גרגוריוס פלמאס
ביוגרפיה > המחלוקת ההסיכאסטית

ב-1336 או 1337 הגיעו עשרים-ואחת המסות אל פלמאס, ועוררו את מורת רוחו, גם משום שהאמין שההסיכאזם אפשר דבקות והשגה של האלוהי. מבלי לנקוב בשמו של ברלעם במפורש, פרסם שתי "מסות אפודיקטיות" בהן שלל את התאולוגיה האפופטית הקיצונית של בן-שיחו. לדידו של פלמאס, שהביא סימוכין רבים, ניתן היה לנהל דיון פוזיטיבי אודות מהות האל והשילוש; ויתרה על כן, שלילה גורפת של דיון כזה הייתה בחזקת אגנוסטיות ובלתי-אורתודוקסית. בכך נעקר פלמאס מאלמוניותו היחסית ופתח את מה שהתגלגל למחלוקת רבת-תהודה.
ברלעם הגיב בחמת זעם, ולא הסתפק בגינוי דעותיו של יריבו. הוא חיבר תיאור מלגלג של ההסיכיים, אותם צייר כ"אלו שנשמתם בטבורם" (ομφαλοψυχοι) משום חלק מהנזירים התבוננו מתחת לחזם במהלך המדיטציה. לבסוף האשים אותם גם ביומרה להבנה של טבע האל הנסתר ובקרבה מסוכנת לכת הכופרים המסליאנים, שטענו כי האלוהי ניתן לתפישה בחושים ורק חוויה חושית שלו היא התגלות אמיתית וברת-תוקף. בשנים הבאות עתר אל רשויות הכנסייה בקונסטנטינופול נגד ההסיכאזם ותבע לדכא אותו.
המתקפה החריפה על המסורת המיסטית הצריכה מגננה שיטתית ומנוסחת היטב, ופלמאס נרתם לכך במלוא אונו לבקשת הנזירים בהר. הוא הקדיש לכך את ארבע-עשרה שנותיו הבאות, כשהמחלוקת ההסיכית הסעירה את מלומדי האימפריה.
ב-1341 השלים פלמאס את חיבור "הטריאדות להגנת מקיימי ההסיכאזם", שלושה מאמרים בני שלוש מסות כל אחד. על מנת לבסס את משנתו, שב אל הדיונים הטריניטולוגיים של המאה הרביעית, בייחוד לעבודתו של גרגוריוס מניסה. הלה, באורח שהזכיר את מושג החסד האוגוסטיני במערב אך גם היה שונה ממנו מאוד, החל להבדיל בין מהותו-הווייתו (οὐσία) של האל, הנסתרת ובלתי-מושגת, לבין תולדותיו והשפעותיו (ενέργεια) ביקום, שאותן ניתן היה לתפוש. כמו כן, הסתמך פלמאס רבות על כתבי אבות הכנסייה, כגון אתנסיוס ומקסימוס המודה, שהתייחסו לתהליך של האלהת טבע האדם (θέωσις) באמצעות תרגול רוחני קפדני והתחברות לישו. פלמאס שלל את האפשרות שהבדלה ממשית, ולא רק טרמינולוגית, בין מהות להשפעה – עליה התעקש בתוקף, שכן אחרת הייתה התולדה זהה עם המהות הבלתי-נתפשת; גם החולקים עליו היו מוכנים להפרדה תאורטית אך לא לבידול אמיתי – מהווה פוליתאיזם וכפירה באחדות האל. השוני בין המהות לתולדות אפשר מחד השתתפות ודבקות אמיתיות של האדם באלוהי, ומאידך שימר את הפער בין הבורא לבריאתו והותירו נשגב ומצוי מעל היקום.
את מערכת החשיבה שלו המשיג פלמאס באמצעות האור שקרן מישו בעת ההשתנות בהר תבור וסינוור את השליחים; לדידו, אור זה היה דוגמה והסבר לכל מפעלותיו התאולוגיים. הוא עמד על כך ש'אור תבור' לא היה עצם נברא כי אם תולדה ישירה של האלוהים, ושהיה אמיתי והימם את הרואים אותו בחושיהם ממש ולא כהרגשה פנימית סובייקטיבית פרי מחשבתם. אור זה נחווה על ידי מי שהגיע לדרגה רוחנית גבוהה דיה, והיווה השגה (גופנית כמו גם רוחנית) של הבלתי-נתפש. עמיתיו הנזירים מאתוס סמכו ידיהם על פרשנותו במועצה כללית שהתכנסה בהר.
בקיץ 1341 הוא זומן על ידי הפטריארך יוחנן ה-14 לבירה כדי לעמוד מול האשמותיהם הבלתי-פוסקות של תומכי ברלעם ולברר את המחלוקת. ב-10 ביוני נפתח סינוד כללי בקונסטנטינופול בו התעמתו פלמאס ויריביו מול הפטריארך, הזוג הקיסרי ונכבדי הכנסייה. הנוכחים קיבלו את הדעה ההסיכית וגינו את ברלעם, שהגיש התנצלות רשמית ועזב חזרה לאיטליה. אך לדעותיו עוד היו תומכים חשובים, בראשם גרגוריוס אקינדינוס, שניסה לגשר בין ברלעם לפלמאס בתחילה אך השתכנע שההסיכאזם אכן היווה גלישה למסליאניות. באוגוסט התכנסה מועצה שנייה, שלא סטתה מהקו של קודמתה. אקינדינוס גונה.
השאלה הרוחנית קיבלה תוקף פוליטי עם פרוץ מלחמת אזרחים בנובמבר, כשראש משק הבית יוחנן קנטקוזנוס והקיסרית-האלמנה אנה מסבויה לחמו על האפוטרופסות לקיסר-הילד החדש,  יוחנן החמישי פלאיולוגוס. פלמאס היה ידוע באהדתו לקנטקוזנוס. הפטריארך, שתמך באנה, התייצב בהדרגה מאחורי האנטי-פלמיסטים. הוא אפשר לאקינדינוס יד חופשית לתקוף את אויבו וקידם אותו במהירות במעלה ההיררכיה כשהוא שוקל למנותו לבישוף. ב-1343 הושלך פלמאס, שהמשיך כל העת בשכלול האפולוגטיקה שלו, לכלא לזמן מה באשמת תמיכה במורדים. השאלה ההסיכית הפכה לעניין מרכזי, כשתומכי שני הצדדים במלחמה בתוך הממסד הכנסייתי תיאמו את עמדותיהם הרוחניות עם השתייכותם הפוליטית. בתווך ניצבו בישופים, אבות-מנזר ותאולוגים רבים שניסו לשמור על עמימות. גם העם, באורח טיפוסי לביזנטיון, התערב בשאלה ונמצאו תומכים קנאים לשתי הגישות הסותרות. ב-1344 נודו פלמאס ואוהדיו על ידי סינוד מיוחד שהתכנס בבירה בניצוחו של אקינדינוס.