA: 068446276  RERO: 02-A003973993  SELIBR: 226450  SNAC: w6n87jcp  SUDOC: 030844290  Trove: 1012803  VIAF: 51764820   WorldCat (עם VIAF): 51764820
ניאסה

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית אוקיינוס קווית 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  נורדויטשר לויד 
 תקופת הפעילות:  ?–1951
 מידות
 אורך:  120 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  14 קשר 
 
ניאסה (באנגלית: SS Nyassa) הייתה אוניית קו אוקיינית שהושקה בגרמניה בשנת 1906 בשם בילוב (Bülow) עבור חברת צפון גרמניה לויד (Norddeutscher Lloyd - NDL). ב-1916, במלחמת העולם הראשונה, פורטוגל תפסה אותה, שינתה את שמה לטראס-אוס-מונטס (Trás-os-Montes), והציבה אותה תחת ניהול Transportes Marítimos do Estado (TME). בשנת 1924 קנתה אותה חברת Companhia Nacional de Navegação (CNN), הפורטוגזית, ושינתה את שמה לניאסה. לאחר קריירה ארוכה ב-CNN היא נגרטה באנגליה ב-1951.
בתור בילוב, הספינה הפליגה בעיקר בין ברמן למזרח הרחוק. עם זאת, ב-1907 ערכה שלושה מסעות בין ברמן לסידני, וב-1908 עשתה לפחות שלושה מסעות בין ברמן לניו יורק.
בתור ניאסה, המסלול שלה היה בין ליסבון למוזמביק דרך קייפטאון. בשנת 1941 חילצה ניצולים מספינת סוחר בריטית שהוטבעה על ידי צוללת גרמנית. בין השנים 1940–1944 הביאה במסעות רבים פליטים מפורטוגל, ספרד ומרוקו לארצות הברית, ארגנטינה, ברזיל, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, מקסיקו וארץ ישראל.
מסעות בתחילת המאה ה-20

בין 1903 ל-1908 קיבלה חברת NDL סדרה של 11 ספינות נוסעים דו-מדחפיות, בגודל ובמהירות בינוניים, מארבעה בוני ספינות גרמניים שונים. כולם נקראו על שמם של פלדמרשלים וגנרלים פרוסים מהמאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, לכן היא נקראה סדרת הגנרלים (Feldherren-Klasse). חברת שיקאו-ורקה (Schichau-Werke) בדנציג (כיום גדנסק בפולין) בנתה חמש ספינות מדגם זה,  כולל הספינה ציטן (Zieten), שהושקה ב-1902 והושלמה ב-1903. חברת טקלנבורג בברמרהאפן בנתה שלוש ספינות מדגם זה: רון (Roon) ב-1903, שרנהורסט (Scharnhorst) ב-1904 ובילוב בשנת 1906. חברת א' ג' וסר (AG Weser) בברמן בנתה שתיים  וחברת א' ג' וולקאן (AG Vulcan) בשטטין (כיום שצ'צ'ין בפולין) בנתה אחת.
בנייה

טקלנבורג בנתה את הספינה כמספר 209. היא הושקה ב-21 באפריל 1906 בשם בילוב, על שם פרידריך וילהלם פרייהר פון בילוב (1755–1816), גנרל בצבא הפרוסי ששירת במלחמות נפוליאון. היא הושלמה וערכה את ניסויי הים שלה ב-22 בספטמבר.
אורכה היה 140.9 מ', אורך הקורה שלה היה 17.6 מ' והעומק שלה היה 11 מ'.  לגופה הייתה תחתית כפולה ותשע מחיצות אטומות למים. ניתן היה לסגור את הדלתות האטומות למים במחיצות באמצעות שלט רחוק מגשר הפיקוד שלה, והיא תוכננה להישאר צפה גם אם שניים מתאיה מוצפים.
היו לה מקומות ל-2,044 נוסעים: 108 במחלקה הראשונה; 106 במחלקה ב'; ו-1,830 נוספים.  השירותים שלה כללו אולם התעמלות לנוסעים עם מכשירי כושר חשמליים. חלק ממחסני המטען שלה היו בקירור.
כל אחד מהמדחפים שלה הונע על ידי מנוע קיטור ימי. היו לה מנועים כפולים.  בניסויי הים שלה היא הגיעה לדחף של 5,980 כוח סוס בממוצע, ושמרה על מהירות של 16 קשר - 30 קמ"ש. מהירות השיוט הרגילה שלה בשירות הייתה 15 קשר (28 קמ"ש).
בילוב

האונייה נרשמה כ"בילוב" בברמן. אותיות הקוד שלה היו QJFB.  ב-26 בספטמבר 1906 עזבה את ברמן במסע הבכורה שלה למזרח הרחוק דרך תעלת סואץ.
לאחר מסע הבכורה שלה, הפליגה האונייה שלוש פעמים לאוסטרליה. בפעם הראשונה היא עזבה את ברמן ב-23 בינואר 1907 כשהיא נושאת בין היתר להקת אופרה גרמנית שגויסה על ידי מפיק התיאטרון ג'ורג' מוסגרוב. היא הגיעה לאנטוורפן, סאות'המפטון, גנואה, נאפולי ופורט סעיד, עברה בתעלת סואץ והגיעה למושבת עדן ולקולומבו. ב-4–5 במרץ הגיעה לפרימנטל; ב-9 במרץ הגיעה לאדלייד וב-12–13 במרץ למלבורן. ב-16 במרץ הגיעה לרציף של NDL ב-West Circular Quay בסידני. עם בילוב וספינות אחרות במהירות דומה, NDL תכננה לצמצם את זמן הנסיעה בין ברמן לסידני בחמישה ימים. במסעה חזרה, בילוב עזבה את סידני ב-23 במרץ, הגיעה למלבורן ב-25 במרץ, אדלייד ב-28 במרץ, ופרמנטל ב-2 באפריל, והגיעה לברמן ב-8 במאי.
במסע הבא שלה לאוסטרליה, בילוב הגיעה לסידני ב-3 ביולי עם 112 פועלים חקלאיים של חברת הזיקוק הקולוניאלי, בין היתר, שהיו אמורים לעבור בסידני לאונייה לקווינסלנד. 104 מהם היו מקטלוניה שבספרד. שמונת האחרים היו מלינקולנשייר באנגליה, שם הרוויחו תשעה שילינג לשבוע. החוזה שלהם עם חברת הסוכר העלה את שכרם ל-22 שילינג ושישה פני.
במסעה האחרון לאוסטרליה, בילוב הגיעה לסידני ב-23 באוקטובר. הנוסעים שלה כללו ארבעה מדענים גרמנים בדרכם למחקר בגינאה החדשה. ב-Circular Quay הם עברו לאוניית NDL Prinz Sigismund להשלים את מסעם. במסעה חזרה נשאה בילוב 6,900 חבילות צמר. היא עזבה את סידני ב-2 בנובמבר.
בשנת 1908 בילוב נסעה לפחות שלוש פעמים הלוך ושוב בנתיב הצפון-אטלנטי הראשי של NDL. היא עזבה את ברמן ב-11 בינואר, ב-23 בינואר הגיעה לניו יורק, וב-28 בינואר עזבה אל ברמן. היא עשתה עוד הפלגה טרנס-אטלנטית באותו הקיץ: היא עזבה את ברמן ב-25 ביולי, הגיעה לניו יורק ב-5 באוגוסט ועזבה את ניו יורק ב-13 באוגוסט אל ברמן. היא עזבה שוב את ברמן ב-12 בספטמבר עם 503 נוסעים, הגיעה לניו יורק ב-23 בספטמבר, וב-1 באוקטובר עזבה את ניו יורק אל ברמן.
מ-1911 הייתה בילוב מצוידת במערכת ניווט תת-מימית(אנ') ובטלגרף אלחוטי.  עד 1913 סימן הקריאה האלחוטי שלה היה DBW.
בשנת 1914 בילוב הייתה במסלול של NDL בין ברמן ליוקוהמה. נמלי העגינה שלה היו רוטרדם, אנטוורפן, סאות'המפטון, גיברלטר, אלג'יר, גנואה, נאפולי, פורט סעיד, סואץ, עדן, קולומבו, פנאנג, סינגפור, הונג קונג, שנחאי, צינגטאו (כיום צ'ינגדאו) וקובה. בהפלגות חזרה היא הגיעה לנגסאקי במקום לצינגטאו.
ב-2 במאי בילוב עזבה את יוקוהמה בהפלגה חזרה לברמן דרך סואץ. ב-18 ביוני היא עלתה על שרטון בערפל בצד המערבי של האי פורטלנד בתעלת למאנש. גוררים חילצו את 300 הנוסעים שלה ואת המטען שלהם, והנחיתו אותם בווימות'. בילוב נפגעה רק מעט, ולמחרת שטה ועגנה בנמל פורטלנד כדי להעלות מחדש את נוסעיה.
ביולי 1914 בילוב עזבה את ברמן. כשהחלה מלחמת העולם הראשונה ב-3 באוגוסט, היא מצאה מקלט בליסבון.  ב-23 בפברואר 1916 תפס מפקד דיוויזיית הצי הפורטוגזי בליסבון 36 ספינות גרמניות ואוסטרו-הונגריות בנמל, כולל בילוב. על כל ספינה הועלה צוות פורטוגלי, הונמך דגל האימפריה הגרמנית, ודגל פורטוגל הונף. מטען חבלה התגלה בחדר הדוודים, שנועד להתפוצץ אם הספינה תוזז. הפורטוגלים מנעו את הפעלתו, אך המכונות שלה ניזוקו.
טראס-אוס-מונטס

ממשלת פורטוגל לקחה את הבעלות על כל הספינות הגרמניות והאוסטרו-הונגריות, והקימה מיזם בבעלות המדינה בשם Transportes Marítimos do Estado (TME). בילוב הפכה לטראס-אוס-מונטס - Trás-os-Montes - על שם האזור בעל אותו השם בצפון מזרח פורטוגל. הספינה הייתה רשומה בליסבון.  אותיות הקוד שלה היו HTOM.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, TME ניסתה להתחיל מספר נתיבי ספינות סדירות. טראס-אוס-מונטס הייתה אחת הספינות במסלול בין ליסבון לריו דה ז'ניירו דרך פונצ'ל, רסיפה וסלבדור (ראו מודעה). עם זאת, TME הפסיקה לפעול, ומשנת 1922 טראס-אוס-מונטס עגנה בליסבון.
ניאסה

בשנת 1924 קנתה חברת Companhia Nacional de Navegação (CNN) את טראס-אוס-מונטס ושינה את שמה לניאסה (Nyassa), על שם מחוז ניאסה בצפון מוזמביק הפורטוגזית. CNN שלחה אותה להפליג בין ליסבון למוזמביק, ובדרך עברה איים פורטוגזיים וטריטוריות אפריקאיות של האימפריה הפורטוגזית. בינואר 1938 נמלי העיירה שלה היו פונצ'ל, סאו טומה, פואנט נואר, לואנדה, פורטו אמבוים, לוביטו, מוצ'מדס, קייפטאון, לורנסו מרקס (כיום מאפוטו), ביירה והאי מוזמביק.
עד 1932 שודרג ההספק המשולב של המנועים הכפולים שלה.  עד שנת 1934 הורחבה קיבולת הקירור בה ל-369 ממ"ק (מטר מעוקב).  ב-1934, סימן הקריאה האלחוטי שלה היה CSBJ, והוא שהחליף את אותיות הקוד שלה.  ביוני 1938 היא הייתה מצוידת במכשיר איכון צלילי הד.
ניאסה > 1940 - הפלגת פליטים

פורטוגל נותרה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, ובתחילה ניאסה נשארה במסלול המתוכנן שלה. עם זאת, בנובמבר 1940 הופנתה לקחת פליטים מאירופה לארצות הברית. היא עזבה את ליסבון ב-23 בנובמבר עם 458 נוסעים, רבים מהם פליטים מאזורי אירופה הכבושים על ידי גרמניה, וחלקם הוחזקו במחנות מעצר בצרפת. בהם היו מהנדס החשמל והממציא ז'ורז' לחובסקי, המלחין אוסקר שטראוס, חתנו ובתו של נשיא ליטא לשעבר אנטנאס סמטונה, ו-27 תאילנדים במסע ארוך לתאילנד. ב-2 בדצמבר ציוד ההיגוי שלה בגשר קפא בטמפרטורות שמתחת לאפס. מכאן ואילך נוהגה מהגה החירום מגגה (Poop deck), עם הנחיה בטלפון מהגשר. ב-4 בדצמבר הגיעה לתחנת ההסגר באי הופמן בניו יורק, כשהיא מניפה את דגלי הקוד "יצאתי משליטה".
ניאסה > הצלת האנדלוסית

בערב 17 במרץ 1941, צוללת גרמנית מסוג U-106 תקפה בטורפדו שיירה מול חופי אפריקה המערבית הצרפתית, והטביעה שתי ספינות משא, בהן האנדלוסית (Andalusian) של חברת קווי הספנות אלרמן ופפאיאני, ששקעה.
לא היו הרוגים. 42 אנשי הצוות נטשו את הספינה בשתי סירות הצלה. אחד המפקדים פיקד על סירת הצלה עם 23 גברים; הקצין הראשי פיקד על סירת הצלה ובה 18 גברים. שתי סירות ההצלה נפרדו. הסירה של הקצין הראשי פנתה לכיוון קייפ ורדה, ונחתה בבואה ויסטה (Boa Vista) ב-20 במרץ.
סירת הקצין הראשי הפליגה לבאת'רסט (כיום בנג'ול) בגמביה. ב-20 במרץ ראה צוות הניאסה את הסירה וחילץ את יושביה. ניאסה הייתה בדרך לליסבון דרך פונצ'ל וקזבלנקה, שם הייתה אמורה להוריד 400 צרפתים שסירבו לשרת עם הכוחות הצרפתיים החופשיים. הניצולים מהאנדלוסית חששו שיילכדו במרוקו שבשליטת וישי, ולכן בפונצ'ל. לאחר כמה ימים המשיכו במסעם על האונייה לימה (Lima), שהגיעה לליסבון ב-29 במרץ.
ניאסה > 1941 - מסעות פליטים

שני מעונות נוצרו בתא המטען של ניאסה, מלפנים ומאחור, לנשיאת 400 נוסעים נוספים. ב-16 באפריל יצאה ניאסה מליסבון עם 816 נוסעים. המחיר נע בין 160 דולר למעון פשוט, ל-480 דולר לתא במחלקה הראשונה. בין הנוסעים היו ההיסטוריון יוליוס ברוצקוס, סוחר האמנות הרמן רוטשילד, ואביו בן ה-83 של יזם הספנות ארנולד ברנשטיין. נוסעים במעונות התלוננו על מחסור באור, אוורור ומרחב. אחד הנוסעים אמר שהתנאים "מתועבים", והם הובילו ל"עימותים בין הנוסעים". ניאסה הגיעה לניו יורק ב-25 באפריל.
ב-25 במאי הפליגה ניאסה מליסבון עם פליטים והגיעה לניו יורק לפני 16 ביוני.
ביולי 1941 עזבה ניאסה את ליסבון עם נוסעים כולל 400 פליטים. היא הגיעה לקזבלנקה, שם עלו עוד 200 פליטים. היא הגיעה לניו יורק ב-9 באוגוסט עם 690 נוסעים. ביניהם הייתה הדוויג ארליך, אלמנתו של המדען פאול ארליך ואחותו של התעשיין מקס פינקוס. ניאסה עלתה באיסט ריבר אל המזח שלה, אך הנתב הניו יורקי האחראי טעה בחישוב מצב הגאות. 3 מטרים מהתורן הקדמי שלה פגעו בגשר ברוקלין, והתכופפו ב-90 מעלות.
ב-9 בספטמבר 1941 עזבה ניאסה את ליסבון עם 540 פליטים. ב-22 בספטמבר הגיעה להוואנה, קובה, שם ירדו 318 מהם. השאר המשיכו לניו יורק.
ב-12 בנובמבר 1941 עזבה ניאסה את ליסבון עם יותר מ-600 פליטים, רובם קשישים. היא הורידה 400 מהם בברזיל, ולקחה יותר מ-200 לבואנוס איירס, לשם הגיעה ב-7 או 8 בדצמבר. קציני ההגירה הארגנטינאים הניחו ל-185 מהם לרדת עם הגעתם, אך 31 לא קיבלו תחילה אישור לרדת. רובם היו במעבר לקולומביה או לפרגוואי, והורשו לרדת עד 16 בדצמבר. שלושה נעצרו במלון דה אינמיגרנטס (Hotel de Inmigrantes), וזוג נשוי אחד נשלח חזרה לאירופה כי האישה סבלה מגרענת.
ניאסה > 1942 - מסעות פליטים

ניאסה עזבה את ליסבון בינואר 1942 והפליגה דרך קזבלנקה לצפון אמריקה. ב-3 במרץ הגיעה לווראקרוס שבמקסיקו, שם הורידה 48 פליטים רפובליקנים ספרדים ומספר פליטים יהודים. היא גם הורידה פליטים יהודים בניופורט ניוז,, וירג'יניה, ב-17 במרץ, ובסיודד טרוחיו (Ciudad Trujillo, כיום סנטו דומינגו) ברפובליקה הדומיניקנית ב-20 במרץ. הנוסעים כללו פליטים יהודים שהפליגו לקובה.
ב-3 ביוני 1942 הגיעה ניאסה לניו יורק עם 64 נוסעים לאחר הפלגה נוספת מליסבון דרך קזבלנקה ו-וראקרוס. בווראקרוז הורידה 865 רפובליקנים ספרדים. בניו יורק העלתה 180 או 200 אזרחים גרמנים להחזרה לאירופה ועזבה ב-13 ביוני.
ב-10 ביולי 1942 עזבה ניאסה את ליסבון, וכמה ימים לאחר מכן הגיעה לקזבלנקה והעלתה פליטים שהגיעו לשם ממרסיי. ב-21 ביולי הגיעה לברמודה, שם החזיקו אותה שלטונות הממלכה המאוחדת במשך חמישה ימים. ב-30 ביולי הגיעה לבולטימור עם כמעט 800 פליטים, מתוכם 350 יהודים ו-198 ילדים. בהגיעם הוצאו מהאונייה שני נוסעים חולים על אלונקות. אחת, ברטה קליין, נלקחה באמבולנס לבית החולים הימי בבולטימור, שם הוכרז מותה עם הגעתה. הרשויות בארצות הברית החזיקו את השאר על סיפון הספינה, בעוד המודיעין של הצי האמריקני, המודיעין של צבא ארצות הברית, ה-FBI ומשטרת בולטימור בדקו כל נוסע. עד למחרת, כמעט 200 נוסעים נעצרו בפורט הווארד, מרילנד.
שירות המכס של ארצות הברית החרים תכשיטים מפליט על סיפון ניאסה לאחר שזה לא הכריז עליהם. תחילה דווח שהוא הסתיר יהלומים, אמרלדים, טבעות וסיכות בשווי 50,000 דולר. ב-11 בספטמבר 1942 הודה בהברחת יהלומים לא מלוטשים בשווי 9,000 דולר. שופט בית המשפט המחוזי בארצות הברית, ויליאם קלווין צ'סנאט, קנס אותו ב-1,000 דולר וגזר עליו 30 ימי מאסר. לאחר מכן היו אמורים הנאשם ואשתו להיות מגורשים מארצות הברית.
ניאסה > 1943 - מסעות פליטים

ניאסה עזבה את ליסבון באפריל 1943. עד 7 במאי הגיעה לארצות הברית, נושאת פליטים שביניהם היה אוליבר פרויד, אחד מבניו של הפסיכולוג זיגמונד פרויד. ב-24 ביוני עזבה את ליסבון לארצות הברית עם פליטים.
ניאסה > 1944 - מסעות פליטים

ניאסה עזב את ליסבון ב-25 בינואר 1944 עם 172 פליטים יהודים, שחלקם שהו בפורטוגל מאז 1933. לאחר מכן הגיעה לקדיס, שם העלתה עוד 570 פליטים. ב-1 בפברואר הגיעה לחיפה שבארץ ישראל, שם הורידה 754 פליטים.לאחר מכן הייתה אמורה להמשיך דרך תעלת סואץ להודו הפורטוגלית ולחזור דרך מוזמביק לפורטוגל, ולהחזיר עובדי ציבור שנעדרו מבתיהם זמן רב בגלל המלחמה. המסע הפך את ניאסה לאוניית הסוחר הראשונה שהפליגה הפלגה מסחרית דרך הים התיכון ותעלת סואץ מאז הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה ביוני 1940.
ביוני 1944 עזבה ניאסה את ליסבון עם 75 פליטים ו-25 אזרחים אמריקאים. ב-8 ביולי הגיעה לפילדלפיה לאחר הפלגה של 17 יום. ב-18 בספטמבר עזבה את ליסבון עם 118 נוסעים, כולל 95 פליטים. ב-1 באוקטובר הגיעה לפילדלפיה. 13 מהפליטים היו אמורים להצטרף לקרובי משפחה בארצות הברית. השאר היו אמורים לנסוע לקנדה.
ניאסה > שנים אחרונות

לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה ניאסה למסלולה המתוכנן בין ליסבון למוזמביק. יותר מארבעה עשורים לאחר שנבנתה, המכונות שלה עדיין היו מסוגלות להגיעה ל-14 קשרים (26 קמ"ש). מינואר 1950 הושבתה בליסבון. בשנת 1951 היא נגרטה בבלית' (Blyth), אנגליה.
לקריאה נוספת

Hughes, David; Humphries, Peter (1977). In South African Waters Passenger Liners Since 1930. Cape Town: Oxford University Press. ISBN 0-19-570120-8.
Lloyd's Register of British and Foreign Shipping. Vol. I.–Steamers. London: Lloyd's Register of Shipping. 1907 – via Internet Archive.
Lloyd's Register of British and Foreign Shipping. Vol. I.–Steamers. London: Lloyd's Register of Shipping. 1910 – via Internet Archive.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers. London: Lloyd's Register of Shipping. 1917 – via Internet Archive.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers. London: Lloyd's Register of Shipping. 1921 – via Internet Archive.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers & Motorships. London: Lloyd's Register of Shipping. 1924 – via Internet Archive.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers and Motorships of 300 tons gross and over. London: Lloyd's Register of Shipping. 1931 – via Southampton City Council.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers and Motorships of 300 tons gross and over. London: Lloyd's Register of Shipping. 1934 – via Southampton City Council.
Lloyd's Register of Shipping. Vol. II.–Steamers and Motorships of 300 tons gross and over. London: Lloyd's Register of Shipping. 1938 – via Southampton City Council.
The Marconi Press Agency Ltd (1913). The Year Book of Wireless Telegraphy and Telephony. London: The St Katherine Press.
Rothe, Klaus (1986). Deutsche Ozean-Passagierschiffe 1896 bis 1918. Bibliothek der Schiffstypen. Berlin: VEB Verlag für Verkehrswesen. ISBN 3-344-00059-4.
המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית

המזכיר לענייני חיילים משוחררים (באנגלית: United States Secretary of Veterans Affairs) הוא ראש המחלקה לענייני חיילים משוחררים וחבר הקבינט של ארצות הברית.
פרט למזכיר דייוויד שולקין שכיהן בממשלו של דונלד טראמפ, כל המזכירים והמזכירים בפועל היו יוצאי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אך אין זה תנאי הכרחי לכהונה בתפקיד.
המזכיר לענייני חיילים משוחררים אוחז במיקום ה־17 בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית במקרה שכהונת הנשיא נקטעת. מיקום זה נקבע לפי סדר הקמת המשרדים, והמחלקה לענייני חיילים משוחררים הוקמה ב-1989 (מבין מחלקות הממשל הפדרלי רק המחלקה לביטחון המולדת הוקמה אחריה).
המזכירים לענייני חיילים משוחררים

| # | תמונה | שם | תקופת כהונה> התחלה | תקופת כהונה> סיום | נשיא תחתיו כיהן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אד דרווינסקי | 15 במרץ 1989 | 26 בספטמבר 1992 | ג׳ורג׳ הרברט ווקר בוש |
| – |  | אנטוני פרינסיפי (מזכיר בפועל) | 26 בספטמבר 1992 | 20 בינואר 1993 | ג׳ורג׳ הרברט ווקר בוש |
| 2 |  | ג׳סי בראון | 22 בינואר 1993 | 1 ביולי 1997 | ביל קלינטון |
| – |  | הרשל ויין גובר (מזכיר בפועל) | 1 ביולי 1997 | 5 במאי 1998 | ביל קלינטון |
| 3 |  | טוגו וסט | 5 במאי 1998 | 25 ביולי 2000 | ביל קלינטון |
| – |  | הרשל ויין גובר (מזכיר בפועל) | 25 ביולי 2000 | 20 בינואר 2001 | ביל קלינטון |
| 4 |  | אנטוני פרינסיפי | 23 בינואר 2001 | 26 בינואר 2005 | ג׳ורג׳ ווקר בוש |
| 5 |  | ג׳ים ניקולסון | 26 בינואר 2005 | 1 באוקטובר 2007 | ג׳ורג׳ ווקר בוש |
| – |  | גורדון מנספילד (מזכיר בפועל) | 1 באוקטובר 2007 | 20 בדצמבר 2007 | ג׳ורג׳ ווקר בוש |
| 6 |  | ג׳יימס פיק | 20 בדצמבר 2007 | 20 בינואר 2009 | ג׳ורג׳ ווקר בוש |
| 7 |  | אריק שינסקי | 21 בינואר 2009 | 30 במאי 2014 | ברק אובמה |
| – |  | סלואן ד׳ גיבסון (מזכיר בפועל) | 30 במאי 2014 | 30 ביולי 2014 | ברק אובמה |
| 8 |  | רוברט מקדונלד | 30 ביולי 2014 | 20 בינואר 2017 | ברק אובמה |
| 9 |  | דייוויד שולקין | 14 בפברואר 2017 | 28 במרץ 2018 | דונלד טראמפ |
| – |  | רוברט וילקי (מזכיר בפועל) | 28 במרץ 2018 | 29 במאי 2018 | דונלד טראמפ |
| – |  | פיטר אורורק (מזכיר בפועל) | 29 במאי 2018 | 30 ביולי 2018 | דונלד טראמפ |
| 10 |  | רוברט וילקי | 30 ביולי 2018 | 20 בינואר 2020 | דונלד טראמפ |
| 11 |  | דניס מקדאנה | 9 בפברואר 2021 | 20 בינואר 2025 | ג'ו ביידן |
| – |  | טוד האנטר (מזכיר בפועל) | 20 בינואר 2025 | 5 בפברואר 2025 | דונלד טראמפ |
| 12 |  | דאג קולינס | 5 בפברואר 2025 | מכהן | דונלד טראמפ |
יעקב כהן (חבר הכנסת)

יעקב (יענק'ל) כהן (נולד ב-13 ביולי 1953) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר כנסת ה-17 מטעם סיעת יהדות התורה.
ביוגרפיה

כהן נולד בבני ברק למשפחה של חסידי גור ולמד במוסדות של החסידות.
כהן נבחר לוועידה הארצית של אגודת ישראל בבחירות במפלגה ב־1976.
בין השנים 1980 – 2001 ניהל את בית יעקב של חסידות גור בבני ברק. מ-1989 היה מנהל מוסדות "מאור ישראל". מאוחר יותר שימש כיו"ר איגוד מנהלי הישיבות ומוסדות החינוך בארץ ישראל, וכחבר בהנהלת עיריית בני ברק.
בשנת 2006 נבחר כהן לכנסת. הוא כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת המדע והטכנולוגיה ועמד בראש השדולה לצמצום הפערים החברתיים. במהלך כהונתו בכנסת יזם את תיקון מס' 79 בחוק התכנון והבניה, אשר נועד לקצר את הליכי הרישוי של בניית המרחבים המוגנים ל-30 ימים, ולפטור אותם מהיטל השבחה.
כהן התפרסם כאשר ביולי 2007, במהלך ויכוח חריף עם עורך הדין אמנון דה הרטוך ממשרד המשפטים, סטר האחרון לכהן, לאחר שלפי טענתו, האשים אותו שהוא "יותר גרוע מהגרמנים". דה הרטוך התנצל והועבר לתפקיד אחר. לאחר מכן הוחלט להגיש נגדו כתב אישום בכפוף לשימוע, והאירוע הסתיים בעסקת טיעון שכללה נזיפה חמורה ופיטורים. האירוע הביא לתשומת לב הציבור את המאבק הארוך בין חבר הכנסת כהן ועמיתיו בסיעת יהדות התורה נגד הפיקוח על תקציבי החרדים, שלדבריהם נעשה בנוקשות מגמתית.
לפי הסכם רוטציה שנחתם בין המפלגות המרכיבות את יהדות התורה, אגודת ישראל ודגל התורה, התפטר כהן מהכנסת ב־29 ביולי 2008 לטובת נציג דגל התורה אורי מקלב.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוסר שמו של כהן מרשימת יהדות התורה לכנסת, ואברהם לייזרזון החליפו כנציגה השני של הסיעה המרכזית ברשימה.