stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחלת יצחק (ירושלים)
הערות שוליים

↑  יאיר פז, Yair Paz, The Exodus of Jews from the Shimon ha-Tzadik and Siloam (Kefar ha-Shiloaḥ) Neighborhoods and their Environs during the British Mandate Period / נסיגה יהודית בירושלים בתקופת המנדט: שכונות שמעון הצדיק וכפר השילוח, Eretz-Israel: Archaeological, Historical and Geographical Studies / ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כח, 2007, עמ' 427–443
↑  (עמ' 432–435)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נומידותריום

| נומידותריום |
| --- | --- |

תקופה
אמצע אאוקן 46 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילאים
תת־סדרה:: Plesielephantiformes
משפחה:: נומידוטריים
סוג:: נומידותריום
מין:: Numidotherium koholense
שם מדעי
 Numidotherium ‏Jaeger, 1986

נומידותריום (שם מדעי: Numidotherium; משמעות השם: "בהמת פוספט") הוא סוג נכחד של פילאי קדום ממשפחת הנומידותריים, אשר חי במשך האאוקן של צפון אפריקה לפני 46 מיליון שנה מזמננו. סוג זה הכיל מין אחד - Numidotherium koholense.
יונק זה הגיע לגובה 90 עד 100 ס"מ בכתפיו ולמשקל של 200 עד 300 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבמשפחתו, אשר הכילה חלק מהפילאים הקטנים ביותר.
המאובנים של פילאי זה התגלו באלג'יריה ובלוב שבאותה תקופה היו לחות בהרבה מכיום וכללו אזורי ביצות ומקווי מים. היונק הקדום היה בעל חוטם קצר דמוי חדק של טפיר ובעל שיניים חדות דומות לשיני שפן. הוא היה בעל גוף חביתי שתמך במשקלו והיה בעל כפות קטנות עוטות פרסות.
הנומידותריום הזכיר במעט את הבריתריום שאולי התפתח ממנו וחי בדומה להיפופוטם באזורי ביצות וליחך עלים, פירות וצמחי מים.
ניקולאי לביצ'ב

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1953 (בן 71) פושקין, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה, ברית המועצות 
 השכלה:  הפקולטה לפיזיקה באוני' סנט פטרבורג  אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מעסיק:  Vavilov State Optical Institute JSC 
 תפקיד:  חבר הדומה הממלכתית (15 בדצמבר 2011–5 באוקטובר 2016)  חבר הדומה הממלכתית 
 מפלגה:  רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מפלגת החיים הרוסית 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 פרסים והוקרה:  עיטור הידידות (רוסיה)  מדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה  תעודת כבוד נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 www.levichev.info
 
ניקולאי ולדימירוביץ' לביצ'ב (ברוסית: Николай Владимирович Левичев; נולד ב--23 במאי 1953 בפושקין, לנינגרד) הוא מדינאי רוסי, לשעבר מנהיג מפלגת רוסיה הוגנת מאז ה-16 באפריל 2011 ועד 2013.
בשנים 2007–2012 הוא עמד בראש סיעת המפלגה בדומה הממלכתית, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי.
ביוגרפיה

למד בבית הספר בעיר לנינגרד באותה כיתה עם סרגיי מירונוב. ב-1976 סיים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת לנינגרד. הוא המשיך ללימודי הדוקטורת אך לא סיים ולא קיבל את התואר. לביצ'ב למד גם באקדמיה למדעי החברה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולאחר מכן עבר הכשרה באקדמיה של פקידי המדינה. עבד במנגנון של קומסומול ובהסתדרות העובדים של ברית המועצות.
בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות היה צורך לשנות את מיקום העבודה. הוא הקים והיה מנכ"ל ההוצאה לפועל "קליוץ'-ס." והיה שותף בהקמת המפלגה הרוסית לחיים. בשנת 2004 לביצ'ב היה ראש מטה קמפיין הבחירות של סרגיי מירונוב במרוץ הנשיאותי. הוא היה סגנו של מירונוב, ומאז 2007 הוא עומד בראש סיעת רוסיה הוגנת בבית התחתון של הפרלמנט הרוסי.
ב-16 באפריל 2011 התמנה לראש המפלגה, לאחר התפטרות של מייסד המפלגה סרגיי מירונוב. בשנת 2011, לאחר הבחירות לדומה התמנה לסגן ראש נציגות המפלגה בדומה. בדצמבר 2011 התמנה לסגן יושב ראש הדומה. באביב 2012 השתתף בהפגנות נגד זיוף הבחירות באסטרחן והיה לחבר דומה בכיר ראשון שנפגע בהפגנות. בשנת 2013 מירונוב מונה מחדש לראש המפלגה ולביצ'ב הודח. הוא התמודד לתפקיד ראש עיריית מוסקבה, אך הפסיד.
לביצ'ב קיבל את מדליית שיתוף הפעולה של משרד התובע הכללי הרוסי כמי שסייע לפתח את מערכת התביעה וחיזוק שלטון החוק. באוקטובר 2009, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לו את תעודת הכבוד הנשיאותית, תעודת הוקרה שהוענקה לו על פעילותו החברתית ומאמציו ביישומי חקיקה.
משפחתו

הוא נשוי לוולנטינה פיודורובנה לביצ'בה. לזוג אין ילדים.
נומינגיה

| נומינגיה |
| --- | --- |
צללית של נומינגיה ובה מודגשים העצמות שנתגלן  איור אפשרי של נומינגיה
תקופה
קרטיקון עליון, 70 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קנגנתיים
סוג:: נומינגיה
מין:: Nomingia gobiensis
שם מדעי
 Nomingia ‏2000

נומינגיה (שם מדעי: Nomingia) הוא סוג של דינוזאור תרופוד דו-רגלי ממשפחת האובירפטוריים (על פי כמה חוקרים משתייך למשפחת הקנגנתיים) שחי במהלך הקרטיקון העליון של מונגוליה שלפני 70 מיליון שנה מזמננו. ממצאיו התגלו ב-1994 בשכבות של מדבר גובי, והוא נחקר בשנת 2000 בידי החוקר רינחן ברסבולד (אנ'). הוא נקרא על שם "מדבר נומינגין" (Nomingiin Gobi), שהוא חלק ממדבר גובי, בו התגלו ממצאיו. הסוג כלל מין יחיד - Nomingia gobiensis.
דינוזאור זה היה קל משקל וזריז בהתבסס על מבנה הגפיים הקלות שלו והוא כנראה היה מכוסה נוצות ששימשו בעיקר לראווה ולחימום. היו לו מעט שיניים ולסתו התאפיינה במקור עבה דומה למקורו של הצ'ירוסטנוטס, קרובו שחי בקרבתו. במקום שיניים הוא השתמש בטפריו הגדולים והארוכים לטיפול במזון. החוקר גרגורי ס. פאול מעריך את גודל הדינוזאור באורך 1.7 מטר ומשקל של 20 קילוגרם בקירוב.
ניקולאי לומטב

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1816 רוסטוב, רוסיה 
 פטירה:  1858 (בגיל 41 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית עלמין סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1845) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ניקולאי לומטב (ברוסית: Николай Ломтев;‏ 1817–1858) היה צייר היסטוריה וגרפיקאי רוסי בסגנון אקדמי.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת סוחרים מרוסטוב ב-1816 או ב-1817.  באמצע שנות ה-30 עברה המשפחה לסנט פטרסבורג ואביו היה רשום באגודת הסוחרים. בסביבות 1837, הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות ולמד אצל צייר ההיסטוריה, פיודור ברוני.[3] ב-1838 נסע ברוני לרומא כדי להשלים שם עבודה, והוא הלך בעקבותיו ב-1839, על חשבון אביו.
ב-1840, כשברוני חזר לרוסיה, הוא נשאר באיטליה, הוא המשיך להעתיק את עבודות המאסטרים הישנים, ולשרטט נופים ולנהל יומן מפורט.
ב-1846, לבקשת אביו, הוא חזר לסנט פטרסבורג וזכה בתואר "אמן" מהאקדמיה על ציורו של "המלאכים מכריזים על העונש של סדום ועמורה". הוא המשיך לצייר בעיקר סצנות תנ"כיות והיסטוריות, למרות שצייר גם נופים.
כמה מיצירותיו היו בין הראשונות שנרכשו על ידי פאבל טרטיאקוב, אך בסך הכל, הן לא זכו להצלחה כלכלית, ובסוף שנות ה-50 הוא שוב היה על סף עוני.
לאחר מות אביו, הוא קיבל ירושה שהפכה אותו לעצמאי מבחינה כלכלית, אך זמן לא רב לאחר מכן הוא מת משפעת או דלקת ריאות ב-1858 או ב-1859.
הערות שוליים

↑  Diary of the artist Nikolai Lomtev, 1844-1851. Russian Academy of Arts, Scientific. Institute of Theory and History arts. - Moscow: Research Institute of the Russian Academy of Arts. 1996. pp. 45, 47.
↑  С. Н. Кондаков (1915). Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764-1914 (in Russian). Vol. 2. p. 115.
↑  РБС/ВТ/Ломтев, Николай Алексеевич — Викитека, ru.wikisource.org (ברוסית)
ניקולאי לובצ'בסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1792 ניז'ני נובגורוד, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  24 בפברואר 1856 (בגיל 63) קאזאן, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  רוסיה
 מקום קבורה:  Arskoe cemetery 
 מקום לימודים:  Kazan Imperial University 
 מנחה לדוקטורט:  יוהאן כריסטיאן מרטין ברטלס 
 מוסדות:  Kazan Imperial University (1814–1846) 
 תלמידי דוקטורט:  ניקולאי בראשמן 
 פרסים והוקרה:  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 1  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3 
 בן או בת זוג:  Varvara Alexeyevna Moiseyeva 
 תרומות עיקריות
 ניסח לראשונה (1829) את הגאומטריה הלא אוקלידית, הנקראת גם "גאומטריה היפרבולית"
 חתימה:   
 
ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי (ברוסית: Никола́й Ива́нович Лобаче́вский;‏ 1 בדצמבר 1792, ניז'ני נובגורוד – 24 בפברואר 1856, קאזאן) היה מתמטיקאי רוסי. ניסח לראשונה (1829) את הגאומטריה הלא-אוקלידית, הנקראת גם "גאומטריה היפרבולית" או "גאומטריית לובצ'בסקי". במקביל לו הגיעו לתוצאה דומה קצין הצבא ההונגרי יאנוש בויאי והמתמטיקאי הגרמני הנודע קרל פרידריך גאוס (שנמנע מלפרסם תוצאה זו).
ביוגרפיה

לובצ'בסקי נולד בשנת 1792 בניז'ני נובגורוד, להורים ממוצא פולני. אביו, איוון מקסימוביץ' לובצ'בסקי, פקיד במשרד למדידת מקרקעין, נפטר כשהיה בן 7 שנים. בשנת 1802 עברה משפחתו לקאזאן. בשנת 1807 החל לימודיו באוניברסיטת קאזאן, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן, ובשנת 1811 קיבל תואר בפיזיקה ובמתמטיקה. בשנת 1814 החל ללמד באוניברסיטה, כעבור שנתיים קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1822 מונה לפרופסור מן המניין. הוא לימד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה. מילא גם תפקידים ניהוליים שונים, ובגיל 35 מונה לרקטור האוניברסיטה.
בשנת 1832 נישא לוורוורה אלכסייבנה מויסייבה. נולדו להם 18 ילדים, שרק שבעה מהם הגיעו לבגרות. בשנת 1846 פוטר מהאוניברסיטה עקב התדרדרות מצב בריאותו. הוא נפטר בעוני בשנת 1856.
עבודתו המתמטית

אקסיומת המקבילים, אחת מהאקסיומות המופיעות בספרו של אוקלידס, "יסודות", היא אקסיומה מורכבת יחסית ליתר האקסיומות. במשך כאלפיים שנה נעשו ניסיונות לייתר אקסיומה זו, כלומר להוכיח שהיא נובעת מהאקסיומות האחרות. כל הניסיונות מסוג זה כשלו, עד שבמאה ה-19, המתמטיקאים גאוס, בולאי ולובצ'בסקי הגיעו במקביל (כל אחד בנפרד) למסקנה שהאקסיומה החמישית אינה נובעת מן האקסיומות האחרות, וניתן להחליף אותה באקסיומה אחרת ולקבל מבנה גאומטרי עשיר ומעניין, גם אם שונה מהגאומטריה האוקלידית המוכרת. גאוס לא פרסם את ממצאיו בתחום זה.
לובצ'בסקי הציג את התוצאה המהפכנית שאליה הגיע בפגישה של המחלקה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קאזאן, שנערכה ב-23 בפברואר 1826, ובשנים 1829–1830 פרסם אותה בכתב עת מדעי של האוניברסיטה. בניגוד לאקסיומת המקבילים של הגאומטריה האוקלידית, הקובעת כי דרך נקודה שמחוץ לישר עובר ישר אחד ויחיד מקביל לישר הנתון, אקסיומת המקבילים של הגאומטריה ההיפרבולית, שאותה פיתח לובצ'בסקי, קובעת כי דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר הנתון. תוצאה בולטת מכך היא שסכום הזוויות במשולש קטן מ-180 מעלות. לובצ'בסקי שלח מאמר בנושא לאקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, אך זו נמנעה מלפרסמו.
לובצ'בסקי פרסם ספרי גאומטריה אחדים במהלך חייו. ספרו הגדול ביותר "גאומטריה" הושלם ב-1823, אך פורסם בשלמותו רק בשנת 1909, שנים רבות לאחר מותו של לובצ'בסקי.
בנוסף פיתח לובצ'בסקי דרך לחישוב קירוב של השורשים של פולינום, והגדיר פונקציה כהתאמה בין שתי קבוצות של מספרים ממשיים (אחריו הגיע גם דיריכלה להגדרה זו). עוד תרם לובצ'בסקי לידע אודות אינטגרל דיריכלה.
הערות שוליים

↑  תאריכי הלידה והפטירה המובאים הם על־פי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו. על־פי הלוח היוליאני, שהיה נהוג ברוסיה בתקופתו של לובצ'בסקי, תאריך לידתו הוא 20 בנובמבר 1792, ותאריך פטירתו הוא 12 בפברואר 1856.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264767805171  PLWABN: 9810681584405606  BIBSYS: 90180060  BNE: XX1711869  BnF: cb119131858 (data)  CiNii: DA01180655  GND: 118573691  ICCU: RAVV009090  ISNI: 0000 0001 2120 8220  LCCN: n84802726  LNB: 000098590  MGP: 146776  NDL: 00621010  NKC: xx0034298  NTA: 073433713  RERO: 02-A000106373  RSL: 000044193  SELIBR: 207391  SUDOC: 026992272  VIAF: 12311629   WorldCat (עם VIAF): 12311629
נובי סאד

נובי סאד (בסרבית קירילית: Нови Сад; בסרבית לטינית: Novi Sad; בהונגרית: Újvidék) היא העיר השנייה בגודלה בסרביה, בירת הפרובינציה וויבודינה, ומרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי חשוב במדינה.
אוכלוסייתה מונה כ-380,000 תושבים (2020).
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1694, בתקופה שבה נשלט האזור על ידי ההבסבורגים. מייסדיה היו סרבים, שכנוצרים אורתודוקסים אסר עליהם החוק להקים בתים בעיר הסמוכה פטרוורדין. השם נובי סאד (שמשמעו 'נטיעה חדשה') ניתן לה רשמית ב-1748, בצו שנתן לה מעמד של עיר מלכותית חופשית.
במשך חלק נכבד מן המאות ה-18 וה-19 הייתה נובי סאד היישוב שבו האוכלוסייה הסרבית הגדולה ביותר, ומרכז של התרבות, השפה והפוליטיקה הסרביות - זאת בתקופה שבה עדיין לא קמה מדינה סרבית עצמאית. בשל מרכזיותה כונתה העיר "אתונה הסרבית".
במהלך מהפכת 1848 הייתה העיר חלק ממחוז אוטונומי סרבי קצר ימים. ב-1849 תפס הצבא ההונגרי עמדות בביצורים סביב העיר, הפגיז אותה בתותחים והחריבה. מספר התושבים פחת מ-17,000 בקירוב במפקד מ-1843 לכ-7000 במפקד מ-1850. אחרי יצירת האימפריה הדואלית של אוסטריה-הונגריה ב-1867, נכלל האזור בממלכת הונגריה, וההונגרים נקטו מדיניות של מדיאריזציה, כלומר דחיקתם של הסרבים וביסוס ההונגרים בעיר ובסביבותיה. כתוצאה מכך נעשתה העיר מעיר שרובה סרבי לעיר מעורבת.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיר ליוגוסלביה. ב-1941 פלשו מדינות הציר ליוגוסלביה. צפון יוגוסלביה ובכלל זה נובי סאד סופחו להונגריה, שטבחה וגירשה כ-5,000 מתושבי העיר, יהודים וסרבים. בפשיטה אחת של המשטרה ההונגרית, ב-1942, נרצחו 1246 אזרחים ובהם 800 יהודים וגופותיהם הושלכו אל נהר הדנובה הקפוא.
הפרטיזנים היוגוסלבים שחררו את העיר ב-1944, ולאחר המלחמה נכללה שוב ביוגוסלביה, כבירת המחוז האוטונומי של וויבודינה בתוך הרפובליקה של סרביה. אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית בעשורים שלאחר המלחמה, כאשר תושבים רבים נהרו אליה מן האזור הכפרי, ושכונות מגורים מודרניות נבנו בשדות וביערות שסביב העיר הישנה. בשנות התשעים של המאה ה-20 קלטה העיר כ-27,500 פליטים סרבים, שנמלטו מבוסניה והרצגובינה ומקרואטיה .
במתקפה האווירית של נאט"ו, במהלך מלחמת קוסובו ב-1999, הופצצה העיר ונהרסו שלושת הגשרים מעל הדנובה (ובהם גשר החירות), תשתית המים והחשמל. אזורי מגורים הופצצו בפצצות מצרר ובית הזיקוק לנפט הופצץ מדי יום, הפצצות שגרמו נזק אקולוגי נרחב.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת על גדות הדנובה, חלק ממנה נמצא בסמוך לתעלה המחברת את הדנובה עם נהר טיסה.
שטחה הכולל של העיר הוא 699 קמ"ר והשטח האורבני 129.4 קמ"ר. גובהה של העיר מעל פני הים אינו עולה על 80 מטר.
האקלים הוא אקלים יבשתי מתון, עם ארבע עונות. החורפים לרוב אינם קשים, והטמפרטורה יורדת מתחת לאפס במשך 22 ימים בממוצע. מאפיין של האקלים המקומי הוא רוח עזה המכונה קוסאבה, שמביאה אוויר יבש וקר מן הקרפטים, ונושבת בעיקר בסתיו ובחורף.
פני העיר

נובי סאד היא עיר מרכז אירופית טיפוסית. במרכז העיר שולטת האדריכלות של המאה ה-19, שכן העיר חרבה כמעט כליל בידי ההונגרים בעקבות מהפכת 1848. בתקופה הסוציאליסטית נבנו שיכונים, עם רחובות רחבים ובתים בני מספר קומות. עם זאת, בנייני ענק כמעט שלא נבנו ועל פי רוב הבתים החדשים הם בני 3–6 קומות. מספר שדרות רחבות, שנבנו החל משנות השישים, יוצרות רשת מלבנית, שתוחמת את מרכז העיר ההיסטורי. בצורה זו התאפשרה הרחבה ניכרת של העיר, מבלי שייגרמו פקקי תנועה משמעותיים.
העיר נובי סאד נחלקת לשלושה חלקים - נובי סאד גופא, בגדה השמאלית של הדנובה (החלק הגדול ביותר), פטרוורדין (Петроварадин) וסרמסקה קאמינצה (Сремска Каменица) בגדה הימנית. ברצף המטרופוליני כלולים 13 יישובים הצמודים לעיר עצמה, מהם אחד, פוּטוֹג, במעמד של עיירה והשאר במעמד רשמי של יישובים כפריים.
דמוגרפיה

במפקד מ-2002 מנתה אוכלוסיית העיר עצמה 216,000 תושבים, ויחד עם יישובים סמוכים מנתה כ-299,000 תושבים. על-פי הערכות של העירייה מ-2005, העיר מונה 255,000 תושבים ויחד עם סביבותיה - 334,000.
רוב התושבים (75.5% במפקד מ-2002) סיווגו עצמם במפקד כסרבים. ההונגרים מנו כ-5.2%, ומיעוטים נוספים כוללים סלובקים, קרואטים, ועמים דרום סלאביים אחרים.
כלכלה

נובי סאד היא העיר המרכזית בוויבודינה, האזור החקלאי הפורה ביותר בסרביה. היא אחד מן המרכזים הכלכליים והתרבותיים הגדולים ביוגוסלביה לשעבר. בשנות התשעים סבלה הכלכלה בנובי סאד, כמו בשאר סרביה, מן הסנקציות שהוטלו על יוגוסלביה ומן האינפלציה הגבוהה. כתוצאה מן האמברגו ומניהול לקוי קרסו המפעלים הגדולים בעיר, מלבד בית הזיקוק לנפט.
הכלכלה בעיר השתפרה מאז ונמצאת בצמיחה מאז 2001, תוך מעבר מהתבססות על תעשייה להתמקדות בשירותים. העיר היא מקום מושבם של מספר רב של בנקים, חברת הביטוח השנייה בגודלה בסרביה, חברת הדלק הלאומית ושוק החיטה.
תרבות וחברה

במאה ה-19 הייתה נובי סאד מרכז חיי התרבות הסרביים, וכמעט כל יוצר סרבי חשוב פעל בה. המכון לחקר התרבות הסרבית עבר אליה מבודפשט ב-1864, והתיאטרון הסרבי הלאומי, התיאטרון המקצועי הראשון בארצות הסלאבים הדרומיים, נוסד בה ב-1861.
נובי סאד היא המרכז התרבותי השני בחשיבותו, אחרי בלגרד, ומתקיימים בה אירועי תרבות ופסטיבלים רבים. מאז 2000 מתקיים בה מדי קיץ פסטיבל EXIT, פסטיבל המוזיקה הגדול בסרביה ובאזור.
נובי סאד בספרות ובאמנות

נובי סאד מהווה ציר מרכזי ברבות מיצירות הסופר אלכסנדר טישמה, שחי בעיר, ובהן "ספר על בלאם".
יהודים

ככל הנראה התיישבו יהודים מבלגרד באזור נובי סאד של ימינו במאה ה-16. בראשית המאה ה-18 ידוע על שלוש משפחות יהודיות שחיו בעיר. יש עדויות לקיומם של בית כנסת ובית קברות ב-1717. "חברה קדישא" נוסדה ב-1729 ובית הספר היהודי הראשון ב-1802. בחציה השני של המאה ה-19 משכה הקהילה מהגרים רבים, בעיקר מן הקהילות הקטנות יותר של אזור הבאצ'קה, מערב וויבודינה. רמת ארגונה ויכולותיה הכלכליות התפתחו. בראשית המאה ה-20 החלה הקהילה, שמנתה אז כ-2,000 איש, מתוך אוכלוסייה כללית של 60,000 תושבים, בפרויקט שאפתני של הקמת בית הכנסת נובי סאד גדול ומפואר, בית הכנסת החמישי שהוקם בעיר. הבנייה החלה ב-1905 והסתיימה ב-1909, והמבנה, שתוכנן בידי ליפוט (לאופולד) באומהורן היה לאחד מסימני ההיכר של העיר. באותה תקופה, שבה השתייכה נובי סאד להונגריה, אימצה הקהילה זהות הונגרית, ובמחלוקת שחלה ביהדות הונגריה בין אורתודוקסים לנאולוגים (זרם שקרא לחידושים מתונים במנהגי הדת והקהילה, ברוח הזמן) נטתה לכיוונם של הנאולוגים. הדבר השתקף בעיצובו של בית הכנסת, השואב השראה מכנסיות מפוארות ומה"אדריכלות הנאו-מורית", עם סדרי תפילה שכללו נגינת עוגב. לצדו של בית הכנסת הוקמו מבנה קהילתי ובית ספר תיכון.
בין מלחמות העולם התקיימו חיי קהילה תוססים. הקהילה הפעילה בית ספר, בית אבות, מועדוני ספורט ומרכז תרבות. פעלו בה ארגונים ציונים ויצאו לאור עיתונים יהודים.
עם הכיבוש ההונגרי ב-1941 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-4,100 נפש מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-80,000 נפש. הקהילה הושמדה במספר שלבים, על ידי ההונגרים ואחר כך על ידי הגרמנים. תחילה פתחו ההונגרים בגל של מעצרים אקראיים, עינויים ורצח של יהודים בודדים. תקריות בין כוחות פרטיזנים לחיילים הונגרים וגרמנים בדצמבר 1941 וינואר 1942 שימשו תירוץ לביצועה של הראזייה באזור. עוצר מלא הוטל על העיר. חיילים ושוטרים הונגרים עברו בין בתי היהודים והסרבים, בזזו אותם, עצרו ורצחו עשרות מיושביהם. בלילה השלישי למבצע ביימו הז'נדרמים ההונגרים תקרית אלימה, ששימשה עילה לטבח המוני שיטתי. מאות יהודים וסרבים הוצעדו אל גדת הדנובה, שם סודרו בשורות ונורו למוות. הטבח עורר מחאות בחוגים הונגרים והופסק בהוראה מבודפשט, אך ההתעמרות ביהודי העיר נמשכה. כל הגברים גויסו לפלוגות עבודה בהונגריה ואחר כך בחזית המזרחית. השלב האחרון של ההשמדה החל במרץ 1944, עם כניסתם של כוחות גרמניה הנאצית לעיר. בסיוע ההונגרים אספו הגרמנים את כל היהודים שנותרו בעיר ועד חודש מאי שולחו כולם לאושוויץ. שרידי הרכוש הפרטי והקהילתי הוחרמו.
כ-1,200 מיהודי נובי סאד שרדו בשואה, והחיים היהודיים בעיר התחדשו בזעיר אנפין לאחר המלחמה. בית הכנסת, שנבזז אך לא ניזוק, נחנך מחדש ושימש מרכז לפעילויות הסיוע של הג'וינט. הגירתם של מרבית היהודים בשנות החמישים דלדלה את הקהילה. בית הכנסת משמש כיום כאולם להופעות מוזיקה, אך הקהילה מתפללת בו בחגים. כיום מונה הקהילה כ-400 יהודים.
יוסף (טומי) לפיד, לשעבר שר המשפטים, הוא יליד נובי סאד. בספר "זכרונות אחרי מותי", שנכתב על ידי בנו, יאיר לפיד, ניתן למצוא פרטים אודות חיי המשפחה בעיר בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובזמן המלחמה. במרץ 2011 נקרא רחוב בעיר על שמו של לפיד.
ב-22 בינואר 2009 כיבדה מועצת העיר את צייד הנאצים אפרים זורוף באזרחות כבוד של העיר, על חלקו בחשיפת פושע המלחמה שנדור קפירו, שהיה מעורב ברצח מאות יהודים וסרבים בעיר בזמן השואה.
לקריאה נוספת

אלכסנדרה לוזה, אויווידק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 382–383), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Djurdjev, Branislav S., Refugees and village renewal in Yugoslavia, GeoJournal, Vol. 46, Springer Netherlands, 1998
↑  רונן מדזיני, רחוב טומי לפיד בנובי סאד: "ישראלי וסרבי גאה", באתר ynet, 15 במרץ 2011
↑  מקור בג'רוסלם פוסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557045005171  BnF: cb120775228 (data)  GND: 4198035-9  LCCN: n50047186  MusicBrainz: 3ab1537f-e425-435b-a500-78128ba50de5  NKC: ge246992  NSK: 000565365  SUDOC: 029073537  VIAF: 170271948   WorldCat (עם VIAF): 170271948 
כיכר החירות
בניין חברת הדלק הסרבית הלאומית, NIS
בית הכנסת של נובי סאד
הראצייה בנובי סאד
האנדרטה לזכר קורבנות הרצח היהודים והסרבים, שנרצחו על ידי ההונגרים בנובי סאד על שפת הדנובה בינואר 1942.
הכיתוב בעברית לצד האנדרטה.
מרס (חטיף)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חטיף שוקולד 
 מוצא:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 יצרן:  מרס 
 תאריך יצירה:  1932 
 מרכיבים עיקריים:  שוקולד, נוגט, קרמל 
 
מרס (באנגלית: Mars) הוא מותג של חטיפי שוקולד שמיוצר על ידי חברת מרס (Mars) מאז שנת 1932. החטיף עשוי מנוגט ומעליו קרמל, המצופים בשוקולד חלב.
היסטוריה

ב-1932, פורסט מרס, הבן של יצרן הסוכריות פרנק מרס, שכר מפעל בסלאו, אנגליה עם צוות של 12 אנשים, והתחיל לייצר חטיפי שוקולד, נוגט וקרמל מכוסים בשכבה של שוקולד חלב. המתכון הבסיסי של מרס לא השתנה עד היום, מלבד שינויים מינוריים בגודל.
החטיף נמכר בכל העולם. בארצות הברית נמכר עד 2002, וב-2010 חזר להימכר שוב. החטיף עטוף בנייר בצבע שחור עם לוגו בצבע אדום עם מסגרת זהב.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק
סניקרס (חטיף)
חטיף מרס
מרכז יעקב הרצוג

מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות הוא מוסד חינוכי הנמצא בקיבוץ עין צורים, העוסק בלימוד מקורות ישראל מנקודת מבט פלורליסטית.
היסטוריה

המרכז הוקם בשנת 1989 על ידי תנועת הקיבוץ הדתי, על שמו של הרב ד"ר יעקב הרצוג, משפטן ודיפלומט ישראלי, "נוכח ריבוי תופעות של ניכור תרבותי וחברתי שאיימו ושעדיין מאיימות לפורר את הרקמה החברתית בישראל". המרכז מצהיר כי הוא "אחד המוסדות האורתודוקסיים היחידים בישראל שעוסק בלימוד דיאלוגי ופלורליסטי של מקורות ישראל", ורואה את העיסוק במקורות התרבות היהודיים לגוניהם כמנוף לפיתוח שיח איכותי בחברה הישראלית.
מרכז הרצוג מקיים שיעורים, הרצאות, סדנאות ובתי מדרש לקהל הרחב, נשים וגברים, חילונים ודתיים כאחד. כ-4,000 משתתפים לוקחים חלק בתוכניות לימוד ואירועים מיוחדים מדי שנה. המרכז מדגיש בפעילותו את בני הנוער, ובכל שנה מאות בני נוער וצעירים משתלבים בתוכניות המרכז העוסקים בכינון זהות יהודית-ישראלית. בין היתר מפעיל המרכז את תוכנית "מנהיגי העתיד", המיועדת לטיפוח נוער בדרום הארץ. כמו כן המרכז מפעיל מספר תוכניות להכשרת מורים והשתלמויות בנושאי יהדות. מבנה המרכז נמצא בצמוד למבנה ישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים.
מאז שנת 2005 מתקיימת במרכז תוכנית "אופק", המיועדת לסטודנטים עולים מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2007 הקים המרכז את מכינת "צהלי", המכינה הקדם צבאית הראשונה לבנות דתיות. הבנות לומדות, מתנדבות ופעילות באזור שנה שלמה לפי הגיוס לצה"ל. בשנת 2015 פתחה צהלי שלוחה נוספת בעין צורים, סמוך למרכז הרצוג. המכינה על שתי שלוחותיה מונה 75 חניכות וקרויה על שמה של תמר אריאל, הנווטת הדתיה הראשונה.
החל משנת 2014 החל מרכז הרצוג להפעיל את בית מדרש דרומא באוניברסיטת בן-גוריון כחלק מבתי מדרש לסטודנטים בדרום הארץ שהוא מפתח. בשנת 2022 זכה המרכז בפרס לחינוך יהודי על שם ד"ר חיים קונסטנטינר מטעם בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
פרסומים

המרכז הוציא עד היום לאור מספר פרסומים בנושאי יהדות ומודרנה, והחל משנת 2004 שותף עם תנועת נאמני תורה ועבודה בהוצאת כתב העת "דעות".
בין הפרסומים ניתן למנות:
יוסף אחיטוב, על גבול התמורה: עיון במשמעויות יהודיות בימינו - אסופת מאמרים, תשנ"ה.
עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל - ספר היובל לטובה אילן, עורך: נחם אילן, תשנ"ט.
תרבות יהודית בעין הסערה - ספר היובל ליוסף אחיטוב, עורכים: אבי שגיא ונחם אילן, תשס"ג.
יובל ריבלין, העכבר ששאג: זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי, 2009.
יוסף אחיטוב, משבי רוח: דברי הגות ומחשבה - אוסף מאמריו המאוחרים, עורכים: יקיר אנגלנדר ואבי שגיא.
אסתר שפרעם, מאמר אסתר - שיעוריה של אסתר שפרעם, מרצה במרכז.
שיתופי פעולה וסגל

המרכז חבר ב"ברית חושך לגרש" למאבק בגזענות בישראל (הוקמה בספטמבר 2009 על רקע פרסום הספר תורת המלך), יחד עם עוד כ-14 ארגונים דתיים וחילוניים.
בראש המרכז עמדה עד אוקטובר 2008 ד"ר גילי זיוון, לאחר מכן עמד ד"ר נח חיות ואותו החליפה שרה עברון. נכון לשנת 2022 עומד בראש המכון יונתן דובוב. בין שאר חברי הסגל והמרצים נמנו לאורך השנים טובה אילן, מייסדת המרכז, חוקר הקולנוע יובל ריבלין, הרב אילעאי עופרן, חגית ברטוב, דרורית וייס, ד"ר מיכל וולף, ד"ר גבי ברזילי, ד"ר ירון זילברשטיין, ד"ר שמואל פאוסט, פרופסור נחם אילן ועוד.
המרכז חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
הערות שוליים

↑  על המייסדים, באתר מרכז יעקב הרצוג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308328205171  LCCN: nr2007002301   WorldCat (עם LCCN): nr2007-002301
מריו סטאניץ'

מריו סטאניץ' (בקרואטית: Mario Stanić; נולד ב-10 באפריל 1972 בסרייבו) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
סטאניץ' היה שחקן התקפה ורסטילי שיכול היה לשחק במספר עמדות התקפיות. הוא החל את הקריירה בז'לייזניצ'אר סרייבו מעיר הולדתו, ממנה עבר לקרואטיה זאגרב ומשם המשיך לקריירת משחק אירופית בה שיחק בחמש קבוצות מחמש מדינות שונות. סטאניץ' זכה במגוון תארים והישגים ובהם אליפות קרואטיה, דאבל ותואר מלך השערים בבלגיה, גביע אופ"א וקופה איטליה עת שיחק בפארמה ומגן הצדקה באנגליה. לזכותו שתי הופעות במדי יוגוסלביה ו-49 הופעות נוספות במדי קרואטיה, בהן כבש שבעה שערים.