stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמואל ג'. קירקווד
ראשית חייו

סמואל קירקווד נולד במחוז הרטפורד שבמרילנד. בגיל 17 הוא החל ללמד בבית ספר, ואחד מתלמידיו היה דודנו דניאל קירקווד, שלימים התפרסם כמתמטיקאי וכאסטרונום. סמואל קירקווד בילה חלק מנעוריו בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן ב-1835 הוא הצטרף לאביו באוהיו. באוהיו הוא נודע כרפובליקני מתנגד העבדות. הוא נבחר לכמה משרות בממשל המדינה ועבד בשיתוף פעולה עם תומאס בארטלי, לימים מושל המדינה.
ב-1855 עבר קירקווד לאיווה, שם הוא התגורר מצפון-מערב לאיווה סיטי, ופעל בשיתוף עם משפחת קלארק, גם היא מאוהיו, בעסקי דואר, ולאחר מכן עם משפחות קלארק ולוקאס בעסקי קרקעות. קירקווד נשא לאישה את ג'יין קלארק, אחותה של פיבי אן קלארק, וכך היה לגיסו של אדוארד לוקאס, בנו של המושל הראשון של טריטוריית איווה, רוברט לוקאס.
אף על פי שבתחילה החליט קירקווד שלא להיות מעורב בפוליטיקה באיווה, הוא החל לגלות עניין במפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז. בפברואר 1856 הוא הגיע לכנס היסוד של המפלגה באיווה ישירות מטחנת הקמח שבבעלותו שבקורלוויל, כשבגדיו עדין מכוסים בקמח, ונשא נאום מלהיב. רבים ייחסו את נאומו של קירקווד ואת פועלו לאחר מכן להצלחת המפלגה באיווה. באותה שנה הוא נבחר לסנאט של איווה וכיהן בו עד 1859.
מושל איווה

ב-1859 נבחר קירקווד כמושל איווה לאחר שהביס את אוגוסטוס דודג' במערכת בחירות קשה שהתמקדה בסוגיית העבדות. ב-1860, שנתו הראשונה כמושל, הפשיטה של ג'ון בראון על הרפר'ס פרי גרמה לקיטוב באומה האמריקאית בנוגע לסוגיית העבדות, וקירקווד ניצב באופן ברור בצד של מתנגדי העבדות המיליטנטיים. כאשר ברקליי קופוק, נער מסרינגדייל, איווה, שהיה חלק מכוח הפשיטה של בראון, נמלט לאיווה, סירב קירקווד לקבל מסמכי בקשת הסגרה עבורו מווירג'יניה, והתיר לקופוק להמלט.
במהלך מלחמת האזרחים, משך קירקווד תשומת לב לאומית בשל מאמציו יוצאי הדופן להבטיח את גיוסם של החיילים והציוד מאיווה לצבא האיחוד. כתומך אדוק של מדיניות הנשיא אברהם לינקולן במלחמה, הוא היה פעיל בגיוס וציוד של עשרות רגימנטים של רגלים, פרשים וארטילריה לצבא האיחוד.
ב-1862 נכח קירקווד בוועידת מושלי המלחמה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה לנשיא לינקולן את התמיכה בהצהרת האמנציפציה.
סנאטור ומזכיר הפנים

לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1864 עבר קירקווד לבית חדש באיווה סיטי, ועסק בעריכת דין. בערך בתקופה זו הוא מכר את חלקו בטחנת הקמח, לאחיו ויליאם ולוולנטין מילר. בשנים 1865–1867 הוא כיהן בשארית תקופת כהונתו בסנאט של ארצות הברית של ג'יימס הרלן, וכיהן בסנאט שוב בשנים 1877–1881. בין שתי תקופות הכהונה כסנאטור, הוא כיהן שוב כמושל איווה בשנים 1876–1877. ב-1881 התפטר קירקווד מהסנאט כדי לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס גרפילד. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1882. ב-1886 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מותו והנצחתו

סמואל קירקווד נפטר ב-1 בספטמבר 1894 באיווה סיטי. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
אחד משני הפסלים שמייצג את איווה באוסף היכל הפסלים הלאומי הוא של קירקווד, מעשה ידיה של הפסלת ויני רים. פרוטומה של קירקווד מוצבת בפארק הזיכרון הצבאי של ויקסבורג. לוח זיכרון לזכרו מוצב בחזית בית הספר התיכון העירוני של איווה סיטי.
הקולג' הקהילתי על שמו של קירקווד מחזיק במספר קמפוסים במזרח איווה. על שמו של קירקווד קרויים עיירה באילינוי, רחובות ראשיים באיווה סיטי, בדה מוין ובדבנפורט. ביתו באיווה סיטי רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. מלון קירקווד בדה מוין, שקרוי על שמו, רשום גם הוא במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  Sydney V. James; Jean M. James. "Kirkwood House". National Park Service.
↑  William C. Page. "Hotel Kirkwood". National Park Service.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183286198  ISNI: 0000 0000 5254 1686  LCCN: no98073545  NARA: 10576122  SNAC: w66t0v60  US Congress: K000242  VIAF: 19297644   WorldCat (עם VIAF): 19297644 
פסלו של קירקווד באוסף היכל הפסלים הלאומי.
יאן קוכנובסקי

| --- | --- |

יאן קוכנובסקי, איור מ-1884
 לידה:  1530 ראדום (עיר)
 פטירה:  22 באוגוסט 1584 (בגיל 54 בערך) לובלין
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי
 מקום מגורים:  צ'רנולאס 
 פעילות בולטת:  משורר פולני בולט בתקופת הרנסאנס הפולני
 השכלה:  אוניברסיטת קניגסברג (1556)  אוניברסיטת פדובה (1555)  האוניברסיטה היגלונית 
 תפקיד:  provost (1564–1574)  king's secretary at the Polish court (1564)  Sandomierz Wojski (1579–1584)  Polish elector (1573) 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית
 בן או בת זוג:  Dorota Podlodowska (1575–?) 
 חתימה:   
 
קוכנובסקי עם הבת המתה אורשולה, מאת יאן מטייקו
יַאן קוֹכַנוֹבְסְקִי (בפולנית: Jan Kochanowski‏; 1530 – 22 באוגוסט 1584) היה משורר פולני מתקופת הרנסאנס הפולני שקבע דפוסים פיוטיים שיהפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה הספרותית הפולנית. הוא נחשב בדרך כלל למשורר הפולני הגדול ביותר לפני אדם מיצקביץ', ונחשב (עם ביירנאט מלובלין (אנ') ומיקולאי ריי) לאחד ממייסדי הספרות הפולנית (אנ').
ביוגרפיה

יאן קוכנובסקי נולד בסיצינה (אנ'), ליד ראדום בפולין. הוא היה אחיו הבכור של אנדז'יי קוכנובסקי (אנ'), שהיה גם הוא משורר ומתרגם. מעט ידוע על השכלתו המוקדמת של יאן. בגיל ארבע עשרה הוא שלט בלטינית שוטפת, הוא נשלח לאקדמיה בקרקוב. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1547 בגיל שבע עשרה, הוא למד באוניברסיטת קניגסברג, בדוכסות פרוסיה (פייף של ממלכת פולין), ובאוניברסיטת פדובה באיטליה. בפדובה בא קוכנובסקי במגע עם החוקר ההומניסטי הגדול פרנצ'סקו רוברטלו (אנ'). קוכנובסקי סיים את תקופת לימודיו ומסעותיו בת חמש עשרה שנים בביקור אחרון בצרפת, שם פגש את המשורר פייר דה רונסאר.
בשנת 1559 חזר קוכנובסקי לפולין סופית, שם נשאר פעיל כהומניסט וכמשורר רנסאנס. הוא שהה במשך חמש עשרה השנים הבאות קרוב לחצרו של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, ושימש תקופה מסוימת כמזכיר המלך. בשנת 1574, בעקבות הוויתור של אנרי משושלת ולואה על כס השלטון של מלך פולין לאחר שנבחר זמן קצר קודם לכן (ושבמועמדותו לכס המלכות הפולני תמך קוכנובסקי), התיישב קוכנובסקי באחוזה משפחתית בצ'רנולאס (אנ') ("היער השחור") כדי לנהל את חייו של אציל כפרי. בשנת 1575 נישא לדורוטה פודלודובסקה (Dorota Podlodowska), ונולדו להם שבעה ילדים.
קוכנובסקי מכונה לפעמים בפולנית "Jan z Czarnolasu" ("יאן מהיער השחור"). שם הוא כתב את יצירותיו הזכורות ביותר, כולל "גירוש השליחים היוונים" ו"הקינות".
קוכנובסקי מת, כנראה מאוטם שריר הלב, בלובלין ב-22 באוגוסט 1584.
יצירותיו

קוכנובסקי לא הפסיק מעולם לכתוב בלטינית; עם זאת, ההישג העיקרי שלו היה יצירת שירה בשפה הפולנית שהפכו אותו לקלאסיקה עבור בני דורו ולדורות הבאים. יצירת המופת הגדולה הראשונה שלו הייתה Odprawa posłów greckich (גירוש השליחים היוונים, 1578). זו הייתה טרגדיה בחרוזים לבנים שגוללה את התקרית שהובילה למלחמת טרויה, על בסיס כתביו של הומרוס. זו הייתה הטרגדיה הראשונה שנכתבה בפולנית, והתמה של האחריות של המדינאות ממשיכה להדהד עד היום. ההצגה הוצגה בחתונתם של יאן זמויסקי וקריסטינה רדזיוויל בטירת אויזדוב (אנ') בוורשה ב-12 בינואר 1578.
יצירת המופת הידועה ביותר של קוכנובסקי היא טרני (Treny‏, 1580) סדרה של תשע-עשרה אלגיות על מותה של בתו האהובה בת השנתיים וחצי אורשולה (Urszula). הוא תורגם לאנגלית (כ"קינות") בשנת 1920 על ידי דורותיאה פראל, ובשנת 1995 על ידי סטניסלב בארנצ'אק ושיימוס היני.
פואמות ידועות נוספות של קוכנובסקי הן Proporzec albo hold pruski (הדגל, או ההומאז' הפרוסי), השיר הסאטירי זגודה (הֶסכֵּם) שיצא לאור ב-1564, ופרשקי העליז (מכתמים, פורסם ב-1584), המזכיר את הדקאמרון. התרגום שלו לתהילים זכה להערכה רבה. הוא גם כתב בלטינית, ודוגמאות לכך היו Lyricorum libellus (ספר מילות שירים קטן, 1580), Elegiarum libri quatuor (ארבעה ספרי אלגיות, 1584), ושירים רבים שהולחנו לאירועים מיוחדים. הוא העשיר מאוד את השירה הפולנית על ידי אזרוח צורות שירה זרות, שידע להחדיר בהן רוח לאומית.
כתביו פורסמו באופן קולקטיבי לראשונה בקרקוב בשנים 1584–90, אבל מה שמכונה פרסום היובל, שהופיע בוורשה ב-1884, עדיף. רבים משיריו תורגמו לגרמנית על ידי ה. ניטשמן (1875).
הערות שוליים

↑  The Encyclopedia Americana (1920)/Kochanowski, Jan
↑  Catholic Encyclopedia (1913)/Jan Kochanowski
↑  "Jan Kochanowski - informacje o autorze, biografia". lekcjapolskiego.pl.
↑  "Odprawa posłów greckich - streszczenie – Jan Kochanowski, Odprawa posłów greckich - opracowanie – Zinterpretuj.pl" (בפולנית). 2021-07-31.
↑  The New International Encyclopædia/Kochanowski, Jan
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263845905171  PLWABN: 9810596337305606  BIBSYS: 90128916  BNC: 000048024  BNE: XX988610  BnF: cb121524336 (data)  CiNii: DA03585002  GND: 118777610  ICCU: MILV012750  ISNI: 0000 0001 2119 3663  LCCN: n50042623  LNB: 000085331  MusicBrainz: 8132a9ef-ba84-4270-8b54-36f8e3fb0a48  NDL: 001155663  NKC: jn19990004504  NLA: 35768671  NLG: 170581  NSK: 000009159  NTA: 069137463  RERO: 02-A000098825  RSL: 000205747  SELIBR: 194007  SNAC: w61s00tt  SUDOC: 027513823  Trove: 1078767  VcBA: 495/1865  VIAF: 7428033   WorldCat (עם VIAF): 7428033
דוד שלמה אייבשיץ

| --- | --- |
 לידה:  1755 תקט"ו יז'ייז'אני, אוקראינה 
 פטירה:  1813 (בגיל 58 בערך) תקע"ד כ"ב בחשוון צפת, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 תקופת הפעילות:  ?–1813 
 רבותיו:  רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, רבי משולם פייבוש הלר
 חיבוריו:  לבושי שרד, ערבי נחל
 
רבי דוד שלמה אייבשיץ (~תקט"ו, 1755 - כ"ב בחשוון תקע"ד, 15 בנובמבר 1813) היה אדמו"ר, פוסק ורב בכמה קהילות בגליציה ובבסרביה. חיבר ספרים בהלכה, דרוש וחסידות שזכו לפרסום, בהם לבושי שרד על השולחן ערוך וערבי נחל - ספר דרשות חסידיות על סדר חמישה חומשי תורה. עלה לארץ ישראל בשנת תקס"ח והתיישב בעיר צפת.
ביוגרפיה

דוד שלמה נולד בעיר אוזיראן לרבי ירחמיאל אייבשיץ, בסביבות שנת ה'תקט"ו (1755). בצעירותו נודע כעילוי. רבי מאיר מרגליות, רב הערים אוסטראה ולבוב, שכנע את אחיינו רבי יחיאל מיכל מרגליות, רבה של לשקוביץ (אולשקוביץ) - עיירה קטנה בסמיכות לאוז'ירן, לקחתו לחתן עבור בתו.
לאחר חתונתו, דר תקופה בלשקוביץ, סמוך על שולחן חותנו. באותה תקופה ערך והביא לדפוס את כתבי סבו - אבי חמיו - רבי משה אברהם אבוש בן צבי הירש מרגליות, רבן של הקהילות הורודנקה וזביא הסמוכה לה. את מלאכתו של רבי דוד שלמה סיים רבי בצלאל מרגליות, שבשנת תקפ"א (1821) הביא את הכתבים לדפוס באוסטרהא, ונקראו בשם צילותא דאברהם-חידושי מהרמ"א. (עבודתו בעריכה, מוזכרת בשיר פתיחה ארוך, שהקדים רבי בצלאל מרגליות). אל הספר הוספו גם כמה דרושים מפרי רוחו של החתן הצעיר.
כבן עשרים ויותר, התבקש לבוא לקהילת נדבורנה, שבה התמנה ראש ישיבה והעמיד תלמידים רבים. באותה תקופה החל לעסוק בפרישות, בתעניות וסיגופים, וביותר בתעניות חלום.
עוד בטרם מלאו לו עשרים ושבע שנים, החל להעלות את חידושיו על הכתב במטרה להוציאם לאור. בכתביו עסק בתלמוד ובפסקי הלכה, לצד עיון מעמיק בקבלה שבה הגיע להשגים ניכרים. פרי ביכוריו הוא החיבור "מגילת סתרים", ספר מוסר וביאור על פרק הראשון שבתהילים. ספרו השני, הוא הספר "משוש כל המתאבלים", שנכתב בשנת תקמ"ג, פירוש על מגילת איכה, ובו שני חלקי ביאור: האחד "משוש" – בדרך שמחה ונחמה, והשני "המתאבלים" – בדרך יגון ואנחה. בשער הספר הוקדם שיר תהילה, שבו רמז את שמו ושם אביו. את כתב היד, העתיק רבי משה בן רבי יקותיאל מנעמירוב וסידרו לדפוס. כתב היד היה גנוז במשך מאתיים שנה, עד שבשנת תשמ"ט נמצא ונדפס בירושלים.
באותו פרק נבחר לכהן ברבנות קהילת חורוסטקוב (עיר בגליציה, בין הוסיאטין וקופיצ'נה). בבואו, החלה הקהילה היהודית להתייסד ולהתמסד, ובהשפעתו אף הוקם בה בית עלמין, וכל צרכיה תוקנו על הצד היותר טוב. אף עמד בראשות 'חבורה קדושה' שחבריה הוסמכו לפקח על ענייני העיר. (גם לאחר שעזב את העיר, המשיך לסייע לניהולה, ואף חתם על הסכם בחירות לצד רבי יוסף חיים יעבץ מקופישטניץ).
מחורוסטקוב עבר לכהן ברבנות בודזאנוב, שבה עשה לכל הפחות עשר שנים. לחם ברוחות השכלה שהחלו לנשב בקהילה והירבה לייסר את בני הקהל בדרשות חוצבי להבות. בספרו ערבי נחל נדפסו כמה פלפולים ארוכים שאותם נשא בפני בני הקהילה שהעריצו אותו, ואף סיפרו אודותיו שזכה לגילוי אליהו הנביא. בבודזאנוב, נקשר בו תלמידו המובהק רבי אריה ליב מרגליות, שלימים, טיפל בכתביו והוציאם לאור בהידור.
מבודזאנוב הגליצייאנית, עקר לסורוקה שבמחוז בסרביה, ובכך היה לאחד מראשוני נושאי דגל החסידות במחוז רומניה. ככל הנראה, היה רבי דוד שלמה הרב הראשון בעיר, הוא שקוממה וייסד את ענייני היהדות בה. שם העיר נקרא עליו, שכונה בפי כל: "הרב מסורקה".
עם התיישבותו בסורוקה, החל בפעולות לרומם את קרן התורה בעיר ולהרבות בה תלמידי חכמים שוקדים על דלתי תורה. הקים ישיבה לתלמידים, אותה ישיבה הייתה הראשונה במחוז בסרביה כולו, ומכל קצוי המדינה החלו נוהרים תלמידים מצוינים לפתחה.
בית הכנסת שבו קבע רבי דוד שלמה את לימודו ובו לימד את תלמידיו, קיים היה עוד שנים רבות לאחר פטירתו, וגם השולחן והכיסא אשר ישב עליהם ניצבו ולא הרהיב איש עוז לישב עליהם גם כעבור מאה שנים ויותר מפטירתו. על הדברים מעיד הרב יהודה לייב מימון שהיה מילידי העיר (סיני, ניסן תשי"ג), בזו הלשון:
”אני זוכר עדיין בית מדרש זה ששולחנו וכסאו של הרב רבי דוד שלמה היו עומדים שם, ובחורי החמד שבסורוקי היו יושבים ולומדים מסביב לשולחן זה, אבל על כסאו של הרב לא ישב זר, ואף הרבנים שבאו אחריו וביניהם גדולי תורה לא הרשו לעצמם לשבת על כסאו של רב גאון זה”
רבותיו החסידים

כפי המקובל, נמנה רבי דוד שלמה על חבורת תלמידי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ואף הביא שמועה משמו בספרו ערבי נחל (פרשת כי תשא). כן מקובל שהסתופף בצלו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה. רבו המובהק הוא רבי משולם פייבוש הלר מז'באריז, מחבר הספר "יושר דברי אמת". את רבו זה מזכיר רבי דוד שלמה בספרו לבושי שרד (בחלק אורח חיים סימן קסח ובסוף חלק יורה דעה).
לבד מרבותיו אף בא בדברים עם גדולי החסידות רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי ברוך ממז'יבוז', רבי לוי יצחק מברדיטשב, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, רבי אריה ליב מוולטשיסק ורבי חיים מצ'רנוביץ, שהעריכוהו והסכימו על ספריו.
עלייתו לארץ ישראל

השתוקק לעלות לארץ ישראל ולגור בה, ובשנת תקס"ח יצא במסעו ארצה. בדרכו הפליג באוניה אחת עם רבי מנחם מנדל משקלוב, מנהיג עליית תלמידי הגר"א והתיידד עמו, למרות היותו מייצג עליית תלמידי הבעש"ט.
(על פי מקורות אחרים, נמסר כי נסע רק בשנת תקס"ט, ובהפלגתו פגש בר' לייב חסיד מסלונים סבו של המהרי"ל דיסקין מבריסק, שהיה גם הוא מתלמידי הגאון מווילנא. כפי המסופר, בדרך ההפלגה, נזדמן להם עותק יחיד של גמרא, ושניהם הגו בו יחדיו משך כל הנסיעה.)
בארץ הקודש, קבע את מושבו בצפת שבה דרו העולים החסידים שעלו זה מכבר. בצפת השיל מעליו את אדרת הרבנות והשררה, ונהג כאחד מפשוטי ישראל. הסתתר במסווה של 'מלמד תינוקות' וממשרה זו הייתה פרנסתו מצויה לו בדוחק. שכניו, תושבי צפת, לא ידעו על מעלתו ולא נהגו בו יתר כבוד.
לאחר יותר מחמש שנים שעשה רבי דוד שלמה בארץ ישראל, נפטר ביום כ"ב לחודש חשוון שנת תקע"ד, כבן שישים היה בפטירתו. ונטמן בבית העלמין שבצפת, במערת קבורה של כמה צדיקים, ביניהם רבי אריה לייב מוולטשיסק, ורבי אברהם דב מאבריטש. המערה, הייתה למקום קדוש ולמוקד עליה לתפילה.
כעבור שנים התכסה הקבר בעפר ולא נודע מקומו. בשנת תר"ב, ביקר במערה השד"ר הירושלמי רבי משה ריישר שתיאר זאת בספרו "שערי ירושלים" (שער ח'). לדבריו "לא היה ניכר שום ציון ומצבה, רק היה קבלה שכאן מקום קבורתו". והוא לקח עמו ארבעה חברים שחפרו ומצאו בעומק הארץ את המצבה הישנה, והקימוה מחדש. אך כבר הוכח למעלה מכל ספק, כי נוסח המצבה שצוטט על ידי ריישר לוקה בשתי טעויות: שם אביו, שהיה ירחמיאל נכתב בטעות כאביגדור, וגם שנת הפטירה תקע"ד נתחלפה בתק"ע, בשנים האחרונות נתגלתה המצבה כולה, ובה נמצאו הדברים המדויקים.
השתלשלות הדפסת כתביו

בארץ ישראל, שקד על סיום כתיבת ספרו 'לבושי שרד' על הלכות שמיטת ושבירת העצמות, ריאה, דיני יורה דעה (ר"ת 'שרד') שאותו החל עוד בהיותו בחוץ לארץ ואף נטל הסכמות על הוצאתו לאור. את החיבור, שלח לתלמידו רבי יהודה ליב מרגליות מבודזאנוב, שידפיסם במאהלוב. ברצונו להיוותר באלמוניותו בצפת, הזהירו שלא יכתוב את שמו על החיבור. חיבורו "לבושי שרד" היה החיבור היחיד שהודפס בחייו. הספר נתקבל בקרב גדולי ההוראה, עד שהיו רבים שנמנעו להסמיך להוראה תלמידים שלא היו בקיאים גם בספר 'לבושי שרד'.
לחוץ לארץ נשלחו גם הגהות שכתב על גיליון השולחן ערוך שלו, אלא שההגהות נדפסו רק בשנת תקע"ח לאחר פטירתו. ההגהות שנכתבו על כל חלקי השולחן ערוך, כונו כשם הספר לבושי שרד, ובתוך שנים ספורות נדפסו בארבע עשרה ונקבעו על גיליון השולחן ערוך ברוב מהדורותיו.
עוד בטרם הדפיס את 'לבושי שרד', קיווה להדפיס את תשובותיו אגודים בספר ששמו נקבע "נאות דשא", אלא שחוסר האמצעים מנעו ממנו להוציאו. את כתבי התשובות, שלח לרבי ישראל נחמן דרוהוביטשר מחבר הספר 'פקודת המלך', - מבאי ביתו של החיד"א - אלא שבסופו של דבר לא הצליח במשימתו והתשובות נותרו בכתב יד.
בשנת תקפ"א, הדפיס דרוהוביטשר בליוורנו שבאיטליה, קונטרס 'אשד הנחלים' שכלל ביאורים לדברי הטורי זהב והמגן אברהם מכתיבת רבי דוד שלמה, והוסיף להם תשובות אחדות מכתב היד 'נאות דשא' שהיה ברשותו, אלא שהדפיסם בעילום שם.
מלאכתו של דרוהוביטשר, הושלמה בשנת תרכ"א, על ידי רבי אברהם בנימין קלוגר מברוד שהדפיס את הספר על קל"ח תשובותיו. (בסוף הספר הוסיף עוד שתי תשובות מאביו רבי שלמה קלוגר).
בתרנ"ט נדפסו בפשמישל כ"ד תשובות נוספות שנתגלו מכתב ידו של רבינו - שאת חלקן כתב רבינו ממקום שבתו בצפת - ונקראו בשם 'כד הקמח' על שם כ"ד התשובות. מאוחר יותר התגלו כ"ח תשובות נוספות שהתגלגלו והגיעו לידי הגאון רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין ראב"ד ירושלים ונדפסו על ידי בניו וחתניו בשנת תשכ"ב שכללו את שני החיבורים ביחד וקראו את שמם 'מי מנוחות' שכך היה רצון רבינו.
חיבורים רבים נוספים, נותרו בכתב יד ולא נדפסו, ביניהם חיבור גדול על מסכת גיטין, שכונה 'טיב גיטין', והחיבור 'כד הקמח' על המסכתות בבא קמא, בבא מציעא וחולין ('קמח' – ראשי תיבות קמא מציעא חולין), וחיבור על אבן העזר שאבדו בלא להותיר עקבות.
ערבי נחל

כהשלמה לספר ההלכות, כתב רבי דוד שלמה את הספר "ערבי נחל" שהיה ליצירה דרושית מונומנטלית שרבים הוגים בה[דרוש מקור]. הספר מושתת על יסודות החסידות שחידש הבעל שם טוב שדבריו ודברי תלמידיו מצוטטים בספר רבות. הספר בנוי בדרושים ארוכים על סדר פרשיות התורה ומבנה הדרושים כמעט אחיד. בפתיחה מוצגים קושיות בהבנת המקראות, לאחריהם באים הקדמות המיוסדות על יסודי פנימיות התורה מתורת החסידות שלובים באמרי חז"ל ומדרשים, בהמשך מובאים דברי מוסר והתעוררות, ולאחר הצעת ההקדמות והלקחים, מיושבים על פי הם כל הקושיות שהובאו בפתיחה.
בין הדרושים יש גם פלפולים עמוקים בש"ס ופוסקים כמו בדרשות לשבת הגדול וכיוצא, אותם הוא מאחד לפעמים עם החידושים בפנמיות התורה. הספר מצטיין גם בבירורו המעמיק בכל נושא בו הוא דן.
שם הספר "ערבי נחל" נבחר על ידי המחבר עצמו, שלא פירש את טעמו. השערות וטעמים לכך, הועלו במשך הדורות על ידי רבים, אולם לידי וודאי לא באו. ככל ספרי רבי דוד שלמה, גם ספרו זה נפוץ בתפוצה גדולה והודפס במהדורות רבות, עד שבשנת תרט"ז אף נדפס בלבוב כביאור סביב לחומש.
לקריאה נוספת

יצחק רפאל, "דפים מתוך ספר עלום של בעל "לבושי שרד", בתוך: על חסידות וחסידים, מוסד הרב קוק תשנ"א (1991), עמ' 227–235.
הרב ישראל אלתר גרובייס, קונטרס תולדות רבינו - בסוף הספר "ערבי נחל" מהדורת "מיר", אשדוד תשס"ו.
הרב יעקב שלום גפנר, אור הגליל.
שרגא גוטמכר, הרב דוד שלמה אייבשיץ, בתוך: יצחק זיגלמן (עורך), ספר בודזאנוב, חיפה תשכ"ח, עמ' 40 ואילך (זמין ברשת: ספר יזכור לקהילת בודזאנוב, בספריית העיר ניו יורק תמונה 44 ואילך).
הערות שוליים

↑  מהור"ר דוד שלמה אייבשיץ, ערבי נחל, פיעטרקוב: פייבל בעלכאטאווסקי, 1888
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307695705171  GND: 105305128X  ISNI: 0000 0000 6692 387X  LCCN: n85377607  NTA: 297281518  VIAF: 21145931   WorldCat (עם VIAF): 21145931
על הקפות כיפות השמיים
רקע

ידוע על טקסטים מהתקופה הקלאסית העוסקים ב-תיאוריות הליוצנטריות מוקדמות. פילולאוס (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מהראשונים שהציעו כי הארץ נעה, כנראה בהשראת התאוריות של פיתגורס על הגלובוס העגול.
אריסטרכוס מסאמוס (המאה ה-3 לפנה"ס) פיתח כמה תאוריות של הרקלידס פונטיקוס (שכבר דיבר על סיבוב של כדור הארץ סביב צירו) והציע את התאוריה הראשונה המוכרת לנו של מערכת שמש הליוצנטרית. החיבור שלו על ההיפותזה ההליוצנטרית לא שרד, ולכן אין יודעים את המקור המדויק של תיאוריה זו. נראה שזו הייתה גם ההתנגשות הראשונה בין דת כלשהי לתיאוריה ההליוצנטרית. פלוטרכוס, בן זמנו של אריסטרכוס, אשר היה כהן במקדש אפולו בדלפי, האשים את אריסטרכוס בחוסר אדיקות בשל כך ש"הניע את הארץ".
קופרניקוס ציטט את אריסטרכוס ופילולאוס בכתב יד ראשוני של ספרו ששרד, כשהוא כותב: "פילולאוס האמין בתנועת הארץ, ויש אף שאומרים כי גם אריסטרכוס איש סאמוס היה בדעה זו". בנוסח הסופי קופרניקוס מחק משפט זה, כנראה כדי לא להזכיר שדת אחרת כבר התנגדה לתיאוריה זו.
במשך כמעט 1800 שנה שלטה בעולם התיאורה של אריסטו (384–322 לפנה"ס), שקבעה שני עקרונות: הארץ היא מרכזו של העולם וכל מה שנמצא מעל הירח הוא קבוע ונצחי. מי שתרם יותר מכל לחיזוקה של תיאוריה זו היה האסטרונום קלאודיוס פתולמיי (תלמי), שחי במצרים בין השנים 100–168. הוא הציע הסברים לסימני השאלה אשר הוצבו בפני התיאוריה של אריסטו על ידי תופעות קוסמיות שונות. הוא הוסיף לשם כך שתי תיאוריות - האחת תנועה אפיצקלית והשניה קיום אקוואנט (אנ').
במאה ה-13 ניסה תומאס אקווינס ליישב את התאוריה התלמאית עם כתבי הקודש. על בסיס ההנחה בדבר "המניע הראשוני" מהתאוריה האריסטוטלית, הוא טען כי "המניע הראשוני" הוא למעשה אלוהים, וכי מעבר לכל המעגלים שסובבים את כדור הארץ מצויים גן העדן והגיהנום. יישוב התאוריה אפשר לכנסייה לקבל את התאוריה התלמאית ולאמץ אותה בתור העמדה הרשמית ביחס לגרמי השמיים. אימוץ זה על ידי הכנסייה כדוגמה כנסייתית מנע כל שינויים בתאוריה, ומנע מבעיות שצצו בעקבות חוסר התאמה לתצפיות להיפתר, שכן לא ניתן היה לשנות דוגמה כנסייתית מבלי שהדבר ישליך לרעה על הכנסייה עצמה, והכנסייה ניסתה למנוע בכל מחיר מצב שבו תצטייר כטועה.
החיבור של האסטרונום המוסלמי בן המאה ה-14, אבן אל-שאטיר, הביא דגם לא תלמי לשמש ולירח. הוא כולל תצפיות וחישובים הדומים לאלה של קופרניקוס, ויש שהציעו כי קופרניקוס הושפע ממנו.
הפקת הספר

בשנת 1514 כתב קופרניקוס את קומנטריולוס (Commentariolus).זהו טקסט קצר בכתב יד, המתאר את הרעיונות שלו לגבי ההיפותזה ההליוצנטרית. החיבור פורסם בין חבריו, ללא חתימתו. בחיבור מצומצם זה קופרניקוס אף הביע את כוונתו לכתוב חיבור נרחב יותר. זאת לפי הציטוט של דבריו: השמטתי כאן את ההוכחות המתמטיות, אשר יופיעו בעבודה עתידית, נרחבת יותר.
בשנת 1539 הגיע לפראונבורג גיאורג יואכים רטיקוס, מתמטיקאי צעיר מוויטנברג. באותם ימים של מלחמות דת, היה זה מעשה אמיץ מצידו של רטיקוס להגיע מאזור פרוטסטנטי למעוז הקתוליות. רטיקוס הפך לתלמידו של קופרניקוס, נשאר איתו למשך שנתיים, שבמהלכן חיבר ספר בשם "נרטיו פרימה" (Narratio prima), שהיווה הצגה ראשונית על התאוריה של קופרניקוס.
חיבור זה התקבל בעניין וגרם לקופרניקוס להשלים את החיבור המלא, כולל החישובים המתמטיים, 27 שנים לאחר ההבטחה מ"קומנטריולוס". ב-29 באוגוסט 1541 החיבור של קופרניקוס De revolutionibus orbium coelestium היה מוכן לדפוס. רטיקוס לקח את כתב היד איתו לוויטנברג ומסר אותו למדפיס בנירנברג, תחת השגחתו של אנדריאס אוסיאנדר (אנ'), תאולוג לותרני, שהתמחה בהדפסת כתבים מתמטיים. בינתיים קופרניקוס חלה בשיתוק, רותק מיטתו והיה שרוי בתרדמת.
תוך ניצול מצבו של המחבר, אוסיאנדר שילב במקום בולט, מעבר לדף הכותרת, פניה אנונימית לקורא. בפניה זו נאמר: ההיפותזות המובאות כאן אינן מתארות בהכרח מצב אמיתי או אפילו אפשרי. אם יש התאמה בין החישובים לבין התצפיות, דיינו. פניה זו חטאה מאוד לכוונתו של קופרניקוס, אך אולי גרמה לחוגים שונים לא לדחות את התיאוריה על הסף. ברור שאוסיאנדר חשש מתגובת הכנסייה, לפי מכתב שהפנה לקופרניקוס בנושא, כאשר זה היה עדיין בריא. אותו מכתב נכתב בשנת 1541 ובו אוסיאנדר מציע נוסח אשר יגן על קופרניקוס מהתקפותיהם של תאולוגים. היות הקדמה זו זיוף התגלה ופורסם בידי קפלר ב-1609.
מסופר כי העותק הראשון של "דה רבולוטיוניבוס" הגיע לידיו של קופרניקוס על ערש דווי. הוא התעורר מהתרדמת בה היה שרוי, הסתכל בספר ומת משטף דם מוחי בשנת 1543, שנים לפני פרסום הספר.
יחס הכנסייה והיהדות לתיאוריה ההליוצנטרית

בשנת ב-1533 יוהאן וידמנשטטר (אנ') (Widmanstetter), מזכירו של האפיפיור קלמנס השביעי, הציג את התאוריה של קופרניקוס לאפיפיור עצמו ולשני קרדינלים. האפיפיור התרשם לטובה והעניק שי למזכיר. ב-1536 התאוריה כבר הייתה מנוסחת בצורה ברורה, ושמועות עליה הגיעו למלומדים רבים באירופה. לכן, ממקומות שונים ביבשת, קופרניקוס נקרא לפרסם את התאוריה. אחד מהפונים היה הקרדינל ניקולאוס משונברג (אנ')אשר אף ביקש עותק לעצמו. אולם, קופרניקוס חשש מתגובותיהם של מי שאינם בעלי הידע המתמטי הנחוץ, כפי שהוא עצמו כתב, בהקדשת ספרו לאפיפיור פאולוס ה-3. חוקרים בני זמננו חלוקים בדעותיהם באשר לסיבת הדחיה המתמשכת בפרסום "על תנועת גרמי השמיים" המהווה את מפעל חייו של קופרניקוס. חלק טוענים שהוא לא היה בטוח בשלמות חישוביו בעוד אחרים טוענים שהחששות שלו היו קשורים גם להיבטים דתיים.לינדברג ונמברס טוענים שקופרניקוס לא חשש מתגובת הכנסייה בעוד Koyré ו-Rosen תומכים בדיעה זו. בשלב ראשון, פרסום De Revolutionibus לא עורר שום תגובה שלילית משמעותית. בוועידת טרנטו עניין הספר לא עלה כלל. במהלך המאה ה-16 ספרו של קופרניקוס היה חלק מתוכנית הלימודים באוניברסיטאות קתוליות, כמו אוניברסיטת סלמנקה..ההתנגדות הקתולית החלה רק כ-60 שנה אחרי פרסום הספר, כנראה בעקבות ניתוח תאולוגי של ג'ורדאנו ברונו, אשר סתר דוגמות יסוד של הנצרות ובעקבות משפטו של גלילאו גליליי. ב--1616 הספר נכנס לרשימת הספרים האסורים על ידי האיקוויזיציה האיטלקית. האיקוויזיציה הספרדית לא נקטה עמדה, ובסלמנקה המשיך לשמש כספר לימוד. הרבה מתמטיקאים ואסטרונומים קתוליים המשיכו להשתמש בחלק המתמטי של הספר, תוך התעלמות מהחלק הקוסמולוגי.
אנשי הכנסייה הפרוטסטנטית היו הראשונים לתקוף את התיאוריה ההליוצנטרית. ארבע שנים לפני פרסום הספר, מרטין לותר העיר הערות מזלזלות על הגישה ההליוצנטרית של קופרניקוס, לפי פרטי התיאוריה, שכבר היו ידועים. התנגדותו של לותר התבססה על הכתוב בתנ"ך, בספר יהושוע, פרק י', פסוק י"ב. שם נכתב שיהושוע פקד על גרמי השמים: "שמש בגבעון דום", כלומר מי שנע היא השמש ולא כדור הארץ. פיליפ מלנכטון, שותפו של לותר, הציע ששליטי ארצות יאסרו פרסומים כאלה, הנגועים בקלות ראש.דמויות נוספות מעולם הרפורמציה פסלו את תורתו של קופרניקוס על הסף.
רבים מחכמי היהדות בעת החדשה התנגדו לתפיסה ההליוצנטרית החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-20, בשל חוסר התאמתה עם פסוקי המקרא ומדרשי חז"ל. הפסוק העיקרי שהוזכר בהקשר זה היה שמש בגבעון דום בספר יהושע, ובנוסף גם "והארץ לעולם עומדת" (קהלת, א', ד'). רבנים שונים בעת החדשה תלו את התנגדותם בפסוק זה, ביניהם חכם דוד ניטו, והרב פנחס הורביץ, מחבר ספר הברית שהשפיע על רבים אחריו.