stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלנקור
ביקורת ושערוריות > סחר עם איראן

באפריל 2013, נחשף כי גלנקור הרוויחה מיליוני דולרים לאחר שמכרה סחורות לאיראן ובין יתר לחברה מקומית שסיפקה אלומיניום לתוכנית הגרעין האיראנית. גלנקור סחרה בסחורות ובין היתר אלומינה (תחמוצת אלומיניום) בהיקף של 659 מיליון דולר ב-2012. לפי החברה, היא הפסיקה לסחור עם הגופים באיראן לפני שהאיחוד האירופי הטיל סנקציות על פעולות אלה ומיד לאחר שהבינה את הקשר לארגון האנרגיה האטומית של איראן.
ביקורת ושערוריות > חשיפת מסמכי פרדייז

ב-5 בנובמבר 2017, מסמכי פרדייז, אוסף בן 13.4 מיליון מסמכים המתעדים הימנעות מתשלום מס, שהודלף לציבור, גילו כי גלנקור הלוותה 45 מיליון דולר לגרטלר בתמורה לעזרתו עם פקידי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במשא ומתן על מיזם משותף. עם חברת Gécamines שבבעלות המדינה במכרה הנחושת קטנגה, בו אחד מחברי הדירקטוריון היה בעל המניות העיקרי של גלנקור, תליס מיסקידיס. גלנקור, שהשתלטה למעשה על קטנגה, והסכימה להצביע בעד הקמת המיזם המשותף. מסמך ההלוואה קבע במפורש כי יהיה להחזיר את ההלוואה, אם לא יושג הסכם תוך שלושה חודשים. גרטלר וגלנקור הכחישו.
מסמכי פרדייז חשפו גם כי הסניף באוסטרליה של גלנקור ביצע עסקאות ב מכשירים פיננסיים מורכבים של החלפות ריביות במטבעות שונים בסך של כ-25 מיליארד דולר, ושמשרד המיסוי האוסטרלי חושד שגלנקור השתמשה בהן כדי להימנע מתשלום מיסים באוסטרליה.
ביקורת ושערוריות > חקירת משרד המשפטים האמריקאי

ביולי 2018, פתח משרד המשפטים האמריקאי פתח בחקירה נגד גלנקור בחשד להלבנת כספים ושחיתות. חקירות דומות נפתחו במקביל בברזיל, בבריטניה ובשווייץ, בה נמצא מטה גלנקור. במוקד החקירה עומדת פעילות גלנקור ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ועסקיה עם המיליארדר הישראלי גרטלר דן, שעליו הטילה ארצות הברית סנקציות בשל שחיתות ב 23 בפברואר 2021 התפרסם בישראל דיווח של הוושינגטון פוסט שלפיו טראמפ הסיר את הסנקציות לשחרר כספים של גרטלר שהיו מוקפאים וזה בתמורה שזה יעביר דיווח על הכנסותיו.
בדצמבר 2020, אייוון גלסנברג, מנכ"ל החברה פרש עקב חקירות השחיתות, בדיקות של התנהלותה הסביבתית ומחיר מניה שנחתך במחצית בעשור שחלף.
פעילות בישראל

בשנות ה-90 של המאה ה-20, רכשו בתי זיקוק לנפט בחיפה את רוב הנפט הגולמי שלהם מחברת גלנקור. בשנת 2000, בעקבות ביקורת של רואי החשבון של החברה, הפסיקו בתי זיקוק כמעט לחלוטין את הרכישות, לאחר שהתברר שגלנקור גבתה מחירים גבוהים שגרמו ברוב המקרים להפסדים לבתי הזיקוק.
בשנת 1998 רכשו קבוצת בורוביץ וחברת גלנקור את השליטה בחברת גרנית הכרמל (54%) תמורת 207 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 383 מיליון דולר. במרץ 2006 הודיעה גלנקור כי מכרה את גרנית הכרמל לחברת השקעות מארצות הברית, אך העסקה אחר כך בוטלה. באוקטובר 2006 רכשה לבסוף קבוצת עזריאלי את החברה.
בתחילת 2007, הצטרפה גלנקור לגרעין השליטה שרכש את בתי הזיקוק. אך בנובמבר 2007, החליט היועץ המשפטי לממשלה לא לאשר את השתתפותה של גלנקור בגרעין השליטה מאחר שיש לה פעילות במדינות ערב, ולא ראוי שתהיה לה החזקה בנכס אסטרטגי במדינת ישראל.
בפברואר 2008, הודיעה גלנקור כי היא שוקלת לתבוע את מדינת ישראל, לאחר שהועבר מידע על החברה לרשות נגד הלבנת הון של רוסיה.
דומה (יהודה)

דּוּמָה או רוּמָה הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה. העיר נזכרת בספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק נ"א, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 6, קבוצת ההר של רשימת ערי יהודה: "נב אֲרַב וְרוּמָה וְאֶשְׁעָן. נג וינים [וְיָנוּם] וּבֵית תַּפּוּחַ וַאֲפֵקָה. נד וְחֻמְטָה וְקִרְיַת אַרְבַּע הִיא חֶבְרוֹן וְצִיעֹר עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן."
דּוּמָה או רוּמָה?

לשתי הגרסאות של שם העיר יש עדי נוסח רבים, ושקולים לערך, בכתבי יד ובתרגומים, וכך גם בדפוסים. אולם דומה שבמחקר מקובל ללא עוררין לקבל את הקריאה דּוּמָה.
רוּמָה נזכרת עוד כעירה של זבודה אשת יאשיהו ואם יהויקים (ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ל"ו). לפי ההשקפה המקובלת זוהי רומה שבגליל התחתון, המזוהה לרוב עם ח' רומה שבבקעת בית-נטופה. גינזברג הציע כי גם כאן נפל שיבוש מ'דּוּמָה', הצעה הנראית לפחות אפשרית למרות שאין לה עדי נוסח; למעשה אולי יישוב זה שביהודה מסתבר יותר להיות מקום מוצאה של אשת מלך יהודה, מאשר רומה שבגליל.
זיהוי והיסטוריה

אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון מתחילת המאה ה-4 לספירה, זיהה את דּוּמָה עם "כפר גדול" בשם זה ששכן בימיו בדרומא, בגבול בית גוברין ומהלך 17 מיל מעיר זו, כפר (קטן) בשם דומא הקיים עד ימינו בפאתי דאהרייה. משה כוכבי הראה כי האתר הקדום מצוי בדיר א-דומא (קרויה לעיתים חרבת דומא א-דיר), בצפון מזרחו של כפר דומא), וזיהוי זה מקובל.
רשימת ערי יהודה שבה נזכר היישוב, מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה. היא ערוכה בסדר גאוגרפי לא חמור, ונחלקו הדעות אם שיקפה חלוקה מנהלית של הממלכה, ובאיזה שלב: בימי חזקיהו טרם מסע סנחריב, או סביב ימי יאשיהו בשלהי התקופה. מכלל המחקר ומסקר הר יהודה כולו עולה כי תארוך לימי חזקיהו אפשרי, אך יש עדיפות לתארוך לימי יאשיהו. העיר התקיימה, איפוא, בתקופה זו לפחות. באתר שהוצע לזיהויה, כמו ביתר אתרי יישובי ההר מהרשימה, הממצא מאפשר את שני התארוכים.
קבוצה 6 ברשימת ערי יהודה, עליה נמנית דּוּמָה, היא קבוצת לב הר חברון, שבראשה חברון עצמה. מכאן שלתושבי הקבוצה והעיר יש קשר למשפחת הכלֵבים, אחת הגדולות במשפחות יהודה, אשר חברון וסביבתה השתייכו להם כעולה ממסורות כָּלֵב במקרא.
הממצא הארכאולוגי

דיר א-דומא נסקר כאמור על ידי משה כוכבי, ולאחר מכן על ידי אבי עופר. זהו אתר 1/83/133{14-09} בסקר ישראל; נ"צ 1487.0932, גובה מוחלט 665 מ', גובה יחסי 0 מ', תצפית בינונית ומטה, שטח מרבי כ-10 דונמים. באתר נמצאה שפה בודדת מתקופת הברונזה הקדומה 1. היישוב במקום התחדש בתקופת הברזל 2ג (כ-7 דונמים), ו-2ד (כ-8 דונמים). מהתקופה הפרסית נמצאו שברים מסופקים בלבד. בתקופה ההלניסטית האתר מיושב (כ-4 דונמים או פחות), ומגיע לשיאו בתקופה הרומית 1 (כ-10 דונמים). מאז מתקיים האתר ברציפות עד ימינו תוך ירידה הדרגתית בגדלו.
בשלב מסוים עבר עיקר היישוב כמה מאות מטרים מערבה מהאתר הקדום, למקומו של כפר דומא כיום. הממצא הארכאולוגי בכפר עד כה הוא מימי הביניים ואילך אך דרוש סקר נוסף. לפי נתוני אוסביוס ("כפר גדול") מותר לשער שהתרחבות מערבה החלה כבר בתקופה הביזנטית.
הממצא הארכאולוגי תואם איפוא למידע המקראי וההסטורי אודות דּוּמָה.
הערות שוליים

↑  שמואל ליונשטאם, אנציקלופדיה מקראית כרך ב: 648).
↑  אנסון רייני, אנציקלופדיה מקראית ז: 337, ושם ספרות; רייני מטיל ספק בזיהויה עם 'ארומה' שברשימות תגלת פלאסר ה-3.
↑  גינזברג 1950: עמ' 350.

Ginsberg, H.L. 1950. Judah and the Transjordan States from 734 to 582 B.C.E. in Lieberman, S. ed. Alexander Marx Jubilee Volume on the Occasion of his Seventieth Birthday (English Section). New York: 347-368
↑  וראו אצל נדב נאמן תשמ"ט. רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד: 71-17, ובפרט עמ' 39–40.
1 2  אונומסטיקון, מס' 383, עמ' 78 שורה 27.
↑  אין להחליף בין כפר זה שביהודה לבין הכפר הגדול (כיום עיירה) דומא אשר בנפת שכם, שעלה לכותרות עקב פעולת הטרור של הרצח בדומא.
↑  משה כוכבי, הסקר בארץ יהודה. יהודה, שומרון וגולן - סקר ארכיאולוגי בשנת תשכ"ח (עורך: משה כוכבי), תשל"ב, עמ' 74,30, אתרים 214-213.
1 2  אלברכט אלט, Judas Gaue unter Josia PJb 21, 1925}, עמ' 100-117. נמצא גם בכרך II של מאמריו, 1953: 267-288.
↑  נדב נאמן, רשימות הערים של יהודה ובנימין וממלכת יהודה בימי יאשיהו. ציון נד, תשמ"ט, עמ' 17-71.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 1: 74-92, 4: 21-25.
↑  אבי עופר, הר יהודה בתקופת המקרא (עבודת ד"ר), אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 3: 40.
צנינון חסר שיניים

| צנינון חסר שיניים |
| --- | --- |
 צנינון חסר שיניים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: Gnathanodon 
מין:: צנינון חסר שיניים
שם מדעי
 Gnathanodon speciosus ‏פורסקל, 1775
תחום תפוצה


צְנִינוּן חֲסַר-שִׁנַּיִם או צנינון זהוב (שם מדעי: Gnathanodon speciosus) הוא מין דג טורף ממשפחת הצניניתיים והוא המין היחידי בסוגו.
מאפיינים

אורכו של הדג יכול להגיע ל-120 ס"מ ומשקלו עד ל-15 ק"ג. הוא שונה משאר בני המשפחה במספר מאפיינים: כשמו הוא חסר שיניים אך בעל שפתיים בשרניות גדולות, עיניו קטנות וגופו זהוב ומפוספס בפסים אפורים עד שחורים - פסים שבולטים בעיקר אצל הצעירים. הבוגרים בעלי צבע כסוף עם כמה אזורים זהובים - בעיקר הסנפירים וקווי המתאר.
דגים אלה חיים בלהקות כצעירים ועוקבים אחרי יצורי ים גדולים כמו כרישים, דקריים או מדוזות, כדי לחטוף שיירי מזון אחריהם או כדי להתגונן מטורפים. הם מחפשים מזון בחיטוט בחול הימי עם שפתיהם הגדולות כדי לשלות טרף קטן כמו סרטנים, דגים אחרים או רכיכות או צדים דגים קטנים המתקהלים בלהקות.
הצנינון חי ברחבי האוקיינוס האינדו-פסיפי הטרופי, מצוי צפונה עד יפן ודרומה עד דרום אפריקה. הם חיים בעיקר בימים רדודים ובשוניות אלמוגים אך גם באוקיינוס הפתוח או בין איים שונים.
הערות שוליים

↑  צנינון חסר שיניים באתר הרשימה האדומה של IUCN
גנזך ויצמן

| --- | --- |

 מיקום:  רחובות, ישראל
 סוג:  ארכיון
 תאריך ייסוד:  1950
 על שם:  חיים ויצמן 
 גודל האוסף:  למעלה מ-200 אלף פריטים
 מנהל:  מרב סגל
 
גנזך ויצמן (באנגלית: Weizmann Archives) הוא ארכיון לשימור מסמכים ותעודות הקשורים לחייו ופועלו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל ד"ר חיים ויצמן. גנזך ויצמן הוא חלק ממתחם ההנצחה יד חיים ויצמן המנוהל על ידי חברה לתועלת הציבור (חל"צ) הנושאת שם זהה.
האוספים

גנזך ויצמן מכיל יותר מ-200 אלף מכתבים, מסמכים היסטוריים, תצלומים, חומרים אודיו-ויזואליים שהיו בארכיונים הפרטיים של חיים וורה ויצמן או נאספו לאחר מותם.
האוספים > מכתבים ומסמכים של חיים ויצמן

בארכיון נשמרים אלפים רבים של מכתבים שנכתבו על ידי ויצמן במשך יותר מחצי מאה. רוב המכתבים כתובים בכתב ידו של חיים ויצמן בעברית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית. את המכתב הראשון שנמצא באוסף כתב חיים בעברית בהיותו ילד בן אחת עשרה ב-1885 למורה בבית הספר שלו. מכתבים רבים של האוסף שנכתבו במסגרת הפעילות הציבורית של ויצמן הם תעודה רבת ערך לתולדות הציונות ומדינת ישראל. האוסף כולל איגרות אל הרצל, רוטשילד, בלפור, זאב ז'בוטינסקי, בן-גוריון, צ'רצ'יל, אלברט איינשטיין ואישים אחרים. יש כאן גם המכתב שנשלח לנשיא ארצות הברית הארי טרומן ביום שלפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ובו בקשה להכיר במדינה החדשה. חלק מפריטי הגנזך קשור לעבודתו המדעית של ד"ר ויצמן, חלק מהמכתבים נושא אופי פרטי, כגון ההתכתבות שלו עם אשתו ורה ויצמן.
האוספים > אוספים אחרים

לפי המידע שפורסם באתר הארכיון בנוסף למכתבים ומסמכים של ויצמן מאוחסנים בו גם:
אוסף תצלומים
אוסף קטעי עיתונות
התכתבויות ומסמכים של ורה ויצמן
אוסף של חומרים אודיו-ויזואליים
תוכניות של האדריכל אריך מנדלסון
מסמכים של "יד חיים ויצמן"
חומרים אחרים
מנהליו של הארכיון

בוריס גוריאל: 1950 - 1966
נחמה שלום:
מרב סגל: כעת
ראו גם

חיים ויצמן
יד חיים ויצמן
מכון ויצמן למדע
הארכיון הציוני המרכזי
לקריאה נוספת

בארנט ליטבינוב, מבחר אגרות וויצמן, עמ' 12-8, עם עובד, 1988
Leonard, Stein (1968). The Letters and Papers of Chaim Weizmann. Oxford University Press.
דומה (מלאך)

בספרות חז"ל, דומה הוא שמו של המלאך הממונה על רוחות המתים.
רמזים במקרא

בתלמוד רמזו שמו של המלאך בפסוק "משא דומה, אלי קורא משעיר". מהרש"א מבאר שאף שלפי פשוטו, דומה הוא שם אומה כמו שנאמר "ומשמע ודומה", אבל הוא מבני ישמעאל, ולא ייתכן בו "קורא משעיר", ולכן דרשוהו על שמו של המלאך דומה.
בתלמוד

בתלמוד, במסכת סנהדרין, מובא בשמו של רבי יוחנן: "אותו מלאך הממונה על הרוחות - דומה שמו". שם המלאך מוזכר גם במסכת ברכות, שם פירש רש"י שמלאך זה ממונה על המתים.
בספר הזוהר

בספר הזוהר מוזכר המלאך דומה שהוא ממונה על בתי הקברות, ושרם של מצרים ושל גיהנום.
במדרשים

במדרש מובא שכשנכנסת השבת, המלאך דומה, שממונה על הנפשות, מכריז להן לצאת מהגיהנום.
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ד, עמוד א'.
↑  ספר ישעיהו, פרק כ"א, פסוק י"א.
↑  ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק י"ד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד ב'.
↑  מדרש הנעלם בספר הזוהר, חלק א', דף קכ"ד, עמוד א'.
↑  ספר הזוהר, חלק ב', דף י"ח, עמוד א'.
↑  מובא בספר מכלול המאמרים והפתגמים (הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"א, כרך א, עמוד 509) בשם בית המדרש (ילינק, ירושלים תרצ"ח) א 74.
צנינית גדולת-עין

| צנינית גדולת-עין |
| --- | --- |
 צנינית גדולת-עין
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: צנינית
מין:: צנינית גדולת-עין
שם מדעי
 Caranx ignobilis ‏קוי וגיימר, 1825
תחום תפוצה


צנינית גדולת-עין (שם מדעי: Caranx ignobilis) היא מין דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים המצוי בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
מאפיינים

אורכה של הצנינית עד 120 ס"מ ומשקלה עד 18 ק"ג. היא בעלת קשקשים אפורים-כסופים וכשמה היא גדולת-עין. מבנה גופה עוזר לה לשחות במהירות וביעילות ולתמרן במים וכך היא רודפת אחרי טרפה.
הצנינית נעה בלהקות בימים הרדודים עד לאוקיינוס ומחפשת דגים קטנים, חסילונים, שטרגליים ויצורי ים דומים למאכל. הצניניות בעלות פה גדול והם בולעות את הטרף בשלמותו.
הערות שוליים

↑  צנינית גדולת-עין באתר הרשימה האדומה של IUCN
קדנצה אנדלוסית

קדנצה אנדלוסית במי מינור פריגי (לה מינור)
קדנצה אנדלוסית במי מינור פריגי (לה מינור)
קדנצה אנדלוסית (אשר נקראת גם נקראת גם כטטראקורד פריגי דיאטוני בכיוון ירידה) היא קדנצה (רצף של אקורדים) המבוססת על הטטראקורד של המודוס הפריגי בירידה, אשר נפוצה במיוחד בסגנון הפלמנקו.
כתיבה של מהלך זה באותיות רומיות יהיה כך: i–VII–VI–V (דרגות ראשונה מז'ורית-שביעית מינורית-שישית מינורית-חמישית מינורית).
לחלופין, במצב מודאלי המהלך יהיה כתוב כך:  iv–III–bII–I.
היסטורית, קדנצה זו נהפכה להיות נפוצה החל מתקופת הרנסאנס, ומאז היא אחת מהקדנצות הנפוצות ביותר במוזיקה קלאסית, ובמיוחד במוזיקה ספרדית (אנ') או בהשפעת מוזיקה ספרדית.
הקדנצה מהווה מודולציה בין המודוס הפריגי בהקשר לסולם מז'ורי, לדומיננטה של המודוס הפריגי בהקשר לסולם מינורי הרמוני.
יש המתייחסים לקדנצה זו כאל אוסטינטו או ריף.
מקורות היסטוריים

ההשערה ההיסטורית היא שהשימוש הראשון הקדנצה האנדלוסית בוצע ביוון העתיקה, שנקראה אז טטראקורד דיאטוני - עם דמיון במהלך קו הבס. יש המשערים גם שאותו מבנה נוגן גם ברחבי ממלכת יהודה. בתקופות מאוחרות יותר נראה כי הקדנצה נוגנה גם אצל המורים בדרום ספרד, ומשם התפשטה ברחבי אירופה, בעיקר לצרפת ולטרובדורים.
הקדנצה האנדלוסית כיום, שמנוגנת ברצף של אקורדים משולשים, ככל הנראה לא נוגנה כך עד לתקופת הרנסאנס. אחד התיעודים המוקדמים ביותר בתווים של הקדנצה, הוא מתוך יצירתו הקולית של קלאודיו מונטוורדי - Lamento della Ninfa. היצירה מתחילה בסולם לה מינור, ומשתמשת בקדנצה כבסיס לקו הבס (באוסטינטו) עם מהלך האקורדים הבא: Amin – Emin – Fmaj – E7 (או: לה מינור, מי מינור, פה מז'ור, מי מז'ור ספטאקורד). השיר יצא כחלק מהאוסף השמיני של מדריגלים מאת מונטורדי, שיצא בשנת 1638.
ניתוח הרמוני

מנגינה:
הבסיס של הקדנצה האנדלוסית הגיע מתוך הטטראקורד, שהתגלה בימי התקופה הקלאסית, והתגלה מחדש בתקופת הרנסאנס. כאשר בטטראקורד ישנו חצי טון (אנ') בין שני צלילים צמודים, מיקומו ישפיע על המתח בתוך הסולם: אם חצי הטון ימצא בין שני הצלילים העליונים, תהיה תחושה טבעית של עליית המנגינה, או תחושה מז'ורית. אם חצי הטון ימצא בין שני הצלילים התחתונים, תהיה תחושה טבעית של ירידת המנגינה, או תחושה יותר מינורית.
על פי מחקרים היסטוריים, נרא כי הטטראקורד הפריגי, זה אשר עליו מבוססת הקנדצה האנדלוסית, היה נפוץ במזרח אירופה ובאנטוליה.
ניתוח טונלי מול מודאלי:
רק בתקופת הבארוק הניתוח של הקנדצה האנדלוסית נעשה מתוך נקודת מבט טונלית, מה שהפך את ניתוח המהלך לפשוט יותר ביחס לחשיבה המודאלית שנותנת יותר פרשנויות למהלכי אקורדים. מספר תאורטיקנים ומוזיקאים (כולל הנגן והמלחין מנולו סאנלוקאר (אנ')) החשיבו את המהלך כמבוסס על המודוס הפריגי: כמהלך האקורדים הבא iv – ♭III – ♭II – I (או בפשטות iv – III – II – I).
ניתוח טונלי המבוסס על המודוס הפריגי של מהלך זה, יתן את התוצאות הבאות:
iv - אקורד של סובדומיננטה
♭III - אקורד של מדיאנטה
♭II - אקורד עם פונקציה של דומיננטה
I - אקורד של טוניקה
את האקורד של ♭II ניתן גם להחשיב כאקורד נפוליטני (אנ') במצב יסודי.
הקדנצה האנדלוסית בפלמנקו

הכיוון הבסיסי (אנ') לגיטרה קלאסית לפלמנקו כולל מספר סולמות קבועים. מתוכם הפופולריים ביותר הם לה מינור ורה מינור (או מקביליהם מי מינור פריגי, ולה מינור פריגי):
por arriba - שמתייחס לסולם לה מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Am-G-F-E
por medio - שמתייחס לסולם רה מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Dm-C-Bb-A
בעזרת קאפוטסקטו או סקורדאטורה (אנ') (שינוי כיוון המיתרים) ניתן לנגן את המהלך בנוחוות בסולמות אחרים, פחות נפוצים, ביניהם:
por granaína - שמתייחס לסולם מי מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: Em-D-C-B
por Levante - שמתייחס לסולם סי מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #Bm-A-G-F
por minera - שמתייחס לסולם דו # מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #C#m-B-A-G
por rondeña - שמתייחס לסולם פה # מינור. הקדנצה האנדלוסית בסולם זה תהיה עם האקורדים הבאים: #F#m-E-D-C
דוגמאות במוזיקה קלאסית ופופולרית

בקישור הבא נמצאים שירים אשר כוללים את הקדנצה האנדלוסית במוזיקה קלאסית ופופולרית: (אנ')
להקת The Mamas & the Papas בשירם הפופולרי California Dreamin' עשו שימוש טיפה שונה בקנדצה, עם מהלך האקורדים הבא:
4-3. i (– i2) – VI – VII – V5, ככה שהמהלך כולל אקורד מתוח שנפתר (אנ').
ראו גם

קדנצה
מודוס (מוזיקה)
אוסטינטו
ריף
בייסליין
פלמנקו
צנינית שיננית

| צנינית שיננית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: Pseudocaranx
מין:: צנינית שיננית
שם מדעי
 Pseudocaranx dentex ‏בלוך ושניידר, 1801

צְנִינִית שִׁנָּנִית (שם מדעי: Pseudocaranx dentex) הוא מין דג-ים ממשפחת הצניניתיים החי בימים הטרופיים ברבי האוקיינוס האטלנטי והאזור ההודי-פסיפי. הוא מצוי גם בים התיכון אך בחורף שוחה לימים חמים יותר.
מאפיינים

אורכה של צנינית הגוף מגיע עד 120 ס"מ ולה גוף בהיר עם גוון ירקרק בחלקו העליון והסנפירים צהובים. הראש מעוגל ובעל שפתיים ארוכות ורחבות. זה דג טורף החי בקבוצות גדולות וניזון ממיני דגים אחרים שהוא חוטף.
דג זה נחשב לדג מאכל מזין, הנחשב טוב יותר בעודו מיובש והוא משמש גם בשביל פתיונות דגים.
הערות שוליים

↑  צנינית שיננית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00995401
דומו

קוספליי של דומו
דומו (ביפנית: どーも くん, קיצור לדומו-קאן), הוא הדמותג הרשמי של ערוץ הטלוויזיה של NHK, גוף השידור הציבורי של יפן. דומו מופיע במספר תוכניות ביניים (משודרות בין סדרות או סרטים) בסגנון סטופ מושן, והוא מזוהה מאוד עם הערוץ.
משמעות השם

דומו הופיע לראשונה בתשדיר סטופ מושן קצר, בדצמבר 1988, שנועד לציין עשור לשידורי הלוויין של NHK. השם דומו ניתן לו כאשר בפרק השני של התשדיר, קריין הטלוויזיה אמר "דומו, קוניצ'יווה". אף על פי שהמשמעות היא למעשה ברכה בסגנון "ובכן, שלום לך!", הפירוש המילולי הוא "שלום, דומו", משחק מילים נוח. ה"קאן" בשם הרשמי של דומו, היא פנייה מכובדת לגברים צעירים בתרבות היפנית.
פיתוח

טסוניאו גודה מביים את פרקי התוכנית של דומו בעזרת אנימצית סטופ מושן. גודה אומר שעל ידי שימוש בתהליך הזה, אדם יכול "ליצור מוצר מלא ברגשות"
דמותו

דומו, הדמות הראשית בתוכניתו, מתואר כ"יצור מוזר שבקע מביצה", עם פה גדול ושיני מסור. האוכל האהוב על דומו הוא ניקוג'גה, מאכל יפני מסורתי הכולל בשר ותבשיל תפוחי אדמה, ויש לו רתיעה חזקה מתפוחים, אשר מקורה, באופן מסתורי, הוא בDNA שלו. דומו יכול לתקשר רק בעזרת הפקת רעש אשר נשמע במעט כמו שמו שלו, אך דמויות אחרות בסדרה מבינות אותו, בכל מקרה. טוקיופופ, חברת האנימה והמאנגה, הצהירה בהודעה לתקשורת, לקראת יציאת ספר הקומיקס בכיכובו, ש"הוא מתקשר סוטטו ווקה עם להט שרק חבריו יכולים להבין". קלינט ביקמן, הכותב של ספר הקומיקס על דומו, אמר שלהבנתו, התבטאותו של דומו היא "סוג של עליזות והשתאות. כמו ילד המתעורר לחדר עמוס במתנות בחג המולד". בעוד לפניו של דומו גרסאות שונות, על פי ביקמן ברוב הביטויים שלו חבוי "תחושת קסם בסיסית"
ראו גם

NHK
הערות שוליים

↑  תחפושות לליל כל הקדושים, באתר תאגיד טארגט
↑  Domomode, מקור על פי 2009
↑  משמעותו הנמכת קולו של אדם, כאמצעי הדגשה
↑  טוקיופופ מציגה: שנת הדומו, באתר טוקיופופ
↑  ריאיון עם קלינט ביקמן, בעמוד הפייסבוק של טוקיופופ
דבש ענבים

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  סירופ פירות 
 מרכיבים עיקריים:  תירוש (משקה), פלרגוניום חריף 
 
משקה ג'לאב העשוי מדבש ענבים עם צנוברים
שרשראות צ'ורצ'חלה מצופות עם דבש ענבים בגאורגיה
מכשיר להכנת דבש ענבים במחוז טוסקנה באיטליה
דבש ענבים, אשר מכונה בימינו, בערבית, "דבס", הוא מאכל ממותק העשוי מתירוש ענבים מורתח. הוא היה מוכר בארץ ישראל עוד לפני הכיבוש הערבי במאה ה-7. בתקופות קדומות הוא היה מאכל שכיח באזור הר חרמון ובלבנון. בספרות הערבית של תקופת ימי הביניים היה ה"דבס" שם תואר כללי לדבש הפירות אך בעיקר לדבש תמרים. החל מסוף התקופה הממלוכית בארץ ישראל, במאה ה-16, מטעי התמרים נעלמו מהנוף החקלאי של ארץ ישראל. וכך הדבס, שכונה בו דבש הענבים, היה למאכל של תושבי הארץ. בחקיקה של האסלאם נאסרה שתיית היין, וכך התעורר הצורך במציאת שימוש לא-אלכוהולי לענבים. דבש ענבים היה לתחליף הולם לכך.
תחליף ליין

השימוש בדבש הענבים גבר כתחליף חיוני ליין. החל מהתקופה הממלוכית נאכף בפועל איסור שתיית היין על ידי המוסלמים: היקף שטחי הכרמים קטן ובקרקע הפנויה החלו לנטוע עצי זיתים. תופעה זו גרמה לכך שהנוף השכיח היום במרחבי הר שומרון הוא עצי זית. בשטח מטעי הזיתים של היום, נמצאו שרידים לא מעטים של גתות, המעידים על כך שבעבר גידלו בקרקע גפנים. רק באזור הר חברון נותרו מטעי גפנים. מתוצרתם מופק היום, בין השאר, דבש הענבים הוא ה"דבס". כמו כן, בתקופה הממלוכית הלכו והמעטו עצי התמר עד שנעלמו כמעט לחלוטין מנוף ארץ ישראל, ולכן דבש הענבים החליף גם את דבש התמרים. למעשה, לפני התקופה הממלוכית, המילה דבס בערבית משמעה הייתה דבש תמרים, רק החל מהתקופה הממלוכית המילה דבס מקבלת את המשמעות העכשווית כדבש ענבים.
שימוש מסחרי בהווה

בדבש הענבים משתמשים היום בתהליך ייצור יין מתוק. הוספת הדבש מעשיר את הטעם ויש הנוהגים להשתמש ביין ממותק, בטעם האופייני, הנובע מדבש ענבים לרוב באיטליה. בגאורגיה משמש דבש הענבים בתור אחד המרכיבים להכנת המאכל הקרוי: צ'ורצ'חלה. בארצות ערב משמש דבש הענבים להכנת תה הקרוי: "ג'לאב" המורכב ביחד עם סילאן, מיץ רימונים, מיץ חרובים, מי ורדים, מולסה, ומוגש עם צנוברים מעליו.
ה"דבס" בספרות ההלכתית

אזכור תיאור ייצור הדבס בספרות הפרשנות וההלכה הוא במידה מסוימת בבואה לתמורות חברתיות, מדיניות, כלכליות וטכנולוגיות, שחלו בימי הביניים בפזורה היהודית בכלל ובארץ ישראל בפרט.
בספרות ההלכה לא נוטים להכשיר את ה"דבס" המיוצר על ידי מוסלמים מחשש לעירבו עם חומרים אחרים. רבי נסים חיים משה מזרחי סיפר כי בשנת 1728 הובא דרך יפו לירושלים דבש דבורים. אך היהודים בירושלים חששו שמא "עירבו בו הגויים דבש ענבים הנקרא בערבית דיביס ובלעז הרופי".
רבינו נסים גירונדי, בן המאה ה-14, נשאל על כשרות הדבס. במכתב אליו מתואר תהליך ייצור הדבס בצפת: הישמעלים לוקחים ענבים, שמים עליהם עפר לבן ידוע, חוואר, שעה או יותר כדי שיצול היין היוצא מהם מהרה ויעמוד במתיקותו. אחר כך דורכים אותו ומבשלים אותו בישול יפה עד שיתעבה ונעשה כעין דבש וקוראים לו דב"ס והוא כמו ארו"ב הנעשה בארצו. והוא פוסק: "ונהגנו בו איסור מיום בואנו לארץ על פי חכמים שהיו הנה".
רבי עובדיה מברטנורא כתב במאה ה-15: "אך דבש תמרים לא מצאתי פה, ולא ראיתי גם לא תמרים עצמם, ואצל יריחו עיר התמרים הגיד לי איש נאמן שהיה בה, כי אינה רחוקה מירושלים, כי אם מהלך חצי יום, כי אין בכל יריחו כי אם שלושת אילני תמרים רעים ואינם עושים פרי" הוא מוסיף עוד: "ושלושה מיני דבש נמכרים פה - דבש דבורים, דבש ענבים ודבש חרובים". כמות הדבש מדבורת הדבש לא הייתה רבה, שכן גידולם לא היה נפוץ, החרוב, היה נפוץ, כמו בימינו, רק בטבע, ולכן המקור העיקרי נשאר דבש הענבים.
ר' חיים בן יוסף ויטאל (רח"ו) כתב במאה ה-17 כתב מתכון מפורט להפקת דבס וזאת על רקע חשיבותו הרבה של מוצר זה בתרבות האנושית בימיו. הפירוט הרב מעיד על כך שהפקת דבס הייתה גם בידי יהודים. החוקר הצרפתי ויקטור גרן, שסייר בארץ ישראל בשנות ה-60 של המאה ה-19, תיאר את דבש הענבים הקרוי דיבס כתוצר של יהודי חברון.
בעקבות הקטנת השימוש ביין החל דבש הענבים לתפוס את מקומו של דבש התמרים והחליפו. דבש הענבים קבל את השם "דבס" שהיה בעבר זהה עם דבש התמרים.
הערות שוליים

↑  זהר עמר, ה"דבס" בארץ ישראל בימי הביניים, מחקרי יהודה ושומרון 5, 1995, עמ' 248-241
↑  זהר עמר, חידושים אגרונומיים בימי הביניים, בדד חוב' 3, תשנ"ו, עמ' 93-92.
↑  אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, תש"ג, 132
↑  זהר עמר ויעל בוכמן, ייצור דבש ענבים על-פי ר' חיים ויטאל, סיני קכא, תשנ"ה, עמ' רלא-רלח
↑  ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך ראשון : יהודה (ג), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1983, עמ' 176
קדנסיה

שלט אצולה מסומן בתגית לבנה בעלת שלושה קצוות
קדנסיה (Cadency), או אות חניכה היא שיטה להבדיל בין שלטי אצולה דומים, השייכים לבני אותה המשפחה.
הקדנסיה נחוצה משום שבשיטות הרלדיות רבות עיצוב מסוים של שלט אצולה יכול לשמש רק אדם אחד בכל זמן נתון. עם זאת, מכיוון שעיצובים הרלדיים ניתנים בירושה, שלטי האצולה של רוב בני משפחה מסוימת יידמו לשלט האצולה של בן המשפחה המבוגר ביותר (הנקרא שלט חלק). הם נוצרים על ידי הוספת סימנים הנקראים אותות חניכה או בריסוּרוֹת (Brisures). הבריסורות דומות למטענים אך קטנות מהם, והן לרוב פטורות מחוק הטינקטורה.