stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארבורטום הזיכרון הלאומי

| --- | --- |
 
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  16 במאי 2001 
 נתונים ומידות
 שטח:  160 אקר
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מיקום:  סטפורדשייר 
 קואורדינטות:  52°43′34″N 1°43′41″W﻿ / ﻿52.726°N 1.728°W﻿ / 52.726; -1.728
 www.thenma.org.uk
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ארבורטום הזיכרון הלאומי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי ארבורטום הזיכרון הלאומי
 
מראה הארבורטום מהאוויר. במרכז התמונה נראית אנדרטת הכוחות המזוינים.
אנדרטת נורה עם שחר
אנדרטת מסילת הרכבת בבורמה
אנדרטת הכוחות הפולנים במלחמת העולם השנייה
אנדרטת הרכבת האווירית לברלין
ארבורטום הזיכרון הלאומי (באנגלית: National Memorial Arboretum) הוא פארק זיכרון לאומי הממוקם במחוז סטפורדשייר שבמרכז בריטניה. באתר זה מונצחים אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה וציבורים אחרים ששירתו את האומה והמדינה באמצעות שילוב של חורשות, גנים ואנדרטאות.
ייעודו של הארבורטום מוגדר כך: ”ארבורטום הזיכרון הלאומית מכבד את הנופלים, מכיר בשירות ובהקרבה ומטפח גאווה בארצנו”.
הקמת הארבורטום

הוגה רעיון הארבורטום הוא דייוויד צ'יילדס (David Childs), אשר העלה את הרעיון בשנת 1988. הפעילות להקמתו החלה ב-1994 והנטיעות בו החלו בשנת 1997. בראשית שנות האלפיים הוחלט כי אנדרטת הכוחות המזוינים (ראו להלן) תיבנה בשטח הארבורטום.
הארבורטום הוא ארגון צדקה ללא כוונת רווח, המסונף ללגיון הבריטי המלכותי. הוא הוקם בסיוע כספי תרומות ומענקים ממשרד ההגנה של בריטניה ונציבות המילניום של בריטניה ונפתח ב-16 במאי 2001.
הארבורטום

הארבורטום ממוקם כשמונה קילומטרים מצפון לעיר ליצ'פילד שבמחוז סטפורדשייר, בשוליו המערביים של היער הלאומי. הוא משתרע על פני שטח של 600 דונם על גדת הנהר טיים (Tame), בשטח שהיה בעבר בשימושה של מחצבה. שטחו אמור לגדול בעתיד.
עד 2014 ניטעו בשטח הארבורטום למעלה מ-50,000 עצים מעשרות מינים שונים, וכן מינים רבים אחרים של צמחים. הוא מהווה בית לסוגים שונים של בעלי חיים ומוקמו בו למעלה מ-300 אנדרטאות שונות. כ-60% מהן הוקמו לכבוד אנשי הכוחות המזוינים, והיתר לכבוד ארגונים אזרחיים והתנדבותיים שונים, לרבות שירותי החירום ואנשיהם, ששירתו את האומה הבריטית.
בארבורטום ניצבים בניינים מעטים וביניהם מרכז המבקרים ובית תפילה - קפלת המילניום של השלום והמחילה. מדי יום בשעה 11:00 נערך בקפלה מעמד זיכרון: לאחר שתי דקות דומייה והשמעת מנגינות אבל נערכת שיחת מבוא אודות הארבורטום.
מדי שנה מבקרים בארבורטום כ-300,000 איש, לרבות כ-5,000 תלמידי בתי ספר, המשתתפים בו בפעילות חינוכית. בכל שנה נערכים בו כ-200 אירועי הוקרה וזיכרון שונים.
באתר נקבעו מסלולי הליכה שונים ונערכים סיורים סדירים לקהל.
בארבורטום משרתים כ-50 עובדים בשכר וכ-200 מתנדבים. בשנת 2010 הוענק למתנדבים המשרתים בו אות כבוד קולקטיבי - אות המלכה לשירות התנדבותי, השקול במעמדו לאות חבר מסדר האימפריה הבריטית.
הארבורטום מגייס כספים למימוש תוכנית פיתוח בשווי של 8 מיליון לירות שטרלינג. בין השאר כוללת התכנית הקמת כיכר מרכזית - "כיכר הגיבורים" - שתשמש כאתר לטקסים העיקריים שייערכו בארבורטום.
אנדרטאות בארבורטום

אחדות מהאנדרטאות הניצבות בארבורטום הן:
אנדרטאות לאנשי צבא:
אנדרטת הכוחות המזוינים - האנדרטה הגדולה ביותר באתר, שהוקמה לזכר חללי הכוחות המזוינים של בריטניה שנהרגו מאז תום מלחמת העולם השנייה
אנדרטת דוב הקוטב - לכבוד הדיוויזיה ה-49 הבריטית, שסמלה היה דוב קוטב, בעקבות הצבתה באיסלנד במלחמת העולם השנייה. זו האנדרטה הראשונה שהוצבה בארבורטום
אנדרטת נורה עם שחר - לזכר 306 חיילי האימפריה הבריטית, שנדונו למוות בעוון עריקה ופחדנות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואשר רבים מהם סבלו למעשה מתסמונת הדחק הפוסט טראומטית
אנדרטת GCHQ - לכבוד עובדי מודיעין האותות ומפצחי הצפנים של בריטניה ובעלות הברית בשתי מלחמות העולם
בניין הזיכרון לשבויי המזרח הרחוק - לכבוד 55,000 שבויי האימפריה הבריטית שנפלו בשבי יפן במלחמת העולם השנייה
אנדרטת מסילת הרכבת בבורמה - לזכר עובדי הכפייה מבין שבויי בעלות הברית, שהקימו את המסילה
אנדרטת הקומנדו - לכבוד חיל הקומנדו במלחמת העולם השנייה
אנדרטת הצ'ינדיטים - חיילי כוחות מיוחדים שפעלו בבורמה במלחמת העולם השנייה
אנדרטת ותיקי השיירות לברית המועצות
האנדרטה לקרבנות התאונה בבסיס חיל האוויר המלכותי פולד
אנדרטת הכוחות הפולנים במלחמת העולם השנייה
אנדרטת נערי בווין
אנדרטת הרכבת האווירית לברלין
אנדרטת מלחמת פוקלנד
אנדרטת בצרה - הוקמה בעיראק לזכר 178 חללי בריטניה במלחמה שם והועתקה בשלמותה אל הארבורטום
אנדרטת מחנה בסטיון - לזכר נופלי בריטניה במלחמת אפגניסטן (נחנכה ביוני 2015)
אנדרטת חיל האוויר המלכותי הקנדי
אנדרטת אגודת החיילים והחיילות היהודים לשעבר (AJEX), המעוצבת כמגן דוד החצוב באבן
אנדרטת נופלי הצי הבריטי
אנדרטאות לארגונים ואזרחים:
חורש הזיכרון לשוטרי בריטניה שנפלו
גן החפים מפשע - לכבוד הילדים שנפגעו על ידי מלחמות וקונפליקטים. בלבו ניצב עץ לזכרה של אנה פרנק
חורש הזיכרון ל-46,000 מלחי צי הסוחר והדייגים הבריטים שנספו במלחמות בריטניה במאה ה-20
אנדרטת הבונים החופשיים
גן הוורדים של אלמנות המלחמה
אנדרטת צבא הישע
בארבורטום ניצבות מספר אנדרטאות שהוקמו במקור באתרים אחרים ושהועברו מהם לאחר שמסיבות שונות לא ניתן היה לתחזקן שם.
אנדרטת אגודת החיילים והחיילות היהודים לשעבר
אנדרטת הקומנדו במלחמת העולם השנייה
אנדרטת דוב הקוטב
הערות שוליים

↑  אתר האינטרנט של הארבורטום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2009042121  VIAF: 150329396   WorldCat (עם VIAF): 150329396
אלן סוטר

אלן סוטר (Alain Sutter; נולד ב-22 בינואר 1968 בברן), הוא אחד מהכדורגלנים המצליחים ביותר בשווייץ בשנות ה-90 של המאה העשרים.
קריירה

סוטר החל את הקריירה שלו בשנת 1985 בקבוצת גראסהופרס ציריך. לאחר שהושאל בעונת 1987/1988 לקבוצת יאנג בויז, תפס מקום קבוע בהרכב קבוצת גראסהופרס ציריך, שם נשאר עד עונת 1993/1994, שבה עבר לקבוצה הגרמנית נירנברג. סוטר שיחק בנירנברג עונה אחת, בה הבקיע חמישה שערים ב-29 הופעות, וירד אל הבונדסליגה השנייה עם הקבוצה. עם זאת, זומן סוטר לסגל נבחרת שווייץ למונדיאל 1994 על ידי המאמן האנגלי רוי הודג'סון. סוטר הבקיע את השער הראשון בניצחון של נבחרת שווייץ 1–4 על נבחרת רומניה, וסייע לנבחרת להעפיל לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי נבחרת ספרד בתוצאה 0–3.
לאחר ההופעה המרשימה של סוטר במונדיאל 1994, הוחתם על ידי קבוצת באיירן מינכן, שם שיחק עונה אחת כקשר. סוטר צבר בקבוצה 22 הופעות והבקיע שער אחד. באיירן מינכן כשלה באותה עונה בליגה, וסיימה במקום השישי בלבד, וסוטר עזב לאחר עונה אחת, ועבר לקבוצת פרייבורג מהבונדסליגה. סוטר שיחק בפרייבורג שתי עונות, בהן הבקיע חמישה שערים ב-45 הופעות. בעונתו הראשונה של סוטר בקבוצה פרייבורג סיימה במקום ה-11, ובעונתו השנייה פרייבורג סיימה במקום ה-17 ונשרה אל הבונדסליגה השנייה, וסוטר עזב את המועדון.
סוטר סיים את הקריירה בשנת 1998, לאחר שתי עונות בקבוצת דאלאס ברן (כיום מועדון כדורגל דאלאס), עם 68 הופעות וחמישה שערים במדי נבחרת שווייץ בכדורגל.
כיום סוטר עובד בפרשנות במשחקים המשודרים בטלוויזיה השווייצרית.
שערוריות

בשנת 1995, לפני משחק של הנבחרת השווייצרית, חשף סוטר כיתוב מחאה נגד הניסויים הגרעיניים של צרפת.
אסטרילדיס

אסטרילדיס (באנגלית: Estrildis) הייתה נסיכת גרמניה, ומלכה רעיה של מלך בריטניה לוקרינוס, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תעוד היסטורי לקיומה של אסטרילדיס.
על פי ספרו של ג'פרי, אסטרילדיס נכלאה על ידי האמבר ההוני והוחזקה בספינתו. לאחר ניצחונו של לוקרינוס בנו של ברוטוס, מלך בריטניה על האמבר, שחרר לוקרינוס את אסטרילדיס והתאהב בה. ג'פרי מספר כי אסטרילדיס נחשבה לאישה היפה ביותר בעולם באותה תקופה, ולוקרינוס רצה לשאתה לאישה. לרוע מזלו התחייב אביו כי לוקרינוס יישא את גוונדולן, בתו של קורינאוס מלך קורנוול, והשנים היו מאורסים. לוקרינוס בנה מערה מתחת לטרינוואנטום, בה החביא את אסטרילדיס ואת הבת המשותפת שנולדה להם - האברן (Habren), בעת שהיה נשוי לגוונדולן. לאחר מותו של קורינאוס, גרש לוקרינוס את גוונדולן, ונשא את אסטרילדיס לאישה.
גוונדולן שבה בראש צבא, הביסה את לוקרינוס והרגה אותו, והטביע את אסטרילדיס ואת האברן בנהר שנקרא על שמה של האברן (כיום הנהר סוורן).
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אליפות ברזיל בכדורגל 1982

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  16 בינואר 1982 – 25 באפריל 1982 (100 ימים)
 מספר משתתפות:  44
 הזוכה:  פלמנגו
 מספר משחקים:  287
 מספר שערים:  789 (2.75 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  5,684,896 (19,808 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  21 - זיקו, פלמנגו
 → 19811983 ←
 
אליפות ברזיל בכדורגל 1982  הייתה הפעם ה-26 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-16 בינואר 1981 והסתיימו ב-25 באפריל 1982.
בתחרות השתתפו 44 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
40 קבוצות חולקו ל-8 בתים תוך קיום משחק בית ומשחק חוץ בין קבוצות הבית. בין הקבוצות שזכו במקום הרביעי בבית, נערכו משחקי מבחן ו-4 המנצחות העפילו לשלב השני.
בשלב השני לתחרות התווספו אמריקה (ריו דה ז'ניירו), קורינתיאנס, אתלטיקו פרנאאנסה ומועדון ספורט סאו פאולו. בשלב זה 32 קבוצות (28 מהשלב הראשון ו-4 שהצטרפו) התמודדו ב-8 בתים על 16 מקומות בשלב השלישי.
בהמשך נערכו שלבי הגמר, תוך משחק בית ומשחק חוץ בין הקבוצות.
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
פלמנגו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון.
משתתפי התחרות לפי מדינות ברזיל

סאו פאולו - 8
ריו דה ז'ניירו - 6
ריו גראנדה דו סול - 4
פרנה - 3
פרנמבוקו - 2
באהיה - 2
מינאס ז'ראיס - 2
גויאס - 2
סיארה - 2
אלגואס - 1
סנטה קטרינה -  1
פארה - 1
אמזונאס - 1
ריו גראנדה דו נורטה - 1
אספיריטו סאנטו - 1
פאראיבה - 1
פיאאוי - 1
סרז'יפה - 1
מרניאו - 1
המחוז הפדרלי של ברזיל - 1
מאטו גרוסו - 1
מאטו גרוסו דו סול - 1
שחקנים מצטיינים

זיקו, שחקנה של פלמנגו כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות. זאת בפעם השנייה בקריירה.
זיקו, שחקנה של פלמנגו זכה גם בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה. זאת בפעם השנייה בקריירה.
אנה לינד

אנדרטה לזכרה בסטוקהולם
אילבה אנה מריה לינד (בשוודית: Ylva Anna Maria Lindh;‏ 19 ביוני 1957 – 11 בספטמבר 2003) הייתה שרת החוץ של שוודיה, נרצחה במהלך כהונתה בשנת 2003.
ביוגרפיה

לינד נולדה בסטוקהולם, בירת שוודיה ביוני 1957. בגיל 12 הצטרפה לתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה והשתתפה במחאה נגד מלחמת וייטנאם. בשנת 1982 קיבלה תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת אופסלה ובאותה שנה נבחרה לפרלמנט השוודי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהנה בו עד 1985.
ב-1984 הייתה לנשיאת תנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד. שש שנותיה כנשיאת התנועה אופיינו במחויבות עמוקה לעיסוק בנושאים בינלאומיים, כולל מעורבות במתרחש בניקרגואה, וייטנאם, דרום אפריקה ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
בשנים 1991–1994 שימשה לינד כסגן ראש עיריית סטוקהולם, ובשנת 1994 מונתה על ידי ראש ממשלת שוודיה אינגר קרלסון כשרה לאיכות הסביבה, תפקיד אותו מילאה עד 1998. בשנה זו נבחרה שוב לפרלמנט ואף נתמנתה לתפקיד שרת החוץ של שוודיה על ידי ראש ממשלה גוראן פרסון שלינד נחשבה יורשתו המיועדת.
הרצח

ב-10 בספטמבר 2003, בעת שערכה קניות במרכז קניות בסטוקהולם, הותקפה לינד על ידי צעיר נושא סכין, נדקרה בחלקי גוף שונים והוחשה לבית חולים, שם נפטרה למחרת מפצעיה.
הרוצח נמלט מזירת הרצח אך הותיר אחריו ממצאים מזהים ואף טביעת אצבעות חלקיות ונתפס כעבור כשבועיים. בתחילה הכחיש הרוצח, מיאילו מיאילוביץ', כל קשר לרצח, אך בראשית שנת 2004 הודה במעשה, מבלי לתת הסבר למניעיו. הוא הועמד לדין ונידון למאסר עולם. ב-8 ביולי 2004 ביטל בית המשפט לערעורים את עונש המאסר והורה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שקיבל את טענת סניגורו כי הרוצח ביצע את מעשהו משום שחשב כי "קולות" הורו לו לעשות זאת, והמעשה נובע מהפרעה נפשית. התביעה השוודית ערערה לבית המשפט העליון של שוודיה, שב-2 בדצמבר 2004 שלח את מיאילוביץ' למאסר עולם. בראיון בשנת 2011 אמר מיאילוביץ' כי שיקר כשטען ש"קולות" ששמע הם שהורו לו לרצוח את לינד, וכי ביצע את המעשה בגלל שנאה כללית כלפי פוליטיקאים. "האמנתי שפוליטיקאים היו היסוד לכל הרשע", אמר בראיון..
הרצח אירע ארבעה ימים לפני משאל עם שדן בשאלת אימוץ מטבע האירו בשוודיה - משאל בו לינד הייתה מראשי מחנה התומכים, לכן הועלו בתחילה השערות המקשרות בין הדברים. ממשלת שוודיה החליטה לא לבטל את קיומו, אולם להימנע מתעמולה. למרות ההערכות כי הרצח יוביל להצבעת סימפתיה בעד עמדתה של לינד, זכה מחנה המתנגדים ברוב.
לזכרה של לינד הוקמה קרן המחלקת פרס שנתי לאישים או ארגונים "הנלחמים באדישות, דעות קדומות, דיכוי וחוסר צדק על מנת לקדם חיים טובים לכל בני האדם באווירה של כיבוד זכויות האדם". בפרס הראשון, שחולק ב-18 ביוני 2004, זכתה עיתונאית "הארץ" עמירה הס. כמו כן זכו שלושה ארגונים שוודיים העוסקים בפעילות חברתית בפרסי עידוד.
רצח לינד היה הרצח השני של אישיות פוליטית בכירה בשוודיה מאז ראשית המאה העשרים. קדם לו רצח ראש הממשלה אולוף פלמה בשנת 1986.
חיים אישים

לינד הייתה נשואה לבו הולמברג, מושל מחוז סדרמנלנד שבמזרח שוודיה, ממנו נולדו לה שני בנים.
הערות שוליים

↑  AP, רוצח שרת החוץ השוודית: זייפתי מחלת נפש, באתר ynet, 29 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16572062b (data)  GND: 128680814  ISNI: 0000 0000 5472 8487  KulturNav: 607840fa-4ba7-406e-ac7f-9cc298c8ded2  LCCN: n2003056810  SELIBR: 202085  SUDOC: 097590517  VIAF: 77372534   WorldCat (עם VIAF): 77372534
אנה בריינדול

| --- | --- |

אנה בריינדול מופיעה בסטוקהולהם, 2010
 לידה:  11 בדצמבר 1991 (בת 32) שוודיה סטוקהולם, שוודיה
 שם לידה:  אנה הנרייטה בריינדול
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ארברו 
 עיסוק:  זמרת-יוצרת
 סוגה:  פופ • פולק-פופ • קאנטרי פופ
 כלי נגינה:  גיטרה אקוסטית 
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ ליונהארט אינטרנשיונל פריברד אנטרטיינמנט
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אנה הנרייטה בריינדול (בשוודית: Anna Henrietta Bergendahl; נולדה ב-11 בדצמבר 1991) בסטוקהולם שבשוודיה) היא זמרת שוודית.
ביוגרפיה

נולדה בסטוקהולם, אך גדלה בנישפין ובקטרינהולם. לבריינדול יש שורשים אירים מצד סבתה שנולדה וגרה באירלנד, והופעתה הראשונה של בריינדול בפני קהל הייתה בקתדרלה ביורק כשהייתה בת 8, אז שרה את השיר "My Heart Will Go On" של סלין דיון.
היא הייתה חלק מתוכנית המוזיקה "Super Troupers" בערוץ TV4 השוודי בשנת 2004, וכן היא השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות איידול, הגרסה השוודית לאמריקן איידול, שם הגיעה לחמישיית המועמדים הסופיים. בשנת 2009 היא חתמה על חוזה עם חברת ההקלטות Lionheart Records ואלבום הבכורה שלה יצא ב-14 באפריל 2010. בשנת 2010 היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון שנערך בנורווגיה.
ביוגרפיה > איידול 2008

בריינדול התקבלה לעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה "איידול" כאשר היא שרה באודישנים את השיר "Have a Heart" של בוני רייט. הביצוע קיבל שבחים רבים מצוות השופטים שהורכב מלילה באד, אנדרס באג ואנדראס קרלסון. במהלך התחרות היא שרה שירים כמו מאמה מיה של להקת אבבא, Bleeding Love של ליאונה לואיס ו-The Best של בוני טיילר. בריינדול הגיעה למקום החמישי בתחרות בה ניצח לבסוף קווין בורג.
ביוגרפיה > מלודיפסטיבלן ואירוויזיון

בשנת 2009 בריינדול קיבלה הצעה מכריסטיאן לאגרסטורם ובובי לוגרן להקליט שיר לתחרות המלודיפסטיבלן 2010. היא השתתפה בתחרות עם השיר "This Is My Life" שנכתב והופק על ידי לאגרסטורם והולחן על ידי לוגרן. השיר ניצח בתחרות עם 214 נקודות, ובכך זכתה בריינדול לייצג את שוודיה באירוויזיון 2010 שנערך בעיירה בארום, הסמוכה לבירה אוסלו. השיר הגיע למקום הראשון במצעדי המוזיקה בשוודיה ב-5 במרץ 2010.
בריינדול הגיעה למקום ה-11 בשלב חצי הגמר, ובכך הייתה לנציגה הראשונה של שוודיה שלא עלתה לשלב הגמר באירוויזיון מאז החל שלב החצי הגמר בשנת 2004. השיר "This Is My Life" היה הבלדה הראשונה שניצחה במלודיפסטיבלן מאז שנת 1998.
לאחר האירוויזיון בריינדול השתתפה בתוכנית המוזיקה "Allsång på Skansen", וכן יצאה לסיבוב הופעות על-מנת לקדם את האלבום שלה.
בנובמבר 2021, נחשף כי בריינדול תשתתף במלודיפסטיבלן 2022, היא הגיעה למקום ה-3 ברבע הגמר שלה והעפילה לגמר בחצי הגמר.
דיסקוגרפיה > אלבומים

Yours Sincerely - יצא ב-14 באפריל 2010
דיסקוגרפיה > סינגלים

"This Is My Life"
"The Army"
הערות שוליים

↑  Så blev Anna Bergendahl superstjärna באתר expressen (בשוודית)
↑  ”Idol”-Alice och Anna har fått skivkontrakt באתר aftonbladet (בשוודית)
↑  Anna, 16, fick alla att gråta... באתר expressen,‏ 10 בספטמבר 2010 (בשוודית)
↑  Anna Bergendahl - från Idol till Melodifestivalen באתר zitiz.se,‏ 23 בפברואר 2010 (בשוודית)
↑  Det är det största som har hänt mig באתר aftonbladet,‏ 13 במרץ 2010 (בשוודית)
↑  ANNA BERGENDAHL - THIS IS MY LIFE באתר swedishcharts
↑  Sweden: Melodifestivalen 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7288 4936  MusicBrainz: 1cce195c-0d80-45ce-bcc6-ae9bd30b4207
אל ליסיצקי

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1890 (יוליאני) פוצ'ינוק, נפת סמולנסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בדצמבר 1941 (בגיל 51) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של ריגה  האוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, צילום אמנותי, אדריכלות, אוונגרד 
 זרם באמנות:  קונסטרוקטיביזם, סופרמטיזם 
 בן או בת זוג:  Sophie Lissitzky-Küppers 
 צאצאים:  Jen Lissitzky 
 
עטיפת ספרו של מאני לייב, "ינגעל צינגעל כוואט", שיצר אל ליסיצקי בסביבות 1918
יצירה של אל ליסיצקי, בסביבות 1925
אל ליסיצקי ובשמו המלא - לזר (אליעזר) מרקוביץ' ליסיצקי (ברוסית: Лазарь Маркович Лисицкий ‏האזנהקובץ:Ru-El Lissitzky.ogg‏Ⓘ‏)‏ (23 בנובמבר 1890 – 30 בדצמבר 1941) היה אמן יהודי-רוסי, מעצב, צלם, מורה, טיפוגרף ואדריכל. ליסיצקי היה, יחד עם חברו ומחנכו קזימיר מלביץ', מהדמויות החשובות ביותר בתנועת האוונגרד הרוסי שסייעה בפיתוחה של תפישת הסופרמטיזם. הוא עיצב תערוכות רבות ולקח חלק במאות מסעות תעמולה של המשטר הקומוניסטי הצעיר באותם ימים. עבודתו השפיעה רבות על תנועות הבאוהאוס, הקונסטרוקטיביזם והדה סטייל, ובנוסף היא כללה ניסיונות להשתמש בטכניקות הפקה ובאמצעים מסוגננים ומעוצבים, שעתידים היו להפוך למרכזיים ביותר בעולם העיצוב הגרפי לאורך המאה ה-20 כולה.
הקריירה של ליסיצקי, מתחילתה ועד סופה, עמדה בסימן האמונה שביכולתו של האמן להיות סוכן לשינוי, תפישה שהתמצתה בהגדרתו בגרמנית "das zielbewußte Schaffen" ("העשייה המודעת למטרתה"). כיהודי, הוא החל את הקריירה שלו בעיצוב ספרי ילדים ביידיש, בניסיון לקדם את התרבות היהודית באימפריה הרוסית, שבאותה תקופה חלו בה שינויים אדירים בהיקפם, לרבות ביטול תוקפם של החוקים האנטישמיים הרבים.
עיסוקו של ליסיצקי בהוראת האמנויות החל כבר בגיל 15, ונמשך כמעט עד ימיו האחרונים. לאורך השנים לימד במערכות רבות ושונות, הן בבתי ספר מן השורה והן בבתי ספר לאמנים, תוך הפצתם והחלפתם של רעיונות בקצב מהיר. סגנון עבודה זה בא לידי ביטוי הן בעבודתו יחד עם מלביץ', כשהשניים הובילו את קבוצת האמנות הסופרמטיסטית בשם "אוּנוּביס" (УНОВИС) (שם הוא פיתח גרסה סופרמטיסטית שונה בשם "פרואון"), והן בשנים שלאחר 1921, שבהן החל לעבוד עם דמויות המפתח של תנועות הבאוהאוס והדה-סטייל.
בשנותיו המאוחרות יזם ליסיצקי חידושים ושינויים רבים בעולם הטיפוגרפיה, עיצוב התערוכות והפוטומונטז', לקח חלק בעיצובם של ספרים, בעבודות ביקורת רבות, וזכה לשבחים ודברי הלל על עבודותיו.
אל ליסיצקי נפטר בשנת 1941, ולפני מותו עוד הספיק לפרסם את אחת מעבודותיו המפורסמות האחרונות, שעסקה במסע תעמולה סובייטי שמטרתו הייתה ללכד את האנשים לשם ייצורם של טנקים רבים יותר נגד גרמניה הנאצית.
ראשית דרכו

ליסיצקי נולד ב-23 בנובמבר 1890 בעיירה פוצ'ינוק, כ-50 ק"מ דרומית מזרחית לסמולנסק, שבה חיה קהילה יהודית קטנה. במהלך שנות ילדותו חי ולמד בעיר ויטבסק (כיום בבלארוס), ומאוחר יותר חי במשך כעשר שנים עם סבו וסבתו בסמולנסק, שם סיים את לימודי בית הספר היסודי.
כנער שהתעניין בציור וגילה בו כישרון רב, הוא החל ללמוד ציור בגיל 13 בהדרכת אמן יהודי מקומי בשם יהודה פן, וכשהגיע לגיל 15 היה למורה בעצמו. בשנת 1909 הגיש את מועמדותו ללימודים גבוהים באקדמיה האמנותית בסנקט פטרבורג, אך בקשתו נדחתה חרף עמידתו בהצלחה בבחינות וביתר דרישות הקבלה, משום שהחוק הצארי הגביל את קבלתם של יהודים רבים להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה.
עקב כך, ובדומה ליהודים רבים באותה תקופה, פנה ליסיצקי לגרמניה, בניסיון לרכוש שם את ההשכלה הגבוהה שביקש לעצמו, וכבר באותה שנה הוא עזב במטרה ללמוד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת דארמשטאט. במהלך קיץ 1912 שוטט ברחבי אירופה, שהה בפריז וצעד רגלית לא פחות מ-1,200 ק"מ ברחבי איטליה, אגב לימוד עצמי של האמנות במקומות שבהם ביקר, וביצוע רישומי אדריכלות ונופים שגילה בהם עניין. כבר באותה שנה הוצגו כמה מיצירותיו בתערוכות של איגוד האמנים של סנקט פטרבורג.
ליסיצקי נשאר בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ועם תחילתה נאלץ לחזור לביתו, בדומה לרוסים רבים אחרים, לרבות אמנים גולים ילידי האימפריה הרוסית. על אלה נמנו גם וסילי קנדינסקי ומארק שאגאל.
בסיום המלחמה החל ליסיצקי את לימודיו הגבוהים במכון הפוליטכני של ריגה, שבעת המלחמה העביר את משכנו למוסקבה. הוא קיבל תעודת אדריכל מבית הספר, ומיד אחר כך החל לעבוד כשוליה במספר משרדי אדריכלות. במהלך עבודתו גילה עניין רב בתרבות היהודית, שלאחר נפילתו של המשטר הצארי האנטישמי זכתה לפריחה ולשגשוג חסרי תקדים לתקופתה. ממשלת המעבר הרוסית ביטלה את החוקים שאסרו הדפסתן של אותיות בעברית ואשר מנעו את אזרחותם של היהודים במדינה. תוך זמן קצר החל ליסיצקי להקדיש את כל כולו לאמנות יהודית. הוא הציג עבודות של אמנים יהודים מקומיים, ונסע למוגילב במטרה ללמוד אדריכלות מסורתית וסגנונות עיצוב של בתי כנסת עתיקים. כמו כן עיצב ספרי ילדים רבים שנכתבו ביידיש. ספרים אלה היו הצעד המשמעותי הראשון של ליסיצקי בעיצוב ספרים, תחום בו המשיך לפתח יוזמות רבות במהלך הקריירה שלו.
העיצוב הראשון שלו הופיע בספר "שיחת חולין" שיצא לאור בשנת 1917, ובו עיצב אותיות עבריות בסגנון אר-נובו מובהק. ספרו השני היה המחשה חזותית לשיר "חד גדיא", סיפור יהודי מסורתי מחג הפסח, שבו הציג ליסיצקי אמצעים טיפוגרפיים שעתידים לחזור ולשמשו בעיצובים מאוחרים יותר - שילוב אותיות יחד עם דמויות לאורך מערכת צבעים, תוך התאמת צבעי הדמויות בשיר עם המילה המציינת אותן. בעיצוב הדף האחרון מתאר ליסיצקי את "יד האלוהים" האדירה מוחצת את מלאך המוות, החובש על ראשו את כתר הצאר הרוסי. הייצוג הזה מקשר את רעיון גאולת היהודים עם ניצחונם של הבולשביקים במהפכת אוקטובר. ייצוגים חזותיים נוספים של "יד אלוהים" חזרו והופיעו ביצירות רבות אחרות לאורך הקריירה שלו, ובעיקר בפוטומונטז' של דיוקנו העצמי משנת 1925 בשם "המרכיב", אשר מדגיש את המוטיב באופן בולט במיוחד
.
אוונגרד > סופרמטיזם

בשנת 1919, בהזמנת עמיתו האמן מארק שאגאל, חזר ליסיצקי לוויטבסק ללמד אמנויות גרפיות, ציור ואדריכלות בבית הספר החדש לאמנויות של העם. את הרעיון לפתיחתו של בית הספר יזם שאגאל לאחר שהחל לכהן בשנת 1918 כראש המועצה לענייני אמנות בוויטבסק. שאגאל הזמין בנוסף גם אמנים רוסים אחרים, ובהם הצייר והתאורטיקן קזימיר מלביץ' וגם מורהו לשעבר של ליסיצקי יהודה פן. מלביץ' הביא עמו שפע של רעיונות חדשים, שנדחו בידי שאגאל אך אומצו בחום בידי ליסיצקי. לאחר שבחן את האימפרסיוניזם, הפרימיטיביזם והקוביזם, החל מלביץ' לפתח ולקדם באגרסיביות רבה למדי את רעיונותיו אודות הסופרמטיזם.
תוך התפתחותו מאז שנת 1915 התנגד הסופרמטיזם להעתקתן של צורות טבעיות, והתמקד יותר ביצירתן של צורות גאומטריות וברורות. מלביץ' החליף את תוכנית הלימודים הקלאסית בתוכנית לימודים שערך בעצמו, והחל להפיץ את התאוריות והטכניקות הסופרמטיסטיות שלו בכל המחלקות שבבית הספר. שאגאל, מצדו, קידם רעיונות קלאסיים יותר, וליסיצקי, שעדיין נותר נאמן לשאגאל, נקרע בין שתי הדרכים האומנותיות המנוגדות זו לזו. בסופו של דבר בחר בסופרמטיזם של מלביץ', ועזב את האמנות היהודית המסורתית. שאגאל עזב את בית הספר זמן קצר לאחר מכן.
בשלב זה הפך ליסיצקי לתומך נלהב של הסופרמטיזם, ותחת הנחייתו של מלביץ' סייע בפיתוחה ההולך וגובר של התנועה. כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר מקורן בשנים אלו, ובין היתר עבודתו הידועה ביותר - פוסטר התעמולה משנת 1919, אותו כינה בשם "הכו בלבנים ביתדות אדומים". באותה תקופה הייתה רוסיה נתונה במלחמת אזרחים כשמשני צדי המתרס ניצבו "האדומים" - הקומוניסטים המהפכנים, אל מול "הלבנים" - המלוכנים, השמרנים, הליברלים והסוציאליסטים שהתנגדו למהפכה הבולשביקית. יצירת הדימוי של היתד האדום שהורס את הרישום הלבן, פשוטה ככל שתהא, מעבירה מסר רב עוצמה שלא הותיר צל של ספק בעיני הצופים באשר לכוונתו. מקובל למצוא ביצירה הזו רמז לצורות פשוטות בהן נעשה שימוש במפות צבאיות, אשר, יחד עם משמעותו הסימבולית, היה אחד הצעדים העיקריים של ליסיצקי בהתרחקותו מהסופרמטיזם חסר המטרה של מלביץ' לעבר סגנון עצמאי משלו. ולדבריו שלו:
"באמצעות המכחול בונה האמן סמל חדש. סמל זה אינו צורה שניתן לזהותה מכלל צורות מוגמרות אחרות, או צורות שכבר עשויות להיות או שקיימות זה מכבר בעולם, שכן זהו סמל של עולם חדש שנבנה בעקבות פעילותם של אנשים ובזכותה".
בשנת 1919 הוא היה המאייר של ספר מאת צדוק דולגופולסקי שיצאה לאור במוסקבה.
בשנת 1919 הצטרף ליסיצקי לקבוצת "אונוביס" (УНОВИС - ראשי התיבות ברוסית ל-"אלופי החידוש"), תנועה שלא האריכה ימים אך השפיעה רבות. חברי תנועה סופרמטיסטית ראשונית זו היו סטודנטים, אנשי אקדמיה ואמנים שונים. בצורותיה הקודמות נודעה התנועה בשמות "מולפוסנוביס" ו"פוסנוביס" (ПОСНОВИС), ושמה החדש, "אונוביס", נבחר לאחר בחירתו של מלביץ' כמנהיג התנועה. בפברואר 1920. תחת מנהיגותו של מלביץ' שקדה הקבוצה על בלט סופרמטיסטי בניהולה הכוריאוגרפי של נינה קוגן.
אחת הנקודות המעניינות היא שליסיצקי וכל שאר חברי הקבוצה בחרו לחלוק הן את האחריות והן את נקודות הזכות עבור עבודות שהופקו במסגרת הקבוצה, תוך חתימתם על רוב היצירות באמצעות ריבוע שחור, יחיד ובודד. בחלקה, הייתה בכך הבעת הערכה ליצירה אחרת של מנהיגם מלביץ', וכן הייתה בה הערכה סימבולית לרעיונות הקומוניסטיים. החתימה הפכה עם הזמן לחותמת בפועל של התנועה, והיא החליפה למעשה את שמם הפרטי או את ראשי התיבות של שמות חברי התנועה. הקבוצה, שהתפרקה בשנת 1922, מילאה תפקיד מרכזי בהפצת הרעיונות של האידאולוגיה הסופרמטיסטית בברית המועצות ומחוצה לה, לרבות ביסוס מעמדו של ליסיצקי כאחת הדמויות המרכזיות בחיל החלוץ הזה.