מתי מדבר
פירושים לפואמה

מרגע הופעתה "מתי מדבר" שילהבה והקסימה את המבקרים וההיסטוריונים של הספרות העברית, ביניהם פישל לחובר, יעקב פיכמן, יוסף קלוזנר, אברהם שאנן, ברוך קוורצווייל, אריה לודוויג שטראוס, ש"י פנואלי, ישעיה רבינוביץ, שלום קרמר, מאיר בוסאק, אהרן מזיא, אליעזר שביד, גרשון שקד, ורבים אחרים. היצירה גררה פרשנות אידאית עשירה. בתחילה המפרשים היו תמימי-דעים שהיצירה הסימבולית מסמלת את נצחיותו של עם ישראל. במרוצת השנים, לאחר שנמצאו קשיים בפירושם של סמלים מסוימים בפואמה, או בהבנתה בהתאם לאקלימה ההיסטורי; ומשהובן כי לא נכון לצמצם את סמליה לאלגוריה, דרשוה המפרשים איש איש לפי טעמו, אם ביחס למיתולוגיות קדומות, ואם כיצירה פיוטית הפונה אל נושאים פילוסופיים או חברתיים, כגון אפסותו של ילוד-אשה ושל מעשיו מול האינסוף, הדממה ומקומה בעולמו של האדם, המאבק בין משעבד ומשועבד, שירת אנוש הנאבק ושורה עם הטבע ויכול לו, ועוד; או שבכל זאת, לאור אופייה היהודי-לאומי של יצירת ביאליק, דבקו בפרשנות הראשונית תוך חידודה.
פישל לחובר פירש את הפואמה כשירת הערצה לכבירי-כוח, לבני-חורין, למשתחררים, אשר חזותה חזות הנצחיות של היהודי בהיסטוריה האנושית. לדעתו, הפואמה תשובה לאגדה הנוצרית על "היהודי הנודד" בה הנצחיות של היהודי היא קללה של נדודים וחוסר מנוחת-עולם; לפיכך ביאליק חיבר אגדה על "היהודי הנצחי" שהוא נצחי בכל, ואינו נודד-עולם של ההיסטוריה, אלא אדרבא שוכן לבטח, במה שמעבר לזמן, ונלחם עם העולם כולו, אף עם נביאיו ואף עם אלוהיו, ואינו מת, אלא הוא כגיבור אדיר נרדם, המצוי בשלווה נצחית. הנשר, הפתן-נמר, והאריה מסמלים את מצרים, בבל ורומי, אומות שפגעו ביהודים בדרכם ההיסטורית ורצו להאבידם. המרד של מתי המדבר אין הוא חטא בלבד, אלא דומה כשייך לטבע הנצחי, הענקי, של עם ישראל, המסוגל להתעורר יחד עם התעוררות הכוחות הכלליים שבעולם. להבדיל משירת מיצקביץ' המלאה תנועה ומרוצה של בעל-תכלית אל הבלתי בעל-תכלית, האינסוף, הנצח; בשירת ביאליק יש משאיפת ההתגלמות של כוחות הנצח שהם הווים ונחים.
יוסף קלוזנר פירש את הפואמה כאלגוריה ברוח הציונות: אין המדבר אלא הגלות, ואין מתי המדבר אלא בני הגטו החיים באמונתם, ואין החול המכסה אותם אלא הגזרות החיצוניות והמצוות המעשיות, הנשר מסמל את הרדיפות הדתיות, הנחש - עלילות ופיתויים דתיים, האריה - העקות והגבלות וגירושים; מרידת המתים הם התנועות המשיחיות, כאותן של שבתאי צבי, שנידונו לכישלון; וכל היצירה אינה אלא אפותיאוזה של הגלות: מחד הערצה כלפי יהדות הגולה בעלת הכוחות הטמירים, ומאידך המתים אינם אלא מתים ומרידתם לשווא (רוב המבקרים דחו את פרשנותו כמנמיכה את קומתה של היצירה).
לדעת יעקב פיכמן,"מתי מדבר" זה ההמנון הגדול למעפילים, ה’ראשונים לגאולה’, הוא לא פחות מזה אלגיה (קינה) עמוקה על ‘אגדה עתיקה עוד אחת’, שצללה בדממה ששבה ‘וערירי יעמוד המדבר’. כתב פיכמן: 'בשום יצירה אחרת של ביאליק לא ניתן ביטוי עמוק ומחריד יותר לטרגדיה של הגלות... ואותה שעה נרמז כאן גם משהו שאינו משלים עם "מעגל נצח" זה, משהו מדברי כנגד שממת מדבר בו - גדלותו של עולם פלאי, שבדממת חיקו נרדמים גם כוחות אין חקר, כוחות שלא מצאו עוד את תיקונם'.
לדעת שלום קרמר, "מתי מדבר" היא קודם כל מערכת של מראות ועלילות, המצטרפת לתמונה דמיונית ומיתית המתקיימת לעצמה, שאי-אפשר למצותה במשמעות אידאית אחידה. הוא מסביר את מהלכה הכללי של היצירה, העומד בסימן התעוררות המתים למרד וכשלונם, כביטוי לחוסר האמונה של ביאליק בפעולה הראוותנית של הציונות ההרצליאנית, המתיימרת לכבוש דברים שלא ניתן לכובשם ולעומת זאת מזניחה פעולות שניתן לעשותן, כמו תחיית הרוח ( ריכוז הכוחות דיבר אל ביאליק יותר מהפעלתם, הצנעתם יותר מאשר הצגתם לראווה, ובתחום הלאומי הכוונה בעיקר לשמירת עברו של העם ומסורתו). לדעת קרמר, "מתי מדבר" אינה שירה לאומית בלבד, אלא גם שירה עולמית. המדבר עצמו אינו רקע אלא גיבור הפועל עם מתי-המדבר כגוף אחד. ביאליק חש בעמקי נפשו בקשרים שבין יסודי הטבע לגורמי החיים, וגילה את ההקשרים העלומים הללו באופן של מיתוס: ייחוס כוחות אמוציונלים כבירים לעולם כולו. הסרת המחיצה בין החי ובין המת, כשהמתים אינם מתים כלל והם עשויים להתעורר לעיתים מזומנות, משמשת יסוד לפואמה כולה. ואם המדבר הוא גיבור הפואמה, הרי הדממה היא הכוח היסודי המניע אותה, הדממה כיסודו של מדבר ויסודו של עולם. הדממה מקיפה את הכל, היא הייתה הווה ותהיה לעולמים, אנו באים ממנה ואנו הולכים אליה.
אהרן מזיא כינה את "מתי מדבר" שיר המנון לנצחיותו של עם ישראל, לכוחו החיוני הלא נדלה, למסתורין שבקיומו הבלתי-מנוצח, אשר לא יכלו לו לא שיני הזמן, לא פגעי הדורות ולא חלודת הגלות. מתי המדבר הענקים מסמלים את עם ישראל, ולאו דווקא בגולה. המדבר מסמל את מדבר העמים, כלומר עמי העולם בכלל ובתנאי הגלות בפרט. כשם שבמדבר אין תנאים להתפתחות אורגנית רגילה ובריאה, כך אין מדבר העמים מאפשר התפתחות טבעית ורצויה של אידאת היהדות. כלי הנשק של מתי המדבר מסמלים את הגורמים שהגנו על היהדות: התורה והמוסר היהודי. שלוש החיות מסמלות שלושה אופני התקפה על היהדות. הנשר מסמל אנטישמיות רוחנית "מוסרית", המתגלמת ב"אידאות של אנשי רוח". הפתן-נמר מסמל אנטישמיות שפלה וערמומית המתגלמת באמצעים ושיטות היאות לאספסוף. האריה מסמל אנטישמיות של כוח ממשי, המתגלם בדרכים של שלטון ובעלי-זרוע. התקפות אלו מתנפצות אל "הוד השלווה ותפארת ההוד המנומנם": כוח עצום ובלתי-שכיח טמון בתרבות ישראל, שאינה מוחצת, אינה תוקפת, אינה מתרפקת על שערי זרים, אלא מרוכזת בתוך המחנה המוגבל, המאופק, המתנמנם כלפי חוץ. בתרבותו שוררת כעין שלווה, ואין היא שואפת להתפשטות, מה שיוצרים רושם של חולשה המזמינה את החייתי שבאדם להכות את רוח ישראל, אלא שאז מתברר שאין זו שלווה סתם, אלא הוד בלתי-רגיל, מגונן, מרתיע. כאן ביאליק מבטא את היתרון שיש למוסר על הכוח הפיזי, לרוח על החיל. מרד מתי המדבר אינו מרד ציוני (אמנם ביאליק הטיח בציונות או במנהיגיה דברי תוכחה, אך הוא לא הטיל ספק באופייה ההיסטורי "האלוהי"), אלא מרד לפריקת עול הלאומיות היהודית, מרד במיוחדות האומה, רצון להיות עם ככל העמים, מה שבא לידי ביטוי בתנועת ההשכלה המתבוללת, באנשי "התעודה", ובהיסטוריוסופיה של טשרניחובסקי ששאף לחרוג ממסגרת היהדות המסורתית אל עבר נהנתנות והערצת הכוח הפיזי והיופי החיצוני. הפואמה נחתמת בחשבון היסטורי עם הפוגעים בעם ישראל. ההתחשבות בחלש היא יסוד החברה האנושית. את גמול הפגיעה בחלש גובה ההיסטוריה לאט-לאט, ומשום שעם ישראל הוא החלש בגויים, הרי הפגיעה בו היא הברומטר הרגיש, המצביע על הסופה העתידה להתחולל על ראשי הפוגעים.