stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה אוונגרדית

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מוזיקה מודרניסטית, מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית, מוזיקה אקספרסיוניסטית
 מקורות תרבותיים:  המאה ה-20
 נגזרות:  מוזיקה ניסיונית (פופ ניסיוני, רוק ניסיוני, מטאל אוונגרדי, ג'אז חופשי), מוזיקה תעשייתית, פוסט-פאנק, ארט רוק, ג'אז אוונגרדי, מוזיקת דרון, נו וייב, מוזיקת דנג'ר, מוזיקה מתקדמת
 נושאים קרובים
 מוזיק קונקרט
 
מוזיקה אוונגרדית או מוזיקת אוונגרד (באנגלית: Avant-garde music) היא מוזיקה הנחשבת לחזית החדשנות בתחומה, כאשר המונח "אוונגרד" מרמז על ביקורת על מוסכמות אסתטיות קיימות, דחיית הסטטוס קוו לטובת אלמנטים ייחודיים או מקוריים, וכן הרעיון של אתגר או ניכור מכוון של קהלים מסוימים. מוזיקת אוונגרד, לעומת מוזיקה ניסיונית, היא מוזיקה קיצונית בתוך מסורת מסוימת, בעוד שמוזיקה ניסיונית היא מוזיקה שנמצאת מחוץ למסורת.
הבחנות

במובן ההיסטורי, חלק מהמוזיקולוגים סבורים כי מוזיקה זו הופיעה לראשונה לאחר מותו של אנטון וברן ב-1945, בעוד שמוזיקולוגים אחרים טוענים אחרת. לדוגמה, ריאן מינור טוען כי תקופה זו החלה דווקא בתקופת ריכרד וגנר, בעוד שאדוארד לוינסקי טוען כי תקופה זו החלה בתקופת ז'וסקן דה פרה. ייתכן ומוזיקה מודרניסטית שאינה עונה להגדרה של מוזיקה ניסיונית, ונוצרה לאחר 1945, תיחשב כמוזיקה אוונגרדית. דוגמה למוזיקה אוונגרדית כזו היא "4′33″" של ג'ון קייג' מ-1952, יצירה שמורה למבצע/ים לא לנגן על כלי המוזיקה שלהם במהלך כל משך הזמן. יצירה זו תוארה כ-"לא יצירה מוזיקלית במובן הרגיל, רק הזדמנות למדיטציה דמוית זן."
על אף פי שחלק מהמוזיקה המודרניסטית היא גם אוונגרדית, ניתן להבחין בין שתי הקטגוריות. לגבי החוקר לארי סיצקי, מאחר שמטרת המוזיקה האוונגרדית היא בהכרח ביקורת פוליטית, חברתית ותרבותית, כך שהיא מאתגרת את הערכים החברתיים והאמנותיים על ידי התגרות או עידוד קהל, יצירות מוקדמות של מלחינים כמו איגור סטרווינסקי, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג, אנטון וברן, ג'ורג' אנטהיל (אנ') וקלוד דביסי עשויים להיחשב כיוצירי מוזיקה אוונגרדית (שהובנו כפרובוקטיביות, בין אם המלחינים התכוונו לכך ובין אם לאו), אך לא עבור מוזיקה מאוחרת יותר. לדוגמה, מלחינים מודרניסטים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כגון מילטון בביט, לוצ'אנו בריו, אליוט קרטר, ג'רג' ליגטי וויטולד לוטוסלבסקי, מעולם לא הגו את המוזיקה שלהם במטרה לעודד או להתגרות בקהל, ולכן לא ניתן לסווג אותם כיוצירי מוזיקה אוונגרדית. לעומתם, מלחינים, כגון ג'ון קייג' והארי פארטש (אנ'), נשארו יוצירי מוזיקה אוונגרדית לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלהם.
מאפיין בולט של מוזיקה אוונגרדית היא פריצת חוקים וכללים שונים של התרבות המסורתית, על מנת להתעלות מעל עקרונות יצרתיים מבוססים. מוזיקה אוונגרדית היא מוזיקה המחפשת חידוש בצורה ובסגנון המוזקילי, ומתעקשת שהאמנות היא מעל הכל. אמצעים ספרותיים, כגון מטפורה, נמצאים בשימוש רחב במוזיקה אוונגרדית.
לקריאה נוספת

Gendron, Bernard. 2002. Between Montmartre and the Mudd Club: Popular Music and the Avant-Garde. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-28735-5.
Griffiths, Paul. 1981. Modern Music: The Avant Garde Since 1945. London: J. M. Dent and Sons Ltd.; New York: George Braziller. ISBN 0-8076-1018-6.
Stubbs, David. Fear of Music: Why People Get Rothko but Don't Get Stockhausen, UK: Zero Books, 2009, ISBN 1-8469-4179-2.
הערות שוליים

1 2  "Avant-Garde Music". AllMusic.
↑  David Nicholls, American Experimental Music, 1890–1940 (Cambridge [England] and New York: Cambridge University Press, 1990): 318.
1 2  Paul Du Noyer (ed.), "Contemporary", in the Illustrated Encyclopedia of Music: From Rock, Pop, Jazz, Blues and Hip Hop to Classical, Folk, World and More (London: Flame Tree, 2003), p. 272. ISBN 1-904041-70-1
↑  Ryan Minor, "Modernism", Harvard Dictionary of Music, fourth edition, edited by Don Michael Randel (Cambridge: Harvard University Press, 2003). ISBN 9780674011632.
↑  Edward Lowinsky, "The Musical Avant-Garde of the Renaissance; or, the Peril and Profit of Foresight", in Music in the Culture of the Renaissance and Other Essays, edited and with an introduction by Bonie J. Blackburn with forewords by Howard Mayer Brown and Ellen T. Harris, 2 vols. (Chicago: The University of Chicago Press, 1989) 2:730–754, passim.
↑  Richard Kostelanetz, Conversing with John Cage (New York: Routledge, 2003). ISBN 0-415-93792-2.
↑  Wright, Craig M.; Simms, Bryan (2010). Music in Western Civilization: Media Update. Schirmer Cengage Learning. p. 781. ISBN 978-0495572732.
1 2  Larry Sitsky, Music of the Twentieth-Century Avant-Garde: A Biocritical Sourcebook (Westport, Connecticut: Greenwood Press, 2002): xiii–xiv. ISBN 0-313-29689-8.
↑  Paul Hegarty, Noise/Music: A History, (London: Continuum International Publishing Group, 2007): 137. ISBN 87-988955-0-8.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549077905171  NKC: ph703520
מנחם נחום קפלן

.
| --- | --- |

 לידה:  1811 תקע"ב בייסוגולה, ליטא 
 פטירה:  25 באוקטובר 1879 (בגיל 68 בערך) ח' בחשוון תר"ם גרודנו, האימפריה הרוסית 
 השכלה:  ישיבת מיר (בלארוס) 
 מקום פעילות:  נסוויז', קובנה, בייסוגולה (או בייסגולה), הורדנה
 תקופת הפעילות:  ? – 25 באוקטובר 1879 
 השתייכות:  רבני ליטא, רבני רוסיה
 תחומי עיסוק:  ש"ס, הלכה, חסד וצדקה
 רבותיו:  רבי אברהם טיקטינסקי (ראש ישיבת מיר), רבי ישראל הלר (המשגיח במיר)
 תלמידיו:  החפץ חיים
 
 תפקידים נוספים:  גבאי צדקה, שמש בית המדרש 'חברת ש"ס' בהורודנה
 
הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה (תקע"ב, 1811 – ח' בחשוון תר"ם, 1879, נודע בכינוי רבי נחומ'קה מהורודנה) התפרסם כצדיק וגבאי צדקה. לא כיהן במשרות רבניות. היה רבו המובהק של החפץ חיים.
שמועה משמו

הנהגה אחת מביא בשמו רבי ישראל מאיר הכהן מראדין בעל החפץ חיים, שכפי הידוע בשחר ימיו חסה והתלונן בצילו והתחקה אחר עקבותיו הנסתרים, בספרו 'מחנה ישראל' (פרק לב סעיף ז) כותב וזו לשונו;
ושמעתי בשם הרב החסיד המפורסם בישראל לתהילה ולתפארת מהר"ר נחום זצ"ל מהוראדנא שיעץ לאחינו אנשי הצבא שיצעקו אז במאמרים המורים על אחדותו ית' כגון פסוק שמע ישראל וגו' או ה' הוא האלקים וכדומה ויש בזה תועלת רבה, אחד כי בזה יתעורר זכותן של ישראל שמקבלין עליהן עול מלכותו של הקב"ה בכל יום וינצלו מכמה מאורעות רעות על ידו... גם אפילו אם חס ושלום נגזר עליו שימות יהיה בזה תועלת גדולה לנשמתו כי קבל עליו מלכות שמים ברגע אחרון שבימי חייו ויצא נשמתו באחד.
לקריאה נוספת

ישראל דוד מילר, תולדות מנחם, הוצאת "חנניה", ירושלים תש"י (מהדורה שלישית כשהראשונה יצאה בפיוטרקוב תרע"ג)
שמואל קרויזר, רבי נחום הצדיק וחבריו: תולדותיו ומעשיו של רבי נחום קפלן מהורודנא... וכן תולדותיהם של כמה וכמה חסידים ואנשי מעשה..., בהוצאת מ' ספרא, ירושלים תשמ"ג (מהדורה שנייה כשהראשונה יצאה בהוצאת "מאורי ישראל" בירושלים תש"ל)
יעקב קאהן (או כאהן), רבי נחומ’קה מהורודנא : ספור חייו ופעליו של הצדיק, אשר הפך לאגדה, (בהוצאת "הגיגים", ירושלים תשמ"ח)
יהודה ליב הכהן מימון, שרי המאה, חלק ששי, פרק ג, ע' 48-19, מוסד הרב קוק: ירושלים תשנ"ט.
רבי נחום מהורודנא, בהוצאת "ושננתם לבניך", ירושלים תשס"? (ספר מנוקד לילדים עם איורים של מוטי הלר; כרך 15 בסדרת "אור עולם")
יעקב ישראל הופקוביץ וח' הירשמן, רבי נחום פון הורודנא ("אוֹר עוֹלָם" סעֶרְיעֶ), תשס"ה (2005; ספר לילדים עם איורים של מוטי הלר)
Shimon Finkelman & Yosef Dershowitz, The story of Reb Nachumʼke : the nineteenth century tzaddik--a legend in his time (ArtScroll youth series), Mesorah Publications, N.Y (Brooklyn) 1985
הערות שוליים

↑  ביידיש: בייסעגאלע, בייסעגאלא או בייסאגאלע.
↑  על שמו נקרא אחיינו, הרב מאיר אטלס הנ"ל. נפטר לפני חתונתו, אך כבר אז היה בקי בש"ס ופוסקים.
↑  היה תלמיד חכם אמיד ונפטר בגיל 64.
↑  אחים נוספים היו הרב יעקב שכמעט ולא דיבר דברי חולין ונפטר בן 85, והרב דוד (תקפ"ה-י"א בסיוון תרס"ח) שהיה אביו של הרב מאיר אטלס הנ"ל.
1 2  הראשון לשושלת בריסק, עמ' 272-4
↑  אחיותיו הבינו את מתן העצים שהיה כי הנכד נמצא במצב של פיקוח נפש והקור יכול למהר את מותו, ללא סיכוי להצילו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305500005171  GND: 140734953  ISNI: 0000 0000 7736 1577  LCCN: n89117274  VIAF: 26190727   WorldCat (עם VIAF): 26190727
תל אביב הקטנה

ערך זה עוסק בתל אביב הישנה. אם התכוונתם להצגה מוזיקלית, ראו .
שדרות רוטשילד בשנות העשרים
מבנה הגימנסיה העברית הרצליה, בשנת 1936 לערך
הבניין הראשי של יריד המזרח בגני התערוכה תל אביב, בשנת 1934
מבנה עץ משוחזר של קיוסק בתל אביב, כפי שנבנה בעשורים הראשונים
תל אביב הקטנה הוא כינוי המתייחס לשטח שכלל את שכונת אחוזת בית שהוקמה מצפון ליפו בשנת 1909, ואחיותיה הבוגרות שהוקמו מחוץ לתוואי חומות יפו במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה. 'אחוזת בית' התרחבה במהירות ושכונות רבות נוספו לה מעבר לקווי המתאר הראשונים, עד שהוכרזה כעיר בשנת 1934. 'תל אביב הקטנה' הייתה למושג, מושא לגעגועיהם של רבים, ומופיעה ביצירות אמנות בתחום הספרות, הציור והפיסול. מאז העשור האחרון של המאה ה-20, גברה המודעות הציבורית לתרבות שנוצרה בתקופת "תל אביב הקטנה", עם הרצון לשמר מבנים, תצלומים, חפצים שנוצרו בה; פורסמו מחקרים אחדים אודותיה; והיא נושאן של מספר תערוכות במוזיאונים בישראל.
אפיון

תל אביב הקטנה שימשה כמקום מרכזי לבילוי, בעיקר לתיירים שפקדו את הארץ עם כיבושה על ידי הצבא הבריטי ב-1918, אך גם לבני הארץ החיים בה, מאז הזכירה ליוצאי אירופה מעט מטעמו של "בית קפה בעיר" וישיבה בטלה תחת השמש, טיול לאורך טיילת שפת הים, קנייה בחנויות או טיול מול חלונות הראווה ברחובות עיר. למעשה, איכות וסגנון חיים מערבי על שפת הים התיכון בלבנט. כיום "תל אביב הקטנה" היא מתחם בנייה מראשית העשור השני ועד מחצית העשור השלישי של המאה העשרים, המיועד לשימור ומשומר בחלקו.
יציאתן של השכונות היהודיות מיפו, בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, לא נעשתה במחשבה של בניית עיר, אלא ענתה על צורך קיומי למגורים. השכונות היהודיות הראשונות הללו היו העתק של דפוסי בנייה ואופי חיים עירוני מזרחי, כפי שהיה מקובל אז וכמו שהיה ביפו. בניית קירות עם גג כבית. בית צמוד לבית שכן שנבנה על מלוא פיסת האדמה שנרכשה בתוך כרם ובפרדס.
לא היו דרכים, לא כבישים ובוודאי לא גינות-גן או חצר משחקים ציבורית. ביוב ולכלוך היו הסביבה הטבעית שבה גם נחפרו בארות מי שתייה. כך חיה האוכלוסייה עד לעלייה השנייה שהשכלתה, כוחה הכלכלי ואופיה העירוני, יצרו את הצורך במגורים כבתרבות המערבית.
מאחוזת בית לתל אביב הקטנה

ראשיתה של העיר בדרומה, ביציאה מהעיר יפו אל מעבר לתחנת הרכבת העות'מאנית, אל קרקעות "כרם ג'באלי" מזרחית לעיר הנמל. ב-1906, החלה מתגבשת אגודת "אחוזת בית". הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" על קצה גבעת רחוב הרצל ומעבר שדרות רוטשילד. מזרחית ומחוץ לשכונה היהודית נווה צדק ובתי הספר העבריים שבה, "אליאנס" לבנים ו"יחיאלי" לבנות (על שם מנהלו יחיאל יחיאלי). כך נוצרה אחוזת בית על 60 בנייניה הראשונים וממנה התפתחה העיר צפונה ומזרחה בשלבים מהירים תוך תריסר שנים ועד לכיבוש הבריטי בשנת 1918, כ-1600 - 2000 נפש גרו אז בכמאה ושמונים בתי העיר המערבית "תל אביב הקטנה". הכיבוש הבריטי בא לאחר שהח'ליפה השליט, עות'מאני מתעמר, גירש את תושביה העבריים במה שזכור כגירוש תל אביב והרחיקם אל יישובים יהודיים אחרים.
גבעה נמשכה אז מנווה צדק, חצתה מזרחה אל מרכז תעבורה בכיכר המושבות שהייתה מלאה עגלות רתומות לבהמות. ברחובות אז התגוללו גללי בהמות שריחם התערבל בריח עשן. נשמע רעש מנועים מקרטעים ושריקות קיטור נוצרו משסתום נפתח בארובת קטר רכבת ירושלים-תל אביב שנכנסה לתחנה. שכונה חדשה נבנתה לאורך מסילת הרכבת העות'מאנית, ותל אביב החלה עם בתיה המסוגננים וצמודי הקרקע.
הקטנה התרחבה מזרחה עד רחוב אלנבי ורחוב נחלת בנימין, אשר חלקו המערבי משמש כיום כמדרחוב שהחליף דרך ראשית (צפון-דרום) ששימשה מאחוזת בית אל טחנת הקמח ליד נחל הירקון. ברחוב היו חנויות בעלי מלאכה, סוחרים ובתי קפה ומסעדות. מאלנבי, התרחבו רחובות כרחוב אחד העם ובית הספר העברי בו, מזא"ה וברנר ועד רחוב שינקין. בשכונת נווה צדק נבנה קולנוע עדן פתוח אל השמים וסמטאות צרות נבנו על ידי בוני ה"חזון בלב פרדס מחוץ ליפו". התפתחות הבנייה המשיכה עם שכונת פלורנטין, שכונת מונטיפיורי ושדרות רוטשילד. האחרונה הוקמה אך במקרה, עקב היות תעלה במקום, שהתמלאה תשפוכת חולית ופסולת בנייה, דבר שמנע בנייה עליה והפך את התעלה לכל אורכה לשדרה נטועת עצים.
מאז תל אביב הקטנה שחצרות בנייניה נטועות עצים, התפתחה והפכה עיר "קוביסטית, באוהאוסית לבנה וממורפסת, מסוגננת. לעיתים צבעונית, מעוגלת ומעורגלת סבכות ברזל תוחמות מרפסות צרות, סמטריות ומעוגלות". עיר שרעפיה מסוגננים, עיר עם דרכים כבישים ושדרות כאירופה, כמערב החדש.
עד שנת 1934 כיסתה תל אביב בת 75,000 התושבים עם 5,000 בנייניה שטח חולי גדול של 350 דונם, פי 12 מגודלה בראשית ימיה (30 דונם). בשנת 1932 הקימו הבריטים את נמל חיפה, אך מאורעות 1936 הובילו את ראשי היישוב לסבור כי נמל יפו אינו יכול לשמש אותו והחל לפעול מזח נמל עברי למורת רוח שלטונות המנדט. בסופו של דבר, במהלך 1937 נחפר נמל תל אביב ביבשה ונחנך בפברואר 1938.
שוקי תל אביב הקטנה

בתל אביב, קיימים מספר שווקים:
שוק בצלאל, תחום בין הרחובות קינג ג'ורג' בדרום, אלנבי במערב, טשרניחובסקי בצפון והמכבי במזרח, ידוע כשוק הפשפשים התל אביבי. נכון ל-2015, השוק בחלקו עדיין קיים, אך בעתיד מתוכנן להפוך לקומפלקס מגורים.
שוק הכרמל, נמצא בין הרחובות אלנבי ממזרח ודניאל ממערב. השוק נחשב למרכז החיים העירוני החוצץ בין שכונת כרם התימנים שנבנתה סמטאות צרות ותריסי העץ שורדים בקוביות חדרי השכונה הלבנות שחוברו כשרשרת מסוידת לבן, מצפון לנווה צדק על סמטאותיה המספרות לקבוצות קהל קטנות, על "חזון בלב פרדס" כשכונה ראשונה מחוץ ליפו.
שוק התקווה, שוכן בשכונת התקווה, נמצא בין צומת הרחובות ההגנה והאצ"ל בדרום מזרח תל אביב.
בתרבות

"תל אביב הקטנה" הוא מופע מוזיקלי שהופק על ידי חיים חפר ודן בן אמוץ בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ראו גם

העיר הלבנה
הקיוסק הראשון של תל אביב
הערות שוליים

↑  סיורים, באתר עיריית תל אביב
יעקב עמדין

| --- | --- |

מצבת קברו של רבי יעקב עמדין באלטונה
 לידה:  4 ביוני 1697 ט"ו בסיוון ה'תנ"ח האימפריה הרומית הקדושה אלטונה, הולשטיין 
 פטירה:  19 באפריל 1776 (בגיל 78) ל' בניסן ה'תקל"ו האימפריה הרומית הקדושה אלטונה, הולשטיין 
 כינוי:  יעב"ץ
 מקום קבורה:  גרמניה בית הקברות היהודי (גר'), אלטונה
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ? – 19 באפריל 1776 
 רבותיו:  אביו החכם צבי
 חיבוריו:  מטפחת ספרים, לוח ארש, מגילת ספר 
 אב:  צבי הירש אשכנזי 
 צאצאים:  ישראל משולם זלמן אשכנזי 
 
 חתימה:   
 
מכתבו של הרב יעקב עמדין לפרידריך השביעי, דוכס שלזוויג-הולשטיין, 20 באוגוסט 1743
רבי יעקב ישראל בן צבי אשכנזי עֶמְדין (קרי: עֶמְדְן; בתעתיק לועזי: Emden; ט"ו בסיוון ה'תנ"ח (4 ביוני 1698), אלטונה – ל' בניסן ה'תקל"ו (19 באפריל 1776), שם) היה רב ותלמיד חכם, מגדולי הרבנים במאה ה-18. נודע בכינוי יַעְבֵ"ץ (ראשי התיבות של שמו, יעקב בן צבי).
ביוגרפיה

רבי יעקב נולד באלטונה שבגרמניה בט"ו בסיוון ה'תנ"ח לרבי צבי הירש אשכנזי, הידוע בכינויו "חכם צבי".
בשנת ה'תע"ו (1716) נשא לאישה את רחל, בתו של רבו הרב מרדכי הכהן כ"ץ, בנו של הרב נפתלי כ"ץ - בעל הסמיכת חכמים, והתגורר בברסלאו. בזיווג שלישי נשא את אחייניתו בת אחיו הרב אפרים אשכנזי.
בשנת ה'תפ"ח (1728) הוזמן לשבת על כס הרבנות בעיר אמדן, שממנה קיבל את שם משפחתו "עמדן", או "עמדין". עקב תקיפות אופיו ומתוך שאיפתו להיות בלתי תלוי בדעת האחרים, הוא התפטר כעבור ארבע שנים ממשרת הרבנות, והשתקע בעיר מולדתו אלטונה, פתח בית דפוס עברי (לאחר קבלת רשות מהדוכס כריסטיאן השישי), שלח ידו במסחר, וסירב לכהן ברבנות עד סוף ימיו. בספרו הוא מספר (בהלצה) שנהג לברך כל יום "ברוך שלא עשני אב"ד" (על משקל הברכה "שלא עשני עבד"). עסקי פרנסתו לא מנעוהו מלעסוק בתורה: את מיטב עתותיו הקדיש לחיבוריו, שהוציאו לו שם כאחד מגדולי החכמים בדורו.
על אף שכך מכנים אותו הכל – הכינוי "עמדין" לא היה נח לו, וכפי שהוא עצמו כותב באחת מתשובותיו:
הטרוד יעקב ישראל מכונה יעב"ץ ס"ט, לא נקרא מעולם יעקב עמדין כאשר עשה מכ"ת אדרעס ע"ג האגרת (כמו שהרגיל התועב שר"י בפי הבריות). ידוע שאיננו מבני עמדין, לא נולד בה ולא מצפה לראותה, אך מבקש טובתה ותועלתה כמאז ומקדם בהיותי רובץ תחת משאה ככה גם עתה אני שוקד על תקנתה.
אמנם, למרות זאת, כינוי זה נפוץ מאוד אצל כל המזכירים את שמו של היעב"ץ, ואף בתשובות הלכתיות של גדולי האחרונים, וביניהם הרבנים שלמה קלוגר, יהודה אסאד ויוסף שאול נתנזון.
מאבקו בתנועת השבתאות > מאבקו ברבי יהונתן אייבשיץ

רבי יעקב עמדין היה ממובילי מסע ההתנגדות לשבתאות, ולחם בתקיפות בכל מה שראה בו סטייה שבתאית. מחלוקת קשה על רקע זה פרצה בינו לבין רבי יהונתן אייבשיץ, שעסק בקבלה והיה ידוע כעושה נפלאות וככותב קמעות. כשבאו לידו כמה מהקמעות של רבי יהונתן אייבשיץ, הוא פענח את הכתוב בהם וטען שיש בהם רמזים לאמונה בשבתאי צבי. הרב עמדין יצא בהאשמות גלויות נגד רבי יהונתן אייבשיץ, וגרם לפולמוס חריף וממושך בין תומכיו לבין תומכי הרב אייבשיץ. במהלך המאבק נאלץ רבי יעקב לעזוב את אלטונה לאמסטרדם, ורק לאחר התערבות ישירה של הדוכס פרידריך השביעי הורשה לחזור לאלטונה.
בסופו של פולמוס זה, שעורר ויכוחים קשים בין רבני גרמניה, פולין, צרפת, הולנד וארצות אירופה אחרות, והדיו נשמעים גם היום, ישנו קונצנזוס בקרב היהדות האורתודוקסית כי רבי יהונתן אייבשיץ לא היה שבתאי. לעומת זאת, על פי מחקריו של גרשם שלום, רבי יעקב צדק בחשדותיו. הרב ראובן מרגליות כתב שחלק מטענותיו של שלום נובעות מאי הכרת כתבים קבליים הקשורים בספרו האפולוגטי של אייבשיץ, ואילו משה אריה פרלמוטר בספרו "חקירות חדשות על יסוד כתב היד של ס' ואבוא היום אל העין" טוען שלשלום הייתה מגמה להציג את הרב אייבשיץ, ראשוני החסידות ורבנים נוספים אף מתלמידי הגר"א כשבתאים, כחלק מתפישתו את השבתאות עצמה כגישה יהודית לגיטימית - במופרד מהתנהגות הפורשים והקיצונים המשיחיים (דוגמת הפרנקיסטים).
שניאור ליהמן פרסם צילום מהעתק של חמישה מהקמיעות עם אישור נוטוריון של השלטונות, שלדעתו מוכיחים את צדקת הרב עמדין, וכן את נוסח המצבה של אשת הרב אייבשיץ, שמצביע דווקא על צדקתו של האחרון, אם כי הותיר את הדברים בסימן שאלה.
ישנם הטוענים כי אכן הרב אייבשיץ היה שבתאי, אך גדלותו בתורה הוכרה למרות זאת, והרבנים לא יכלו להילחם בו ישירות. אמנם יש המוכיחים שהסיבה לעמדתם הפשרנית של חלק מהרבנים נבעה מהסכמתם עם פירושים קבליים הנוטים לפירושי השבתאים, תוך הרחקתם מהמשמעות השבתאית בדרכים שונות.
עמדין נלחם גם נגד בנו של הרב אייבשיץ בנימין וולף, שפעולותיו השבתאיות נעשו כמעט בגלוי.
מאבקו בתנועת השבתאות > מאבקו ברמח"ל

רבי יעקב עמדין יצא בפולמוס נגד רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל) וכן כתב בחריפות נגד רבים, אף על אלו שהיו בסביבתו. בין היתר תקף את הגאון מווילנה, אך חזר בו, וטען שהמכתב שפורסם בשמו (ושתמך ברב אייבשיץ) היה מזויף[דרושה הבהרה]. ברבות הימים התברר שמרביתן היו האשמות שווא.
מסמכים חדשים חושפים בנוסף שרבי יעקב עמדין היה עצמו שותף בתכנון המשפט בערכאות הנוצרים, ואף מסר עדות, במסגרת ניסיון הפללתו בריגול או למצער, באהדת אויביה של צרפת.
רבי יעקב עמדין הוא הראשון שזיהה את הספר חמדת ימים שנדפס בעילום שם המחבר, כספר שבתאי, כנראה בעקבות שלושת הפיוטים ובהם האקרוסטיכון "נתן העזתי". הרב עובדיה יוסף, הביא חכמי ישראל רבים שהשיבו על דברי היעב"ץ, וביניהם: החיד"א, השיב על דברי הגידופים על חמדת הימים, ורבי חיים פלאג'י, כתב שקושיותיו על חמדת ימים לא קשים, והסכים לספר חמדת הימים.
כמו כן חשף את שבתאותו של הספר 'אור ישראל', של המקובל הרב ישראל משקלוב (לא זה המפורסם מתלמידי הגר"א). נכדו של הסופר טען שלא מדובר בשבתאות, ושהגאון מווילנה הסכים לספר עם מעט שינויים. דבריו כפי הנראה התקבלו על הממסד הרבני.
רבי יעקב עמדין פקפק בייחוסו של ספר "מורה הנבוכים" לרמב"ם, וטען שלפחות חלקים נרחבים ממנו מאוחרים בהרבה.
לעומת זאת, בספריו כתב בהרחבה על ההשפעה היהודית על הנצרות, ועל כתבי הברית החדשה. בין היתר כתב שפאולוס היה תלמידו של רבן גמליאל, שלדעתו עבודת אלילים מותרת לנוכרים ב'שיתוף' עם האמונה בקב"ה וקיום שבע המצוות, וזאת בהתאמה עם הכתוב בספר היהודי תולדות ישו.
מאבקו ברז"ה

אף על פי שבדרך כלל רבי יעקב עמדין לא נאבק ברבנים שאביו ה"חכם צבי" (הרב צבי אשכנזי) תמך בהם, הוא חרג ממנהגו במאבקו נגד הרז"ה (הרב שלמה זלמן הכהן הנאו (הנקדן)). החכם צבי כתב הסכמה לספר "שערי תפילה" של הרז"ה, אך טען כי הסכמת אביו לספר מזויפת ויצא במאבק חריף נגד ספרי הרז"ה.
הרז"ה לא עבר על כך בשקט ואף ניסה להיפגש עם רבי יעקב עמדין כדי ליישר את ההדורים איתו למרות דבריו הקשים נגדו. בשנת ה'ת"ץ הוא ניצל הזדמנות להיפגש איתו ברובע היהודי באמסטרדם, אבל לא קיבל מענה ישיר/מלא ממנו והוא טען כי רבי יעקב עמדין הכחיש שאמר דברים שכאלו נגד הרז"ה וניסה להתחמק ממנו, וכך ניסח הרז"ה את המפגש:
בהיותי בק״ק אמשטרדם בשנת ת״ץ לפ״ק בא הנכבד הזה אל העיר, וכאשר שמעתי את שמעו שמחתי לקראתו והלכתי אליו לקבל פניו. ובקשתי ממנו להראות לי אפס קצהו ממה שהשיג עלי, אולי דברים נכונים המה, ואז אני מוכן להודות על האמת בפה מלא, או אולי לא ירד לסוף דעתי ואגיד לו דעתי המכוסה. ובקושטא קאמינא כי האיש כחש לי, ויאמר אלי לאמר שמעולם לא עלה על דעתו לכתוב כדברים האלה דבר. ולפי שהדברים ההם מפי אנשי אמונה שמעתים אשר עיניהם ראו ולא זר, לכן הפצרתי בו לאמר שאין זו מדת חכמים כי אוהבי האמת אנחנו. ולא שת לבו גם לזאת ולא הגיד לי דבר...ויהי כמחריש ולא ענה עוד
את ביקורתו הכוללת שש מאות השגות על ה"שערי תפילה" כתב בספר "לוח ארש" אותו הדפיס רק בסוף ימיו בשנת תקכ"ט, לאחר פטירת הרז"ה.
בתגובה לטענותיו הדקדוקיות של היעב"ץ חיבר הרז"ה קונטרס מיוחד בשם ״מכסה לתיבה״ (נדפס בסוף ספרו "צוהר התיבה"), ובו תשובות לכמה מן ההשגות של היעב"ץ שהופיעו בפירושו למשנה "לחם שמים" (את "לוח ארש", כאמור, רז"ה לא ראה). בקונטרס הוא התייחס לכמה מילים שהיעב"ץ חלק עליו בניקודן: "אבר", "כדאי", "שחרית", "רשות" ועוד כמה מילים. הרז"ה טען גם כי היעב"ץ לא ירד לסוף דעתו ונכשל בהבנת ציטוטים ובטעות הדפוס שהתחלף ציטוט של הרד"ק ונכתב "ראש" במקום "רשה". וכך מסיים דבריו:
וקבילנא עלי שאם אמצא דבר טוב בדבריו מה שהוא סותר ומתנגד לדברי אקלסהו ואודה על האמת..איברא, עדיין לא מצאתי דבר
חיבוריו

מלבד חוברותיו הרבות בעניין הפולמוס עם רבי יונתן אייבשיץ, חיבר רבי יעקב עמדין למעלה משישים ספרים בכל מקצועות התורה. המוכר ביותר ביניהם הוא למעשה אסופה מתוך כתביו הנקרא "סידור יעב"ץ" או "סידור רבי יעקב עמדן" וכן "עמודי שמים"
מהם:
לחם שמים - פירוש על המשנה.
מטפחת ספרים - מחקרים על ספר הזוהר ועוד.
ציצים ופרחים - בענייני קבלה.
שאילת יעב"ץ - שאלות ותשובות בהלכה.
מור וקציעה - פירושים וחידושים על טור ובית יוסף וכן על שולחן ערוך אורח חיים.
מגדל עוז.
מגילת ספר - ספר אוטוביוגרפי.
לוח ארש. השגות על סידור בית תפלה לרז"ה המדקדק.
עמודי שמים. סידור הכולל פירושים לתפילות כל ימות השנה בצירוף כל הדינים והמנהגים הקשורים בהן. ידוע גם כסידור "בית יעקב" (שם שנתנו לו מדפיסים מאוחרים יותר).
תורת הקנאות . על מלחמת משיח השקר שבתי צבי וממשיכיו
שפת אמת ולשון זהורית, קונטרס נגד רבי יונתן אייבשיץ ועל קמיעות שכתב הנ"ל.
עץ אבות.
שבירת לוחות האון - מענה נגד ספר לוחות עדות שכתב רבי יהונתן איבשיץ להצדיק את קמיעותיו
עקיצת עקרב - קונטרס נגד רבי יונתן אייבשיץ ועל קמעות שכתב הנ"ל
הגהותיו וחידושיו שנרשמו על גיליון התלמוד שלו, נדפסו בש"ס וילנא ועוז והדר בסוף התלמוד כחלק מליקוט מפרשים.
חשיבות היסטורית נודעת לספרו של רבי יעקב עמדין, בשם "מגילת ספר", אשר בו הרצה את תולדות חייו ותיאר את הפולמוס הגדול שהרעיש את עולם היהדות בזמנו. בחיבור אוטוביוגרפי יוצא דופן זה מתאר עמדין גם עניינים אינטימיים, מתשוקות נעורים ועד בעיות כוח גברא. הוא רומז שאת אשתו השנייה לא אהב כראשונה, שממותה לא התאושש.
בספר זה הוא מתאר גם את התעסקותו בלימודי מדעים ותחומי עניין נוספים כמדע המדינה, לימוד שפות והיסטוריה, ויש חוקרים המחשיבים אותו בשל כך כאחד ממבשרי ההשכלה בקרב יהדות גרמניה. יחסו ללימודי החול הללו היה מסויג. הוא התיר לעסוק בהם על מנת להשתוות לרמת ידיעותיהם של המלומדים הלא יהודים, אך עם זאת יצא בחריפות כנגד לימודי הפילוסופיה שהוא ראה ביחסם הביקורתי לעיקרי הדת איום על האמונה המסורתית. למרות זאת, יש שמטילים ספק בייחוס הספר לרבי יעקב עמדין.
גם כדי שלא להיות התלמיד חכם ערום מידיעה בקורות הימים ושינויי הזמנים, למען ידע להשיב שואלו דבר, ולא יהיה נחשב פתי וסכל בעניני העולם.
בכתביו באה לידי ביטוי מגמה נוספת האופיינית לתקופתה של תנועת ההשכלה, והיא הקריאה לסובלנות בין בני הדתות השונות: הנצרות, היהדות והאסלאם, והדגשת המקור המשותף שלהן.
את חלק מספריו הדפיס בבית דפוס שפתח בביתו, דבר שהיה כרוך בהוצאת ממון רב.
רבי יעקב נפטר באלטונה ממש לפני תכנונו לעלות לארץ ישראל, בל' בניסן ה'תקל"ו, בן 78 שנים.
משפחתו

בנו בכורו היה רבי מאיר אב"ד קונסטנטין ישן.
בן אחר היה רבי משולם זלמן, אב"ד קהילת המבורג בלונדון, ורב ראשי בממלכה המאוחדת.
בנו רבי אריה יהודה.
בתו חנה נישאה לרבי אריה ליב לוונשטאם, בנו של רבי שאול אב"ד אמשטרדם.
בתו יטל נישאה לרבי בנימין אייזנשטאט אב"ד לאקנבאך בן הרב מאיר אייזנשטאט המהר"ם אש ובעל מחבר פנים מאירות
בתו נחמה נישאה בשנת תקי"ח לרבי אליעזר בנו של ברוך מקונסטנטין, ונתגרשה בשנת תקכ"ד
לקריאה נוספת

ליאור גוטליב, "'רסן מתעה' לרבי יעקב עמדין - מהדורא קמא ובתרא: עם מבוא, השוואה טקסטואלית והערות", בספר: בנימין איש-שלום (עורך), בדרכי שלום – עיונים בהגות יהודית, מוגשים לשלום רוזנברג, הוצאת בית מורשה בירושלים, 2007
שמואל דותן, "'ר' יעקב עמדן ודורו" (עברית) בספר: HUCA, Hebrew Union College Annual, סינסינטי, 1976
דוד סורוצקין, "'ר' יעקב עמדן ויסודותיה של היהדות החרדית"', בתוך: הנ"ל, אורתודוקסיה ומשטר המודרניות: הפקתה של המסורת היהודית באירופה בעת החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, עמ' 281–348
החלק השני בספרה של רחל אליאור, ישראל בעל שם טוב ובני דורו, מקובלים, שבתאים, חסידים ומתנגדים, כרמל: ירושלים תשע"ד, א-ב, מוקדש ליעקב עמדן ויונתן אייבשיץ
תולדות חייו באופן מפורט מאת אהרן דארנצווייג, בפתיחת ספר מטפחת ספרים, באתר היברובוקס
מקדש פראה ויהאר

מקדש פּרֶאַהּ וִיהֶאַר (בקמרית: ប្រាសាទព្រះវិហារ) הוא מקדש קְמֶרִי הנמצא בראש המצוק פֵאי טָדִי, בהרי דאנג'רֶק (Dângrêk) בצפון קמבודיה, בגבולה עם תאילנד. ממקומו בראש המצוק, בגובה 525 מטרים, צופה המקדש דרומה על מישוריה הצפוניים של קמבודיה. המבנה המפואר היה אבן פינה בחיים הדתיים של האימפריה הקמרית, ועבר כמה שיפוצים והרחבות במשך הדורות, ובשל כך מצויים במבנה אלמנטים מכמה סגנונות אדריכליים. המקדש שונה מרוב המקדשים החמריים בכיוונו: רוב המקדשים בנויים בציר מזרח–מערב, ואילו מקדש פראה ויהאר בנוי בציר צפון–דרום. על שמו של המקדש נקרא גם המחוז בו הוא נמצא – מחוז פראה ויהאר. גם הפארק הלאומי קהאו פהראה וויהאן (Khao Phra Wihan) הנמצא במחוז סיסאקט (Sisaket) בתאילנד, שממנו נוח יותר להגיע אל המקדש, נקרא על שם המקום.
המקדש מרוחק כ-300 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן, ובמרחק כ-280 ק"מ מאנגקור ואט. בשנת 1962, לאחר סכסוך בין תאילנד וקמבודיה בדבר הבעלות על המקדש, פסק בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג שהמקדש שייך לקמבודיה. ב-7 ביולי 2008 הוכרז המקדש כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.