הפארק הלאומי אולימפיק
היסטוריה של האדם > אירופאים

חוקרי ארצות ראשונים העדיפו בדרך כלל להישאר בספינותיהם ולא חדרו עמוק מדי לתוך היבשת. חואן דה פוקה, נווט יווני שפעל בשליחות הספרדים היה האירופאי הראשון שעבר דרך האזור. הוא חקר את החוף וגילה ב-1592 את מצר חואן דה פוקה, שם שנתן למצר על שמו סוחר הפרוות ורב החובל צ'ארלס ויליאם ברקלי (Charles William Barkley), כמעט מאתיים שנים אחר-כך. חוקר הארצות הספרדי חואן פרס הרננדס (Juan Pérez Hernández) סייר לאורך החוף ב-1774. רב החובל ג'יימס קוק סייר לאורך החוף ב-1778 בתקווה לגלות את המעבר הצפון-מערבי. רב החובל צ'ארלס ברקלי חזר על מסעו של קוק ב-1787. ב-1788 חקר רב החובל ג'ון מירס (John Meares) את האזור ונתן את השם להר אולימפוס. ב-1792 חקר רב החובל ג'ורג' ונקובר את מפרץ פיוג'יט וראה את הר הגעש לו קרא הר ריינייר.
לבד מכמה ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון, לא נחקר פנים חצי האי במשך תקופה ארוכה, אבל האזור עורר את עניינם של האמריקאים והבריטים. סביב 1845 השתמשו מתיישבים אמריקאים רבים בשביל אורגון על מנת להתיישב באזור וושינגטון (שאז הייתה מכונה ארץ אורגון (Oregon Country)). ב-1846 חתמו האנגלים והאמריקנים על חוזה אורגון שקבע את הגבול הנוכחי בין קנדה לארצות הברית באזור. גבול זה משתרע מעט צפונה מהפארק במצר חואן דה פוקה. בשנים שבאו אחר-כך נהרו מתיישבים רבים וערים דוגמת סיאטל ואולימפיה נוסדו בסמיכות לפארק של ימינו.
כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאזור, הם התיישבו תחילה לאורך החופים. חלקם רצו להקים חוות בפנים היבשת, אבל בירוא העצים חייב מאמץ גדול בשל העצים הגדולים שצמחו שם. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התרחשה באזור בהלה לזהב שמשכה מחפשי זהב, אבל הם שבו בידיים ריקות.
משלחות החקר המשמעותיות הרציניות לתוך היבשת החלו רק משלהי המאה ה-19. משלחות אלו נמשכו כמה חודשים, כשכיום אותה הדרך אורכת כמה שעות הודות לכבישים החוצים את חצי האי. הנופים שנתגלו במהלך משלחות מחקר אלו כבר גרמו למשתתפים בהן לחשוב על הקמת פארק לאומי מאחר שהפארק הלאומי ילוסטון זה עתה הוקם. ההצעה להפוך את האזור לפארק לאומי הועלתה לאחר הסיורים במקום של לוטננט ג'וזף אוניל (Joseph O'Neil) והשופט ג'יימס וויקרשם (James Wickersham) בשלהי המאה ה-19. שני האנשים הללו נפגשו בפארק תוך כדי מחקר שביצעו בנפרד, ובעקבות זאת החליטו לשתף פעולה ולהפעיל לובי פוליטי על מנת להעניק לאתר מעמד של אזור מוגן. במקביל התגבש באותה התקופה הרעיון להגן על היערות המקומיים במטרה למנוע מכל העושר הטבעי להיהרס במהירות בשל ניהול כושל של כריתת העצים. נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד חתם ב-1897 על החוק שהקים את שמורת יער אולימפיק (Olympic Forest Reserve). לרוע המזל, החוק לא הגן על בעלי החיים שחיו ביערות ואוכלוסיות האיילים הקנדיים הצטמצמו באופן דרסטי. ב-2 במרץ 1909 הפך הנשיא תאודור רוזוולט חלק משמורת היער למונומנט לאומי בשם "המונומנט הלאומי הר אולימפוס" (Mount Olympus National Monument). מחאות של פעילים בתעשיית העץ הובילו לצמצום המונומנט הלאומי בחצי ב-1915 בהחלטה של הנשיא וודרו וילסון. התושבים שהתגוררו בשטחים שהוגדרו כמוגנים הגרו לאזורים אחרים ונותרו שרידים מעטים לנוכחותם.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ביקר באזור ובעקבות הביקור הוא תמך בבקשה להקמת פארק לאומי במקום המונומנט הלאומי, מעמד המגביר את ההגנה על האזור, ובייחוד על עדרי האיילים הקנדיים. ב-29 ביוני 1938 חתם רוזוולט על החוק שהקים את הפארק הלאומי אולימפיק. ב-1953 נוסף קטע החוף לפארק הלאומי. גם לאחר ההכרזה המשיך בירוא היערות הבלתי חוקי בפארק, והמאבקים הפוליטיים על משאבי הטבע היקרים של הפארק נמשכים מאז. בירוא היערות עדיין מתרחש בחצי האי אולימפיק, אך לא בתוך הפארק עצמו.
ב-1976 הפך הפארק הלאומי אולימפיק לשמורה ביוספרית, וב-1981 הפארק קיבל מעמד של אתר מורשת עולמית. ב-1988 הגדיר הקונגרס 95% משטח הפארק כאתר טבע בראשיתי, רמת השימור הגבוהה ביותר, בשם "אזור הטבע הבראשיתי על שם דניאל אוונס" (Daniel J. Evans Wilderness).