stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וליוס אקסלרוד
תולדות חייו

אקסלרוד נולד וגדל בלואר איסט סייד בעיר ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים מגליציה. במקביל ללימודיו בבית הספר, קרא ספרים רבים בספרייה הציבורית ליד ביתו. בשנת 1930 החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, אך לאחר כשנה התרושש, ועבר ללמוד ביולוגיה וכימיה במכללת העיר ניו יורק, בה הלימודים היו בחינם. מכיוון שבערבים הוא עבד, את עיקר לימודיו עשה בנסיעה ברכבת התחתית של ניו יורק, דבר שהרגיל אותו להתרכז גם כשמסביב יש המולה. עם סיום התואר הראשון, בשנת 1933, ניסה אקסלרוד להתקבל למספר בתי ספר לרפואה, אולם נדחה על ידי כולם. הוא עבד בתחילה כטכנאי מעבדה באוניברסיטת ניו יורק עד שבשנת 1935, כשנגמר התקציב להעסקתו, התקבל לעבודה ככימאי במחלקת התברואה של עיריית ניו יורק. במשרה זו ביצע בדיקות של תוספי ויטמינים במזון. בתאונת עבודה, כאשר בקבוק אמוניה התפוצץ במעבדה, הוא איבד את עינו השמאלית ומאז חבש רטייה על עינו. במהלך עבודתו במחלקת התברואה של העירייה, החל בלימודי ערב וסיים תואר שני במדעים באוניברסיטת ניו יורק, בשנת 1942.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת שיקגו. משנת 1955 הוא ניהל את המחלקה לפרמקולוגיה של המכון הלאומי לבריאות הנפש בבת'סדה.
פרסים ותארים

בשנת 1970 זכה בפרס נובל לרפואה. בשנת 1971 קיבל פרס על שם איינשטיין "על תגליותיו המהוות אבני־יסוד בנוירופיזיולוגיה ונוירופרמקולוגיה, שנתנו דחיפה גדולה לחיפושים אחרי תרופות למחלות עצבים ומחלות־רוח".
בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
מחקר > מחקר על משככי כאבים

בשנת 1946, קיבל אקסלרוד משרה במעבדת בית החולים גולווטר ממוריאל, בניהולו של ברנרד ברודי. הניסיון שצבר בעבודתו שם, שירת אותו בהמשך דרכו כחוקר. מחקריהם של ברודי ואקסלרוד התמקדו בשאלה כיצד משככי כאבים פועלים. בשנות הארבעים, חולים שהשתמשו במשככי כאבים שלא הכילו אספירין ופיתחו תסמונת שנודעה בשם מטהמוגלובינמיה (Methemoglobinemia). אקסלרוד וברודי גילו כי אצטניליד (C8H9NO), שהיה המרכיב העיקרי באותם משככי כאבים, היה הגורם האחראי למחלה. הם מצאו כי אחד מחומרי הפירוק של התרכובת היה משכך כאבים. המלצתם הייתה כי יש להשתמש באותו מרכיב בלבד: אצטמינופן, הידוע בשם פרצטמול.
מחקר > מחקר על קטכולאמינים

בשנת 1949 החל אקסלרוד לעבוד במכון הלאומי ללב, אחד מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (NIH). שם חקר את המנגנון וההשפעה של קפאין, הנושא עורר עניין במערכת העצבים הסימפתטית והמוליכים העצביים שלה, אפינפרין ונוראפינפרין. במהלך תקופה זו, חקר אף את הקודאין, מורפין, מטאמפטמין ואפדרין וביצע מספר ניסויים גם ב-LSD. בשנת 1954, משהבין כי לא יוכל להתקדם במעמדו ללא תואר דוקטור, יצא לחופשה ללא תשלום מעבודתו ב-NIH והחל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בעיר הבירה. מוריו התירו לו להגיש חלק מעבודות המחקר, אותן ביצע עוד בטרם לימודיו כחלק מדרישות התואר, מה שאפשר לו להשלים את התואר בתוך שנה אחת. לאחר לימודיו שב ל-NIH והחל בכמה מהמחקרים החשובים ביותר שביצע.
בשנת 1957 כאשר חקר את המונואמין אוקסידאז הראה כי מוליכים עצביים קטכולאמינים לא מפסיקים להשפיע לאחר שהם משוחררים לתוך הסינפסה. הפסקת ההשפעה באה לאחר שהמוליך העצבי נקלט מחדש בקצה העצב הקדם-סינפטי, וממוחזר להפרשה חוזרת. אקסלרוד שיער כי אפינפרין מוחזק ברקמות בצורתו הבלתי פעילה ומשוחרר על ידי מערכת העצבים לפי הצורך. מחקר זה הניח את היסודות למחקרים מאוחרים יותר על תרופות נוגדות דיכאון, כגון פרוזאק, החוסם את הקליטה מחדש של מוליך עצבי אחר, הסרוטונין. שנה מאוחר יותר, בשנת 1958, אקסלרוד גם גילה ואפיין את האנזים Catechol-O-methltransferase.
על מחקרו המבהיר את השחרור, הקליטה והאחסון של המוליכים העצביים אפינפרין ונוראפינפרין, הידועים אף בשם אדרנלין ונוראדרנלין הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לאקסלרוד בשנת 1970.
מחקר > מחקר על בלוטת יותרת המוח

חלק מעבודות המחקר המאוחרות יותר של אקסלרוד התמקדו בבלוטת יותרת המוח. הוא ועמיתיו הוכיחו כי ההורמון מלטונין מופק מחומצת האמינו טריפטופן, כמו גם המוליך העצבי סרוטונין. שיעור הסינתזה והשחרור של ההורמון עוקב אחר השעון הביולוגי הנשלט בהיפותלמוס. אקסלרוד ועמיתיו הראו גם כי למלטונין מגוון של השפעות במערכת העצבים המרכזית. אקסלרוד המשיך לעבוד ב-NIH עד יום מותו בשנת 2004.
דעותיו הפוליטיות

לאחר שהוענק לו פרס נובל, בשנת 1970, ניצל אקסלרוד את הפרסום שקיבל כדי לצאת ולדבר בנושאים הנוגעים לחברה ולמדע. בשנת 1973 הקים הנשיא ריצ'רד ניקסון סוכנות שכל מטרתה לרפא סרטן. אקסלרוד, יחד עם שני זוכי פרס נובל אחרים, מרשל וורן נירנברג (1968, פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה) וכריסטיאן אנפינסן (1972, כימיה) ארגנו עצומה של מדענים המתנגדים לסוכנות החדשה. הם טענו כי התמקדות במחלת הסרטן בלבד תגרום להזנחת המחקר על מחלות אחרות שניתן לרפאן.
אקסלרוד גם חתם על מספר עצומות המוחות על כליאתם של מדענים בברית המועצות, נגד משפטי לנינגרד של חוטפי המטוס במבצע חתונה ובשנת 1974 חתם על עצומה נגד אונסק"ו בגלל היחס העוין של הארגון לישראל.
המרכז הלאומי לרפואה משפטית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מכון לרפואה משפטית
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מנהל:  חן קוגל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 
 קואורדינטות:  32°02′41″N 34°46′08″E﻿ / ﻿32.04475°N 34.7689°E﻿ / 32.04475; 34.7689
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז הלאומי לרפואה משפטית, המוכר גם בשם "המכון לרפואה משפטית" או "המכון הפתולוגי", הוא המוסד הציבורי היחיד המספק שירותי רפואה משפטית בישראל. הוא שוכן בשכונת אבו כביר שבתל אביב.
תולדות המכון

המכון נפתח ביוני 1955, הודות לתרומה של הפדרציה היהודית בדרום אפריקה לכבודו של השופט ליאופולד גרינברג. בתחילה נוהל המקום על ידי משטרת ישראל, ובנובמבר 1955 כשפתיחתו הוכרזה בטקס רשמי, הועברה האחריות על המכון לידי האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1975 הועבר המכון לאחריות משרד הבריאות, בשנת 1988 הוא סונף לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2004 הוא הועבר לניהול המרכז הרפואי אסף הרופא. ב-2012 הוחלט להעבירו לניהול מינהל הרפואה במשרד הבריאות.
תפקידי המכון

במכון נערכות מדי שנה כ-2,000 בדיקות לגופות של אנשים שמתו באופן בלתי צפוי, לשם בירור סיבת המוות באמצעות נתיחה שלאחר המוות. לקיום הבדיקה נדרשת הסכמת המשפחה או צו של בית משפט. כן נערכות בו כ-600 בדיקות בשנה של אנשים חיים, לצרכים משפטיים, בעקבות מעשי אלימות. שטחי המחקר העיקריים במכון כוללים מוות פתאומי ובלתי צפוי של תינוקות, שיטות אלטרנטיביות לבדיקת גופות, זיהוי שרידי גופות, אלימות במשפחה ופצעי מלחמה וירי. בנוסף, במכון מבוצעת עבודת איסוף ועיבוד נתונים גנטיים לגבי האוכלוסייה הישראלית תוך השוואה בין האוכלוסייה הערבית והיהודית.
המחלקה לביולוגיה משפטית הפועלת במכון עוסקת בזיהוי, על פי מאפיינים גנטיים ואחרים, של גופות שלא ניתן לזהותן עקב השחתתן (למשל כתוצאה מפיגוע או עקב זמן רב שעבר מאז המוות ועד למציאת הגופה). כן מסייעת המחלקה בפענוח פשעים חמורים באמצעות ראיות ביולוגיות (כגון זיהוי DNA).
מעבדה אנתרופולוגית הפועלת במכון עוסקת באנתרופולוגיה משפטית.
המכון הוא המוסד המוכר היחיד בארץ להתמחות ברפואה משפטית.
ב-1998 יצר הבמאי רן טל סרט דוקומנטרי בשם "דרך בן צבי 67" העוסק במכון.
בשנת 2015 שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר שחשף כי אחד הפתולוגים הבכירים במכון, שינה חוות דעת שכתב בנוגע לנאשמים בעקבות לחץ של גורמים בפרקליטות. בעקבות הפרסום עלה חשש כי חפים מפשע הורשעו בפלילים ונשלחו לעונשי מאסר ממושכים בשל שינויי הגרסה. בנוסף התברר כי המכון, שאמור להיות אובייקטיבי ונטול פניות, מסרב לשתף פעולה עם עורכי דין המייצגים נאשמים ומסרב להעניק להם חוות דעת, אם הן מנוגדות לעמדת הפרקליטות בתיק. לאחר שידור הכתבה העניק מנהל המכון לרפואה משפטית ד"ר חן קוגל, שהתחקיר עסק בתקופה שקדמה לכניסתו לתפקיד, ראיון שבו אמר: "אם יש מישהו שיושב בכלא בגלל חוות דעת לא נכונה של המכון לרפואה משפטית זה איום ונורא. אני אומר לרופאים שלי: 'שהיד שלכם תרעד כשאתם חותמים על חוות הדעת. החתימה שלכם מכניסה אנשים לשנים בבית סוהר'".
צוות המכון

בצוות המכון היו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 שמונה רופאים. בסוף 2023 נותרו במכון חמישה רופאים, לאחר ששלושה פרשו.
צוות המכון > מנהלי המכון

המנהל הראשון של המכון היה פרופ' היינריך קרפלוס שייסד את המכון וניהל אותו עד שנת 1975. את קרפלוס החליף ד"ר בצלאל בלוך, אשר פרש מתפקידו לאחר שקיבל כספים עבור חוות דעת פרטית, הועמד לדין באשמת קבלת שוחד והורשע בעסקת טיעון בהפרת אמונים. פרופ' יהודה היס כיהן כמנהל המכון משנת 1988 ועד שנת 2004, שבה הועמד לדין משמעתי שבעקבותיו הודח מתפקיד מנהל המכון, בעקבות מסקנות ועדת השופט סגלסון, שמונתה על ידי שר הבריאות לבחון תלונות על אי סדרים. עם זאת, פרופ' היס נותר כרופא המשפטי הראשי של המכון, כשהמכון עצמו הוכפף על ידי משרד הבריאות לבית החולים "אסף הרופא". באוקטובר 2012 הודח היס מתפקידו כפתולוג הראשי של המכון לרפואה משפטית על ידי סגן שר הבריאות ח"כ יעקב ליצמן, לאור מסקנותיה של ועדה שהוקמה לבדיקת טענות לליקויים בהתנהלותם של אנשי המכון ובמסגרת החלטה לארגון מחדש של המכון. המכון הועבר להיות כפוף למינהל הרפואה במשרד הבריאות, בראשותו של פרופ' ארנון אפק, וחדל להיות כפוף לבית החולים "אסף הרופא". מכניסת רפורמה זו, המכון החל לפעול כגוף עצמאי בחסות משרד הבריאות.
בשנת 2013 מונה ד"ר חן קוגל למנהל המכון הלאומי לרפואה משפטית.
לקריאה נוספת

אלי ליפשטיין, חי בין המתים: סיפורים מהמכון הפתולוגי אבו כביר, אוריון הוצאת ספרים, 2008
מאירה וייס, על גופתם המתה: כוח וידע במכון הלאומי לרפואה משפטית, רסלינג, 2014
הערות שוליים

↑  נפתח מכון לרפואה משפטית, דבר, 15 ביוני 1955
↑  באו לפתיחת המכון לרפואה משפטית, דבר, 14 בנובמבר 1955
↑  המכון הפטלוגי לרפואה משפטית נמסר לאוניברסיטה העברית, דבר, 20 בנובמבר 1955
↑  שנת הלימודים באוניברסיטה תפתח ב-15 בנובמבר, דבר, 2 בנובמבר 1955
↑  עמרי אסנהיים, ‏מנהל המכון לרפואה משפטית ל"עובדה": "אני מפחד מהפרקליטות", באתר ‏מאקו‏, 24 בדצמבר 2015
↑  אדיר ינקו, חשש מקריסה: ההתרעה של מנהל המכון לרפואה משפטית, באתר ynet, 5 בינואר 2024
↑  משה דה פז, נתיחות רפואיות משפטיות בישראל, רפואה ומשפט 26, מאי 2002
↑  ד"ר בלוך: לא לקחתי שוחד, מעריב, 21 ביוני 1985
איה אורנשטיין, מנהל המכון הפתלוגי אמר אפשר להשאיר לי את הכסף מתחת לשולחן, מעריב, 21 בינואר 1986
↑  משה פרל, 1,000 ש"ח קנס והסיפור נגמר, חדשות, 4 ביולי 1986
↑  משה פרל, יצא בזול, חדשות, 18 ביולי 1986
↑  דן אבן, אחרי 24 שנים פרופסור יהודה היס הודח מתפקידו במכון לרפואה משפטית, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2012
↑  ליאת רותם מלמד, המחליף של היס: סגנו שהתלונן - ד"ר חן קוגל, באתר ynet, 13 במרץ 2013
תבנית:ניווט קבוצות
תבנית:בקרת זהויות
רוזאן

| --- | --- |

עטיפת מארז ה-DVD של העונה הראשונה
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  מאט ווילאמס
 שחקנים:  רוזאן בר  ג'ון גודמן לורי מטקאלף שרה גילברט לייסי גורנסון (1988–1992, 1995–1996) מייקל פישמן שרה צ'וק (1993–1995, 1996–1997) נטלי וסט (1988–1992)
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  10
 מספר פרקים:  223
 תוכנית המשך:  הקונרים
 הפקה
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ABC
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון   ערוץ 2   ערוץ הילדים   yes Comedy (עונה 10)
 תקופת שידור מקורית:  18 באוקטובר 1988 – 20 במאי 1997   חידוש הסדרה 27 במרץ 2018 - 22 במאי 2018
 קישורים חיצוניים
 abc.go.com/shows/roseanne/
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רוזאן (אנגלית: Roseanne) היא קומדיית מצבים אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב והאמי ששודרה ברשת ABC האמריקאית בין השנים 1988 ל-1997, ואף ב-2018. כיכבה בה השחקנית והקומיקאית רוזאן בר בתפקיד אם למשפחה ממעמד הפועלים אשר מתגוררת בעיירה הבדויה "לנפורד", אילינוי. הסדרה מספרת את סיפורה של משפחת קונר, משפחה ממעמד הפועלים.
במשך שנים רבות התעסקה הסדרה בתכנים רבים שלא קיבלו תשומת לב רבה עד לתקופתה, כגון עוני, אלכוהוליזם, שימוש בסמים, סקס, אלימות במשפחה, הומוסקסואליות, אוננות, השמנת יתר ועוד.
הסדרה נחשבת לחלוצה בתחומה כשהציגה עמדה פמיניסטית באופן הצגתה של אם הבית, ששולטת הן במשק הבית והן עובדת מחוצה לו. כמו כן, במקביל לנשואים פלוס, הייתה מבין הסדרות הבודדות אשר עסקה באנשי צווארון כחול קשי-יום.
הסדרה זכתה להצלחה עצומה כבר מתחילת שידורה. 6 עונותיה הראשונות הובילו את טבלאות הרייטינג ודורגו באופן עקבי בין חמש התוכניות הנצפות ביותר בארצות הברית, כשעונתה השנייה של הסדרה הייתה התוכנית הנצפית ביותר לעונת השידורים 1989–1990 בארצות הברית לצד הסדרה "משפחת קוסבי".
בשנת 1993, רוזאן בר ולורי מטקאלף זכו בפרס אמי על הופעותיהן בסדרה, בר עבור שחקנית ראשית ומטקאלף עבור שחקנית המשנה. מטקאלף זכתה בפרס זה גם בשנת 1992 ו-1994. בשנת 1992, רוזאן בר וג'ון גודמן זכו בפרס גלובוס הזהב, בר עבור השחקנית הטובה ביותר וגודמן עבור השחקן הטוב ביותר. הסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב עבור סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בתחום קומדיה או מיוזיקל.
הסדרה שודרה בישראל במספר ערוצים, ביניהם הערוץ הראשון, ערוץ 2 וערוץ הילדים (ברצועת "+6"). ב-2018 (כשחודשה הסדרה) שודרה העונה העשירית ב-yes.
חידוש הסדרה

במרץ 2018 שבה הסדרה עם כל צוות השחקנים המקורי לעונה חדשה (העשירית) בת תשעה פרקים, ופרקיה הראשונים אף זכו להצלחה רבה. בעקבות ההצלחה, הסדרה חודשה לעונה 11 במספר, שתכלול 13 פרקים.
ב-29 במאי 2018 הודיעה רשת ABC על ביטול הסדרה עקב התבטאות גזענית של רוזאן בר בטוויטר כנגד ואלרי ג'ארט, יועצת לשעבר של ברק אובמה. הקומיקאית וויטני קאמינגס, שכתבה והפיקה את העונה, הודיעה בשבועות שקדמו לביטול שאין בכוונתה לעבוד בעונה השנייה שהייתה אמורה לעלות. כשלושה שבועות לאחר ביטול הסדרה, רשת ABC הודיעה על הפקת ספין אוף בשם "הקונרים" בהשתתפות כל אנשי הצוות והדמויות המרכזיות של הסדרה המקורית, מלבד אם המשפחה.
הדמויות

רוזאן קונר (רוזאן בר) - אם המשפחה.
דן קונר (ג'ון גודמן) - אב המשפחה.
ג'קי האריס (לורן מטקאלף) אחותה הצעירה של רוזאן.
בקי קונר - (לייסי גרנסון עונות 1–5, שרה צ'וק עונות 6–9) הבת הבכורה של משפחת קונר. מתחתנת עם מארק הילי.
דרלין קונר (שרה גילברט) - הבת השנייה של משפחת קונר. מתחתנת עם דייוויד הילי בהמשך הסדרה.
די ג'יי קונר (מייקל פישמן) - הילד הצעיר של משפחת קונר.
קריסטל אנדרסון (נטלי וסט) - חברה טובה של רוזאן, גרושה כמה פעמים. בסוף הסדרה מתחתנת עם אביו של דן.
מארק הילי (גלן קווין) - בן הזוג של בקי ובהמשך בעלה.
דייוויד הילי (ג'וני גאלקי) - החל מעונה 4. אחיו הצעיר של מארק. בן הזוג של דרלין ובהמשך בעלה.
בברלי האריס (אסטל פרסונס) - אמא של רוזאן וג'קי.
סבתא מרי (שלי וינטרס) - סבתא של רוזאן וג'קי.
הערות שוליים

↑  רן בוקר, התגעגעתם? "רוזאן" צפויה לשוב בעונה חדשה, באתר ynet, 28 באפריל 2017
↑  מיכל פיטובסקי‏, הביאה השנייה: הסיפור מאחורי "רוזאן" הוא הסיבה להצלחה האדירה שלה, באתר וואלה, 4 באפריל 2018
↑  רשת ABC מבטלת את "רוזאן" עקב ציוץ גזעני של רוזאן בר, באתר וואלה, 29 במאי 2018
↑  מערכת tvbee, ‏בעקבות ציוץ גזעני, "רוזאן" בוטלה, באתר ‏מאקו‏, 29 במאי 2018
↑  וואלה! תרבות‏, רשמית: ABC תשדר ספין-אוף של "רוזאן" - בלי כוכבת הסדרה, באתר וואלה, 22 ביוני 2018
בגילגול הזה

בגילגול הזה הוא אלבום הסולו ה-7 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלום חנוך, שיצא במרץ 1991.
עם יציאתו זכה האלבום להצלחה מסחרית גדולה וכמה משיריו הפכו ללהיטים בשעתם: "ככה וככה", "בגילגול הזה" ו"בדיוק כמוך" המתייחס ליחסי ישראל והפלסטינים.
הפקה

חנוך כתב והלחין את כל שירי האלבום, למעט שני שירים ("ויקטוריה" ו"אומרים שבלי") שנכתבו על ידי מאיר אריאל.
בקולות רקע השתתפו בנות מקהילת "העבריים מדימונה".
את עטיפת האלבום עיצב וצייר המעצב יוסי רום.
שירי האלבום

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי שלום חנוך (למעט היכן שמצוין אחרת).
| בגילגול הזה> מס' | בגילגול הזה> שם | בגילגול הזה> מילים | בגילגול הזה> משך | בגילגול הזה>  | בגילגול הזה>  | בגילגול הזה>  | בגילגול הזה>  | בגילגול הזה>  | בגילגול הזה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אומרים שבלי  | מאיר אריאל | 5:45 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | דיאלוג  |   | 3:58 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | כמו סימן מלמעלה  |   | 3:37 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | ככה וככה  |   | 4:17 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | שלוש בלילה  |   | 3:39 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | בגילגול הזה  |   | 4:35 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | שיגעון  |   | 4:21 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | ויקטוריה  | מאיר אריאל | 2:47 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | בדיוק כמוך  |   | 4:08 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | ואולי זה היה סתם טיפשי  |   | 3:55 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 41:02 |  |  |  |  |  |  |
משתתפי האלבום

שלום חנוך - שירה, גיטרות, קלידים
רוי מרטין - תופים
משה לוי - קלידים
יוסי פיין - גיטרה בס
ירוסלב יעקובוביץ - סקסופונים
אברהם פלדר - חצוצרה
מיכה דייוויס - טרומבון
טיפונקו - סמפוניה (חליל)
אלישבע בת ישראל - קולות
שדיה בת ישראל - קולות
שבחיה בת ישראל - קולות
ציפורה בת ישראל - קולות
עמיר רום - עיצוב גרפי וציור העטיפה
יוסי רום - צילומים
אלכס ליבק - צילום
שמוליק בורנשטיין - מפיק
לימור ירון - עוזרת הפקה
זאב אולמן - מפיק אחראי מטעם חברת NMC
יעקב מורנו - טכנאי הקלטה ומיקס
עמי איילי - עוזר טכנאי
הקולט באולפני "המון" 1990
אבשלום (אמן)

| --- | --- |

אבשלום בפרט מתוך עבודת הווידאו שלו "רעשים" (1993)
 לידה:  26 בדצמבר 1964  אשדוד 
 פטירה:  10 באוקטובר 1993 (בגיל 28) הרובע העשרים, פריז, צרפת 
 שם לידה:  מאיר אשל
 לאום:  ישראל ישראל, צרפת צרפת
 תחום יצירה:  פיסול, וידאו
 
"אבשלום" (26 בדצמבר 1964, אשדוד – 10 באוקטובר 1993, פריז) הוא כינויו האמנותי של מאיר אשל, אמן ופסל ישראלי-צרפתי.
השכלה

1987 בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות פריז-סרז'י, פריז, צרפת
1987 אמנות אצל כריסטיאן בולטנסקי, בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות, הבוז'אר, פריז, צרפת
1988 בית הספר ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות (IHEAP), פריז, צרפת
הנצחה

בפברואר 2022 נחנכה בעירו, אשדוד, "כיכר האמנות" על שמו בשדרות משה דיין פינת רוגוזין. במרכזה ניצב פסל המבוסס על אחת מיצירותיו.
פרסים

1988 מלגת לימודים, בית הספר ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות (IHEAP), פריז, צרפת
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1989 מרכז לאמנות עכשווית (CREDAC), איוורי סור-סן, צרפת [קטלוג]  1990 "הצעות למגורים (קנה מידה 1:1)", סדנאות האמנים ע"ש איקה בראון, ירושלים [קטלוג]  1990 מוזיאון סנט קרואה, פואטייה, צרפת  1990 "תאים", גלריה קרוזל-רובל/במא, פריז, צרפת  1991 "מדורים", בית האמנים, שטוטגרט, גרמניה  1991 "מדורים", משרד התרבות, המבורג, גרמניה  1991 "מדורים", גלריה קרוזל-רובלן/במא, פריז, צרפת  1992 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב [קטלוג]  1992 גלריה אטיין פישרול, בריסל, בלגיה  1992 "עולם בלי חפצים", הקרן הלאומית לאמנות עכשווית (FNAC), היכל האמנויות, פריז, צרפת  1992 גלריה קאי פסבלום, הלסינקי, פינלנד  1993 "תאים", המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז, פריז, צרפת [קטלוג]  1993 "מאבק", גלריה קרוזל-רובלן/במא; ז'אן-רנה דה-פלרייה, פריז, צרפת  1993 מנזר הכרמליטים, פרנקפורט, גרמניה  1994 גלריה קרוזל-רובלן/במא, פריז, צרפת  1994 "תאים", גלריה טרטיאקוב, מוסקבה, רוסיה  1994 דה-אפל, אמסטרדם, הולנד  1994 מוזיאון לאמנות עכשווית, נים, צרפת [קטלוג]  1994 "רעשים", גלריה צ'יזנהייל, לונדון, אנגליה  1994 "סידור", טירת אולטריב, סרמנטיזון, צרפת  1994 גלריה אטיטיוד, ז'נבה, שווייץ:  1995 "תאים", גלריה צ'יזנהייל, לונדון, אנגליה  1995 "תאים", קונסטפריין, המבורג, גרמניה  1996 "תאים", גלריה דאגלס הייד, דבלין, אירלנד  1996 "עבודות הווידאו של אבשלום", גלריה אוריאל, קרדיף, אנגליה  1997 גלריה שנטל קרוזל, פריז, צרפת  1997 המכון לאמנות וטכנולוגיה של ברטן המערבית (IATBO), ברסט, צרפת  1997 קונסטהאלה, ציריך, שווייץ  1999 "תאים, דגמים ורישומים", גלריה גולדי פיילי, מוק קולג', פילדלפיה, ארצות הברית [קטלוג]  2005 פלטפורם גרנטי, איסטנבול, טורקיה  2005 תוכנית ה"בלתי קרואים", ביתן הארסנל, המוזיאון לאמנות מודרנית של העיר פריז, פריז, צרפת  2005 תוכנית "המבקרים", אווניון, צרפת  2006 "מאבק", הביתן השחור של המרכז הלאומי לכוריאוגרפיה, אקס אן-פרובנס, צרפת  2007 "מארי-אנז'-גיימינו מציגה את אבשלום", הקאפלה של מנזר הביקור, אמיין, צרפת [קטלוג]  2008 מרכז פסארל לאמנות, ברסט, צרפת  2010 KW - מכון לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה [קטלוג]  2012 מוזיאון בוימנס ון-בוינינגן, רוטרדם, הולנד [קטלוג]  2013 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג]
לקריאה נוספת

אבשלום, "מה שמאפשר לי להמשיך לחיות, קטעים מתוך הרצאה", קו-המעורר, חורף 2004
חיים לוסקי, "החיים של אבשלום כאוטופיה פסימית", סטודיו, 47, אוקטובר-נובמבר 1993, עמודים 22–25
דליה מנור, "אבשלום, רעשים, גלריה צ'יזנהייל, לונדון", סטודיו, מס' 58, נובמבר-דצמבר 1994, עמוד 68
אידית פורת (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992
סוזנה פפר (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013
חגי שגב, "מעבר למיתוס ולאוטופיה", סטודיו, 104, יולי 1999, עמודים 32–36
הערות שוליים

↑  פפר, סוזנה (עורכת), "הסירוב שלי משמעו רצון לחיות", אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמוד 60
↑  ראו: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמוד 9
1 2  ראו: אלי ערמון אזולאי, יד אבשלום: רטרוספקטיבה של האמן הישראלי-צרפתי אבשלום, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2010
↑  ראו:  אלי ערמון אזולאי, כשאבשלום חוזר לתל אביב, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
1 2  ניניו, משה, "אי חזון קורן, או הקצוות המתאבכים של האפלה", בתוך: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמודים 21–22, הערה 2
↑  ניניו, משה, "אי חזון קורן, או הקצוות המתאבכים של האפלה", בתוך: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמוד 26, הערה 20
↑  אבשלום, "מה שמאפשר לי להמשיך לחיות", בתוך: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמוד 35
↑  אבשלום, "מה שמאפשר לי להמשיך לחיות", בתוך: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמודים 36-35
↑  ניניו, משה, "אי חזון קורן, או הקצוות המתאבכים של האפלה", בתוך: פפר, סוזנה (עורכת), אבשלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2013, עמודים 22–23, הערה 8
↑  דניאל ראוכוורגר, עכבר העיר, חדשות האמנות: אבשלום יציג ב- KW בברלין, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2010
אלי ערמון אזולאי, יד אבשלום: רטרוספקטיבה של האמן הישראלי-צרפתי אבשלום, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2010
↑  אלי ערמון-אזולאי, רטרוספקטיבה של אבשלום תוצג בשנה הבאה בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2012
↑   עוזי צור, זעקת הפחד והזעם של אבשלום, באתר הארץ, 3 במאי 2013
 אלי ערמון אזולאי, כשאבשלום חוזר לתל אביב, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
↑  איתי שטרן, "המצלמה של דוקטור מוריס" הוא הזוכה בפסטיבל דוקאביב 2022, באתר הארץ, 1 ביוני 2022
↑  שמואל סרדינס, הכיכר שמובילה לחוף הקשתות באשדוד תיקרא על שם האמן אבשלום, באתר אשדוד נט, ‏24 בפברואר 202
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 269922  NLI: 987007475227505171  BnF: cb121523061 (data)  GND: 114300739  ISNI: 0000 0001 1932 1398  LCCN: nr95020014  NTA: 141594500  RKD: 125188  SUDOC: 030021553  ULAN: 500116116  VIAF: 8197086   WorldCat (עם VIAF): 8197086 
Absalon.Cell.No.2.1991
Absalon.Cell.No.5
כיכר האמנות על שם אבשלום
חוק הייצור לצורכי ביטחון, 1950

| --- | --- |
סמל ארצות הברית
 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית
 גוף מחוקק:  81st United States Congress 
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 
חוק הייצור לצורכי ביטחון משנת 1950 הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שנחקק ב-8 בספטמבר 1950 בתגובה לפתיחת מלחמת קוריאה. החוק היה חלק ממאמץ נרחב של הגנה אזרחית ומאמצי גיוס לצורכי המלחמה בהקשר המלחמה הקרה. תקנות ההטמעה של החוק, קביעת סדרי העדיפויות שלו וההקצאה לביטחון (Defense Priorities and Allocation System - DPAS), הן חלק מקוד התקנות הפדרליות (אנ') (CFR15 §§700-700.93). מאז 1950 יושם החוק מעל 50 פעם. החוק תוקן מעת לעת ונשאר בתוקף.
סעיפים

החוק מכיל שלושה סעיפים עיקריים. הסעיף הראשון מסמיך את הנשיא לדרוש מבתי עסק לקבל ולתעדף חוזים, שהנשיא סבור שהם נחוצים להגנה לאומית. החוק גם מאפשר לנשיא לקבוע רשימת חומרים שאסור לאגור או להפקיע את מחירם. הסעיף השני מסמיך את הנשיא להקים מנגנונים (כגון תקנות, הוראות או סוכנויות) להקצאת חומרים, שירותים ומתקנים לקידום ההגנה הלאומית. הסעיף השלישי מסמיך את הנשיא לשלוט בכלכלה האזרחית כך שחומרים נדירים או קריטיים, הנחוצים למאמץ הביטחון הלאומי, יהיו זמינים לצורכי הביטחון.
החוק גם מסמיך את הנשיא לדרוש רכוש, לאלץ את התעשייה להרחיב את הייצור ואת אספקת המשאבים הבסיסיים, לכפות בקרות שכר ומחירים, ליישב סכסוכי עבודה, לשלוט על אשראי צרכנים ונדל"ן, לקבוע סדרי עדיפויות חוזיים ולהקצות חומרי גלם להגנה לאומית.
סמכותו של הנשיא להציב חוזים במסגרת החוק היא החלק של החוק בו נעשה שימוש לרוב על ידי משרד ההגנה (DOD) מאז שנות השבעים. מרבית היישומים האחרים של החוק מנוהלים על ידי משרד התעשייה האסטרטגית והביטחון הכלכלי (SIES) בלשכה לתעשייה וביטחון במחלקת המסחר.
מערכת העדיפויות וההקצאות הביטחוניות קובעת מערכת דירוג לחוזים והזמנות רכש. העדיפות הגבוהה ביותר היא DX, שצריכה להיות מאושרת על ידי שר ההגנה. העדיפות הבאה היא DO, ולאחר מכן - חוזים אחרים.
שימוש בחוק > תקופת מלחמת קוריאה

החוק הועבר על ידי הקונגרס בספטמבר 1950 ונעשה בו שימוש לראשונה במהלך מלחמת קוריאה לשם הסבה נרחבת של המשק האזרחי לצורכי מלחמה בתחומי הייצור והבירוקרטיה. בחסות החוק הקים הנשיא הארי טרומן את המשרד למעבר לצורכי ביטחון (אנ'), הקים פיקוח על השכר והמחירים, הסדיר את הייצור בתעשייה הכבדה כגון פלדה וכרייה, הסדיר עדיפויות בהקצאת חומרים תעשייתיים שהיה בהם מחסור והורה על פיזור מפעלי ייצור בזמן המלחמה ברחבי ארצות הברית.
החוק גם מילא תפקיד חיוני בהקמת תעשיות האלומיניום והטיטניום המקומי בשנות החמישים. באמצעות החוק סיפק משרד ההגנה הלוואות הון נטולות ריבית, והפנה משאבים לכרייה וייצור - וכן עובדים מיומנים לשני ענפי העיבוד הללו.
שימוש בחוק > עידן המלחמה הקרה

החוק שימש באופן ספורדי במהלך המלחמה הקרה.
שימוש בחוק > החוק ככלי לחדשנות

החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החלק משרד ההגנה להשתמש בהוראות החוק הקשורות לחוזים והוצאות כדי לספק השקעות לפיתוח טכנולוגיות חדשות. משרד ההגנה השתמש בחוק כדי לעזור לפתח מספר טכנולוגיות חדשות וחומרים, כולל משטחים קרמיים מצורן קרביד, זרחת אינדיום (אנ') ומוליכים למחצה מגליום ארסניד, וכן רכיבי מיקרואלקטרוניקה חסיני קרינה, מוליכי על, וחומרי מתכת מרוכבים.