stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורביניה

| --- | --- |
"טורביניה" במסקר הצי בספיטהד, 1897 צילום: אלפרד ג'ון וֶסט
"טורביניה" במסקר הצי בספיטהד, 1897 צילום: אלפרד ג'ון וֶסט
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת קיטור ניסיונית
 חברת ספנות:  בעלים: Marine Steam Turbine Co. (Heaton)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Brown and Hood, ווֹלסֶנד
 תחילת הבנייה:  1894
 הושקה:  2 באוגוסט 1894
 תקופת הפעילות:  1894–1906 (כ־12 שנים)
 אחריתה:  מוצג מוזיאוני
 מיקום:  מוזיאון "דיסקברי", ניוקאסל
 מידות
 הֶדְחֶק:  45.2 טון
 אורך:  "104-9 רגל (32 מ')
 רוחב:  9 רגל (2.7 מ')
 עומק הספנה:  7 רגל (2.1 מ')
 שוקע:  3 רגל (0.9 מ')
 נתונים טכניים
 מהירות:  34.5 קשרים (64 קמ"ש)
 הנעה:  3 טורבינות קיטור בהנעה ישירה ואחת נוספת לנסיעה אחורנית; הספק אינדיקטורי כולל 2,100 כוחות סוס (1,600 קילוואט); דוד קיטור מתוצרת Yarrow מסוג צינורות מים
 צורת הנעה:  3 גלי מדחף, על כל אחד 3 מדחפים
"טורביניה" (באנגלית: Turbinia) היא ספינה בריטית חלוצה ופורצת דרך, הראשונה בעולם שהונעה על ידי טורבינת קיטור. היא נבנתה ב-1894 ככלי שיט ניסיוני על ידי צ'ארלס פארסונס (אנ'), ממציא טורבינת הקיטור המודרנית. הופעתה הדרמטית של "טורביניה" במִסְקַר הצי (אנ') בספיטהד ב-1897 (אנ'), אז הגיחה ושטה בין שורות האוניות במהירות שיא של 34.5 קשרים, מציינת את ראשיתו של דור חדש בהנעת אוניות. ב-1899 נבנתה אוניית המלחמה הראשונה המונעת על ידי טורבינות של פארסונס – המשחתת "וייפר" (אנ'), וב-1901 הושקה אוניית הטורבינה המסחרית הראשונה – אוניית הנוסעים "קינג אדוארד", בת 650 טון.
"טורביניה" השתמרה לימינו והיא מוצגת במוזיאון "דיסקברי" (אנ') בניוקאסל, בצפון-מזרח אנגליה. הטורבינה המקורית והראשונה שלה מוצגת במוזיאון המדע בלונדון.
רקע היסטורי

צ'ארלס אלג'רנון פארסונס (1854–1931), ממציא טורבינת הקיטור המודרנית, היה בן למשפחת אצולה בריטית ממוצא אירי. אביו, ויליאם פארסונס, הרוזן רוֹס (אנ'), היה אסטרונום מפורסם. את חינוכו קיבל בביתו, מפי מורים פרטיים, והצטיין במדעים. הוא למד מתמטיקה בטריניטי קולג' בדבלין ובסנט ג'ון קולג' בקיימברידג', וב-1877 סיים בהצטיינות את לימודיו. אחר כך עבד ארבע שנים כחניך (apprentice) בחברת ההנדסה Elswick Works בניוקאסל, לימים "ארמסטרונג-וִיטווֹרת'" (אנ'). בשנים 1881–1883 עבד בחברת קיטסון ושות' (אנ') מלידס שבנתה קטרי קיטור. באותה תקופה המציא ורשם פטנט על מנוע קיטור 4 צילינדרים אפיציקלואידי מהיר.
ב-1884 הצטרף פארסונס כשותף זוטר לחברת קלארק, צ'פמן ושות' (אנ') בגייסטהד ליד ניוקאסל, שייצרה מכונות עזר לאוניות, והתמנה למנהל מחלקת החשמל החדשה שלה. אספקת החשמל לתאורה באוניות נעשתה אז על ידי גנרטור לזרם ישר (דינמו) (אנ'), שהונע על ידי רצועות מגלגל התנופה של מנוע קיטור. הספק הדינמו היה קטן, ומהירות הסיבוב שלו 1000–1500 סל"ד. כדי להגדיל את ההספק הגה פארסונס את הרעיון לבנות דינמו שיונע ישירות על ידי טורבינת קיטור, שמהירות הסיבוב שלה גדולה פי כמה. תחילה פיתח את הדינמו ואחר כך את הטורבינה וב-1884 רשם פטנט על שניהם. הטורבינה הייתה טורבינת ריאקציה (אנ') רב-דרגתית שהקיטור זרם בה במקביל לציר (parallel-flow reaction multi-stage turbine). הטורבו-גנרטור הראשון שבנה עוד באותה שנה היה בהספק של 7.5 קילוואט, מהירותו 18,000 סיבובים לדקה ולחץ הקיטור להפעלתו – 60 ליברות לאינץ' מרובע. הוא נחל מיד הצלחה מסחרית, ועד 1888 יוצרו כ-200 טורבו-גנרטורים, גדולים ומשוכללים יותר ויותר, מרביתם לתאורת חשמל באוניות.
ב-1889 נפרד פארסונס מחברת קלארק-צ'פמן והקים עם כמה שותפים את C. A. Parsons and Company, חברה לבניית טורבו-גנרטורים למאור ולתעשייה. המשמעות של צעד זה הייתה אובדן זכויות הפטנט על טורבינת הקיטור שפיתח ותחילתו של מאבק משפטי להשבת זכויותיו שנמשך חמש שנים. על כן נאלץ לפתח טורבינה אחרת, שאינה מפרה את זכויות הפטנט. הטורבינה שפיתח הייתה טורבינת ריאקציה עם זרימת קיטור רדיאלית (radial flow turbine), שפארסונס הוסיף לה מעבה להגדלת הנצילות. היא נפלה אומנם מן הטורבינה בעלת הזרימה המקבילה, אך בדגמיה המשוכללים פיתחה הספק של 100 קילוואט במהירות של 4,800 סל"ד. הטורבו-גנרטורים שייצרה החברה הלכו וגדלו, והם נפוצו בתחנות כוח עירוניות ובמפעלים ברחבי בריטניה, באירופה ובארצות הברית. תחנת הכוח הראשונה בעולם שהונעה על ידי טורבינת קיטור הוקמה ב-1890 בניוקאסל, ובה הותקנה טורבינה של פארסונס בהספק של 75 קילוואט. פארסונס זכה עוד בחייו לראות טורבינה לייצור חשמל פרי פיתוחו שהספקה 200,000 קילוואט.
בפטנט שרשם פארסונס ב-1884 הוא התייחס גם לאפשרות ניצול טורבינת הקיטור להנעת אוניות, אך רק בשלהי 1893 התפנה לעסוק בזה. לשם כך הקים בינואר 1894, בוולסנד על הטיין (אנ'), חברה בשם Marine Steam Turbine Co. (Heaton). באותה שנה הסתיים גם המאבק המשפטי, ופארסונס קנה את זכויותיו על טורבינת הריאקציה בעלת הזרימה המקבילה בסכום קטן הרבה פחות משדרשו צ'פמן-קלארק בתחילה.
תכנון הספינה ובנייתה

בשלהי 1893 החליט פארסונס לבנות ספינה ניסיונית קטנה ומהירה כדי לבחון באמצעותה הלכה למעשה את ההנעה על ידי טורבינת קיטור; אורכה 100 רגל, רוחבה 8 רגל (שהוגדל אחר כך ל-9 רגל), העומק "½5-7 רגל והשוקע 3 רגל. הספינה, שנקראה בתחילה סתם experimental launch, תוכננה על ידי פארסונס, אף שלא היה לו ניסיון קודם בבניית כלי שיט. אחר כך נבנה דגם בקנה מידה לניסויים (experimental model), עשוי עץ, אורכו 6 רגל. הדגם צויד במדחף אחד בקוטר 2.5 אינץ', שהונע במהירות של 8,000 סל"ד על ידי שלושה מיתרי גומי מפותלים ותמסורת גלגלי שיניים. דינמומטר אוויר זעיר שתכנן פארסונס מדד את המומנט שמסר "קפיץ" הגומי לגל המדחף. הדגם נוסה בבריכת מים, ועל פי תוצאות הניסויים עוצבו סופית קווי הגוף של הספינה וחושב ההספק הנדרש להנעתה. רפליקה מדויקת של הדגם מוצגת במוזיאון המדע בלונדון.
"טורביניה" נבנתה על ידי הפירמה Brown and Hood בוולנסד, שלא הייתה מספנה אלא מפעל לעבודות מתכת. היא הורדה למים ב-2 באוגוסט 1894 ללא כל פרסום. אף על פי שסוגיית הפטנט על טורבינת הריאקציה האקסיאלית כבר נפתרה, הותקנה בספינה טורבינת ריאקציה רדיאלית בהספק 1000 כוחות סוס, מצוידת במעבה, שסובבה מדחף אחד בהנעה ישירה. טורבינה מקורית זו, שפורקה אחר כך מהספינה והוחלפה, שמורה באוספי המוזיאון למדע בלונדון. דוד הקיטור היה מסוג צינורות מים מתוצרת Yarrow (אנ'), שפעל בלחץ 210 ליברות לאינץ' מרובע.
הפלגות הניסוי

הפלגות הניסוי החלו ב-14 בנובמבר 1894. תוצאותיהן היו מאכזבות, כי "טורביניה" לא הגיעה למהירות המתוכננת. פארסונס מצא שהבעיה אינה בטורבינת הקיטור אלא בהחלקת המדחף, אשר מסר רק 50% מכוח הדחף המתוכנן שלו לספינה. נעשו ניסיונות עם למעלה מתריסר מדחפים שונים, אך הבעיה לא נפתרה. גם התקנת שלושה מדחפים על גל המדחף, כדי להגדיל את שטחם הכללי, לא שיפרה במידה משמעותית את ביצועי הספינה, והיא הגיעה למהירות מרבית של 19.75 קשרים ב-1750 סל"ד ולהחלקה של 37.5%.
הפלגות הניסוי > פריצת הדרך

בתחילת 1895 התעורר חשדו של פארסונס כי הגורם לביצועים הירודים של המדחף היא קוויטציה (מִיעוּר). תופעה זו הייתה מוכרת, אך לא נחקרה עד אז במידה מספקת. הוא בנה מכל מים מצויד בחלון זכוכית, ועל ידי הפעלת הבזקי אור לסירוגין הצליח לצלם את הקוויטציה שיוצר המדחף תוך כדי סיבובו ולאמוד את גודלה. תצלומים אלה שמורים באוספי המוזיאון למדע בלונדון. הקוויטציה מושפעת על ידי שטח או מספר להבי המדחף, מהירות הסיבוב שלו ומידת שקיעתו במים, ועל כן ב-1896 פורקה הטורבינה המקורית והוחלפה בשלוש טורבינות ריאקציה עם זרימת קיטור מקבילה; כל טורבינה הניעה גל מדחף נפרד ועליו 3 מדחפים, סך הכל 9 מדחפים בקוטר 18 אינץ' ופסיעה של 24 אינץ' כל אחד. שלוש הטורבינות היוו יחד מערכת רב-דרגתית: קיטור מהדוד נכנס לטורבינת הלחץ הגבוה, ולאחר ביצוע העבודה ונפילת לחצו עבר לטורבינת לחץ הביניים וממנה אל טורבינת הלחץ הנמוך. טורבינה רביעית קטנה, לנסיעה אחורנית, חוברה לגל המדחף האמצעי. אספקת מי הים לשני המעבים נעשתה דרך שני כונסי מים (scoops) בתחתית הספינה. משאבת מי ים שימשה לאותה מטרה בזמן התנעת הטורבינות וכשהספינה עמדה ללא תנועה. שלוש הטורבינות פיתחו יחד 2,100 כוחות סוס במהירות סיבוב של 2,300 סל"ד. לחץ הקיטור בכניסה לטורבינה הראשונה היה כ-155 ליברות לאינץ' מרובע.
מערכת ההנעה החדשה התגלתה כמוצלחת ביותר. בדצמבר 1897 הגיעה "טורביניה" למהירות ממוצעת של 29.6 קשרים. התקנת מדחפים משופרים העלתה את מהירותה באפריל שנה לאחר מכן ל-32.76 קשרים, ובסופו של דבר הגיעה למהירות של 34 קשרים, כלי השיט המהיר ביותר בעולם עד אז.
מסקר הצי בספיטהד

"טורביניה" זכורה במיוחד בשל הופעתה הדרמטית במסקר הצי שנערך ב-26 ביוני 1897 בספיטהד לציון יובל 60 שנה להכתרתה של המלכה ויקטוריה. באירוע החגיגי השתתפו 170 אוניות סוחר ומלחמה בריטיות, שנערכו בשורות לאורך 7 מייל. "טורביניה" הגיחה ממקום עומדה ושטה בין שתי שורות האוניות במלוא הקיטור ובמהירות שלא נודעה כמוה, לעיניהם המשתאות של נסיך ויילס (לימים אדוארד השביעי), האורחים רמי המעלה וקציני ומלחי האוניות. למרות הדעה הנפוצה, הופעתה יוצאת הדופן במסקר הצי נעשתה בידיעת שלטונות הצי והייתה למעשה תרגיל שיווקי מוצלח.
ב-1897 הקים פארסונס חברה חדשה בשם Parsons Marine Steam Turbine Company (אנ'), שקיבלה זיכיון בלעדי מאת הממשלה לבניית טורבינות קיטור ימיות, ואף נבנה מפעל חדש לשם כך בוולסנד, שנקרא Turbinia Works. באותה שנה הוזמן פארסונס לתכנן מערכת הנעה לשתי משחתות חדשות של הצי מדגם "וייפר" (אנ'), אוניות המלחמה הראשונות בעולם שהונעו על ידי טורבינות קיטור. הוא אף ערך ניסויים עם תמסורת להפחתת סיבובי מדחף פרי תכנונו, שנועדה להגדיל את נצילות המדחף. הטורבינה הראשונה בעולם בעלת תמסורת הותקנה על ידי פארסונס ב-1897 ביכטת קיטור קטנה בשם Charmian באורך 22 רגל; הספקה 10 כוחות סוס והיא סובבה שני גלי מדחף ביחס של 14:1.
באפריל 1898 רשם פארסונס פטנט על מערכת הנעה ימית הכוללת שתי טורבינות קיטור של לחץ גבוה ושתיים של לחץ נמוך בעלות הספק כולל של 10,000 כוחות סוס המסובבות ישירות שני גלי מדחף, והיא מיועדת למשחתת או לספינת מלחמה מהירה.
הפלגתה האחרונה

ב-1900 השתתפה "טורביניה" בתערוכה העולמית של פריז, שסיכמה את השגי המאה ה-19 וציינה את פתיחת המאה ה-20. בשובה לבריטניה כמעט והתנגשה באוניית מפרשים, ואחר כך נקלעה לסערה עזה ונאלצה להיכנס לנמל מחסה. ב-1902 נעשה בה שינוי אחרון, כאשר שלושת המדחפים על כל ציר הוחלפו במדחף יחיד בקוטר 28 אינץ'.
את הפלגתה האחרונה עשתה "טורביניה" ב-22 באוקטובר 1906, כאשר הוזמנה כחלוצת ספינות הטורבינה להשתתף במסע הפרסום של אוניית הנוסעים האוקיאנית החדשה "מוֹרִיטֶנְיָה" (אנ'), וללוות אותה בהפלגת הניסוי הראשונה שלה מוולסנד אל טיינמאות' ומשם סביב סקוטלנד אל ליברפול. "מוֹרִיטֶנְיָה" הייתה בעלת הדחק של 40,000 טון והספק טורבינות הקיטור שלה — שנבנו על ידי Parsons Marine Steam Turbine Company — היה 68,000 כוחות סוס. היא תוכננה ב-1904 ובנייתה הושלמה ב-1907, עשר שנים אחרי "טורביניה" בעלת ההדחק של 40 טון. איתרע המזל, וברגע האחרון ארעה תקלה במשאבת האוויר של המעבה ו"טורביניה" לא יכלה להשלים את ההפלגה ההיסטורית.
זמן מה אחר כך ניזוקה "טורביניה" על ידי אונייה שהושקה מגדת הטיין. האונייה ניגחה את "טורביניה" באמצעיתה, מאחורי בית ההגה, וכמעט שגזרה אותה לשניים. "טורביניה" הוצאה מן המים ותוקנה, אך עמדה מאז ללא שימוש.
"טורביניה" בנהר סן, בתערוכה העולמית של פריז, 1900.
"טורביניה" ו"מוֹרִיטֶנְיָה", 22 באוקטובר 1906.
"טורביניה" בינואר 1907, אחרי שנפגעה על ידי האונייה "קרוסבי" בנהר טיין.
תיקון נזקי התאונה במספנת רוברט סטיבנסון בנהר טיין, 1907.
ספינת מוזיאון

ב-1926 תרמה החברה את "טורביניה" למוזיאון המדע בלונדון. בשל חוסר מקום יכול המוזיאון לקבל רק את חלקה האחורי של הספינה, באורך 45 רגל, שכלל את הטורבינות ואת גלי המדחף. הספינה נחתכה לשניים, והחלק הקדמי נשאר במפעלי החברה עד 1944, אז נמסר למוזיאון העירוני למדע ולתעשייה בניוקאסל, לימים מוזיאון "דיסקברי" (אנ'). ב-1959 העביר המוזיאון בלונדון את החלק האחורי של הספינה למוזיאון בניוקאסל, שני החלקים חוברו והספינה הועמדה לתצוגה ב-1961. ב-1994 עברה הספינה למשכנו החדש של המוזיאון בבלנדפורד האוס והועמדה לתצוגה ב-1996. "טורביניה" היא חלק מהצי הלאומי ההיסטורי של בריטניה (אנ').
"טורביניה" במוזיאון "דיסקברי", 2022. מבט אל הירכתיים.
"טורביניה" במוזיאון "דיסקברי", 2022. מבט על.
לקריאה נוספת

Cook, Stanley S., "Development of the Steam Turbine". Lecture II, Delivered May 7th 1923. Journal of the Royal Society of Arts, No. 3696, Vol. LXXI, September 21, 1923.
Gibb, Claude, "Parsons, Sir Charles Algernon (1854–1931)". Revised by Anita Mcconnell. Oxford Dictionary of National Biography (online edition), 23 September 2004. doi:10.1093/ref:odnb/35396.
Griffith, Denith, Chapter 5: Triple expansion and the first shipping revolution. In: Gardiner, Robert (editor), The Advent of Steam – The Merchant Steamship before 1900. London, Conway Maritime Press, 1993.
Guthrie, John (1971). A History of Marine Engineering. London, Hutchinson of London.
Hattendorf, John B. (editor). The Oxford Encyclopedia of Maritime History. New York, Oxford University Press, 2007. "Steam Turbines", vol. 3, p. 394.
Osler, Adrian (October 1981). "Turbinia". (ASME-sponsored booklet to mark the designation of Turbinia as an international engineering landmark). Tyne And Wear County Council Museums. Archived from the original on 28 September 2011. Retrieved 13 April 2011.
Parsons, Charles A., The Steam Turbine – The Rede Lecture, 1911. Cambridge, at the University Press, 1911. Digitized copy in Internet Archive.
Parsons, Robert Hodson (1942). The Steam Turbine and Other Inventions of Sir Charles Parsons. British Council. (E-text). Reprinted by David Steinberg with permission of copyright holders the British Council.
Spratt, H.P., Ministry of Education – Science Museum, Handbook of the collections illustrating Marine Engineering. Part II, Descriptive catalogue. London, HMSO, 1953. pp. 48–50.
Stoney, Gerald. "Obituary – The Hon. Sir Charles Algernon Parsons". Nature, February 28, 1931, pp. 314-315. Digitized copy in Nature.com.
The Cunard turbine-driven quadruple-screw Atlantic liner "Mauretania" etc. Wellingsborough, Northamptonshire, P. Stephens Ltd, 1987. Originally published 1907 (Reprinted from "Engineering"), New material in PSL edition 1987 by Mark. D. Warren.
הערות שוליים

↑  פארסונס חולק את תואר ממציא טורבינת הקיטור המודרנית עם קרל גוסטף דה לאוואל (אנ') השוודי (1845–1913). השניים פעלו במקביל ובדרכים שונות זו מזו. דה לאוואל פיתח ב-1883 טורבינת אימפולס חד-דרגתית קטנה (אנ'), שהסתובבה במהירות 40,000 סל"ד. הטורבינה של פארסונס הייתה מסוג ריאקציה רב-דרגתית, נצילותה גבוהה יותר ומהירות הסיבוב שלה נמוכה במידה משמעותית ומכאן הצלחתה. Hattendorf (2007), vol. 3, p. 394.
1 2 3 4  Gibb and McConnell, Oxford Dictionary of National Biography (2004).
1 2 3 4  Stoney (1931), p. 314.
↑  Turbomachinery, June 21, 2015.
1 2 3 4  Parsons, R. H. (1942).
1 2 3 4  Osler (1981), p. 4.
↑  "Chronology of Charles Parsons". Birr Castle Scientific and Heritage Foundation. Archived from the original on 25 December 2008.
1 2  Osler (1981), p. 5.
1 2 3  Spratt (1953), p. 49.
↑  Spratt (1953), p. 48.
↑  Science Museum Group London. Replica of the Parsons experimental "Turbinia" model. Accessed 30 December 2023.
↑  Science Museum Group London: Parson's Radial Flow Turbine, 1894. Accessed 08-01-2024.
1 2  Guthrie (1971), p. 158.
1 2  Osler (1981), p. 6.
↑  Spratt (1953), p. 129.
1 2  "steam turbine engines" in Shipping wonders of the world (1936-1937).
↑  Osler (1981), p. 6.
1 2  Osler (1981), p. 7.
↑  Cook (1923), p. 748.
↑  European Patent Office: Description of GB189711223.
↑  Mauretania (1987), p. iii.
↑  Osler (1981), pp. 7–8.
1 2  Science Museum Group London: Turbinia. Accessed 08-01-2024.
↑  British Pathé film (1927) in YouTube.
↑  Osler (1981), pp. 8–9.
צ'ארלס אלג'רנון פארסונס
"טורביניה" בהפלגת ניסוי לפני השינויים של 1896. תצלום ב-Cassier's Magazine, אוגוסט 1897
סידור הטורבינות, 1896. HP - טורבינת לחץ גבוה, IP - טורבינת לחץ ביניים, LP - טורבינת לחץ נמוך, Condenser - מעבה
"טורביניה" במסקר הצי בספיטהד. ציור מאת אדוארדו דה מרטינו, 1897
טמרין רעמתי

| טמרין רעמתי |
| --- | --- |
 טמרין רעמתי זהוב-ראש
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: טמרין רעמתי
שם מדעי
 Leontopithecus ‏לסון, 1840

טמרין רעמתי זהוב
טמרין רעמתי שחור
הטמרין הרעמתי (שם מדעי: Leontopithecus) או טמרין אריה הוא סוג של קופים מתת-סדרה קופים רחבי אף (קופי העולם החדש). השוכן באמריקה הדרומית. סוג זה קרוב מאוד לטמרין כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא הרעמה שיש לסוג טמרין רעמתי ואינו קיים אצל הטמרין. הן טמרין רעמתי והן טמרין הם סוגים במשפחת המרמוסטיים (Callitrichidae).
תיאור

מיני הטמרין הרעמתי הם הגדולים ביותר במשפחת המרמוסטיים. הוא בעל גוף בגודל של 30 סנטימטר, אורך זנב 45 סנטימטר ומשקל עד 900 גרם. פרוותם העבה משיית וגונה משתנה בין שחור לצהוב-זהוב ולעיתים מנומרת. מקור שמם ברעמה שעל אזור הכתף. פניהם שטוחים ונטולי שיער. ידיהם ורגליהם (פרט לבוהן) מצוידים בטופרים, כמו כל מיני המרמוסטיים, ולא בציפורניים כמו שאר המינים בסדרת הפרימטים.
תפוצה

ארבעת המינים של הטמרין רעמתי שוכנים ביער האטלנטי שבדרום מזרח ברזיל, בייחוד בשפלת החוף. אזור תפוצתם כולל את דרום באהיה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו וצפון פרנה. כל המינים בסכנת הכחדה.
אורח חיים

הטמרינים פעילים ביום, ובלילה הם נחבאים בחללים בגזעי עצים או בצמחייה העבותה. כמו שאר פריטי משפחת המרמוסטיים, גם סוג זה שוכן עצים. הטמרינים נעים על ארבע גפיים ומטיבים לקפץ מעץ לעץ.
הטמרינים הרעמתיים חיים בקבוצות קטנות של שלושה עד שבעה פרטים. קבוצות אלו הם משפחה עם הצאצאים, כולל מספר זכרים ונקבות בוגרים. בתוך הקבוצה יש התנהגות חברתית ברורה: סריקת השיער בחיפוש אחר טפילים, ושיתוף מזון משחקים תפקיד חשוב. הפרטים בקבוצה שומרים בדרך כלל על קשר עין ומתקשרים ביניהם בצעקות. גודל הטריטוריה של כל קבוצה נע בין 400 ל-700 דונם שעליה היא מגינה בצעקות ובהעוויות פנים תוקפניות.
מזון

יש לטמרין הרעמתי אצבעות דקות וארוכות המאפשר לו לתפוס חרקים בצורה יעילה יותר ולכן חרקים, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות נוספים הוא מזונם העיקרי. בנוסף טמרין רעמתי אוכל גם ביצי ציפורים, פירות, נחשים ולטאות קטנות.
רבייה

למרות שבקבוצה יש מספר זכרים ונקבות בוגרים, הטמרין הרעמתי הוא מונוגמי. משך ההיריון נע בין 120 ל-130 יום. נקבת הטמרין הרעמתי ממליטה בדרך כלל שני ולדות. כל הקבוצה מעורבת בגידול הגורים, אם כי העול נופל בעיקר על האב. הגורים נגמלים בגיל שלושה חודשים, ותוך 18 עד 24 חודשים הם בוגרים מינית.
תוחלת החיים של הטמרינים היא עד 18 שנים.
אויבים

האויבים הטבעיים של הטמרינים הם חתוליים, נחשים ועופות דורסים. הסכנה העיקרית לקיומים היא בהרס בית הגידול שלהם. יערות הגשם של דרום מזרח ברזיל נפגעו יותר מיערות אחרים בשל בירוא יערות, וכיום נותר רק כ-8% משטחם המקורי. יותר מכך, ציידים בלתי חוקיים לוכדים את הטמרינים על מנת למכרם כחיות מחמד בשוק השחור. משום כך הטמרינים כלולים בין הפרימטים המצויים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר. ידוע כי בטבע יש רק כ-1,000 פרטים של הטמרין הרעמתי השחור, והוא מסווג על ידי ה-IUCN בסכנת הכחדה.
מינים

בסוג טמרין רעמתי 4 מינים אשר ניתן להבחין ביניהם לפי צבע פרוותם:
טמרין רעמתי זהוב - Leontopithecus rosalia - כל גופו מכוסה בפרווה צהובה-זהובה.
טמרין רעמתי זהוב-ראש - Leontopithecus chrysomelas כל הגוף מכוסה פרווה שחורה, אבל הרעמה וכפות ידיו ורגליו זהובים.
טמרין רעמתי שחור - Leontopithecus chrysopygus - שחור כמעט לחלוטין מלבד הישבן שהוא בגוון חום-אדמדם.
טמרין רעמתי שחור-פנים - Leontopithecus caissara - כל גופו מכוסה פרווה צהובה. הרעמה, הכפות, והזנב שחורים.
הערות שוליים

↑  רשימת המינים מאתר אוניברסיטת ויסקונסין
יום הדין

ערך זה עוסק ביום הדין בקץ העולם על פי אמונות דתיות. אם התכוונתם לראש השנה ביהדות, ראו .
תיאור יום הדין בכתב יד מאמצע המאה ה-13
יום הדין הוא זמן שיחול על פי מספר דתות באחרית הימים ובו יעמדו כל בני האדם לדורותיהם למשפט בפני אלוהים. הרשעים החוטאים והכופרים ידעו את זעמו של האל, ואילו הצדיקים או הטובים יזכו למחילתו ולקרבתו.
בהשאלה, הצירוף יום הדין משמש כינוי ליום גורלי שבו אדם או ציבור יאלצו לתת דין וחשבון על מעשיהם ויקבלו את גמולם לטוב או לרע. הצירוף המליצי יום פקודה משמש במשמעות זהה, במיוחד לציון גיוס מילואים ו"קריאה לדגל".
אף כי דתות שונות מאמינות באל וביום הדין, ההגדרה של דתות שונות למי יזכה לגמול שונה בין דת לדת ואף בין זרמי שונים בתוך אותה דת. כך - הנצרות מאמינה כי רק נוצרים נאמנים לישו יזכו למחילה בעוד יהודים מאמנים כי רק צדיקים לפי הגדרת היהדות יזכו לדבר זה. בנוסף עולה בעיה לוגית כיצד יהנו אנשים צדיקים יהנו בגן העדן, אם יש להם קרובים אוהבים שעלולים לסבול יסורי נצח בגיהנום.
ביהדות

ביהדות מציין יום הדין את היום בו עומדים לפני הקב"ה כל ברואי העולם, ונותנים דין על מעשיהם. בתנ"ך מופיע יום הדין העתידי בשמות "יום ה'", או יום "למשפט".
יום הדין הוא גם כינוי ביהדות לראש השנה, שהוא יום הדין הכללי לכל יצורי העולם, בו עומדים הכול למשפט ונכתב גזר דינם – אם למוות ואם לחיים.
משה דיין ביקש לקרוא למלחמת יום הכיפורים "מלחמת יום הדין" – וכך גם קרא לשם ספרו, משלא נתקבלה דעתו בעניין.
בנצרות

בנצרות רווחים תיאורי יום הדין בספרות הדתית, ויותר מכול בבשורה על-פי מתי, שם מתואר האל היושב על כיסאו ושולח את ה"כבשים" שמימינו למלכות השמים ואת ה"עזים" שמשמאלו לעונש נצחי עם השטן ומלאכיו.
במאות הראשונות לקיומה של הנצרות קמו בחברה הנוצרית תנועות משיחיות, שציפו לחזרתו המהירה של ישו, עד שנת 1000 לספירה. תנועות אלה התבססו על חזון משיחי המופיע ב"חזון יוחנן", הספר האחרון בברית החדשה. על פי הכתוב בחזון יוחנן, ייסד ישו בחייו את מלכות אלף השנים, שהיא האנושות כפי שהיא כיום. לאחר 1,000 שנים, בסופה של מלכות זו, יגיע יום הדין, שבמהלכו תפרוץ מלחמה אכזרית בין הרשעים, המסרבים להכיר באמת הנוצרית, לבין הצדיקים. הרשעים יונהגו על ידי ה"אנטיכריסט" – דמות המסמלת את כוחות הרוע המתנגדים לנצרות. מלחמה זו מכונה בנצרות "מלחמת גוג ומגוג", והקרב המכריע בה יערך במקום המכונה "ארמגדון", כפי הנראה עיוות שמו העברי של תל מגידו המכונה "הר מגידו". במלחמת יום הדין, ייהרג האנטי כרייסט על ידי ישו, והרשעים יישרפו באש שתרד מן השמים.
לאחר ניצחונו של ישו על האנטי כרייסט, תתקיים תחיית המתים לפי האמונה הנוצרית. ישו ישפוט את כל בני האדם, בשיתוף עם המלאך מיכאל שיאחז במאזנים. יישקלו אמונתם הנוצרית ומעשיהם הטובים. ה"צדיקים", שהם לפי האמונה הנוצרית הנוצרים המאמינים, יזכו לחזור לגן העדן ולשהות בו עם ישו, בעוד על ה"רשעים" תיגזר צלייה נצחית באש הגיהנום.
בשנים שחלפו מאז שנת 1000 לספירת הנוצרים, מאז שהתברר ש"מלכות אלף השנים" לא הסתיימה, נשמעו בתאולוגיה הנוצרית קולות המפרשים באופן שונה את הנבואה. כיום יש בין המאמינים הנוצרים גם כאלה המפרשים את חזון יוחנן בעניין יום הדין כמשל, כמסר רוחני לרשעים ולצדיקים, ולא כנבואה גשמית שעתידה להתממש כלשונה.
נוצרים אחרים, כמו חלק מן הנוצרים האוונגליסטים מאמינים כי ארמגדון ולאחריו יום הדין צפויים בשנים הקרובות. לדוגמה המטיף והמנהיג האוונגליסטי ג'ון הייגי טוען כי צפויה בקרוב פלישה של מדינות האסלאם ורוסיה בהובלת פוטין, אל מדינת ישראל, ולאחר מכן תתרחש מלחמה בין אירופה (האנטי-כרייסט) לסין בתל מגידו ולאחריה התערבות של צבאות השמיים בהובלת ישו.
באסלאם

באסלאם, יום הדין נקרא "יַוּם אלקיאמה" (يوم القيامة, "יום התחייה"). ביום זה יקומו המתים מקברותיהם, הכופרים יכירו בכפירתם ויעמדו למשפט האל. במשפט זה ייפתח ספר המכיל את כל מעשי האדם מלידתו, האל ידון את האדם ברחמים. לאחר הדין יצעדו בני האדם מעל תהום אש הגיהנום על גשר דקיק, רק אלו המאמינים והתמימים יגיעו אל העבר השני, שם גן העדן; כל החוטאים והכופרים יפלו מהגשר אל להבות הגיהנום.
באמנות

יום הדין הוא נושא רווח באמנות הדתית של ימי הביניים והרנסאנס. לעיתים קרובות קישטו תבליטים וטריפטיכונים המתארים את יום הדין את כניסות הקתדרלות והכנסיות. אחת היצירות המפורסמות ביותר היא "יום הדין" של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, שבה אף צייר את דיוקנו כברתולומיאו הקדוש.
ברקוויאם של ג'וזפה ורדי מתאר המלחין את יום הדין, "דיאז אירה", בתזמור עז וססגוני, באמצעות כלי נשיפה ממתכת, תזמורת מלאה ומקהלה מעורבת גדולה, היוצרים כולם אפקט דרמטי ומבעית. ורדי כתב את ה"דיאז אירה" בהשפעת הפרסקו של מיכלאנג'לו.
המלחין הקטור ברליוז השתמש במוטיב העתיק של "דיאז אירה" ביצירתו הסימפוניה הפנטסטית.
יום הדין הוא מוטיב חוזר בסדרת סרטי הפעולה "שליחות קטלנית", שבו המכונות מקבלות תודעה ותוקפות את בני האדם במטרה להביא להכחדת האנושות.
בעיה לוגית ברעיון של יום הדין מופיעה בספר "איוב: קומדיה של חוק וצדק" מאת רוברט היינליין המתאר פרידה בין אנשים אהובים שאחד מהם נחשב חוטא. בעוד הגיבור אלכס, הוא קדוש לפי הנצרות ולכן זוכה להיכנס לגן העדן ממש לצידו של האל, אהובתו היאפאגאנית היא נשפטת לגיהנום. אלכס סובל מגורלה של אהובתו, מתקומם נוכח חוסר הצדק האלוהי ומבקש לצאת מגן העדן ולחבור לאהובתו.
הערות שוליים

↑  (בפרשת האזינו) "כי ידין ה' עמו ועל עבדיו יתנחם..." בספר עמוס: "הוי המתאוים את יום ה' - למה זה לכם יום ה'? הוא חשך ולא אור!" ואילו בירמיהו: "אתה, אל תירא, עבדי יעקב, כי אתך אני... אך אתך לא אעשה כלה... ויסרתיך למשפט, ונקה לא אנקך" (כלומר ביום הדין תבוא במשפט, אבל לא אחסל אותך לחלוטין.)
↑  תומר פרסיקו, טראמפ וירושלים: מנהיגים אוונגליסטים מחכים לקץ, בלוג לולאת אל, ועיתון הארץ, 15/12/2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536268505171  LCCN: sh85070918  NKC: ph188877 
ויטראז' ראש השנה בבית הכנסת בהיכל שלמה
ישו המלך ביום הדין, על תקרת הבפטיסטריום של פירנצה, מעשה ידי קופו די מרקוולדו
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-17

| --- | --- |
 תאריך:  1964 
 מיקום:  לונדון 
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  טום ג'ונס
 →16 18←
 
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-17 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1964, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1963.
זוכים ומועמדים > הסרט הטוב ביותר

טום ג'ונס
שמונה וחצי
בילי בדאי
דייוויד וליזה
האד
ימים של יין ושושנים
המשרת
מחירו של גבר
אל תיגע בזמיר
גירושין נוסח איטליה
ארבעה ימים בנאפולי
סכין במים
זוכים ומועמדים > הסרט הבריטי הטוב ביותר

טום ג'ונס
בילי בדאי
המשרת
מחירו של גבר
זוכים ומועמדים > השחקן הזר הטוב ביותר

מרצ'לו מסטרויאני – גירושים נוסח איטליה
הווארד דה סילבה – דייוויד וליזה
ג'ק למון – ימים של יין ושושנים
פול ניומן – האד
גרגורי פק – אל תיגע בזמיר
זוכים ומועמדים > השחקן הבריטי הטוב ביותר

דירק בוגרד – המשרת
טום קורטני – בילי בדאי
ריצ'רד האריס – מחירו של גבר
אלברט פיני – טום ג'ונס
יו גריפית' – טום ג'ונס
זוכים ומועמדים > השחקנית הבריטית הטובה ביותר

רייצ'ל רוברטס – מחירו של גבר
ג'ולי כריסטי – בילי בדאי
שרה מיילס – המשרת
אדית אוונס – טום ג'ונס
ברברה וינדזור – Sparrows Can't Sing