stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האינתיפאדה הראשונה
הרקע לאינתיפאדה

בחודשים שלפני פרוץ האינתיפאדה הייתה עלייה במספר האירועים בעימות בין הפלסטינים לישראלים.
ב-2 באוגוסט 1987 נרצח סרן רון טל, מפקד בסיס המשטרה הצבאית ברצועת עזה, ברחובה הראשי של עזה, בידי שלושה מחבלי הג'יהד האיסלאמי.
ב-8 באוגוסט 1987 נהרג קצין מילואים ישראלי וכעבור שבועיים סוכל ניסיון פיגוע התאבדות בירושלים.
בשבוע אחד בספטמבר נהרג חייל ואירעו שלושה פיגועי דקירה בישראלים.
ב-1 באוקטובר 1987 חיילי צה"ל הרגו שבעה מחבלים מעזה שהיו חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי.
נוסף על אירועים אלימים אלו חלה הידרדרות כללית ומשמעותית במצב הביטחון ביהודה, שומרון ועזה, דבר שכלל הכפלה לפחות של כמעט כל סוגי האירועים הביטחוניים. כוח ישראלי שנכנס לבלאטה זמן קצר לפני תחילת האינתיפאדה נתקל בהתנגדות לא-אלימה (ברובה) אולם בעוצמה כזאת שחייבה אותו לסגת ללא מרבית המבוקשים שחיפש.
על פי הערכות ישראליות, האינתיפאדה הייתה תופעה ספונטנית בחלקה[דרוש מקור]. לאחר שהחלה, ניסה אש"ף לטעון כי הוא ארגן אותה, אולם היסטוריונים רואים בטענה זו ניסיון שלאחר-המעשה להציג יותר שליטה והשפעה בשטח ממה שהיו לאש"ף בפועל[דרוש מקור: מי היו ההיסטוריונים הללו].
הרקע לאינתיפאדה > מדיניות ישראל

מדיניות ישראל בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לפני האינתיפאדה כללה בין היתר:
משמר הגבול היווה את הכוח העיקרי לטיפול בהפרות סדר וגובה על ידי צה"ל
הימנעות מחיכוך עם האוכלוסייה
צעדי ענישה ועידוד מקומיים בהתאם להתנהגות התושבים
בידוד מהומות
אבטחת צירי תנועה בתוך הערים
עוצר היווה אמצעי ענישה מועדף בשל הקטנת החיכוך עם האוכלוסייה
ניסיון לפקח על יהודה, שומרון ועזה תוך הוצאה מינימלית
חלוקה של היתרי עבודה בישראל (כמעט) לכל דורש
יצירת תלות כלכלית בישראל
אי טיפול מעשי בפליטים (התוכנית ליישוב הפליטים שיושמה טיפלה רק בכמחצית מהגידול הטבעי)
מתן אפשרות לאש"ף להזרים כספים ליהודה, שומרון ועזה
סיוע לירדן לשמור על מעמדה ביהודה ושומרון ולחדור לרצועת עזה.
אירועים > תגובה ישראלית

תחילה לא ידעה ישראל כיצד לטפל במשבר ואף זלזלה בו במכוון (דבר שהתבטא בין השאר ביציאה של שר הביטחון יצחק רבין למשך שבועיים לארצות הברית מיד לאחר פרוץ המהומות). במשך החודש הראשון לאינתיפאדה ציפתה ישראל כי המהומות ידעכו מעצמן (כפי שהיה בגלי אלימות קודמים).
לאחר חודש, כאשר המהומות לא דעכו מעצמן, הזרימה ישראל כוחות צבא גדולים לאזורי יהודה ושומרון ורצועת עזה, אך בלי שהייתה תוכנית פעולה רצינית לפעילות הכוחות. ב-21 בדצמבר 1987 החליט הרמטכ"ל דן שומרון, לשנות את היערכות הכוחות ביהודה ושומרון. על גזרת שומרון הופקד מפקד אוגדה 162, תא"ל זאב ליבנה, ועל גזרת יהודה הופקד מפקד אוגדה 720, תא"ל בני טרן. מפקד חטיבת איו"ש נשאר לפקד על גזרת בנימין. גזרת מרחב שומרון חולקה לשלושה מרחבים חטיבתיים, כלהלן: על גזרת ג'נין הופקד אל"ם גבי אשכנזי, מפקד חטיבת גולני; על גזרת טול כרם-קלקיליה הופקד אל"ם משה גבעתי מפקד מחוז דן; ועל גזרת שכם הופקד מפקד המרחב הקבוע, סא"ל יהודה מאיר. מפקד אוגדה 162 קבע את מפקדתו בבניין הממשל בשכם. גזרת מרחב יהודה חולקה לשני מרחבי משנה. מפקד המרחב, סא"ל גבי אביב, הופקד על גזרת חברון, והוקם מַשלָ"ט (מֶרכז שליטה) סדיר בגזרת בית לחם. שניהם הוכפפו למפקד אוגדה 720, שקבע את מפקדתו בבניין הממשל בחברון. מאוחר יותר הוקמה אוגדת יהודה ושומרון, בפיקודו של תא"ל גבי אופיר, והוקמו שש חטיבות מרחביות חדשות: חטיבה 'יהודה', חטיבת 'שומרון', חטיבת 'מנשה', חטיבת 'בנימין' וחטיבת 'עציון'.
עם הזמן, התאוששה ישראל מההלם והגיבה במדיניות של יד קשה שנועדה לדכא את ההתקוממות בכוח. ההוראות הבלתי רשמיות שניתנו לחיילים היו, כפי שניסח זאת שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור ידיים ורגליים". ישראל נקטה במדיניות של הטלת עוצר המוני (60% מהאוכלוסייה הייתה נתונה בשלב כלשהו במהלך השנתיים הראשונות לעוצר ממושך), מאסרים המוניים, הכבדה של הממשל הצבאי המוטל על השטח, הרס ואטימת בתים (150 ב-1988 לבדה), אכיפה נוקשה של חוקי המס על התושבים (עד כדי עלייה בגביית המיסים ביחס לשנת 1986 בחלק מהמקומות) וכן סגירת בתי ספר (היו פתוחים רק 40 יום בשנת הלימודים 1988/89). בתחילת האירועים לא שונו אמנם הוראות פתיחה באש אולם הסמכות לתת היתרים לביצוע פעולות ענישה שונות (כמו הריסת בתים, גירוש, הטלת עוצר וכדומה) הועברו לדרגים נמוכים יותר מאשר קודם לכן.
המדיניות הישראלית תואמה על ידי "פורום השטחים" בראשות שר הביטחון ודווחה לקבינט. למרות ההשתתפות של כל הגורמים בפורום היו שינויים מקומיים (במיוחד בירושלים) בדרך הטיפול באירועים.
למרות צעדיה, ישראל לא הצליחה למנוע את התמוטטות הממשל האזרחי שלה ביהודה, שומרון ועזה.
בירושלים נקטה ישראל תחילה מדיניות של "סיוע" לחסימת השכונות הערביות שבודדו על ידי תושביהן, כענישה לתושבים. מדיניות זו החלה להשתנות באמצע ינואר 1988 כאשר משטרת ישראל החלה לשלוח כוחות גדולים לתוך השכונות הערביות. ב-5 בפברואר פתחה ישראל במבצע "במחשבה תחילה" במסגרתו בוצעה השתלטות מחדש על השכונות הערביות, הטלת עוצר על מרביתן וסגירה למעשה של הר הבית בפני מתפללים לא ישראלים.
המדיניות הבלתי רשמית של הכאת מתפרעים, מדיניות שבוצעה בהפרות פקודה רבות (רובן המכריע לחומרה), ספגה ביקורת נוקבת.
באוגוסט 1988 הוכנסו כדורי פלסטיק לשימוש ישראל, דבר שהביא לשינוי הוראות הפתיחה באש וליותר הרוגים אצל הפלסטינים.
אירועים > ערביי ישראל

ב-17 בדצמבר 1987 התכנסה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל (לראשונה השתתפה בכינוס גם הנהגת התנועה האסלאמית) והחליטה על שביתה כללית בקרב ערביי ישראל ב-21 בדצמבר שכונתה "יום השלום". השביתה שהתקיימה הייתה כמעט מלאה ולוותה בפרצי אלימות (זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, חסימות כבישים וכדומה) במקומות מעטים.
אירועים > דינמיקה פנים-ערבית

בין 3 בפברואר ל-15 בו 1988 הצליחה ישראל לעצור את ההנהגה הראשונה של המפקדה הלאומית ולעצור את מערכת ההפצה שלה. אף על פי שהדבר לא מנע את התאוששות המפקדה, הרי מתקפה זו ואלו שבאו בעקבותיה הצליחו לדחוק את המפקדה הלאומית למגננה, להביא אותה להקטנת פעילותה, ולהגביר את תלותה הארגונית והכספית באש"ף, בעיקר מאמצע 1988.
אף על פי כן, המשיכה המפקדה הלאומית להוות גורם מרכזי ביהודה והשומרון, הוראותיה בוצעו לרוב, בין השאר בשל הנכונות שלה לסגת מהוראות שהתגלו כבלתי ניתנות לביצוע וכן לימוד הלקחים של אנשיה מההתארגנות בבתי הסוהר הישראלים. לעומת זאת ברצועת עזה, נתקלה ההתארגנות במאבקי כוח עם התנועות האסלאמיות ולאחר מכן ישראל הצליחה למוטט את ההתארגנות בפברואר 1988.
ב-16 באפריל 1988 התנקשה ישראל באבו ג'יהאד, שהיה האחראי מטעם אש"ף על ארגון האינתיפאדה. התנקשות זו אמנם הועילה בטווח המיידי (בשל ניתוק קשרים מסוימים בין הנהגת החוץ של אש"ף לבין הנהגת הפנים) אולם התגלתה לאחר מכן כחסרת השפעה ממשית.
במאי 1988 הצליחה ישראל לשתק למעשה את תנועת הג'יהאד האסלאמי על ידי מעצר מרבית ראשיה.
ב-12 ביוני 1988 התדרדר המאבק בין חמאס לבין אש"ף לעימות גלוי כאשר בהפגנה במחנה ג'בליה נרמסו תמונותיו של יאסר ערפאת. מאבק זה התחדד בשל שמועות על סיוע ישראלי לחמאס, כישלון ניסיונות התיאום בין הארגונים ומאבקים פנימיים בתוך אש"ף. כישלון ניסיונות ההידברות הביא לחתימת אמנת חמאס ב-18 באוגוסט.
ביוני-יולי 1988 נעשו ניסיונות להשליט את שלטון הוועדות העממיות על השטח. בשלב זה היו מאות ועדות עממיות, חלק נפוצות (ועדות חינוך למשל) וחלקן ייחודיות (ועדת אדמות לדוגמה) ורובן קשורות ברשת של שיתוף פעולה, תוך כפיפות לוועדות אזוריות ולמפקדה הלאומית שעמדה בראשן.
התפתחויות אלו הרעו את המצב הכלכלי של משתתפי האינתיפאדה (כמו גם הפלסטינים בכלל), מצב שהביא את סרי נוסייבה ב-1 באוגוסט 1988 אף לפרסם מאמר הדורש מאש"ף להזרים כסף או לחדול ממתן הוראות.
החל מתחילת האינתיפאדה, הלכה וירדה התמיכה בירדן בשל הגאות הלאומית הפלסטינית, כתוצאה מכך הכריז חוסיין מלך ירדן ב-31 ביולי 1988 על "התנתקות מהגדה המערבית", קרי, ניתוק כל הקשרים בין ירדן והגדה המערבית. החלטה זו החמירה את התדרדרות השירותים ביהודה והשומרון משום שעד אותה עת סיפקה ירדן במידה רבה את השירותים האזרחיים באזור זה.
הניתוק של ירדן מיהודה והשומרון חייב את אש"ף לתפוס את מקומה כמקור הכספי לתשלום חלק מעובדי המדינה (ירדן שילמה כחמישית ממשכורתם) ולארגן את השירותים שאורגנו עד אז על ידה. התפתחות זאת הייתה אחת הסיבות להכרזה של אש"ף ב-15 בנובמבר 1988 בתוניס על הקמת מדינת פלסטין. ההכרזה התקבלה בסיום של המושב ה-19 של המועצה הלאומית הפלסטינית שנערך ללא השתתפות מעשית של נציגי האינתיפאדה. באותו לילה נותק החשמל בכל רחבי יהודה, שומרון ועזה והוטל עוצר כללי.
אירועים בולטים בהמשך האינתיפאדה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בדצמבר 1988 נגזרו על טוראי אלי ידיד 21 חודשי מאסר, לאחר שהרג בכפר בידו את יוסף אבו עווד, בירי בראשו מטווח קצר בלי שנשקפה לו סכנה.
ב-12 בינואר 1989 הורשה יאסר ערפאת לנאום במועצת הביטחון כנציג פלסטין. באותו יום הוטל בצעד חריג עוצר על מזרח ירושלים ונערכו חיפושים נרחבים בסילואן. ב-19 בינואר, הציע יצחק רבין לערוך בחירות לאוטונומיה פלסטינית אבל ההצעה נדחתה הן על ידי אש"ף והן על ידי המפקדה הלאומית כעבור שלושה ימים.
באמצע פברואר 1989 נערכו מספר דיונים בין־אישים ממפלגת העבודה לבין נציגים פלסטיניים מיהודה, שומרון ועזה המקורבים לאש"ף בראשות פייסל חוסייני. ב-13 במרץ הוחלט על חלוקת תעודות חדשות לכאלו האסורים בכניסה לישראל. ב-24 באפריל 1989 החליטה המפקדה הלאומית על אי־הזזת שעונים לשעון קיץ.
במאי 1989 ביצעה ישראל גל מעצרים גדול מאוד בקרב פעילי חמאס, כולל מעצרו של אחמד יאסין מנהיג התנועה שעד אז נמנעה מלעוצרו.
ב־3 במאי 1989 חייל צה"ל, רב-טוראי אילן סעדון נחטף ונרצח על ידי אנשי חמאס.
ב-14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזורית ביהודה והשומרון אולם החלטה זו לא מומשה.
ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דירדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.
ב-20-21 בספטמבר 1989 פעולה לגביית מיסים בבית סאחור הסתבכה ונפתחה אש על התושבים.
ב-30 בנובמבר 1989, פיגוע הדריסה הראשון כנגד אזרחים – כשמחבל תושב מחנה הפליטים נוסייראת דרס למוות את אביגדור דהרי בצומת גוש קטיף.
ב-15–17 בדצמבר 1989 החליט הוועד הפועל של אש"ף על מוכנות לדיאלוג עם ישראל, אבל רק בתנאי שייעשה על ידי אש"ף.
במהלך 1990 נרגעו במקצת האירועים האלימים, בין השאר בשל מעצרים רבים אותם ביצעה ישראל.
ב-8 באפריל 1990 הוקמה ועדת ירושלים של הליגה הערבית, דבר שירדן התנגדה לו בעבר.
ב-20 במאי 1990 נרצחו 7 פלסטינים בראשון לציון בידי עמי פופר במהלך הטבח בצומת גן הוורדים. במהומות שפרצו בעקבות כך, נהרגו 7 פלסטינים נוספים.
ב-30 במאי 1990 באותה השנה נתפסו שתי סירות של החזית העממית שניסו לבצע פיגוע בתל אביב, דבר שהביא לסיום הדיאלוג בין אש"ף וארצות הברית ב-20 ביולי.
ב-8 באוקטובר 1990 הביאו פרסומים של תנועת נאמני הר הבית על טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי להתפרצות מהומות הר הבית. במהומות נזרקו אבנים על הכותל המערבי ובפריצת המשטרה להר הבית נהרגו 17 ערבים ונפצעו 20 שוטרים וכ-200 ערבים. מהומות אלו התפשטו הן לתוך יהודה, שומרון ועזה (שם גרמו להפגנות עממיות בפעם הראשונה לאחר זמן רב) והן לערביי ישראל.
ב-1991 הביאה מלחמת המפרץ שבה הפלסטינים תמכו בסדאם חוסיין למצב חדש. בשל תמיכתם זו במנהיג ערבי שכבש מדינה שכנה, נחלשה עמדת הפלסטינים בזירה הבינלאומית בכלל ובזירה הערבית בפרט, והתחזק מאוד מעמדה של ארצות הברית (גם בעקבות המלחמה וגם בשל סיום המלחמה הקרה) דבר שאיפשר את כינוס ועידת מדריד.
עם זאת, לא התקבלה החלטה על סיום האינתיפאדה ולמעשה ב-3 במרץ 1991 אף קראה המפקדה הלאומית להגברת ההתנגשויות עם כוחות הביטחון.
ב-17 בדצמבר 1992 החליט ראש הממשלה, יצחק רבין, לגרש ללבנון 415 פעילי חמאס במטרה להרגיע את יהודה, שומרון ועזה. הגירוש נכשל מכיוון שהמגורשים התרכזו בסמוך לגבול רצועת הביטחון וקיבלו סיוע מחזבאללה.
אף על פי שוועידת מדריד לא גרמה לסיום האינתיפאדה, הרי שהוועידה מציינת את המעבר המוחלט מאירועים המוניים לאירועי טרור על ידי יחידים, תוך שימוש בסכינאות ותחילת שימוש בפיגועי התאבדות.
ארגונים פלסטיניים

ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה – בכל יישוב הוקמה ועדה מרכזית אחת לפחות (לעיתים היה פיצול לפי ארגונים) שהייתה אחראית לתיאום הפעילות הפלסטינית וכן ועדות משנה שהיו אחראיות על התחומים השונים. מנהיגות ההתקוממות הלאומית למעשה כללה ארבעה גורמים עיקריים: פת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית ומפלגת העם הפלסטינית.
"המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים" – הוקמה פורמלית בסוף דצמבר 1987 והכרוז הראשון שלה יצא ב-10 בינואר 1988. עמדה למעשה בראש הוועדות העממיות והיוותה את הנהגתם, ככל שעבר הזמן נחלשה השפעתה והחברים בה נהיו זוטרים יותר ויותר.
ועדות ההלם או כוחות ההלם – הזרוע הצבאית של הוועדות העממיות, הוקמו לראשונה ב-17 בספטמבר 1987 על מנת לפגוע במשתפי פעולה. ככל שהתקדמה האינתיפאדה הפכו לגורם משמעותי יותר בתוך הוועדות העממיות עד כדי השתלטות עליהן.
חמאס – הוקם בתחילת האינתיפאדה והיה לגורם מרכזי בה, אך לא היה שותף למנהיגות ההתקוממות הלאומית.
הג'יהאד האסלאמי – היה אחראי על ההתפרצות הראשונית של האירועים אולם במהירות נדחק והיה לגורם שולי בהם, בין השאר בשל היותו מורכב למעשה משלוש קבוצות ללא קשר ביניהן.
ארגונים פלסטיניים > תפקיד אש"ף

אש"ף לא יזם את האינתיפאדה, אבל התערב במהירות תוך מאבק פנימי בין הארגונים השונים וחיצוני (עם התנועות האסלאמיות):
התנועה הקומוניסטית הפלסטינית – יזמה גישה מתונה יחסית של התקוממות עממית, תוך זיקה מינימלית להנהגת החוץ
פת"ח – החזיק בגישת ביניים של הסלמה מבוקרת תוך כפיפות מלאה להנהגת החוץ של אש"ף
החזית העממית לשחרור פלסטין – החזיקה בגישה של הסלמה מרבית
מטרות האינתיפאדה

המטרות של האינתיפאדה התחלקו לשניים:
מטרות מיידיות שקשורות ליהודה, שומרון ועזה עצמם.
מטרות מדיניות ארוכות טווח.
מטרות האינתיפאדה > מטרות מיידיות

חסימת כבישים בפני צה"ל
השתלטות על ריכוזי האוכלוסייה
סילוק שרון מהרובע המוסלמי
ביטול צווי הגירוש ושחרור העצורים
הפסקת הפקעת אדמות
ביטול המע"מ
עריכת בחירות מוניציפליות וכינון ממשל עצמי
הריגת יהודים
מטרות האינתיפאדה > מטרות ארוכות טווח

המטרות המדיניות של האינתיפאדה היו תלויות בגורמים השונים:
אש"ף – הקמת מדינה פלסטינית ביהודה, שומרון ועזה, שבירתה ירושלים.
התנועות האסלאמיות – הריסת מדינת ישראל והקמת מדינה פלסטינית אסלאמית על חורבותיה.
אבדות

על פי נתוני ארגון בצלם נהרגו באינתיפאדה, מפריצתה ועד סיומה בשנת 1993 165 ישראלים ו-1,160 פלסטינים. בנוסף נהרגו למעלה מאלף פלסטינים על ידי פלסטינים אחרים במהלך האינתפאדה, בעקבות סכסוכים פוליטיים פנימים או האשמות בשיתוף פעולה עם ישראל.
הרוגים ישראלים באינתיפאדה הראשונה ואחריה, עד לשנת 1999 (שנה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה). מתחת לקו האדום אזרחים. מעל לקו האדום חיילים (על פי נתוני "בצלם").
השלכות

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
ההשפעות המדיניות של האינתיפאדה היו מרחיקות לכת, בפעם הראשונה הצליחו הפלסטינים להביא להכרה מדינית רחבה בשאיפתם למדינה. הפלסטינים הצליחו להציג במהירות את מאבקם כמאבק בכיבוש אכזרי ומדכא וכבר ב-11 בדצמבר 1987 התקבלה החלטת גינוי לישראל במועצת הביטחון. בנוסף על כך, הדיון על מעמד יהודה, שומרון ועזה שהוקפא מאז התמוטטות שיחות האוטונומיה התחדש ולבסוף הביא לנסיגה ישראלית מעמדותיה הקודמות.
במאי 1989 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית תוכנית של 4 נקודות להפסקת האלימות. הצדדים אמנם לא דחו רשמית את התוכנית אולם היא לא התממשה ולכן הציעה בספטמבר תוכנית דומה של 5 נקודות. גם תוכנית זו לא מומשה אולם גרמה לקשיים קואליציוניים בישראל (שגרמו מאוחר יותר לנפילת ממשלת האחדות) וכן היווה בסיס לוועידת מדריד.
בשורה התחתונה הצליחה ישראל לדכא את ההתקוממות, שכן הכוחות הפלסטינים היו נחותים בהרבה מכוחות צה"ל. אולם האינתיפאדה הצביעה על בעיות רבות בהתנהלותו של צה"ל במישור האופרטיבי והטקטי. האינתיפאדה חייבה את ישראל להסיט כוחות רבים מאוד של צה"ל ליהודה, שומרון ועזה, שיבשה את מערך האימונים שלו וגרמה להרס תוכנית העבודה שלו.
בישראל הובילה האינתיפאדה לדיון מחודש בסוגיית יהודה ושומרון: בעוד בימין הטילו את האחריות לכישלון בדיכוי האינתיפאדה על צה"ל, בשמאל נטען כי שורש הבעיה הוא המעמד של יהודה, שומרון ורצועה עזה. ויכוח זה גרם לפירוקה של ממשלת האחדות הלאומית וגרם להאשמות חריפות כלפי הפיקוד העליון צה"ל, בטענה שאינם מעוניינים בפתרון המצב ולא נוקטים בפעולות המתבקשות, וכלפי שר הביטחון יצחק רבין, שנטען כי מנע מצה"ל לפעול נכון. בקרב המתנחלים הביאה האינתיפאדה להתערערות תחושת הביטחון בשל ההתקפות המרובות עליהם, לתביעות חוזרות ונשנות כלפי צה"ל לספק להם ביטחון ואף גרמה להתקפות של קבוצות קטנות מהימין הקיצוני על כוחות צה"ל. במקביל נערכו ניסיונות של קבוצות ימניות קיצוניות ליצור פרובקציות כלפי הערבים מתוך מגמה להצית מלחמה שתגרום לגירושם של ערביי יהודה, שומרון ועזה. יש הטוענים כי האינתיפאדה הובילה לעלייה בתמיכה הציבורית בתנועות השמאל (כגון שלום עכשיו) בישראל, ולבחירתו המחודשת של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992.
לעומת זאת הביאה האינתיפאדה להקצנה בקרב הפלסטינים, תוך שהארגונים הקיצוניים מנצלים את "הצלחתם" על מנת לבנות את הדימוי שלהם בקרב הציבור.
מבחינה כלכלית גרמה האינתיפאדה נזק משמעותי, בעיקר לפלסטינים שנותקו מהעבודה בישראל וכן הושמו בעוצר. גם ישראל נפגעה מהבחינה הכלכלית אולם עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר הצליחה להתאושש.
ראו גם

הסכם לונדון
האינתיפאדה השנייה
לקריאה נוספת

זאב שיף ואהוד יערי, אינתיפאדה, הוצאת שוקן, 1990.
יואל אליצור (עורך), כתם של עננה קלה – חיילים צבא וחברה באינתיפאדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012. תחילת הספר
משה גבעתי, הישרדות בספטמבר – לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 357–445.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  בצלם - נתונים - הרוגים באינתיפאדה הראשונה
↑  אורי מילשטיין, ‏"יצחק, לצה"ל אין תשובה": כשלי הממשלה במהלך האינתיפאדה הראשונה, באתר מעריב אונליין, 9 בדצמבר 2017
1 2  זאב שיף ואהוד יערי, אינתיפאדה, הוצאת שוקן, 1990
↑  Gād G. Gîlbar, Population dilemmas in the Middle East, pages 52-62
↑  מרדכי א' שורץ, לא מהחרם תצמח לפלסטינים הישועה, באתר ynet, 30 במאי 2010
↑  Ziyād Abū Amr, Islamic fundamentalism in the West Bank and Gaza, pages 61-62
↑  יעל פישביין, "יצא מהבונקר של שמיר", דבר, 26 בפברואר 1988
↑  Robert Owen Freedman, The Intifada: its impact on Israel, the Arab World, and the superpowers, page 22
↑  שלום ירושלמי, "פרשת עמירב - רטרוספקטיבה", כל העיר, 15 בדצמבר 1989, עמ' 35
↑  רוני שקד, "כך החמיץ משה עמירב את פרס נובל", ידיעות אחרונות, 13 בספטמבר 1993
1 2 3  אורי מילשטיין, ‏""יצחק, לצה"ל אין תשובה": כשלי הממשלה במהלך האינתיפאדה הראשונה", באתר מעריב אונליין, 9 בדצמבר 2017
↑  Intifada - Encyclopedia.com, באתר Encyclopedia.com (באנגלית).
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 307-306.
↑  איתן לוין, חייל שירה בערבי מטווח 20 ס"מ והרגו - למאסר, מעריב, 16 בדצמבר 1988
↑  מטח, באתר inactivesite.cet.ac.il
↑
↑
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541783005171  GND: 4206491-0  LCCN: sh89001332 
חיילים מורים על מחיקת ססמאות בג'בליה 1988
שר הביטחון, יצחק רבין, בביקור בעיר עזה בשבועות הראשונים של האינתיפאדה
אלתר דבורצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1906
 פטירה:  11 במאי 1942 (בגיל 36 בערך)
 מדינה:  פולין 
 
אלתר דבורצקי (ביידיש: אלטער דװרעקי, באנגלית: Alter dworecki;‏ 1906 ז'טל – 11 במאי 1942, הכפר פודיאוורקא) היה עורך דין יהודי פולני. פעיל בתנועת פועלי ציון. במלחמת העולם השנייה כיהן כראש היודנראט בגטו ז'טל ומפקד המפקדה הפרטיזנית המחתרתית בגטו.
קורות חיים

אלתר דבורצקי נולד בעיירה היהודית ז'טל (זשעטל) בשנת 1906 לשמואל ואסתר-רחל. אח לחיים-לייב ("ליוקה") {Chaim Lejb Dworecki} ולמיירים (מאיר) {Meirim Dworecki}.
דבורצקי למד את לימודיו העל-תיכוניים בגימנסיה הריאלית בגרודנא. בשנת 1923, בגיל 18, יצא לגרמניה והתקבל ללימודים בפוליטכניון (polytechnic) בברלין, אך בהמשך נאלץ להפסיק את לימודיו עקב בעיות חומריות וחזר לגימנסיה הפולנית בה השלים תעודת בגרות.
אחרי שלמד עוד שנה כשומע חופשי באוניברסיטה החופשית ("וולנא ושכניצא") בוורשה התקבל דבורצקי לפקולטה למשפטים באוניברסיטת וילנה.
אלתר היה חבר האיגוד הציוני-סוציאלי באגודת הסטודנטים היהודים, ופעיל ביותר בחיי הציבור והתרבות של האיגוד. בתקופות חופשה היה מתסיס את מפלגת פועלי-ציון (מאוחדת עם צ"ס) בז'טל, בפעילות ענפה. אלתר ארגן מועדון ספורטאים ואף השתתף בעצמו בקבוצת כדורגל.
לאחר סיום לימודיו בפקולטה למשפטים, ואחרי מספר שנות התמחות וסבל רב קיבל בשנת 38' את התואר עורך דין.
מלחמת העולם השנייה

במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, שלטה ברית המועצות במזרח פולין. שנות השלטון הסובייטי, 1939–1941,בתוקפה זו היה דבורצקי עורך דין בנובארדוק.
מלחמת העולם השנייה > כיבוש ז'טל על ידי הנאצים

הכוחות הגרמניים כבשו את העיר ז'טל ב-30 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה. ב-14 ביולי, מפקד הצבא המקומי הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב על חזית וגב בגדיהם. ב-23 ביולי פשטו אנשי האס-אס על העיירה וחטפו כ-120 מנכבדי הקהילה והאינטליגנציה היהודית. בין העצורים היו דבורצקי והרב ג'נקל קפלן. היהודים המקומיים שיחדו את הגרמנים והצליחו לשחרר את שניהם בעוד האחרים נלקחו ונרצחו ביער ליד נובארדק.
דבורצקי מונה ליושב ראש היודנראט בגטו ז'טל. דברוצקי ראה מייד את המתרחש והחל להתכונן ליום הפקודה. הוא ערער את אשליות הביטחון ששררו בין ההמונים וקרא לחיפוש אחר דרכי הצלה ונקמה במרצחים. דבורצקי ארגן בגטו את המפקדה הפרטיזנית המחתרתית ועמד בראשה. דבורצקי יזם תוכנית לחמש את הנוער היהודי שבעיירות הסביבה, להוציאם ליערות ליפיצ'אן העבותים לשם מלחמה בגרמנים, וכך להציל גם את הבלתי-מוכשרים לקרב.
תכונותיו ופעילותו שהתסיסו את נוער הגיטו, עוררו את חששם של יהודים רבים, שמא יגרום לטבח מוקדם של הקהילה. למרות זאת, דבורצקי להמשיך לפעול בעת ובעונה אחת כראש היודנראט וראש ארגון המחתרת בגטו. גם בעת פגישותיו בתפקיד עם השלטונות הגרמנים נשא אקדח חמוש בכיסו, לשעת הצורך. הוא מינה נערים של הארגון המחתרתי למשטרה היהודית, לשם הקלת ביצוע משימות מחתרתיות, ובעיקר הגנבת נשק לתוך הגטו; יצר קשר עם הנוצרים ובאמצעותם רכש מידי איכרי הסביבה נשק, שהשאיר אחריו הצבא האדום הנסוג; גייס כספים לקרן הארגון המחתרתי.
בהיותו יו"ר היודנראט, בקופתו נמצאו תמיד דברי ערך כדי למלא את דרישות הסחיטה של הגרמנים. הוא צייד בנשק קבוצה של שבויי מלחמה סובייטים שברחו מהמחנות ושלחו את הפרטיזנים מיערות ליפיצ'אן הסמוכים. עם קבוצה זו נמנה סגן ראשון של הצבא האדום, היהודי ישראל קאצוביץ. קבוצה שנייה שחימש והלביש הייתה של הנוער היהודי, צעירים אשר עזבו גם הם את הגטו בעידודו, בהדרכתו ובעזרתו. הוא עיבד תוכנית מדויקת של התנגדות מזוינת במקרה של טבח בגטו, אך התוכנית שובשה בגלל פרובוקציה.
בתיווכו של שלום פיולון, איש המחתרת היהודית בבלארוס, יצר דבורצקי קשר עם חייל סובייטי לשעבר. הלה בגד בו ומסר את פיולון לידי הגרמנים. במשך כמה ימים עונה פיולון קשות על ידי הז'נדרמריה, אולם עמד בכל הייסורים ולא בגד בחבריו למחתרת. אישה נוצרייה העבירה מסר לדבורצקי ותיארה את המצב בו נמצא פיולון. הידיעה על מאסרו התפשטה בגטו ועוררה בהלה.
חברי המחתרת שעמדו בקשרים עם דבורצקי, יונה מדווצקי, לייזר ויניארסקי וספח פינקלשטיין ודבורצקי עצמו ברחו ליערות ליפיצ'אן ב-20 באפריל 1942. הגרמנים הבטיחו פרס של 25 אלף מאקרים על הסגרתו של דבורצקי לידיהם - חי או מת.
מלחמת העולם השנייה > ביערות

עם בואו ליערות ניסה דבורצקי לממש את תוכניותיו הנועזות להצלת יהודי ז'טל וגטאות הסביבה, וחלם על גדודי פרטיזנים יהודים. ביערות מצא קבוצות פרטיזניות קטנות של שבויי מלחמה סובייטיים, שרק מקצתם היו מזוינות, ולא היו מוכנים לנקוט בפעולות התגרות ממשיות עם הגרמנים. לא היה להם עוד קשר עם מוסקבה, לא פיקוד ולא משמעת. הרוב היו נגועים באנטישמיות. בלחצו של דבורצקי הסכים מפקד הקבוצות הפרטיזניות קוליא ואכונין לבצע התקפה על חיל המצב בגטו ז'טל ובדרך זו לשחרר את הנוער היהודי מן הגטו.
בחשכת הלילה הגיעו עד בית העלמין הנוצרי בקצה העיירה, ושלחו איכר לסייר. הלה חזר והודיע שכוח גרמני ניכר הגיע לעיירה לשם ביצוע טבח ביהודים למחרת היום, ב־30.4.1942. הפרטיזנים הרוסים התנגדו לתקיפה הכרוכה בסיכון רציני וחזרו לבסיסם ביערות. התוכנית להצלת יהודי ז'טל סוכלה.
מפקדי הקבוצות הפרטיזניות התייחסו בחשד ובקנאה לתוכניותיו הנועזות של דבורצקי. הם גם התנגדו לדרישתו להתקשר עם העורף הסובייטי כמו כן בגלל פחד לפעולות מבצעיות נגד הגטאות ומחשש לחייהם והחליטו להיפטר ממנו. הם הזמינו את דבורצקי ואת משה פאזדוסקי ללכוטור סוכאטובשצ'ינא לשם ניהול משא ומתן. בדרכם חזרה לבסיס נתקלו במארב של פרטיזנים רוסים על יד הכפר פודיאוורקא, שדרשו מהם למסור את נשקם. שני היהודים סירבו, השיבו באש ונפלו בקרב ככל הנראה ב-11 במאי 1942. לשם טשטוש עקבות פשעם שרפו הרוצחים את ראשי החללים.