ההשערה המדיינית-קינית
מרכיבי ההשערה > ממצאים ארכאולוגיים

מספר ממצאים ארכאולוגיים, רובם מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת ולראשית תקופת הברזל, הוצעו כקשורים להשערה. הם עשויים לתמוך במוצא האמונה באל הנקרא יהוה, ו/או במנהגים ובסיפורים מקראיים הקשורים בו, אצל נוודי-מדבר וחרשי-נחושת אדומים, מדיינים או קינים:
ברשימת מקומות בכתב חרטומים על קיר מקדש מצרי בסולב (Soleb) שבנוביה (סודאן של היום) מימי פרעה אמנחותפ השלישי במאה ה-14 לפנה"ס, נזכרת קבוצה של נוודי המדבר (מצרית קדומה: "שסו") הנקראת "שסו יהוה" או "שסו יהו". לא ברור כיצד בדיוק בוטאה המילה, והאם מדובר בשם של מקום או של אל.
אותו שם נזכר גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני במאה ה-13 לפנה"ס באמארה המערבית (Amara West), אף היא בנוביה. בסמוך לשם זה נזכרים שמות דומים נוספים: "שסו סרר", אשר הוצע כמקביל לשעיר במקרא, ו"שסו סמעת" אשר האגיפטולוג וחוקר המקרא הקנדי דונלד ב. רדפורד הציע לקשר עם ה"שמעתים" הנזכרים בדברי הימים א', ב', נ"ה כמשפחה קינית.
ברשימה מצרית נוספת של שמות מקומות מתקופת רעמסס השני נזכר מקום בשם "יעקב-אל" או "יעקב-אילו", בסמוך למספר מקומות אחרים ששמותיהם נראים כשמות תאופוריים של האל האדומי קוס. חוקר המקרא ישראל קנוהל הציע לפרש זאת כקבוצה מוקדמת של בני-ישראל שחיו באזור אדומי, להערכתו הר-שעיר, בהתאם להשערה הקינית. השם "יעקב" היה נפוץ בשמות אנשים אמוריים, במצרים ובמסופוטמיה בתקופת הברונזה, אך פחות נפוץ כשם מקום.
בפפירוס אנסטאזי 6 מתקופת פרעה מרנפתח בשלהי המאה ה-13 לפנה"ס נמצא כתוב: "סיימנו להעביר את השסו מאדום למצודת מרנפתח אשר בת'כו, עד לבריכות פר אתום אשר בת'כו, כדי לשמור אותם חיים, הם ומקנהם, לפי רצון פרעה." פר אתום מזוהה על-ידי חוקרים רבים עם פיתום, ות'כו עם סוכות, מקומות מקראיים הנזכרים בסיפור יציאת מצרים.
בפפירוס האריס א מימי רעמסס הרביעי במחצית המאה ה-12 לפנה"ס נכתב: "הרסתי את שעיר בין שבטי השסו, ושדדתי את אוהליהם עם אנשיהם, את רכושם ומקנהם אין ספור".
מספר ארכאולוגים וחוקרי מקרא מאז בנו רותנברג בשנות ה-60, ובמאה ה-21 ארז בן יוסף מאוניברסיטת תל אביב ועוזי אבנר מאוניברסיטת בן-גוריון, הציעו לזהות את אדום, מדין, או אף את הקיני במקרא עם ממצאים מן המאות ה-13 עד ה-7 לפנה"ס באזור הערבה, ולחופיו המזרחיים של מפרץ אילת, באתרים ארכאולוגים כמו בקעת תמנע, מצודת יטבתה וואדי פינאן. בייחוד נמצאו באתרים אלו עדויות לפעילות ענפה של כרייה והתכת נחושת, ולפעילות פולחנית, בכלל זה מקדש מצרי לאלה חתחור (פטרונית של כורים במיתולוגיה המצרית הקדומה) למרגלות עמודי שלמה. לאחר משבר תקופת הברונזה המאוחרת, כאשר המצרים ככל הנראה נסוגו מן האזור, נבנה על שרידי מקדש זה מקדש מקומי מקורה ביריעות אוהל, בדומה לאוהל המשכן המתואר במקרא. במקדש זה התגלתה צלמית נחש עשויה מנחושת, המזכירה את נחושתן המקראי שעשה משה במדבר. ישראל קנוהל הציע שהשחתת פסלי חתחור במקדש בבקעת תמנע מעידה על איקונוקלאזם של תושבי המקום, בדומה לאיסור על פסל ותמונה בעשרת הדברות.
באתר חורבת תימן (כונתילת עג'רוד) במזרח סיני, מתקופת ממלכת ישראל במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס, התגלו כתובות רבות בכתב עברי עתיק, בעיקר ברכות לה' ולאלים אחרים. בכתובות אלו מופיע ה' בשני כינויים: "יהוה שֹמרֹן", המתייחס ככל הנראה למקדש ה' בשומרון בירת ממלכת ישראל, ו"יהוה תמן", שאולי מתייחס למקדש ה' בתימן או במקום דרומי אחר, ומזכיר את שירת חבקוק המקראית המתארת את "אלוה" כבא מתימן. אחת הכתובות – הכתובת הפיניקית מחורבת תימן – נראית כחלק משירה המזכירה את השירות המקראיות של התגלות ה'. ואולם היא מאזכרת גם את הבעל (בשורה החמישית), את אל (בשורה השנייה ובשורה השישית), ו"אלים" (בשורה הרביעית). האפיגרף שמואל אחיטוב פענח אותה כך:
...]שנת[...

...]ברעש ובזרח אל ברֹ[ם י]הו[ה...

...]ר ויִמַּסֻּן הרִם וידכן גבנֻ(נִ)ם [...

      ...]ארץ. ק{ש}דש. עלי אֵלִם [...

          ...]הִכֹן [לב]רך בעל ביֹם מלחמה

                        ...] לשם אל ביֹם מלח[מה...
בכתובת הקיר באותו אתר מופיעה המילה "קין" בהקשר לא-ברור:
ניו--שחת| קין שדה ומרם ה[...
הארכאולוג הישראלי נדב נאמן הציע לזהות את השכבות מתקופת הברזל השנייה בחורבת עוזה עם קינה המקראית שעל דרך אדום, ועם הקיני במקרא. הוא קישר את העדר צלמיות באתר עם ההשערה המדיינית-קינית, וההתנגדות במקרא לפסל ותמונה.