אלי אליעזרי
הערכת דמותו

לדעת ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי, שהיה מפקדו של אליעזרי במוסד, האירוע המכונן בנעוריו היה המצור על ירושלים במלחמת העצמאות: "אותם ימים קשים בבירה המנותקת, תחת הפגזות, בקיצוב של מים ומזון, הטביעו בנער הירושלמי חותם בל יימחה, ודחפוהו להיחלץ כל חייו לעזרת אנשים במצוקה ובמצור, באשר הם. וכשהתמקד במשימה, לא היה דבר שיעצור בעדו". לדברי הלוי, "כאשר נדרשנו למצוא אדם שיוכל להתמודד עם המסוכנים והגרועים שבין יריבינו, בחרנו באלי להתייצב בחוד החנית".
חיים קונפינו, שהיה בכיר בשגרירות אתיופיה בתקופה שבה פעל בה אליעזרי, מתאר אותו כ"אידיאליסט, שומר סוד, חסר מנוחה, חסר סבלנות לקשקשנים ולשרלטנים". הבמאי מיכה שגריר, שהסריט את פעילותו של אליעזרי במבצע שלמה ובסרייבו, אמר עליו שהוא מתנהג בשטח כאילו מדובר בפעולת תגמול בסבחה ב-1955:
"הוא אמיץ מדי. 'אחרי', ורצים קדימה. מחוספס, בוטה, אבל מה שהכי מדהים, הוא משיג תוצאות אדירות, לא רק אופרטיביות, אלא גם דיפלומטיות. יש בו מין עקשנות שהיא על סף הנודניקיות; כמו בוקסר, הוא פשוט אינו מרפה. ומצד שני, אמינות מקסימלית. מלה זו מלה, הבטחה זו הבטחה. אלי הוא מהרבה בחינות ממש פנומן [...] הוא מחוספס, קופצני, לא יודע לדבר בלשון חלקלקה."
הדיפלומט אורי לוברני, שעבד בצמוד לו 7 חודשים, סיפר:
"הוא לא יצור ג'וינטי טיפוסי. הוא לא מהחבורה האמריקנית, ובכל זאת, הוא מסתדר איתם. הם [הג'וינט] למדו לראות מעבר לחספוס ולדוגריות הישראלית שהוא פשוט בַּצְעָן מהשורה הראשונה: שהוא אחד מהיהודים היחידים, לפחות מאלה שאני מכיר, שכשהוא אומר 'סמוך', אפשר לסמוך; כשהוא אומר 'יהיה בסדר', אז באמת יהיה. יש בו מין שילוב של חוצפה ותעוזה והרבה מזל. למרות שנראה לפעמים שהוא לוקח צ'אנסים מטורפים, יש לו לדעתי יכולת שיפוט מאוד מפותחת, לדעת מה ניתן ומה לא ניתן. זה מאוד מחודד בו. הוא הולך כל הזמן על סף הבלתי אפשרי, ומצליח. [...] אני לא רואה את עצמי יוצא למבצע נוסף מהסוג הזה בלעדיו."
בכיר בארגון הג'וינט שרואיין לכתבת דיוקן על אליעזרי בעיתון "חדשות" ב-1993 סיפר:
"אלי אליעזרי הוא דמות יוצאת דופן של איש מבצעים אמיץ מצד אחד וזהיר מצד שני. מה שמאפיין אותו בעיקר זה שהוא לא מכיר את המלה 'לא'. תסגור לו את הדלת, הוא ייכנס דרך החלון; תסגור לו את החלון, הוא יירד דרך הארובה.
אם ניקח לדוגמה את סרייבו, להיכנס אל אזור שטוף אש אקראית, שאיננה מבחינה בין אויב לאוהב, דרושה מידה נדירה של אומץ לב אישי. הוא סיכן את חייו למעשה, דקה דקה, בכל שבעת הימים ששהה בפנים. מצד שני, בזהירות רבה הוא הצליח לטווח את מסכת שיתוף הפעולה של משהו כמו שישה צבאות שונים, ולהביא אותם לכך שלמרות מצב הלוחמה ביניהם יסכימו לסייע למבצע החילוץ. הוא רתם למבצע את המאפיינים הנכונים של הג'וינט: א-פוליטיות, נקיון כפיים, רצון טוב וסיוע לכול, יהודים ולא יהודים.
הוא איש שאי אפשר לא לאהוב אותו. הוא לא איש תככים. הוא ישיר מאוד. מה שאתה רואה, זה מה שאתה מקבל. ב-30 השנים האחרונות הוא עוסק בסיכון חייו להצלת חיים. זו ממש אובססיה אצלו. יש סיפורים מסמרי שיער שאי אפשר עדיין לספר. במבצעים מהסוג של סרייבו, הקו המפריד בין הצלחה לקטסטרופה הוא לפעמים דק מן הדק. די בפגז מקרי להפוך אותו לאסון כבד. ברגעים כאלה בולטים קור רוחו המבצעי והיכולת שלו לפעול בשיקול דעת בתנאי לחץ כבד. יש על מי לסמוך."
אחד התושבים שחולצו מסרייבו סיפר ל"מעריב" שאליעזרי הוא "מין שחצן כזה, אבל בלעדיו – שום דבר לא היה זז. במדינה שבה כל חייל הוא גנרל לעצמו, אליעזרי התנהג כמו נפוליאון, ולא חשב פעמיים לפני שצרח על קצין קרואטי או סרבי שעמד בדרכו." אחד מראשי הג'וינט, שהתראיין לכתבה, אמר שאליעזרי היה "גדול" על הכוחות בשטח, "ולכן הם לא יכלו להתמודד איתו ונכנעו לכל דרישותיו". הוא סיפר שאליעזרי זכה בבוסניה לכינוי "המפקד המשיח". התושבים שפונו כינו אותו "נפוליאון הישראלי". גלית פלג, סגנית השגריר בבלגרד, תיארה אותו כ"פצצת אנרגיה, איש בעל מידות גוף קטנות, שהטיל צל ענק". וסטיב שווייגר, מנכ"ל הג'וינט, תיאר אותו בהספדו כ"אחד הגיבורים האותנטיים והצבעוניים" של הג'וינט:
"מענה לאסונות וניהול משברים הפכו לסיבת הקיום שלו – סרייבו, קוסובו, קניה, אינדונזיה, תאילנד, פליטים רואנדים בגומא שבזאיר. כשהיכה אסון, אלי היה ה"מאכער", "האיש שלנו בשטח", ה"קאובוי" הגיבור של הג'וינט... שמעולם לא ראה בעיה שהוא לא יכול לפתור ומעולם לא נתקל באסון שהג'וינט לא יכול לבוא ולשפר את חייהם של קורבנותיו. כל דבר היה בגדר האפשר, ולא היה דבר שהוא אהב יותר מאשר להוכיח לאוכלוסיות שונות שהג'וינט והעם היהודי הם גיבורים במלוא מובן המילה... מי שפגש אותו, זכר אותו. הוא היה נמוך-קומה, אנרגטי... איש בעל שכל חריף, חיוך שובב... מידה גדושה של חוצפה, חוש הרפתקנות והנאה כמעט כמו של ילד מ"לגרום לדברים לקרות" כשלא נמצא אף אחד אחר שיוכל. הייתה לו היכולת להזיז הרים במטרה להציל חיים – וסבלנות מועטה למדי לדקויות פורמליות."
בריאיון לעמירה שגב בעיתון "חדשות" ב-1993 העיד אליעזרי על עצמו:
"האידיאלים זה לעשות את מה שקשה, ולעשות את זה טוב. [...] הערך המקודש זה העשייה".
בריאיון למרב בטיטו ב"מעריב" ב-2007 סיפר על ה"אני מאמין" שלו:
"אנחנו היהודים עוזרים לכם, כדי שתבינו מה הערך שלנו. זאת הסיבה לכך שאני מתעקש שכל פעילות שלנו תהיה מלווה בשלט המכריז על כך שזוהי תרומתו של גוף יהודי. חשוב לי מאוד שהם גם יידעו שאני ישראלי, לא רק יהודי, והם חייבים ללכת בקו הזה. אם הם לא מוכנים שיהיה לתרומה היהודית פרסום, הם פשוט לא יקבלו אותה."
"אין כאן שאלה של משיכה לאזורי אסון אלא הצורך לסייע לנפגעי האסון". לדעתו, התרומה היהודית תורמת למאבק על זכות הקיום של העם היהודי. "מבחינתי, חיבור של כפר בתאילנד למקור מים משמעותו הצלה של העם היהודי. אם הם יידעו שם בכפר שאנחנו עשינו את זה ולימדנו אותם איך לתפעל את כל העניין, זו תרומה אדירה להערכה החיובית שיש כלפי ישראלי בעולם. אני לא אוהב לעבוד עם יהודים, אני אוהב לעבוד עם גויים – שם ההשפעה שלי היא הכי גדולה".