stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנידין הרואה ואינו נראה
עיבודים

היה מחזמר על דמותו של דנידין בשם "הרפתקאות דני דין הרואה ואינו נראה" שיצא גם כתקליט "הרפתקאות דנידין הרואה ואינו נראה" מאת "און שריג" (גפני) בתיאטרון לילך עם יגאל סלע-לוי ואבירמה גולן שהופיעה בתור דני דין. מ. אריה היה צייר ההצגה. ספרים 20 ו-21 בסדרה הם עיבוד שלו.
בשנת 2020 יצאה בתיאטרון גושן הצגה בשם "דני דין וספינת המעפילים" שעלילתה מתרחשת בימי המנדט הבריטי.
בתרבות

במדור ההומור "ZOO הארץ" אותו פרסמו ב. מיכאל, חנוך מרמרי, קובי ניב, אפרים סידון, דודו גבע ודיק קודור בשבועון "העולם הזה" הופיעה ב-11 בספטמבר 1974 פרודיה בה הופיעה הדמות "זלמנזל - הילד השומע ואינו נשמע".
ב-1975 הוצגה בתוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש פרודיה בשם "ירמיהו מיאו (דובי גל), הילד הנוזל ואינו מנוזל בשירות המטאורולוגי" מאת "שאון חריג".
הסיפור הפארודי גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי בקובץ געגועי לקיסינג'ר (אתגר קרת, 1994) כתוב מנקודת ראותו של גדי, בנו של דנידין, המתאר כיצד נעזב אביו בידי הממסד הביטחוני ובידי פרופסור קתרוס ומת מנזק לכבד שנגרם בגלל הנוזל הסגול ששתה. הסיפור מסתיים כאשר ירון זהבי מחסמבה, שהפך לסוכן בכיר במוסד, רודף אחר גדי דין כדי להשיג מסמכים סודיים שהיו כביכול בידי אביו.
בתוכנית הטלוויזיה "קומדי סטור" הופיעה דמותו של דני דין, שבכל מספר שנים הופך לפרחח ועושה שמות בכל מקום. את דמותו של דני דין גילם גיל ססובר, ואת דמותו של פרופסור קתרוס גילם צביקה הדר. בהמשך לאותו מערכון סופר גם על אנשים אחרים שיש להם תופעות דומות כגון: יש לי יש לי (אסף אשתר) שהוצג כ"צוחק שאינו מצחיק", וברנש (אסף אשתר גם כן) שהכינוי שלו הוא השישי ושאינו שושש (כלומר, שהחוש השישי שלו מתריע על דברים שאינם קורים).
המוזיקאי והראפר הישראלי רוני לוי ידוע בשם דנידין, על שמו של גיבור הספר.
הערות שוליים

↑  אלי אשד, שישים שנים עם דני דין הרואה ואינו נראה (וגם דינה דין הרואה ואינה נראה ופרופסור קתרוס כמובן) של "און שריג" הוא שרגא גפני, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏2.6.2021
↑  דנידין הרואה ואינו נראה חוזר לשכונה, באתר icast
↑  דנידין הרואה ואינו נראה משגע את הוירוס, באתר icast
↑  זלמנזל במשבר האנרגיה, מגזין העולם הזה
גוסטבו אדולפו בקר

| --- | --- |
Portrait of Gustavo Adolfo Bécquer, by his brother Valeriano (1862)
 לידה:  17 בפברואר 1836 סביליה, ספרד 
 פטירה:  22 בדצמבר 1870 (בגיל 34) מדריד, ספרד 
 שם לידה:  Gustavo Adolfo Claudio Domínguez y Bastida 
 מדינה:  ספרד 
 שם עט:  Gustavo Adolfo Bécquer 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  שירה, סיפור קצר, narration 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה, סימבוליזם, פוסט-רומנטיקה 
 יצירות בולטות:  Rimas y leyendas 
 בן או בת זוג:  Casta Esteban 
 חתימה:   
 
גוסטבו אדולפו בקר (בספרדית: Gustavo Adolfo Bécquer) או בשם הולדתו גוסטבו אדולפו דומינגז בסטידה (Gustavo Adolfo Domínguez Bastida)‏ (17 בפברואר 1836 – 22 בדצמבר 1870) היה משורר, סופר, מחזאי ועיתונאי ספרותי ספרדי בתקופה הרומנטית המאוחרת. נחשב לראשון המשוררים הספרדיים המודרניים.
יצירתו הספרותית של בקר מורכבת מלמעלה מ-100 שירים, המכונים "Rimas" (״חרוזים״), כ-20 סיפורים קצרים, המכונים "Leyendas" (״אגדות״), וממספר אגרות ספרותיות (Cartas literarias) . מרבית יצירותיו של בקר פורסמו בעיתון הספרותי El Contemporáneo בו עבד. לאחר מותו אוגדו היצירות לספר.
ביוגרפיה

גוסטבו אדולפו בקר נולד ב-17 בפברואר 1836 בעיר סביליה שבספרד, למשפחה ממוצא פלמי. בגיל 5, התייתם גוסטבו מאביו, הצייר חוזה דומינגז בקר (José Domínguez Bécquer), ובגיל 11 התייתם מאמו. לאחר מות האם, עבר לחסותה של הסנדקית שלו, אשר סיפקה לו גישה לספרים והעניקה לו חינוך ברמה גבוהה.
בשנת 1853, בהיותו בן 17, נסע למדריד על מנת לפתוח בקריירה ספרותית בבירת ספרד. בתחילה ניסה להקים כתבי עת והוצאות לאור, שכולן קרסו. בשנת 1861, נישא בקר ל-Casta Esteban Navarro, אולם נישואיו לא עלו יפה והשניים נפרדו בשנת 1868. לאחר גירושיו מאשתו, עבר לטולדו, יחד עם אחיו, הצייר ולריאנו בקר (Valeriano Bécquer). לשניים היה קשר קרוב וולריאנו השפיע רבות על חייו ויצירותיו של גוסטבו אדולפו בקר.
קריירה ספרותית

בשנת 1860 התקבל בקר לעבודה ככותב בכתב העת הספרותי El Contemporáneo, בו פרסם שירים וסיפורים עד שנת 1868. במקביל לעבודתו בכתב העת, עבד בצנזורה הממשלתית הספרדית. בתקופתו בעיר טולדו בקר התמנה כעורך של כתב העת ״La Ilustración de Madrid". במקביל, עסק בכתיבה, תחת שם בדוי, לעיתון הסאטירי "Gil Blas" שהיה ידוע בביקורתו החריפה על השלטון בספרד. למרות הצלחה יחסית זו, בקר נותר בחיי עוני.
מותו

בקר סבל במשך השנים מעוני ומחלות. אחיו, ולריאנו, נפטר בספטמבר שנת 1870. כשלושה חודשים מאוחר יותר, ב-22 בדצמבר, נפטר גוסטבו אדולפו גם כן, ככל הנראה ממחלת השחפת. בקר היה בן 34 בלבד במותו.
כאשר שהה על ערש דווי, ביקש בקר מאוד מידידיו, כי לאחר מותו ישרפו את מכתביו ויצירותיו. זאת, משום שחשש שכתיבתו הסאטירית לעיתון הסאטירה הביקורתי "Gil Blas" תיחשף, דבר שיבייש, לטעמו, את עבודתו הספרותית ה״רצינית״, אותה פרסם תחת שמו האמיתי.
בעוד שבימי חייו לא זכה בקר להכרה יוצאת דופן, פרסומה של יצירתו לאחר מותו קנתה לו מקום מרכזי בספרות הספרדית. בשנת 1871 חבריו של בקר הוציאו לאור את כתביו בשני כרכים, שכללו למעלה מ-70 משיריו, את יצירתו הסיפורית ומבחר איגרות ספרותיות. בתוך 7 שנים ממותו, נדפסו ארבע מהדורות נוספות של כתביו, שזכו לתפוצה רחבה בספרד ומחוצה לה. היום נחשב בקר לאחד המשוררים הנקראים ביותר בשפה הספרדית.
בקר והרומנטיציזם

בקר פעל ויצר בתקופה של תהפוכות פוליטיות רבות בספרד. החל משנת 1833, בספרד שררה אי יציבות פוליטית, במיוחד בשנות שלטונה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד (1843-1868). בשנים אלו החזיקו את מושכות הכוח האמיתיות בשלטון אנשי צבא. אי הפופולריות האישית של המלכה בקרב הציבור, יחד עם חוסר יציבות והחלפה תדירה של הבכירים בממשל הביאו לחוסר יציבות ואלימות ברחבי ספרד. יש הטוענים כי לאירועים הפוליטיים בספרד של התקופה היה חלק בעיצוב תפיסת עולמו הקודרת של בקר, ועל ביטוייה בכתיבה פסימית וסקפטית לגבי אהבה והחיפוש אחר האידיאל. עם זאת, בקרב חוקרי הספרות הספרדית אין הסכמה מוחלטת לגבי מידת השפעת האירועים על בקר ויצירותיו ובאיזו מידה מדובר בקשר נסיבתי בלבד. זאת, לאור העובדה כי סופרים ומשוררים אחרים, בני אותה העת, כגון בניטו פרז גלדוס (אנ'), אשר חווה גם הוא אירועים היסטוריים אלו, פנו דווקא ליצירה ריאליסטית ולא רומנטית כמו בקר.
בקר שייך לזרם הספרותי הרומנטי, שעיקר השפעתו בספרד הייתה במהלך המאה ה-19. גוסטבו אדולפו בקר נחשב לנציגו המובהק של הגל השני של הרומנטיקה, המכונה לעיתים "פוסט-רומנטיציזם".
הרומנטיציזם של בקר מתממש לרוב בשפה פשוטה יחסית לתיאור מצבים מסובכים. יצירותיו מציגות גישה שונה לספרות. שיריו של בקר כתובים באופן סובייקטיבי, אפל, והם בעלי תוכן רגשי אינטנסיבי וליריקה פשוטה. כל אלו היוו חידוש ועמדו בניגוד לסגנונם של הסופרים והמשוררים המזוהים עם הגל הרומנטי הראשון, בתחילת המאה ה-19. ביצירותיו בקר עוסק רבות בתימה של האהבה וכן גם בתימה של השירה עצמה.
יצירותיו

שירים (Rimas) שיריו של בקר מאוגדים בקובץ Rimas, שפורסם על ידי חבריו לאחר מותו. בקובץ ישנם 77 שירים, הממוספרים לפי סדרם בספר.
אגדות (Leyendas) סיפורים רומנטיים, שחלקם מבוססים על מסורות מקומיות שבקר ליקט ועיבד. עלילות הסיפורים כוללות לרוב אלמנטים על-טבעיים ומסתוריים:
* El caudillo de las manos rojas, 1858.
La vuelta del combate, 1858. (Continued: El caudillo de las manos rojas).
La cruz del diablo, 1860.
La ajorca de oro, 1861.
El monte de las ánimas, 1861.
Los ojos verdes, 1861.
Maese Pérez, el organista, 1861.
Creed en Dios, 1862.
El rayo de luna, 1862.
El Miserere, 1862.
Tres fechas, 1862.
El Cristo de la calavera, 1862.
El gnomo, 1863.
La cueva de la mora, 1863.
La promesa, 1863.
La corza blanca, 1863.
El beso, 1863.
La Rosa de Pasión, 1864.
La creación, 1861.
¡Es raro!, 1861.
El aderezo de las esmeraldas, 1862.
La venta de los gatos, 1862.
Apólogo, 1863.
Un boceto del natural, 1863.
Un lance pesado.
Memorias de un pavo, 1865.
Las hojas secas.
Historia de una mariposa y una araña.
La voz del silencio, 1923, Released by Fernando Iglesias Figueroa.
La fe salva, 1923, Released by Fernando Iglesias Figueroa.
La mujer de piedra, Unfinished.
Amores prohibidos.
El rey Alberto.
תרגומים לעברית

מכתבים ספרותיים מבחר מסות, תרגום ומבוא: מענדל זאיאנץ, דחק, סדרת דרש - כתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2020.
העיניים הירוקות (אגדה), תרגום: אופק קהילה, מעבורת - פרויקט הסיפור הקצר, 2021.
לקריאה נוספת

Hendrix, W.S. Gustavo Adolfo Becquer, The Modern Language Journal, Vol 20 No. 5 (Feb., 1936).
Gies, David. The Cambridge History of Spanish Literature ,Cambridge University Press, 2008.
Gonzalez – Gerth, Miguel. The Poetics of Gustavo Adolfo Becquer. MLN, Vol. 80, No. 2 Spanish Issue (Mar. 1965).
Moss, Joyce (ed.), World Literature and Its Times, Vol. 5: Spanish and Portuguese Literatures and Their Times, Gale: Detroit & New York, 2002
הערות שוליים

↑  https://www.britannica.com/biography/Gustavo-Adolfo-Becquer אנציקלופדיה בריטניקה
↑  The Infinite Passion (Rimas)
↑  Moss, Joyce (ed.), World Literature and Its Times, Vol. 5: Spanish and Portuguese Literatures and Their Times, Gale: Detroit & New York, 2002
↑  Moss, Joyce (ed.), World Literature and Its Times, Vol. 5: Spanish and Portuguese Literatures and Their Times, Gale: Detroit & New York, 2002
↑  Moss, Joyce (ed.), World Literature and Its Times, Vol. 5: Spanish and Portuguese Literatures and Their Times, Gale: Detroit & New York, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259238805171  PLWABN: 9810702987705606  BIBSYS: 90149934  BNC: 000034700  BNE: XX1719659  BnF: cb120247640 (data)  CANTIC: a10450506  CiNii: DA0046530X  GND: 11890423X  ICCU: CFIV040894  ISNI: 0000 0001 2128 8136  LCCN: n79120750  LNB: 000040316  MusicBrainz: 4dabb23b-e7f8-4b50-a742-c6c2c26d8450  NDL: 00432709  NKC: jn19981000416  NLA: 35016327  NLG: 317229  NLK: KAC200803397  NSK: 000040578  NTA: 069137803  RERO: 02-A000024801  RKD: 217308  SELIBR: 177103  SNAC: w60g3vqj  SUDOC: 028406435  Trove: 791363  VcBA: 495/113969  VIAF: 39390815   WorldCat (עם VIAF): 39390815
יאן טינברגן

| --- | --- |

יאן טינברגן, 1982
 לידה:  12 באפריל 1903 האג, הולנד 
 פטירה:  9 ביוני 1994 (בגיל 91) האג, הולנד 
 ענף מדעי:  כלכלה
 מקום מגורים:  הולנד
 מקום קבורה:  Oud Eik en Duinen 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן (1926) 
 מנחה לדוקטורט:  פאול ארנפסט 
 מוסדות:  בית הספר לכלכלה של הולנד (1933–1973)  Statistics Netherlands (1927–1945)  אוניברסיטת ליידן (4 בספטמבר 1973–1 בספטמבר 1975)  Bureau for Economic Policy Analysis (1945–1955)  אוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם 
 תלמידי דוקטורט:  J.J.J. Dalmulder, Leendert Marinus Koyck, Hans van den Doel, צ'אלינג קופמאנס, Hans Linnemann, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה  פרס ארבעת החירוית - חירות מרצון (1992)  קולמוס האווז המוזהב (1985)  פרס נובל לכלכלה (1969)  פרס ארסמוס (1967)  עמית החברה האקונומטרית (1933)  Legatum Stolpianum (1930) 
 תרומות עיקריות
 מודל מקרו-כלכלי לאומי תכנון כלכלי לטווח ארוך
 
יאן טינברגן (בהולנדית: Jan Tinbergen;‏ 12 באפריל 1903 - 9 ביוני 1994) היה כלכלן הולנדי. בשנת 1969 הוענק לו פרס נובל לכלכלה יחד עם רגנאר פריש על שפיתח ויישם מודלים דינמיים לניתוח תהליכים כלכליים. טינברגן היה נאמן מייסד של ארגון כלכלנים לשלום ולביטחון הפועל בחסות האו"ם.
תולדות חייו

טינברגן היה הבכור מבין חמשת ילדיהם של דירק קורנליס טינברגן וג' נט ואן איק. אחיו ניקולאס טינברגן זכה אף הוא בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1973 על עבודתו בתחום אתולוגיה, ואילו אחיו הצעיר לוק היה לאורניתולוג ידוע. בין השנים 1921–1925 טינברגן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ליידן בהנחיית פאול ארנפסט. במהלך אותן שנים ניהל שיחות רבות עם ארנפסט, האיקה קמרלינג אונס, הנדריק לורנץ, פיטר זימן, ואלברט איינשטיין.
לאחר סיום לימודיו, טינברגן עבד במסגרת שירות לאומי בהנהלת בית סוהר ברוטרדם והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בהאג. עם סיום השרות הוא שב ללימודים באוניברסיטת ליידן וב-1929 הגן שלו עבודת הדוקטורט שלו בנושא בעיות מיזעור בפיזיקה וכלכלה. נושא זה הוצע על ידי ארנפסט ואיפשר לטינברגן לשלב את תחומי העניין שלו במתמטיקה, פיזיקה, כלכלה ופוליטיקה. באותה תקופה, חברת CBS הקימה מחלקה חדשה לסקרים עסקיים וסטטיסטיקה מתמטית. טינברגן התמנה לראש המחלקה הראשון ועבד בחברת CBS עד 1945. הגישה למאגר המידע הענק של CBS עזר לטינברגן לבחון את המודלים התאורטיים שפיתח. במקביל לעבודתו זו, החל מ-1931 הוא שימש מרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת אמסטרדם, ב-1933 הוא התמנה פרופסור חבר במתמטיקה וסטטיסטיקה בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם, שם עבד עד 1973.
משנת 1929 עד 1945 הוא עבד עבור משרד הסטטיסטיקה ההולנדי ושימש תקופה קצרה יועץ של חבר הלאומים (1936-1938). בשנת 1945 הוא הפך למנהל הראשון של הלשכה ההולנדית למדיניות ולניתוח כלכלי, משרה אותה עזב בשנת 1955 כדי להתמקד באקדמיה. הוא היה שנה אחת פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ואז חזר למכון הכלכלי ההולנדי באוניברסיטת ארסמוס. במקביל הוא שימש יועץ לארגונים בינלאומיים ולממשלות שונות במדינות מתפתחות, כגון הרפובליקה הערבית המאוחדת, טורקיה, ונצואלה, סורינם, אינדונזיה ופקיסטן.
טינברגן היה חבר באקדמיה ההולנדית מלכותית לאמנויות ומדעים ובאקדמיה הבינלאומית למדעים. ב-1956 ייסד את המכון הכלכלי באוניברסיטת ארסמוס יחד עם הכלכלן הנרי טיל. ב-1960 הוא נבחר כחבר לאגודה הסטטיסטית האמריקאית. מכון טינברגן נקרא לכבודו.
עבודתו

טינברגן ידוע בקרב כלכלנים בזכות "נורמת טינברגן", אף שלא קיים פרסום פרי עטו בו ניסח בעצמו את הנורמה. באופן כללי הנורמה קובעת כי אם היחס בין ההכנסה המרבית לבין ההכנסה המינימלית הוא יותר מפי 5, אזי עובדה זו הופכת לחיסרון ליחידה החברתית שבה מתרחשת תופעה זו. טינברגן עצמו בחן כמה מן ההיבטים הטכניים של יחס הכנסה של אחד לחמש במאמר שפרסם בשנת 1981. מעבר לקביעת יחס ההכנסה של אחד לחמש, טינברגן התעניין בתחום חלוקת הכנסות והחיפוש אחר סדר חברתי אופטימלי.
בשנת 1936 טינברגן פיתח את המודל המקרו-כלכלי הלאומי המקיף הראשון להולנד. מודל אותו ישם שנים אחר כך גם בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
את עבודתו של טינברגן במודלים מקרו-כלכליים המשיך לורנס קליין, אשר אף הוא זכה בפרס נובל לכלכלה.
הערות שוליים

1 2 3  Jan Tinbergen (1903-1994) (בהולנדית)
↑  Jan Tinbergen - Facts
↑  "Jan Tinbergen (1903 - 1994)" (בהולנדית). Royal Netherlands Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-20 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Misunderstandings concerning income distribution policies. De Economist 1981;129
↑  Dhaene G. and Barten AP, (1990) When it all began: The 1936 Tinbergen model revisited. Tilburg: CentER for Economic Research.
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • גולדין (2023) • אג'מולו, ג'ונסון, רובינסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271030205171  PLWABN: 9810538274605606  BIBSYS: 90283281  BNC: 000034672  BNE: XX932655  BnF: cb12277799r (data)  BPN: 08367572  CANTIC: a19174561  CiNii: DA00244843  GND: 118802321  ISNI: 0000 0001 0861 1664  LCCN: n80036618  LNB: 000095785  MGP: 110468  NDL: 00458807  NKC: jn20000605331  NLA: 35550627  NLG: 257384  NLK: KAC2018M5112  NSK: 000096218  NTA: 068183763  RERO: 02-A003902100  SNAC: w64z7wr0  SUDOC: 031593275  Trove: 992840  VcBA: 495/267827  VIAF: 71149   WorldCat (עם VIAF): 71149
וילמוש סירמאי

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1890 צ'ובאי, הונגריה 
 פטירה:  1944 (בגיל 53 בערך) 
 שם לידה:  Süssmann Vilmos 
 
וילמוש סירמאי (במקור זיסמן-Süssmann, בהונגרית: Szirmai Vilmos;‏ צ'ובאי, 24 בספטמבר 1890 – 1944) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי מהמבוקשים ביותר בממלכת הונגריה ששיחק הן התפקידים קומיים והן בתפקידי תיאטרון קלסיים. הוא נספה בשואת יהודי הונגריה.
קורות חייו

וילמוש זיסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין זיסמן ושל לינה אאוסשפיץ בכפר צ'ובאי. הוא החל את הקריירה שלו במופעי וריאטה ומקומות בידור אחרים. לאחר מכן,
בין 1914 לבין 1920 היה חבר במועדון לילה ותיאטרון המפורסם ביותר בבודפשט הרויאל אורפאום (Royal Orfeum).
בסתיו 1920, לפי הצעתו של יאנוש דוקטור, הוא חתם על חוזה עם תיאטרון בלהה לואיזה (Blaha Lujza-Szinház) באויפשט שם זכה להצלחה רבה לא רק בתפקידים קומיים, אלא גם ביצירות קלאסיות.
מ-1922 הופיע ב"חוג התיאטרון של בודה" (Budai Szinkör),
בשנים 1923–1924 בלהקתו של גזה שבשטין בעיר מישקולץ ובבודה,
בשנים 1924–1925 ב"תיאטרון העירוני.
ב-1926 בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
בשנים 1926–1927 שיחק בסגד,
בעונה שלאחר מכן בדברצן,
ב-1928–1929 בלהקתו של מיהאי שבשטין שוב במישקולץ.
משנת 1929 היה חבר והבמאי של "קומדיה אורפאום"
בין 1930 לבין 1932 היה חבר ובמאי בתיאטרון שטיינהרדט.
ב-1932 הופיע בתיאטרון האופרטה של בודפשט,
בשנים 1932–1933 ב-Modern Kabaré,
ב-1933–1934 בחוג התיאטרון של בודה,
ב-1933 בקמארה,
מ-1934 בתיאטרונים Városi, Bethlen tér ו-Erdélyi Mihály.
ב-1936 בתיאטרון הקאמרי,
ב-1937, ב-Művész (אמנים)
ב-1938, ב-Városi (עירוני)
בקיץ 1940 בקישפשט, בלהקת רז'ה אינקה (Inke Rezső)
ואז, בגלל החוקים היהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא יכול היה לשחק רק בפני קהל יהודי על הבמה של תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. גורלו לאחר מכן אינו ידוע. הוא נעלם וקרוב לוודאי הוצא להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ או גורש למחנה ריכוז ומת שם.
הוא עיצב עשרות דמויות של פרוזה ושל יצירות מוזיקליות.
תפקידיו > העיקריים בתיאטרון

אדה סיגליגטי: צועני - תפקיד ראשי
שייקספיר: המלט - פולוניוס
איבסן: ברווז הפרא - אקדל
צלר: הצפר - הברון צ'רס
אדה סיגליגטי: מראבצ'אק – אסיר
אדה טוט: הרוע של הכפר - Gonosz Pista (פישטה הרשע)
פרנץ הרצג: בריגדיר אוצ'קאי – Szörényi (סרני)
סולטן - הפחה הנורא
גרגיי צ'יקי: סבתא - הברון ארקני
תרנגול הזהב - דאקסלמאייר
תפקידיו > העיקריים בקולנוע

לאבינה (1921) - בילק, פקיד צ'כי
איש הזהב (1936) - המשרת של בראזוביץ'
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות התיאטרון)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. IV. kötet (Rabatinszky Mária – Zwischenakt). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. 1931. (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
Életrajza a Hangosfilm oldalán (קורות חייו באתר "סרט מדבר")
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a tiszalöki izraelita hitközség. 38/1890. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-09-12.
ז'אק פרוור

| --- | --- |

ז'אק פרוור בשנת 1961 בסרט "אחי ז'אק"
 לידה:  4 בפברואר 1900 ניי-סיר-סן, צרפת 
 פטירה:  11 באפריל 1977 (בגיל 77) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 שם לידה:  Jacques André Marie Prévert 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière d'Omonville-la-Petite 
 מקום מגורים:  Cité Véron, Maison Jacques-Prévert 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  Paroles 
 בן או בת זוג:  Janine Tricotet (4 במרץ 1947–11 באפריל 1977)  Simone Dienne (30 באפריל 1925–5 באוקטובר 1946) 
 חתימה:   
 
ז'אק פרוור (בצרפתית: Jacques Prévert;‏ 4 בפברואר 1900 – 11 באפריל 1977) היה משורר, תסריטאי ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה

ז'אק פרוור נולד בפריז לאב שהיה מבקר מחזות. הוא רכש מאמו את אהבת הקריאה והלך עם אביו לתיאטרון לעיתים קרובות. אחרי שסיים את לימודיו בבית ספר יסודי עבד בחנות גדולה בפריז. ב-1918 גויס לחיל הים הצרפתי ואחרי המלחמה נשלח לשרת בטורקיה. הוא לא אהב להישמע לפקודות ולעיתים קרובות ישב בבית כלא. ב-1922, אחרי שירותו הצבאי שב לפריז והשתתף באופן פעיל כחבר בקבוצת משוררים סוריאליסטים בהנהגת המשורר אנדרה ברטון. ב-1928 עזב את קבוצת ברטון, ב-1932 ייסד את קבוצת אוקטובר, וב-1933 נסע אתה למוסקבה. באותה שנה פגש בפריז בז'וזף קוסמה, מוזיקאי הונגרי שהתגורר בעיר, ומאז עובדו חלק משיריו של ז'אק פרוור למוזיקה (הנודע שבהם: "עלי שלכת", שבמקור נכתב לבלט, והפך לאחד משירי האהבה הגדולים והמופלאים של כל הזמנים, בביצועו החד-פעמי של איב מונטאן.).
ב-1935 כתב את הדיאלוג לסרט "חטאו של מר לאנג" בבימויו של ז'אן רנואר. הוא כתב מחזות וכן תסריטים עבור הסרטים הצרפתיים הגדולים של שנות הארבעים. סרטו המפורסם הוא "ילדי גן העדן" שכתב עבור הבמאי מרסל קרנה ב-1945, ואשר עמו שיתף פעולה בסרטים נוספים. ככלל, פרוור היה מעמודי התווך של הקולנוע הצרפתי בשנות השלושים והארבעים, והשפעתו מכרעת בתקופה ובזרם המכונים "הריאליזם הפואטי".
שיריו של ז'אק פרוור התפרסמו בקבצים: "אמרות" (1946), "סיפורים" (1946), "הצגה" (1951), "הגשם ומזג האוויר היפה" (1955). שיריו מתארים את חיי פריז ואת החיים בצרפת בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה. הם משמשים כחומר לימוד ברבים מבתי הספר בצרפת, ומופיעים בספרי לימוד של השפה הצרפתית ברחבי העולם. ב-1971 קנה בית בכפר אומונוויל-לה-פטיט שבחבל נורמנדי תחתית.
ז'אק פרוור נפטר באומונוויל-לה-פטיט ב-1977 אחרי שלקה בסרטן הריאות.
תרגום שיריו לעברית

בעברית יצאו לאור תרגומים אחדים לשירים משל פרוור:
משירי ז'ק פרוור, בתרגומו של אהרן אמיר, הוצאת עקד. (הספר בקטלוג ULI)
שירים אחרים, בתרגומו של גדעון פרידלנדר, הוצאת עקד, 1969. (הספר בקטלוג ULI)
מילים, בתרגומו של אברהם חכים, הוצאת גמיר, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
איך מציירים תמונה של ציפור, כנרת זמורה-ביתן, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
ב-1970 הועלה בישראל ערב משירי ז'אק פרוור בעברית בשם "יאוש יושב על ספסל", ובעקבותיו תקליט באותו שם. תרגמה את השירים עדה בן-נחום והלחין דובי זלצר, השתתפו במופע צילה דגן, דני מסנג ויאיר קלינגר.
ב-2010 הועלה בישראל מופע תיאטרון בשם "דיוקן של ציפור" משירי ז'אק פרוור בתרגום עברי חדש של חני עמית-כוכבי. בימוי דורי אנגל, השחקנים – גיל אלון, נדב נייטס ונתלי פינשטיין.
הנצחה

בשנת 2015 472 בתי ספר בצרפת נקראו על שמו (במקום השני אחרי ז'ול פרי)
במפקד אחר בעיתון "לה פריזיין" בשנת 2017 נמצאו 440 בתי ספר שנקראו על שמו - במקום השלישי אחרי "יוסף הקדוש - סן ז'וזף" (915) וז'ול פרי (603).
n recensement effectué par le journal Le Parisien en 2017 le donnait en troisième position, avec 440 établissements, derrière Saint Joseph (915) et Jules Ferry (603)59 mais devant Jean Jaurès (393), Sainte Marie (390), Jean Moulin (389), Saint-Exupéry (389) et Jeanne d'Arc (384).
הערות שוליים

↑  אמנם הראשונה שהלחינה שנסון לפי שיר שלו Les animaux ont des ennuis
הייתה ידידת ילדות, המלחינה קריסטיאן ורז'ה
↑  עופרה עופר אורן, ז'ק פרוור כתב על זוג אוהבים מבוגר - איב מונטאן עשה מזה להיט ענק, באתר Xnet‏, 28 באפריל 2019
↑  De Jules Ferry à Pierre Perret, l'étonnant palmarès des noms d'écoles, de collèges et de lycées en France כתבה בעיתון "לה מונד" 18.5.2015
↑  כתבה של אורלי רוסיניול ב"לה פריזיין" 28.8.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266747105171  PLWABN: 9810537153505606  BIBSYS: 90109095  BNE: XX902779  BnF: cb119206049 (data)  CiNii: DA00348565  GND: 118596446  ICCU: CFIV006895  ISNI: 0000 0001 2140 044X  LCCN: n79054068  LNB: 000032338  MusicBrainz: 179333bd-7c05-4050-8d06-c1c0dfb12f18  NDL: 00453304  NKC: jn19990006694  NLA: 36202545  NLG: 71273  NLK: KAC201714965  NSK: 000011025  NTA: 068930895  RERO: 02-A003715370  RKD: 316887  SELIBR: 220997  SNAC: w6639mq0  SUDOC: 027082512  Trove: 1228478  ULAN: 500341496  VIAF: 76321578   WorldCat (עם VIAF): 76321578 
שער 'שירים אחרים'
ויליאם מקניל (היסטוריון)

| --- | --- |

ויליאם מקניל ביום הולדתו ה-87
 לידה:  31 באוקטובר 1917 ונקובר, קנדה 
 פטירה:  8 ביולי 2016 (בגיל 98) טורינגטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בתי הספר המעבדתיים של אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קורנל 
 מעסיק:  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  Toynbee Prize (2008)  פרס הספר הלאומי (1964)  פרס גורדון ג. לאינג (1964)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2009)  פרס ארסמוס (1996)  מלגת גוגנהיים 
 
ויליאם הארדי מקניל (31 באוקטובר 1917 – 8 ביולי 2016) היה היסטוריון וסופר קנדי-אמריקאי, שנודע במיוחד בשל כתביו על התרבות המערבית וההיסטוריה העולמית. הוא היה פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטת שיקגו, שם לימד מאז 1947. הוא אביו של ההיסטוריון ג"ר מקניל עמו היה שותף לכתיבה "הרשת האנושית: היסטוריה עולמית ממעוף הציפור".
חיים וקריירה > ראשית חייו, השכלה, שירות צבאי

ויליאם מקניל נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, בנו של התאולוג והמחנך ג'ון ט' מקניל. הוא למד באוניברסיטת שיקגו, שם השיג תואר ראשון (B.A.) ‏ב-1938 ומאסטר באמנויות (M.A.) בשנת 1939. בשנת 1941, גויס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה בחזית האירופית. לאחר המלחמה למד באוניברסיטת קורנל והגיש עבודה לתואר דוקטור ב-1947.