stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי
מסע עלייה לרגל (חג') > השיירה

עבור ההכנות למסע, אסף מנסא מוסא אספקה מכל רחבי הממלכה. נכבדי הממלכה, אשתו הבכירה, ואלפים רבים מנתיניו ליוו את מוסא במסעו. לפי התיאורים, השיירה המלכותית הורכבה מלא פחות מ-60 אלף איש. חלק מאנשי השיירה היו חיילים שתפקידם היה לשמור על השיירה בדרכה, וחלקם היו משרתים שנועדו לפאר את המלך: 12 אלף עבדים לבושים בגלימות של משי, 500 עבדים שהלכו לפניו במהלך רכיבתו והחזיקו, כל אחד מהם, מטה שעשוי מזהב טהור במשקל כולל של 500 מת'קל (Mithkal). כל השאר טיפלו בשיירת הגמלים והסוסים שנשאו את האספקה. 80 גמלים סחבו 3,600 אונקיות (כל אחד) של זהב טהור - כסף לקניות ותרומות. אשתו של מנסא מוסא, אינארי קונאטה, הייתה האישה הראשית בהרמון, ולכן גם היא ליוותה אותו במסע למכה, עם 500 משרתות ועבדים משלה.
מסע עלייה לרגל (חג') > קהיר

כאשר הגיע למצרים, מנסא מוסא חנה ליד הפירמידות במשך שלושה ימים. שלח 50 אלף דינר במתנה לסולטן אל-נאצר מחמד אבן קלאון במצרים, כדי להודיע על בואו ועל גדולתו. לאחר מכן הוא נשאר בקהיר במשך שלושה חודשים (כולל את הרמדאן) לפני שהמשיך בדרכו למכה. הוא זכה לכבוד רב, והסולטן המצרי העמיד לרשותו ארמון למשך שהייתו בקהיר. הסולטן המצרי העניק למלך ונכבדיו בגדי כבוד מיוחדים, וציווה לצייד אותם באספקה שתספיק להם לשארית המסע למכה. מוסא העניק מנחות זהב לסולטן המצרי ולפקידי השלטון שטיפלו בו, ובעיקר לפקיד שהיה אחראי לביקורים של רמי דרג בממלכה. כל כך הרבה זהב הובא לקהיר וניתן במתנה או בוזבז בשווקים, עד כדי שערך הזהב ירד מאוד, בין 10 ל-25 אחוזים, לפי מקורות שונים. הסוחרים של קהיר עשו הון רב במסחר עם חברי המשלחת, הם ניצלו את תמימותם, וגבו מהם מחירים יקרים על הסחורה. אחד המקורות ציין כי כאשר חברי המשלחת הבינו זאת אחר-כך, הם החזירו יחס קשוח לסוחרים המצריים שהגיעו למאלי.
מסע עלייה לרגל (חג') > מכה

המשלחת של מוסא הצטרפה לשיירה של עולי רגל מצריים בהנהגתו של אמר אל-חאג', שקיבל הוראה להתייחס למלך מאלי ביחס מיוחד. מנסא מוסא הביא איתו זהב רב כדי לשלם עבור הוצאות המסע, וכדי להראות את נדיבותו ועושרו הרב. מוסא חילק צדקה לכל השבטים שהוא פגש בדרך. כמו קהיר, כך גם בשתי הערים הקדושות לאסלאם בחיג'אז, מכה ומדינה, הוא חילק 20 אלף מטילי זהב בתור צדקה. אחד המקורות ציין כי בכל מקום שהשיירה חנתה בו ביום שישי, הוא בנה מסגד (ככל הנראה סוג של מסגדים ארעיים). מנסא מוסא רצה להקיף את עצמו בתומכים ערבים, אשר יחזרו איתו למאלי. הוא ביקש מהשריף של מכה לקחת איתו כמה מצאצאי הנביא חזרה לארצו כדי שיכבדו את עמו בנוכחותם. בהתחלה הוא סורב, ולאחר שהפציר בו, הוא קיבל את מבוקשו. הוא הכריז במסגדים, שכל שריף (מכובד, מצאצאי הנביא) שיבוא עמו יקבל 1000 מת'קל זהב, ואכן ארבעה הצטרפו אליו. מוסא גם קרא למשכילים לחזור עמו למאלי, המשורר והאדריכל האנדלוסי אבו אסחאק (שנודע אחר כך בשם אל-סאהלי) חזר עמו למאלי. שם הוא זכה בכבוד וממון רב, לאחר שבנה למוסא ארמון עם אולם קבלת פנים מפואר.
מסע עלייה לרגל (חג') > משבר הזהב

כל שפע הזהב שמוסא העתיר בכל מקום שעבר בו, גרם לירידת ערך הזהב, ועליית מחירי הסחורות. אולם הוא לא חישב נכון את כמויות הזהב, ואת האספקה שהוא יצטרך לקנות בדרכו חזרה. לכן, בעקבות הבזבוז הנוראי בקהיר, מנסא מוסא היה חסר-פרוטה בדרכו חזרה לקהיר ממכה, והוא נאלץ ללוות את אותו הזהב שהוא השאיר שם. מחירי הזהב נסקו, וההלוואות נשאו ריבית קצוצה. והמחירים ירדו בהתאם. כאשר הוא חזר למאלי הוא שילם בתשלום אחד את כל ההלוואות שלקח כולל את הריבית. מחירי הזהב צנחו והתרסקו. זאת הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה שאדם יחיד שיחק עם מחירי הזהב העולמיים.
אחרי המסע > החזרה למאלי

מסע העלייה לרגל של מנסא מוסא הפך לאבן דרך בהיסטוריה של מאלי ואת חשיבותו ניתן לראות במקורות שונים מוסלמים ושאינם מוסלמים למשל כרוניקות מצריות, מפות נוצריות ויהודיות. מאלי הפכה להיות מוכרת באירופה; המסחר עם מצרים גדל; חידושים הוצגו לחצר המלכותית על ידי הממלוכים ממצרים. כאשר חזר מנסא מוסא אל האימפריה, היה עליו החזיר לידיו את השליטה המתרופפת על האימפריה שלו. הסולטאן של מוסי כבש ובזז את טימבוקטו ואחד הגנרלים בצבאו של מוסא - סנגמביה, כבש את העיר גאו. לכן, כאשר מוסא חזר ממסעו, הוא כבש בחזרה את גאו ואת טימבוקטו, והפך את טימבוקטו לעיר הבירה שלו. במקורות בני התקופה נאמר שמוסא חזר לארצו במטרה להשאיר לבנו ממלכה כה חזקה, כדי שיוכל גם הוא לעלות לרגל למכה.
אחרי המסע > בניית מסגדים ומדרסות

אבן בטוטה ציין בתיאוריו, כי הוא ראה בטימבוקטו שני קברים של מוסלמים זרים. אחד מהם, המצרי סראג' אל-דין אבן-קוואיק, היה סוחר מאלכסנדריה שבא כדי לגבות את החוב של ההלוואה של מנסא מוסא. הוא היה אורחו של האדריכל האנדלוסי המוסלמי אבו אסחאק אל-סאהלי. מוסא הורה לאדריכל אבו אסחאק לבנות מסגד בגאו, ארמון מפואר ואת המסגד הגדול של טימבוקטו, המסגד שופץ במאה ה-16, ושרד עד ימינו (המסגד והעיר כולה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון UNSCO של האו"ם). מנסא מוסא הציג מדיניות מוסלמית חזקה יותר: חיזק את הזהות המוסלמית של מאלי בכך שהוא בנה מסגדים ושלח עולמא ללמוד בפס בירת מרוקו כדי שיחזרו ויפתחו את לימודי האסלאם. מדרסת סנקור (מקבילה לאוניברסיטה בתרבות המערב), שקמה בטימבוקטו התמלאה במשפטנים, אסטרונומים ומתמטיקאים מהעיר פאס. שהפכו את מאלי למרכז תרבותי. המשפטנים של טימבוקטו הפכו להיות מומחים בעלי שם עולמי במשפט מוסלמי.
אחרי המסע > קשרים דיפלומטיים

בשלהי שלטונו של מוסא, היו יחסים ידידותיים בין מאלי למרוקו, והממלכות החליפו ביניהם שגרירים. היוזמה לכך הגיעה מכיוונו של מנסא מוסא. הסולטן המרוקני, אבו אל-חסן עלי, היה ידוע ביומרה להתחרות עם שליטים חזקים אחרים, וברצון שלו להחליף מתנות עם מלכים אחרים. בגלל שמוסא נחשב כמלך הכי חזק במערב אפריקה, הסולטן אבו אל-חסן ראה יוזמה זאת בעין חיובית. שנים רבות לאחר מותו. סוחרים מרוקאים, ברברים ומצריים הגיעו תדיר למאלי.
פרסום עולמי

בשנת 1339 הופיע לראשונה במפה אירופית השם "רקס מאלי" (עמוד 56), במפה של אנג'לינו דולקרט (Angelino Dulcert) משנת 1339, שמראה את נתיב המסע של מוסא למכה. בשנת 1375 הופיע ציור והשם "מוסא מאלי" על מפה (בתמונה) באטלס שהכין הקרטוגרף היהודי אברהם קרסקס ממיורקה בשביל יורש-העצר חואן הראשון מאראגון שהעניק אותו במתנה לקיסר שארל החמישי מלך צרפת (מפה זו נמצאת מאז בספריה הלאומית של צרפת). אפשר ללמוד מהציור במפה את מה שהיה ידוע באירופה (או לכל הפחות בספרד) אודות המלך מוסא ממאלי. ההתמקדות של העין האירופאית היא בעיקר בעושרו המופלג ובכמות הזהב האדירה שהייתה לו. המפה מתארת את ארצו של מוסא באופן דומה לארצות אירופיות – עם ערים מבוצרות, טירות וכו'. תיאור המלך בציור כשהוא חובש כתר בסגנון אירופאי, מראה שהמחבר האירופאי תפש את מוסא כמלך כמו מלכי אירופה, ואולי אף עשיר מהם. צבע עורו השונה, ודתו השונה (למרות שלא ניתן לדעת ממקור זה האם הם ידעו שהוא מוסלמי) לא הפריעו להערצה האירופית. כלומר, באותה תקופה צבע-עור שחור לא היה מזוהה כלל עם עבדות, אמנם מצוין שהוא שחור/כושי, אבל רק בתור עובדה. אך מבחינת הערכה אליו, הוא "עשיר ואצילי". ניתן להסיק שהאירופאים ראו בו אדם עשיר ובעל זהב רב, שניתן לסחור אתו.
בתרבות הפופולרית

עד היום מנסא מוסא נחשב לאחד האנשים הכי עשירים בהיסטוריה. הוא מופיע ברשימות שונות המתיימרות לדרג את האנשים העשירים ביותר בהיסטוריה.
בתאריך ה-12 בדצמבר 2019, אף הושמע לראשונה שיר על שמו של השליט, שבוצע על ידי הראפר האמריקאי- "קאליד בי".
הערות שוליים

1 2  Catalan Atlas, 1375, BnF, n Espagne 30. Courtesy of Bibliothèque Nationale de France
1 2  Nehemia Levtzion, Ancient Ghana & Mali, London: Methuen, 1973, עמ' 106
↑  נחמיה לבציון ויקותיאל גרשוני, מבוא להיסטוריה של אפריקה, תל-אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2003, עמ' 52
↑  (Nehemia Levtzion, 1973) עמ' 63-66,110. (לבציון טען כי מוסא היה נכדו של אבו בכר משום שמוסא שלט כ-100 שנה אחרי סונדיאטה, ולכן לא הגיוני שהיה אחיינו, ויש לכך ביסוס במסורות על-פה. לדעתו של לבציון, אבן-חלדון השמיט את שם אביו של מוסא מכיוון שהוא לא היה מלך ולכן לא היה בעל חשיבות)
↑  נחמיה לבציון, 2003. עמ' 50-53
↑  נחמיה לבציון, 2003. עמ' 46-50
↑  A. J. H. Goodwin, The Medieval Empire of Ghana, The South African Archaeological Bulletin Vol. 12, No. 47 (Sep., 1957), עמ' 109-110
↑  Levtzion, 1973. עמ' 153
↑  ההיסטוריון הערבי אל-סעדי, בן המאה ה-17, מייחס את כיבוש הערים החשובות גאו וטימבוקטו למנסא מוסא. אולם לבציון חלק עליו וטען שזה קרה חצי מאה לפניו(Levtzion, 1973, pp. 75,80).
↑  Levtzion, 1973. עמ' 152,163
↑  לבציון, 2003. עמ' 58
↑  (לבציון, 2003), עמ' 54-55
↑  Levtzion, 1973. עמ' 66,192
↑  (Levtzion,1973) עמ' 198
↑  (Goodwin,1957) עמ' 110
↑  Levtzion, Nehemia, and Randall Lee Pouwels, The History of Islam in Africa, Athens: Ohio University Press, 2000, עמ' 66
↑  (Levtzion,1973) עמ' 107-113
↑  (Levtzion,1973) עמ' 208–209. (לבציון תהה מה הייתה מטרת העלייה לרגל? הרי אם היה זה כדי להעלות את מעמדם הדתי, זה לא התאים לעובדה שרוב הנתינים היו פגאנים. אולם במסורות על-פה שמייצגות את הנתינים הלא-מוסלמים, נטען שגם האוכלוסייה הלא-מוסלמית ראתה ברכה במסע. דבר שחיזק את מעמדו של המלך).
↑  (Levtzion,1973) עמ' 202–210. (נחמיה לבציון, 2003) עמ' 56
↑  Goodwin. עמ' 108-112
↑  Levtzion,1973. עמ' 210-211
↑  Levtzion, 1973. עמ' 211-212
1 2 3 4 5  Goodwin. עמ' 110–111
↑  Levtzion,1973. עמ' 212-213
↑  Levtzion,1973. עמ' 212
1 2  Levtzion,1973. עמ' 214
↑  Levtzion,1973. עמ' 213
↑  Levtzion, and Pouwels, 2000. עמ' 68-69
↑  האנשים העשירים ביותר בכל הזמנים, באתר כלכליסט, 16 באוקטובר 2012
↑  מנסה מוסה, אחד האנשים הכי עשירים שאי פעם חיו - ג'סיקה סמית' with subtitles | Amara, באתר Amara
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1202811159  ISNI: 0000 0000 4243 9696  LCCN: n96040990  NKC: jo20221153880  SUDOC: 235588962  TDVİA: mense-musa  VIAF: 1733517   WorldCat (עם VIAF): 1733517 
מסחר חוצה סהרה בסביבות שנת 1400. מצד שמאל מופיעות ממלכות מאלי וגאנה, והערים: טימבוקטו, גאו, ג'נה, על גדת נהר הניז'ר
מסגד ג'ינגרייבר בטימבוקטו, נבנה על ידי אבן אסחאק, בהוראתו של מנסא מוסא
מדרסת סנקור. נבנתה על ידי מוסא כמרכז התרבותי-האסלאמי של הממלכה. מקבילה לאוניברסיטה בתרבות המערב.
מוסא מוצג מחזיק גוש זהב, לובש כתר בסגנון אירופי ומחזיק שרביט זהב בידו. תרגום הכיתוב לצד הציור: "אדון כושי [כך במקור] זה נקרא מוסא מאלי, אדון הכושים של גינאה. כה שופע הוא הזהב שנמצא בארצו כי הוא המלך העשיר והאצילי ביותר בכל הארץ"
מריו גצה

מריו גצה (בגרמנית: Mario Götze; נולד ב-3 ביוני 1992 בממינגן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת גרמניה.
גצה בצעירותו היה נחשב לאחד הכישרונות הצעירים המובילים בכדורגל הגרמני בזכות יכולת ניהול המשחק שלו. מתיאס זאמר, המנהל הטכני של התאחדות הכדורגל הגרמני, כינה אותו "אחד הכישרונות הגדולים ביותר שצמחו פה מעולם", ובזכות משחקו היצירתי ושובה העין הוא קיבל את הכינוי "גציניו" (Götzinho). ב-2011 זכה בפרס נער הזהב, המחולק לכדורגלן הצעיר הטוב באירופה, של העיתון טוטוספורט האיטלקי. גם אחיו של מריו, פביאן ופליקס, הם שחקני כדורגל. הבקיע את שער הניצחון לטובת נבחרת גרמניה במשחק גמר מונדיאל 2014.
קריירת מועדונים > בורוסיה דורטמונד

גצה שיחק במחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד מאז גיל 9. את משחקו הראשון בבונדסליגה ערך ב-21 בנובמבר 2009 כבר בגיל 17 בתיקו 0:0 נגד מיינץ 05, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88. במהלך העונה הבאה קודם גצה להרכב הפותח על ידי המאמן יורגן קלופ לאחר פציעתו של הכוכב היפני של הקבוצה, שינג'י קגאווה. גצה היה חלק חשוב במערך שהוביל את דורטמונד לאליפות, בעונה זו כאשר הבקיע 8 שערים ובישל 11 פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2011/2012 סבל מפציעה שהשביתה אותו לאורך זמן והוא שותף ב-14 משחקים בלבד, בהם הבקיע חמישה שערים. במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה בינתיים נוספות עד לשנת 2016. באפריל חזר לשחק לאחר החלמה מהפציעה. בסיום העונה היה שותף לזכייה של דורטמונד בדאבל - אליפות הבונדסליגה ובגביע.
בדצמבר הבקיע שלישייה במסגרת הסיבוב השלישי של משחקי הגביע בניצחון 1:5 על הנובר 96. במרץ 2013 הבקיע שער ובישל שער נוסף בניצחון 0:3 על שחטאר דונצק, שהעלה את הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות. דורטמונד המשיכה להתקדם במפעל והגיע עד לגמר בו תמודדה מול באיירן מינכן. גצה, שנפצע במהלך משחק חצי הגמר מול ריאל מדריד, לא לקח חלק במשחק.
קריירת מועדונים > באיירן מינכן

הצלחתו של השחקן הצעיר הובילה להתעניינות גדולה מצד קבוצות שונות באירופה, ביניהן גם ריאל מדריד. הבחירה בבאיירן מינכן באה בעקבות רצונו של השחקן לשחק תחת פפ גוארדיאולה אותו העריץ. באפריל 2013 רכשה הקבוצה הגרמנית את כרטיס השחקן שלו תמורת סכום של 37 מיליון אירו, סכום שיא עבור שחקן גרמני באותו הזמן. מעברו עורר זעם רב בקרב אוהדי הקבוצה, שאף שרפו את חולצתו.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה במדי הקבוצה במשחק ידידות נגד אלופת הונגריה גיורי בניצחון 4:1, כאשר נכנס מחליף בדקה ה-60 והבקיע שני שערים. כשבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בבאיירן במסגרת הליגה במשחק נגד נירנברג. ב-23 באוקטובר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות נגד ויקטוריה פלזן בניצחון 5:0.
במהלך העונה היה שותף לזכייה של הקבוצה בדאבל הגרמני, בסופר קאפ האירופי, בגביע העולם למועדונים 2013 והגיע לחצי גמר בליגת האלופות. הוא הבקיע 15 שערים ובישל 14 נוספים, אך למרות זאת לא הצליח להבטיח את מקומו בסגל הפותח של הקבוצה ובמשחקים רבים שותף כמחליף.
בעונתו השנייה הבקיע מספר דומה של שערים, כולל שלושה משחקים שונים בהם הבקיע צמד. באוקטובר נכלל ברשימת 23 המועמדים הסופיים לפרס "כדור הזהב" של פיפ"א. במהלך חודש יולי התראיין סוכנו של גצה לעיתון הבילד ומתח ביקורת על היחס של גוארדיאולה לשחקן, יחס שלדבריו פגע בביטחונו העצמי. בעקבות הראיון זה גצה לביקורות מצד גורמים במועדון ומצד פרנץ בקנבאואר, נשיא הכבוד של המועדון ואף החלו שמועות על מעבר אפשרי לקבוצה אחרת.
את עונת 2015/2016 פתח בצורה טובה, אך בתחילת אוקטובר נפצע בירך במהלך משחק של הנבחרת מול נבחרת אירלנד. בעקבות הפציעה לא שיחק כשלושה חודשים ובמהלך העונה שותף רק ב-21 משחקים בכל המסגרות.
קריירת מועדונים > החזרה לבורוסיה דורטמונד

ב-21 ביולי 2016 הודיעה בורוסיה דורטמונד על חזרתו של גצה לקבוצה לאחר שחתם על חוזה ל-4 עונות. ב-19 בנובמבר 2016 בישל גצה לפייר אמריק אובאמייאנג את שער הניצחון במשחק הקלאסיקר מול באיירן מינכן קבוצתו הקודמת. באותה עונה, מיעט גצה לשחק, וב-27 בפברואר 2017 הודיעה בורוסיה דורטמונד כי גצה סובל מבעיית שרירים שגורמת להפרעה מטבולית, ושהוא ייעדר לתקופה בלתי ידועה. גצה חזר לשחק לאחר היעדרות של שבעה חודשים בניצחון 3–0 על וולפסבורג במחזור הראשון של עונת 18–2017, באותו משחק גצה בישל את אחד השערים.
ב-23 במאי 2020, מנהל בורוסיה דורטמונד, מיכאל צורק, הצהיר כי גצה יעזוב את המועדון בסוף העונה, עונת 2019/2020.
קריירת מועדונים > פ.ס.וו. איינדהובן

ב-6 באוקטובר 2020 חתם לשלוש שנים בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית.
ב-18 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 של פ.ס.וו. על זוולה.
קריירת מועדונים > איינטרכט פרנקפורט

ב-21 ביוני 2022 חזר גצה לגרמניה כשחתם לשלוש שנים באיינטרכט פרנקפורט. ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 1–6 לבאיירן מינכן במחזור הפתיחה על עונת 2022/2023. ב-28 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 3–4 על ורדר ברמן.
נבחרת גרמניה

גצה עלה לנבחרת הבוגרת לאחר ששיחק בשאר הנבחרות הצעירות. ערך את הופעתו הבכורה ב-17 בנובמבר 2010 נגד שוודיה, והפך לשחקן הגרמני הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת. גצה הבקיע את שערו הבכורה ב-10 באוגוסט 2011 נגד ברזיל. השתתף ביורו 2012 ולקח חלק לראשונה במשחק רבע הגמר נגד יוון.
במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע ארבעה שערים והעפיל עם נבחרתו לטורניר הגמר ונכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. הוא פתח בהרכב במשחק הפתיחה נגד נבחרת פורטוגל ובמשחק נגד גאנה, בו כבש שער. במשחקים הבאים ירד לספסל ומיעט לקבל דקות כמחליף. בגמר עלה כמחליף בדקה ה-88 של המשחק, שהלך להארכה ובדקה ה-113 של המשחק כבש את שער הניצחון שהעניק את התואר לנבחרת הגרמנית.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
תארים > קבוצתיים

בונדסליגה (2): 2010/2011, 2011/2012
הגביע הגרמני (1): 2011/2012
הסופר קאפ הגרמני (1): 2019
ליגת האלופות: סגנות 2012/2013
בונדסליגה (3): 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016
הגביע הגרמני (2): 2013/2014, 2015/16
הסופר קאפ האירופי: (1): 2013
גביע העולם למועדונים: (1): 2013
תארים > בינלאומיים

אליפות אירופה עד גיל 17 (1): 2009
גביע העולם: 2014
תארים > פ.ס.וו. איינדהובן

פ.ס.וו. איינדהובן
מגן יוהאן קרויף: 2021
הגביע ההולנדי: 2021/2022
תארים > אישיים

מדליית פריץ ואלטר מזהב: 2009 (בקטגוריית עד גיל 17)
מדליית פריץ ואלטר מזהב: 2010 (בקטגוריית עד גיל 18)
פרס נער הזהב: 2011
השחקן המצטיין בגמר גביע העולם: 2014
נחל צופים

| --- | --- |

נחל צופים, מימין רמת שלמה, ברקע הר חוצבים ומשמאל גבעת המבתר, אוגוסט 2023
 מידע כללי
 יובלים:  נחל סנהדרין 
 שפך:  נחל שורק 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת ירושלים מוגדלת) נחל צופים(למפת ירושלים רגילה) נחל צופים(למפת הרי ירושלים רגילה) נחל צופים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) נחל צופים
 
נַחַל צוֹפִים הוא נחל אכזב בוואדי בצפון ירושלים. ראשיתו בהר הצופים ומכאן שמו. יורד בערוץ עמוק, מרחק 1.6 ק"מ וירידה של 110 מטר עד למוצאו אל נחל שורק למרגלות שכונת רמות אלון.
אורכו של הואדי המכונה פארק נחל צופים הוא מצומת רמות במערב ועד צומת גבעת המבתר ממזרח, בתוך שטח מיוער שמצפונו השכונות שועפאט ורמת שלמה; ומדרומו גבעת המבתר, רמת אשכול, סנהדריה המורחבת והר חוצבים. בנוסף, בצמוד לואדי נחל צופים נמצאים "גן החמישה עשר" (בלב הגן של בית הספר יד המורה) בין גבעת המבתר לרמת אשכול; וגן משולם (בלב הגן מערת האשכולות) בין רמת אשכול לסנהדריה המורחבת. הנחל עצמו ממשיך בתוך מנהרה ומתחבר עם נחל שורק לכיוון סכר בית זית.
בגדה הצפונית של הנחל, מול שכונת סנהדריה המורחבת, ישנה תצפית רחבה על השכונות שהיו לפני מלחמת ששת הימים על הספר. בשל המיקום האסטרטגי, וכן בשל היות נתיב הנחל מקשר בין המתחם הירדני בנבי סמואל למקבילו בגבעת התחמושת, התגלעו חיכוכים בין נציגי ישראל וירדן במהלך הדיונים על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בשנת 1949. הישראלים ביקשו לפרז את הערוץ כולו, אך יד הירדנים הייתה על העליונה. בין 1949 ל-1967 אירעו תקריות ירי רבות בין המוצבים הישראליים והירדנים שמשני עברי הנחל. התקריות הביאו ב-1958 לסלילת דרך פטרולים צה"לית בגדה הדרומית של חלקו המערבי של הנחל, הקיימת עד היום.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחל בבנייה מהירה של שכונות משני צדי הנחל. במוצאו הוקמה חוות חשמל, ומעל גדתו הצפונית נסללה דרך יגאל ידין, המקשרת בין השכונות הצפוניות של ירושלים. הפיתוח המהיר הביא לטשטוש חלקים מן האפיק, והכחדה מהירה של החי והצומח באזור. עדרי צבאים, שנראו תדיר בנחל, הלכו ונעלמו בהדרגה, עד שנותרו בו פרטים בודדים. תוואי הקרקע במוצא הנחל אל נחל שורק נעלם בעת הקמת אחד ממחלפי כביש בגין מעליו.
כיום מהווה השטח המיוער סביב אפיק הנחל חלק מפארק ירושלים, ולאורכו נסלל שביל אופניים. חלק זה מכונה יער רמות.
חניון נחל צופים, ירושלים, אוגוסט 2023
ב-21 באוגוסט 2023 נחנך חניון "חנה וסע" חדש בחלקו העליון של הנחל. שטחו הוא כ-26 אלף מטרים והוא כולל כ-1,000 מקומות חניה. ממוקם בסמוך לקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים.
גבעת המבתר במראה מפארק נחל צופים (יער רמות)
יער רמות סביב נחל צופים במבט מהר חוצבים מזרחה
הערות שוליים

↑  דוברות עיריית ירושלים, חניון נחל צופים החדש נפתח להרצה, באתר עיריית ירושלים, ‏13 באוגוסט, 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010400034205171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מריו דה אנדרדה

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1893 סאו פאולו, ברזיל 
 פטירה:  25 בפברואר 1945 (בגיל 51) סאו פאולו, ברזיל 
 שם לידה:  Mário Raul de Morais Andrade
 מדינה:  ברזיל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונסולסאו 
 שם עט:  Mário Sobral 
 שפות היצירה:  פורטוגזית 
 יצירות בולטות:  Macunaíma 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2006)  פרס ז'בוטי (1979)  לגיון הכבוד 
 
מריו ראול דה מוראיס אנדרדה (בפורטוגזית: Mário Raul de Morais Andrade‏; 9 באוקטובר 1893 – 25 בפברואר 1945) היה משורר, סופר, מוזיקולוג, היסטוריון ומבקר אמנות, וצלם ברזילאי, וממייסדי המודרניזם הברזילאי. הוא נחשב למי שבפועל יצר את השירה הברזילאית המודרנית עם פרסום ספרו העיר ההזויה (Paulicéia Desvairada) בשנת 1922. הייתה לו השפעה עצומה על הספרות הברזילאית המודרנית, כמלומד ומסאיסט. בנוסף, אנדרדה הוא חלוץ תחום האתנומוזיקולוגיה - והשפעתו חרגה הרבה מעבר לברזיל.
אנדרדה היה הדמות המרכזית בתנועה האוונגרדית של סאו פאולו במשך עשרים שנה. כמי שהוכשר כמוזיקאי והיה ידוע בעיקר כמשורר וכסופר, היה אנדרדה מעורב באופן אישי כמעט בכל תחום שקשור למודרניזם של סאו פאולו, וככזה הפך לאיש האשכולות הלאומי של ברזיל. צילומיו ומאמריו במגוון רחב של נושאים, מהיסטוריה לספרות ולמוזיקה, התפרסמו באופן נרחב. הוא היה הכוח המניע מאחורי אירוע שבוע האמנות המודרנית, משנת 1922 שעיצב מחדש את הספרות ואת האמנות החזותית בברזיל, ולצד טרסילה דו אמארל חבר בקבוצת האמנים האוונגרדית "קבוצת החמישה" שהשפיעו על המודרניזם הברזילאי. הרעיונות שמאחורי שבוע האמנות המודרנית נחקרו עוד יותר בדברי ההקדמה לאוסף השירה שלו העיר ההזויה, ובשירים עצמם.
לאחר שעבד כפרופסור למוזיקה ובעל טור בעיתון, פרסם אנדרדה בשנת 1928 את הרומן הגדול שלו, מקוניימה (אנ') - סיפורו של גיבור חסר אופי, שנחשב לטקסט המייסד של המודרניזם הברזילאי. העבודה על מוזיקה עממית ברזילאית, שירה ושאר נושאים אחרים באה בעקבות הספר באופן לא אחיד, והופרעה לא אחת על ידי מערכת היחסים המשתנה של אנדרדה עם הממשל הברזילאי. בסוף חייו, הוא מונה למנהל המייסד של מחלקת התרבות של סאו פאולו, תפקיד שהפך, הודות לו, לגורם שהאיץ את כניסתה של העיר ושל האומה - לסצנת המודרניות האמנותית.
ראשית חייו

אנדרדה נולד בסאו פאולו וחי שם כמעט כל חייו. בילדותו למד נגינה בפסנתר ונחשב לילד פלא, ובהמשך למד בקונסרבטוריון המוזיקה והדרמה של סאו פאולו. השכלתו הרשמית התמקדה אך ורק במוזיקה, אך במקביל, כפי שמתעד אלברט ט. לופר, הוא למד בקורסים מגוונים בהיסטוריה, אמנות ובעיקר שירה. אנדרדה שלט היטב בצרפתית, וקרא את רימבו ואת הסימבוליסטים הגדולים. אף על פי שכתב שירה לאורך כל תקופת השכלתו המוזיקלית, הוא לא חשב לעסוק בכך באופן מקצועי עד שהקריירה אליה שאף, להיות פסנתרן מקצועי, התבררה כבלתי אפשרית.
בשנת 1913 נפטר לפתע אחיו רנאטו בן ה-14 במהלך משחק כדורגל ; אנדרדה עזב את הקונסרבטוריון כדי להישאר בארארקארה, שם הייתה למשפחתו חווה. עם חזרתו ללימודיו, התגלה אצלו לעיתים רעד בידיים בעת הנגינה. אף על פי שבסופו של דבר קיבל תואר בפסנתר, הוא לא הופיע בקונצרטים ותחת זאת החל ללמוד שירה ותורת המוזיקה מתוך כוונה להפוך לפרופסור למוזיקה. במקביל, הוא החל לכתוב ברצינות רבה יותר. בשנת 1917, שנת סיום לימודיו, הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "יש טיפת דם בכל שיר" (Há uma Gota de Sangue em Cada Poema), תחת שם העט מריו סובראל (Mário Sobral). הספר מכיל רמזים לתחושה ההולכת וגוברת של מובחנות שאנדרדה חש כלפי הזהות ברזילאית שלו, אך הוא עושה זאת במסגרת שירה שכמו רוב השירה הברזילאית של התקופה חבה חוב גדול לספרות האירופאית המוקדמת - ובמיוחד זו הצרפתית.
נראה כי לספרו הראשון לא הייתה השפעה עצומה, ואנדרדה הרחיב בעקבותיו את טווח כתיבתו. הוא עזב את סאו פאולו לטובת הכפר, והחל בפעילות שתמשך כל ימי חייו: תיעוד מוקפד של ההיסטוריה, האנשים, התרבות ובעיקר המוזיקה של אזורי הפנים הברזילאים, הן במדינת סאו פאולו והן באזורים הפראיים יותר של צפון-מזרח המדינה. הוא פרסם מאמרים במגזינים של סאו פאולו, אותם ליווה לעיתים בצילומים משלו, אך הוא בעיקר צבר כמויות אדירות של מידע על החיים והפולקלור הברזילאים. בין טיול אחד למשנהו ברחבי המדינה לימד אנדרדה פסנתר בקונסרבטוריון, והפך לאחד הפרופסורים שלו בשנת 1921.
"התייר המתלמד"

לאורך שנות העשרים המשיך אנדרדה לנסוע ברחבי ברזיל, ולמד את התרבות והפולקלור של פנים המדינה. הוא החל לנסח תיאוריה מתוחכמת על הממדים החברתיים של המוזיקה העממית, שהיא בו זמנית לאומנית ואישית מאוד. הנושא המפורש בו התעמק אנדרדה היה הקשר בין מוזיקה "אמנותית" למוזיקת הרחוב והכפר, כולל סגנונות אפרו-ברזילאיים ואלו שלהשבטים הילידים בברזיל. היצירה הייתה שנויה במחלוקת בגלל הדיונים הרשמיים שעסקו במוזיקת ריקוד ומוזיקה עממית; והוחמרה עקב הסגנון של אנדרדה, שהיה בעת ובעונה אחת פואטי (לופר מכנה אותו ג'יימס ג'ויסי") וכן פולמוסי.
מסעותיו לאורכה ולרוחבה של ברזיל הפכו ליותר מסתם טיולי מחקר; בשנת 1927 החל לכתוב לעיתון הטיולים "התייר המתלמד" עבור העיתון הלאומי (O Diario Nacional). הטור שימש כהכרות עם הקוסמופוליטיות של הילידים בברזיל. במקביל הוא שימש כפרסומת ליצירתו של אנדרדה עצמה. לצד הטור פורסמו תצלומים של אנדרדה, המציגים את הנוף ואת האנשים. לעיתים אנדרדה עצמו הופיע בהן, בדרך כלל מסונן דרך הנוף, כמו צל בפורטרט עצמי. תצלומיו שימשו אפוא לקידום הפרויקט המודרניסטי שלו ויצירתו שלו במקביל לתפקידם בתיעוד הפולקלור.
אף על פי שאנדרדה המשיך לצלם לאורך הקריירה שלו, תמונות אלה משנות העשרים מהוות את עיקר עבודתו הראויה לציון, והסדרה של 1927 בפרט. הוא התעניין במיוחד ביכולתם של צילומים לתפוס או לנסח מחדש את העבר, כוח שהוא ראה כאישי ביותר.
ברבות מהתמונות, הדמויות מוצללות, מטושטשות או כמעט בלתי נראות, סוג של דיוקנאות שעבור אנדרדה הפך למעין נשגב מודרניסטי.
ביבליוגרפיה חלקית

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  Poetry Há uma Gota de Sangue em Cada Poema (1917)  Paulicéia Desvairada (1922)  Losango Cáqui (1926)  Clã do Jabuti (1927)  Remate de Males (1930)  Poesias (1941) Published posthumously: Lira Paulistana (1946)  O Carro da Miséria (1946)  Poesias Completas (1955). |  Essays, criticism, and musicology A Escrava que não é Isaura (1925)  Ensaio sobre Música Brasileira (1928)  Compêndio de História de Música (1929)  O Aleijadinho de Álvares de Azevedo (1935)  Lasar Segall (1935)  O Movimento Modernista (1942)  O Baile das Quatro Artes (1943)  O Empalhador de Passarinhos (1944) Posthumous: Ensaio sobre a Música Brasileira (1962) [expanded edition].  O Banquete (1978). |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  Novels Amar, Verbo Intransitivo (1927)  Macunaíma (1928) |  Stories and Crônicas Primeiro Andar (1926)  Belasarte (1934)  Os filhos da Candinha (1943) Posthumous: Contos Novos (1947) Journals Posthumous: O Turista Aprendiz (1977) |