stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקווטוריה המערבית
כלכלה ודמוגרפיה

כלכלת אקווטוריה המערבית נשענת בעיקר על חקלאות ועץ המצוי בשפע ובאיכות גבוהה באזור זה.
רוב רובה של אוכלוסיית אקווטוריה המערבית משתייכת לשבט האזנדה (Azande), השבט השלישי בגודלו בדרום סודאן.
ראו גם

אקווטוריה
אקווטוריה התיכונה
אקווטוריה המזרחית
הערות שוליים

↑  Gurtong Azande Retrieved: 22 September 2010
אראוקריה מירביליס

| אראוקריה מירביליס |
| --- | --- |

תקופה
יורה 164.7–155.7 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: אראוקריים
סוג:: אראוקריה
מין:: אראוקריה מירביליס
שם מדעי
 Araucaria mirabilis
תחום תפוצה


אראוקריה מרביליס (שם מדעי: Araucaria mirabilis) הוא מין פרהיסטורי של עץ מחטני מהסוג אראוקריה שבמשפחת האראוקריים שהתקיים בתקופת היורה של פטגוניה לפני 164.7 עד 155.7 מיליון שנה מזמננו. עץ נכחד זה תואר למדע בידי החוקרים אנסלם ווינדהאוזן וקרלוס לואיס ספגזיני (אנ') ב-1924.
עצים אלה ידועים כמאובנים מהאתר "Cerro Cuadrado Petrified Forest" ובתצורות "La Matilde Formation" שבסנטה קרוס בדרום ארגנטינה, אשר כלל עצים בגובה של 100 מטרים ורוחב גזע של 3.5 מטרים. אתר זה נקבר ככל הנראה בהתפרצות געשית במשך היורה התיכון.
בתקופת היורה העצים הכילו אצטרובלים רחבים עגלגלים באורך 2.5 עד 8.5 ס"מ וחלקם הגיעו לקוטר של 10 ס"מ. במרכז החרוטים נראים צינורות בהם עבר שרף דביק. לעצים היו עלים בצורת קשקשים מחטניים שנועדו להגן עליהם מאוכלי צמחים. באצטרובלים לא נמצאו זרעים שכנראה לא השתמרו במאובנים.
העצים נאכלו בידי חיפושיות כמו זחלי חדקוניתיים ובידי זאורופודים גדולים, אשר כנראה היו בוגרים בעלי צוואר ארוך וקיבה חזקה מספיק לעכל את העלים הנוקשים. הצעירים שלהם כנראה ניזונו מצמחים אחרים כדי לקבל חלבונים לגדילה מהירה.
עצים אלה כנראה נכחדו לאחר ההתפרצות הגעשית של היורה התיכון לפני 160 מיליון שנה בקירוב.
אנטוניו חוסה דה סוקרה

אנטוניו חוסה דה סוקרה (בספרדית: Antonio José de Sucre‏; 3 בפברואר 1795 - 4 ביוני 1830) היה ממנהיגי המאבק לעצמאות באמריקה הדרומית. הוא כיהן הן כנשיא פרו (לתקופה קצרה) והן כנשיא בוליביה.
חייו

סוקרה נולד למשפחה מבוססת בקומאנה שבוונצואלה. היסטוריונים חלוקים באשר למוצאה של משפחתו. יש הסבורים כי הוא מצאצאיו של מושל קובה הצרפתי-פלמי שארל דה סוקרה, ויש הטוענים כי הוא צאצא למשפחת צוקר היהודית.[דרוש מקור]
בגיל 16 הצטרף סוקרה למאבק לעצמאות מדינות אמריקה הדרומית. הוא הוכיח כישורים צבאיים גבוהים, ומונה לקולונל בשנת 1817 ולבריגדיר גנרל בשנת 1819, והוא בן 24 בלבד.
ב-1821 עמד סוקרה בראש הכוחות ששחררו את קיטו, וב-6 באוגוסט 1824 שוחררה גם חונין. ניצחונו של סוקרה בקרב אייקוצ'ו ב-9 בדצמבר אותה שנה הבטיח למעשה את שחרורן של פרו ושל אלטו פרו, שהפכה עם שחרורה לבוליביה, והיה אקורד הסיום במאבק העצמאות. כהוקרה, ניתן לו העיטור הגבוה ביותר האפשרי - "המרשל הגדול של אייקוצ'ו". ביטוי נוסף להערכה הגבוהה לה זכה, ניכר בכך שסימון בוליבר בעצמו התפנה לכתוב עבורו ביוגרפיה קצרה ומחמיאה.
ב-1826 נבחר סוקרה לנשיא בוליביה, אך התפטר כעבור שנתיים, כאשר החלה להתפתח תנועת מחאה נגד בוליבר ואנשיו ונגד החוקה שהוא עצמו ניסח.
הוא עזב לקיטו, ובעידודו של בוליבר נבחר לנשיא הקונגרס של רפובליקת קולומביה הגדולה. ב-1829 הצטרף למשלחת שנועדה לסכל את השאיפות הבדלניות של ונצואלה, שהייתה אז חלק מקולומביה הגדולה. כישלון המשלחת הגדיל את אכזבתו מהפוליטיקה. לאחר התפטרותו של בוליבר ב-1830 החליט לפרוש באופן סופי מהחיים הפוליטיים. בדרכו מבוגוטה לקיטו נורה ממארב ומת.
פרטי ההתנקשות שנויים במחלוקת, ויש תאוריות שונות לגבי נסיבותיה והעומדים מאחוריה, על אף שנאשמים בפרשה נשפטו והוצאו להורג. יש הסבורים כי ההתנקשות נועדה להותיר את בוליבר ללא יורש ברור.
על שמו של סוקרה נקראו בין היתר הבירה החוקתית של בוליביה, מחוז סוקרה בקולומביה, מדינת סוקרה בוונצואלה, וכן המטבע ששימש את אקוודור עד שנת 2000.
אנטוניו ז'וזה דה סילווה

| --- | --- |
אנטוניו ז'וזה דה סילווה
 לידה:  8 במאי 1705 ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 הוצאה להורג:  18 באוקטובר 1739 (בגיל 34) ליסבון, פורטוגל 
 מדינה:  ממלכת פורטוגל, ברזיל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קוימברה 
 שפות היצירה:  פורטוגזית 
 
אנטוניו ז'וזה דה סילווה (בפורטוגזית: António José da Silva Coutinho)‏ (8 במאי 1705 ריו דה ז'ניירו – 18 באוקטובר 1739, ליסבון) היה מחזאי פורטוגזי - ברזילאי, ממוצא יהודי, שנחשב ליוצר התיאטרון הפורטוגלי הקומי המודרני. כינויו היה "היהודי" ומן המהדורה הראשונה של ספרו, "התיאטרון הקומי הפורטוגלי או קובץ האופרות והיצירות הפורטוגליות" הושמט שמו. במקום השם נכתב ***.
אקווטוריה המזרחית

| --- | --- |
דגל אקווטוריה המזרחיתדגל אקווטוריה המזרחית
תושבי קפואטה חוגגים את הכרזת העצמאות של דרום סודאן
תושבי קפואטה חוגגים את הכרזת העצמאות של דרום סודאן
 מדינה:  דרום סודאן דרום סודאן
 חבל ארץ:  אקווטוריה
 בירת המדינה:  טוריט
 שטח:  73,472.01 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במדינה:  906,126 (2008)
  ‑ צפיפות:  12 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  4°45′00″N 33°11′00″E﻿ / ﻿4.75°N 33.183333333333°E﻿ / 4.75; 33.183333333333 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה       חלוקה לנפות באקווטוריה המזרחית tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אקווטוריה המזרחית (באנגלית: Eastern Equatoria) היא אחת ממדינות דרום סודן. בשנת 1972 פוצלה, אך הוקמה מחדש כחלק מהסכם שלום שנחתם בפברואר 2020. שטחה כ-73,472 קמ"ר, גודל האוכלוסייה בה היה כ-906,126 נפש (נכון ל-2008) ובירתה טוריט.
גאוגרפיה

גובלת עם אוגנדה בדרום, קניה בדרום מזרח ואתיופיה בצפון מזרח, מחוז ג'ונגליי בצפון ובמחוז אקווטוריה התיכונה במערב. משולש אילמי, הממוקם בין צידו המזרחי של המחוז לבין אגם טורקאנה, הוא שטח במחלוקת בין דרום סודאן, קניה ואתיופיה.
אוכלוסייה

אקווטוריה המזרחית היא ביתן של מספר קבוצות אתניות שונות. טופוסה, גיאה וניאנגטום מתגוררות לרוב בנפות המזרחיות של המחוז. דידנגה, דודוס ובויה מתגוררות בנפת בודי סביב צ'וקודום ובצד המערבי מתגוררות לרוב אוטאו, לופיט, לאנגו, פארי וטנט. אקולי, מאדי, איריה ואופיריה חיים לרוב בנפת מאגווי.
רוב האוכלוסיות שחיות במחוז זה מתפרנסות מניהול חוות וגידול בקר, כבשים ועזים. רוב הגידולים החקלאיים מספקים את תושבי המחוז והמדינה ומקצתם הולכים לייצוא. הרי הדידינגה בנפת בודה מאופיינים בקרקע פורייה המשמשת לגידול טבק, תפוחי אדמה ותירס.
ממשל

במחוז מונה מושל שעומד בראש הרשות מבצעת ונבחר בבחירות פנימיות. המושל מינה שרים, יועצים וממונים שעמדו בראש הנפות שבמחוז.
חלוקה לנפות

נפות ונציביהן, נכון לשנת 2011:
| נפה | עיר בירה | נציב |
| --- | --- | --- |
| נפת טוריט | טוריט | Felix Otuduha Siro |
| נפת לאפון | לאפון | Caesar Oromo Urbano |
| נפת מאגווי | מאגווי | Peter Ochilo |
| נפת איקוטוס | איוטוס | Peter Lokeng Lotone |
| נפת בודי | צ'וקודום | oseph Napengiro Lokolong |
| נפת קפואטה הצפונית | ריווטו | Lokai Iko Loteyo |
| נפת קפואטה הדרומית | קפואטה | Martin Lorika Lojam |
| נפת קפואטה המזרחית | נארוס | Titos Lokwacuma Loteam |
ראו גם

אקווטוריה
אקווטוריה המערבית
אקווטוריה התיכונה
הערות שוליים

↑  Eastern Equatoria State trip planner: make a Eastern Equatoria State itinerary & map, Wanderlog
↑  "עובדות על מחוז אקווטוריה התיכונה". אורכב מ-המקור ב-2011-09-28. נבדק ב-2011-07-07.
↑  "Eastern Equatoria State". Gurtong. אורכב מ-המקור ב-2011-09-28. נבדק ב-2011-07-07.
אלמנה חומה

| אלמנה חומה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: עכבישניים
סדרה:: עכבישאים
תת־סדרה:: אופיסתותלה
משפחה:: כדורניים
סוג:: אלמנה
מין:: אלמנה חומה
שם מדעי
 Latrodectus geometricus ‏קוך, 1841

אלמנה החומה (נקרא גם: אלמנה אפורה ועכביש הכפתורים החומים; שם מדעי: Latrodectus geometricus) הוא עכביש ממשפחת הכדורניים אשר התגלה לראשונה בשנת 1935. האלמנה החומה ניתנת לזיהוי על ידי מאפיינים ייחודיים ונפוצה במדינות רבות (גם בישראל) . האלמנה החומה ניזונה מחרקים שונים, לשם כך יש לה ארס להרוג את טרפה. נשיכתה אינה מסוכנת לבני אדם (למעט לאוכלוסיות מיוחדות).
תיאור

אורך האלמנה החומה הוא כ-38 מ"מ. צבעיה נעים בין חום לשחור, ולעיתים מופיעים עליה גם מעט גוונים אפורים. לאלמנה החומה יש תווית ייחודית בצורת שעון חול על החלק התחתון של הבטן, המשמשת כסימן אזהרה כנגד טורפיה. לתווית זו יש צבע כתום צהבהב או בהיר. בנוסף יש לה גם פסים על הרגליים. ניתן לזהותה בקלות לפי שק הביצים שלה שמראהו קוצני.
הפצה

מדענים רבים סבורים כי מקורה של האלמנה החומה הוא באפריקה. האלמנה החומה נצפתה בארצות: דרום אפריקה, ארצות הברית (כולל הוואי), אוסטרליה, אפגניסטן, דרום אירופה, הרפובליקה הדומיניקנית, קפריסין, קוסטה ריקה, אל סלבדור, אורוגוואי, פקיסטן, הודו, תאילנד וכן גם ישראל. עכבישי האלמנה החומה שוכנים באזורים עירוניים, לרוב במכוניות נטושות או במחסנים.
ארס

לעכביש האלמנה החומה יש ארס שהוא משתמש בו כדי להרוג את טרפו ולהגן על עצמו, אך הוא לא תוקפני ונמנע מלנשוך בני אדם. מין זה מזריק כמות רעל קטנה יחסית כשהוא נושך בני אדם (סביב 0.43 מ"ג /ק"ג). נשיכה של אלמנה חומה אינה מסוכנת (למעט נשיכות שנגרמות לתינוקות ולזקנים). רוב האנשים שננשכים על ידי אלמנה חומה חווים כאבים שנמשכים מספר שעות. אחוז קטן יותר של אנשים חווים אי נוחות רבה יותר מנשיכת האלמנה החומה, אך הם לא זקוקים לטיפול רפואי מיוחד. רעלנים יעזבו את הגוף אחרי יום או יותר. ישנם כמה סימפטומים אשר ייתכן ויופיעו עם נשיכת האלמנה החומה וייעלמו לאחר 24 שעות: כאב עמום ליד מקום הנשיכה, התכווצויות שרירים בעיקר בבטן, רעידות, הזעה, בחילות והקאות.
מזון ובית גידול

על מנת ללכוד טרף, האלמנה החומה טווה רשת קורים צפופה במסתור שלה. האלמנה החומה פעילה יותר בלילה כי בלילה היא מצליחה לתפוס טרף רב יותר. היא אוכלת מגוון רחב של חרקים כגון דבורים, צרעות, זבובים, מקקים, ולעיתים נדירות גם חיפושיות, העוזרות לה לספוג נוזלים הדרושים לתזונה שלה.
הערות שוליים

↑  אלמנה חומה, באתר www.insectour.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558165405171  LCCN: sh85074985
אמיל ורהארן

| --- | --- |
ציור מאת תאו ואן רייסלברגה
ציור מאת תאו ואן רייסלברגה
 לידה:  21 במאי 1855 Sint-Amands, בלגיה 
 פטירה:  27 בנובמבר 1916 (בגיל 61) רואן, צרפת 
 שם לידה:  Émile Adolphe Gustave Verhaeren 
 מדינה:  בלגיה 
 מקום קבורה:  קברם של אמיל ורהארן ואשתו, מארת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לוון, האוניברסיטה הישנה של לוון, Sint-Barbaracollege 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  1875–1916 (כ־41 שנים) 
 בן או בת זוג:  מארת מאסן 
 פרסים והוקרה:  Taylorian Lecture 
 חתימה:   
 
אמיל אדולפוס גוסטבוס ורהארן (בפלמית: Emile Adolphus Gustavus Verhaeren;‏ 21 במאי 1855 – 27 בנובמבר 1916) היה משורר ומסאי בלגי בשפה הצרפתית, פלמי במוצאו. נחשב אחד מנציגיו הבולטים של הסימבוליזם בשירה האירופית, מושפע בתחילת דרכו גם על ידי הנטורליזם. הליריקה שלו, בעלת מוזיקליות מיוחדת, מוקדשת, בין היתר, לפלנדריה, לעיר המודרנית על גלגוליה, לשאיפות ההרואיות של האדם לשינוי וכמו כן לאהבתו לאשתו, מארת.
לדברי המבקר רמי דה גורמון:
"הכל בשיריו לובש מראה חדש, מוזר ופנטסטי. הפרחים דומים לשמש, העשבים הופכים לעצים, העצים צומחים מעבר למידה עד השמיים (...). האדם הנורא הזה כתב גם דברים עדינים, מפני ששוכנת בתוכו גם נשמה תמימה, רגישה לאהבה בין בני אנוש ולחלומות החברתיים היפים. נוכל על כן לטעון כי לפחות במה שנוגע לאחדות ממעלותיו, הוא המשורר היחיד שיכול להתחרות עם ויקטור הוגו. אם ורלן מייצג בחו"ל את השירה הצרפתית, אז הוא, ורהארן, מסמל שירה זו בכל משיש בה יותר טהור ומסורתי.
שנות הילדות והלימודים

אמיל ורהארן נולד ב-21 במאי 1855 בכפר סינט-אמנדס (Sint Amands) על גדות נהר סכלדה, במחוז אנטוורפן, לא רחוק מדנדרמונדה, במשפחה פלמית מבוססת שבביתה שפת הדיבור העיקרית הייתה הצרפתית. אביו, גוסטב, איש בריסל במקורו, היה בעבר סוחר בדים והתגייס אחרי פרישתו מעסקים לעסקנות פוליטית קתולית, ואמו, אדלאיד, בת המקום, ניהלה חנות גלנטריה. הפטריוטים המקומיים הפלמים מציינים כי הסופר קיבל בלידתו גם שמות פלמים (גוסטבוס אדולפוס) וכי את השם הראשי, ממקור צרפתי, "אמיל" (Emile) כתבו כדרך הפלמים ללא סימן ההטעמה הראשית הצרפתי מעל האות E. מכל מקום בכפר (שאוכלוסייתו מנתה 3,400 תושבים), ובבית הספר תיקשר הילד בניב הברבנטי של השפה הפלמית השגור בפי המקומיים.
לעומת זאת משסיים את בית הספר היסודי, בשנת 1866, הילד, שגדל בבית הוריו על ברכי הדת הקתולית, נשלח למכללת "לואי הקדוש" בבריסל (Institut Saint Louis), ומשם, כעבור שנתיים עבר בשנת 1868 לפנימיה הישועית "סנט ברב" (Sainte-Barbe) בעיר גנט בה קיבל חינוך צרפתי גרידא. בבית ספר זה הכיר את הסופר לעתיד, ז'ורז' רודנבך, איתו ישב אף על אותו ספסל. כתב באותן השנים את שיריו הראשונים כשהדוגמאות לחיקוי היו לו יצירות המשוררים הצרפתים למרטין, אלפרד דה מיסה
ובמיוחד ויקטור הוגו. בסיום התיכון, אביו ודודו שהיה בעל בית חרושת לשמן לחצו אל אמיל שיעבור חניכות במלאכת דודו כדי שבעתיד יוכל לרשת את ניהול המפעל. אחרי שנה שלמה של חניכות הצליח הצעיר לשכנע את דודו ואת הוריו לשחרר אותו מטרחה זו ולתת לו להירשם ללימודי משפטים.
בהמשך, החל משנת 1875 למד משפטים באוניברסיטה הקתולית של לוון, היוקרתית, בה עשה היכרות עם אנשי ספרות שהצטרפו בשנת 1881 לחוג שמסביב כתב העת "לה ז'ן בלז'יק" (La Jeune Belgique) שהוקם על ידי מקס ואלר. בשנת 1879 ורהארן פרסם את מאמרו הראשון בחוברות של סטודנטים. כתב בהתחלה שירים בעלי תוכן דתי והחליט בלבו להיעשות למשורר גדול - "ורגיליוס או לא כלום". 
מאוחר יותר תוכני שיריו התגוונו וכתב גם סאטירות תחת שמות עט כמו "פנטגרואל" או "רודולף".
תחילת פעילותו כסופר ומבקר אמנות

בתום לימודיו בשנים 1881–1884 עבד (בדומה לרודנבך) כמשפטן מתמחה במשרדו של עורך הדין לענייני פלילים והסופר הסוציאליסטי אדמון פיקאר (Edmond Picard), איש רחב אופקים (אם כי נגוע בנטיות אנטישמיות) שהיה גם מייסד כתב העת לאמנות "אר מודרן" (Art moderne, "אמנות מודרנית"). אך כעבור זמן קצר עבר ורהארן הצעיר לעסוק בספרות ובבקורת אמנות בלבד.
את ההחלטה לנטוש את המשפטים ולהיות סופר החליט ורהארן תוך כדי השתתפות במפגשים השבועיים שפיקאר ארח בסלון הספרותי שלו בבריסל ושבו פגש סופרים ואומנים רבים מחוגי האוונגרד. ורהארן פרסם באותם ימים שירים ומאמרי בקורת אמנות בכתבי עת בלגים וזרים, ביניהם ה"אר מודרן" של פיקאר ו"לה ז'ן בלז'יק" ("בלגיה הצעירה") שמסביבו התגבשה קבוצת אקדמאים כמו מוריס מטרלינק וש. דה לרברג שדגלו בטיפוח המורשת הלאומית הפלמית. 
כמבקר אמנות תמך אמיל ורהארן באמנים צעירים כמו חברי קבוצת "העשרים" Le( Groupe des XX), בהם ג'יימס אנסור והצייר הנאו-אימפרסיוניסטי תיאו ון ריסלברגה
(Théo van Rysselberghe). עם האחרון קשר קשר ידידות ארוך שנים שהתלווה גם בהתכתבות עשירה. 
אשת הצייר מתארת את ורהארן באחד ממכתביה כ"אישיות ייחודית, עם מזג כמו סערה שלא ניתן לעצרה, שאינה מוטרדת מהמוסכמות הבורגניות ושמתגרה או מציפה את כל אחד על ידי הישירות הבוטה שלו".
ורהארן חקר באותן השנים בהתלהבות את יצירות האומנים מהרנסאנס הפלמי. הרעיונות
שמשכו אותו באותה תקופה באו לידי ביטוי בקובץ השירים הראשון "הפלמיות" (Les Flamandes) שהוציא לאור בשנת 1883. אלו היו שירים ראיליסטים-נטורליסטים, לעיתים פרובוקטיביים שנכתבו על פלנדריה ותושביה בהשראת תמונות של יאקוב יורדנס, דוד טנירס הבן ויאן סטן. הייתה בהם גם השפעת המשוררים מאסכולת הפארנאס הצרפתית. הם התקבלו בהתלהבות בחוגי האוונגרד אבל עוררו שערורייה בסביבה השמרנית קתולית של חבל הולדתו. המשורר קמיל למונייה דחה בתוקף את בקורות המקטרגים. הוריו של אמיל ורהארן ניסו בעזרת כומר הכפר לקנות את רוב העותקים ולהשמיד אותם.
שנות המשבר. מהפך לשוני

מכל מקום המהומה מסביב גרמה במהרה לפרסום שם המשורר. הקבצים שבאו לאחר מכן היו שונים לחלוטין וכללו שירים סימבוליסטים, חלקם ברוח מיסטית כמו למשל "הנזירים" ("Les Moines")‏ 1886), קובץ שלא נחל הצלחה. 
באותה תקופה יצא המשורר הצעיר למסעות ארוכים בעריה של אנגליה וסקוטלנד. כשהחריפו אצלו כאבי קיבה ככל הנראה תוצאה של שתייה חריפה בלתי מרוסנת במסיבות הליליות של הסטודנטים בבריסל, שקע ורהארן בדיכאון ממושך שהשתקף בשירים קודרים, של יאוש. באותה תקופה בשנת 1888 הוכה גם על ידי מות שני הוריו. את תחושות המלנכוליה והמועקה שהציפו אותו, תיאר 
בטרילוגיה הקודרת "הערבים" ("Les Soirs" ‏ (1888), "Les Débâcles" (מפלות), ‏ (1888), "לפידים שחורים" (Les Flambeaux noirs) ‏(1891). בשירים אלה הצבעים שני ושחור החליפו את האדום והלבן שאפיינו את הליריקה שלו המוקדמת. ב"לפידים השחורים" התחיל ורהארן להשתמש לראשונה בחרוזים חופשיים (vers libres, "וור ליבר"), בעלי קצביות משתנה, שהפכו לאחד מסימני ההיכר של שירתו.
המבקרים השמרנים כמו איוואן גילקין, אלבר ז'ירו תקפו בחריפות את חידושיו באמנות השירה. טענו שהשתמש במעין "ג'יבריש אפאשי" או שהצרפתית שבשיריו דומה ללטינית המשובשת שבפי הברברים.
גבור תרבות, דמות חיקוי למשוררים ואמנים

ב-24 באוגוסט 1891 נשא המשורר לאשה את מארת (מרתה) מאסן (Marthe Massin), ידידת אחותו, ציירת 
כשרונית מליאז' שנודעה על ידי אקווארלים שלה ושאותה הכיר שנתיים קודם לכן. בני הזוג התיישבו בבריסל. 
ורהארן ביטא את אושרו ואת אהבתו כלפיה בקובצי שירים כמו (שעות האור) ("Les Heures claires") 1896, (שעות אחרי הצהרים) "Les Heures d'après-midi (שעות הערב),"Les Heures du soir".
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התעניין ורהארן בבעיות החברה ובתאוריות האנרכיסטיות והסוציאליסטיות וניסה לשחזר בשיריו את אווירת העיר הגדולה וגם את ההפך ממנה, את החיים בכפר. 
תאר את השינויים האופייניים לעידן המודרני כמו נהירת האיכרים אל העיר ותהליך תיעוש, וכו' בקובצי שירים כמו "Les Campagnes hallucinées (הכפרים ההזויים), Les Villes tentaculaires (ערי - התמנון), "כפרי האשליות" (Les villages illusoires), ובמחזה שלו "השחר" (Les Aubes). לפואמות שלו הייתה תהודה רבה ויצירותיו תורגמו לעשרים שפות וזכו לפרשנויות בכל העולם. הרבה אמנים ואנשי רוח כמו ז'ורז' סרה, פול סיניאק, אוגוסט רודן, אדגר דגא, אוגוסט ורמילן, אנרי ון דה ולדה, מוריס מטרלינק, סטפאן מלארמה, אנדרה ז'יד, ריכרד דהמל, ריינר מריה רילקה, גוסטן זריאן ושטפן צווייג הפכו למעריציו, התכתבו איתו, בקשו את קרבתו ותרגמו אותו. עם אחד מעמיתיו ב"ז'ן בלז'יק" ,הסופר ז'ורז' אקהאוד, הקים כתב עת חדש לספרות בעל אוריינטציה רדיקלית - "לה קוק רוז'" (Le Coq Rouge - התרנגול האדום). גישתו בנושאי אמנות השפיעה באותה תקופה על הרבה אמנים פוטוריסטים. 
פרסם בהמשך קובצי שירה נוספים כמו (1899) Les Visages de la See (פניו של החיים),
(Les Petites Legendes (1900 (האגדות הקטנות), הקבצים (Les Forces tumultueuses (19o1) ו-(La multiple splendeur (1906 חדורי האמונה בניצחון האדם, בתועלת תגליות הטכניקה והמדע, וגם (Les Tendresses premieres (1904 (אהבות ראשונות) -שירים שהוקדשו לשנות הילדות המאושרות בכפר הולדתו. השירים שנאספו בספר "פלנדריה כולה" (Toute la Flandre) הם מנחה ספרותית למולדת הפלמית ולבניה.
ורהארן הפך עם השנים לסמל התרבות הבלגית. היה לבן בית של ארמון המלוכה - ידיד אישי של המלך אלברט הראשון ושל המלכה אליזבטה מבית בוואריה. יצר קשר טוב גם עם מנהיג הסוציאל-דמוקרטים הבלגים, אמיל ונדרוולדה, והתלהב מהקמת "בית העם" והאוניברסיטה העממית שקמו בבריסל כדי להפיץ ידע בקרב מחוסרי האמצעים. הוא עצמו התנדב להרצות במוסדות אלה. 
החל משנת 1898 התיישב המשורר בצרפת, ביישוב סן-קלו (Saint Cloud) הנמצא בשערי פריז, נהג לבלות בו כששה חדשים בשנה מן הסתיו עד האביב. בשאר השנה נסוג היה אל ביתו הקטן עם גן בכפר הבלגי, המבודד יחסית, הקרוי קאיו-קי ביק (Le Caillou-qui-bique), על יד רואזן במחוז "אנו" (Hainaut). ורהארן הגיע לשם לראשונה בשנת 1899 בביקור אצל אלמנתו של רודנבך. מאז חזר לשם מדי שנה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אמנם המשורר עשה גם סיורים רבים ברחבי אירופה, להרצאות וערבי שירה.
מלחמת העולם הראשונה - העידן החדש שאכזב

נלהב כפי שהיה מרעיונות פציפיסטים ואופטימי לגבי המאה החדשה שהתחילה, הוכה בתדהמה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 וכשבלגיה, למרות הנייטרליות שלה, נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים. באותם ימים, הסופר, שנמצא אז בשיא תהילתו, שהה דווקא בגרמניה. נאלץ לחפש מקלט באנגליה ובגלות כתב שירים פציפיסטים והוקיע את טירוף המלחמה בקבצים:
"בלגיה המדממת" (La Belgique sanglante), "בין אפר לאפר" (Parmi les cendres) ו"הכנפיים האדומות של המלחמה" (Les Ailes rouges de la guerre). 
הסכסוך והכיבוש דיכאו את תקוותיו בעתיד טוב יותר. ורהארן נזעם נוכח ההפצצות הגרמניות על ארצו וכפר הולדתו ונוכח הצתת אוניברסיטת לוון והתאכזב במיוחד מתמיכת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים במלחמה ומההצהרה שנחתמה על ידי 93 אקדמאי צמרת גרמנים, ביניהם אנשים שהכיר מקרוב, כמו ריכרד דהמל ומקס ריינהרט, שהזדהו עם הקייזר ועם צבאו.
לא נמנע אז לכתוב תעמולה אנטי-גרמנית (כתב על "גרמניה האסייתית" ועל "גרמניה הבלתי ניתנת לתירבות") וערבב בפולמוסיו אף טענות נגד השפעת "היהודים הגרמנים" וה"גרמנים-אמריקאים" 
על מדיניות ההתפשטות של גרמניה.
פריצת המלחמה גרמה לניתוק בין ורהארן ומעריציו בגרמניה ואוסטריה, כולל עם שטפן צווייג. צווייג לא שמר לו טינה על התבטאויותיו האנטישמיות והמשיך לטפח את מורשתו של ורהארן בספרים, מאמרים וזכרונות גם אחרי המלחמה.
סופו הפתאומי

ב-27 בנובמבר 1916 אחרי אחת ההרצאות בעיר רואן, שבה חנך תערוכת אמנות במטרת התרמה לטובת נכי המלחמה הבלגים, נהרג פתאום ורהארן בתחנת הרכבת כשנפל (אומרים שנדחף על ידי המונים שהצטופפו) מתחת לגלגלי רכבת שיצאה לדרך. 
מאיאקובסקי רשם אז ביומנו:"השמיים נפלו על ורהארן".
חברו של ורהארן, הצייר תיאו ון ריסלברגה והסופר הצרפתי אנדרה ז'יד הביאו לאשתו, מארת, את הבשורה המרה.
בין אנשי הרוח שהעריצו את ורהארן והתיידדו איתו היה הסופר האוסטרי יהודי שטפן צווייג שכתב עליו, בין השאר:
..."ורהארן, הראשון מכל משוררי צרפת, ניסה לתת לאירופה מה שנתן וולט ויטמן לאמריקה: התוועדות לזמן, התוועדות לעתיד. הוא התחיל לאהוב את העולם המודרני ורצה לכבוש אותו למען השירה... כל האופטימיות של דורנו - אופטימיות שאינה מובנת עוד בתקופת השפל המחרידה של ימינו - זכתה מידו לביטויה הפיוטי הראשון, ואחדים מטובי שיריו עוד יעידו ימים רבים על אירופה והאנושות כפי שחלמנו עליהם אז."
שמו של ורהארן הוזכר בין המועמדים לפרס נובל. בשנת 1911 חברו, הסופר הבלגי מוריס מטרלינק זכה לבסוף בכבוד זה.
הפסל האמריקאי ממוצא בלגי קרולוס ורהארן (1908-1956) היה אחיין של המשורר.
הנצחה

ממשלת צרפת התכוונה להביא את ורהארן לקבורה בפנתיאון בפריז, אבל המשפחה סרבה והעדיפה שייטמן במולדת, בבלגיה, בבית העלמין הצבאי באדינקרקה (Adinkerke).
מפני שהמלחמה לא הסתיימה עדיין, על מנת לחסוך סיכונים הקשורים למצב המלחמתי, גופתו הועברה לוולברינחם Wulveringem עד שבשנת 1927 נטמנה בכפר הולדתו, סינט ארמנדס.
שם הוקם המוזיאון המחוזי ורהארן לזכרו.
פסל דיוקן מברונזה מאת אנרי לאגריפול (1907-1981) מוצב החל משנת 1948 ב"גן בית העירייה" הישן שליד המנזר סנט אואן ברואן, העיר בה נהרג בתאונה.
מוזיאון ביישוב רואזן Roisin
במוזיאון פלנטין-מורטוס בעיר אנטוורפן ישנו חדר המוקדש לאמיל ורהארן.
1989 - אסטרואיד כונה לזכרו 12697 Verhaeren
יצירותיו

א. מעל 30 קובצי השירים. העיקריים בהם:
Les Flamandes, 1883 - הפלמיות
Les Moines, 1886 - הנזירים
Les Soirs, 1887 - הערבים
Les Débâcles, 1888
Les Flambeaux noirs, 1891 - הלפידים השחורים
1891  Au Bord de la route (מאוחר יותר les Bords de la Route)- בשולי הדרך
1891  Les Apparus dans mes chemins
Les Campagnes hallucinées, 1893
Les Villes tentaculaires, 1895 - ערי התמנון
Les Villages illusoires, 1895 - כפרי האשליות
Les Heures claires, 1896 - שעות האור
Les Visages de la vie, 1899 - פני החיים
Les Forces tumultueuses, 1902 - הכוחות הסוערים
Toute la Flandre, 1904-1911 פלנדריה כולה - (פנטלוגיה מוקדשת לפלנדריה האהובה)
Les Heures d'après-midi, 1905 - שעות אחר הצהרים
La Multiple Splendeur , 1906 - הפאר רב-הפנים
Les Rythmes souverains, 1910 - הקצבים השולטים
Les Heures du soir, 1911 - שעות הערב
Les Ailes rouges de la guerre, 1916 - הכנפיים האדומות של המלחמה
Les Flammes hautes, 1917
במסות אמנות:
James Ensor - (ג'יימס אנסור)
Rembrandt (רמברנדט)
Monet (מונה)
ג. מחזות בשירה
Les Aubes  השחר - 1898
Le cloître - "המנזר" - דרמה בארבע מערכות - בכורה בבריסל בתיאטרון הפארק -1900
Philipe II - "פיליפ השני" טרגדיה ב־3 מערכות 1901
Hélène de Sparte - "הלנה אשת ספרטה" טרגדיה ב־4 מערכות - נכתבה ב–1908, בכורה במאי 1912 בפריז, מוזיקת במה מאת דאודא דה סבראק, תפאורה ותלבושות מאת ליאון באקסט, עם אידה רובנישטיין
המחזות המיוחדים של ורהארן שערבבו שירה ופרוזה, תורגמו בזמנם לכמה שפות ועוררו עניין אצל כמה מהבמאים החשובים מאז - כולל מקס ריינהארדט, ווסבולוד מיירהולד, אורליאן לינייה-פו ואצל שחקנים כמו אידה רובינשטיין ואדואר דה מקס.
יצירותיו > יצירותיו שתורגמו לעברית

פואמות / אמיל ורהארן, מרחביה: ספרית פועלים, 1959 בתרגום אליהו מייטוס
בתוך  דגל אדום, מקראה לילד מאת צ. זהר, ר.לב, הוצאת השומר הצעיר,1946
ורהארן והמוזיקה

על מילות שיריו או בהשראת יצירותיו הלחינו מלחינים כמו:
מוריס ראוול - !Si morne שיר בליווי פסנתר
הנדריק אנדריסן (1892-1981) - ליד "À ces reines"
נדיה בולאנז'ה - מחזור השירים "שעות האוד" Les heures claires ‏ (1912)
- מוריס ווט Maurice Vaute (בלגיה):
Cantique,Voici la maison douce, Les heures du soir - שירים ל-4 קולות מעורבים ופסנתר
יאן ון לאנדחם (בלגיה):
- Les heures claires "שעות הואר", מחזור שירים לבריטון ותזמורת, (1996)
- מוזיקת גן - (Gartenmusik) לסופרן, טנור ותזמורת (2000)
- הרביעייה "ורהארן" לכלי מיתר
מישל מוריס לוי - מוזיקת במה למחזה "המנזר" Le cloitre‏ 1923
דאודא דה סבראק - מוזיקת במה למחזה "הלני אשת ספרטה" - 1912
אוסקר פריד - פואמה "המהגרים" Die Auswanderer לפי שיר מתורגם על ידי שטפאן צוויג - 1913
ז'אק דה לה פרל Jacques de la Presle (צרפת) - שירים
ארנסט קרנק - 3 לידר לפי שירים של ורהארן op.30a ‏ 1924
פרויקט מוזיקלי ברשת -
לקריאה נוספת

שטפן צווייג - אנשים וגורלות - הוצאת ספרים זמורה, 1986.
חמוטל בר יוסף על הסימבוליזם
מרדכי אבישי - יחיד ויחד בצבעי הזמן: סופרים וגיבוריהם, הוצאת ספרים ירון גולן, 1995
אדמונד ויליאם גוס - פרופילים צרפתיים - (באנגלית) - סקריבנר'ס סונס, ניו יורק, 1914 ע' 324-329 ורהארן ב"פרופילים צרפתים" מאת גוס
Percy Mansell Jones:Emile Verhaeren,: A study in the development of his art and ideas H. Milford,1926
1935  Huberta Frets: l'Élément germanique dans l'oeuvre d'Emile Verhaeren, Slatkine Reprints, Geneve 1975
- J.Dereux - Verhaeren's crisis
J Sci Med Lille. 1966 Dec;84(12):533-54.