השחתת איבר המין הנשי בקניה
הקמפיין נגד השחתת איבר המין הנשי בקניה > המאבק בקמפיין

המאבק שמאפשר להמשיך את קיום מנהג מסורתי זה הופך להיות הגנה על הזהות התרבותית של בני שבט הקיקויו. הליך המילה נחשב ללבו של המוסד ולו משמעויות חינוכיות, חברתיות, מסורתיות ודתיות עצומות.
כאשר החליטו המיסיונרים בשנת 1928 לצאת להתקפה חזיתית נגד מילת הבנות, הם נתקלו בהתנגדות חריפה לא רק מצד בני הקיקויו שהאמינו בדת המסורתית, אלא גם מצד לא מעטים מחניכי המיסיון. החניכים האלו, על אף שחונכו במוסדות המיסיון וקיבלו על עצמם את הנצרות, לא ניתקו עצמם לחלוטין ממסגרתם החברתית ולא התכחשו למורשתם האתנו-תרבותית. מאחר שלטקס היה בעל חשיבות עליונה בקרב בני הקיקויו, היה להם קשה לבחור באופן חד משמעי בין הנצרות לבין התרבות המסורתית. רבים ממשכילי הקיקויו שקיבלו עליהם את הנצרות, עמדו על זכותם למצוא את האיזון בין הדת המערבית לבין התרבות המסורתית. הם טענו כי אין בטקס המילה יסודות לא נוצריים וקיומו אינו מעמיד בספק את אדיקותם הנוצרית. בניגוד אליהם, היו בני קיקויו אחרים שהסכימו עם עמדת המיסיונרים ופעלו יחד איתם נגד מילת הבנות. אלו היו קבוצות נוצריות מתוך בני הקיקויו, שהיו משוכנעות כי מילת הנשים לא נכללת בנצרות.
ב-1924 קמה התנועה-KCA) Kenya Central Association), אגודת קיקויו המרכזית, אשר פעלה בעיקר סביב הסוגיה של מילת הבנות בקניה. ב-1928, עמד בראש התנועה ג'ומו קנייטה (Kenyatta), לימים ראש הממשלה הראשון של קניה. כך בהדרגה מתחילות לקום כנסיות אפריקאיות עצמאיות ולמעשה מוכיחות כי שישנה חלופה למיסיון האירופי. פעילי התנועה ניצלו את המנהג השנוי במחלוקת ואת בתי הספר העצמאיים ושניהם הפכו לחלק מהמאבק האנטי קולוניאלי. "אגודת הקיקויו המרכזית", שייצגה במקרה זה את הזהות התרבותית של בני הקיקויו, העמידה עצמה בראש המאבק נגד מתקפת המיסיון.
המאבק על הגנת טקס המילה נתפס בעיני האגודה כהזדמנות להגביר את השפעתה בקרב בני הקיקויו. בתגובה המיסיונרים מיקדו את התקפותיהם באגודה, בה ראו את אחד המעוזים העיקשים של המסורת. בקניה בשנות השלושים המוקדמות, הושגה פשרה בין המיסיונרים לבין נציגיהם של שבט הקיקויו אשר קבעה כי קיום הנוהג של מילת הנשים יכול להימשך בתנאי שהוא נעשה באופן פרטי ללא פולחן. בשנת 1934 כאשר הבין המיסיון כי איבד את המונופול שהיה לו עד אז בתחום החינוך והדת, חדלו המיסיונרים ממאבקם. בתוך כמה שנים הצליחו הכנסיות האירופאיות להתגבר על המשבר ולהרחיב את פעילותיהן על ידי שילוב אפריקנים בתפקידי מפתח והתאמת תוכנית הממסדים לתרבות האפריקאית. למרות כל זאת, איבד המיסיון את המונופול ולא שב לכוח שהיה לו טרם יצא למאבק בניסיון לחסל את מנהג מילת הנשים בקניה.
מוסדות אלו, על כל מגבלותיהם, תרמו תרומה חשובה ביותר לתהליך הפוליטיזציה של האליטה האפריקנית המודרנית. מעבר לכך, הקמת מערכת חינוך עצמאית וכנסיות עצמאיות לא שיקפה את דחיית הנצרות והתרבות המערבית אלא את דחיית הדומיננטיות של המיסיון האירופי בשני התחומים הללו. כישלון מאבקם של האפריקנים הנוצרים למען אוטונומיה דתית בתוך הכנסיות והקמת כנסיות עצמאיות סימלו שלב חשוב בגיבוש הזהות האפריקנית הקנייתית ובצמיחת המחאה האנטי קולוניאלית. ה-KCA זכה ברווח פוליטי באמצעות בתי הספר והכנסיות העצמאיות, שנותרו בקניה עד 1952. באמצעות טעויות וחוסר היערכות של הממשלה, השפעת הקולוניאליזם ותהליכי המודרניזציה על אורחות חייהם של בני הקיקויו הייתה גדולה לאין ערוך מהשפעתם על בני מערב קניה. לא רק הניתוק מן הקרקע, בשל גזל האדמות על ידי השלטון, אלא גם עצם ההיתלשות מהמסגרות החברתיות המסורתיות, הביאו עמם רדיקליזציה פוליטית. העימות התרבותי סביב מילת הנשים הוסיף ממד של מלחמת תרבויות ליחסים בין בני הקיקויו לבין השלטון הקולוניאלי. משבר זה הותיר משקע בקרב בני הקיקויו וכאמור הביא להקמתה של מערכת חינוך עצמאית שהגבירה את הפוליטיזציה שלהם ואת נטיית מקצתם לרדיקליזם פוליטי. המאבק שלהם למען שימור המסורת סימל בעיני רבים מהם את המאבק הכולל לעצמאות פוליטית וכלכלית. אי לכך, עצמאות תרבותית נעשתה לגורם מרכזי בהווייתה של חברת הקיקויו כולה.