היסטוריה של סרביה
סרביה בימי הביניים: המאה ה-7 עד המאה ה-14

הסרבים נכנסו לאזור סרביה בתחילת המאה ה-7 לספירה, והתיישבו בשישה אזורים שבטיים מוגדרים:
רשקה (כיום, מערב סרביה וצפון מונטנגרו).
בוסניה (שהייתה חלק מרשקה עד למאה ה-12)
זחומליה (הרצגובינה המערבית)
טרבוניה (הרצגובינה המזרחית)
פאגאניה (דלמטיה המרכזית)
דוקליה (החל מהמאה ה-13 האזור קיבל את השם נסיכות זטה; מקבילה למונטנגרו המודרנית)
הנסיכים הסרבים הראשונים הידועים היו ולדימיר, וישסלאב, רדוסלאב ופרוסיגוי. בזמן זה, הארץ כבר המירה לחלוטין את דתה לנצרות. על פי עדות מהמאה ה־10, כבר במאה ה-9 הוכתר בזטה מנהיג סרבי בשם בודין, על ידי האפיפיור. השליטים בסרביה התחלפו תכופות, והארץ קיבלה מהאימפריה הביזנטית הגנה מפני בולגריה היריבה. סרביה השתחררה מהאימפריה הביזנטית כמאה שנים לאחר מכן.
מרכז הכובד של השלטון על סרביה נע בין רשקה וזטה. המדינה הסרבית הראשונה קמה תחת צ'אסלאב קלונימירוביץ' ברשקה באמצע המאה ה־10. בחצי הראשון של המאה ה־11 עבר השלטון למשפחת וויסלאבלייביץ' בזטה. באמצע המאה ה־12 עלתה רשקה שוב עם השושלת נמאניץ', בראשות סטפאן נמאניה, שהביאה את סרביה לתור זהב שארך כשלוש מאות שנה.
את סטפאן נמאניה ירש בנו האמצעי סטפאן, ואילו לבכורו ווקאן ניתן השלטון באזור זטה. בנו הצעיר של סטאפן, רסטקו, נעשה לנזיר והסב את שמו לסאבה. הוא הקדיש את עצמו להפצת הדת בגרסתה היוונית-אורתודוקסית בקרב עמו. מכיוון שלאפיפיורות כבר היו שאיפות להרחיב את השפעתה לבלקן, סטפאן השתמש בתנאים אלה להשיב את כתרו מהאפיפיור וכך נעשה למלך הסרבי הראשון ב־1217. בביזנטיון, אחיו סאבה הצליח לקבל מעמד אוטונומי עבור הכנסייה הסרבית, ונעשה לארכיבישוף הסרבי הראשון ב־1219. כך הסרבים זכו לשני סוגי עצמאות: ארצית ודתית.
הדור הבא של המנהיגים הסרבים – בניו של סטאפן פרבובנצ'אני – רדוסלאב, ולדיסלאב ואורוש הראשון, סימנו תקופה של הידרדרות של המדינה. כל שלושת המלכים האלה היו תלויים במידה זו או אחרת במדינות השכנות – ביזנטיון, בולגריה או הונגריה. הקשרים עם ההונגרים השפיעו רבות על כך שאת אורוש הראשון ירש בנו דרגוטין, שאשתו הייתה נסיכה הונגרית. מאוחר יותר, כשדרגוטין פינה את מקומו לטובת בנו הצעיר מילוטין, המלך ההונגרי לאיוש הרביעי העניק לו אדמות בצפון מזרח בוסניה, באזורי סרם ומאצווה, ואת העיר בלגרד, ואילו הוא הצליח לכבוש ולספח ארצות בצפון מזרח סרביה. כך, כל הטריטוריות הללו נעשו לחלק מהמדינה הסרבית בפעם הראשונה.
תחת שלטונו של אחיו הצעיר של דרגוטין – מילוטין, סרביה התחזקה למרות העובדה שהיא הייתה צריכה להילחם לעיתים בשלוש חזיתות שונות. המלך מילוטין היה דיפלומט מוכשר והשתמש בשיטה הדיפלומטית הימי-ביניימית המועדפת: נישואי שושלות. הוא התחתן חמש פעמים, עם נסיכות הונגריות, בולגריות וביזנטיות. הוא גם מפורסם בכך שבנה כנסיות, שכמה מהן הן דוגמאות יפות לאדריכלות סרבית ימי-ביניימית: מנזר גרקניקה בקוסובו, הקתדרלה במנזר הילנדר בהר אתוס, כנסיית סט. ארקאיינג'ל בירושלים ועוד. בגלל תרומות אלה, המלך מילוטין הוכרז כקדוש, למרות חייו ההפכפכים. בנו סטאפן ירש אותו, ואחר כך נקרא סטאפן דצ'אנסקי. סטאפן הרחיב את הממלכה למזרח בכך שסיפח את העיר ניש ואת האדמות שסביב לה, ולדרום בכך שסיפח טריטוריות במקדוניה, ואף היה בן ראוי לאביו ובנה את מנזר ויסוקי דצ'אני במטוחייה – הדוגמה המונומנטלית ביותר לאדריכלות סרבית ימי-ביניימית – שהעניקה לו את שמו.
לסרביה הימי ביניימית יצא מוניטין פוליטי, כלכלי ותרבותי באירופה, והגיעה לשיא באמצע המאה ה־14, בזמן מלכותו של הצאר סטפאן דושאן. בתקופה זו נחקקו חוקי ה"דושאנוב זאקוניק" (1349), הישג משפטי חסר תקדים בסרביה של ימי הביניים. האדריכלות וציורי הקיר של תקופה זו הן מונומנטים תרבותיים חשובים ביותר לעם הסרבי. הצאר סטאפן דושאן הכפיל את גודלה של ממלכתו בסיפוח טריטוריות מדרום, דרום מזרח ומזרח שנשלטו קודם על ידי הביזנטים. בנו אורוש, שכונה "החלש", ירש אותו, דבר המעיד על המצב של הממלכה שהידרדרה לאנרכיה פאודלית. בתקופה זו עלה איום חדש: הטורקים העות'מאנים החלו להתרחב מאסיה לאירופה, וכבשו ראשית את ביזנטיון ואחר כך את מדינות הבלקן האחרות.