stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות איסלנד
היסטוריה > הקהילות הראשונות

ב-10 במאי 1940 נחתו הכוחות הבריטים ברייקיאוויק ובין החיילים היו כמה יהודים. אלה לא מצאו שום בית כנסת אך בסופו של דבר מצאו שם כמה יהודים שהגיעו לאיסלנד קודם לכן. ביום הכיפורים של אותה שנה התאספו 25 חיילים יהודים מאנגליה, מסקוטלנד ומקנדה יחד עם שמונה פליטים יהודים ועם הנדריק אוחטוסון ששימש גבאי באותה התכנסות. הרשויות האיסלנדיות הציעו להם קפלה בבית הקברות הישן של רייקיאוויק. אוחטוסון ראה בהצעה זו עלבון ושכר את האולם של "הארגון הבינלאומי של הטמפלרים הטובים" לצורך ההתכנסות. הם שאלו את ספר התורה היחיד שהיה בנמצא בעיר, וכך, בלי רב ועם שתי טליתות וכיפה אחת בלבד, התנהלו התפילות של הקהילה החדשה באופן סביר. אלפרד קונוויי (או בשמו העברי אברהם כהן), חזן מלידס, היה שליח ציבור בתפילת כל נדרי. עם צאת יום הכיפורים התאספו המתפללים לסעודת שבירת הצום במלון סמוך והקהילה היהודית הראשונה באיסלנד נוסדה באופן רשמי.
ארנולד זיסל, יצרן של מוצרי עור מווינה, היה ליושב ראש הקהילה הראשון. הקהילה התאספה באופן סדיר עד שהאמריקאים החליפו את הבריטים בשליטה על איסלנד. טקס בר המצווה הראשון באיסלנד התקיים בשבת חול המועד פסח תש"א (1941), אף על פי שהמצות הגיעו לאחר הפסח. הקהילה התמידה בפעילותה באותה שנה אף על פי שהפיקוד הצבאי הבריטי לא היה מוכן לשלוח רב לאיסלנד.
לאחר סוף שנת 1941 הגיע רב צבאי אמריקאי לאיסלנד. הקהילה צמחה אט אט והיה צורך למצוא לה בניין חדש. לצד הקהילה של החיילים היהודים האמריקאים, הייתה גם קהילה אורתודוקסית. הם עשו שימוש בבקתה עשויה פח גלי כמקום תפילה. הרבנים הצבאיים האמריקאים שהוצבו באיסלנד במהלך המלחמה שמרו על קשר עם הפליטים היהודים. הפליטים דוברי הגרמנית התרשמו מן הרוח הרעננה והמודרנית של הרבנים האמריקאים, אך הביעו פליאה כשחלק מהרבנים הרפורמים דילגו על תפילת "כל נדרי".
ב-1944 הוערך מספרם של החיילים היהודים באיסלנד בכ-2,000 איש מתוך 70,000 איש בסך הכל ובבסיס בקפלאוויק היה מוצב באופן קבוע רב. בתפילת ראש השנה תש"ה (1944), שנערכה בבסיס האווירי בקפלאוויק של צי ארצות הברית, נכחו 500 יהודים וספר תורה הוטס מארצות הברית. מאז ועד לאמצע שנות החמישים היו שתי קהילות יהודיות באיסלנד.
ב-1955 ביקר באיסלנד הסופר אלפרד יואכים פישר וכתב אודות היהודים שם. על פי ממצאיו, כמעט כל היהודים שהגיעו לאיסלנד התאזרחו בה ואימצו שמות איסלנדיים על פי דרישת החוק המקומי. בתקופה שלאחר המלחמה שמרו רוב היהודים על פרופיל נמוך וניסו למשוך כמה שפחות תשומת לב, מפחד האנטישמיות. רובם לא היו דתיים. בכמה מקרים הסתירו היהודים את מוצאם ואת עברם היהודי ממשפחותיהם וממכריהם.
יהדות איסלנד כיום

בשנת 2000, השתתפה איסלנד בכנס על השואה בסטוקהולם וחתמה על הצהרה של המועצה האירופית, אשר מחייבת את המדינות החתומות ללמד את נושא השואה במערכת החינוך.
בעשור השני של המאה ה-21 חיים באיסלנד כ-100 יהודים. בערב פסח תשע"א (2011) התאספה הקהילה לליל הסדר שאורגן על ידי חב"ד וברייקיאוויק נערכו גם תפילות ראש השנה ויום הכיפורים. לדברי חברי הקהילה, היו אלו התפילות הראשונות שנערכו ברייקיאוויק בנוכחות רב ועם ספר תורה מאז תום מלחמת העולם השנייה. לדברי הרב שנכח בתפילה, עבור כמה מחברי הקהילה הייתה זו הפעם הראשונה בחייהם שהם שמעו קול שופר. הקהילה דנה באפשרות של הגשת בקשה להכרה ממשלתית רשמית בה, שתזכה אותה במימון המדינה, אך הדיון לא מוצה עד תומו.
דורית מוסאיוף, יהודייה ישראלית, היא אשתו של נשיא איסלנד לשעבר, אולפור רגנר גרימסון. למרות מוצאה, אין למוסאיוף קשר לקהילה היהודית באיסלנד.
בכינוס השלוחים העולמי תשע"ח (2018) של חסידות חב"ד הוכרז על יציאת הרב אברהם וחיה מושקא פלדמן לשליחות ברייקיאוויק, בירת איסלנד. באותה שנה הועלתה באלת'ינגי, הפרלמנט של איסלנד, הצעת חוק האוסרת על ברית מילה. הצעת החוק זכתה בתמיכה כללית של המפלגות באיסלנד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Iceland, the Jews, and Anti-Semitism, 1625-2004". Jerusalem Center for Public Affairs (באנגלית). 2004. נבדק ב-2023-04-19.,
↑  "Morgunblaðið, 06.09.1945". Timarit.is. Retrieved 2016-09-17. (באיסלנדית)
1 2 3  ג'ודי מלץ, יהודי איסלנד מפולגים: האם להפוך לקהילה?, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2011
↑  איתמר אייכנר, אחרי הסנסציה ביורו: אשתו הישראלית של נשיא איסלנד בראיון נרגש, באתר ynet, 23 ביוני 2016
↑  JTA and ToI Staff, Key Iceland parliament committee favors scrapping bill to ban circumcision, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית)
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
אשת הנשיא דורית מוסאיוף (משמאל) לצד שגריר ארצות הברית לאיסלנד ורעייתו
מרכז מסחרי

מרכז מסחרי או מרכזון הוא מרכז קניות אשר כולל חנויות ושירותים שונים. על פי רוב, חנויות אלו ממוקמות כך שפתחיהן פונים לרחוב, ומעליהן בנויים בתי דירות. המרכז המסחרי ממוקם במרכז העיר, והגישה אליו בתחבורה ציבורית נוחה.
המרכז המסחרי תפס את מקומו של השוק, הפרוץ לכל נזקי מזג האוויר (אף כי בימינו שוקי הירקות והפירות מכוסים במספיק סככות הנושקות זו לזו, עד כי רוב שטחם מכוסה). במרכז המסחרי נותרו עדיין אלמנטים בלתי סדורים כמו בשוק, המתבטאים בעיקר בצפיפות בכבישים הסמוכים למרכז המסחרי, בחניות כפולות ובעיכובי תנועה בגלל כניסה ויציאה מחניה.
המרכז המסחרי מאופיין בהזנחה ברוב הערים בהם נבנו קניונים חדשים. ההזנחה מתבטאת בחנויות סגורות, לכלוך וכדומה. בנוסף, המרכז המסחרי מאופיין במכירה קמעונאית ובחנויות עצמאיות, שאינן חלק מרשת. שלטי החנויות עשויים להיות חלק מעסקת פרסום בין בעל החנות לבין החברה הממנת את השלט: השלט האחיד מפרסם מוצר שהחנות מוכרת, ובתחתיתו שם החנות. שלטים כאלה מונפקים על ידי חברות חומרי בניין, משקאות קלים וסיגריות בדרך כלל. תחלופת החנויות, בעליהן ומרכולתן נמוכה בדרך כלל יותר מאשר בקניון. החנויות מתגאות לעיתים בזמן שחלף מאז נפתחו, למשל במילים "נוסד 1938", המציינות כי החנות החלה לפעול בשנה זו. גם הגופן העתיק מאפיין חנויות אלה.
המרכז המסחרי ירד מגדולתו עם עלייתם של שתי צורות מסחר חדשות:
קניונים בהם המסדרונות מקורים והאזור מאובטח, והאזור המסחרי כולו מתוכנן בתכנון מרכזי.
קניוני החוצות (פאוור סנטרים) בהם מרוכזות חנויות ענק.
ראו גם

מרכז עסקים ראשי
מרכז קניות
עירוב שימושים
אתרי המיסיון בסן אנטוניו

הפארק הלאומי ההיסטורי אתרי המיסיון סן אנטוניו הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו, שמשמר ארבעה מתוך חמישה מיסיונים ספרדיים בסן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית. מיסיונים אלו הם מאחזים שהוקמו על ידי מסדרים נוצרים-קתוליים כדי להפיץ את הנצרות בקרב הילידים המקומיים. המיסיונים היו חלק ממערכת קולוניזציה שהשתרעה על פני אזור דרום-מערב אמריקה הצפונית במאה ה-17 עד ה-19.
המיסיונים ניצבו לאורך זרם הנהר סן אנטוניו. המיסיונים מצפון לדרום הם: מיסיון קונספסיון (Concepción), מיסיון סן חוסה, מיסיון סן חואן, ומיסיון אספדה. מזרחית למיסיון אספדה ממוקמת אמת המים של אספדה, שגם היא חלק מהפארק.
המיסיון החמישי בסן אנטוניו (והידוע מכולם, בין השאר בשל קרב אלמו), הוא מיסיון אלמו; הוא לא מהווה חלק של הפארק. הוא ממוקם במעלה זרם הנהר, מעל מיסיון קונספסיון, במרכז העיר סן אנטוניו, והוא בבעלות מדינת טקסס.
ב-5 ביולי 2015 הוכרזו אתרי המיסיון, יחד עם מיסיון אלאמו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המיסיונים

מיסיון נואסטרה סניורה דה לה פוריסימה קונספסיון דה אקוניה הוקם ב-1716 במזרח טקסס, על ידי נזירים פרנציסקנים, במטרה להמיר לנצרות את הילידים האינדיאנים ההסינאים באזור זה, דוברי שפת קאדו. המיסיון הועבר ב-1731 לסן אנטוניו, ופעל בקרב הילידים באזור זה, פחלאטים דוברי קואווילטיקנית. ב-1835, במהלך המהפכה הטקסנית, נכבש המיסיון על ידי צבא המורדים של טקסס מידי צבא מקסיקו, בקרב שנמשך רק 30 דקות. מיסיון זה הוא השמור ביותר מתוך כמה עשרות מיסיונים שהוקמו בטקסס. הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1970. פנים המיסיון שופץ ב-2010 לאחר קמפיין של הכומר רוטקובסקי שמונה לאחראי על המיסיון. המיסיון עדיין מקיים תפילות בימי ראשון.
מיסיון סן חוסה אי סן מיגל דה אגואיו הוקם ב-1720 על ידי האב פראן פלאן. הוא נקרא על שם המרקיז של סן מיגל דה אגואיו, חוסה דה אסלור, שהיה מושל טקסס וקואווילה בתקופה זו, ואישר את הקמתו. הוא הוקם במטרה לסייע בפעילות המיסיונרית בקרב אוכלוסיית הילידים, בעקבות הצפיפות הרבה שהורגשה במיסיון הסמוך, סן אנטוניו דה ולרו (לימים מיסיון אלאמו). הכנסייה שבמיסיון הוקמה ב-1768. הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1941. סמוך לאתר ממוקם מרכז המבקרים של הפארק הלאומי.
מיסיון סן חואן קפיסטרנו הוקם בשנת 1716 בשם "מיסיון סן חוסה דה לוס נאסוניס" במזרח טקסס על ידי פרנציסקנים. ב-1731 שמו שונה והוא עבר לסן אנטוניו. הוא נקרא על שם הקדוש הנוצרי והתאולוג חואן דה קפיסטרנו, בן המאה ה-15. לאורך עשרות שנותיו הראשונות נקלע המיסיון לקשיים כלכליים רבים, ונטישה של הילידים שאנשיו ניסו לנצר. הוא הפך למוסד חילוני ב-1794, ולאחר מכן הוזנח עד 1840, אז חודשה פעילותו הכנסייתית. האוכלוסייה בשכונה הסמוכה למיסיון, שחלקה צאצאי שוכני המיסיון בשנותיו הראשונו, גדלה בהדרגה בשל בניית תוואי רכבת סמוך ב-1855. במיסיון פעלו לאורך השנים מספר מסדרים נוצרים, עד שנת 1967, אז שבו הפרנציסקנים לפעול בו. המיסיון שופץ לאורך שנות ה-60, והוא הוכר כאתר לאומי ב-1972. ב-2012 שופץ שוב, וקירותיו כוסו בטיח לבן.
מיסיון סן פרנסיסקו דה לה אספדה היה המיסיון הראשון שהוקם בטקסס; הוקם ב-1690 בשם "סן פרנסיסקו דה לוס טחאס" באזור שמצוי כיום סמוך ליוסטון. בשנה שלאחר מכן פרצה באזור מגפה, שגרמה למותם של 3,300 איש בקרב הילידים; הילידים הניחו שהספרדים מהמיסיון הביאו את המגפה, ופיתחו עוינות כלפיהם. ב-1693 ברחו אנשי המיסיון מפני הילידים לכיוון מונקלובה שבאזור מקסיקו. ב-1713 הוקם המיסיון מחדש באותו מקום, אך הוא ננטש ב-1716 בעקבות קונפליקט בין ספרד לצרפת על תחומי ההשפעה של המדינות באזור זה. המיסיון הוקם שם בשלישית ב-1721, ולבסוף הוא הועבר ב-1731 לאזור סן אנטוניו, ושמו שונה לשם הנוכחי. במתחם זה הוקם גם מנזר ב-1745, והכנסייה במקום הושלמה ב-1756. המיסיון הוכר כאתר היסטורי ב-1972. מספר כנסיות מודרניות הושפעו בעיצובן מהעיצוב של מיסיון אספדה, בהן כנסיית סט. סטפן בווימברלי, טקסס.
הפארק כולל שלושה אתרים נוספים שהוכרו כאתרים היסטוריים:
אמת המים אספדה, שהוקמה ב-1731 כדי לספק מים לשדות הסמוכים למיסיון אספדה; הוכרה כאתר לאומי ב-1964, ומשמשת עד היום את התושבים להשקיית השדות.
ראנצ'ו דה לאס קאברס, שהוכר כאתר לאומי ב-1973
הבית של אתל וילסון האריס, שהוקם ב-1956 בסגנון אדריכלות מודרני, והוכר כאתר לאומי ב-2001
הערות שוליים

↑  World heritage status for The Alamo, Japan industrial sites, Conroe Courier, July 5, 2015
↑  Mission Conception, Handbook of Texas
↑  Mission San José y San Miguel de Aguayo, Handbook of Texas
↑  Thoms, Alston V. (1992). Reassessing Cultural Extinction: Change and Survival at Mission San Juan Capistrano
↑  Levy, Abe (25 February 2013). Mission San Juan shows off facelift. MySA. Hearst Newspapers, LLC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529939205171  LCCN: sh88005316  VIAF: 133882204   WorldCat (עם VIAF): 133882204 
מיסיון קונספסיון
מיסיון סן חוזה
מיסיון סן חואן
מיסיון אספדה
אמת המים אספדה
ברנרד לואיס

| --- | --- |

צילום משנת 2012
 לידה:  31 במאי 1916 לונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  19 במאי 2018  (בגיל 101) וורהיז טאונשיפ, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מקום מגורים:  לונדון 
 מקום לימודים:  הפקולטה לאמנויות של פריז, בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  "המזרח התיכון והמערב" (1964)  "היהודים בעולם האסלאם" (1984)  "משבר האסלאם" (2001)  "מה השתבש?" (2002) 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2006)  פרס אירווינג קריסטול (2007)  הרצאת ג'פרסון (1990)  פרס הארווי (1978)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה  עמית האקדמיה הבריטית  Thomas Jefferson Medal for Distinguished Achievement in the Arts, Humanities, and Social Sciences 
 
מצבתו של ברנרד לואיס בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב
ברנרד לואיס (באנגלית: Bernard Lewis;‏ 31 במאי 1916 – 19 במאי 2018) היה מזרחן, היסטוריון וסופר יהודי בריטי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון, שם שימש כמופקד הקתדרה ע"ש קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב. התמחה בהיסטוריה של האסלאם וביחסי הגומלין שבין האסלאם למערב, ובמיוחד נודע בחוגים אקדמיים בשל מחקריו על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית. זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1990.
לואיס היה מומחה למזרח התיכון שכתביו בנושא זכו לתפוצה רחבה, ונחשב אחד המלומדים המובילים במערב לאזור זה.
הוא ייעץ לעיתים למדינאים, בין השאר ייעץ לממשל בוש.
ב"אנציקלופדיה להיסטוריונים ולכתיבה היסטורית" כתב מרטין קרמר, שעשה דוקטורט בהנחיית לואיס, שהוא "ההיסטוריון המשפיע ביותר בנושאי האסלאם והמזרח התיכון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה".
ידוע גם בשל הוויכוח הפומבי עם אדוארד סעיד בנוגע לספרו של סעיד "אוריינטליזם" (1978), שעליו מתח לואיס ביקורת קשה.
חברויות באקדמיה ותוארי כבוד

1963 – עמית באקדמיה הבריטית.
1969 – חבר חוץ של Institut d'Egypt, קהיר.
1972 – חבר של כבוד, החברה ההיסטורית הטורקית, אנקרה.
1973 – Citation of Honor, משרד התרבות הטורקי.
1973 – חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
1974 – דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה העברית בירושלים.
1976 – עמית, יוניברסיטי קולג' לונדון, לונדון.
1978 – פרס הארווי, הטכניון, חיפה.
1979 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
1983 – חבר, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
1984 – חבר של כבוד, החברה האסיאתית, פריז.
1984 – חבר של כבוד, האקדמיה להיסטוריה, שפה ותרבות ע"ש אטאטורק.
1985 – הפרס השנתי לחינוך עבור הישגים יוצאי דופן בקידום מחקר אמריקה-טורקיה.
1986 – עמית של כבוד, בית הספר ללימודי אסיה ואפריקה (SOAS), לונדון.
1987 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת העיר ניו יורק.
1987 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת פנסילבניה.
1987 – דוקטור לשם כבוד, היברו יוניון קולג', סינסינטי.
1988 – חבר הנהלה, המכון ללימודים מתקדמים, וינה.
1990 – נשא את הרצאות טאנר, אוניברסיטת אוקספורד.
1990 – נשא את הרצאת ג'פרסון במדעי הרוח, הקרן הלאומית למדעי הרוח.
1991 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
1991 – דוקטור לשם כבוד, ישיבה יוניברסיטי, ניו יורק.
1992 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן.
1992 – הרצאה לזכרו של הנרי ג'קסון, סיאטל.
1993 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם.
1994 – חבר חוץ, המכון של צרפת – האקדמיה לכתובים ולספרות (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres).
1996 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
1996 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת אנקרה, אנקרה.
1997 – חבר של כבוד, האקדמיה למדעים הטורקית.
1998 – פרס השלום ע"ש אטאטורק.
2002 – דוקטור לשם כבוד, ניו סקול, ניו יורק.
2002 – פרס מאת חברת אטאטורק של אמריקה לשלום ולדמוקרטיה.
2002 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת פרינסטון, פרינסטון.
2003 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוונסטון.
2004 – דוקטור לשם כבוד, University of Judaism, לוס אנג'לס.
2004 – Golden Plate Award, Academy of Achievement, וושינגטון.
2006 – המדליה הלאומית למדעי הרוח, הקרן הלאומית למדעי הרוח.
2007 – פרס אירווינג קריסטול, American Enterprise Institute.
מחקריו

השפעתו של לואיס משתרעת מעבר לאקדמיה ומגיעה לציבור הכללי. הוא חלוץ בהיסטוריה החברתית והכלכלית של המזרח התיכון ומפורסם בשל מחקריו הנרחבים בארכיונים העות'מאניים.
לואיס החל את הקריירה המחקרית שלו בחקר מדינות בימי הביניים, במיוחד היסטוריה סורית. מאמרו הראשון הוקדש לגילדות המקצועיות באסלאם בימי הביניים, ונחשב בעיני רבים לעבודה המוסמכת ביותר בנושא הזה במשך כשלושים שנה.
ואולם, לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, האפשרות לפעול במדינות ערב הפכה בעייתית עבורו כיהודי. על רקע זה שהה לואיס בשנת 1949/50 בישראל, טורקיה ואיראן, והחליף את נושא מחקרו לאימפריה העות'מאנית, בעודו ממשיך לחקור את ההיסטוריה הערבית באמצעות הארכיבים העות'מאניים; אלה נפתחו בפני חוקרים מערביים רק זמן קצר קודם לכן, והוא היה המערבי הראשון שעיין בהם. הוא ערך מחקרים על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית החל מהמאה ה-16. במרוצת השנים שלאחר מכן פרסם סדרת מאמרים שחוללו מהפך בהיסטוריה של המזרח התיכון, בהעניקם תמונה רחבה יותר של החברה האסלאמית, בכלל זה המשטר, הכלכלה והדמוגרפיה שלה.
לואיס טען כי המזרח התיכון המודרני הוא נחשל וכי שקיעתו נובעת במידה רבה מהמצב שהביא על עצמו הן בשל תרבותו והן בשל דתו; זאת בניגוד להשקפה הפוסט-קולוניאליסטית, המניחה שבעיות האזור מקורן בהתפתחות פוליטית וכלכלית לקויה כתוצאה מהקולוניאליזם האירופי של המאה ה-19. בספרו "הגילוי המוסלמי של אירופה" (1982) טען לואיס כי החברות המוסלמיות אינן יכולות לצעוד בקצב של המערב וש"הצלחת הצלבנים נבעה במידה לא מועטה בגלל חולשת המוסלמים."
יתר על כן, הוא הציע לתארך את שקיעת החברות האסלאמיות למאה ה-11. לדעתו הדבר נבע פחות מלחצים חיצוניים מצד הצלבנים ויותר מבעיות כמו "יוהרה תרבותית", שיצרה מחסום בפני שאילת חידושים מדעיים ותרבותיים.
לואיס, שהיה מזועזע מניסיונות הערבים לשלול את קיומה של מדינת ישראל ולהוקיעה כמדינה גזענית, כתב ספר על אנטישמיות בשם "שמיים ואנטישמיים" (1986), שבו דן ביחסים בין יהודים לערבים ובאנטישמיות בעולם הערבי. בספר הוא גם דן ביחסם של הערבים למדינת ישראל. הספר תורגם לעברית וכן לערבית במצרים. בעבודותיו האחרות הוא טען שזעם הערבים נגד ישראל היה לא פרופורציונלי לטרגדיות או עוולות אחרות בעולם המוסלמי, כגון הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, תוך כדי השליטה על ארץ במרכז אסיה שבה רוב מוסלמי (1979–1989); הקרב העקוב מדם והטבח בחמאת שבסוריה (1982); מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962) ומלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
בנוסף לעבודתו המחקרית, כתב לואיס מספר ספרים בעלי השפעה שזכו לתפוצה רבה בקרב הציבור הכללי: "הערבים בהיסטוריה" (The Arabs in History,‏ 1950), "המזרח התיכון והמערב" (The Middle East and the West,‏ 1964) ו"המזרח התיכון" (The Middle East,‏ 1995).
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר (2001) גאתה ההתעניינות בעבודתו של לואיס, במיוחד במסה שלו "שורשי הזעם המוסלמי" מ-1990.
שלושה מספריו ראו אור אחרי פיגועי 11 בספטמבר: "מה השתבש?" (What Went Wrong?), שנכתב לפני ההתקפה וחקר את הסיבות לחששות העולם המוסלמי (ולפעמים לעוינות המוחלטת) ממודרניזציה; וכן "משבר האסלאם" (The Crisis of Islam,‏ 2001) ו"אסלאם: הדת והאנשים" (Islam: The Religion and the People,‏ 2008). שני הראשונים שבהם היו ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
מחקריו > עיקרי השקפותיו על האסלאם

לואיס תמצת ממחקריו את המסקנות הבאות בנוגע להיסטוריה של התרבות האסלאמית:
"לא היה זמן שבו אישר המשפטן (המוסלמי) את הטרור. אין גם שום ראיה לשימוש בטרור (במסורת האסלאמית)."
"נאסר על מוסלמים להרוג נשים, ילדים וזקנים; וגם נאסר עליהם לענות שבויים; הם מצווים להכריז על יציאה לפעילות מלחמתית ולכבד הסכמים."
"הופעת הטרור הנפוץ של פיגועי ההתאבדות היא פרי המאה העשרים. אין שום תקדים לכך בהיסטוריה האסלאמית, ואין שום הצדקה במונחים של תאולוגיה, חוק או מסורת אסלאמית. מה חבל שאלו שפועלים בדרכי טרור אינם מכירים טוב יותר את דתם, ואת התרבות של דת זו, שבחסותה הם גדלו."
הדרך שבה "הלוחם הקנאי מציע לקורבנותיו את האפשרות לבחור בקוראן או בחרב אינה רק לא נכונה, היא אינה אפשרית."
"באופן כללי, הסובלנות המוסלמית כלפי הכופרים בדתם היא גדולה הרבה יותר מאשר זו שהייתה קיימת בנצרות; עד לתהליך החילון שהחל במאה ה-17."
"כופרים, עבדים, ונשים נחשבים נחותים באופן בסיסי לעומת קבוצות אחרות לפי החוק האסלאמי."
מחקריו > השקפותיו והשפעתו על הפוליטיקה בת זמננו

באמצע שנות השישים הגיח לואיס כפרשן לענייני המזרח התיכון בן ימינו. הניתוח שלו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועליית האסלאם הלוחמני קנו לו פרסום רב וחוללו חילוקי דעות רבים. לעצותיו הפוליטיות של לואיס היה משקל מיוחד הודות למעמדו האקדמי.
דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית, ציין: "...במאה החדשה הזו, מדינאים, דיפלומטים, עמיתיו לאקדמיה ותקשורת ההמונים נעזרים מדי יום בעצותיו החכמות."
לואיס היה מבקר חריף של ברית המועצות, ובכך המשיך את המסורת הליברלית במחקריו בהיסטוריה האסלאמית. אף כי ניתן להבחין בהשקפותיו המרקסיסטיות המוקדמות בספרו הראשון, "מקורות האסמעיליזם", מאוחר יותר התנער לואיס מהמרקסיזם. עבודותיו המאוחרות הן תגובה נגד הזרם השמאלני בעולם השלישי, שהפך לזרם משמעותי במחקרי המזרח התיכון.
לואיס תמך בקשרים חזקים עם ישראל ועם טורקיה, שאותן ראה כחשובות במיוחד לאור התרחבות ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון. לטורקיה המודרנית נודע מקום מיוחד בהשקפותיו של לואיס על האזור בגלל מאמציה להיות חלק מהעולם המערבי. הוא היה עמית של כבוד של המכון ללימודים טורקיים, כבוד שניתן ל"ציון תרומה מחקרית יוצאת דופן ושירות ממושך ומסור בשדה מחקרי טורקיה".
לואיס השקיף על עולם הנצרות ועולם האסלאם כתרבויות הנתונות בהתנגשות נצחית מאז הופעת האסלאם במאה ה-7. במסתו "שורשי הזעם המוסלמי" טען כי המאבק בין המערב לאסלאם עלה מדרגה. לפי מקור אחד, המסה שלו (ובהרצאת ג'פרסון שלו משנת 1990, שעליה התבססה המסה), הציגה לראשונה את המונח "התנגשות הציביליזציות" בפני צפון אמריקה. יש הזוקפים לזכות המסה הזו את המונח "התנגשות הציביליזציות", שזכה לפרסום רב בשל הספר בעל אותו שם שכתב סמואל הנטינגטון (הנטינגטון הסכים על כך שלואיס השתמש בביטוי קודם לכן); אולם, מקור אחר מצביע על כך שלואיס השתמש לראשונה בביטוי "התנגשות הציביליזציות" בוועידה בוושינגטון שנערכה ב-1957, שם מתועד הדבר.
ב-1988 קרא לואיס בעיתון הלונדוני "אל-קודס אל-ערבי" הצהרת מלחמה על ארצות הברית מאת אוסאמה בן לאדן, אדם עליו מעולם לא שמע לפני כן, אף על פי שהוא יזם התקפות הטרור באפריקה ובמזרח התיכון. במסה פרי עטו, "רישיון להרוג", הצביע לואיס על כך ששפתו של בין-לאדן מביעה "אידאולוגיה של ג'יהאד" והתריע על כך שבין-לאדן יהיה סכנה למערב. מסה זו פורסמה אחרי שממשל קלינטון וקהילת המודיעין האמריקאית החלו לנהל מצוד אחרי בין-לאדן בסודאן ובאפגניסטן.
בשנת 2008, נשאל על מעורבות אמריקאית עתידית במזרח התיכון. "זהו כנראה הדבר הקשה ביותר לצפות, תפקידה של ארצות הברית בעתיד באזור", השיב לואיס בזהירות. "באופן כללי, סביר יותר שארצות הברית לא תהיה בעמדה מרכזית באזור מאשר שתיטול עמדה שכזו".
לגישתו, המוסלמים עלולים להדרדר לעריצות פנאטית, אשר תהיה הרסנית עבורם ואיום על שאר העולם. או שהם יצליחו לפתח מותג דמוקרטי משלהם.
ספרים ומאמרים > "ארץ של מכשפים"

הספר (במקור: Land of Enchanters) הוא אסופת סיפורים מצרים בערבית ובמצרית עתיקה. לואיס תרגם את הסיפורים מערבית וערך את הספר.
ספרים ומאמרים > "הערבים בהיסטוריה"

זהו ספר פופולרי, שזכה לתפוצה רחבה. לואיס סוקר בצורה מקיפה את ההיסטוריה של עמי ערב, מהתקופה שקדמה לאסלאם ועד לימינו. הדגש בספר אינו על ההיסטוריה של הערבים, אלא הוא מתמקד במקומם של הערבים בהיסטוריה של העולם. הספר, מספריו הראשונים, ראה אור לראשונה ב-1950 וזכה למספר מהדורות, האחרונה שבהן ב-2002, עת שכתב את הספר. לואיס כתב מאמר שבו תיאר את תהליך הכתיבה המחודש של הספר. הספר תורגם לעברית ויצא בשתי מהדורות, האחרונה בהן בהוצאת דביר ב-1995, בתרגומו ובעריכתו המדעית של יהושע פרנקל. תורגם גם לערבית.
ספרים ומאמרים > הערות ומסמכים מהארכיבים הטורקיים

ספר זה (במקור: Notes and Documents from the Turkish Archives) הוא פרסומו הראשון של לואיס שהוא תוצר עבודתו על הארכיב הטורקי, ועוסק בעיקר בהיסטוריה של ארץ-ישראל תחת השלטון העות'מאני.
ספרים ומאמרים > "אוכלוסייה והכנסות בערי ארץ ישראל במאה ה-16"

הספר (במקור: Population and Revenue in the Towns of Palestine in the Sixteenth Century) נכתב ביחד עם פרופסור אמנון כהן וראה אור ב-1978 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. השניים השתמשו לצורך ספרם במפקדי האוכלוסין שערכו העות'מאנים בפרובינציות השונות שכבשו. כהן ולואיס בדקו את מפקדי שש הערים העיקריות של ארץ ישראל: ירושלים, חברון, שכם, עזה, רמלה וצפת. מפקדים אלה נערכו מדי 10–15 שנה, והיה ניתן להבין מתוכם את המפה הדמוגרפית – לא רק תמונה סטטית אלא תמונה דינמית: כיצד גדלה או קטנה האוכלוסייה בארץ ישראל.
ספרים ומאמרים > "צמיחתה של טורקיה המודרנית"

ספר זה, שראה אור לראשונה בשנת 1961, פורס את ההיסטוריה של טורקיה המודרנית, החל מדעיכתה והתמוטטותה של האימפריה העות'מאנית עד לימים אלה. הספר תורגם לערבית ולטורקית ונמכר בארצות ערב.
הספר תורגם לעברית בידי משה זינגר ורבקה גוטליב ופורסם בשלוש מהדורות בהוצאת מאגנס, האחרונה שבהן בשנת תשנ"א.
ספרים ומאמרים > "היסטוריונים של המזרח התיכון"

הספר (במקור: Historians of the Middle East) מתאר איך ההיסטוריה נראתה בעיני ההיסטוריונים של המזרח התיכון.
ספרים ומאמרים > "החשישים: כת קיצונית באסלאם"

בספר מתחקה לואיס אחר הכת האסלאמית הסודית בת ימי הביניים הקרויה החשישיים, שהשתמשה במתנקשים על מנת להשיג מטרות פוליטיות, צבאיות ודתיות. הכת נחשבת לכופרת באסלאם. הספר יצא לאור במהדורה מעודכנת.
הספר יצא לאור במהדורות רבות ותורגם לערבית, פרסית וטורקית. לעברית תורגם בידי משה אילן, בעריכתו המדעית של מאיר בר-אשר, והופיע בהוצאת מאגנס בשנת תש"ס 2000.
ספרים ומאמרים > "הגילוי המוסלמי של אירופה"

הספר (במקור: The Muslim Discovery of Europe) מתאר איך המוסלמים ראו את אירופה ומה הם ידעו עליה.
ספרים ומאמרים > "היהודים בעולם האסלאם"

הספר מספק סקירה מקיפה על ההיסטוריה של מצב היהודים החיים בעולם האסלאם (לעומת ליהודים בעולם הנצרות). הפרק הראשון, "אסלאם ודתות אחרות", מתאר כיצד רואה העולם האסלאמי את האחר. הספר תורגם לעברית בידי מרים שקד וראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 1996.