stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסוחר מוונציה
המחזה והאנטישמיות

המחזה מועלה גם כיום על במות רבות, אף שהקהל המודרני יכול למצוא כי הנימות האנטישמיות המועלות בו הן בעייתיות. רבים התווכחו בדבר השאלה, האם היה שייקספיר אנטישמי, או האם המחזה עוסק באנטישמיות כתופעה. יש המתקשים לייחס לשייקספיר, לו מיוחסת הבנה דקה בנפש האדם, תכונה כאנטישמיות, ולכן מחפשים במחזה משמעות שתקהה את עוקצן של המילים הבוטות.[דרוש מקור]
שייקספיר לא הכיר יהודים, שכן אלו גורשו מאנגליה בשנת 1290, ושבו עשרות שנים לאחר מותו, בימי אוליבר קרומוול ויש להניח כי שייקספיר לא ראה יהודי מימיו. אך יש להניח כי גם לא ראה איטלקי, יווני או דני, ובכל זאת היטיב לתאר את דמותם של גיבורי העת העתיקה, ושל המלט נסיך דנמרק. שייקספיר אינו מקל על הבאים לנתח את המחזה. אל מול הדמות הסטריאוטיפית, של היהודי הקמצן, התככן, המלווה בריבית, העומדת כצל קודר אל מול האיטלקים העליזים, הצעירים, המהווים את שאר גיבורי המחזה, עומד שיילוק כאדם. אב דואג, בעל רצונות ורגשות, שגם רצונו לנקום באנטוניו מנומק היטב בעוול שנעשה ליהודים במהלך הדורות.
המחזה והאנטישמיות > הקריאה האנטישמית של המחזה

יהודי אנגליה הוגלו מהממלכה עוד בשנת 1290 ולא הורשו לשוב. אך גם בהיעדרם, הוצגו על הבמה האליזבתנית כקריקטורות דוחות, בעלות אפים מעוקלים ושיער אדום ומקורזל. דוגמה אופיינית היא מחזהו האנטישמי הארסי של כריסטופר מרלו, "היהודי ממלטה" המראה דמות סטריאוטיפית של יהודי, המתקרא בר אבא (כשמו של הפושע היהודי שאמור היה להיצלב אך שוחרר על ידי פונטיוס פילאטוס לבקשת ההמון היהודי, שסירב לקרוא לשחרר את ישו). היהודי ביצירתו של מרלו, וביצירות דומות, מתואר כרשע, תככן ותאב בצע.
קוראים רבים קוראים את "הסוחר מוונציה" כהמשך למסורת אנטישמית זו. הכותרת במהדורת הקוארטו המקורית הייתה "היהודי מוונציה", המראה כי המחזה נכתב לאור הצלחת "היהודי ממלטה". פרשנות רווחת למבנה המחזה מעמתת את מידת החסד הנוצרית עם נקמנותו של היהודי, הנעדר את חסד האל, ואינו מבין את משמעותו של החסד הנוצרי. יש הרואים בהתנצרותו של שיילוק משום "סוף טוב" לדמותו, כשם שסיפק שייקספיר "סוף טוב" גם לדמויות האחרות במחזה.
מעבר לכל הפרשנויות מצויה העובדה הפשוטה כי שיילוק אכן זומם להרוג את אנטוניו, ועומד על קבלת ליטרת הבשר שלו. ברור כי זו אינה התנהגות ראויה, וכי מדובר בראייה שלילית של שיילוק, המייצג כאן את עמו.
ב-8 בנובמבר 1937, ארגן מנהל התיאטרון הבווארי אירוע תרבותי בתיאטרון "רזידנץ" לרגל פתיחת תערוכת "היהודי הנצחי" במינכן. האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה הנאצית ובחלק השלישי שלו הוצגו סצנות שיילוק מתוך המחזה.
לאורך השנים, מקורות יהודים שונים התפלמסו עם הייצוג השלילי של יהודים במחזה. כך למשל, הרב שלמה יוסף זוין כתב מאמר, בשם "משפט שיילוק לאור ההלכה" בו הוא טוען כי דרישתו של שיילוק לליטרת הבשר מנוגדת להלכה היהודית, שכן בשרו של אנטוניו, ולמעשה חייו, אינם רכושו, אלא רכושו של אלוהים, ואסורים במקח וממכר, וכי שיילוק, שומר המצוות, אינו יכול לפנות לערכאות על מנת לאכוף סעיף זה. מאמרו של הרב זוין נלמד כיום בהקשרים שונים הקשורים באתיקה רפואית, ובכל הנוגע לסחר באיברים. בכל מקרה, גם לו היה תוקף מסוים להתחייבות, לא יכול היה שיילוק לבצע אותה, שכן חבלה והכאה בגופו של אדם אסורה מן התורה, במיוחד כשהחבלה עלולה להוביל לידי סכנת חיים ולאיסור לא תרצח.
המחזה והאנטישמיות > הקריאה האוהדת של המחזה

רבים קוראים את המחזה דווקא כדרישה לסובלנות דתית. שייקספיר יצר את שיילוק כדמות מורכבת, בעלת פנים רבות. היהודי שיילוק של שייקספיר אינו שונה מן הנוצרי באופן מהותי, בניגוד למפלצת האדם בר אבא, שיצר מרלו ב"יהודי ממלטה". שיילוק הוא אדם בעל חולשות אנוש, ובעל תכונות אנוש. בכמה מן התכונות הוא אף עולה על הנוצרים שסביבו. ביצירת דמות מורכבת זו שמר המחזה על כוחו אף בקרב הקהל המודרני.
בניגוד לגיבורים הנוצריים של המחזה, שיילוק אינו מרמה או גונב, אלא עומד על תנאי לו הסכים אנטוניו בחפץ לב. מאחורי משובתם של הצעירים הנוצריים, מסתתרת אי מוסריות, שאותה מעמיד שייקספיר אל מול דמותו של שיילוק, כמו זו של בסניו, החי על חשבונה של פורציה, או של ג'סיקה, הבוגדת באביה ובעמה, ועוד. "משפטו" של שיילוק בסוף המחזה אינו משפט הוגן, כאשר ה"שופט", בלתזר, הוא למעשה פורציה הדנה את שיילוק ללא כל סמכות אמיתית לעשות כן. כך, שייקספיר אינו בוחן את מניעיו של שיילוק, אלא מראה כי אותם אנשים ממש המגנים את שיילוק על אי יושרו, הם שמשתמשים בתעלולים בלתי הגונים על מנת לנצח בוויכוח עמו.
שחקנים מודרניים יכולים, אם כן, לשחק את "הסוחר מוונציה" לא כמחזה אנטישמי, אלא אף כמחזה אנטי נוצרי, המראה על שטחיותה של המחילה הנוצרית, אל מול מושג החטא היהודי. למרות זאת, נראה כי שייקספיר לא התכוון לכתוב מחזה אנטי נוצרי, וכי לא היה בקיא בדת היהודית, אך ייתכן שרצה לתקוף את הצביעות הרווחת בזמנו.
בפיו של שיילוק שם שייקספיר את מונולוג שנחשב בעיני רבים לאחד המונולוגים היפים והמרגשים שנושאת דמות שייקספירית:
ואין ליהודי עיניים? אין ליהודי ידיים, איברים, צורה, חושים, מאוויים, רגשות? ולא כמו הנוצרי מאותו הלחם הוא אוכל, באותם כלי נשק הוא נפצע, באותן מחלות הוא מתייסר, באותן רפואות הוא מתרפא, באותו קיץ חם לו ובאותו חורף קר לו? אם תדקרו אותנו - לא נזוב דם? אם תדגדגו אותנו - לא נצחק? אם תרעילו אותנו - לא נמות? ואם תתעללו בנו - האם לא נתנקם?
המקור באנגלית
המחזה והאנטישמיות > שיילוק בביקורת האנגלית

אם עד למאה ה-18 שיילוק גולם בבריטניה כדמות קומית של קמצן בדומה לפנטלונה של הקומדיה דל'ארטה, ובחצי השני של המאה ה-18 כמפלצת זדונית, הרי שמהמאה ה-19 ואילך שיילוק הלך והצטייר כדמות טרגית של אדם.
כתב ויליאם הזליט: "שיילוק הוא שונא טוב, "אדם שלא פחות חטאו לו מאשר חטא". אם הרחיק לכת בנקמתו, הרי שיש לו עילות חזקות לשנאתו כלפי אנטוניו, אותה מסביר בכח שווה של רהיטות והגיון. הוא נראה כאוצר הנקמה של עמו; אשר ההרגל של דאגות מפני עלבונות ופגיעות יומיומיות הקשה את מזגו בקמצנות מתמשכת, והקשיחו כנגד הבוז של האנושות, מה שמוסיף רק מעט ליומרות הניצחון של אויביו. יש חוש צדק חזק, מהיר ועמוק מבולבל בתרעומתו המרה והמרירה".
הנרי לוינגסטון ויתרס כתב: "משגיאה אחת יש להימנע מלכתחלה, ההנחה ששקספיר התכוון לתקוף או להגן על היהודים כאומה בדמותו של שיילוק. כתיבה "עם מטרה" במובן הצר איננה דרכו... שיילוק הוא קמצן, אך קמצן שיש לו כח גדול של החלטיות ויכולות אינטלקטואליות נעלות. חסרונו העיקרי אינו היעדר רגש, אלא שימוש לא נכון בו. הוא כה רחוק מלהיות דמות קשה כאבן וחסרת רגישות, עד שמופיע כבעל-תשוקה וחם-מזג באופן מופרז. אכזריותו איננה זו של לב קר, אלא האכזריות הנוראה יותר של רגישות מעוותת ורוגזת. היא קרובה יותר לזעם של אותלו מאשר לזדון של יאגו".
וולטר אלכסנדר ראלי כתב על שיילוק: "אנטוניו ובסניו הם צללים חיוורים של בני אדם ביחס לדמות הזו הטרגית, הכחושה, אשר אהבתו לעמו עמוקה כמו לחייו; המבקש את הגורם האנושי כנגד ההתאכזרויות של דעות קדומות; שיש בשנאתו משהו מהאצילות של רגש פטריוטי; שלבו נרגש מזכרונות רכים אפילו כשמבכה על זהוביו הגנובים; שלבסוף מודח, ללא מחאה, לעלבון ולשכחה."
שיילוק על הבמה

אדמונד קין, השחקן השייקספירי הדגול, הוא שהחל לשחק את שיילוק באופן אוהד במחצית השנייה של המאה ה-19, בעוד שלפני כן שוחק התפקיד באופן דוחה וליצני, או כמפלצת של רוע בל ישוער.
מכאן ואילך היה מקובל לשחק את שיילוק באופן אוהד, כאדם הדורש את נקמתו המוצדקת (מסורת שהופרה רק לעיתים רחוקות). כך, בגרסה הקולנועית משנת 2004 בכיכובו של אל פצ'ינו מתחיל הסרט בתיאור של חיי הגטו היהודי בוונציה, בו מופלים היהודים לרעה, ומסתיים בתיאור של שיילוק המוחרם על ידי הקהילה היהודית בשל התנצרותו.
המחזה בעברית

על הבמה העברית הועלה המחזה מספר רב של פעמים:
בשנת 1936 הועלה המחזה בתיאטרון "הבימה", בתרגום שמעון הלקין, בבימויו של ליאופולד ייסנר, בכיכובם, לסירוגין של אהרן מסקין ושמעון פינקל כשיילוק, וחנה רובינא כפורציה; ושוב בשנת 1959, בבימוי של טיירון גאטרי, ובכיכובם של השניים.
בשנת 1996 הוצגה בפסטיבל ישראל גרסה נוספת של המחזה, שהועלתה בגרמנית בתיאטרון של ויימאר, בבימויו של חנן שניר.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה שלוש פעמים, בתרגומו של אברהם עוז: בבימוים של יוסי יזרעאלי (1972), בארי קייל (1980) - שתי הגרסאות בכיכובו של אבנר חזקיהו כשיילוק, ובבימויו של עמרי ניצן (1994) בכיכובו של יוסי גרבר כשיילוק.
בשנת 2007 עלה בבימויה של אתי רזניק בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2012 עלה בהבימה בבימויו של אילן רונן ובכיכובם של יעקב כהן כשיילוק והילה פלדמן כפורציה,. הפקה זו הוצגה גם  בתיאטרון הגלוב בלונדון, בצל הפגנות והפרעות של מפגינים אנטי-ישראליים מחוץ לתיאטרון, וכ-25 מפגינים שהניפו שלטים והפריעו למהלך ההצגה.
בשנת 2016 בתיאטרון אלפא בתל אביב, בעיבודו ובימויו של אברהם עוז, ובכיכובם של מוראד חסן (שיילוק) ודן תורג'מן (אנטוניו), ובתוספת דמות חדשה שהכניס עוז, הדוכסית מוונציה, המגולמת בידי הדר לוין. ב-2017-19 עלתה גרסה משודרגת של הפקה זו במסגרת תיאטרון אלפא בה שימש השחקן סוהיל חדאד בתפקיד שיילוק.
רשימת הדמויות

אנטוניו - הסוחר מוונציה
בסניו - אציל צעיר, ידידו של אנטוניו היוצא לבקש את ידה של פורציה
שיילוק - יהודי מלווה בריבית עשיר
פורציה - יורשת עשירה ויפה מבלמונט
בלתזר - משרת
נריסה - בת לווייתה של פורציה
סטפנו - משרת
ג'סיקה (יסכה) - בתו של שיילוק
לורנצו - מאהבה של ג'סיקה (יסכה)
לנצלוט גובו - משרת שיילוק
גובו הזקן - אבי לנצלוט
תובל - יהודי ידיד שיילוק
דוכס ונציה - מנהל את משפט הסוחר מוונציה
נסיך מרוקו - מבקש את ידה של פורציה
נסיך אראגון - מבקש את ידה של פורציה
לאונרדו - משרת בסניו
סולניו - ידיד אנטוניו ובסניו
סלריו - ידיד אנטוניו ובסניו
גרציאנו - ידיד אנטוניו ובסניו
בתרבות

המונולוג של שיילוק זכה למספר פרודיות, בין היתר:
ב"רחוב סומסום", כשהוא נאמר על ידי כרובי בהקשר של מפלצות
ב"שמש", כשהוא נאמר על ידי טנצר בהקשר של מניאקים, כששמש עצמו הכיר את המונולוג ואמר לו שאם הוא ידקור אותו הוא ידמם וטנצר השיב לו שהוא יתבע אותו, אם יעשה כך.
לקריאה נוספת

ארי אבן-זהב, שיילוק: היהודי מויניציה, הוצאת עם הספר, 1969.
ארי אבן-זהב, דמותו של שיילוק ב"הסוחר מוונציה", ב-"תרביץ", י"ג, טבת-ניסן תש"ב, ע' 190-178.
אברהם עוז, שטר החידה: עיונים בסוחר מוונציה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק ו - הסוחר מוונציה: מחיר האהבה, עמ' 101-92.
הרב שלמה יוסף זוין, משפט שיילוק לאור ההלכה, בתוך - לאור ההלכה: בעיות ובירורים, בית הלל, ה'תשל"ח.
לי מיכאל-ברגר, משפטו של שיילוק בפלשתינה (1936), ב-"זמנים", חורף 2011, ע' 57-46.
Avraham Oz, The Yoke of Love: Prophetic Riddles in The Merchant of Venice Newark and London: The University of Delaware Press, 1995
הערות שוליים

↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 288.
↑  משפט שיילוק לאור ההלכה, בתוך ספר לאור ההלכה: בעיות ובירורים, בית הלל, ה'תשל"ח
↑  תמונת המשפט, במה, 1 בספטמבר 1959
↑  איתן בר-יוסף, עכבר העיר ת"א, שייקספיר שולתתתתת!, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2007
↑  מיכאל הנדלזלץ, "הסוחר מוונציה": החוטים הסמויים מהעין, באתר הארץ, 15 במאי 2012
↑  אנשיל פפר, בצל הפגנות והפרעות, תיאטרון הבימה הופיע בפסטיבל בינלאומי בלונדון, באתר הארץ, 29 במאי 2012
↑  רונה זינמן, לונדון, מחאה: דגלי פלסטין בהצגה של הבימה בלונדון, באתר ynet, 28 במאי 2012
↑  תיאטרון - הסוחר מוונציה - האקדמיה לאמנויות המופע, באתר www.habama.co.il
| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • שני אדונים מוורונה • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה • שני שארים אצילים |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| מחזות אבודים | עמל אהבה לא לשווא (אנ') • קרדניו (אנ') |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520685005171  BnF: cb11987197p (data)  GND: 4099363-2  LCCN: n79151413  MusicBrainz work: 9510289f-fde4-4899-bead-bb3414f3105e  NLP: a0000001763183  NSK: 000361917  SUDOC: 027936325  VIAF: 181845272   WorldCat (עם VIAF): 181845272 
פורציה, יצירתו של ג'ון אוורט מיליי
קונרד ברנס

קונרד ריי ברנס (באנגלית: Conrad Ray Burns‏; 25 בינואר 1935 – 28 באפריל 2016) היה פוליטיקאי ושתדלן אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1989 ל-2007. הוא היה הרפובליקני השני שנבחר לייצג את מונטנה בסנאט והיה הסנאטור הרפובליקני שכיהן את תקופת הכהונה הכי ארוכה בתולדות מונטנה.
בהיותו בסנאט, ברנס ישב בוועדת ההקצאות של הסנאט והיה יו"ר ועדת המשנה של ועדת ההקצאות לתחום הפנים. הוא גם היה יושב ראש ועדת המשנה לתקשורת של ועדת המסחר, המדע והתחבורה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ברנס נולד ב-25 בינואר 1935 בחווה ליד גלאטין, מיזורי, לראסל ומרי פרנסס (נייט) ברנס. הוא סיים את בית הספר התיכון גלאטין בשנת 1952 ולאחר מכן נרשם לקולג' לחקלאות באוניברסיטת מיזורי. במהלך לימודיו באוניברסיטה הוא גם היה חבר באחוות אלפא גמא רו. שנתיים לאחר מכן עזב ברנס מבלי לסיים את לימודיו והתגייס לחיל הנחתים ב-1955. הוא שירת ביפן ובקוריאה כמדריך לנשק קל.
לאחר שירותו הצבאי ב-1957, ברנס החל לעבוד ב-Trans World Airlines ו-Ozark Air Lines. ב-1962, הוא נסע למדינת מונטנה כנציג שטח של המגזין Polled Hereford World בבילינגס, שם הוא התחתן עם פיליס ז'אן קולמן ב-1967; נולדו להם שלושה ילדים, קייט, קילי וגארט.
ב-1968 הוא דחה העברה לאיווה והפך למנהל מכירה פומבית של בקר בוועדת בעלי החיים של בילינגס. הוא הפך למנהל הראשון של תערוכת בעלי החיים הבינלאומית בצפון. הוא גם החל לדווח על חדשות השוק החקלאי, התחיל תוכנית רדיו ואחר כך עבד ככתב חוות עבור KULR-TV.
ב-1975 הקים ברנס את הרשת החקלאית הצפונית עם ארבע תחנות רדיו. רשת ה-NAN צמחה לשלושים ואחת תחנות רדיו ושש תחנות טלוויזיה עד 1986, כשמכר את הרשת כדי להיכנס לפוליטיקה. מתוך כעס על פוליטיקאי מקומי, הוא זכה במושב בוועדת מחוז ילוסטון, שם כיהן במשך שנתיים.
ביוגרפיה > בחירות לסנאט של ארצות הברית > 1988

למרות שהיה טירון פוליטי, ברנס זכה להכרה רבה מעבודותיו הקודמות, והמפלגה הרפובליקנית גייסה אותו להתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ון מלצ'ר, וטרינר פופולרי. ברנס תיאר את מלצ'ר כ"ליברל שרך כלפי סמים, רך בהגנה ותומך מאוד בתוכניות חברתיות".  באותה תקופה, כתומך נלהב בהגבלת כהונה, אמר ברנס שמלצ'ר שהה בוושינגטון די. סי. זמן רב מדי ולכן הגיע הזמן להחליפו. מלצ'ר נפגע גם מההתנגדות הציבורית למדיניות בפארק הלאומי ילוסטון בנוגע לשריפות המתרחשות באופן טבעי ומהווטו של הנשיא רונלד רייגן על הצעת החוק של מלצ'ר, שהייתה מפשירה 1.4 מיליון דונם (5,700 קמ"ר) של יער מונטנה אסור לכריתת עצים ולפיתוח מינרלים. ברנס ניצח את מלכר במרוץ צמוד, 51–48 אחוז. הוא נעזר בהצלחתו במונטנה של סגן הנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש, המועמד הרפובליקני לנשיאות.
ביוגרפיה > בחירות לסנאט של ארצות הברית > 1994

הסנאטור לשעבר מלצ'ר היה בין המועמדים בפריימריז הדמוקרטי ב-1994, אבל בפריימריז הזה ניצח ג'ק מוד, דיקן לשעבר של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מונטנה במיזולה. ברנס נבחר מחדש, וגרף 62 אחוזים מהקולות לעומת 38 אחוזים של מוד, שמשקיפים בקמפיין שלו תיארו את מסע הבחירות שלו כ"חסר מימון ותמוה".
ביוגרפיה > בחירות לסנאט של ארצות הברית > 2000

ברנס התמודד עם מסע בחירות חוזר קשה באופן בלתי צפוי בשנת 2000. בפברואר 1999 הוא הודיע כי יפר את הבטחתו משנת 1988 לכהן בתפקידו רק לשתי קדנציות, באומרו: "הנסיבות השתנו, וחשבתי מחדש על עמדתי". מאוחר יותר באותו חודש, בעודו נושא נאום על התלות האמריקאית בנפט זר בפני איגוד סוחרי הציוד של מונטנה, הוא התייחס לערבים כ"סמרטוטים". ברנס התנצל עד מהרה ואמר כי הוא "הפך להיות מעורב מדי רגשית" במהלך הנאום.
המועמד הדמוקרטי היה בריאן שווייצר, חוואי מווייטפיש, מונטנה. בעוד ברנס ניסה לקשר את שווייצר עם המועמד לנשיאות אל גור, ששווייצר מעולם לא פגש, שווייצר "הציג את עצמו למעשה כלא פוליטי". שווייצר קרא תיגר על ברנס בעיקר בנושא תרופות מרשם, וארגן אוטובוסים של אזרחים ותיקים שייסעו לקנדה ולמקסיקו כדי לקבל תרופות זולות יותר. ברנס טען ששווייצר העדיף "בקרות ממשלתיות בסגנון קנדי" וטען שאזרחים ותיקים הלכו לרופאים כדי שיהיה להם "עם מי לדבר. אין שום דבר רע איתם". ברנז גם התמודד עם בעיות בנוגע למקרי מוות מאסבסט בליבי, מונטנה. בעוד תחילה תמך בהצעת חוק להגבלת הפיצויים במקרים כאלה, הוא הסיר את תמיכתו בהצעת החוק בביקורת ציבורית והוסיף 11.5 מיליון דולר להצעת חוק ההקצאות של העיר.
ברנס הוציא פי שניים משווייצר על הבחירות והביס אותו בפער קל בלבד, 51-47 אחוזים, בעוד שהמדינה הצביעה 33–58 אחוזים עבור המועמד הרפובליקני לנשיאות ג'ורג' וו. בוש. שווייצר נבחר למושל מונטנה ב-2004.
בדצמבר 2003, ברנס והסנאטור רון ויידן, דמוקרט מאורגון, היו מרוצים מכך שהחקיקה שלהם למלחמה בספאם, חוק ה-CAN-SPAM, נחתמה בחוק.  ברנס אמר, "הסנטור ויידן ואני עבדנו במהלך התקופה הזו כדי להמציא חקיקה עם הגיון בריא להתמודדות עם דואר זבל ואני חושב שהצלחנו". אבל באפריל 2005, ארגון האנטי-ספאם Spamhaus ציין שהם רחוקים מלהיות מרוצים מכך שטופלה בעיית הספאם שמגיע מארצות הברית. ראש ה-Spamhaus, סטיב לינפורד, אמר: "עד שארצות הברית תבצע שינויים, כולם עדיין יהיו מכוסים בספאם".
באמצע 2006, ברנס אמר לסוכנות הידיעות AP, שעשתה מאמר על אסיפות הקונגרס, שהוא הצטרף ל-Sweetener Caucus בהוראת מגדלי סלק הסוכר במדינתו. "אני לא חושב שהשתתפתי אי פעם", אמר ברנס על פגישות אספת הבחירה. "אני עושה מה שהמגדלים שלי אומרים לי. אני יודע שאנחנו מגדלים הרבה סלק סוכר במונטנה".
ביוגרפיה > בחירות לסנאט של ארצות הברית > 2006

בגלל ניצחונו הדחוק בשנת 2000, הניצחון הדמוקרטי בבחירות למושל מונטנה ב-2004, סקרים ב-2006 שהעמידו את תמיכתו במדינה על כ-40 אחוזים ודירוגי חוסר הסכמה גבוהים משערוריית ג'ק אברמוף,  ברנס נחשב לאחד מהסנאטורים הפגיעים ביותר שיעמדו בפני בחירה מחדש ב-2006.
ב-6 ביוני 2006 זכה ברנס בקלות בפריימריז הרפובליקני. בבחירות הכלליות בנובמבר, יריבו הדמוקרטי היה נשיא הסנאט של מדינת מונטנה והחקלאי האורגני ג'ון טסטר. בתחילת אוגוסט, CQPolitics שינתה את הדירוג שלה במירוץ מ-"Leans Republican" ל-"No Clear Favorite".  לפי כמה סקרים, דירוג ההסכמה של ברנס ירד עד ל-39%, נמוך מזה של כל סנאטור אמריקאי אחר.
מאז אוגוסט לפחות, המפלגה הדמוקרטית של מונטנה שילמה לעובד הצוות קווין אובריאן כדי לעקוב אחר ברנס ברחבי המדינה. אובריאן צילם את הסנאטור בכל האירועים הפומביים שלו, כולל דיונים בוועדת הסנאט והופעות בקמפיין. התוכן של ההקלטות הללו שימש למגוון הודעות לעיתונות ואפילו סרטון מוזיקה ביוטיוב. במהלך המירוץ בשנת 2000 נגד שווייצר, הצלם מאט מק'קנה קיבל תשלום כדי לעקוב אחר ברנס. מק'קנה עבד כדובר מסע הפרסום של טסטר.
בדיון בבחירות באוקטובר עם טסטר, בנוגע למלחמת עיראק, אמר ברנס כי טסטר "אומר שלנשיא שלנו אין תוכנית. אני חושב שיש לו תוכנית. הוא לא הולך לספר לכולם בעולם", ובהמשך אמר לטסטר, "אנחנו לא הולכים לספר לך מה התוכנית שלנו, ג'ון, כי אתה פשוט הולך לצאת ולפוצץ אותה."
ב-9 בנובמבר 2006, ברנס הובס בבחירות על ידי טסטר. ב-15 בנובמבר, הוא השיב בכעס לשאלות לגבי זמן כהונתו שנותר כסנאטור צולע, ואמר: "אני לא הולך לנהל משא ומתן על הבעיות שלי עם העיתונות הארורה... להתראות! להתראות! להתראות!"
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > סקירה כללית

באפריל 2006, מגזין "טיים" כינה את ברנס כאחד מחמשת הסנאטורים הגרועים ביותר בארצות הברית. הוא כינה אותו "The Shock Jock" וכינה אותו "פוגעני באופן סדרתי" בשל הצהרותיו השנויות במחלוקת, כמו הערה משנת 1999 שבה כינה את הערבים "סמרטוטים". המגזין גם מתח ביקורת על רקורד החקיקה ה"דל" שלו ואת הבעיות המשפטיות שלו הקשורות לג'ק אברמוף. הדירוגים של ברנס מקבוצות אינטרסים מצביעים על שיא הצבעה רפובליקני שמרני.
ברנס היה ידוע גם ביכולתו להשיג הקצבות עבור מדינת הולדתו.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > קדנציה ראשונה

לאחר העברת חוק זכויות האזרח משנת 1991, ברנס הזמין קבוצה של לוביסטים בני תערובת ל"מכירה פומבית של עבדים". בעקבות ביקורת, ברנס הגיב כי באירועים כאלה "יש לך מכירה פומבית ואתה מוכר את הילדים והם מבצעים עבודת יום למי שקונה אותם" ואמר שהם "די נפוצים במונטנה".
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > קדנציה שנייה

במהלך ביקור ב-Bozeman Daily Chronicle, ברנס סיפר לאחד העורכים אנקדוטה על חוואי קשיש ממונטנה ששאל אותו על החיים בוושינגטון. החוואי שאל "קונרד, איך אתה יכול לחיות שם עם כל הכושים האלה?" וברנס השיב שזה "אתגר גיהנום". לאחר שהדברים שלו ספגו ביקורת, ברנס פרסם התנצלות ואמר, "דעות כאלה אינן הולמות ושייכות לעבר וזה היה ההקשר שבו נאמר הסיפור... אלו דעות שאני מתנגד להן ואיני שותף להן. " אבל כשנשאל מדוע לא גינה את המונח כששמע אותו, ענה ברנס: "אני לא יודע, אני אף פעם לא חושב על זה הרבה".
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > קדנציה שלישית

אחת הטעויות הפוליטיות הבולטות יותר של ברנס הייתה האשמת קנדה במדיניות ההגירה הרופסת. הוא טען שאחד או יותר מהחוטפים בהתקפות ה-11 בספטמבר נכנסו לארצות הברית מקנדה, הצהרה שהוכחה מאוחר יותר כלא נכונה על ידי השגריר הקנדי.
ביוגרפיה > קריירה לאחר הסנאט

לאחר שעזב את תפקידו, ברנס הצטרף לחברת הלובי של GAGE, שהוקמה על ידי ראש הסגל לשעבר שלו, ליאו ג'קומטו.  הוא גם הקים את Rural Solutions Corporation, חברת תקשורת שמרחיבה תקשורת בפס רחב באזורים כפריים, ושמר על עסקי המכירות הפומביות שלו. בפברואר 2008, ברנס נרשם כלוביסט עבור איגוד סוס הקוורטר האמריקאי.
ב-9 בדצמבר 2009, ברנס אושפז לאחר שסבל משבץ מוחי, ככל הנראה כתוצאה מפרפור פרוזדורים, בביתו בארלינגטון, וירג'יניה. הוא נלקח למרכז בית החולים וירג'יניה לפני שהועבר ליחידה לטיפול נמרץ של בית חולים בוושינגטון הבירה. הוא נשאר בבית החולים הלאומי לשיקום ואז חזר הביתה למונטנה.
בשנת 2012, ברנס אישר את חבר הקונגרס דני רהברג בהצעה שלו לסנאט נגד ג'ון טסטר. הצעתו של רהברג נכשלה, וטסטר נבחר מחדש. ברנס מת בבילינגס, מונטנה ב-28 באפריל 2016, בגיל 81.
ביוגרפיה > אתיקה ואירועים בולטים

בספטמבר 2006, ה-Citizens for Responsibility and Ethics בוושינגטון (CREW) פרסם את הדו"ח השנתי השני שלו על חברי הקונגרס המושחתים ביותר, שכותרתו "מעבר לאיחור: 20 חברי הקונגרס המושחתים ביותר. ברנס נכלל כאחד מ-20 חברי הקונגרס המושחתים ביותר לאחר שנכלל גם בדוח השנתי הראשון. הארגון אמר, "בעיות האתיקה שלו נובעות מתרומת הקמפיין שקיבל בתמורה לכאורה להפעלת סמכותו כיו"ר ועדת משנה להקצאות ובטיול חלק מחברי הצוות שלו לקחו לסופרבול ב-2001".
ביוגרפיה > אתיקה ואירועים בולטים > אברמוף ותרומות השבט

ברנס קיבל כ-150,000 דולר תרומות מג'ק אברמוף ולקוחותיו ומקורביו. מאוחר יותר הוא נתן את הכסף הזה לאחר שהדמוקרטים מתחו ביקורת על קשריו עם הלוביסט. שניים מאנשי הצוות של ברנס עבדו מאוחר יותר גם אצל אברמוף. בתחילת 2008, משרד המשפטים הודיע לברנס שהוא אינו חלק עוד מהחקירה שלהם.
ביוגרפיה > אתיקה ואירועים בולטים > אברמוף ותרומות השבט > תרומות וקשרים

בין 2001 ל-2004, בהיותו יו"ר ועדת המשנה הפנימית להקצאות, ברנס קיבל כמעט 150,000 דולר בתרומות לקמפיין מהלוביסט ג'ק אברמוף, לקוחותיו של אברמוף ותורמים אחרים הקשורים לאברמוף. על פי דוח משנת 2006 של PoliticalMoneyLine.com, שפורסם ב-Roll Call, ברנס קיבל תרומות של 192,090 דולר לקמפיין מגופים שבטיים בין השנים 2001 ל-2005. בנוסף, חבר של אברמוף אמר באוקטובר 2006 שהצוות של ברנס אכל כל כך הרבה ארוחות חינם במסעדה של אברמוף שאנשים התבדחו שהם היו "מתים ברעב" ללא הלוביסט.  מאוחר יותר החזיר ברנס את הכסף.
בדצמבר 2005, מנהיג שבט שנתן לברנס 22,000 דולר בתרומות לקמפיין ב-2002 אמר שהשבט עשה זאת אך ורק לבקשת אברמוף והאמין שהסנאטור היה חלק מ"הקבוצה של אברמוף". במאמר ב-Vanity Fair משנת 2006, צוטט אברמוף כאומר: "כל ניכוס שרצינו מהוועדה של הסנאטור קונרד ברנס שקיבלנו". ברנס הכחיש שהוא הושפע מאברמוף.
החל משנת 2001, מארק בייקר, עוזר לשעבר של ברנס שהיה הלוביסט הראשי של הקונפדרציה של שבטי סליש וקוטנאי ב-2003 ו-2004 ויו"ר הקמפיין של ברנס ב-2006 תרם 9,000 דולר לברנס. בייקר מזוהה גם עם חברת הלובינג DC Denny Miller Associates Inc.,  שחבריה תרמו לפחות 27,000 $ לברנס ול-PAC שלו במהלך אותה תקופה.
ביוגרפיה > אתיקה ואירועים בולטים > אברמוף ותרומות השבט > בית ספר שבטי

בינואר 2003, ניסיון של שני הסנאטורים ממישיגן להשיג כסף עבור בית ספר של שבט Saginaw Chippewa שבמישיגן, לקוח אברמוף ואחד השבטים העשירים במדינה (כל חבר מקבל 70,000 דולר בשנה מרווחי הימורים), לא הצליח. הלשכה לענייני אינדיאנים אמרה שבית הספר של השבט אינו כשיר, בהתבסס על החוק המאשר את התוכנית. השבט, ואברמוף, הלוביסט שלו, החלו אז לעבוד עם ברנס. לצוות הלובינג של אברמוף היו קשרים חזקים עם הצוות של ברנס. בין השורות שלהם היה שון ואסל, עוזר הקצבאות שנע הלוך ושוב בין עבודות בצוות של ברנס ובין החנות של אברמוף. ראיין תומאס, איש צוות נוסף של ברנס, וראש הסגל של ברנס, ויל מ. ברוק, זכו לטיול לסופרבול 2001 בפלורידה במטוס תאגידי שהושכר על ידי הצוות של אברמוף.
במאי 2003, ברנס ומקבילו, צ'ארלס טיילור, יו"ר ועדת המשנה של בית הנבחרים, שלחו מכתב למחלקת הפנים, וטענו עבור המקרה של סגינאו צ'יפווה.  אבל המחלקה והלשכה נותרו תקיפות בסירובם. בסוף אוקטובר 2003, רגע לפני ההצבעה הסופית על הצעת חוק ההקצאות הפנימיות, הכניס ברנס פסקה לבקשת הסנאטורים במישיגן - סימן ייעוד - בדו"ח הוועידה של הצעת החוק. הוא הסיר את ההגבלות הקודמות והורה לתת לאינדיאנים של סגינאו צ'יפווה 3 מיליון דולר עבור בית הספר השבטי שלהם.
ביוגרפיה > אתיקה ואירועים בולטים > אברמוף ותרומות השבט > רכס הביזונים הלאומי

בשנות ה-90, ברנס התנגד להעברת הניהול של רכס הביזונים הלאומי (NBR) ב-Moiese, מונטנה, לידי קונפדרציית השבטים סליש וקוטנאי (CSKT), הציג טיוטת הצעת חוק המתנגדת לסמכות השיפוט השבטית ותמך בהצעת החוק של הסנאטור סלייד גורטון, שהעמידה בסימן שאלה את חסינות הריבון השבטית.   באותה תקופה, ברנס אמר שחסינות ריבונית שבטית מפריעה לזכויות התיקון החמישי של האזרחים.
בשנים 2001 ו-2002, המדיניות של ברנס השתנתה, והצוות שלו בוושינגטון אמר לאזרחי מערב מונטנה שהוא לא יתמוך בשום חקיקה הנוגעת לממשל שבטי אלא אם כל 500+ השבטים יסכימו לכך.
בשנת 2003, ה-CSKT חידש את המשא ומתן על ה-NBR. גורמים רשמיים משירות הדגים וחיות הבר של ארצות הברית בדנוור הצהירו אז שלברנס הייתה הסמכות לעצור את העברת ההנהלה. ב-14 במרץ 2005, יום לפני שהסכם NBR חדש נכנס לתוקף עם השבטים, כתב יו"ר CSKT פרד מאט בטור אורח ב-Missoulian, "הסנאטור ברנס היה תומך חיובי ואגרסיבי למחוז האינדיאני ..." "ברנס מבין ומעריך היטב התייעצות עם המחוז האינדיאני, הריבונות שלנו וזכותנו להגדרה עצמית".