זורה ניל הרסטון
דת ופוליטיקה

חוקר הספרות ג'ון מקוורטר קרא להרסטון "השמרנית השחורה האהובה על אמריקה", בעוד חוקרים והיסטוריונים אחרים מעדיפים לכנות אותה ליברטריאנית. היא הייתה רפובליקנית אשר דגלה באי-התערבות אמריקאית של מה שמכונה "הימין הישן", והעריצה את תורת הסיוע-העצמי של בוקר טי. וושינגטון. היא התנגדה למספר פילוסופיות (קומוניזם והניו דיל ביניהם) אשר נתמכו על ידי חבריה בתנועת הרנסאנס של הארלם, כמו לנגסטון יוז, אשר תמך בברית המועצות בשנות ה-30, ואף הילל אותה במספר משיריו. אך למרות המשותף בין השקפותיה לבין הימין הישן בנוגע למדיניות חוץ ופנים, היא לא הייתה שמרנית חברתית. כתביה מייצגים גישה פמיניסטית אינדיבידואליסטית, ובמובן זה היא יותר דומה לסופרות ליברטריאניות בנות זמנה, כמו רוז ויילדר ליין ואיזבל פטרסון. ואף על פי שציטוטים אישיים שלה מעידים על חוסר אמונה בדת, באוטוביוגרפיה שלה, Dust Tracks on a Road, היא לא פסלה כל סוג של רוחניות.
Prayer seems to me a cry of weakness, and an attempt to avoid, by trickery, the rules of the game as laid down. I do not choose to admit weakness. I accept the challenge of responsibility. Life, as it is, does not frighten me, since I have made my peace with the universe as I find it, and bow to its laws. The ever-sleepless sea in its bed, crying out "how long?" to Time; million-formed and never motionless flame; the contemplation of these two aspects alone, affords me sufficient food for ten spans of my expected lifetime. It seems to me that organized creeds are collections of words around a wish. I feel no need for such. However, I would not, by word or deed, attempt to deprive another of the consolation it affords. It is simply not for me. Somebody else may have my rapturous glance at the archangels. The springing of the yellow line of morning out of the misty deep of dawn, is glory enough for me. I know that nothing is destructible; things merely change forms. When the consciousness we know as life ceases, I know that I shall still be part and parcel of the world. I was a part before the sun rolled into shape and burst forth in the glory of change. I was, when the earth was hurled out from its fiery rim. I shall return with the earth to Father Sun, and still exist in substance when the sun has lost its fire, and disintegrated into infinity to perhaps become a part of the whirling rubble of space. Why fear? The stuff of my being is matter, ever changing, ever moving, but never lost; so what need of denominations and creeds to deny myself the comfort of all my fellow men? The wide belt of the universe has no need for finger-rings. I am one with the infinite and need no other assurance.
בבחירות של 1952 תמכה הרסטון במועמד רוברט טאפט, מכיוון שכמוהו התנגדה למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט. היא התנגדה גם למדיניות החוץ של התערבות בה דגלו גם רוזוולט וגם הארי טרומן. היא הוקיעה את הצביעות של מדיניות כזו באוטוביוגרפיה שלה, וכתבה שזה אירוני שאותם אנשים שמתלהמים בנושא חירות וחופש כשמדובר במדינות זרות, אך מונעים חירות מקבוצות שלמות במדינתם הם. היא כתבה שרוזוולט "יכול לקרוא בקול רם אל מעבר לים" למען ארבע החירויות שלו, אך שאין לו "את האומץ לדבר אפילו בלחש כאן בבית". כשטרומן הורה על הפצצה גרעינית על הערים הירושימה ונגסאקי, היא קראה לו "השוחט של אסיה".
הרסטון גם התנגדה לקביעת בית המשפט העליון בתיק בראון נ. מועצת החינוך ב-1954, אשר הורה על סיום ההפרדה הגזעית במוסדות חינוך. היא הרגישה שאם בתי ספר היו באמת שווים, והיא האמינה שהם היו בכיוון ליהפך לשווים, אזי חינוך של שחורים ביחד עם לבנים לא יגרום לחינוך טוב יותר. בנוסף, היא חששה מכך שביטול בתי הספר השחורים והוראה שחורה יגרום יביא לסופה את העברת מסורות תרבותיות משמעותיות לדורות הבאים של אפרו-אמריקאים. היא כתבה מכתב למערכת העיתון Orlando Sentinel בכותרת "Court Order Can't Make the Races Mix" (צו בית משפט לא יכול לאלץ את הגזעים להתערבב) באוגוסט 1955. היא הבהירה שהיא לא חוזרת בה מהתנגדותה להפרדה גזעית, אלא חוששת שהתערבות מסוג זה מצד הממשלה הפדרלית תחתור תחת חירויות הפרט במגוון נושאים בעתיד.
הרסטון כתבה גם שהיא מתנגדת להעדפה מתקנת עבור שחורים: ”אם אומר ששיטה שלמה צריכה להתערער כדי שאני אנצח, אזי אני אומרת שאני לא יכולה להשתתף במשחק, ושצריך חוקים בטוחים יותר כדי שיהיה לי סיכוי. אני כופרת בכך. אם יש אחרים בעסק, תחלקו לי את הקלפים שלי ונראה מה אוכל לעשות עם זה, אפילו שאני יודעת שיש במשחק כאלה שמחלקים לעצמם אסים ומרמים כאילו אין מחר בכל מיני דרכים.”