stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שליח שניוני
מכניזם נפוץ לשליח שניוני

סיגנלים שניוניים פועלים במספר מנגנונים שונים, אך התהליך הכללי הוא די דומה. השוני בהשפעה ובפעילות נובע ממעורבות של מולקולות שונות בתהליך העברת האותות. בכל המקרים הסיגנל הראשוני מועבר על ידי מוליך עצבי או הורמון שנקשר לקולטן על פני הממברנה.
הקישור המתואר גורם לשינוי הרצפטור וגורם לו לחשוף אתר קישור לחלבון G (ה G-protein). חלבוני הG (נקראים על שם מולקולות ה-GDP וה-GTP שנקשרות אליהן) קשורים בקשר קוולנטי לממברנה הפנימית של התא, אלו הם חלבונים הטרוטימרים, המורכבים משלוש תתי יחידות: אלפא, בטא וגמא.
עם קשירת חלבוני הG לרצפטור הם מסוגלים להחליף GDP (גואנוזין דיפוספאט) שנמצא על תת-יחידה אלפא שלו למולקולת GTP (גואנוזין טריפוספאט). עם החלפה זו תת-היחידה אלפא משתחררת מהטרימר, משנה אפיניות וקונפורמציה ומשתחררת מתתי היחידות בטא וגמא. כעת אלפא נמצאת חופשייה ונעה לאורך הממברנה התוך תאית כאשר היא מאוקטבת ויכולה להעביר מידע. בסופו של דבר אלפא נקשרת לחלבון אפקטור שעם הקישור מתחיל ביצירת שליחים שניוניים.
השליחים השניוניים יאקטבו מולקולות חלבוניות נוספות ויגרמו לפעילות.
מכניזם נפוץ לשליח שניוני > כיבוי האות

התא זקוק לרמת פעילות וייצור מסוימת. לכן, כאשר התא קיבל את האספקה הדרושה לו, יש לעצור את התהליך על מנת שלא יהיה בזבוז של אנרגיה וחומר שלא לצורך.
הפסקת פעילות הסיגנלים נעשית על ידי אנזים, כדוגמת GTpase, בעל פעילות הידרוליזה איטית שיגרום לקשירת הGDP מחדש לחלבוני הG ובכך בהדרגה לכיבוי והפסקת כל השלבים המעורבים בתהליך.
מחלות סרטן שונות רבות נובעות מתאים סרטניים שהשתלטו על מנגנון כיבוי הסיגנלים וגורמים לחוסר בוויסות פעילותם. בעיות שיכולות לנבוע מכך למשל: אי הפסקת חלוקה של תא, הגברת תהליכים כמו הגליקוליזה ועוד. ניתן להשתמש בתרופות המכילות מעכבים שונים לאחד התהליכים שתוארו לעיל על מנת לטפל.
אפקט הגברת התגובה

ניתן לראות בתהליך העברת הסיגנלים אמפליפיקציה, הגברה של תגובה, מספיק לתא מעט מאוד סיגנל ראשוני שיקשר לתא על מנת שתגובה תוגבר. עם ההקשרות ישנו שינויי מבני, אקטיבציה של חלבונים ומאותה כמות קטנה של סיגנל ראשוני ייווצרו הרבה מאוד סיגנלים שניוניים.
ראו גם

קולטן המצומד לחלבון G
cAMP
הערות שוליים

↑  Alexandra C. Newton, Martin D. Bootman, John D. Scott, Second Messengers, Cold Spring Harbor Perspectives in Biology 8, 2016-8, עמ' a005926 doi: 10.1101/cshperspect.a005926
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539221105171  GND: 4243447-6  LCCN: sh89000819
תאוריית הערך הסובייקטיבי

תאוריית הערך הסובייקטיבי היא תאוריה כלכלית הגורסת כי ערך הסחורות והשירותים אינו אבסולוטי, קבוע, אובייקטיבי או אוניברסלי, אלא נקבע על פי החשיבות שכל אדם מייחס להם כדי להשיג ולממש את מטרותיו ורצונותיו האינדיבידואליים.
הגרסה המודרנית של תאוריה זו נוצרה באופן עצמאי, וכמעט בו-זמנית, על ידי ויליאם סטנלי ג'בונס, לאון וולרס וקרל מנגר בסוף המאה ה-19.
סקירה כללית

על פי תאוריית הערך הסובייקטיבי, בהנחה שכל העסקאות בין פרטים הן וולונטריות, ניתן להסיק ששני הצדדים למסחר תופסים באופן סובייקטיבי את הסחורה, העבודה או הכסף שהם מקבלים, כבעלי ערך גבוה יותר עבור הסחורה, העבודה או הכסף שהם נותנים. התאוריה טוענת שאפשר ליצור ערך על ידי מסחר וולונטרי עם מישהו שמעריך את הטובין יותר מהבעלים המקורי, מבלי לשנות או לשפר אותם בהכרח. הערכתם הסובייקטיבית של יחידים את רכושם קובעת את רמת העושר שלהם, ועסקאות מרצון עשויות להגדיל את העושר הכולל בחברה.
אנשים נוטים להשיג רמות פוחתות של שביעות רצון, או תועלת שולית, מרכישת יחידות נוספות של אותו המוצר. בתחילה הם יתעדפו להשיג את הסחורה שהם הכי זקוקים לה (כתועלת מרכזית ולא שולית), כמו מזון חיוני, אבל ברגע שהצורך שלהם לו מסופק עד לרמה מסוימת, הרצון שלהם לסחורות אחרות יתחיל לקבל חשיבות גבוהה יותר, ביחס לשאר טבלת הרצונות והצרכים שלהם, והם יבקשו להביא את רמת סיפוק הצורך שלהם בתזונה לסיפוק הצורך שלהם בסחורות אחרות.
תומכי התיאוריה גם מאמינים שבשוק חופשי, תחרות בין אנשים המבקשים לסחור בסחורות שברשותם ובשירותים שהם יכולים לספק עבור סחורות שהם תופסים כבעלי ערך גבוה יותר עבורם, גורמת למערכת שיווי משקל של מחירים בשוק.
כלכלנים קלאסיים, כמו דוד ריקארדו, האמינו שאנשים בודדים משיגים רמות שונות של תועלת או 'ערך שימוש' משירות, אך לא חיברו ביעילות את המחשבות האלו עם מחירי שוק, וראו אותם כנגזרים נפרדים, עצמאיים, מהכמות של תשומות העבודה וגורמי ייצור אחרים.
הכלכלן האוסטרי קרל מנגר טען שייצור הוא פשוט עוד מקרה של תאוריית התועלת השולית, ושפוטנציאל ההשתכרות של העובדים נקבע על ידי ערך עבודתם לאחרים, ולא עלויות קיום, וכי הם עובדים משום שהם מעריכים את השכר יותר מחוסר פעילות.
יש לציין שכמות העבודה הדרושה לייצור סחורות יכולה להשפיע בעקיפין על המחירים שלהן, שכן היא עלולה להפוך אותן לנדירות יותר או פחות.
פרדוקס היהלומים והמים

התפתחותה של תאוריית הערך הסובייקטיבי נבעה בחלקה מהצורך לפתור את פרדוקס הערך אשר גרם לרבים מהכלכלנים הקלאסיים להיות אובדי עצות בנוגע לפתרונו. פרדוקס זה, המכונה באופן תיאורי גם "פרדוקס היהלומים והמים", התעורר כאשר יוחס ערך לדברים כמו כמות העבודה שהושקעה בייצור של טובין או לחלופין לשימושיות ולתועלת האובייקטיבית של טובין. פרדוקס היהלומים והמים הופיע לראשונה במגנום אופוס של הכלכלן הבריטי אדם סמית, "עושר העמים":
"שום דבר אינו שימושי יותר ממים, אך לא ניתן לרכוש באמצעותם כמעט דבר; יהלום, מהצד השני, אינו שימושי כלל, אך ניתן לרכוש באמצעותו הרבה מוצרים אחרים. ללא מים לא יהיו חיים ולכל מוצר אחר לא תהיה משמעות, לעומת זאת ללא יהלומים ניתן לחיות חיים שלמים ובכל זאת יהלומים עולים הרבה יותר ממים. איך הדבר הגיוני?".
התאוריה לפיה כמות העבודה שהושקעה בייצור טובין היא שקבעה את ערכו התבררה כלא הגיונית וכחסרת תועלת מכיוון שמישהו יכול להיתקל ביהלום בזמן טיול רגלי, למשל, דבר שידרוש עבודה מינימלית, אבל עדיין מחיר היהלום יהיה גבוה יותר ממים.
תאוריית הערך הסובייקטיבי מציגה את מה שהיא רואה כפתרון לפרדוקס זה בטענה שהערך אינו נקבע על ידי בחירה של אינדיבידואלים בין קבוצות מופשטות שלמות של טובין, כמו כל המים בעולם לעומת כל היהלומים בעולם. במקום זאת, האינדיבידואל עומד בפני הבחירה בין כמויות מוגדרות של טובין, והבחירה שנעשתה על ידי שחקן כזה נקבעת לפי איזה טובין בכמות מוגדרת תספק את המטרה הגבוהה ביותר בדירוג הסובייקטיבי של הפרט, או את הרצון הגדול ביותר שלו. המים מצויים בשפע, הם זמינים לנו בכמויות גדולות ולכן התועלת השולית שלהם איננה גבוהה ואנחנו מוכנים לשלם מעט מאוד עבורם למרות תפקידם החשוב בשמירה על אורגניזמים בחיים. לעומתם, יהלומים הם נדירים ולכן הם משמשים כסמל חברתי שמשדר יוקרה וחשיבות, ועל כן למרות חוסר התועלת שלהם בהשוואה למים מחירם גבוה בהרבה.
ראו גם

המהפכה השולית
תאוריית הערך של העבודה
כלכלה התנהגותית
פרדוקס הערך
כלכלה קלאסית
כלכלת שוק
אדם סמית
דוד ריקארדו
קרל מנגר
הערות שוליים

↑  Menger, C. Principles of Economics. p. 120
1 2 3  Stigler, George (1950) "The Development of Utility Theory. I" The Journal of Political Economy
↑  Steve Mariotti, "Subjective Versus Objective Costs: How the Labor Theory of Value Almost Destroyed the World" 06/20/2011
↑  Menger, C. Principles of Economics. p. 127
↑  Menger, C. Principles of Economics. pp. 169–73
↑  תאוריות ערך או איך קובעים כמה דברים שווים באמת?, באתר כלכלה קלה, ‏2017-09-09
↑  Callahan, Gene. "Economics for Real People", 2004, p. 42.
צרפת החופשית

צרפת החופשית (בצרפתית: France libre) הוא כינוי לכוחות הצרפתיים שלחמו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר במלחמת העולם השנייה, כצבא מאורגן בראשות הגנרל שארל דה גול בין 1940 ו-1945. עד שנת 1944 הם פעלו מחוץ לגבולות צרפת, והחל מקיץ 1944 גם בצרפת עצמה. כוחות צרפת החופשית פעלו גם נגד משטר צרפת של וישי ששיתף פעולה עם מדינות הציר והוכר על ידן כשלטון הצרפתי הלגיטימי בצרפת ובמושבותיה, ובשלבים מסוימים אף הוכר כך גם על ידי מדינות כארצות הברית.
אנשי "צרפת החופשית" פעלו בגלות מיולי 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, ובניגוד למרבית מדינות העולם, ובכללן מדינות מבעלות הברית, טענו כי משטר "צרפת של וישי" אינו לגיטימי, ואינו מהווה המשכיות ראויה של המדינה הצרפתית. "צרפת החופשית" היוותה מסגרת מדינית, בראשותו של דה גול, ולרשותה עמד צבא שכלל יחידות יבשה, אוויר וים. ההנהגה שעמדה בראש אנשי צרפת החופשית כינתה את עצמה "הוועד הלאומי הצרפתי" (Comité National Français), ומ-13 ביולי 1942 קראה לעצמה בשם "צרפת הלוחמת" (France combattante). סמלה של צרפת החופשית היה צלב לוריין.
לאחר מבצע לפיד, שבמהלכו עברו מושבותיה של צרפת בצפון אפריקה לשליטת הגנרל אנרי ז'ירו, שאהד את מטרת בעלות הברית, אך היה מתחרה לדה גול, הגיעו דה גול וז'ירו באוגוסט 1943 להסכמה על שיתוף פעולה במסגרת משותפת בשם "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" (Comité français de la Libération nationale). מסגרת זו הפכה לאחר שחרור צרפת לממשלתה הלגיטימית של צרפת. יחידות הצבא שעמדו לרשות הגוף החדש נקראו "צבא השחרור הצרפתי" (Armée française de la Libération), וכללו את אנשי צבא צרפת החופשית, וכן את אנשיו של ז'ירו. צבא זה נלחם במערכה האיטלקית, במערכה לשחרור צרפת, ואף לאחר מכן בקרבות על אדמת גרמניה. לאחר שחרור צרפת הצטרפו אל הלוחמים אנשי מחתרות הרזיסטאנס.
צבא צרפת החופשית, שהחל לפעול ב-1940 ומנה רק אלפים בודדים של חיילים, גדל והתעצם ככל שנמשכה המלחמה, וביוני 1944, בעת הפלישה לנורמנדי, מנה כ-300,000 חיילים. לצבא זה נוספו לאחר שחרור צרפת עוד כ-300,000 חיילים מאנשי "כוחות הפנים" של הרזיסטאנס, ועד סוף המלחמה גויסו מאות אלפי צעירים נוספים שהגיעו לגיל הגיוס. צבא זה לחם במערכה באיטליה, ועל אדמת צרפת וגרמניה, והיה אחד הגדולים שבצבאות בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, אך חימושו היה דל, והוא הסתמך בעיקר על אספקה אמריקאית.
תבוסת צרפת ב-1940 > הפלישה הגרמנית

ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה על צרפת דרך ארצות השפלה, ותוך שבועיים הצליחו למוטט את הצבא הצרפתי. לאחר עצירה של הצבא הגרמני, שאפשרה בריחה לחופי בריטניה של צבא בריטניה וחלק מהצבא הצרפתי במבצע דינמו, חזר הצבא הגרמני להתקדם לכיוון פריז.
בעת התבוסה שימש בתפקיד ראש ממשלת צרפת פול ריינו, שממשלתו הייתה מחולקת בין גורמים "לוחמניים" (כריינו עצמו, ז'ורז' מנדל והגנרל שארל דה גול אשר נלקח משדה הקרב שבו פיקד על דיוויזיה משוריינת ומונה על ידי ריינו לסגן שר ההגנה) ובין גורמים "תבוסתניים", בראשם עמדו המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה ששימש כשגריר בספרד ונקרא על ידי ריינו לשמש בממשלתו לאחר תחילת המתקפה, פול בודואן, ומפקד הצבא הצרפתי, הגנרל מקסים וייגאן.
כאשר התבררו ממדי התבוסה עקרה הממשלה מפריז לבורדו ב-10 ביוני, ועלו מספר הצעות להמשך הפעילות. מאנדל הציע כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה. וינסטון צ'רצ'יל, ראש הממשלה הבריטי, סירב להטיל למערכה שנראתה בעיניו חסרת סיכוי את יתרת צבאו, והציע להכריז על איחוד בין אנגליה ובין צרפת. ריינו עצמו הפציר בנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כי יודיע על הצטרפותה של ארצות הברית ללחימה. ב-14 ביוני 1940 נפלה פריז בידי הגרמנים, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת, אלבר לברן, למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה. היה זה סופה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ותחילתו של משטר של כניעה ושיתוף פעולה שנודע בהיסטוריה כ"צרפת של וישי". אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט, משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות. ריינו נמלט, אך היה מעורב בתאונת דרכים, ולאחריה נתפס, והועמד לדין באשמת "בגידה" על ידי המשטר החדש. מאנדל נכלא, משהסתבר כי בכוונתו להכריז על ממשלה גולה בצפון אפריקה, ולאחר מכן נרצח על ידי אנשי ה"מיליס", המשטרה החשאית של משטר וישי. שארל דה גול נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון. צ'רצ'יל כתב בזיכרונותיו כי "במטוס הקטן הזה נשא איתו דה גול את כבודה של צרפת".
תבוסת צרפת ב-1940 > נאום שמונה עשר ביוני

מיד לאחר הימלטותו, ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול נאום ברדיו הבריטי, אשר נקלט היטב אף בצרפת, ונחשב עד היום לאחד הנאומים הנודעים בהיסטוריה הצרפתית, ולבסיס סביבו נכונה לבסוף "צרפת החופשית". צ'רצ'יל העמיד לרשות דה גול את ה-BBC, וסיכם עמו כי נאומו יושמע כאשר תבקש ממשלת צרפת שביתת נשק מן הגרמנים, דבר שקרה עוד באותו יום, וחייב את דה גול להבהיר כי למרות התפתחות זו, יש צרפתים שבכוונתם להמשיך את המאבק. בנאומו פנה אל העם הצרפתי במילים אלו:
הגנראלים, שעמדו במשך שנים רבות בראש צבאות צרפת הרכיבו עתה ממשלה, ובטענם כי הצבא שלנו נוצח, פתחו במו"מ עם האויב כדי לשים קץ לקרבות. ודאי שטפונו גלי הכוחות המיכניים הגרמניים ביבשה ובאוויר. אבל האמנם בכך נאמרה כבר המילה האחרונה? האמנם פסה כל תקווה והתבוסה היא מוחלטת? אני מדבר מתוך ידיעת העניין ואני אומר, כי לא אבדה צרפת. אין היא עומדת לבדה, ואימפריה עצומה עומדת מאחוריה. והיא יכולה להתאחד עם האימפריה הבריטית ולהמשיך בהאבקות.
דה גול סיים את נאומו בקריאה לכל צרפתי נושא נשק המסוגל להמשיך בלחימה, לחבור אליו ולהגיע אליו ללונדון לשם המשך המאבק. דה גול העיד על עצמו כי עם סיום הנאום חש כי הוא מבודד, ובמילותיו: "בגיל ארבעים ותשע שנה נכנסתי להרפתקה, משל לאדם שהגורל הטילו אל מחוץ לכל גדר." בתחילה אף נרתע מלקחת על עצמו את ההנהגה, בטרם בירר היטב אם יש דמות אחרת המסוגלת לקחת על עצמה את האחריות. פניותיו לממשלת צרפת, שישבה באופן זמני בבורדו, נענו בדרישה כי ישוב לצרפת על מנת לעמוד שם לדין (ואכן, הועמד לדין משלא שב, ונגזר עליו גזר דין מוות). גם פניותיו אל מפקדי צבא צרפת במושבותיה שמעבר לים נענו בשלילה. אחרים מעידים כי מלכתחילה ראה בעצמו את השליח שבידו להביא לגאולת צרפת. לאשתו של ז'אן מונה ששאלה אותו למטרת שליחותו, כאשר נפגשו בלונדון, ובידעה כי אינו חבר בממשלת פטן, ענה - "אני נמצא כאן כדי להציל את כבודה של צרפת." עם כל זאת, בסוף יוני 1940, עמד דה גול, בדד, ועמו כמה מאות מתנדבים בלונדון, כשמעמדו אינו ברור, ולא ברור כיצד יעמוד במילתו וימשיך בלחימה.
תבוסת צרפת ב-1940 > תחילת ארגונה של "צרפת החופשית"

מעמדו של דה גול בלונדון לא היה כשל ראש מדינה בגלות. בתחילה קשה היה לגורמים הרשמיים בלונדון להתייחס אליו מעבר ליחס המתחייב למי שכיהן שבועיים בכהונה ממשלתית זוטרה, של סגן שר. משטר וישי החדש ניתק עמו את קשריו, שפט אותו שלא בפניו למאסר (שהומר לאחר מכן בעונש מוות), וציווה עליו "להתייצב כאסיר בבית הסוהר סן מישל בטולוז". נראה כי המושלים הצבאיים והאזרחיים במושבות מתייצבים כאיש אחד מאחורי המשטר החדש. מדינות רבות (כארצות הברית) הכירו במשטר החדש בווישי, והותירו את הנציגות הדיפלומטית שם על כנה. לרשות דה גול עמד פוטנציאל של כמה אלפי חיילים וימאים. חלקם נמלטו מצרפת בפינוי הגדול מדנקרק (המכונה "מבצע דינמו") ביחד עם הכוחות הבריטים. חלקם אנשי צוות של ספינות הצי הצרפתי שעגנו במקרה בנמלי בריטניה. חלקם פצועים שפונו במהלך הלחימה לאי הבריטי. בין אנשים אלו פעלו אף אנשי וישי להחזרתם ולמניעת התארגנותם ככוח עצמאי.
ממשלת צ'רצ'יל פסחה על שתי הסעיפים ביחסה אל דה גול. מחד, הותירה ממשלת בריטניה את היחסים הדיפלומטיים עם משטר וישי על כנם עד שלב מאוחר יחסית, וניתקה אותם רק ב-5 ביולי 1940. מאידך, ראתה ערך בהקמתו של ועד "צרפת החופשית" על אדמת בריטניה בראשות דה גול, באותו אופן בו התקיימו ממשלות גולות רבות על אדמת בריטניה - ממשלותיהן של המדינות הכבושות פולין, נורווגיה, הולנד, דנמרק, ובלגיה. ב-28 ביוני הכיר הקבינט הבריטי בדה גול כ"ראש הצרפתים החופשיים", אך זאת רק לעניין מאמציו לארגן התנגדות מזוינת מחוץ לגבולות צרפת, תוך שמירה על היחסים הדיפלומטיים עם משטר פטן.
הצי הצרפתי, בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן למשטר וישי. בריטניה חששה כי הצי ייפול בידיו של היטלר וישמש לפלישה המתוכננת לבריטניה, ולא נותר לה אלא לנסות ולפגוע בו. ב-3 ביולי 1940 הושמדה שייטת צרפתית בנמל מרס אל כביר, ליד העיר אוראן באלג'יר. פעולות אלו היוו קו שבר ביחסם של הצרפתים אל הבריטים, ושכנעו רבים כי בריטניה אינה עוד בעלת ברית כי אם אויב. למאמציו של דה גול להקים צבא על אדמת בריטניה, וסוג של ממשלה שתהיה אלטרנטיבה לממשל וישי, הייתה פעולת מרס אל כביר כמעט בבחינת מכת מוות. מאידך, הובילה פעולה זו לניתוק הקשרים הרשמיים בין משטר וישי ובריטניה, ואיפשרה את ההכרה ב"ועד צרפת החופשית" כממשלה גולה, חליפית לממשל פטן.
ב-7 באוגוסט 1940 חתמו דה גול וצ'רצ'יל על מזכר הבנות, שגיבש את היחסים בין הצדדים. דה גול שמר לעצמו את הפיקוד על אנשיו, וקיבל סיוע ומימון בריטי להחזקת הכוח היבשתי, הימי והאווירי שעמד לרשותו. דה גול ביקש התחייבות כי לא תיפגע שלמותה הטריטוריאלית של צרפת והאימפריה שלה, אך קיבל הבטחה כללית כי "תובטח הרסטורציה השלמה של עצמאות צרפת וגדולתה".
בשלב זה עמדו לרשותו של דה גול כשבעת אלפים חיילים וימאים, אשר נשאו את סימלה החדש של "צרפת החופשית", צלב לורן (ראו תמונה) אדום, על הרצועה הלבנה, המרכזית, של דגל הטריקולור. אישים שונים, וביניהם רנה קסין, יצרו מעין שלד לממשל אזרחי, שפעל במקביל לצבא אותו הקים דה גול. הייתה זו התחלה צנועה. העתיד של צרפת החופשית, כך היה ברור לכל, הוא במושבות. דה גול חזה כי "במרחבים העצומים של אפריקה אכן יכלה צרפת ליצור לה מחדש צבא וריבונות, מתוך ציפייה לכניסתם של בעלי ברית חדשים, בצד הישנים, שתהפוך את מאזן הכוחות על פיו".
המאבק על השליטה במושבות

האימפריה הצרפתית, בשנת 1940, הייתה אימפריה חובקת עולם. היו לצרפת נחלות באוקיינוס השקט - קלדוניה החדשה, ופולינזיה הצרפתית; ביבשת אסיה, בה החזיקה צרפת בהודו-סין שכללה את וייטנאם, לאוס וקמבודיה (קמפוצ'יאה) של ימינו; באוקיינוס ההודי, שם החזיקה צרפת באיים ראוניון ומיוט; במזרח התיכון, בו היה לצרפת מנדט בסוריה ובלבנון; בסמוך לאפריקה שלטה צרפת באי מדגסקר, אך עיקר מושבותיה של צרפת היו ביבשת אפריקה עצמה.
צרפת שלטה בגוש יבשתי גדול באפריקה, מאלג'יריה בצפון, ועד גבון בדרום. למעשה כל חלקה הצפון מערבי של היבשת היה תחת שליטתה. כמו כן שלטה צרפת במושבות בחופה של סומליה ובהן בעיר הנמל החשובה ג'יבוטי שבמזרח אפריקה.
בצפון היבשת לא היה כל סיכוי לאנשי "צרפת החופשית". מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה היו תחת שליטה הדוקה של אנשי וישי, והשמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי לא הוסיף אהדה לעניינה של צרפת החופשית במושבות אלו. נראה כי הסיכוי הטוב ביותר הוא במושבות אפריקה המשוונית קמרון, צ'אד וקונגו. במהלך אוגוסט וספטמבר 1940 נשלחו מטעם דה גול שליחים שהביאו להצטרפותן לצרפת החופשית של צ'אד (בהנהגת המושל פליקס אבואה), קמרון, קונגו, ואפריקה המשוונית הצרפתית שבירתה ברזוויל (כיום בירת "הרפובליקה של קונגו"). גבון, וכן מושבות צפון מערב אפריקה נותרו נאמנות למשטר וישי. אזור זה של מערב אפריקה, בניגוד למושבות צפון אפריקה, שעמדו איתנות לצד וישי, נראה כשדה פעולה אפשרי לרכישת נכסים אסטרטגיים באפריקה. נראה היה כי במאמץ דיפלומטי וצבאי ניתן יהיה להעביר חלק ניכר מהמושבות לצד צרפת החופשית.
במזרח התיכון שמרו סוריה ולבנון על נאמנותן למשטר וישי. משטר וישי החזיק במקום כוח צבא שהיה מורכב בעיקרו מתושבים מקומיים וכונה צבא הלבאנט. ב-1941 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ, לנציב הצרפתי בסוריה ובלבנון, ושמר על נאמנותו למשטר וישי.
החשובה במושבות צרפת מחוץ לאפריקה הייתה הודו-סין. זו נשלטה בתחילה על ידי הגנרל ז'ורז' קאטרו שהיה תומך צרפת החופשית. ביולי 1940 עזב קאטרו את הודו-סין, והמושבה נותרה נאמנה לווישי. המושבה הותקפה על ידי תאילנד, ולאחר מכן נאלצה להסכים לסיפוח יפני זוחל, ולהקמת ממשלת בובות וייטנאמית, אך נותרה בשלטון רשמי של משטר וישי עד סוף המלחמה.
מושבות אחרות באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט וביבשת אמריקה כגיאנה הצרפתית, סן-פייר ומיקלון ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית, איי ואליס ופוטונה וקלדוניה החדשה, הצטרפו לצד צרפת החופשית במהלך הלחימה, חלקן עוד בשנת 1940 וחלקן לאחר מכן. לאחר ההתקפה על פרל הארבור, כאשר האוקיינוס השקט הפך לזירת לחימה, היו איים אלו בעלי ערך אסטרטגי רב.
המאבק על השליטה במושבות > הפעולות הראשונות במושבות באפריקה

עיקר שטח הפעולה של אנשי צרפת החופשית היה באפריקה, וזירת המאבק הראשונית הייתה מושבות מערב אפריקה שנראו כפוסחות על שתי הסעיפים, והיוו שטחים אסטרטגיים חשובים במאבק הגלובלי. דקר בירת סנגל, הייתה נכס רב ערך במאבק זה. מיקומה האסטרטגי של העיר היה רב ערך, כמו גם חשיבותה במערך הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית. מיקומה היה עדיף בהרבה על נמל פריטאון בסיירה לאון, שהיה הנמל העיקרי של בעלות הברית באזור. דקר הייתה עיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים. בעיר היו מאוחסנים יתרות הזהב של הבנק של צרפת, ושל הממשלה הפולנית הגולה. ופרט לכך, נפילת העיר לידי צרפת החופשית תהיה בעלת משמעות פוליטית רבה.
בספטמבר 1940 יצאו אנשי דה גול לניסיון לכיבוש דקר, כשהם מלווים בנושאת מטוסים ובאוניות מערכה וספינות אחרות של הצי הבריטי. הקרב על דקר שנערך בין 23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 היה כישלון חרוץ. הנחיתה של אנשי צרפת החופשית הסתיימה בנסיגה, ואנשי וישי שמרו על שליטתם בעיר. הכישלון היווה מכה חמורה למאמציו של דה גול. תעמולת וישי האדירה את ניצחון אנשי וישי כנגד דה גול, והכישלון פגע במאמציו להעביר מושבות נוספות לצידו. אך מעבר לכך, החשש כי הכישלון נבע מדליפה מודיעינית הביא לחוסר אמון כלפי אנשי צרפת החופשית ובמיוחד כלפי דה גול, במגעיו עם בעלות הברית, ואף עם ארצות הברית, חשדות שליוו את היחסים בין דה גול ובעלות הברית במשך שנים לאחר מכן.
פעולה אחרונה במסגרת מאבקים ראשוניים אלו הייתה הקרב על גבון במסגרתו הושלמה העברת מושבות אפריקה המשוונית לצד צרפת החופשית. בין 8 בנובמבר ל-12 בנובמבר תקפו אנשי צרפת החופשית בסיוע ימי בריטי את אנשי וישי בגבון ובבירתה ליברוויל. פעולה זו הסתיימה בהצלחה. בפעולה בלטו לראשונה אישים שהיו לאחר מכן למפקדים מרכזיים בצבא צרפת החופשית - פייר קניג ופיליפ לקלרק.
המאבק על השליטה במושבות > הקרבות במזרח אפריקה, בצ'אד ובלוב

החל מספטמבר 1940 התחוללה במזרח אפריקה מערכה שתחילתה עם פלישת כוחות איטליה לסומלילנד הבריטית. מושבת סומלילנד הצרפתית נותרה נאמנה לווישי, אך לצד הבריטים במערכה במזרח אפריקה פעלו כוחות צרפת החופשית, שהתגבשו מערב רב של כוחות שונים - אנשי לגיון הזרים, חיילים מסנגל ומצ'אד, וכן גדודים מסוריה ותוניסיה אשר עזבו את שטחי המנדט והמושבות הללו אשר נותרו בשלטון וישי, והעמידו עצמם (בצורה עצמאית כמעט) לפקודת האנגלים, עוד בטרם קיבלו את פיקודו של דה גול.
כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, אלמנטים של צי וכוחות יבשה השתתפו במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940, אך לא נטלו חלק מכריע במערכה. החטיבה הקלה, "חטיבת האוריינט" (Brigade d'Orient), בפיקודו של קולונל ראלף מונקלאר, שכללה 1,200 חייל, השתתפה במאמציו של הגנרל ויליאם פלאט לכיבוש אריתריאה, ובקרבות הקשים סביב העיר קרן, אך השפעתה על מהלך העניינים הייתה משנית. עיקרו של הכוח הצרפתי באזור, בסדר גודל של 10,000 חייל נותר נאמן למשטר וישי, ושמר על ה"נייטרליות" של סומלילנד הצרפתית, עליה הוסכם בהסכם שביתת הנשק עם היטלר.
בצ'אד נפתחה בו זמנית חזית עצמאית כנגד האיטלקים, בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק. לקלרק פיקד בצ'אד על כוח של כ-6,000 לוחמים, רובם מקומיים, וכ-500 מהם אירופים. כוחותיו של לקלרק החלו בדצמבר 1940 לבצע פעולות פשיטה והטרדה כנגד הכוחות האיטלקים בפזאן ובקירנאיקה כשהם נעזרים באנשי קבוצת המדבר ארוכת הטווח הבריטים. בפברואר 1941 נעה קבוצה של 350 לוחמים בפיקודו של לקלרק מרחק של 450 קילומטר, מבסיסיהם בצ'אד ועד לנווה המדבר אל-כופרה שבלוב, אותו כבשו בתחילת מרץ 1941. ניצחון זה עורר את אנשי צרפת החופשית לתכנון פעולות לכיבוש אזור פזאן שבדרום לוב, בו נמשכה פעילות אנשי צרפת החופשית עד לכיבושו בינואר 1943. פעולות אלו, על כל חשיבותן הסמלית, היו אך נספח שולי לניצחונם הגדול של הבריטים בלוב במבצע מצפן כנגד האיטלקים באותו החורף.
המאבק על השליטה במושבות > הקרבות במזרח התיכון

במאי 1941 מרדו בעיראק גורמים פרו נאציים בראשות רשיד עלי אל-כילאני. במקביל הפציצו מטוסים גרמנים שחנו בסוריה בסיסים בעיראק. נראה היה כי העת בשלה לכיבוש שטחים אלו, שהוחזקו על ידי כוח חזק של אנשי וישי, בראשות הגנרל אנרי פרנאן דנץ. דה גול חשש כי אם יילחמו הבריטים באנשי וישי ללא מעורבות של צבאו, יידחקו אנשי צרפת החופשית ולא יקבלו את פירות הניצחון בין אם ינצחו הבריטים ובין אם ייכשלו. דה גול ועמו הגנרל ז'ורז' קאטרו רצו בתחילה לעלות על דמשק כשעמם 8,000 חיילי צרפת החופשית שעמדו לרשותם. אך נראה היה כי הדבר לא יהיה מספיק כנגד 30,000 חייליו של דנץ.
ב-8 ביוני 1941 יצאו כשמונת אלפים חיילי צרפת החופשית שחנו בארץ ישראל, בפיקודו של הגנרל פול לואי לז'נטיום, יחד עם כוחות בריטים במבצע שניתן לו השם Operation Exporter, לכיבוש סוריה ולבנון. דה גול עצמו קבע משכנו בירושלים. הכוחות הצרפתיים, שאוחדו למסגרת הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית נלחמו, בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים וארץ ישראליים, בכוחות וישי, על נהר הליטאני וליד העיר קוניטרה. דמשק נכבשה ב-21 ביוני. הקרבות בהם היו מעורבים חיילי צרפת החופשית היו קרבות קשים ביותר, ונשאו אופי של מלחמת אזרחים בין הצרפתים הנאמנים לצרפת החופשית ואלו הנאמנים לווישי. כתב כניעת כוחות וישי בסוריה ובלבנון שנחתם בעכו לא הפך את שני שטחי המנדט האלו למושבות "צרפת החופשית", אלא העמיד בהן שלטון בריטי, תוך כינון ממשלה מקומית שתחתור לעצמאות. דה גול, שכבר מינה את קאטרו לנציב בסוריה ולבנון, ראה בהסכם שהושג בין בריטניה ושלטונות וישי משום בגידה. בסופו של דבר הגיע דה גול להבנה עם הבריטים על פירוש הסכם עכו, שהותירה סמכויות בידי הממשל הצרפתי של קאטרו, עד לקבלת העצמאות של סוריה ולבנון בשנת 1943. בחלופת איגרות בין דה גול והבריטים הוכרז כי סוריה ולבנון תזכנה בעצמאות, אולם כלפי המעצמות האחרות תהיה לצרפת "עמדת הבכורה" (Predominant Position).