שעת הזאבים (סרט, 1968)
ביקורת > פרשנות

דמותו של יוהאן נחשבת לאלטר-אגו של ברגמן. פרנק גדו ראה את הסרט כסיפור התדרדרותו של אמן וטען כי הוא מהווה, הלכה למעשה, את התגלות נפשו של ברגמן. הסופר דן ויליאמס החזיק בדעה דומה ותיאר את הסרט בתור ”סיפורו של אמן בעל נטייה להרס עצמי אשר אינו מסוגל לקיים מערכת יחסים יציבה עם המציאות”. הפסיכיאטרית ברברה יאנג כתבה כי הסרט, בדומה לפרסונה, מציג את תהליך דעיכתה של אישיות, אך דחתה את ביקורתו של גדו בנוגע לנפשו של ברגמן, ושיבחה את הבמאי על אומצו הרב בהתמודדות עם בעיות אלו. כמו כן נטען כי מוצג בסרט מעין תהליך השפלה אותו נאלץ האמן לחוות.
גדו השווה את דמותו של יוהאן לדמותה של קארין בסרטו של ברגמן מ-1961, מבעד לזכוכית כהה, וטען כי הוא נמצא בצומת דרכים בה עליו לבחור בין חייו האמיתיים ובין עולם הסיוטים. גדו מציע שאולי יוהאן חושש כי הוא הומוסקסואל, וכתב כי ”סטיותיו של יוהאן מתגשמות בדמות טרנסוסטיזם, מזוכיזם ונקרופיליה, אם כי אף אחד מאלו לא מוכיח בוודאות נטייה הומוסקסואלית”.
ויליאמס קישר את חזיונותיו האמנותיים של יוהאן לפלישתם של האריסטוקרטים מהטירה לחייו, שכן לדעתו הברון ואורחיו מזכירים ערפדים, והתערבותם בחיי הזוג השקט מובילה להשתלטותו של עולמו הבדיוני של יוהאן על מציאותו. אגיל טורנקוויסט השווה את מה שתפש כערפדיות בשעת הזאבים לנושאים דומים בפרסונה, והוסיף כי נושאים אלו הופיעו גם בעבודותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
הסופרת לאורה הבנר טענה כי מוטיבי הפולקלור בסרט מעלים גם הם נושאים הקשורים לקונפליקטים, סדקים, ומיניות מבולבלת. לדבריה, אחד המושגים העיקריים בסרט הוא הקניבליזם והפחד מהיטרפות, נושאים הקשורים לאגדות ליקנטרופיות כמו כיפה אדומה, יצירות שבעיניה קשורות להתעוררות מינית.
האקדמאי גורדון תומאס העלה את נושא מערכות היחסים בו אישיותו של אדם אחד מתמזגת עם זו של אחר. תומאס כתב כי ”הברון פון מרקנס ואשתו הם התגשמות תיעובו העצמי של יוהאן, ומפני שאשתו אלמה אוהבת אותו, היא מוכרחה להשתתף בהזיותיו גם היא”. המבקר רובין ווד השווה את שעת הזאבים לפרסונה בכך שאלמה מסוגלת לראות את זוועותיו הפנימיות של יוהאן, בעוד שבפרסונה דמותה של אלמה מושפעת מחוויותיה של אליזבת.
הסופר חוסה טדורו זיהה את הטירוף כאחד הנושאים הדומיננטיים בסרט, אך גם את ההבנה כי ”אף אדם אינו יכול להכיר לחלוטין ובאמת אדם אחר”, בהתייחסו לכך שאלמה מעולם לא הבינה באמת ובתמים את בעלה.
מחברים שונים השוו את הסיפור לחייו האמיתיים של ברגמן; התיאוריה של תומאס היא כי במהלך ההפקה אולמן הצליחה לחיות בשלווה עם עצמה, בעוד שבן זוגה, ברגמן, נכשל בכך. יאנג ציין כי ברגמן נטש את אשתו קבי לרטי ובנם דניאל לטובת זוגיותו עם אולמן, אף על פי ששעת הזאבים הוקדש ללרטי, דבר המציע כי נושא דעיכתו של האמן יועד להסביר ללרטי מדוע הוא עזב.
גדו הסביר את דמות איש הציפור כהיפוכו האירוני של ברגמן לחליל הקסם של מוצרט. לפי גדו, איש הציפור מייצג ”ידע עצמי מושחת ורשע טבעי שמקורו במיניות ילדותית”. תומאס טען כי דמותו של לינדהורסט היא למעשה איש הציפור של יוהאן. כותבים אחרים מצאו קווי דמיון לסיר הזהב של א.ת.א. הופמן, כגון שלוש הדמויות המופיעות בשתי היצירות, לינדהורסט, הרברנד וורוניקה. גדו טען כי ורוניקה משעת הזאבים מזכירה יותר את דמותה של סרפנטינה מאשר את ורוניקה הספרותית, אך שהספר אינו מפריד ביניהן אלא מאחד את שתיהן כתמונה כפולה של רעיון הנשיות. גדו הוסיף כי בדומה לורוניקה וסרפנטינה, ורוניקה של שעת הזאבים היא היפוכה של אלמה.
אירווינג סינגר כתב כי קשה לדעת האם הסצנה בה יוהאן רצח את הילד על הצוק לקחה חלק במציאות או שהיא פרי דמיונו. לדברי יאנג, ברגמן אמר שהילד מייצג את השד הפנימי שלו, ושהמאבק בינו ובין יוהאן היה אמור להסתיים כמעין אורגזמה. גדו קישר את הילד לזכרונותיו המוקדמים של יוהאן, בהם הוריו נעלו אותו בארון הבגדים כעונש וסיפרו לו שחי בפנים איש קטן. תומאס הציע שהילד הוא ”שד של האגו, מעין אינקובוס, חיזיון של מיניות מדוכאת”, ושהרצח שלו אינו פותר את בעיותיו, שהרי לאחר שהוא משליך את גופתו למים היא צפה חזרה לפני השטח.
מספר סצנות תוארו כסוריאליסטיות, כמעט אקספרסיוניסטיות, או כגותיות. פאביו פזטי טוניון כתב כי הצופן המסוגנן של הסרט יוצר חיכוך בין אלמנטים אובייקטיביים וסובייקטיבים. טדורו תיאר את הסרט כמוזר ושקט, אמר שהדיאלוגים המעטים שבו והמחסור בשיחות הם אלו שמדגישים את מגוון הצלילים, והשווה את האטמוספירה לזו בסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ" מ-1980.
קאט אלינגר ממכון הסרטים הבריטי טענה כי הסרט נולד מאגדות פולקלור והשוותה את חזיונותיו הנוראיים של יוהאן לעבודותיו של הצייר הנרי פוסלי.
המחבר ג'ון אור תיאר את הסרט כאגדה מודרנית. חלקו השני של הסרט מתרחש בלילה בלבד, למעט חזיונו של יוהאן בו הוא רוצח את הילד על שפת הצוק, קטע אשר בלט בכמות מוגזמת של אור. הבנר טענה שאמצעים קולנועיים מסוג זה, המופיעים לדבריה לכל אורך הסרט, תורמים ליצירת אווירה חלומית וסיוטית.
טוניון תיאר את האריסטוקרטים כדמויי ערפדים ובכך הצטרף לעמדתו של טורנקוויסט בעניין הדמיון בין שעת הזאבים לעבודותיו של סטרינדברג. מספר יוצרים אחרים השוו את דמותו של לינדהורסט, אשר גולמה בידי ג'ורג' ריידברג, לדמותו של דרקולה כפי שגולמה בידי בלה לוגוסי. ברגמן העריץ את הסרט דרקולה מ-1931. הבנר הציעה כי הסרט מכיל מספר רמיזות לפולקלור מימי הביניים ולאנשי זאב, כדוגמת השפתון שלינדהורסט מורח על שפתיו של יוהאן המזכיר במראהו דם, ומבטו התאוותני של יוהאן המזכיר במעט קלסתר פנים של איש זאב.
בניתוח האקספוזיציה מבחין טוניון ברעשי המצלמה הנעה והזזת אביזרי התפאורה ומה שהוא מניח שיכולים להיות הכנותיהם של ברגמן ואולמן לקראת תחילת תפקידה. קטע זה מתחלף לשוט בו אלמה פותחת במונולוג מול המצלמה, מיזנסצנה שחוזרת גם בסוף הסרט. בדומה לפרסונה, פתיחה מסוג זה שוברת את הקיר הרביעי. ברגמן משתמש באמצעי דומה בשיחתה של אלמה עם האישה הזקנה כשהוא מסובב את המצלמה במהירות בין השתיים; טוניון טען כי מרגע שהגברת הזקנה עזבה נוצר ספק בנוגע לעצם קיומה, וייתכן שאלמה, הלכה למעשה, הייתה לבד כל אותו הזמן.
מספר סרטים נוספים של ברגמן, בושה מ-1968 ותשוקתה של אנה מ-1969, תוארו בידי המחבר ג'רי ורמילי בתור ”שרשרת אלימה הפולשת לחייהם של אנשים רגילים”, ולכן מהווים השלושה יחד עם שעת הזאבים, לדעתו, טרילוגיה. המחבר אמיר כהן שלו הביע את הסכמתו עם ורמילי. שלושת הסרטים אכן נקראים בחוגים קולנועיים שונים כטרילוגיית פארו.