stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלוטרון

מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית Y-12 באוק רידג' שבו בוצעה העשרת אורניום באמצעות קלוטרונים, לקבלת האיזוטופ הבקיע אורניום-235.
קלוטרון (באנגלית: Calutron) הוא מכשיר שתוכנן ופותח לצורך העשרת אורניום בראשית הגישושים המדעיים של פרויקט מנהטן, שבו פותחו ויוצרו פצצות האטום במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא פותח על ידי הפיזיקאי האמריקאי ארנסט לורנס על בסיס המצאתו הקודמת, הציקלוטרון, לצורך הפרדת איזוטופים. השם "קלוטרון" (Calutron) נגזר מהמילים: "ציקלוטרון", "אוניברסיטה" ו"קליפורניה", כמחווה ללורנס, ולאוניברסיטת קליפורניה שבה הומצא. הקלוטרון שימש להעשרת אורניום בקנה מידה גדול במפעל Y-12 באתר הגרעיני הגדול באוק רידג' שבמדינת טנסי. האורניום המועשר שיוצר באמצעותו במפעל שימש בפצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
הקלוטרון דומה בעקרון פעולתו לעקרון הפעולה של ספקטרומטר מסה. חומר מיונן מואץ על ידי שדות חשמליים, ומוסט ממסלולו באמצעות שדות מגנטיים. היונים מתנגשים לבסוף בלוח, ומייצרים זרם חשמלי מדיד. מכיוון שליונים של איזוטופים שונים של אותו חומר ישנו מטען חשמלי זהה אך מסותיהם שונות, האיזוטופים הכבדים יותר מוסטים פחות על ידי השדה המגנטי, מה שגורם לקרן החלקיקים להתפצל לכמה אלומות כתלות במסה, כשכל אלומה פוגעת בלוח במקום שונה. ניתן לחשב את מסת היונים על פי עוצמת השדה המגנטי והמטען החשמלי של היונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו ויוצרו באוק רידג' קלוטרונים שהתבססו על עיקרון זה כדי להפיק כמויות ניכרות של אורניום-235 ברמת ניקיון גבוהה, שהוא האיזוטופ הבקיע של אורניום ששימש בפצצה. ההפרדה לצורך קבלת איזוטופ זה התבצעה על ידי ניצול הבדל המסה (הקטן) בינו לבין האיזוטופים האחרים (הבלתי בקיעים) של האורניום.
ההפרדה האלקטרומגנטית לצורך העשרת אורניום נזנחה לאחר המלחמה לטובת שיטת ההפרדה בדיפוזיה גזית, שהייתה מסובכת יותר אך גם יעילה יותר. אף שמרבית הקלוטרונים של פרויקט מנהטן פורקו בסוף המלחמה, חלקם נותרו בשימוש כדי לייצר דגימות מועשרות של איזוטופים של יסודות שנכרו בטבע, למטרות צבאיות, מדעיות ורפואיות.
התפתחות המחקר

אף שהוכח שהתהליך עובד, עדיין נדרש מאמץ ניכר לפני שניתן יהיה לבדוק אב-טיפוס בשטח. לורנס ריכז צוות של פיזיקאים כדי להתמודד עם הבעיות, שכלל את דייוויד בוהם, אדוארד קונדון, דונלד קוקסי, תאודור פורסטר, אירווינג לאנגמיור, קנת רוס מקנזי, פרנק אופנהיימר, רוברט אופנהיימר, ויליאם פרקינס, ברנרד פיטרס וג'וזף סלפיאן. בנובמבר 1943 הצטרפה אליהם קבוצת משימה בריטית בראשות אוליפנט, שכללה את הפיזיקאים האוסטרליים הארי מסי ואריק בורופ, ופיזיקאים בריטיים כמו ג'ואן קוראן ותומס אליבון.
ללורנס היה בברקלי ציקלוטרון גדול בבנייה, עם מגנט בגודל 184 אינץ' (470 ס"מ). הוא הוסב לקלוטרון, והופעל לראשונה ב-26 במאי 1942. כמו בגרסת ה-37 אינץ', גם קלוטרון זה נראה במבט מלמעלה כמו אות C ענקית. המפעיל ישב בקטע הפתוח, ומשם היה יכול לווסת את הטמפרטורה, לכוונן את מיקום האלקטרודות, ואפילו להחליף רכיבים דרך מנעל אוויר במהלך פעולתו. הקלוטרון החדש עם המגנט החזק יותר לא שימש לייצור אורניום מועשר, אלא לניסויים עם מקורות יונים מרובים. היה לפיכך צורך בתאי איסוף נוספים, וכך גם גדלה התפוקה באופן ניכר.
הבעיה הייתה שאלומות היונים התערבבו ופגעו זו בזו, ויצרו סדרה של תנודות שכונו "גיבוב" (hash). בספטמבר 1942 המציאו רוברט אופנהיימר וסטן פרנקל מעין טריז מגנטי, שמזער את ההפרעה והביא לפליטת אלומות טובות וממוקדות של יוני אורניום. היו אלה יריעות של ברזל ברוחב של כמטר אחד, שחוברו לראשו ולתחתיתו של מכל הוואקום. הטריזים השפיעו בכך שהגדילו מעט את השדה המגנטי בצורה שסייעה במיקוד קרן היונים. העבודה על שיפור הטריזים הללו נמשכה עד 1943.
בורופ ובוהם בחנו לימים את המאפיינים של פריקה חשמלית בשדה מגנטי, הידועה כיום בשם דיפוזיית בוהם. מחקריהם על תכונות של פלזמות תחת השפעה של שדה מגנטי, שימשו לאחר המלחמה במחקרים על היתוך גרעיני מבוקר. בעיות טכניות אחרות היו רגילות יותר אך לא פחות חשובות. אף שלאלומות היונים הייתה עוצמה נמוכה, הן עדיין יכלו, לאחר שעות פעולה רבות, להמיס את תאי האיסוף. לפיכך נוספה מערכת קירור מים לתאי האיסוף ולמכלים. פותחו גם נהלים לניקוי ה"זבל" שהתעבה בתוך מכל הוואקום. בעיה נוספת הייתה חסימה של החריצים על ידי לכלוך, מה שגרם לאלומות היונים להתפזר, או להיחסם ולהיפסק לחלוטין.
הכימאים נאלצו למצוא דרך לייצר כמויות של אורניום טטרכלורידי (UCl4) מתחמוצת אורניום (נייר השתמש באורניום ברומיד). בתחילה ייצרו אותו באמצעות מימן, כדי לחזר את האורניום הטריאוקסידי (UO3) לאורניום דו-חמצני (UO2), שאז הגיב באמצעות פחמן טטרכלורידי (CCl4) לייצור האורניום הטטרכלורידי המבוקש. צ'ארלס קראוס הציע שיטה טובה יותר לייצור אורניום טטרכלורידי בכמות גדולה, שהייתה כרוכה בתגובה של תחמוצת אורניום עם פחמן טטרכלורידי בתנאי חום ולחץ גבוהים. הריאקציה יצרה אורניום פנטכלורידי (UCl5) ופוסגן (COCl2). אורניום טטרכלורידי הוא חומר היגרוסקופי, כך שהעבודה איתו הייתה צריכה להתבצע דרך תיבת כפפות שנשמרו יבשות באמצעות זרחן פנטאוקסידי (P4O10). נוכחותו של פוסגן, שהוא גז רעיל קטלני, חייבה את הכימאים ללבוש מסכות גז בעת הטיפול בו.
מתוך 19.6 מיליון דולר שהוצאו על מחקר ופיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית, 18 מיליון דולר (92 אחוז) הוצאו במעבדת הקרינה של לורנס בברקלי, ובאמצע 1944 עבדו בה כ-1,200 איש. עבודות מחקר נוספות נערכו באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת פרדו, וכן על ידי התאגיד טנסי איסטמן. במהלך 1943 עבר הדגש ממחקר לפיתוח, להנדסה ולהכשרת עובדים שיפעילו את מתקני הייצור באוק רידג' שבטנסי.
תכנון

ניתן לייחס חלק גדול מההתקדמות במחקר ובפיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית לסגנון מנהיגותו של לורנס. האופטימיות, החוצפה וההתלהבות שלו היו מדבקות. אנשי הצוות שלו עבדו שעות רבות, ומנהלני אוניברסיטת קליפורניה עקפו מכשולים ביורוקרטיים כדי לקדם את הפרויקט אף שכלל לא ידעו מה מטרתו. אנשי הממשל הפדרלי החלו לראות בפיתוח מהיר של פצצות אטום, כך שניתן יהיה באמצעותן להשפיע על תוצאות מלחמת העולם הנוכחית, אפשרות אמיתית וברת ביצוע. וניבר בוש, ראש המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), שפיקח מטעם הממשל על הפרויקט, ביקר בברקלי בפברואר 1942 ומצא את האווירה שם "מעוררת ומרעננת". ב-9 במרץ 1942 הוא דיווח לנשיא פרנקלין רוזוולט, כי ייתכן שניתן לייצר מספיק חומר לפצצה כבר באמצע שנת 1943, על סמך הערכות חדשות של רוברט אופנהיימר שהמסה הקריטית הדרושה לפצצה היא כדור אורניום-235 טהור, שמשקלו בין 2 ל-2.5 קילוגרם.
הניסויים עם המגנט בגודל 184 אינץ' הובילו לבניית אב-טיפוס של קלוטרון שכונה XA. הוא כלל מגנט מלבני של שלושה סלילים, עם שדה אופקי שבו יכלו מכלי הקלוטרון לעמוד זה לצד זה, וארבעה תאי ואקום שבכל אחד מהם מקור כפול של חומר להפרדה. ב-25 ביוני 1942 התקיימה ישיבה של ועדת S-1, ובה נקבע שחברת סטון אנד ובסטר תהיה הקבלן הראשי של הפרויקט לענייני תכנון והנדסה. בישיבה גם עלתה הצעה להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג' שבטנסי, ושם גם יוקמו מתקני פרויקט מנהטן האחרים, כך שירוכזו באתר אחד מטעמים כלכליים וביטחוניים. לורנס התנגד בגלל רצונו להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית קרוב יותר לברקלי. אזור סכר שסטה בצפון קליפורניה נבחן כאתר אפשרי למפעל האלקטרומגנטי עד ספטמבר 1942, כשאז הסיר לורנס את התנגדותו.
הצבא קיבל אחריות על פרויקט מנהטן ב-17 בספטמבר 1942, ובריגדיר גנרל לסלי גרובס מונה למנהלו, אך רק ב-1 במאי 1943 קיבל הצבא לידיו רשמית את כל חוזי ההפעלה בין ה-OSRD הפדרלי ואוניברסיטת קליפורניה.
בין אוקטובר 1942 לנובמבר 1943 ביקר גרובס מדי חודש במעבדת הקרינה בברקלי. דו"חות הצביעו על כך שבהשוואה לתהליך האלטרנטיבי שמבוסס על דיפוזיה גזית, או אפילו בהשוואה לבניית כור גרעיני לייצור פלוטוניום, זמן הבנייה של מפעל הפרדה אלקטרומגנטית יהיה ארוך יותר, ידרוש חומרים נדירים ויקרים יותר, וידרוש יותר כוח אדם ויותר חשמל להפעלתו. עלות קילוגרם חומר בקיע תהיה לפיכך גדולה יותר. מצד שני, בעוד שתהליכי ההפרדה האלטרנטיביים עדיין עמדו פני קשיים טכניים מרובים, התהליך האלקטומגנטי הוכח כעובד, וכן ניתן היה לבנותו בהדרגה ובשלבים, כך שיתחיל מיד להפיק חומר בקיע.
מעבדת הקרינה בברקלי העבירה תכנונים ראשוניים של מפעל הייצור לקבלן הבנייה סטון אנד ובסטר לפני סוף השנה, אך עניין אחד חשוב נותר עדיין בסימן שאלה. אופנהיימר טען שהאורניום בפצצה חייב להיות ברמת ניקיון של 90% אורניום-235 טהור. אדוארד לופגרן ומרטין קמן חשבו שלא ניתן להשיג זאת ללא שלב שני של העשרה. שני השלבים נודעו כאלפא ובטא. במרץ 1943 אישר גרובס הקמה של חמישה מסלולי אלפא ושני מסלולי בטא. בספטמבר אישר גרובס הקמה של ארבעה מסלולי אלפא נוספים שנודעו כאלפא 2, ועוד שני מסלולי בטא שיקבלו כקלט את התפוקות של מסלולי אלפא, ויגבירו את העשרת האורניום לרמות טהורות עוד יותר.
לקריאה נוספת

Manhatten: The Army and the Atomic Bomb, by Vincent C. Jones, Center of Military History, United States Army, Washington D.C., 1985
The New World 1939/1946, by Richard G. Hewlett and Oscar E. Anderson, University Park: Pennsylvania State University Press, 1962
Atomic Energy for Military Purposes: The Official Report on the Development of the Atomic Bomb under the Auspices of the United States Government, 1940–1945, by Henry DeWolf Smyth, 1945
The Road to Trinity: A Personal Account of How America's Nuclear Policies Were Made, by Kenneth Nichols, Morrow, New York, 1987
Preparative Scale Mass Spectrometry: A Brief History of the Calutron, by Alfred L. Yergey and A. Karl Yergey, Journal of the American Society for Mass Spectrometry, 1997
ביאורים

↑  אחוז האורניום-235 בעפרות שבמכרות האורניום שבטבע, הוא כ-0.7 אחוז
↑  HERMES הם ראשי תיבות של "Heavy Elements and Radioactive Material Electromagnetic Separator" ("מפריד אלקטרומגנטי של יסודות כבדים וחומר רדיואקטיבי")
הערות שוליים

↑  Jones 1985, p. 12
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 42
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 43
↑  John R. de Laeter, John Karl Böhlke, P. De Bièvre, H. Hidaka, H. S. Peiser, K. J. R. Rosman, P. D. P. Taylor, Atomic weights of the elements. Review 2000 (IUPAC Technical Report), De Gruyter, ‏1 בינואר 2003
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 44
↑  Smyth 1945, p. 189
↑  Hewlett & Anderson 1962, pp. 56–58
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 58
↑  Jones 1985, p. 124
↑  Smyth 1945, p. 192
1 2  Hewlett & Anderson 1962, p. 92–93
↑  Smyth 1945, p. 188
↑  Jones 1985, p. 123
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 61
↑  Lawrence and his Laboratory: The Calutron
↑  Jones 1985, pp. 46-47
↑  Jones 1985, p. 70
↑  Jones 1985, p. 120
↑  Jones 1985, p. 125
↑  Jones 1985, pp. 117–118
↑  Jones 1985, pp. 128–129
↑  Jones 1985, p. 130
↑  Jones 1985, p. 134
↑  Jones 1985, p. 132
↑  Nichols 1987, p. 42
↑  D. Ray Smith, Miller, key to obtaining 14,700 tons of silver Manhattan Project, Oak Ridger
↑  Jones 1985, p. 138
1 2  Jones 1985, p. 139
↑  Yergey & Yergey 1997, p. 947
↑  Jones 1985, p. 139
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 143
↑  Nichols 1987, p. 131
↑  Jones 1985, pp. 140–142
↑  Jones 1985, pp. 144–145
↑  Jones 1985, p. 148
↑  Jones 1985, p. 536
↑  Hewlett & Anderson 1962, pp. 624–625
↑  Hewlett & Anderson 1962, p. 646
↑  Planning for national park, federal officials tour Jackson Square, K-25, John Huotari
↑   ATOM MACHINES, סרטון בערוץ "British Movietone", באתר יוטיוב (אורך: 00:35)
↑  צבי אמיתי, הפצצה ההודית, על המשמר, 23 במאי 1974
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
תרשים של תהליך הפרדת האיזוטופים כפי שמתבצע בקלוטרון.
לוחות בקרה ומפעילים, בעיקר נשים צעירות, שמפעילות את הקלוטרונים. הן עבדו במשמרות שהקיפו את כל 24 שעות היממה.
מכל הוואקום של קלוטרון אלפא, שצורתו האות "C", מוסר מהמגנט יחד עם תאי האיסוף שבקצהו התחתון.
מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית Y-12 באוק רידג' במהלך בנייתו.
קלוטרונים מוצבים בטבעת ההיקפית של "מסלול מרוצים אלפא", במפעל ההפרדה האלקטרומגנטית Y-12 באוק רידג'.
תרשים אצטדיון לתחרויות אתלטיקה; מסלולי המרוץ נמצאים בטבעת ההיקפית. מפעל קלוטרונים כונה "מסלול מרוץ" בשל דמיונו למסלולי המרוץ האתלטיים.
'מסלול מרוץ' אלפא 2. ארבעה מסלולים כאלה נבנו באוק רידג'.
קלוטרונים ב'מסלול מרוץ' בטא, השלב השני והמתקדם בהשוואה למסלולי אלפא. במסלולי בטא היו פחות תאי קלוטרונים, וצורתם הייתה מלבנית (ולא אליפטית) כדי לייעל את התחזוקה שלהם.
שביתת הנהגים (1931)

שביתת הנהגים בשנת 1931 היא שביתה של נהגי משאיות ואוטובוסים יהודים וערבים נגד ממשל המנדט הבריטי בתביעה לבטל מיסים שהוטלו עליהם. השביתה מהווה דוגמה להתגבשות דפוסי השליטה הפוליטית בכלכלת היישוב, עם השפעות ברורות על דפוסים דומים שהתפתחו מאוחר יותר במדינת ישראל.
השביתה פרצה ב-3 בנובמבר 1931, והיוותה את המקרה היחיד בו חברות תחבורה ונהגים יהודים וערבים התארגנו ביחד בשל אינטרס כלכלי משותף - אינטרס זה עשוי היה להוביל לשיתוף פעולה רחב יותר נגד הבריטים בהנהגת אותה בורגנות עירונית שנדחקה לפינה. את השביתה הובילו שרגא גורן וחסן אלדג'ני.
הארגון המשותף שהכריז על השביתה כלל חברות בעלות צי של כלי רכב, בעיקר בבעלות של ערבים שעסקו בתחבורה ציבורית ובתיירות; קואופרטיבים של יהודים שעסקו בתחבורה ציבורית; ובעלים פרטיים של משאיות או אוטובוסים, ערבים כיהודים. בימי השביתה עצמה הצטרפו גם בעלי המכוניות הפרטיות, שהיוו כרבע מסך כל כלי הרכב בארץ.
הכבדת נטל המיסים והמכסים על התחבורה המוטורית ייקרה את שירותי התחבורה וההובלה ואת התחבורה הפרטית, לכן נוצרה עד מהרה חזית רחבה ביותר נגד מדיניות הממשלה. חזית זו כללה את הסוחרים, שהוצאותיהם עלו, ואת הציבור הרחב, שהשתמש בשירותי התחבורה שהתייקרו.
שביתת הנהגים הייתה כוללת והיא שיתקה את התחבורה בארץ לתשעה ימים. בסופה ב-11 בנובמבר 1931 נכנעה הממשלה לנהגים, מתוך חשש שבתוך כמה ימים תתפשט השביתה גם אל מגזר הסוחרים, יהודים וערבים כאחד. במהלך השביתה היו הפגנות משותפות שהדגישו את האינטרס המשותף של כלל התושבים נגד הממשלה הבריטית.
השאיפות להטלת המיסים והמכסים, שהביאו לפרוץ השביתה, נבעו מהגירעון של הבריטים שפעלו לפיתוח תשתית תעבורתית, בין היתר באמצעות הנחת מסילות ברזל לרכבות. אולם רוב הציבור העדיף להשתמש בשירותי הסעה של אוטובוסים ומשאיות, שהיו זולים יותר. בתגובה הכבידה ממשלת בריטניה את המיסים והמכסים, אולם ההכבדה לא תאמה את המדיניות שננקטה במדינות השכנות, אשר נשלטו על ידי ממשלת המנדט, לכן עוררה התנגדות הולכת וגדלה. הראשונים שהתארגנו בתביעות לממשלה הבריטית היו בעלי החברות הערביות, אולם כשצעדיהם נכשלו הם הבינו שיש לארגן לשביתה גם את המפעילים הבודדים ואת הקואופרטיבים, יהודים וערבים. את המגמה הזאת ניסתה תנועת העבודה הציונית למנוע, באמצעות שליטה פוליטית בכלכלה ועידוד פוליטי של הפרדה כלכלית[דרוש מקור]. בסופו של דבר, הייתה זו ההנהגה הציונית שהביאה את הבריטים לוותר על כוונותיהם, כדי למנוע פריצתה של שביתת מסחר כללית.
הערות שוליים

↑  א. סדומי, כשפח בנזין עלה 34 גא"י, דבר, 18 ביוני 1972
ריכרד פדר

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1875 Václavice, צ'כיה 
 פטירה:  18 בנובמבר 1970 (בגיל 95) ברנו, צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בברנו 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 תקופת הפעילות:  ? – 18 בנובמבר 1970 
 תפקידים נוספים:  מרא דאתרא, רב ראשי 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של ברנו (2003)  מסדר טומאש מסריק  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
לוח זיכרון על קיר בית מגוריו
ריצ'רד פדר (בצ'כית: Richard Feder;‏ ואצלוויצה (אנ'), 26 באוגוסט 1875 – ברנו, 18 בנובמבר 1970) היה מלומד יהודי-צ'כי, רב, אסיר במחנה טרזיינשטט, מתרגם ספרותי וסופר.
קורות חייו

ריכרד פדר למד בבית ספר יהודי-גרמני בבנשוב (אנ'), ואחר כך סיים את לימודיו בגימנסיה הפיאריסטית בפראג. לאחר מכן למד פילוסופיה בווינה ובתום לימודיו למד בסמינר הרבנים בעיר. בין השנים 1896–1903 למד במכון לתרגום ספרות עברית. הוא כתב יצירות היסטוריות על תולדות הקהילות היהודיות, כמו גם ספרי לימוד רבים ויצירות אקדמיות פופולריות על האמונה היהודית.
לאחר סמיכתו לרבנות ומינויו לרב בשנת 1903, הוא עבד תחילה בקויטין (אנ'), אחר כך בלוני (אנ')
וברודניצה נאד לאבם (אנ'), לפני שהגיע לבסוף לקולין בשנת 1917, שם כיהן כרב הקהילה היהודית של קולין בין השנים 1917–1942 ו-1945–1953. הוא גם לימד באקדמיה המסחרית בקולין.
לאחר כניסת הכוחות הגרמנים לצ'כיה, (עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה) הבין את הסכנה האורבת לאוכלוסייה היהודית ולכן ניסה לארגן את הגירת היהודים לארץ שאינה בשליטת הנציונל-סוציאליסטים. ב-26 באפריל 1939 כתב מכתב למשרד הרווחה והבריאות ובו פירט את רעיונותיו להגירה המונית של יהודים. במכתב כבר הציע את הצעדים הארגוניים הראשונים ודיבר על קבוצה של כ-500 יהודים מהעיר. עם זאת, אף אחת מהתוכניות הללו לא מומשה (מהן ההגירה לגיאנה הצרפתית הייתה המבטיחה ביותר).
Moritz Reininghaus | Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur (bundesstiftung-aufarbeitung.de)
ב-1942, בגיל כמעט 67, הוא גורש למחנה הריכוז טרזינשטט מצפון לפראג. הוא שרד את השואה, ולאחר שחרורו ב-1945, הוא שוב קיבל לידיו את תפקידו כרב בקולין. ב-1953 נשלח לברנו, שם הפך תחיחלה לרב מחוזי מוראביה-שלזיה שמושבו היה בברנו, לאחר מכן לרב הראשי ב-1961, ונשאר בתפקיד זה 17 שנים, עד מותו.
ב-1947 כתב את הספר "טרגדיה יהודית" (Židovská tragedie), שהוא אחד הפרסומים הראשונים על השואה בצ'כוסלובקיה. זהו אחד הדיווחים הבודדים על התנסותו של רב במחנה ריכוז. העיתונאי מוריץ ריינינגהאוס אמר את הדברים הבאים במהלך ערב קריאה בפוטסדאם ב-2006:
"למרות שהמחבר נמנע במידה רבה מלתאר את חוויותיו הקיצוניות, כמו כאב פיזי, הטקסט שלו מצליח להרוס אגדה שאפשר לקרוא לה גם שקר. כידוע, התעמולה הנציונל-סוציאליסטית רצתה להשתמש ב"גטו" טרזיינשטט כדי לגרום לכל העולם להאמין כי היהודים זוכים ליחס אנושי ביותר. לא רק שהצלב האדום הוטעה, אלא שלעיתים קרובות הנרדפים עצמם האמינו שזהו מקום בטוח לקשישים ומיוחסים. לעיתים קרובות הם נתנו את כספם האחרון, כדי להגיע ל"עיר לדוגמה"."
משפחתו

פדר איבד את כל משפחתו במהלך השואה.
בנו ויקטור גורש לגטו זמושץ' ב-28 באפריל 1942, שם נרצח לבסוף.
רעייתו הילדה נפטרה ב-24 בדצמבר 1942 בטרזיינשטט.
בנו, אבז'ן (Evžen), וכלתו רוז'נה (Růžena), וכן בנם בן השנתיים וחצי, יוסף, גורשו לאושוויץ ב-15 במאי 1944, ונרצחו שם.
בתו, רות, ובעלה, פאבל הלר, ובנם בן ה-15, וולטר, נרצחו באושוויץ ב-28 באוקטובר 1944.
אבני נגף על שם נרצחי משפחתו:
אשתו הילדה פדרובה
בנו אבז'ן פדר
נכדו יוזף פדר
כלתו רוז'נה פדרובה
כתביו

Židé a křesťané (1919)
Hebrejská učebnice (1923)
Židovská tragédie <Die jüdische Tragödie>, Kolín 1947
Kolínští židé (historická skizza) <Kolíni zsidók, történelmi vázlat>, in: Českožidovský kalendář (1927/28), 197–207
Sinaj (učebnice židovského náboženství) (1955)
Religiöses Leben in Theresienstadt, in:Theresienstadt, hg. vom Rat der jüdischen Gemeinden in Böhmen und Mähren, Wien 1968
Židovské besídky. Kniha první. Pro zábavu a poučeni dospělejší mládeže židovské Ph.Dr. Richard Feder, Rabin.
Jüdisches Unterhaltungsbuch, I. Band. Für die Unterhaltung und Belehrung der erwachsenen
Geschichte der Juden in Olfen: Jüdisches Leben im katholischen Milieu einer Kleinstadt, Braunschweig, 1879
Jüdische Tragödie – letzter Akt, Potsdam : Verl. für Berlin-Brandenburg, 2004, Dt. Ausg., 1. Aufl.
Haleluja. Hebrejská řeč (1936) Reprint 2006 (ISBN 80-86057-39-9)
לקריאה נוספת

Zuzana Peterová: Richard Feder. Michael Philipp Verlag. Verlag für Berlin-Brandenburg, Potsdam 2004. Serien: Schriftenreihe des Wilhelm-Fraenger-Instituts Potsdam, Bd. 7. G plus G, Prag 2004.
ראו גם

ריכרד פדר בקטלוג הספרייה הלאומית של צ'כיה
ריכרד פדר בקטלוג הספרייה הלאומית הגרמנית
הערות שוליים

1 2 3  Richard Feder, Lebenslauf auf holocaust.cz, online auf: www.holocaust.cz/.../feder
↑  Dopis rabína Richarda Federa Ministerstvu sociální a zdravotní správy ve věci vystěhování kolínských Židů  (Brief des Rabbiner Richard feder an das Ministerium für Soziales und Gesundheit...), 26. April 1939, online auf: holocaust.cz/.../zidu
↑  Richard Feder: Židovská tragédie: dějství poslední (The Jewish Tragedy: The Final Act), 1947, hier zitiert aus dem AusschnittMezi okupací a deportací, online auf: holocaust.cz/...deportaci
↑  PhDr. Richard Feder, Lebenslauf in der Internetová encyklopedie dějin města Brna (Online-Enzyklopädie der Stadt Brünn), online auf: encyklopedie.brna.cz/...
↑  העיתונאי מוריץ רייניגהאוס
↑  holocaust.cz: HILDA FEDEROVÁ, abgerufen am 14. April 2017
↑  holocaust.cz: VIKTOR FEDER, abgerufen am 14. April 2017
↑  holocaust.cz: EVŽEN FEDER, abgerufen am 14. April 2017
↑  holocaust.cz: RUTH HELLEROVÁ, abgerufen am 14. April 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301667005171  GND: 129209406  ISNI: 0000 0000 7997 7076  LCCN: no2004074641  NKC: jk01030807  NTA: 151633843  SUDOC: 113593430  VIAF: 305120858   WorldCat (עם VIAF): 305120858 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ריכרד פדר".
שדות פלנדריה

לוח הזיכרון לשיר "בשדות פלנדריה"
שדות פלנדריה (באנגלית: Flanders Fields) הוא שם רווח בשפה האנגלית לשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה בשטחן של הפרובינציות הבלגיות פלנדריה המערבית ופלנדריה המזרחית, כמו כן גם של חבל הארץ נור-פה דה קאלה. שלושת חבלי הארץ מהווים אזור הנקרא פלנדריה הצרפתית.
תיאור

השם "שדות פלנדריה" מתקשר בעיקר עם קרבות שקרו בסביבות אזור איפר בבלגיה, ביניהם: קרב איפר השני וקרב פשנדל וכן, בשל קו החזית המערבית שהתחיל מדרום ניופורט לאורך קו החוף הבלגי, דרך השדות אל צפון צרפת לפני שפנה מזרחה.
הביטוי נהיה פופולרי בעקבות שיר המלחמה "בשדות פלנדריה", שנכתב על ידי הרופא הצבאי ג'ון מק'קרי הקנדי שהושפע רבות ממאורעות הקרב במהלך שירותו שם.
חפירות בשטח הפקר בשדות פלנדריה.
כיום

כיום, מתקיימים במקום מרוצי רכיבת אופניים רבים. בנוסף, מתקיימים באזור טקסים שנתיים לזכר הנופלים.
ראו גם

בית הקברות והאנדרטה האמריקניים בשדה פלנדריה
הערות שוליים

↑  GENT-WEVELGEM’22 Preview: Contenders In Flanders Fields. PEZ cycling news.
↑  The History Behind the Official Memorial Day Flower, the Red Poppy. The Pioneer Woman.
שדות מוקשים בקרואטיה

מיקומים משוערים של שדות מוקשים חשודים בקרואטיה ב-2006
שלט אזהרה על שדה מוקשים שנותר ממלחמת העצמאות של קרואטיה
סימן שדה מוקשים סטנדרטי
שלט חוצות למען מודעות לגבי מוקשים
מגוב נוכרי המשמש לפינוי מוקשים בקרואטיה
נכון לדצמבר 2022, שטח שדות המוקשים בקרואטיה מוערך בכ-163.9 קילומטרים רבועים (63.3 מילים רבועים) של שטח. שדות המוקשים ממוקמים ב-29 יישובים בתוך 6 מחוזות. על פי ההערכות, הם מכילים כ-13,235 מוקשים יבשתיים, כמו גם נפלי תחמושת ממלחמת העצמאות של קרואטיה. אזורים החשודים כמכילים מוקשים מסומנים בכ-6,534 שלטי אזהרה.
ב-1990, בעקבות ניצחונה של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (אנ') על המפלגה הקומוניסטית של קרואטיה (אנ'), המתיחות האתנית בין הקרואטים לסרבים החריפה. לאחר הבחירות, הצבא העממי היוגוסלבי החרים את הנשק של כוחות ההגנה הטריטוריאלית בקרואטיה כדי למזער התנגדות אפשרית. ב-17 באוגוסט, המתיחות הסלימה למרד גלוי מצד הסרבים-קרואטים. הצבא העממי היוגוסלבי התערב, ומנע מהמשטרה הקרואטית להתערב. המרד התרכז באזורים המאוכלסים ברובם בסרבים, בעיקר בעיר קנין (אנ'),‏ ובאזורים ההיסטוריים ליקה (אנ'), קורדון (אנ'), באנובינה (אנ'), וסלאבוניה. מאוחר יותר, באזור בלתי רציף זה הוקמה הרפובליקה הסרבית של קראינה (אנ'). הרפבוליקה הסרבית של קראינה הצהירה על כוונתה להצטרף לסרביה (אנ'), וכתוצאה מכך הכריזה ממשלת קרואטיה על האזור כאזור בדלני. הסכסוך המשיך להסלים, עד לתחילתה של מלחמת העצמאות של קרואטיה במרץ 1991. ב-25 ביוני באותה שנה, הכריזה קרואטיה (יחד עם סלובניה) על עצמאותה עם התפרקות יוגוסלביה (אנ'). עד ינואר 1992, החזיקה הרפבוליקה הסרבית של קראינה בריבונות בגודל של כ-17,028 קילומטרים רבועים (6,575 מילים רבועים).‏
לאחר המלחמה, שטח בגודל של כ-13,000 קילומטרים רבועים (5,000 מילים רבועים) נחשד בתחילה כשדה מוקשים, אך הערכה זו צומצמה מאוחר יותר ל-1,174 קילומטרים רבועים (453 מילים רבועים) לאחר בדיקה פיזית.
נכון ל-4 באפריל 2013, בסך הכל נהרגו 509 בני אדם ו-1,466 נפצעו ממוקשים ב-1,352 תקריות בקרואטיה. 557 אזרחים ו-226 חיילים מהצבא הקרואטי נפגעו ממוקשים ב-1991–1995. ב-1996–1998, היו כ-100 נפגעים אזרחים ממוקשים בשנה בקרואטיה. מספר הנפגעים ממוקשים צנח לפחות מעשרה ב-2010. במהלך פעולות של פינוי מוקשים שהתרחשו ב-1996–1998, שבעה מהנדסים של הצבא הקרואטי נהרגו ו-18 נפצעו ממוקשים. מאז 1998, נהרגו 60 מהנדסים ממוקשים.
ישנה מסגרת נרחבת בקרואטיה לסיוע לנפגעי מוקשים ולמשפחותיהם. סיוע זה כולל טיפול רפואי, שיקום פיזי, תמיכה פסיכולוגית וחברתית, סיוע בתעסוקה והשתלבות בחברה, מודעות ציבורית וגישה לשירותים ציבוריים.
מאז 1998, ממשלת קרואטיה הוציאה כ-450 מיליון אירו על פעולות פינוי מוקשים. העלות לפינוי כל המוקשים הנותרים מוערך בכ-500 מיליון אירו. ההפסד הכלכלי לקרואטיה, עקב אובדן שימוש בקרקע בתוך שדות מוקשים חשודים, מוערך בכ-335 מיליון קונה (כ-47.3 מיליון אירו) לשנה.
הערות שוליים

1 2  "Minska situacija u RH". civilna-zastita.gov.hr. ארכיון מ-2021-03-07. נבדק ב-2020-11-06.
↑  OMA July 2014
↑  "Do 2026. razminirati 277,63 četvorna kilometra šuma". Glas Slavonije. ארכיון מ-2020-11-04. נבדק ב-2020-11-06.
↑  Hoare 2010, p. 117
↑  Hoare 2010, p. 118
↑  The New York Times 19 August 1990
↑  ICTY 12 June 2007
↑  The New York Times 2 April 1991
↑  The New York Times 3 March 1991
↑  The New York Times 26 June 1991
↑  Marijan 2007, p. 36
↑  Večernji list 7 March 2012
↑  HCR Programme, p. 1
↑  HCR Programme, p. 2
↑  tportal.hr 4 April 2013
↑  Halužan 1999, p. 145
↑  Halužan 1999, p. 148
↑  Index.hr 5 August 2011
1 2  Halužan 1999, p. 149
↑  HCR 2010, p. 8
↑  Slobodna Dalmacija 24 July 2012
↑  HCR Assistance
↑  tportal.hr 21 November 2012