stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הפיליפינים–יפן
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת ותקופת אדו (1550–1854)

היחסים שבין יפן לבין הממלכות ששכנו באזור הפיליפינים החלו בתקופת אשיקאגה של ההיסטוריה היפנית. מגעים ראשונים בין העמים החלו כאשר רוכלים וסוחרים יפנים התיישבו באי לוזון ובייחוד באזור דילאו (פאקו), מחוז במטרופולין העיר מנילה, שהיה "ניהונמאצ'י" (ג'פאן טאון) שאכלס 3,000 יפנים (נכון לשנת 1608). משמעות השם "דילאו" היא ככל הנראה המילה "צהוב" (dilaw) בשפת הטאגלוג, המתארת את היפנים בעיני התושבים המקומיים. היפנים הקימו בדילאו מעין "מובלעת" עצמאית שנתמכה על ידי השלטונות הספרדיים ואנשי הכנסייה הפרנציסקנים במקום. במהלך המאות ה-16 וה-17 היגרו אלפים של סוחרים יפנים והתערבבו עם האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1593 נשלחו ליפן מיסיונרים של הכנסייה הפרנציסקנית שהגיעו מאזור מנילה, באישור השלטון הקולוניאלי הספרדי.
במהלך המחצית הראשונה של המאה השבע עשרה, התקיים סחר אינטנסיבי בין שתי המדינות, דרך מערכת האוניות היפנית – "ספינות החותם האדום". שלושים דרכונים רשמיים של "ספינות החותם האדום" הונפקו לאזרחים פיליפינים שביקשו לסחור עם יפן בין השנים 1604–1616.
היפנים הובילו מרד בדילאו כנגד האימפריה הספרדית בין השנים 1606–1607, בעקבותיו הצטמצם מספר האזרחים היפנים שישבו בפיליפינים. אוכלוסיית היפנים גדלה שוב עם תחילת רדיפת הנוצרים ביפן שהגה טוקוגאווה איאיאסו, השוגון הראשון בשוגונות טוקוגאווה. ב-8 בנובמבר 1614 עזבו קבוצה של 300 נוצרים יפנים את מדינתם והגיעו למנילה ב-21 בדצמבר. האוכלוסייה התקבלה בחום על ידי הישועים הספרדים והאזרחים הפיליפיניים המקומיים. הספרדים הציעו את עזרתם בהפלת השוגונות ובפלישה כאשר עילתם הייתה הגנה על האזרחים הנוצרים היפנים. היפנים שהגיעו לפיליפינים סירבו לתמוך במהלך ומנהיגם נפטר ממחלה 40 יום לאחר מכן. קבוצת המהגרים הללו מהווים חלק עיקרי מהשורשים של אוכלוסיית היפנים הגדולה בפיליפינים המונה יותר מ-200,000 איש.
מרידות רבות עם מעורבות יפנית התקיימו באזור הפיליפינים, ובאחת מהם איים מנהיג היפנים בפיליפינים, כשהוא על ערש דווי, כי יפן תפלוש למקום. בסופו של דבר הוא נפטר. שוגונות טוקוגאווה החלה לצבור כוח מיד לאחר מותו.
באמצע המאה השבע עשרה יפן החילה את מדיניות הסגר - הסאקוקו, שקובעת כי שום נתין זר מלבד סינים או אנשי חברת הודו המזרחית ההולנדית (תחת הגבלות חמורות) לא יוכלו לסחור עם יפן ולא יוכלו להגיע ליפן. כל נתין זר אחר שהיה מגיע, אפילו בשוגג, לחופי יפן, הוצא להורג באופן מיידי. כך גם יפני שניסה לצאת מגבולות מדינתו. היחסים בין יפן לפיליפינים הושעו באופן מיידי עקב כך, והתחדשו רק לאחר פתיחתה המחודשת של יפן לעולם החיצון בשנת 1854.
היסטוריה > הפיליפינים והאימפריה היפנית (1854–1946)

במהלך ההתקוממות הפיליפינית נגד המשטר הספרדי ב-1896 ומלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, פנו מספר משפיעים וארגונים פיליפיניים, כאשר הבולט שבהם הוא ארגון המהפכנים הקאפיטונאן, לעזרה מצד הממשלה היפנית. הקאפיטונאן פנו ליפן במברק בו הם מבקשים מימון כספי ונשק במאי 1896. ממשלת הרסטורציה של מייג'י העדיפה שלא, וגם לא יכלה כלכלית, לספק תמיכה רשמית. למרות זאת, גורמים יפניים שתמכו בעצמאות הפיליפינים ובתנועה הפן-אסייתית גייסו כספים ושלחו כלי נשק באונייה, שטבעה לפני שהגיעה ליעדה. בשנת 1905 חתמה יפן בעל כורחה על הסכם עם ארצות הברית שבו היא מכירה בשלטון האמריקני על הפיליפינים. במהלך השלטון האמריקאי במקום, הקשרים הכלכליים שבין הפיליפינים ליפן גדלו באופן חסר תקדים ובשנת 1929 הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של הפיליפינים אחרי המדינה השלטת, ארצות הברית. ההשקעות היפניות בפיליפינים בוצעו בעיקר על ידי מהגרים יפנים למקום, ברובם גננים, סוחרים וזונות. בעיר דבאו סיטי שכנו באותה העת מעל 20,000 יפנים אתניים. בעיר באגויו היוו היפנים יותר מ-22% מכוח העבודה. ב-1935 הוערך כי המהגרים היפנים שלטו על 35 אחוזים מהסחר הקמעונאי בפיליפינים. ההשקעות שנעשו כללו בעיקר השקעות בחקלאות ובמשאבי טבע במדינה. בשנת 1940 (מהלך מלחמת העולם השנייה), כ-40 אחוזים מהייצוא הפיליפיני ליפן היה ברזל, כרום, נחושת, ומנגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, הכוחות היפנים פלשו במהירות לפיליפינים והתגברו על הכוחות האמריקנים ועל הכוחות המקומיים. אסטרטגית, יפן הייתה צריכה למנוע מהאיים לשמש כבסיס של כוחות בעלות הברית לתקיפה פוטנציאלית של האיים היפניים. בנוסף לכך, לאימפריה היפנית היו שאיפות אימפריאליסטיות והייתה לה תוכנית לכבוש את כל אזור דרום מזרח אסיה. בשנת 1943, הוקמה ממשלת בובה בפיליפינים, הרפובליקה הפיליפינית השנייה, אך זו לא זכתה לתמיכה מצד האזרחים, בעיקר בעקבות היחס הברוטלי של הצבא היפני לאוכלוסייה הפיליפינית האזרחית. במהלך הכיבוש היפני והקרבות עם האמריקנים שניסו לכבוש חזרה את המדינה נהרגו יותר ממיליון פיליפינים, דבר שהגביר את הסנטימנט האנטי-יפני במדינה.
מאות ערים ועיירות עם מורשת קולוניאליסטית ספרדית נחרבו בעקבות האש בפיליפינים; ההפצצות האמריקניות והטקטיקה של הקמיקזה. רק עיר אחת מתקופת השלטון הספרדי, ויגאן, שרדה. ממשלת האימפריה היפנית לא הציעה מעולם עזרה בשחזור אתרי המורשת הפיליפיניים וגם ארצות הברית נתנה מימון קטן לשיקום שתי ערים, מנילה ובאגויו. עשור לאחר המלחמה, הנוף המורשתי של הפיליפינים לעולם לא שוחזר בעקבות כלכלה הרוסה, חוסר מימון וחוסר במומחים תרבותיים באותו הזמן. אזורי המורשת הוחלפו בעיקר בבתים זולים. לפי הערכה אמריקנית ששוחררה רק שנים לאחר המלחמה, מספר המתים האמריקנים נאמד ב-10,380 ומספר הפצועים הסתכם ב-36,550. מספר היפנים המתים היה 255,795. מספר המתים הפיליפינים מעולם לא הוערך באופן רשמי, אולם לפי מחקרים, מספר המתים הפיליפינים עולה על מיליון איש, אחוז גדול מאוד באופן יחסי לאוכלוסייה באותו הזמן. האוכלוסייה הפיליפינית לא התפתחה למשך חמש שנים לאחר המלחמה בעקבות מחלות או חוסר בתנאים בסיסיים. איכות החיים בפיליפינים ירדה משמעותית לאחר המלחמה - מהמדינה השנייה העשירה ביותר באסיה (אחרי יפן עצמה), היא הפכה למדינת עולם שלישי.
היסטוריה > היחסים שלאחר מלחמת העולם השנייה (1946–1965)

בשנת 1946 הפיליפינים קיבלו עצמאות מארצות הברית ובשנת 1951 ממשלת הפיליפינים חתמה על אמנת סן פרנסיסקו, הסכם שלום בין יפן לחלק מן בעלות הברית. למרות חתימת ההסכם, רק בשנת 1956 היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו חברות יפניות ומשקיעים בודדים לחזור לפיליפינים.
היסטוריה > היחסים במהלך דיקטטורת פרדיננד מרקוס (1965–1986)

בשנת 1966 הקיסר הירוהיטו נפגש עם נשיא הפיליפינים לשעבר, פרדיננד מרקוס, שנה לאחר בחירתו לנשיאות הפיליפינים.
בשנת 1972 ביטל הנשיא מרקוס את הרשות המחוקקת הפיליפינית, ולקח על עצמו את סמכויות החקיקה של הרשות כחלק משלטונו הדיקטטורי. הוא אשרר את אמנת החיבה, המסחר והניווט הפיליפינית-יפנית עשרה ימים לפני ביקורו של ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה.
בשנת 1975 יפן עקפה את ארצות הברית והפכה למקור ההשקעה הכי גדול של הפיליפינים. במסגרת ההשקעה היפנית בפיליפינים, ממשלת יפן וממשלת הפיליפינים הקימו את כביש הידידות הפיליפיני–יפני, אשר כלל את גשר סן חואניקו, ומכון המחקר לרפואה טרופית בעיר מונטינלופה. רבים מהפרויקטים זכו לביקורת עקב שממשלת יפן מעצימה את ממשלתו "המושחתת" של מרקוס. הדבר מוכר בשם "שערוריית מרקוס" (ביפנית: マルコス疑惑) בקרב מבקרי הממשלה היפנית.
היסטוריה > היחסים במהלך דיקטטורת פרדיננד מרקוס (1965–1986) > שערוריית מרקוס

כאשר הוגלו בני משפחת מרקוס להוואי, ארצות הברית, בפברואר 1986 לאחר המהפכה הפיליפינית של 1986, הרשויות האמריקניות החרימו מסמכים שמשפחת מרקוס הביאה עימם. המסמכים שהוחרמו חשפו כי מאז שנות השבעים קיבלו מרקוס ומקורביו הלוואות לא חוקיות מכ-50 קבלנים יפניים.
פרשה זו התפרסמה בשם "שערוריית מרקוס". ממשלת יפן ביקשה באופן סודי מממשלת הפיליפינים להמעיט בחשיבותה של הפרשה מכיוון שהיא תשפיע על המגזר העסקי היפני בפיליפינים ועל היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
הלקחים משערוריית מרקוס היו בין הסיבות לכך שיפן יצרה את אמנת ה-ODA בשנת 1992, אמנה המחדדת את מדיניות הסיוע של יפן מעבר לים.
היסטוריה > היחסים בעת המודרנית (1986 ואילך)

בשנות השמונים יפן המשיכה להוות מקור עיקרי לסיוע ותיירות בפיליפינים. בחצי העשור הראשון של שנות השמונים, היו מעט מחלוקות במדיניות החוץ בין שתי המדינות.
יפן הייתה מהמדינות הראשונות אשר הביעו תמיכה בממשלת הפיליפינים החדשה בראשות קורסון אקינו.
בנובמבר 1986 נשיאת הפיליפינים, קורסון אקינו ערכה ביקור רשמי ביפן ובמסגרתו נפגשה עם הקיסר הירוהיטו. במהלך הפגישה הקיסר התנצל על פשעי המלחמה היפניים שנעשו בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה. בנוסף, נחתמו מספר הסכמים בילטרליים בין שתי המדינות. אקינו חזרה ליפן בשנת 1989 להלווייתו של הירוהיטו וביקרה אף פעם נוספת במדינה בשנת 1990 להכתרתו של אקיהיטו לקיסר החדש של יפן.
יפן הייתה בעד הארכת חוזה ההגנה של ארצות הברית עם הפיליפינים, חוזה המאפשר קיום בסיסים צבאיים של ארצות הברית בפיליפינים. השגריר היפני בפיליפינים, טושיו גוטו, שר החוץ היפני, טארו נקאימה וראש הממשלה היפני, טושיקי קאיפו, התנגדו לכך. לבסוף, הסנאט הפיליפיני דחה את הארכת החוזה למרות ההצבעה החיובית של יפן, והשתדלות הממשל הפיליפיני בראשות אקינו. הסנאט הפיליפיני הציע לערוך משאל עם בנושא. בשנת 1998 התגוררו ביפן 246,000 פיליפינים.
למרות נסיגת הכוחות הצבאיים האמריקנים בפיליפינים, היחסים בין ארצות הברית לפיליפינים נותרו חזקים כפי שהובטח לנשיא הפיליפינים, פידל ראמוס על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, במהלך ביקור רשמי שנערך בוושינגטון די.סי ב-21 בנובמבר 1993. בדומה ליחסי ארצות הברית–הפיליפינים, גם היחסים בין יפן לפיליפינים עלו, בעקבות שליחת סיוע צבאי נרחב לפיליפינים לאחר עזיבת הכוחות האמריקנים. עוד לפני שראמוס התמנה לנשיאות הפיליפינים, הוא קיים שיחות עם משרד ההגנה היפני על מנת לשפר את היחסים הצבאיים בין שתי המדינות.
בשנת 1993 הנשיא ראמוס נפגש עם קיאיצ'י מיזאווה, ראש ממשלת יפן, במהלך הפגישה חזר מיזאווה על התנצלותו של הקיסר הירוהיטו על פשעי המלחמה היפניים שנעשו באדמת הפיליפינים, וטען כי צריך לשקול את הדרך הטובה ביותר בהתייחסות לנושא. ממשל ראמוס תמך במכרז היפני להיות חבר קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם גרמניה.
יפן הפכה למקור הסיוע הגדול ביותר של הפיליפינים, ואחריה ארצות הברית וגרמניה. יפן תרמה את הסיוע הגדול ביותר לפיליפינים, לאחר שספגה את רעידת האדמה באי לוזון בשנת 1990 והתפרצות הר הגעש פינטובו בשנת 1991.
יפן תמכה בהתקוממות האסלאמית בפיליפינים. בשנת 2013 הודיעה ממשלת יפן כי היא תתרום למשמר החופים הפיליפיני עשר אוניות בשווי של 11 מיליון דולר. יפן והפיליפינים חולקים "דאגה הדדית" לגבי עוצמתה הגוברת של סין בכלכלת אסיה.
בנובמבר 2015 נחתם הסכם הלוואה בסך של 2 מיליארד דולר בין ממשלת הפיליפינים לסוכנות הבינלאומית לשיתוף פעולה ביפן (JICA). מטרת ההסכם היא מימון חלק מהקמת מערכת רכבת בין העיר מנילה לעיר מולולוס. על פי מחלקת הכספים הפיליפינית, ההסכם היה הסיוע הגדול ביותר של ה-JICA שאי פעם הוענק למדינה אחרת.
ב-29 בפברואר 2016, ממשלת יפן וממשלת הפיליפינים חתמו על חוזה לאספקת ציוד הגנה לפיליפינים. החוזה נתן מסגרת לאספקת ציוד ביטחון וטכנולוגיה, המאפשרת לשתי המדינות לבצע פרויקטים מחקריים משותפים. בתחילת מאי 2016, נשיא הפיליפינים, רוקאס, אמר כי אם הוא ייבחר לראשות הפיליפינים בפעם השנייה, הוא יקדם את חתימת אמנת ההגנה ההדדית בין האומה היפנית לפיליפינים. ב-10 במאי 2016, רוקאס הפסיד בבחירות לרודריגו דוטרטה ובכך השיח על חתימת החוזה הופסק. באוקטובר 2016 ממשלת הפיליפינים החדשה הצהירה כי האמנה עשויה להיחתם במהלך הביקור הרשמי העתידי של דוטרטה ביפן. הביקור לא קידם את חתימת האמנה.
השוואה מדינית

| מדינה | הפיליפינים הפיליפינים | יפן יפן |
| --- | --- | --- |
|  שם בשפה הרשמית | בפיליפינית: Repúbliká ng̃ Pilipinas | ביפנית: 日本 |
סמל: 
 דגל: 
| עיר בירה | מנילה קואורדינטות של הבירה = 14°35′N 121°0′E﻿ / ﻿14.583°N 121.000°E﻿ / 14.583; 121.000 | טוקיו קואורדינטות של הבירה = 35°41′N 139°46′E﻿ / ﻿35.683°N 139.767°E﻿ / 35.683; 139.767 |
| אוכלוסייה | 109,180,815 נפש (יולי 2020) | 125,507,472 נפש (יולי 2020) |
| צפיפות האוכלוסייה | 363.94 נפש לקמ"ר | 332.11 נפש לקמ"ר |
| שטח | 300,000 קמ"ר | 377,915 קמ"ר |
| אחוז שטח המים | 0.6% | 0.8% |
| שפות | פיליפינית (רשמית). | יפנית (לאומית); אין שפה רשמית במדינה. |
| דת | 81% נוצרים קתולים 10% נוצרים פרוטסטנטים 5% מוסלמים סונים 4% אחר | 51.82% שינטו 34.9% בודהיזם 4.0% כתות שינטו 2.3% נצרות 7.0% לא ענו |
| תמ"ג | 877,200 מיליון $ | 5,443,000 מיליון $ |
| תמ"ג לנפש | 8,034 $ | 43,368 $ |
| מדד הפיתוח האנושי (HDI) | 0.712 (גבוה) | 0.909 (גבוה מאוד) |
נציגויות דיפלומטיות

יפן מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה. יפן מיוצגת בפיליפינים גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בסבו סיטי, ובדבאו סיטי.
הפיליפינים מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה. הפיליפינים מיוצגת ביפן גם בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בנגויה, נהה, אוסקה, וסאפורו.
לקריאה נוספת

Ikehata, Setsuho and Lydia Yu-Jose, eds. Philippines-Japan Relations ( Ateneo De Manila University Press, 2003) .
Tana, Maria Thaemar, and Yusuke Takagi. "Japan’s foreign relations with the Philippines: A case of evolving Japan in Asia." in James D.J. Brown and Jeff Kingston, eds. Japan's Foreign Relations in Asia (Routledge, 2018) pp. 312-328.
Trinidad, Dennis D. "Domestic Factors and Strategic Partnership: Redefining Philippines‐Japan Relations in the 21st Century." \\Asian Politics & Policy 9.4 (2017): 613-635. online
Trinidad, Dennis D. "Towards strategic partnership: Philippines–Japan relations after seventy years." in Mark R. Thompson, Eric Vincent C. Batalla, eds. Routledge Handbook of the Contemporary Philippines ( Routledge, 2018) pp. 186-196.
Yu-Jose, Lydia N. "World War II and the Japanese in the prewar Philippines." Journal of Southeast Asian Studies 27#1 (1996): 64-81. Online
אספת המורים

אספת המורים היא התארגנות המורים הראשונה שהוקמה בארץ ישראל ופעלה בין השנים 1891 ל-1895.
ייסוד

בשלהי שנת 1891 (ה'תרנ"ב) החינוך העברי בארץ היה בחיתוליו. פערי השפה הקשו מאוד על קומץ המורים ששאפו ללמד בעברית, וכך גם הפערים העצומים שבהקמת ובארגון מערכת החינוך החדשה. לאור זאת, ביוזמת דוד יודילוביץ ויהודה גרזובסקי, החליטו קומץ המורים העבריים שהיו אז בארץ להתארגן לאספה שתיפגש באופן עיתי כדי להעלות ולפתור את הבעיות הקשות שנתקלו בהן באופן שוטף, הן מבחינה ארגונית והן מבחינה דידקטית. לארגון שהוקם הם קראו 'אספת המורים', והוא היה לארגון המורים הראשון שהוקם בארץ ישראל. ארגון זה נחשב לחלוץ הניסיונות לאיחוד כלל המורים במערכת החינוך העברית בארץ ישראל, והיווה ניסיון ראשוני להפעלת אגודה מקצועית שתשמש גם ככלי ביטוי מקצועי-פדגוגי וכן רעיוני ואידאולוגי.
במהלך כלל שנות פעילותה השתתפו באספות 13 מורים עבריים שהניחו את יסודות החינוך העברי בארץ ישראל.
תוכן האספות

באספות שנערכו עלו בעיקר טענות על הקשיים העצומים שהיו למורים בהוראת העברית. המחסור במילים חיות ובספרי לימוד בעברית הקשו על הוראת המקצועות בעברית. גם התלמידים עצמם שהגיעו ללא כל היכרות עם העברית הקשו על המורים.
לראשונה דנו במשותף בבעיות המרכזיות שהקשו על מערכת החינוך העברית וביקשו להעלות פתרונות שונים ברוח התקומה הלאומית של העלייה הראשונה.
באספה הראשונה שהתקיימה בי"ט בחשוון ה'תרנ"ב השתתפו שישה מורים וביניהם: מרדכי לובמן, דוד יודילוביץ, ישראל בלקינד ויהודה גרזובסקי.
אחת היוזמות של אספת המורים הייתה לפנות לאליעזר בן יהודה ולהציע לו לייסד עיתון לילדים. בן יהודה השיב שהוא ואשתו חמדה כבר חשבו על כך ואכן בטבת ה'תרנ"ג יצא בירושלים לראשונה עיתון ילדים בעברית בשם "עולם קטן".
באספה הרביעית של אספת המורים, פירט דוד יודילוביץ, מזכיר האספה, את תפקידיה הלאומיים של העברית וכן את המניעים שבגינם ראוי לעשותה לשון דיבור בארץ ולהנחילה כשפת ההוראה בלימודים. הוא הדגיש את מרכזיותו של בית-הספר העברי וניתח את הגורמים המייעדים אותו למקום החייאתה העיקרי של השפה העברית:
הרעיון אשר קם עתה בישראל ונשרש בלב רבים מעמנו להחיות את לשון עברית העתיקה ולעשותה לשפה מדוברת, ראוי והגון עתה להתבונן אליו במקום הזה ביתר שאת: כיום הזמן אין לישראל לא בתי משפט, בתי עם ובתי ממשלה, לא שוק וברזה (בורסה) עברים, לא ארץ ולא מקום מסחר על כדור הארץ אשר נוכל להראות עליו כי שמה נשתמש ונתפתח, ונתמיד לדבר בעברית למען נתרגל בה כי תהיה בפינו ללשון מדוברת. כל אלה אין לנו, מקום לדבר בלשוננו על פי הניסיון היומי אין לנו; ואך פינה קטנה אחת, מקום לא גדול אחד נשאר לנו, אשר בו התקנה, בו כל מבטחנו, כי ממנו תצא הלשון והייתה למדוברת בפיות בני ישראל ובנותיו אשר המה יוכלו להביאה אחר כך אל השוק, אל המסחר, אל בתי העם ואל דרך החיים, והמקום הזה הוא בית הספר."
מצוקה נוספת שהועלתה על הפרק בישיבה זו הייתה המחסור העצום בספרי לימוד איכותיים בעברית. על כך אמר יודילוביץ:
ויהי כסובב דברי האספה לדבר ספרי הלימוד, וכל הנאספים הביטו איש בפני רעהו, וכל אחד כמו בוש להודות בפני אחיו כי שואל הוא לנפשו: מאין אקח ספרים? איזה ספרים אציע? אים? איה מחבריהם? איה דברי הימים לישראל? איה דברי הימים לעמים בעברית בלשון ילדים? איה דברי הימים לספרות ארץ ישראל בתוכנית ספרי בית הספר? חשבון בעברית? איה מדע כללית? איה מדע ארץ ישראל לילדים בעברית, במשפט המדינה היום? איה ידיעת הטבע ותולדותה? איה ספר התחלה פשוט לילדי מחלקת המתחילים (כתה א') לשיחות קצרות ושמות על הדברים הנראים סביבם?... כן הדבר: ענייה היא ספרות הילדים, ומעט הספרים אשר החלו לצאת לאוויר העולם, עוד לא יספיקו לכל המחלקות ולכל ידיעותיהם."
בסיום אספת המורים השישית, בב' בכסלו 1895 הוצע לדון "על דבר קטנים פחות מבני שש, בדבר ההכנה לבית הספר ויחליטו לדבר על זה באספה הבאה". באספה השמינית שנערכה בי' בטבת אכן דנו בנושא והוחלט להזמין לארץ ספרי יסוד בפדגוגיה שכללו את ספריו של פרידריך פרבל הנחשב ל"אבי גן הילדים", ובכך הניחו את התשתית הפדגוגית להקמת מערכת גני הילדים העבריים בארץ.
לקריאה נוספת

שלמה כרמי, תלמים ראשונים בחינוך העברי : "אספת המורים העברים בארץ-ישראל" ומקומה בתולדות החינוך, תרנ"ב-תרנ"ו, 1986.
שלמה כרמי, אספת המורים העברים בארץ ישראל (תרנ"ב-תרנ"ו), התפזרותה והניסיון לחדש את פעולותיה, קתדרה 36, 1985 עמ' 165–180.
הערות שוליים

↑  תדהר, דוד (1947) אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך א, תרפ"א-תרפ"ו (1920–1925), ירושלים: חמו"ל תל אביב או ירושלים עמ' 432, 433
↑  פרוטוקול אספת המורים הראשונה, י"ט בחשוון תרנ"ב, פרוטוקולים, עמוד 963 מתוך רחל אלבוים-דרור
↑  שלמה הרמתי, המורים החלוצים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000.
אזור הנופש הלאומי קניון גלן

| --- | --- |
בית סירה וסירת מנוע בקניון נואלס (Knowles Canyon) על אגם פאוול
בית סירה וסירת מנוע בקניון נואלס (Knowles Canyon) על אגם פאוול
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  27 באוקטובר 1972
 מבקרים בשנה:  1,991,924 (נכון ל־2013)
 גוף מנהל:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ולשכת הטיוב של ארצות הברית
 נתונים ומידות
 שטח:  5,076 קמ"ר
 גובה ממוצע:  3,704 רגל 
 מיקום
 מדינה:  יוטה, ואריזונה ארצות הברית
 מיקום:  מחוז קיין, San Juan County, Wayne County, מחוז גארפילד, קוקונינו 
 קואורדינטות:  36°59′37″N 111°29′13″W﻿ / ﻿36.993611°N 111.486944°W﻿ / 36.993611; -111.486944
 http://www.nps.gov/glca/index.htm
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט אזור הנופש הלאומי קניון גלן(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט אזור הנופש הלאומי קניון גלן(למפת יוטה רגילה) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח אזור הנופש הלאומי קניון גלן(למפת יוטה מוגדלת) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח אזור הנופש הלאומי קניון גלן
 
אזור הנופש הלאומי קניון גלן (באנגלית: Glen Canyon National Recreation Area) הוא אזור נופש לאומי, יחידת נופש ושימור טבע של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית המקיף את אגם פאוול וקניון קטרקט במדינות יוטה ואריזונה על שטח של 5,076 קילומטרים רבועים שרובו מדברי.
גאוגרפיה

האזור גובל בפארק הלאומי קפיטול ריף ובפארק הלאומי קניונלנדס מצפון, במונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה במערב, במונומנט הלאומי צוקי השני (Vermilion Cliffs National Monument) ובקצה הצפון מזרחי של הפארק הלאומי גרנד קניון בדרום מערב, בשמורת הנאוואחו בדרום מזרח. היישובים הקרובים ביותר לאזור הנופש הם פייג' באריזונה ובולפרוג (Bullfrog) ביוטה.
אזור הנופש משתרע בתחומי המחוזות סן חואן (San Juan County), קיין (Kane County), גרפילד (Garfield County) וויין (Wayne County) ביוטה, ומחוז קוקונינו באריזונה.
אגם פאוול שסביבו הוקם אזור הנופש נוצר כאשר הושלם סכר קניון גלן בשנת 1966 והוא הציף את קניון גלן וחלק מקניון קטרקט.
אזור הנופש הלאומי קניון גלן הוקם ב-1972 "לשימוש הציבור ולהנאתו ועל מנת לשמר את המאפיינים הנופיים, ההיסטוריים והמדעיים של האזור".
המטרה המוצהרת של אזור הנופש הלאומי קניון גלן הייתה לנופש כמו גם לשימור (בעוד שבפארק לאומי הדגש העיקרי הוא על שימור הטבע). בהתחשב במטרה זו פותח האזור כך שתהיה גישה לאגם פאוול באמצעות חמש מרינות, ארבעה אתרי קמפינג, שני שדות תעופה, וזיכיונות להשכרת בתי סירה.
לקצה הדרום מערבי של אזור הנופש הלאומי קניון גלן באריזונה אפשר להגיע באמצעות כביש 89 וכביש מדינתי 98 של אריזונה. כביש מדינתי 95 וכביש מדינתי 276 של יוטה מובילים לקצה הצפון מזרחי של אזור הנופש ביוטה.
נופש

דיג - לאגם פאוול יש חופים באורך של כ-3,200 קילומטרים שלאורכם ניתן לדוג דגים דוגמת בס גדול-לוע, בס קטן-לוע ובס מנומר.
גולף – מסלול גולף מלא שוכן על רמה המשקיפה על סכר קניון גלן, אגם פאוול ו"צוקי השני" (Vermillion Cliffs).
ספורט מים – כמה מרינות משכירות בתי סירה, סירות מנוע, אופנועי ים, קאייקים, ציוד דיג וציוד נלווה למבקרים.
סיורים – המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' שבו נמצאת הקשת הטבעית הגבוהה ביותר בארצות הברית הוא חלק מאזור הנופש הלאומי קניון גלן, וניתן להגיע לקרבתו בקלות יחסית באמצעות שיט מאחת המרינות שבאגם פאוול.
גאולוגיה

בגאולוגיה של האזור שולטת חבורת קניון גלן (Glen Canyon Group) הבנויי מהתצורות (למעלה כלפי מטה): אבן חול נאוואחו, תצורת קיינטה (Kayenta Formation) ואבן חול וינגייט. החתך הסטרטיגרפי הכולל מכיל סלעים המתוארכים החל מתת-התור קרבון פנסילבני ועד תור הקרטיקון.
הערות שוליים

↑  Five Year Annual Recreation Visitation Report for : 2008 to 2013
↑  חתך סטרטיגרפי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531321105171  LCCN: sh85055252  VIAF: 261543129   WorldCat (עם VIAF): 261543129 
הסטרטיגרפיה של רמת קולורדו מדרום מזרח יוטה מהפרם ועד היורה חושפת את מרבית תצורות הסלע הידועות משמורות הטבע דוגמת הפארק הלאומי קפיטול ריף והפארק הלאומי קניונלנדס. מלמעלה למטה: הכיפות השחמחמות המעוגלות של אבן חול נאוואחו, השכבה האדומה של תצורת קיינטה (Kayenta Formation), אבן חול וינגייט (Wingate Sandstone) האדומה יוצרת הצוקים, תצורת צ'ינלה הסגולה יוצרת המדרון, תצורת מואנקופי (Moenkopi Formation) השכבתית שגונה אדום בהיר, ותצורת קטלר (Cutler Formation) - אבן חול לבנה שכבתית. הצילום בוצע באזור הנופש הלאומי קניון גלן
המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' והקניון סביבו כפי שהם נצפים מכיוון הר נאוואחו
מלחמת קוסובו

מלחמת קוסובו הוא השם שניתן לשני עימותים מזוינים שהתחוללו בזה אחר זה, ובתקופה מסוימת במקביל, בחבל קוסובו שבסרביה.
1996–1999: עימות בין כוחות הביטחון של סרביה ויוגוסלביה ובין צבא השחרור של קוסובו (KLA), ארגון גרילה אלבני אתני השואף להתנתק מן הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שהתפרקה.
1999: מלחמה בין יוגוסלביה ובין ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) – מבצע כוח מאוחד.