stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי-אשוח
מלוכה

תאריו בטקסטים שנשארו מתקופתו היו: "יורשו של שומו-ל-אל, יורש נסיכי של שמשו-אילונה, זרע נצחי של מלכות, מלך אדיר, מלך בבל, מלך ארץ שומר ואכד, המלך שהביא את ארבעת הרבעים לחיות בשלום. הנחת החוקרים שתארים האלה הושגו בעקבות מסעות המלחמה האגרסיביים שלו. שם השנה הרביעית שלו התייחס לכך שהוא הכניע את הצבא של הכשים, עמים נוודים שפלשו ממזרח לבבל כבר בתקופת אביו. בכרונולוגיה של מלכי השושלת הראשונה מצוין שהוא בנה סכר על החידקל בניסיון ללכוד את אילום-מה-אילי, המייסד של שושלת ארץ-הים (Sealand Dynasty) ששלטה בהמשך בבבל, לאחר שהשושלת הראשונה נפלה בתחילת המאה ה-16 לפנה"ס. מאבקו בשושלת הים היה המשך למאבקים שניהל אביו שימשו-אילונה באותו מלך, ללא הצלחה.
שבר של גליל מחרס מהעיר כיש, מיוחס לעיתים למלך זה בגלל שהוא מציין שלושה אירועים התואמים שלוש משנות השם שלו: השנה בה הקים סכר על החידקל, השנה בה הקים שער לעיר על גדת החידקל, השנה בה הוא חפר את תעלת זובי. בכתובת של בנו עמי-דיתנה ובשושלת היוחסין של נכדו עמי-צדוקה, הוא מתואר "המנצח הגדול".
שני עותקים של כתובות על מבנים מציינות את פעילות הבנייה שלו בעיר Luḫaia, עיר שנוסדה על ידי חמורבי על גדת תעלה מצפון לבבל. כתובת המציינת את שמו נמצאה על עין מאבן שוהם שהוקדשה לאלה ניגאל, אשתו של אל הירח נאננה במיתולוגיה השומרית. שמו מופיע בטביעות חותם רבות של חותמי גליל.
בתקופת שלטונו פלשה עילם עם מלכה כותורנחונתא הראשון והרסה שלושים ערים.
עבאס שאה השני

עבאס שאה השני או שאה עבאס השני (בפרסית: شاه عباس دوم صفوی, "שאה עבאס דום ספווי", שמו בלידה מוחמד מירזא. ‏ 30 באוגוסט 1632 - 26 באוקטובר 1666) היה שאה של איראן, השביעי בשושלת הספווית. הוא שלט באימפריה הספווית בשנים 1666-1642.
עבאס השני היה בנו הבכור של השאה סאפי הראשון ושל אשתו הצ'רקסית, אנה ח'אנום.
עבאס השני נחשב לשאה המוכשר והפעיל ביותר אחרי סבו, עבאס הגדול (1629-1588) ודמה לו בהיבטים רבים.
הוא עלה לשלטון בגיל 9 בלבד, אולם כבר בגיל 12, כשהווזיר הגדול סארו תקי נרצח על ידי הקיזילבאשים בראשות הקורצ'י באשי ג'אני בג ח'אן שאמלו, הוא לא היסס להוציא להורג את כל הרוצחים.
בדומה לעבאס הראשון, הייתה לעבאס השני שאיפה לניהול הוגן, והוא ביקש לטפל בכל תלונה על עוולות והתנהגות רעה של פקידי המלכות, ולהעניש את האחראים.
ביוגרפיה > ראשית חייו

עבאס השני נולד בשם שאהזאדה סולטן מוחמד מירזא בקזווין (או אולי באספהאן), בנו של השאה סאפי הראשון ושל אשתו הצ'רקסית אנה ח'אנום, הבכור בין חמישה אחים. אין פרטים רבים על ילדותו אך ידוע כי בילה את נעוריו בהרמון המלוכה הספווית תחת פיקוחו של המורה האישי שלו, רג'ב עלי תבריזי. ענייני שלטון ונושאים אחרים הקשורים לניהול הממלכה למד עבאס מראש המנהל (ה"נאזר") של חצר השאה, מוחמד עלי בג, וכן אצל ראש המשמר המלכותי (קורצ'י באשי) ג'אני בג ח'אן שאמלו.
ביוגרפיה > שמו ותארו כשליט

אבו ל מוזאפאר שאה עבאס השני בן שאה סאפי אל-ספווי אל-חוסייני אל-מוסאווי בהדור חאן, סהיב-א-קיראן, שאהנשאה של פרס
ביוגרפיה > שלטונו > עלייתו לכס המלכות והשנים המוקדמות

אחרי מות אביו ב-12 במאי 1642, ב-15 במאי הוכתר מוחמד מירזא, אז בן 9, בקשאן, לשאה של איראן ונקבע לו שם המלכות "עבאס השני".
מכיוון שהיה קטין, אמו, אנה ח'אנום, והווזיר הגדול סארו תקי היו אחראים על ניהול הממלכה, בעוד שהשאה המשיך את לימודיו הפרטיים בקזווין.
אנה ח'אנום וסארו תקי פעלו בשיתוף פעולה ותחת הנהגתם הייתה איראן במצב ביטחוני יציב. הנוסע הצרפתי ז'אן שארדן שביקר בממלכה באותן השנים התרשם מהשפעתה הרבה של המלכה-האֵם על ענייני המדינה ומההבנה ששררה בינה לבין הווזיר הגדול.
שנה אחרי הכתרתו עבר עבאס לבירה אספהאן. איום ראשון על שלטונו הופיע כשרוסתם ח'אן, גנרל בעל השפעה, סירב להישמע לפקודות הספווים וצעד אל אספהאן במטרה להדיח את השאה. הווזיר סארו תקי הצליח להסיר את הסכנה ושליחיו הצליחו לרצוח את מפקד המורד במשהד.
בשנת 1644 שבטי הבחטיארים מרדו גם הם בשלטון. גם מרד זה דוכא במהירות על ידי סארו תקי. הווזיר הגדול נודע גם בהתנגדותו לשחיתות וכתוצאה מכך, הקים עליו אויבים רבים. ב-11 באוקטובר 1645 הוא נרצח על ידי קבוצת קצינים. ב-4 באוקטובר מינה עבאס השני את איש הדת ח'ליפה סולטאן במקומו. אחרי לבטים בליבו קיבל ח'ליפה סולטאן את המשרה. הוא היה ידוע בכשרונותיו הניהוליים וייתכן גם דרך מינויו ביקש שעבאס לפייס את אלו שרצו כי אנשי הדת יתפסו מקום יותר חשוב בהנהגה.
ביוגרפיה > שלטונו > מלחמה עם האימפריה המוגולית

שלא כמו אביו, היה עבאס השני מעוניין באופן פעיל בהנהגה ובנושאים הצבאיים. ככל הנראה בסביבות גיל 15 לקח בידיו את השלטון.
בקיץ 1648 ביקש לכבוש מחדש את קנדהר מידי המוגולים. הוא יצא מאספהאן עם צבא בן 40,000 לוחמים ואחרי שכבש את לשכר גאה (בוסט), הוא צר על קנדהר. אחרי מצור קצר, ב-22 בפברואר 1649 הוא כבש את העיר. מינה שם כמושל את הגולאמים (עבדים אנשי צבא) הגאורגים, מחרב ח'אן.
המוגולים ניסו לכבוש את העיר בחזרה, אולם החורף של שנת 1651 אילץ אותם להפסיק את המצור ולסגת.
שאה ג'האן, שהיה באותה תקופה שליט המוגולים, שלח אז את בנו אורנגזב בראש צבא בן 50,0000 חיילים לכבוש מחדש את קנדהר. על אף שאורנגזב הביס את עבאס השני מחוץ לעיר, הוא לא היה מסוגל לכבוש אותה. הארטילריה שלו לא עמדה במשימה. ב-1652 הוא ניסה שוב. בינתיים הח'אן האוזבקי של בוכרה כרת ברית עם עבאס ובמאי 1652 שלח כוח של 10,000 לוחמים לקאבול כדי לחבל בקווי האספקה המוגוליים. האוזבקים איימו על שיירה מוגולית של 2,000 חיילים שליוו הובלה של חצי מיליון מטבעות כסף אל המוגולים הצרים על קנדהר. כעבור חודשיים נוספים של לחימה נגד הספווים והתמודדות עם הפעולות הגוברות והולכות של האוזבקים, הורה אורנגזב על הפסקת המלחמה. עם זאת המוגולים לא הרפו לגמרי וב-1653 שוב הופיעו בשערי קנדהר אך נכשלו גם הפעם. העיר נשארה בידי הספווים עד שנת 1736.
ביוגרפיה > שלטונו > האירועים בקווקז

ב-1651, על מנת לחזק את השפעת איראן בצפון הקווקז, תקפו הכוחות הפרסיים את המבצרים הרוסים על הנהר סונז'ה, מה שהיווה עילה לפריצת מלחמת רוסיה-פרס בשנים 1651–1653. לפני המלחמה ההשפעה הספווית הגיעה עד לנחלה הפאודלית של הקומיקים בדאגסטן. אחרי שנתיים של הצלחות צבאיות, תכנן השאה לכבוש את העיר טרק ומשם לנוע כל הדרך אל אסטרחן. אולם כעבור זמן קצר פרצו קרבות גם בחזית המזרחית.
הממשלה הרוסית שלחה לאיספהן משלחת דיפלומטית בראשות הנסיך איוואן לובאנוב-רוסטובסקי והסוכן איוואן קומינין, כדי להגיע לפתרון בדרכי שלום של סכסוך. עבאס השני קיבל את ההצעות הרוסיות, מכיוון שרצה להתפנות עבור הסכסוך שפרץ במזרח האימפריה. המלחמה הסתיימה ללא רווחים טריטוריאליים, אולם השפעת הספווים בצפון קווקז גברה.
ב-1654 מינה עבאס השני את הנסיך וחטאנג החמישי של קרטלי כשליט גאורגיה.
ב-1656 פרץ מרד באספהאן עצמה נגד הפרפקט הגאורגי של העיר, פרסדן גורגיג'אנידזה. עבאס החליט להדיחו מהתפקיד ולמנותו לשר המשקים של החצר הספווית.
ב-1659 התקוממה ממלכת קחטיה נגד השלטון הפרסי הספווי אחרי לפי החלטת הפרסים, טורקים קיזילבאשים התחילו להתנחל באותו אזור בקחטיה שהתרוקן בעבר מתושבים עקב הגירושים ההמוניים של גאורגים מימי עבאס הראשון. 130,000 גאורגים גורשו אז, בשנת 1616 אל מרכז פרס ואלף נטבחו. המרד הגאורגי שנודע כ"מרד בחטריוני" דוכא על ידי עבאס השני אישית. עם זאת, אף על פי שהשלטון הפרסי הוחזר בקחטי, הגאורגים הצליחו בסופו של דבר לעצור את התנחלות הקיזילבשים בארצם.
מותו וצאצאיו

שלטונו של עבאס השני היה יחסית שלו ובזמנו לא הותקפה איראן באף התקפה עות'מאנית.
בדומה לסבא רבא שלו, עבאס הראשון, התפרסם גם עבאס השני בבניית בניינים רבים, למשל צ'הל סותון ("ארבעים העמודים") באספהאן.
הוא מת בח'וסרוואבאד שבאזור דמע'אן בליל ה-25-26 באוקטובר 1666 ונקבר לצד אביו בקום.
יורשו על כס פרס היה סולימאן שאה השני.
מותו וצאצאיו > נשותיו

עבאס השני התחתן מספר פעמים והיו לו נשים מרובות:
אובז'וגה הצ'רקסית, - בת של סונצ'ליי מירזא ושל ז'לגושה
נכיהאת (או נאכיהת) ח'אנום - אישה צ'רקסית
נור א-ניסא ח'אנום - אישה גאורגית
החל מ-1660 - הנסיכה הגאורגית אנוקה. כאלמנה, התחתנה שוב ב-1668 (והתגרשה ב-1695) עם שאה ורדי ח'אן של לוריסטן, מתה ב-1697. היא הייתה בתו של וחטאנג החמישי מוחראן (שאה נוואז ח'אן השני, מלך קרטלי) מאשתו הראשונה שלו, רוואדאם, בת הנסיך קפלאן, משושלת ברטשווילי-אורבליאני.
מותו וצאצאיו > צאצאים

לעבאס השני נולדו ארבעה בנים.
עם נאכיהאת ח'אנום:
סולימאן השני
חמזה מירזא
אסמאעיל מירזא
מירזא עלי נאג'י
הערות שוליים

↑  עבאס שאה השני באתר הגנאלוגי geni
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257328305171  PLWABN: 9812664743605606  BnF: cb16295845k (data)  GND: 121429725  ISNI: 0000 0003 8338 8022  LCCN: no98106664  TDVİA: abbas-ii  VIAF: 268954445   WorldCat (עם VIAF): 268954445 
קברו של עבאס השני
רולנדו ויאסון

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1972 (בן 52) Ciudad Satélite, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מוקד פעילות:  ניי-סיר-סן 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של מקסיקו 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  ספרדית, צרפתית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו קלאסיק - קלאסיקה ללא גבולות (2011)  זמר השנה של אקו קלאסיק (2005)  דב ברלין (2017)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 www.rolandovillazon.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רולנדו ויאסון (בספרדית: Rolando Villazón; נולד ב-22 בפברואר 1972), הוא זמר אופרה מקסיקני, שחי ופועל כיום בצרפת.
ביוגרפיה

רולנדו ויאסון נולד במקסיקו סיטי. בגיל 11 החל ללמוד באקדמיה לאמנויות הבמה מוזיקה, משחק, מחול עכשווי ובלט. בשנת 1990 פגש את הבריטון ארטורו ניאטו אשר הכיר לו את עולם האופרה, ואשר החל ללמד אותו פיתוח קול. כעבור שנתיים נכנס לאקדמיה הלאומית למוזיקה, שם שר בתפקידים שונים. לאחר זכייה בשתי תחרויות ארציות במקסיקו ובגואנחואטו, נעשה ויאסון תלמידו של הבריטון גבריאל מיחארס.
בשנת 1998 התקבל כחבר בתוכנית אמנים צעירים באופרה של פיטסבורג, שם הופיע בהפקות אופרה שונות, ביניהן האופרה לוצ'יה די למרמור. מאוחר יותר נכנס לתוכנית באופרה של סן פרנסיסקו, שם קיבל תפקיד ראשי – כאלפרדו באופרה לה טרוויאטה מאת ג'וזפה ורדי, וכן השתתף בכיתות אמן עם הזמרת המפורסמת ג'ואן סאת'רלנד. ויאסון זכה במקום השני, בפרס צרצואלה ובפרס המאזינים, בתחרות operalia של הזמר פלאסידו דומינגו  בשנת 1999.
מספר הופעות באירופה בשנת 2000, הביאו את הזמר לתודעה הבינלאומית. הוא הופיע לראשונה בג'נובה בתפקיד האביר באופרה מנון של מאסנה. לאחר מכן כרודולפו בלה בוהם של פוצ'יני באופרה של ליון וברומא, כאלפרדו בלה טרוויאטה בטריאסטה, וכן נקרא להחליף זמר חולה באותו תפקיד בפריז.
מאז מופיע ויאסון בכל רחבי העולם, משתתף בעשרות הפקות והקלטות, ואף הוציא מספר תקליטי סולו.
בשנת 2006 ויאסון שר בתפקיד אלפרדו בהפקה חדשנית ללה טרוויאטה בפסטיבל זלצבורג, יחד עם הזמרת הכוכבת אנה נטרבקו. באותה שנה הופיע בקונצרט גדול בברלין עם פלאסידו דומינגו ואנה נטרבקו. ב-2007 הוציא יחד עם נטרבקו אלבום דואטים.
ויאסון הופיע לראשונה בישראל בהתנדבות בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים בשנת 2008, ברסיטל מחזור השירים של המלחין רוברט שומאן ושירים לפי פטרארקה של פרנץ ליסט, מלווה בפסנתר בידי המנצח והפסנתרן דניאל בארנבוים.
בשנת 2017 הוא הוציא תקליט משותף עם אילדר אבדרזקוב.
בשנת 2022 שיחק בסרט המוזיקלי הגרמני-צרפתי "חליל הקסם" המבוסס על האופרה באותו שם מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט; שם גילם את דמותו של אנריקו מילאנסי.
בשנת 2024  שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "קבריני" את דמותו של דה-סילבה.
אסתר לוריא

| --- | --- |

אסתר לוריא, שנות ה-80 של המאה ה-20
 לידה:  24 ביוני 1913 לייפאיה, לטביה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  14 בפברואר 1998 (בגיל 84) ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן 
 תחום יצירה:  רישום
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 בן או בת זוג:  יוסף שפירא 
 מספר צאצאים:  2 
 
אסתר לוריא (24 ביוני 1913 – 14 בפברואר 1998) הייתה ציירת עטורת פרסים ומעצבת במה ותפאורה. זכתה פעמיים בפרס דיזנגוף. בשנת 1939 נסעה לקובנה לבקר את אחותה ועברה את השואה בגטו קובנה ובמחנות. בעקבות הכיבוש הגרמני ביוני 1941, בזמן שביקרה את אחותה בקובנה, גורשה לגטו בעיר. ציוריה היוו עדות למעשי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
ילדות ונעורים

נולדה ב-24 ביוני 1913 בלייפאיה (Liepaja) שבלטביה במשפחה יהודית דתית בת חמישה ילדים. עוד בהיותה בגן הילדים התגלה אצלה כישרון ציור, שאותו טיפחה באופן מקצועי מגיל חמש עשרה אצל מורים שונים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נאלצה משפחתה לעזוב את העיר. בשנת 1917 הגיעה המשפחה לריגה, שם סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה "עזרא". בשנים 1934-1931 למדה עיצוב תפאורה לתיאטרון במכון לאמנויות הדקורטיביות (institut des arts decoratifs) בבריסל, ולאחר מכן למדה רישום וציור באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן.
ראשית דרכה כאמנית

בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם חלק מבני משפחתה. בארץ עיצבה תפאורות לתיאטרון העברי, עבדה בעדלאידע בתל אביב, בתערוכת ביאליק וביריד המזרח. כאשר המצב הביטחוני עורער התמסרה לציור חופשי וציירה דיוקנאות רבים. הנושאים האהובים עליה היו רקדנים ונגני תזמורת. היא נהגה לנסוע לקיבוצים רבים ולצייר את נופי הארץ. עבודותיה הוצגו בחדרי האוכל של הקיבוצים. תערוכתה הראשונה התקיימה בקיבוץ גבע, בשנת 1937. בשנת 1938 התקבלה כחברה באגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל. ערכה תערוכות יחיד בתל אביב, ירושלים וחיפה. בשנת 1938 זכתה לראשונה בפרס דיזנגוף לרישום על יצירתה "התזמורת הארץ ישראלית", שהוצגה בתערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב. בשנת 1939 השתלמה באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות באנטוורפן. באותה שנה נסעה לבקר את קרוביה בלטביה ובליטא. הציגה את עבודותיה ב"בית אגודת הציירים". בשנת 1940 והציגה תערוכה בנושא "הבלט", בבית האופרה הממלכתית שבקובנה. רבות מיצירותיה זכו לתשבחות וחלקן נרכשו על ידי מוסדות יהודיים מקומיים והמוזיאון הממלכתי בקובנה. עם הכיבוש הנאצי הוחרם תיק עבודותיה, משום שציוריה הוגדרו כ"אמנות יהודית", שהייתה אסורה באזורי הכיבוש הנאצי.
ציירת בגטו קובנה

עם הקמת גטו קובנה ב-24 ביוני 1941, נמצאה בביקור אצל אחותה. בסוף יולי פורסמה פקודה מטעם השלטון הגרמני שכל יהודי קובנה חייבים לצאת מהעיר ולהתרכז עד 15 באוגוסט בסלובודקה שמעבר לנהר ויליה. רבים נאחזו בתקווה שהמלחמה תיגמר בטרם תבוצע התוכנית, אולם התאריך התקרב והתחילה ההעברה של היהודים לגטו והיא ביניהם. בימיה הראשונים בגטו קובנה המשיכה לצייר. בתחילת בבית הספר "רזרוואט" ברחוב 107 krisciukaicio, בו רוכזו משפחות שלא היה להן היכן לגור. היא נהגה להתיישב באחת הפינות של החצר הגדולה והחלה מציירת. עיסוקה זה עורר עניין רב. כאשר ישבה לצייר, אחד האנשים נהג להתריע מפני הגעתם של גרמנים. היא ציירה דירות, רהיטים הפוכים, ילדים, זקנים, טיפוסים יהודיים למיניהם, עונדי הטלאי הצהוב, קבוצות אנשים העסוקים בכל מיני דברים: שיחות, קריאה, בישול ועוד.
ציירת בגטו קובנה > ציור כתיעוד השואה

במשך הזמן היא החלה לראות את הציור כחובה. אנשים זרים הסכימו לתת לה לצייר מבעד לחלון ביתם. עצם הסיוע שקיבלה לוריא והחשש פן יצירותיה לא יישמרו מלמדים על החשיבות הרבה שהקנו ליצירות האמנות שלה בתנאי הגטו, שגם תיעדו את המתרחש סביב. מועצת היהודים קידמה יוזמה בו בברכה.
היא נהגה להגיע למקומות שונים בגטו ולצייר את מה שעורר בה עניין. מזכיר בית היתומים אותו הכירה סידר לה תנאי עבודה שם, וכך יצאה מדי יום לעבודה, הצביעה על מקומות שהיה לה עניין לציירם והוא היה מדבר עם אנשים שהיו גרים בדירות סמוכות לאותם מקומות שיאפשרו לה לצייר מבעד לחלון ביתם.
פרופסור ח.נ שפירא, שהיה בזמנו ממונה על החינוך והתרבות בגטו, החליט יחד עם חברי הוועד היהודי, לארגן את כוחות היוצרים בגטו- את הסופרים, הציירים והפסלים ולעודד אותם ליצירה ולאיסוף חומר המתאר את חיי הגטו. באספה שכללה 15 יוצרים ויוצרות, הוצע לערוך תערוכות והקראות מיצירותיהם של משתתפים. היודנראט ידעו על אוסף ציוריה של לוריא ובקשו ממנה לפתוח את פעולת החוג בתערוכת ציוריה המלווה בהרצאה המסבירה את הציורים. ד"ר אלחנן אלקס, ראש היודנראט ואחרים, ציינו את החשיבות הרבה בגטו ליצירה אמנותית, שמטרתה הייתה להשאיר לדורות הבאים מסמכים המתעדים את אשר התרחש בתקופה זו. בתערוכה שערכה הוצגו 50 מוצגים מתוך האוסף שלה שעמד אז על כ-150 רישומים בעט וצבעי מים. מדי פעם נערכו גם הופעות תרבותיות אחרות, בלתי רשמיות. בבתי–החולים ובאולם קבלת החולים התקיימו הרצאות לקהל ולחוגים מצומצמים של חובבי ספרות, אמנות ומוזיקה. למרות תחושת האחריות ושיתוף הפעולה של אנשי הגטו והנהלה, לא עמד לה כוחה של לוריא לצייר כל הזמן בשל מצבה הנפשי שהשפיע על יצירותיה ולכן, למשך תקופה ארוכה, הפסיקה לצייר. אלה היו ימים של פחד מתמיד, של מלחמת קיום קשה ומקשיחה. היא גויסה לעבודות-כפייה ורק בימים החופשיים, ציירו הצייר יעקב ליפשיץ והיא את "טיפוסי הגטו".  לוריא הוזמנה לוועד היהודי, שם נמסר לה על ההחלטה לעודד יוזמה בגטו הקשורה באיסוף חומר היסטורי שיש לשמור אותו בסוד. הובטחה לה כל עזרה ובלבד שתמשיך לצייר מחיי הגטו. הושג בשבילה שחרור זמני מחובת עבודת- הכפייה. זה לא היה קל מכיוון שהוכנסה לרשימת "עובדי הגטו". לבסוף קיבלה חופש לחודשיים. היו אלה ימים בהם הייתה נתונה כולה לציור.
ציירת בגטו קובנה > תיעוד הגשר בגטו קובנה

באחת מעבודותיה תיעדה את הגשר שקישר בין הגטו הקטן לגטו הגדול בקובנה. העברת חולים דרך גשר זה הייתה כרוכה בקשיים גדולים. מאות אנשים עברו בגשר זה מדי יום. הגשר היווה עבור יושבי הגטו לסמל יגונם וקלונם. כשראתה את הגשר לראשונה מיד רצתה לציירו וחיפשה דרכים שיאפשרו לה זאת. זרים הסכימו לתת לה לצייר מבעד חלון ביתם. היא ישבה במרחק מה מהחלון כדי שלא יבחינו בה מבחוץ. את הגשר ציירה פעמיים, משני עברי הרחוב. ב-17 בספטמבר 1941 התקיימה אקציה בגטו הקטן. בית החולים הועלה באש יחד עם כל החולים והצוות הרפואי שבו. הגטו הקטן נותק משטח הגטו והמקום נשאר מגודר וריק מאדם. לאחר מספר ימים הגשר סולק והורד כאילו לא היה.
ציירת בגטו קובנה > הטמנת הציורים

בהיותה בגטו, הסתובבה לוריא בבתי מלאכה שונים. בבית המלאכה לקדרות, ציירה בהסכמתו של המנהל הגרמני, שם בקשה מהקדרים היהודיים שיכינו לה כמה כדים גדולים בהם תוכל לגנוז את ציוריה. אותם קדרים מלאו אחר בקשתה ברצון. היא הטמינה את ציוריה בתוך הכדים ומסרה אותם זמנית לידי היודנראט. 
ביום האקציה ב-26 באוקטובר 1943, בה גורשו שלושת אלפים יהודים מהגטו למחנות עבודה באסטוניה החליטה להסתיר את הכדים באדמה במחסן קטן סמוך לבית אחותה. המחסן עמד ליד קיר בטון, שהבטיח את שימורם גם אם יעלו הבתים באש. לוריא כתבה מצדו של כל רישום כמה מילים מסבירות, תאריך בו נוצר ואף הוסיפה מכתב למי שימצא כדים אלה. בסך הכול היו אלה כמאתיים רישומים ואקוורלים בגודל 25x 35 ס"מ, השייכים למשפחתה בארץ ישראל והיא ביקשה למסור אותם לרשות מוזיאון תל אביב, אם תישאר בחיים. מזכיר היודנראט דאג להעתקי צילום ממבחר התמונות למקרה שהציורים יאבדו. העתקים נגנזו לחוד ואף הגיעו ארצה.
כציירת במחנות

עם חיסול גטו קובנה גורשה למחנה שטוטהוף, שם הופרדה מאחותה. אחותה ואחיינה הקטן נשלחו לאושוויץ. במחנה כמעט לא יכלה לצייר. אמנות שימשה לה כסחר חליפין, תמורת מזון כפי שהיה הדבר במחנות אחרים במהלך התקופה:
הצלחתי להשיג עפרון ופיסות נייר קטנות מאחת הכתבניות שבמחנה הריכוז. התחלתי לצייר טיפוסים מבין הנשים. בחורות, שלהן ":ידידים" מבין האסירים והיו מקבלות מתנות-מזון, בקשוני שאצייר אותן. התשלום פרוסת לחם. רשמתי גם דמויות נשים לבושות "פיג'מות". הן צוירו בעפרון דק על נייר גרוע, שקבלתי מבחורה שעבדה ברישום אסירים, את הציורים הסתרתי בבגדי במשך חמשת החודשים שהיינו במחנה העבודה...
בשטוטהוף נדרשה לצייר את אחת האסירות, שהייתה מקורבת לאסירים ממונים במחנה. היא עשתה זאת אך לא חתמה את שמה על הציור, כך גם עשתה כאשר נאלצה לצייר גרמנים. זאת הייתה דרך ההתנגדות היחידה שיכלה לבטא שעה שנאלצה לתת את יצירותיה לידי האויב.
במחנה העבודה ליוביץ אליו נשלחה בסוף 1944, הצליחה להנציח חלק מהאסירות. הנסיבות שאפשרו לה לצייר היה התפקיד שהוטל עליה, חידוש שרוולי סרט עם מספר אסיר וסימן מגן דוד המודפסים על פיסת בד לבן. בחודש האחרון לשהותה במחנה, כשמאות נשים נדרשו לחדש את מספריהן, צורפה ל"שירותי הפנים" והייתה לכותבת מספרים. נתנו לה דיו והיא כתבה בקסמי עץ. היא ניצלה הזדמנות זו וציירה דמויות של נשים במחנה. לצורכי הציור אספה הרופאה בשבילה נייר אריזה לבן מחבילות צמר גפן. עם השחרור הגיעה במרץ 1945 למחנה באיטליה, שם נפגשה עם חיילים ארץ-ישראליים ששירתו בצבא הבריטי. אחד החיילים היה הצייר מנחם שמי, שארגן תערוכה מרישומי המחנות והביא לפרסום את הספרון "יהודיות בשעבוד", בו כלל רישומים של לוריא במסגרת "מועדון החייל העברי" ברומא. כמו כן עיצבה תפאורה ללהקה הצבאית של המחנה שייסדו אליהו גולדברג ומרדכי זעירא.
חזרה לארץ והאפשרות שתעיד במשפט אייכמן

ביולי 1945 שבה לארץ ישראל והתקבלה בהתרגשות רבה. סיפוריה התפרסמו בעיתונות וציוריה הוצגו בתערוכות. בשנת 1946 הוענק לה בשנית פרס דיזנגוף על הרישום "נערה בטלאי הצהוב" שיצרה בגטו קובנה. היא נישאה לד"ר יוסף שפירא (1900–1967), ונולדו להם שני ילדים: יהודית שפירא, ציירת (כאמה), ושאול שפירא, איש קדם-דפוס (כאביו).
לוריא המשיכה ליצור ולהציג בתערוכות יחיד בארץ ובעולם. היא גרה בתל אביב אך מאז מלחמת ששת הימים עמדה ירושלים במרכז התעניינותה ונופיה הונצחו על ידה ביצירות רבות.
ב-1961 נבדקה האפשרות שתעיד במשפט אדולף אייכמן, ושמה נכלל ברשימה הראשונה של ניצולים שהתביעה בקשה לזמן. באותה העת התראיינה לעיתון 'מעריב' ואמרה לכתב שהיא מעדיפה לא להעיד: "אני ציירת ארצישראלית והגיע הזמן שאחדל להיות ציירת הגטו", אמרה. בסופו של דבר לא זומנה.
יצירותיה מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצגו במהלך המשפט ובכך נחשף התיעוד העשיר שיש לרישומיה ולציורי המים שלה. יצירותיה מתקופת השואה מצויות באוסף האמנות של בית לוחמי הגטאות, אליו נמסרו על ידיה. כמו כן יצירות נוספות שלה נמצאות באוסף האמנות של "יד ושם", בירושלים ובאוספים פרטיים.
נפטרה בישראל ב-14 בפברואר 1998.
לקריאה נוספת

נחמן בלומנטל (עורך), דפים לחקר השואה והמרד, מאסף שני, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1951.
שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010.
רות מרקוס, נשים יוצרות בישראל 1970-1920, תל אביב: סדרת מגדרים הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  שמעון לב ארי (עורך), דף מידע על אסתר לוריא, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי.
↑  אסתר לוריא, "מרשימותיה של ציירת", נחמן בלומנטל (עורך), דפים לחקר השואה והמרד, מאסף שני, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1951, עמ' 91-93.
↑  אסתר לוריא, עדות חיה, תל אביב: הוצאת דביר, 1958, עמ' 7-8.
↑  לוריא, "מרשימותיה של ציירת", עמ' 104-103.
↑  לוריא, עדות חיה, עמ' 9.
↑  לוריא, "מרשימותיה של ציירת", עמ' 104-105.
↑  לוריא, עדות חיה, עמ' 10.
↑  אסתר לוריא, רישומים: נשים במחנה עבודה, י.ל פרץ, תל אביב, 1962, עמ' 21.
↑  לוריא, "מרשימותיה של ציירת", עמ' 113.
↑  שרון גבע, אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 74.
↑  לוריא, רישומים: נשים במחנה עבודה, עמ' 11-12
↑  מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי.
↑  אסתר לוריא, אתר לימוד השואה באמצעות אומנות, אורט העולמי ובית לוחמי הגטאות.
↑  גבע, אל האחות הלא ידועה, עמ' 186.
↑  לימוד השואה באמצעות אומנות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280623  NLI: 987007264881605171  PLWABN: 9810634694905606  ISNI: 0000 0003 8569 6774  LCCN: no94019757  LNB: 000263372  ULAN: 500129422  VIAF: 96639428   WorldCat (עם VIAF): 96639428 
לוריא בדיוקן עצמי בצעירותה
עטיפת הספר עדות חיה
עטיפת הספר יהודיות בשעבוד
הציור נערה בטלאי צהוב עליו זכתה לוריא בפרס דיזנגוף
ציורה של אסתר לוריא, ירושלים ב-1977
בנימין וייס

| --- | --- |

פרופסור בנימין וייס
 לידה:  מאי 1941 (בן 83) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה (דינמיקה והתורה הארגודית)
 מקום מגורים:  ארצות הברית, ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם פלר 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  אילון לינדנשטראוס, Alexander Furman, Yonatan Gutman, איתי בנימיני, יונתן אהרונסון, Michael Hochman 
 פרסים והוקרה:  הרצאת ICM ב-1974, חבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ובאגודה האמריקאית למתמטיקה, פרס רוטשילד 2012.
 
בנימין (בנג'י) ווייס (נולד ב-1941 בניו יורק) הוא מתמטיקאי אמריקאי-ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, הנודע בשל תרומותיו לתורה הארגודית (אנ'), תורת ההסתברות, תורת המשחקים ותורת הקבוצות התיאורית (אנ').
קורות חיים

ווייס נולד ב-1941 בעיר ניו-יורק לרב פרופסור אברהם ווייס ולאמו פנינה לבית קרמר. ב-1962 סיים לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי בניו-יורק ותואר שני מבית הספר למדעים בישיבה יוניברסיטי. ב-1965 הוענק לו תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון, בהדרכתו של ויליאם פלר (אנ'). בשנים 1965–1967 עבד ב-IBM, בחטיבת המחקר של החברה (אנ'), וב-1967 הצטרף למחלקה למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. מאז 1990 הוא מחזיק בקתדרה ע"ש מרים וג'וליוס ויניק. במהלך השנים החזיק ווייס במשרות אורח באוניברסיטת סטנפורד, MSRI (אנ'). הוא מתגורר בירושלים.
מחקר

ווייס פרסם למעלה מ-180 מאמרים בנושאים מגוונים, ביניהם התורה הארגודית ודינמיקה טופולוגית, שקילות מסלולית, הסתברות, תורת האינפורמציה, תורת המשחקים, ותורת הקבוצות התיאורית.
בין תרומותיו הבולטות: המצאת המושג חלוקות מרקוב (אנ') ומיון האוטומורפיזמים ההיפרבולים על הטורוס (יחד עם רוי אדלר (אנ')), חקר ההזזות מסוג טלי ((אנ') sofic subshifts) והגדרת מושג החבורה טלית ((אנ') sofic group), יישומים קומבינטוריים של שיטות דינמיות (יחד עם הלל פורסטנברג), פיתוח התורה הארגודית של חבורות אמנביליות ((אנ') יחד עם דן אורנשטיין), משפטים ארגודיים לא קונבנציונליים (יחד עם הלל פורסטנברג), פיתוח תורת המימד הממוצע ((אנ') יחד עם אילון לינדנשטראוס), ומשפטי אי-היתכנות בתורת האיזומורפיזם (עם מט פורמן (אנ') ודן רודולף). הוא גם הציב את בעיית צביעת הכבישים (יחד עם רוי אדלר).
לבנימין ווייס שבעה תלמידי דוקטורט, ביניהם אילון לינדנשטראוס, זוכה מדליית פילדס לשנת 2010.
פרסים

ווייס נתן הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי במתמטיקה ב-1974, היה פעמיים מרצה ראשי בכנס CBMS (בשנים 1979 ו-1995), נשא את סדרת ההרצאות מ. ב. פורטר באוניברסיטת רייס ((אנ'), 1998). בשנת 2000 מונה ווייס כחבר זר לשם כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2012 זכה בפרס רוטשילד במתמטיקה. בשנת 2012 מונה ווייס כחבר האגודה האמריקאית למתמטיקה.