גילברט וסאליבן
אופרות > "טבלית הקסמים" > המיקאדו

אופרת הסבוי המצליחה ביותר היא "המיקאדו" (The Mikado 1885) אשר שמה ללעג את הבירוקרטיה באנגליה, שמוסווית באופן קלוש על ידי מיקום העלילה ביפן. למעשה, הציע גילברט לכתוב אופרה חדשה העוסקת בטבלית קסמים שמשנה את אופי הדמויות, רעיון אשר סאליבן תיאר כ"חסר סבירות ועניין אנושיים". כמו כן הוא סבר שהעלילה תהיה דומה מדי לאחת האופרות הקודמות, "המכשף". גילברט וסאליבן הגיעו למבוי סתום, כפי שמוצג בסרט של מייק לי "טופסי טרווי". לבסוף הסכים גילברט לוותר על הרעיון של טבלית הקסמים, ולכתוב עלילה אשר לא תכלול מרכיבים על-טבעיים.
העלילה של האופרה מתמקדת בחייט פשוט, אשר מקודם לתפקיד המוציא להורג הראשי בעיירה היפנית הבדיונית טיטיפו. קו-קו, אותו חייט לשעבר, מאוהב בבת חסותו יאם-יאם. יאם-יאם מאוהבת דווקא במוזיקאי נודד, ("נגן טרומבון שני בתזמורת מצעדים"), שהוא למעשה בנו של הקיסר, ננקי-פו, שהתחזה למוזיקאי וברח מהחצר על מנת להימלט מעגביה של אשת חצר מבוגרת, קטישה. המיקאדו גוזר שההוצאות להורג בטיטיפו יתחדשו ללא דיחוי. קוקו שומע על דבר בואו הקרוב של המיקאדו לעיירה ומסיק שהביקור נועד לבדוק מקרוב אם קו-קו מבצע את הוראותיו. נכבדי העיירה טופלים על ננקי-פו את אשמת הפלרטוט (אשר דינה מוות – לגלוג על חוקים בריטיים ישנים וחסרי פרופורציה). עם הסתבכות העלילה, מבין קו-קו, החייט לשעבר, שאינו מסוגל אף לפגוע בזבוב, והוא משחרר את ננקי פו, שבינתיים הספיק להינשא בסתר ליאם-יאם, ומפברק הוכחות להוצאתו להורג. אחרי שהמיקאדו מבין מקו-קו שמי שהוצא להורג כביכול הוא למעשה בנו, הוא מחליט להוציא להורג את כל נכבדי העיירה. כדי להעביר את רוע הגזירה, מחזר קו-קו בצר לו אחרי קטישה ונישא לה. לבסוף מופיעים גם ננקי-פו ויאם-יאם, והסדר בטיטיפו שב על כנו.
הצגתה של אופרה ביפן כביכול, ובעזרת תפאורה יפנית אותנטית, התאפשרה הודות לפתיחת הסחר בין בריטניה ליפן. חפצי אומנות יפניים נעשו פופולריים באותה עת בלונדון, וכפי שתיאר זאת גילברט:
אינני יכול להמציא לך סיבה טובה מדוע בחרנו למקם את התרחשות העלילה ביפן... הדבר איפשר לנו מרחב רב יותר של סצינות ציוריות, תפאורה ומלבושים. אני חושב שהרעיון של פקיד שהוא גם השופט וגם התליין, אשר לא יכול לפגוע בזבוב, עשוי דווקא לרצות את הקהל.
העתקת מקום ההתרחשות ליפן המרוחקת, אפשרה לגילברט לכתוב סאטירה פוליטית על המתרחש בבריטניה באותה עת באופן חופשי יותר, על ידי הסוואתם כ"יפנים". ג. ק. צ'סטרטון אף השווה את המיקאדו ל"מסעות גוליבר" מאת ג'ונתן סוויפט:
גילברט רדף אחר הרעות החולות של אנגליה המודרנית והתנכל להן, עד שלא היה נותר להן בסיס לעמוד עליו. אני בספק אם ישנה בדיחה אחת בכל המחזה אשר מתאימה ליפניים. אך כל הבדיחות מתאימות לאנגלים.
המקור באנגלית
Gilbert pursued and persecuted the evils of modern England until they had literally not a leg to stand on, exactly as did Swift... I doubt if there is a single joke in the whole play that fit the Japanese, but all the jokes in the whole play fit the English.
גילברט השתמש לעיתים בהעתקה כזו של מקום ההתרחשות – למשל באופרות "הנסיכה איידה", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול" – על מנת לרכך את הסאטירה נגד המוסדות בבריטניה.
הפקתה המקורית של האופרה הוצגה בתיאטרון סבוי 672 פעמים. זוהי ההרצה השנייה באורכה של תיאטרון מוזיקלי עד לאותה עת, וכן אחת מיצירות התיאטרון המוצגות ביותר בהיסטוריה. ההערכה היא, שעד סוף שנת 1885 הציגו לפחות 150 חברות תיאטרון בבריטניה ובאמריקה את האופרה. "המיקאדו" נותרה האופרה המבוצעת ביותר מיצירותיהם של גילברט וסאליבן, והיא פופולרית במיוחד כהפקה של בתי ספר ובתי תיאטרון חובבים במדינות דוברות אנגלית. האופרה תורגמה למספר שפות ומשובצים בה להיטים שמוכרים לחלק מן הציבור הרחב, ביניהם "שלוש עלמות קטנות", "קרני השמש" ו"מיה-סאמה", שגם הם זכו לחיקויים ולפארודיות אשר נוצרו בהשראתם.