stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומות ירושלים
התקופה הממלוכית

כ-300 שנה עמדה ירושלים בתקופה הממלוכית פרוזה וחומותיה פרוצות. הממלוכים, כקודמיהם, העדיפו לחימת פרשים בשטח פתוח, ובשל חששם ממסע צלב נמנעו משיקום החומות. נוסעים יהודים, נוצרים ומוסלמים שביקרו בעיר תיארו את ירושלים נטושה מפחד תושביה מפני כיבוש ומעשי שוד. כך, למשל, כתב הרמב"ן ב-1267 (שנים ספורות לאחר שעברה לידי הממלוכים):
רבה העזובה וגדול השיממון... וירושלים יותר חרבה מן הכל... ואין ישראל בתוכה, כי מעת באו הטטרים (ממלוכים) ברחו משם, ומהם שנהרגו בחרבם... העיר הפקר, וכל הרוצה לזכות בחרבות – זוכה
.
רבי עובדיה מברטנורא, שביקר בירושלים ב-1488, מלמד כי המצב לא השתנה במאתיים השנים שחלפו:
”וירושלים רובה חרבה ושוממה, ואין צריך לומר שאין לה חומה סביב... וכמעט לא נשאר בה איש שלא יחסר לחמו”.
מפות וציורים של העיר מאותם ימים מציגים עיר פרוזה, ולעיתים שברי חומות המקיפים אותה. יוצאת דופן היא מפתו של הנוסע הנוצרי מרינו סנוטו, המתארת באופן מפתיע את ירושלים כעיר מבוצרת היטב. הארכאולוג דן בהט טוען כי מדובר במפה דמיונית, שנועדה לשכנע את האפיפיור לקרוא למסע צלב, ולא מפה גאוגרפית מהימנה. סנוטו העריך שאם יחשוב האפיפיור שירושלים מוקפת בחומה, הדבר יעודד אותו לצאת ולכבוש אותה, שכן האפיפיור ידע (כמו כולם) שיכולותם של הנוצרים בכיבוש יעדים מבוצרים עולה על יכולתם של המוסלמים להגן עליהם. אם כן, באופן אירוני, ערי ארץ ישראל בימי הביניים המאוחרים נחשבו מוגנות פחות אם היו מוקפות בחומה.
המפה הדמיונית של מרינו סנוטו, 1310
קטע ממפת שדל-הרטמן מהשנים 1440–1514 מציגה את חומות ירושלים ומגדליה הרוסים
חומת ירושלים העות'מאנית

בראשית המאה ה-16, לאחר עלייתו לשלטון של הסולטאן סולימאן הראשון, החליטו השלטונות העות'מאניים להקיף את ירושלים בחומה. ייתכן שהמניע היה דתי - ביקשו לפאר את עיר הקודש, וייתכן שהסיבה הייתה ביטחונית - להגן עליה מפני שודדים, ויתר על כן, להבטיח את שלטונם בה מול מסע צלב חדש. אולי היה שיקול כלכלי - העריכו שבניית חומה תמשוך תושבים לירושלים, ובכך ישתפר מצבה המסחרי והדמוגרפי. סברה נוספת היא שחומות ירושלים העות'מאניות נבנו לשם פיאורה של העיר.
אורך החומה העות'מאנית מגיע לארבעה וחצי קילומטרים והיא סוגרת על מרובע ששטחו כקילומטר רבוע אחד (העיר העתיקה של ימינו). גובהה כ-10 מטרים, ועובייה כ-2 וחצי מטרים בממוצע. החומה נבנתה במהירות בין השנים 1538 ו-1542, תוך ניצול תוואי חומות קדומות ושימוש משני באבנים מקומיות. אלפי פועלים, ובהם בנאים מומחים שהובאו מקהיר, מחלב ומאיסטנבול, עמלו על הקמתה, תחת פיקוחו של מוחמד צ'לבי אלנקאש, פקיד עות'מאני רם-דרג, שאף היה אחראי על גביית המיסים לצורך הבנייה. זהותם של האדריכלים שתכננו את החומה אינה ידועה, אך אגדה אורבנית מזהה את קברם עם קברי המהנדסים בשער יפו. לפי אגדה זו, שני האדריכלים הוצאו להורג כיוון ששכחו לכלול בתוואי החומות את הר ציון, בעל המיקום האסטרטגי. לפי גרסה אחרת, הומתו השניים כדי לוודא שאף שליט אחר לא יוכל לשכור את שירותיהם לבניית חומה מפוארת כמו זו.
שמונה פתחים נפתחו בחומה העות'מאנית. רוב שעריהם מקושטים בעיטורים ותשליבי אבן, שחלקם נשדדו ממבנים קדומים סמוכים. כך למשל, מעוטרת חזיתו של שער ציון בכותרות עמודים צלבניות, ומשני צדיו חרכי ירי מסוגננים, שהם למעשה חלונות כנסייה; שער האריות קושט בצמד ברדלסים, שעיטרו כנראה לפני כן מבנה של השליט הממלוכי ביברס, שברדלס היה סמלו; ייתכן גם שהקשת הפנימית בשער יפו נלקחה מכנסייה צלבנית.
בתקופות שונות נהגו לנעול את השערים מדי לילה, אולם בשנת 1891 מתאר אברהם משה לונץ את מצב השערים כך: ״באב אלחליל (שער חברון) שנקרא כיום "שער יפו" פתוח כל הלילה.
באב אלשדיד (השער החדש) נפרץ בחומה בשנת 1890 ואף הוא לא נסגר (בשנה זו טרם נוספו לו דלתות).
באב אלעמוד (שער שכם) גם הוא פתוח כל הלילה. באב אלזהרא (שער הפרחים) השער הזה וכן כל השערים הבאים סגורים כל הלילה על מסגר, ויפתחו לבקשת הנכנסים והיוצאים. השערים הסגורים בלילה הם: באב אלסבאת (שער האריות), באב אלמגרבה (שער האשפות), באב נבי דאהוד (שער ציון)״.
עקב שינויים דמוגרפיים עירוניים, הוקמו שכונות חדשות מחוץ לחומות. בנוסף, גברה תחושת הביטחון הכללית עם הקמתן של יחידות שיטור, ולכן קטנה התועלת בנעילת השערים בלילה והם נשארו פתוחים במשך כל שעות היממה.
ראו גם

חומת ירושלים העות'מאנית
סובב חומות ירושלים
שערי ירושלים
לקריאה נוספת

דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
נתן שור, בונים חומה בירושלים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים - החומות, הערים והר הבית, תל אביב 1983 (הספר בקטלוג ULI)
ריכב רובין, ירושלים במפות ובמראות - מן התקופה הביזנטית עד המאה הי"ט, תל אביב 1988 (הספר בקטלוג ULI)
נתן שור, "מדוע בנה סולימאן המפואר את חומות ירושלים", בתוך: אלי שילר (עורך), ספר זאב וילנאי, ירושלים: הוצאת אריאל, 1987, עמ' 66–70.
Johanna Regev, Yuval Gadot, Joe Uziel, Ortal Chalaf, Yiftah Shalev, Helena Roth, Nitsan Shalom, Nahshon Szanton, Efrat Bocher, Charlotte L. Pearson, David M. Brown, Eugenia Mintz, Lior Regev, Elisabetta Boaretto, Radiocarbon chronology of Iron Age Jerusalem reveals calibration offsets and architectural developments, Proceedings of the National Academy of Sciences 121, 2024-05-07 doi: 10.1073/pnas.2321024121
בית הקברות היהודי בווילסדן

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1873 
 שטח:  8.03 הקטאר
 מספר קבורים:  29,800 
 אתר רשמי
 
 קואורדינטות:  51°32′41″N 0°14′24″W﻿ / ﻿51.5447°N 0.2399°W﻿ / 51.5447; -0.2399
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבית הקברות היהודי בווילסדן(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבית הקברות היהודי בווילסדן(למפת רובע ניוהאם רגילה)(למפת רובע ניוהאם מוגדלת) he
 
בית הקברות היהודי בווילסדן (באנגלית: Willesden Jewish Cemetery) הוא בית קברות יהודי בשכונת ווילסדן, ברובע ברנט שבלונדון, בממלכה המאוחדת. הוא נפתח בשנת 1873, על שטח של 20 אקר. הוא נחשב למפואר בין בתי הקברות היהודיים של לונדון, והוא מוגדר מתחם לשימור בדרגה II בפנקס הפארקים והגנים ההיסטוריים של הוועדה ההיסטורית למבנים ומונומנטים באנגליה. בבית הקברות יש 29,800 קברים ומספר רב של אנדרטאות היסטוריות. ארבעה מהם רשומות כמבנים לשימור בדרגה II. הם כוללים את קברה של רוזלינד פרנקלין, שהייתה שותפה לגילוי מבנה ה-DNA.
בשנת 2015 זכה הארגון ק"ק כנסת ישראל (ארגון הגג של היהדות החרדית בבריטניה), המחזיק ומנהל את בית העלמין, במענק מ"קרן המורשת הלאומית של הלוטו הבריטי", לשיקום כמה מאפיינים מרכזיים של בית העלמין וליצירת מרכז מבקרים, תערוכת קבע ופרויקט חינוכי. פרויקט המורשת של בית הקברות, בית החיים, פתח את בית הקברות באופן רשמי למבקרים ב-7 בספטמבר 2020: יש בו תוכנית של אירועי הסברה ציבוריים שכוללים סיורים, פסטיבל ספרותי מקוון ("קווי חיים") ותערוכה בספריית וילסדן.
היסטוריה ורישום כאתר מורשת

בית הקברות נבנה על קרקע שנרכשה מאול סולס קולג', של אוניברסיטת אוקספורד, ונפתח ב-1873, שלוש שנים לאחר הקמת ארגון "ק"ק כנסת ישראל", על פי חוק של הפרלמנט. הוא הורחב ב-1890, ב-1906 ובין 1925 ל-1926. בית הקברות ומבני הקבורה שלו, בסגנון אדריכלות גותית אנגלית, תוכננו על ידי האדריכל נתן סולומון יוסף (1834–1909).
בשנת 2017 קיבל בית הקברות מעמד של בניין רשום לשימור בדרגה II.
בבית הקברות יש 33 קברים של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ממלחמת העולם הראשונה, שישה מהם מהווים קבוצה קטנה ליד אולם האספה, ו-77 ממלחמת העולם השנייה, 22 מהם מקובצים בחלקת קברי מלחמה. אלה כוללים את קברו של דאדלי ג'ואל (1904–1941), איש עסקים ופוליטיקאי מהמפלגה השמרנית, שמת במלחמת העולם השנייה. במקום צלב ההקרבה, הוקמה בשנת 1961 אנדרטה שתוכנן על ידי ראלף הובדיי בצורת אובליסק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, מול חלקת קברי המלחמה של מלחמת העולם השנייה. הוא מנציח את שתי מלחמות העולם. ישראל ברודי, הרב הראשי, קידש את האנדרטה, אשר נחשפה על ידי פילדמרשל סר ג'רלד טמפלר. היא הייתה אנדרטת המלחמה היהודית הלאומית הראשונה בבריטניה, היא גם רשומה בדרגה II לשימור.
אנדרטאות רשומות אחרות

בבית הקברות יש שלוש אנדרטאות נוספות ברשימה בדרגה II:
קברו של מקסימיליאן (מקס) אברשטט (1844–1891), שהיה מזכירו של הבנקאי הסוחר הבריטי ארנסט קאסל. קברו עוצב על ידי אדוארד ברן-ג'ונס .
קברה של רוזלינד פרנקלין (1920–1958), כימאית וקריסטלוגרפית רנטגן, שהייתה שותפה לגילוי מבנה ה-DNA
הקברים ומכלאות הקבורה של הברון מאייר אמשל דה רוטשילד (1818–1874), איש עסקים וחבר פרלמנט של המפלגה הליברלית, אשתו ג'וליאנה (1818–1874) ובתם חנה פרימרוז (1851–1890), שהפכה לרוזנת רוזברי. מארחת פוליטית ופילנתרופית. הקברים שלהם שוכנו במאוזוליאום שנבנה בשנות ה-90, אך זה נהרס על ידי פצצה ממלחמת העולם השנייה ב-1941.
ראו גם

בית הקברות היהודי בווסטהאם
ק"ק כנסת ישראל
הערות שוליים

↑  לירון מילשטיין, ‏אחרי 150 שנה: בית הקברות היהודי בלונדון נפתח למבקרים, באתר ‏מאקו‏, 16 בנובמבר 2020
↑  "Design for the Gravestone of Max Eberstadt". Aberdeen Art Gallery & Museums. נבדק ב-31 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Banerjee, Jacqueline (21 בנובמבר 2018). "Caricature – Line of Heads: Burne-Jones and Anti-Semitism". The Victorian Web. נבדק ב-2 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Historic cemetery to get £2m heritage facelift". The Jewish Chronicle. 5 בנובמבר 2015. נבדק ב-8 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
2012 בישראל

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2011   2010  2009 |  דגל ישראל | 2012  בישראל |  »»»  2013   2014   2015 |
כל ערכי השנים בישראל • אירועים בולטים בעולם ב-2012 כרונולוגיה של אזור ארץ ישראל פורטל ישראל • לוח שנה של שנת 2012
2012 בישראל (ה'תשע"ב – ה'תשע"ג) הייתה השנה בה מדינת ישראל ציינה 64 שנים להקמתה.
הנהגה

נשיא המדינה – שמעון פרס
ראש ממשלת ישראל  השלושים ושתיים  – בנימין נתניהו
יושב ראש הכנסת השמונה עשרה – ראובן ריבלין
נשיא בית המשפט העליון – דורית ביניש עד 28 בפברואר, מאז אשר גרוניס
ראש המטה הכללי – בני גנץ
מפכ"ל המשטרה – יוחנן דנינו
אירועים בולטים > העימות בין ישראל לציר איראן-סוריה-חזבאללה

13 בפברואר – הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה: מטען חבלה מתפוצץ ברכב של השגרירות הישראלית בניו דלהי וגורם לפציעתה של אשת הנספח הצבאי הישראלי בשגרירות בניו דלהי. בנוסף, באותו היום התגלה ונוטרל מטען נפץ ברכב של השגרירות הישראלית בטביליסי שבגאורגיה. ישראל האשימה את איראן באחריות לתקיפות.
25 בספטמבר – פצצות מרגמה משוגרות מסוריה לעבר רמת הגולן במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה. אין הרוגים או נזק.
11 בנובמבר – פצצת מרגמה התפוצצה בסמוך למוצב צה"ל ברמת הגולן. כוחות צה"ל יורים בתגובה טיל נגד טנקים לעבר מקור הירי בסוריה.
12 בנובמבר – פצצת מרגמה נוספת משוגרת מסוריה לעבר מוצב צה"ל ברמת הגולן. צה"ל פותח בירי טנקים לעבר מקור הירי בסוריה ופוגע מספר פגיעות ישירות ביחידת ארטילריה המשתייכת לצבא הסורי.
ראו גם

ישראל באולימפיאדת לונדון (2012)
מאוס: סיפורו של ניצול

| --- | --- |

עטיפת המהדורה העברית של הכרך הראשון
 מידע קומיקס
 יוצר:  ארט ספיגלמן
 סוגה:  רומן גרפי, שואה, ביוגרפיה
 תקופת פרסום מקורית:  1980–1991 (כ־11 שנים)
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת המקור:  אנגלית
"מאוס: סיפורו של ניצול" (באנגלית: Maus: A Survivor's Tale) הוא ספר זיכרונות בצורת רומן גרפי, אשר נכתב ואויר על ידי אמן הקומיקס היהודי-אמריקאי ארט ספיגלמן וראה אור בשנים 1980–1991. תוכנו של רוב הספר הוא זיכרונותיו של אביו של היוצר, ולָאדֶק ספיגלמן, יהודי-פולני ניצול השואה, והאירועים שחווה בתקופת השואה. בשאר הספר מתואר ההווה, והשיחות בין ארט ספילגמן לאביו, ומערכת היחסים ביניהם. הדמויות בספר מיוצגות על ידי חיות מואנשות, כאשר גזעים שונים מתוארים כחיות שונות. בשנת 1992 זכה הספר בפרס פוליצר.
סקירה כללית

הספר מתאר את חייו של ולאדק ספיגלמן, אביו של ארט ספיגלמן, לפני מלחמת העולם השנייה בתור יהודי-פולני בערים ראדום, צ'נסטוחובה, סוסנוביץ וביאלסקו, ובזמן מלחמת העולם השנייה, כאסיר מלחמה ליד נירנברג, בלובלין, סוסנוביץ בשנית, סורדולה, מחנה אושוויץ, שם היה אסיר מספר 175113, גרוס-רוזן ודכאו. במקביל מתוארים חייו בניו יורק ובפלורידה. במהלך הספר מראה ספיגלמן כיצד אביו, למרות חוויותיו במלחמת העולם השנייה, מראה גזענות מחמירה כלפי אנשים כהי-עור, וכיצד אישיותו העוקצנית מקשה על הסובבים אותו לסבול אותו. לדוגמה - אשתו השנייה, מאלה, לה נישא לאחר שאמו הביולוגית של ספיגלמן, אניה, התאבדה.
רקע היסטורי

הספר מתחיל באמצע שנות השלושים של המאה העשרים. בתחילת שנת 1938 מתרחשת הקצנה ברדיפת היהודים בגרמניה, המובילה לגלי אנטישמיות בפולין המתוארים בספר, בהשפעת עליית הנאצים לשלטון.
ב-1 בספטמבר 1939 פורצת מלחמת העולם השנייה. ולאדק ספיגלמן מתואר כלוחם בחזית הפולנית-גרמנית. לאחר זמן קצר הקרב תם ונלקחים שבויי מלחמה, ביניהם ספיגלמן. על פי נתוני יד ושם, במערכת ספטמבר 1939 נפלו בשבי הגרמני כ-60,000 חיילים יהודיים. המחנה המוזכר בספר הוא מחנה השבויים נירנברג. במחנה זה בדומה למחנות נוספים, היהודים הועברו לחלק נפרד משאר השבויים. באזור שיכון היהודים התזונה הייתה לקויה, השיכון האופייני היה באוהלים לא מוסקים. השבויים אוכלסו בצפיפות ובלי מתקני תברואה הולמים. מבחינת העבודה הקשה והיחס האלים כלפיהם, חיי השבויים היהודים היו דומים לחיי האסיר במחנות הריכוז. ספיגלמן הועבר יחד עם שבויים רבים אל מחנות באזור לובלין, שבו ישנם בורות הריגה (בורות הירי). בעזרת קרוביו, ספיגלמן משתחרר מהשבי ושב לסוסנוביץ' .
ימים ספורים לאחר פרוץ מלחמת העולם, סוסנוביץ נכבשה על ידי גרמניה. זמן קצר לאחר מכן החל תהליך הדרגתי של השתלטות וגירוש היהודים מבתיהם לשיכונים צפופים ומוגדרים- תהליך יצירת גטו סוסנוביץ'. החיים בגטו זה, כמובא בספר, אפיינו גם גטאות נוספים: הייתה חלוקה של תלושי מזון, מצוקת רעב, סחר לא חוקי במזון, ובוצעו אקציות כנגד שוכני הגטו.
גירוש יהודי סוסנוביץ לאושוויץ החל ב-10 במאי 1942. ב-12 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה המונית בגטו, כ-4,000 יהודים גורשו לאושוויץ. ב-15 במרס 1943 הושלמה העברת התושבים הפולנים משרודולה והחלו להעביר את יהודי סוסנוביץ לגטו זה. גטו שרודולה אכלס כ-14,000 יהודים. בין המועברים היו ספיגלמן ומשפחתו.
לאחר פינוי גטו שרודולה ספיגלמן ואשתו חיפשו מקום מסתור חדש. ניתן לראות את פעילותם של מכרים פולנים למשפחת ספיגלמן, אשר העניקו מחסה למשפחה, ותפקדו כחסידי אומות עולם.
הספר מתאר שבשנת 1944, לאחר שמבצע ההברחה של ספיגלמן ואשתו נכשל, הם נשלחו למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. כשיהודים הובאו לאושוויץ, ביניהם ספיגלמן ואשתו, ראשית בוצעה הפרדה בין גברים לנשים. האסירים נדרשו להתפשט, למסור את רכושם, וללבוש מדי אסיר. על אמת האסיר קועקע מספר, אשר שימש כאמצעי זיהוי. ד"ר יוזף מנגלה, פושע מלחמה ורופא בגרמניה הנאצית, יחד עם עוד קציני אס אס, בצעו סלקציה של אסירי הגטו על פי מראם, בין אלה שהיו כשירים לעבודה ואלה שנשלחו ישירות להמתה. ספיגלמן שרד מספר פעמים סלקציה זו.
לאחר מרד הזונדרקומנדו נעצרה למעשה ההשמדה בתאי הגזים. הימלר הורה על פירוק הציוד בתאי הגזים ובמשרפות והעברתו למחנה גרוס רוזן.
ב-18 בינואר 1945, הוחל פינוי מהיר של כ-66,000 אסירים מאושוויץ ומהמחנות הסמוכים, והחלו צעדות המוות אל מחנה גרוס רוזן. בין הצועדים היה ספיגלמן. בצעדות המוות האסירים הוכרחו לצעוד ברציפות למשך מרחקים ארוכים. כל אדם שניסה לברוח או שתשו כוחותיו, נורה על ידי האס אס. לאחר שהגיע אל מחנה גרוס רוזן, ספיגלמן הועבר בקרונות משא צפופים אל מחנה דכאו. ממחנה זה הועברו חלק מהאסירים, ובנייהם ספיגלמן, אל הגבול השווייצרי בתור שבויים. ב-2 בספטמבר 1945 מסתיימת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 ספיגלמן טס מפולין לשוודיה, במטרה לברוח מפולין, אשר בה מתרחשים גילויי אנטישמיות גם לאחר השואה, כנגד היהודים אשר ניסו לחזור לבתיהם ולהשיג את רכושם בחזרה. דוגמה לכך הוא בן משפחת גילבר אשר שב לביתו אבל נרצח בידי הפולנים אשר שכנו בבית.
הצגת הדמויות

ארט ספיגלמן מציג את הדמויות בספרו כחיות, כך שבני כל עם מופיעים כחיה אחרת:
היהודים מצוירים כעכברים.
הגרמנים מצוירים כחתולים.
שני ילדים של הורים מעורבים ממוצא יהודי וממוצא גרמני מצוירים כעכברים עם פסי חתול.
הפולנים מצוירים כחזירים.
האמריקאים מצוירים ככלבים.
הצוענים מצוירים כעש.
הצרפתים מצוירים כצפרדעים.
השוודים מצוירים כאיילים.
הבריטים מצוירים כדגים.
הרוסים מצוירים כדובים.
כל היצורים הללו מואנשים, ומתנהגים לחלוטין כבני אדם - רק ראשיהם כראשי חיות. בהתאם לכך, מדי פעם נותן ספיגלמן שמות דומים למקומות אמתיים, כגון Mauschwitz (במקום אושוויץ) או Catzkills.
החיות מסמלות לאומים וגזעים שונים ממספר סיבות:
הצגת היהודים כעכברים היא למעשה סאטירה לאופן שבו הנאצים ציירו את היהודים כשרצים. כמו כן, השימוש בעכברים נועד לסמל את התושייה אותה הפגינו יהודים רבים במהלך תקופת השואה ואת חוסר יכולתם של הנאצים להשמיד לחלוטין את האוכלוסייה היהודית. בשלב מסוים בסיפור, המחבר מדבר עם יהודי ישראלי, אשר מצויר כעכבר רגזן ושמנמן. באחד הראיונות עמו נשאל ספיגלמן איזו חיה לדעתו הכי מתאימה לייצג את הישראלים. תגובתו של ספיגלמן הייתה: "אין לי מושג ... דורבנים?".
לאחר שהקומיקס יצא לשווקים בפולין, פולנים רבים מצאו אותו פוגעני משום שהפולנים מוצגים בו כחזירים. עם זאת, פולנים רבים בעלילת הסיפור מתוארים באופן חיובי כגון האומנת של משפחת ספיגלמן וגברת מוטונוואה אשר הסתירה את אנייה וולאדק תוך כדי סיכון עצמי. ספיגלמן הסביר כי הוא בחר בחזירים בתום לב בשל הדמיון אותו ראה לדמויות בדיוניות אמריקאיות נודעות כגון מיס פיגי ופורקי פיג.
הצגת הצרפתים כצפרדעים היא סאטירה לכך שהצרפתים נוהגים לאכול צפרדעים.
למעט האמריקאים (אשר מצוירים בסיפור ככלבים), לאורך הסיפור כל הדמויות מכל גזע כמעט זהות במראם. לדוגמה, רוב העכברים היהודים דומים זה לזה ולא ניתן להבחין בהבדלי המין או הגיל ביניהם. לבוש ופרטים חיצוניים נוספים המזוהים עם הדמויות משמשים בעיקר כאמצעי העיקרי המאפשר לקוראים להבדיל בין הדמויות - לדוגמה, ספיגלמן עצמו תמיד לובש חולצה לבנה בלי שרוולים וחולצה שחורה מעליה; אשתו הצרפתית, פרנסואז (אשר מצוירת כעכבר, משום שהיא התגיירה), לובשת חולצת פסים, ולוסיה (חברתו של ולאדק לפני אניה) בעלת חזה שופע למדיי. בעודם משוטטים ברחובות העיר לאחר שהיא נכבשה בידי הנאצים, היהודים לובשים מסכות של חזירים על מנת להמחיש את הטרחה אותה נקטו היהודים באותה העת על מנת להסתיר את זהותם האמיתית.
השימוש בחיות ברומן הגרפי נראה אולי לא מתאים, אך במקום ליצור לקבוצות השונות אופי אחיד אשר יהיה תואם לסטריאוטיפים חברתיים קיימים, ספיגלמן ממחיש לאורך הסיפור כמה טיפשי זה לסווג אדם על בסיס השתייכות לאומית או אתנית.
השימוש בבעלי חיים בעלילה מאפשר גם לנתק את הקוראים מן העולם האמיתי. אמצעי זה הופך את הסיפור למושך יותר עבור הדור הצעיר של הקוראים, אך עדיין מציג סיפור העוסק בהישרדות ממוות במהלך תקופת השואה. אף על פי כן, על מנת שלא להתנתק את הקורא לחלוטין מהמציאות, המחבר מציג את הפן האנושי באמצעות סיפור חייו של אביו ובאמצעות הצגת עולמם האישי ומערכות היחסים בין הדמויות השונות בסיפור.
דמויות מרכזיות > ארט ספיגלמן

ארט הוא קריקטוריסט וקומיקסאי במקצועו, נשוי לפרנסואז. סובל מטראומות כתוצאה מהיותו בן הדור השני לשואה, ולכן נעזר בטיפול פסיכיאטרי. מערכת היחסים המורכבת שלו עם אביו, ולאדק, תופסת מקום מרכזי בסיפור העלילה.
דמויות מרכזיות > ולאדק ספיגלמן

ולאדק הוא אביהם של ארט ורישיו, בעלה לשעבר של אניה ובשעת התרחשות העלילה נשוי למאלה. הוא מוצג כאדם קמצן, אנוכי, אובססיבי, חרדתי ועקשן - תכונות שכנראה סייעו לו לשרוד את השואה, אך מפריעות מאוד לבני משפחתו. עם זאת, הוא בעל תושייה ופיקח. בעל דעות גזעניות כלפי כהי עור.
דמותו של ולאדק מדורגת במקום ה-13 ברשימת "50 דמויות הקומיקס הגדולות ביותר" של מגזין "אמפייר".
דמויות מרכזיות > אניה ספיגלמן

אניה הייתה אשתו של ולאדק ואמם של רישיו וארט. שרדה את השואה במקביל לוולאדק. לאחר לידתו של רישיו סבלה מהתמוטטות עצבים כתוצאה מדיכאון לאחר לידה. כשארט היה בן 20 היא התאבדה מבלי להשאיר מכתב, ומותה הותיר את ארט עם רגשות אשמה עזים.
דמויות מרכזיות > רישיו ספיגלמן

רישיו היה בנם של ולאדק ואניה. כשהחלו בגטו אקציות בהן פונו ילדים וזקנים, ולאדק ואניה חששו לשלומו של רישיו ולכן שלחו אותו להסתתר אצל דודתו, טושה, בזוויירצ'ה. כאשר הנאצים פשטו על הגטו בזוויירצ'ה העדיפה טושה למות מאשר ליפול לידיהם, ולכן הרעילה את עצמה יחד עם ביתה, רישיו ואחיינית נוספת. זכרו של רישיו העיק על משפחת ספיגלמן גם שנים רבות לאחר מותו, וארט חש כאילו עליו למלא את מקומו. החלק השני של מאוס מוקדש לו.
דמויות מרכזיות > מאלה ספיגלמן

מאלה היא אשתו השנייה של ולאדק. חיי הנישואין שלהם לא מוצלחים והם מתווכחים לעיתים קרובות. גם היא ניצולת שואה, אך ארט לא מנסה לחקור את עברה.
דמויות מרכזיות > פרנסואז מולי

פרנסואז היא אשתו של ארט, קומיקסאית צרפתייה, שהתגיירה כדי להשביע את רצונו של ולאדק. בספר מוצג ארט מתלבט אם לייצג אותה בדמות צפרדע או עכבר, ולבסוף מחליט לצייר אותה כעכבר.
הספרים

הרומן מחולק לשני ספרים: הספר הראשון ("אבא מדמם היסטוריה", באנגלית: My Father Bleeds History) מתאר את קורותיו של ולאדק ספיגלמן מאמצע שנות ה-30 ובמהלך המלחמה ומסתיים בחורף 1944 בנקודה שבה ולאדק ואניה מגיעים לשערי אושוויץ. הספר השני ("וכאן החלו צרותיי" (באנגלית: And Here My Troubles Began), שממשיך מאותה נקודה, מתאר את קורותיו של ולאדק באושוויץ ואת הדרך שבה הצליח לשרוד במחנה. הספר השני ממשיך להציג במקביל את היחסים בין ארט לולאדק, (כאשר גם אשתו של ארט מצטרפת לסיפור) ואף מתרכז בהם באופן רב ומפורט יותר מאשר הספר הראשון, עד למותו של ולאדק בסוף הספר בשנת 1982.
הספרים > הספרים בישראל

חלקו הראשון של "מאוס" תורגם לראשונה לעברית על ידי יעקב רוטבליט בסוף שנות השמונים תחת הכותרת "עכבר - סיפורו של ניצול". בתרגום זה לעברית לא נשמר משחק המילים של שם הספר באנגלית, הן קרבה מצלולית למילה Raus בגרמנית שמשמעותה החוצה ולרוב כוונתה בהקשר של יהודים החוצה וכן עם המילה עכבר בגרמנית, Maus.
ב-2010 הופיע לראשונה בעברית החלק השני ועמו גם החלק הראשון, שניהם בתרגומו של יהודה ויזן ובעריכתם של מרון ארן וצפורה לאמי (הוצאת 'מנגד', 2010). הפעם נשמר השם המקורי ו-'Maus' ראה אור כ-'מאוס'.
אחת מהדמויות המופיעות בספר כילד, מארק שפיגלמן, הוא פרופסור וחוקר באוניברסיטה העברית (אביו של מארק, מילוש, היה בן דודו של ולאדק ספיגלמן).
הספרים > הוצאת הרומן מרשימת הקריאה באחד ממחוזות טנסי

ב-10 בינואר 2022, נמסר על החלטתו של חבר המנהלי החינוך של מחוז במדינת טנסי להסיר את הרומן מרשימת הקריאה של תלמידי בית הספר. לתגובת המועצה, ההחלטה נקבעה בעקבות שפה גסה ובעייתית בה נעשה שימוש ברומן. כמו כן, בעקבות היותו של הרומן מכיל תמונת עירום ואזכורים של רצח, אלימות והתאבדות.
הערות שוליים

↑  ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, 1937 - 1939 : הקצנה ברדיפת היהודים, באתר הספריה של מטח, ‏2009
↑  שבויי מלחמה יהודים, באתר יד ושם
1 2  המכון הבין-לאומי לחקר השואה, סוסנובייץ (Sosnowiec), באתר יד ושם
↑  סטטיסטיקות, באתר יד ושם, ‏2019
↑  ישראל גוטמן, אושוויץ - תולדותיו וייחודו, באתר הספריה של מטח, ‏1997
↑  ישראל גוטמן, צעדות המוות, באתר הספריה של מטח, ‏1990
↑  גלגולה של שנאה, באתר הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ‏2005
↑  Victoria A. Elmwood, "HAPPY, HAPPY EVER AFTER": THE TRANSFORMATION OF TRAUMA BETWEEN THE GENERATIONS IN ART SPIEGELMAN'S "MAUS: A "SURVIVOR'S TALE
↑  The 50 greatest comic-book characters, EMPIRE
↑  Chris Boyette (28 בינואר 2022). "A Tennessee school board removed the graphic novel 'Maus,' about the Holocaust, from curriculum due to language and nudity concerns". CNN. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gorman, Steve (2022-01-28). "Tennessee school board bans Holocaust-themed graphic novel 'Maus'". Reuters. נבדק ב-2022-01-28.
↑  Wegner, Rachel (27 בינואר 2022). "Tennessee school board's removal of Holocaust book 'Maus' draws international attention". The Tennessean (באנגלית אמריקאית). Nashville. נבדק ב-2022-01-28. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12452708b (data)  GND: 4781848-7  SUDOC: 071572325  VIAF: 278030211   WorldCat (עם VIAF): 278030211
פרי או'בריאן

ויליאם פרי או'בריאן ג'וניור (באנגלית: William Parry O'Brien, Jr; ‏28 בינואר 1932 – 21 באפריל 2007) היה אתלט אמריקאי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956) ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל במשך כ-7 שנים. היה להודף כדור ברזל הראשון בהיסטוריה שעבר מרחק של 18 מטר ושל 19 מטר.
או'בריאן זכה לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה של אולימפיאדת טוקיו (1964).
ביוגרפיה

או'בריאן נולד בסנטה מוניקה, שבקליפורניה. בתקופת לימודיו בתיכון הוא הצטיין בפוטבול ואף זכה במלגת ספורט ללימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה. הוא בעל תואר בהנדסה אזרחית ובנקאות.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה או'בריאן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 17.41 מטר כבר בהדיפה הראשונה, לפני דארו הופר (17.39 מטר) וג'ים פוקס (17.06 מטר), ובכך זכו האמריקאים בכל המדליות.
ביוגרפיה > שיאן עולם

ב-9 במאי 1953 שבר או'בריאן את שיאו העולמי בן ה-3 שנים של ג'ים פוקס (17.95 מטר) כשהדף למרחק של 18.00 מטר.
ביוגרפיה > המכביה

בספטמבר 1953 השתתף או'בריאן בתחרויות ראווה במכביה הרביעית, משום שהוא אינו יהודי וקבע בזריקת דיסקוס תוצאה של 52.30 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955 זכה או'בריאן במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.59 מטר ובמדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.07 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הגן או'בריאן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 18.57 מטר בהדיפה החמישית לאחר שהוביל במהלך כל התחרות, לפני בן ארצו ביל נידר (18.18 מטר) וייז'י סקובלה מצ'כוסלובקיה (17.65 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, ארצות הברית בשנת 1959 הגן או'בריאן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.04 מטר ובמדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.84 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה או'בריאן במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.11 מטר בהדיפה השנייה והוביל עד לסבב ההדיפות החמישי ובכך לא הצליח לזכות בפעם שלישית ברציפות. המנצח ביל נידר, שיאן העולם הטרי, קבע שיא אולימפי חדש של 19.68 מטר, ובמדליית הארד זכה שיאן העולם היוצא דאלאס לונג (19.01 מטר), ובכך זכו האמריקאים בכל המדליות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה או'בריאן לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם, הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 19.20 מטר, אחרי שיאן העולם דאלאס לונג שקבע שיא אולימפי חדש של 20.33 מטר, בן ארצו רנדי מטסון (20.20 מטר) ווילמוש וריו מהונגריה (19.39 מטר).
בשנת 1984 בגיל 52 קבע או'בריאן בהדיפת כדור ברזל שיא אמריקאי לקבוצת גילו בתוצאה של 17.75 מטר, שיא זה עדיין קיים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עסק או'בריאן בבנקאות ומקרקעין.
ב-21 באפריל 2007 בגיל 75 נפטר או'בריאן מהתקף לב תוך כדי תחרות שחייה אזורית למסטרס במועדון סנטה קלריטה שבקליפורניה.