stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלוור אלטו
ביוגרפיה > המשך פעילותו

אחרי שלא הצליח להגשים את תוכניתו לעבוד כאדריכל בהלסינקי, בשנת 1923 חנך אלטו את משרדו הראשון במרתף של בית מלון בייבסקילה. בשנה העוקבת, בשנת 1925 נשא לאישה את איינו מרסיו, אדריכלית ומעצבת פינית. יחד איתה הקים את חברת ארטק לעיצוב רהיטים ומוצר, ויחד הם יצרו חלק מהרהיטים הידועים ביותר בתקופתם, חלקם נמכרים עד ימינו אנו.
למשך 4 שנים הוציא אלטו לאור תחת שם העט "רמוס" עיתון יומי מקומי בשם Sisä-Suomi ("פינלנד המרכזית").
את ירח הדבש בילה הזוג הצעיר באיטליה. באוגוסט 1926 נולדה להם ילדה בשם חני.
גרו בהתחלה בבית משפחתי, שתוכנן על ידי ויוי לן. כעבור זמן קצר בנו לפי תוכניתה של אינו, בית קיץ בשם "וילה פלורה" באלאיירבי. ב-1926 ביקר אלטו בדנמרק ובשוודיה, שבהן התרשם מאוד מנוחות הבתים של הבורגנות הזעירה. בסטוקהולם הכיר את סוון מרקליוס ואת גונאר אספלונד, איתו נקשר בידידות ארוכת שנים.
ב-1927 העביר אלטו את משרדו לטורקו. ב-1928 נולד בנו המילקר. באותה שנה יחד עם אינו ערך ביקורים בשוודיה, בדנמרק, בצרפת ובהולנד. התוודעו בהזדמנות זו לקורבוזיה, ליוהאנס דייקר, לזיגפריד גידיון, לפרנאן לז'ה וללסלו מוהולי-נג'י.
לרגל הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית (CIAM) הכירו גם את ולטר גרופיוס ואת קרל מוזר.
הם קישרו קשר ידידות עם אגדה ואריק בריגמן, איתם היו להם פרויקטים משותפים.
השנים 1927–1929 היו מכריעות בקריירה של אלטו. הוא קיבל אז הזמנות לתכנונם של שלושה בניינים חשובים שזיכו אותו במעמד האדריכל המוביל של פינלנד והעלו את קרנו בעולם.
שני הראשונים היה בית מערכת העיתון "טורון סאנומט" בטורקו וספריית העיר ויפורי. ב-1929 זכה אלטו במכרז לבניית בית הבראה בפאימיו. בפרויקט זה השתמש אלטו בשיטת הבנייה ה"אורגנית" שאותה המשיך לפתח בהמשך. באותו זמן עיצב את כיסאות "פאימיו" הידועים.
ב-1933 עבר לעבוד בהלסינקי. ב-15 באוקטובר אותה שנה הקים הזוג אלטו יחד עם מאירה גוליכסן ונילס גוסטב האהל את החברה לייצור רהיטים "ארטק". ב-1933 ושוב ב-1935 נדחתה מועמדותו למשרת פרופסור באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה.
החל משנת 1940 לימד אלטו כפרופסור לאדריכלות ב-MIT בקיימברידג' שבארצות הברית. היה מעורב בכמאתיים פרויקטים, מהם כמחצית הגיעו לידי מימוש. ב-1959 זכה אלטו לפרס ראשון על בניין בית האופרה בעיר אסן בגרמניה המערבית. בסופו של דבר בניין זה נבנה רק 12 שנה אחרי מותו על ידי האדריכלים הרלד דיילמן ואלמנתו אליסה.
רעייתו הראשונה איינו נפטרה מסרטן בשנת 1949. בשנת 1952 נישא אלוור אלטו לאלסה קייסה מקיניימי (פינית: Elsa Kaisa Mäkiniemi), ארכיטקטית שעבדה במשרדו, ששינתה את שמה לאליסה אלטו (Elissa Aalto), ויחד תכננו והקימו במרכז פינלנד בחוף המערבי של האי מוראטסאלו בית קיץ שנקרא "בית ניסויי". לסירתם שם בשנת 1955 אלטו קרא "nemo propheta in patria" כלומר - "אין נביא בעירו".
אלוור אלטו נפטר בשנת 1976 בהלסינקי והובא לקבורה בבית הקברות הייטאניימי בעיר. ב-1978, המוזיאון לארכיטקטורה פינית בהלסינקי ארגן תערוכה גדולה של יצירותיו של אלטו.
אמנותו

אלטו נודע ברחבי תבל בשל גישתו ההומניסטית ונחשב אחד מאבות האדריכלות והעיצוב הנורדיים של המאה העשרים. הוא מוכר ברחבי סקנדינביה, ובעיקר במולדתו פינלנד, כ"אבי המודרניזם". היה חבר בקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית, שיוסד בשווייץ בשנת 1928 על ידי לה קורבוזיה.
אנקדוטה פינית מספרת כי האגרטל בעיצובו, המוכר ברחבי העולם ואשר קרוי על שמו "אגרטל אלטו", נפוץ בבתים פיניים כמעט כמו הסאונה הפינית. אגרטל זה, לצד כלי זכוכית אחרים שעוצבו בידי אלטו ורעייתו, נמכרים עד עצם היום הזה.
יש מחלקים את שלבי יצירתו לכמה תקופות. אחרי תקופה נאו-קלאסית בהשפעת הקלאסיציזם הצפוני בצעירותו (מועדון הפועלים ביובסקילה, 1923, בניין הגנה האזרחית על יד סיינאיוקי, 1924–1929), באה התקופה הפונקציונליסטית או תקופת "הלבן" שאחד מציביוניה היה שליטת הצבע הלבן כסמל לטוהר ולאווירת מדיטציה. היא באה לידי ביטוי בעבודות כמו: הספרייה בעיר ויפורי בשנים 1927–1935, בית העיתון "טורון סאנומט" (1929–1930), הסנטוריום פאימיו לחולי שחפת (1929–1933) ועוד יצירות שנבנו עד שנות ה-1950.
ב"תקופה האדומה", "הלבנים האדומות", "תקופת סזאן" שלו (שבה פירוק נפחים מזכיר את קומפוזיציות קוביסטיות של הצייר הצרפתי) או התקופה הבשלה שנמשכה כעשור, אחרי מלחמת העולם השנייה, בנה אלטו, למשל, את בית העירייה בסיינטסאלו (1951–1952), הנחשב ליצירת מופת שלו שבה השיג הרמוניה בין חומריו - לבנים, עץ ונחושת - לסביבה הטבעית, ואת בניין הביטוח הלאומי של פינלנד (1952-KELA) (1956). ההזמנה הראשונה שקיבל אלטו מחוץ לפינלנד הייתה בניית בית בייקר - מעונות סטודנטים ב-MIT בקיימברידג'. בנה באותה תקופה גם את בית פדרציית הברזל בהלסינקי (1951–1955), את האוניברסיטה הפדגוגית ביובסקילה (1950–1957), את המטה ובית התרבות של המפלגה הקומוניסטית הפינית (1955–1958) ואת הווילה של לואי קארה בבאזוש שבצרפת.
בשנים 1960–1970 באה לידי ביטוי תקופה "איטלקית" או תקופת הקרמיקה והשיש, הנחשבת יותר מנייריזטית. בתקופה זו עשה שימוש בעיקר בשיש לבן ובלבני קרמיקה כחולות ובצורות החביבות עליו מזה כבר - צורות מקוטעות, עקומות גליות, זוויות לא ישרות, בייחוד בבניית כנסיות ואודיטוריומים.
בין עבודותיו החשובות: היכל פינלנדיה בהלסינקי משנת 1971, קמפוס אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה, ובניינים רבים נוספים.
בדומה למספר אדריכלים ויוצרים אחרים בני תקופתו, שמהם הבולט הוא לה קורבוזיה השווייצרי, גם על אלטו השאירה חותם רב התרבות הים-תיכונית.
פרסים ואותות הוקרה

חבר באקדמיה של פינלנד
1962 - פרס סונינג - של אוניברסיטת קופנהגן
1957 - מדליית הזהב של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים (RIBA)
1963 - מדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA)
1967 - מדליית אלוור אלטו
1969 - עיטור המסדר להצטיינות במדעים ובאמנויות
יושב ראש האקדמיה של פינלנד
הנצחה

פרס מדליית אלוור אלטו, אחד מפרסי האדריכלות החשובים בעולם, נושא את שמו.
אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה שבה למד, נקראה על שמו - אוניברסיטת אלטו.
1976 - בשנת מותו הנפיק הדואר של פינלנד בול לזכרו.
במונקיניימי קמה קרן אלוור אלטו. ביתו של האמן במונקיניימי שופץ ונהפך למוזיאון.
1979 - לאונרדו מוסו ואחרים הקים בפינו טורינזה באיטליה את המכון אלוור אלטו.
2016 - נבנה המוזיאון אלוור אלטו של מרכז פינלנד ביובסקילה.
גלריה

וילה מאיראה בנורמארקו
בניין עיריית סאינאצלו
האודיטוריום בבניין המרכזי של אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה
כנסיית צלב השדות (לקאודן ריסטי) עם מגדל הפעמונים, חלק מהמרכז אלטו בסייניוקי
בית האופרה על שם אלטו בעיר אסן בגרמניה
היכל "פינלדנדה" בהלסינקי
בית התרבות על שם אלוור אלטו בעיר וולפסבורג בגרמניה
הספרייה העירונית בעיר ויבורג, כיום ברוסיה
הסטודיו של אלטו בהלסינקי מבפנים בשנת 1956
ראו גם

וילה מאיראה
אגרטל אלטו
לקריאה נוספת

Frederick Gutheim Alvar Aalto, George Braziller, New York 1960
Leonardo Mosso - Alvar Aalto Yyvwäskylä 1965
Constantin Prut - Dicționar de arta modernă, Editura Albatros, București 1982
Göran Schildt Alvar Aalto - The Early Years 1984 - The Decisive Years 1986 -The Mature Years 1991
Ranulph Glanville art. Alvar Aalto in Justin Wintle (ed) The Concise New Makers of Modern Culture, Routledge, London and New York 2009 p. 2
הערות שוליים

↑  Peter Reed, MoMa 2016
↑  על סירתו של אלטו באתר של סיינאטסאלו
↑  https://www.iittala.com/aalto אגרטל אלטו באתר של iittala
↑  C.Prut 1982
↑  israel architecture 1998
↑  הלבנים האדומות הן חומר הבנייה המסורתי בפינלנד
↑  Leonardo Mosso
↑  2009 R.Glanville
↑  C.Prut
1 2  R.Glanville
↑  פרויקט המוזיאון מאת מטאו קיינר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257213905171  PLWABN: 9810542962205606  AGSA: 5580  BIBSYS: 90166823  BNC: 000052480  BNE: XX1041593  BnF: cb120549703 (data)  CANTIC: a1043107x  CiNii: DA00731786  GND: 118500023  HDS: 008115  ICCU: CFIV069263  ISNI: 0000 0001 0913 6025  KulturNav: be702fce-030c-40a1-b0ec-3407d8450548  LCCN: n79018877  LNB: 000039204  NDL: 00430846  NGV: 2566  NKC: jn19990000001  NLA: 35776752  NLK: KAC199600020  NSK: 000363342  NTA: 069159394  RERO: 02-A000002461  RKD: 124304  RSL: 000101081  SELIBR: 206493  SNAC: w6hx1nhr  SUDOC: 02756083X  TePapa: 65901  Trove: 1082275  ULAN: 500002617  VcBA: 495/11085  VIAF: 71410602   WorldCat (עם VIAF): 71410602 
אלטו ורעייתו השנייה, אליסה, בשנת 1950
הסטודיו של אלטו בהלסינקי בשנים 1954–1956
דיוקן אלוור אלטו על בול של הדואר של פינלנד שהונפק לזכרו בשנת 1976
נמל התעופה ניס קוט ד'אזור

נמל התעופה ניס קוט ד'אזור (בצרפתית: Aéroport Nice Côte d'Azur) הוא שדה תעופה בינלאומי הממוקם כ-6 ק"מ דרום-מערבית לעיר ניס, במחוז האלפים הימיים, שבדרום צרפת. הוא ממוקם במקום השלישי בצרפת בהיקף תנועת הנוסעים החולפת דרכו, ובשנת 2015 עברו דרכו 12,016,730 נוסעים ב-169,934 טיסות.
נמל התעופה מהווה נקודת כניסה ראשית של תיירים לריביירה הצרפתית. הנמל משמש בנוסף כנמל התעופה של נסיכות מונקו, ושירות הליקופטרים מקשר ביניהן.
בנמל שני טרמינלים, אשר ביניהם שרות אוטובוסים פנימי.
טיסות לישראל וממנה

חברת התעופה איזיג'ט מפעילה קו בין הנמל לתל אביב החל מ-5 ביוני 2018, הקו פועל בשתי טיסות שבועיות.
סאן דור הפעילה טיסות עונתיות בין הנמל לתל אביב.
חברת התעופה אל על הפעילה שלוש טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב ממרץ 2019 ועד לאוקטובר 2024.
הערות שוליים

↑   רינה רוזנברג קנדל, איזיג'ט תפתח קווי תעופה מנתב"ג לבורדו, ליון וניס, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2017
↑  הטיסות בוטלו במרץ 2019, כאשר החלה אל על להפעיל קו לנמל
↑  תומר הדר, אל על תטוס לניס בשנה הבאה 3 פעמים בשבוע, באתר כלכליסט, 25 באוקטובר 2018
↑  Flightradar24, Live Flight Tracker - Real-Time Flight Tracker Map, Flightradar24 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12024144q (data)  SUDOC: 033991359  VIAF: 132165251   WorldCat (עם VIAF): 132165251 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת ובנושא שדות תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואיז בורז'ואה

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1911 הרובע השישי של פריז, צרפת 
 פטירה:  31 במאי 2010 (בגיל 98) המרכז הרפואי בית ישראל, ארצות הברית 
 שם לידה:  Louise Joséphine Bourgeois 
 מקום קבורה:  Cutchogue Cemetery 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (1938)  סורבון (1935)  Lycée Fénelon, Paris (1927)  אקדמיה גראנד שומיאר (1938)  אקדמיה ז'וליאן (1938)  Atelier 17  בית ספר הלובר  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  Académie Moderne 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, סוריאליזם, מודרניזם, אמנות פמיניסטית, אמנות דוחה 
 הושפעה על ידי:  פול קולן 
 יצירות ידועות:  אמא (פסל), The Welcoming Hands, Spider 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות (1997)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2005)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1980)  פרס המהגרים הגדול (2009)  פרס וולף לאמנויות (2003)  פרימיום אימפריאל (1999)  היכל התהילה הלאומי לנשים (2009)  דוקטור לשם כבוד (2005)  אבירה בלגיון הצרפתי (2008)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  רוברט גולדווטר (1938–1973) 
 
"אמא"
לואיז ג'וזפין בורז'ואה (בצרפתית: Louise Joséphine Bourgeois; ‏25 בדצמבר 1911 – 31 במאי 2010) הייתה פסלת צרפתית-אמריקאית. יצירותיה משלבות בין שפת האמנות הסוריאליסטית, לבין סוגות אמנות מאוחרת יותר, כגון האקספרסיוניזם המופשט, מיצבים וכדומה. יצירותיה זכו לתהודה החל משנות השמונים של המאה ה-20, כביטוי מורכב של פמיניזם באמנות. בורז'ואה היא זוכת פרס וולף לשנת 2002.
ביוגרפיה

לואיז בורז'ואה נולדה כבת האמצעית למשפחה בורגנית. אביה, שהיה בעל הכשרה של אדריכל נוף, החזיק סדנה בה עבד כמשחזר של שטיחי קיר. האב, שהתעלל נפשית וגופנית בבתו הפך לדמות בעלת משמעות ביצירתה.
בורז'ואה נרשמה ללימודי מתמטיקה וקיבלה תואר בוגר בפילוסופיה ב"סורבון". בשנת 1932 נרשמה ללימודי תולדות האמנות בבית הספר לאמנויות (École des Beaux-Arts). בשנת 1938 הכירה את רוברט גולדווטר, חוקר תולדות האמנות, עמו התחתנה לאחר הכרות קצרה. בשנת 1939 היגרה עמו לניו יורק, שם למדה ציור במשך שנתיים בליגת הסטודנטים לאמנות (Art Students League). בהשפעת הסוריאליזם ואסכולת ניו יורק יצרה בעבודותיה בשנים אלו שפה סימבולית ומופשטת. בשנת 1949 הציגה את תערוכת הפיסול הראשונה שלה. החל משנת 1951, בעקבות מותו של אביה, עברה טיפולי פסיכואנליזה במשך 30 שנה אך פיקפקה ביעילותם.
היא ביטאה ביצירותיה תחושות על עירום, מין, פחד, ילדות וזכרונות על המשטר של 'צניעות' שהשליט המקארתיזם בארצות הברית. ביצירות המוקדמות שלה היא הצביעה על הבית כעל מקור לעימות עבור אשה אמנית, המבקרים קראו בהם אישור ל'זיהוי הטבעי' בין האשה לבית.
ב-1998, הוצב אגן טבילה של מי-קודש, שהיא יצרה במנזר הקרוי על שמה Louise Bourgeois church בכפר Bonnieux בצרפת.
ב-2000, הוצג פסלה "אני עושה, אני מבטל, אני עושה מחדש" (I Do, I Undo, I Redo), במוזיאון לאמנות מודרנית טייט מודרן, בלונדון, כחלק מסדרת יוניליוור. בשנת 2008 תרם נדבן אלמוני את פסל "אמא" שיצרה ל"טייט מודרן".
ב-2003 קיבלה בישראל את פרס וולף. הנשיא משה קצב העניק את הפרס לבורז'ואה בטקס שהתקיים במשכן הכנסת.
לואיז בורז'ואה נפטרה בגיל 98.
ב-2017, ערך לראשונה מוזיאון תל אביב תערוכת רטרוספקטיבה מקיפה של יצירתה.
ראו גם

אמנות פמיניסטית
הערות שוליים

↑  חגית פלג רותם, ‏לואיז בורז'ואה, 1911-2010, באתר גלובס, 1 ביוני 2010
↑  סמדר שפי, לואיז בורז'ואה, 1911-2010, באתר הארץ, 3 ביוני 2010
↑  כריסטופר טרנר, גרדיאן, לואיז בורז'ואה על הספה של פרויד, באתר הארץ, 6 במאי 2012
1 2  A closer look 10 Things to Know about Louise Bourgeois, Artsper Magazine (באנגלית)
↑  Whitney Chadwick, In and Out of the Mainstream, Women, Art, and Society, 1994, Lomdon: THAMES AND HUDSON, 1990, עמ' 303-304, ISBN 0-500-20241-9. (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, פסל עכביש של לואיז בורז'ואה נתרם לטייט מודרן, באתר הארץ, 13 בינואר 2008
הניו יורק טיימס, עכביש ענק על גדות התמזה, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2007
↑  פרס וולף לאמנית לואיז בורז'ואה, באתר הארץ, 12 במאי 2003
↑   ליאור סורוקה, "האמנות שלה היתה דרך לשרוד את היומיום": רטרוספקטיבה ראשונה בארץ ללואיז בורז'ואה, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2017
↑  ביקרות על התערוכה:
 שאול סתר, "שניים" של לואיז בורז'ואה: תערוכה שקשה להסיר ממנה את העיניים, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2017
 טל ניב, לואיז בורז'ואה לא משחקת בבובות, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2017
מיטל רז , ‏האם כדי להיות אמנית מצליחה את צריכה להיות סוערת ודיכאונית?, באתר "Time Out ישראל", 12 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507962105171  PLWABN: 9810564377905606  AGSA: 4829  BIBSYS: 3096601  BNE: XX863996  BnF: cb12492791j (data)  CANTIC: a10912873  CiNii: DA06027098  DAAO: louise-bourgeois  GND: 118943375  ICCU: RAVV091979  ISNI: 0000 0001 2099 5293  KulturNav: 89b909c7-b30e-4c6a-8a9f-8340cdbfdff1  LCCN: n82272058  LNB: 000020727  MusicBrainz: 4f67e453-3085-4e0a-ab49-d7e7ef68603c  NDL: 00710243  NGV: 8804  NKC: jo2002106528  NLA: 35020710  NLK: KAC202245067  NTA: 06970760X  RERO: 02-A018052306  RKD: 11514  SELIBR: 211224  SNAC: w65m68dj  SUDOC: 027946630  Trove: 794939  ULAN: 500057350  VcBA: 495/164582  VIAF: 19782417   WorldCat (עם VIAF): 19782417
ג'וליה מורגן

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1872 סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 1957 (בגיל 85) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונטן ויו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  תיכון אוקלנד 
 זרם באמנות:  התחייה הקולוניאלית הספרדית, אדריכלות נאו-תיכונית, תנועת האמנויות והאומנויות 
 הושפעה על ידי:  פרנסואה-בנג'מין צ'וסמיש 
 יצירות ידועות:  טירת הרסט 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של קליפורניה (2008)  מדליית הזהב של AIA 
 
ג'וליה מורגן (באנגלית: Julia Morgan;‏ 20 בינואר 1872 – 2 בפברואר 1957) הייתה אדריכלית ומהנדסת אמריקאית. היא עיצבה יותר מ־700 בניינים בקליפורניה במהלך קריירה ארוכה ופורה. היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על טירת הרסט בסן סימאון, קליפורניה.
מורגן הייתה האישה הראשונה שהתקבלה לתוכנית האדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות בפריז והארכיטקטית האישה הראשונה בעלת רישיון בקליפורניה. היא עיצבה מבנים רבים עבור מוסדות המשרתים נשים ונערות, כולל מספר מבני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) ומבנים עבור מכללת מילס.
ברבים מהמבנים שלה, מורגן הייתה חלוצה בשימוש האסתטי בבטון מזוין, חומר שהוכיח עצמו כבעל עמידות מעולה ברעידות האדמה ב־1906 ו-1989. היא אימצה אל ליבה את תנועת האומנויות והמלאכה והשתמשה ביצרנים שונים של כלי חרס בקליפורניה כדי לקשט את בנייניה. היא ביקשה ליישב בין קלאסיקה ובעלי מלאכה, חקר וחדשנות, פורמליזם וגחמות.
ג'וליה מורגן הייתה האישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב של AIA, לאחר שנת 2014.
קריירה

כשחזרה מפריז, מורגן קיבלה עבודה אצל ג'ון גלן הווארד, אדריכל מסן פרנסיסקו שפיקח על תוכנית המתאר של אוניברסיטת קליפורניה. מורגן עבדה על כמה מבנים בקמפוס ברקלי, וסיפקה את האלמנטים הדקורטיביים לבנין הכרייה והצעה מוקדמת לשער סאת'ר. היא הייתה המעצבת הראשית של תיאטרון הרסט היווני. האוורד אמר לעמית כי מורגן הייתה "שרטטת מצוינת שאני לא צריך לשלם כמעט כלום עבורה, מכיוון שמדובר באישה." היא חסכה את כספה ותכננה לעבוד לבד תוך קבלת פרויקטים צדדיים חשובים.
בשנת 1904 הייתה מורגן לאישה הראשונה שקיבלה רישיון אדריכלות בקליפורניה. בזמן שגרה בבית המשפחה הישן באוקלנד, היא פתחה משרד משלה בסן פרנסיסקו, שם הצוות הכיר אותה כ'ג'יי. מ. לאחר שמשרדה הראשון נהרס בשל השריפה ב-1906, היא פתחה מחדש את משרדה בשנת 1907 בקומה ה-13 של בנין הסוחרים, רחוב קליפורניה 465, בלב הרובע הכלכלי של סן פרנסיסקו, שם עבדה לאורך יתרת הקריירה שלה. בין השנים 1907–1910, היא שיתפה פעולה עם אירה הובר, שרטט לשעבר של הווארד. מורגן הקימה מחדש משרד פרטי בסוף 1910.
באפריל 1904 השלימה ג'וליה מורגן את מבנה הבטון המזוין הראשון שלה, אל קמפניל – מגדל פעמונים בגובה 22 מטרים בקולג' מילס, שנמצא מעבר למפרץ סן פרנסיסקו. שנתיים לאחר מכן שרד מבנה אל קמפניל את רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 ללא פגע וללא שום נזק, מה שעזר לבנות את המוניטין של מורגן ולהשיק את הקריירה שלה.
ההרס הרב שהותירה אחריה רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 סיפק למורגן הזדמנות לתכנן בתים, כנסיות, משרדים ומתקני חינוך רבים. פרויקט חשוב היה תכנון מחדש של מלון פיירמונט שנחשב לציון דרך אדריכלי. חלקו הפנימי ל המלון נפגע קשה משריפה שפרצה בו לאחר רעידת האדמה, ומורגן נבחרה למשימת השיקום בשל הידע הנדיר לאותה עת שהיה לה בשימוש בבטון מזוין שהוכיח עצמו עמיד ברעידת אדמה. עבודתה בשיקום הפיירמונט תוך פחות משנה הביאה לה מוניטין לאומי כ"מהנדסת מעולה, מעצבת ואדריכלית חדשנית, ואשת מקצוע מסורה". הגידול הניכר בכמות הפרויקטים להם נשכרה בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 הביא לה הצלחה כלכלית.
פיבי הרסט, שהתרשמה מאוד מעבודתה בפיירמונט, המליצה על מורגן לכמה פרויקטים גדולים של בנייה, ובכלל זה אסילומאר – מרכז כנסי קיץ של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA). כמו כן, ויליאם רנדולף הרסט התרשם ממנה מאוד, ואחרי מות אמו, פיבי הרסט, שכר את שירותיה של מורגן לעצב את טירת הרסט – מה שיהפוך לפרויקט הגדול והמפורסם ביותר בקריירה שלה.
קריירה > פרויקטים של הרסט

חזית טירת הרסט.
בריכה רומאית מקורה בשטח טירת הרסט (ריקה)
נוף לבריכת נפטון החיצונית של טירת הרסט
מעורבותה של ג'וליה מורגן עם משפחת הרסט נמשכה לאורך שלושה דורות. הפרויקט הראשון שלה עמם הוזמן על ידי המשפחה בשנת 1902, כשחזרה מלימודיה בפריז. מדובר בחווה של אם המשפחה, פיבי אפרסון הרסט בפלזנטון. הפטרון המפורסם ביותר של מורגן היה איל העיתונות ואספן העתיקות וויליאם רנדולף הרסט, שהוצג בפני מורגן על ידי אמו פיבי אפרסון הרסט, הפטרונית הראשית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. על פי ההערכות, הכרות זו הובילה את מורגן למשימה הראשונה שקיבלה מטעם הרסט הבן לתכנון בניין המערכת של עיתון לוס אנג'לס הראלד-אקסמינר (בערך בשנת 1914), פרויקט שכלל תרומות מקצועיות גם של אדריכלי לוס אנג'לס ויליאם ג'יי. דוד וג'יי מרטין האנקל. המבנה ממוקם בפינה הדרומית-מערבית של רחובות ברודוויי ו-11 במרכז העיר לוס אנג'לס, וממתין להתאמתו לשימוש חדש.
בשנת 1919 בחר הרסט את מורגן כאדריכלית של לה קואסטה אנקנטדה, הידועה יותר כ"טירת הרסט", שנבנתה על גבי אתר המחנאות המשפחתי המשקיף על נמל סן סימאון. מורגן השתמשה לשם כך באריחים שיוצרו בסטודיו הקדרות קליפורניה פאיינס, שנחשב לקו עיצובי בפני עצמו, כשאת מרבית האריחים עיצבה בעצמה.
הפרויקט הוכיח את עצמו כגדול והמורכב ביותר של מורגן, שכן חזונו של הרסט לאחוזתו הלך וגדל לאורך עשרות שנות התכנון והבנייה. הפרויקט כלל את החווה, בית מגורים – בית הארחה פרטי שנבנה בסגנון התחייה הקולוניאלית הספרדית, אף הוא על ידי מורגן, (בעבודה משותפת עם מומחים היספאנים מילדרד סטאפלי וארתור ביין), וסגנון האדריכלות הנאו-מורית. החווה ישבה במרחק יום רכיבה על סוס מטירת הרסט פנימה אל תוך השטח, בסמוך למיסיון סן אנטוניו דה פדואה ליד ג'ולון, קליפורניה. עבודתה בנושא 'הטירה' וחוות סן סימאון נמשכו עד 1947, והסתיימו רק בשל בריאותו הירודה של הרסט.
מורגן הפכה לאדריכלית הראשית של ויליאם רנדולף הרסט, והפיקה את העיצובים לעשרות בניינים, ובהם ווינטון – האחוזה הפרטית של פיבי אפרסון הרסט, אותה ירש בנה. האחוזה כוללת טירה ו"כפר בווארי" של ארבע וילות, שישבו בתוך שמורת יער (בת 202 קילומטר רבועים) הכוללת את נהר מקלוד ליד הר שסטה בצפון קליפורניה. היא גם עיצבה סטודיו ואתר עבודה עבור חוות הבקר של הרסט – בביקורה (על שטח של 6,500 מטר רבועים) בצ'יוואווה, מקסיקו.
קריירה > פרויקטים של התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA)

מעורבותה של ג'וליה מורגן בהתאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) החלה כאשר פיבי אפרסון הרסט המליצה לה על מרכז כנסי הקיץ אסילומאר של הארגון, פרויקט שהחלה בשנת 1913. מרכז זה, שכבר אינו שייך להתאחדות הצעירות הנוצריות אלא מנוהל על ידי המדינה, נמצא עדיין בפסיפיק גרוב ליד מונטריי בקליפורניה. מורגן עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות בקליפורניה, יוטה, אריזונה והוואי.
חמישה מבנייני התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בדרום קליפורניה תוכננו על ידי מורגן. מרכז YWCA באזור הנמל, משנת 1918 (סן פדרו, קליפורניה) הממוקם בבניין בעלי מלאכה עדיין עומד, וכך גם מועדון הסטודיו ההוליוודי של ההתאחדות משנת 1926. מרכז ההתאחדות שהקימה מורגן בריברסייד משנת 1929 עדיין קיים על תילו, אבל משמש כמוזיאון לאמנות. סניף ההתאחדות שהקימה בלונג ביץ' בסגנון הרנסאנס האיטלקי, בשנת -1925 נהרס. מבנה YWCA ה"מדהים" של Pasadena נרכש על ידי העירייה לצורך שיקום ושימוש ציבורי לאחר כמה עשורים של בלאי ודעיכה.
היא עיצבה גם מרכזי התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA) בצפון קליפורניה, כולל אלה באוקלנדו ובצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו. בניין YWCA בסן פרנסיסקו משקף את הבנתה באדריכלות סינית מסורתית. הבניין שוחזר בשנת 2001 על ידי האגודה ההיסטורית הסינית של אמריקה (CHSA), וכיום הוא מכיל את המוזיאון ואת מרכז הלמידה הסינית של הארגון.
קריירה > קולג' מילס

מורגן תרמה תרומות ארכיטקטוניות רבות לקולג' הנשים מילס שלמרגלות המפרץ המזרחי באוקלנד, קליפורניה. בדומה לעבודתה למען התאחדות הצעירות הנוצריות (YWCA), היא עשתה זאת בתקווה לקדם הזדמנויות לנשים.
נשיאת מילס, סוזן טולמן מילס, התעניינה במורגן בשנת 1904 מכיוון שרצתה לקדם את הקריירה של אישה אדריכלית, ומכיוון שמורגן, שרק התחילה את הקריירה שלה, גבתה פחות ממקביליה הגברים. מורגן עיצבה שישה בניינים לקמפוס מילס, כולל את אל קמפניל, הנחשב למגדל הפעמונים הראשון בקמפוסים של מכללות בארצות הברית. אין להתבלבל בין אל קמפניל עם "הקמפניל", הכינוי שניתן למגדל סאת'ר – מגדל השעון /הפעמונים של אוניברסיטת ברקלי הסמוכה. מורגן סייעה לעיצוב חלקים מתוכנית הקמפוס של אוניברסיטת רקלי תחת ג'ון גאלן האוורד, אך מגדל סאת'ר לא היה עיצוב שלה.
המוניטין של מורגן הלך וגדל כאשר מגדל אל קמפניל לא ניזוק ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906). הפעמונים במגדל "ניצקו לתערוכה העולמית של שיקגו (1893), ונמסרו למילס על ידי נאמן".
מורגן עיצבה גם את ספריית מרגרט קארנגי (1906), על שם בתו של אנדרו קרנגי, ואת בית מינג קוונג לנערות סיניות, שנבנה בשנת 1924 ונרכש לטובת קולג' מילס בשנת 1936. בסופו של דבר שונה שם המבנה לאולם אלדווד בטרם הפך לבית הספר לבנות ג'וליה מורגן, בשנת 2004 (ללא תלות בקולג'). מורגן עיצבה את מבנה התאחדות הסטודנטים בקולג' מילס, בשנת 1916. קוטג' קפיולני של מורגן שימש כמרפאה, מגורי הפקולטה ומשרדי ההנהלה. מורגן עיצבה גם את אולם הכושר והבריכה המקוריים, שהוחלפו מאז על ידי בית התה וכיכר סוזן אדמס, מבנה הבטון המזוין הראשון בחוף המערבי.
קריירה > פרויקטים אחרים

בין העבודות המוקדמות שלה היה בית כוכב הצפון בגראס וואלי, קליפורניה שהוזמן בשנת 5–1904 על ידי מהנדס המכרות ארתור דה ווינט פוטה ואשתו, הסופרת והמאיירת מארי הולוק פוטה.
היא ראתה בכנסייה הפרסביטריאנית של סנט ג'ון, בברקלי, קליפורניה, את המבנה הטוב ביותר שלה בסגנון האומנויות. כיום משמש המבנה כתיאטרון של ברקלי.
פרויקטים אחרים שלה כוללים את הקפלה של צ'ימס, באוקלנד; בניין הלבנים הרב-שימושי בשדרות פיידמונט 4021; המתחם הקדוש של הכנסייה הפרסביטריאנית של אושן אווניו בשדרת אושן 32, סן פרנסיסקו, ומועדון העיר הגדול של ברקלי הסמוך לאוניברסיטת קליפורניה. היא עיצבה את בית המארחת של התאחדות הצעירות הנוצריות במלחמת העולם הראשונה בפאלו אלטו, שנבנה בשנת 1918 ואחר כך יהפוך לאתר של מסעדת פארק מקארתור
חלק מהפרויקטים שלה למגורים, הממוקמים ברובם באזור מפרץ סן פרנסיסקו, הם הבונגלוס האולטימטיביים המעוצבים בסגנון האומנויות, סגנון הנקשר לעיתים קרובות לעבודתם של גרין וכמה מבני דורה ומוריה האחרים של מורגן. הבניינים מייצגים את תנועת האומנות והמלאכה ואת סגנון האדריכלות האמריקאי. כמה בתים נמצאים על הגבעה הרוסית של סן פרנסיסקו. היא גרה יותר מערבית בסן פרנסיסקו. [דרוש מקור] אחד מפרויקטי המגורים הראשונים של מורגן היה שיפוץ מלא של חוות פוזו דה וורונה של פיבי הרסט בפליזנטון, קליפורניה, בסגנון ים תיכוני וקליפורני. בשנת 1908 עיצבה ג'וליה מורגן את מגוריו של ג'יימס הנרי פירס באלמדה בסן חוזה, המאופיין בשימוש בעץ קליפורני נדיר.