stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביעת הצוללת דקר
החיפושים אחרי שברי הדקר > חיפושים בים האגאי

ב-16 במרץ 1988 מינה מפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן את תא"ל במילואים הדר קמחי לנהל את המשך החיפושים. קמחי שלל את התרחיש המצרי, בעיקר על בסיס נתוני הזמן והמרחב, ומינויו סימן את סיום הפעילות בחופי מצרים. תשומת הלב הופנתה לאזורים בהם הייתה הצוללת עשויה להימצא במקומות או מסלולי שיט שאינם בניגוד לפקודת ההפלגה.
מבואות הים האגאי מהוים נתיב ים חשוב לישראל, והם נמצאים בתחום המים טריטוריאליים של יוון. במסגרת החוק הבינלאומי ניתנת לכלי שיט זכות המעבר בתום לב במים אלה, אך לא לנקוט בפעילות צבאית. צוללת יכולה לעבור גם היא אך עליה לשוט על פני המים; מצב צלילה אינו נכלל במסגרת "מעבר בתום לב".
רענן הכיר את החוק הבינלאומי והכיר היטב את האזור, ויש להניח שאם הייתה לו כוונה להיכנס לאזור זה היה מודיע על כך. בשל כך, הימצאות "דקר" בקרבת מיצרי הים האגאי הייתה יכולה לנבוע רק מאילוץ, תרחיש שניתנה לו סבירות נמוכה: על פי תרחיש זה "דקר" ניזוקה מסיבה כל שהיא ואיבדה את יכולתה ליצור קשר עם המפקדה. בשל כך פנתה הצוללת לחוף הקרוב ביותר, אך היא לא הצליחה להגיע אליו וטבעה.
בבחירת אזור החיפושים בים האגאי שררה עדיין ההנחה הבסיסית השגויה מדו"ח המדענים שהמצוף היה מחובר כל שנת 1968 לצוללת. בדיקות ספקטרומטריות חדשות שבוצעו לחול שנאסף מפינות המצוף, הראו שהוא מתאים דווקא לים האגאי. קמחי גם שם לב לכך שקו המים בתוך מכל המשדר היה אלכסוני וסבר שזה סימן להימצאות המצוף בתוך הצוללת עצמה.
מפקד חיל הים, האלוף מיכה רם, קיבל את המלצת קמחי לחיפושים, תוך ידיעה שהחיפושים נערכים באזורים בהם הסבירות להמצאות הדקר נמוכה. השלטונות היווניים לא העמידו קשיים, ובאישורם נסרקו חופי כרתים, קסוס, קרפאתוס ורודוס. הסריקות נערכו בקרבת החופים ועד עומק של 350 מטרים, אך לא הניבו תוצאות.
שמועות שהועלו בעיתונות באותה תקופה סיפרו על קריעת רשתות דייגים מול חופי סיני, והועלתה הסברה שהמדובר בשרידי הצוללת. על אף שהסבירות לכך הייתה אפסית, נשלחה ספינת איתור תת-מימי של חיל הים למקום. למרות הפרסום הרב שמשכו לעצמם הדייגים, לא נמצא דבר.
חזרה לחיפושים על הנתיב > יכולת חיפוש בעומק רב

יכולות איתור וחיפוש על קרקעית הים בעומק רב היו באותה תקופה רק בידי האמריקאים. ב-1963 נמצאו שברי הצוללת הגרעינית האמריקאית ת'רשר (USS Thresher) רק זמן רב לאחר שהתפוצצה בעת קריסתה, אף על פי שמקומה היה ידוע במדויק. שבריה אותרו על ידי הבתיסקף טריאסטה ואוניית המחקר האוקיינוגרפי של הצי האמריקאי "מיזר" (USS Mizar). שרידי "ת'רשר" שנמצאו כללו שישה שברים גדולים ושברים קטנים רבים שהיו מפוזרים על שטח גדול.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה רישתו האמריקאים בהידרופונים את מרחבי הימים וקיימו האזנה רצופה. ההידרופונים קלטו את רעשי הצוללות וגם הצליחו לאתר שברי צוללות שקרסו. הצוללת הגרעינית הליבוט (USS Halibut), שהוכשרה למשימות איתור תת-מימי, מצאה באוגוסט 1968 את שרידי הצוללת הרוסית K-129 (Project Azorian) בעומק 4,800 מטרים באוקיינוס השקט, וזאת לאחר חיפוש של שלושה שבועות בלבד.
באוקטובר 1968 נמצאה הצוללת הגרעינית סקורפיון (USS Scorpion) שאבדה עקב פיצוץ מצבר בטורפדו, ב-5 ביוני 1968 בלב האוקיינוס האטלנטי. החיפושים נעשו באתר שנקבע לפי הצלבת רעשים שנרשמו במערכת (SOSUS), כאשר העומק באותו אזור הוא כ-3,000 מטרים. היות שפיקוד הצי סירב לקבל את האפשרות שהאובדן נגרם בעקבות הפעלה לא רצונית של טורפדו, נעשו החיפושים על ידי אוניית המחקר האוקיינוגרפי של הצי מיזר בגזרה מערבית לאתר הראשוני. לאחר חמישה חודשי חיפוש עקרים עברה מיזר לחפש מזרחה מהאתר ושברי הסקורפיון נמצאו תוך שבוע ימים.
יכולת האיתור התת-מימי הייתה חלק ממרכיבי העוצמה האמריקאית במלחמה הקרה, והם שמרו עליה בסודיות רבה גם בפני בעלי בריתם. המידע על כושר החיפוש האמריקאי במים עמוקים הגיע לישראל באמצע שנות השמונים, ונוצל לחיפוש הדקר רק באמצע שנות התשעים.
חזרה לחיפושים על הנתיב > מיקוד גזרת החיפוש

קמחי סיכם את החיפושים בים האגאי ודיווח כי "כל אזורי הסבירות הנמוכה נסרקו ויש לחזור לנתיב ולחפש במים העמוקים". ראש מחלקת מבצעים אל"ם חיים געש שהורה לעשות תחקיר פנימי הגיע למסקנה דומה. ב-1996, מפקד חיל הים עמי אילון העמיד בראש הוועדה את תא"ל מיל גדעון רז, צוללן ותיק שפיקד בעבר על הצוללת אח"י לווייתן. רז עבר יחד עם אברהם ברקאי, סגן מפקד "דקר", את קורס החובלים ואת קורס קציני הצוללות. רז התמקד בחיפושים בלבד; את הפעילות בתחום הציבורי ומול המשפחות ריכז תא"ל במילואים גבי נווה, איש צוללות וראש מספן כוח האדם בעברו.
רז ואיילון ידעו שאין לחיל הים יכולת איתור בעומק רב, ולשם כך יידרש סיוע מציים אחרים. גדעון רז הכין בקשת סיוע למציאת "דקר" שהועברה דרך נספחי צה"ל לציי ארצות הברית, הולנד, בריטניה ורוסיה. רק הצי האמריקני הגיב ונענה לאתגר.
בנובמבר 1995 תוכננה לאיילון פגישה עם מפקד הצי האמריקני אדמירל ג'רמי בורדה, בה התכוון להעלות, בין יתר הבקשות, גם סיוע לחיפוש ה"דקר". עקב רצח ראש הממשלה יצחק רבין חזר איילון בדחיפות לארץ, והפגישה לא התקיימה. במקומו נפגש נספח חיל הים בארצות הברית, אל"ם חזי משיטה, עם אדמירל בורדה, ובהוראת איילון הציג רק בקשה אחת: סיוע למצוא את שברי "דקר".
הפיקוד על חיל הים עבר לאלוף אלכס טל. באוקטובר 1998 נענה שר הביטחון יצחק מרדכי לפניית משפחות הדקר והכריז על פרס כספי של 300,000 דולרים, למי שיביא נתונים שיסייעו לפתרון התעלומה. הודעת הפרס פורסמה בעיתונים בטורקיה, יוון, קפריסין, צרפת ורוסיה. ועדה בראשות גדעון רז נקבעה כדי לטפל בידיעות שיגיעו ולהמליץ על מתן הפרס. מידע ממשי על ה"דקר" לא הגיע, והסכום שהוקצב לא שולם. שולמו סכומים קטנים ליזמים שונים.
פגישה בין אדמירל ג'רמי בורדה למפקד חיל הים אלכס טל התקיימה כאשר הגיע לביקור בישראל. בורדה היה ממוצא יהודי, והוא היחיד שהגיע לתפקיד מפקד הצי האמריקאי CNO מתוך שורות אנשי הצוות ולא כצוער במכללה לקצונה ימית. בשיחה אישית עם מפקד חיל הים סיפר ג'רמי בורדה על שאיפתו לסייע לחיל הים הישראלי, ואלכס טל ביקש לקבל סיוע במציאת "דקר". האדמירל לא הופתע מהבקשה והבטיח להעמיד את הציוד והידע של הצי האמריקני לצורך החיפושים.
אדמירל בורדה הלך לעולמו במאי 1996 ולא ראה בתוצאות הוראותיו. הצי האמריקני מילא את ההתחייבות והודיע שניתן יהיה להשתמש בצוללת המחקר הגרעינית של הצי NR1 לפרק זמן מסוים. הצי האמריקני המליץ לחיל הים על מספר חברות שהתמחו בגילוי עצמים בעומק הים, ביניהן חברת נאוטיקוס. לאחר הסידורים הכספיים הקים גדעון רז ועדה מקצועית, אליה צרף את רב חובל אברהם אריאל מצי הסוחר ואת דורון עמיר ויחיאל געש מחיל הים. בעצת אדמירל קרול מצי ארצות הברית, צורפו לוועדה מנהל חברת "נאוטיקוס" דייוויד ג'ורדן והמהנדס הראשי טום דטויילר.
חזרה לחיפושים על הנתיב > מיקוד גזרת החיפוש > תיקון המסקנות מהמצוף

אנשי "נאוטיקוס" שהיו מודעים היטב לכך שתופעת הקריסה כוללת מעיכה וגם פיצוץ, הזמו את המסקנה לגבי הימצאות הדקר במים רדודים. הם העלו את האפשרות שהמצוף ניתק מהצוללת בעת האירוע ביחד עם תוף הכבל שלו. המשקל הכולל איזן את כוח הציפה. המצוף ריחף מתחת לפני המים כשהכבל פרוש. כך נסחף זמן רב בזרמי הים עד שהתוף נתקל בקרקעית ועגן זמנית בקרבת החוף. במצב עגינה הכבל נשחק עד שנקרע לגמרי. המצוף שהשתחרר הגיע לחוף רצועת עזה בו נמצא.
בסיכום הדיון נכתב:
באמצעות גישה אנליטית מובנית הגיעה הוועדה למסקנה כי בהסתברות הגבוהה ביותר נמצאים שרידי הדקר על קרקעית הים בעומק רב לאורך נתיבה המקורי המתוכנן – תוצאה שונה ממסקנות שתי הוועדות הקודמות. חלק גדול מראיות המצוף, אשר כיוונו את חשיבת הוועדות הקודמות הועמדו עתה בספק, והוצגו תרחישים חדשים, התומכים באתר הנמצא בעומק רב ושאינם עומדים בסתירה לראיות המצוף.
המשמעות הייתה התמקדות בגזרת חיפוש מצומצמת במרכז השטח שצוין ב"דו"ח אובדן הדקר" על ידי האלוף שלמה אראל, במרץ 1968, כשטח הסביר לחיפוש. עומק הים בגזרה זו כ-3,000 מטרים.
צוללת המחקר NR1 הגיעה לאזור ועסקה בחיפושים במשך כחודש. היות שיכולת הגילוי שלה הייתה מוגבלת עד עומק ים של 1,000 מטרים היא הופנתה לחיפוש בחופי קפריסין ומצרים, אך ללא תוצאות.
חזרה לחיפושים על הנתיב > שמועות תוצרת עצמית

שילוב אמצעי הצי האמריקאי לחיפושים בעומק רב ותהליך ההתמקדות שנעשה בחיל הים, לא פורסמו לציבור. חרושת השמועות המשיכה במלוא עוזה. שמועות אלה הגיעו לשיאן בשנות התשעים.
ב-1997 הופיע הספר "דקר וסיפורה של שייטת הצוללות", שנכתב על ידי אל"ם במילואים מייק אלדר, יוצא חיל הים. ב-1998 הופק סרט הטלוויזיה "הדקר נמצאת כאן", על ידי יוצא חיל הים, איש הטלוויזיה מיכה לימור. בכישרונו שכנע לימור את צופי הסרט שיש לחפש בחופי מצרים. לספר ולסרט לא הייתה השפעה על תהליך החיפושים. עם זאת, חיל הים, שכבר עשור קודם לכן החליט שאין הגיון לחפש את השברים בקרבת חוף המצרי, ושב-1997 החליט להתמקד בנתיב הצוללת המקורי, הועמד שוב במצב מביך.
מציאת השברים

בקיץ 1998 הותקן סונאר סורק צד למים עמוקים על ספינה ישראלית, והופעל על ידי יחידה של הצי האמריקני. היחידה סרקה את אזור C וחלק מאזור B (ראה במפה), אך לא היו ממצאים. בסוף 1998 הוציא משרד הביטחון מכרז לחברות מסחריות אמריקאיות לביצוע החיפוש במעמקי הים, ובו זכתה חברת נאוטיקוס בשל הסכמתה לדרוש את התמורה רק לאחר הצלחתה במציאת שרידי ה"דקר".
ב-1999 החלו החיפושים. חברת "נאוטיקוס" התארגנה למבצע עם מומחים וציוד, חלקם גם מחברות אחרות, כולל סונאר סורק צד ורובוט תת-מימי מדגם Remora 6000. שתי ספינות גרר מיוחדות נשכרו בקפריסין: הפליינג אנטרפרייז לגרירת הסונאר, והאיאס המצוידת גם במערכת ממוחשבת מיקום דינמי המאפשרת את שמירת מיקומו של כלי שיט גם ללא עגינה בקרקעית, לצורך עבודה עם רובוט הצילום.
התארגנות נעשתה בנמל לימסול, ובתחילת חודש מאי יצאו הספינות לים. לאחר כמה ימים של טיפול בתקלות חשמליות בסונאר, כוונו הספינות על ידי חיל הים לגזרה  C הקטנה. לאחר מכן עברו לגזרה B. רוחב התמונה המתקבלת מהמכשיר היה 1,500 מטרים. במהלך הסריקה היה על הסונאר להמצא בגובה 60 מטר מעל הקרקעית. מכיוון שעומק הים במקום הוא כ-3,000 מטרים, היה צורך לפרוש את כבל הגרירה באורך כפול. גרירת הסונאר סורק הצד נעשתה לאיטה, במהירות שבין 1.5 ל-3 קשר. נדרשה זהירות רבה שכן נגיעת הסונר בקרקעית משמעותה אובדן המכשיר. המטרות שהתגלו קיבלו מספר זיהוי והערכה ראשונית, והנתונים שנאגרו במחשב עברו ניתוח נוסף. גזרת החיפוש חולקה ל-16 רצועות כאשר במהלך החיפוש האיטי התגלו נותחו ותויגו 320 מטרות של הסונאר. מתוכן היו 19 מטרות שאליהן הורד רובוט הצילום לזיהוי.
ברצועה האחרונה של החיפוש, חש רס"ן יחיאל געש, קצין חיל הים המלווה, מחויבות לגבי אחד ההדים שהסתמנו על הצג. ספינת החיפושים איתרה אותו בנתיב החוזר וההדים אושרו כשברי אונייה, "אפשרות לצוללת". הרובוט התת-מימי הורד מעל העצם וגילה חלק מגשר צוללת עם שרוול הוצאת הלוחמים מאלומיניום. אחריו התגלה גוף הצוללת עם כיפת הסונאר האופיינית לצוללות T. באתר הנמצא במחצית הדרך בין כרתים לבין חיפה אותרו שברי ה"דקר" ב-28 במאי 1999 כשהם מונחים על קרקעית הים בעומק של 2,950 מטר.
השברים נמצאו כ-145 מיילים ימיים מזרחית מהאתר האחרון שדווח. קרוב מאוד לאתר המשוער בו אוכן השידור המקוטע מהמצוף בעת החיפושים. המקום הוא במרכז "השטח הסביר לחיפושים", כפי שהוגדר ב"מסמך אראל" ממרץ 1968. בנתיב הדרומי ביותר במרכז הגזרה הממוקדת לחיפושים שנקבעה בסיעור המוחות ב-1997. חיל הים דרש מכל העוסקים בחיפושים, להימנע ממסירת האתר המדויק בו נמצאו השברים, ונמנע מכך בעצמו.
למחרת זוהו השברים בוודאות באמצעות רובוט צילום תת-מימי, כשייכים ל"דקר". משימת הזיהוי הוטלה, על ידי מפקד חיל הים, על יו"ר ועדת איתור ה"דקר" תא"ל (מיל) גדעון רז, שצירף אליו את מפקדי שייטת הצוללות בעבר, אל"מים (מיל) דורון עמיר ומיכאל קיסרי. יצאו בספינת טילים אל אתר הגילוי. קבוצת המפקדים ראתה את צילומי הרובוט ורז דיווח את השיוך הוודאי של השברים ל"דקר" למפקד חיל הים אלכס טל. מפקד החייל מצידו קיבל את המסקנה והורה על העברת המידע למשפחות צוות ה"דקר".
כלקח מן החוויה הקשה שעברו המשפחות ב-1968, הופעל נוהל שנקבע במספן כוח האדם: לקראת כל חיפוש מונו מספר קצינים וקצינות שהיו בכוננות מיידית להגעה למפקדה. לכל קצין היה דף קשר לקבוצת משפחות. משהוזנקו הקצינים היה עליהם להתייצב במפקדה ולהקריא את הנוסח האחיד שקיבלו לבני המשפחות שברשימתם. תהליך זה בוצע במלואו ביום שישי, י"ג בסיוון תשנ"ט, 28 במאי 1999.
מציאת השברים > גלריה

חיפוש 1999 - נתיבי החיפוש ואתר הימצאות השברים
כלי השיט ומכשירי החיפוש שהופעלו לחיפוש שרידי הצוללת דקר/
סונר סורק צד הכלי העיקרי לאיתור שברי הצוללת על קרקע הים.
רובוט תת-מימי 'רמורה' שהופעל בחיפושי הדקר על ידי חברת נאוטיקס.
סולם העלייה לגשר שנמצא בין שברי הדקר אפריל 1999.
מתקן אחסון מצוף החירום של הצוללת דקר. נמצא מחוץ לשברי הצוללת.
חליפת מדים של איש צוות שנמצאה בין שברי הדקר.
תיאור גרפי של שברי הצוללת דקר על קרקעית הים.
חקירת השברים > התארגנות

מיד עם מציאת הצוללת הוחל בחיל הים בניסיון לנתח את המידע המוקלט והמצולם, אשר התקבל מתהליך זיהוי ה"דקר". לצורך ניתוח הממצאים כונס פורום משותף של מהנדסים וותיקי שייטת הצוללות, אשר ניסו לזהות פרטים חיוניים בצילומי הווידאו התת-ימיים. אולם, כמות ואיכות הצילומים אשר נעשו למטרה של זיהוי הצוללת בלבד לא אפשרה מתן תשובות חד משמעיות לגבי שתי שאלות עיקריות שנותרו תלויות בחלל האוויר: מה הייתה סיבת הכשל שהביאה לאובדן הצוללת, והאם נותרו שרידים מצוות הצוללת באתר הטביעה.
מתיעוד הווידאו ושרטוט סכימתי שהכינה חברת "נאוטיקוס" ניתן היה להבחין כי גוף הצוללת נותר שלם ברובו, למעט ירכתי הצוללת, אשר ניתקו ממקומם ונחו בצמוד למרכז הצוללת, וסנפיר הצוללת, אשר נשבר ונטה על צידו. הרושם הראשוני היה כי גוף הצוללת נותר שלם, אולם עיון מעמיק בתיעוד העלה כי נזק רב נגרם לשלושת מדוריה המרכזיים של הצוללת, ובמספר מקומות נפרץ גוף הלחץ, וניתן היה להבחין בחלקי הצוללת הפנימיים. גשר הצוללת וחלקי סיפון זוהו, כשהם פזורים על קרקעית הים, לאורך מאות מטרים בנתיב שקיעתה של הדקר.
לצורך המחשה וניתוח של נזקי הצוללת, בוצעה על ידי מהנדסי חיל הים הדמיה ממוחשבת של חלקי גוף הצוללת באתר הטביעה, עליהם סומנו הנזקים המזוהים. בנוסף בוצעו מספר מחקרים לצורך בחינת ההתכנות של מספר תרחישי כשל. באמצעות דגם הנדסי נבחנה התנהגותו ההידרודינמית של גוף הצוללת הניזוק בעת שקיעתו ופגיעתו בקרקע. על סמך התיעוד והניסויים ניתן היה להעריך את הגורמים לנזק הנראה, אולם בהיעדר תיעוד מפורט למצב ההפעלה האחרון של מערכות הצוללת, לא ניתן היה לזהות את מצב ההפעלה ונקודת הכשל המדויקת שהובילה לאובדן הצוללת.
גם שאלת הימצאותם של שרידי גופות הצוות נבחנה בקפידה, ולצורך כך פנו נציגי חיל הים לבכירי המומחים בתחום הפתולוגיה בארץ ובעולם. לאחר שהתברר כי איכות התיעוד התת-ימי איננה מאפשרת תשובה חד משמעיות בנושא שרידי הצוות, ודעות המומחים חלוקות בנוגע לתנאי הסביבה באזור הטביעה, כמו גם השפעתם על השתמרות השרידים, הוחלט על ביצוע מחקר באתר הטביעה.
לאור הצלחתה באיתור נבחרה חברת "נאוטיקוס" לביצוע המחקר. במהלך סדרה של סקרים נותחו הממצאים הקיימים, נבנתה תוכנית לביצוע המחקר התת-ימי וגובשו האמצעים והנהלים הנדרשים. לצורך ביצוע המשימה שכרה החברה מומחים חיצוניים ובשיתוף עם אנשי חיל הים וותיקי שייטת הצוללות בוצע סיעור מוחות לבחינת מגוון תסריטי הכשל האפשריים. לכל אחד מתסריטים אלו נרשמו ההוכחות הנדרשות כגון מצב מערכות, פקדים, או שסתומים אשר ייתכן וניתן יהיה לזהות באתר. לצורך זיהוי עדויות אלו, ובפרט לצורך איתור שרידי הצוות, אם השתמרו, נדרש מהחברה שיפור משמעותי באיכות הצילום. לאחר שדרוג מערכת התאורה ברובוט הצילום ומעבר לתיעוד בפורמט דיגיטלי, סיפקה החברה צילומי ניסיון משביעי רצון ואושרה היציאה למחקר באתר.
חקירת השברים > החקירה בים

באוקטובר 2000 בוצע מחקר באתר טביעת הצוללת שמטרתו הוגדרה על ידי פיקוד חיל הים: ניסיון לאיתור שרידי הצוות, שליית חלקים מהצוללת וביניהם גשר הצוללת, לצורך הנצחה, ביצוע מחקר של תנאי הסביבה באתר, לתמיכה בתוצאות אם לא יאותרו שרידים מהצוות וניסיון לאתר את הסיבה לאובדן הצוללת. המחקר נוהל על ידי חברת "נאוטיקוס", שהעסיקה לצורך המחקר מספר מומחים חיצוניים: המהנדס וחוקר התאונות הימיות רובין ויליאמס מאנגליה, הד"ר מרסלה סורג, אנתרופולוגית ומתמחה בטפונומיה (השתמרות שרידים) ימית מאוניברסיטת מיין, אל"ם ג'ונתן פאוויס, מפקד צוללות בצי הבריטי, ודר' אלכסי איבנוב, אחראי על דגימות קרקע ומים מאוניברסיטת טקסס. הפעילות התת-מימית ועל סיפון הספינה תועדה במלואה על ידי צלם סרטי התעודה דייוויד בראון. הפעלת רובוט הצילום בוצעה על ידי חברת "פיניקס" מסיפון האונייה הקפריסאית EAS EDT.
אל המחקר התלווה צוות ישראלי: אל"ם (מיל) דורון עמיר אשר שירת בצוללות ה-T כקצין טכני והמשיך בשרות כמפקד צוללת מדגם "גל" וכמפקד שייטת הצוללות, רס"ן (מיל.) ד"ר ברק חירות, כימאי ימי מהמכון לחקר הימים והאגמים ומפקד ספינות בט"ש בחיל הים ורס"ן איל ישראלי, קצין טכני, מהנדס ומרכז המחקר מטעם חיל הים.
לאחר התמקמות הספינה באתר הטביעה וביצוע תיעוד ראשוני במשך כיומיים, התקבלה התראה מטאורולוגית על הרעת תנאי מזג האוויר. הוחלט להקדים ולשלות את גשר הצוללת ולהשיט אותו לחיפה. לאחר פעילות מרתונית של כעשרים וארבע שעות נקשר הגשר לכבל, הורם באיטיות אל פני המים והועמס על סיפון הספינה. מספר פריטים נשלו מהים יחד עם שבר הגשר. היו אלה: שני מחווני ג'יירו, ארגז ובו ציוד סיפון וכלי עבודה שהשתמרו היטב ומצפן מגנטי שהיה מותקן בגשר וקרס לחלוטין בעת טביעת הצוללת.
חקירת השברים > איסוף וניתוח הממצאים

לאחר חזרת הצוות לאתר הטביעה בוצע תיעוד מקיף בצילום סטילס ווידאו של שרידי הצוללת וסביבתם. בסריקות מקיפות שבוצעו לא אותרו כל שרידים מהצוות, לצורך תיקוף ממצא זה נלקחו מהאתר דגימות קרקע ומים ונאספו נתונים מחיישנים שפוזרו במספר נקודות באתר ודגמו את תנאי הסביבה: טמפרטורה, מוליכות חשמלית, מליחות, צפיפות וזרמים. בוצע איתור ומיפוי מפורט של כל חלקי הצוללת ומיקומם ונבדק מצבן האחרון של מערכות הצוללת. בנוסף נשלו פריטים נוספים מסביבת הצוללת שכללו את בית מצוף ההחלצות, חלקי חילוף ומכלולים אשר ניתקו מגוף הצוללת.
ממצא מיוחד ויוצא דופן בחשיבותו ובנסיבות השתמרותו הוא חליפת מדי א' ועליה דרגות רב"ט, שנמצאה קבורה למחצה בקרקע כשהיא מקופלת על קולב מתכת ועטופה במעיל סערה ובשקית פלסטית שהגנו ואיפשרו תנאים להשתמרות חלקית של הלבוש. על פי המספר המוטבע על סמל הצוללן, זוהו מדים אלו כשייכים לרב"ט יוסף אלמוג (סוויסה), מכונאי מצוות הדקר. לאחר תהליך שימור ממושך הועברו המדים לידי בני משפחתו, ואלה העבירו אותם לתצוגה לקהל במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
חקירת השברים > מסקנות המחקר

הסיבה לאי השתמרותם של שרידי הצוות נובעת מפריצת גוף הצוללת ושבירתו שחשפה את השרידים לפעילות ביולוגית, לה נמצאו עדויות בדמות מספר סוגי דגים וסרטנים אשר תועדו באתר, ולפעילות כימית עקב תנאי הסביבה הכוללים מצב של חוסר רוויה בסידן אשר בשילוב עם טמפרטורה גבוהה יחסית אינם מאפשרים השתמרות עצם לאורך זמן.
על פי הערכה הנזק שאותר בגוף הצוללת מקורו בקריסה הידרוסטטית בשלושת מדוריה המרכזיים והעיקריים עקב חריגה מעבר לעומק הצלילה המרבי. כתוצאה מקריסת הגוף התנתקו גשר הצוללת וחלקי סיפון אשר שקעו לאורך נתיב שקיעת הצוללת. בשלב זה השתחרר ממקומו גם בית מצוף ההצלה האחורי ושקע כשמצוף הסימון האחורי מתנתק וצף על פני המים.
על פי ניתוח הממצאים באתר, גוף הצוללת הפגוע מהקריסה שקע ופגע בקרקע בחרטום. מעוצמת הפגיעה ניתקו הירכתיים, וסנפיר הצוללת התכופף כלפי צידה הימני עם כל התרנים פרט לפריסקופ ההתקפה, הפריסקופ הקדמי והדק מביניהם, אשר נשאר על עומדו במצב תחתון ורק קצהו התכופף. ההגה הקדמי נמצא בזווית קלה לעליה ואילו ההגה האחורי נמצא בזווית חדה לצלילה, מעבר למגבלת התנועה האפשרית, ככל הנראה עקב פגיעתו בקרקע ובגוף הצוללת.
בחינה של מערכות נוספות, והסתמכות על מצב שסתומים ומערכות בגשר, הצביעה על כך ש"דקר" הייתה במצב הפלגה בצלילה. מדפי יניקת שינור ופליטת הדיזלים אותרו כשהם סגורים ומאובטחים, אולם שלושה מדפים השייכים למערכת אוורור מצברים נמצאו במצב פתוח ומעידים כי הצוללת הפליגה בעומק פריסקופי, תוך כדי שינור או זמן קצר ביותר לאחר הפסקתו. גוף הצוללת נבחן בקפידה ולא נמצאו בו כל סימנים לפגיעה ממקור חיצוני.
חקירת השברים > דו"ח נאוטיקוס

בדו"ח הסופי אותו סיפקה החברה במהלך 2001 נכתב כי ”לא ניתן לקבוע שום מסקנה מוצקה ביחס לסיבת הטביעה ורצף האירועים שקדם לה”. לגבי אנשי הצוות נכתב כי ”קרוב לוודאי שכל הגופות אבדו לבלי שוב כבר בעת התאונה או מיד אחריה...”
אל הדו"ח הסופי צורפה חוות הדעת של רובין ויליאמס, מהנדס וחוקר תאונות ימיות בריטי שהיה חלק מצוות המחקר. הערכתו לסיבת הטביעה הסבירה ביותר היא חריגה של הצוללת בעומק וקריסה הידרוסטטית של גוף הלחץ עקב תקלה פנימית, ככל הנראה עקב תרחיש של חדירת מים מסיבית לאזור החרטום. אין בדו"ח הסבר מה המקור לחדירת המים ומאחר ואזור זה שלם וללא אפשרות לגישה לצורך מחקר והשאלה מה גרם לחדירה זאת נשארה ללא תשובה. מעבר לכך, לא נמצאו לו כל ראיות באתר הטביעה. דורון עמיר ואיל ישראלי, שהיו הצד הישראלי בצוות הבדיקה, וכמוהם גם בני סמכא אחרים לנושא הדקר, כמו הדר קמחי וגדעון רז, לא קיבלו את תרחיש חדירת המים המסיבית בחרטום כסביר.
הראיה עליה הסתמך ויליאמס היא שלמותו של מדור החרטום, המדור הקדמי של הצוללת, אבל גם מדור הירכתיים הדומה במבנהו וממדיו למדור החרטום נותר שלם. הסבר אחר לשלמות החרטום, אותו העלה איל ישראלי, הוא כי יש לקבל לפי עקרון התער של אוקהם: המדורים בקצוות הצוללת, החרטום והירכתיים, קטנים יחסית ולפיכך חזקים ועמידים יותר מהמדורים המרכזיים. חדירת המים למדורים המרכזיים בעקבות קריסת גוף הצוללת במרכזו מוטטה את המחיצות הפנימיות המפרידות בין המדורים, שנבנו במכוון כשהן חלשות משמעותית מגוף הלחץ, גל המים התקדם מכיוון המרכז לקצוות הצוללת כך שמדורי החרטום והירכתיים הוצפו וקריסתם נמנעה. קריסה זהה במאפייניה לזו שנמצאה בדקר תועדה בניסויים מבוקרים שביצע הצי הבריטי בצוללות מדגם זה ומדגמים דומים לאחר יציאתן משירות וגם שם נותרו המדורים בקצוות הצוללת שלמים יחסית.
עמדת הצוות הישראלי הייתה כי מסקנות הדו"ח על אובדן הצוללת עקב תקלה שהובילה לאובדן שליטה בצוללת וחריגה בעומק הצלילה מקובלות ונתמכות הייטב בממצאים ובניתוחים אולם האפשרות של הצפה בחרטום עקב כשל בגוף הלחץ כאשר הצוללת בעומק פריסקופי אינה סבירה, תקלה משמעותית בפתיחת דלתות של צינורות הטורפדו אפשרית בעת תרגול או בעת הפעלה אולם תרחיש זה איננו סביר מאחר שבעת האובדן ה"דקר" הייתה במהלך הפלגה ממושכת, בשעת לילה ולא חמושה, על כן יש להניח כי מקורה של התקלה הפנימית הוא בתקלה טכנית שהובילה לאובדן שליטה במערכות ההיגוי או ההנעה.
סיכום חיל הים

סיכום ממצאי המחקר ועמדת חיל הים חיל הים נמסרו בתחילת 2001 למשפחות אנשי הצוות בכנס מיוחד שנערך בבית החייל בחיפה בהשתתפות מפקד חיל הים, ראש מספן כח אדם ונציגי חיל הים אשר נטלו חלק באיתור ובמחקר.
עיקריו של הסיכום היו:
ניתן להניח כי עד לרגע הכשל הצוללת הפליגה על הנתיב המתוכנן.
הצוללת הפליגה בעומק פריסקופי תוך שינור או בהכנות לשינור.
עקב אירוע פתאומי חרגה הצוללת מעבר לעומק הצלילה, חריגה שהביאה לקריסת שלושה ממדוריה המרכזיים וניתוק חלקי גוף וסיפון.
הצוללת שקעה לעומק המים ופגעה בחרטומה בקרקע תוך שבירת חלקה האחורי ופיזור מכלולים על קרקע הים.
לאור מצבה העכשווי של הצוללת לא ניתן לאתר מסקנה מוצקה לגורם הכשל שהביא לטביעתה (הערכת הדו”ח – הצפה בחרטום)
בשל נזקי הגוף הכבדים צפוי הכלי להתפרק בעת ניסיון לשלייתו.
בסיכומו של הכנס פנה מפקד חיל הים האלוף ידידיה יערי, באופן אישי לבני המשפחות וביקש הסכמתם לסיום המחקר ולהפניית המאמצים מאותה נקודה והלאה לטובת הנצחת הצוללת וצוותה. בקשתו התקבלה בהסכמה רחבה.
בהמשך לכנס הועברו למשפחות קלטת וידאו שהופקה על ידי חברת נאוטיקוס ומציגה את עיקרי המחקר וגיליון זיכרון שהוכן בחיל הים וכולל שרטוט של מבנה הצוללת, תיעוד רצף של שרידי הצוללת באתר הטביעה והדמיות תלת־ממדיות, הממחישות את מיקום השברים, ממספר זוויות מבט.
בציי העולם ישנה מסורת של המשכיות בשם האונייה. בכל דור אונייה חדשה מתכבדת לשאת שם ותיק. הנוהל מתקיים גם אם על קודמותיה עברו אירועים קשים. במשמרתו של עמי אילון ושוב לאחר מציאת השברים הועלתה הצעה לקרוא בשם דקר לאחת הצוללות שבבנייה. בסופו של דבר התחשב מפקד חיל הים אלי מרום, בהמלצת הצוללנים והמשפחות והחליט שלא יעשה שימוש חוזר בשם אח"י דקר על כן צ-77 היא לבדה תישא את השם הזה.
בשנת 2016 החליט מפקד חיל הים רם רוטברג על קריאת הצוללת הששית מסדרת דולפין בשם "דקר". הוגש ערעור למפקד חיל הים אלי שרביט שלאחר תקופת בדיקה החליט כי צ-77 היא לבדה תישא את השם 'דקר' והצוללת החדישה תיקרא בשם "אח"י דרקון".
אתרי זיכרון

אתר הזיכרון הראשי הוא אנדרטת הצוללת אח"י דקר נמצאת בגן הנעדרים בהר הרצל. ליד אנדרטה זו נערכים טקסי הזיכרון השנתיים. לאחר מציאת שברי הצוללת הוצבו באנדרטה חלקי צוללת שנשלו מהים: בית מצוף ההצלה ואחד מעוקבי הג'יירו מגשר הצוללת.
גשר הפיקוד של הדקר אשר נמשה מהים מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, והוא בולט לעין העוברים בכביש הכניסה לעיר מכיוון דרום.
בתוך המוזיאון מוצגים מצוף הצוללת, חליפת המדים שנמשתה מאתר הטביעה ושרידים נוספים.
ברחוב גליקסון בנתניה קיים ביה"כ מרכזי לשבי לוב ארצה, ביה"כ נקרא "בית כנסת קדושי אח"י דקר".
בחיפה נבנה ב-2003 מעלה להולכי רגל המוביל מפתח מוזיאון ההעפלה וחיל הים בשדרות ההגנה, לגשר בתחילת דרך אלנבי. בהמלצת המוזיאון החליטה ועדת השמות של עיריית חיפה לקרוא בשם "מדרגות מעלה דקר". חדי עין ספרו במעלה 69 מדרגות ככמות הנספים. המוזר הוא שהמתכננים, משרד אדריכלי נוף, לא קשר את המעלה לאח"י דקר, לא היה מודע למספר הנספים בה. התכנון נעשה לפי התקינה ולא יוחסה חשיבות למספר המדרגות.
בבית הקברות הצבאי בחיפה מוצבת מצבת אבן המוקדשת לזכר 69 הנספים בצוללת דקר.
ארגון הצוללנים בדימוס מבריטניה, ביזמת איש צוות אה"מ "טוטם" לשעבר, הציב שלט המודיע על מציאת הדקר על לוח הזיכרון בבית הקברות של העדה הקתולית בעיר פאפוס בקפריסין.
ב-2009 הוצב דגם מתכת של הצוללת באורך 2.7 מטרים, בליבה של גינה ציבורית בגבעת שמואל. האתר הוקם לזכרו של תושב היישוב אלי קדוש שהיה בין חללי הצוללת.
על חרטום שבר הצוללת בעומק הים הציבו משתתפי צוות המחקר עם סיומו באוקטובר 2000 לוחית עליה נחרטו באנגלית המילים "אנשי צוות אח"י דקר - ייזכרו לעד".
ביישובים אילת, רעננה, ירושלים, תל אביב, נתניה, הרצליה וקדימה-צורן קיימים רחובות הנקראים ע"ש "אח"י דקר". בנתניה קיים גם בית כנסת בשכונת נאות הרצל על שם "אח"י דקר".
רחוב "מאיר ספרן" בעיר לוד ע"ש אחד החללים מהצוללת.
בעיר חיפה קיים רחוב בשם "הצוללת דקר".
בקריית מוצקין הוקמה כיכר מרכזית ובה הנצחה של זכר חללי ה"דקר" באמצעות מזרקה, היוצרת בפעולתה מראה המזכיר מבנה צוללת.
בקריית ים הוצבה אנדרטה ל"דקר", יצירתו של יגאל תומרקין חבר ילדות של תושב קריית ים המפקד יעקב רענן וצוות הצוללת.
בפתח תקווה הוקם גן לזכר חללי הצוללת, הנקרא "גן אח"י דקר".
ברמת גן קיימים רחוב וגינת משחקים בשם "דקר" המנציחים את 69 חללי הצוללת ביניהם 3 מבני רמת גן.
הגשר של מחלף ראשון לציון נקרא על ידי עיריית ראשון לציון "גשר דקר", לזכר צוות הצוללת.
מסעדת דקר בבית שמש בכיכר המרכזית של העיר הוותיקה, בנויה בצורת צוללת ובתוכה תעוד על טביעת הצוללת ובמיוחד על השף של הצוללת אברהם עטרי.
בפארק התעשייה המזרחי של קיסריה, הוקמה ככר הנקראת "ככר לוחמי הצוללת דקר".
ככר לוחמי הצוללת דקר בקיסריה.
שלט הסבר בככר לוחמי הצוללת דקר בקיסריה.