stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרפת החדשה
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של דייוויד קרק
↑  מושל המושבה מ-1672 עד 1682 ומ-1689 עד 1698
↑  שהיה גם מושלו הראשון של חבל לואיזיאנה - מ-1699 ועד מותו ב-1702
↑  עוד כ-8,000 התגוררו באקדיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567382005171  BnF: cb124694192 (data)  LCCN: n86853436  NKC: ge130208  SUDOC: 033882509  VIAF: 134784274   WorldCat (עם VIAF): 134784274 
מפה של צרפת החדשה מ-1681
מערכי הצדדים ב-1750
בירוק:לואיזיאנה הצרפתית
דנה עדיני

| --- | --- |

עדיני, 2009
 לידה:  3 במאי 1979 (בת 45) אלוני אבא, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  רוק 
 סוג קול:  אלט 
 שפה מועדפת:  עברית 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
דנה עדיני (נולדה ב-3 במאי 1979) היא זמרת, מוזיקאית, פזמונאית ושחקנית ישראלית. התפרסמה בזכות ההרכב "הבנות נחמה" בו היא חברה וגם בזכות הסדרה "השיר שלנו", בה גילמה את הדמות שמש פרוסט. ידועה גם מהדואט עם בן זוגה לשעבר דניאל סלומון "רבות הדרכים".
חיים אישיים

החל משנת 2014 נמצאת עדיני בזוגיות עם המתופף ונגן כלי ההקשה אסף רייז. בשנת 2016 נולדו לזוג תאומים.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2007: Big Girls
2011: אשליה
2016: ריח של חלומות
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן בשיתוף

2007: הבנות נחמה (להקת: הבנות נחמה)
הערות שוליים

↑  ריח של חלומות באתר יוסמיוזיק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303497905171  GND: 1083033107  ISNI: 0000 0000 6805 8007  VIAF: 28145602344901360443   WorldCat (עם VIAF): 28145602344901360443
ניקמי-אפוח

ניקמי-אפוח (מופיע גם בשם ניקמפע; מלך בין השנים 1700–1675 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השישי בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. הוא ירש את אביו, המלך ירים-לים השני.
תקופת מלכותו

המידע על ממלכת ימחד מקורו בלוחות בכתב יתדות שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות במארי ואללח'. העיר חלב כמעט ולא נחפרה. בתקופת מלוכתו של ניקמי-אפוח, ממלכת מארי הייתה כבר הרוסה, והמידע מקורו בלוחות שנמצאו באללח' חתומות בחותם שלו.
ירים-לים מלך אללח', דודו של ירים-לים השני ומלך לקוח של ימחד, מת בתקופת שלטונו של ניקמי-אפוח. ירש אותו בנו אמיתכום, שהתחיל לטעון לקבלת עצמאות חלקית של אללח'.
הלוחות מציינים מנחה שהקדיש ניקמי-אפוח לאל הדד, אותה הוא הניח אותה במקדשו. בלוח אחר מסופר שהוא חזר ממקום בשם נישין, שם שלא היה ידוע לפני מציאת הלוח. החוקרים מעריכים שנישין הייתה בתחום ממלכת ימחד, כי הלוח התייחס לנסיעה ולא למסע מלחמה.
בלוח אחר מסופר שהוא כבש את העיר ארזיק, ששכנה ליד כרכמיש. שנת כיבוש העיר שימש כציון שנה במספר מסמכים משפטיים.
החותם של ניקמי-אפוח כולל את שמו כתוב בכתב יתדות, וציור שלו: על ראש המלך כתר, והוא מסתכל לכיוון שתי אלות, אחת בלבוש אשורי והאחרת בלבוש בבלי.
מותו ויורשיו

ניקמי-אפוח מת בשנת 1675 לפנה"ס. היו לו כנראה מספר בנים, ביניהם: אירכבתום שירש אותו, ירים-לים השלישי שמלך על ימחד אחרי אירכבתום, והנסיך אבא-אן.
הערות שוליים

↑  Warfare in the Ancient Near East to 1600 BC מאת William J. Hamblin, הוצאת Routledge‏, 2006, עמ' 253–254
↑  The Ancient Near East: An Anthology of Texts and Pictures, מאת Door James Bennett Pritchard,Daniel E. Fleming, הוצאת Princeton University Press,‏ עמ' 197
↑  Ancient Near Eastern Art מאת Dominique Collon, הוצאת University of California Pr, עמ' 96
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ירים-לים השני  1720–1700 לפנה"ס | מלך ימחד:  ניקמי-אפוח   1700–1675 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה | הבא: אירכבתום 1675–1650 לפנה"ס |
מסמך משפטי שנשלח מניקמי-אפוח למלך אללח', העוסק בירושה של שני מבנים.
מנחם בן סרוק

| --- | --- |
 לידה:  920 טורטוסה, ספרד 
 פטירה:  970 (בגיל 50 בערך)
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ספרד
 תרומות עיקריות
 מחבר מחברת מנחם, מילון עברי-עברי למקרא.
 
מנחם בן סרוק (920 עד 970 או 980 בערך), היה בלשן ופילולוג יהודי בספרד של תור הזהב. מחבר מחברת מנחם, מילון עברי-עברי לעברית מקראית. פעל תחת חסות נגידי קורדובה ממשפחת אבן שפרוט. בוויכוח מול דונש בן לברט הואשם בנטייה לקראות וגורש מקורדובה.
קורות חיים

מנחם בן יעקב אבן סרוק נולד סביב שנת 920 בטורטוסה, שבצפון-מזרח ספרד (קרוב לברצלונה) למשפחה מהמעמד הבינוני שעסקה במסחר. משפחתו הייתה כנראה משפחת תלמידי חכמים שעסקו בין היתר גם בחכמת הלשון העברית, ואף בחיבור פיוטים. מנחם החל אף הוא לעסוק בחכמת הלשון והצטיין בכך, עד כי שמעו הגיע לאוזניו של נגיד היהודים בקורדובה (דרום-מרכז ספרד) - יצחק אבן שפרוט, אביו של חסדאי אבן שפרוט. חכמים כמו מנחם גדלו בחסותם של עשירים, שנתנו להם את האפשרות להתמסר ללימוד החכמות (נוהג מקביל לזה שהיה קיים בתרבות הערבית). הנגיד, ששמע על מנחם, הזמינו לקורדובה עם כל משפחתו כדי שישמש כמזכירו, וכדי לתת לו אפשרות לעסוק בלשון העברית. מנחם עבד אצל יצחק אבן שפרוט עד פטירתו של האחרון ואז חזר לעיר מולדתו לעסוק במסחר. כעבור זמן מה, כשהתמנה חסדאי אבן שפרוט בנו של יצחק אף הוא לנגיד, הזמין את מנחם לחזור ולעבוד בקורדובה תחת חסותו.
מנחם הוא שניסח כנראה את האיגרת המפורסמת של רבי חסדאי אבן שפרוט ליוסף מלך הכוזרים. את שמו שילב באקרוסטיכון שיר הפתיחה, לאחר שמו של רבי חסדאי.
קורות חיים > מחברת מנחם

בסביבות שנת 960-950 פרסם מנחם את עבודתו המונומנטלית - ה'מחברת' שהיא מילון ללשון המקרא כולל הארמית המקראית. זהו, למעשה, המילון העברי-עברי הראשון ללשון המקרא. ה'מחברת' מכנסת (מחברת, מהפועל לחבר) מילים מן הלשונות הללו. המילונים המוכרים לנו מלפני המחברת, כגון האגרון של רב סעדיה גאון וה'רסאלה' של יהודה אבן קוריש, כתובים בערבית יהודית.
דונש בן לברט השיג השגות רבות על המחברת. הוא טען שיש במחברת מנחם ביאורים הנוטים לקראות. כשהגיעו השגותיו של דונש לידי חסדאי, ואולי גם מסיבות אחרות, סר חינו של מנחם בעיני חסדאי והוא שלח שליחים ששרפו את ביתו של מנחם בעצם יום השבת והגלוהו אל מחוץ לעיר. מנחם כתב לחסדאי במליצה שירית כי אינו מבין על מה הואשם, והביע תקווה שאלוהים ישפוט את המקרה אחרת. למעשה, המחברת אינה חיבור קראי, אך מנחם הואשם במשך הדורות בהחזקת דעות קראיות, משום שהציע פירושים המבוססים ישירות על פשט המקרא ומנוגדים לעיתים לפרשנות של חז"ל.
הוויכוח בן מנחם לדונש לא הסתיים. תלמידי מנחם שראו את תשובות דונש השיבו עליהם בספר "תשובות תלמידי מנחם". תלמידי מנחם היו יצחק בן קפרוּן, יצחק אבן ג'יקטילה ויהודה בן דוד. יהודי בן ששת, מתלמידיו של דונש, השיב על תשובות תלמידי מנחם.
מחברת מנחם מחולקת לפי שורשי המילים, אלא שלפי דעת מנחם שורשים רבים הם בני שתי אותיות או אף אות אחת. הדבר נבע מאי הכרתו בשורשים חסרים כגון חסרי פ"נ או ע"ו. לדעתו, הלשון העברית נבחרה על ידי האל ואין לשנות מהמקרא אף לא אות אחת. משום כך הוא התנגד בכל תוקף לביאור מילים על פי חילוף אותיות, שיכול אותיות או הוספת אותיות ואף לא השווה מילים קשות לערבית כדי לבארן. היה זה יהודה חיוג' שפיתח במפנה המאה העשירית את התאוריה של שלשיות השורש העברי, שיטה המקובלת עד היום.
בעוד שבמדינות דוברות הערבית התקבלה התאוריה של חיוג' וממשיכו אבן ג'נאח, הרי שבמדינות שהיו מחוץ לאזור הדיבור הערבי הייתה מחברת מנחם מילון שימושי ומוכר. רש"י ציטט ממנה לעיתים קרובות וגם אימץ חלק גדול מהתאוריה הדקדוקית של מנחם. רבנו תם (נכדו של רש"י) קינא את קנאתו של מנחם ואף חיבר ספר 'הכרעות' ובו הגן על מנחם. גם ר' יוסף קמחי, אביו של הרד"ק, הכריע במחלוקת שבין מנחם לדונש ב'ספר הגלוי' שחיבר בעקבות תורתו של חיוג' שיצאה בינתיים לאור. כאשר הוא, מאידך, מגן דווקא על גישתו של דונש. דבר זה מלמד על חשיבותה של המחברת שגרמה לשרשרת תגובות שהעשירו את מחקר הלשון העברית.
מחברת מנחם הגיעה לידינו בתשעה עשר כתבי יד ובכעשרים קטעי גניזה המפוזרים בספריות שונות באירופה, דבר המלמד על התקבלותה של המחברת ועל הפופולריות שלה בקהילות ישראל. היא יצאה לאור בשלוש מהדורות מדעיות, מהדורת פיליפובסקי (פיליפאווסקי), לונדון, תרי"ד (1854), מהדורת בדיוס (Sáenz-Badillos), גרנדה 1986, הנחשבת מהדורה ביקורתית, וכן מהדורתם של אהרן ממן וחננאל מירסקי (2024), אשר כוללת גם ביאור מפורט ובו, בין היתר, השוואות עם פירושי רס"ג, דוד בן אברהם אלפסי, ר' יונה אבן ג'נאח ורש"י.
הנצחה

על שמו של מנחם בן סרוק קרויים רחובות בירושלים, בראשון לציון, בהרצליה, ברמת גן, בבאר שבע ובתל אביב.כן נקראת על שמו כיכר בעיר הולדתו טורטוסה שבספרד.
לקריאה נוספת

אליהו אשתור, קורות היהודים בספרד המוסלמית, כרך א', ירושלים 1966 (הספר בקטלוג ULI)
דוד ילין, תולדות התפתחות הדקדוק העברי, ירושלים תש"ה, עמ' 49 - 66 (הספר בקטלוג ULI)
וילהלם בכר, ניצני הדקדוק, תל אביב תרפ"ז (תורגם מגרמנית בידי א. ז. רבינוביץ)
זיגמונד גרוס, Menahem ben Saruk, Breslau 1872
חננאל מירסקי, תורת הלשון של מנחם בן סרוק, הוצאת יד בן צבי, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
שלמה מורג, "מחלוקת מנחם ודונש ותהליך התחייה העברית בספרד", פעמים 56 (תשנג) 19-4
אהרן מירסקי, "רש"י ומחברת מנחם", סיני ק (תשמ"ז), עמ' תקע"ט-תקפ"ו
הערך 'מנחם בן סרוק', ב-Encyclopedia Judaica
הערות שוליים

↑  אהרון בן אור (א. אורינובסקי), תולדות השירה העברית בימי הבינים., תל אביב: יזרעאל, 1962, עמ' 46-53
| פרשני המקרא בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| פרשני המזרח | רס"ג • שמואל בן חפני הכהן גאון • אברהם בן הרמב"ם • תנחום הירושלמי |  |
| פרשנים פילולוגיים מספרד והמגרב | יהודה אבן קריש • מנחם • דונש • דוד בן אברהם אלפאסי • חיוג' • שלמה פרחון • אבן ג'נאח • משה הכהן אבן ג'יקטילה • יהודה אבן בלעם |  |
| פרשני ספרד | יצחק אבן גיאת • ראב"ע •  רמב"ן • רבנו בחיי • בעל הטורים • בעל העקידה • אברבנאל |  |
| פרשני צרפת | מנחם בן חלבו • רש"י • יוסף קרא • רשב"ם • אהרן בן יוסי הכהן • בכור שור • אליעזר מבלגנצי • חזקוני |  |
| פרשני פרובאנס | יוסף קמחי • משה קמחי • רד"ק • מנחם בן שמעון • יוסף אבן כספי • רלב"ג |  |
| פרשני אשכנז | יהודה החסיד • מנחת יהודה • אביגדור כ"ץ • רא"ש |  |
| פרשני איטליה | הרי"ד • עובדיה המון • רקנאטי • ספורנו |  |
| פרשני תימן | נתנאל בן ישעיה • אברהם בן שלמה • זכריה הרופא • סעדיה עדני • דוד הלוי חמדי |  |
| פרשני המגרב | רבנו חננאל • יהודה אבן קריש • יוסף בן יהודה אבן עקנין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276874205171  BnF: cb12154052v (data)  GND: 12105909X  ISNI: 0000 0000 7057 2347  LCCN: n88103044  NTA: 086684159  SELIBR: 76493  SUDOC: 121297020  VcBA: 495/71126  VIAF: 97166551   WorldCat (עם VIAF): 97166551 
"מחברת מנחם", נדפס בידי "חברת מעוררי ישנים" לונדון. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 198
מרק פאונז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במרץ 1869 צ'מינאץ, קרואטיה 
 פטירה:  1 בינואר 1938 (בגיל 68) ג'נג'ש, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא אף אוזן גרון, רופא 
 
מרק פאונז (בהונגרית: Paunz Márk;‏ לשקאפאלו, 2 במרץ 1869 – ג'נג'ש, 1 בינואר 1938) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי בבית החולים, פרופסור, יועץ בריאות ראשי.
ביוגרפיה

מרק פאונז נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פאונז ושל רוזה קוֹהְן (כהן). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בפץ' (1887). הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו ב-1892 וב-12 בנובמבר הוסמך כדוקטור לרפואה. הוא הצטרף כמתמחה למרפאת העיניים בניהולו של וילמוש שולק, שם חקר את הקשר בין מחלות עיניים לבין הסינוסים יחד עם אמיל גרוס. מאוחר יותר הפך לרופא בבית החולים סנט רוקוש (1898), שם התמחה באף אוזן גרון בקרן הסיוע לעובדים כלליים של מחוז בודפשט. ב-1907 מונה לרופא ראשי של מחלקת אף אוזן גרון של בית החולים לילדים סטפניה. בשנת 1910 מונה כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום הפתולוגיה והרפואה של מחלות האף, אוזן וגרון. בשנת 1912 מונה לרופא הראשי של מחלקת אף אוזן גרון של מרפאת הרוזן אפוני אלברט, בשנת 1926 הפך לפרופסור באוניברסיטה וקיבל גם את התואר "יועץ בריאות ראשי". הוא נפטר כתוצאה מאי ספיקת לב.
פרסומיו המדעיים פורסמו בכתבי עת רפואיים הונגריים וזרים. הוא חקר את הסימפטומים של דיפתריה, שהיה איום מתמיד על ילדים, ואת הדרכים להתגונן מפניה, וכן חקר דלקת עצב הראייה rhinogenic.
אשתו הייתה ארז'בט שוורץ. לא נולדו להם ילדים.
מרק פאונז הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. הרב פרנץ הבשי הספיד אותו, ולאחר מכן פרופסור גזה לובמאייר נשא הספד בשם הפוליקליניקה.
עבודותיו

לניתוח גידולי גרון. (רפואה, 1898, 44)
על טיפול רפואי בשחפת גרון. (רפואה, 1899, 11)
מורסה במוח רינוגן. (שבועון רפואי, 1903, 7–9)
בעיות עיניים הנגרמות על ידי מחלות אף. (אופטלמולוגיה, 1905, 2)
ה-Laryngo-tracheoscopy וה-bronchoscopy directa. (שבועון רפואי, 1905, 2)
על דלקות של הסינוסים של האף. (שבועון רפואי, 1906, 38)
בקשר לוושט. עם ארנולד ווינטרניץ. (שבועון רפואי, 1907, 29–32)
על הערך המעשי הישיר של tracheo-bronchoscopy. עם ארנולד ווינטרניץ. (שבועון רפואי, 1908, 41)
מקרה של דלקת מדיאלית כרונית, מסובכת על ידי פקקת סינוס ומורסה בריאות, נרפאת בניתוח. (שבועון רפואי, 1909, 3)
נתונים חדשים על הערך המעשי הישיר של laryngo-tracheoscopy וברונכוסקופיה. ווינטרניץ עם ארנולד ווינטרניץ. (שבועון רפואי, 1910, 23)
נתונים חדשים על דלקת עצב הראייה rhinogenic. (אופטלמולוגיה, 1913, 1)
על חדירת בלוטות לימפה טראכאוברוכיאליות פקעות לדרכי הנשימה בילדות. (שבועון רפואי, 1915, 27–30)
על נמקים של הלסת העליונה הנראים בילודים ובינקות מוקדמת. (ארכיון רפואי הונגרי, 1920)
על התוצאות הישירות של laryngoscopy ו-tracheobronchoscopy בהסרת גופים זרים בילדות. (חינוך רפואי, 1921, 4)
מורסה מסלולית נוצרה מפורונקולוס האף. (חינוך רפואי, 1925, 3)
על rhinogenic neuritis retrobulbaris. (חינוך רפואי, 1930, 3)
על סרטן הגרון. (חינוך רפואי, 1933, 4)
גופים זרים הנעים בחופשיות בקנה הנשימה הם סימן בטוח למחלת ריאות חסימתית כרונית. (חינוך רפואי, 1934, 2)
הערך הישיר של laringoscopy ו-tracheobronchoscopy, במיוחד ברפואת ילדים ורפואה פנימית. (חינוך רפואי, 1935, 4)
דרמואיד תוך-גולגולתי המחקה מסטואידיטיס חריפה. (חינוך רפואי, 1938, 1)
פרסים והוקרה

עיטור מדליית הצלב האדום דרג 2
לקריאה נוספת

Emed Alexander (2011-11-01). "Emlékezés Paunz Márkra (1869–1938)". Fül- orr- gégegyógyászat. 57 (4). (אמד אלכסנדר (חיפה, 1 בנובמבר 2011). "לזכרו של מרק פאונז (1869–1938)". אף אוזן גרון (הונגריה)
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona (מיהו מי? לקסיקון אנשים בני זמננו)
Új magyar életrajzi lexikon (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש)
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a gyöngyösi polgári halotti akv. 3/1938. folyószáma alatt". נבדק ב-2023-01-14.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרק פאונז".
סאמי שידיאק

רב-סרן סאמי שידיאק (בערבית: سامي الشدياق; 1938-2005) היה איש צבא לבנוני מרוני. שידיאק היה מפקד בכוחות הלבנוניים ובתקופה שבה ישראל שלטה ברצועת הביטחון בדרום לבנון שימש כסגנו של סעד חדאד, מייסד המיליציה צבא לבנון החופשית אשר ברבות ימים הפכה לצבא דרום לבנון.
ביוגרפיה

שידיאק נולד בשנת 1938 בצפון לבנון והוא קרוב משפחה של כמיל שמעון. בשנת 1963 סיים את האקדמיה הצבאית של צבא לבנון ומרץ 1977, במלחמת האזרחים הלבנונית, מונה למפקד אזור בדרום לבנון. יחידתו, המורכבת מחיילים נוצרים, התפרסה במובלעת הנוצרית באזור העיירה השיעית בינת ג'בייל, בין הכפרים המרוניים רמיש ודבל. היא פעלה במקביל ליחידת "אל-קליעה" של סעד חדאד אשר התפרסה באזור מרג' עיון והכפר קליעה. מטרת שתי היחידות הייתה להגן על הכפרים הנוצריים מפני התקפות של גורמי טרור מוסלמים ופלסטינים ולמנוע מעשי טבח כפי שאירעו בכפרים נוצריים בלבנון, דוגמת טבח דאמור וטבח עישייה. שידיאק וחדאד ניצלו את אפיק התקשורת שנוצר בין תושביה הנוצרים של הדרום למדינת ישראל שכלל סיוע אזרחי לנוצרים ופתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות. שניהם גם קיבלו סיוע צבאי ותחמושת מצה"ל ולוחמיהם אף אומנו במדינת ישראל. במהלך מבצע ליטני עלו טענות על טבח שביצעו חייליו במארון א-ראס במספר שיעים. עניין זה הביא קרע בין שידיאק לחדאד, שפעל ביחד עם השיעים ודרש להעניש את שידיאק על הטבח.
עם פינוי צה"ל מדרום לבנון לאחר מבצע ליטני נמסרו השטחים לכוחות של חדד ושידיאק. כוחותיו של שידיאק פעלו לאחר הנסיגה של צה"ל, למנוע התפרסות של כוחות או"ם וכן כוחות של צבא לבנון בקרבת המובלעת הנוצרית שבשליטתו בגזרה המרכזית. אולם בסוף אוגוסט 1978, בלחץ ישראל, הושג הסכם על הצבת כוחות או"ם באזור.
לאחר שחדאד הכריז על "מדינת לבנון החופשית" באזור שבשליטתו, הודיעה ממשלת לבנון בתחילת ספטמבר 1978 שלחדאד ושידיאק אין זכות לשאת ולתת עם האו"ם. בהמשך פיטר ראש ממשלת לבנון סלים אל-חוס את חדאד ושידיאק מצבא לבנון, והפסיק את תשלום משכורותיהם של חייליו. באוקטובר 1978 הכריזה ממשלת לבנון על העמדתם לדין של חדאד ושידיאק בעוון בגידה.
שידיאק האמין שיכולתו לעמוד תלויה בתפקוד בני בריתו הנוצרים בביירות, ולא ראה טעם בהמשך הלחימה במנותק מהנוצרים בביירות. במסיבת עיתונאים בסוף אוקטובר 1978 הביע שידיאק פסימיות מסיכויי הנוצרים לשרוד ללא סיוע חיצוני, דבר שהרגיז מאוד את חדאד. שידיאק התחתן עם יהודייה, החל משנת 1977 התגורר בפועל בנהריה והגיש בקשה לקבלת אזרחות ישראלית. בסוף 1978 עזב שידיאק את גזרתו בדרום לבנון ולאחר מספר חודשים היגר לקנדה.
שידיאק נודע כתומך של הכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות בפרט. בשנת 1981 מונה למפקד הדיוויזיה השנייה של הכוחות הלבנוניים. לאחר רציחתו של בשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982 התפטר שידיאק מהצבא אך המשיך לפקד בכוחות הלבנוניים, ובשנת 1983 קיבל את הפיקוד על החטיבה החמישית של המיליציה[דרוש מקור].
בשנת 1990 יצא לטייל בצרפת והשתקע בפריז, שם התגורר עד למותו באפריל 2005 מאי ספיקת לב. גופתו הועברה ללבנון והוא נקבר בביירות.
הערות שוליים

↑  דו"ח של ה-CIA, 1 באוגוסט 1978
1 2  George E. Irani, HamizrachiBeate, The Emergence of the South Lebanon Security Belt: Major Saad Haddad and the Ties with Israel, 1975–1978 (New York: Praeger Publishers, 1988). Pp. 211., International Journal of Middle East Studies, Volume 22, Issue 3 August 1990, pp. 362-363
↑  שמעון וייס, מפקדי דרום לבנון תוקפים את ארה"ב, דבר, 3 באוגוסט 1977 - "מפקד הפלנגות במובלעת המרכזית שמצפון לדובב"
↑  צה"ל ייצא מדרום לבנון, דבר, 27 במרץ 1978
↑  מקורות בלבנון: יועצים צבאיים ישראלים מבקרים במוצבי הנוצרים, דבר, 23 ביוני 1978
↑  יונה שמשי, ישראל תתייחס בחומרה להיערכות הסורים על הליטני, דבר, 29 במאי 1978
↑  דני רובינשטיין, המאזן המדאיג של מבצע ליטאני, דבר, 16 ביוני 1978
↑  Frontiers and Ghettos: State Violence in Serbia and Israel, page 183
↑  רצועת הבטחון נמסרת היום לכוחות הנוצרים, דבר, 13 ביוני 1978
↑  דני רובינשטיין ושמעון וייס, פלנגות מהצפון הגיעו לתגבר, דבר, 19 ביוני 1978
↑  שמעון וייס, שידיאק: איני יכול למנוע בלימת הגדוד הלבנוני, דבר, 18 באוגוסט 1978
↑  הנוצרים התירו לאו"ם להתבסם במובלעת, דבר, 31 באוגוסט 1978
↑  חילופי אש כבדים בביירות, דבר, 6 בספטמבר 1978
↑  לבנון תעמיד לדין את חדאד ושידיאק, דבר, 24 באוקטובר 1978
↑  William Branigan, Christian Leader in South Eyes Beirut Fighting, Washington Post, July 10, 1978
↑  שידיאק מבקש מבגין להעלות בואשינגטון פרשת דרום־לבנון, דבר, 30 באוקטובר 1978
↑  מנחם רהט, מלחמת רבי סרנים: חדאד נגד שידיאק, מעריב, 31 באוקטובר 1978
↑  יוסף חריף, מייג'ור שידיאק הלבנוני מבקש אזרחות ישראלית, מעריב, 29 בנובמבר 1978
↑  מי אתה אבו אמיל?, מעריב, 31 באוגוסט 1979
מכשירי אוכל נפש

מכשירי אוכל נפש הוא מושג הלכתי שמשמעותו היא: כלים שבאמצעותם ניתן לבצע מלאכת אוכל נפש שהותרה ביום טוב (לעומת שבת שבה כל מלאכה אסורה). קיימת מחלוקת תנאים האם בכלל ההיתר לעשות מלאכת אוכל נפש ביום טוב כלול גם ביצוע מלאכות המאפשרות שימוש במכשירי אוכל נפש או לא, וכן מחלוקת ראשונים כדעת מי מהם נפסקה ההלכה, כאשר רוב הראשונים והפוסקים סוברים שלהלכה מלאכת מכשירי אוכל נפש מותרת, אך אין מורים כן לרבים אלא במקרה של צורך גדול.
מחלוקת התנאים במלאכת מכשירי אוכל נפש

נחלקו התנאים בתלמוד הבבלי במסכת ביצה האם מותר לבצע מלאכת מכשירי אוכל נפש ביום טוב. לדעת חכמים (תנא קמא) הדבר אסור, כי רק מלאכת אוכל נפש הותרה, ולא דברים המסייעים לאוכל נפש. ולדעת רבי יהודה מותר, כי כל שהוא למטרת מלאכת אוכל נפש הותר ביום טוב. שורש מחלוקתם תלוי בהבנת ולימוד הפסוקים:
"תניא: אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד. ר' יהודה מתיר אף מכשירי אוכל נפש. מאי טעמא דתנא קמא? אמר קרא (שמות יב, טז): 'הוא לבדו יעשה לכם', 'הוא' - ולא מכשיריו. ור' יהודה, אמר קרא: 'לכם', 'לכם' - לכל צרכיכם. ותנא קמא הא כתיב 'לכם'! אמר לך: ההוא 'לכם' ולא לנכרים. ואידך נמי הא כתיב 'הוא'! אמר לך, כתיב 'הוא' וכתיב 'לכם' ולא קשיא: כאן במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט, כאן במכשירין שאי אפשר לעשותן מערב יו"ט"
עמדת הגמרא ביחס להכרעה במחלוקת התנאים הזו אינה חד משמעית. מצד אחד מביאה הגמרא את דברי רב חסדא שאמר שהלכה כרבי יהודה. אולם בהמשך מספרת על אמוראים שסברו שכך הלכה, אבל לא הורו זאת לשואלים. מאידך, במקום אחר מובא שהיו אמוראים שהורו למעשה על פי חכמים שלא לכבות בקעת (עץ מבוקע ומחוטב) כדי שלא יתעשן הבית (ומסביר רש"י שם, שצורך הבית הוא מכשירי אוכל נפש, שלא ישב בחום או בקור ויצטנן).
ארבעת התנאים להיתר מכשירי אוכל נפש

בגמרא ובראשונים הובאו ארבעה תנאים הנדרשים כדי להתיר מלאכת מכשירי אוכל נפש לשיטת רבי יהודה:
א. כאשר אפשר היה לתקן את המכשיר בערב יום טוב, אסור מהתורה לתקנו ביום טוב.
ב. כאשר התיקון אינו הכרחי, כי בדוחק אפשר להכין את המאכלים גם בלא תיקון, אסור לתקן את המכשיר, מפני שזו טרחה יתירה שאין בה הכרח.
ג. רק מכשיר אוכל נפש מותר, אבל 'מכשירי מכשירים' אסורים. ולכן, לדוגמה, אסור ליישר מפתח כדי לפתוח בו מחסן שיש בו מאכלים, מפני שהמפתח אינו מכשיר את האוכל עצמו, אלא רק מכשיר את האפשרות להגיע אל האוכל.
ד. לדעת כמה פוסקים, כל ההיתר הוא בתנאי שאין עושים תיקון גמור, אבל תיקון גמור אסור. במקרים רבים קשה להכריע אימתי הוא תיקון חלקי ואימתי הוא תיקון גמור. למשל, נחלקו לגבי השחזת סכין, ולדעת רבים השחזת סכין אסורה מפני שהיא נחשבת כעשיית כלי גמור.
דעות הראשונים

מבין הראשונים, יש הסוברים שהלכה כר' יהודה הלכה למעשה, ויש סוברים שהלכה כחכמים. ודעת רובם הגדול של הראשונים, שהלכה כר' יהודה, אך אין מורין כן לשואלים. ולדעת רמב"ן (במלחמות) העיקר להלכה כר' יהודה אלא שכאשר אין בדבר צורך גדול, אין מורין כן. לכן התירו לכתחילה גריפת תנור כי זה דבר נחוץ מאוד (ראה להלן); ואילו השחזת סכין, שאינה נחוצה כל כך, הותרה במקצת לפי שאין מורין כן. כיבוי בקעת כדי שהבית לא יתעשן, וכיבוי נר מפני דבר אחר (תשמיש המיטה), שאינם קשורים במישרים לאוכל נפש – לא הותרו כלל, שמא יבואו מתוך כך להקל בדברים אסורים.
בשונה מכך, בדעת הרמב"ם נראה שהמכבה אש ביום טוב איסורו מדאורייתא וחייב על כך מלקות.
בפועל, מאחר שנוספו עוד ספקות, מפני שהתירו רק תיקון שאינו גמור ורק תיקון שיש בו הכרח, ואין אדם יודע תמיד מה הוא תיקון גמור ומתי יש בו הכרח, מיעטו הפוסקים השתמש בהיתר לתקן מכשירי אוכל נפש. וכך עולה מהשולחן ערוך, שכתב במפורש שהלכה כר' יהודה, והתיר לגרוף תנור, ומנגד אסר לתקן שיפוד ולהשחיז סכין.
הלכה למעשה

למעשה, אף אם התקיימו כל התנאים הנזכרים, לא הורו הפוסקים היתר באופן פומבי, שמא יבואו להתיר את המלאכה גם אם אפשר לעשותה מערב יום טוב ויעברו באיסור תורה. אמנם במקרה שאדם למד את ההלכה כסדר, רשאי להתיר לעצמו כפי לימודו, כי אין חשש שינהג היתר בדבר שהיה יכול להיעשות מערב יום טוב.
הלכה למעשה > מקרה חריג שהקילו בו חכמים לכתחילה

כאשר התיקון היה נחוץ מאוד לצורך אוכל נפש, הורו חכמים במפורש להקל. לכן הקילו לגרוף את הטיח שנפל לתנור וגרם לחריכת הפת או הצלי, ובתנאי שבעל התנור לא היה יכול לעשות זאת בערב יום טוב, כגון שהטיח נפל ביום טוב עצמו או שבעל התנור לא ידע שהטיח נפל בערב יום טוב. כפי הנראה סברו חכמים שההיתר בזה הוא מובן, ואין חשש שיבואו ללמוד ממנו היתר לדברים אסורים.
בחול המועד

בחול המועד מותר השימוש בציוד להכנת מזון וטיפול בצרכי הגוף, וכן לשם רפואה והיגיינה. גם תיקון הציוד מותר, ומותר לעשותו בשכר לאחרים. אך אם תכנן מראש מלאכתו למועד, מותר רק מעשה הדיוט.
מכשירי מכשירים, כגון תיקון רשתות שצדים בהם עופות מותר לעשות בהם רק מלאכת הדיוט ולא מלאכת אומן.
הערות שוליים

↑  כח, ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ח א-ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ב, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ח, עמוד ב'
↑  רמ"א תקט, א
↑  רז"ה ור"ן
↑  ביניהם שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"ט, סעיף ב'
↑  ראב"ד, ריא"ז
↑  אור זרוע, וכן הסביר המגיד משנה את הרמב"ם
↑  כ"כ בה"ג, רז"ה, יראים וסמ"ג. וכך משמע מרי"ף ורמב"ם (לפי רוב המפרשים)
↑  כמבואר בביצה כב, א. וכן דעת רשב"א, ר"ן, רא"ש ועוד רבים, וכ"כ הרבה אחרונים
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק ד', הלכה ב'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תצ"ה, סעיף א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"ז, סעיף ד'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"ט, סעיף א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ח, עמוד ב', רמ"א אורח חיים תקט, א
↑  רמב"ן
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף כ"ח, עמוד ב', שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"ז, סעיף ד'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"מ, סעיף ח' ומשנה ברורה, סימן תק"מ, סעיף קטן כ"ז.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקמ"א, סעיף א' ומשנה ברורה, סימן תקמ"א, סעיף קטן ב', על פי המגן אברהם. כעין דבריו ראו בחידושי הרמב"ן למועד קטן.
נינקאסי

נינקאסי הייתה אלת הבירה השומרית.
במיתולוגיה השומרית

על פי המיתולוגיה השומרית, אביה של נינקאסי היה מלך ארך, ואמה הייתה הכוהנת הגדולה של המקדש איננה, אלת ההולדה השומרית.
נינקאסי היא אלת אלכוהול, ובהתאם היא האלה המאפשרת "לספק את התשוקה" ו "למלא את הלב".
נינקאסי מכינה את המשקה עבור אנכי מדי יום.
במיתולוגיה השומרית > מזמור נינקאסי

בחפירות ארכאולוגיות נתגלו לוחות טין ועל אחד מהם התגלה שיר משנת 1800 לפנה"ס לערך, הנושא את הכותרת "שיר הלל לנינקאסי". השיר הוא מתכון לבישול בירה.
שיר ההלל מסביר כי הדגן הותסס, וענבים ודבש נוספו לתערובת, וכתוצאה מכך נוצרה דייסה אלכוהולית לא מסוננת, אותה ניתן היה לשתות באמצעות קש. תרגום של אוניברסיטת אוקספורד לשיר מתאר שילוב של לחם, שמרים, עם לתת דגנים שהותסס ולאחר מכן סונן.
האסטרואיד 4947 נינקאסי נקרא על שמה.
ראו גם

דיוניסוס, או בקכוס, אל היין היווני-רומי
גמברינס - אל בירה אירופאי
פרס נינקאסי - תחרות פרסי בירה