stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרעת אישיות
ביקורת

המבקרים את הפרקטיקה של הפרעות האישיות טוענים, כי מעולם לא הוכח כי קיומם של מאפיינים אלו (קריטריונים כלליים לאבחנה של הפרעת אישיות), גם אם רובם או אף כולם מתקיימים אצל אותו אדם, הם אלו שגרמו למצוקה הנפשית אליה הוא נקלע. יש אנשים רבים שמאופיינים במספר סעיפים ברשימה והם מקיימים חיים תקינים עם תפקוד גבוה.
ההנחה שישנן הפרעות שונות שהן מן הסתם נבדלות האחת מהשנייה, עצמאיות ולא תלויות האחת בשנייה (כלומר אבחון של הפרעה אישיות מסוימת לא מעלה את הסיכוי לאבחון הפרעת אישיות אחרת). ועל כן הן נחלקות לסוגים רבים, מתוך הנחה שיש לאבחן קודם הימצאותה של הפרעת אישיות ורק לאחר מכן, את סוג ההפרעה. אך ממחקרים רבים מסתבר שיש חפיפה של 85% בין הפרעות האישיות השונות. כלומר שרק 15% מאובחנות בנפרד, וייתכן שישנו יותר מאבחון להפרעת אישיות.
לקריאה נוספת

Donna S. Bender, John M. Oldham, Andrew E. Skodol, The American Psychiatric Publishing Textbook of Personality Disorders (DSM 5 Edition). 2014
Edited by Aaron T. Beck, Denise D. Davis, and Arthur Freeman, Cognitive Therapy of Personality Disorders: Third Edition, Guilford press 2015
הערות שוליים

1 2 3 4  Amrican Psychiatric Association, Personality Disorders, Diagnostic and Statistical manual of Mental Disorders DSM, Amrican Psychiatric Association, 2013, עמ' 684-645
1 2 3 4 5 6 7  חנן מוניץ (עורך), 20 הפרעות אישיות, פרקים נבחרים בפסיכיאטריה, דיונון, 2016, עמ' 471-498
↑  חנן מוניץ (עורך), 6 סיווג המחלות בפסיכיאטריה ועקרונותיו., פרקים נבחרים בפסיכיאטריה, מהדורה שישית, דיונון, 2016, עמ' 164
↑  American Psychiatric Association, Alternative DSM 5 /model for Personality Disorders, Diagnostic & Statistical Manual of Mental Disorders DSM, 5th, WDC: American Psychiatric Association, 2013, עמ' 761–781
↑  Amrican Psychiatric Association, Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders, 5th, Amrican Psychiatric Association, 2013, עמ' 682-684
↑  KB Meehan, KN Levy, CM Temes, Handbook of Solitude, Springer, 2014
↑  C. Robert Cloninger, Dragan M. Svrakic, The Medical Basis of Psychiatry, Springer, New York, NY, 2016, עמ' 537–550. (באנגלית)
↑  Min-Tzu Lo, David A. Hinds, Joyce Y. Tung, Carol Franz, Genome-wide analyses for personality traits identify six genomic loci and show correlations with psychiatric disorders, Nature genetics 49, 2017-1, עמ' 152–156 doi: 10.1038/ng.3736
↑  Adrian Raine, The Psychopathology of Crime: Criminal Behavior as a Clinical Disorder, Elsevier, 2013-10-22. (באנגלית)
↑  Aaron T. Beck, Arthur Freeman, Denise D. Davis, Cognitive Therapy of Personality Disorders, Guilford Publications, 2015-01-12. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536384305171  GND: 4173873-1  LCCN: sh85100115  LNB: 000099708  NKC: ph137001 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אביחי בקר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1951 (בן 73) חדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  העיר, מעריב, חדשות, הארץ 
 
אביחי בֶּקֶר (נולד ב-28 בפברואר 1951) הוא עיתונאי, פובליציסט ומדריך טיולים ישראלי.
ביוגרפיה

בקר נולד בשנת 1951 בחדרה ובה גדל. הוא בוגר מחזור ט"ו של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה. בנעוריו היה אלוף הנוער בריצת 800 מטרים. בשנת 1969 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני, זאת בעקבות סיורי היכרות ואימונים משותפים עם לוחמי החטיבה שנערכו בתקופת לימודיו בפנימיה.. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב בקר לחטיבה כמפקד מחלקה. כן לקח בקר חלק בפעילות מבצעית בלבנון. בהמשך שימש בקר כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק). ערב מלחמת יום הכיפורים היה בקר עם פלוגתו בפארק הירקון ככוח חלוץ להכנת העצרת לציון 25 שנים לחטיבת גולני. עם פרוץ הקרבות עלה עם פלוגתו לרמת הגולן והוביל אותה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד כנגד הצבא הסורי ברמה, וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית במהלך המלחמה. במהלך הקרבות נפצע בברכו ופונה לעורף. לאחר הפציעה עבר תהליך שיקום ארוך במיוחד.
בשנים 1985–2004 שימש בקר כתב בעיתונים "העיר", "חדשות", "מעריב" ו"הארץ". בשנת 1998 הוענק לבקר פרס פרלמן ליצירה עיתונאית בנושא צבא וביטחון. בשנת 2003 יצא לאור ספרו "אינדיאנים על גבעה 16 – פלוגה בקרב החרמון", המתאר את לחימתה של פלוגה ג' בגדוד 51 בקרב על החרמון. לבקר תואר ראשון בלימודי ביטחון והחוג להיסטוריה של עם ישראל בהצטיינות מטעם אוניברסיטת תל אביב. כמו כן שימש כמורה להיסטוריה צבאית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. מאז קיץ 2006 עוסק בקר בהדרכת סיורים ברחבי ברלין.
ספריו

אביחי בקר, אינדיאנים על גבעה 16 - פלוגה בקרב החרמון, הוצאת משרד הביטחון, 2003.
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, לכבוש אותם ברכות, באתר הארץ, 25 במרץ 2002.
↑  אביחי בקר, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  אביחי בקר, אגדת דרורי, ידיעות אחרונות, ‏ 18.03.2005, עמוד 25, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  גל פרל, עיקשים, אמיצים ותוקפנים, הבלוג על הכוונת, ‏ 18 באוקטובר 2012.
↑  אביחי בקר, אפשר להישאר גבר גם בלי זה, מעריב מוסף "מעריב היום", ‏ 03.02.1997, עמוד 4, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אביחי בקר, "יש לי קשר עין עם משולש טובלנו, השטח ריק מאויב", באתר הארץ, 4 בפברואר 2002
↑  אביחי בקר, מחלוקת בקשר לאבא, הארץ, 1999, "למען השקיפות אקדים ואומר – היחסים שלי עם המג"ד, יענקל'ה שחר, לא התנהלו על מי מנוחות. הייתי מפקד פלוגה ג' בגדוד שלו, ונחשבתי לסורר מבין ארבעת המ"פים, והתכסחנו בלי סוף. ולמרות הכול, חרף שגרת התגרה, לרגע לא הכחשתי שהוא מפקד מצוין, שהחזיר לגדוד את מעמדו הבכיר בחטיבה, לאחר תקופת שפל".
↑  אייל חלפון, מסע חיפושים – עם חברים, באמצע החיים, לאורך שביל ישראל, הוצאת אחוזת בית, 2008, עמוד 97, "פתאום נזכרתי שאביחי, הנהנתן ואוהב החיים, היה בעברו חניך בפנימייה הצבאית ומ"פ בגולני".
↑  אביחי בקר, מחלוקת בקשר לאבא, הארץ, 1999, "בחופשתו האחרונה קפץ המג"ד לפארק הירקון לבקר את הפלוגה שלי. שהינו שם ככוח חלוץ להכנת את עצרת '25 שנה לגולני'".
↑  אייל חלפון, מסע חיפושים – עם חברים, באמצע החיים, לאורך שביל ישראל, הוצאת אחוזת בית, 2008, עמוד 97, "אמנם את תהילתו, לפחות בעיניי, קנה כשפקד על חייליו ביום הראשון למלחמת יום כיפור להרים רגליים ולהימלט מהטנקים הסוריים ששעטו לעברם".
↑  אייל חלפון, מסע חיפושים – עם חברים, באמצע החיים, לאורך שביל ישראל, הוצאת אחוזת בית, 2008, עמוד 97, "ובכל מקרה, גם אז, אחרי שהציל את חיי חייליו, הוא עוד דאג לחזור איתם למערכה, לחטוף כדור בברך, ולשוב הביתה כגיבור וכנכה צה"ל".
↑  אביחי בקר, הכריזמה של ארבינקא האפור, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2003, "מגבעת המג"ד הצופה אל הפלוגות שנערכו בהגנה הוא שלט היטב בנעשה ונהג בגדוד כאילו הוא מנצח תזמורת. 'השלווה הסטואית שארוין הקרין הייתה המפתח להצלחה', אומר דוד (בנזי) בר זוהר, מנהל תיכון עירוני ז' ביפו, שהוביל את פלוגה ג' מאז נפצעו המ"פ (אני) והסמ"פ (סגן השר וחבר הכנסת מיכאל רצון)".
↑  הולך בברלין, אביחי בקר מסעות, אודות אביחי בקר באתר הדרכת הטיולים שלו לברלין, "במלחמת יום כיפור להבדיל, בהיותי מ"פ בחטיבת גולני, נפצעתי במהלך שלב ההבקעה אל המובלעת הסורית ונדרשתי לפרק שיקום ארוך ביותר".
↑  גל פרל פינקל, כדורסל מנצחים בהגנה, ומלחמה?, באתר זמן ישראל, 16 בנובמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286028605171  LCCN: no2004070112  VIAF: 42088592   WorldCat (עם VIAF): 42088592
קולג' דה פרר

#invoke:תבנית מידע
מבנה בית הספר ביפו
קולג' דה פרר (בצרפתית: Collège des Frères – "מכללת האחים", בערבית: مدرسة الفرير في يافا) הוא בית ספר יסודי ותיכוני ביפו, בו לומדים כ-700 תלמידים – נוצרים, מוסלמים ויהודים.
היסטוריה

בית הספר הוקם ב-1882, על-ידי מסדר ההוראה הקתולי Frères des écoles chrétiennes (הידועה גם בשם – Lasalliens), ממול בית החולים סנט לואי וצמוד לבית הספר הסקוטי טביתא, כחלק מתהליך היציאה אל מעבר לחומות יפו בסוף המאה ה-19, במסגרתו פורקה חומת העיר ובמקומה נסלל רחוב יפת.
בית הספר שייך לרשת עולמית של המסדר הפועלת ב-82 מדינות, כולל במצרים ובלבנון, שהוקמה על-ידי ז'אן-בטיסט דה לה סאל בשנת 1725.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי מרבית תלמידיו של בית הספר היו נוצרים ומוסלמים, אך יהודים בני משפחות הישוב הישן שלוש ומויאל, גם שלחו את ילדיהם ללמוד בבית הספר.
ב-1936 בית הספר הוזכר בדו"ח ועדת פיל, כמופת של דו-קיום יהודי–ערבי–פלסטיני, סולידריות, וכדוגמה לאפשרות למגורים עתידיים משותפים של כל בני הקהילות והמגזרים בארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה ועם הידלדלות האוכלוסייה הערבית ביפו, שימש בית הספר בעיקר תלמידים יהודים ויהודיות מהסביבה, מיפו ומדרום תל אביב שהוריהם רצו שילדיהם יקבלו גם חינוך צרפתי.
ב-1970 התאחדו בית הספר לבנים ובית הספר לבנות הסמוך "סנט ג'וזף" לבית ספר אחד, ומאז בית הספר מעורב וללא הפרדה מגדרית.
על גג בית הספר ממול לכניסה שלו ניצב פסל של יוסף הקדוש הנוצרי (בעלה של מריה, ואביו של ישו).
תקציב בית הספר ממומן מתשלומי ההורים, מתמיכה של ממשלת צרפת ובחלקו גם על-ידי משרד החינוך של מדינת ישראל.
בספטמבר 2015 החליט שר החינוך נפתלי בנט לקצץ בכ-50% את התקציב שנותן משרד החינוך לבתי הספר הכנסייתיים בישראל, כולל לקולג' דה פרר. בנוסף הטיל הגבלות על אחוז מימון ההורים, והגבלות על תקצוב השתלמויות המורים.
תוכנית הלימודים

מאז שנות ה-70 מרבית התלמידים בבית הספר הם ערבים מוסלמים ונוצרים ומיעוטם יהודים.
שפת ההוראה המרכזית בבית הספר היא צרפתית, ורוב התלמידים לומדים לצורך קבלת תעודת בגרות צרפתית - Baccalauréat (אנ'), אך קיים בבית הספר גם מסלול מקביל לקבלת תעודת בגרות ישראלית.
כחלק מתמיכת ממשלת צרפת בבית הספר היא מאפשרת לבוגריו ללמוד בחינם במוסדות להשכלה גבוהה בצרפת.
בתי ספר נוספים

המסדר הכנסייתי הקים בתי ספר במקומות נוספים ברחבי ארץ ישראל:
חיפה – אינו פעיל יותר.
נצרת – בית הספר בנצרת הוקם בשנת 1882 ונסגר בשנות ה-80.
ירושלים – בית הספר בירושלים הוקם בשנת 1876, ברובע הנוצרי בעיר העתיקה ופועל ברציפות מאז בשם La Salle College des Freres – Jerusalem.
בית לחם – בית הספר בבית לחם הוקם בשנת 1893. בשנת 1973 הוסב מבנה בית הספר לשימוש אוניברסיטת בית לחם שברשות הפלסטינית, ובית הספר עבר לבניין חדש שנבנה בעבורו.
בוגרים ידועים

בין בוגריו של בית הספר נמנים:
אלי בר-נביא – היסטוריון ושגריר ישראל בצרפת
יחזקאל רחמים – סופר ומשורר
ירוחם לוריא – סופר, משורר, מתרגם ועורך
יעקב וייצנר – סופר, מחזאי ובמאי תיאטרון
ראפת חטאב – אמן ויוצר בינתחומי;
סכנדר קובטי – קולנוען ושחקן;
איימן סיכסק – סופר, מבקר ספרות ופובליציסט;
ע'סאן כנפאני – סופר, מחזאי ודובר החזית העממית לשחרור פלסטין; חוסל בידי פצצה שהטמין המוסד ברכבו בביירות שבלבנון ב-1972
ואלרי חמאתי – זמרת ושחקנית;
בית הספר לבנות סנט ג'וזף

צמוד ל"קולג' דה פרר" פעל עד שנת 1970 בית הספר הקתולי לבנות בלבד שנקרא "סנט ג'וזף" ושהוקם בשלהי המאה ה-19 על-ידי מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות.
בשנת 1970 התאחד "קולג' דה פרר" שהיה בית ספר לבנים-בלבד עם "סנט ג'וזף" לבית ספר מעורב ולשני המגדרים.
אחר כך שימש המבנה כאכסניה לצליינים. "קולג' דה פרר" ביקש לקנות את הבניין, אך המסדר מכר אותו ב-1997, יחד עם "בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו" מצדו השני של רחוב יפת, למשקיעים שביקשו לפתוח בו מלון. הקמת המלון אושרה ב-2003, ולפי התכנון בניין "סנט ג'וזף" היה אמור להתחבר במנהרה לבניין סנט לואי מתחת לרחוב יפת שביפו, אך תכנון זה לא אושר, ובניין "סנט ג'וזף" נמכר בשנית.
ראו גם

נוצרים בישראל
ערביי ארץ ישראל
ערביי ישראל
ערבים-נוצרים
פלסטינים-נוצרים
מוסלמים בישראל
יפו העתיקה
הערות שוליים

1 2 3  דניאל מונטרסקו ונטלי לוי, קולג' דה פרר: בית הספר השמרני וה"מיושן" שמלמד הכל על סובלנות, באתר הארץ, 13 ביוני 2017
↑   דניאל מונטרסקו ומוסה אבו רמדאן, האיוולת והטרגדיה שבקיצוץ התמיכה בבתי הספר הכנסייתיים, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2015
↑  כולם בבית הספר חוץ מ-33 אלף תלמידים נוצרים, מוסלמים ודרוזים, באתר "שיחה מקומית", 2 בספטמבר 2015
↑  חסן שעלאן, מצוינות בשביתה: הצצה לבתי הספר הכנסייתיים, באתר ynet, 18 בספטמבר 2015
↑  אתר האינטרנט של בית הספר בירושלים
↑  אתר האינטרנט של בית הספר בבית לחם
↑  מאת נעה ווסרמן, ‏משקיעים זרים רכשו את בית החולים הצרפתי ביפו תמורת 5–7 מיליון דולר, באתר גלובס, 4 באוגוסט 1997
↑  שרון קדמי, ‏יפו העתיקה: הוולנת"ע אישרה הקלות שיאפשרו הקמת בית מלון חדש, באתר גלובס, 23 בפברואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011001336305171 
קולג' דה פרר - ירושלים
הבניין שבו פעל בית הספר הקתולי לבנות "סנט ג'וזף", שנמכר למשקיעים לטובת הקמת מלון ביפו
בתיה גוטספלד

| --- | --- |

 לידה:  1888 פשמישל, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 ביולי 1962 (בגיל 74 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
בתיה (בסי) גוטספלד (אוקטובר 1888 - 29 ביולי 1962) הייתה פעילה ציונית, התגוררה בארצות הברית ולאחר מכן בארץ ישראל, הייתה ממייסדות הסתדרות נשות המזרחי באמריקה, כיום הארגון אמי"ת, רשת חינוך ציונית דתית. על שמה נקרא כפר הנוער אמי"ת כפר בתיה ברעננה.
חייה ופועלה

גוטספלד נולדה בעיר פשמישל, שהייתה אז בתחומי גליציה וכיום בפולין. הוריה היו לייבוש ורייזל גולדשטיין, והיא הייתה הבת הבכורה במשפחה החסידית, שגילתה זיקה לציונות ולשפה העברית. בבית הוריה התארחו עסקנים ציוניים ונערכו שיחות על שיבת עם ישראל לארצו.
בתחילת המאה העשרים נפטרה האם רייזל והאב נשא אישה חדשה ושמה אדלה. בשל רצונו לדאוג לכלכלת משפחתו נסע האב לארצות הברית, ובהמשך, בשנת 1905, הצטרפו אליו אשתו וילדיו. בני המשפחה אימצו לעצמם שמות בעלי צליל אמריקני, ובתיה החלה להיקרא בסי.
לבית המשפחה נכנס צעיר ששמו מנדל גוטספלד, אשר אביו היה מיודד עם אב המשפחה, והוא לימד את בני המשפחה את השפה האנגלית. כעבור ארבע שנים נישאו בתיה ומנדל ועברו להתגורר בסיאטל. שם הם פתחו את ביתם לרווחה בפני פליטים יהודיים שניסו להיקלט בעיר ובפני עסקנים ציוניים שביקרו בה. אחד מהם היה הרב מאיר בר-אילן (ברלין), שהיה אז נשיא תנועת המזרחי בארצות הברית. בשנת 1919 החליטו בני הזוג גוטספלד לשוב לניו יורק ולהתגורר בה לצד משפחתם.
הקמת הסתדרות נשות המזרחי באמריקה

בשובה לניו יורק המשיכה גוטספלד בפעילותה הציונית. בוועידת המזרחי ה-11 שהתקיימה ב-1925 בקליבלנד שבאוהיו, ארצות הברית, השתתפה לראשונה משלחת נשים וביניהן גוטספלד. שם הן הצהירו על כוונתן להקים הסתדרות של נשים בתוך המזרחי. ואכן, ב-10 במאי 1925 הקימה גוטספלד יחד עם נשים ציוניות-דתיות נוספות בניו יורק את הסתדרות נשות המזרחי באמריקה. גוטספלד ויתרה על הזכות להיות נשיאת ההסתדרות והעניקה אותה לאדלה גולדשטיין, אמה החורגת, שעמה הייתה ביחסים קרובים.
שנה לאחר מכן, ב-1926, נסעה גוטספלד בפעם הראשונה לביקור בארץ ישראל. שם היא נפגשה עם גופים שונים על מנת למצוא את הפרויקט הראשון שבו ישקיע הארגון החדש כסף ומאמצים. המסע לארץ לא היה קל באותם הימים, במיוחד לאישה חולת סוכרת כמו גוטספלד, אך היא עמדה בתלאות הדרך וסיירה ברחבי ארץ ישראל במשך שישה חודשים. היא התרשמה מכך שהרבנים הציוניים בארץ ישראל דואגים בעיקר לחינוך הנערים הדתיים-ציוניים אך פחות מכך לחינוכן של הנערות, שבסיום לימודיהן בבית הספר היסודי נותרו בבתיהן. בעבור אישה פמיניסטית ופורצת דרך כמו גוטספלד, שבעצמה למדה בגימנסיה בפולין, טבעי היה לחשוב שלנערות הדתיות בארץ ישראל מגיע יותר.
בשובה מן המסע לארצות הברית שיתפה גוטספלד את חברותיה להסתדרות ברשמיה, וביחד הן החליטו להקים בית ספר לבנות דתיות בארץ ישראל.
בשנת 1930 ביקרה גוטספלד שוב בארץ ישראל.
הקמת הסתדרות נשות המזרחי באמריקה > התרחבות נשות המזרחי באמריקה

בשנים הבאות גדלה הסתדרות נשות המזרחי באמריקה. סניפים חדשים קמו בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית ומספר החברות המתנדבות הלך וגדל. הנשים ערכו ערבי התרמה ואספו כספים לצורך הקמת מפעלים חינוכיים בארץ ישראל. מדי שנה הן קיימו קונגרס שבו השתתפו נציגות מהקהילות השונות. בשנת 1934 החליטו נשות הסתדרות מזרחי באמריקה לפרוש מתנועת המזרחי ולהפוך לתנועה עצמאית. בקונגרס הציוני העשרים שהתקיים בציריך שבשווייץ באוגוסט 1937 השתתפו לראשונה שלוש צירות של נשי מזרחי באמריקה וביניהן גוטספלד.
הקמת בתי צעירות מזרחי

גוטספלד ובעלה החליטו לעלות לארץ ישראל על מנת לעקוב מקרוב אחר הקמת בית הספר לנערות. הם התגוררו ברחוב יונה הנביא בתל אביב. בשנת 1935 עלתה גוטספלד לארץ ישראל, בה היא עקבה מקרוב אחר הקמת בית צעירות מזרחי בתל אביב.
ב-17 באוקטובר 1933 נפתח בית צעירות מזרחי בירושלים במטרה לחנך נערות דתיות ילידות הארץ. אולם האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בתחילת שנות השלושים, עם עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, שינו את ייעודו המקורי של המוסד, והוא פתח את שעריו בפני נערות דתיות שעלו באותן שנים במסגרת עליית הנוער מאירופה. אחת המורות שלימדו במוסד הייתה נחמה ליבוביץ, פרשנית מקרא ולימים פרופסור לתנ"ך.
בשנת 1958 פתחו נשי המזרחי באמריקה את בית צעירות מזרחי בבאר שבע, שבו למדו נערות דתיות מבנות העיר. הנערות למדו לימודים עיוניים לצד לימודים מקצועיים ככלכלת בית, הנהלת חשבונות וסריגה.
הקמת כפרי הנוער

פעילותן של נשות מזרחי באמריקה הותאמה לצורכי השעה של היישוב, והן קלטו במוסדותיהן את ילדי העולים הדתיים במסגרת עליית הנוער. בעבור ילדי טהראן הדתיים הן הקימו את משק ילדים מוצא וליד בית צעירות מזרחי בירושלים הן הקימו בית ילדים לקליטת העולים הצעירים, שרובם היו יתומים ניצולי שואה. בשנות הארבעים הן חשו כי הגיעה העת לבנות כפר נוער לילדי העולים הדתיים.
ב-ספטמבר 1944 הוקם כפר הנוער מוסד עלייה על אדמת קיבוץ רודגס, שחבריו יצאו להקים את הקיבוצים טירת צבי ויבנה. אל המוסד הגיעו ילדים ובני נוער דתיים שעלו במסגרת עליית הנוער. גוטספלד שמשה כמנהלת המוסד ודאגה לכל ילד במוסד באופן פרטי, בחרה את סגל ההוראה ואת המנהלים ועיצבה את מראה המוסד. המנהל הראשון של המוסד היה יהושע בכרך ולאחריו ניהל את המוסד יואל שיפטן.
כפר הנוער השני שהקימו נשי מזרחי באמריקה הוא כפר בתיה, שנקרא על שמה של גוטספלד. ב-1945 בחרה גוטספלד את שטח האדמה בפאתי רעננה בעבור כפר הנוער. לצורך הבנייה היא בחרה את האדריכל מאיר בן אורי, שתכנן יישובים ומוסדות נוספים, בעיקר של הציונות הדתית. עוד בטרם תוכנן הכפר הוא יועד להיות גולת הכותרת של עשיית נשי מזרחי באמריקה בישראל. קבוצת הילדים הראשונה הגיעה לכפר באוגוסט 1947. המנהל הראשון שנבחר על ידי גוטספלד לנהל את המוסד היה חיים צבי אנוך, שלימד אז בבית המדרש למורים של המזרחי, כיום מכללת ליפשיץ.
המשך פועלה של גוטספלד

גוטספלד הייתה בין האורחים שהוזמנו לטקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, והיא חשה זכות גדולה להשתתף בטקס. בנובמבר 1948, לאחר שמלאו לה 60, הפליגה גוטספלד לארצות הברית, לקונגרס ה-23 של נשי מזרחי באמריקה. בנאום שנשאה שם הפצירה בחברות להמשיך לתרום ולהתרים כספים על מנת לבנות את המדינה החדשה. נשיאת ההסדרות באותם הימים, דבורה רבינוביץ, מסרה לגוטספלד סכום של 240,000 דולר שאספו הנשים בעבור פרויקטים מיוחדים בארץ ישראל. גוטספלד המשיכה לכהן בנשיאות נשות המזרחי באמריקה בישראל בשנות ה-50.
בשנת 1962 הידרדר מצבה הבריאותי של גוטספלד, והיא הלכה לעולמה בגיל 74, ביום 29 ביולי 1962, ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
יואל שיפטן, שהיה מנהל כפר הנוער מוסד עלייה, כיום כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה, אמר על גוטספלד: "ניתן להשוות את בסי להנרייטה סאלד, שעמדה בראש עליית הנוער. כמו סאלד, גם היא יכולה הייתה לומר: 'ילד לא היה לי, אבל היו לי הרבה ילדים'. זו אמירה של גברת סאלד, אבל בציבור הדתי אמירה זו בהחלט מתאימה גם לבסי גוטספלד".
הערות שוליים

↑  בהסתדרות נשים מזרחיות, דואר היום, 28 בדצמבר 1930
↑  הגב' ב. גוטספלד על יהדות אמריקה, הצופה, 9 באפריל 1940; המשך
↑  ציון היי את לנו אמא, הצופה, 28 בדצמבר 1944
↑  כפר נוער דתי ברעננה ייפתח בקרוב, הצופה, 26 בספטמבר 1947
↑  בתחילת 1949 היא שבה לישראל. ראו: שיכון לעולים חדשים, הצופה, 2 בפברואר 1949
↑  ביקור נשיאת נשי מזרחי, הצופה, 29 ביוני 1955
בתיה גוטספלד נוטעת עץ בביריה, 1947
שון טוב

| --- | --- |

שון טוב משחק בטהרן
 לידה:  6 באפריל 1963 (בן 61) טהראן, איראן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 http://www.shauntoub.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
טוב, 2007
שון טוּבּ (בפרסית: شان توب, באנגלית: Shaun Toub; נולד ב-6 באפריל 1963) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי יליד-איראן. שיחק בסרטים "התרסקות", "איירון מן", "רודף העפיפונים" ובסדרה הישראלית "טהרן".
ביוגרפיה

טוב נולד בטהראן שבאירן למשפחה יהודית, אך גדל במנצ'סטר שבאנגליה, לשם היגרה משפחתו לפני המהפכה האיראנית (1979).
בגיל 14 עבר לשווייץ, ולאחר שנתיים של שהות שם עבר לגור בעיר נשואה שבניו המפשייר, שם סיים את לימודיו במסגרת התיכון. לאחר שלמד במשך שנתיים במכללה מקומית במסצ'וסטס, עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה.
טוב פעיל בקהילת יהדות פרס, מארגן אירועי צדקה למען הקהילה וכן טקסי דת ליהודי פרס, לרבות נישואין. הוא זכה לכבוד מארגונים יהודיים בלוס אנג'לס בשל היותו שחקן מצליח מצאצאי יהדות פרס.
קריירה

את דרכו המקצועית כשחקן החל טוב במספר סדרות פופולריות בהוליווד, בהן "סיינפלד", "הסופרנוס", "ER", "תהרוג אותי וזהו","ג'אג", "גולשים בזמן", "היפים והאמיצים", "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", "נשואים פלוס" ו"אבודים", בהם הופיע בכ-100 פרקים.
את קריירת הקולנוע שלו החל בסרט הפעולה של מייקל ביי "בחורים רעים", אחריו הופיע במותחן האקשן "קוד שבור". שנה לאחר מכן, שיחק בסרט של HBO "הדרך לגן עדן: הסיפור שלא סופר על הפצצת מרכז הסחר העולמי" בתפקיד המחבל אל סייד נוסייר.
ב-2002 שיחק בתפקיד הראשי בסרט התקופתי "מרים", בהפקה אמריקאית-איראנית, לצדה של השחקנית שוהרה אע'דאשלו.
ב-2004 הופיע בדרמת הפשע "התרסקות", שבה הוא מגלם את דמותו של פרהאד, מהגר פרסי בעל חנות, המוצג כאדם המתוסכל מן ההטרדות הגזעניות אותן הוא חווה בארצות הברית. על מנת להגן על חנותו, הוא מנסה לקנות אקדח, אך נדחה על ידי המוכר בחנות הנשק, ולבסוף בתו דורי (באהר סומך) קונה את האקדח, ולאחר שחנותו נפרצת הוא יורה בפורץ אך פוגע בבתו. באותה שנה שיחק בסרטו של וים ונדרס "ארץ האפשרויות".
ב-2007 שיחק בדרמה המבוססת על הרומן מאת ח'אלד חוסייני, "רודף העפיפונים". בסרט גילם את דמותו הספרותית של רחים חאן, שותפו של באבא לעסקים וידידו של אמיר, גיבור הסרט.
ב-2008 השתתף בסרט גיבורי על המבוסס על דמות מקומיקס של מארוול, "איירון מן", בו הופיע בתור ד"ר ינסן הנופל בשבי באפגניסטן ביחד עם גיבור העלילה טוני סטארק/איירון מן (רוברט דאוני ג'וניור) ומציל אותו ממוות במערה. הוא חזר לגלם את דמותו של ינסן גם ב"איירון מן 3", בהופעת קמאו בלבד בסצנת הפתיחה.
בשנת 2011 שיחק בסרט "בגידה בין חברים". בשנת 2013 הצטרף בתפקיד משנה לסדרת המתח האמריקאית "הומלנד" ברשת הטלוויזיה Showtime.
בשנת 2015 שיחק בסרט הביוגרפי "המינגוויי בקובה", הפקה אמריקאית-קנדית בכיכובם של ג'ובני ריביסי וג'ואלי ריצ'רדסון.
בשנת 2020 שיחק בתור טרנס בסדרה הדיסטופית "רכבת הקרח" מבית נטפליקס, ובסדרת הטלוויזיה "אמריקה הקטנה" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס. הוא עתיד לשחק גם בסרט המלחמה העל-טבעי הבריטי "Ghosts of War". באותה שנה החל לגלם את פראז כמאלי, ראש אגף חקירות פנים במשמרות המהפכה באיראן, האחראי על הביטחון המסכל, תפקיד מרכזי בסדרת הריגול הישראלית "טהרן" ששודרה בכאן 11.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תיאור |
| --- | --- | --- |
| ---- | סיינפלד | הופעות אורח |
| ---- | הסופרנוס | הופעות אורח |
| ---- | ER | הופעות אורח |
| ---- | תהרוג אותי וזהו | הופעות אורח |
| ---- | ג'אג | הופעות אורח |
| ---- | גולשים בזמן | הופעות אורח |
| ---- | היפים והאמיצים | הופעות אורח |
| ---- | לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן | הופעות אורח |
| ---- | נשואים פלוס | הופעות אורח |
| ---- | אבודים | הופעות אורח |
| 2013 | הומלנד | תפקיד משנה |
| 2020 | רכבת הקרח | בתפקיד טרנס |
| 2020 | אמריקה הקטנה | אפל TV פלוס |
| 2020-2024 | טהרן | בתפקיד פראז כמאלי |
פילמוגרפיה > טלוויזיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1995 | בחורים רעים | הופעה ראשונה בקולנוע |
| 1996 | קוד שבור | מותחן אקשן |
| 1997 | הדרך לגן עדן | בתפקיד המחבל אל סייד נוסייר |
| 2002 | מרים | תפקיד ראשי |
| 2004 | התרסקות | בתפקיד פרהאד |
| 2004 | ארץ האפשרויות | סרט של וים ונדרס |
| 2007 | רודף העפיפונים | בתפקיד רחים חאן |
| 2008 | איירון מן | בתפקיד ד"ר ינסן |
| 2013 | איירון מן 3 | הופעת קמאו כד"ר ינסן |
| 2011 | בגידה בין חברים | --- |
| 2015 | המינגוויי בקובה | הפקה אמריקאית-קנדית |
| 2020 | Ghosts of War | סרט מלחמה על-טבעי בריטי |
איין ראנד

| --- | --- |

איין ראנד
 לידה:  2 בפברואר 1905 האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג, רוסיה
 פטירה:  6 במרץ 1982 (בגיל 77) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Алиса Зиновьевна Розенбаум 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסיקו 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מוסדות:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 זרם:  אובייקטיביזם
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, תורת ההכרה, אתיקה, פילוסופיה פוליטית, אסתטיקה
 עיסוק:  סיפורת, פילוסופיה
 הושפעה מ:  אריסטו
 השפיעה על:  ג'ף בזוס, קלינט איסטווד, אלן גרינספן, ג'ימי ויילס, משה קרוי, לאונרד פיקוף, אדווין א. לוק, ג'ון א. אליסון
 יצירות ידועות:  מרד הנפילים, כמעיין המתגבר
 בן או בת זוג:  פרנק או'קונור (15 באפריל 1929–9 בנובמבר 1979) 
 מספר צאצאים:  0 
 חתימה:   
 aynrand.org
 
אַיין ראנד (באנגלית: Ayn Rand;‏ 2 בפברואר 1905, סנקט פטרבורג – 6 במרץ 1982, ניו יורק) הייתה סופרת ופילוסופית יהודייה-אמריקאית ילידת רוסיה. נודעה בעיקר בשל ספריה "מרד הנפילים", "אנו החיים" ו"כמעיין המתגבר", ובזכות פילוסופיית האובייקטיביזם שלה.