stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתרין זיטה-ג'ונס

| --- | --- |

זיטה-ג'ונס, 2012
 לידה:  25 בספטמבר 1969 (בת 55) סוונסי, ויילס, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  Catherine Zeta Jones 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 מקום לימודים:  בית הספר דאמברטון האוז  בית הספר לאומנויות 
 בן או בת זוג:  מייקל דאגלס (18 בנובמבר 2000–?) 
 צאצאים:  קאריס זיטה  דאגלס, דילן דאגלס 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2010)  פרס איגוד המבקרים של פיניקס לשחקנית המשנית הטובה ביותר (2002)  פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2002)  פרס דרמה דסק לשחקנית מצטיינת במחזמר (2010)  פרס אוסקר (2003)  פרס ג'יימסון לשחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע (1999)  פרס גילדת שחקני המסך (2001)  פרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2003)  פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2003)  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2002)  פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2003)  פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר (2010)  Hasty Pudding Woman of the Year (2005)  פרס בחירת המבקרים לליהוק הטוב ביותר (2002)  פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2001)  מסדר האימפריה הבריטית 
 https://www.catherinezetajones.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
זיטה-ג'ונס בפסטיבל הקולנוע בקאן, 1999
קתרין זיטה-ג'ונס ובעלה השחקן מייקל דאגלס, 2012
קתרין זיטה-ג'ונס (באנגלית: Catherine Zeta-Jones; נולדה ב-25 בספטמבר 1969) היא שחקנית ולשית. מוכרת בזכות הרבגוניות שלה, היא זכתה לשבחים שונים, כולל פרס אוסקר, פרס באפט"א ופרס טוני. ב-2010 היא מונתה למפקדת במסדר האימפריה הבריטית (CBE) על עבודתה הקולנועית וההומניטרית.
לאחר מספר תפקידים בסרטים בריטיים, היא ביססה את עצמה בהוליווד עם תפקידים בסרטים כמו "המסכה של זורו" (1998) של מרטין קמפבל ו"מילכוד" (אנ') (1999). זיטה-ג'ונס זכתה לשבחי הביקורות על הופעותיה כאישה הרה נקמנית בסרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק" (2000), וכזמרת רצחנית בסרט המוזיקלי של רוב מרשל"שיקגו" (2002),  עבורו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא שיחקה בהמשך בסרטים בעלי פרופיל גבוה, כולל הקומדיה השחורה של האחים כהן "אכזריות בלתי נסבלת" (2003), סרט השוד של סטיבן סודרברג "אושן 12" (2004), הקומדיה של סטיבן ספילברג "טרמינל" (2004) והקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט" (אנ') (2007). היא אף שיחקה בתיאטרון וגילמה שחקנית מזדקנת בהפקה של ברודוויי "מוזיקת לילה זעירה" (2009), וזכתה עליו בפרס טוני. זיטה-ג'ונס עבדה לסירוגין בעשור שלאחר מכן, כיכבה בסרטים "תופעות לוואי" (2013), "רד 2" (אנ') (2013) ובסרטו של אוליבר פארקר "הצבא של אבא" (אנ') (2016). היא לקחה על עצמה תפקידי משנה בטלוויזיה, וגילמה את אוליביה דה הבילנד בסדרה "אויבות" (2017) ואת מורטישה אדמס בסדרה האימה של טים ברטון "ונסדיי" (2022-הווה).
ביוגרפיה

קתרין זיטה ג'ונס נולדה ב-25 בספטמבר 1969 בסוונסי, דרום ויילס, הממלכה המאוחדת, בתם של דייוויד ג'ונס, הבעלים של מפעל לממתקים, ושל פטרישיה (לבית פייר), תופרת. אביה וולשי ואמה ממוצא אירי קתולי. היא נקראה על שם סבתותיה, זיטה ג'ונס (שנגזר משמה של ספינה שסבא רבא שלה הפליג בה) וקתרין פייר. יש לה אח גדול, דייוויד, ואח צעיר, לינדון, שעבד כנציג מכירות לפני שעבר להפקות סרטים.
היא גדלה במחוז מאמבלס (אנ') בסוונסי. מכיוון שזטה-ג'ונס הייתה ילדה היפראקטיבית, אמה שלחה אותה לבית הספר לריקוד של הייזל ג'ונסון כשהייתה בת ארבע.היא התחנכה בבית הספר דאמברטון, בית ספר פרטי בסוונסי. המשפחה באה מרקע צנוע, אך הונם השתפר כאשר זכו ב-100,000 פאונד בתחרות בינגו, ובכך אפשרו להם לשלם עבור שיעורי הריקוד והבלט של בתם.
זיטה-ג'ונס השתתפה במופעי במה בבית הספר מגיל צעיר וזכתה לתשומת לב תקשורתית מקומית כאשר הביצוע שלה לשיר של שירלי באסי זכה בתחרות כישרונות אזורית. כחלק מלהקת מחול, היא נסעה באופן שגרתי ללונדון, שם עברה אודישן לתפקידים בתיאטרון. בגיל תשע, זטה-ג'ונס נבחרה לגלם את יולי, אחת הבנות היתומות בהפקה המקורית של ווסט אנד של המחזמר "אנני", ובשנות העשרה המוקדמות שלה, היא הפכה לאלופת המדינה בריקודי סטפס. ב-1981 היא שיחקה בתפקיד הראשי של אנני בהפקת המחזמר של סוונסי. שנתיים מאוחר יותר, היא שיחקה את התפקיד הראשי של טלולה בהפקה של ווסט אנד למחזמר "באגסי מלון". כשהייתה בת חמש עשרה, זטה-ג'ונס עזבה את בית הספר והחליטה לגור בלונדון כדי להמשיך בקריירת משחק במשרה מלאה.
קריירה

קתרין זיטה-ג'ונס החלה להופיע על במה כבר בילדותה, תפקידה הראשון היה במחזמר "אנני". בגיל 14 הופיעה במחזמר "באגסי מלון", ובגיל 17 השתתפה בהפקה הלונדונית של "רחוב ה-42".
בשנת 1990 הבמאי פיליפ דה ברוקה ליהק אותה לתפקיד שהרזאד בסרטו "אלף לילה ולילה". בבריטניה התפרסמה בתחילת שנות ה-90 בזכות הופעתה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "The Darling Buds of May" המבוססת על ספרי אייץ'. אי. בייטס.
שיחקה בהפקה של "תחת חורש חלב" בבימויו של אנתוני הופקינס.
ב-1992 שיחקה בסרט "כריסטופר קולומבוס" בתפקיד אשתו של קולומבוס. ב-1994 גילמה את דמותה של יוסטסיה ויי בסרט הטלוויזיה "שובו של הבן" לפי רומן של תומאס הרדי ובסדרה "שביל הגחלים" של קתרין קוקסון.
הקריירה ההוליוודית שלה החלה ב-1996 בסרט "הפנטום", ובאותה שנה הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "טיטניק".
הפריצה הקולנועית שלה הייתה ב-1998 כשהופיעה בסרט "המסכה של זורו" ואחר כך בסרט "מילכוד".
בשנת 2000 שיחקה בסרטים "טראפיק" ו"נאמנות גבוהה".
בשנת 2001 כיכבה בסרט "אמריקה מאוהבת", לצד ג'וליה רוברטס, בילי קריסטל וג'ון קיוזאק, קומדיה רומנטית העוסקת במשבר חיי נישואין ועוקצת את תעשיית הראיונות ויחסי הציבור ההוליוודית.
בשנת 2002 דווח כי חתמה על חוזה להשתתפות בתשעה סרטים, תמורת סכום שמוערך ב-80 מיליון דולר. בכך הייתה לשחקנית הבריטית בעלת השכר הגבוה ביותר עד אז.
בשנת 2003 זכתה בפרס אוסקר על משחקה בגרסה הקולנועית של המחזמר "שיקגו", בסרט באו לידי ביטוי כשרונותיה כזמרת ורקדנית. היא הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה זה.
בשנת 2004 כיכבה בסרט שובר הקופות "אושן 12", סרט המשך לסרט "אושן 11" שיצא 3 שנים קודם לכן.
בשנת 2005 כיכבה בסרט ההמשך של המסיכה של זורו" - "האגדה של זורו".
בשנת 2007 כיכבה בקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט".
בשנת 2009 כיכבה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה" ("A Little Night Music") על בימת ברודוויי.
בשנת 2017 התארחה בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, בדמותה של אוליביה דה הבילנד.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "סנדקית הקוקאין". בסרט גילמה זיטה ג'ונס את ברונית הסמים הקולומביאנית גריסלדה בלנקו.
קריירה > קריירת שירה

השתתפה באלבום הקונספט של ג'ף ויין, "סיפורו של ספרטקוס", ומתוכו הוציאה תקליטון ראשון, "For All Time".
חיים אישיים

בשנת 2009 דורגה כשחקנית העשירה בבריטניה, עם הון מוערך בסך 170 מיליון ליש"ט.
בשנת 2010 קיבלה תואר כבוד מפקדת במסדר האימפריה הבריטית, באותה שנה גם חלה בעלה מייקל דאגלס בסרטן הלשון אך החלים.
באפריל 2011 אשפזה עצמה מרצון במוסד פסיכיאטרי, כדי לטפל בהפרעה דו־קוטבית.
חיים אישיים > מערכות יחסים

בתחילת שנות ה-90, היא ניהלה מערכות יחסים עם איש הטלוויזיה ג'ון לסלי (אנ'), הזמר דייוויד אסקס (אנ') וכוכב הפופ מיק האקנל (אנ') שזכו לפרסום רב על ידי העיתונות הבריטית. באמצע שנות ה-90, היא גם הייתה מאורסת לזמן קצר לשחקן הסקוטי אנגוס מק'פיידן.
זיטה-ג'ונס פגשה את השחקן האמריקאי מייקל דאגלס, שעמו היא חולקת את יום הולדתה והמבוגר ממנה בעשרים וחמש שנים, בפסטיבל הסרטים האמריקאים דווויל (אנ') בצרפת באוגוסט 1998, לאחר שהוצגו על ידי דני דה ויטו. הם התארסו ב-31 בדצמבר 1999, ונישאו במלון פלאזה בניו יורק ב-18 בנובמבר 2000 לאחר שהגירושים של דאגלס הושלמו. הטקס המתוקשר, שעלותו נאמדת ב-1.5 מיליון ליש"ט, סומן על ידי ה-BBC כ"חתונת השנה". הם חתמו על עסקה של מיליון פאונד עם המגזין OK! לפרסם תמונות בלעדיות של האירוע. למרות זאת, עיתונאי של המגזין Hello! צילם בחשאי תמונות של הטקס, ובני הזוג תבעו בהצלחה את הפרסום על פגיעה בפרטיות. יש להם שני ילדים: הבן, דילן מייקל (נולד באוגוסט 2000) והבת, קאריס זיטה (נולדה באפריל 2003).
המשפחה התגוררה בברמודה עד 2009, ונכון לשנת 2016, מתגוררת באזור הכפרי של מדינת ניו יורק.  יש להם גם אחוזת חוף בעיירה ואלדמוסה (אנ') באי מיורקה שבספרד.
בשנת 2013, לאחר 13 שנות נישואים, נפרדו זיטה-ג'ונס ודאגלס. באוקטובר באותה שנה החליטו לנסות לשקם את מערכת היחסים.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | אלף לילה ולילה (אנ') | שהרזאד |  |
| 1992 | כריסטופר קולומבוס (אנ') | ביאטריס אנריקס דה ארנה (אנ') |  |
| 1993 | על קוצה של ירושה (אנ') | קיטי פארנט |  |
| 1995 | הכחול העמוק (אנ') | קלואי |  |
| 1996 | הפנטום (אנ') | סאלה |  |
| 1998 | המסכה של זורו | אלנה מונטרו | מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (1999) |
| 1999 | מילכוד | וירג'יניה בייקר | פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (1999) |
| 1999 | בית האימה (אנ') | תאודורה |  |
| 2000 | נאמנות גבוהה (אנ') | צ'ארלי ניקולסון |  |
| 2000 | טראפיק | הלנה איילה | מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (2001) |
| 2001 | אמריקה מאוהבת (אנ') | גוון האריסון |  |
| 2002 | שיקגו | ולמה קלי (אנ') | פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2003)  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2003)  פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אנ') (2003)  מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2003) |
| 2003 | סינבד: אגדת שבעת הימים | הנסיכה מרינה | דיבוב |
| 2003 | אכזריות בלתי נסבלת | מרילין רקסרות' |  |
| 2004 | טרמינל | אמיליה וורן |  |
| 2004 | אושן 12 | איזבל להירי |  |
| 2005 | האגדה של זורו | אלנה דה לה וגה |  |
| 2007 | אהבה בתפריט (אנ') | קייט ארמסטרונג |  |
| 2007 | להקסים את הארי (אנ') | מרי מקגרווי |  |
| 2009 | להתאהב מחדש | סנדי |  |
| 2012 | להמר בגדול (אנ') | טוליפ היימוביץ |  |
| 2012 | רוק לנצח (אנ') | פטריסיה ויטמור |  |
| 2012 | לשחק עם הלב | דניס |  |
| 2013 | עיר שבורה (אנ') | קת׳לין הוסטטלר |  |
| 2013 | תופעות לוואי | ד"ר ויקטוריה סיברט |  |
| 2013 | רד 2 (אנ') | קטיה פטרוקוביץ' |  |
| 2016 | הצבא של אבא (אנ') | רוז וינטר |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991 | The Play on One | כריסטי | פרק: "Out of the Blue" |
| 1991–1993 | The Darling Buds of May | מרייטה | תפקיד ראשי (3 עונות); 18 פרקים |
| 1993 | אינדיאנה ג'ונס הצעיר (אנ') | מאיה | פרק: "Palestine, October 1917" |
| 1994 | The Return of the Native | יוסטסיה ויי | סרט טלוויזיה של CBS |
| 1994 | The Cinder Path | ויקטוריה צ'פמן | מיני-סדרה |
| 1995 | יקטרינה הגדולה | יקטרינה השנייה | סרט טלוויזיה של ארטה |
| 1996 | טיטאניק (אנ') | איזבלה פאראדין | מיני-סדרה |
| 2017 | אויבות | אוליביה דה הבילנד | 6 פרקים |
| 2018 | סנדקית הקוקאין (אנ') | גריסלדה בלנקו | סרט טלוויזיה של Lifetime (אנ') |
| 2018–2019 | מלכת אמריקה (אנ') | ויקי אליס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2021 | הבן האובד | ויויאן קפשאו | 7 פרקים |
| 2022 | ונסדיי | מורטישה אדמס | 2 פרקים מועמדת פרס סאטורן לכוכב/ת האורח הטוב/ה ביותר בסדרת טלוויזיה (2024) |
| 2022–2023 | אוצר לאומי: קצה ההיסטוריה (אנ') | בילי פירס | תפקיד ראשי; 10 פרקים מועמדת פרס אמי לתוכניות לילדים ולמשפחה לתפקיד המשנה הטוב ביותר בתוכנית לגיל הרך/ילדים/נוער |
אדולף טייר

מארי-ז'וזף-לואי-אדולף טייר (בצרפתית: Marie-Joseph Louis-Adolphe Thiers;‏ 15 באפריל 1797 – 3 בספטמבר 1877) היה פוליטיקאי, עיתונאי והיסטוריון צרפתי, שהיה פעיל בעיצוב דמותה של צרפת ואף כיהן כראש ממשלה וכנשיא בגלגולים רבים של צרפת בשנים הסוערות שבין 1830 ל-1876.
בשנים 1836 ו-1840 (בימי המונרכיה של יולי) כיהן כראש ממשלת צרפת, וב-31 באוגוסט 1871 – 24 במאי 1873 כנשיא הנבחר השני בהיסטוריה של צרפת והנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית השלישית. בשנים 1830–1851 ו-1863–1877 כיהן כחבר בפרלמנט הצרפתי על גלגוליו.
בחייו ופעילותו סימל טייר את דרכן של השכבות המנהיגות בצרפת בחיפוש אחרי סדר ממסדי חדש ויציב אחרי כישלון הרסטורציה של המונרכיה בצרפת בשנת 1830. כאקדמאי מן הפרובינציה, שהיה עורך דין בהכשרתו, ושבלט בצעירותו כעיתונאי ליברלי והיסטוריון של המהפכה הצרפתית, תרם טייר תרומת חשובה למהפכת יולי 1830 שהדיחה סופית את שושלת בורבון ולכינון המונרכיה של יולי היותר ליברלית שבמסגרתה שימש פעמיים כראש ממשלה.
בעת כהונתו בראש הממשלה ב-1840 דאג לסיום בניית שער הניצחון בפריז ולהחזרת שרידיו של נפוליאון הראשון מסנט הלנה לצרפת ודאג להכנות לקראת קבורתו בארמון האנוואליד. באותה שנה, התחוללה עלילת דמשק, טייר תמך בגלוי בנציגו בדמשק, ובשיחה עם ג'יימס מאיר רוטשילד אמר: ”אם היהודים בימי הביניים אכן שלחו ידם, כמסתבר, ברצח פולחני, מדוע לא יעשו כמוהם יהודי דמשק החשוכים בימינו?”.
אחרי שתמך בבית אורליאן ומתוך עמדה ליברלית, במונרכיה חוקתית שבה "המלך מולך אך אינו שולט", טייר התרחק מעמדות המלך בתחום מדיניות החוץ (המשבר ב-1840) והתנגד למדיניות הבלתי מתפשרת של גיזו שהביאה לפריצת מהפכת 1848. טייר הצטרף לרפובליקה השנייה וחתר לגישה של שמירת הסדר, שנועדה להכין את החזרה למונרכיה חוקתית. תחילה, תמך בלואי-נפוליאון בונפרטה (בעת כהונתו כנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה ואחר כך בעת ששלט כקיסר נפוליאון השלישי). בהמשך התנגד בחריפות במיוחד להפיכת 2 בדצמבר 1851 ואחריה נעצר וגורש לזמן קצר מצרפת. בשובו היה לאחד ממנהיגי האופוזיציה וב-1864 פנה לקיסר בפרלמנט עם דרישה להשכנת "החירויות ההכרחיות".
בפברואר 1871, אחרי נפילת האימפריה הצרפתית השנייה בעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, שאליה התנגד, הפך טייר לראש השלטון המבצע בממשל הצרפתי החדש (מעין נשיא זמני) ונשא ונתן בנוגע לסיום המלחמה.
במאי 1871 פיקדה ממשלתו על הדיכוי הצבאי של הקומונה הפריזאית שהשתלטה על פריז כחודשיים קודם, ובמהלך קרבות הרחוב בפריז נהרגו אלפי אזרחים.
ב-31 באוגוסט 1871 בגיל 74 נבחר על ידי האספה הלאומית הצרפתית לנשיא הראשון של הרפובליקה השלישית.
הישגו העיקרי כנשיא היה נסיגת החיילים הגרמנים מרוב שטחה של צרפת שנתיים לפני התאריך המתוכנן. בחירתו הסופית במחנה "הרפובליקה השמרנית" גרמה במאי 1873 לאבדן הרוב שהיה לו בפרלמנט מול המחנה המונרכיסטי (והרפובליקנים השמאליים), מה שהביא להתפטרותו ב-24 במאי 1873 ולבחירת פטריס דה מק-מהון המונרכיסט כנשיא הרפובליקה.
כשמת ב-1877 הפכה הלווייתו לאירוע פוליטי. בראש התהלוכה עמדו ראשי התנועה הרפובליקנית, ויקטור הוגו ולאון גמבטה שבסוף חייו היו בני בריתו נגד המונרכיסטים השמרנים.
כהיסטוריון כתב טייר ספר מקיף בעשרה כרכים על ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית שפורסם ב-1823–1827. לדברי ההיסטוריון רוברט טומבס היה זה "מעשה פוליטי אמיץ בימי הרסטורציה הבורבונית... והיווה חלק מההתקוממות האינטלקטאלית של הליברלים נגד מתקפת מהפיכת-הנגד של המלוכנים הקיצוניים". הוא כתב גם היסטוריה ב-20 כרכים של הקונסולט והאימפריה של נפוליאון בונפרטה, ועל סמך כתיבתו הפורה נבחר בגיל צעיר לחבר באקדמיה הצרפתית.
ביוגרפיה > ילדותו וצעירותו

אדולף טייר נולד ב-15 באפריל 1797 במרסיי, בימי שלטון הדירקטורט, כצאצא למשפחה בורגנית. הוא היה בן משותף יחיד, בלי אחים או אחיות, של פייר-לואי-מארי טייר (1759 - 1843) ושל אשתו השנייה, מרי-מדלן לבית אמיק (1852-1774) והוריו התחתנו ב-13 במאי, אחרי לידתו.
האב נטש את משפחתו אחרי 4 חודשי נישואים. הוא הסתבך בפלילים מנעוריו, היה בחייו מסגר, פקיד ארכיון ופקיד גבייה, אסיר פלילי, ובימי המהפכה הצרפתית אסיר פוליטי ולאחר מכן פרקליט ציבורי, ומאוחר יותר סוחר נשק, בעל אחוזות, ופושט רגל. לפייר טייר היו בסך הכל 8 בנים ו-4 בנות מלפחות שלוש מערכות זוגיות, כשאדולף היה למעשה בנו החמישי.
הסב מצד האב, לואי-שארל טייר, נודע כאדם מכובד, עורך דין של הפרלמנט באקס-אן-פרובאנס ואחר כך ארכיבר ראשי ומזכיר כללי של עיריית מרסיי, בעל מספנה ונדל"ן, שירד מנכסיו עקב פיטוריו, הפקעות וכליאה על ידי השלטונות המהפכניים. אשתו של לואי-שארל, סבתו של אדולף, הייתה זו שדאגה לתשלומי מזונות לאמו. מרי-מדלן אמיק, הייתה בעלת שורשים יווניים מצד אמה, מריה סאנטי לומאקה, קרובת משפחה של המשורר אנדרה שנייה.
טייר גדל בילדותו ביישוב בוק-בל-אר במקום שנקרא Plan de Marseille (פלאן דה מרסיי), כיום בשדרת ויולזי בשכונת ויולזי.
אף על פי שלאמו היו אמצעים דלים, קיבל טייר חינוך סולידי הודות לעזרתה כספית של אחת מדודותיו והסנדקית שלו.
בשנת 1806 הצליח להתקבל לתיכון בעיר הולדתו, מרסיי. בנובמבר 1815, שוב בעזרת סיוע מקרובי המשפחה, התחיל לימודי משפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובנאס. בעת הלימודים קשר קשרי ידידות אמיצה שנמשכה כל חייו עם פרנסואה מינייה, לימים עורך דין, היסטוריון ועיתונאי. בשנת 1820 קיבל את ההסמכה כעורך דין. הוא לא התלהב מהמקצוע וגילה כי נמשך יותר לספרות ולכתיבה. בגיל צעיר הקדיש את זמנו הפנוי בעיקר למחקרים היסטוריים.
באקס זכה בפרס אקדמי על נאום שכתב על אודות המרקיז דה וובנארג. שנה קודם לכן, נדחה כשהגיש אותו לראשונה, ככל הנראה עקב השקפותיו הליברליות. לעומת זאת בשנה שלאחר מכן כשהגיש את אותו נאום תחת שם עט - זכה בפרס.
ביוגרפיה > פריז. עיתונאי והיסטוריון

בשנת 1821 עבר טייר לפריז והתקבל ככותב מאמרים בעיתון "לה קונסטיטוסיונל" (Le Constitutionnel "החוקתי"). טייר אסף את מאמריו בכמה כרכים. חלקם עסקו בסלון פריז משנת 1822 וברשמי טיולים בהרי הפירנאים. אחד מבעלי עיתון "לה קונסטיטוסיונל", המו"ל יוהאן פרידריך קוטה משטוטגרט העריך מאוד את עבודתו ותיגמל אותו בנדיבות.
הודות לפרסומיו, הלך שמו של טייר לפניו בחוגים הליברליים ואצל הצעירים בפריז. זאת במיוחד הודות לספרו "ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית", שביסס את המוניטין שלו כסופר והיסטוריון ונתן דחיפה לקריירה הפוליטית שלו. שני הכרכים הראשונים יצאו לאור בשנת 1823, שני הכרכים הבאים הופיעו בהמשך השנה, והשניים האחרונים ב-1827. מהספר השלם נמכרו כעשרת אלפי עותקים והוא היה לרב מכר. הספר העריך בחיוב את העקרונות, המנהיגים וההישגים של מהפכת 1789 (לא כך לגבי תקופת הטרור) והוקיע את המונרכיה, את האצולה ואת הכמורה בגלל אי יכולתם לשינוי. הספר תרם בצורה משמעותית לחתירה תחת הלגיטימיות של משטר הבורבוני של שארל העשירי ולרוח מהפכת יולי. הספר יצא נשכר מעיתוי הופעתו - בדיוק כשהתגובה נגד המהפכה התחילה לפנות מקום למגמה חיובית כלפיה. הוא זכה לשבח מצד שאטובריאן, סטנדל וסנט בב ותורגם לאנגלית (1838) ולשפות אחרות, (מאוחר יותר לספרדית) וב-1834 הביא לטייר את בחירתו לאקדמיה הצרפתית.
באנגליה התקבל הספר בקרירות, במידה רבה בגלל הדעות החיוביות על המהפיכה ועל נפוליאון. ההיסטוריון הבריטי תומאס קרלייל, שכתב בעצמו ספר על המהפכה, טען הספר "רחוק ביותר מלהצדיק את המוניטין של מחברו" אם כי הסכים שטייר "הוא אדם נמרץ בהתנהלותו ויודע לספר לך הרבה דברים אם אינך יודע כלום". לדעתו של סיינטסברי, שכתב את הערך על טייר במהדורה מ-1911 של "האנציקלופדיה בריטניקה" ספרו "התאפיין באי-דיוקים קיצוניים, בדעות קדומות שהן מעבר לאי-הגינות אקראית, ובאדישות כמעט מוחלטת לשגיאות גיבוריו בהשוואה להצלחותיהם".
ביוגרפיה > ראש ממשלה בשנת 1836

בינואר 1836 איבדה הממשלה הבלתי פופולרית של דוכס ברויי את הרוב בבית הנבחרים והמלך חיפש ראש ממשלה חדש. כפי שעשה ב-1830 הוא בחר באדם שהיה בטוח שייכשל מהר בתפקידו: אדולף טייר. בקשר לטייר אמר לואי-פיליפ לוויקטור הוגו: יש לו אופי, אבל הוא מקולקל על ידי המנטליות של "נובוריש"; הוא חשף את עצמו כאחד שאינו יודע שובע". לואי-פיליפ ציטט את דעתו של טלראן עליו: אין לך מה לעשות עם טייר, אם כי הוא יכול להיות כלי מצוין. באנשים כמוהו אתה יכול להשתמש רק אם תשביע את רצונותיו, אולם הוא לעולם אינו יודע שובע. חבל שאינך יכול להפוך אותו לקרדינל".
טייר הסכים לקבל על עצמו את התפקיד והרכיב ממשלה, שבה שמר לעצמו גם את תיק החוץ. הוא הסביר בבית הנבחרים: "על ארצנו רובצות הסכנות הגדולות ביותר ועלינו להיאבק בחוסר הסדר בכל כוחנו. כדי לחסוך מאיתנו מהפכה עלינו לשמור עליה ממעשים בלתי מחושבים. כשמעשים כאלה מתרחשים ברחובותינו או כשמשתמשים לרעה במוסדות, אשתדל אני, באמצעות הכוח והחוקים, למנוע זאת". טייר השיג בבית הנבחרים רוב של 251 קולות מול 99. ממשלתו החדשה יזמה בניית מסילת רכבת ראשונה בצרפת, בין פריז לסן ז'רמן (אותה תיאר בשיחות פרטיות כ"צעצוע לפריזאים") וסגרה את מפעל ההגרלות הלאומי מטעמי מוסר.
אלא שהיחסים בינו למלך נעשו יותר ויותר מתוחים. המלך חסם את מרבית יוזמותיו הדיפלומטיות של טייר והנהיג בעצמו את מדיניות החוץ. טייר הציע לו לחקות את הדגם הבריטי ולאפשר לראש הממשלה לנהל את כל העניינים הדיפלומטיים והצבאיים. אולם לואי-פיליפ סירב, וטען שצרפת אינה אנגליה ושהוא ראש הדיפלומטיה וגם ראש הצבא. טייר הרגיש שאין לו ברירה אלא להתפטר, ועשה זאת ב-29 באוגוסט 1836. את מקומו תפס לואי-מטייה מולה, שהיה שמרן ומלוכני בדעותיו.
ביוגרפיה > שוב על ספסלי האופוזיציה

עם עזיבתו את הממשלה, חזר טייר לכתיבת ספרו "ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה", שהכרך הראשון שלו פורסם ב-1845. הספר זכה בהצלחה גדולה ונמכר תוך שבועות אחדים ב-22,000 עותקים. שאטובריאן גינה את הספר וקרא לו "פרסומת נתעבת לבונפרטה, ערוכה בסגנון עיתונאי". הספר תרם, שלא מרצון המחבר, להעלאת יוקרתו של אחיינו של נפוליאון ואויבו של טייר לימים, לואי-נפוליאון. בדצמבר 1840 עזר טייר להבטיח את בחירתו של ויקטור הוגו לאקדמיה הצרפתית, חרף התנהגותם של החברים השמרנים יותר. הוגו נבחר בסיבוב ההצבעות החמישי, בהפרש של קול אחד. אחרי בחירתו, הוגו שלח לטייר העתק של שיר חדש שכתב על נפוליאון ובהקדשתו הצהיר שטייר הוא "אדם שהוא מכבד ואוהב". "רוחך היא בין אלו שכבשו את רוחי עצמי. ניתן להרגיש שלפני שנכנסת לעולם הסוגיות הגדולות, עברת דרך עולם הרעיונות הגדולים. תקבל את אהדתי המלאה, הכבוד הרב והערצתי העזה".
בשנים 1840–1844 נסע טייר ברחבי אירופה, ביקר באתרי הקרבות של נפוליאון - בהולנד, בשווייץ, בגרמניה ובספרד, וגבה עדויות מאנשים שנכחו בהם. בינתיים, ב-1846, התמנה יריבו הפוליטי העיקרי, גיזו, מנהיג המחנה הימני בבית הנבחרים, לראש הממשלה. הוא פיזר את הפרלמנט וארגן בחירות ביולי 1846. מפלגתו של גיזו זכתה בניצחון דחוק, עם 266 מושבים מתוך 449. עם זאת, אות מבשר רעות, עשרה מתוך 12 הנציגים של פריז היו באופוזיציה. באותו זמן, המלך, שהפופולריות שלו הלכה ודעכה, הוכה גם בטרגדיה אישית בעלת השלכות פוליטיות: בנו, יורש העצר פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן, נהרג בתאונה והיורש החדש, נכדו של המלך, היה רק ילד.
ההתנגדות ללואי-פיליפ הלכה והתעצמה. במהלך השנה 1846 הוא ניצל משני ניסיונות התנקשות בחייו. באביב 1846 הצליח הנסיך לואי נפוליאון, מחופש לבנאי, לברוח מן הכלא בהם ונמלט לאנגליה. הוא המתין שם להזדמנות לשוב לצרפת ולזירה המדינית. טייר, כמנהיג מחנה השמאל-מרכז, הרבה בתקופה זו לקחת חלק בדיונים בבית הנבחרים. כפי שהתוודה לעמית הוא העריך ש"המלך נבהל בנקל. הוא יקרא לי שוב לממשלה כשירגיש בסכנה, אך אני אסכים רק אם אהיה בשליטה". הצעתו של טייר להגדיל את מספר האזרחים בעלי זכות להיבחר בבחירות, נדחתה על ידי גיזו וממשלתו. גיזו הצהיר בבית הנבחרים: "עדיין לא הגיע היום לזכות הבחירה לכל".
ביוגרפיה > המלחמה עם פרוסיה וקץ האימפריה השנייה

אוטו פון ביסמרק, הקנצלר החדש של פרוסיה, ראה בצרפת את המכשול העיקרי בפני איחוד גרמניה תחת הנהגת פרוסיה. הוא תמרן במיומנות את המשבר הדיפלומטי סביב ירושת הכתר בספרד כדי להביא לפריצת המלחמה עם צרפת, שהוא היה בטוח בתבוסתה. העיתונות הצרפתית קראה בקולי קולות למלחמה, והמרשלים של נפוליאון השלישי הביעו בפני הקיסר את ביטחונם בניצחון צרפת. ביסמרק סיפר באופן פרטי לידידיו שלהצהרתו בעת המשבר הספרדי הייתה השפעה על צרפת כמו "סמרטוט אדום לפני עיניו של פר". טייר שהכיר היטב את ביסמרק, ראה באופן ברור לאן חותר המנהיג הפרוסי. ראש הממשלה, אמיל אוליבייה נאם ב-15 ביולי 1870 באספה הלאומית וטען שצרפת עשתה את הכל כדי למנוע מלחמה, אך באותה עת המלחמה הפכה לבלתי נמנעת, ושצרפת מוכנה היטב ותנצח. טייר קם ממקומו ושאל: "אתה מתכוון באמת שבגלל סוגיה פורמלית החלטת על שפיכת נהרות של דם?" הוא דרש לראות הוכחה שפרוסיה פגעה בכבודה של צרפת. חברי פרלמנט מטעם מפלגות הימין גיחכו וקראו קריאות גנאי כלפיו ואחד מהם צעק: "אתה החצוצרה האנטי פטריוטית של האסון!" טייר השיב: "אני מוצא כי מלחמה זו היא בלתי זהירה באופן קיצוני. יותר מכל אחד אחר הייתי רוצה לתקן את תוצאות קרב סאדובה, אולם אני סבור שהעיתוי נבחר באופן גרוע ביותר". האגף הימני של האספה פרץ בקללות כלפיו תוך הטלת כינויי גנאי כמו "בוגד" "אידיוט" ו"קשיש עלוב". אחרי סיום הדיונים קיללו אותו ברחובות ואספסוף נאסף לזרוק אבנים על ביתו. האספה, בטוחה בעצמה, התעלמה מטייר, וב-19 ביולי הכריזה מלחמה על פרוסיה. באותו ערב, אמר טייר לאחד מידידיו, חבר הפרלמנט ביפה: "אני מכיר את מצב הצבאות בצרפת ובגרמניה. אנחנו אבודים".
במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית נתגלו אזהרותיו של טייר כנכונות. בגלל תוכנית שגויה ורשת רכבות בלתי יעילה, בשבועות הראשונים של הקרבות לא היה מסוגל הצבא הצרפתי לגייס אלא 264,000 חיילים בלבד, לעומת 450,000 הגרמנים. הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון השלישי בכבודו ובעצמו, נהנה מחיל פרשים מפואר, אולם לגרמנים הייתה מנהיגות וארטילריה עדיפה בהרבה. ב-2 בספטמבר נפל הצבא הצרפתי במלכודת והוקף בסדאן. כדי למנוע טבח, הקיסר הצרפתי נכנע ונלקח בשבי עם צבאו.
ביוגרפיה > בראש הרשות הפועלת, סיום המלחמה

ב-19 בפברואר הודיע טייר על הרכבת הממשלה החדשה המורכבת מתשעה שרים, רובם רפובליקנים, כולל ז'ול פאוור וז'ול סימון. המשימה הראשונה שהוטלה עליה על ידי הפרלמנט הייתה לשאת ולתת על סיום המלחמה. בראש משלחת של חמישה חברי האספה, נסע טייר לוורסאי, שם המתין לו ביסמרק. בהגיעו למלון, הוא פגש את הפלדמרשל הפרוסי מולטקה, שאמר לו: "יש לכם מזל שאתם נושאים ונותנים עם ביסמרק. אני במקומו הייתי כובש את ארצכם לשלושים שנה ובתקופה זו צרפת הייתה חדלה מלהתקיים".
בפגישתם הראשונה דרש ביסמרק את חבל אלזס ושמונה מיליארד פרנק. טייר עמד על כך שצרפת אינה מסוגלת לשלם יותר מחמישה מיליארד פרנק. ביסמרק הפחית את התשלום, אך דרש גם את לורן ואת מץ. המשא ומתן היה ארוך ומלחיץ; בנקודה מסוימת, טייר המותש הרגיש ממוטט ופרץ בבכי. ביסמרק עזר לו להישכב על ספה, כיסה אותו במעילו, ואמר לו: "אוה, אדון טייר המסכן, אין אף אחד האוהב באמת את צרפת חוץ ממך וממני". המשא ומתן התחדש וטייר ויתר על אלזס ועל חלק מלורן, בתמורה להפחתת התשלומים. הוא אמר לשאר חברי המשלחת הצרפתית: "לאבד פרובינציה אחת או שתיים, זה לא כל כך חשוב. תהיה בעתיד מלחמה נוספת שבה צרפת תנצח, ותיקח אותן בחזרה, אולם את המיליארדים שנשלם לגרמניה לא נוכל להחזיר". טייר עמד גם על השארת מבצר בלפור (Belfort) בידי צרפת. ביסמרק הסכים, בתנאי שבשעת חתימת הסכם שביתת הנשק יורשה לצבא הפרוסי לערוך מצעד ניצחון בשאנז אליזה ולהישאר עד לאשרור ההסכם. טייר הסכים בלית בררה.
טייר ומשלחתו שבו לבורדו ב-28 בפברואר. עם דמעות בעיניו קרא טייר את תנאי ההסכם בפני האספה. בדיונים אחר כך, דיברו חמישים נבחרים, בעד ונגד ההסכם. נציגי אלזס ולורן התנגדו בתוקף, והחבר ויקטור הוגו, דרש, בשם ההיסטוריה והדורות הבאים, להמשיך בקרב. הנציג לואי בלאן הצהיר שעשרת מיליון צרפתים מוכנים להמשיך בלחימה. "אבל איפה הם?" שאל טייר. "באספה הזאת, שנבחרה בבחירות כלליות, שלושה רבעים מחבריה רוצים שלום". כפי שציפה טייר, ב-546 קולות מול 107 קיבלה האספה את תנאיו של ביסמרק. ב-2 במרץ ערכו הגרמנים את מצעדם בשאנז אליזה. כל החנויות היו סגורות ואף פריזאי לא יצא לרחוב.