stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האיחוד הלאומי–תקומה
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | מושבים | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הכנסת ה-14 (1996) | 2 / 120 | חנן פורת, צבי הנדל |  הסיעה הוקמה ב-4 במרץ 1999 עם פרישת חבריה מהמפד"ל והקמת סיעת אמונים (ב-17 במרץ 1999 שונה שמה לתקומה). |
| הכנסת ה-15 (1999) במסגרת האיחוד הלאומי | עם הקמת הסיעה:1 / 120עם תם הכהונה:2 / 120(מתוך 4 לרשימה כולה) | חנן פורת, צבי הנדל, אורי אריאל |  רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן.  ב-20 באוקטובר 1999 פרש חנן פורת מהכנסת. החליף אותו צבי הנדל.  ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי ממולדת. החליף אותו אורי אריאל. |
| הכנסת ה-16 (2003) במסגרת האיחוד הלאומי | 2 / 120(מתוך 7 לרשימה כולה) | צבי הנדל, אורי אריאל |  רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן. |
| הכנסת ה-17 (2006) במסגרת האיחוד הלאומי והמפד"ל | 2 / 120(מתוך 9 לרשימה כולה) | צבי הנדל, אורי אריאל |  רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי והמפד"ל, ראו כאן. |
| הכנסת ה-18 (2009) במסגרת האיחוד הלאומי | 2 / 120(מתוך 4 לרשימה כולה) | יעקב כץ (כצל'ה), אורי אריאל |  רשימת כלל מועמדי האיחוד הלאומי, ראו כאן. |
| הכנסת ה-19 (2013) במסגרת הבית היהודי | עם הקמת הסיעה:4 / 120עם תם הכהונה:5 / 120(מתוך 12 לרשימה כולה) | אורי אריאל, אלי בן-דהן, זבולון כלפא, אורית סטרוק, הלל הורוביץ |  בכ"ז בשבט ה'תשע"ה אורי אורבך נפטר. החליף אותו הרב הלל הורוביץ.  רשימת כלל מועמדי הבית היהודי, ראו כאן. |
| הכנסת ה-20 (2015) במסגרת הבית היהודי | 2 / 120(מתוך 8 לרשימה כולה) | אורי אריאל, בצלאל סמוטריץ' |  מועמדים בולטים שלא נכנסו לכנסת: אורית סטרוק, נחי אייל.  רשימת כלל מועמדי הבית היהודי, ראו כאן. |
| הכנסת ה-21 (2019) במסגרת איחוד מפלגות הימין | 2 / 120(מתוך 5 לרשימה כולה) | בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר |  רשימת כלל מועמדי איחוד מפלגות הימין, ראו כאן. |
| הכנסת ה-22 (2019) במסגרת ימינה | 2 / 120(מתוך 7 לרשימה כולה) | בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר |  רשימת כלל מועמדי ימינה, ראו כאן. |
| הכנסת ה-23 (2020) במסגרת ימינה | 2 / 120(מתוך 6 לרשימה כולה) | בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר |  רשימת כלל מועמדי ימינה, ראו כאן. |
| הכנסת ה-24 (2021) במסגרת הציונות הדתית | עם הקמת הסיעה:4 / 120 (מתוך 6 לרשימה כולה)  עם תם הכהונה:5 / 120(מתוך 7 לרשימה כולה) | בצלאל סמוטריץ', מיכל וולדיגר, שמחה רוטמן, אורית סטרוק, אופיר סופר |  אופיר סופר שוריין מטעם הליכוד ברשימתה באמצעות מפלגת מדף אך חזר למפלגתו ביוני 2021.  הרשימה, הכוללת גם את מועמדי מפלגת עוצמה יהודית ומפלגת נעם, ראו כאן. |
| הכנסת ה-25 (2022) במסגרת הציונות הדתית | 7 / 120(מתוך 14 לרשימה כולה) | בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר, אורית סטרוק, שמחה רוטמן, מיכל וולדיגר, אוהד טל, משה סולומון, צבי סוכות |  ב-5 בפברואר 2023 הפסיק בצלאל סמוטריץ' את חברותו בכנסת במסגרת החוק הנורווגי ובמקומו נכנס צבי סוכות. |
פוגו (ריקוד)

פוגו בהופעת הארדקור פאנק
פּוגו (Pogo), מחול ההטחות, הוא "ריקוד" חופשי המקובל בסצנות המטאל, הפאנק והרוק. משתתפי ריקוד זה מובחנים היטב כקבוצת אנשים המקובצים בצורת מעגל והמנתרים בפראיות תוך כדי דחיפת המשתתפים האחרים לצלילי מוזיקה קצבית כבדה. הפוגו מאופיין בטבע אגרסיבי וכוחני; תנועות הריקוד, באופן כללי, מורכבות מטלטול הגפיים תוך כדי שמירת קשר אלים עם משתתפים אחרים. דרגת האלימות נעה החל מדחיפות-תקיפות עד קפיצה והטחת הגוף כולו במשתתפים אחרים. אף שהתיאור הנ"ל נראה ברוטאלי, בדרך כלל ישנם כללים משותפים ומוסכמים על כל מבצעי הריקוד, אשר כוללים, בין היתר, איסור המשך הפוגו כאשר אחד מהמשתתפים מועד ואיסור ענידה של חפצים חדים או מסוכנים.
בעברית המונח השתבש והצורה "פוגו" (ב-פ ללא דגש) הפכה נפוצה בקרב בני נוער.
סקירה

הפוגו נראה לראשונה בשנות השבעים על ידי סיד וישס מלהקת הפאנק סקס פיסטולס, הפוגו שימש באותם זמנים כריקוד אנטי-דיסקו. שם הריקוד, פוגו, נובע מתוך מקל הפּוגו (Pogo stick) שכן משתתפי ריקוד הפוגו המנתרים והמטיחים עצמם אחד בשני תוך כדי נראים כאילו הם קופצים על מקל הפוגו.
מעגלי הפוגו שנוצרו תחילה מול הבמה ומאוחר יותר הפכו לתופעה נרחבת החלו להופיע בשנת 1981 בהופעות פאנק משם התפשטו לסצנת המטאל שם הוא שולב עם ההד באנגינג. ומשום שלפוגו ישנה היכולת להתפתח למהומה רבתי שולבו מאוחר יותר אמצעי בטיחות כגון "מתרס-T", מחסום המפריד את הקהל לשני חלקים ואת שניהם מהלהקה.
אף שמרבית המשתתפים תופסים את הפוגו כהנאה צרופה ותמימה, ישנה סכנה לנמצאים בתוך המעגל ובסביבתו ופציעות קלות קורות לעיתים. פציעות קשות הדורשות טיפול בהול הכרוך באשפוז הן נדירות אך עדיין סכנה שיש להתחשב בה כאשר משתתפים בפוגו או מתקרבים קרוב מדי אליו.
מבקרי הריקוד טענו כי הוא מעודד אלימות בעוד שהמצדדים טוענים כי הפוגו יכול ליצור ולבסס שותפויות וחברויות ואף למנוע אלימות מחוץ לכותלי המועדון - כי לכל מי שיש לו אגרסיות להוציא - כבר הוציא אותן בפנים בצורה מסודרת, אך אף הם מסכימים כי ישנה סכנת פציעה ממשית.
הפוגו מהווה חלק בלתי נפרד מאווירת ההופעות ומסיבות הז'אנרים בהם נהוג ומושרש עמוק בתרבויות הרוק הכבד המטאל והפאנק. דוגמה לכך ניתן לראות באחד הציטוטים המוכרים ביותר לחובבי ז'אנר המטאל של ימינו בישראל "אני רוצה לראות שלושה, לא, ארבעה, לא, חמישה - חמישה מעגלים של פוגו" השייכת לזאב טטנבאום סולן להקת סיילם הישראלית. הוא, אגב, ביטא זאת עם פּ' דגושה ולא עם פ' רפה כנהוג. 
הפוגו מושפע רובו ככולו מהמוזיקה ומתרחש רק בקטעי הנגינה העוצמתיים במידה מספקת להיווצרו. בכל סגנון מוזיקה הפוגו שונה בגלל השפעת מקצב המוזיקה על תנועות הרוקדים. ככל שהמקצב והמנגינה עוצמתיים וקיצוניים יותר - כך גם הפוגו.
הפוגו אינו מקובל בכל הופעה או מועדון. במקרים רבים נראה רצון רב של משתתפים לבצע פוגו אך נתקל בסירוב עיקש מצד מאבטחי המועדון, המאיימים על מי שיבצע את הפוגו, משיקולי ביטחון.
סקירה > פוגו בהופעות רוק (והבי מטאל)

הפוגו לסגנון מוזיקת הרוק הוא עדין יחסית ובדרך כלל מתחיל בקפיצות במקום לקצב המוזיקה של המשתתפים כאשר מדי פעם הם נתקלים בכוונה אחד בשני ודוחפים אחד את השני בידיהם.
סקירה > פוגו בהופעות מטאל (דת' מטאל, בלאק מטאל)

הפוגו לסגנון המטאל מתחיל ממעגל בו המשתתפים פונים כלפי פנים המעגל בדרך כלל תוך כדי "האד בנגינג" כאשר המוזיקה נעשית "כבדה" מספיק, הראשונים פורצים לתוך המעגל ונתקלים אחד בשני. יותר ויותר נכנסים פנימה ואלו הממשיכים לעמוד מחוץ למעגל פשוט דוחפים את המתקרב לכיוונם אל כיוון מרכז המעגל.
סקירה > פוגו בהופעות פאנק

הפוגו בהופעות פאנק הוא ככל הנראה האלים ביותר בין סגנונות ריקוד הפוגו, עובדה מפתיעה בהתחשב בכך שמוזיקת הפאנק עצמה אינה ברוטלית, קיצונית או עוצמתית יותר ממוזיקת המטאל, וכנראה אף פחות. הפוגו בהופעת פאנק מתחיל בדרך כלל כמעין "ריקוד תרנגולים" משונה בו המשתתפים רודפים אחד אחרי השני בדילוגים בתנועה מעגלית כאשר הם מרימים את רגליהם לגובה ככל יכולתם. לאחר מכן מתחילים להלום אחד בשני באגרופים ובעיטות ככל יכולתם. כאשר מישהו נופל לא עוצרים אבל עוזרים לו לקום כמה שיותר מהר וממשיכים.
סקירה > פוגו בסגנון פאנקרוק (circle pit, mosh pit)

בדומה לפוגו בהופעות הפאנק, גם כאן ירוצו המשתתפים במעגל- כביכול במה שנראה אחד אחרי השני. לרוב הפוגו אינו אלים- בהתאם למוזיקה, אך בשיא השיר עשוי להגיע למצב בו חובטים ונתקעים אחד בשני. בסצנת הפאנקרוק לרוב יש אחווה בין המשתתפים, והקוד האתי של הפוגו נשמר. ככלל, ריקוד הפוגו משמש לפורקן של תסכולים ואגרסיות, לרוב על מצב החברה - ולרוב לא לפורקן על אדם ספציפי או בצורה ישירה.
סקירה > פוגו בהופעות הארדקור פאנק

הפוגו בהופעות ההארדקור הוא מעין שילוב של הפוגו של המטאל לפוגו של הפאנק, הוא מתחיל ממעגל עומדים כמו פוגו המטאל וכולל בעיקר דחיפות והתנגשויות אך משלב גם בעיטות ושעטות למטרת התנגשות.
סקירה > Wall of Death

הפוגו מתחיל משתי קבוצות שעומדות האחת מול השנייה, כאשר ביניהן יש מרווח גדול וריק. ברגע מסוים - בדרך כלל כאשר המוזיקה עוברת מקטע שקט יחסית לקטע אגרסיבי - שתי הקבוצות רצות האחת אל השנייה, ומתחילות פוגו 'רגיל'. הפוגו נראה לעיתים קרובות בהופעות של הלהקה Lamb of God (למרות שתופעה זו פחתה בהופעות אלה, מסיבות בטיחות).
סקירה > כללים מוסכמים

ישנו קודקס כללי כבוד, המשותף למבצעי פוגו של סגנונות הרוק והמטאל כמעט ללא יוצא מן הכלל:
אם מבצע פוגו מועד ונופל אין להמשיך לרקוד בטרם מסייעים לו לקום.
יש להסיר את כל סוגי התכשיטים העלולים להוות סכנה למשתתפי הפוגו.
אין למשש או לתקוף מינית משתתפי פוגו אחרים.
בעיטות וחבטות נחשבות לפריצת הקוד האתי של הפוגו, ישנה עדיפות לדחיפות או הדיפות באמצעות הזרועות או המרפקים.
לגבי סגנון הפאנק כללים כאלו אינם קיימים בדרך כלל.
ראו גם

הד באנגינג
מושינג בהופעה
בריאן כוכב עליון

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טרי ג'ונס 
 הופק בידי:  ג'ון גולדסטון
 תסריט:  גרהאם צ'אפמן, ג'ון קליז, אריק איידל, מייקל פיילין, טרי גיליאם, טרי ג'ונס 
 עריכה:  ג'וליאן דויל 
 שחקנים ראשיים:  גרהאם צ'אפמן ג'ון קליז   טרי גיליאם  אריק איידל  טרי ג'ונס  מייקל פאלין
 מוזיקה:  ג'ופרי בורגן 
 צילום:  פטר ביזיו 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  HandMade Films 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1979
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סאטירה דתית, סרט פרודיה 
 מקום התרחשות:  דרום-מערב אסיה 
 תקציב:  4,000,000‏$
 הכנסות:  20,045,115‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   montypythonslifeofbrian
 סרט קודם:  מונטי פייתון והגביע הקדוש 
 סרט הבא:  מונטי פייתון בהופעה חיה בהוליווד בוול 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בריאן כוכב עליון (באנגלית: Life of Brian, מילולי: "חיי בריאן") הוא סרטם של חבורת הקומיקאים הבריטים "מונטי פייתון" משנת 1979.
השם העברי, "בריאן כוכב עליון", הוא פרפרזה על שמם של סרט הקולנוע "ישו כוכב עליון" ואופרת הרוק שקדמה לו.
הפקת הסרט

בתהליך הפקת הסרט נתקלו יוצריו בקשיים בשל התייחסותו לתכנים דתיים. התסריט אושר בתחילה וקיבל תמיכה כלכלית מ-EMI, אבל נגנז לאחר שאחד מבכירי המנהלים קרא אותו והחשיב אותו לכפירה. לאחר ששום חברת הפקות אחרת לא הסכימה לעמוד מאחורי הפרויקט, היה נראה שהסרט לא יצולם, אלא שג'ורג' האריסון אהב כל כך את התסריט עד שהסכים למשכן את כל רכושו כדי להקים חברת הפקות משלו שתתמוך מבחינה כלכלית בהפקה. האריסון אף מופיע באחת הסצנות בסרט.
הסרט צולם בעיר מונסתיר שבתוניסיה, שם צולמה זמן מה קודם לכן הסדרה "ישו מנצרת" (אנ') בבימויו של פרנקו זפירלי, ויוצרי הסרט השתמשו במספר סטים מהסדרה.
עלילה

הסרט מהווה פרודיה חריפה ומשעשעת על מיתוס חייו ומותו של ישו המתואר בברית החדשה ובכלל על סוף תקופת בית שני המשופעת בכתות, נביאי שקר, משיחים ולגיונרים רומאים. סיפורו של בריאן כהן מתרחש כביכול במקביל לסיפורו האמיתי של ישו בירושלים.
חברי מונטי פייתון לוקחים את העלילה הידועה, וכהרגלם הופכים אותה על ראשה כאשר מקבילים בין סיפורו של בריאן לזה של ישו:
הסרט מתחיל בלידתו של בריאן כהן (בבית שנמצא כנראה באותו רחוב שבו נולד ישו). שלושת האמגושים נכנסים לבית אמו של בריאן כהן ומברכים אותו שיגדל להיות המשיח ונותנים לה מתנות. כעבור שתי דקות הם מבינים שטעו בבית וחוזרים לקחת את המתנות כדי לתת לאם הנכונה. אמו של בריאן אינה בתולה, אלא דווקא זונה חמדנית.
בסרט נראה מתתיהו בן דברים איש גת, שנידון למוות בסקילה על כך שנקב בשם המפורש. היהודים מחפשים נואשות משיח לסגוד לו – וכשבריאן המסכן, הנרדף על ידי חיילים רומאים, נאלץ לעמוד בכיכר העיר, נוהר אחריו עדר מאמינים המכריזים עליו כמשיח ומקדשים את הדלעת שלו ואת נעלו שהחליקה מרגלו.
הפלגנות הפוליטית בתקופה זו, שלפני המרד הגדול, מצטיירת כטיפשית להחריד כאשר כל אחד מהפעילים האנטי-רומאיים מקים לו מפלגה עצמאית שבה הוא, פחות או יותר, הפעיל היחיד. כמובן שהמפלגות והמחתרות הללו עסוקות יותר במלחמות בינן לבין עצמן מאשר במאבק נגד האויב המשותף-לכאורה.
בריאן פוגש ביהודית, חברה באחת המפלגות הללו. הוא מתאהב בה, ומצטרף למפלגתה כדי להרשים אותה (ופחות בשל תמיכה אידאולוגית בעקרונותיה). הוא נשלח לבצע פעולות התנגדות לרומאים ובאחת הפעמים נתפס. המפלגה כולה מתעלמת ממנו ומכריזה עליו כקדוש מעונה בחייו, בעוד שיהודית מנסה להציל אותו ממוות בצליבה.
הנציב פונטיוס פילאטוס (הסובל מפגם מדיבורו והוגה רי"ש ולמ"ד כוי"ו) מכריז שישחרר אחד מהאסירים הנידונים לצליבה לכבוד הגעת ידידו הטוב, פינוס גדולוס (Biggus Dickus, אף הוא בעל פגמים בדיבור), לירושלים. יהודית פורצת לקהל ומציעה את שמו של בריאן, ופילאטוס מקבל את הצעתה ושולח את אנשיו לאסוף את בריאן מגבעה מחוץ לירושלים. כאשר הם מגיעים לשם, הוא כבר צלוב, אך עודו בחיים. הם שואלים "מיהו בריאן?", ואדם אחר משקר ומכריז על עצמו כבריאן, כמו גם כל הנידונים לצליבה. כך מתבלבלים הרומאים משחררים את הראשון ששיקר, למרות שהוא מתעקש כי הוא התבדח, ובריאן נשאר צלוב.
בריאן, כמו ישו, מסיים את חייו כשהוא נצלב עם פושעים וחסרי מזל אחרים, על גבעה מחוץ לירושלים. בסצנה זו מבצעת החבורה את הקטע המוזיקלי הידוע ביותר שלה – "Always Look on the Bright Side of Life" (בתרגום חופשי: 'תמיד הסתכל על חצי הכוס המלאה'), שבו הם מסבירים שבסופו של דבר "החיים הם חתיכת חרא", אבל אם כך לפחות כדאי לצחוק מהם כמו שצריך.
התגובות לסרט

כשיצא אל האקרנים עורר הסרט תגובות מחאה מקבוצות דתיות שונות, החל מקבוצות של פונדמנטליסטים נוצרים וכלה בוועד הרבנים של ארצות הברית, שמחו על השימוש בטלית בסצנת הסקילה. חלק ממתנגדיו אף ערכו קמפיין להחרמתו. למרות זאת, נחל הסרט הצלחה קופתית.[דרוש מקור]
הסרט מופיע לעיתים קרובות ברשימות שמדרגות את סרטי הקומדיה האהובים ביותר. בסקר של ערוץ 4 הבריטי משנת 2006, בקרב 22,000 מצופיו, זכה הסרט במקום הראשון ברשימת 50 סרטי הקומדיה הטובים ביותר. ברשימה של הגרדיאן משנת 2010 דורג הסרט במקום 10 מתוך 25. בסקר של מגזין רולינג סטון בקרב קוראיו משנת 2014, נבחר הסרט למקום 8 מתוך 25. בסקר של ה-BBC משנת 2017, שבו נשאלו 177 מבקרי קולנוע לדעתם על מהו סרט הקומדיה הטוב ביותר, הגיע הסרט למקום 6 מתוך 100.
הערות שוליים

↑  Life of Brian named best comedy, BBC News, January 1, 2086
↑  Killian Fox, Life of Brian: No 10 best comedy film of all time, The Guardian, October 18 2010
↑  Readers’ Poll: The 25 Funniest Movies of All Time, Rolling Stone, May 21, 2014
↑  The 100 greatest comedies of all time, BBC, 22 August 2017
| מונטי פייתון |
| --- | --- | --- |
| אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז | אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז |  |
| טלוויזיה | הקרקס המעופף ‏(1969-1974)‏ • מערכונים עיקריים • המזלג המלוכלך ‏(1969)‏ • התוכי המת ‏(1969)‏ • המשרד להליכות מטופשות ‏(1970)‏ • שיר חוטב העצים ‏(1969)‏ |  |
| קולנוע | ועכשיו למשהו שונה לגמרי ‏(1971)‏ • הגביע הקדוש ‏(1975)‏ • בריאן כוכב עליון ‏(1979)‏ • הופעה חיה בהוליווד בוול ‏(1982)‏ • טעם החיים ‏(1983)‏ |  |
| שונות | שירים • ספאמלוט ‏(2004)‏ • דמויות • מחוות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007591839205171  BIBSYS: 90887407  BnF: cb16461019k (data)  CANTIC: a12092460  GND: 4353122-2  LCCN: no97072864  NKC: unn2012702109  SUDOC: 181383233  VIAF: 316753486   WorldCat (עם VIAF): 316753486
מיקנה

ערך זה עוסק באתר ארכאולוגי ביוון. אם התכוונתם לשם כולל לבהמות מבויתות, ראו .
מיקנה (יוונית עתיקה Μυκήνη, יוונית מודרנית Μυκήνες), הוא אתר ארכאולוגי ביוון, הממוקם בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לאתונה. האתר ממוקם בלבו של אזור גבעות ועמקים חקלאיים, בהם מתקיימת חקלאות עשירה עד ימינו. באלף ה-2 לפנה"ס הייתה מיקנה אחת הערים היווניות החשובות ביותר, ושלטה על חלק נרחב ביוון הדרומית ובאגן הים התיכון. התקופה שבין 1600 לפנה"ס ל-1100 לפנה"ס מכונה התקופה המיקנית עקב חשיבותה של העיר בתקופה זו. האקרופוליס של מיקנה וסדרה של קברים שנחשפו בסביבתו השתמרו היטב, ובשנת 1999 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
התרבות המיקנית

התרבות המיקנית התפתחה ביוון בתקופת הברונזה המאוחרת, לקראת המאה ה-16 לפנה"ס. היא עלתה מתוך התרבות ששלטה באזור, והושפעה גם מהתרבות המינואית שבכרתים. מקובל לחלק את התרבות המיקנית לשלוש תקופות: הראשונה מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השנייה מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישית, הנחשבת לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 עד 1120 לפנה"ס. הידע אודות שתי התקופות המוקדמות בא בעיקר מקברים, ובראש וראשונה מאלה של מיקנה. מהתקופה השלישית שרדו מצודות וארמונות, ולקראת סופה של התקופה התפתח השימוש בכתב ליניארי ב', שהראה כי בתקופה זו דיברו המיקנים בניב יווני מוקדם. החברה המיקנית הייתה היררכית ובראשה ניצב מלך. היא התחלקה למעמדות וכללה גם מעמד של כהנים ומעמד של עבדים.
היסטוריה

מקור שמה של מיקנה הוא בתקופה הקדם-יוונית, והיא נקראה במיקנית בצורת הרבים "מוקנאי". מאוחר יותר הפך השם ל"מיקיני" ביוונית אטית, וביוונית מודרנית היא מכונה "מיקינס". האתר היה מיושב מתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך. הקברים המוקדמים ביותר שהתגלו במקום הם "מעגל הקברים השני" מהמאה ה-17 לפנה"ס ו"מעגל הקברים הראשון" מהמאה ה-16 לפנה"ס. הארמון הוקם בשיא גובהו של התל והוקף בחומות ברוחב של שישה עד שמונה מטרים, ובגובה של עד 18 מטר. חומות אלה כונו על ידי היוונים בכינוי "חומות קיקלופיות", שכן, בשל האבנים המסיביות מהן נבנו, רווחה הסברה שרק קיקלופים היו יכולים להקימן. הארמון נבנה בשלושה שלבים – הראשון ב-1350 לפנה"ס, ולאחר מכן ב-1250 וב-1225 לפנה"ס. בד בבד חדלו המיקנים מקבורת מלכיהם בחללים שתחת לאדמה, ובנו במקומם קברים עגולים ענקיים בצורת תולוס אשר נבנו לרוב אל תוך צלע ההר. קברים אלה, השוכנים מדרום ומדרום-מערב לאקרופוליס, הוקמו בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס.
הארמון ננטש במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, ועוצמתה של מיקנה דעכה. נהוג לייחס זאת לפלישה הדורים מצפון יוון, אולם יש המפקפקים בקיומה של פלישה כזו כלל ועיקר, ותומכים בסברה כי פלישת גויי הים היא זו שהביאה להרס. מול גישות אלה, שנקודת התורפה העיקרית שלהן היא בכך שלא נמצאו ממצאים התומכים בפלישה ובכיבוש, יש הטוענים לתהליך שהונע מבצורת רחבת היקף. לפי סברה זו, מיקנה וערים מיקניות אחרות ננטשו ונהרסו בידי האוכלוסייה המתקוממת והמאוכזבת. אולם לא נמצאו ראיות לשינוי אקלימי רחב היקף, ולמעשה גם כיום הסיבה המדויקת לסופה של התרבות המיקנית איננה ידועה. האתר המשיך להיות מיושב עד כיבוש המקום בידי ארגוס בשנת 498 לפנה"ס, עת תושביו גורשו. חלקה העליון של הגבעה שוטח והוקם בו מקדש לאתנה, ובתקופה ההלניסטית נבנו בו מקדש נוסף ותיאטרון, אך במאה ה-2 הוא ננטש שוב, ונחשב ליעד תיירותי כבר בעת העתיקה.
מיקנה במיתולוגיה

מיקנה נטלה חלק מרכזי במיתולוגיה היוונית ובאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס. יסוד העיר יוחס לפרסאוס מארגוס שהרג את אביו בשוגג, ונאלץ לעוזבה. פרסאוס היה למלכה של טירינס, ייסד את מיקנה וקבע בה את מקום מושבו. בנו של פרסאוס נשא לאישה את בתו של פלופס, מלך אליס שהייתה הממלכה החזקה בפלופונסוס באותה עת. בנם אוריסתאוס היה שליט מיקנה השלישי והאחרון מצאצאיו של פרסאוס.
לאחר מכן בחרו תושבי מיקנה בתיאסטס למלכם, לאחר שהעדיפו אותו על פני אחיו אטראוס. אטראוס הביא אישור מהרמס לכך שהוא זכאי למלוכה, ועל כך השיב לו אחיו שיחזיר לו את המלוכה כשהשמש תנוע אחורה על מסילתה בשמים. זאוס עשה זאת ואטראוס זכה במלוכה. אטראוס היה מייסדה של שושלת טראגית. הוא עצמו הזמין את אחיו תיאסטס למשתה והאכיל אותו בבשר ילדיו, ובנו של תיאסטס, אייגיסתוס הרגו. בניו של אטראוס, אגממנון ומנלאוס, תפסו לבסוף את השלטון במיקנה ובספרטה בהתאמה. הלנה אשתו של מנלאוס שנחטפה על ידי פריס, נסיך טרויה, הייתה העילה למלחמת טרויה, שזרעה הרס וחורבן בעולם היווני העתיק. היוונים הונהגו על ידי אגממנון מלך מיקנה, אשר הקריב את בתו איפיגניה לפני צאתו למלחמה. עם שובו שילם על כך בחייו כאשר אשתו קליטמנסטרה רצחה אותו. אייגיסתוס, מאהבה של קליטמנסטרה, תפס את השלטון במיקנה, אך הוא וקליטמנסטרה נרצחו מאוחר יותר על ידי אורסטס, בנו של אגממנון. אורסטס נמלט מהעיר אך שב לאחר מכן ותפס את השלטון בה. בנו היה השליט האחרון של העיר.
הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן אשר חקר את אתר מיקנה במחצית השנייה של המאה ה-19 (ראו להלן), ראה את הסיפורים ההומריים כאמת היסטורית, וכך פירש את ממצאיו. ליקוי חמה, העשוי להסביר את האגדה אודות שובה של השמש למזרח בעת המאבק על השלטון בעיר בין אטראוס לאחיו, התרחש ב-5 במרץ 1223 לפנה"ס. מלחמת טרויה מתוארכת למספר מועדים בין המאה ה-14 לפנה"ס לבין תחילת המאה ה-12 לפנה"ס, וכיום התאריך המקובל להתרחשותה הוא בסביבות שנת 1180 לפנה"ס. נראה כי דמויות אלה אכן היו קיימות במציאות, אך סיפור חייהן ופועלן שונה באופן מהותי על ידי הומרוס ועל ידי משוררים יוונים אחרים.
המחקר באתר

החפירות המוקדמות ביותר במיקנה נערכו בידי הארכאולוג היווני פיטאקיס בשנת 1841, והוא איתר ושיחזר את שער האריות. בשנת 1874 פתח שלימן בחפירות באתר. הוא איתר את מעגל הקבורה הראשון בין חומות האקרופוליס, וקבע כי זה הכיל את שרידיהם של אגממנון ובני פמלייתו. כאשר מצא מסכת מוות מוזהבת קרא בהתרגשות "היווכחו לפני אגממנון". מאוחר יותר התברר כי המסכה היא מתקופה קדומה יותר. מימי שלימן נערכו חפירות מדעיות יותר באתר, בעיקר בידי ארכאולוגים יווניים ועל ידי האסכולה הבריטית באתונה. האקרופוליס נחפר בשנת 1902, והגבעות הסובבות נחקרו באופן שיטתי בחפירות נוספות. ב-1951 איתרו ארכאולוגים יוונים את מעגל הקברים השני.
האתר > האקרופוליס

האקרופוליס של מיקנה הוקם על תל בצורת משולש בגובה של 278 מטר מעל פני הים, והוא הוקף בביצורים באורך כולל של כ-900 מטר. בתל התגוררו משפחת המלוכה, האצולה ומשרתיהם, והעיר עצמה השתרעה למרגלותיו.
שער האריות (1 במפה) הוא הכניסה הראשית לתל בצידו המערבי, והוא היה לסמלה של מיקנה. שער זה עשוי מארבע אבנים גדולות – שתיים ניצבות משני צדדיו של הפתח ונושאות אבן מאוזנת נוספת. על זו מונחת אבן רביעית ענקית בצורת גמלון, ברוחב של 3.90 מטר בבסיסה ובגובה של 3.30 מטר. על האבן תבליט של שני בעלי חיים, שראשיהם אבדו. אלה זכו לכינוי "אריות" ומכאן שמו של השער. שני האריות פונים זה אל זה משני צדדיו של תבליט בצורת עמוד, וראשיהם פנו ככל הנראה לעבר הבאים אל העיר. רגליהם הקדמיות מונחות על מעין הדום הנושא גם את העמוד. שער נוסף שוכן בחומה הצפונית ומכונה השער הצפוני (17 במפה). גובהו 2.30 מטר ורוחבו 1.50 מטר והוא אינו מעוטר באופן יוצא דופן.
מימין לשער אריות שוכן מעגל הקברים הראשון (3 במפה). זהו מעגל הקברים שחשף שליימן, והוא מתוארך למאה ה-16 לפנה"ס. שליימן סבר כי הקברים במקום שייכים לאגממנון ולבני לווייתו, אך האתר מוקדם לתקופתם. המעגל הוקם סביב שישה פירי קבורה שמעליהם ניצבו אסטלות המתארות סצנות צייד. במקור הוקפו הקברים בחומה נמוכה, וגג עשוי קנים כיסה עליהם, ורק במאה ה-13 נוספה להם החומה העגולה הנראית כיום בשטח. בתוך הקברים נמצאו שרידיהם של שמונה גברים, תשע נשים ושני ילדים, ואוצרות רבים, ובהם זהב במשקל כולל של 14 ק"ג. כאן גם נמצאה מסיכת המוות ששלימן ייחס לאגממנון.
הארמון (8 במפה) ניצב במרכזו של התל, אורכו כ-170 מטר ורוחבו נע בין 50 ל-80 מטר. הפרופילאה של הארמון (7 במפה) מוליכה אל חצר פנימית המובילה בתורה אל המגרון (אולם הכס). האולם נתמך בארבעה עמודים וקירותיו צופו בציורי סטוקו בסגנון כריתים. מקדש אתנה שמצפון לארמון (9 במפה) הוקם במאה ה-5 לפנה"ס או לאחר מכן. מאגר המים התת-קרקעי (15 במפה) בפינה המזרחית של התל יורד לעומק של 18 מטר מתחת לפני הקרקע. הוא נחצב בסלע במאה ה-12 לפנה"ס ו-99 מדרגות מוליכות אליו.
שער האריות
תקריב של הגמלון מעל שער האריות
מעגל הקברים הראשון
שחזור של המגרון – אולם הכס
האתר > הקברים מחוץ לאקרופוליס

מערבית ודרומית-מערבית לאקרופוליס משתרעים תשעה מתחמי קבורה, ואלה נקראים על שם דמויות מיתולוגיות ללא כל ביסוס היסטורי. הסמוך ביותר לשער האריות הוא קבר אייגיסטוס מתחילת המאה ה-15 לפנה"ס, אך תקרתו התמוטטה. קבר קליטמנסטרה מהמאה ה-14 הוא קבר עצום בצורת תולוס שקוטרו 13.50 מטר וגובהו 12.96 מטר. שביל הכניסה הפתוח המוביל אליו הוא באורך של 35 מטר וברוחב של חמישה מטרים, ושער הכניסה מתנשא לגובה של 5.48 מטר. מעגל הקברים השני מקיף 14 פירי קבורה ומספר קברים קטנים נוספים. הוא נתגלה ב-1951 ותוארך למאה ה-17 לפנה"ס.
הקבר השמור ביותר זכה לשם בית האוצר של אטראוס. הוא מתוארך לשנת 1250 לפנה"ס לערך, והוא שוכן במורד הכביש המוביל דרומה (אינו מופיע במפה). שביל באורך של 36 מטר וברוחב של 6 מטרים מוביל אליו. רוחב הדלת הוא 5.40 מטר בבסיסה והיא הולכת ונעשית צרה כלפי מעלה. המשקוף העליון עשוי משני גושי אבן שאחד מהם שוקל 120 טון. אולם הקבורה עשוי בצורת תולוס עגול קוטרו 14.60 מטר וגובהו 13.50 מטר. מהאולם מוביל מעבר לחדר מלבני קטן ששימש גם הוא כקבר או כבית אוצר.
הפרוזדור ושער הכניסה לקבר קליטמנסטרה
הפרוזדור ושער הכניסה לבית האוצר של אטראוס
שחזור של בית האוצר של אטראוס
פנים התולוס בבית האוצר של אטראוס
גשר מיקני

כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר מיקנה, סמוך לכפר ארקדיקו (Arkadiko village) שבתחום ארגוליס (Argolis) בחצי האי הפלופנסי, השתמר גשר מיקני, מהקדומים בעולם. גשר זה בנוי באותה טכניקה ייחודית וראשונה בעולם ליצירת קשת, בה השתמשו גם ליצירת פתחי אולמות הקבורה המפוארים של המלכים המיקניים.
מסיכת המוות שנמצאה במעגל הקברים הראשון ששלימן ייחס לאגממנון

גשר מיקני, הכפר ארקדיקו
המומינים

ערך זה עוסק בסדרת ספרים. אם התכוונתם לסדרת האנימה מתחילת שנות התשעים, ראו .
| --- | --- |

כריכת ספר הקומיקס של "המומינים" מאת טובה ינסון. משמאל לימין: סניף, סנופקין, מומינאבא, מומינאמא, מומינטרול, מאי, גרוק, סנורקה והשמנטפים.
 
 ספרי הסדרה
 משפחת החיות המוזרות עמק החיות המוזרות ספר הזכרונות של מומינאבא סיפורי משפחת החיות המוזרות כוכב השביט מגיע לעמק המומינים קיץ מסוכן בעמק המומינים משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף משפחת המומינים - חורף קסום
 מידע כללי
 מאת:  טוּבֶה ינסון
 שפת המקור:  שוודית
 סוגה:  פנטסיה לילדים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1945 – 1970
 
המומינים (בשוודית: Mumintrollen) הם הדמויות הראשיות בסדרת ספרים, וסדרת רצועות קומיקס מאת המאיירת והסופרת הפינית טוּבֶה ינסון, אשר פורסמו במקור בשפה השוודית בפינלנד על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". לאורך השנים, ובפרט עקב שידור סדרת האנימה, הספרים זכו להצלחה רבה ברחבי העולם ותורגמו ל-43 שפות.
המומינים הם משפחת טרולים לבנים עגלגלים, עם אפים גדולים, הדומים במראם להיפופוטמים מהלכים על שתיים. המשפחה חסרת הדאגות וההרפתקנית גרה בביתם אשר בעמק המומינים. העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, בעמק ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק, ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו. המסרים המרכזיים בסדרת הספרים הם אהבת הזולת, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
בסך הכל, התפרסמו לאורך השנים תשעה ספרים בסדרה, בהם חמישה ספרי תמונות. כמו כן, בין השנים 1954 עד 1975 התפרסמו גם רצועות קומיקס של המומינים - ינסון כתבה ואיירה בעצמה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה.
לאורך השנים זכו ספרי המומינים לפופולריות רבה והיו בסיס לשורה ארוכה של סדרות טלוויזיה, סרטים ואפילו פארק נושא בעיר נאאנטאלי שבדרום מערבה של פינלנד ומוזיאון בעיר טמפרה שבדרום מערב פינלנד.