stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרד היעקוביטי של 1715
מאבק על סקוטלנד

בצפון סקוטלנד הצליחו היעקוביטים. הם כבשו את אינוורנס, טירת גורדון, אברדין ודרומה משם את דנדי, למרות שלא הצליחו לכבוש את פורט ויליאם. בטירת אדינבורו, הממשלה אחסנה נשק עבור עד 10,000 איש ו-100,000 פאונד ששולמו לסקוטלנד כאשר היא נכנסה לאיחוד עם אנגליה. לורד דראמונד, עם 80 יעקוביטים, ניסה בחסות הלילה לכבוש את הטירה, באמצעות סולם. עם זאת, הסולם התגלה כקצר מדי, והותיר אותם תקועים עד הבוקר, אז הם התגלו ונעצרו. לאחר מכן נטען כי עלילה זו אורגנה על ידי ד"ר ויליאם ארתור, הבוטנאי של המלך וגיסו של הוויגי הסקוטי הבולט, היוניוניסט וההנוברי סר ג'ון קלרק, הברון קלרק.
עד אוקטובר, הכוח של מאר, שמונה כמעט 20,000 איש, השתלט על כל סקוטלנד מעל פירת' אוף פורת', מלבד טירת סטירלינג. עם זאת, מאר לא היה החלטי, והכיבוש היעקוביטי של פרת' והמעבר דרומה על ידי 2,000 איש היו כנראה ביוזמת הכפופים לו. ההיסוס של מאר נתן למפקד כוחות בית הנובר, הדוכס מארגייל, זמן להגביר את כוחו עם תגבורת מחיל המצב האירי.
ב-22 באוקטובר, מאר קיבל את המינוי שלו מג'יימס שמינה אותו למפקד הצבא היעקוביטי. מספר כוחותיו עלו על צבא הנובר של ארגייל בשלושה לאחד, ומאר החליט לצעוד על טירת סטירלינג. ב-13 בנובמבר שני הכוחות נאספו לקרב ב-Sheriffmuir. הלחימה הייתה חסרת הכרעה, אך לקראת סופה מנו היעקוביטים 4,000 איש לעומת 1,000 לוחמים של ארגייל. כוחו של מאר החל להתקדם לעבר ארגייל, שהיה מוגן בצורה גרועה, אך מאר לא הכריע את הקרב, אולי מתוך אמונה שהוא כבר ניצח בקרב (ארגייל איבד 660 איש, פי שלושה ממאר). במקום זאת, מאר נסוג לפרת'. באותו יום של קרב שריפמויר, אינברנס נכנעה לכוחות הנובר, וכוח יעקוביטי קטן יותר בראשות מקינטוש מבורלום הובס בפרסטון.
אנגליה

בין מנהיגי המרד היעקוביטי במערב אנגליה היו שלושה עמיתים ושישה חברי פרלמנט. הממשלה עצרה את המנהיגים, כולל סר ויליאם ווינדהאם, בליל 2 באוקטובר, ולמחרת השיגה בקלות את הלגיטימציה של הפרלמנט למעצרים אלה. הממשלה שלחה תגבורת להגן על בריסטול, סאות'המפטון ופלימות'. אוקספורד, המפורסמת ברגשותיה המלוכניים, נפלה תחת חשד ממשלתי, וב-17 באוקטובר הוביל הגנרל פפר את הדרגונים לתוך העיר ועצר כמה יעקוביטים מובילים ללא התנגדות.
אף על פי שהמרד העיקרי במערב נמנע, התקוממות משנית מתוכננת בנורת'מברלנד יצאה לדרך ב-6 באוקטובר 1715, כולל שני אצילים של הממלכה, ג'יימס רדקליף, הרוזן השלישי מדרוונטווטר, ויליאם ווידינגטון, הברון הרביעי של וידרינגטון, ואציל לעתיד, צ'ארלס רדקליף, מאוחר יותר דה יורה הרוזן החמישי מדרוונטווטר. אציל לעתיד אנגלי אחר, אדוארד הווארד, לימים הדוכס התשיעי מנורפוק, הצטרף למרד מאוחר יותר בלנקשייר, וכך גם דמויות בולטות אחרות, כולל רוברט קוטון, אחד מהג'נטלמנים המובילים בהנטינגדונשייר.
היעקוביטים האנגלים הצטרפו לכוח של יעקוביטים מהגבול הסקוטי, בראשות ויליאם גורדון, הוויקונט השישי מקנמור, והצבא הקטן הזה קיבל את הכוחות של מקינטוש. הם צעדו לאנגליה, שם כוחות הממשלה השיגו אותם בקרב פרסטון ב-12–14 בנובמבר. היעקוביטים ניצחו ביום הראשון של הקרב, והרגו מספר רב של כוחות ממשלה, אך תגבורת ממשלתית הגיעה למחרת והיעקוביטים נכנעו בסופו של דבר.
ב-15 בנובמבר הגיעו 3,000 חיילים הולנדים לנהר התמזה וכעבור זמן מה הגיעו עוד 3,000 חיילים הולנדים להאל. עם מעשה תמיכה זה, ההולנדים מילאו את חלקם באמנת המחסום, שקבעה כי ההולנדים יספקו 6,000 חיילים כדי להגן על 'הירושה הפרוטסטנטית'. מעשה ידידות זה אילץ את ג'ורג' הראשון לתמוך בהולנדים נגד הקיסר על הטמעת המחסום, דבר שג'ורג' ביקש להימנע ממנו. כאשר שתי המעצמות הימיות משרטטות קו מאוחד נגד אוסטריה, המשא ומתן העיקש הסתיים במהירות לשביעות רצונה של הרפובליקה ההולנדית.  חיילים הולנדים השתתפו בכמה פעולות קלות בסקוטלנד.
לאחר מכן

ב-22 בדצמבר נחת ג'יימס בסקוטלנד בפטרהד, אך עד שהגיע לפרת' ב-9 בינואר 1716, הצבא היעקוביטי מנה פחות מ-5,000 איש. לעומת זאת, כוחותיו של ארגייל רכשו ארטילריה כבדה והתקדמו במהירות. מאר החליט לשרוף מספר כפרים בין פרת' לסטירלינג כדי למנוע מצבא ארגייל את האספקה. ב-30 בינואר הוביל מאר את היעקוביטים מפרת'; ב-4 בפברואר כתב ג'יימס מכתב פרידה לסקוטלנד, כשהפליג ממונטרוז למחרת.
שבויים יעקוביטים רבים נשפטו על בגידה ונידונו למוות. ב-14 במאי 1716, הנרי אוקסבורג נתלה, נגרר ובותר בטייברן. חוק השיפוי מיולי 1717 חנן את כל אלה שהשתתפו בהתקוממות, אך כל שבט מקגרגור, כולל רוברט רוי מקגרגור, הודר במיוחד מהיתרונות של חוק זה.
בשנים מאוחרות יותר, ג'יימס, הידוע כיום בתור הטוען לכתר הזקן, עשה שני ניסיונות נוספים לתפוס את כס המלכות הבריטי. ב-1719, למרות התמיכה הספרדית, הוא הובס שוב בקרב גלנשיל. בנו של ג'יימס, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, הטוען לכתר הצעיר, ניסה לזכות בכס המלוכה עבור אביו בשנת 1745, אך הובס בקרב קלודן. ג'יימס מת ב-1766.
הערות שוליים

1 2 3 4  Christoph v. Ehrenstein, 'Erskine,  John, styled twenty-second or sixth earl of Mar and Jacobite duke of Mar  (bap. 1675, d. 1732)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, January 2008, accessed 20 January 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529366305171  LCCN: sh85069217 
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, הוצא מהירושה על ידי מגילת הזכויות משנת 1689
ג'ון ארסקין, רוזן מאר
הדוכס מארגייל, מפקד הממשלה בסקוטלנד
תמונה רחבה: הטוען לכתר, הנסיך ג'יימס, נוחת בפטרהד ב-22 בדצמבר 1715
תמי טרל

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1945 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במרץ 1970 (בגיל 24) פילדלפיה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomasina Winifred Montgomery 
 שם במה:  Tammi Terrell 
 מקום קבורה:  Mount Lawn Cemetery 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנסילבניה, תיכון ג'רמנטאון 
 סוגה:  מוזיקת נשמה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Scepter Records 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומסינה ויניפרד מונטגומרי (באנגלית: Tammy Montgomery; 29 באפריל 1945 – 16 במרץ 1970), הידועה בשם הבמה תמי טרל, הייתה זמרת-יוצרת אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר ככוכבת של חברת מוטאון בשנות ה-60, ובמיוחד בשל סדרת דואטים עם הזמר מרווין גיי.
טרל החלה את הקריירה שלה כנערה, כשהקליטה לראשונה בחברת התקליטים Scepter/Wand Records, ולאחר מכן בילתה כ-9 חודשים כחלק מלהקת המופעים של ג'יימס בראון, שם הקליטה עבור חברת Try Me שלו. לאחר לימודים בקולג', הקליטה טרל זמן קצר עבור Checker Records לפני שחתמה עם מוטאון ב-1965. יחד עם מרווין גיי, היא הגיעה לשבעה סינגלים בעשירייה הפותחת של הבילבורד הוט 100, ביניהם "Ain't No Mountain High Enough", שנכנס להיכל התהילה של פרסי הגראמי ב-1999, "Ain't Nothing Like the Real Thing" ו-"You're All I Need to Get By".
ראשית חייה

תומסינה ויניפרד מונטגומרי נולדה בפילדלפיה להורים ג'ני, לבית גרהאם, ותומס מונטגומרי. ג'ני הייתה שחקנית ותומס היה בעל מספרה ופוליטיקאי מקומי. היא למדה בבית הספר התיכון גרמנטאון בפילדלפיה.
טרל הייתה הבכורה מבין שני אחים. לאחר לידתה, בחרו ההורים בשם תומסינה, וקראו לה בכינוי "טומי". מאוחר יותר שינתה טרל את שמה ל"תמי" לאחר שצפתה בסרט "תמי והרווק" ושמעה את שיר הנושא שלו, "תמי", כשהייתה בת 12.
לפי ספרה של לודי "My Sister Tommie – The Real Tammi Terrell", בגיל 11 נאנסה טרל על ידי שלושה נערים. באותה תקופה החלה לסבול ממיגרנות. על אף שבאותו זמן לא ייחסו לכך חשיבות, בני המשפחה העריכו מאוחר יותר שכאבים אלו היו קשורים לאבחנתה המאוחרת של סרטן המוח.
בשנת 1960, חתמה טרל תחת חברת הבת Wand של חברת התקליטים Scepter Records לאחר שהתגלתה על ידי לות'ר דיקסון. היא הקליטה את הבלדה "If You See Bill" תחת השם תמי מונטגומרי, וביצעה הקלטות דמו עבור הלהקה The Shirelles. לאחר סינגל נוסף, עזבה טרל את החברה. לאחר שהוצגה בפני ג'יימס בראון, חתמה על חוזה איתו והחלה לשיר שירת רקע בהופעותיו במסגרת סיבוב ההופעות שלו. בשנת 1961, ייסדה טרל את הלהקה The Sherrys. בסוף 1962, נזרקה מהלהקה עקב סכסוכים חוזרים, והקבוצה התפרקה, כאשר הלהקה המשיכה בלעדיה. בשנת 1963, הקליטה את השיר "I Cried". השיר שיצא תחת חברת Try Me Records של בראון הפך לסינגל הראשון שלה שהגיע למצעדים, כאשר הגיע למקום ה-99 בבילבורד הוט 100.
מאוחר יותר חתמה טרל עם חברת Checker Records והוציאה את הדואט "If I Would Marry You", שהופק על ידי ברט ברנס, אותו הקליטה עם ג'ימי רדקליף, ושאותו גם כתבה. בעקבות הכישלון היחסי של השיר, הודיעה טרל על פרישה חלקית מעסקי המוזיקה. טרל נרשמה לאוניברסיטת פנסילבניה, שם למדה קדם-רפואה במשך שנתיים. במהלך תקופה זו, הזמין אותה ג'רי באטלר להופיע עמו בסדרת הופעות במועדוני לילה. לאחר שבאטלר דאג לכך שטרל תוכל להמשיך את לימודיה, היא החלה להופיע עמו בסיבובי הופעות. באפריל 1965, במהלך הופעה במועדון ה-Twenty Grand בדטרויט, הבחין בה מנכ"ל מוטאון, ברי גורדי, שהבטיח להחתים אותה על חוזה עם מוטאון.
טרל הסכימה וחתמה עם מוטאון ב-29 באפריל 1965, ביום הולדתה ה-20. השיר "I Can't Believe You Love Me" הפך לסינגל הראשון שלה שנכנס לעשירייה הפותחת של מצעד ה-R&B, ולאחריו הגיע השיר "Come On and See Me". בשנת 1966, הקליטה טרל שני שירים קלאסיים עתידיים, "All I Do (Is Think About You)" של סטיבי וונדר ו-"This Old Heart of Mine (Is Weak for You)" של ה-Isley Brothers. לאחר יציאת הסינגל הראשון שלה תחת מוטאון, הצטרפה טרל לסיבוב ההופעות Motortown Revue, שבו הופיעה כמופע הפתיחה של The Temptations.
ראשית חייה > הצלחה עם מרווין גיי

בתחילת 1967, שכרה מוטאון את טרל לשיר דואטים עם מרווין גיי, שכבר זכה להצלחה עם דואטים עם מרי וולס וקים וסטון, והקליט דואטים עם אומה הארד. במהלך הסשנים להקלטות, גיי זכר מאוחר יותר שהוא לא ידע עד כמה טרל מוכשרת עד שהחלו לשיר יחד. הדואטים הוקלטו תחילה בנפרד. עבור סשנים של הקלטת השיר הראשון שלהם, "Ain't No Mountain High Enough" שהולחן על ידי אשפורד וסימפסון, גיי וטרל הקליטו גרסאות נפרדות. מוטאון ערכו מחדש את הקולות והוציאו את קולות הרקע, ובכך נתנו לגיי וטרל שליטה ווקאלית.
השיר הפך ללהיט פופ גדול באביב 1967, והגיע למקום ה-19 בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-3 במצעד ה-R&B, והפך את טרל לכוכבת. הסינגל הבא שלהם, "Your Precious Love", הפך ללהיט גדול אף יותר, והגיע למקום ה-5 במצעד הפופ ולמקום ה-2 במצעד ה-R&B. בסוף 1967, השניים זכו ללהיט נוסף בעשירייה הפותחת עם השיר "If I Could Build My Whole World Around You", שהגיע למקום ה-10 במצעד הפופ ולמקום ה-2 במצעד ה-R&B. בצד השני של הסינגל, השיר "If This World Were Mine" שהולחן על ידי מרווין גיי, הפך ללהיט צנוע בשני המצעדים, כשהגיע למקום ה-68 במצעד הפופ ולמקום ה-27 במצעד ה-R&B.
גיי ציין מאוחר יותר שהשיר היה אחד האהובים על טרל. כל ארבעת השירים נכללו באלבום הדואטים הראשון של גיי וטרל, United, שיצא בקיץ 1967. במהלך 1967, גיי וטרל החלו להופיע יחדיו, וטרל הפכה להשראה ווקאלית וביצועית עבור גיי הביישן והמרוחק, ששנא להופיע בהופעות חיות. השניים הופיעו גם בתוכניות טלוויזיה עם להיטיהם, ונבחרו לצמד ה-R&B מספר 1 בסקר השנתי של קאש בוקס ב-1970. בשנת 1967, להקת הפאנק ברדרס ליוותה את גיי וטרל בהופעותיהם.
ראשית חייה > אבחון במחלת הסרטן

בזמן שטרל הייתה בדרך להפוך לכוכבת, כאבי הראש והמיגרנות שסבלה מהם מאז ילדותה הפכו לעקביים יותר. על אף שטרל התלוננה על כאב, היא התעקשה בפני הסובבים אותה שהיא מרגישה מספיק טוב כדי להופיע. עם זאת, ב-14 באוקטובר 1967, במהלך הופעתם של גיי וטרל בקולג' המפדן-סידני, מחוץ לעיר פארמוויל שבווירג'יניה, התמוטטה טרל בזרועותיו של גיי על הבמה. זמן קצר לאחר שחזרה מווירג'יניה, אבחנו הרופאים גידול ממאיר בצד הימני של מוחה של טרל. היא עברה ניתוח מוח בבית החולים גרדואייט בפילדלפיה ב-13 בינואר 1968.
לאחר שהחלימה מהניתוח הראשון שלה, חזרה טרל לאולפני Hitsville בדטרויט והקליטה את השיר "You're All I Need to Get By". גם שיר זה וגם השיר "Ain't Nothing Like the Real Thing" הגיעו למקום הראשון במצעד ה-R&B. למרות האופטימיות של טרל, הגידול שלה החמיר, והיא נזקקה לניתוחים נוספים. עד 1969, פרשה טרל מהופעות חיות לאחר שהרופאים הורו לה להפסיק להופיע בשל מצבה הבריאותי. מוטאון הוציאה את אלבום הסולו הראשון והיחיד של טרל, Irresistible, בתחילת 1969. טרל הייתה חולה מכדי לקדם את ההקלטות. האלבום לא כלל חומרים חדשים, וכל הרצועות שבו הוקלטו מוקדם יותר והונחו על המדף לזמן מה.
חייה האישיים

בשנת 1962, בגיל 17, נכנסה טרל למערכת יחסים מתעללת עם ג'יימס בראון, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים. לילה אחד במהלך סיבוב הופעות ב-1963, עזבה טרל את בראון לאחר שתקף אותה על כך שלא צפתה בכל המופע שלו. בובי בנט, חבר לשעבר בלהקת ה-Famous Flames, היה עד לאירוע ואמר שבראון הכה את טרל בצורה קשה, וגרם לה לדמם. "טרל עזבה אותו כי לא רצתה שיכו אותה", אמר בנט.
במהלך סיבוב ההופעות של Motortown Revue ב-1966, החלה טרל רומן עם סולן The Temptations, דייוויד ראפין. באותה שנה, הסכימה טרל להצעת הנישואין של ראפין. לאחר שהכריזה על אירוסיהם על הבמה במהלך הופעה משותפת, גילתה שהוא כבר היה נשוי בעבר. לראפין הייתה אישה, שלושה ילדים וחברה נוספת בדטרויט. גילוי זה, יחד עם התמכרותו של ראפין לסמים, הובילו למריבות אלימות. טרל אמרה למגזין Ebony ב-1969 שהיא מאמינה שמצבה הרגשי במהלך מערכת יחסים זו תרם לכאבי הראש שלה, שהופיעו לאחר מריבות ביניהם.
בשנת 1967, סיימה טרל את מערכת היחסים שלהם לאחר שראפין הכה אותה בראשה עם קסדת האופנוע שלו. בזמן מותה של טרל, הייתה מאורסת לארנסט "ארני" גארט. הוא היה רופא בבית החולים בו טופלה טרל.
עקב סיבוכים מתמשכים כתוצאה מגידול במוח, עד תחילת 1970, הייתה טרל מרותקת לכיסא גלגלים, סבלה מעיוורון ונשירת שיער, ושקלה רק 42 קילוגרם. לאחר ניתוחה השמיני והאחרון ב-21 בינואר 1970, נכנסה טרל לתרדמת. היא נפטרה ב-16 במרץ בגיל 24. הלווייתה של טרל נערכה בכנסיית Janes Methodist בפילדלפיה.
פרסים ומועמדויות

טרל ומרווין גיי היו מועמדים לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע קבוצת הרית'ם & בלוז, ווקאלי או כלי" על שירם "Ain't No Mountain High Enough" בטקס פרסי הגראמי העשירי בשנת 1968. השיר הוכנס לאחר מכן להיכל התהילה של פרסי הגראמי בשנת 1999.
הערות שוליים

1 2  "Grammy Hall of Fame". Recording Academy Grammy Award.
↑  "Tammi Terrell". NNDB.com. נבדק ב-30 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Johnson Publishing Company, Ebony, Johnson Publishing Company, 1969-11. (באנגלית)
1 2 3  Tammi Terrell: Unsung, TV One, 2011
↑  Montgomery, Ludie (2005). My Sister Tommie – The Real Tammi Terrell. Wright, Vickie. New Romney [England]: Bank House Books. ISBN 1904408168. OCLC 61347691.
↑  Ain't No Mountain High Enough - Marvin Gaye, Tammi Terrell all music Retrieved 20 March 2024
↑  "Best R&B Artist of 1970" (PDF). Cash Box: 76. 26 בדצמבר 1970. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Maxine Brown Pinch Hits With Gaye For Ailing Tammi". Jet: 53. 9 בנובמבר 1967. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Tammi Terrell Recovering From Brain Surgery". Jet: 56. 8 בפברואר 1968. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Betts, Graham (2014). Motown Encyclopedia. AC Publishing. ISBN 9781500471699. OCLC 907947717.
↑  "Thousands Attend Last Rites For Tammi Terrell". Jet: 60. 9 באפריל 1970. נבדק ב-14 בנובמבר 2012. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 8002711  BNE: XX1696998  BnF: cb139003526 (data)  GND: 134537564  ISNI: 0000 0000 5514 7211  LCCN: n95108454  MusicBrainz: ce4582b6-aee7-4da1-b841-3c619d4fb5a5  NTA: 074231758  VIAF: 59271010   WorldCat (עם VIAF): 59271010 
פרסומת בקאש בוקס, 27 במאי 1967
יונתן פריג'

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1978
 פטירה:  31 במאי 2020 (בגיל 41) בית חולים איכילוב, תל אביב
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1996–2020 (כ־24 שנים)
 מקום לימודים:  הקריה האקדמית אונו
 עיסוק:  גיטריסט, מלחין, מפיק מוזיקלי
 סוגה:  רוק • פופ • עולם
 כלי נגינה:  גיטרה
 שיתופי פעולה בולטים:  עברי לידר, הפרויקט של עידן רייכל, יגאל בשן, ריטה, שירי מימון
 
יונתן פריג' (10 בנובמבר 1978 – 31 במאי 2020) היה גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה

פריג' נולד בשנת 1978 וגדל ביהוד. החל את דרכו המוזיקלית בשנת 1996, כששימש כגיטריסט בהרכב הרוק של השחקנית והזמרת אורלי פרל, "ראלי צ'ופר". בשנת 2000, היה שותף גם בהקמת הרכב הרוק האלטרנטיבי, Squid. כמו כן, פעל לאורך השנים כגיטריסט ומפיק מוזיקלי עבור אמנים שונים, בעיקר עבור הזמר עברי לידר. בנוסף לכך, שימש כגיטריסט בתוכניות ריאליטי מוזיקליות, בהם "כוכב נולד", "The Voice ישראל" ו"בית ספר למוסיקה". בשנת 2001 סיים לימודי מוזיקה בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2006 יצא אלבום ההופעה של עברי לידר, "Live CD", אותו ליווה פריג' כגיטריסט ומעבד מוזיקלי.
בשנת 2008 לקח חלק בעיבוד והפקת אלבומה של ריטה "רמזים", לצידו של עברי לידר ושימש כגיטריסט לאורך כל האלבום. באותה השנה, הצטרף להרכב "הפרויקט של עידן רייכל" כגיטריסט באלבום "בין קירות ביתי". עוד באותה השנה, השתתף בעיבוד והפקת שירי אלבומו של עברי לידר, "בקצב אחיד בתנועות של הגוף".
בשנת 2013 שימש כגיטריסט באלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, שזכה במעמד פלטינה מרובעת. בשנת 2011 שימש כגיטריסט במופעם של שירי מימון ושמעון בוסקילה "המופע המשותף".
בשנת 2015 הפיק את אלבומו של עברי לידר "האהבה הזאת שלנו", ובו הלחין עם לידר את רוב השירים. שיר הנושא, "האהבה הזאת שלנו", הגיע למקום ה-20 במצעד השנתי של רשת ג'. שירים נוספים מתוך האלבום כדוגמת "הייתי כאן" הגיעו למצעדי הפזמונים השבועיים והשנתיים אף הם.
ב-31 במאי 2020 נפטר לאחר שלקה בדום לב. מותו גרר תגובות מטעם אמנים רבים איתם עבד בהם עברי לידר, שירי מימון, דורון מדלי, ריטה וזהבה בן, ואף מטעם שר התרבות והספורט חילי טרופר, שאמר כי ”יהונתן היה אחד מן הנגנים המובילים והמוערכים בישראל”. ב-11 ביוני 2020 יצא אלבומה השישי של הזמרת שירי מימון, "נשימה", אותו החליטה מימון להקדיש לזכרו של פריג'. מתוך האלבום השירים "נשימה" ו"אוויר", בהם שימש כנגן גיטרה.
חיים אישיים

פריג' היה נשוי לזמרת שירלי נוב, והיה אבא לבן ובת.
הערות שוליים

↑  דודי פטימר, ‏“הייתה לו כריזמה ענקית”: מוזיקאים נפרדים מחברם יהונתן פריג', באתר מעריב אונליין, 2 ביוני 2020
↑  וואלה! תרבות‏, הגיטריסט יהונתן פריג' הלך לעולמו בגיל 41, באתר וואלה, 31 במאי 2020
↑  האהבה הזאת שלנו, באתר "פזמונט"
↑  האהבה הזאת שלנו (אלבום), באתר "פזמונט"
↑  בגיל 41: המוזיקאי יהונתן פריג' הלך לעולמו, באתר ‏מאקו‏, 31 במאי 2020
↑  רן בוקר, המוזיקאי יהונתן פריג' הלך לעולמו בגיל 41, באתר ynet, 31 במאי 2020
↑  רן בוקר, שירי מימון: "אני רואה מועדונים פתוחים ואני בשוק", באתר ynet, 10 ביוני 2020
↑  המוזיקאי יהונתן פריג' הלך לעולמו בגיל 41 – עומרי חיון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301703805171  MusicBrainz: e0cc26c8-844f-4960-9505-1a10ca8cf8a1  VIAF: 299410065   WorldCat (עם VIAF): 299410065 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הדיוויזיה ה-27 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "המחוספסים של או'ראיין"  "דיוויזיית ניו יורק"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917–1967 (כ־50 שנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-27 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה מקורה בדיוויזיית ניו יורק, שהוקמה במקור ב-1908. ייעוד הדיוויזיה ה-6 שונה לדיוויזיה 27 ביולי 1917.
היסטוריה

כאשר אורגנה דיוויזיית ניו יורק ב-1908, ניו יורק הפכה למדינה השנייה, אחרי פנסילבניה, שבנתה את המשמר הלאומי שלה ברמה טקטית כה גבוהה בימי שלום. דיוויזיית ניו יורק נקראה לשירות פעיל במהלך משבר הגבול המקסיקני של 1916. בזמן השירות הפדרלי, היא הוגדרה מחדש כדיוויזיה השישית ביוני 1916. היא שוחררה משירות פעיל בדצמבר 1916, רק כדי להיקרא לשירות במלחמת העולם הראשונה ביולי 1917. הדיוויזיה ה-6 אורגנה מחדש ושונתה לדיוויזיה ה-27 ב-1 באוקטובר 1917.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > הקמת הדיוויזיה

לאחר הכרזת המלחמה על מעצמות המרכז על ידי ארצות הברית, הדיוויזיה נקראה לשירות פדרלי ב-15 ביולי 1917, וגייסה בחופזה תושבי ניו יורק כדי להגדיל את מספרה.
הדיוויזיה הייתה אחת מארבע דיוויזיות בלבד שהוקמו במהלך המלחמה מיחידות המשמר הלאומי כולן ממדינה אחת; הדיוויזיות האחרות שנוצרו כך היו מאילינוי (הדיוויזיה ה-33), אוהיו (הדיוויזיה ה-37) ופנסילבניה (הדיוויזיה ה-28). עם זאת, לא כל תושבי ניו יורק שירתו בדיוויזיה ה-27. כוחה הראשוני מנה 991 קצינים ו-27,114 מתגייסים. הארגון הראשוני של הדיוויזיה של שלוש חטיבות עם שלושה גדודי חי"ר כל אחת הועבר מהדיוויזיה השישית.
לפני יציאתה לאימונים, הדיוויזיה השתתפה במצעד שיגור גדול בעיר ניו יורק לאורך השדרה החמישית ב-30 באוגוסט 1917. רגימנט הרגלים ה-7 היה הראשון שיצא לאימון ב-11 בספטמבר 1917, ברכבת. ההכשרה נערכה במתקן זמני שנבנה במיוחד במחנה וואדסוורת', ספרטנבורג, קרוליינה הדרומית. מלונות סמוכים כמו מלון קליבלנד הפכו למרכזים לחיי חברה. במחנה היו גם שבעה בקתות ימק"א ואולם אבירי קולומבוס. בעוד שהדיוויזיה ה-27 כללה אנשי שירות אפרו-אמריקאים, הם לא הורשו להיכנס למועדוני ארגון השירות בבסיס, שהיו מופרדים, עד שנבנה מועדון חיילים שחורים בתחילת 1918.
באביב 1918 החלה הדיוויזיה את תנועתה לעבר מחנות העלייה לספינות, ונשלחה ב-20 באפריל 1918. המחלקה המובילה של הדיוויזיה עזבה את הובוקן ב-2 במאי והגיעה לברסט, צרפת, ב-10 במאי 1918. בסוף יוני הגיעו היחידות האחרונות של הדיוויזיה ה-27 בשלום אל מעבר לים.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > החזית המערבית

מהגעתם של הכוחות הראשונים לחזית המערבית ועד ה-24 ביולי, הדיוויזיה בילתה את זמנה בשלבי האימונים האחרונים שלה תחת מדריכים בריטיים בפיקארדי ובפלנדריה. ב-25 ביולי כבשה הדיוויזיה ה-27, למעט חטיבת התותחנים ורכבת התחמושת שלה, את גזרות אגם דיקבוש ושרפנברג בפלנדריה.
תוך קצת יותר מחודש, המבצע הזה התמזג בקרב איפר-ליס, ולאחר מכן, מ-19 באוגוסט עד ה-3 בספטמבר, הדיוויזיה ה-27 נותרה לבדה בגזרה.
הוחלט על ידי פילדמרשל דאגלס הייג שהקורפוס האוסטרלי של הארמייה הרביעית יוביל את הקרב על תעלת סן קנטן. עם זאת, בשל האופי המדולדל של הקורפוס, שהיה תוצאה של לחימה כמעט מתמשכת, הוא תוגבר על ידי הדיוויזיות ה-27 וה-30, מה שהביא לשיבוץ זמני של הקורפוס השני בפיקוד אוסטרלי. ה"דחיפה" הגדולה הזו של הסום, שנמשכה בין ה-24 בספטמבר ל-1 באוקטובר, ראתה את הדיוויזיה ה-27 עסוקה בלחימה קשה לאורך מנהרת תעלת סן קנטן - אחת הנקודות החזקות של קו הינדנבורג. בסיומו של השלב הראשון של הקרב, ובעקבות אבדות כבדות, הוכנסה הדיוויזיה ה-27 לעתודה למנוחה והחלמה. שישה ימים לאחר מכן, הדיוויזיה נשלחה בחזרה לקו, נעה בהתמדה לעבר בוזיני תוך כדי רדיפה אחרי הגרמנים הנסוגים. פעולות אלו נתמכו על ידי הארטילריה האוסטרלית עד ל-9 באוקטובר, אז החלו יחידות ארטילריה בריטיות לתמוך בפעולות הדיוויזיה. כתוצאה מהתקפות אלו של הכוחות האוסטרליים, הבריטיים והאמריקאיים, נחדר הקו הראשי של הינדנבורג.
חטיבת ארטילריית השדה ה-52 ורכבת התחמושת ה-102 של דיוויזיית ניו יורק לא יצאו עם שאר הדיוויזיה ה-27 לחזית הבריטית בפלנדריה. הם הפליגו ב-28 באוקטובר כדי לתמוך בדיוויזיה ה-79 בארגון.
בינתיים, יחידות הדיוויזיה ה-27 שראו פעילות כבדה בפלנדריה, חזרו לאזור ליד הנמל הצרפתי ברסט.
הדיוויזיה ה-27 אכן פרצה את קו הינדנבורג במהלך קרב הסום ואילצה נסיגה גרמנית מקו ההגנה שלהם ואילצה את הגרמנים להיכנס לעימות אחרון. לאחר עימות אחרון עם הגרמנים הנסוגים בנהר הסלה, הפסיקה שביתת הנשק את הלחימה והדיוויזיה נשלחה הביתה בפברואר 1919, כדי להתאסף מספר חודשים לאחר מכן. הדיוויזיה ספגה סך של 8,334 נפגעים (הרוגים: 1,442; פצועים: 6,892) כאשר הושבתה באפריל 1919.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-15 באוקטובר 1940, הדיוויזיה נקראה לשירות פדרלי, ונשלחה לפורט מק'קלן, אלבמה, לאימון. זו הייתה הדיוויזיה הראשונה שנפרסה ביבשת ארצות הברית, והשתתפה בתמרוני לואיזיאנה ב-1941. לאחר המתקפה על פרל הארבור, ב-14 בדצמבר 1941, נשלחה הדיוויזיה לדרום קליפורניה.
היא הייתה הדיוויזיה הראשונה של ארצות הברית שנפרסה בתגובה למתקפה על פרל הארבור, הדיוויזיה ה-27 עזבה את פורט מק'קלן ב-14 בדצמבר 1941 לקליפורניה כדי לבסס עמדות חסימה נגד פלישה צפויה ימית לחוף הדרום מערבי של ארצות הברית. הם הועברו בהמשך לזירת האוקיינוס השקט והגיעו להוואי ב-21 במאי 1942, כדי להגן על האיים החיצוניים מפני התקפה אמפיבית. רגימנט הרגלים ה-165 (רגימנט הרגלים ה-69 בעבר ובעתיד) וגדוד 3, רגימנט הרגלים ה-105 ראו לראשונה פעולה נגד האויב במהלך ההתקפה והכיבוש של אטול מאקין באיי גילברט ב-21–24 בנובמבר 1943. הגדודים ה-1 וה-3 של רגימנט הרגלים ה-106 השתתפו בהתקפה על אטול אניווטוק ב-19–26 בפברואר 1944, וחזרו לאואהו במרץ. במהלך משימה זו, נחת הגדוד ה-2, רגימנט הרגלים ה-106 ללא התנגדות באי מג'ורו, ב-1 בפברואר, והשלים את תפיסתו, ב-3 בפברואר. הדיוויזיה החלה בהכנות למבצעי מריאנה ב-15 במרץ. ב-16 ביוני 1944, נחתו גורמים מהדיוויזיה בלילה על סאיפאן כדי לתמוך בדיוויזיות הנחתים השנייה והרביעית. ראש חוף הוקם ונמל התעופה אסליטו נכבש ב-18 ביוני. הלחימה נמשכה לאורך חודש יוני. גנרל הנחתים הולנד סמית', שלא היה מרוצה מתפקוד הדיוויזיה ה-27, החליף את מפקדה, גנרל ראלף סי סמית', מה שהוביל להאשמה זועמת מצד מפקדים בכירים בצבא, כולל ראש המטה של הצבא ג'ורג' מרשל. במהלך קרב ב-7 ביולי, כבשו היפנים את גורמי הדיוויזיה במתקפת בנזאי, אך התנגדות מאורגנת נמחצה למחרת. במהלך החודשים יולי ואוגוסט, הדיוויזיה ה-27 ניקתה כיסים מבודדים בהרים ובצוקים של סאיפאן.
החל מאמצע אוגוסט עברה הדיוויזיה להברידים החדשים למנוחה ושיקום. ב-25 במרץ 1945, הפליגה הדיוויזיה ה-27 מאספיריטו סנטו, והגיעה לאוקינאווה ב-9 באפריל 1945. הדיוויזיה השתתפה בהתקפה הכללית של הקורפוס ה-24 ב-19 באפריל 1945, והבטיחה קו רכס דומיננטי מדרום למאצ'יאטו וקאקאזו. שדה התעופה מצ'ינטו נכבש ב-28 באפריל לאחר מאבק קשה. ב-1 במאי, הדיוויזיה הוחלפה על ידי דיוויזיית הנחתים הראשונה וצורפה לפיקוד האי לצורך חיל המצב. טורי שימה נתפסה ב-12 במאי, ללא התנגדות. הדיוויזיה ה-27 תקפה מהקצה הדרומי של איסתמוס אישיקאווה כדי לטאטא את הגזרה הצפונית של אוקינאווה. האויב נלחם במרירות על גבעת Onnatake מ-23 במאי עד 2 ביוני, לפני שאיבד את עמדותיו החזקות. לאחר תקופת טיהור, הדיוויזיה עזבה את אוקינאווה ב-7 בספטמבר 1945, עברה ליפן וכבשה את מחוזות ניאיגטה ופוקושימה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > נפגעים

סך ההרוגים בקרב: 6,533
הרוגים בפעולה: 1,512
פצועים בפעולה: 4,980
נעדרים בפעולה: 40
שבויי מלחמה: 1
היסטוריה > לאחר המלחמה

הדיוויזיה עברה רפורמה כיחידה של המשמר הלאומי ב-21 באפריל 1947. הדיוויזיה הוקמה מחדש על פי מבנה המלחמה שלה עם התארגנויות מוגבלות.
בפברואר 1955 הפכה הדיוויזיה ה-27 לדיוויזיית השריון ה-27, ושמרה על רבות מהיחידות הקודמות שלה.
הדיוויזיה אורגנה מחדש ב-1968 כחטיבת השריון 27, יחידה של דיוויזיית השריון ה-50.
חטיבת השריון ה-27 אורגנה מחדש כחטיבת חי"ר ב-1975 ושירתה עם דיוויזיית החי"ר ה-42.
בשנת 1985 הופעלה חטיבת הרגלים ה-27 כחלק מהמשמר הלאומי של צבא ניו יורק, והוקצתה כחטיבה "התורנית" של הדיוויזיה ההררית ה-10 של הצבא.
החטיבה ה-27 אורגנה מאוחר יותר כצוות הקרב של חטיבת החי"ר ה-27, והחזירה מחדש את השימוש בסמל שרוולי הכתף של דיוויזיית החי"ר ה-27. חטיבת החי"ר ה-27 ממשיכה את השושלת וההיסטוריה של דיוויזיית הרגלים ה-27.