stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גריגורי רספוטין
"אקסס קונשסנס"

בשנות ה-90 ייסד גארי דאגלס, סיינטולוג לשעבר, שלדבריו חווה תקשור עם רוחו של רספוטין, את "אקסס קונשסנס" (Access Consciousness), תנועה "המקדמת גישה מעשית ורוחנית למודעות ולתודעה". לדברי דאגלס, הוא למד בתקשור עם רספוטין על 32 נקודות בראש האדם שהלחיצה עליהן משחררת חסימות אנרגטיות ומסייעת לפתרון בעיות אנושיות.
אזכורים בתרבות

להקת בוני אם הקאריבית-גרמנית הקליטה את שיר הדיסקו "Rasputin", המספר את סיפורו של רספוטין; בשנת 2008 הוציאה הלהקה טוריסס גרסת כיסוי לשיר. ובשנת 2016 יצאה גרסת כיסוי בעלת קצב מהיר בעלת וידאו קליפ הגולל את סיפורם של שלושה מדענים רוסים המנסים למצוא נסיין שישרוד את מלוא העוצמה של הנעליים הרובוטיות שלהם.
הופקו מספר סרטים על חייו, הראשון שבהם כבר ב-1917. סרט הוליוודי עליו בשם רספוטין והקיסרית (Rasputin and the Empress) הופק ב-1932 על ידי מטרו גולדווין מאייר. בעקבות הסרט הגיש הנסיך יוסיפוב, שהיה היחיד מבין הקושרים שנותר בחיים תביעת דיבה, אולם מי שזכתה בסופו של דבר בפיצוי כספי מיוצרי הסרט, היא אשתו, הנסיכה אירנה, מכיוון שבסרט הוצגה כמי שניהלה רומן עם רספוטין. בעקבות תביעת דיבה זו התחילו אולפני הסרטים להוסיף את ההצהרה כי הדמויות בסרט הן דמיוניות.
בספר "המעגל השחור", החמישי בסדרת הספרים "39 הרמזים", מתואר רספוטין כבן משפחת קהיל.
בזיכיון הלבוי מופיעה דמותו של רספוטין כנבל הראשי המנסה להביא לקץ העולם.
בסרט "אנסטסיה" רספוטין הוא הנבל העיקרי שמנסה לחסל את אנסטסיה ובכך לזכות שוב בחייו.
בחוברות הקומיקס אקס-מן מתואר קולוסוס כנצר למשפחתו של רספוטין.
בסדרה אגדות המחר עונה 5 פרק 2 רספוטין מוצג כבן אלמוות ששרד רעל, ירי וטביעה ונשאר בחיים מאחר שנשמתו שוחררה מהגיהנום.
בסרט קינגס מן: ההתחלה מופיעה דמותו של רספוטין.
בסדרה הצארים האחרונים, אשר עוסקת בשלטונו של הצאר ניקולאי, רספוטין הוא אחת מהדמויות המרכזיות.
לקריאה נוספת

אנרי טרויה, רספוטין, הוצאת כנרת, 2004
דאגלס סמית, רספוטין - אמונה, כח, ודמדומיה של משפחת רומנוב, 2014
אהרון סימנוביץ, רספוטין והיהודים, זכרונות מזכירו האישי של ראספוטין, מרוסית - מלכה קולודני, הקדמה - רות בקי-קולודני, תל אביב, הוצאת ירון גולן, 1995
אליעזר ויצטום, "רספוטין מתארח בירושלים", טבע וארץ, שנה כ"ט, גיליון 4
גדליה ז'גוב, "המזכיר היהודי של ראספוטין", על ספרו של אהרון סימנוביץ, עת־מול, עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, י"ב (3), 1986
מירית גל-עד, בת-שבע, סיפורה של בת המושבה, הוצאת מילוא, 2005, עמ' 34–35
הערות שוליים

↑  תאריכי הלידה והפטירה המובאים הם על־פי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו. על־פי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה בתקופתו של רספוטין, תאריך לידתו הוא 10 בינואר 1869, ותאריך פטירתו הוא 16 בדצמבר 1916.
↑  Варламов А. Н. Григорий Распутин-Новый. Серия ЖЗЛ. — М: Молодая гвардия, 2007. 851 стр.
↑  אנרי טרויה, רספוטין, עמ' 93.
↑  אנרי טרויה, רספוטין, עמ' 73.
↑  אנרי טרויה, רספוטין, עמ' 116.
↑  ליאת בר סתו, ‏מה אם נגיד לך שכל הבעיות שלך אינן באשמתך?, באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297795905171  PLWABN: 9810632309805606  BIBSYS: 90561482  BNC: 000067870  BNE: XX1030186  BnF: cb11952127p (data)  GND: 118598376  ISNI: 0000 0001 2103 6385  LCCN: n80032178  LNB: 000094923  NCL: 000151593  NDL: 00621348  NKC: jn20000720242  NLA: 49287867  NLG: 105717  NSK: 000517483  NTA: 070920885  RERO: 02-A010023318  RSL: 000000214  SELIBR: 205620  SNAC: w6p280pq  SUDOC: 02749392X  Trove: 1492653  VcBA: 495/311394  VIAF: 106970773   WorldCat (עם VIAF): 106970773
אומשלגפלץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 כתובת:  Stawki 10 
 מיקום:  שרודמיישצ'ה 
 מדינה:  פולין 
 
 קואורדינטות:  52°15′08″N 20°59′21″E﻿ / ﻿52.25230833°N 20.98907778°E﻿ / 52.25230833; 20.98907778
  (למפת ורשה מוגדלת) אומשלגפלץ(למפת ורשה רגילה) אומשלגפלץ
 
יהודי גטו ורשה מועמסים על קרונות באומשלגפלץ
אוּמְשְלַגְפְּלָץ (בגרמנית: Umschlagplatz, "כיכר המסירה", "כיכר השילוח" או "כיכר השילוחים", ובנוסף נקראה "כיכר הנעלמים" כיוון שמשם לא הייתה דרך חזרה) הוא כינויה של רחבה בגבולו הצפוני של גטו ורשה, ברחוב סטאבקי (Stawki), בין בית החולים היהודי לבין מפקדת הגסטפו, אשר קישרה בין הגטו ובין החלק הפולני של העיר ורשה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

עם תחילת העברת יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה (על גבולה המזרחי של פולין) ב־22 ביולי 1942, החליטו הנאצים להשתמש בכיכר כמקום שבו ירוכזו היהודים לפני העמסתם, 100 עד 120 איש לקרון, על רכבות המשא שיובילו אותם אל מחנה ההשמדה. כ־7,000 יהודים הועברו בכל יום, עד לתום ההעברה שבעה שבועות לאחר מכן, ב־12 בספטמבר 1942. בסך הכול הועברו כ־265 אלף יהודים.
כינוי הכיכר אינו קשור בהכרח להעברת היהודים למחנות ההשמדה, שכן גם לפני תחילת השילוחים שימשה הכיכר נתיב ההובלה הרשמי היחיד של סחורות ומצרכים אל הגטו וממנו.
אף על פי שהמונח מתייחס בדרך כלל לכיכר בוורשה, כיכרות דומים היו בערים אחרות בפולין כגון בלודז', בקרקוב ובלובלין.
המקום משמש היום כאתר הנצחה.
גלריית תמונות

שער הכניסה לאתר ההנצחה
שמעון פרס ונשיא פולין לך קצ'ינסקי בטקס ברחבת האומשלגפלץ לציון 65 שנים למרד גטו ורשה
אתר ההנצחה באומשלגפלץ
מראה כללי של חזית האתר
שלט ברחבת האומשלגפלץ
ראו גם

השואה – מונחים
לקריאה נוספת

אומשלגפלץ, באתר מטח
גברילו פרינציפ

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1894 האימפריה האוסטרו-הונגרית אובליאי, בוסניה והרצגובינה תחת מנהל אוסטרו-הונגרי
 פטירה:  28 באפריל 1918 האימפריה האוסטרו-הונגרית טרזין (אנ'), ממלכת בוהמיה (צ'כיה), נחלת הכתר האוסטרי, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום קבורה:  קפלת הגיבורים "וידובדן" בסרייבו 
 מקום מגורים:  סרייבו 
 ידוע בשל:  רצח פרנץ פרדיננד
 השכלה:  הגימנסיה הראשונה של בלגרד 
 השקפה דתית:  הכנסייה האורתודוקסית הסרבית 
 חתימה:   
 
גברילו פרינציפ (בסרבית: Гаврило Принцип;‏ 25 ביולי 1894 – 28 באפריל 1918) היה פעיל לאומני בוסני ממוצא סרבי, שהיה חבר בקבוצות היד השחורה ובוסניה הצעירה. התנקש בחייהם של יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ורעייתו סופיה, דוכסית הוהנברג בסרייבו ב-28 ביוני 1914. ההתנקשות, הידועה בשם "הרצח בסרייבו", היוותה עילה לפעולת האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ממלכת סרביה, שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היסטוריונים רבים סבורים כי ההתנקשות היוותה רק תירוץ לפעולה אוסטרו-הונגרית נגד סרביה, שתוכננה ממילא עוד קודם לכן.
פרינציפ נולד למשפחה סרבית ענייה. כשהיה בן 13 עבר לסרייבו בירת בוסניה, שהייתה תחת כיבוש אוסטרי, שם למד תחילה בבית ספר לסוחרים ואחר-כך עבר לגימנסיה, שבה הפך פעיל פוליטית. ב-1911 הצטרף לקבוצת "בוסניה הצעירה", תנועה שתמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים הנתונים תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובאיחודם עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה. לאחר שהשתתף בהפגנות נגד שלטונות סרייבו, גורש מבית ספרו, עבר לבלגרד, והמשיך בה את לימודיו. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נסע לדרום סרביה וביקש להתנדב ל"קומיטה" – כוחות גרילה סרביים שלחמו במקדוניה נגד העות'מאנים – אך סורב בשל ממדי גופו הקטנים.
ב-1913 הכריז מושל בוסניה והרצגובינה, אוסקר פוטיורק, על מצב חירום, פיזר את הפרלמנט, הטיל שלטון צבאי, ואסר את פעילותם של כל האיגודים הסרביים הציבוריים, התרבותיים והחינוכיים. בהשראת מספר ניסיונות התנקשות נגד פקידים אימפריאליים על ידי לאומנים ואנרכיסטים סלאביים, שכנע פרינציפ שני צעירים בוסנים נוספים להצטרף למזימה לרצוח את יורש העצר פרנץ פרדיננד במהלך ביקורו הרשמי בסרייבו. היד השחורה סיפקה לקושרים כלי נשק, אימנה אותם, וסייעה להם להיכנס מחדש לבוסניה.
בשבת 28 ביוני 1914, במהלך ביקורם בסרייבו, ירה למוות פרינציפ בפרנץ פרדיננד ובאשתו סופי באקדח לעבר מכוניתם שעצרה במרחק של מטר וחצי ממנו. פרינציפ נעצר ונשפט לצד 24 בוסנים אחרים. במשפטו הצהיר פרינציפ: "אני לאומני יוגוסלבי ואני מאמין באיחוד של כל הסלאבים הדרומיים בכל צורה שהיא של מדינה שתהיה חופשית מאוסטריה". בשל גילו הצעיר (בן 19 בעת ביצוע הרצח) הוא ניצל מעונש מוות ונידון ל-20 שנות מאסר.
פרינציפ מת באפריל 1918 משחפת שבה חלה עוד לפני הרצח, ושהחמירה בשל תנאי הכליאה הגרועים שלו, שאף גרמו לכריתת אחת מזרועותיו.
ראשית חייו

פרינציפ נולד בכפר אובליאי, הסמוך לעיירה בוסנקו גראחובו (Босанско Грахово) שבבוסניה, שבאותה עת נוהלה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא השני מבין תשעה ילדים (חמישה בנים וארבע בנות), שישה מהם מתו בינקותם. אמו, מריה, רצתה לקרוא לו על שם אחיה המנוח, אך בהוראת כומר נוצרי אורתודוקסי הוא נקרא "גברילו".
בני משפחתו הסרבים חיו בצפון מערב בוסניה במשך מאות שנים. אבותיו, שהגיעו מניקשיץ' שבמונטנגרו והיגרו לסרביה בתחילת המאה ה-17, דבקו באמונה הנוצרית האורתודוקסית והשתייכו לכנסייה הסרבית. הוריו, פטר ומריה (לבית מיצ'יץ'), היו חקלאים עניים שהתפרנסו משטח אדמה קטן שהיה בבעלותם. הם השתייכו למעמד האיכרים "קמֶטובי", שדוכא על ידי בעלי האדמות המוסלמים. פטר מעולם לא שתה לשוכרה ולא גידף, ובעקבות כך לעגו לו שכניו. בצעירותו השתתף בהתקוממות הרצגובינה, שבעקבותיה חזר להיות חקלאי בעמק גראחובו. כדי להשלים את הכנסתו ולפרנס את משפחתו, עבד גם כדוור בצפון בוסניה ובדלמטיה.
בשנת 1903 החל פרינציפ ללמוד בבית ספר יסודי, זאת חרף דרישת אביו שיישאר בבית ויסייע לו ברעיית הצאן המשפחתי. על הצלחתו בלימודיו העניק לו מנהל בית ספרו אוסף שירים אפיים סרביים. בגיל 13 עבר לסרייבו, שם התכוון אחיו הבכור, יובאן, לרשום אותו לאקדמיה הצבאית האוסטרו-הונגרית של סרייבו. עם זאת, עד שאחיו הצעיר הגיע לסרייבו, שינה יובאן את דעתו, לאחר שבעל חנות המליץ לו לא להפוך אותו ל"תליין של בני עמו", ופרינציפ נרשם לבסוף לבית הספר למסחר. יובאן שילם את שכר הלימוד שלו בכסף שהרוויח מעבודת כפיים. לאחר שלוש שנות לימוד עבר פרינציפ לגימנסיה בסרייבו.
ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד

ביום שבת, 28 ביוני 1914, יום ההתנקשות, ביקרו הזוג הנסיכותי בסרייבו. שבעת המתנקשים הוצבו לאורך נתיב הנסיעה במרחקים של כ-200 מטרים אחד מהשני. הם חולקו לאורך רציף אפל (Appel). הראשון מבין השבעה שראה את המכונית המלכותית היה מוחמד מחמדבאשיץ'. אולם הוא איבד את עשתונותיו והמכונית המשיכה בנסיעתה. בשעה 10:15 בבוקר בערך, כשהשיירה חלפה על פני תחנת המשטרה המרכזית, השליך נדלקו צ'ברינוביץ' בן ה-19 רימון יד לעבר מכונית הארכידוכס. נהג המכונית האיץ כאשר הבחין ברימון נע לעברו, והרימון התפוצץ מתחת לגלגל המכונית הבאה בשיירה. שניים מהנוסעים - אריק פון מריצי והרוזן אלכסנדר פון בוס-וואלדק, נפצעו קשה. כתריסר מהצופים נפגעו מרסיסים. אחרי שצ'ברינוביץ' החמיץ את מכוניתו של יורש העצר, החמיצו חמישה מהמתנקשים האחרים את הזדמנותם לתקוף בשל הצטברות הקהל ובגלל מהירות המכונית הגוברת. על מנת שלא להיתפס, צ'ברינוביץ' בלע גלולת ציאניד וקפץ לנהר. מאוחר יותר משתה אותו המשטרה מהמים כשהוא בחיים.
לאחר שפרדיננד נשא את נאומו המתכונן בבית עיריית סרייבו, הוא החליט מאוחר יותר לגשת אל בית החולים ולבקר את קורבנות הרימון. על מנת שלא לעבור דרך מרכז העיר, החליט הגנרל אוסקר פוטיורק כי מוטב שהמכונית המלכותית תיסע ישר דרך כביש "רציף אפל" (בו הייתה התהלוכה) אל בית החולים של סרייבו. אולם, פוטיורק שכח להודיע לנהג לאופולד לויקה על השינוי בנתיב הנסיעה, אשר המשיך במסלול המתוכנן. ועל כן, הנהג פנה לרחוב בו עמד פרינציפ - "רציף אפל", מחוץ לבית הקפה-קיוסק של מוריץ שילר. לאחר שפוטיורק צעק על לויקה, הוא עצר את המכונית ליד החנות ו-3 מטרים בלבד מפרינציפ, והחל לנסוע לאחור. באותו הזמן נתקע המנוע וההילוכים ננעלו. ברגע זה צעד פרינציפ קדימה, דרך את אקדחו, וממרחק של כמטר וחצי ירה פעמיים לתוך המכונית. פרדיננד נפגע בצווארו וסופיה בבטנה. סופיה מתה מייד ופרדיננד התעלף ומת לאחר כחמש דקות.
לפני שהספיק פרינציפ לירות כדור שלישי הושמט האקדח מידו והוא נדחף לקרקע. הוא ניסה להתאבד תחילה על ידי בליעת ציאניד אולם הקיא את הרעל שפג תוקפו. אותו דבר קרה גם לצ'ברינוביץ', ובכך הצליחו השוטרים לתפוס אותו חי.
משפטו, מאסרו ומותו

משפטו של פרינציפ נפתח ב-12 באוקטובר 1914 ונמשך עד 23 באוקטובר. נגד פרינציפ ו-24 אנשים הוגש כתב אישום. כל ששת המתנקשים, מלבד מחמדבאשיץ', היו מתחת לגיל 20 בעת ההתנקשות, בעוד שהקבוצה נשלטה על ידי סרבים בוסנים, ארבעה מהנאשמים היו קרואטים בוסנים וכולם היו אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואף אחד לא היה אזרח סרביה. פרקליט האימפריה האוסטרו-הונגרית האשים 22 מהנאשמים בבגידה וברצח ושלושה בשותפות לרצח (סך הכל 25). פרינציפ הצהיר שהוא מתחרט על הריגת רעייתו של הארכידוכס והתכוון לרצוח את פוטיורק, אך בכל זאת התגאה במעשיו. חוקרי המשטרה האוסטרית היו נחושים בדעתם להראות כי הרצח היה ייחודי לטבע הסרבי, מסיבות פוליטיות. עם זאת, במהלך משפטו התעקש פרינציפ כי על אף היותו סרבי הוא התכוון במעשהו לסייע לכל הסלאבים הדרומיים. כל הקושרים הראשיים טענו שההרס המהפכני של האימפריה האוסטרו-הונגרית והרצון לשחרור את הסלאבים הדרומיים הוא המניע לרצח.
השלטונות האוסטרו-הונגריים ניסו להסתיר את העובדה שהקושרים היו קרואטים ובוסניאקים, עד כדי כך ששמו של אחד מהקושרים שונה בדיווחים בעיתונות, על מנת להציג את ההתנקשות כמזימה סרבית שהוצאה לפועל רק על ידי סרבים. מכיוון שארגון היד השחורה סיפק את הנשק למתנקשים ועזר להם לעבור את הגבול, הארגון היה מעורב בהתנקשות. לפי דייוויד פרומקין, וינה השתמשה ברצח כתירוץ להשמדת סרביה.
פרינציפ היה צעיר מדי בזמן ההתנקשות מכדי שיוצא להורג (פרינציפ היה בן 19 באותו הזמן, ואחרי גיל 20 אמור היה להפוך לבגיר בפני החוק והיה עלול לקבל עונש מוות). ב-28 באוקטובר קבע בית המשפט שפרינציפ אשם ברצח ובבגידה וקיבל את עונש המאסר המרבי, 20 שנות מאסר. הוא ריצה את עונשו בכלא טרזין, שמאוחר יותר, בזמן הנאצים, הפך לחלק ממחנה טרזיינשטט בצפון בוהמיה (כיום חלק מצ'כיה).
פרינציפ היה כלוא בבידוד בתאו שבכלא טרזין, שם חי בתנאים קשים ומחלת השחפת שלו החמירה. המחלה פגעה בעצמותיו בצורה קשה מאוד, עד שהיה צורך לקטוע את זרועו הימנית. בינואר 1916 ניסה להתאבד ללא הצלחה באמצעות תלייה על ידי מגבת. מפברואר עד יוני 1916 נפגש פרינציפ ארבע פעמים עם מרטין פפנהיים, פסיכיאטר בצבא האוסטרו-הונגרי. פפנהיים כתב כי פרינציפ טען שמלחמת העולם הראשונה הייתה פורצת גם אם ההתנקשות לא הייתה מתרחשת, וכי הוא "לא יכול להרגיש שהוא אחראי לאסון".
פרינציפ מת ב-28 באפריל 1918, שלוש שנים ו-10 חודשים בדיוק לאחר הרצח. במותו שקל 40 קילוגרמים.
מחשש שעצמותיו יהפכו לשרידים עבור לאומנים סלאבים, סוהריו של פרינציפ לקחו את גופתו בחשאי וקברו אותה בקבר לא מסומן. עם זאת, חייל צ'כי שקבר את הגופה זכר את מיקום הקבר, ובשנת 1920 הוצאו עצמותיו של פרינציפ מהקבר ונקברו בסרייבו.
מורשתו

גם שנים רבות לאחר מותו, מורשתו של פרינציפ עודנה שנויה במחלוקת, והוא נותר דמות משמעותית מבחינה היסטורית מחד אך מקטבת מגיסא. עבור מלוכת הבסבורג ותומכיה הוא היה מחבל רצחני; ממלכת יוגוסלביה הציגה אותו כגיבור; במהלך מלחמת העולם השנייה, ראו בו הנאצים והתנועה הפשיסטית הקרואטית אוסטאשה כפושע מנוון ואנרכיסט שמאלני; ועבור הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הוא היה גיבור צעיר של התנגדות מזוינת, לוחם חירות שנלחם לשחרור כל עמי יוגוסלביה מהשלטון האימפריאלי ולמען הפועלים והמדוכאים. בשנות ה-90 של המאה ה-20, החל פרינציפ להיתפס בעיני הסרבים כלאומי שפעל למען יצירת סרביה רבתי (אנ'). תנועות ומשטרים פוליטיים שיבחו אותו או עשו לו דמוניזציה כדי לקדם את האידאולוגיה שלהם.
כיום הוא עדיין נחשב כגיבור על ידי סרבים רבים אך מנגד כטרוריסט על ידי קרואטים ובוסניאקים רבים. אסים סרג'ליץ' (אנ'), חבר הפרלמנט של בוסניה והרצגובינה מטעם מפלגת הפעולה הדמוקרטית, הצהיר ב-2014 כי פרינציפ הביא קץ ל"עידן זהב של היסטוריה תחת שלטון אוסטרי" וכי "אנו מתנגדים בתוקף למיתולוגיה שלו כלוחם חירות". רבים מהסרבים בבוסניה ממשיכים להעריצו: ננאד סמרדז'יה, המושל הסרבי של מזרח סרייבו, אמר ב-2014 כי "פעם כולנו חיינו במדינה אחת (יוגוסלביה), ומעולם לא ראינו בכך שום סוג של פעולת טרור" אלא כ"תנועת צעירים שרצו לשחררם מעבדות קולוניאלית".
מורשתו > הנצחתו

הבית שבו התגורר פרינציפ בסרייבו נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוא נבנה מחדש כמוזיאון בממלכת יוגוסלביה. יוגוסלביה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 וסרייבו הפכה לחלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה. האוסטאשה הרס את הבית בשנית. לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1944 נבנה הבית מחדש, והפך שוב למוזיאון. בנוסף אליו היה היכל נוסף שהוקדש לו בתוך סרייבו. במהלך מלחמות יוגוסלביה נהרס הבית שוב ולאחר מכן נבנה מחדש בפעם השלישית ב-2015.
בבלגרד נקרא פארק על שמו של פרינציפ. בסרייבו שלפני התפרקות יוגוסלביה היה מקום טביעות נעליו בעמדת הירי מסומן בבטון על המדרכה, בסמוך לבניין הקיוסק.
אקדחו של פרינציפ הוחרם על ידי השלטונות ובסופו של דבר ניתן, יחד עם גופייתו המוכתמת בדם, לכומר ישועי בשם אנטון פונטיגאם (גר') שהיה חבר קרוב של הארכידוכס וערך לו ולאשתו את טקסיהם האחרונים. האקדח והחולצה נשארו ברשותם של הישועים האוסטרים עד שהוצעו בהשאלה ארוכת טווח למוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה בשנת 2004. כעת הוא חלק מהתערוכה הקבועה שם. בתקופת השלטון היוגוסלבי, שונה שם הגשר הלטיני (אנ'), מקום ההתנקשות, לגשר פרינציפ; הוא חזר לשמו הישן ב-1992. בסרייבו הוקמו במקום כחצי תריסר אנדרטאות לזכר פרינציפ.
ב-1917 נבנה עמוד בפינת המקום בו התרחשה ההתנקשות. הוא נהרס בשנה שלאחר מכן. בשנת 1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה, הוסרה לוחית לזכרו של פרינציפ משנת 1930, והוענקה לאדולף היטלר כמתנת יום הולדת ונשמר במוזיאון. לאחר מלחמת העולם השנייה הוצב לוח חדש שטען כי "גברילו פרינציפ סילק את הכובשים הגרמנים". במהלך מלחמת בוסניה נקרעו טביעות רגליים מובלטות שסימנו היכן פרינציפ ירה את היריות שהרגו את הזוג פרדיננד.
הקליע השני שירה פרינציפ, זה שהרג את פרנץ פרדיננד, מופיע כמוצג מוזיאוני בקונופישטייה, טירה בבנשוב שבצ'כיה.
ביוני 2014, מאה שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חשף מנהל הארכיון הלאומי של סרביה מכתב מ-28 במאי 1913, ממושלה האוסטרי של בוסניה והרצגובינה, לשר האוצר האוסטרו-הונגרי, אשר לטענת הסרבים מצביע על כך שאוסטרו-הונגריה תכננה את הפעולה כנגד סרביה כבר אז, כשנה לפני ההתנקשות בחיי פרנץ פרדיננד ורעייתו. ההתנקשות שימשה לאוסטרים עילה למלחמה נגד סרביה, בטענה שהמתנקשים קיבלו כסף וציוד ומידע על ידי המודיעין הסרבי.
דמותו של פרינציפ בקולנוע

בסרט הגרמני "1914" בבימויו של ריכרד אוסוולד מגולם פרינציפ בידי קרל בלהאוס.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט הסרבי "האיש שהגן על גברילו פרינציפ" (The Man Who Defended Gavrilo Princip), העוסק במשפטם של רוצחי הארכידוכס.
יואל בסמן גילם את דמותו של פרינציפ בסרט "קינגס מן: ההתחלה" משנת 2021.
לקריאה נוספת

מקס הייסטינגס, פורענות: 1914, אירופה יוצאת למלחמה, הוצאת מודן, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
Butcher, Tim (2014). The Trigger: Hunting the Assassin Who Brought the World to War. New York: Grove Press. ISBN 978-0-80219-188-5.
Dedijer, Vladimir (1966). The Road to Sarajevo. New York: Simon and Schuster. OCLC 400010.
ביאורים

1 2  על פי הלוח הגרגוריאני; לפי הלוח היוליאני, תאריך זה הוא 13 ביולי.
↑  עובדה זו גרמה לשלטונות האוסטרו-הונגריים לטעון שהמזימה לרצוח את פרנץ פרדיננד נרקמה גם על ידי הבונים החופשיים.
↑  על אף נוסחים נפוצים באינטרנט, לא היה פרינציפ בתוך בית קפה, ולא אכל כריך. ראו כתבה עם מקורות בסמית'סוניאן.
התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל

התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל. 
עומדות מימין לשמאל: חסיה פינסוד סוקניק, שרה עזריהו, ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר חנה ברכיהו, צפורה קלוזנר, עדה גלר יושבות: עדה טברסקי, פניה מטמון-כהן, רחל גולומב, נחמה פוחצ'בסקי, מאשה סקיבין
התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל היה ארגון נשים פמיניסטי ציוני, על-מפלגתי, שפעל בתקופת היישוב בארץ ישראל.
תולדותיו

ההתאחדות הוקמה ב-1919 במטרה לקדם את מעמדן הפוליטי של נשים יהודיות בארץ ישראל. מקימות ההתאחדות היו נשים ממגזרי היישוב השונים: עירוניות ובנות המושבות הוותיקות, חילוניות, משכילות ואשכנזיות, שראו עצמן כארגון ארצי בלתי מפלגתי הפועל תחת הסיסמה "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
משנות ה-20, החליטה ההתאחדות להקים רשימה פוליטית שתתמודד בבחירות לאספת הנבחרים של היישוב המאורגן. נציגות ההתאחדות התמודדו ונבחרו לכל ארבע אספות הנבחרים וחלקן לאחר תקופת פעילות מצאו עצמן משתלבות בגופים פוליטיים אחרים.
באספת הנבחרים הראשונה ב-1920 זכתה ההתאחדות (שרצה תחת השם "אגודת הנשים") ב-5 נציגות מתוך 314 נציגים : אסתר ייבין, נחמה פוחצ'בסקי, אלישבע גיסין אפרתי וחמדה רוזנברג, באספת הנבחרים השנייה זכתה ההתאחדות ב-13 נציגות מתוך 221 צירים, באספה השלישית ב-3 נציגות מתוך 71 נציגים, בשותפות עם הסתדרות נשים עבריות ובאסיפה הרביעית זכתה יחד עם ויצו ב-4 נציגות מתוך 171 צירים. בבחירות השתתפו רשימות נוספות של נשים.
בשלב הקמת הרשימה עוד לא עוגנה בחוק זכות בחירה לנשים ואחת ממטרות הרשימה הייתה לעגן בחוק זכות זו. לאחר עיגון חוק זכות הבחירה, פעלה ההתאחדות להרחבת זכות זו גם לרשויות המקומיות ובמקביל קידמה הקמת לשכות ייעוץ משפטיות, בעיקר כדי לסייע בנושאי אישות ומשפחה. נושאים נוספים שהעסיקו את ההתאחדות היו המאבק לאיסור נישואי קטינות, זכות ההתאזרחות של נשים בנפרד מבני זוגן וזכותן לסרטיפיקטים לעלייה לארץ על סמך הכנסתן, וללא אישור בני זוגן.
ד"ר רוזה וולט-שטראוס אשר עלתה לארץ ישראל ב-1919, נבחרה חודשיים לאחר מכן ליושבת ראש התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות האישה. וולט-שטראוס, שנהנתה מיוקרה רבה ומקשרים ענפים במסגרות תנועות הנשים העולמיות, כיהנה בתפקיד זה כ-18 שנה. בין חברות הוועד היו ד"ר חנה ברכיהו, ד"ר מרים נופך, פניה מטמון-כהן, אסתר ייבין, חסיה סוקניק ושרה עזריהו.
הסניף הראשון של ההתאחדות הוקם בירושלים וחברותיו עסקו בעיקר בהנחלת השפה העברית לנשים והקניית מקצוע לנשים ולנערות. סניפים נוספים נפתחו בחיפה, ביפו ובתל אביב, שם החלו לעסוק בקידום זכות הבחירה לנשים בבחירות שהתקיימו לוועד הקהילה. מאמצים אלה נשאו פרי ב-1919 עם בחירת נשים לוועדי חיפה וראשון לציון.
לאחר תקופה קצרה של פעילות נפרדת, התאגדו הסניפים לארגון ארצי אחד ונפתחו סניפים ברחובות, ראשון לציון, פתח תקווה, צפת וטבריה. במקביל, שיתפה ההתאחדות פעולה עם גופים פמיניסטים בינלאומיים והצטרפה ב-1920 לברית הבינלאומית של הסתדרויות נשים לשוויון זכויות. נשות ההתאחדות השתתפו בקונגרסים בינלאומיים להשגת זכות הבחירה בז'נבה ב-1920, ברומא ב-1923, ב-פריס ב-1926 ובברלין ב-1929. בכך הייתה ההתאחדות לארגון היהודי הארץ ישראלי הראשון שהצטרף לארגון בינלאומי כלשהו.
ההתאחדות הוציאה עיתון בשם "החוזר", עלונים וחוברות מידע בהן "זכויות האשה לפי חוקי ארץ ישראל" שיצאה ב-1930 בעריכת דב יוסף, כללה 75 עמודים והודפסה במספר מהדורות.
ראו גם

פמיניזם בישראל
הסתדרות נשים עבריות
תנועת הפועלות
לקריאה נוספת

שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תל אביב: מדיה 10, תשע"א-2011
חנה הרצוג, נשים ריאליות: נשים בפוליטיקה המקומית בישראל, ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994,
אסתר זמורה, נשים עבריות ציוניות: סיפורה של הסתדרות נשים עבריות, מיום היווסדה, בשנת 1920 ועד הפיכתה לפדרציה הישראלית של ויצו בשנת 1933, תל אביב: ויצו, תשס"ב 2002.
אייל כתבן, מרגלית שילה, רות הלפרין-קדרי (עורכים), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט, סדרת פרסומי הפקולטה למשפטים - אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א-2011.
חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות, המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל, חיפה: פרדס הוצאה לאור, תשס"ו-2006.
שרה עזריהו, התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י, ירושלים: התאחדות נשים לשווי זכויות בישראל, תש"ט-1949, 1977.
הערות שוליים

1 2 3  הרצוג: 1994; ספרן:2001.
↑  בן-אריה: 2011, בפרק "יסוד ושורש" המתייחס לחברות האספות.
1 2 3 4  בהתאחדות הנשים לשווי זכויות, דבר, 20 ביולי 1932
↑  הרצוג:1994
↑  ספרן: 2001
↑  סניף נפרד ביפו וסניף נפרד בתל אביב.
↑  בן-אריה: 2011.
↑  שרה עזריהו, הקונגרס הבין-לאומי של נשים לשיווי זכויות, דבר, 30 באפריל 1935
↑  הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, מאבקן של נשות המושבה פתח תקוה לזכות בחירה, באתר הארכיון לתולדות פתח תקוה ע"ש עודד ירקוני, ‏2021-03-09
↑  חנה ספרן, לא רוצות להיות נחמדות, עמוד 34
↑  טליה דיסקין, לא עיתון נשים 'רגיל': דגם האישה האזרחית בעקבות הירחון הארצישראלי 'האשה' וסוכנותיו, 1926-9, עמוד 68
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312847005171
יוסף אהרונוביץ'

קברו של יוסף אהרונוביץ' בבית הקברות טרומפלדור, בין קבריהם של משה בילינסון ואליהו גולומב
יוסף אהרונוביץ' (19 ביולי 1877, ט' באב תרל"ז – 28 במרץ 1937, ט"ז בניסן תרצ"ז) היה עיתונאי, עסקן ומנהיג ציוני, היה בין מייסדי בנק הפועלים ומנהלו הראשון בשנים 1923–1937. בעלה של הסופרת דבורה בארון.