stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים גולדברג (כדורגלן)
הערות שוליים

↑  דוד הנס, ירון החזיר לישראל את מדליית-הזהבי, מעריב, 10 בספטמבר 1984
↑  הכדורגלן המהיר - חיים גולדברג, מעריב, 15 בדצמבר 1985
↑  אלי קמיר, חיים גולדברג נגד אבי כהן, מעריב, 5 בדצמבר 1988
↑  בן כספית ומאיר ריפמן, גולדברג בחולון לצמיתות, מעריב, 6 בדצמבר 1988
↑  תפסו אמריקה, מעריב, 10 במאי 1990
↑  מאיר ריפמן, במכבי פ"ת הולכים על "משהו גדול", מעריב, 25 ביולי 1985
ח'ירבת כרמה

| --- | --- |
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  חברון
 גובה:  698 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,386 (2007)
 קואורדינטות:  31°27′08″N 35°01′32″E﻿ / ﻿31.452138888889°N 35.025416666667°E﻿ / 31.452138888889; 35.025416666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הר חברון מוגדלת) ח'ירבת כרמה(למפת הר חברון רגילה) ח'ירבת כרמה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'ירבת כרמה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'ירבת כרמה  הרשות הפלסטינית tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ח'ירבת כרמה (בערבית: كرمة) הוא כפר פלסטיני, הממוקם כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית לחברון. הכפר ממוקם בנפת חברון שבחלק הדרומי של יהודה ושומרון.
היסטוריה

ב-1883 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מצאה עקבות של שרידים, מה שהם כינו "Traces of ruins".
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בכפר הייתה אוכלוסייה של 1,386 אנשים בשנת 2007.
לקריאה נוספת

מפת IAA של מערב יהודה ושומרון
כפר כרמה (גיליון עובדות)
כפר כרמה (פרופיל), ARIJ
סדר העדיפויות והצרכים לפיתוח בכפר קארמה המבוססת על הערכת הקהילה והרשויות המקומיות, ARI
הערות שוליים

↑  C. R. (Claude Reignier) Conder, Horatio Herbert Kitchener Kitchener, Edward Henry Palmer, Walter Besant, The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology, London : Committee of the Palestine exploration fund, 1881-1883
↑  Palestinian Central Bureau of Statistics, web.archive.org
| דגל הרשות הפלסטיניתיישובי נפת חברון |
| --- | --- | --- |
| ערים | חברון • דורא • חלחול • יטא • דאהרייה |  |
| מועצות מקומיות | בני נעים • בית עווא • בית אולא • בית אומר • דיר סאמת • אידנא • ח'אראס • נובא • סעיר • א-סמוע • צוריף • תרקומיא • תפוח |  |
| כפרים | אום אל-ח'יר • אל-בקעה • בית עמרה • בית ענון • בית כאחיל • בית א-רוש אל-פוקא • אל-בורג' • דיר אל-עסל אל-פוקא • א-דווארה • חדב אל-פוואר • אל-חילה • חוריז • אמריש • ג'בעה • ח'ירבת כרמה • אל-כרמל • ח'אלת אל-מאיה • חֻ'רסא • אל-כום • ח'ירבת סאפא • ח'רבת זנוטה • ח'ירבת א-סימיא • מג'ד • קַלְקַס • קילה • רמאדין • א-ריחייא • א-שויוח' • שיוח' אל-ערוב • א-סורה • א-טבקה • אל-עודייסה • זיף • ראבוד • קורייסה |  |
| מחנות פליטים | אל-ערוב • אל-פוואר |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584323505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'וזף לנסון

| --- | --- |
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  חקלאי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 במאי 1989) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ז'וזף לנסון
 
לוח הנצחה ביד ושם לחסיד אומות העולם מצרפת ז'וזף לנסון
חסידת אומות העולם תרז נורי (מימין) עם שתי ניצולות השואה שולה לינדמן ומרים מנוילוביץ בכפרה בצרפת
ז'וזף לנסון (בצרפתית: Joseph Lançon) ‏ (1900 (?) – 1944), היה חסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
פעילותו בתקופת השואה

לנסון היה קתולי, אלמן, שחי עם ילדיו בחווה בוייז'י-פונסנה, כפר קטן בהרי האלפים הצרפתיים, מאות מטרים מגבול שווייץ. במהלך הכיבוש הגרמני הבריח לנסון מאות פליטים אל מעבר לנחל ארמנס שעל גבול צרפת-שווייץ, אל שווייץ, וזאת על פי בקשתו של האב ז'אן ז'וזף רוזה, שהיה הכומר בכפר. ללנסון סייעו אחרים, בהם בתו הגדולה תרז (Thérèse Lançon-Neury).
פעילותו בתקופת השואה > עדות על פעילותו

מעדותה של טוני ארמן, ניצולת שואה:
האיש תכנן להעביר אותנו ביום שלמחרת. הוא היה אלמן עם חמישה ילדים, מנערה ועד ילד קטן. שמו היה ז'וזף לנסון. הוא אמר לנו לישון, ועלינו לעליית הגג. לא ישנתי. נשארתי בבגדים. זה היה בחודש דצמבר [1942]. בכלל לא היה חם, וגם לא היו לי בגדים בשביל הלילה. היה ברור לי שעלי לקחת כמה שפחות, כדי שיהיה לי יותר קל ללכת. ידעתי שאצטרך ללכת הרבה ביום שלמחרת, כשבתי התינוקת  על היד. את העגלה הייתי צריכה להשאיר בצרפת.
בבוקר, 7 בדצמבר 1942, הלכתי עם לנסון עד קרוב לגבול. "מצטער מאד", הוא אמר, "אני לא יכול להעביר אותך. 'שמח' בגבול. כל עשרה מטר יש גרמנים עם סוסים. אי אפשר לעבור. זה מסוכן." ובכל זאת, לא יכולתי לנסוע בחזרה לליון. שרפתי שם את כל הגשרים. לא הייתה לי ברירה אחרת.
הבת הגדולה, תרז, ביקשה מאביה רשות להעביר אותנו בכל זאת. היא העמיסה על הגב סל עם סכין גדול, המשמש לחיתוך כרוב. יצאתי עם בתי והעגלה, והעמדנו פנים שאנחנו יוצאים לעבוד בשדה. תרז הייתה אמורה להביא אותי ממש עד הגבול. הלכנו לאורך הכפר וייז'י, וכאשר תרז הייתה שומעת קולות של סוסים, היינו נכנסות לחדרי כניסה של בתים, כדי שהחיילים לא יראו אותנו.
כך עברנו על-פני הכפר והגענו לאיש שהיה אמור להראות לי איפה בדיוק נמצא החור בגדר התיל שעברה לאורך קטע זה של הגבול. ממש מעבר לגדר היה הנחל. חיכינו עד החשיכה. באחת עשרה בלילה הוא אמר לי לפתע: "תסתכלי. שם עובר ז'נדרם צרפתי. עלינו לחכות עד שהוא יעבור, ואז – יש חור בגדר התיל. שם את צריכה לעבור."
סמוך לחצות עברתי.
תפיסתו של לנסון ורציחתו

לנסון ביצע את מעשי ההצלה מתוך אלטרואיזם ולא ביקש לקבל תמורה. ב-1943 נתפס לנסון אך שוחרר ומאז חי במסתור. ב-10 בפברואר 1944, בעקבות הלשנה, נעצר לנסון שוב על ידי הגסטפו, עם שותפים נוספים לרשת ההברחה, בהם ז'אן רוזה. העצורים הועברו למעצר באנמס (אנ'). במרס הועברו למחנה הריכוז קומפיין ובאפריל הועברו לאושוויץ. בינואר 1945 הועברו לגרוס-רוזן ובפברואר - לדורה-מיטלבאו. באפריל הועברו לברגן-בלזן, שם נספה לנסון, ככל הנראה, ימים מעטים לפני שהגיעו למקום כוחות הצבא הבריטי ושחררו את אסירי המחנה. גם רוזה נספה בימים אלה, ככל הנראה.
הנצחתו

ב-1989 הכיר יד ושם בלנסון ובבתו, תרז נורי, בתור חסידי אומות העולם. ביולי 2011 קיבלה תרז נורי את אות לגיון הכבוד הצרפתי. תרז נורי מתה בינואר 2014.
בכפר וייז'י-פונסנה קרוי גן ילדים על שם לנסון.
הערות שוליים

↑  Veigy : Thérèse Neury, Juste de France, est décédée (ידיעה על מותה של תרז נורי). (בצרפתית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זאת מלחמה

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  ג'וזף מק'גינטי ניקול 
 הופק בידי:  סיימון קינברג ג'יימס לאסיטר רוברט סימונד ויל סמית'
 תסריט:  טימוטי דאולינג, סיימון קינברג 
 עריכה:  ניקולס דה-תות' ג'סי דרייבוש
 שחקנים ראשיים:  ריס וית'רספון כריס פיין טום הארדי צ'לסי הנדלר טיל שווייגר
 מוזיקה:  כריסטוף בק 
 צילום:  ראסל קרפנטר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  וונדרלנד פילם רוברט סיימון הפקות
 חברה מפיצה:  פוקס המאה העשרים
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 2012
 משך הקרנה:  97 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט פעולה, סרט ריגול 
 תקציב:  $65,000,000
 הכנסות:  $156,491,279
 הכנסות באתר מוג'ו:   thismeanwar
 www.thismeanswarmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
זאת מלחמה (באנגלית: This Means War) הוא סרט ריגול אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית שבוימה על ידי הבמאי מקג'י. בסרט מככבים ריס וית'רספון, כריס פיין וטום הארדי בעלילה אשר במרכזה שני סוכני CIA הנאבקים ביניהם על אהבה של אישה אחת.
עלילה

שני סוכני CIA, פ.ד.ר פוסטר (כריס פיין), חתיך האוחז עצמו כמומחה בנשים, וחברו הטוב טאק האנסן (טום הארדי), גרוש עם ילד שמזה זמן רב לא יצא לדייטים, משרתים יחד בסוכנות CIA ופועלים לסיכול מזימתו של היינריך הגרמני. ניסיונם לעצור אותו במסיבה יוקרתית, מוביל להרג אחיו של היינריך, בלאגן והרס רכוש, והבטחה לנקמה.
המפעילה שלהם מודיעה להם שהיא אוסרת להם לצאת לפעילות שטח, ולפיכך השניים נאלצים להעסיק את עצמם באמצעים שונים.
לאחר שרואה פרסומת לאתר היכרויות מחליט טאק להכניס את שמו לאתר כזה. לורה סקוט, (ריס וית'רספון), מנהלת מכון לבדיקת מוצרים מגלה את שמו של טאק. השניים יוצאים לדייט, וזה האחרון מתאהב בה במהרה. פ.ד.ר ששהה באזור הדייט כדי שיוכל לסייע לחברו למקרה ויתקע, פוגש את סקוט בחנות וידאו, ללא ידיעה כי היא בת זוגו לדייט של טאק. הוא מנסה להזמין אותה לדייט, אך היא מסרבת. פ.ד.ר לא מתייאש, והוא מגיע למקום עבודתה ומפעיל עליה לחץ שתצא איתו לדייט. המהלך עוזר והיא מסכימה בלית ברירה.
בסופו של דבר מגלים שני החברים כי הם יוצאים עם אותה אישה. הם מבטיחים אחד לשני כי העובדה לא תשפיע על החברות ביניהם, אך בד בבד עוקב כל אחד אחרי לורה ויחסיה עם חברו בכל האמצעים הטכנולוגיים שעומדים לרשותם כסוכני CIA, מה שגורם בהמשך לסכסוך רציני בין החברים הטובים.
בסופו של דבר, מודיעה לורה כי היא בוחרת בפ.ד.ר, טאק חוזר אל גרושתו ובנו והחברות בין השניים חוזרת לתיקנה.
לבסוף מתגלה שפ.ד.ר הציע נישואים ללורן וסיפר לטאק שלפני הרבה מאוד זמן הוא שכב עם אשתו עוד לפני שהוא הכיר אותה.
ביקורת

הסרט קיבל ברובו ביקורות שליליות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 26%, בהתבסס על 184 סקירות. על הסרט נכתב, "שיא שפל בקריירה לכל אחד משלושת השחקנים, זאת מלחמה ערוך בצורה מגושמת, לא רומנטי ולא מצחיק".
במדור הביקורות של ynet קיבל הסרט ציון של 1.5 מתוך 5.
הערות שוליים

↑  ארז דבורה, "זאת מלחמה": משולש נטול זווית, באתר ynet, 28 בפברואר 2012
הר סנט-אילר

| --- | --- |
הר סנט-אילר (פסגות דיאפ ורוקי) כפי שנשקף מהעיירה אוטרברן פארק
הר סנט-אילר (פסגות דיאפ ורוקי) כפי שנשקף מהעיירה אוטרברן פארק
 מידע כללי
 סוג הר:  מחדר
 גובה:  414
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  קוויבק, קנדה
 רכס הרים:  הרי מונטרז'יאן
 קואורדינטות:  45°33′8″N 73°9′3″W﻿ / ﻿45.55222°N 73.15083°W﻿ / 45.55222; -73.15083
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי סנט-אילר(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי סנט-אילר(למפת קוויבק רגילה) קוויבק סיטי מונטריאול סאגנה ואל-ד'ור גאספה אונטריו ארה"ב נ.ס. אד. בר. ניופאונדלנד ולברדור  ים לברדור נונאווט מפרץ סנט לורנס  מפרץ הדסון סנט-אילר(למפת קוויבק מוגדלת) קוויבק סיטי מונטריאול סאגנה ואל-ד'ור גאספה אונטריו ארה"ב נ.ס. אד. בר. ניופאונדלנד ולברדור  ים לברדור נונאווט מפרץ סנט לורנס  מפרץ הדסון סנט-אילר
 
הר סנט-אילר (בצרפתית: Mont Saint-Hilaire) הוא הר מבודד שגובהו 414 מטרים באזור מונטרז'י (Montérégie) שבדרום הפרובינציה של קוויבק שבקנדה. ההר נמצא כ-30 קילומטרים מזרחית למונטריאול, והנהר רישלייה (Richelieu) זורם צמוד אליו ממזרח. ההר הוא אחד משרשרת הרי מונטרז'יאן (Monteregian). סביב ההר שוכנות העיירות מון-סנט-אילר (Mont-Saint-Hilaire) וסן-ז'אן-בטיסט (Saint-Jean-Baptiste). עיירות סמוכות נוספות כוללות את אוטרברן פארק (Otterburn Park), בלואיל (Beloeil) ומקמסטרוויל (McMasterville).
האזור המקיף את ההר הוא שמורה ביוספרית, כשריד האחרון של היערות הקדמוניים של עמק סנט לורנס. רוב ההר הוא כיום רכושה של אוניברסיטת מקגיל, כ"שמורת הטבע גולט" (Gault Natural Reserve). האוניברסיטה פתחה את חציו המערבי של ההר למבקרים בתשלום עבור מסלולי הליכה ומסלולים של סקי למרחקים, תחת הכינוי "Milieu Naturel" (אזור טבעי). חציו המזרחי של ההר, או "Milieu de Conservation" (אזור השימור), אינו פתוח לקהל הרחב.
הר סנט-אילר מהווה משכן למגוון רחב של פאונה ופלורה, וכן מקור למספר מינרלים נדירים, כולל כאלו שהם ייחודים לאזור זה. עד שלהי המאה ה-19 האמינו כי ההר הוא הגבוה ביותר בקוויבק. גרם לכך חוסר הידע על הרים אחרים בקוויבק, מרוחקים יותר, וכן העובדה שההר בולט יחסית למישור שסביבו (בכ-400 מטרים). למעשה, גובהו של ההר (414 מטרים מעל לפני הים) רחוק מלהיות ההר הגבוה ביותר (כבוד זה מגיע להר ד'איברוויל (Mont D'Iberville) או, בשמו הידוע יותר, הר קובוויק (Caubvick) על הגבול עם לברדור שגובהו 1,367 מטרים).
בהר סנט-אילר מצוי מגוון רב של מינרלים, כולל כאלו שהתגלו לראשונה על ההר. את המינרלים כורים במחצבה המצויה בצדו הצפון-מזרחי של ההר. בנוסף לכך, הקרקע אידיאלית לגידול עצי תפוח ומטעי התפוחים של ההר מושכים אליהם עשרות אלפי מבקרים מדי שנה.
גאוגרפיה

גובה ההר 414 מטרים מעל לפני הים, או 400 מטרים מעל לרמה המקיפה אותו. להר יש כמה פסגות, המקיפות אגם מרכזי, אגם הרטל (Lac Hertel).
רובן של הפסגות המוכרות נמצאות בחלקו המערבי של ההר (הפתוח לציבור). הפסגות הן "פן דה סוקר" (Pain de Sucre – "לחם הסוכר"), שגובהה 414 מטרים, "סנרייז" (Sunrise – "זריחה"), 405 מטרים, "רוקי" (Rocky – "סלעי"), 403 מטרים ו"סומֶה דייפ" (Sommet Dieppe – "פסגת דייפ"), 371 מטרים, וכן "ברנט היל" (Burnt Hill – "ההר השרוף").
על הפסגות בחלקו המזרחי של ההר, הסגור לקהל, יש מעט מידע, עד כדי כך שהמפות הרשמיות ביותר אינן מציינות את הפסגות בכלל. ידועים שמות מועטים של פסגות, כגון "איסט היל" (East Hill – "ההר המזרחי") ו"לייק היל" (Lake Hill – "הר האגם"). גובה פסגות אלו נע בין 277 ל-392 מטרים.
גאוגרפיה > צוקים

המאפיין הידוע ביותר של ההר הם הצוקים, הידועים בשם הקיבוצי "צוקי דיאפ" (falaise Dieppe או falaise de Dieppe). הצוקים הם חלק מפסגת דיאפ וגובהם כמעט 175 מטרים. כמה מהתצורות הבולטות ביותר של הצוקים כוללות את "המגדל האדום" (Tour rouge) שגובהו 60 מטרים, כמו גם שני לוחות, "הלוח השחור" (Dalle noire) ו"הלוח הירוק" (Dalle Verte), המתנשאים בזווית של 75 מעלות.
המערכת האקולוגית הייחודית של הצוקים כוללת חזזיות, כמו גם עצי ארז, שחלקם בני חמש מאות שנים. בצוקים מקננת גם אוכלוסייה של בז נודד. עם זאת, פעילות של מטפסים הוכחה כהרסנית למערכת האקולוגית, בנוסף להיותה מסוכנת למטפסים עצמם. צלב לבן על הצוק מנציח את מותו של נער צופה שנהרג במקום ב-1941.
גאוגרפיה > אגם הרטל

במרכז ההר שוכן אגם הרטל (Lac Hertel), אגם שנוצר בשקע שמקורו בפעולת קרחונים במרכזם של הפסגות השונות. הוא מכסה שטח של 0.3 קילומטרים רבועים, ועומקו המקסימלי 9 מטרים. הוא ניזון משלושה פלגי איתן, ופלג רביעי מנקז את מי האגם אל נהר הרישלייה (Richelieu). האגם משמש כמאגר מי שתייה משני לאזור, ולפיכך אסורים בו שחייה, דיג והשטת סירות.
מיקומו של אגם הרטל בלב ההר הוביל להעלאת השערות שהר סנט-אילר הוא קלדרה געשית, אך בפועל אין ספק שהאגם הוא תוצאה של שחיקה קרחונית, ובשום אופן אינו לוע הר געש קדום.
גאולוגיה

הר סנט-אילר הוא אחד מהרי מונטרז'יאן, קבוצה של שרידי סחיפה שנותרו מהרי געש, המשתרעת לרוחב דרום קוויבק. הרים אלה בנויים משלושה מחדרים נבדלים שנוצרו בתור הקרטיקון לפני 133 עד 120 מיליון שנים.
הר סנט-אילר נוצר, כשאר הרי מונטרז'יאן, כאשר הלוח הצפון-אמריקאי החליק מעל לנקודה החמה הקרויה "הנקודה החמה של ניו אינגלנד". בתקופה זו התרחשה התכה של הסלעים ויצירת מחדרים פלוטוניים מתחת לפני השטח. בעוד שכמה מהרי מונטרז'יאן נוצרו מהתפרצות געשית על פני השטח, אין כל סימן בהר סנט-אילר להתפרצויות כאלה. סחיפה מאוחרת של סלעי המשקע הרכים יותר חשפה את הסלעים העמידים של הר סנט-אילר.
גאולוגיה > עושר מינרלוגי

הר סנט-אילר הוא אתר מינרלים מפורסם בשל המספר והמגוון הגדול של מינרלים נדירים ואקזוטיים המצויים בו. אניט (Annite ביוטיט עשיר בברזל) מהר סנט-אילר הוא בין העשירים ביותר בברזל שנמצאו בטבע. בסלעי הגברו, הביוטיט עשיר פחות בברזל, מכיל פחות מנגן, אך עשיר בטיטניום. פלוגופיט מצוי כגבישים מותמרים קטנים בשיש, קסנוליתים בתוך הסיאניט. סידרופיליט, מינרל נדיר יחסית, מופיע כגבישים גדולים בדייקים אלביטיטים (סלע עשיר באלביט) שעבר מטאסומטיזם.
מחלקה נוספת של מחדרים, בנוסף לגברו, כולל סיאניט נפליני, דיוריט ומונוזוניט. המחדר השלישי מצוי בחלק המזרחי והוא בעיקר סיאניט נפליני וסלעים פורפיריים פאראלקליניים (כלומר, שתכולת האלומיניום בהם נמוכה מסך תחמוצת הנתרן ותחמוצת האשלגן). המעניינים ביותר מבחינת מינרלוגית במחדר זה הם הפגמטיטים האגפאיטיים (עשירים באלקלים, עניים באלומיניום וצורן), הברקציות המחדריות, וההורנפלס שנלקחו מקירות סלע המשקע שעבר מטאסומטיזם. 366 סוגי מינרלים שונים נמצאו בהר סנט-אילר, 50 מהם נתגלו לראשונה כאן.
אקולוגיה

כשריד האחרון של יערות השפלה של מפרץ סנט לורנס, הוכרז האזור ב-1978 כשמורה ביוספרית, וב-1960 הכריזה עליו ממשלת קנדה כ"מקלט לציפורים נודדות" (Migratory Bird Sanctuary). באזור גדלים 21 סוגי צמחים המוגדרים על פי חוק המינים בסכנה (Species at Risk Act) במצב שימור של "בסכנה" (at risk) ושניים המוגדרים במצב שימור של "בסכנת הכחדה".
היסטוריה

ההר, ובייחוד, פסגת "פן דה סוקר" היה מוכר היטב לאינדיאנים משבט אלגונקווין שהשתמשו בו כנקודת ציון בעת שסקרו את עמק הנהר רישלייה שמתחתיו. האירופאי הראשון שחקר את האזור היה סמואל דה שמפלן, שחקר את הנהר רישלייה בשני מסעות מחקר ב-1603 וב-1609. את ההר גילה דה שמפלן במסעו השני.
היסטוריה > פיתוח האזור

ההתיישבות סביב ההר החלה ב-1694 כאשר ז'אן-בטיסט הרטל דה רוביל (Jean-Baptiste Hertel de Rouville) קיבל סיניוריה (נחלה סמי-פיאודלית) שכללה את ההר. לאט לאט התפתח כפר על מדרונות ההר, בסמוך לפלג המנקז את אגם הרטל.השילוב בין יערות עצי האדר מהם הפיקו סירופ מייפל, המטעים על מדרונות ההר, והפלג הזורם מאגם הרטל (שאיפשר הקמת טחנות מים) הביא לשגשוג הכפר במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
במאה ה-19 הפך ההר ליעד תיירותי, בייחוד לאחר שתומס אדמונד קמפבל (Tomas Edmond Campbell) רכש את הסיניוריה מהרטל דה רוביל ב-1844. בית הקפה "קפה קמפבל" (Campbell Café) נוסד ב-1851, וב-1874 נבנה בית מלון בן 150 חדרים, מלון אירוקוואה (Iroquois). פיחות בערכו התיירותי של ההר חל כאשר פיתוח "הקנטונים של המזרח" (Cantons de l'Est) בגבול עם ארצות הברית הקלו על הגישה לצפון הרי האפלצ'ים.
היסטוריה > שמורת גולט

בני משפחת קמפבל מכרו את ההר ב-1913 לאנדרו המילטון גולט (Andrew Hamilton Gault). אמנם גולט דאג לפיתוח האזור, אך הוא עמד על כך שהטבע הפראי של הר סנט-אילר, מקום בו תכנן לבנות בית אחוזה כאשר יפרוש לגמלאות, יישמר. בניית בית האחוזה החלה ב-1957, אבל גולט התגורר בו שלושה שבועות בלבד לפני שמת. הוא הוריש את הרכוש לאוניברסיטת מקגיל, וזו הפכה אותו לשמורת גולט.
ערכי הטבע של ההר הובילו להכרזתו כמקלט לעופות נודדים ב-1960. ב-1970 חולק ההר בין אזור השימור, הסגור לקהל, ואזור הפתוח לציבור, שהפך ל-"Centre de Conservation de la Nature" (מרכז לשימור הטבע) ב-1972. ב-1978 הוכרז ההר כשמורה הביוספרית העולמית הראשונה של קנדה עקב היותו בין השרידים האחרונים של היערות הקדומים של עמק הנהר סנט לורנס.
אף על פי שעל פי המסמכים הראשוניים אמורה הייתה השמורה הביוספרית לכלול שטחים נרחבים המקיפים את ההר, נראה כי כיום, ההגדרה בפועל של השמורה הביוספרית מקבילה לזו של שמורת גולט.
שמותיו של הר סנט-אילר

ההר היה ידוע לילידים כ"ויגוומאדנסיס" (הר בצורת ויגוום). כאשר סמואל דה שמפלן גילה את ההר הוא קרא לו "מון פור" (Mont Fort "הר חזק", השוו עם מונפור)
הקמת העיר והקהילה של שמבלה (Chambly) מדרום להר הובילה לכך ש בשלהי המאה ה-17 ההר היה קרוי זמנית "הר שמבלה" (Mont Chambly) (אף על פי שבאנגלית שם זה התמיד עד לפחות 1830). לאחר 1697, נתכנה ההר "הר רוביל" ("Mont Rouville"), על שם הסיניוריה של משפחת הרטל דה רוביל.
כשמשפחת קמפבל החליפה את משפחת הרטל דה רוביל, הוחלף שם ההר ל"הר בלואיל" ("Mont Beloeil") על שם העיירה הקרובה, בלואיל, מצדו השני של נהר הרישלייה. אך בסופו של דבר השם הר סנט-אילר, על שם הקהילה שהוקמה למרגלות ההר, הפך להיות הנפוץ ביותר עם תחילת המאה ה-20.
עם זאת הוויכוחים שבין תושבי העיירות בלואיל ומון סנט-אילר, שתיהן בשכנות להר לגבי שמו המדויק של ההר (בין הר בלואיל להר סנט-אילר) נמשכו עמוק לתוך המאה ה-20, כשעיתוני העיירה בלואיל מנסים להחיות את הוויכוח עוד בשנת 1986.
הר סנט-אילר בתרבות

הר סנט-אילר שיחק תמיד תפקיד חשוב בתרבות של האזור הסמוך בשל דמותו השוממה. זהו סמל אזורי חשוב, שצלליתו מופיעה בסמלי ערים ועיירות רבים באזור, כדוגמת בלואיל, מון-סנט-אילר, מקמסטרוויל, ואוטרבורן פארק.
הר סנט-אילר בתרבות > באמנות

כמה אמנים ציירו את הר סנט-אילר במהלך השנים. הראשון שבהם היה הצייר האנגלי ג'ון באינברידג' (John Bainbrigge), שצייר בהיותו מוצב כחייל באזור, שלושה ציורים בצבעי מים, סביב 1838. כמה עשרות שנים אחר כך הופיע ההר בציור של הצייר הקנדי ממוצא הולנדי, קורנליוס קריגהוף (Cornelius Krieghoff).
עם זאת, האמנים המפורסמים הקשורים להר הם שלושה שנולדו או שהתגוררו במון-סנט-אילר בסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20. אוזיאס לדוק (Ozias Leduc), שבנולד במון-סנט-אילר ב-1864, תלמידו, פול-אמיל בורדואה (Paul-Émile Borduas), יליד 1905, שגם הוא נולד במון-סנט-אילר, ולבסוף ג'ורדי בונט (Jordi Bonet) שלאחר שהיגר לקוויבק מברצלונה שבקטלוניה התיישב במון-סנט-אילר ב-1969. לדוק ידוע במיוחד בשל הדרך בה הציג את ההר בכמה ציורים דוגמת "L'Heure Mauve" (השעה הסגולה), ו-"Neige Dorée" (שלג מוזהב), אבל ההר נתן השראה לעבודה של בורדואה, כדוגמת העבודות "Le Trou des Fées" (מערת הפיות), ו- "Synthèse d'un paysage de Mont-Saint-Hilaire" (סינתזה של הנוף של הר סנט-אילר), ובונט, שכלל צללית של ההר בכמה מעבודותיו.
הר סנט-אילר בתרבות > בדת

יש הוכחות שהר סנט-אילר ובייחוד פסגת "פן דה סוקרה" היה אתר קדוש לילידים משבט אלגונקווין שנהגו לערוך טקסים בו.
למרות ההתיישבות האיטית באזור (שתי הקהילות הראשונות למרגלות ההר, סנט-ז'אן-בטיסט וסנט-אילר נוסדו רק ב-1796 ו-1798), הכנסייה הקתולית בססה את מעמדה על ההר זמן קצר אחר כך. ב-1841 הוצב על פסגת ההר צלב עץ ענק שגובהו מעל לשלושים מטרים ורוחבו תשעה מטרים ובבסיסו קפלה. הצלב היה חלול ואיפשר למבקרים לטפס לקצהו. שביל מתפתל נסלל במעלה ההר, כשבדרך הוצבו התחנות בדרכו האחרונה של ישו. הצלב נהרס בסופה ב-1846. הוא הוחלף בכנסייה קטנה מאבן ב-1871, שנשרפה ב-1876.
הר סנט-אילר בתרבות > באגדות

מסורות שעברו בעל פה מדור לדור מספרות על כמה אגדות הקשורות בהר. דמויות מקומיות כדוגמת הצייר אוזיאס לדוק (Ozias Leduc) וההיסטוריונים המקומיים, ארמן קרדינל (Armand Cardinal), ופייר למבר (Pierre Lambert) העלו על הכתב כמה מאגדות אלו, עם זאת, רוב המסורות הקשורות בהר אבדו.
האגדות הקשורות בהר מתרכזות בעיקר בדמותן של שלוש פיות ההר, שנאמר כי חיו במערה בצוקים במשך מאות בשנים, לפני שנטשו את ההר ואיבדו את האלמותיות שלהן על מנת להינשא למאהביהן בני התמותה, או בשטן וקיומם של שני מעברים לגיהנום, כולל האתר המכונה "les Portes de fer" ("שערי הברזל") (שני לוחות סלע גדולים המצויים בסמיכות האחד לשני על מדרונות ההר).
גם אגם הרטל מצוי במרכזן של אגדות אחדות. על פי אגדות שונות, הוא או חסר תחתית, או מחובר במעברים תת-קרקעיים לאגם שמפלן, או שנוצר כתוצאה ישירה מההצלחה שנחל השטן כששכנע כמה מהמתיישבים הראשונים להפר את הבטחתם להשתתף במיסה בקפלה החדשה כל יום ראשון.
אגדה נוספת, המבוססת על התבניות הבלתי רגילות המתגלות בקרח שנוצר על פני הצוק הצפוני של ההר, מקום שם תצורת קרח דמוית פרסת סוס לא נמסה עד מאוחר באביב, טוענת שרוח סוסו של איכר מקומי מזהירה את האיכרים כנגד זריעת היבולים כל עוד נותרת תצורת הקרח על ההר.
הר סנט-אילר בתרבות > בעידן החדש

משלהי המאה העשרים, הפך ההר למרכז ראשי של פעילות על-טבעית לכאורה. בעיירות שסביב ההר נצפה המספר הרב ביותר של עצמים מעופפים בלתי מזוהים בכל קוויבק. ארגון העוסק בעצמים מעופפים בלתי מזוהים, UFO-Québec, טען שהר סנט-אילר הוא המרכז לכל התצפיות בעב"מים בדרום קוויבק. בלילה שבין 22 ל-23 במאי 1981 באו להר כמה מאות אנשים בעקבות ריצ'רד גלן (Richard Glenn), חבר הארגון, בטענה כי הוזהרו שבאותו לילה יהיו ביקורים של עב"מים בהר. סופת גשם שפקדה את ההר באותו לילה פגעה קשה ביכולת לתצפת על ההר, אבל היו כמה שטענו בכל זאת כי ראו עב"מים. גלן גם יבא את רעיון כדור הארץ החלול אל ההר, וטען שהר סנט-אילר הוא פתח המוביל לממלכת התושבים של כדור הארץ החלול.
שפע המינרלים והגבישים הבלתי רגילים בהר סנט-אילר, כמו גם ההשפעה שיש להם על המגנטיות המקומית, גרמו לשילוב של ההר באמונות של העידן החדש ובתאוריות הקשר שונות.
הערות שוליים

↑  טבלת גבהים ראשיים על פי רכס או אזור (סטטיסטיקות של קנדה)
↑  שימור אזורי: Centre de la Nature du Mont Saint-Hilaire
↑  גידול תפוחים: Centre de la Nature du Mont Saint-Hilaire
↑  אוניברסיטת מקגיל. הר סנט-אילר
↑  Lambert, Pierre (2007) Le Mont Saint-Hilaire, Éditions du Septentrion
↑  מפה של חלקו המערבי של ההר
↑  פלורה ופאונה - Centre de la Nature du Mont Saint-Hilaire
↑  אוניברסיטת מקגיל: מינרלוגי של הר סנט-אילר
↑  היסטוריה בת מאה מיליון שנים של ההרים התת-מימיים, קורנר רייז וניו אינגלנד
↑  אוניברסיטת מקגיל: גאולוגיה של הר סנט-אילר
↑  סביבות מינרלוגיות – אתר Alkali Nuts
↑  אתר Mineral galleries
↑  מתוך מאדר המידע שבאתר Mindat
1 2  Maison des Cultures Amérindiennes (בצרפתית)
↑  אוניברסיטת מקגיל: ההיסטוריה של הר סנט-אילר
↑  ההיסטוריה של הר סנט-אילר
↑  מצב השמורה
↑  Centres de la nature du Mont-Saint-Hilaire - Cartes des Sentiers du Mont Saint Hilaire (בצרפתית)
↑  . מפה חלקית של דרום קנדה ב-1830
↑  אתר הבית של בלואיל
↑  אתר הבית של מון-סנט-אילר
↑  אתר הבית של מקמסטרוויל
↑  אתר העיירה אוטרבורן פארק
↑  האגדות של הר סנט-אילר: Centre de la Nature du Mont Saint-Hilaire
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6d3b8321-1774-4df5-bd33-5de03fc01248 
חלקו הצפוני של ההר, כפי שנשקף מהצפון
הר סנט-אילר, כפי שנשקף מהדרום. ניתן להבחין בפסגות דיאפ, רוקי ופן דה סוקרה (בסדר זה) משמאל
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2008

| --- | --- |
 תאריך:  2008 
 →2007 2009←
 
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2008 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות

ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
11: "היירספריי"
7: "המצעד"
6: "סוס מלחמה"
5: "מקבת'", The Drowsy Chaperone ו"שר הטבעות"
4: "אותלו"
3: "חנות קטנה ומטריפה", Pelléas and Mélisande and "ז'אן ד'ארק"
2: "אגריפינה", "בואינג בואינג", Dealer's Choice, "אלינג", "כנר על הגג", Jewels,‏ La fille du régiment,‏ The Man of Mode, "השחף" ו"בטבעת החנק"
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
4: "היירספריי"
2: Jewels, "מקבת'", "ז'אן ד'ארק", The Man of Mode ו"סוס מלחמה"