צ'ארלס פרסי
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי

בשנת 1966, פרסי התמודד על תפקיד הסנאטור האמריקאי של אילינוי. בתו ולרי, בת ה-21, נרצחה בבית המשפחה בבוקר ה-18 בספטמבר, בסוף מסע הבחירות. נטען כי מותה נגרם על ידי פולש, אך הפשע מעולם לא פוענח למרות חקירה ממושכת.
פרסי ויריבו השעו שניהם את הקמפיין למשך מספר שבועות לאחר מותה של ולרי. הוא הביס את הסנאטור הדמוקרטי פול דאגלס (פרופסור לשעבר לפרסי באוניברסיטת שיקגו) עם 56 אחוז מהקולות.
לאחר שפרסי הופיע בתוכנית הטלוויזיה Face The Nation ב-15 בינואר 1967, עם שאר הסנאטורים הרפובליקנים החדשים שנבחרו, הנשיא לינדון ג'ונסון ציין בפרטיות שלדעתו פרסי יהפוך לנשיא משובח אם ההזדמנות תתעורר.
ב-12 בדצמבר 1967, הסנאטור פרסי נפגש עם נשיא דרום וייטנאם נויין ואן טיו והבטיח לו ש"אף אדם אחראי לא במפלגה הדמוקרטית ולא במפלגה הרפובליקנית תמך בנסיגה של ארצות הברית מדרום וייטנאם".
בשנת 1967, הסנאטור פרסי הציג הצעת חוק להקמת תוכנית להמרצת בניית דיור בעלות נמוכה. ההצעה של פרסי הייתה הראשונה מסוגה שהעניקה בעלות על בתים למשפחות מעוטות הכנסה, והיא זכתה לתמיכה חזקה מהרפובליקנים הן בבית הנבחרים והן בסנאט, אם כי בסופו של דבר לא עברה. כשנשאל מדוע בחר דיור להצעת החקיקה הגדולה הראשונה שלו, אמר פרסי: "מכל הבעיות שנתקלתי בהן במהלך שלוש שנים של קמפיין, תחילה עבור המושל ולאחר מכן עבור הסנאט, נראה שהחמור ביותר בהשלכותיהן לעתיד הן הבעיות של האזורים המדרדרים בעיר ובאזור הכפרי, חוסר ההתאמה של הדיור". פרסי הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968  ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית,  הצטרף לרפובליקנים של רוקפלר בהצבעה נגד המועמדויות לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת'  וג'ורג' הרולד קארסוול, אבל כן הצביע לוויליאם רנקוויסט ב-1971.
כשהיה בסנאט פחות משנתיים, פרסי הוזכר כתקווה רפובליקנית למועמדות לנשיאות ב-1968. בעל הטור של הניו יורק טיימס ג'יימס רסטון התייחס אליו כ"הכתבה הפוליטית החמה ביותר במפלגה הרפובליקנית". ב-1970, פרסי דיבר על ההנאה שלו מהאוטוביוגרפיה של מלקולם אקס, ואמר "כל אדם לבן צריך לקרוא את זה".
ב-1972 ביקש פרסי כהונה שנייה לסנאט. בבחירות הכלליות הוא הביס את חבר הקונגרס רומן פוצ'ינסקי בסחף הרפובליקני. הוא ויתר על מקומו בוועדת ההקצאות החשובה של הסנאט עבור אחד בוועדת יחסי החוץ.
הסנאטור פרסי בשנת 1974 הציג חקיקה המאפשרת את הגבלת המהירות המרבית הלאומית קבועה במהירות 55 מייל לשעה (89 קמ"ש), שהפכה לחוק בינואר 1975, נשארה בתוקף עד שתוקנה ב-1987 כדי לאפשר נסיעה במהירות 65 מייל לשעה (105 קמ"ש) בכבישים מהירים כפריים בין מדינות ולבסוף בוטל ב-1995.
ב-1978, כשפרסי השלים את כהונתו השנייה, הוא נראה בלתי מנוצח. פרסי נחשב כה חזק עד שהמפלגה הדמוקרטית לא הצליחה לשכנע אף מועמד רציני לאתגר אותו בבחירות של אותה שנה. אלכס סיית', מועמד לסוס שחור, היה האתגר הדמוקרטי שלו. סיית' מעולם לא חיפש תפקיד נבחר, אבל כיהן כמינוי במועצת הערעורים של מחוז קוק במשך שתים עשרה שנים, תשע כיו"ר.
באותה תקופה, המוניטין של פרסי כרפובליקני מתון של רוקפלר, בניגוד לעמדות מדיניות החוץ הקשוחות לכאורה של סיית', הפך את פרסי לפגיע לפתע בשבועות שלפני הבחירות. פרסי פעל קודם לכן להרחבת הבסיס של המפלגה הרפובליקנית והיה חריג לגורמים שמרניים יותר. כשהוא חש את ההפסד הסביר שלו, פרסי יצא לטלוויזיה ימים לפני הבחירות, ובעיניים מלאות דמעות, הפציר במצביעי אילינוי לתת לו הזדמנות נוספת. הוא אמר, "קיבלתי את ההודעה שלך ואתה צודק... אני בטוח שעשיתי את חלקי בטעויות, אבל סדר העדיפויות שלך הוא שלי." הוא זכה בבחירות חוזרות ב-53% לעומת 46% של סיית'.
לאחר שהרפובליקנים זכו בשליטה בסנאט ב-1980, פרסי הפך ליו"ר ועדת יחסי החוץ. באותה שנה הוא ערך ארוחת צהריים לכבוד הקרמאפה ה-16 של טיבט בקפיטול ארצות הברית עם בודהיסטים ואנשי קונגרס טיבטים אחרים. הוא כיהן בסנאט עד תום כהונתו השלישית בינואר 1985, לאחר שהפסיד בקושי לחבר הקונגרס פול סיימון ב -1984. המבקרים האשימו את פרסי בכך שהקדיש יותר תשומת לב לענייני חוץ מאשר לנושאים הפנימיים של בוחריו. לאחר תבוסתו של פרסי, אף רפובליקני לא ניצח במירוץ לסנאטור באילינוי עד פיטר פיצג'רלד ב-1998, ואף רפובליקני לא יזכה שוב במושב הישן של פרסי.
בשנת 2006, כשכתבו על השפעת השדולות הפוליטיות על מערכת היחסים של ארצות הברית עם ישראל, כתבו התאורטיקנים הפוליטיים ג'ון מירשיימר וסטיבן וולט שהם מאמינים שההפסד של פרסי הוא תוצאה של קמפיין שניהלה נגדו הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים בישראל (AIPAC). הם מציינים שלמרות שיא הצבעה פרו-ישראלי בדרך כלל, פרסי עורר את זעמה של איפא"ק בכך שסירב לחתום על "מכתב 76" בחסות איפא"ק במחאה על "ההערכה מחדש" המאוימת של הנשיא פורד על מדיניות המזרח התיכון של ארצות הברית ב-1975. פרסי גם כינה את מנהיג אש"ף יאסר ערפאת "מתון" יותר מכמה פלסטינים אחרים. מוקדם יותר באותה שנה, פרסי ויו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, דנטה פאסל, טענו כי קרל לינאס, מפקד מחנה ריכוז לשעבר שהיה אמור להיות מגורש מפנסילבניה לאסטוניה ששיקר במסמכים שבהם השתמש כדי להיכנס לארצות הברית, צריך לא יישלח לברית המועצות. נמצא כי לינאס הורה והשתתף ברציחות של יהודים ואסירים אחרים. השקפתו של פרסי, המשותפת לפאסל, חבר בית הנבחרים דונלד ל. ריטר מפנסילבניה, וועדת הלסינקי, הייתה שיש לגרש את לינאס, רק לא לברית המועצות מכיוון שזו "תהווה הכרה שברית המועצות השתלטה רשמית על אסטוניה".
בהיותו בסנאט, פרסי היה פעיל בעניינים עסקיים ובינלאומיים. למרות שהוא בחן את האפשרות להתמודד לנשיאות גם ב-1968 וגם ב-1976, הוא לא התמודד באף פעם. במהלך שנות ה-70 המוקדמות, הוא התעמת עם הנשיא ניקסון וביקר את התנהלותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנת 1977, פרסי והסנאטור יוברט ה. האמפרי - בתגובה לאמברגו הנפט של אופ"ק ב-1973 ומחירי האנרגיה הגבוהים בכלל - הקימו את הברית לחיסכון באנרגיה  כדי לעודד מחויבות לאומית להתייעלות אנרגטית. פרסי היה היו"ר המייסד של הארגון.
פרסי הוזכר שוב לנשיאות בשנים 1980 ו-1988, אך מועמדותיו לא התקדמו מעבר לשלב החקר. ב-1981, שלושה חברי קונגרס (ביל שטראוס, איליין ניופורט וג'ים אידלה) מוועדת המשנה של פרסי לאנרגיה, הפצת נשק גרעיני ותהליכי ממשלה הקימו את הקבוצה הפוליטית-סאטירה "צעדי הקפיטול", שהופיעה במשך 40 שנה.
אולי המעשה החשוב ביותר של פרסי, ומורשתו הארוכה ביותר, היה סיום הנוהג של מינויים של שופטים פדרליים מתוך מאגר מועמדים שנוצר על ידי קבלני הקולות הפוליטיים של שיקגו. הוא יישם מערכת של התייעצות וייעוץ מקבוצות של מומחים משפטיים, לרבות לשכת עורכי הדין המקצועית, פרקטיקה שנחשבה לחדשנית באותה תקופה. אחד המועמדים שלו, ג'ון פול סטיבנס, נבחר על ידי הנשיא ג'רלד פורד כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.