המערכות באיטליה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית
הקואליציה הראשונה (1792–1797) > המלחמה של בונפרטה

בונפרטה מונה למפקד העליון ב-2 במרץ 1796. המניעים למינויו של בונפרטה היו ככל הנראה פוליטיים. ב-9 במרץ, בונפרטה התחתן עם ז'וזפין דה בוארנה, שחלקה את מאסרה (תחת רובספייר) עם האישה שהפכה לאשתו של טאלין, אחד המנהלים של הרפובליקה הצרפתית. מכתביה של ז'וזפין טוענים שבארא הבטיח את הפקודה לבונפרטה, לפני שהסכימה להינשא לו. בארא מצוטט על ידי עמיתיו כאומר על בונפרטה, "תקדם את האיש הזה או שהוא יקדם את עצמו בלעדיך". בונפרטה הראה את עצמו שאפתן מאוד ועשה לעצמו שם בעקבות 13 Vendémiaire ב-1795.  בהצבתו לפיקוד על צבא איטליה, בונפרטה הוקצה לחזית לא ברורה: מבין שלוש עשרה צבאות השדה העיקריים של הרפובליקה, הכוח האיטלקי היה המוזנח ביותר והיה במצב נורא כשהגיע בונפרטה.
בונפרטה פתח בהתקפות כמעט מיד לאחר שהגיע לחזית ב-27 במרץ. 37,000 אנשיו ו-60 התותחים שלו עמדו מול יותר מ-50,000 חיילי בעלות הברית בזירה. הסיכוי היחיד שלו לתמיכה הגיע מצבא האלפים של קלרמן, מולו עמדו 20,000 חיילי בעלות הברית נוספים. לבונפרטה לא היה סיכוי להשיג תגבורת שכן מאמץ המלחמה הרפובליקני התרכז במתקפות המסיביות שתוכננו על הריין.
בקרב מונטנוטה הביס בונפרטה את האוסטרים ונלחם בקרב שני סביב דגו זמן קצר לאחר מכן. בעקבות הקרבות הללו הוא פלש לפיימונטה וזכה בניצחון נוסף במונדובי. ב-28 באפריל, חודש לאחר שנפוליאון לקח את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים באיטליה, סרדיניה שנלחמה נגד צרפת במשך יותר משלוש שנים, הובסה, קבלה את תנאי שביתת הנשק של צ'ראסקו, ויצאה מהמלחמה ומהקואליציה של בעלות הברית. צרפת איבדה בקרבות אלו כ-6,000 חיילים, בעוד בעלות הברית אבדו יותר מ-25,000.
בונפרטה ארגן מחדש את צבאו, והציב אותו בעמדות מתאימות יותר לאורך נהר הפו. ניצחון צרפתי קטן בקרב לודי (אנ') ב-10 במאי הוביל לנסיגה של כוחות הקואליציה מעבר לנהר אדה.
צבא איטליה תוגבר כעת לכמעט 50,000 איש ובונפרטה המשיך במתקפה, ופגע בכוחות אוסטריים שהתגייסו בסביבת מבצר מנטובה. סדרה של תבוסות קטנות של הקואליציה הביאה לתגבור חיל המצב במנטובה ל-12,000. לאחר שהציב את מנטובה תחת מצור, הוביל בונפרטה דיוויזיה צרפתית דרומה כדי לפלוש ולכבוש את הדוכסות הגדולה של טוסקנה ומדינת האפיפיור, תוך שהביס את כוחות האפיפיור בפורט אורבן. לאחר מכן הוא פנה צפונה ועם 20,000 איש הביס כ-50,000 אוסטרים בפיקודו של פילדמרשל וורמסר בקרבות לונאטו וקסטיליונה. המפקד האוסטרי חזר אל הרי האלפים.
וורמסר קיבל חיזוק פעם נוספת כדי לפצות על כ-20,000 האבדות שנגרמו בחודשיים האחרונים ועשה ניסיון להקל על המצור על מנטובה. כ-45,000 חיילים אוסטריים נותרו מאחור כדי להישמר מפני כל מתקפה צרפתית חדשה בזמן שהגוף העיקרי של הצבא האוסטרי נע לעבר מנטובה. ברוברטו ב-4 בספטמבר, הנחיל בונפרטה תבוסה קשה לאוסטרים ולאחר מכן היה במיקום טוב לפגוע בחלקו האחורי של צבאו של וורמסר. הגיבו באיטיות לאיום החדש הזה, האוסטרים שוב הובסו בקרב בסאנו, שם צומצם צבאם ל-12,000 בלבד. הכוחות הנותרים צעדו במהירות לעבר מנטובה, אך נלכדו שם על ידי יחידות החלוץ של הגנרל מסנה.
כוחות אוסטריים נוספים הגיעו בזמן שצבאו של בונפרטה נחלש ממחלות וקווי האספקה שלו אוימו במרד. קומיסרים פוליטיים של הממשלה, במיוחד כריסטופורו סליסטי, מיגרו את ההתקוממויות באכזריות, אך עמדת צרפת נחלשה. כדי לייצב את המצב יצר בונפרטה את מדינות החסות של הרפובליקה הטרנספדנית והרפובליקה הציספדנית.
בעקבות כך הגיע מפקד אוסטרי חדש, יוסף אלווינצ'י, ועשה ניסיון נוסף להקל על מנטובה. בונפרטה עצר והדף את אלווינצ'י בחזרה אל מעבר לנהר ברנטה, אך מתקפת הנגד שלו נבלמה קשות על ידי התבוסה של ואבואה במשך חמישה ימים בכפרים צמברה וקליאנו תחת הסגן של אלווינצ'י, פאול דוידוביץ' והוא נסוג לוורונה. אלווינצ'י, שעקב אחר בונפרטה, הדף מתקפה צרפתית בקלדירו ב-12 בנובמבר ובונפרטה נסוג. בשלושת הימים הבאים בקרב על ארקול, בונפרטה, שנלחם בכמות גדולה יותר והתמודד עם כישלון מאמציו החוזרים ונשנים לכבוש גשר מרכזי בארקול, זכה בניצחון חשוב וקשה נגד אלווינצ'י.
שני הצדדים קיבלו חיזוק לפני שאלווינצ'י פתח במתקפה נוספת בינואר. בונפרטה הביס את ההתקפה המחודשת הזו בקרב ריבולי, וגרם לכ-14,000 הרוגים. אחר כך כיתר וכבש טור סיוע אוסטרי שני ליד מנטובה. זמן קצר לאחר מכן, מנטובה נכנעה לבסוף לצרפתים, מה שאפשר לצרפתים להמשיך בהתקדמותם מזרחה לכיוון אוסטריה. לאחר מערכה קצרה שבמהלכה פיקד על הצבא האוסטרי אחיו של הקיסר, הארכידוכס קרל, הצרפתים התקדמו עד למרחק של 100 מייל מווינה, והאוסטרים תבעו שלום. המהלך של בונפרטה, על ידי איום ישיר על וינה, היה הטריגר שהוביל לכך שאוסטריה שלחה משא ומתן לליאובן כדי לבקש מבונפרטה שלום עם צרפת. הסכם השלום שנוצר, הסכם קמפו פורמיו, סיים למעשה גם את מלחמת הקואליציה הראשונה, שכן אוסטריה הייתה הלוחמת העיקרית שנותרה ביבשת אירופה שעדיין נלחמה בצרפתים באותה תקופה. ב-5 בדצמבר 1797 הגיע נפוליאון לפריז.