stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליליאנה קאוואני

| --- | --- |

קאוואני בפסטיבל הסרטים של ונציה, 2009
 לידה:  12 בינואר 1933 (בת 92) קארפי, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה  בית הספר הניסיוני לקולנוע של רומא 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  פרס דוד דה דונטלו למפעל חיים 
 http://www.lilianacavani.it
 פרופיל ב-IMDb
 
ליליאנה קאוואני (באיטלקית: Liliana Cavani, נולדה ב-12 בינואר 1933) היא במאית קולנוע ותסריטאית איטלקייה. קאוואני התפרסמה לאחר הצלחת סרטה שוער הלילה בשנת 1974. סרטיה מבוססים על אירועים היסטוריים. בנוסף לסרטי עלילה היא ביימה גם סרטים תיעודיים ואופרה.
חיים מוקדמים

קאוואני נולדה בקארפי, איטליה, בת יחידה לאב אדריכל ממנטובה ואם חובבת סרטים ומופעי תרבות. סיימה לימודי תואר ראשון בספרות ופילולוגיה באוניברסיטת בולוניה ב-1959, ולאחר מכן למדה בבית ספר לקולנוע ברומא. בשנים 1961–1962 ביימה מספר סרטים קצרים במסגרת לימודיה.
קריירת קולנוע

בזמן לימודיה בבית הספר לקולנוע, קאוואני זכתה בתחרות של רשות השידור האיטלקית RAI והועסקה בשנים 1961–1965 כבמאית של סרטי תעודה היסטוריים. בין השאר ביימה סרטים על תולדות הרייך השלישי, על יוסיף סטלין ועל אנרי פיליפ פטן. סרטה על פטן זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. בתקופה זו יצרה גם סרט תיעודי בן ארבע שעות אודות הגירה פנימית באיטליה, מדרום לצפון.
בשנת 1966 ביימה את סרטה העלילתי הראשון, אודות חייו של פרנציסקוס מאסיזי. הסרט זכה לשבחי המבקרים, אך היה שנוי במחלוקת עזה באיטליה מכיוון שהציג את דמותו של פרנציסקוס באופן שכונה "כפירה, חילול השם ופגיעה במורשת העם האיטלקי".
בשנת 1968 ביימה סרט אודות גלילאו גליליי, בו מתוארים בפירוט העימותים בינו לבין הכנסייה בנושאי מדע ודת, וחקירתו על ידי האינקוויזיציה ברומא. רשות השידור האיטלקית RAI סירבה לשדר את הסרט, וראש ממשלת איטליה ג'וליו אנדראוטי גינה אותו.
בשנת 1970 ביימה את הסרט הדיסטופי "הקניבלים" המציג משטר דיקטטורי במילאנו ואישה הנלחמת בו, עם בריט אקלנד בתפקיד הראשי. הסרט קיבל ביקורות שליליות. אחריו ביימה מספר סרטי עלילה נוספים וסרטים תיעודיים.
בשנת 1974 התפרסמה בסרט "שוער הלילה", שהיה אף הוא שנוי במחלוקת, וחלק מהמבקרים כינו אותו "שערורייתי". הסרט, עם דירק בוגרד ושרלוט רמפלינג בתפקידים הראשיים, מתרחש בווינה ב-1957 ובו נפגש איש אס אס לשעבר עם אסירה שאותה עינה והשפיל במחנה ריכוז, ובמקום שתברח ממנו או תסגיר אותו, היא מתמסרת אליו להשפלות נוספות.
סרטה "מעבר לטוב ולרע" (1977) מתאר את מערכת היחסים בין הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, חברו הסופר פול ריי והסופרת הפמיניסטית הרוסייה לו אנדריאס-סלומה. הסרט רווי סצנות מיניות והיה אף הוא שנוי במחלוקת.
ב-1980 ביימה את הסרט "העור", המבוסס על ספר של קורציו מלפרטה ומתרחש בנאפולי ב-1944, בתקופה שבה תושבי העיר סבלו מרעב ומהתמודדות עם נזקי המלחמה. גיבור הסרט הוא סופר איטלקי שמתבקש ללוות אשת סנטור אמריקאי לסיור בעיר. הסרט זכה להצלחה מסחרית.
בין השנים 1981 ל-2002 ביימה קאוואני מספר סרטים נוספים. בשנת 2008 ביימה עבור הטלוויזיה האיטלקית מיני-סדרה על חייו של אלברט איינשטיין.
לאחר הפוגה של כ-20 שנה ביימה בשנת 2023, בהיותה בת 89, את סרטה העלילתי האחרון "סדר הזמן", המבוסס על ספר של הפיזיקאי האיטלקי קרלו רובלי (אנ').
בימוי אופרה

במקביל לעבודתה הקולנועית, בשנת 1979 החלה קאוואני לביים אופרות עבור בתי אופרה באירופה, ובין השאר ביימה את האופרות ווצק ולה סקאלה. בשנות ה-90 ביימה אופרות לטלוויזיה, בהן לה טרוויאטה, מנון לסקו ואבירות כפרית.
פרסים

סרט תיעודי שקאוואני ביימה אודות אנרי פיליפ פטן זכה בפרס אריה הזהב לסרטים תיעודיים בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1965.
בשנת 2023 קיבלה קאוואני בפסטיבל הסרטים של ונציה את פרס אריה הזהב על מפעל חיים.
חיים אישיים

בכתבת דיוקן שפורסמה עליה בניו יורק טיימס ב-1974 צוין שהיא לא נשואה ומתגוררת בגפה ברומא.
בשנת 1975 יצא לאור ספר ביוגרפי על חייה של קאוואני.
בעיר הולדתה קארפי הוקם ארכיון המשמר את סרטיה.
הערות שוליים

↑  Biography – Liliana Cavani, lilianacavani.it'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'
↑  סדר הזמן, באתר סינמטק תל אביב, ‏ינואר 2024
↑  In Liliana Cavani's Love Story, Love Means Always Having To Say Ouch (Published 1974), ניו יורק טיימס, ‏13 באוקטובר 1974'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286668405171  PLWABN: 9810541601505606  BIBSYS: 90539525  BNE: XX989609  BnF: cb121377523 (data)  CiNii: DA17047370  GND: 119202468  ICCU: CFIV103221  ISNI: 0000 0001 1862 6966  LCCN: n81020177  MusicBrainz: fbc51805-def0-406b-8e9d-325d836adda2  NDL: 00435558  NKC: ola2002158952  NLK: KAC201305730  NTA: 071666915  SUDOC: 027601595  Trove: 945763  VIAF: 100261199   WorldCat (עם VIAF): 100261199 
שיש קולר עם ליליאנה קאוואני בפסטיבל הסרטים של ונציה, 1982
שיש קולר

| --- | --- |

קולר ביוני 1969
 לידה:  11 באוקטובר 1939 (בן 85) ישראל פתח תקווה, ישראל
 שם לידה:  ג'יי קולר
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1951
 פרופיל ב-IMDb
 
שיש קולר לצד הבמאי האיראני הגולה מוחסן מח'מלבאף
ג'יי ("שיש") קולר (נולד ב־11 באוקטובר 1939) הוא שחקן, אמרגן, מרצה, מבקר ומפיץ קולנוע ישראלי. כשחקן השתתף בעשרות סרטים ישראליים ובינלאומיים וכן בסדרות טלוויזיה. הפיץ בבתי הקולנוע את הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986), שהפך לאחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי וזכה לפרסום בינלאומי, אחרי ששובץ בידי קולר בתוכנית הרשמית של פסטיבל הסרטים בקאן.
ביוגרפיה > קריירת משחק

קולר החל את דרכו כשחקן בתיאטרון ילדים "במתנו" (מחלקת הילדים של תיאטרון הפועלים "אהל"), שם השתתף בין היתר בתפקידים מרכזיים ב-"בן המלך והעני" (על פי מארק טוויין), "עוץ העצלן", "שלגייה ושבעת הגמדים" (בתפקיד המכשפה) ובהצגות המבוססות על ספריו של יגאל מוסינזון "חסמב״ה" בהן גילם את דמותו של גיבור החבורה ירון זהבי.
קולר למד באולפן "הבימה". בין היתר למד תנועה ומחול אצל רחל נדב ונירה פז, משחק אצל משה הלוי, פיתוח קול אצל לולה שניצר ותולדות התיאטרון אצל המרצה דב בר מלכין.
בגיל 12 שימש כעוזרו של השחקן והבמאי יצחק ברקת, איש "הבמה" כשהעלה הצגות לסוף שנות הלימודים.
בלהקת הגדנ״ע השתתף בהצגת ״הם יגיעו מחר״ מאת נתן שחם ובתיאטרון הנוער ״קלעים״, השתתף בהצגת ״כריסטופר קולומבוס״ מאת לופה דה וגה וב-״אהל הדוד תום״ לצידם של עודד קוטלר, גילה אלמגור, אלכס פלג ואחרים.
בהמשך השתתף במעל ל-50 סרטים בארץ ובעולם, בין המוכרים שבהם ניתן למנות את "סוף המשחק" (1996), "קשר האורניום" (1978) ו-"נערת הפרברים" (1979). בין הבמאים הבינלאומיים איתם עבד כשחקן ניתן למנות את מיכאליס קאקויאניס (אנ'), ריצ׳ארד פליישר (אנ'), קן ראסל (אנ'), פיטר קולינסון (אנ') ועוד.
כמו כן, השתתף בהתנדבות במספר רב של סרטי סטודנטים.
ביוגרפיה > כמפיק וכמפיץ

במשך קרוב ל-12 שנה, קולר עבד כמשווק וכיחצ"ן עבור חברת "גלובוס גרופ" שהייתה בבעלותם של המפיק מנחם גולן ובן דודו המפיק יורם גלובוס, עבורם תרגם והמציא עשרות שמות עבריים לסרטים זרים. קולר המציא את השם לסדרת הסרטים "אסקימו לימון"[דרוש מקור] (1978-2001) בבימויו של בועז דוידזון. ניהל את היח״ץ של הזמר יהורם גאון, יוסי בנאי, אילי גורליצקי, יהודה ברקן, זאב רווח ורבים אחרים. היה שותף בהפצת מספר סרטים, ובמסגרת זו ״גילה״, הפיץ והמציא את שם הסרט "שתי אצבעות מצידון" (1986) (שיועד במקור להקרנות פנים צה״ליות). את זכויות הסרט קולר רכש מדובר צה"ל, בהפצתו הפך הסרט לאחד מחמשת הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי. הסרט נבחר רשמית להקרנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן, כ-920,000 צפו בסרט בבתי הקולנוע בישראל. קולר הוא בעל הזכויות הבלעדי של מספר סרטים ישראלים, ביניהם "חגיגה לעיניים" (1975) ו-"הזמנה לרצח" (1973) של הבמאי אסי דיין, "אדמה חמה" (1984) בבימוי סרג׳ אנקרי, "אסירי החופש" (1968) בבימויו של יונה זרצקי ועוד.
קולר מחזיק (עם משה אדרי ודודי זילבר) בבלעדיות בזכויות ההסרטה של יצירת המופת "העבד" מאת חתן פרס נובל לספרות יצחק בשביס-זינגר.
בעל זכויות ההסרטה הבלעדיות של ״מושל יריחו״, מחזה מאת יוסף מונדי.
ביוגרפיה > פעילות נוספת בתחום

בנוסף לפעילותו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, קולר פעל גם כעיתונאי וכמבקר קולנוע ותיאטרון במספר שבועונים ועיתונים, ביניהם "העולם הזה", "עולם הקולנוע", "קולנוע", "עולם האישה", "מעריב", "פוסט ישראל", "פרימדונה" ועוד.
היה מספר פעמים מאלופי הארץ בתחרויות ידע שונות בתולדות הקולנוע מטעם "התאחדות ענף הקולנוע" ותוכניות רדיו שונות.
מרצה לתולדות הקולנוע בקיבוצים, בבתי ספר ובמוסדות שונים ברחבי הארץ. כאחד מכוכבי תוכנית הרדיו ״קול ישראל לנוער״ השתתף בתפקידים ראשיים בתסכיתי רדיו רבים ובין היתר גילם את אוברון גיבור ״חלום ליל קיץ״ של וויליאם שייקספיר.
קולר הקים את "אקרן", אשר היה הסינמטק הראשון לסרטי איכות בישראל שפעל מספר שנים בתל אביב עד לסגירתו במלחמת ששת הימים.
שימש כדובר וכיחצ״ן של חברת המחשבים ״קונטרול דאטה״, ישראל. כמו כן ניהל את היח״צ של תיאטרון החאן הירושלמי, תיאטרון מחול ״ענבל״ ואף של תיאטרון היידיש של שמעון דז׳יגאן.
הוגה וממקימי האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה ומקים איגוד הבמאים יחד עם דן וולמן ואחרים.
קולר כתב, הפיק וביים סרט קצר באורך 27 דקות בשם "פיל ברחובות", שייצג את ישראל באופן רשמי בשנת 1970 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה שצולם על ידי זוכה פרס ישראל לקולנוע דוד גורפינקל. את המוזיקה המקורית הלחין חתן פרס א.מ.ת. נעם שריף. את הסרט ערך דב הניג (היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט ״הנמלט״).
בתחילת שנות ה-2000 ייסד וניהל "פרלמנט" שפעל מדי יום באחד מבתי הקפה במתחם בזל בתל אביב ובו כ-30 חברים ביניהם מרצים, אמנים, פרופסורים, עורכי דין, רופאים, אדריכלים, אנשי רוח וחברה.
שימש כשופט במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
שימש כסוכן אישי של שחקנית הקולנוע דליה לביא ואמן הפנטומימה קלוד קיפניס איתו הפיק בשנת 1962 את הצגת ״אנשים וחלומות״ שעמו ועם הזמרת נחמה הנדל יצא כנציג ישראל לפסטיבל הנוער בהלסינקי, בירת פינלנד.
סייע לארנון מילצ'ן בראשית דרכו כמפיק סרטים וכן ליזם הישראלי-קנדי סם דובינר כשהפיק סרט עלילתי על-אודות פסלי ה-"אמלאש" העתיקים שברשותו. קולר הצליח בזכות קשריו לשבץ את הסרט בשני פסטיבלי קולנוע בינלאומיים: פסטיבל קאן ופסטיבל ברלין. בשנת 1970 טיפל בפסטיבל קאן בסרט ״התמהוני״ של דן וולמן שהשתתף בתחרות הרשמית.
ייסד וניהל תיאטרון ילדים בשם "צברון", לו כתב מספר מחזות בפסיבדונים גילה זוהר.
כתב מחזה מוזיקלי על פי יצירתו של ג'ונתן סוויפט "גוליבר בארץ הענקים" (את הפזמונים חיבר דן אלמגור) בבימויו של מנחם גולן בתיאטרון הנוער שלו "תילון".
קישר בין משקיעים למפיקים, יזם ועמד מאחורי הפקות של מספר סרטים ביניהם: "השיבה מהודו" (2002) שביים מנחם גולן,[דרוש מקור] ו"אמי הגנרלית" (1979) שביים יואל זילבר.
קולר רקם ויזם שיתוף פעולה עסקי בין המפיץ משה אדרי למפיקים דוד זילבר ומיקי רבינוביץ'.[דרוש מקור]
ניהל חוגים דרמטיים בבתי ספר ברחבי הארץ וביים בהם הצגות לסיום השנה.
יוזם הקמת פרס קולנועי חדש: "פרס שיש קולר למצוינות בקולנוע ובטלוויזיה". נשיאת הפרס היא כלת פרס ישראל, השחקנית גילה אלמגור.
פילמוגרפיה

| סרט | שנה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| הבוגד | 1960 | בתפקיד חייל לצידו של אריק איינשטיין בסרט קצר בבימויו של יואל זילברג ששולב בהצגת תיאטרון "אהל" |
| טוביה ושבע בנותיו | 1968 | יחצ"ן |
| מרגו שלי | 1969 | יחצ״ן |
| לופו | 1970 | יחצ"ן |
| תיק ירושלים | 1972 | עוזר למפיק רם בן אפרים |
| הטרמפיסט | 1972 | ממציא שם הסרט ויחצ״ן |
| חכם גמליאל | 1973 | משווק בינלאומי ויחצ״ן |
| The Story of Jacob and Joseph | 1974 | יועצו של פרעה |
| הדיבר ה-11 | 1975 | בלש |
| לופו בניו-יורק | 1976 | יחצ"ן |
| משפחת צנעני | 1976 | יחצ"ן |
| מזימות בירושלים | 1976 | בעל בית מרחץ טורקי בו מתבצע רצח |
| יופי של צרות! | 1976 | חיליק (לקוח קירח במספרה) |
| ונדטה | 1977 | כרוצח מקסיקני במערבון לצידם של ג׳ים בראון ולי ואן-קליף |
| חמש מאות אלף שחור | 1977 | עורך הדין של עולם הפשע הישראלי |
| מבצע יונתן | 1977 | מנהל יחסי ציבור |
| רשות נחיתה | 1977 | דובהל'ה, איש משרד החוץ |
| בדרנית בחצות | 1977 | צבעי |
| ישראלים מצחיקים | 1978 | יחצ״ן |
| נערת הפרברים | 1979 | רופא ה-"גואל" את כוכבת הסרט עפרה חזה מעיוורונה |
| אימי הגנרלית | 1979 | יחצ״ן |
| נישואין נוסח תל אביב | 1979 | מחלקת חיסול חשבונות |
| אשנטי | 1979 | סוחר עבדים |
| מעגלים של שישבת | 1980 | אמרגן |
| שגעון של אבא | 1981 | ע. במאי |
| שפשוף נעים (אסקימו לימון 3) | 1981 | ע. במאי שני |
| העיט | 1981 | עורך דין |
| שתי אצבעות מצידון | 1986 | מפיץ |
| מנת יתר | 1993 | הרצל, סוחר סמים |
| אחרי החגים | 1994 | יחצ"ן |
| המונה דופק | 1995 | עורך דין לצידה של ״השופטת״: חנה מרון |
| מי האבא? | 1996 | מפיץ הסרט. וכשחקן: בתפקיד נציג ההוצאה לפועל |
| סוף המשחק | 1996 | קונדוקטור ברכבת |
| Mindbender (אנ') | 1996 | רוצח |
| סופר בוי | 1998 | מנהל בי"ח |
| אביב | 1998 | יחיאל (מוכר פרחים) |
| תסתכל לי בעיניים | 1999 | שופט |
| דום לב (סדרת טלוויזיה) | 2001 | רופא |
| אינג׳יל | 2001 | סוהר |
| שלווה | 2004 | פציינט |
| תגובה מאוחרת | 2004 | שרגא |
| זינזאנה (סדרת טלוויזיה) | 2000-2005 | תת-גונדר יואב לרר (מפקד בתי הכלא בישראל) |
| דיסטורשן | 2005 | זקן בהצגה |
| מחילות | 2006 | מאושפז |
| מכתבים לאמריקה | 2006 | פועל בדפוס |
| מעורב ירושלמי (סדרה) | 2009 | שכן אלים |
| לחיות מחדש | 2009 | מעפיל על הספינה |
| דאוס (סדרה) | 2010 | עבריין |
| עוד אני הולך | 2010 | משכונאי |
| זוהי סדום | 2010 | מהמר |
| הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן | 2011 | בעל אולפן ציוד |
| ג׳נקשן 48 | 2016 | סבא מזוקן |
| יוני 0 | 2022 | מוכר קפה |
גלריית צילומים

שיש קולר עם ליאור אשכנזי בפסטיבל ירושלים
שיש קולר ליד צילום (בתערוכת קבע התלויה על קירות סינמטק ירושלים) של הצלם צחי אוסטרובסקי. משמאל שיש בכובע ומימינו הקולנוען דוד גרינברג.
שיש קולר עם הבמאי עמוס קולק
שיש לצד המשורר דוד אבידן
מימין לשמאל: אקירה קורוסאווה ושיש קולר. צילם: אילן שאול.
שיש קולר לצד קלאוס מריה ברנדאואר, כוכב ״מפיסטו״
שיש קולר לצד המשורר הרוסי (״באבי יאר״) יבגני יבטושנקו
גילה אלמגור עם שיש קולר (מימין) ואלון גרבוז (משמאל) צילם: אליצור ראובני
קולר עם ליליאנה קוואני (במאית ״שוער הלילה״). צילם: אילן שאול
שיש קולר עם התסריטאי האיטלקי צ׳זארה זאוואטיני (״גונבי האופניים״ ו-״נס במילאנו״). צילם: אילן שאול
כוכב הקולנוע האיטלקי פרנקו נרו (משמאל) עם שיש קולר. צילם: אילן שאול
שיש קולר עם הוריו רבקה ויוסף
הערות שוליים

1 2  דודי פטימר,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏"מגיל 3 אני בעסק": איש הקולנוע שיש קולר חוזר לסרטים הגדולים בהם לקח חלק, באתר מעריב אונליין, 27 בינואר 2023
↑  Sof Hamis'chak, נבדק ב-2022-07-26
↑  Agenten kennen keine Tränen, 1978-08-10, נבדק ב-2022-07-26
↑  The Story of Jacob and Joseph, 1974-04-07, נבדק ב-2022-07-26
↑  Ashanti, 1979-04-06, נבדק ב-2022-07-26
↑  Mindbender, 1996-10-02, נבדק ב-2022-07-26
↑  The Sell Out, נבדק ב-2022-07-26
↑  שיש קולר עם ולריה ברונו, נבדק ב-2022-07-31
↑  עולם האשה מגזין חודשי - כמהזה, באתר www.kamaze.co.il
↑  מגזין פרימדונה – אופנה, לייף סטייל ותרבות
↑  התאחדות ענף הקולנוע, באתר bizisrael, ‏2020-11-19
↑  עדה לוצ'אני,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'פיל ברחובות, מעריב, 20 באוגוסט 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1061454673  ISNI: 0000 0004 5555 6559  LCCN: no2015126381  VIAF: 249144647699544443746   WorldCat (עם VIAF): 249144647699544443746 
שיש קולר בשיחה עם הבמאית-כוכבת ולריה ברוני טדסקי(אנ')
להיות שם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יז'י קושינסקי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  סאטירה
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 הוצאה
 הוצאה:  הרקורט 
 תאריך הוצאה:  1970
 מספר עמודים:  117
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מודן
 תאריך:  1970
 תרגום:  אהרן בר
 סדרה
 ספר קודם:  צעדים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001835210, 003668827, 001895087, 002141429
 
להיות שם (באנגלית: Being There) הוא ספר, שכתב הסופר הפולני יז'י קושינסקי, ויצא לאור בשנת 1970. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן בר ויצא בהוצאת מודן בשנת 1970.
עלילה

הספר מגולל את סיפורו של שאנס גרדינר, אדם מוגבל שכלית, אשר מתגורר בביתו של אדם אמיד. תפקידו של שאנס הוא לטפל בגן הנוי של פטרונו. אין לשאנס כל קשר עם העולם החיצון מלבד צפייה בטלוויזיה. כאשר נפטר בעל הבית, לא נותרת לשאנס ברירה אלא לצאת לראשונה בחייו אל העולם הגדול. שאנס, לבוש בבגדיו היפים ביותר של פטרונו, יוצא מן הבית ונדרס על ידי מכונית מפוארת. כאן מתחיל סיפורו של אדם מוגבל שכלית, שאת כל ידיעותיו על העולם שאב מגינון ומן הטלוויזיה, ובכל זאת מטפס אט אט במעמדו החברתי, ובסופו של דבר הופך ליועץ לנשיא ארצות הברית.
ספר זה הוא למעשה ביקורת על החברה המודרנית בה צריך לדעת לדבר נכון, לדבר כפי שנהוג בטלוויזיה, כאשר למעשה אין צורך שיהיו דברים מאחורי המילים.
הסרט

ב-1979 יצא סרט קולנוע, המבוסס על הספר, בבימויו של האל אשבי ובכיכובם של פיטר סלרס ושירלי מקליין. עבור הסרט עובד הספר לכדי סאטירה קומית.
בסרט, שאנס אינו מוצג כאדם עם לקות משכל, אלא כאנאלפבית עם לקות נוירולוגית חריפה ולא מוגדרת, שמזכירה מאפיינים אוטיסטים. שאנס חסר עוררות מינית, חסר תסכול, חסר הומור וכל הבנה לרמזים. לקותו גורמת לו לדבר תמיד בסגנון יבש, חף מגינונים וקר רוח. צירוף סגנון דיבור זה ללבושו המהודר גורם לו להיתפס כאדם משכיל ומכובד. בכל פעם, שהוא אינו מבין מה עליו לומר, הוא עובר לדבר על הנושא היחידי שלמד לעומק בכל חייו - עבודת הגינה. הציבור וכמוהו גם הנשיא, תופס את דבריו על אודות עבודת הגינה כמטפורות פוליטיות מעמיקות.
מקורות השראה

הספר הפולני "הקריירה של ניקודם דיזמה" מאת  טדיאוש דולנגה-מוסטוביץ' שימש השראה לספרו של יז'י קושינסקי "להיות שם", שיצא לאור באנגלית בשנת 1971. קושינסקי לא הזכיר את "הקריירה של ניקודם דיזמה" (שלא תורגם לאנגלית ולא היה מוכר לקוראים בארצות הברית). תחקיר שפרסם העיתון "וילג' ווייס" ב-1982 האשים את קושינסקי בגניבה ספרותית של עלילת הספר "להיות שם". קוראים ישראליים מוסיפים שהספר מועתק, כמעט מילה במילה. הוא העתיק פסקאות שלמות, כולל את הבדיחות.
ראו גם

הקריירה של ניקודם דיזמה
קונסטנטין סטניסלבסקי

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1863 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 באוגוסט 1938 (בגיל 75) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  תיאטרון 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1877 
 בן או בת זוג:  Maria Petrovna Lilina (1889–1938) 
 צאצאים:  Vladimir Sergeyevich Sergeyev 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של ברית המועצות  מסדר העיט האדום 
 פרופיל ב-IMDb
 
קונסטנטין סרגייוויץ' סטניסלבסקי, בשמו האמיתי קונסטנטין סרגייוויץ' אלקסייב (ברוסית: Константи́н Серге́евич Станисла́вский, בלידה Алексе́ев,‏ 5 בינואר 1863 - 7 באוגוסט 1938) היה שחקן תיאטרון ובמאי רוסי, אשר פיתח את שיטת המשחק הקרויה על שמו שיטת סטניסלבסקי.
סטניסלבסקי נולד במוסקבה במשפחת הסוחרים אלקסייב. בשנת 1877 החל לעבוד בעסק משפחתי ובמקביל עסק בתיאטרון, תחילה כשחקן ובהמשך כבמאי.
לבד מהיותו שחקן תיאטרון בולט ברוסיה, היה גם מחדש ויוצר בתחומי התיאטרון והפסיכולוגיה של משחק הבמה.
כשחקן וכבמאי הקפיד על כל פרט ופרט בביצוע תפקיד בהצגה או בהכנת פריטי התפאורה לה.
בשנת 1898 הוא הקים ביחד עם ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו את התיאטרון האמנותי של מוסקבה. עם הזמן תיאטרון זה הפך להיות בין הטובים בעיר.
במסגרת שיטתו, המכוונת למשחק ריאליסטי וכן, פיתח כלים לשחקן אשר מסייעים לו להיכנס אל הדמות שאותה הוא מגלם על כל פרטיה ולהגיע לכדי הזדהות מלאה ומשכנעת איתה. שיטתו של סטניסלבסקי (אשר מכונה "השיטה") מתבססת על: א. הבנה מקיפה של הנסיבות בהן פועלת הדמות ו-ב. פעולתו של השחקן כאילו נסיבות אלו היו נסיבות חייו שלו. כדי להשיג זאת מציע סטניסלבסקי לשחקן שתי טכניקות עיקריות: 1. זיכרון חוויותיו האישיות ("זיכרון רגשי"- איך אני הרגשתי ופעלתי כשקרה לי דבר כזה) ו-2. דמיון פעיל ("magic if"- אילו דבר כזה היה קורה לי איך הייתי מגיב).
שיטתו של סטניסלבסקי אומצה על ידי אנשי תיאטרון מהעולם כולו והייתה לטכניקה המשפיעה ביותר בכל הנוגע להכשרת שחקנים ותפיסת אומנות המשחק, וככזו נמצאו לה ממשיכים ומפרשים רבים. אחד מהידועים שבממשיכים אלו, לי סטרסברג, אשר ניהל במשך שנים רבות את "אולפן השחקנים" בניו יורק, בו לימד את תלמידיו משחק ברוח שיטת סטניסלבסקי.
ב-14 השנים האחרונות של חייו הרכיב סטניסלבסקי את השיטה מחדש תוך שהוא דוחק הצידה את הפנייה הישירה לרגשות ומביא לקדמת עיסוקו של השחקן את העבודה השיטתית על עולם הדימויים של הדמות. לגישה זו קרא "שיטת הפעולות הפיזיות". את פיתוח השיטה המשיכו לאחר מותו קולגות כגון מייקל צ'כוב ותלמידים שלו כמו מריה קנבל ואנטולי וסילייב.
שורה ארוכה של שחקנים ידועים, בהם מייסדי תיאטרון "הבימה", התחנכו על שיטתו. סטניסלבסקי עזר אישית, בשנת 1917 לאנשי "הבימה" להקים את תיאטרונם, הדריכם לקראת הופעתם הראשונה והעמיד לרשותם את תלמידו יבגני וכטאנגוב להיות להם לבמאי.
אפרים קישון מציג באחת הסאטירות שלו מזווית הומוריסטית שחקן בשם ירדן פודמניצקי, שמנסה בשיטת סטניסלבסקי לרדת לנבכי נפשה של הדמות אותה הוא אמור לשחק בהצגה. אותו פודמניצקי לא ישן ולא אוכל, מסתובב בכל מיני פינות למצוא דמות דומה לזו שהוא אמור לגלם, וכשהוא מוצא אחת כזאת הוא הולך אחריה, ועוקב אחר תנועותיה ללא לאות.
ספריו בעברית

חיי באמנות, תל אביב: ספרית "רמון" מסדה, ניסן תשי"ב - אפריל 1942
עבודת השחקן על עצמו: יומנו של תלמיד, נוסח עברי: הלל אבי חנן, תל אביב: עם עובד-תרבות וחינוך, 1966.
עניין של זמן (ספין-אוף)

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  רונית ויס ברקוביץ
 כותבים:  רונית ויס ברקוביץ (תסריטאית ראשית), רוני ידור, לי גילת
 בימוי:  רני סער, אורן ענבי (במאי פתיח)
 שחקנים:  ראה פירוט
 פסקול:  טל ירדני
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  13
 הפקה
 מפיק:  מפיקים אחראים: טמירה ודודו ירדני מפיקה ראשית: לימור אבקסיס מפיקה אחראית רשת: ענת שפרנק
 מפיקים בפועל:  אסף גורדון
 חברת הפקה:  טדי הפקות
 עורכים:  דורי טפר, דנה ירדני ליכטר, דרור אשכנזי, קובי גל רדאי
 צלמים:  דנור גלזר, אבי קסמן, רותם ירון (צלם פתיח)
 בעלי תפקידים נוספים:  ליהוק: גיתית פרידברג
 מוזיקה:  טל ירדני
 אורך פרק:  38 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת)
 תקופת שידור מקורית:  14 ביולי 2012 – 10 באוקטובר 2012
 
עניין של זמן היא סדרת טלוויזיה שעלתה לשידור ביולי 2012 והיא ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" אשר שודרה בחינוכית. את הסדרה, אשר מופקת על ידי טדי הפקות, ביים רני סער וכתבה התסריטאית של הסדרה המקורית, רונית ויס ברקוביץ.
הסדרה עוסקת בהתפתחות חייהם של חלק מגיבורי הסדרה המקורית, קבוצת יאפים תל אביבית מדור ה-X בתחילת שנות ה-40 לחייהם. בתחילת הסדרה הגיבורים זוכים לחדש את הקשר הבין אישי עם חבריהם הוותיקים מבית הספר התיכון, בזכות פגישת מחזור שמארגן ויצמן כאשר הוא חוזר לישראל לאחר שהתגורר במשך עשור בהולנד.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גידי גוב.
דמויות הסדרה

יחזקאל ויצמן (שי קפון) - חברו הטוב של עידו. חזר לישראל לאחר שחי במשך עשור בהולנד יחד עם חברה הולנדית בשם סופי. ניהל רומן עם גלי מאחורי גבו של מרקוביץ'. לאחר זמן מה הוא מגלה זאת למרקוביץ' ובעקבות כך הוא מנתק עמו את הקשר.
גלי מרקוביץ (אסתי ירושלמי) - נשואה למרקוביץ'. ניהלה רומן עם ויצמן. כאשר בעלה מגלה זאת הוא נפרד ממנה אבל לבסוף הוא נותן לה הזדמנות וממשיך לחיות איתה.
עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) - חברו הטוב של ויצמן. בעלה של גלי.
שרון שפר (שרון חזיז) - נשואה ליואל ואם לשלוש בנות.
יואל שפר (יואב צפיר) - בעלה של שרון. שוטר במקצועו. פוטר מהמשטרה כאשר בתו חשפה את פרשת המעקב אחר אדי בעלה של דנה.
דנה קליין (דנה ברגר) - אשתו של אדי.
אדי קליין (גיל פרנק) - הבעל העשיר והמאפיונר של דנה. האבא הביולוגי של גיא. בורח מהארץ וגורם לכולם לחשוב שהוא מת כדי להתחמק מהמשטרה שגילתה את פשעיו הכלכליים.
מאיה שפר (בת חן סבג) - בתם המתבגרת של שרון ויואל. מנהלת רומן עם גיא, בנה החורג של דנה.
יונתן מרקוביץ (אמיר אהרון) - בנם של גלי ועידו
גיא קליין (רום ברנע) - בנו של אדי. מנהל רומן עם מאיה.
סופי (יבגניה דודינה) - חברתו של ויצמן, עמו חיה כעשור. ממוצא רוסי, מתגוררת בהולנד.
אנה (יוליה פלוטקין) - בתה המרדנית של סופי, ויצמן משמש לה דמות אב.
איתי כץ (ירון מוטולה) - הומוסקסואל החי עם בן זוגו יפתח (בועז קונפורטי). השניים מתחבטים בשאלה לגבי אימוץ ילד, ומוצאים את עצמם כמשפחת אמנה לדניאל, נער חיפאי שנזרק מביתו עקב נטייתו המינית.
ירון סגל (תומר שרון) - אינטלקטואל יהיר. עורך ספרות ובן זוגה של הסופרת נילי אלמוג (מארינה מקסימיליאן).
סדרת ההמשך לא הייתה נאמנה לזמנים, ובין השאר "התעלמה" מהסדרה 20 פלוס, שבה ויצמן ומרקוביץ' עדיין היו רווקים, באמצע שנות העשרים לחייהם, ובסדרה זו למרקוביץ' ילד בן 17, והוא עוד לא בן 40.
ראו גם

עניין של זמן
עשרים פלוס
ירון מוטולה (איתי כץ) בצילומי הגרסה המחודשת ל"עניין של זמן", 2012
מקס בקמן

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1884 לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1950 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  King Albert School  בית הספר לאמנויות בוויימאר על שם הדוכס הגדול של סקסוניה 
 תקופת הפעילות:  1903–1950 (כ־47 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה 
 יצירות ידועות:  Self-Portrait in Tuxedo, Departure, Self-Portrait with Red Scarf, Birds’ Hell 
 פרסים והוקרה:  פרס וילה רומנה (1906) 
 בן או בת זוג:  Minna Beckmann-Tube  Mathilde Beckmann 
 
מקס בקמן (בגרמנית: Max Beckmann‏; 12 בפברואר 1884 – 27 בדצמבר 1950) היה צייר, שרטט, מדפיס, פסל וסופר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי. אף שהוא מסווג כאמן אקספרסיוניסט הוא דחה הן את המונח והן את התנועה.
קורות חיים

מקס קרל פרידריך בקמן נולד למשפחה ממעמד הביניים בלייפציג, סקסוניה.
חוויותיו הטראומטיות ממלחמת העולם הראשונה, בה התנדב בחיל הרפואה, חפפו לשינוי דרמטי של סגנונו מתיאורים מדויקים מבחינה ציורית לעיוות של הדמות והמרחב, מה שמשקף את מבטו שהשתנה כלפי עצמו והאנושות.
הוא ידוע בפורטרטים העצמיים שצוירו במהלך חייו, ומספרם ועוצמתם התחרו רק באלה של רמברנדט ופיקאסו. כבקיא היטב בפילוסופיה ובספרות, חשב בקמן גם על מיסטיקה ותיאוסופיה בחיפוש אחר ה"עצמי ". כצייר-הוגה אמיתי, הוא השתדל למצוא את הממד הרוחני הנסתר בנושאיו.
בקמן זכה להצלחה רבה ולהצטיינות רשמית במהלך רפובליקת ויימר. בשנת 1925 הוא נבחר ללמד כיתת אמן באקדמיה לאמנות יפה בפרנקפורט. כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר כללו את תיאו גארב, ליאו מאולט ומארי לואיז פון מוטסיצקי. בשנת 1927 הוא קיבל את פרס האימפריה לאמנות גרמנית ומדליית הזהב של העיר דיסלדורף.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים, היו לו סדרה של תערוכות מרכזיות, כולל רטרוספקטיבות גדולות במנהיים (1928) ובבזל וציריך (1930), יחד עם פרסומים רבים, שהראו את ההערכה הגבוהה בה התקבל בקמן.