ערביי ארץ ישראל
התקופה העות'מאנית

השלטון העות'מאני הנהיג מדיניות שליטה הדוקה ואף עריצה בחלק מהתקופה; ועם זאת סממנים רבים בהתנהלותו השלטונית, כגון הדת המוסלמית, מונחים ומנהגים נלקחו מהערבים ומתושבי הארץ ותרבותם. בתקופה זו הייתה הארץ חלק ממחוז שלטון עות'מאני, ואזור עבר הירדן, סוריה ולבנון היו יחידה שלטונית אחת יחד עם ארץ ישראל.
במאות ה-17 וה-18 החלה היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני, מה שאפשר לשבטים הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים – כחלק מתהליכים שהתרחשו בכל הסהר הפורה. חדירה זו אילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר – בדרך כלל סביב בירות המחוזות, היכן שיחידות המשמר העות'מאניות יכלו להגן על התושבים מפני הבדואים, וגם באזורים ההרריים. אלא שתנאי החיים באזורי החוף והעמקים לא משכו את הבדואים וכך בתחילת המאה ה-19 נותרו בהם פחות כפרים מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-16 – תקופת השיא בתולדות האימפריה העות'מאנית. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה מגמה הפוכה של התיישבות.
במאה ה-19 גדלה האוכלוסייה הערבית בארץ, הן בשל ריבוי טבעי והן בשל הגירה מארצות ערב השכנות. האוכלוסייה הערבית הייתה הטרוגנית ונחלקה הן לקבוצות דתיות: לצד הרוב המוסלמי היו קבוצות נוצרים, דרוזים ובהאים, והן לקבוצות אתניות שונות בעלות מסורות ומוצאים שונים. מבחינה תרבותית, האוכלוסייה הערבית התחלקה לשלוש קבוצות עיקריות: עירונים, כפריים ('פלאחים') ובדואים.
העירונים, שנקראו "חַצַ֫'אר" (הצ' נהגית כמו ד נחצית) או "מַדַנִ֫יַּה", היו החלק המשמעותי של האוכלוסייה הערבית בארץ, והתפרנסו ממלאכה, מסחר, ממיסים ושכר חכירה ששילמו להם הכפריים, שחיו על אדמתם לרוב בתנאי אריסות. עד אמצע המאה ה-19, האוכלוסייה העירונית התרכזה בערים ירושלים, עזה, חברון ושכם, ומראשית המאה ה-20 גם בערים: יפו, חיפה וטבריה. מרכיב משמעותי באוכלוסייה העירונית היו המשפחות המיוחסות, שלא נמצאו כמעט באזור הכפרי (לדוגמה, המשפחות אל-חוסייני, אל-ח'אלידי ונשאשיבי, עבד אל-האדי בשכם ודארי בחברון). האוכלוסייה העירונית כללה את ה"אפנדים", בעלי הנחלות שהחזיקו בבעלות על חלק גדול מהקרקעות בכפרים ובערים, ותחתם עבדו הפלאחים כאריסים. האוכלוסייה העירונית התאפיינה במגוון רחב מאוד של מקומות מוצא אתניים.
הפלאחים עסקו בחקלאות, וישבו בכפרים קטנים בכל רחבי הארץ. מרבית הפלאחים היו ערבים מוסלמים סונים שישבו בכפרים הומוגניים, ומיעוטם השתייכו לקבוצות אתניות אחרות (צ'רקסים, בוסנים), או לקבוצות דתיות אחרות (שיעים, נוצרים, דרוזים). מיעוט מקרב הכפרים הורכבו ממספר אוכלוסיות שונות שחיו יחדיו.
במהלך המאה ה-19 עלה כוחה של האליטה העירונית על חשבון האליטה הכפרית, מה שהמריץ את התחרות בין המשפחות העירוניות על השגת עמדות השפעה במרכזי הכוח הפוליטיים והחברתיים.
שבטי הבדואים היו שבטים שמוצאם מחוץ לארץ ישראל (מחצי האי ערב, מעבר הירדן וסוריה). חלק מהם היו ממוצא שאינו ערבי (כגון כורדים, שחורים או צוענים). הבדואים היו נודדים, שכנו באוהלים, התפרנסו מרעיית צאן ואף משוד, גנבה ודמי חסות (בערבית: "חֻ֫'וַּה"), בהתאם לחולשת השלטון באזורים שבהם שכנו.
מעמד האישה בחברה הערבית היה בדרך כלל בשפל המדרגה; מבנה המשפחה היה פטריארכלי ולרוב פוליגמי (מלבד אצל הנוצרים), ילדות ונערות נמכרו ואף הושכרו לפרקי זמן, גם במאה ה-20.
במאה ה-20 כללה האוכלוסייה הערבית מאמיני ארבע דתות: אסלאם, נצרות, הדת הדרוזית והדת הבהאית. הערבים המוסלמים נחלקים לסונים ולשיעים, וכוללים גם קבוצות אתניות שאינן ערביות, כגון הצ'רקסים והבוסנים. הערבים הנוצרים השתייכו למספר עדות, בהן הכנסייה היוונית-אורתודקסית, הכנסייה הקתולית והכנסייה הפרוטסטנטית, שבחלקן חברים גם תושבי הארץ שאינם ערבים, כגון מערב אירופאים, מרונים, ארמנים וחבשים.
בסוף התקופה העות'מאנית, ערב השלטון הבריטי, למדו בבתי ספר רק 4 מתוך 10 ילדים ערבים, כולם בנים. כמחציתם למדו בבתי ספר זרים, נוצריים, ואילו רוב האחרים למדו ב"כותב", מעין "חדר" כפרי, בו התרכז הלימוד בקוראן והיה מבוסס בעיקר על שינון בעל פה.