סטרומטה
תוכן הספרים

הספר הראשון מתחיל בנושא הפילוסופיה היוונית. בהתאם לכתיבתו האחרת, קלמנס מאשר כי לפילוסופיה היה תפקיד של הכנה עבור היוונים, בדומה לתפקיד חוקי התורה עבור היהודים. לאחר מכן הוא יוצא לדיון במקורות התרבות והטכנולוגיה היוונית, וטוען כי מרבית הדמויות החשובות בעולם היווני היו זרים, וכי התרבות היהודית הייתה ההשפעה המשמעותית ביותר על יוון. בניסיון להפגין את ראשוניותו של משה, קלמנס נותן כרונולוגיה מורחבת של העולם, בה הוא מתארך את לידתו של ישו ל-25 באפריל או מאי, 4–2 לפנה"ס, ואת בריאת העולם לשנת 5592 לפני הספירה. הספר מסתיים בדיון על מקורן של השפות ועל האפשרות להשפעה יהודית על אפלטון.
הספר השני מוקדש ברובו לתפקיד האמונה ולתפקיד הטיעון הפילוסופי. קלמנס טוען כי בעוד ששניהם חשובים, יראת האל קודמת לכל, מכיוון שבאמצעות האמונה האדם מקבל חכמה אלוהית. בעיני קלמנס, כתבי הקודש הם פילוסופיה קמאית נכונה, המושלמת על ידי התבונה האנושית באמצעות הלוגוס. אמונה היא וולונטרית, וההחלטה להאמין היא צעד בסיסי מכריע בהתקרבות לאלוהים. היא לעולם לא בלתי הגיונית, מכיוון שהיא מבוססת על ידיעת האמת של הלוגוס, אך כל ידע נובע מאמונה, שכן עקרונות ראשונים אינם ניתנים להוכחה מחוץ למבנה שיטתי.
הספר השלישי עוסק בסיגוף. קלמנס דן בנישואין, אשר מטופלים באופן דומה ב"פדגוגוס". הוא דוחה את ההתנגדות הגנוסטית לנישואין, בטענה שרק גברים שאינם מעוניינים בנשים צריכים להישאר בפרישות, וכי מין הוא טוב חיובי אם הוא מתבצע במסגרת הנישואין למטרות הולדה. עם זאת, לא תמיד זה היה כך: הנפילה מגן עדן התרחשה מכיוון שאדם וחוה נכנעו לתאוותם זה לזה, והזדווגו לפני הזמן שנקבע לכך. הוא טוען נגד הרעיון כי הנוצרים צריכים לדחות את משפחתם עבור חיים סגפניים, הנובע מתוך הבשורה על-פי לוקאס, יד, 25–27, וטוען כי ישו לא היה סותר את המצווה "כבד את אביך ואת אמך", אחד מעשרת הדיברות. קלמנס מסכם כי סגפנות תתוגמל רק אם המוטיבציה היא נוצרית באופייה, ולכן הסגפנות של לא-נוצרים כמו הגימנוסופיסטים (אנ') היא חסרת טעם.
קלמנס מתחיל את הספר הרביעי בהסבר מאוחר לאופיו הבלתי מאורגן של החיבור, ונותן תיאור קצר של יעדיו לשלושת או ארבעת הספרים הנותרים. הספר הרביעי מתמקד במות הקדושים. אף על פי שכל הנוצרים הטובים צריכים לא לפחד מהמוות, קלמנס מגנה את אלה המחפשים באופן פעיל את מותו של קדוש מעונה, וטוען כי אינם רוחשים מספיק כבוד למתנת החיים של האל. הוא דו-ערכי לגבי השאלה אם כל נוצרי מאמין יכול להפוך למרטיר בתוקף האופן שבו מת, או שמא מות הקדושים שמור לאלה שחיו חיים יוצאי דופן. מרקיוניסטים אינם יכולים להפוך למרטירים, מכיוון שהם לא מאמינים באלוהותו של האל האב - סבלותיהם לשווא. לאחר מכן ישנה סטייה לנושא האפיסטמולוגיה התאולוגית. לטענת קלמנס, אין דרך לבדוק אמפירית את קיומו של האל האב, מכיוון שללוגוס יש משמעות התגלותית, לא ניתנת לניתוח, אף כי ישו היה מושא לחושים. לאלוהים לא הייתה התחלה והוא העיקרון הראשון האוניברסלי.
הספר החמישי חוזר לנושא האמונה. קלמנס טוען כי האמת, הצדק והטוב ניתנים להיראות רק על ידי הרוח, ולא על ידי העין; אמונה היא דרך לגשת אל הבלתי נראה. הוא מדגיש כי ידיעת האל ניתנת להשגה רק באמצעות אמונה לאחר שתוקנו פגמיו המוסריים של האדם. זה מקביל להתעקשותו הקודמת של קלמנס, שאת מות הקדושים יכולים להשיג רק מי שמקיימים את אמונתם בישו באמצעות מעשים טובים, ולא אלה שרק מצהירים על אמונתם. אלוהים מתעלה על החומר לחלוטין, ולפיכך המטריאליסט לא יכול באמת להכיר את אלוהים. אף על פי שישו היה אלוהים בהתגלמותו, זו ההבנה הרוחנית שלנו אותו ולא הפיזית שחשובה.
בתחילת הספר השישי, מתכוון קלמנס להדגים כי יצירותיהם של משוררים יוונים נגזרו מספרי הנבואה של הנוצרים. על מנת לחזק את עמדתו כי היוונים נוטים לפלגיאט, הוא מצטט מקרים רבים של ניכוס בלתי הולם כזה על ידי סופרים יוונים קלאסיים, בדיווח מיד שנייה מתוך "על פלגיאט", יצירה אנונימית מהמאה ה-3 לפנה"ס המיוחסת לעיתים לארתאדס מקנידוס (אנ'). קלמנס סוטה אז לנושא החטא והגיהנום, וטוען שאדם לא היה מושלם כאשר נברא, אלא ניתן לו הפוטנציאל להשיג שלמות. הוא תומך בתורה אוניברסליסטית, וטוען כי הבטחתו של ישו לישועה עומדת לרשות כולם, אפילו לאלה שנדונו לגיהנום.
הספר האחרון ששרד מתחיל בתיאור אופיו של ישו, וזה של הנוצרי האמיתי, שמטרתו להיות דומה ככל האפשר גם לאב וגם לבן. לאחר מכן מבקר קלמנס את ההאנשה הפשטנית של מרבית הדתות העתיקות, ומצטט את התיאור המפורסם של קסנופנס של אלוהויות אפריקאיות, תראקיות ומצריות. האלים היוונים אולי גם מקורם היה בהאנשתם של חפצים חומריים: ארס מייצג ברזל, ודיוניסוס מייצג יין. לאחר מכן נדונים תפילה, והקשר בין אהבה וידע. נראה כי אל הקורינתיים 13:8 סותר את אפיונו של הנוצרי האמיתי כמי שיודע; אך לדעת קלמנס הידע נעלם רק בכך שהוא כלול באהבה האוניברסלית שמביע הנוצרי בהערצתו לבוראו. בעקבות סוקרטס, הוא טוען כי מידה מגונה נובעת ממצב של בורות, ולא מתוך כוונה. הנוצרי הוא "פועל בכרם של אלוהים", האחראי הן לדרכו האישית לישועה והן לזו של שכנו. החיבור מסתיים בקטע נרחב כנגד הפילוגים והכפירות העכשוויות של זמנו בתוך הכנסייה.