stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרטת המרמרה
מיקום

האנדרטה הוקמה בנמל עזה, שהיה היעד הסופי המקורי של משט המרמרה.
הריסה

במהלך השתלטות משותפת של שייטת 13, חילות השריון, ההנדסה והאוויר על בסיס הקומנדו הימי של החמאס בנמל עזה, הרסו חיילי גדוד
605 מחיל ההנדסה את האנדרטה. הריסת האנדרטה התקיימה ביום בו הודיעו בטורקיה על כוונה להוציא משט ימי נוסף במטרה לשבור את הסגר על רצועת עזה. חלק מהחיילים שהיו מעורבים בהריסה לקחו חלק בהשתלטות על משט המרמרה ב-2010. האנדרטה עמדה על תילה כ-12 שנים וחצי.
ראו גם

המשט לעזה (2010)
הערות שוליים

↑  4 שנים אחרי: הרוג עשירי מתקרית המרמרה, באתר ynet, 24 במאי 2014
↑  תום שרון, ‏צפו: חנוכת אנדרטה להרוגי המרמרה בעזה, באתר ‏מאקו‏, 31 במאי 2011
↑  יואב זיתון, שייטת 13 השתלטה על מעגן הקומנדו הימי בעזה, והחריבה את אנדרטת המרמרה, באתר ynet, 16 בנובמבר 2023
↑  ביום בו הודיעו על משט חדש מטורקיה לעזה: שייטת 13 הפילה את 'אנדרטת המרמרה', באתר JDN‏, 16 בנובמבר 2023
↑  "אנדרטת המרמרה" הופלה - בידי לוחמי השייטת: תיעוד ההשתלטות על "הנמל של עזה", באתר ‏מאקו‏, 16 בנובמבר 2023
אנה אנקה (ציירת)

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1859 סקיין, דנמרק 
 פטירה:  15 באפריל 1935 (בגיל 75) סקיין, דנמרק 
 שם לידה:  Anna Kirstine Brøndum 
 תקופת הפעילות:  1874–1935 (כ־61 שנים) 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפעה על ידי:  וילהלם קיהן, קרל מאסן, מייקל אנקה 
 יצירות ידועות:  Michael Ancher Painting on the Shore, A field sermon, The maid in the kitchen, A Funeral 
 פרסים והוקרה:  מלגת הנסיעות של תגאה ברנדט (1924)  מדליית אקרסברג (1904)  Ingenio et arti (1913) 
 בן או בת זוג:  מייקל אנקה (1880–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  הלגה אנקר 
 
אנה אנקה (בדנית: Anna Ancher;‏ 18 באוגוסט 1859 – 15 באפריל 1935) הייתה אמנית דנית המזוהה עם ציירי סקיין, מושבת אמנים בנקודה הצפונית של יוטלנד, דנמרק. היא נחשבת לאחת מגדולי האמנים הוויזואליים של דנמרק.
ביוגרפיה

אנה קירסטין ברונדום נולדה בסקגן, דנמרק, בתם של אן הדוויג מולר (1826–1916) ואריק אנדרסן ברונדום (1820–1890). היא הייתה היחידה מבין ציירי סקגן שנולדה וגדלה בסקגן, שם היה לאביה מלון בשם ברונדמס. הכישרון האמנותי של אנה אנקה התגלה כבר בגיל צעיר והיא הכירה את האמנות הציור באמצעות האמנים הרבים שהתיישבו לצייר בסקגן, בצפון יוטלנד.
בזמן שלמדה שלוש שנים ציור במכללת הציור של וילהלם קיהן בקופנהגן, פיתחה סגנון משלה והייתה חלוצה בהתבוננות ביחסי הגומלין של צבעים שונים באור הטבעי. היא גם למדה ציור בפריז יחד עם ציירת סקיין נוספת מארי טריפק, שתחתן עם פדר סוורין קרוייר.
בשנת 1880 נישאה לצייר מיקל אנקר, אותו הכירה בסקגן. נולד להם ילד אחד, הבת הלגה אנקה. למרות הלחץ מצד החברה שנשים נשואות צריכות להתמסר לחובות הבית, היא המשיכה לצייר לאחר הנישואין.
ביוגרפיה > קריירה

אנה אנקה נחשבה לאחת האומנויות הדניות הגדולות מתוקף יכולותיה כציירת דמויות. אמנותה מצאה את ביטויה בפריצת הדרך המודרנית של האמנות הנורדית לעבר תיאור אמיתי יותר של המציאות.
אנקה העדיפה לצייר פנים ונושאים פשוטים מחיי היומיום של אנשי סקגן, במיוחד דייגים, נשים וילדים. היא הייתה עסוקה מאוד בחקר אור וצבע. היא גם יצרה יצירות מורכבות יותר. עבודותיה של אנה אנקה ייצגו לעיתים קרובות את האמנות דנית בארצות אחרות. היא ידועה ביצירותיה תיאור אנשים ממושבת האמנות של סקגן, כולל אישה עיוורת.
אנה אנקה זכתה לשבחים על ציורה בו היא מתארת אשה בלונדינית ארוכת שיער וערומה בצד אחד של היצירה, צלב לוויה באמצע ואישה אדוקה מבוגרת עטופה בלבוש שחור. ההקשר הדתי של הציור יכול להיות קשור לחינוך הדתי של אנקה עצמה. הצגתה את העירום הנשי ייחודי לאותה תקופה, בהתחשב בכך שאישה זו אינה מוצגת מינית באופן גלוי, ונוצרה אך ורק כאובייקט למשוך מבט גברי, כפי שהיה אופייני בקרב ציורי עירום נשי. אליס פרייס טוענת כי ציור זה משקף את עמדתה של אנקה כאשה מאמינה החיה באורח החיים הבוהמייני המסורתי של אמנים. הציור מעיד לדעת פרייס על הקונפליקט הפנימי המתמשך של האמנית.
היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי. היא זכתה במדליה בשנים 1913 ו-1924.
אנקה נכללה בתערוכת 2018, "נשים בפריז "1850–1900."
מורשת

הבית של אן ומיקל אנקר נרכש בשנת 1884. בשנת 1913 נוסף לנכס סטודיו גדול. בהווה זה חלק ממה שמוצג בפומבי כמוזיאון המוקדש לאנה ולמייקל אנקה. עם מותה בשנת 1964, בתם, הלגה אנקה, עזבה את הבית ואת כל תוכנו לידי קרן. בית המגורים לשעבר שוחזר ונפתח כמוזיאון ואטרקציית מבקרים.
הריהוט והציורים המקוריים שיצרו האמנים מוצגים בבית ובסטודיו המשוחזרים. תערוכות אמנות נערכות בבית סקסילד (Saxilds Gaard), בניין נוסף על הנכס. הוא מלא בתצוגות של ציורים של בני הזוג, כמו גם על ידי ציירים רבים אחרים של סקגן שהרכיבו את מעגל החברים שלהם.
הערות שוליים

↑  Carl Frederik Bricka, 199 (Dansk biografisk Lexikon / I. Bind. Aaberg - Beaumelle), runeberg.org (בדנית)
↑  Anna Ancher | lex.dk, Den Store Danske (בדנית)
↑  Anchers Hus, Skagens Kunstmuseer (בדנית)
↑  The Skagen Painters - Den Hirschsprungske Samling, www.hirschsprung.dk
↑  "Loss, the Female Nude, and Anna Ancher's Sorg: A Woman's Own Modernism", www.gale.com (באנגלית)
↑  Niels Jensen, Forfattere, litteraturpriser mv., www.litteraturpriser.dk, ‏2020-11-25 (בדנית)
↑  "Anne and Michael Ancher’s house", HugeDomains (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433072705171  PLWABN: 9810617386105606  BIBSYS: 90086450  BnF: cb125063357 (data)  GND: 118847414  ISNI: 0000 0001 2138 1533  KulturNav: b708fd6f-4a8b-48e0-989a-53b4a497ebd0  LCCN: n79081802  NTA: 072652292  RKD: 1605  SELIBR: 259901  SUDOC: 034293515  ULAN: 500031632  VIAF: 69035798   WorldCat (עם VIAF): 69035798 
אנה אנקה, 1912
אינקלינגס

פונדק העיט והילד (The Eagle and Child,מתורגם לעיתים גם בשם "פונדק הציפור והתינוק") שבו נהגו חברי האינקלינגס להיפגש בערבי שלישי ב-1939.
הפינה של הפאב "העיט והילד" בה נפגשו חברי האינקלינגס. קיימת שם כיום פינת זיכרון לזכרם.
האינקלינגס (באנגלית: The Inklings) היו חבורה ספרותית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. חברי האינקלינגס (בהם כמה מהסופרים המייסדים של סוגת הפנטזיה: ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס וצ'ארלס ויליאמס) היו ברובם אקדמאים באוניברסיטה. קבוצה זו התקיימה בין שנות ה-30 לבין שנות ה-60 של המאה העשרים.
מאפייני הקבוצה

כנהוג בקבוצות ספרותיות אקדמיות באותה תקופה, היו האינקלינגס כולם גברים. (דורותי סיירס, שלפעמים מוגדרת כחברה באינקלינגס, אכן הייתה חברה קרובה של לואיס ושל ויליאמס, אך לא נכחה אף פעם בפגישות האינקלינגס).
האינקלינגס היו חסידי ספרות מוצהרים, ששיבחו את ערכו של הסיפר בתחום הבדיוני, ועודדו כתיבת הפנטזיה. אף שערכים נוצריים רבים השתקפו בעבודתם של מספר חברים, היו גם חברים אתיאיסטים בקרב חברי הקבוצה.
על ייחודם של האינקלינגס כבני קבוצה חברתית, מעיד וורן לואיס, אחיו של ק.ס. לואיס:
למען הדיוק, האינקלינגס היו לא מועדון ולא אגודה ספרותית, על אף שהיו בהם מטבעם של שניהם. לא היו חוקים, נושאי משרות, נושאים לסדר היום או בחירות רשמיות.
מטרת הקבוצה

המטרה העיקרית לפגישות האינקלינגס הייתה הקראת עבודותיהם הלא מוגמרות של החברים ודיונים עליהן. בין הרומנים שהוקראו לראשונה בפני האינקלינגס ניתן למנות את "שר הטבעות" מפרי עטו של טולקין, "Out of the Silent Planet" של לואיס, ויצירתו של ויליאמס "הלאווין". אחד מסיפוריו של טולקין, "מסמכי מועדון הרעיונות" מבוסס על האינקלינגס.
לא כל פגישות האינקלינגס היו רציניות לגמרי; חברי האינקלינגס שיעשעו עצמם בתחרויות, כמו למשל: לראות מי יכול לקרוא את הפרוזה הידועה לשמצה של אמנדה מקיטריק רוז למשך הזמן הארוך ביותר מבלי לפרוץ בצחוק.
עד סוף 1949 התקיימו פעילויות החבורה בדרך כלל בערבי שלישי בחדרי הקולג' של ק.ס. לואיס. האינקלינגס נודעו בכך שהתכנסו מדי פעם בפאב מקומי בשם "העיט והילד" (The Eagle and Child), שנודע גם כ"הציפור והתינוק" (The Bird and Baby), או פשוט: "הציפור". בהתאם לאמונות שכיחות בקרב האקדמאים באותה התקופה, הם לא הקריאו את יצירותיהם בפאב. בשעות מאוחרות יותר התקיימו הפגישות בפאב "השֶׂה והדגל" (The Lamb and Flag), הממוקם מעבר לרחוב, ובשנים מוקדמות האינקלינגס נפגשו גם בפאבים אחרים, אבל "העיט והילד" השאיר את חותמו.
מקור השם

במקור, השם "אינקלינגס" התייחס למועדון דיונים ב"קולג' אוניברסיטה", שנוסד על ידי אדוארד טנגיי לין (Edward Tangye Lean), סטודנט לתואר ראשון באותו הזמן ואחיו של הבמאי דייוויד לין, בשנת 1931, גם כן למטרת הקראה בקול של יצירות לא גמורות. המועדון הורכב מסטודנטים ובעלי תוארי כבוד, ביניהם טולקין ולואיס. כאשר לין עזב את אוקספורד ב-1933, המועדון ננטש, והשם הועבר על ידי טולקין ולואיס לקבוצתם במודלין קולג'.
על הקשר בין שני ארגוני ה"אינקלינגס", טולקין אמר:
למרות שמנהגנו היה לקרוא בקול יצירות ממגוון סוגים (ואורכים!), ארגון זה ומנהגו היו נולדים בעת ההיא גם אם המועדון המקורי לא היה קיים מעולם.
מורשת

על שמם של האינקלינגס נקראו כמה אגודות ספרותיות, כמו למשל אגודת האינקלינגס באאכן. מרכז מאריון אי. ווייד, הממוקם בקולג' ויטון שבאילינוי, ארצות הברית, מוקדש לעבודתם של שבעה סופרים בריטים, כולל ארבעה מחברי האינקלינגס (ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, צ'ארלס ויליאמס ואואן ברפילד) ואת דורותי סיירס. האוסף של המרכז כולל מכתבים, כתבי יד, קלטות אודיו ווידאו, תמונות, יצירות אמנות ועוד.
לקריאה נוספת

Carpenter, Humphrey (1979). The Inklings: C.S. Lewis, J.R.R. Tolkien, Charles Williams and Their Friends.
Duriez, Colin; Porter, David (2001). The Inklings Handbook: The Lives, Thought and Writings of C.S. Lewis, J.R.R. Tolkien, Charles Williams, Owen Barfield, and Their Friends.
Duriez, Colin (2003). Tolkien and C.S. Lewis: The Gift of Friendship.
Glyer, Diana (2006). The Company They Keep: C. S. Lewis and J. R. R. Tolkien as Writers in Community.
הערות שוליים

↑  נמצא בכרך התשיעי של ההיסטוריה של הארץ התיכונה (אנ'), "מפלתו של סאורון" (Sauron Defeated).
↑  חדרי הקולג' שלו היו במודלין קולג', אחד מ-39 הקולג'ים הקיימים באוניברסיטת אוקספורד.
אמירה הדרה

אמירה הדרה, 1940
אמירה הדרה (לצרוס) (1917–2006) הייתה ספורטאית ישראלית ומורה לחינוך גופני.
הדרה נולדה בגרמניה. הייתה חברת מכבי בגרמניה, עסקה בכדורסל, התעמלות, שחייה, כדוריד ואתלטיקה. למדה בגרמניה חינוך גופני ועבדה כמורה לחינוך גופני. השתתפה בכינוס הפועל בברלין ב-1937.
עלתה לארץ ישראל ב-1939 לבדה. לימדה בתחילת דרכה בארץ חינוך גופני בעפולה, גניגר וקריית חיים. בהמשך עבדה שנים רבות כמורה לחינוך גופני בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
החזיקה בשיא הפועל בהטלת כידון (30.38 מ'). הייתה חברת נבחרת האתלטיקה של הפועל.
ב-1950 הייתה חברת הנבחרת הראשונה של כדורסל הנשים של ישראל, שנשלחה לאליפות אירופה בכדורסל נשים 1950. הדרה הייתה בין נציגות הפועל בנבחרת, ושיחקה בהגנה. הנבחרת יצאה לאליפות ללא הכנה מספקת, וסיימה במקום ה-11 מתוך 12. הדרה שלחה דיווחים חדשותיים מהאירוע וציינה: ”למדנו הרבה, ונוכיח זאת. קבוצתנו הצעירה — עתידה לפניה, מאחר שתוך שבוע מישחקים אחד הוכיחה התקדמות כה רבה.”
הדרה השתתפה בנבחרת האתלטיקה הקלה של ישראל למכביה השלישית ב-1950.
ב-1950 נבחרה לוועד של התאחדות מורי ההתעמלות בחיפה.
אמירה הדרה עם אביה, 1927
על חוף הים בנהריה, 1943
עם מורה לספורט במחנה בקיסריה, 1943
הערות שוליים

↑  אתלטיקה קלה, קול העם, 24 באוקטובר 1947
↑  אתלטיקה קלה - נבחרת הפועל יוצאת לקפריסין, משמר, 4 באוקטובר 1946
↑  נבחרת כדורסל בנות יוצאת לבודאפשט, על המשמר, 8 במאי 1950
↑  דולק אומשווייף, ישראל בין 12 מדינות בבודאפשט, על המשמר, 2 ביוני 1950
↑  אמירה הדרה, התקדמות רבה במשחקי הישראליות בכדורסל, על המשמר, 7 ביוני 1950
↑  אמירה הדרה, ישראל באליפות אירופה בכדורסל לנשים, על המשמר, 26 במאי 1950
↑  נבחרת ישראל למכבייה, הארץ, 27 בספטמבר 1950
↑  The Haifa section of the Gymnastic Teachers Association, פלסטיין פוסט, 19 בינואר 1950
אנדריי סוקולוב

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1963 (בן 61) וורקוטה, ברה"מ 
 הישג בולט:  השתתפות בתחרות מועמדים של אליפות העולם בשחמט 1987
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1984
 מד כושר מרבי:  2645 (ינואר 1987)
 מד כושר נוכחי:  2454 ‏(אוקטובר 2024)
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה, צרפת
 פרסים והוקרה:  מדליה על ההצטיינות בעמל 
 
אנדריי סוקולוב (ברוסית: Андре́й Соколо́в;‏ נולד ב-20 במרץ 1963, וורקוטה ברית המועצות) הוא שחמטאי סובייטי, צרפתי בדרגת רב אמן. היה אלוף ברית המועצות בשחמט, התחרה באליפות העולם בשחמט.
נכון ליוני 2020, מדורג במקום ה-26 בצרפת לפי מד כושר.
ביוגרפיה

אנדריי סוקולוב נולד למשפחת קצין בצבא הסובייטי, חובב שחמט. בשנת 1984 הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט.
בשנת 1986 התמודד על הזכות לשחק עם גארי קספרוב על תואר אלוף העולם. במסגרת זו הוא ניצח בחצי הגמר את רפאל ואגניאן ובגמר את ארטור יוסופוב. כדי להגיע לדו-קרב עם אלוף העולם המכהן הוא היה צריך לנצח את אנטולי קרפוב, אך הוא הפסיד 3.5:7.5.
אנדריי סוקולוב ניצח בתחרויות רבות, אך לא הצליח לשחזר את הישגיו בשנים 1985–1986.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא לא השתתף בתחרויות רבות ובשנת 2000 עבר להתגורר בצרפת.
סוקולוב באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1984 ל-2006 השתתף אנדריי סוקולוב ב-4 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1984 | 2 עת | ברית המועצות | 2505 | 5.5 מ-8 | 4+ 3= 1- | 68.8 | 1 קבוצתי, 5 אישי |
|  1986 | 3 | ברית המועצות | 2620 | 6 מ-9 | 4+ 4= 1- | 66.7 | 1 קבוצתי, 9 אישי |
|  2002 | 3 | צרפת | 2587 | 3.5 מ-8 | 1+ 5= 2- | 43.8 | 24 קבוצתי |
|  2006 | 3 | צרפת | 2628 | 4 מ-8 | 1+ 6= 1- | 50.0 | 7 קבוצתי, 86 אישי |
הערות שוליים

↑  Sokolov, Andreï - Men's Chess Olympiads, באתר OlimpBase
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 452149489134593810002   WorldCat (עם VIAF): 452149489134593810002 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנה אסטי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1990 (בת 34) צ'רקאסי, צ'רקאסי (מחוז), הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות
 שם לידה:  אנה דזיובה
 שם במה:  Anna Asti 
 מוקד פעילות:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  פופ • דאנס-פופ
 שפה מועדפת:  רוסית, אנגלית, אוקראינית 
 חברת תקליטים:  יוניברסל רוסיה
 פרסים והוקרה:  Russian National Music Award for Female Singer of the Year (2023)  Russian National Music Award for Music Video of the Year (2023)  Russian National Music Award for Female Singer of the Year (2024) 
 פרופיל ב-IMDb
 חברים לשעבר
 ארטיק & אסטי (2010–2021)
 
אנה דזיובה (ברוסית: А́нна Дзю́ба, באוקראינית: Га́нна Дзю́ба; נולדה ב-24 ביוני 1990), הידועה בשם הבמה אנה אסטי (Anna Asti), היא זמרת רוסייה ממוצא אוקראיני. סולנית לשעבר מלהקת ארטיק & אסטי, בשנים 2010–2021.
ביוגרפיה

אנה דזיובה נולדה ב-24 ביוני 1990 בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה. בצעירותם שרו הוריה של אנה בלהקה מוזיקלית, אך לא זכו להצלחה רבה בתחום. לזמרת יש אחות גדולה.
בשנת 2010, המפיק ארטיום אומריקין החליט ליצור פרויקט מוזיקלי חדש - ארטיק & אסטי. באינטרנט הוא נתקל בהקלטה של המבצעת אנה דז'יובה והציע לה שיתוף פעולה. באולפן מוזיקה בקייב הם הקליטו את היצירה המשותפת הראשונה שלהם "Antistress".
בשנת 2013, עברה אסטי מקייב למוסקבה. לאחר יציאת אלבום האולפן השני Здесь и сейчас של ההרכב ארטיק & אסטי, הקבוצה זכתה לפופולריות רבה: האלבום הגיע לשלוש פעמים פלטינה והוכר כאחד הפופולריים ב-2015 על פי Yandex.Music.
בשנים 2018–2019 היא פתחה שני מכוני יופי במוסקבה תחת השם "Бюро красоты от Анны ASTI".
ב-2 בנובמבר 2021, הודיע ארטיק על עזיבת הזמרת אסטי מהקבוצה ארטיק & אסטי. הקבוצה המשיכה בפעילותה בהרכב שונה, מאז שעזבה את הקבוצה, החלה אסטי קריירת סולו משלה.
ב-2 באוקטובר 2023 פורסם שקיבלה אזרחות רוסית.
חיים אישים

בדצמבר 2020, נישאה אסטי לאיש עסקים רוסי סטניסלב יורקין.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2022: Феникс
2023: Царица
דיסקוגרפיה > סינגלים

2022: "Феникс"
2022: "Хобби" (בהשתתפות פיליפ קירקורוב)
2022: "По барам"
2022: "Ночью на кухне"
2022: "Как любовь твою понять?" (בהשתתפות ג'וני)
2023: "Верю в тебя"
2023: "Царица"
הערות שוליים

↑  https://eadaily.com/ru/news/2023/10/02/ukrainskaya-pevica-anna-asti-poluchila-rossiyskiy-pasport
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 6646 1694  MusicBrainz: b934679c-d157-4d13-8618-6c21d212438d
אנדורה (מחזה)

| --- | --- |

 כתיבה:  מקס פריש 
 הצגת בכורה:  2 בנובמבר 1961 
 שפה:  גרמנית 
 
אנדורה (Andorra) הוא מחזה אנטי-פשיסטי שכתב מקס פריש מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, אולם הוא עלה לראשונה רק בנובמבר 1961 בציריך, ובפברואר 1962 בתיאטרון חיפה. השם "אנדורה" מתייחס לארץ דמיונית ואין לו כל קשר לנסיכות אנדורה האמיתית שבין צרפת לספרד. המחזה החשוב הראשון שנכתב על השואה בגרמנית.
עלילה

המחזה מתרחש בעיר-מדינה דמיונית ומוצג כאגדה טרגית ללא עיגון היסטורי וללא כל הקשר פוליטי או חברתי. המחזה מחולק ל-12 תמונות.
גיבור המחזה הוא אנדרי, נער הסבור שהוא יהודי, הגדל בבית אביו המאמץ, שהציל אותו מידי כוחות ה"שחורים" האנטישמים (רמז לנאצים) שפלשו לאנדורה בילדותו. אנדרי מתאהב בבת אביו המאמץ, ברבלין.
אולם, במהלך המחזה מתגלה כי אנדרי אינו מאומץ כלל אלא שהוא בנו האמיתי של האב ושל "הסניורה", אשה מן ה"שחורים" והוא אינו יהודי כלל. מתברר כי האב המציא את הסיפור משום שהתבייש בממזר שנולד לו מחוץ לנישואין וביקש להציג עצמו כדמות נאצלת. הדבר מסביר גם את נסיונותיו של האב למנוע קשר רומנטי בין אנדרי לברבלין, שהיא למעשה אחותו למחצה. למרות שאינו יהודי, מוצא עצמו אנדרי במרכזן של התנכלויות אנטישמיות, עם איומם של ה"שחורים" לפלוש שנית לאנדורה. על אף שאביו מגלה את הסוד, שהבן אינו יהודי, על מנת להצילו, תושבי אנדורה אינם מוכנים לקבל זאת.
כאשר פולשים לבסוף ה"שחורים" לאנדורה מתאבד האב. אנדרי נלקח ל"מסדר זיהוי" בו מצביעים עליו כעל יהודי, למרות הפצרות ברבלין, אנדרי מסכים לקבל על עצמו את הגורל היהודי ונהרג מידי ה"שחורים". בסוף המחזה ברבלין יוצאת מדעתה.
הדמויות

פרט לאנדרי וברבלין לדמויות האחרות במחזה אין שמות, והם נקראים לפי מקצועם: המורה (הוא האב), הכומר, החייל וכו'. במהלך ההצגה מגיעות דמויות שונות ל"דוכן עדים" ומעידות על מותו של אנדרי, בזמן עבר, כך מגלה הקהל, תוך כדי ההצגה, את הסוף הטראגי. כל "עד" מנסה לנקות את עצמו מאשמה במות הנער, תוך הצגת תירוצים והצדקות ואיש מהם, פרט לכומר, אינו מגלה בושה.
אנדרי
ברבלין
המורה
האם
הסניורה
הכומר
החייל
הפונדקאי
הנגר
הרופא
האומן
מאן דהוא
האידיוט
המצביע-על-היהודים
המחזה כתיאטרון אפי

פריש כתב את המחזה באסכולת התיאטרון האפי של ברטולט ברכט. המתאפיין במאפיינים כגון היסטוריפיקציה: מיקום של הדמויות והעלילה באזור ובזמן מרוחק, על מנת ליצור כביכול זרות וניכור. מטרת גישה זו היא להציג לקהל את העוולות המתרחשות במקום ובזמן רחוק מזמנו, כדי שיבין שאותם הדברים קורים גם בחייו כעת, ללא רציונליזציה ותירוצים (כמו הדמויות המעידות). שימוש לא מסורתי בזמן העלילה כי למנוע מהצופים ליצור קשר רגשי לדמויות. בפרט גילוי העתיד לבוא בכל רגע, כדי שהצופה לא יופתע ויתרגש כשהמקרה (הרצח האנטישמי) יקרה. גיבורים בעייתיים מבחינה מוסרית האב שקרן, אנדרי עצמו מבצע כמעט גילוי עריות, כל הדמויות חד-ממדיות ושטוחות במתכוון, הגורל הטראגי הוא גם באשמת הקורבן. שבירת הקיר הרביעי, הדמויות פונות ישירות אל הקהל ובכך מודגש שהמוצג הוא סיפור, משל ומסר ולא אשליה או בידור. סדר מלאכותי, המחזה מחולק בדייקנות ל-12 תמונות, כמעט בסוף כל תמונה יש עדות. בדיוק באמצע המחזה ברבלין נאנסת על ידי החייל. הסידור המלאכותי מיועד גם הוא להזרה וליצירת הריחוק.
הפקות בישראל

הפקת 1962 (תיאטרון חיפה) - בימוי: יוסף מילוא
הפקת 1975 (תיאטרון באר שבע) - בימוי: תום לוי, תפאורה: משה שטרנפלד, משחק: דורון תבורי
לקריאה נוספת

מקס פריש, אנדורה בתרגום נתן זך, נערך במיוחד עבור הצגת המחזה בתיאטרון חיפה בבימוי יוסף מילוא, 1962. הוצאה מחודשת אור עם, 1989.
הערות שוליים

↑  לקראת בכורת "אנדורה", מחזה אנטי־פאשיסטי, קול העם, 12 בפברואר 1962
↑  אמש בתיאטרון - "אנדוה" למכס פריש, הארץ, 14 בפברואר 1962
↑  חוה נובק, "אנדורה"  בתיאטרון  באר־שבע, דבר, 18 בדצמבר 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11968329k (data)  GND: 4099189-1  NLP: a0000003650174  SUDOC: 027696324  VIAF: 199791613   WorldCat (עם VIAF): 199791613
אנרכיזם בודהיסטי

אנרכיזם בודהיסטי הוא זרם מחשבה לפיו כמה שיטות לימוד בודהיסטיות מהוות בסיס פילוסופי לאנרכיזם.
היקש על סמך שלושת סימני הקיום

לפי הבודהיזם יש שלושה סימני קיום בכל התופעות ביקום. שהם:
כל דבר נמצא במצב של שינוי תמידי (אניצ'ה)
סבל נמצא בכל מקום בסמסרה. (דוקהה)
כל דבר נטול "עצמיות" או קיום או מהות עצמאית (אנאטה).
מכאן, שלא ייתכן קיום של "מצב מושלם"; מכאן אנרכיסטים בודהיסטים מסיקים כי אפשר רק לנסות ולהתקרב לקהילה אידיאלית לכולם. כל מוסד מעשה-ידי אדם הוא ארעי ובלתי מושלם, היות שהאנשים והעולם משתנים כל הזמן. זאת ועוד, שום עושר חומרי או כוח פוליטי לא יעניקו אושר מתמשך - סיפוק ללא הארה הוא אשליה שרק מעצימה את הסמסרה. חופש לפרט, בעוד שהוא מטרה ראויה עבור אנרכיסטים, הוא על כל פנים בלתי-שלם, במובן שהוא מונע את האנושיות המשותפת שלנו, היות שבסופו של דבר אין "עצמי" הנפרד אינהרנטית משאר היקום.
לאחר שיש הכרה בדבר זה, מטרתו של "בודהיסאטווה" היא לנסות ולהקטין את הסבל שמתקיים במהלך החיים של ישויות בעלות תודעה. האנרכיסטים החברתיים טוענים כי המדינה והקפיטליזם יוצרים דיכוי, ולכן גם סבל. המדינה היא מוסד אשר יוצר מסגרת לתשוקה לכוח, והקפיטליזם, מסגרת עבור התשוקה לעושר חומרי. ניסיון לשלוט בבני אדם אחרים, לפי הראיה של אנרכיסטים בודהיסטים, רק יגרום להם לסבול ובסופו של דבר יגרור סבל לאלו אשר מנסים לשלוט. בדומה לכך, ניסיון להחזיק ולצבור עושר חומרי, מחזק את הסבל עבור הקפיטליסט ועבור אלו שאיתם הוא עושה עסקים או משפיע על חייהם.
חמלה, עבור בודהיסט, נובעת מהעדר עצמיות יסודית. חמלה עבור האנושות בכללה היא הדבר שנותן לבודהיסט השראה לפעולה; עם זאת, רוב, אם לא כל הקבוצות הפוליטיות נוטות ללכת בניגוד לדרך המתומנת האצילה אשר מתווה את המחשבה והפעולה הבודהיסטית. לכן, אנרכיזם, החסר את המבנה האידאולוגי הקשיח ואת הדוגמות, נראה כדבר מה שבודהיסטים יכולים ליישמו.
| אנרכיזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-אגואיזם • אנרכו-אקזיסטנציאליזם • אנרכו-אפיסטמולוגיזם • אנרכיזם יהודי • אנרכו-קומוניזם • אנרכו-סינדיקליזם • אנרכיזם פוסט-קולוניאלי • אנרכו-פרימיטיביזם • אנרכה-פמיניזם • אנרכו-פציפיזם • אנרכיזם אינדיבידואליסטי • אקו-אנרכיזם • אנרכיזם לאומי • אנרכו-סינתזה • אנרכו-קפיטליזם • אנרכיזם-קווירי • אנרכיזם קולקטיביסטי • אנרכיזם ללא תארים • פוסט-אנרכיזם |  |
| מסביב לעולם | אנרכיזם בישראל • אנרכיזם בספרד • אנרכיזם באפריקה • אנרכיזם באנגליה • קהילות אנרכיסטיות |  |
| בתרבות | אנרכיזם וחברה • אנרכיזם ודת • אנרכיזם ואמנות • אנרכיזם שחור • אנרכיזם נוצרי • אנרכיזם בודהיסטי • סמלים אנרכיסטיים |  |
| בהיסטוריה | הקומונה הפריזאית • מהומות היימרקט • מרד קרונשטאדט • נסטור מאכנו • מאי 1968 |  |
אנטונלו ריבה

אנטונלו ריבה (באיטלקית: Antonello Riva; נולד ב-28 בפברואר 1962) הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. במהלך קריירת המשחק שלו הוא זכה לכינוי "נמבו קיד" (Nembo Kid, הגרסה האיטלקית של סופרמן). ריבה נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, וב-2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
קריירה מקצועית

ריבה החל לשחק כדורסל מקצועני ב-1977. הוא שיחק את רוב הקריירה שלו במדי פלקנסטרו קאנטו (1977–1989, 1998–2002), איתה זכה פעמיים בגביע אירופה לאלופות (לימים יורוליג) בעונות 1981/1982 ו-1982/1983. הוא גם זכה באליפות הליגה האיטלקית ב-1981.
הוא שיחק גם באולימפיה מילאנו (1989–1994, זכה איתה בגביע קוראץ' בעונת 1992/93), סקאבוליני פזארו (1994–1996), פלקנסטרו גוריציה (הליגה האיטלקית השנייה, 1996–1998), ורייטי (הליגה השנייה, 2004).
ריבה סיים את קריירת המשחק שלו במועדונים עם סך של 14,397 נקודות ב-797 בתחרויות הליגה האיטלקית הראשונה והשנייה, וניצב במקום הראשון ברשימת הקלעים של כל הזמנים (אנ') לפני אוסקר שמידט, ממוצע של 18.1 נקודות למשחק בקריירה. הוא גם קלע 2,066 נקודות ב-97 משחקי יורוליג, ממוצע של 21.3 נקודות למשחק.
קריירה בנבחרת הלאומית

ריבה היה חבר בנבחרת איטליה בכדורסל. הוא מלך הסלים בכל הזמנים של נבחרת איטליה, עם 3,785 נקודות ב-213 משחקים, ממוצע של 17.8 נקודות למשחק. עם איטליה הוא שיחק בטורנירים הגדולים של פיב"א: יורובאסקט 1983, אולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, אליפות העולם 1986, יורובאסקט 1987, יורובאסקט 1989, אליפות העולם 1990 ויורובאסקט 1991.
הוא הוביל את נבחרתו לזכייה באליפות אירופה ב-1983, ולסגנות ב-1991.
הערות שוליים

1 2  Scoring machine legend Riva at Caserta, פיב"א
↑  פרופיל, באתר ארכיון פיב"א
אליפות אירופה בכדורגל נשים

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1984
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 מספר מתמודדים:  52 (מוקדמות) 16 (טורניר גמר)
 יבשת:  אירופה
 שמות קודמים:  תחרות אירופה לקבוצות נשים ייצוגיות
 זוכה:   אנגליה
 הכי הרבה זכיות:   גרמניה (שמונה זכיות)
 www.uefa.com/womenseuro
 
אליפות אירופה בכדורגל נשים (באנגלית: UEFA European Women's Championship) היא תחרות כדורגל הנשים המרכזית לנבחרות המאורגנת על ידי אופ"א, הקונפדרציה האירופית לכדורגל. האליפות נערכה לראשונה ב-1984 ומאז מתקיימת פעם בארבע שנים. שמה המקורי היה "תחרות אירופה לקבוצות נשים ייצוגיות", ובאותם ימים היא התקיימה כל שנתיים.
בשנים 1991 ו-1995, שימשה האליפות כטורניר המוקדמות לגביע העולם לנשים, אך ב-1999 הוקם טורניר מוקדמות נפרד לגביע זה.
מבנה הטורניר

באליפויות הראשונות, מ-1984 עד ל-1995 השתתפו בטורניר הגמר ארבע נבחרות במתכונת פיינל פור. מ-1997 עד ל-2005 השתתפו בטורניר הגמר שמונה נבחרות. בשלב הראשון חולקו הנבחרות ל-2 בתים בהן כל נבחרת שיחקה פעם אחת עם שאר החברות בבית. 2 הנבחרות הראשונות בכל בית עלו לשלב חצי הגמר. החל מ-2009 הונהגה המתכונת בה משתתפות בטורניר הגמר 12 נבחרות. אף על פי כן, פורמט זה החזיק רק במשך שני טורנירים, משום שאופ"א הודיעה שהחל מיורו 2017 ישתתפו בטורניר הגמר 16 נבחרות.
החל מיורו 2005 הנבחרת או הנבחרות המארחות את טורניר הגמר מעפילות אליו אוטומטית. הנבחרת הזוכה אינה מקבלת כרטיס אוטומטי לטורניר הגמר הבא אחריו.