פרשת יולנדה גלוטן
ההליכים המשפטיים > דנג"ץ 10007/09

עמותת "קו לעובד" הגישה בקשה לדיון נוסף בפסק דינו של בג"ץ. הטענות העיקריות של העותרת היו כי אי-החלת חוק שעות עבודה ומנוחה אינה מתיישבת עם ההיגיון של חוקי העבודה, האמורים להשתית מינימום של זכויות לכל העובדים בישראל. יתרה מכך, להחרגתם של עובדי הסיעוד מחוק שעות עבודה יש משמעיות קשות, לא רק באי זכאות לשעות נוספות, אלא גם במטרתו המרכזית של חוק שעות עבודה ומנוחה, שמטרתו לשמור על כבודו ורווחתו של העובד. לדברי העמותה, יש לזכור שעובדי הסיעוד הזרים הם עובדים מוחלשים בשל מצוקתם הכלכלית וחוסר התמצאותם בדיני העבודה. הם חשופים לפגיעה בזכויותיהם הבסיסיות. בנוסף, החרגת עובדי הסיעוד באמצעות הלכה שיפוטית מוסיפה למעשה לחוק שעות עבודה ומנוחה חריג שאינו קבוע בו, וכי החרגה צריכה להיעשות על ידי המחוקק ולא על ידי בית המשפט.
בתה של המשיבה שבה והדגישה את מצוקת המטופלים הסיעודיים, ובמיוחד הביעה את חששה שיחויבו באופן רטרואקטיבי בתשלום עבור שעות נוספות לעובדים הסיעודיים. היא הסכימה שישנה בעיתיות באי תשלום שעות נוספות לעובדים הסיעודיים, אך לעמדתה יש להבהיר את העניין בחקיקה.
היועץ המשפטי לממשלה הסכים עם עמדת "קו לעובד" כי אין לשלול את תחולת החוק על עובדי הסיעוד, וכי צריך להיות מנגנון שימנע את קיפוח זכויותיהם של עובדי הסיעוד. המדינה רואה את החובה בחקיקת החוק, אך מאידך רואה את החשיבות בהכרעה שיפוטית משום שחקיקה יכולה להימשך זמן רב. לדבריו, קיים קושי בהוכחת שעות העבודה של עובדי הסיעוד, ופתרון לבעיה יהיה לחייב את המעסיק לשלם לעובד תגמול בגין השעות הנוספות בגין הזמן שעמדו לרשות העבודה, לפי הנסיבות של כל מקרה ומקרה. שחיקת הקוגנטיות של החוק תגרום להשלכות על כלל יחסי העבודה בישראל בכל הנוגע לשכרם ולתנאי עסקתם של העובדים החלשים.
בדנג"ץ 10007/09 הרכב של תשעה שופטים בדיון הנוסף התלבט בסוגיה. דעת הרוב, בראשות הנשיא אשר גרוניס אליו הצטרפו השופטים אליקים רובינשטיין, ג'ובראן, מלצר ודצינגר, דחתה את העתירה וחזרה על הקביעה כי חוק שעות עבודה ומנוחה לא חל בנסיבות העניין. הנשיא גרוניס הדגיש כי מדובר בסוגיה קשה וסבוכה הקשורה בטבורה לשאלות מתחום המדיניות הסוציאליות והכלכלית, וכי ההליך המשפטי מוגבל ואין באפשרותו להתוות הסדר ראוי באמצעות פסיקה. הפתרון מצריך הסדרה יסודית ומקיפה בזירה הפוליטית הציבורית תוך העזרות בגורמים המקצועיים ושימוש במשאבים הנדרשים. בית המשפט ביטא את הדילמה בכך שהכרעה בעתירה לטובת המטופלים תגרום להחרגתם של העובדים הסיעודיים מתחולת חוקי המגן ומאידך חישוב שעות נוספות כפי שהוצע על ידי היועץ המשפטי לממשלה תגרום מעמסה כבדה על המטופלים הסיעודיים. כל החלטה תגרום לפגיעה בשתי קבוצות מוחלשות הזקוקות להגנתו של החוק. החלטת בג"ץ אינה מייסדת הלכה גורפת בעניין תשלום שעות נוספות לעובדים הסיעודיים והקביעה מתייחסת לפס"ד זה בלבד.
כנגד דעת הרוב, ניתנו מספר דעות מיעוט על ידי שופטים, אשר סברו שיש להחיל את חוק שעות עבודה ומנוחה על העובדים הזרים בסיעוד. השופטת עדנה ארבל סברה כי המחוקק לא מזדרז להסדיר את נושא החקיקה מפני שמאחורי העובדים הסיעודיים הזרים אין קבוצת לחץ שיכולה לפעול למענם אצל המחוקק ולכן ראוי שייקבע פתרון משפטי. לדעת השופטת ארבל, החריג בסעיף 30(א)(5) לחוק שעות עבודה ומנוחה, שעניינו משרות אמון אישי, אינו רלוונטי לעובדים זרים. לגבי החריג בסעיף 30(א)(6) בדבר חוסר אפשרות הפיקוח, בפועל, יש פיקוח על המטפלים והמטופלים. קרובי משפחותיהם יכולים לדווח במקרים רבים על נוכחותם או היעדרותם. הדברים אינם ייחודיים לעובדים הזרים, ועצם העובדה שהעובד אמור להיות ב"כוננות" סביב לשעון איננה שוללת את תחולת החוק. כמו כן, מדגישה השופטת ארבל שבקרב מטופלי הסיעוד ישנם כאלה, בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך שאינם מסוגלים לשלם עבור השעות הנוספות. חובתה של המדינה לדאוג לאינטרס החברתי של הקשישים בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך, אך מחובתם למנוע פגיעה בצרכים ובזכויות של קבוצות אוכלוסייה אחרת. לדעתה, התשלום עבור השעות הנוספות יכול להתבצע מהגמלה הסיעודית שניתנת על ידי המדינה וכן השתתפות המשפחה בעזרה ובטיפול בשעות הפנאי ובהעסקת עובד סיעודי נוסף לשעתיים עד ארבע שעות נוספות וכן באמצעות ניכוי מהשכר בגין הספקת מגורים. דעת מיעוט נוספת הייתה זו של כב' השופטת חיות. לדעתה, כשהחוק נחקק בשנת 1951 הוא לא התייחס למתכונת העסקה כזו ולא קבע הוראות מתאימות. צורכי החיים יצרו מגזר של עובדים זרים בתחום הסיעודי שמועסקים בישראל בהיתרים חוקיים על ידי המדינה ואסור לשלול מהם את הזכויות הבסיסיות שקבעה חקיקת המגן בהוראות קוגנטיות. העובדה שלטיפול הסיעודי מסביב לשעון עלויות כלכליות איננה מצביעה על כך שיש לפגוע בזכויות העובדים הסיעודיים. המדינה צריכה ליטול אחריות בדרך של מתן מענה הולם אשר ידאג הן לזקנים הסיעודיים והן לעובדים הסיעודיים. השופט הנדל סבר כי עבודת הסיעוד אינה מאפשרת החלת חוק שעות עבודה ומנוחה על העובדים הסיעודיים, כי אין אפשרות ליישם את החוק מבלי לחטוא למטרות החוק. במסגרת העבודה של עובדי הסיעוד, אין אפשרות להגדיר את היקף שעות העבודה היומיומי של העובד מפני שעבודת המטפלים הסיעודיים מקוטעת ואינה רציפה, ומכאן הקושי לחשב את שכר השעות הנוספות לפי סעיף 16(א) לחוק. עם זאת, עד חקיקת החוק בעניין העובדים הסיעודיים לא ניתן להשאירם ללא זכויות והפתרון הזמני הוא לקבוע כי למטפלים סיעודיים זרים ישולם גמול שכר אחיד, גלובלי וקבוע בעבור השעות הנוספות, בשיעור של 20% מעל לשכר המינימום.