stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
הרקע לשביתה

במשך שנות השבעים הגיע מעמד האיגודים המקצועיים בבריטניה לשיא חדש של כוח. שביתות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי היו תופעות יומיומיות. בין השובתים היו איגודי המובילים, הכורים, עובדי הדואר, עובדי תעשיית הפלדה, עובדי המספנות, קברנים וכו'. חברת הרכב "ליילנד" הושבתה פעמים רבות, דבר אשר תרם (אם כי כגורם משני) לפשיטת הרגל של התאגיד. ראשי האיגודים זכו לחיזורים מצד ראשי מפלגת הלייבור והשפילו את הממשלות שבראשות השמרנים. בבחירות של 1974 נוצח ראש הממשלה המכהן, אדוארד הית מהשמרנים, לאחר שהוכיח אזלת יד במאבקו מול האיגודים, במיוחד מול שביתת הכורים ב־1974. מפלגת הלייבור עלתה לשלטון עם ראש הממשלה הוותיק הרולד וילסון, אשר הוחלף מאוחר יותר על ידי ג'יימס קלהאן. מצבה הכלכלי של בריטניה תחת שלטון הלייבור התאפיין במיתון משולב באינפלציה גבוהה וברמת אבטלה גבוהה. בחורף של תחילת 1979 נקלעה בריטניה, בראשות הלייבור, ל"חורף העגום" (Winter of discontent) אשר בו הגיעו שביתות המגזר הציבורי לשיאים חדשים, כולל תקופה ארוכה בה לא נאסף זבל מהרחובות ובליברפול אף הושבתו במשך זמן רב שירותי הקבורה. על רקע מצב זה זכתה המפלגה השמרנית, בראשותה של מרגרט תאצ'ר, בבחירות שנערכו בחודש מאי 1979.
מראשית כהונתה של תאצ'ר ועד תחילת שנות השמונים נמשך המיתון אשר פגע במיוחד במגזר היצרני, מעוז כוחם של האיגודים. האבטלה החריפה החלישה את כוחם של האיגודים הן מבחינת מספר חברי האיגודים והן מבחינת יכולת המיקוח שלהם והתמיכה הציבורית. עם זאת, האיגודים לא יכלו לשבת בחיבוק ידיים כאשר התבצעו פיטורים נוספים. בנוסף פעלה תאצ'ר בצורה מתוכננת להגבלת יכולת השביתה של האיגודים. היא מינתה איש איגוד לשעבר, נורמן טביט, כשר התעסוקה וביחד הם פעלו להסיר את ההגנות המשפטיות מהאיגודים. נאסרה פעולתם של ה־"Flying Pickets", אותו כח פעולה של משמרות שובתים אשר הופיעו והפגינו במקומות בהם המפעלים לא שבתו. הוצאה מחוץ לחוק הדרישה מעובדים חדשים להצטרף לאיגוד כתנאי לקבלתם לעבודה ונאסר על האיגודים לצאת לשביתה ארצית ללא הצבעה במשאל של כלל העובדים. ניצחונה של ת'אצ'ר ביוני 1983 בבחירות הכלליות חיזק את כוחה הפוליטי.
ה־NUM, האיגוד הלאומי של עובדי המכרות בבריטניה (National Union of Mineworkers), נחשב במשך שנים רבות כאחד מהאיגודים המקצועים החזקים ביותר בבריטניה וכמוביל של סכסוכי עבודה רבים במהלך המאה העשרים. האיגוד ניהל שתי שביתות, ב־1974 וב־1977, שנחשבו כהצלחה מבחינת הכורים. איגוד הכורים הונהג על ידי ארתור סקארגיל, שהגיע לראשות האיגוד ב־1981 לאחר שהיה ראש איגוד הכורים ביורקשייר והיה ממנהיגי שביתת 1974. סקארגיל וסגנו מיק מגהיי, אשר היו קומוניסטים, סומנו על ידי תאצ'ר האנטי־קומוניסטית כיעד למאבק אשר יוכיח לציבור מי שולט על מדיניות הפנים בבריטניה.
ב־1984 הודיעה ה־NCB, מועצת הפחם הלאומית (National Coal Board), הגוף הציבורי המפקח על כריית הפחם, כי ההסכם שנחתם לאחר שביתת כורים של 1974 הוא ישן ואינו תקף וכי בכוונתה לסגור 20 מכרות פחם מפני שאינם כלכליים. כתוצאה מסגירת מכרות אלו היו אמורים 20,000 עובדים להיות מפוטרים וקהילות רבות בצפון אנגליה ובווילס היו אמורות לאבד את מקור הפרנסה הראשי שלהן. הממשלה דאגה מבעוד מועד לאגור מלאי פחם שהספיק למספר חודשים. קיום מלאי זה היה ידוע רק לגורמים בכירים בממשלה. עוד לפני כן החלה מגמה מוכוונת על ידי הממשל להעברת תחנות כוח משימוש בפחם לשימוש בדלקים אחרים. הממשל גם פנה לחברות תובלה שבהן לא היו איגודים, ושכר את שירותיהן מראש כדי להבטיח שאספקת הדלק והפחם לא תופסק לתחנות הכוח במקרה של שביתה כללית.
יחס הציבור לשביתה

חלק נכבד מהציבור בבריטניה ראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי ועל ההגמוניה בבריטניה. ארתור סקארגיל קרא בנאומים מוקדמים, מספר שנים לפני השביתה, לשינוי הסדר החברתי בבריטניה. לעומתו, הצהירה מרגרט תאצ'ר על האיגודים כעל "המחלה הבריטית" ואף הרחיקה ואמרה (בהתייחסה אל מלחמת פוקלנד): "היה עלינו להילחם באויב שבחוץ בפוקלנד. עלינו להיות מודעים תמיד לאויב שבפנים, אשר קשה הרבה יותר להילחם בו ומסוכן יותר לחירות".
כנגד ארתור סקארגיל הופנתה, במהלך השביתה ואחריה, ביקורת נוקבת. רבים טענו כי שיחק לידי הממשל כאשר פתח בשביתה ללא הצבעה במשאל ובכך גם גרם לפירוד בתוך הכורים עצמם. כמו כן נטען כנגדו כי היה עיוור להישגים אשר היה ניתן להשיג במהלך השביתה בנקודות בהן הייתה יד הכורים על העליונה, וגרר את עמיתיו למאבק ארוך וחסר תוצאות לחלוטין. בהמשך לטענה זו אף נטען כנגדו כי נקט בדרך זו כיוון שראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי והפוליטי בבריטניה ולא סכסוך עבודה רגיל. היו אף אנשים שהגדילו וקראו לכורים "אריות המונהגים על ידי חמור".
במשך השביתה, חלק גדול מהציבור באנגליה התנגד לשביתה ולא הזדהה עם מאבק הכורים. עם חלוף השנים, יותר ויותר אנשים חשים סימפתיה לתושבי אזורי המכרות שנותרו במצוקה כלכלית. כמו כן, בעיני המתנגדים למדיניותה של תאצ'ר וממשיכי דרכה, נחשבת השביתה כסמל לאדישותה של  המפלגה השמרנית לבעיות הנגרמות כתוצאה מאבטלה ומעוני.
להקות ואמנים רבים, במיוחד אלו אשר היו מזוהים עם השמאל בבריטניה, כגון: הקלאש, הג'אם ובילי בראג, התגייסו לעזרת הכורים בדרך של תמיכה פומבית ובדרך של השתתפות במופעים שהכנסותיהם הוקדשו לתמיכה במאבק ובסיוע למשפחות הכורים השובתים.
השפעות השביתה

כתוצאה מחזרתם של הכורים לעבודה ללא שום הישג, ובהמשך סגירתם של מכרות פחם רבים בהתאם לתוכנית הממשל, ירדה במהירות השפעתם של האיגודים המקצועיים בבריטניה. אלו נוכחו בדבקותה ובנחישותה של הממשלה להכניעם, גם במחיר הקצאת משאבים רבים למשך זמן ארוך ולא פנו יותר לדרך השביתות. במקביל, הואצו הרפורמות המבניות שממשל תאצ'ר ניסה ליישם במשק הבריטי. לאחר שנים של מיתון ואבטלה, עלתה הכלכלה הבריטית על דרך המלך, אם כי המחיר לחלק מהאוכלוסייה היה כבד.
שביתת הכורים השפיעה בצורה מהותית על תחומים רבים. גם במישור הארצי וגם באזורים המובהקים של כריית הפחם. רבים מהשובתים נקלעו לחובות לאחר שבמשך שנה לא קיבלו שכר. סגירת המכרות, הן בזמן השביתה והן סגירתם הסופית של חלק מהמכרות עם סיום השביתה, הביאו לירידה בביקוש לשרותי הנדסה, תעבורה במסילות ברזל, חשמל ופלדה, אשר היו קשורים בקשר הדוק לתעשיית מכרות הפחם. האבטלה בחלק מאזורי המכרות עלתה, במשך התקופה שלאחר השביתה, לרמה של 50%. כמו כן, דווח על עלייה משמעותית במספר ההתאבדויות באותם אזורים. כתוצאה מחוסר במקומות עבודה, עזב חלק מהתושבים את אזורי המכרות, דבר אשר הביא ליצירת "ערי רפאים". המתחים אשר נוצרו במהלך השביתה בין אלו שתמכו בה ובין אלו אשר התנגדו לשביתה, כולל אותם כורים ששבו לעבודה לפני סיום השביתה בגלל מצוקתם הכלכלית, לא שככו גם עם סיום השביתה. מתחים אלו פגעו במשפחות ובקהילות שלמות אשר נחשבו כמלוכדות לפני השביתה.
דין וחשבון של האיחוד האירופי ב-1994 בנושא העוני, קבע כי העיירה גרימת'ורפ שבדרום יורקשייר היא היישוב העני ביותר בבריטניה ואחד העניים ביותר באיחוד באותה עת. מחוז דרום יורקשייר כולו הפך לאזור בעל עדיפות עליונה, מבחינת הממשל, בכל הקשור לתוכניות פיתוח. באזורים כמו קנט ומערב מרכז אנגליה, שבהם למרות ריבוי המכרות, לא התבססה כלכלת המחוז אך ורק על תעשיית הפחם, לא היה המשבר קשה באותה מידה. עשרים שנה לאחר השביתה, חלק מאזורי המכרות הצליחו לשקם את עצמם והאוכלוסייה נהנית היום מרווחה יחסית בעוד שקהילות מסוימות נשארו במצב ירוד. בעיר וייקפילד שבמערב יורקשייר, אשר נפגעה קשה מסגירת המכרות, עלה בצורה חדה שיעור המשתמשים בהרואין בין השנים 2000 ל-2004, ויש הרואים בכך את המשך השפעת המשבר שנגרם לאזור בגין סגירת המכרות.
תיאור השביתה בתרבות ובאמנות

הסרט "התזמורת" (Brassed Off), שיצא למסכים ב-1997, מתאר עיירת כורים כ-10 שנים אחרי השביתה, כאשר הכורים איבדו כבר את רוח הלחימה שאפיינה אותם בזמן השביתה ומחכים, ללא התנגדות, לסגירת המכרה האחרון בעיירה.
השביתה שימשה כרקע לסרט עטור השבחים "בילי אליוט" (2000). בסרט קיימות מספר סצנות אשר מתארות את הפגנות השובתים, את אי הסדר, הבושה בחציית קווי השובתים ואת הקרע אשר יצרה השביתה בתוך משפחות וקהילות. על סמך הסרט נוצר בשנת 2005 גם מחזמר מצליח באותו השם.
הסרט "גאווה", שיצא למסכים ב-2014, עסק בשיתוף פעולה של קבוצת להט"בים עם הכורים השובתים.
השביתה הייתה נושא לשירים של זמרים ולהקות רוק ופופ. להקת פאלפ (Pulp) פרסמה שיר בשם: "Last day of the miner strike". הלהקה הוולשית "Funeral for a Friend" כתבה את השיר "History". להקת הפולק-רוק, סטיליי ספאן פרסמה שיר בשם: "Blackleg Miner". השיר "Red Hill Mining Town" של להקת U2 באלבומם The Joshua Tree, מתייחס לשביתה, על פי דברי סולן הלהקה, בונו. השיר "We work the black seam" של הזמר סטינג מאלבום הסולו הראשון שלו "The dream of the Blue Turtles" עוסק גם בשביתת כורי הפחם.
הערות שוליים

↑  אבי מלר, 9000 כורים ושוטרים בריטים התנגשו, 80 נפצעו, מעריב, 19 ביוני 1984
↑  Norton-Taylor, Richard (8 בספטמבר 2001). "Former MI5 chief blasts secrets act". The Guardian. London. נבדק ב-29 בספטמבר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   אורי קליין, למה הסרט "גאווה" מתעלם כמעט לחלוטין ממרגרט תאצ'ר, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536530405171  BnF: cb12512873d (data)  LCCN: sh86000157 
הפגנת תמיכה בשובתים בלונדון
מכרות פעילים ב-1984 (אפור) לעומת מכרות שנותרו פעילים בשנת 2004 (אדום)
שביתת הסגל האקדמי הבכיר (תשס"ח)

בתחילת שנת הלימודים האקדמית תשס"ח פתח הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות בישראל בשביתה חלקית - השובתים, בכל האוניברסיטאות (למעט האוניברסיטה הפתוחה), נמנעו מהוראה פרונטלית, אך המשיכו לעסוק במחקר ובפעולות נוספות הנכללות בתפקידם. השובתים דרשו לקבל פתרון לשחיקת שכרם. השביתה הסתיימה בתום 90 יום, ב-18 בינואר 2008, לאחר שהצדדים הגיעו להסכם בתיווכו של יו"ר ההסתדרות, עופר עיני. זו השביתה הארוכה ביותר של הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות בישראל, ומהארוכות שידע המשק הישראלי בכלל.
מהלך השביתה

ב-25 בספטמבר 2007 הודיעו ארגוני הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות על כוונתם לשבות (הודעה כזו נדרשת לפי חוק יישוב סכסוכי עבודה). השביתה החלה ב-21 באוקטובר 2007, יום תחילתה של שנת הלימודים באוניברסיטאות. בשביתה השתתפו חברי הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות - כ-4,500 עובדים. השובתים נמנעו מהוראה פרונטלית, אך המשיכו לעסוק במחקר ובפעולות נוספות הנכללות בתפקידם, ולפיכך נחשבה שביתתם לשביתה חלקית, שבמהלכה שילמו האוניברסיטאות לשובתים מחצית שכרם. כ-110,000 סטודנטים נפגעו מהשביתה, משום שמרבית הקורסים לא התקיימו (התקיימו כסדרם קורסים שניתנו על ידי מורים שאינם חברי הסגל האקדמי הבכיר).
ככל שהשביתה הלכה והתארכה, הלך וגבר האיום שיבוטל סמסטר א' - מחציתה הראשונה של שנת הלימודים. איום זה היה נשקם העיקרי של השובתים.
המניע לסכסוך העבודה שגרם לשביתה הוא התמשכותו של המשא ומתן על הסכם שכר חדש לסגל הבכיר, שבו נדרשו מעסיקיהם לתת פתרון לשחיקת שכרם, ולקבוע מנגנון שיימנע שחיקה כזו בעתיד. הצדדים הישירים למשא ומתן זה הם העובדים ומעסיקיהם, כלומר ארגוני הסגל הבכיר (בכל אוניברסיטה ארגון משלה) והנהלות האוניברסיטאות. בהתחשב בכך שחלק ניכר מתקציב האוניברסיטאות (כ- 70% בממוצע) מקורו בתקציב המדינה באמצעות ות"ת, היה למשרד האוצר משקל נכבד במשא ומתן זה. לפי חוק יסודות התקציב, האוניברסיטאות הן בגדר "גוף נתמך או מתוקצב", שהסכמי השכר בו נתונים לפיקוחו של  הממונה על השכר באוצר ודורשים את אישורו.
במהלך השביתה התקיים משא ומתן בין הצדדים לסכסוך, אך הוא לא הביא תוצאות.
ב-9 בינואר פנו ראשי חמש מהאוניברסיטאות המושבתות לבית הדין הארצי לעבודה בעתירה שיוציא צווי מניעה שיורו "להפסקת כל פעולת שביתה למשך שבועיים החל מיום 13.1.2008. בתקופה זו יימשך המשא ומתן האינטנסיבי והרצוף בין הצדדים מדי יום, במטרה להגיע להסכם". בית הדין לא נענה לעתירה, בציינו "אנו סבורים, כי יש ליתן בידי הצדדים פרק זמן קצר נוסף למיצוי המשא ומתן, שלאחריו, נחזור ונשקול את הבקשה". בסיום ההחלטה, שניתנה ב-14 בינואר 2008 על ידי שבעה שופטים שבראשם נשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, נאמר:
טוב יעשו בעלי הדין אם ישכילו לקדם את המשא ומתן ביניהם בתבונה ובשׂוּם שכל ודעת במטרה להביא את המחלוקות ביניהם לכלל סיום עד למועד הדיון בפנינו. זאת, תוך התחשבות בעתיד ההשכלה הגבוהה והמחקר האקדמי וברבבות הסטודנטים הנושאים עיניהם לחברי הסגל האקדמי כנושאי דגל ההשכלה הגבוהה והמחקר בישראל.
ב-18 בינואר 2008 הסתיימה השביתה, לאחר שהצדדים הגיעו להסכם בתיווכו של יו"ר ההסתדרות, עופר עיני. בהסכם, שתוקפו עד סוף 2009, ניתנה לשובתים תוספת שכר, שתיפרס על-פני שנתיים.
אופי השביתה

במהלך השביתה עלתה לדיון ציבורי שאלת מהותה: האם זו שביתה כלכלית, כלומר שביתה שבה תובעים השובתים שיפור בשכרם, או שביתה פוליטית שבה יוצאים השובתים נגד מדיניות הממשלה בתחום ההשכלה הגבוהה, מדיניות שבמסגרתה קוצצו תקציביהן של האוניברסיטאות.
דיון פורמלי בסוגיה זו נעשה בבית הדין הארצי לעבודה, במסגרת הדיון בבקשת ועד ראשי האוניברסיטאות להוציא צווי מניעה נגד השובתים, משום ששביתה כלכלית זוכה להגנת בית הדין, ואילו שביתה פוליטית אינה זוכה להגנה כזו. בא כוח האוניברסיטאות טען כי "אין מדובר בשביתה כלכלית טהורה, אלא בשביתה בעלת היבטים 'מעורבים'. זאת, נוכח מעורבותם של המדינה ומשרד האוצר כמתקצבים וכמפקחים ותפקידם המכריע בגיבוש הסכם השכר". טענה זו נדחתה ללא היסוס על ידי בית הדין, שקבע: "מעורבותה של המדינה במשא ומתן אין בה כדי לשוות לשביתה גוון 'מעין פוליטי' או 'מעורב'. קבלת טענת האוניברסיטאות כי כל שביתה בגוף 'נתמך' או 'מתוקצב' היא בעלת היבט 'מעורב' הנגזר ממעורבות המדינה בסכסוך, משמעה איון 'השביתה הכלכלית' בגופים אלה."
בשביתה קודמת שהובאה לדיון בבית הדין הארצי לעבודה, שביתת ארגון המורים, קבע בית הדין שמדובר בשביתה מעורבת, שיש בה היבטים של שביתה מעין פוליטית, ובהתאם לכך הוציא צו מניעה להפסקת השביתה. בית הדין דחה את הבקשה ללכת בדרך זו בשביתת הסגל האקדמי.
השפעות השביתה

השביתה הסתיימה עם סיום סמסטר א', ולכן נדרשו האוניברסיטאות לקבוע לוח זמנים חדש לשנת הלימודים תשס"ח, כזה שיאפשר לכלול בה שני סמסטרים. כדי לעמוד ביעד זה הוארכה שנת הלימודים בכחודש עד חודשיים, והיא הסתיימה ביולי במקום ביוני, וכן נערכו לימודים בשעות פחות מקובלות, כגון שעות הערב ויום שישי. בנספח להסכם התחייבו המרצים להשלים את כל הקורסים טרם פתיחת שנת הלימודים הבאה.
אחרי סיום תוקפו של הסכם השכר ב-2009 לא נחתם הסכם חדש. לאחר יותר משנה, ב-23 בינואר 2011, הכריז הסגל הבכיר על סכסוך עבודה נוסף.
הערות שוליים

↑  חוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז–1957, באתר הכנסת
↑  תמרה טראובמן, נשיאי האוני': פתיחת השנה הבאה - רק אם תיושם רפורמת שוחט, באתר הארץ, 21 בינואר 2008
↑  ישי קרוב, הסגל הבכיר באוניברסיטאות: סכסוך עבודה, 23 בינואר 2011, באתר ערוץ 7
שישים ושש

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  פול ויילנד 
 הופק בידי:  טים ביבן, אריק פלנר 
 תסריט:  ברידג'ט או'קונור 
 שחקנים ראשיים:  הלנה בונהם קרטר   אדי מארסן   קתרין טייט   גרג סולקין
 מוזיקה:  ג'ובי טלבוט 
 צילום:  דן לנדין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Working Title Films 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בנובמבר 2006 (הממלכה המאוחדת)   1 באוגוסט 2008 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט כדורגל 
 הכנסות:  $ 1,873,144
 הכנסות באתר מוג'ו:   sixtysix
 דף הסרט ב־IMDb
 
שישים ושש (באנגלית: Sixty Six) היא דרמה קומית ביוגרפית בריטית משנת 2006.
עלילה

הסרט מספר את סיפורו של ברני רובנס, נער בריטי מופנם שמתכנן לעצמו בשאפתנות את מסיבת בר המצווה המושלמת ביותר, בניסיון להאפיל על הצלחת מסיבת הבר מצווה של אחיו הגדול והמציק. שרשרת של אירועים של חוסר מזל מאפילים על כך, והמשפחה נקלעת לקשיים פיננסים שמאלצים אותו  להנמיך את ציפיותיו, ולקיים את מסיבת הבר מצווה בבית דודיו, ואם לא די בכך, תאריך מסיבת בר המצווה של ברני חל בדיוק בגמר מונדיאל 1966 (שהתרחש באנגליה) ואורחים רבים מבטלים את הגעתם למסיבה.
רקע

הרקע לכתיבת התסריט הוא סיפורו של במאי הסרט פול ווילנד שחגג את מסיבת הבר מצווה ביום גמר מונדיאל 1966.
שחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
ברני רובנס: גרג סולקין
אסתר רובנס: הלנה בונהם קרטר
מני רובנס: אדי מארסן
דודה לילה רובנס: קתרין טייט
דוד ג'ימי רובנס: פיטר סרפינוביץ'
ד"ר ברי: סטיבן ריאה
אליס ברי: ג'רלדין סאמרוויל
שביתת הנשים למען השלום

שביתת הנשים למען השלום במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962. הכיתוב בשלט הקדמי: "הנשיא קנדי היה זהיר"
שביתת הנשים למען השלום (WSP, Women Strike for Peace הידועה גם נשים לשלום) היא תנועת נשים למען קידום השלום בארצות הברית. ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, כ-50,000 נשים השתתפו, בו זמנית, בהפגנות של תנועת שביתת הנשים למען השלום. הנשים צעדו ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית, במחאה נגד הסכנה בשימוש נשק גרעיני. זה היה אירוע המחאה הארצי הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. כ-1,500 נשים בראשות דגמר וילסון(אנ') נאספו למרגלות אנדרטת וושינגטון, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, הסתכל עליהן מחלון הבית הלבן. המחאה דחפה את ארצות הברית וברית המועצות לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעינים שנתיים מאוחר יותר.
פעילות

שביתת הנשים למען השלום נוסדה על ידי בלה אבצוג ודגמר וילסון ב-1961, כחלק מהתנועה לאיסור על ניסויים גרעיניים וסיום מלחמת וייטנאם, כשהן דורשות חתימה על הסכם מוסכם באמצעות משא ומתן, ובהמשך נסיגה מלאה של ארצות הברית מדרום-מזרח אסיה. הצעדים דרסטיים של הסובייטים בחידוש ניסויים גרעיניים באטמוספירה, והצהרתה של ארצות הברית, כי אחרי שלוש שנות מורטוריום, שתערוך ניסויים בעצמה, השפיעה מאוד על מייסדות התנועה והובילה אותם לפעולה.
הן השתמשו בטקטיקות חוקיות שונות לייצר לחץ: עצומות, הפגנות, כתיבת מכתבים, שדולות המוניות, תביעות ופעלת לחץ של בוחרים על חברי קונגרס בודדים מהמדינות השונות. במקביל הן השתמשו גם בכמה טקטיקות מחאה לא חוקיות, לא אלימות, כמו sit-ins (אנ') במשרדי הקונגרס ותמיכה בסרבני גיוס (שאסורה על פי חוק) שמטרתן הייתה להקשות על פעילות בתי המשפט אם יערכו מעצרים המוניים. במהלך מלחמת וייטנאם, נציגות מטעם הארגון נסעו לווייטנאם וערכו מפגשים עם נשים וייטנאמיות מג'קרטה ומהאנוי, ואגב כך יצרו קשר בין שבויי מלחמה למשפחותיהם.
המבנה הארגוני של תנועת שביתת נשים לשלום היה רופף ולא היררכי וקבלת החלטות נעשתה בקונצנזוס. כל קבוצה או סניף של התנועה הייתה אוטונומיה כמעט מוחלטת וחלק מהסניפים הפכו במהירות לקבוצות חזקות בזכות עצמן.
לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה תפקיד מרכזי בביטול ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית. כמו כן, או תאנט, מזכ"ל האו"ם והנשיא ג'ון פ. קנדי הכירו בהן כגורם משמעותי לאימוץ האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (שנחתמה ב-5 באוגוסט 1963). התנועה הייתה מבין ראשוני המתנגדים למלחמת וייטנאם כבר בתחילת 1964.
פעילות > השפעה

חברות תנועת שביתת הנשים למען השלום היו בעיקר נשים נשואות עם ילדים ממעמד הביניים הלבן. הקריאה להפסקת הניסויים הגרעיניים באה מתוך תפקידן כאמהות. הן קראו להפסיק את הניסויים הגרעיניים מתוך חשש לעתיד ילדיהן, כשהן מדגישות שסטרונציום 90(אנ'), מנשורת גרעינית, עלול להימצא בחלב על סוגיו השונים. המסאית הפמיניסטית קת'ה פוליט(אנ') הגדירה את בסיס לפעולת התנועה כ"היגיון מבוסס על אמהות להתנגדות לניסויים גרעיניים". שלא כמו מתנגדים אחרים לניסויים גרעינים, אמהות ממעמד הביניים לא נחשדו ברדיקליות ובעיקר לא תויגו כקומוניסטיות אחרי עידן מקארתי, עובדה שהקלה על הממשל להקשיב לטענותיהן. הדימוי שהצטייר לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה של נשים מכובדות ממעמד הביניים בגיל העמידה, נשים הלובשות כפפות וכובעים פרחוניים שערכו משמרות מחאה הבית הלבן והפנו את מחאתן גם לקרמלין על מנת להציל את הילדים שלהן ואת כדור הארץ. דימוי זה נתן לגיטימציה לביקורת על המלחמה הקרה והמיליטריזם האמריקאי.
פעילות > התנגדות לפעילות צבאית אמריקאית

תנועת שביתת הנשים לשלום נשארה קול משמעותי בתנועת השלום גם במהלך שנות השמונים וה-90. התנועה התנגדה למערבות ארצות הברית באמריקה הלטינית ובמדינות המפרץ הפרסי. ב-12 ביוני 1982, תנועת שביתת נשים למען השלום סייעה בארגון מיליון איש שדרשו את הפסקת מרוץ החימוש. בשנת 1991, הן מחו נגד מלחמת המפרץ; לאחר מכן, הן דחקו את הממשל האמריקאי להפעיל סנקציות על עיראק. בסוף 1990, שביתת נשים למען השלום התמקדו בעיקר פירוק מנשק גרעיני.
הערות שוליים

1 2  Woo, Elaine (January 30, 2011).
↑  Hevesi, Dennis (January 23, 2011).
↑  http://www.uic.edu/depts/lib/specialcoll/services/rjd/findingaids/WomenForPeacef.html(הקישור אינו פעיל, 2.4.2020)
1 2 3  Seattle Women Act for Peace (SWAP) archives on the site of the University of Washington.
↑  Sarah V. Safstrom, A Proud History of Women Advocating for Peace, National NOW Times, Spring 2003. (הקישור אינו פעיל, 2.4.2020)
1 2  Amy Swerdlow.
↑  Women Strike for Peace Records (DG 115), Swarthmore College Peace Collection, www.swarthmore.edu
↑  Rebecca Solnit, Three Who Made a Revolution, The Nation, posted March 16, 2006 (April 3, 2006 issue).
↑  Women Strike for Peace on the site of san.beck.org.
↑  http://www.history.com/topics/women-strike-for-peace--wsp(הקישור אינו פעיל, 2.4.2020)
↑  http://womenforpeace.org/history.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568405505171  ISNI: 0000 0001 0306 1210  LCCN: no89002625  VIAF: 153883903   WorldCat (עם VIAF): 153883903
רמינגטון 870

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שוטגאן (רובה חלק-קדח)
 נגזרות:  Wingmaster, Express, Marine, SPS, SPS-T, XCS, Tac-14, Super Mag, MCS, DM, Tac-14 DM
 תכנון:  נשקי רמינגטון
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  נשקי רמינגטון
 תקופת השימוש:  1951–הווה (כ־73 שנים) 
 מדינות המשתמשות:  ארצות הברית ארצות הברית,ישראל ישראל ומדינות רבות נוספות, ראו #משתמשים
 יחידות שיוצרו:  11,000,000+
 מידע טכני
 קליבר:  מוצע במספר קליברים, בהם: 12 gauge, 16 gauge, 20 gauge, 28 gauge, or .410 bore
 פעולה:  משאבה ידנית
 חירוק קנה:  חלק-קדח
 מעלה סלילים:  חלק-קדח
 הזנה:  מחסנית פנימית (שחלה)
 כוונות:  כוונות ברזל
 אורך כולל:  26.3–50.5 אינץ' (670–1,280 מילימטרים)
 אורך קנה:  14–30 אינץ' (360–760 מילימטרים)
 משקל ריק:  7–8 ליברות (3.2–3.6 קילוגרם)
רמינגטון 870 דגם Wingmaster
רמינגטון 870, באנגלית: Remington Model 870, הוא רובה שוטגאן (Shotgun) אמריקאי תוצרת חברת נשקי רמינגטון. רובה זה נפוץ ביותר עם למעלה מ-11 מיליון יחידות שיוצרו ומשמש הן אזרחים לציד, ירי ספורטיבי והגנה עצמית והן כוחות משטרה וצבא, ברחבי ארצות הברית והעולם.
הנדסה

הרמינגטון 870 נטען באמצעות "פעולת משאבה" - החלקת ידית המולבשת על השחלה מתחת לקנה. ברוב הדגמים התחמושת מאוכסנת בשחלה - מחסנית פנימית ששוכבת מתחת לקנה. בחלק מהדגמים, כגון אלה המיועדים לשימוש צבאי, הטעינה היא באמצעות מחסנית חיצונית נתיקה.
משתמשים

ארצות הברית ארצות הברית: משמר הגבול של ארצות הברית, צבא ארצות הברית (בשם M870), השירות החשאי של ארצות הברית, ה-FBI, שירות הכנסות הפנים, שירות המרשלים של ארצות הברית, מחלקת החינוך של ארצות הברית; כוחות משטרה וסוכנויות אכיפת חוק רבים.
ישראל ישראל: הימ"מ ויחידות מובחרות בצה"ל
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
אוסטריה אוסטריה: יחידת קוברה
אוסטרליה אוסטרליה: צבא אוסטרליה
איראן איראן
אפגניסטן אפגניסטן
אקוודור אקוודור
ארגנטינה ארגנטינה: צבא ארגנטינה
בלגיה בלגיה: כוחות מיוחדים של המשטרה הפדרלית וצבא בלגיה
בנגלדש בנגלדש
גרמניה גרמניה: הבונדסוור, יחידת GSG-9, יחידות מיוחדות של משטרת המדינה (SEK)
הונג קונג הונג קונג: משטרת הונג קונג, משטרת שדה התעופה של הונג קונג וסוכנויות ממשלה
הפיליפינים הפיליפינים: המשטרה הלאומית (הפיליפינים), כוח הפעולה המיוחד (הפיליפינים), הצבא הפיליפיני
וייטנאם וייטנאם
טאיוואן טאיוואן
יוון יוון: היחידה המיוחדת לדיכוי טרור (יוון)
לוקסמבורג לוקסמבורג
מלזיה מלזיה: המשטרה המלכותית של מלזיה, חיל המתנדבים העממי של מלזיה, מחלקת ההגירה, סוכנות השיטור הימי, מחלקת בתי הסוהר, כוחות מיוחדים
מקסיקו מקסיקו
נורווגיה נורווגיה
סיירה לאון סיירה לאון
סינגפור סינגפור: משטרת סינגפור
ספרד ספרד: יחידת ההתערבות (GEI) של משטרת קטלניה
עיראק עיראק
פולין פולין: משטרת פולין, הכוחות המיוחדים (פולין)
פינלנד פינלנד: צבא פינלנד
צ'ילה צ'ילה
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
קנדה קנדה: הכוחות הקנדיים, המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, משמר החופים של קנדה, סוכנויות אבטחה ממשלתיות וכוחות משטרה
שוודיה שוודיה: הכוחות המזוינים של שוודיה
שווייץ שווייץ: צבא שווייץ
תאילנד תאילנד: המשטרה המלכותית של תאילנד, הצבא המלכותי של תאילנד, חיל האוויר המלכותי התאילנדי
חייל חיל האוויר של ארצות הברית עם רמינגטון 870 MCS
שוטר משמר החופים האמריקאי עם רמינגטון 870
ריכרד ליכטהיים

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1885 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  29 באפריל 1963 (בגיל 78) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
ריכרד ליכטהיים (בגרמנית: Richard Lichtheim;‏ 16 בפברואר 1885 – 1 באפריל 1963) היה ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ונציג הסוכנות היהודית בז'נבה בעת מלחמת העולם השנייה שפעל למען הצלת יהודים בשואה. היה מהראשונים שהתריעו כי באירופה מתבצע הפתרון הסופי - ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה.