שורת המקהלה (מחזמר)
עלילה

המחזה נפתח באמצע האודישן להפקת ברודוויי קרובה. המנהל האימתני זאק ועוזר-הכוריאוגרף לארי בוחנים רקדנים באמצעות צעדי הריקוד שלהם. לאחר סבב ניפויים, נשארו 17 רקדנים. זאק אומר להם שהוא מחפש להקת ריקודים חזקה של ארבעה בנים וארבע בנות. הוא רוצה ללמוד יותר עליהם, ומבקש מהרקדנים להציג את עצמם. בחוסר רצון, הרקדנים מתחילים לחשוף את עברם. הסיפורים מתקדמים בדרך כלל באופן כרונולוגי, מחוויות חיים מוקדמות, דרך הבגרות ועד הקריירה.
המועמד הראשון, מייק, מספר כי הוא הצעיר מבין 12 אחים. הוא נזכר בניסיון הראשון שלו עם ריקוד, כאשר צפה בכיתת הריקוד של אחותו כשהוא היה בגן חובה. מייק תפס יום אחד את מקומה, כשהיא סירבה ללכת לכיתה והוא נשאר. בובי מנסה להסתיר את האומללות של ילדותו על ידי בדיחות. כשהוא מדבר, יש לרקדנים האחרים חששות לגבי תהליך האודישן המוזר הזה והם תוהים מה בדיוק הם צריכים לחשוף בפני זאק, אך מכיוון שהם צריכים מאוד את העבודה, האודישן נמשך.
זאק כועס על שילה, בעלת חוכמת הרחוב, כשהוא מרגיש שהיא לא לוקחת את האודישן ברצינות. כשהיא נחשפת, היא מגלה שאמה התחתנה בגיל צעיר וגם אביה לא אהב ולא טיפל בהם. כשהייתה בת שש, היא הבינה שהבלט מספק לה הקלה מהחיים האומללים שלה. קריסטין המפוזרת היא חסרת שמיעה מוזיקלית, ומקנאה בכך שהיא לא מסוגלת לשיר.
מארק, הצעיר מבין הרקדנים, מספר את החוויות הראשונות שלו עם תמונות של נשים ערומות והחלום הרטוב הראשון שלו, בזמן שהרקדנים האחרים חולקים את זיכרונות גיל ההתבגרות שלהם: גרג מספר מתי גילה שהוא הומו, דיאנה נזכרת בכיתתה הנוראה למשחק בבית ספר התיכון, דון נזכר בעבודה הראשונה שלו במועדון לילה, ריצ'י מספר איך הוא כמעט הפך לגנן בגן ילדים, ג'ודי משקיפה על ילדותה הבעייתית וקוני מבכה את הבעיות של להיות נמוך. לבסוף, ואל שופעת החזה מסבירה, כי אנשי הליהוק לא מחשיבים רק את הכישרון בהתקבלות להפקות במה, וסיליקון וניתוחים פלסטיים בהחלט יכולים לעזור.
הרקדנים יורדים למטה ללמוד שיר לשלב הבא של האודישן, אבל קאסי נשארת על הבמה כדי לדבר עם זאק. היא רקדנית ותיקה שהיו לה כמה הצלחות ראויות לציון כסולנית. יש להם היסטוריה משותפת: זאק ליהק אותה בעבר, והם חיו יחד במשך כמה שנים. זאק אומר לקאסי שהיא טובה מדי בשביל הלהקה ושהיא לא צריכה להיות באודישן הזה. היא מסבירה לו שהיא אינה מצליחה למצוא עבודה כסולנית ומוכנה לחזור ללהקה, שבמסגרתה היא יכולה לפחות להביע את אהבתה לריקוד. זאק שולח אותה למטה כדי ללמוד את הריקוד.
זאק קורא לפול לבמה, והוא חושף באופן רגשי את ילדותו וניסיונו בתיכון, את תחילת הקריירה שלו במופעי דראג, בהשלמה עם הגבריות שלו וההומוסקסואליות שלו, ותגובתם האולטימטיבית של הוריו כשגילו על אורח חייו. פול נשבר ומנוחם בידי זאק. מערכת היחסים המורכבת בין קאסי לזאק עולה על פני השטח. זאק מתעמת עם קאסי, והם משחזרים את מה שהשתבש במערכת היחסים שלהם ואת הקריירה שלה. הוא טוען כלפי שאר הרקדנים שעליהם לרקוד בדבוקה אחת כמו מכונה, ושכנראה לעולם לא יוכרו באופן אינדיבידואלי. קאסי מגנה על הרקדנים ומשיבה לו: "אני אקח את הלהקה, אם אתה תיקח אותי!".
במהלך הריקוד, פול נופל ופוגע בברכו, שעברה ניתוח לאחרונה. אחרי שהוא מועבר לבית החולים, נבחני האודישן נעים בחוסר אמון, כשהם תופסים שהקריירה שלהם יכולה להסתיים ברגע. זאק שואל את הרקדנים שנותרו מה יעשו כשהם כבר לא יוכלו לרקוד. הם עונים לו, בראשותה של דיאנה, שלא משנה מה יקרה, הם לא מתחרטים על בחירתם. לבסוף נבחרים שמונה רקדנים: מייק, קאסי, בובי, ג'ודי, ריצ'י, ואל, מארק ודיאנה.
שיר הסיום, "לה" ("One"), מתחיל בקשת של אורות בודדים המאירים על כל אחת מ-19 הדמויות, כשעליהם תלבושות הופעה זהות ונוצצות. כשכל רקדן מצטרף לקבוצה, קשה פתאום להבחין ביניהם. באופן אירוני, כל משתתף שנחשף עד כה באופן אינדיבידואלי, נראה עכשיו כדמות אנונימית באנסמבל שאינו נגמר.