אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה
הרשאה ובנייה

ההרשאה לשתי האוניות מסדרת פנסילבניה נתקלה בהתנגדות פוליטית בשל היותה חלשה ויקרה מדי. הסנאטור בנג'מין טילמן האמין שיש צורך בספינת מלחמה בעלת יכולת הרבה יותר גבוהה בגלל הגידול המזעזע בגודל אוניות המערכה בשנים הקודמות - בין 1907 (סדרת דלאוור) ל-1912, ההדחק של אוניות מערכה אמריקאיות גדל בכחמישים אחוז, מכ-20,000 טונות עד 30,000 טונות. טילמן הציע "אוניית מערכה מקסימלית" בהחלטת הסנאט ביולי 1912, שהתקבלה פה אחד:
הוחלט: שהוועדה לענייני צי [מוטלת] לחקור ולדווח לסנאט... המטרה היא לברר ממקורות רשמיים את הגודל המרבי ואת השוקע המקסימלי, את החימוש המקסימלי ואת השריון המקסימלי כדי ליצור את אוניית המערכה או הסיירת הטובה ביותר שהעולם ראה או יראה אי פעם; להחזיק במדינה הזו את מנוע המלחמה הימי הגדול ביותר שנבנה אי פעם או שייבנה אי פעם בתנאים ידועים; ולדווח אם אונייה מכריעה אחת כזו לא עדיף למדינה הזו לבנות מאשר להמשיך על ידי הגדלת מיסוי להוציא את מיליוני ומיליוני הדולרים המצויים כעת במרוץ לעליונות ימית... הבה נשאיר קצת כסף באוצר להוצאות אחרות הכרחיות ומועילות יותר, כמו כבישים טובים, שליטה בשיטפונות במיסיסיפי, ניקוז אדמות ביצות בדרום והשקיית האדמה הצחיחה במערב.
ההצעה של טילמן זכתה, במילותיו שלו, להתייחסות כאל "בדיחה"; Advocate of Peace קבע כי "כמעט בלתי אפשרי לקרוא את זה... מבלי לקבל התקף צחוק בלתי ניתן לשליטה." ובכל זאת, C&R פרסמו מחקרים מרובים על אוניית מערכה ללא הגבלת עלות, למרות שאף אחד מהם לא התקרב לאידיאל של טילמן. העיצוב הראשון שהוגש על ידי C&R היה נבדה שהוגדלה מאוד, או אונייה בהדחק של 38,000 טונות ארוכות (39,000 טונות) עם שנים עשר תותחים 14 אינץ', חגורת שריון בעובי 17–9 אינץ' (430–230 מילימטרים), ומהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש) במחיר של 19.5 מיליון דולר. סקיצה מאוחרת יותר הורידה את המהירות ל-20 קשרים (37 קמ"ש) כדי לראות את ההשפעה על תפוסה ועלות, וזה ירד ל-35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) ו-17 מיליון דולר, בהתאמה, והקיצור כתוצאה מכך של האונייה יאפשר לה להיכנס למבדוקים היבשים בניו יורק ובנורפוק. טילמן היה מודאג מהמהירות הזו, ומחקר אחר העלה את המהירות ל-25 קשרים (46 קמ"ש), עם ארבעה תותחי 14 אינץ' (356 מילימטרים) בלבד, או שליש מהסוללה הראשית, וחלק גדול מהשריון.
גם לפוליטיקאים אחרים בקונגרס היו חששות מהתוכניות של הצי. בית הנבחרים סירב לממן אוניות מערכה חדשות לשנת הכספים 1913, אם כי הסנאט יממן שתיים בהצעת החוק המקבילה שלו. בסופו של דבר הם התפשרו על אונייה אחת, ואוניית המערכה שתהפוך לפנסילבניה אושרה ב-22 באוגוסט 1912. תוכניות האונייה נמסרו לבונים פוטנציאליים ב-20 בדצמבר; ההצעות נפתחו ב-18 בפברואר 1913; והחוזה הוענק למציע הנמוך ביותר, ניופורט ניוז, ב-27 בפברואר 1913 במחיר הנקוב של $7,260,000 ללא שריון או חימוש. תהליך ההגשה העצמאי הוביל את הצי לתבוע חיסכון של 750,000 דולר, אך העלות הסופית הגיעה למעשה ל-7,800,000 דולר (15,000,000 דולר עם שריון וחימוש).
אריזונה הייתה אוניית המערכה שאושרה לשנת הכספים 1914. מזכיר הצי ג'ורג' וון לנגרקה מאייר ביקש שלוש אוניות מערכה לאותה שנת כספים, תוך ציון המדיניות הקודמת של בניית שתיים בשנה, בתוספת אונייה נוספת כדי לפצות על הרשאת פנסילבניה בלבד בשנה הקודמת, אך בפשרות הקונגרס שוב אושרה רק אוניית מערכה אחת חדשה. אריזונה קיבלה אישור ב-4 במרץ 1913, אך כדי למנוע עיכוב ממושך בין השתיים, האונייה הוזמנה הרבה יותר מהר, ב-24 ביוני, על ידי מתן החוזה למספנה בבעלות הצי.
פנסילבניה הונחה ב-27 באוקטובר 1913, עם יעדים של ארבעה עשר חודשים עד ההשקה, ושלושים ושניים חודשים עד להשלמתה. אריזונה, שעדיין לא הייתה נקראה בשם, הונחה בבוקר 16 במרץ 1914 עם עוזר מזכיר הצי פרנקלין דלאנו רוזוולט במעמד, והבונים התכוונו לקבוע שיא עולמי של עשרה חודשים בין הנחת השדרית להשקה, היעדים השאפתניים הללו - תאריך ההשלמה הצפוי של פנסילבניה היה חודשיים שלמים מוקדם מהשיא האמריקאי - נקבעו על ידי מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס, שרצה שארצות הברית תתחרה בהישגים הבריטיים והגרמנים.
הבונים לא הצליחו לעמוד ביעדים אלו. פנסילבניה הושקה ב-16 במרץ 1915, שבעה עשר חודשים שלמים לאחר הנחת השדרית, כשהיא השלימה קצת יותר משני שלישים. אריזונה הושקה ב-19 ביוני 1915, כחמישה עשר חודשים לאחר הנחת השדרית, כאשר היא שקלה כ-12,800 טונות ארוכות (13,000 טונות). נעשה שימוש במצלמות קולנוע כדי לצלם את ההשקה כדי לספק נתונים להשקות עתידיות. לאחר ההשקה שלהן, שתי האוניות עברו את תקופת האבזור הנדרשת וניסויים ימיים. בניסויים של פנסילבניה, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 21.75 קשרים (40.28 קמ"ש), ממוצע של 21.38 קשרים (39.60 קמ"ש), והייתה מסוגלס גם להפליג במשך שתים עשרה שעות במהירות של 21.05 קשרים (38.98 קמ"ש) ברוחות של 50 מייל לשעה (80 קמ"ש). תכונות אלו שימחו את מועצת הבדיקה של הצי, אך Scientific American קוננה על המהירות הנמוכה של האונייה בהשוואה לזו של סדרת אנדראה דוריה האיטלקית, גנגוט הרוסית וקווין אליזבת הבריטית, שלדבריהן (באופן קצת לא מדויק) היו להן מהירויות מרביות של 22.5, 23, ו-25 קשרים, בהתאמה. פנסילבניה נכנסה לשירות ב-12 ביוני 1916, ואריזונה נכנסה בעקבותיה ב-17 באוקטובר 1916.