היסטוריה של קולומביה הבריטית
כחלק מקנדה (המאה ה-20 ואילך)

את הצטרפותה של קולומביה הבריטית לאיחוד הקנדי התנו תושבי הפרובינציה בבניית קו רכבת אשר ייקשר אותה למרכזים העירוניים המזרחיים של המדינה - טורונטו, מונטריאול ואוטווה. בשנת 1881 החלה ממשלת קנדה בעבודות הבנייה של פרויקט הנדסי גדול ממדים - הרכבת הקנדית-פסיפית (Canadian Pacific Railway), רכבת אשר תחילתה בקוויבק סיטי במזרח, חוצה את המישורים הגדולים והרי הרוקי וסופה בוונקובר שלחופי האוקיינוס השקט במערב. לבניית הרכבת עמדה חשיבות רבה, היות שהיא חיברה תחבורתית את קולומביה הבריטית לשאר יבשת צפון אמריקה, ואפשרה זרימה של מהגרים נוספים לפרובינציה. עם זאת, ההשתלבות של קולומביה הבריטית בקנדה לא הייתה קלה, והפרובינציה החדשה סבלה באותן השנים מחוב ציבורי גדול. הפרובינציה התקשתה לייצב את מצבה הכלכלי, דבר אותו צלחה רק בתחילת המאה ה-20 אז הרכבת הקנדית-פסיפית נכנסה לפעילות מלאה ונמל ונקובר הפך למוצא הימי המערבי הראשי של קנדה. בנוסף, בתקופה זו החל לראשונה פיתוח משמעותי של משאבי הטבע של קולומביה הבריטית - החל פיתוח של משקים חקלאיים רבים ברחבי הפרובינציה, פיתוח של תעשיית כריית המחצבים בדרום מזרח באזור קוטוניי, וכן פיתוח של תעשיית חטיבת העצים ביערות קולומביה הבריטית. בשנת 1901 אוכלוסיית העיר ונקובר הגיעה ל-27,000 תושבים, ובכך עקפה את אוכלוסיית העיר ויקטוריה. מאז, ונקובר היא העיר הגדולה והחשובה ביותר בקולומביה הבריטית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 ידעה קולומביה הבריטית צמיחה כלכלית מתמשכת, אשר כללה גם גידול חד באוכלוסייה המקומית. בעוד בשנת 1891 אוכלוסיית קולומביה הבריטית עמדה על 98,173 איש, בשנת 1921 נתון זה עמד כבר על למעלה מחצי מיליון בני אדם - 524,582 תושבים. המקור המשמעותי ביותר לגידול באוכלוסייה באותה התקופה היה ההגירה לפרובינציה, אשר נבעה ממקורות שונים. בעוד רוב המהגרים היו אירופאים משאר קנדה, מאירופה ומארצות הברית; חלק גודל והולך היה מהגרים ממוצא אסייתי, אשר המיקום המערבי של קולומביה הבריטית תרם לעובדה זאת. כך, אחוז הלבנים בקולומביה הבריטית נכון לשנת 2011 עומד על 67% בלבד כאשר בוונקובר הנתון הזה עומד על 46%. לצד ההשתלבות המהירה יחסית של המהגרים האירופאים ממזרח, המהגרים האסייתים ממערב סבלו בדרך כלל מקשיי הסתגלות משמעותיים, אשר נבעו בין השאר כתוצאה מהפליה ממסדית וממתיחויות ומאבקים שונים על רגע גזעי. לצד תהליכים אלו, השגשוג שקולומביה הבריטית כמו גם בקנדה כולה, שגשוג אשר הפרובינציה הזו נהנתה ממנו במשך העשורים הראשונים של המאה ה-20, הגיע לקיצו בשנת 1929, אז פרץ השפל הגדול אשר הכניס את האזור לתקופה של משבר כלכלי מתמשך, אשר הגיע לסיומו רק בשנת 1939.
כבר בתחילת מלחמת העולם השנייה (1939) למרות המרחק הרב של קנדה מאירופה, קנדה נמנעה מלהישאר מחוץ למעגל הלחימה והכריזה מלחמה על גרמניה ועל לחימה לצד בריטניה. המרחק של קולומביה הבריטית ממוקדי הלחימה לא הגביל את ההשפעה של המלחמה על אזור זה. במהלך המלחמה 50.47% מתושבי קולומביה הבריטית בין הגילאים 18-45 גויסו למלחמה - האחוז הגבוה ביותר מקרב הפרובינציות השונות של קנדה, דבר אשר השפיע על הפרובינציה באופן נרחב. בנוסף, עם הצטרפותה של קנדה בשנת 1941 למלחמה נגד יפן, ממשלת קנדה החלה לנקוט בצעדים שנויים במחלוקת, אשר במסגרתם הובלה כל האוכלוסייה ממוצא יפני בקנדה למחנות מעצר. הדבר נעשה בעיקר בקולומביה הבריטית, עקב ריבוי האוכלוסייה ממוצא יפני אשר התגוררו בפרובינציה זו. אירוע בודד וייחודי אירע ב-20 ביוני 1942, אז ירו צוללות יפניות מספר פגזים לעבר החוף המערבי של האי ונקובר - באירוע לא דווח על נפגעים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה קולומביה הבריטית לצמיחה כלכלית אשר מתקיימת למעשה עד ימינו אנו. עם תמ"ג לנפש של 47,579 דולר (נכון לשנת 2011), קולומביה הבריטית נחשבת לאחד המקומות העשירים והמשגשגים ביותר בעולם.