צרפת בימי הביניים
שפות ואוריינות

בימי הביניים בצרפת, הלטינית של ימי הביניים הייתה המדיום העיקרי של חילופי מלומדים והשפה הליטורגית של הכנסייה של ימי הביניים; זו הייתה גם שפת המדע, הספרות, המשפט והמינהל. משנת 1200 ואילך החלו להשתמש בשפות עממיות בעבודה מנהלית ובבתי המשפט המשפטיים, אך הלטינית נשארה שפה מנהלית ומשפטית עד שפקודת וילר-קוטרט (1539) קבעה שימוש בצרפתית בכל הפעולות השיפוטיות, חוזים נוטריוניים וחקיקה רשמית.
אולם הרוב המכריע של האוכלוסייה דיבר מגוון של שפות עממיות שמקורן בלטינית וולגרית, שפת הדיבור הנפוצה של האימפריה הרומית המערבית. המשורר האיטלקי מימי הביניים דנטה, בלטינית שלו De vulgari eloquentia, סיווג את השפות הרומאניות לשלוש קבוצות לפי המילים שלהן עבור "כן": Nam alii oc, alii si, alii vero dicunt oil, "עבור חלק אומרים oc, אחרים אומרים si", אחרים אומרים oïl ". שפות ה-Oil – מלטינית hoc ille, "זהו זה" – כבשה את צפון צרפת, השפות oc – מלטינית hoc, "זה" – דרום צרפת, ושפות הסי – מלטינית sic, "כך" – חצי האי האיטלקי והאיברי. בלשנים מודרניים מוסיפים בדרך כלל קבוצה שלישית בתוך צרפת סביב ליון, ה"ארפיטנית" או " השפה הפרנקו-פרובנסלית ", שהמילה המודרנית שלה ל"כן" היא ouè.
הקבוצה הגאלו-רומאנית בצפון צרפת, הלנג ד'איל כמו פיקארד, וולונית ופרנסיאן, הושפעו מהשפות הגרמניות שדוברו על ידי הפולשים הפרנקים. מתקופת הזמן של קלוביס הראשון ואילך, הפרנקים הרחיבו את שלטונם על צפון גאליה. עם הזמן, השפה הצרפתית התפתחה משפת אויל שדוברה בסביבות פריז ואיל-דה-פרנס (התאוריה הפרנקית)או משפה מנהלית סטנדרטית המבוססת על מאפיינים משותפים המצויים בכל שפות האויל (תאוריית ה-lingua franca).
Langue d'oc, השפות המשתמשות ב-oc או òc עבור "כן", היא קבוצת השפות בדרום צרפת ובצפון מזרח ספרד. לשפות אלו, כמו גאסקונית ופרובאנסלית, יש השפעה פרנקית מועטה יחסית.
ימי הביניים ראו גם את השפעתן של קבוצות לשוניות אחרות על הדיאלקטים של צרפת:
מהמאות ה-4 עד ה-7, עמים דוברי ברטונית מקורנוול, דבון וויילס חצו על פני תעלת למאנש, הן מסיבו של מסחר והן מסיבות בריחה מהפלישות האנגלו-סכסיות לאנגליה. הם התבססו בארמוריקה. שפתם הפכה בברטונית במאות המאוחרות יותר.
עדות מאז ימיו של יוליוס קיסר, עם לא קלטי שדיבר שפה הקשורה לבסקית, התגורר ב-Novempopulania‏ (Aquitania Tertia) בדרום מערב צרפת, בעוד השפה איבדה בהדרגה את הקרקע לרומאנית המתרחבת במהלך תקופה המשתרעת על פני רוב המרכז התיכון הקדום. גילאים. פרוטו-באסקית זו השפיעה על השפה המבוססת לטינית המתפתחת המדוברת באזור שבין הגארון והפירנאים, והביאה בסופו של דבר לדיאלקט של האוקסיטנית שנקרא גאסקונית.
ויקינגים סקנדינביים פלשו לצרפת מהמאה ה-9 ואילך והתבססו בעיקר במה שייקרא נורמנדי. הנורמנים נטלו את שפת הדיבור המדוברת שם, אם כי הצרפתית הנורמנית נותרה מושפעת מאוד מהנורדית העתיקה ומהדיאלקטים שלה. הם גם תרמו מילים רבות לצרפתית הקשורות לשייט ולחקלאות.
לאחר כיבוש אנגליה בשנת 1066, שפתם של הנורמנים התפתחה לאנגלו-נורמנית. אנגלו-נורמנית שימשה כשפת המעמדות השליטים והמסחר באנגליה מזמן הכיבוש ועד מלחמת מאה השנים, עד אז התפשט השימוש באנגלית בהשפעת צרפת ברחבי החברה האנגלית.
בסביבות תקופה זו, מילים רבות מהשפה הערבית נכנסו לצרפתית, בעיקר בעקיפין דרך הלטינית, האיטלקית והספרדית של ימי הביניים. יש מילים למוצרי מותרות (אליקסיר, תפוז), תבלינים (קמפרה, זעפרן), מוצרי סחר (אלכוהול, כותנה), מדעים (אלכימיה), ומתמטיקה (אלגברה, אלגוריתם).
בעוד שחינוך ואוריינות היו מרכיבים חשובים בשירות האריסטוקרטי בתקופה הקרולינגית, מהמאה ה-11 ועד המאה ה-13, ציבור ההדיוטות (החילוני) בצרפת - אצילים ואיכרים כאחד - היה ברובו אנאלפביתי, מלבד (לפחות עד סוף המאה ה-12) בני החצרות הגדולות ובדרום משפחות אצילים קטנות יותר. מצב זה החל להשתנות במאה ה-13 (שם אנו מוצאים בני אצולה צרפתית בעלי קרוא וכתוב כמו גיום דה לוריס, ג'פרי מווילהרדואן (המכונה לפעמים וילהרדואן, וז'אן דה ז'ואנוויל (המכונה לפעמים ג'וינוויל) ). באופן דומה, בשל התפשטות הספרות העממית הצרפתית מהמאה ה-12 ואילך (שאנסון דה גסט, רומנטיקה אבירית, שירת טרובדור וטרובר וכו'), הפכה הצרפתית ל"שפה הבינלאומית של האריסטוקרטיה".