מפעלי עמק דרוונט
היסטוריה

בשלהי המאה ה-17, כחלק מהביגוד האופנתי שהיה בשימוש באותה תקופה, חל גידול בצריכת המשי. תומאס קוצ'ט הורה למהנדס ג'ורג' סורוקולד לבנות טחנת מים על אי באזור נהר דרוונט הסמוך למרכז העיר דרבי, בניסיון להגביר את קצב ייצור המשי באמצעות כוח המופק ממים. הניסיון הראשון נכשל, אך למרות זאת השתכנע ג'ון לום (Lomb; אחד מעובדיו של קוצ'ט) שניתן יהיה להשתמש בכוח המופק ממים בהנחה שיהיה ביקוש לכך. הוא פעל בשיטות של ריגול תעשייתי, והצליח להשיג תוכניות של מכונות מאיטליה. הוא רשם את המצאתו כפטנט ב-1719, ובנה בסמוך למפעל של קוצ'ט מפעל בן חמש קומות, שממדיו 33.5 מטרים על 12 מטרים. ב-1763, 30 שנים לאחר תפוגת רישום הפטנט של לום, היו רק שבעה מפעלים מהדגם שהוא המציא, מאחר שהביקוש למשי היה נמוך מדי. למרות זאת הוא הצליח להחדיר לשוק מערכת ממוכנת המבוססת על כוח המופק ממים, וארגן את עובדיו באופן שהיה בשימוש גם על ידי תעשיינים שחיו אחריו.
באותה תקופה היה המשי סחורה יקרה, ועד מהרה היה השוק במצב של רוויה עקב התפוקה הגבוהה של המכונות. החידוש הבא בייצור הטקסטיל הממוכן היה בתעשיית הכותנה שנהנתה משוק גדול יותר והציעה סחורות זולות יותר. טוויית כותנה הייתה תהליך מורכב יותר בהשוואה לייצור משי. מערכת המים לטווייה פותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט ונרשמה כפטנט ב-1769. בכל מערכת טווייה מבוססת מים היו בין 4 ל-96 פלכים, והמכונות יכלו לטוות חוטים במשך זמן רב, והיות שפעולתן לא הצריכה פועלים מיומנים, הוחלפו אלה במפקחים חסרי ניסיון שתפקידם היה לוודא כי אין בהן תקלות. תוך זמן קצר הן הפכו לפופולריות ונפוצות. ארקרייט שכר שטח בסמוך לקרומפורד ב-1771, ותוך שלוש שנים החל להפעיל את המפעל הראשון שלו, וב-1776 החל לבנות מפעל שני בקרומפורד. בתקופה זו הוא פיתח מכונה לשלב שלפני הטווייה, וב-1775 רשם פטנט שני. עם השלמת תהליך המיכון של הטווייה נוצר הצורך למכן גם את יתר תהליך ייצור הכותנה, ולשם כך הוא המציא מכונה המיועדת לניפוץ - התהליך שבו מונחים סיבי הכותנה במקביל. אולם לא כל המצאותיו זכו להצלחה, ועד לשנות ה-90 של המאה ה-18 בוצע ניקוי הכותנה בעבודת יד.
ארקרייט היה זקוק לסיוע כספי, ופיטר נייטינגייל (בעל אדמות מקומי) רכש ממנו את אחוזת קרומפורד תמורת 20,000 לירות שטרלינג (השווים ל-2 מיליון לירות שטרלינג על-פי שווי של שנת 2009‏). נייטינגייל גם בנה עבור ארקרייט בית מגורים בשם רוק האוס שניצב מול המפעל, והעניק לו סכום של 2,000 לירות שטרלינג על מנת לבנות מפעל שני, ו-1,750 לירות שטרלינג (170,000 בשווי של 2009) עבור מגורי העובדים. בין 1777 ל-1783 בנו ארקרייט ומשפחתו מפעלים ביישובים בייקוול, כריסברוק, רוסטר (Rocester), ווירקסוורת', השוכנים ברחבי דרבישייר וסטפורדשייר. ג'דדיה סטרוט, שהיה שותפו של ארקרייט במפעל הראשון בקרומפורד, בנה מפעלים בבלפר ובמילפורד בין 1776 ל-1781‏. תומאס אוואנס, שהיה בעל אדמות בדארלי אבי, רכש תמורת 1,140 לירות שטרלינג (110,000 בשווי של 2009) שטח בגודל 71 דונם באזור הסמוך למקום יישובו, ובנה שם מפעל כותנה ב-1782‏. ארקרייט קיבל תמלוגים מהאנשים שהעתיקו את המכונות שלו, אם כי היו כאלה שהסתכנו בתביעה אזרחית והפרו את זכויותיו על הפטנט.
ב-1783 החלה בעידודו של ארקרייט בנייתו של מפעל מסון במטלוק באת'. במקביל להרחבת פעילותו של ארקרייט החל גם ג'דדיה סטרוט בפעילות בתחום תעשיית טוויית הכותנה. סטרוט נהנה מיתרון בכך שארקרייט ביצע את כל הניסויים הדרושים עם המכונות, כך שלא היה צורך מבחינתו להשקיע במחקר של טכנולוגיה חדשה. הוא הקים מפעל בבלפר - במרחק של כ-13 קילומטרים דרומית לקרומפורד, שבנייתו הסתיימה ככל הנראה ב-1781. ב-1784 נבנה במקום מפעל שני, וסטרוט בנה גם מפעל במילפורד, במרחק 3 קילומטרים צפונית לבלפר. עד ל-1793 נבנו שני מפעלים לצביעה ולהלבנה. משפחת סטרוט העריכה ב-1789 כי היא השקיעה 37,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009) במפעליה בבלפר ובמילפורד, וזכתה לרווח שנתי בסכום של 36,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009).
לארקרייט יצאו מוניטין של אדם הדואג לרווחתם של עובדיו ומשפחותיהם. כך ב-1785 נבנה בקרומפורד בית ספר של יום ראשון, ובסך הכול למדו בו כ-200 ילדים. ב-1789 חזרה אחוזת קרומפורד לבעלותה של משפחת ארקרייט, וזו שינתה פרטים אחדים במבנה ובמתאר שלה. בקרומפורד נבנה שוק על מנת להקים מרכז חדש לכפר. ארקרייט ארגן את השוק בכל יום ראשון כיוזמה שבה יוכלו להשתתף תושבי הכפר, והעניק פרסים לאלו שהשתתפו במספר הפעמים הרב ביותר. לאחר מותו ב-1792 ירש את מקומו בנו, ריצ'רד ארקרייט הבן, שמכר את רוב מפעלי הכותנה מחוץ לקרומפורד ולמטלוק באת'. המפעלים שבתוך קרומפורד ומטלוק באת' נשארו בחזקתו, ככל הנראה על מנת להניב רווח שישמש למימון אחוזת וילרסלי.
באותה תקופה הוקמו בקרומפורד מספר אגודות ומועדונים. ענייני הדת בקהילה לא היו בעלי חשיבות רבה לארקרייט, ורק ב-1797 הוא הקים את כנסיית קרומפורד. ניסיונותיה של המשפחה להפוך את קרומפורד לקהילה עצמאית באמצעות הקמת השוק הוכתרו בהצלחה, והכפר המשיך לגדול עד 1840 בקירוב. מגמה זו התרחשה אף על פי שלאחר שהמפעלים הגיעו לשיאם החלה ירידה במעמדם.
ארקרייט הבן לא היה מעוניין להמשיך בעסקי הכותנה, ולאחר מותו של אבי המשפחה הם הפסיקו להשקיע בתחום. משפחת סטרוט לעומתם המשיכה להשקיע, וזכתה לרווחים מהמפעלים במילפורד ובבלפר. היא המשיכה לבנות מפעלים גם בעשור הראשון של המאה ה-19, העסיקה במפעליה כ-2,000 אנשים וקלטה גם את העובדים של ארקרייט בקרומפורד, וב-1833 היא הייתה לכוח החזק בתחום הכותנה בעמק דרוונט. לפני שג'דדיה סטרוט החל לבנות בבלפר הכפר כבר היה מבוסס מבחינה כלכלית, כך שהוא לא היה צריך לפעול גם בתחום פיתוח הקהילה. הסטרוטים סיפקו גם שירותי חינוך, ובשנת 1817 השתתפו 650 ו-300 ילדים בבתי הספר של יום ראשון בבלפר ובמילפורד בהתאמה. ביחס לקרומפורד, שאוכלוסייתו התייצבה על 1,200 תושבים בתחילת המאה ה-19, בעקבות השפע הכלכלי חל גידול באוכלוסיית בלפר מ-4,500 ב-1801 ל-7,890 ב-1831. דארלי אבי אף הוא שגשג כיישוב עובדים, אך אספקת המזון לתושביו הייתה בעייתית כיוון שלא היה בכפר שוק. אוכלוסיית המקום גדלה באופן הדרגתי, וב-1831 היא מנתה 1,170 תושבים. באחד המפעלים הוקם בית ספר של יום ראשון עבור כ-80 ילדים, וב-1819 ו-1826 נבנו כנסייה ובית ספר בהתאמה.
למרות היותה חלק חשוב מתעשיית הכותנה ברבע הראשון של המאה ה-19, החברה של משפחת סטרוט החלה להפסיד למתחריה מעיירות המפעלים של לנקשייר. בעיית העברת הסחורות השפיעה על כל עמק דרוונט, ולנקשייר שכן באזור טוב יותר מבחינת היכולת לשנע חומרי גלם ולהקים שווקים חדשים. מפעליה של משפחת סטרוט פיגרו גם בתהליך של המודרניזציה; הם היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית בתחילת המאה ה-19, אך למרות העלייה בגודל ובעוצמה של המכונות המשיכה המשפחה להעסיק ילדים במקום מבוגרים, שהתאימו יותר למצב החדש. מצבה של החברה התדרדר גם במחצית השנייה של המאה ה-19, והיא נאלצה למכור או להשכיר חלק ממפעליה לחברות אחרות. למרות זאת שרדו מבנים רבים מסוגים שונים הקשורים לתעשיית הכותנה המקומית. לעומת זאת, במפעל מסון בוצעו מספר תהליכי מודרניזציה והוא היה פעיל עד 1992.