stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מור פרנק
בין יצירותיה

"הגשם של סבא אהרן", מאת מאיר שלו. עיבוד, בימוי ומילים לשירים – מור פרנק. תיאטרון הקרון. ההצגה הועלתה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2017 וזכתה בפרסים:
"שפה בימתית יצירתית, מלאת מעוף, מינימליסטית ומתפתחת כאחד. כל האלמנטים שיוצרים את ההצגה, מוזיקה, תאורה, עיצוב חלל ודמויות, השתלבו יחד לכדי שפה בימתית מעוררת. שלישית שחקנים מלאת חדוות יצירה ועשייה בעבודת משחק מלאת פרטים ודקויות. כל זאת מנוצח ביד בוטחת על ידי עבודת בימוי מדויקת ומקורית".
כמו כן השתתפה ההצגה בתחרות פרס הבמה להצגות ילדים ונוער 2018 וזכתה בפרסים:
"הוא הולך בשדות" - עיבוד (עם אבנר בן-עמוס) ובימוי על פי מחזהו וספרו של משה שמיר, קבוצת תיאטרון רות קנר, מוזיאון תל אביב.
"דיבוקים" - כתיבה ובימוי על פי סיפורי דיבוק מן המאה ה-16, תיאטרון הבימה עבור פסטיבל ישראל.
על דרך יצירתה

חלק ניכר מעבודות הבימוי של פרנק מתבססות על יצירות ספרותיות אותן היא מעבדת לבמה; את מרכז הבמה היא שומרת תמיד לשחקן ולמילה. שתיים מיצירותיה נוגעות בטקסטים מרכזיים בתרבות הישראלית: "הזהו אדם" מאת פרימו לוי, ו"הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר.
בעיבוד לבמה של הספר "הזהו אדם", המהווה אבן דרך בספרות השואה, מתמודדת פרנק עם הדילמה הבלתי פתורה – איך ניתן להציג את השואה על במה. ואכן, ההצגה אינה "עולה" על הבמה, היא מתקיימת אך ורק בדמיונו של הצופה, ללא עזרים חיצוניים כגון תפאורה או סאונד, רק בעזרת המילים, רק בעזרת השחקן; האדם. מכון "יד ושם" אימץ את ההצגה והיא מועלית בו בפני אנשי חינוך וצבא, וכן בפני בני נוער ברחבי הארץ.
בעיבוד לבמה של הספר והמחזה "הוא הלך בשדות", אשר ניסחו את החלום הציוני ועיצבו את דמות הצבר המיתולוגי, מנסה פרנק למצוא, באותם טקסטים עצמם, גם את שברו של החלום ואת תשליל דמותו של הצבר. זאת על ידי פירוק הטקסטים, עריכתם או הצבתם זה למול זה, ופירוק הדמויות כמעט עד כדי מחיקה, לטובת מגוון רב יותר של נקודות מבט. ההצגה נוצרה במסגרת "קבוצת תיאטרון רות קנר" והיא מועלית במוזיאון תל אביב.
אורלי זילברשץ

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1957 (בת 67) ישראל ישראל 
 שם לידה:  אורלי זילברשץ 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1978 
 עיסוק:  שחקנית, בדרנית, פזמונאית וזמרת
 בן או בת זוג:  יובל בנאי 
 צאצאים:  אלישע בנאי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר  פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורלי זילברשץ (מימין) וריימונד אמסלם (משמאל) בסרט "בין השמשות"
אורלי זילברשץ (לשעבר: אורלי זילברשץ-בנאי; נולדה ב-11 בדצמבר 1957) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, בדרנית, פזמונאית וזמרת ישראלית. זוכת שני פרסי אופיר ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב, לזוג הורים ניצולי השואה. בת דודתה של זילברשץ היא נורית הירש (אמה של הירש, לאה זילברשץ, הייתה אחות אביה של אורלי, דוד). היא למדה לימודי משחק בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב אך לא השלימה את לימודיה. עם מוריה במסגרת הלימודים נמנים נולה צ'לטון, יוסי יזרעאלי, תום לוי ונורית יערי.
הופעתה הקולנועית הראשונה הייתה בסרטו של אבי נשר, "דיזנגוף 99" ב-1979, לצד גידי גוב וגלי עטרי. הסרט זכה להצלחה רבה והביא לפרסומה. ב-1981 השתתפה בסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" לצד חנה לסלאו.
עם סיום לימודיה, החלה לשחק בתיאטראות. ב-1982 שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "לצאת מכאן" מאת מרשה נורמן בתיאטרון באר שבע. ב-1983 שיחקה במחזה אגדת חורף מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון החאן, ובסוף אותה שנה במחזה "טנזי" בתיאטרון בית ליסין, מחזה אוונגרד בריטי, המתרחש בזירת היאבקות ועיקרו "מלחמה בין המינים". ב-1984 השתתפה בסרט הדרמה "לחץ", שכתבה, הפיקה וביימה מישל אוחיון. במחזה שביים שמואל הספרי, "אבא אובו", בתיאטרון החאן (עיבוד למחזה "המלך אובו") ובמחזה "נשים בצמרת" בתיאטרון הקאמרי.
ב-1985 הצטרפה לצוות תוכנית הטלוויזיה "זהו זה!" ששודרה בערוץ הראשון, כשהיא מגלמת את חוחית במסגרת פינה קבועה של מערכונים שעסקו בספרות. דמותה נהפכה עד מהרה לקאלט וזכתה להצלחה רבה. באותה שנה השתתפה במחזה "דבש פרא" בקאמרי.
בשנה זו יצא אלבום הבכורה של להקת "משינה", אשר על חבריה נמנה יובל בנאי, שהפך לבעלה. באלבום זה נכלל השיר "אנה" שאותו כתבה זילברשץ. השיר הפך לפופולרי וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ולהיכלל במצעד הפזמונים של גלי צה"ל. רבים התחבטו בשאלה לגבי זהותה של אנה. השערות שונות נוגעות לכך שהשיר עוסק בענת עצמון, חברתה הטובה של זילברשץ באותה התקופה.
ב-1986 השתתפה במחזמר "חוות החיות", המבוסס על ספרו של ג'ורג' אורוול. בשנת 1987 השתתפה לצד יוסי בנאי, מוסקו אלקלעי ויונה אליאן בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, שתרגם נתן זך וביים עמרי ניצן בתיאטרון הבימה. ב-1988 כיכבה בסדרת הטלוויזיה הקומית שכתבה ענת גוב, "כן מה?!", יחד עם גידי גוב ודב נבון. באותה שנה יצא אלבומה השלישי של להקת משינה, "משינה 3" בו נכללו השירים "סוזי בלי היד" ו"אהובתי" שנכתבו גם הם על ידי זילברשץ.
ביוגרפיה > שנות התשעים

ב-1991 החלה בקריירה מוזיקלית עצמאית. היא הוציאה את האלבום "הקברט של מירנדה", ובו עשרה שירים מקוריים שכתבה והלחין יובל בנאי וכן גרסאות כיסוי לשירים נוספים שתרגמה לעברית. לשני שירים שיצאו במסגרת האלבום הופקו שני קליפים: "הקברט של מירנדה" ו"השקר". מרבית שירי האלבום זכו לתקליט משלהם וביניהם: "רוזי בת לוויה", "שוב נהיה בוקר" ו"פאם פאטאל".
על אף הפרסום לו זכתה זילברשץ באותה תקופה, האלבום עצמו לא נחל הצלחה רבה. עם זאת, הוא הפך לאלבום פולחן בקרב חובבי מוזיקה עצמאית בישראל והפך לאחד הסמלים המזוהים ביותר עמה. בשנת 2020, במהלך משבר הקורונה בישראל, הזמר והמלחין שלומי שבן ביצע גרסת כיסוי לשיר "השקר" מתוך אלבומה של זילברשץ במסגרת מיזם "צו השעה".
ב-1992 שיחקה בתפקיד הראשי במחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בתיאטרון החאן. ב-1994 השתתפה בסרטו של איתן פוקס "שירת הסירנה" לצד יאיר לפיד ודלית קהן. משחקה בסרט זיכה אותה בפרס אופיר לאותה שנה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. ב-1996 שחקה לצד אביטל דיקר ושולי רנד בסרט זוכה פרס אופיר "מרקו פולו: הפרק האחרון", וכן בסרט "קלרה הקדושה". בשנת 1998 שחקה בסרט הטלוויזיה של עירית לינור, "חתולות הרעם", לצד רותם אבוהב ודפנה ארמוני.
ביוגרפיה > העשור הראשון של המאה ה-21

בשנת 2000 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמיים" לצד יורם חטב. עונה שנייה של הסדרה שודרה בשנת 2005. ב-2002 שחקה לצד מאיה מרון בסרטו של ניר ברגמן "כנפיים שבורות". הסרט השתתף במספר פסטיבלים ברחבי העולם, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובפסטיבל בטוקיו. משחקה של אורלי זיכה אותה בפרס אופיר שני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי. באותה שנה השתתפה בסרט הטלוויזיה בשם "לבנה יקירתי", שזיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים.
ב-2003 שחקה בהצגת התיאטרון "משפחה" שכתבה וביימה רביד דברה בתיאטרון הבימה. ב-2005 השתתפה בסדרה תיעודית על זכויות בעלי חיים בשם "ישראלים וחיות אחרות". בשנת 2007 שיחקה בסדרות הטלוויזיה "משמורת" שכתבה עירית לינור לצד נתן דטנר והילה פלדמן, ובסדרת הטלוויזיה "להוציא את הכלב" לצד מוני מושונוב. ב-2008 שיחקה בסרט הדרמה-הקומי של רשף לוי, "איים אבודים".
ביוגרפיה > העשור השני של המאה ה-21

ב-2010 שיחקה בסרטו של ניר ברגמן, "הדקדוק הפנימי", על פי ספרו של דויד גרוסמן. ב-2012 שיחקה בסדרה הקומית "יום האם", שכתבה התסריטאית והקומיקסאית דניאלה לונדון דקל, ושודרה בערוץ 2, במשך מספר עונות. ב-2013 שיחקה לצד תיקי דיין וגדי יגיל במחזה מאת ברטולט ברכט "אמא קוראז וילדיה'" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד איווט הזונה. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד עליזה גווילי בסדרת הדרמה "שטיסל" ששודרה ביס. ב-2014 שיחקה במחזה "דג מוסר" מאת מירי חנוך בתיאטרון הקאמרי.
ב-2018 שיחקה בסדרה "מלכות" ב-HOT, אשר צילומיה החלו בינואר 2018, בה היא גילמה את ציפי מלכה. ב-2019 שיחקה בסדרה "גיבור אמיתי" בתפקיד רותי גרין.
ביוגרפיה > העשור השלישי של המאה ה-21

בשנת 2020 שיחקה בסדרה "למה מי מת". ב-2021 הוצא לאקרנים הסרט "אחד בלב", בו שיחקה בתפקיד רותי. על תפקידה בסרט זה זכתה במועמדות לפרס שחקנית המשנה בטקס פרס אופיר 2021. באותה השנה השתתפה וזכתה בעונת ה-VIP של תוכנית המציאות MKR המטבח המנצח יחד עם בנה, אלישע.
בשנת 2022 שיחקה במחזה "את שאהבה נפשי" בתיאטרון הבימה, המבוסס על אירועי הרצח בברנוער.
בשנת 2024 השתתפה כיועצת בתוכנית הטלוויזיה "מוקד 11" ששודרה בכאן 11 וכן בתוכנית סיפורים מהכורסה.
ענת גוב

| --- | --- |

ענת גוב בהלווייתו של עלי מוהר, 2006 (מימין: יעל דיין)
 לידה:  13 בדצמבר 1953 טבריה, ישראל 
 פטירה:  9 בדצמבר 2012 (בגיל 58) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 עיסוק:  מחזאית ותסריטאית
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  מחזות, תסריטים
 יצירות בולטות:  "זהו זה!", "חברות הכי טובות", "אוי, אלוהים!", "סוף טוב"
 תקופת הפעילות:  1972–2012 (כ־40 שנה)
 בן או בת זוג:  גידי גוב (1977–2012) 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 
 
ענת גוב (13 בדצמבר 1953 – 9 בדצמבר 2012) הייתה מחזאית, תסריטאית, מתרגמת, סאטיריקנית ופובליציסטית ישראלית.
ביוגרפיה

גוב נולדה בשם ענת מיבר (מיברג) בטבריה. את לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין בתל אביב, במגמת תיאטרון. בתחילת שנות השבעים התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת הנח"ל, שם השתתפה בתוכנית "הפלנ"חניק" (1972) והכירה את בעלה לימים, גידי גוב.
קריירה > משחק

גוב למדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה את דרכה המקצועית כשחקנית. ב-1974 השתתפה בהצגת הבידור "אבא מצליח" ב"תיאטרון העממי"
של אברהם דשא (פשנל).
קריירה > כתיבת תסריטים, מחזות, שירים, תרגומים וספרים

לאחר פרישתה ממשחק התמקדה בכתיבת תסריטים לתוכניות טלוויזיה וקטעי קישור למופעי בידור (כגון פסטיבל שירי הילדים). בשנות ה-80 כתבה תסריטים לתוכנית "זהו זה!", בהנחיית בעלה, עמו גם כתבה ספר ילדים ("שאול הטרקטור"), הייתה שותפה לכתיבת שניים משיריו: "יש אי שם" ו"את, אני והדייג הוויקינגי", וכתבה קטעי קישור למופעיו.
בשנת 1988 כתבה את התסריט לסדרה הקומית "כן מה?!" ששודרה בערוץ הראשון, וכתבה מערכונים לתוכניות הבידור של חנה לסלאו "סקס, שקרים וחנה לסלאו" ו"החיים על פי לסלאו".
המחזה הראשון שכתבה, "אהבת מוות", נכתב בשנת 1991 והוצג לראשונה בתיאטרון החאן הירושלמי. המחזה ביים על ידי אלדד זיו והוצג בשנים 1992–1993 בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן. בשנת 2017 הוצג המחזה שוב בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של גלעד קמחי.
בשנים 1993–1998 כתבה קטעי קישור ומערכונים עבור התוכנית "לילה גוב", ששידרה הזכיינית טלעד בערוץ 2.
בשנת 1999 העלה התיאטרון הקאמרי מחזה שני שלה, "חברות הכי טובות" בבימויה של עדנה מזי"א. ההצגה זכתה להצלחה גדולה, ושיתוף הפעולה בין גוב למזי"א גם המשיך במחזות הבאים שכתבה גוב לתיאטרון הקאמרי. "חברות הכי טובות" גם עובד לסדרת דרמה בשלושה חלקים עובר HOT ב-2006, עלה שוב בתיאטרון הספרייה ב-2009, וכקופרודוקציה של הקאמרי ובית לסין ב-2013.
המחזות הבאים שהעלתה עם עדנה מזי"א היו: "ליזיסטרטה 2000" (2001), "עקר בית" (2004), סיפורו של טייס הפורש לפנסיה מוקדמת ומתקשה להסתגל לשגרת החיים החדשה (עלה שוב בקאמרי ב-2015). "אוי, אלוהים" (2008), בו אלוהים בכבודו ובעצמו בא לטיפול אצל פסיכולוגית. המחזה עלה שוב בתיאטרון החאן ב-2019. ו"משפחה חמה" (2009) קומדית מצבים על ארוחה משפחתית.
ב-2004 הופק סרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'", לפי סיפור שלה.
בשנת 2006, כתבה בעקבות בקשתו של הבמאי אילן רונן, את העיבוד הבימתי למחזמר "הלהקה" עבור תיאטרון הבימה.
בנוסף, עסקה גוב בתרגום מחזות לעברית. תרגמה בין השאר את המחזות "אמא קוראז' וילדיה" ו"ויה דולורוזה" (על פי דייוויד הר).
קריירה > סוף טוב

"סוף טוב", המחזה האחרון שכתבה גוב, עוסק בהתמודדות של הגיבורה עם מחלת הסרטן, ונכתב בעקבות התמודדותה של גוב עם המחלה. את יחסה לטיפולים כנגד המחלה ביטאה במחזה, שבו הדמות הראשית חולה במחלת הסרטן, אבל מסרבת לקבל טיפולים כימותרפיים ומעדיפה איכות חיים על פני מאבק קשה וממושך במחלה. המחזה הועלה לראשונה על בימת תיאטרון הקאמרי ב-23 ביוני 2011 עם מוזיקה מאת שלומי שבן. הפקת הבכורה רצה למעלה מ-400 פעמים והמחזה תורגם לשפות רבות והועלה בבודפשט, בגרמניה, בפריז ובלונדון. המחזה זכה בפרס ניסים אלוני למחזאות לשנת 2011. את דמותה של גוב, גילמה ענת וקסמן.
פרסים ומועמדויות

2001 - מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי על עיבוד המחזה הקלאסי ליזיסטרטה.
2011 - פרס ניסים אלוני למחזאות על המחזה "סוף טוב"
2012 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבימה מטעם עיריית תל אביב.
חיים אישיים

ב-1977 נישאה לזמר והשחקן גידי גוב, ולהם שלושה ילדים. אחותה הבכורה היא הפסיכותרפיסטית והציירת פיה מיבר.
נפטרה ב-9 בדצמבר 2012 מסרטן המעי הגס. לבקשתה נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
השקפת עולמה

גוב נודעה בהשתייכותה למחנה השמאל הציוני והרבתה להביע את דעותיה הפוליטיות, בעיקר לאחר רצח רבין. לטענתה, מלחמת ששת הימים עדיין לא נגמרה והחברה הישראלית משלמת כיום על תוצאותיה. כתבה טור קבוע בעיתון ידיעות אחרונות.
גוב נמנתה עם החותמים על אמנת כנרת ב-2002, והכריזה על תמיכתה במועמדותה של ציפי לבני לקראת הבחירות לכנסת ה-18.
הייתה ממקימות עמותת "עזרת נשים" למען נפגעות תקיפה מינית.
הנצחה

בשנת 2021 הופק הסרט הדוקומנטרי "ענת גוב: על החיים ועל המוות" (בימוי: תמר טל ענתי).
לאחר מותה, קראה העירייה רחוב על שמה בקריית אונו.
מחזותיה

| הצגה | במאי | תיאטרון | בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| אהבת מוות | מיכאל גורביץ | תיאטרון החאן הירושלמי | 7 בדצמבר 1992 |
| חברות הכי טובות | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | 28 בינואר 1999 |
| ליזיסטרטה 2000 | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | 25 בינואר 2001 |
| צדדים הפוכים | אלמר פולדה | תיאטרון היילברון, גרמניה | 2003 |
| עקר בית | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | 28 ביולי 2004 |
| הלהקה | אילן רונן | תיאטרון הבימה | 27 במאי 2006 |
| אוי, אלוהים | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | 2008 |
| משפחה חמה | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | יוני 2009 |
| סוף טוב | עדנה מזי"א | תיאטרון הקאמרי | 23 ביוני 2011 |
ספרים ומחזות שיצאו בדפוס

שאול הטרקטור (עם גידי גוב), תל אביב: כנרת, 1989.
חברות הכי טובות: מחזה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001.
ליסיסטרטה 2000: קומדיה יוונית על פי אריסטופנס, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001.
עקר בית: מחזה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005.
סוף טוב: מחזה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2012.
הערות שוליים

↑  אבא מצליח - אבל עצבני, דבר, 5 ביוני 1974
↑  חיים נגיד, זהו (זה) בידור!, מעריב, 1 באוגוסט 1984
ענת גלאון, זהו זה ולא אחר - מי האנשים שעומדים מאחרי זהו זה, חדשות, 16 באוקטובר 1989
↑  אחד לאחד - גידי גוב - דרך ארץ - ההופעה, חדשות, 6 באוקטובר 1988
דילוג מעל לרף - אין עוד יום - ההופעה, חדשות, 20 בדצמבר 1991
↑  החיים אחרי מאש"ה, כותרת ראשית, 7 בדצמבר 1988
↑  לאן הערב, חדשות, 8 ביולי 1993
↑  תמי לוביץ, חאן ועכשיו, חדשות, 7 במרץ 1991
↑  אהבת מוות - הצגה, חדשות, 10 ביוני 1993
↑   מיכאל הנדלזלץ, "אהבת מוות": הספוילר של החיים, באתר הארץ, 1 בפברואר 2017
↑  עכבר העיר, חברות הכי טובות, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2006
↑  שיר חכם, "חברות הכי טובות" יעלה מחדש, באתר הארץ, 8 בינואר 2013
↑  עירית נחמני, ‏כי גברים הרי לא יכולים בלי מין, באתר גלובס, 2 באפריל 2001
↑  ציפי שוחט, עקר בית, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2004
↑  מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "עקר בית": גלגול בעייתי לקלאסיקה טובה, באתר הארץ, 18 בפברואר 2015
↑  נתי אורנן, עכבר העיר ת"א, אין הבדל בין קבצן לאלוהים, באתר הארץ, 14 במרץ 2008
ציפי שוחט, בראשית בכה אלוהים, באתר הארץ, 11 במרץ 2008
↑  ננו שבתאי, ההצגה הזו נותנת במה לגבר מכה. בכל זאת - הוא אלוהים, באתר הארץ, 15 ביולי 2019
↑  מיכאל הנדלזלץ, משפחה חמה: הקהל אוהב, באתר הארץ, 5 ביולי 2009
איתן בר-יוסף, משפחה חמה: אירוע עגום למדי, באתר הארץ, 11 ביולי 2009
↑  ציפי שוחט, הבימה הציעה לענת גוב לכתוב מחזמר לפי "הלהקה", באתר הארץ, 12 ביולי 2005
↑  ציפי שוחט, המחזאית ענת גוב תעלה מחזמר על הסרטן, באתר הארץ, 16 בינואר 2011
↑  סיון שדמון, עכבר העיר אונליין, "סוף טוב": לדבר על סרטן ולא להגיד עליו כלום, באתר הארץ, 28 ביוני 2011
↑  ציפי שוחט, "כטוב בעיניכם" מועמדת ל-11 פרסי תיאטרון, באתר הארץ, 17 בפברואר 2002
↑  מיבר קמחי פיה - | מכון אדלר, באתר | מכון אדלר, ‏1 ביולי 2016
↑  ציפי שוחט, מאות ליוו את ענת גוב בדרכה האחרונה, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2012
↑  ציפי שוחט, כמה טוב להיות ענת גוב, באתר הארץ, 26 במאי 2006
↑  ורד לוי-ברזילי, בטבריה הגדרנו את מדינת היהודים, באתר הארץ, 1 בינואר 2002
↑  נעמה לנסקי, גידי וייץ, עכשיו תורך, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2007
↑   גילי איזיקוביץ, "ענת גוב: על החיים ועל המוות": איזה חיים נפלאים היו לה, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2021
↑  רחוב על שם ענת גוב נחנך בקרית אונו; גידי גוב בטקס: "כבוד גדול", באתר ynet, 19 בינואר 2024
↑  עיבוד עכשווי לקומדיה היוונית מאת אריסטופאנס
↑  פרויקט משותף של מחזאים ישראלים ופלסטינים
↑  מידע בגרמנית על פרוייקט "צדדים הפוכים"
↑  על פי תסריט מאת אבי נשר ושרון הראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291642405171  PLWABN: 9810577538505606  BnF: cb150013347 (data)  GND: 128581298  ISNI: 0000 0000 7846 325X  LCCN: n84072697  NKC: zmp2015880391  VIAF: 57668528   WorldCat (עם VIAF): 57668528
נטע פלוצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1944 (בת 80) פולין
 שם לידה:  רוזה פלוצקי 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1963
 עיסוק:  במאית תיאטרון שחקנית מורה למשחק
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן נתיב
 
נטע פלוצקי (נולדה ב-4 ביולי 1944) היא במאית תיאטרון, שחקנית ומורה למשחק ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בפולין בשם רוזה פלוצקי. בגיל ארבע הופרדה מהוריה ונשלחה לטיפולים במי גופרית בסנטוריום. כשחזרה לביתה רשמו אותה הוריה ללימודי בלט כדרך לשמור על בריאותה, וכך החל הקשר שלה עם עולם המחול והתיאטרון. עד גיל 12 המשיכה ללמוד ריתמיקה, בלט קלאסי וריקודים בלקניים.
בעקבות התקוממות הפועלים בגדנסק החליט אביה לעלות לארץ ב-1957 והיא נשלחה ללמוד בכפר הנוער נווה הדסה. ב-1963, במקביל לשירותה הצבאי, התקבלה למחזור הראשון של בית הספר של ניסן נתיב, ולאחר שחרורה השלימה תואר ראשון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980, בזמן שכיכבה בהצגה "רשומון" פגשה את אאוג'ניו ברבה שהזמין אותה ללימודים בבית הספר לאנתרופולוגיה של התיאטרון(אנ') מייסודו, ובתיאטרון אודין(אנ') בדנמרק, שם תירגלה את הטכניקה של גרוטובסקי.
בשנת 1976 החלה לתרגל יוגה, טאי צ'י וצ'י קונג בהם התמידה גם בעת שחיה מחוץ לישראל, ובמהלך לימודיה נחשפה גם לתיאטרון הבוטו היפני. בשנת 1981 נסעה ליפן ללמוד אצל המאסטר קזואו אונו(אנ'), ומאז שילבה את הבוטו במשחק ובבימוי.
כששבה לישראל תיעדה את חוויותיה בהצגת היחיד "התנסויות של שחקנית" שעלתה במוזיאון תל אביב. על סמך הניסיון שצברה בתיאטרון אודין הקימה ב-1985 את "בית הספר להכשרת השחקן היוצר" במרכז לתיאטרון בעכו יחד עם רפי גולדווסר ודודי מעיין, בניסיון להעשיר את אמצעי הביטוי של שחקנים מנוסים וטירונים ולצייד אותם בכלים אמנותיים שלא נלמדו עד אז במוסדות הקונוונציונליים.
ב-1998 הצטרפה יחד עם בן זוגה פבלו זלצמן למעבדת התיאטרון של דודי מעיין בקיבוץ כברי ובשנת 2000 הקימו השלושה את מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי.
ב-2006 העלתה פלוצקי את ההצגה "ויה דה לה רוז'ה" המבוססת על סיפור חייה, וב-2010 העלתה את המופע "מנקלה שלי" שגם הוא מורכב מפסיפס של אירועים מחייה כאומנית המקדישה את חייה לחיפוש אושר ואהבה.
בימינו מלמדת פלוצקי בניסן נתיב, במכללת תל חי, בסמינר הקיבוצים ובקריית החינוך דרור.
קריירה מקצועית > שחקנית תיאטרון

זקנים לנצח (פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, 2018)
המחברת הגדולה (תיאטרון הסימטה, 1992)
כולם נגד כולם (הסימטה, 1989)
סינים סינים (הסימטה, 1987)
רפליקה (הבימה, 1986)
טריו שינקין (צוותא, 1985)
האדונית והרוכל (תיאטרון חיפה, 1985)
דגילטע פיש (1984)
הרפתקאות החייל איוון צ'ונקין (החאן, 1980)
מולייר (החאן, 1980)
רשומון (החאן, 1980)
מֶרסְיֶה וקַאמְיֶה (החאן, 1979)
משיח בא, משיח בא! (החאן, 1978)
המבול (החאן, 1976)
מסתורים (החאן, 1976)
פרסים (החאן, 1974)
משרתם של שני אדונים (החאן, 1974)
לתקן את התנ"ך (אוניברסיטת תל אביב, 1974)
שבעת הקבצנים (החאן, 1979)
הרפתקה בקרקס (התיאטרון לילדים ולנוער, 1973)
קריירה מקצועית > שחקנית טלוויזיה וקולנוע

איפה אתה חי? (הערוץ הראשון, 2015)
טבור (בימוי: נטעלי בראון, 2005)
גינונים אירופאים (בימוי: חוני המעגל, 1997)
חמישייה על הגג (הערוץ הראשון, 1991)
אשר (בימוי: סרג' אנקרי, 1982, לצד שלמה בראבא)
בערוגות החשק (הטלוויזיה הכללית, 1977)
הגלולה (1972)
קריירה מקצועית > במאית תיאטרון

בזאר מקור חיים 44 - תיאטרון ירושלים, 1990
השחף - המרכז לתיאטרון בעכו, 1987
משפט האלמנה עם הרוח - המרכז לתיאטרון בעכו, 1985
חיים בין הצורות - 1984
חיים אישיים

ב-1970 נישאה לשחקן שלמה תרשיש אך השניים התגרשו לאחר מספר שנים. כיום נמצאת בזוגיות עם הבמאי פבלו זלצמן.
בשנת 2008 הוענק לה פרס קיפוד הזהב על תרומתה רבת השנים לתיאטרון הפרינג'.
הערות שוליים

↑  ⁨יפנית כחול לבן | ⁨מעריב⁩ | 25 מאי 1984 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  הפואטיקה של הבוטו, ראיון עם נטע פלוצקי, באתר יומני מחול
↑  ⁨נטע פלוצקי חוזרת ממסע ארור ויוצאת בהצגת יחיד על האשה הנכספת ⁩ | ⁨דבר⁩ | 14 דצמבר 1983 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨עכו לא עושים אודישנס⁩ | ⁨חדשות⁩ | 1 אוגוסט 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑   יאיר אשכנזי, התיאטרון האלטרנטיבי באמת בישראל מתקיים במקום לא צפוי, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2019
↑  ויה דה לה רוזה, באתר מרכז היוצרים שלומי
↑  מנקלה שלי, באתר מרכז היוצרים שלומי
↑  זקנים לנצח, באתר www.tmu-na.org.il
↑  ⁨חישול והישרדות | ⁨חדשות⁩ | 13 מרץ 1992 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨הסכיזופרניה של פלוצקי ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 1 ספטמבר 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨נטע פלוצקי⁩ | ⁨חדשות⁩ | 5 ינואר 1987 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  רפליקה, באתר archive.habima.co.il
↑  ⁨תאונה בשינקין⁩ | ⁨מעריב⁩ | 21 נובמבר 1985 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨אני זוכרת רק שהתרגשנו | ⁨חדשות⁩ | 1 ינואר 1985 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מעשה בחייל ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 4 יוני 1980 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨חגיגה מוליירית ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 22 יוני 1980 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ארבעה פנים לאמת ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 10 פברואר 1980 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  michalgovrin - "מֶרסְיֶה וקַאמְיֶה" (פרמיירה עולמית), באתר www.michalgovrin.com
↑  בכורה - משיח ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 3 פברואר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨תיאטרון * ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 2 ינואר 1976 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  מיסתורים, באתר תיאטרון החאן
↑  ⁨Page 27 Advertisements Column 2⁩ | ⁨מעריב⁩ | 10 יוני 1974 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨שבעת הקבצנים" המופלאים " ⁩ | ⁨דבר⁩ | 4 יולי 1979 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  נוגה כהן, ביקורת - אגדה בלי הפי־אנד - "שבעת הקבצנים" בתיאטרון החאן. על־פי סיפוריו של ר' נחמן מברסלב. עיבוד, בימוי ועיצוב: יוסי יזרעאלי, כל העיר, 5 באוקטובר 1979
↑  ⁨הצגות חדשות בתיאטרון לנוער ⁩ | ⁨דבר⁩ | 4 אוקטובר 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  אשר, באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
↑  ⁨תיאטרון⁩ | ⁨חדשות⁩ | 18 מאי 1990 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨ביקורת ⁩ | ⁨כותרת ראשית⁩ | 1 פברואר 1984 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 6161149688734941828   WorldCat (עם VIAF): 6161149688734941828
רחל קשת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוגוסט 1976 (בת 48) חיפה
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  זכרון יעקב
 פעילות בולטת:  מקימת המעבדה למשחק בירושלים
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב (2001)  אוניברסיטת תל אביב (2014) 
 מקצוע:  במאית תיאטרון
 השקפה דתית:  דתייה
 מספר צאצאים:  6
 פרסים והוקרה:  פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך (2016)  פרס קיפוד הזהב (2015) 
 
רחל קשת (נולדה ב-17 באוגוסט 1976) היא שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית, ומנהלת המעבדה למשחק בירושלים.
ביוגרפיה

קשת נולדה בחיפה לאם דתייה ואב חילוני, ומנהלת אורח חיים דתי. למדה באולפנת אמי"ת (עירוני ו') בעיר, וכבר מגיל 13 החלה לשחק במסגרת חוג לתיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה כקצינת הוראה במחו"ה אלון, ולאחר שחרורה למדה במדרשת עין הנציב ובמדרשת ברוריה.
לדבריה, דווקא מתוך לימוד התורה היה לה ברור שהיא רוצה להתמקצע בעולם התיאטרון כבמאית וכשחקנית, ולכן המשיכה ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וסיימה תואר ראשון בשנת 2001.
עם סיום לימודיה פנתה עם עוד חמש יוצרות דתיות צעירות שלמדו במסגרות חילוניות לתיאטרון עכו, שם יצרו את ההצגה "אל תגידו מים מים" בהשראת הסוגיה התלמודית "ארבעה נכנסו לפרדס", הצגה שקיבלה צל"ש בפסטיבל עכו 2002. להצגת הבכורה שלה הגיעה קשת כשהיא אם לתינוק ובחודש השמיני להריונה השני. בשנת 2009 נרשמה ללימודי תואר שני במסלול שחקן יוצר באוניברסיטת תל אביב, וסיימה את התואר בשנת 2014.
בשנת 2015 הקימה קשת תיאטרון עצמאי "תיאטרון רחל קשת" שבמסגרתו פועל בית הספר ללימודי תיאטרון המעבדה למשחק, שבראשו היא עומדת. כמו כן היא מנהלת שותפה של קבוצת הפייסבוק "דתיות עסקיות מדברות" המונה למעלה מ-6000 נשות עסקים מהמגזר הדתי.
קריירה מקצועית

חתוך דק דק - מופע במסגרת פסטיבל עכו 2004 לצד טובה בירנבאום ורחל גץ-סלומון העוסק במקומה של האישה בחברה מתוך ריטואלים נשיים.
מה את אומרת - סיפורה האמיתי של מתבגרת במגזר הדתי החווה פגיעה מינית. זוכת פרס התיאטרון היהודי לשנת תשע"ב.
פייס to face - הצגה דיגיטלית שיצרה קשת בשיתוף עם השחקנית נעמה ארלקי על התמכרות למדיה, בדידות, חברות והקשבה. תיאטרון רחל קשת, 2015
ותהר ותלד - יצירה משותפת עם חנה ואזנה גרינולד. פרויקט הגמר של קשת לתואר השני בתיאטרון, שבמרכזו נשים שבוחרות לא להביא ילדים לעולם. ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב למבצעת השנה. תמונע, 2015.
בית חם - מחזה המבוסס על סיפורי החיים של נשים שבתיהן נשרפו. תיאטרון הידית, 2019
ישראל תיקונים בע"מ - מופע תפילה תיאטרלי מוזיקלי בהשראת הבעש"ט. 2021
פרסים והישגים

זוכת פרס שר החינוך לתרבות יהודית 2016
זוכת פרס קיפוד הזהב לשנת 2015
נכללה ברשימת 50 נשים מובילות במגזר הדתי, 2012[דרוש מקור]
חיים אישיים

קשת נשואה, אם לשישה, ומתגוררת ביישוב תקוע.
הערות שוליים

↑  רחל קשת, About רחל, באתר Facebook
↑  עידוא דגן, ‏באים בשביל החומוס, נשארים בשביל הפרינג', באתר גלובס, 17 באוגוסט 2004
↑  מה את אומרת – המעבדה למשחק בירושלים
1 2  עינת אוליבייר, ‏פנים אל מול פנים, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2015
↑  ותהר ותלד, באתר www.tmu-na.org.il
↑  בית חם: אנסמבל רחל קשת בסיפורי שריפה ובית, באתר תיאטרון הידית
↑  כרזת המופע "ישראל תיקונים בע"מ"
↑  השחקנית שמטלטלת את המגזר הדתי זכתה בפרס שר החינוך, באתר "סרוגים", 10 באוגוסט 2016
↑  אמש התקיים טקס פרס קיפוד הזהב - 2015, באתר www.facebook.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410200605171  VIAF: 56152501107510682104   WorldCat (עם VIAF): 56152501107510682104