stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול פרנסואה גרוסטי
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד גרוסטי על הדיוויזיה ה-42 "הקורסיקנית" ולחם במסגרת החזית המערבית. הוא השתתף בנסיגה הגדולה אל המארן, בקרב הראשון על המארן ובהמשך בסדרת קרבות במסגרת המירוץ אל הים. בשלהי אוקטובר בעת קרב איפר הראשון לחם גרוסטי בראש כוחותיו תחת אש כבדה ובתנאי קרקע קשים במיוחד לאחר הצפת האזור על ידי הבלגים. לאחר הקרב זכה גרוסטי למעמד של גיבור מלחמה בעיני הבלגים והצרפתים והגנרל פרדיננד פוש אמר בשבחו:
”גרוסטי הוא דינמו שאינו מפחד מכדורים או פגזים ולוקה רק בחולשה אחת, הפחד להירטב מהמים”.
הדיוויזיה של גרוסטי השתתפה גם בקרב שמפאן הראשון ובקרב ורדן וספגה אבדות כבדות מאד.
בפברואר 1917 נאלץ הגנרל ויקטור לואי קורדונייה לסיים את תפקידו כמפקד הגיס הצרפתי בחזית המקדונית, על רקע יחסים עכורים עם מפקד הזירה מוריס סראי ובהמלצת הגנרל פוש מונה גרוסטי לתפקיד. הוא פיקד על הגיס במהלך קרב מונאסטיר ובמלחמת ההתשה הארטילרית שנמשכה בגזרה לאחר סיומו. בראשית 1918 חלה גרוסטי בטיפוס הבטן, הוחש לטיפול בסנטוריום בפריז ובמקומו מונה לפקד על הגיס הצרפתי, הגנרל פול פרוספר אנרי. גרוסטי הלך לעולמו ב-7 בינואר 1918 ונקבר בחלקה הצבאית של בית העלמין פר לשז.
ראו גם

צרפת במלחמת העולם הראשונה.
הערות שוליים

↑  האנדרטה לזכר הגנרל פול פרנסואה גרוסטי, באתר corsicanews.net (בצרפתית).
↑  רחוב גרוסטי בפריז, באתר v2asp.paris.fr (בצרפתית).
1 2 3  הגנרל פול פרנסואה גרוסטי, באתר corsicanews.net (בצרפתית).
↑  ברנט סינגר, ביוגרפיה על הגנרל הצרפתי מקסים וייגן, באתר גוגל ספרים (באנגלית)
↑  אנציקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "חזית סלוניקי במלחמת העולם הראשונה", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16278125b (data)  ISNI: 0000 0004 5096 7041  Léonore: 173047  VIAF: 316737566   WorldCat (עם VIAF): 316737566
פול פרטור

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1946 בריסל, בלגיה 
 פטירה:  8 בנובמבר 1981 (בגיל 34) אוקלה, בלגיה 
 תחום יצירה:  ציור 
 www.pol-fraiture.be/en
 
פול פרטור (בצרפתית Pol Fraiture‏; 17 בדצמבר 1946 – 8 בנובמבר 1981) היה צייר בלגי.
במהלך שנות יצירתו פול פרטור פיתח ושכלל טכניקת ציור ייחודית, בה השתמש בצבעי שמן בגוונים רבים, אותם ערבב על בד הציור (הקנבס), בעיקר באמצעות מריות (שְפַּכְטֶל) בעלות צורות שונות וברוחב שונה.
כשבחר ליצור ציור פיגורטיבי, ולא להשאיר את הציור כמופשט (אבסטרקטי), היה חורט את נושא הציור בשכבת הצבע הטרי העליונה ובכך חושף את הגוון שהוכן לפני כן כשכבת בסיס. באופן זה קבלו ציוריו שני ממדים - מופשט מרחוק וצורני מקרוב.
את רוב עבודותיו של פול פרטור ניתן לחלק לשני סוגים עיקריים: ציורים שנעשו בטכניקה שלו, בשלבי התפתחותה השונים, ומונוטייפים (Monotype - טכניקה בה מועתק ציור השמן, בעוד הצבע טרי, למשטח או לדף המונח על הציור המקורי והסופח אליו חלק מהצבע של הציור המקורי). המונוטייפים חשפו בדרך כלל את הצדדים המיוסרים באישיותו.
למעט מיצירותיו פול פרטור יצר ליטוגרפיות (הדפסי אבן).
ביוגרפיה

נולד בבריסל שבבלגיה למשפחה ואלונית (מוולוניה). בגיל צעיר מאוד פול פרטור עבר עם הוריו מבריסל לארדנים הבלגיים בשל עיסוקו של אביו כיערן. כילד, כשנלווה לאביו, נחשף לטבע ההררי ולמגוון העצים שהופיעו תכופות בציוריו הראשונים.
פרטור היה כבד שמיעה ולכן בתחילה התקשה בלימודיו עד אשר הוריו עלו על הבעיה והחלו לטפל בה. בתקופה זו בנה את עולמו הפנימי המיוחד, שהתבטא כלפי חוץ בציוריו, שהוו אמצעי תקשורת. הוא פיתח יכולת רישום וגיוון מרשימה שזיכתה את ציוריו בפרסים כבר מגיל צעיר ביותר.
כבר בתחילת דרכו נטש את המכחול ויישם את הצבע על הקנבס באמצעות מרית, הוא העריץ את אומנותו של וינסנט ואן גוך, דבר שקיבל ביטוי בכמה מציוריו הראשונים.
במשך שנים רבות הוריו התנגדו לאפשרות שיגדל להיות אמן, וניסו לדחפו לכיוון מקצוע חפשי. רק מאוחר יותר ולמעשה מחוסר ברירה הסכימו שיפנה להשכלה בתחום האומנות.
כילד, פול פרטור השתתף בתחרויות ציור וזכיותיו עודדוהו לפתח את אומנותו. הוא החל להציג את ציוריו בגלריות ובתערוכות כבר בגיל 18, ומגיל 20 החל להציגם גם מחוץ לארצו, בעיקר בהולנד, בשווייץ, בפריז וב-נסאו שבאיי בהאמה.
בגיל 25 היה בעל גלריה בבריסל, בה הוצגו עבודותיו כמו גם עבודות של אמנים אחרים. בשל מיקומה באזור מרכזי ושוקק חיים של בריסל עברו בגלריה לא מעט עבודות של אמנים ידועים ומפורסמים.
סיים בהצטיינות לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של בריסל, בתחומים: Arts décoratifs, Dessin, Arts graphiques. למד גם היסטוריה של האמנות באקדמיה לאמנויות היפות בפריז.
ביקורת

הצלחתו של פול פרטור הוכרה עוד בהיותו צעיר מאוד, הוא השתתף וזכה בתחרויות ציור כבר בגיל 13. במהלך חייו, שהוקדשו לאומנותו, יצר כ-800 עבודות שנמכרו ברובן לאנשים פרטיים ולאספנים במערב אירופה ובארצות הברית. אף על פי שנפטר צעיר, בטרם מלאו לו 35 שנה, זכה להכרה ולהערכה רבה בקרב מבקרי האומנות בעיקר בצרפת, בהולנד, בשווייץ, ובארצו, בלגיה. מבקרי האומנות, שלא מצאו תנועה אומנותית בתחום הציור שאליה ניתן היה לשייך את עבודתו, כינו את אומנותו: "אבסטרקטי מרחוק ופיגורטיבי מקרוב" (בצרפתית Abstrait de loin, figuratif de près), ו"קולוריסט" (בצרפתית: Coloriste), ו"לומיניסט" (בצרפתית: Luministe), והיו מבקרי אומנות שקבעו כי פול פרטור יצר תנועה אמנותית חדשה..
מי שהיה שר התרבות בצרפת, אנדרה מאלרו (André Malraux), שביקר בשנת 1972 באחת מתערוכותיו של פול פרטור בפריז כתב: (תורגם מצרפתית באדיבותה של גב' שולמית הרן):
פנים צעירות ואנושיות, חיוניות לא מהוססת, אולי אף תוססת: אינסטינקטיבי ושקול, להוט ומחושב, גשמי ושמיימי, שחש צורך עז להקרין סביבו נדיבות-לב ולבטא את אישיותו באמצעות מאמצים אסתטיים, רוחניים ומצפוניים – אלה הן חלק מהתכונות הייחודיות המתגלמות באמן פול פרטור.
וכאישיותו כן יצירתו הדומה לה להפליא: מוכוונת אל אופק נטול גבולות. כל טביעת צבע היא פסיעה לכיוון נגוהות העל-מודע ונבכי התת-מודע, ואף על פי כן מתלווה לכך התשוקה לחבר את הקרוב לרחוק באמצעות סגנון ציור בעל חיות רבה, המובע בלא כחל וסרק.
צבעיו מרטיטי-הלב, ולעיתים אף הנועזים, שנמשחו במשיחות עדינות ומרומזות, יוצרים השתקפויות אור מגוונות ומיוחדות במינן, המבטאות ספק שלווה ספק חשש, אך תמיד ניקיון-לב. פול פרטור ניחן במסוגלות להציע גדולות ונצורות, להציע עולם של חריגה מהגבולות, עולם של תשוקה, של אנרגיות, של אמת, כלומר, של יופי...
אחרי פטירתו

פול פרטור נפטר בנובמבר 1981. ארבע שנים אחר כך העמידה אלמנתו – קלודט דה ויל – תערוכה רטרוספקטיבית של ציוריו מילדות ועד לאחרית ימיו, בגלריה ידועה בבריסל.
בנובמבר 2012 פרסמה אלמנתו את הספר "פול פרטור – חיי עם פול" (בצרפתית Pol Fraiture- Histoire de ma vie avec Pol). בספר תוארו חייו דרך יצירתו, באמצעות צילומים של כ-130 מעבודותיו, קטעי עיתונות וציטוטים מתוך כתביו. בנוסף קוימה תערוכה של ציוריו בגלריה "אלפיקאן" (Alfican) שבכיכר הסבלון (Sablon) במרכז בריסל, והוקם אתר באינטרנט (ראה ב"קישורים חיצוניים" שבהמשך). מאז ציוריו מוצגים מדי שנה בתערוכות שונות, בעיקר בבלגיה, פרטים מפורסמים באתר הרשמי של פול פרטור.
הערות שוליים

↑  פול קאזו (Paul Caso), Pol Fraiture, עיתון יומי Le Soir מתאריך 16 אפריל 1975, עמוד 26
↑  Pol Fraiture - Histoire de ma Vie avec Pol (עמוד 14), קלודט דה ויל, נובמבר 2012 (ISBN 978-2-9601292-0-5)
↑  ונסה לואר Vanessa Lhuillier, Bruxelles s'élève hors du temps, עיתון בבלגיה Le Soir, סופ"ש 22–23 נובמבר 2014 ע' 49
↑  פול קאזו - Paul Caso, « Abstrait de loin, figuratif de près », עיתון Le Soir 07.10.1972 ע' 21
↑  סטפן ריי Stéphane Rey, פול פרטור, עיתון בבלגיה Écho de la Bourse, 26-27.10.1985, ע'26
↑  אלן וירה Alain Viray, "Pol Fraiture, ne pas l'oublier", עיתון בבלגיה La Dernière Heure 14.11.1985 ע' 30
↑  S. Gianasso, « Finir 1974 en beauté » - « Pol Fraiture ou la recherche de la nature », ירחון Actualité des Arts"," דצמבר 1975-ינואר 1975, עמוד 10
↑  ס. גיאנאסו - S. Gianasso, פול פרטור או חיפוש הטבע - Pol Fraiture ou la recherche de la nature, ירחון « Actualité des Arts » דצמ'-ינו' 1975, עמודים 9-10
פול פרסי

| --- | --- |
 לידה:  24 בדצמבר 1958 (בן 65) ריצ'מונד, וירג'יניה, ארצות הברית
 עמדה:  קלע, סמול פורוורד
 גובה:  1.96 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת טלסה
 דראפט:  בחירה מספר 20, 1982 מילווקי באקס
 קבוצות כשחקן
 1982–1990 1990–1992 1992–1993:  מילווקי באקס סן אנטוניו ספרס גולדן סטייט ווריורס
 הישגים כשחקן
 2 בחירות לחמישיית ההגנה של העונה (1985, 1986)   בחירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה (1987)
 קבוצות כמאמן
 1992–1994 1994–2000 2000–2004 2004–2006 2007–2010 2010–2013 2014–2016:  גולדן סטייט ווריורס (עוזר) סן אנטוניו ספרס (עוזר) אורלנדו מג'יק (עוזר) בוסטון סלטיקס (עוזר) ניו אורלינס הורנטס (עוזר) קליבלנד קאבלירס (עוזר) לוס אנג'לס לייקרס (עוזר)
פול מת'יו פרסי (באנגלית: Paul Matthew Pressey; נולד ב-24 בדצמבר 1958) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1982–1993. ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת המשחק הם 10.6 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק. נודע כאחד ה"פוינט פורוורדים" הראשונים ב-NBA.
בין השנים 1992–2016 שימש כעוזר מאמן בקבוצות שונות ב-NBA. בנו, פיל פרסי, הוא כדורסל פעיל ב-NBA ובאירופה מאז שנת 2013.
קריירת מכללות

פרסי נולד וגדל בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה. בשנת 1978 החל ללמוד ב"מכללת מערב טקסס", ובשנת 1980 עבר לאוניברסיטת טלסה אשר באוקלהומה. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה לעתיד נולאן ריצ'רדסון, ורשם ממוצעים של 11.7 נקודות, 5.9 ריבאונדים, 4.6 אסיסטים ו-3.0 חטיפות למשחק. בסיום עונת 1981/1982, בה העפילה טלסה לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות (NCAA Round of 32), נבחר פרסי לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1982 נלקח פרסי בבחירה ה-20, על ידי מילווקי באקס. ב-8 עונותיו במילווקי היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד סידני מונקריף, טרי קאמינגס וריקי פירס, והעפיל עמה לשלב הפלייאוף בכל אחת מהעונות. בעונות 1985 ו-1986 נבחר לחמישיית ההגנה של העונה, יחד עם מונקריף, ובעונת 1987 נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. החל מעונת 1985 הוביל פרסי את שחקני קבוצתו בממוצע אסיסטים למשחק במשך 5 עונות רצופות, על אף ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. לאורך תקופתו עם הבאקס מסר 3,272 אסיסטים בסך הכול, אשר מציבים אותו בראש רשימת מוסרי האסיסטים של המועדון.
לקראת עונת 1990/1991 הועבר פרסי בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לפרנק בריקובסקי. בשתי עונותיו עם הספרס קלע 5.4 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל. בסיום עונת 1991/1992 הודיע פרסי על פרישה ממשחק, אך במהלך העונה העוקבת חזר מפרישתו ושיחק ב-18 משחקים עבור גולדן סטייט ווריורס, בה שימש כעוזר מאמן.
קריירת אימון

בקיץ 1992 מונה לעוזר מאמן בגולדן סטייט ווריורס, תחת דון נלסון אשר אימן אותו בתקופתו במילווקי. בין השנים 1994–2000 שימש כעוזרם של מאמני סן אנטוניו ספרס, בוב היל וגרג פופוביץ', ובעונת 1998/1999 זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA.
בשנת 2000 מונה לעוזרו של דוק ריברס, מאמן אורלנדו מג'יק, ובשנת 2004 עבר יחד עמו לבוסטון סלטיקס. בין השנים 2007–2010 היה עוזרם של המאמנים ביירון סקוט וג'ף באוור בניו אורלינס הורנטס. בשנת 2010 צורף לצוות האימון של סקוט בקליבלנד קאבלירס, ובשנים 2014–2016 שימש כעוזרו בלוס אנג'לס לייקרס.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות ה-NBA של פרסי, באתר basketball-reference.com
↑  פול פרסי היה הפוינט פורוורד הראשון ב-NBA, באתר lakeshowlife.com,‏ 20 בספטמבר 2014
↑  דירוג הפוינט פורוורדים הטובים בתולדות ה-NBA, באתר bleacherreport.com‏ 25 במאי 2011
↑  FROM THIS POINT FORWARD, באתר ספורטס אילוסטרייטד, 16 במרץ 2009
↑  Running offense through ‘point forward’ is way of NBA today, באתר star-telegram.com,‏ 13 בנובמבר 2014
1 2  סטטיסטיקות האימון של פרסי, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של פרסי, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1982, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת המובילים הסטטיסטיים של הבאקס, באתר basketball-reference.com
↑  פרסי נשלח בטרייד לסן אנטוניו, באתר upi.com,‏ 1 באוגוסט 1990
פיחות מטבע

פיחות המטבע (או בקיצור פיחות) הוא הפחתת ערכו של מטבע ביחס למטבעות אחרים. בשימוש המודרני, מציין המונח "פיחות" הפחתה רשמית של שער המטבע של מדינה הנעשית על ידי המדינה או מטעמה.
המונח בעל המשמעות ההפוכה לפיחות הוא ייסוף (או ייסוף המטבע, אך לא "תיסוף"), המציין העלאה רשמית של שער המטבע.
הפחתה של ערך המטבע לעומת מטבעות אחרים, שאינה נעשית באופן רשמי, אינה נכללת בהגדרה של "פיחות", אולם, במקרים רבים, היא מכונה בציבור גם כן בשם זה. כמו כן עליה של שער המטבע ביחס למטבעות אחרים שאינה נעשית בתוקף החלטה רשמית מכונה במקרים רבים בשם "ייסוף" גם אם אינה נכללת בהגדרה המדויקת של מונח זה.
הפחתת ערך המטבע לעומת מטבעות אחרים בכלל ופיחות בפרט מתייחסים לירידת ערך המטבע לעומת מטבעות אחרים. מונח אחר, הקשור במונחים אלה, אך אינו זהה להם, הוא אינפלציה המתייחסת לירידת ערך המטבע במונחים של סחורות ושירותים.
פיחות זוחל (Crawling Peg) הוא שיטה מקובלת להפחתות יזומות של שער החליפין של מטבע לעומת מטבעות אחרים. כאשר השינויים היזומים נעשים לא רק בכיון הפחתת שער החליפין של המטבע - ניתן לקרוא לתהליך "זחילת שער". התאמות כאלה נועדו למנוע פעילות ספקולטיבית בכך שהן מבטלות את הציפייה לפיחות גדול יותר וכתוצאה מכך אגירה של מטבע חוץ במטרה להרוויח מהפיחות.
הפיחות הזוחל הופעל בעולם החל משנת 1944 כאשר הונהגו שערי חליפין הדדיים בין מדינות, והוכר הצורך בקביעת מנגנון מסודר למדינות שלא יוכלו להנהיג שער חליפין קבוע במשך תקופה ארוכה.
גם בישראל הונהג פיחות זוחל בשנת 1975 על ידי שר האוצר יהושע רבינוביץ'. בשנה זו גאתה האינפלציה והגיעה לממדים שהמשק לא יכול היה לשאת (50 אחוז ויותר). צוות כלכלנים ובראשם מיכאל ברונו הציעו לרבינוביץ' ליישם את שיטת זחילת השער המקורית, זו אשר בה משתנים השערים למעלה ולמטה. רבינוביץ' קבע בסופו של דבר פיחות זוחל רק כלפי מעלה. שיטה זו חדלה להתקיים כעבור שנתיים עם הנהגת הליברליזציה בשוק ההון, בשנת 1977.
ראו גם

הגנות מטבע
מלחמת מטבעות
הערות שוליים

↑  המונח הנכון לפי האקדמיה הוא ייסוף (מהשורש יסף) ולא תיסוף (הגזורה גזירה תניינית מהשם תוספת שלא לצורך); עיינו באתר האקדמיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550790405171  BnF: cb13318987m (data)  GND: 4141203-5  LCCN: sh85037333  LNB: 000341599  NKC: ph436060
פטריס לומומבה

פטריס אמרי לומומבה (בצרפתית: Patrice Émery Lumumba‏; 2 ביולי 1925 – 17 בינואר 1961) היה מנהיג קונגולזי שנבחר וכיהן כראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאחר שסייע בהשגת עצמאותה מבלגיה ביוני 1960, אך ממשלתו הופלה בהפיכה עשרה שבועות בלבד לאחר שנבחרה. לומומבה הושם במעצר בית, ניסה להימלט, נתפס ולאחר מכן הוצא להורג בידי כיתת יורים תחת פיקוד בלגי.
השתלשלות האירועים שהובילה למותו חוללה סערה גדולה בשל חוסר ההתערבות של כוח האו"ם המצומצם שהוצב במדינה ובשל אחריותן של בלגיה וארצות הברית, שהתנגדותו של לומומבה לקולוניאליזם ולאימפריאליזם הפכה אותו למטרה בעיניהן. על בסיס פרסומים מאוחרים, הן אף תכננו להדיחו. לומומבה היה ראש הממשלה הקונגולזי היחיד שנבחר בבחירות דמוקרטיות הוגנות במדינה ומותו הוביל לשלטון דיקטטורי מושחת ולאחריו למלחמת אזרחים עקובה מדם הנמשכת, ברמות משתנות של אלימות במשך השנים מאז.
הדרך לראשות הממשלה > ילדות, משפחה ותחילת הקריירה

פטריס לומומבה נולד בשנת 1925 באונלואה במחוז קסאי בקונגו הבלגית והשתייך לקבוצה האתנית טטלה (Tetela). הוא גדל במשפחה קתולית כאחד מתוך ארבעה אחים והתחנך בבית ספר יסודי של מיסיון קתולי, אותו סיים בהצטיינות. קיבל הכשרה כאח בשנים 1943–1945 (הכשרה שנחשבה כמתקדמת ביותר עבור קונגולזי באותה תקופה) ועבד כפקיד בחברת מכרות באזור קיוו. לאחר מכן הועסק כפקיד דואר וכסוכן מכירות של בירה בליאופולדויל (קינשאסה של ימינו) וסטנליוויל (קיסאנגאני של ימינו). ב-1951 נשא לאשה את פולין אופאנגו (Pauline Opangu) ולזוג נולדו שישה ילדים. ב-1955 התמנה לראש היחידה האדמיניסטרטיבית (Cercles) של סטנליוויל והוא הצטרף למפלגה הליברלית של בלגיה, שם ערך והפיץ את ספרות המפלגה. לאחר טיול לימודים בן שלושה שבועות בבלגיה, נעצר לומומבה באשמת מעילה בכספי משרד הדואר. עונשו, שנתיים מאסר, הומתק לשנה לאחר שהחזיר את הכסף, והוא שוחרר ביולי 1956. לאחר שחרורו עזר בגיוס כספים לתנועה הלאומית הקונגולזית (MNC) ב-1958 והפך בהמשך לנשיא הארגון. לומומבה וצוותו ייצגו את ה-MNC בוועידה הכל-אפריקנית שנערכה באקרה שבגאנה בדצמבר 1958. ועידה בינלאומית זו שאירח נשיא גאנה רב ההשפעה קוואמה נקרומה, הגביר את נטיותיו הפאן-אפריקניות של לומומבה.
הדרך לראשות הממשלה > מנהיג ה-MNC

בסוף אוקטובר 1959 נעצר לומומבה בשנית באשמת הסתה למרי אזרחי. מעצרו הביא למהומות אנטי-קולוניאליות בסטנליוויל, שבהן נהרגו כשלושים איש. על אף כליאתו, זכה ה-MNC לרוב משכנע בבחירות המקומיות שנערכו במדינה בדצמבר. התאריך לפתיחת משפטו של לומומבה נקבע ל-18 בינואר 1960, שהיה גם יומה הראשון של ועידה שנערכה בבריסל ודנה בעתידה של קונגו. כתוצאה ממחאות נציגים בוועידה שזעמו על מאסרו, הוא שוחרר והורשה להגיע לוועידה, אשר ננעלה ב-27 בינואר 1960 בהכרזה על הענקת עצמאות לקונגו ב-30 ביוני 1960, ועל בחירות כלליות שייערכו בין ה-11 ל-25 במאי; היות שהבלגים סירבו לאפשר תקופת מעבר ומסירה מסודרת של מוסדות השלטון לפני הענקת העצמאות.
בבחירות זכתה ה-MNC בחלק גדול מן הקולות בחמישה מתוך ששת המחוזות, והיא הייתה למפלגה הגדולה ביותר, עם מעט פחות מ-30% מהקולות. גם מפלגתו של ז'וזף קסא וובו זכתה במספר גדול של קולות ובין שני היריבים נפתח מרוץ לגיבוש קואליציה. תחילה הודיע קסא וובו כי הצליח לגבש רוב להקמת ממשלה, אולם לאחר יומיים הושגה הסכמה על הקמת קואליציה בראשות לומומבה. ב-24 ביוני 1960, נבחר לומומבה, שהיה אז בן 34, כראש ממשלתה הראשון של קונגו על ידי בית הנבחרים, בעוד ז'וזף קסא וובו נבחר כנשיא בהצבעה משותפת של בית הנבחרים והסנאט.
הדרך לראשות הממשלה > נאום יום העצמאות

חגיגות יום העצמאות נערכו ב-30 ביוני ונכחו בהן נכבדים רבים וביניהם גם בודואן, מלך הבלגים ועיתונאים זרים. לומומבה נאם את נאומו המפורסם לאחר שרשמית הוסר נאומו מתוכנית האירוע, זאת על אף ששימש כראש הממשלה. נאומו של מלך בלגיה שיבח את התפתחותה של קונגו תחת הקולוניאליזם והתייחס ל"גאוניותו" של דודו מדרגה שנייה, לאופולד השני, שתחת שלטונו בוצעו זוועות באוכלוסייה המקומית בתקופת "מדינת קונגו החופשית". המלך הוסיף והזהיר בנאומו, שעל המדינה החדשה להיזהר מפני רפורמות פזיזות שעלולות לסכן את עתידה ולא להחליף את התשתית הארגונית שמשאירים הבלגים אחריהם עד שיהיו מוכנים לעשות כן. המלך הבטיח שבלגיה תישאר תמיד לצדה של קונגו, תייעץ ותסייע לה.
נאום התגובה של לומומבה הזכיר לקהל הנוכחים שעצמאותה של קונגו לא הוענקה בזכות אצילות לבם של הבלגים:
למען עצמאותה של קונגו, אף על פי שנחגגת היום בבלגיה, מדינה ידידותית עמה אנו נוהגים כשווים מול שווים, לא יוכל שום קונגולזי ראוי לשמו לשכוח שהלחימה הביאה לניצחון, לחימה יומיומית, נלהבת ואידאליסטית, לחימה בה ידענו מחסור וסבל ולמענה נתנו את כוחנו ודמנו. אנו גאים במאבק, של דמעות, של אש ושל דם עד לעומק הווייתינו, כי היה זה מאבק אצילי וצודק ולא ניתן היה לוותר עליו על מנת לשים קץ לעבדות המשפילה אשר נכפתה עלינו בכוח הזרוע.
בניגוד לנאום המפוייס של נשיא קונגו, קסא וובו, התייחסותו של לומומבה לסבל שנגרם בשל הקולוניאליזם הבלגי הביאה לחוסר שקט בקהל מחד, והשפילה את מלך בלגיה ופמלייתו מאידך. אמצעי תקשורת מערביים רבים באותה תקופה ביקרו בחריפות את לומומבה ותיארו את נאומו כ"לא ראוי". מאידך, נאומו לא ספג ביקורת מאף אחת ממדינות אפריקה.
פעולות כראש ממשלה

מספר ימים לאחר שהוכרזה עצמאותה של קונגו, קיבל לומומבה החלטה גורלית והעלה את משכורותיהם של כל עובדי המדינה, מלבד הצבא. כמו כן, בקרב יחידות רבות בצבא הייתה קיימת התנגדות חזקה כנגד הקצונה הבלגית; מפקד הצבא, הגנרל יאנסנס (Janssens), הודיע לפקודיו שהעצמאות לא תשנה את מעמדם (כלומר, לא תהיה אפריקניזציה של הקצונה) והם התמרדו במחאה. המרד התפשט במהירות ברחבי המדינה, תוך שהוא מביא להתמוטטות מוחלטת של החוק והסדר. על אף שהפרות הסדר לבשו ברובן אופי מקומי, נוצר הרושם כאילו המדינה נכבשת בידי כנופיות שודדים ובוזזים, מה שהביא גם לסערה תקשורתית שהשפיעה במיוחד על האירופאים, שנמלטו מהמדינה. המרד דעך לאחר שהגנרל יאנסנס וקציניו הודחו ובמקומם מונו קצינים אפריקאים.
הקצינים הבלגיים שהודחו התרכזו בפרובינציית קטנגה (שאבה של ימינו) אשר בדרום מזרח קונגו. בהנהגתו של מואיז צ'ומבה ובתמיכת שכירי חרב, כוחות צבא בלגיים וחברות כרייה בלגיות, ששאפו לשמור על השקעותיהן ושליטתן במחוז העשיר במחצבים, הוכרז על פרישת המחוז מהרפובליקה של קונגו ב-11 ביולי 1960. מחאה חריפה של ברית המועצות ומדינות נוספות מהגוש האסייתי-אפריקני הביאו להחלפתם של הכוחות הבלגיים בכוח משימה של האו"ם בעוד המהומות נמשכות. עקב סירובם של כוחות האו"ם לסייע בדיכוי המרד בקטנגה, ביקש לומומבה מברית המועצות סיוע בצורת נשק, מזון, ציוד רפואי, משאיות ומטוסים במטרה לחזור ולשלוט במחוז המורד. הסיוע שניתן לא הצליח לדכא את המרד, אך הדאגה מהתגברות השפעתה של ברית המועצות באזור הביאה ללחץ של ה-CIA על הנשיא קסא וובו, שהעדיף לנקוט בדרכים מתונות יותר.
התנקשות

מת, חי, חופשי או כלוא בהוראת הקולוניאליסטים, לא אני הוא זה הנחשב. זוהי קונגו, אלו הם אנשינו שעצמאותם הפכה לכלוב עליו מביטים מבחוץ...יום אחד תיכתב ההיסטוריה, אך לא תהיה זו ההיסטוריה שבריסל, פריז, וושינגטון או האומות המאוחדות יכתיבו, אלא המדינות שהשתחררו מהקולוניאליזם וכלי השרת שלו...היסטוריה של תהילה וכבוד.
התנקשות > הדחה ומעצר

בספטמבר הדיח הנשיא קסא וובו את לומומבה מתפקידו כראש הממשלה. לומומבה מחה על חוקיות המהלך ובתגובה הדיח את קסא וובו מתפקידו כנשיא וזכה להצבעת אמון מצד הסנאט, בעוד ראש הממשלה שמינה הנשיא נכשל בהצבעת האמון שלו. המדינה נקרעה בין שתי הקבוצות היריבות שכל אחת מהן טוענת לשליטה החוקית במדינה.
ב-14 בספטמבר התחוללה הפיכה צבאית בהנהגתו של קולונל ג'וזף מובוטו ובתמיכת ה-CIA האמריקני. לומומבה הושם במעצר בית, אולם כוחות של האו"ם הוצבו סביב הבית כדי להגן עליו, תוך הבטחת שלומו כל עוד יישאר במתחם אך ללא גישה לאמצעי תקשורת, דבר שניתק את לומומבה מתומכיו ולמעשה נטרל אותו פוליטית. עקב זאת, הוא החליט להימלט ולעורר את תומכיו במחוז האוט-קונגו בצפון מזרח המדינה. לאחר שהוברח מן הבית, ניסה לומומבה להגיע לסטנליוויל במטרה להקים שם צבא וממשלה משלו. כוחות צבא הנאמנים למובוטו רדפו אחריו בסיוע ה-CIA‏ והוא נלכד ב-1 בדצמבר והוטס לליאופלדוויל (קינשסה). הוא פנה לעזרת כוחות האו"ם המקומיים, אך כבר לא היה תחת אחריותם. מובוטו החליט להעמיד את לומומבה לדין באשמת הסתת הצבא למרד ופשעים נוספים. מזכ"ל האו"ם, דאג האמרשלד, פנה לקסא וובו וביקש שללומומבה תשמר הזכות להליך הוגן. ברית המועצות האשימה את האמרשלד ואת מדינות המערב במעצרו ודרשה את שחרורו.
התנקשות > תגובת האו"ם

מועצת הביטחון התכנסה ב-7 בדצמבר 1960 כדי לדון בדרישות ברית המועצות לשחרר מיידית את לומומבה, להשיבו לראשות ממשלת קונגו, לפרק את כוחותיו של מובוטו מנשקם ואת פינויים המיידי של הבלגים מהמדינה. בתגובה לדרישות הסובייטים, ענה האמרשלד שאם כוחות האו"ם יפונו הוא "חושש שהכל יתמוטט". האיום על פעילות האו"ם חוזק על ידי הודעתן של יוגוסלביה, איחוד האמירויות הערביות, סרי לנקה, אינדונזיה, מרוקו וגינאה על הוצאת כוחותיהם מכוח המשימה של האו"ם. ההצעה שהועלתה במועצת הביטחון של האו"ם על ידי ברית המועצות ותומכיה הובסה ברוב של 8 מול 2. באותו היום נחסמה הצעת החלטה מצד המערב לגבי הגדלת סמכויותיו של האמרשלד בטיפול במשבר בקונגו בווטו סובייטי.
התנקשות > ימיו האחרונים, ההוצאה להורג ותוצאותיה

לומומבה הועבר לבסיס צבאי, כ-150 ק"מ מליאופולדוויל. הבלגים לא הסתפקו בכך, ודרשו כי יוסגר לידי אויבו הראשי, צ'ומבה, עקב החשש שישוחרר בידי תומכיו. ב-15 בינואר 1961 דרשו הבלגים רשמית כי צ'ומבה יקבל לידיו את העציר, דבר שהיה כחריצת דין מוות ללומומבה. ב-17 בינואר הוא הוטס לאליזבטוויל (לובומבאשי של ימינו) והוחזק בבית ברואז (Brouwez House) שם עונה, בעוד צ'ומבה וממשלתו דנים מה לעשות בו.
לומומבה הוסע ליער שבו המתינו שלוש כיתות יורים בפיקוד בלגי. לומומבה ושניים מתומכיו, מוריס מפולו (Maurice Mpolo) וז'וזף אוקיטו (Joseph Okito), נקשרו לעץ והוצאו להורג ביריות בזה אחר זה, בנוכחות צ'ומבה, ארבעה משריו וקציני משטרה בלגיים שעבדו עבור הממשלה הקטנגית. ההוצאה להורג ארכה פחות מחמש עשרה דקות ולאחריה נקברו הגופות בסמוך, בקברים שנחפרו מראש.
יום לאחר מכן הוצאו גופותיהם של לומומבה ותומכיו מקברן, מחשש שלהוצאה להורג ולקבורה היו עדי ראייה, והועברו למקום בסמוך לגבול עם רודזיה לקבורה מחדש. גם במבצע זה נטלו חלק אנשי משטרה בלגיים. ב-21 בינואר בוצע השלב האחרון בניסיון להפטר מהגופות: הן הוצאו מקברן בשנית, בותרו והומסו בתוך חבית שהכילה חומצה גופרתית בידי שני שוטרים בלגיים ועוזרים אפריקניים. שרידי הגופות (העצמות והשיניים) פוזרו בדרכם חזרה כדי להעלים כל זכר לגופות לומומבה ואנשיו.
במשך שלושה שבועות לא פורסם דבר אודות הרצח, אך שמועות אודותיו התפשטו, עד שרדיו קטנגה הודיע על דבר מותו. סופר, כי לומומבה נמלט ונרצח על ידי איכרי הסביבה הזועמים.
לאחר הידיעה על מותו של לומומבה, החלו הפגנות במספר ערים באירופה: בבלגרד בזזו מפגינים את השגרירות הבלגית והתעמתו עם המשטרה. בלונדון צעדו המפגינים מכיכר טרפלגר אל השגרירות הבלגית, אליה נשלח מכתב מחאה, והתעמתו גם הם עם המשטרה.
נאמני לומומבה בראשות אנטואן גיזנגה הקימו ממשלה בסטנליוויל, שטענה כי היא הממשלה החוקית של קונגו. ממשלה זו זכתה בהכרת ברית המועצות והגוש המזרחי, וכן המשטרים השמאלנים באפריקה.
בקונגו נוצרו שלושה מרכזי כוח: באליזבטוויל - בראשות צ'ומבה, בליאופולדויל - בראשות קסא וובו ובסטנליוויל - בראשות גיזנגה ונאמני לומומבה אחרים.
במשך כשנתיים נעשו ניסיונות לישב את המשבר בחסות האו"ם ומזכיר האו"ם דאג האמרשלד מצא את מותו בדצמבר 1962 כשמטוסו התרסק בטיסתו לפגישה עם צ'ומבה.
כוחות האו"ם פתחו במתקפה, ובינואר 1963 ביטלו את פרישת קטנגה. לאחר פינוי כוחות האו"ם פתחו נאמני לומומבה במרידה. צ'ומבה, שהתמנה לראש ממשלת קונגו, דיכא את המרד ואז החל מאבק בין צ'ומבה לקסא וובו עד שמפקד הצבא מובוטו התערב, הדיח את שניהם והקים, בעזרת סיוע אמריקני מסיבי, שלטון יחיד עריץ ומושחת שהחזיק מעמד עד 1997.
הרצח הפוליטי של לומומבה והמאורעות שקדמו לו או התרחשו אחריו, סימלו יותר מכל את הקשיים העצומים העומדים בפני מדינות אפריקה שזכו לעצמאות החל מסוף שנות החמישים.
לומומבה נפל קורבן לעוצמת הכוח הקולוניאלי הבלגי, שהמשיך להתקיים בקונגו גם לאחר הכרזת עצמאותה הפורמלית, כשהוא משרת את האינטרסים של חברות המחצבים שרצו בהמשך ניצול משאביה של קונגו. ארצות הברית ובלגיה עשו שימוש בעימות עם ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה כדי להצדיק את מעורבותן בסילוקו של לומומבה, בטענה שביקש סיוע סובייטי והיה בעל השקפת עולם קומוניסטית. למעשה, פנה לומומבה לעזרתה של ברית המועצות לאחר שמדינות המערב סירבו לסייע לו ונטה לכיוון "נייטרליות חיובית" בין מזרח למערב, תוך שימת דגש על הלאומיות האפריקנית ושחרור (פוליטי וכלכלי) מהקולוניאליזם.
לומומבה הפך במותו לסמל. בברית המועצות קידשו את זכרו והקימו אוניברסיטה הנושאת את שמו לסטודנטים ממדינות אפריקה והעולם השלישי.