stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלמנטיין

ערך זה עוסק בפרויקט משותף לארגון ההגנה נגד טילים בליסטיים ולנאס"א. אם התכוונתם לתוכנה חופשית של נגן מדיה, ראו .
| --- | --- |

הדמיית אמן של קלמנטיין
 מידע כללי
 ארגון:  נאס"א / BMDO
 מפעיל:  ארגון ההגנה נגד טילים בליסטיים, נאס"א 
 יצרן:  Naval Research Laboratory
 תאריך שיגור:  25 בינואר 1994, 16:34 UTC
 משגר:  טיטן 2 23G
 אתר שיגור:  SLC-4W ונדנברג
 דף הבית של המשימה
 משימה
 סוג משימה:  מקפת, מחקר
 לוויין של:  הירח
 תאריך כניסה למסלול:  21 בפברואר 1994
 תאריך יציאה ממסלול:  5 במאי 1994
 נטייה:  90°
 אפואפסיד:  4,594 ק"מ
 פריאפסיד:  2,162 ק"מ
 זמן הקפה:  300 דקות
 הקפות:  360
 משך המשימה הכולל:  25 בינואר 1994 – 10 במאי 1995 (שנה) 
 משך המשימה:  115 יום
 מידע טכני
 משקל:  227 ק"ג
 כוח:  360 ואט
 רוחב:  1.14 מטרים
 גובה:  1.88 מטרים
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  22973
 מאגר המידע הלאומי:  1994-004A
 
קלמנטיין (באנגלית: Clementine) או בשמה הרשמי DSPSE (קיצור ל-Deep Space Program Science Experiment) הייתה גשושית שנבנתה ופעלה כפרויקט משותף לארגון ההגנה נגד טילים בליסטיים (BMDO) ולנאס"א. החללית שוגרה ב-25 בינואר 1994 ומטרתה הייתה לבחון את רכיביה בתנאי חשיפה לחלל ולבצע תצפיות מדעיות של הירח ושל הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס. התצפיות על גאוגרפוס לא בוצעו בעקבות תקלה במחשב הגשושית.
תצפיות הירח שנעשו כללו תצפיות באורכי גל שונים בספקטרום האור הנראה כמו גם תצפיות בספקטרום העל-סגול והתת-אדום, מדידת גבהים באמצעות לייזר, מדידת עוצמת שדה הכבידה של הירח, ובחינת חלקיקים טעונים. מטרת התצפיות היו להשיג צילומים בספקטרומים שונים של כל פני הירח, לבצע ניתוח מינרלוגי של הירח ולהשיג מידע על אודות שדה הכבידה של הירח בצידו הקרוב. הגשושית גם תוכננה לצלם ולבצע מדידות שונות על האסטרואיד גאוגרפוס, אך תכנונים אלו לא יצאו אל הפועל.
הגשושית נשאה על גביה שבע מערכות מדעיות: מצלמה בספקטרום האור הנראה והעל-סגול, מצלמה בספקטרום התת-אדום קרוב, מצלמה לקרניים תת-אדומות ארוכות, מצלמה ברזולוציה גבוהה, שני גלאי כוכבים, מד גובה בלייזר וטלסקופ חלקיקים טעונים. משדר S-band שימש לתקשורת, למעקב ולביצוע ניסויים כבידתיים. שם הפרויקט, "קלמנטיין" (Clementine), הוא על שם השיר "Oh My Darling, Clementine", מכיוון שעל פי התכנון הגשושית הייתה אובדת לעד בתום משימתה (כמו בשורה מתוך השיר "lost and gone forever").
מבנה הגשושית

קלמנטיין נבנתה בצורת מנסרה מתומנת בגובה 1.88 מטרים וברוחב 1.14 מטרים עם שני לוחות סולאריים אחד מכל צד במקביל לבסיסי המנסרה. אנטנת צלחת לטווח רחוק בקוטר 1.1 מטרים מוקמה על אחד מבסיסי המנסרה ומנוע רקטי בעל דחף של 489 ניוטון מוקם על הבסיס השני. גלאי החיישנים מוקמו כולם על אחת מדפנות המנסרה ביחס של 90° ללוחות הסולאריים ומוגנו על ידי מכסה יחיד.
מערכות ההנעה של הגשושית כללו מנועי הידרזין לשליטה בזווית הגישה של הגשושית ומנוע דלק נוזלי שהונע בחנקן ארבע-חמצני (Dinitrogen tetroxide) יחד עם מערכת Monomethyl hydrazine לביצוע תמרונים בחלל. מנועי הדלק הנוזלי יכלו להביא את הגשושית למהירות של עד 1,900 מטרים לשנייה כאשר לכניסה למסלול סביב הירח נדרשו רק 500 מטרים לשנייה וליציאה מהמסלול נדרשו 540 מטרים לשנייה. לתמרון השתמשה הגשושית ב-12 מנועים, שני גלאי כוכבים ושני מודדי אינרציה. לייצוב השתמשה הגשושית בגלגלי תגובה.
אנרגיה חשמלית סופקה באמצעות שני לוחות סולאריים שהטעינו סוללה חשמלית בעלת קיבולת של 15 אמפר-שעה (Ah).
הגשושית נשאה מחשב MIL-STD-1750A ששימש לשמירת מידע, שליטה ותפעול, מעבד RISC לעיבוד תמונות וביצוע פעולות אוטומטיות, ומערכת לדחיסת מידע שסופקה על ידי סוכנות החלל הצרפתית CNES. יחידה לטיפול במידע הפעילה את המצלמות, הפעילה את מערכת דחיסת המידע וניהלה את שידורו. מידע אוחסן במקלט דינמי בעל קיבולת של 2 Gbit.
המשימה

קלמנטיין שוגרה ב-25 בינואר 1994 בשעה 16:34:00 UTC על גבי משגר טיטן 23G מבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה. המשימה הורכבה משני שלבים. אחרי ביצוע שני יעפים על פני כדור הארץ נכנסה הגשושית למסלול סביב הירח ב-21 בפברואר 1994. מיפוי הירח ארך שני חודשים ובוצע בשני שלבים. בשלב הראשון הייתה הגשושית במסלול קוטבי אליפטי עם פריאפסיד של כ-400 ק"מ בקו רוחב 30° דרום ואפואפסיד של 8,300 ק"מ, בשלב זה כל הקפה נמשכה כ-5 שעות. בכל פעם שהגיעה הגשושית לפריאפסיד הופעלו חיישניה למשך 80 דקות במהלכם בוצע מיפוי של הירח וכאשר הגיעה לאפואפסיד היא שידרה את המידע שאספה אל כדור הארץ. שלב המיפוי הראשון החל ב-26 בפברואר 1994 והסתיים ב-26 במרץ 1994. ב-26 במרץ 1994 סובב מסלול הגשושית כך שהפריאפסיד היה בקו רוחב 30° צפון. שלב זה נמשך עד ל-21 באפריל 1994. שני שלבי המיפוי איפשרו ביצוע מיפוי גלובלי של הירח מקו רוחב 60° דרום עד לקו רוחב 60° צפון תוך ביצוע 300 הקפות.
קלמנטיין הוצאה ממסלול סביב הירח ב-5 במאי 1994 והייתה אמורה לבצע שני יעפים נוספים על פני כדור הארץ והירח, אחריהם הייתה אמורה להמשיך אל עבר הגוף קרוב-הארץ 1620 גאוגרפוס, אליו הייתה מגיעה כעבור כשלושה חודשים ומבצעת יעף על פניו במרחק של פחות מ-100 ק"מ. אך ב-7 במאי ארעה תקלה במחשב הגשושית והיא הפעילה את אחד ממנועי הגישה שלה למשך 11 דקות ובכך סיימה כמעט את כל מלאי הדלק שלה והכניסה את עצמה לסחרור של 80 סל"ד. במצב זה ביצוע היעף על גאוגרפוס לא היה מניב תוצאות שימושיות ולכן במקום זאת הוכנסה הגשושית למסלול גאוסטציונרי כאשר תוך כדי כך היא עברה דרך חגורות ואן אלן וסייעה לבחינת השפעות הקרינה על המכשירים המדעיים שהיו על גביה.
המשימה הסתיימה ביוני 1994 כאשר הכוח החשמלי שהפיקה החללית כבר לא הספיק לשליחת מידע הניתן לפענוח.
ב-5 במרץ 1998 הודיעה נאס"א כי מהמידע שהופק מהגשושית הצביע על כך שבמכתשים שבקטבי הירח יש מספיק מים היכולים לספק את צרכיה של מושבה מאוישת על הירח. אף על פי שמאז הוטל ספק רב באותם תגליות, הגשושית ההודית צ'אנדריאן 1 ששוגרה לחקור את הירח ב-2008 והגשושית האמריקאית LCROSS ששוגרה ב-2009 אכן מצאו הוכחות לקיום מים על הירח (אך הן לא הוכיחו כי המים יספיקו לקיום מושבה מאוישת).
ראו גם

חקר הירח
לונר פרוספקטור
GRAIL
קלמנטיין במעבדות נאס"א
שיגור קלמנטיין.
קרלו ג'זואלדו

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1566 ונוסה, איטליה 
 פטירה:  8 בספטמבר 1613 (בגיל 47) Gesualdo, איטליה 
 מקום קבורה:  Gesù Nuovo 
 מוקד פעילות:  ממלכת נאפולי 
 תקופת הפעילות:  מ-1585 
 זרם:  רנסאנס 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  לאוטה 
 בן או בת זוג:  Maria d'Avalos (1586–1590) Leonora d'Este (1594–1637) 
 צאצאים:  Alfonsino Gesualdo 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
דון קרלו ג'זואלדו (באיטלקית: Carlo Gesualdo; ‏8 במרץ 1566 - 8 בספטמבר 1613) היה מלחין איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס.
תולדות חייו

קרלו ג'זואלדו היה אציל ונסיך ונוסה שבאיטליה, אם כי רוב ימיו התגורר בנאפולי. בתחילת דרכו כמלחין כתב בעילום שם, ורק בשנת 1590, לאחר שרצח את אשתו הראשונה עם מאהבה, החל לכתוב בשמו האמיתי. תואר האצולה שלו גונן עליו ממשפט, אך לא מנקמה, על כן נמלט אל ארמונו שבעיר ג'זואלדו, שם היה מוגן.
ב-1594 נישא ללאונורה ד'אסטה, אחייניתו של דוכס פרארה. בעקבות הנישואים עבר לפרארה, מרכז משגשג מבחינה מוזיקלית, ופרסם שם את ארבעת ספרי המדריגלים הראשונים שלו בין השנים 1593–1596. בשנת 1597 חזר ג'זואלדו לנאפולי והקדיש את זמנו לקידום הקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 1600 מת אלפונסו, בנם היחיד של בני הזוג ג'זואלדו. בעקבות האירוע הטרגי הזמין ג'זואלדו את עיטור המזבח המפורסם של כנסיית הקפוצ'ינים בעיר ג'זואלדו, שם נראית, לצד ההורים השכולים ודודו החשמן של ג'וזאלדו, גם נשמת ילד.
יצירתו

קרלו ג'זואלדו פרסם שישה ספרי מדריגלים בחמישה קולות. בספרי המדריגלים החמישי והשישי מופיעים כמה מאפיינים ייחודיים: המדריגלים הם כרומטיים וקיצוניים בייחודם. ייתכן, שהכרומטיות הפרועה שבהם משקפת את מצבו הנפשי המעורער של ג'זואלדו, ששיטות ההלחנה שלו הקדימו בהרבה את זמנן. חשוב להדגיש, כי הטיפול בדיסוננטים במדריגלים אלה היה שמרני למדי, אבל הכרומטיקה יצרה צירופי צלילים, שהמרחק הטונאלי ביניהם היה גדול. אלה יצרו מעברים המזכירים מודולציות כרומטיות או אנהרמוניות פתאומיות בין סולמות רחוקים, שהופיעו שוב רק בסוף המאה ה-19 ביצירות ריכרד וגנר, מקס רגר, ריכרד שטראוס או אנטון ברוקנר. לעיתים היה רק צליל אחד משותף בין שני אקורדים וחלק מהקולות עלו או ירדו בחצאי טונים. מאפיין נוסף של המדריגלים שלו מהספר החמישי והשישי הוא שינויי מרקם וטמפו פתאומיים, שיצרו ניגודיות דרמטית ואשר נבעו מהטקסטים שעסקו רבות בנושא האהבה ונעו בין שמחה ואושר לבין אכזבה, ייאוש ומוות. יש לציין, שהמדריגלים שלו השפיעו על המלחינים שבאו אחריו והשפעתם באה לביטוי במוזיקה לכלי מקלדת, כמו ביצירות מאת ג'ירולאמו פרסקובלדי וקודמיו הנפוליטניים, או יוהאן יאקוב פרוברגר ויוהאן קספר קרל.
פרט לששת ספרי המדריגלים בחמישה קולות כתב ג'זואלדו עוד מוזיקה קולית חילונית וכן מוזיקה דתית, ומעט יצירות כליות.
קלמנטין, נסיכת בלגיה

קלמנטין, נסיכת בלגיה (בצרפתית: Clémentine de Belgique‏; 30 ביולי 1872 - 8 במרץ 1955), הייתה בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים, ואשתו של ויקטור, נסיך נפוליאון.
ביוגרפיה

קלמנטין נולדה ב-30 ביולי 1872 בארמון המלכותי לייקין בבריסל שבבלגיה. אביה היה לאופולד השני, מלך הבלגים, וסבא רבא שלה מצד האב היה לואי פיליפ, מלך הצרפתים. אמה הייתה מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה לבית הבסבורג, אשר הייתה נכדתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד. אביה ואמה לא הסתדרו היטב, ואמה העבירה את מרבית זמנה בעיר ספא ליד הארדנים. לאופולד הזניח את בנותיו והתעניין בעיקר בבנו לאופולד, בעוד מריה הנרייטה התמקדה בבנותיה והעניקה להן חינוך מעולה.  בשנת 1869 מת אחיה לאופולד בגיל תשע. המוות הכניס את אביה להלם שממנו לא התאושש עוד. הוא התפייס עם אמה לזמן מה בניסיון ללדת בן זכר נוסף שיירש אותו, אולם התוצאה הייתה לידתה של בת נוספת, הנסיכה קלמנטין. לאחר לידתה, לאופולד איבד לחלוטין עניין במשפחתו, והשקיע את מרבית תשומת לבו בקונגו (אשר הייתה מושבה פרטית שלו) ובמספר פילגשים. בשנת 1895 אמה פרשה סופית מחצר המלוכה והתגוררה בעיר ספא למשך שארית חייה.
בצעירותה התארסה קלמנטין עם בן דודה בודואן, נסיך בלגיה, בנו של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, אשר אביה טיפח אותו כיורשו, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1891. לאחר מכן התאהבה קלמנטין בברון אוגוסט גופינט, אולם בשל אי היותו חבר האצולה הגבוהה סירב אביה להרשות לה להתחתן עמו. בשנת 1903 ביקשה קלמנטין להינשא לוויקטור, נסיך נפוליאון, עמו נפגשה כבר בשנת 1888, אולם אביה סירב לכך, בשל היותה נצר לבית אורליאן, בעוד ויקטור היה חבר בבית בונפרטה, שהיה יריבו של בית אורליאן. בשנת 1909 מת אביה, ובשנת 1910 הרשה לה בן דודה אלברט הראשון, מלך הבלגים להינשא לוויקטור, ואכן ב-10 בנובמבר 1910 התחתנו השניים. לבני הזוג נולדו שני ילדים, ובשנת 1926 מת בעלה ויקטור. ב-8 במרץ 1955 מתה קלמנטין בניס, צרפת, ובמותה הייתה הילד הלגיטימי האחרון של לאופולד השני שנותר בחיים.
משפחתה

ב-10 בנובמבר 1910 התחתנה קלמנטין עם ויקטור, נסיך נפוליאון, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מארי קלוטילד בונפרטה (1912–1996)
לואי, נסיך נפוליאון (1914–1997)
קרל ארפ

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1867 קיל, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1 ביוני 1913 (בגיל 46) ינה, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות בוויימאר על שם הדוכס הגדול של סקסוניה 
 
קרל ארפ (בגרמנית: Carl Arp;‏ 3 בינואר 1867 – 6 בינואר 1913) היה צייר נוף גרמני.
ביוגרפיה ועבודה

קרל ארפ ידוע בעיקר כצייר נוף, חבר מייסד בקואופרטיב האמנות שלזוויג-הולשטיין ונציג בית הספר לציור של ויימאר. משנת 1886 למד ארפ אצל תאודור האגן ולאופולד פון קלקרוט בבית הספר לאמנות בוימאר. לאחר מכן, ואז בילה כמה שנים באיטליה.
הוא נחשב לאחד הנציגים העיקריים של גישת - "plein air" (אנ'), כלומר של ציור בחוץ.
בשנת 1891 הוא חזר ללימודיו בויימאר, אך עזב את בית הספר לאמנות בשנת 1894 ללא תואר לאחר מכן עבד במקומות שונים, כולל בקיל ובויימאר, ערך טיולים רבים. בשנת 1912 הוענק לו תואר פרופסור.
ארפ לימד בקיל ובויימאר והציג תערוכות במינכן, ברלין ודיסלדורף.
עבודותיו של ארפ הן בדרך כלל ציורי שמן וצבעי מים של נופים גרמניים עם מוטיבים מביתו בשלזוויג-הולשטיין - הוא צייר בגוטמונד בשנת 1892 - ופיורד קיל, כמו גם ממסעותיו לדרום גרמניה, האלפים ואיטליה.
ארפ היה בן דודו של הצייר, הפסל והמשורר הנס ארפ, והיו לו קשרי ידידות עם כריסטיאן רולפס.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקראה על שמו ספינה, שהוטבעה על ידי חיל האוויר מול דנקירק והפכה שוב לכשירה לשיט.
הערות שוליים

↑  Wolff-Thomsen et al.: Vertreter der Schleswig-Holsteinischen Kunstgenossenschaft Carl Arp – Jacob Alberts – Ludwig Dettmann – Georg Burmester – Helene Gries-Danican. In: Ich muss ja – sammeln! Die Kunstsammlung des Malerfreundes, Wagnerianers und Arztes Dr. Paul Wassily (1868–1951) in Kiel, Gesellschaft für Kieler Stadtgeschichte, Ludwig, Kiel, 2006 ISBN 978-3-93771941-2, S. 85 ff
↑  Carl Arp - Artworks and biography | Galerie Paffrath, www.galerie-paffrath.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 101302852X  ISNI: 0000 0001 2031 1621  LCCN: no2017096321  RKD: 2588  ULAN: 500066858  VIAF: 96142755   WorldCat (עם VIAF): 96142755
קריסטל סמולנסק

סמל הקבוצה בשנים 1994—1997
קריסטל סְמוֹלֶנְסְק (ברוסית: Футбольный клуб «Криста́лл» Смоленск) הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר סמולנסק שהתקיים בשנים 1992–2004 והתמודד בליגת הכדורגל הלאומית, הליגה שנייה בחשיבותה ברוסיה, במשך 7 עונות רצופות.
קריסטל העפילה 3 פעמים לשלב 16 האחרונות בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל (1997/98, 2001/02, 2002/03) והישג השיא בליגה הוא המקום הרביעי בעונת 1998 בליגת המשנה הרוסית.
היסטוריה

קריסטל הוקמה בשנת 1992 כתוצאה ממיזוגן של קבוצת דיפוזיון (Диффузион) עם מועדון הקטרגל "קריסטל". בינואר 1995 התאחדה עמה גם קבוצת הכדורגל איסקרה סמולנסק שהוקמה לראשונה ב-1965 והתמודדה בעיקר בליגה הסובייטית השנייה. קריסטל התמודדה במרבית שנותיה בליגת המשנה הרוסית בכדורגל.
הקבוצה פעלה בחסות ממשלת המחוז ועיריית סמולנסק ותקציבה הסתמך על חוזה מימון עם חברת "קריסטל" לעיבוד יהלומים. תחילה תוכנן להצעיד את הקבוצה עד להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל, ברם בשנת 1998 מת מנכ"ל חברת "קריסטל" אלכסנדר שקאדוב והחברה חדלה לממן את המועדון.
בתחילת שנת 2000 מונה גורבן ברדייב למאמן הקבוצה. הוא הביא איתו ספורטאים טורקמנים לקבוצה והקבוצה סיימה את עונת 2001 במקום החמישי בליגה הראשונה והיה נדמה שעם השקעה מיטבית הקבוצה תוכל להבטיח העפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
ברם, בינואר 2004 בעלי המניות במועדון הודיעו על פשיטת רגל והקבוצה פורקה. באפריל אותה שנה הוקמה קבוצה חדשה בשם "דנייפר סמולנסק".
הישגים לפי עונה

| עונה | ליגה | מיקום | ניקוד | משחקים | מלך השערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | הליגה השנייה | 5 | 42 | 54—31 | גודקוב — 13 |
| 1994 | הליגה השלישית | 1 | 40 | 57—17 | סוליאניק — 24 |
| 1995 | הליגה השנייה | 6 | 77 | 58—35 | סוליאניק — 23 |
| 1996 | הליגה השנייה | 2 | 96 | 96—36 | סוליאניק — 30 |
| 1997 | הליגה הראשונה | 7 | 68 | 70—45 | סוליאניק — 23 |
| 1998 | הליגה הראשונה | 4 | 72 | 59—47 | שושליאקוב — 17 |
| 1999 | הליגה הראשונה | 11 | 58 | 44—49 | שושליאקוב — 8 |
| 2000 | הליגה הראשונה | 5 | 61 | 63—49 | סוליאניק — 15 |
| 2001 | הליגה הראשונה | 10 | 44 | 37—45 | גאדליה — 12 |
| 2002 | הליגה הראשונה | 10 | 44 | 39—43 | סוליאניק — 8 |
| 2003 | הליגה הראשונה | 20 | 35 | 40—72 | אנטיפנקו — 12 |
מאמנים

לב פלאטונוב (1996)
ואלרי נננקו (1997—1998)
אלכסנדר איגנאטנקו (1999)
סרגיי לומאקין (15 ביוני — 20 באוגוסט 1999)
ל. פלאטונוב (1999 — 2000)
גורבן ברדייב (2000 — 2001)
איגור בלאנוביץ' (2002)
אלכסנדר אירחין (2002)
דמיטרי גליאמין (2003)
סרגיי פאבלוב (2003)
ראו גם

דנייפר סמולנסק
סמולנסק (כדורגל)
הערות שוליים

↑  אתר החברה
↑  Футбольный клуб не на того поставил. Газета «Коммерсантъ» № 85/П(2215) от 21.05.2001
↑  Дмитрий Галямин. По обе стороны баррикад.// sport.ru (13.04.2012)
↑  В Смоленске ликвидируется футбольный клуб «Кристалл»
ערך זה הוא קצרמרבנושא מועדוני כדורגל ובנושא כדורגל רוסי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרשוב

כנסייה בפרשוב
פרשוב (בסלובקית: Prešov; בהונגרית: Eperjes; בפולנית: Preszów; בגרמנית: Preschau או Eperies) היא עיר במזרח סלובקיה, המשמשת כבירת מחוז פרשוב (סלובקית: Prešovský kraj), המחוז הגדול ביותר במדינה. עם אוכלוסייה של כ-91,000 נפש, היא העיר השלישית בגודלה בסלובקיה לאחר הבירה ברטיסלאבה והעיר קושיצה.
היסטוריה

אזור פרשוב  מיושב מאז תקופת האבן הקדומה. נתגלו בו כלים ועצמות ממותות המתוארכים כבני 28,000 שנה. סלאבים יישבו את האזור מאז המאה הרביעית או החמישית. בסוף המאה ה-11 הפכה העיר חלק מממלכת הונגריה, ובעיר התיישבו חיילים מדיארים. במאה ה-13 עברו אל העיר מתיישבים גרמנים הקרויים "ציפסרים" או גרמנים קרפטיים מאזור ספיש.
התיעוד הכתוב הראשון על פרשוב הוא מ-1247. ב-1299 קיבלה העיר זכויות מוניציפליות, וב-1374 הוכרזה כעיר מלכותית חופשית. כתוצאה, התפתחו בעיר המלאכה והמסחר, בעיקר יצוא יין מאזור נהר טיסה לפולין. במאה ה-15 הצטרפה פרשוב לפנטפוליטנה, ברית בין חמש ערים במזרח סלובקיה של היום.
ב-1572 החלה כריית מלח בסוליבר הסמוכה לפרשוב (כיום חלק מן העיר), דבר שהעלה את חשיבותה של פרשוב, וב-1647 היא הייתה לבירת המחוז. ב-1667 נוסדה בעיר המכללה הלותרנית. ב-1687 הוצאו להורג 24 מנכבדי העיר ומאציליה שהשתייכו לנצרות הפרוטסטנטית בעוון תמיכה במרד האנטי-הבסבורגי בהנהגתו של אימרה טקלי.
בתחילת המאה ה-18 הצטמצמה משמעותית אוכלוסיית העיר בעקבות מגפת דבר וגל שריפות, לכדי 2,000 נפש. במחצית השנייה של המאה השתקמה העיר, חזרה לפעילות המלאכה והמסחר, והוקמו בה בתי חרושת חדשים. ב-1752 הוצף מכרה המלח בסוליבר, ומאז מתבצעת הפקת המלח במקום באמצעות הרתחה ואידוי של מי מלח.
לאחר אביב העמים ב-1848 הונהגה מדיניות ריכוזית, ופרשוב הייתה לחלק ממחוז קושיצה (בהונגרית "קאשה") תוך שהיא מאבדת את מעמדה כבירת מחוז וכעיר מלכותית חופשית. בעקבות ניסיונות ה"הונגריזציה" של שלטונות הונגריה באותה תקופה, הפכה השפה ההונגרית לשפת מערכת החינוך.
ב-1873 הגיעה לעיר מסילת ברזל אך ב-1887 פרצה שוב שריפה גדולה, שכילתה חלק ניכר מן העיר. במהלך עבודות השיקום שלאחר השריפה שוכללה תשתית העיר והוקמו בה רשתות הטלגרף, החשמל הטלפון והביוב. בתקופה זו קיבלה העיר את פניה המוכרות כיום. עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918 בהתפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית הייתה פרשוב לחלק מרפובליקת צ'כוסלובקיה שאך זה נוסדה.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר הסמוכה קושיצה וסביבותיה שמדרום לפרשוב חלק מן השטחים שנמסרו בהסכם להונגריה, אך פרשוב נותרה כחלק מהמדינה הסלובקית העצמאית שהוקמה בחסות גרמניה הנאצית. מוסדות סלובקיים רבים עברו מקושיצה לפרשוב, עובדה שהעצימה את חשיבותה של העיר. לאחר המלחמה הייתה העיר למרכז תעשייתי חשוב, ואוכלוסייתה גדלה בהדרגה לכדי 28,000 ב-1950, 52,000 ב-1970, ו-91,000 ב-1990.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בצפון החלק המזרחי של סלובקיה, בשפלת קושיצה ומרוחקת כ-33 מהעיר קושיצה, מוקפת בהרי סלנסקה וברמת שריש. דרך העיר זורמים הנהרות טוריסה וסקצ'וב. גובה העיר העתיקה הוא כ-255 מטר מעל פני הים.
העיר מורכבת מ-4 חלקים עיקרים: פרשוב, סוליבר, שלגוויק וניז'נה שבסטובה.
גאוגרפיה > אקלים

הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 8.6 °C. החודש החם ביותר בשנה הוא יולי עם טמפרטורה ממוצעת של 19.5 °C.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר עם טמפרטורה ממוצעת של -3.5 °C.
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר 91,205 תושבים, נכון לשנת 2005. צפיפות האוכלוסייה בעיר היא 1303 נפש לקמ"ר, נכון לשנת 2004.
ההתפלגות האתנית של התושבים היא כדלקמן: 93.7% סלובקים, 1.4% צוענים, 1.2% רוסינים, 1.1% אוקראינים, 0.8% צ'כים ו-0.2% הונגרים. מבחינה דתית 66.8% משתייכים לכנסייה הקתולית-רומית, 8.9% יוונים-קתולים, ו-4.8% לותרנים. 13.6% מגדירים עצמם כחסרי השתייכות דתית (נתוני מפקד 2001). מספר היהודים כיום זניח  סטטיסטית.
סמל העיר

הסמל הוא בצורת מגן הוא מחולק בעזרת רצועות לרוחב. ברצועה העליונה מופיעים 3 ורדים אדומים על רקע כסוף. הרצועה שמתחתיה אדומה אחריה כסופה וכך הלאה. הסמל מכיל 5 רצועות סך הכול כולל הרצועה עם הוורדים. הדף עם סמלי העיר בעבר ובהווה מתוך האתר הרשמי של העיר.
אדריכלות

הלב ההיסטורי של פרשוב מהווה חלון ראווה לסגנונות האדריכלות הגותית, הבארוק והרוקוקו, ולאורך הרחובות המרכזיים של העיר העתיקה סדורים כנסיות ומבנים אחרים בסגנונות אלה. תקופת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה המאוחדת הותירה בעיר את חותמה בדמות מבני שלטון כעורים בהשפעה סובייטית בסמוך למרכז ההיסטורי של העיר, ושיכוני בטון עתירי ממדים בשכונות הפרברים.
יהודי פרשוב

עד מלחמת העולם השנייה ישבה בעיר קהילה יהודית אמידה ומשגשגת, שבשיאה הגיעה לכ-4,000 נפש - כחמישית מאוכלוסיית העיר. כיום יש בעיר קהילה קטנה בת כמה עשרות חברים, מרביתם בגילאים מתקדמים.
יהודי פרשוב > התיישבות יהודית

בעיר פרשוב עצמה לא הורשו יהודים להתיישב עד סוף המאה ה-18, אך בכפרי מחוז שאריש (שפרשוב היוותה את מרכזו) ישבו יהודים עוד מימי קדם. ישנן השערות כי יהודים ראשונים הגיעו לאזור עם הלגיונות הרומיים לאחר כיבוש ממלכת יהודה. עדות כתובה ראשונה לנוכחות יהודים באזור היא מן המאה ה-10.
היהודי הראשון שהורשה להתיישב בעיר פרשוב היה מארק הולנדר, סוחר עשיר מגליציה שנהנה מקשרים טובים עם בית המלוכה של האימפריה האוסטרו הונגרית. הוא קבע בפרשוב את ביתו במחצית שנות השמונים של המאה ה-18. בעקבותיו זרמו יהודים נוספים מגליציה, וכן יהודי הסביבה מכפרי מחוז שאריש. מוסדות יהודיים החלו לקום בעיר, וב-1830 נוסדה קהילה רשמית, שבראשה עמד ליאו הולנדר, בנו של מארק הולנדר. בעקבות כך נוסדו בעיר בית מדרש (1831), בית ספר יהודי (1846), בית כנסת (1849) וחברה קדישא (1850). כ-200 יהודים התגוררו באותה עת בעיר.
יהודי פרשוב > האמנציפציה

האמנציפציה הגיעה להונגריה בשנת 1867, עם חקיקתו בפרלמנט של חוק שביטל את כל המגבלות המפלות יהודים לרעה. עם יישום  החוק החלו מהגרים יהודים מארצות הסביבה לזרום להונגריה, ובמקביל החל תהליך של התבוללות תרבותית ולשונית, בעיקר בערים. תהליכים אלה הביאו לפילוג ולקרע ביהדות הונגריה, בין האורתודוקסים שדבקו בהלכה על פי השולחן ערוך לבין הניאולוגים שדגלו בהתחדשות, התערות בסביבה ומודרניזציה. גם על קהילת פרשוב לא פסח פילוג זה. הקהילה הוותיקה שנוסדה בידי הולנדר וחבריו השתייכה לזרם הניאולוגי, אך מהגרים חדשים לעיר השתייכו בעיקר לזרם האורתודוקסי, ועם הזמן היוו את הרוב היהודי בעיר. החל מ-1871 נוסדה רשמית קהילה אורתודוקסית בעיר, ויהדות פרשוב נתפצלה לשתי קהילות נפרדות, שהקימו מערכים מקבילים של מוסדות – בתי כנסת, בתי מדרש, בתי ספר ובתי קברות.
יהודי פרשוב > בין מלחמות העולם

עם תחילת המאה ה-20 פרחה הקהילה היהודית. בני הקהילה עשו חיל כלכלי ותרבותי, והתבלטו במוסדות ההשכלה הכלליים כתלמידים וכמורים. התפתחות הקהילה נעצרה עם מלחמת העולם הראשונה, שהסתיימה בפירוק האימפריה האוסטרו הונגרית ובייסוד צ'כוסלובקיה . פרשוב  התנתקה מהונגריה ונכללה בצ'כולובקיה. לאחר המלחמה שבה הקהילה האורתודוקסית לגדול תוך תגבור בהגירה מכפרי הסביבה.  במקביל נחלשה הקהילה הניאולוגית, וקשריה עם הקהילות הנאולוגיות  בבודפשט וביתר ערי הונגריה  התרופפו. בשנות ה-30 הגיע מספר היהודים בפרשוב ל-4,300 נפש, מרביתם (כשלושה רבעים) אורתודוקסים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם החלה להתעורר הפעילות הציונית בפרשוב, בעיקר בקרב בני הקהילה האורתודוקסית, בעוד בקרב הקהילה הניאולוגית גברה נטיית ההתבוללות. בעיר פעלו הפלגים השונים של התנועה הציונית – סוציאליסטים, ליברלים (הציונים הכלליים) ורוויזיוניסטים. גם תנועות הנוער הציוניות של הפלגים השונים פעלו בעיר – השומר הצעיר, בני עקיבא, בית"ר ומכבי הצעיר. בראש הסניף המקומי של התנועה הציונית עמד ד"ר קרול פרבשטיין, שגם עמד בראש המפלגה היהודית שפעלה בזירה הפוליטית הצ'כוסלובקית.
בשנת 1928 הגיע מפולין הרב משה חיים לאו (אביו של ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל) לכהן כרב הקהילה האורתודוקסית בפרשוב. הרב לאו הקים בעיר את ישיבת "תורת חיים" שבה למדו כ-200 תלמידים מכל רחבי אירופה המזרחית, מהם קמו רבנים בולטים. לאחר שבע שנים, ב-1935, עזב את הקהילה בצו השלטונות, כיוון שלא החזיק באזרחות מקומית. הוא חזר לפולין, וכיהן כרב העיר פיוטרקוב עד להירצחו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
על פי עדות נפגש הרב משה חיים לאו בשעותיו האחרונות עם מגורשים מבני קהילת פרשוב בטרבלינקה שהגיעו בסמוך להגעת הטרנספורט מהגטו בפיוטרקוב. הוא קרא לבני שתי הקהילות אותן הנהיג לקדש שם שמים במותם.
יהודי פרשוב > מלחמת העולם השנייה

ב-1938 התפרקה צ'כוסלובקיה בעקבות הסכם מינכן, ופרשוב הפכה חלק ממדינה סלובקית פשיסטית הניזונה מאידאולוגיה נאצית. במדינה גברה ההסתה האנטישמית, ובהדרגה החלה חקיקה המגבילה את זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות והכלכליות של היהודים. ב-1939, בעקבות הפלישה הנאצית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לפרשוב זרם פליטים יהודים מפולין, ומספר היהודים בעיר עלה לכ-5,000. יהודי העיר סייעו לקליטת המהגרים, ותנועות הנוער נרתמו לפעילות הברחה של פליטים להונגריה והלאה.
באביב 1941 הייתה פרשוב העיר הראשונה בסלובקיה בה נדרשו יהודיה לענוד סימן זיהוי על שרווליהם. בפרשוב, כבערי סלובקיה האחרות, נחשפו היהודים להתפרעויות של המון מוסת שתקף פיזית את גופם ורכושם. בינואר 1941 הועלה באש בית הכנסת "היכל אברהם" כחלק מהתפרעות כזאת, אירוע שנודע כ"ליל הבדולח של פרשוב". בהדרגה נשללו מן היהודים זכויותיהם הכלכליות, עסקיהם נסגרו, רכושם הוחרם, ובאזורים מוגדרים בעיר נדרשו יהודים להתפנות מבתיהם. יהודים הוצאו ממערכת החינוך הממלכתית, ורופאים יהודים סולקו מעבודתם (מה שהותיר את העיר כמעט ללא רופאים). באוקטובר 1941 הגיעו לעיר פליטים רבים מבין יהודי ברטיסלאבה שגורשו מעירם. בזמן זה החלו יהודי העיר להישלח לעבודות כפייה.
במרץ 1942 החל גירוש יהודי פרשוב למחנות ההשמדה בפולין. ראשונות רוכזו ונשלחו לאושוויץ הבנות  הצעירות מהקהילה, ולאחריהם הגיע תורם של הרווקים בני 15–35 באפריל 1942. לאחר מכן החל איסוף המשפחות לגירוש – המסה הקריטית של יהדות סלובקיה, שנשלחו במספר טרנספורטים לגטאות שונים במחוז לובלין בפולין עד יוני 1942 ומשם הועברו עם היהודים המקומיים אל מותם בעיקר במחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה. אחרוני היהודים נשלחו באוקטובר אותה שנה, בעיקר זקנים, נכים וחולים סופניים. בעיר ובסביבתה נותרו יהודים בודדים במחבוא. כמה יהודים מצאו מקלט בין חומות המנזר הפרנציסקני בעיר. 22 מתושבי פרשוב הוכרו לימים כחסידי אומות העולם על חלקם בהסתרת והצלת יהודים.
ב-1944, עם ההרעה הדרסטית במצב היהודים בהונגריה הסמוכה, שבו לפרשוב ולסביבותיה יהודים שמצאו בהונגריה מקלט כל עוד נחשבה בטוחה יחסית. מרביתם, יחד עם יתרת יהודי מחוז שאריש, פונו למערב סלובקיה עם ההתקדמות הסובייטית ממזרח. בשלב זה נותרו בפרשוב 115 יהודים בלבד.