stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד פטראוס
ביוגרפיה > מלחמת עיראק > מפקד הפיקוד הזמני

ביוני 2004, פחות משישה חודשים לאחר חזרת ה-101 לארצות הברית, פטראוס הועלה לדרגת לוטננט גנרל והפך למפקד הראשון של הפיקוד הזמני של הכוחות הרב-לאומיים בעיראק (Multi-National Security Transition Command Iraq). לפיקוד החדש שנוצר הייתה אחריות לאימון, לציוד ולהדרכה של הצבא, המשטרה וכוחות הביטחון האחרים הגדלים של עיראק, כמו גם לפיתוח מוסדות הביטחון של עיראק ולבניית תשתית קשורה, כגון בסיסי אימונים, תחנות משטרה ומבצרי גבול. תפקידו העיקרי היה העברת כובד האחריות לביטחונה של עיראק חזרה לידי זרוע הביטחון של הממשלה החדשה שהוקמה בבגדאד.
במהלך 15 החודשים של פטראוס בראשות הפיקוד, הוא עמד ראשון בתפקיד בראש פיקוד שהוקם כמעט מאפס ובעיצומם של קרבות קשים מול התקוממויות עממיות וארגוני טרור במקומות כמו פלוג'ה, מוסול ונג'ף. עד סוף פיקודו, אומנו כ-100,000 איש לכוחות הביטחון העיראקיים; הצבא והמשטרה העיראקית הועסקו בלחימה; בוצעו אינספור תשתיות שיקום; ומאות אלפי כלי נשק, שריונות גוף וציוד אחר חולקו במה שתואר כ"מאמץ הרכש וההפצה הצבאי הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה", בעלות של למעלה מ-11 מיליארד דולר. בספטמבר 2004 כתב פטראוס מאמר ל"וושינגטון פוסט" שבו תיאר את ההתקדמות המוחשית שנעשתה בבניית כוחות הביטחון של עיראק מהיסוד, תוך שהוא מציין את האתגרים הרבים הקשורים בכך. "למרות שהיו קשיים – שלא לדבר על התקפות טרור מחרידות", כתב פטראוס, "חלה התקדמות במאמץ לאפשר לעיראקים לשאת יותר מהעומס למען ביטחונם, דבר שהם מעוניינים לעשות".
חלק מהאתגרים הכרוכים בבניית כוחות הביטחון היו קשורים לביצוע משימה זו בעיצומה של התקוממות קשה – או, כפי שכתב פטראוס, "להפוך את המשימה לדומה לתיקון מטוס בזמן טיסה – ותוך כדי ירי לעברו". אתגרים אחרים כללו האשמות בשחיתות וכן מאמצים לשפר את הליכי אחריות האספקה הצבאית של עיראק. לדוגמה, לדברי חבר מועצת השלטון הזמנית לשעבר, עלי א. עלאווי: "תחת אפו של הפיקוד הזמני, היו פקידים במשרד ההגנה (העיראקי) ומחוצה לו, שתכננו למעול ברוב תקציב הרכש של הצבא, אם לא בכולו". הוושינגטון פוסט הצהיר באוגוסט 2007 כי הפנטגון איבד את עקבותיהם של כ-30% מכלי הנשק שסופקו לכוחות הביטחון העיראקיים. משרד החשבונאות הכללי אמר כי חלוקת הנשק הייתה אקראית, מהירה ומפוזרת ולא פעלה לפי הנהלים שנקבעו – במיוחד מ-2004 ל-2005, כאשר אימוני הביטחון הובלו על ידי פטראוס וכוחות הביטחון של עיראק החלו להתמודד מול התקוממות מילטנטית במקומות כמו נג'ף וסמארה.
למעלה ממאה אלף רובי סער ואקדחים מסוג AK-47 נמסרו לכוחות העיראקיים ללא תיעוד מלא, וייתכן שחלק מכלי הנשק החסרים נחטפו על ידי מורדים עיראקים. כמו כן אבדו אלפי שריונות גוף. האינדיפנדנט הצהיר כי הצבא האמין כי "המצב בשטח היה כל כך דחוף, והסוכנות האחראית על הקלטת העברות הנשק קטנה וחסרת משאבים כל כך, שלמפקדי השטח אין ברירה בעניין". הפנטגון ערך חקירה משלו, ולאחר מכן הושבו לאחריות הגורמים האמריקאיים רבים מכלי הנשק שאבדו בתהליך המסירה לכוחות הביטחון העיראקיים. לאחר הסיור השני שלו ברחבי עיראק, פטראוס חיבר מאמר שנקרא במגזין 'סקירה צבאית' (Military Review), המפרט ארבע עשרה נקודות ונושאים שעלה עליהם במהלך שני סיורים בעיראק, כולל: אל תעשה יותר מדי במו ידיך (האצל סמכויות לרשויות המקומיות), כסף הוא תחמושת, הגדלת מספר בעלי העניין היא קריטית להצלחה, הצלחה בהתקוממות מחייבת יותר מסתם פעולות צבאיות, ההצלחה הסופית תלויה במנהיגים מקומיים, אין תחליף למנהיגים גמישים ומסתגלים, ולבסוף, המשימה החשובה ביותר של מנהיג היא לתת את הטון הנכון.
ביוגרפיה > מלחמת עיראק > הכוח הרב-לאומי – עיראק (אביב 2008)

ב-18 בפברואר 2008, העיתון USA Today פרסם כי "המאמץ האמריקאי הראה הישגים רבה יותר" וכי לאחר שמספר החיילים בעיראק הגיע לשיאו בסתיו 2007, הפגיעות באזרחים ירדו פלאות והחיים האזרחיים בבגדאד וערים אחרות שבו לקדמותם. לאור הירידה המשמעותית באלימות וכאשר חטיבות כוחות הנחשול החלו להתפרס מחדש ולשוב לארצות הברית ללא תחליף, אפיין פטראוס את ההתקדמות כקלושה, שברירית והפיכה והזכיר שוב ושוב לכל המעורבים שנותרה עבודה רבה לעשות. במהלך מסע בתחילת פברואר לעיראק, שר ההגנה רוברט גייטס אישר את הרעיון של תקופה של גיבוש והערכת מצב מחודשת עם השלמת נסיגת חטיבות הנחשול מעיראק. פטראוס וקרוקר המשיכו לדון בנושאים הללו ביומיים המלאים של עדותם בפני הקונגרס ב-8 וב-9 באפריל. בהצהרת הפתיחה שלו, פטראוס הצהיר כי "הייתה התקדמות ביטחונית משמעותית אך לא אחידה בעיראק", ובמקביל ציין כי "המצב באזורים מסוימים עדיין אינו משביע רצון וכי נותרו אינספור אתגרים" וכי "ההתקדמות שנעשתה מאז האביב האחרון היא שברירית והפיכה." לצד זאת הוא המליץ על המשך המשיכה של כוחות הנחשול מעיראק וכן תקופה של 45 יום של גיבוש והערכת מצב לגבי המדיניות להמשך הדרך.
בסוף מאי 2008, ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט קיימה דיוני מועמדות לפטראוס וללוטננט גנרל ריימונד אודיירנו לפקד על פיקוד המרכז של ארצות הברית והכוח הרב-לאומי בעיראק, בהתאמה. במהלך הדיונים שיבח יו"ר הוועדה קארל לוין את שני אנשי הצבא הללו, וקבע כי "אנו חייבים לגנרל פטראוס ולגנרל אודיירנו תודה על המחויבות, הנחישות והעוצמה שהם הביאו לתחומי אחריותם. וללא קשר לכמה זמן. הממשל עשוי לבחור להישאר מעורב בסכסוך במדינה זו, טוב יותר לכוחותינו עם המנהיגות ששני החיילים המכובדים הללו מספקים". במהלך הצהרת הפתיחה שלו בדיונים, פטראוס דן בארבעה עקרונות שינחו את מאמציו אם יאושר כמפקד פיקוד המרכז: ניסיון לחזק שותפויות בין-לאומיות; נקיטת גישה של הגברת התיאום בין זרועות הממשלה; רדיפה אחר מאמצים ופתרונות מקיפים; ולבסוף, גם תמיכה בקידום מאמצים חדשים לייצוב המצב בעיראק ובאפגניסטן וגם להבטיח מוכנות לפעולות מגירה אפשריות בעתיד. פטראוס ציין גם כי במהלך השבוע שלפני עדותו, מספר התקריות הביטחוניות בעיראק היה הנמוך ביותר מזה למעלה מארבע שנים. לאחר חזרתו של פטראוס לבגדאד, ולמרות הנסיגה המתמשכת של כוחות הנחשול והקטנת מצבת הכוחות האמריקאים בעיראק, מספר התקריות הביטחוניות בעיראק נותר ברמה הנמוכה ביותר מזה למעלה מארבע שנים.
ביוגרפיה > מלחמת עיראק > החלפת הפיקוד

בספטמבר 2008, פטראוס העניק ראיון לחדשות ה-BBC בו הצהיר שהוא לא חושב שהשימוש במונח "ניצחון" בתיאור מלחמת עיראק מתאים, ואמר "זה לא סוג המאבק שבו אתה לוקח גבעה, שותל את הדגל והולך הביתה למצעד ניצחון... זו לא מלחמה עם סיסמה פשוטה." פטראוס דן במונח 'ניצחון' לפני כן במרץ 2008, ואמר לחדשות NPR כי "עיראק בשלום עם עצמה, בשלום עם שכנותיה, שיש לה ממשלה שמייצגת – ומגיבה – את אזרחיה ולאזרחיה והיא חברה תורמת בקהילה הבין-לאומית"; זה יכול להיקרא "ניצחון". ערב חילופי הפיקוד שלו, בספטמבר 2008, פטראוס הצהיר כי "אני לא משתמש במונחים כמו ניצחון או תבוסה... אני ריאליסט, לא אופטימי או פסימי. והמציאות היא שהייתה התקדמות משמעותית אבל עדיין יש אתגרים רציניים."
ב-16 בספטמבר 2008, פטראוס העביר רשמית את פיקודו בעיראק לגנרל ריימונד ט. אודיירנו בטקס ממשלתי בנוכחות מזכיר ההגנה רוברט גייטס. במהלך הטקס הצהיר גייטס כי פטראוס "מילא תפקיד היסטורי" ויצר את "התרגום של אסטרטגיה גדולה להצלחה גדולה בנסיבות קשות מאוד". גייטס גם אמר לפטראוס שהוא מאמין ש"ההיסטוריה תתייחס אליך כאחד ממפקדי הקרב הגדולים של האומה שלנו". הוא העניק לפטראוס את מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה. באירוע הזכיר פטראוס את הקושי בקליטת כוחות תנועת ההתעוררות העיראקית בחסות הממשלה המרכזית של עיראק והזהיר מפני ההשלכות העתידיות אם המאמץ ייפסק. כשדיבר על אתגרים אלו ואחרים, פטראוס ציין כי "הרווחים [שהושגו בעיראק] הם קלושים וסביר להניח שלא ישרדו ללא מאמץ אמריקאי שיימשך זמן רב". למרות זאת, כשפטראוס עזב את עיראק, נדמה היה לרבים שהוא עוזב עיראק שונה בהרבה מזו שהייתה קיימת כאשר קיבל את הפיקוד בפברואר 2007. כפי שתיאר העיתונאי דקסטר פילקינס, "האלימות צנחה מהפסגות האפוקליפטיות שלה, מנהיגי עיראק מבססים את מעמדם, ורחובות שפעם נראו מתים פורחים לחיים".
פיקודו של פטראוס על כוחות הקואליציה במהלך הנחשול בעיראק זכה לשבחים ממספר משקיפים צבאיים. ההיסטוריון ויקטור דייוויס הנסון כתב: "שללא דייוויד פטראוס, המאמץ האמריקני בעיראק – יחד עם המוניטין של הצבא האמריקני במזרח התיכון – היה אובד מזמן". כאשר ניתן לפטראוס תואר לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון, הנשיאה שירלי טילגמן תיארה את הישגיו בדברי הפתיחה שלה. היא התייחסה לאסטרטגיה החדשה שפיתח בהתמודדת מול גרילה וקרבות במיליציות, והגדירה את מאמציו כמערכה ארוכה להשגת הצלחה ממוקדת אחת אחר הצלחה מקומית נוספת.
ביוגרפיה > ראש ה-CIA

ב-28 באפריל 2011, הנשיא ברק אובמה הודיע כי ימנה את פטראוס לתפקיד ראש סוכנות הביון המרכזית, במקום ליאון פאנטה שימונה למזכיר ההגנה. המועמדות אושרה על ידי הסנאט של ארצות הברית 94–0 ב-30 ביוני 2011. פטראוס הושבע בבית הלבן ב-6 בספטמבר ולאחר מכן הושבע טקסית על ידי סגן הנשיא ג'ו ביידן במטה ה-CIA בלנגלי, וירג'יניה ב-11 באוקטובר 2011. כהונתו של פטראוס ב-CIA עמדה בסימן חותמת תקשורתית נמוכה יותר מזו של קודמו, ליאון פאנטה. פטראוס סירב להעניק ראיונות לתקשורת לכל אורך כהונתו בתפקיד וניהל שיחות עם הקונגרס בישיבות סגורות. הוא גם נבדל מקודמו פאנטה בסגנון הניהול, כפי שנאמר במאמר ב"ניו יורק טיימס" שפורסם ימים ספורים לפני התפטרותו; פאנטה "חיזר אחרי העובדים ולעיתים קרובות לא הטיל ספק בפרטים התפעוליים, [בעוד] פטראוס הוא בוס תובעני שלא מהסס לבקש לבצע מחדש עבודה לא מוגמרת או לדרוש שפצור פרטי פרטים של תוכניות". עקרונות המנהיגות כפי שפטראוס ראה אותם באותה תקופה סוכמה במאמר בן שתים עשרה נקודות שפרסם העיתון ניוזוויק ב-5 בנובמבר 2012.
למרות שפטראוס קיבל הערכה רבה על ידי רוב המשקיפים על עבודתו בראשות ה-CIA, במהלך אוקטובר 2012, כמה מבקרים התייחסו לזמינות המידע המדויק מה-CIA בנוגע למתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי, לוב, שהתחוללה חודש קודם לכן. ב-11 בספטמבר נהרגו ארבעה אמריקאים, כולל הקונסול, ויותר משלושים פונו, רבים מהם אנשי ה-CIA. על פי כתבה בעיתון וול סטריט ג'ורנל, סוכנויות ממשלתיות אחרות התלוננו על כך שהן נותרו "בעיקר בחושך לגבי תפקיד ה-CIA" באירוע, בעוד מזכירת המדינה הילרי קלינטון התקשרה לפטראוס ישירות בליל הפיגוע וביקשה סיוע. למרות ש"מחלקת המדינה האמינה שיש לה הסכם רשמי עם ה-CIA לספק גיבוי לאבטחה" של הקונסוליה, "ל-CIA לא הייתה אותה הבנה עין בעין לגבי אחריותו על האבטחה", נטען בוול סטריט ג'ורנל, כך שלא היה תיאום אבטחה בין הגופים השונים, מה שאפשר את הפיגוע הרצחני.
בנובמבר 2012, התפטר מתפקידו כראש ה-CIA על רקע רומן מחוץ לנישואים עם פאולה ברודוול, מחברת הביוגרפיה שלו, שנתגלה בחקירת ה-FBI. מאוחר יותר התגלה כי עשה שימוש לא-מאושר במידע מסווג, האשמה שאותה פטראוס הכחיש תחילה. ב-2015 העמידה מחלקת המשפטים של ארצות הברית את פטראוס לדין באשמת שימוש לא מאושר שעשה במסמכים מסווגים ומסירתם ביודעין לברודוול, שלא החזיקה בסיווג ביטחוני. עם זאת, התובע הכללי אריק הולדר הפחית את עונשו מפשע לעבירה בדרגת חומרה בינונית, בניגוד להמלצת ה-FBI, ועל כן הוא נידון לשנתיים מאסר על תנאי וקנס בגובה 100,000 דולר. בינואר 2016 החליט מזכיר ההגנה אשטון קרטר כי פטראוס לא ייענש בשל הפרשה, ועל כן לא יורד בדרגתו ויקבל את מלוא ההטבות של פרישתו.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

כיום (2023) פטראוס הוא יועץ בכיר, יו"ר מכון המחקר ושותף בחברת ההשקעות Kohlberg Kravis Roberts, אליה הצטרף ב-2013.
ב-18 בנובמבר 2016, מאמר מאת הגרדיאן ציטט "מקורות דיפלומטיים" שאמרו כי פטראוס הוא מועמד לתפקיד מזכיר המדינה האמריקני בממשל טראמפ. פטראוס אישר את התעניינותו בתפקיד במהלך ראיון ברדיו 4 של ה-BBC, והצהיר כי יסכים לקבל את התפקיד אם יתבקש לכך. פטראוס נפגש עם הנשיא הנבחר דאז דונלד טראמפ במגדל טראמפ ב-28 בנובמבר כדי לתאם עמדות בנושאי חוץ ומדיניות. גם פטראוס וגם טראמפ הביעו דעות חיוביות על הפגישה, כאשר טראמפ כתב בטוויטר והכריז, "רק נפגש עם הגנרל פטראוס - התרשמתי מאוד!" פטראוס הצטרף לרשימה קצרה של מועמדים פוטנציאליים לתפקיד, שכללה בין היתר את מיט רומני ורודי ג'וליאני. היו השערות פומביות שהמועמדות של פטראוס עלולה לפגוע באמינות הציבורית של ממשל טראמפ, אבל הסנאטורים הרפובליקנים ג'ון מקיין ולינדזי גרהאם תמכו בפטראוס, וכינו אותו "בחירה יוצאת דופן". פטראוס קיבל גם תמיכה מהסנאטורית הדמוקרטית דיאן פיינסטיין, מה שהבהיר שדמוקרטים רבים ישמרו על ראש פתוח בנוגע לאישור מינויו. ב-13 בדצמבר 2016, טראמפ בחר רשמית ברקס טילרסון לתפקיד מזכיר המדינה. פטראוס הביע את תודתו על התייחסותו של טראמפ.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו > הנסיגה מאפגניסטן

ב-14 באפריל 2021, הנשיא ג'ו ביידן הודיע כי כל חיילי ארצות הברית באפגניסטן יצאו מהמדינה עד 11 בספטמבר 2021, בניגוד לעצת רבים מהגנרלים הבכירים שלו ודיפלומטים רבים. פטראוס היה מתנגד בולט לאסטרטגיית הנסיגה של ארצות הברית מאפגניסטן, ולהסכמים שנעשו עם הטליבאן לקראתה. בראיון לפוקס ניוז ב-17 באוגוסט 2021, כינה פטראוס את החלטת הנשיא לשעבר דונלד טראמפ לשחרר 5,000 עצורי הטליבאן שהוחזקו על ידי ממשלת אפגניסטן ב-2020 כפגומה והרת אסון, עם השלכות טרגיות. בראיון אחר לוול סטריט ג'ורנל ב-20 באוגוסט 2021, הוא ציין כי ארצות הברית ניהלה משא ומתן עם הטליבאן בציפייה לקבל משהו בתמורה לנסיגה, מה שלדבריו "לא עבד". במהלך ראיון לפוקס ניוז ב-12 במאי 2021, פטראוס דן בהתנגדותו לנסיגת כוחות ארצות הברית באפגניסטן, והצהיר: "אני חושש שעוד נבוא להצטער על ההחלטה הזו". הוא הזהיר מפני ההשפעות הפסיכולוגיות האפשריות על הכוחות האפגניים בעקבות הסרת התמיכה האמריקנית, השחיקה בתחזוקה של חיל האוויר האפגני, והסיכון ל"מלחמת אזרחים אכזרית". מיד עם הנסיגה, הצבא האפגני קרס תחת לחץ הטאליבן, שהשתלט על המדינה. בעקבות הבליץ הצבאי של הטליבאן שהסתיים בכיבוש של בירת המדינה, קאבול, פטראוס שוב הטיל ספק בתכנון הלקוי של נסיגת הכוחות מהאזור וחזר על הסכנות שהעולם יעמוד בפני הקמה מחודשת של אל-קאעידה או המדינה האסלאמית בהינדו כוש. בראיון לעיתון גרמני, פטראוס הצהיר "אני לא מאמין שאף אחת מקבוצות הטרור יהוו איום בטווח הקרוב למולדת ארצות הברית או לבעלות בריתנו בנאט"ו. האיום לטווח ארוך יותר יהיה תלוי ביכולת שלנו לזהות, לשבש, ולהוריד מקלטים [לארגוני טרור] כאלה".
פטראוס הציע שהסגתם של 18,000 קבלנים שתחזקו מטוסים תרם לכניעת כוחות הממשל האפגני הובילה לכך שבסופו של דבר הצבא נותר בלא תמיכה אווירית נגד הטליבאן. בראיון עם העיתונאי בריאן קילמיד פטראוס יעץ להשתמש בכוחות אמריקאים, מל"טים וסיוע אווירי צמוד כדי לאבטח את נמל התעופה של קאבול בזמן שארצות הברית מתקשרת עם הטליבאן כדי למנוע מהם לעכב את תנועתם של אנשים שמנסים להתפנות. במהלך דיון עם פיטר ברגן מ-CNN, פטראוס חזה שהטליבאן ייאבק לממן את ממשלתם החדשה בעקבות נסיגת התמיכה הכספית של ארצות הברית ושל מדינות תורמות אחרות. הוא הציע שההידרדרות כתוצאה בשירותים הבסיסיים ובמשכורות לעובדים אפגנים עלולה בסופו של דבר לאלץ את הטליבאן לשנות את גישתם עם הקהילה הבין-לאומית, אך מוקדם מדי לדעת אם הטליבאן עובר רפורמה. בדיון על הנושא עם לסטר הולט מ-NBC, הוא הביע את אמונתו שפעולות הטליבאן בשטח הראו שהם "אותו הטליבאן הישן", וכי הוא די בטוח שאל-קאעידה והמדינה האסלאמית יוכלו לחזור לאזור שיהווה בעבורם מקלט ומחסה כשהטליבאן בשלטון. הוא הביע ספק שארצות הברית תהיה מעורבת במדינה בזמן שהטליבאן בשלטון, מחוץ לפעולות צבאיות ומודיעיניות להגנה על האינטרסים של ארצות הברית, והציע שאפילו הקמת שגרירות ליחסים דיפלומטיים לא תתרחש "בזמן הקרוב".
ביוגרפיה > לאחר פרישתו > מלחמת חרבות ברזל

עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל ניתח פטראוס את טבח שבעה באוקטובר, והגיע למסקנה שאירע מחדל כפול מצידה של ישראל: הן מבחינה מודיעינית והן מבחינת ההיערכות והכוננות למלחמה. פטראוס ציין כי מטרת ישראל במלחמה, מיטוט שלטון החמאס ברצועת עזה, היא בין המטרות הקשות ביותר שניתן להפקיד בידיים של כל צבא בעולם. הוא התייחס לקשיים של לוחמה בשטח בנוי בין היתר בהתבסס על הניסיון שלו ממלחמת עיראק. הוא הוסיף כי מלבד מיגור חמאס, ישראל צריכה שיהיה לה חזון בנוגע לעתידם של הפלסטינים החיים שם – מי ינהל את הרצועה לאחר פירוק הזרוע הפוליטית של חמאס, מי יפקח החזרת השירותים הבסיסיים, על חלוקת הסיוע, על שיקום התשתיות ההרוסות ועוד – כדי להבטיח שלא יקום שם מחדש ארגון טרור. פטראוס הבהיר שמבחינת ביטחון לאומי ישראל אכן חייבת להשמיד את החמאס עד תום, אחרת הוא יקום מחדש וישוב לסורו.
לקריאה נוספת

Paula Broadwell and Vernon Loeb, All In: The Education of General David Petraeus
אדריאן קנינגהם

אדריאן קנינגהם (נולד בסביבות 1980) הוא מוזיקאי ג'אז אוסטרלי - סקסופוניסט, קלרניתן, חלילן ומלחין בתחום הג'אז מודרני והמיינסטרים. התיישב בניו יורק.
קורות חייו

קנינגהם נחשף מילדותו למוזיקת ג'אז כשהאזין לאוסף התקליטים העשיר של אביו. הוא סיים בהצטיינות לימודי קלרנית ג'אז בקונסרבטוריון למוזיקה בסידני. לאחר מכן עבד כקלרניתן בזירת הג'אז בסידני. הקליט לראשונה ב-2000 כשניגן עם להקת John Morrison & Swing City. ב-2004 הוא הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו Unspoken ויצא לסיורי הופעות עם להקה משלו. בשנים הבאות ניגן, בין היתר, במסגרת ההרכב Galapagos Duck וה- Sydney All Star Big Band יחד עם בן ברנט, אינגריד ג'יימס וכריסטין ריזנר והופיע בפסטיבל הג'אז במונטרה.
אחרי ביקור באמריקה ב-2008 התיישב בניו יורק. ניגן ב-Baby Soda Jazz Band והחל מ-2010 עם מוזיקאים כמו ויקליף גורדון, רנה מרי, בריה סקונברג, ניקי פארוט ובוב מריל ובמסגרת Ken Peplowski Big Band. לפי תום לורד, בשנים 2017-2000 השתתף קנינגהם ב-30 ססיות הקלטה.
דיסקוגרפיה

2014 - Ain’t That Right! The Music of Neal Hefti
Arbors Records, עם ויקליף גורדון, דן נימר, קורקורן הולט, צ'אק רד
Jazz Speak (Arbors) עם טד רוזנטל, ג'ון קלייטון, ג'ף המילטון
2017 Arbors,Adrian Cunningham/Ken Peplowski Duologue
עם ריני רוסנס, מרטין וינד, מט וילסון
2019 - Adrian Cunningham & His Friends Play Lerner & Loewe
עם רנדי ברקר, ויקליף גורדון, פרד הרש, ג'ון קלייטון, ג'ון הברט, אריק מקפרסון
הערות שוליים

↑  Adrian Cunningham: The Professor Swings
↑  Tom Lord The Jazz Discography
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb169057778 (data)  GND: 1029854327  ISNI: 0000 0004 3980 9720  LCCN: no2015040961  MusicBrainz: c2d7e775-1a10-4891-8135-3d599369e112  SUDOC: 178577774  VIAF: 308796384   WorldCat (עם VIAF): 308796384 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אדריאן קנינגהם".
ננסי פלוסי

פלוסי בעת נאום מצב האומה של הנשיא בוש בינואר 2007. הייתה זו הפעם הראשונה בה נאום זה מתרחש לצד אישה המכהנת כיושבת ראש בית הנבחרים.
ננסי פלוסי במצעד הגאווה בסן פרנסיסקו, 2013.
פלוסי מובילה משלחת חברי קונגרס בפגישה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי בירושלים, ינואר 2020
ננסי פטרישיה ד'אלסנדרו פלוסי (באנגלית: Nancy Patricia D'Alesandro Pelosi; נולדה ב-26 במרץ 1940) היא פוליטיקאית אמריקאית וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. כיהנה כיושבת ראש בית הנבחרים בין 2007 ל-2011, ובין 2019 ל-2023.
פלוסי היא נציגת המחוז ה-12 של מדינת קליפורניה, הכולל את רוב העיר והמחוז סן פרנסיסקו, משנת 1987. היא נבחרה להיות המצליפה של המיעוט הדמוקרטי בבית הנבחרים בשנת 2002, ושנה לאחר מכן נבחרה כמנהיגת הנציגות הדמוקרטית בבית, תפקיד בו החזיקה במשך כשני עשורים. פעמיים במהלך הנהגתה, בשנים 2007–2011 ובשנים 2019–2023, כאשר השיגה מפלגתה רוב בבית, כיהנה פלוסי כיושבת ראש בית הנבחרים. בכל התפקידים האלה הייתה פלוסי האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
במאי 2024, קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ג'ו ביידן.
ביוגרפיה

פלוסי נולדה בבולטימור שבמרילנד, כבת הצעירה למשפחה בת שישה ילדים ממוצא איטלקי. אביה, תומאס ד'אלסנדרו ג'וניור, היה חבר קונגרס וראש עיריית בולטימור. היא למדה בתיכון קתולי לבנות ואחר כך למדה בקולג' טריניטי שבוושינגטון הבירה, שם פגשה את פול פלוסי, אשר לו נישאה בהמשך. לאחר נישואיהם הם עברו לסן פרנסיסקו, עירו של בעלה.
לאחר שילדיה גדלו, החלה פלוסי בקריירה הפוליטית שלה, ונבחרה ליושבת ראש המפלגה בצפון קליפורניה. ב-1987 נבחרה לראשונה לקונגרס בבחירות מיוחדות בשל פטירתה של חברת הקונגרס הקודמת, סאלה ברטון, מסרטן, וניצחה ברוב קטן מועמד עצמאי שמאלני. מחוז הבחירה שלה כולל את רובה של סן פרנסיסקו, ונחשב לאחד המחוזות הליברליים ביותר בארצות הברית. מאז 1988 היא נבחרה בו מחדש ברציפות ללא תחרות ממשית.
קריירה פוליטית > בית הנבחרים

בקונגרס כיהנה פלוסי בוועדת ההקצבות ובוועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית (שם אף הייתה הדמוקרטית הבכירה למשך שנתיים). ב-2001, נבחרה למצליפת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים. אחרי הכישלון בבחירות ב-2002 פרש מתפקידו מנהיג המיעוט הדמוקרטי בבית הנבחרים, דיק גפהארדט. פלוסי התמודדה על התפקיד מול הרולד פורד, חבר קונגרס אפרו-אמריקני מטנסי וניצחה ברוב גדול. בכך הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש אחת המפלגות בקונגרס. בעקבות המהפך הדמוקרטי בבית הנבחרים בבחירות של 2006, נבחרה פלוסי פה אחד על ידי חברי בית הנבחרים הדמוקרטיים ליושבת ראש הבית, והיא הייתה האישה הראשונה בתפקיד.
קריירה פוליטית > לאחר סיום תפקידה כיושבת ראש בית הנבחרים

במהלך מלחמת חרבות ברזל, לאחר הפגיעה בעובדי המטבח המרכזי העולמי באפריל 2024, חתמה יחד עם עוד כ-40 מחברי מפלגתה על מכתב הקורא לנשיא ביידן ולמזכיר המדינה בלינקן לעצור אספקת נשק התקפי לישראל, ולהטיל תנאים על משלוחי נשק עתידיים, עד לסיום חקירת התקרית.
עמדותיה

פלוסי נחשבת כשייכת לאגף השמאלי-ליברלי במפלגתה.
פלוסי הייתה פעילה בנושאי בריאות, חולי איידס, ונכים. היא התנגדה לכל ניסיון להטיל הגבלות על הפלות. מאז המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989 הייתה פעילה בנושא הפרת זכויות האדם בסין ותמכה בתנועות לדמוקרטיזציה בסין ולשחרור טיבט.
פלוסי הצביעה נגד היציאה למלחמת המפרץ, וגם נגד היציאה למלחמת עיראק. היא הצביעה בעד חוק הפטריוט, אולם לאחר מכן הייתה ביקורתית כלפיו. בשלוש הצבעות אלה היא הצביעה עם רוב של כשני שלישים מחברי המפלגה בבית הנבחרים. היא נחשבת לתומכת ישראל, ביקרה כחברת קונגרס בישראל, ונאמה בכינוסים של איפא"ק.
חיים אישיים

פלוסי נשואה לפול פלוסי, איש עסקים מתחום הנדל"ן. לבני הזוג חמישה ילדים. בנוסף לאביה, גם אחיה כיהן כראש עיריית בולטימור. גיסה (אחי בעלה) היה חבר מועצת העירייה בסן פרנסיסקו, ובתה, אלכסנדרה, היא עיתונאית, שבין השאר ליוותה את ג'ורג' ווקר בוש במסע הבחירות שלו בשנת 2000, וצילמה סרט תיעודי בשם "מסעותיי עם ג'ורג'".
ב-28 באוקטובר 2022, כשבועיים לפני בחירות האמצע, נכנס פורץ לביתה בסן פרנסיסקו בעת בו שהתה בוושינגטון וצעק 'איפה ננסי?', הפורץ תקף את בעלה, פול פלוסי וגרם לו חבלות קשות בכל חלקי גופו. התוקף נעצר בהמשך על ידי המשטרה.
לקריאה נוספת

Ronald M. Peters, Speaker Nancy Pelosi and the New American Politics, Oxford University Press, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  David Espo,‏ Pelosi Says She Would Drain GOP 'Swamp'‎, באתר עיתון הוושינגטון פוסט, 6 באוקטובר 2006
↑  Hassan M. Fattah,‏ Pelosi’s Delegation Presses Syrian Leader on Militants, באתר עיתון הניו יורק טיימס, 5 באפריל 2007
↑  עמירם ברקת ויואב שטרן, הארץ‏, ננסי פלוסי בישראל: אגיע לסוריה, באתר וואלה, 1 באפריל 2007
↑  סוכנויות הידיעות, פלוסי לאסד: ישראל מוכנה למשא ומתן לשלום, באתר ynet, 4 באפריל 2007
↑  Nancy Pelosi steeled White House for health push באתר Politico ‏ 20-03-10
↑  Oster, Marcy (21 בינואר 2020). "Nancy Pelosi leads congressional delegation to Poland and Israel". JTA. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nancy Pelosi: The 100 Most Influential People of 2020, Time
↑  סערת נאום מצב האומה: טראמפ סירב ללחוץ יד לפלוסי, נבדק ב-2021-12-01
↑  ביקור יושבת-ראש בית הנבחרים של ארה"ב ננסי פלוסי בכנסת, באתר main.knesset.gov.il, ‏16 בפברואר 2022
↑   אבי שרף, 700 אלף עקבו אחר המטוס של פלוסי בדרך לטייוואן והקריסו את השרתים, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2022
↑  עמית ולדמן אסף רוזנצוייג, ‏מטוסה של פלוסי נחת בטייוואן: בסין מאיימים ומקדמים כוחות גדולים לעבר האי, באתר ‏מאקו‏, 2 באוגוסט 2022
↑  Lauren Irwin, The Hill, The Hill, ‏6 באפריל 2024
↑  פרץ לבית ושאל "איפה ננסי?": בעלה של יו"ר בית הנבחרים הותקף בפטיש, באתר ynet, 28 באוקטובר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333137305171  PLWABN: 9810680285805606  GND: 134187229  ISNI: 0000 0001 1449 9744  LCCN: n2004036550  NKC: js20061110022  NLK: KAC200904004  NTA: 321242750  SNAC: w6hq401p  SUDOC: 12820124X  US Congress: P000197  VIAF: 84256004   WorldCat (עם VIAF): 84256004
כתבן

| --- | --- |


תוכנת הכתבן ב-Windows 10
 מפתח:  מיקרוסופט
 מחזור חיים:  24 באוגוסט 1995 – 1 באוקטובר 2024 (29 שנים) 
 מערכת הפעלה:  Windows 95 ואילך
 סוג רישיון:  קנייני
 קטגוריה:  עורך טקסט, מעבד תמלילים
כתבן (באנגלית: WordPad) הוא מעבד התמלילים הבסיסי שנכלל כמעט בכל הגרסאות של Microsoft Windows מ-Windows 95 ואילך. הכתבן, שהחליף את התמלילן ששווק עם Windows 1.0 – Windows 3.0, נחשב למתקדם יותר מפנקס הרשימות, ולפשוט יותר מ-Microsoft Word וממעבד התמלילים של חבילת Microsoft Works.