stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף ואשת פוטיפר
בספרות הבתר-מקראית > מאסרו של יוֹסֵף

לפי ספר הישר, לאחר שפּוֹטִיפַר שמע את עלילת אשתו על יוֹסֵף, הוא ציווה את אנשיו להכות אותו בעוצמה. יוֹסֵף מתפלל ומבקש שהשם יציל אותו. פתאום אחד מהעבדים, שהיה בן שנה בלבד, התחיל לדבר, והסביר את מה שקרה באמת.
פּוֹטִיפַר, מבולבל בעליל, לוקח את יוֹסֵף לבית המשפט ואומר לכהנים השופטים את מעשה יוֹסֵף לפי אשתו. הכהנים שואלים את יוֹסֵף מדוע עשה זאת לאדונו. יוֹסֵף עונה להם שאינו עשה זאת כלל וכלל, והסביר להם מה קרה. פּוֹטִיפַר שואל אותו את אותה שאלה ומוסיף שנתן את כל אשר לו ביד יוֹסֵף חוץ מאשתו. יוֹסֵף עונה לו באותה צורה, ומוסיף שכל השנה שבה שירת את פּוֹטִיפַר לא עשה שום דבר רע לאדונו.
הכוהנים אומרים לפּוֹטִיפַר להביא את הבגד שנקרע. לאחר שהוא מביא אותו, הם שמים לב שהבגד נקרא מלפנים, מה שאומר שאשת פּוֹטִיפַר היא זאת שמשכה את יוֹסֵף. בעקבות כך הכוהנים מכריזים על יוֹסֵף כחף מפשע, אך כיוון שסיפר על אישה שעד עכשיו נחשבה כשרה בתור אחת החותרת כך תחת בעלה, שמו אותו בבית הסוהר.
גם בבית הסוהר אשת פּוֹטִיפַר המשיכה לרדוף את יוֹסֵף, אך גם שם הוא אינו שומע לה.
בספרות הבתר-מקראית > בקוראן

סיפור יוסף ואשת פוטיפר הגיע גם לקוראן. בקוראן, לאחר מכירת יוסף במצרים, המצרי שקנה את יוסף, האומר לאשתו, גבירתו של יוסף, שאולי הוא יועיל להם, ועל כן כדאי להם להשקיע בו. הגבירה חושקת ביוסף, אך הוא מסרב לחטוא עמה. כאשר שניהם רצים את הדלת, היא קורעת מאחוריו את כותנתו. היא פוגשת בבעלה ומבקשת שיוסף יושם במאסר. איש משפחה אחר אומר שאם כותנתו קרועה מקדימה, יוסף הוא שחשק בגבירה, ואם מאחור, המשמעות היא שהגבירה חשקה ביוסף. האדון המצרי גוער באשתו ומרגיע את יוסף. נשות העיר לועגות לגבירה על שחשקה ביוסף, והגבירה מזמינה אותן לאכול עמה. היא נותנת לכל אחת סכין, ומזמינה את יוסף להראות לנשות העיר את יופיו. נשות העיר מהוממות מיופיו, וחותכות את ידיהן במקום את לחמן (מאחר שהסתכלו על יוסף). הגבירה אומרת שאם לא יעשה את שהיא מבקשת ממנו, היא תשים אותו במאסר. יוסף פונה לאללה ואומר שעדיף לו מאסר מפיתויי הגבירה, וכן שאם אללה לא יצילהו, הוא ישמע בקול גבירתו. אדונו המצרי ועבדיו שמים אותו במאסר, מחשש שאכן הוא ייכנע לפיתויי הגבירה.
סיפור יוסף בקוראן דומה לזה שבמקרא, עם שינויים. הסיפור שבו חותכות נשות העיר את אצבעותיהן במקום את לחמן דומה מאוד לסיפור שמופיע במדרש תנחומא (וישב, ה') ובו נשות העיר שבאו לראות את יופיו של יוסף חותכות את אצבעותיהן במקום את אתרוגיהן.
מקבילות

המוטיב המוצג בסיפור, של אישה המנסה לפתות גבר צעיר, ולאחר שזה דוחה את הצעותיה, מעלילה עליו שניסה לפתות או לאנוס אותה, הוא מוטיב עלילתי רווח בפולקלור העולמי (K2111: Potiphar's wife במפתח המוטיבים של תומפסון). גם בהיקרויותיו החוץ-מקראיות, מוטיב זה לבדו אינו מכונן בדרך כלל סיפור שלם (ולכן אין לו מקבילה במפתח טיפוסי הסיפורים) אלא מהווה חלק ממארג סיפורי רחב יותר.
הדוגמה הקדומה ביותר למוטיב זה מופיעה בסיפור המצרי "מעשה שני האחים" (אנ'), המתוארך למאה ה-13 לפנה"ס, ויש הטוענים להשפעה ישירה שלו על הסיפור המקראי. בחלקו הראשון של הסיפור מסופר על שני אחים שגרו יחדיו, אנפו, איש נשוי, ואחיו הצעיר והרווק באתא. אשתו של אנפו חשקה באחיו יפה התואר, ובאחד הימים, כשנקרתה לה הזדמנות מתאימה, ניסתה לשדל אותו לשכב עמה. באתא סירב והוכיח אותה קשות על בוגדנותה. האישה, שפחדה שמא יוודע הדבר לבעלה ויעלה לה בחייה, מיהרה לספר לבעלה שבאתא ניסה לפתות אותה, ומשסירבה הכה אותה. אנפו הזועם רדף אחרי באתא, שנס על נפשו והתפלל להגנת האל רַע. רַע יצר אגם שורץ תנינים שחצץ בין השניים, ואפשר לבאתא למסור לאנפו ממרחק את הדברים כהווייתם.
במיתוס כנעני שנמצא בכתבים חתיים מסופר על אֲשֵׁרָה, אשתו של אלכונירשה, המנסה לפתות את בַּעַל, ונתקלת בסירובו לעשות זאת. בַּעַל מגלה זאת לאלכונירשה, האומר לו לנקום בה.
ראו גם

מכירת יוסף
יוסף ואסנת
לקריאה נוספת

דבורה מצה, "יוסף ואשת פוטיפר", בתוך: יואב אלשטיין, אבידֹב ליפסקר ורלה קושלבסקי (עורכים), אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור (תימה: סדרת מחקרים בתימטולוגיה של ספרות עם ישראל), ב, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ט, עמ' 35–84.
פרק לט - מבוא, בראשית, הוצאת רביבים, עולם התנ"ך.
Shalom Goldman, The Wiles of Women / The Wiles of Men: Joseph and Potiphar's Wife in Ancient Near Eastern, Jewish, and Islamic folklore, Albany, NY: State University of New York Press, 1995.
William Hansen, Ariadne's Thread: A Guide to International Tales Found in Classical Literature, Ithaca: Cornell University Press, 2002, pp. 332–352.
James L. Kugel, In Potiphar's House: The Interpretive Life of Biblical Texts, 2nd ed., Cambridge: Harvard University Press, 1994.
ביאורים

↑  הסיפור מתרחש בספר בראשית, פרק ל"ח.
↑  הסיפור מתרחש בספר בראשית, פרק ל"ז.
↑  לפי מדרש קדום, הונע גם פּוֹטִיפַר על ידי תאווה מינית, כשראה את יופיו של יוֹסֵף, ונסתרס בגלל זאת.
↑  הכוונה כאן היא לכל אדם שאינו מצרי.
↑  שיכול להתפרש או כחולי חזק מאוד או כחולי בכבד.
↑  באותה דרך השתמש אַמְנוֹן כדי שיוכל לשכב עם תָּמָר.
↑  דבר דומה נאמר בתלמוד ירושלמי, מסכת הוריות,  פרק ב', הלכה ה'
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובעולם החדש

| --- | --- |
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובעולם החדש



מימין למעלה בכיוון השעון בויס מרקס, לונדון.  שארית ישראל, ניו יורק.  בית הכנסת הפורטוגזי, בורדו.  בית הכנסת הפורטוגזי, אמסטרדם.

בית הכנסת הפורטוגזי הגדול של ליבורנו,  מתן תורה, 1850
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובעולם החדש כוללת את הקהילות היהודיות האיבריות שהוקמו במערב אירופה ובמושבות ההולנדיות והאנגליות שבאמריקה החל מהמאה ה-16 על ידי אנוסי ספרד ופורטוגל.
היסטוריה > האנוסים בחצי האי האיברי

מסוף המאה ה-14 החל השלטון הנוצרי בספרד לאלץ יהודים להמיר את דתם לנצרות. המרה זו של יהודים בוצעה כלפי שכבת העלית היהודית מתוך מטרה לנכס את הפעילות התרבותית ובעיקר הכלכלית אל הנצרות הקתולית ולבצע תהליך של זהות אחידה בחברה הספרדית הנוצרית. יהודים התנצרו בעל כרחם במספרים קטנים יחסית בגזרות קנ"א (1391) ובמספרים גדולים בהרבה לאחר גירוש היהודים מספרד בשנת 1492 וגירוש פורטוגל בשנת 1497.
היסטוריה > ההגירה למערב אירופה ולעולם החדש

קהילות יהודיות ספרדיות במערב אירופה ובעולם החדש נוסדו החל מהמאה ה-16, פועל יוצא של תחייה דתית ותרבותית יוצאת דופן. הקהילות הראשונות הוקמו באמסטרדם, בהמבורג, בליוורנו, ומאוחר יותר גם בלונדון, בבורדו ובבאיונה, שבמערב אירופה ובקוראסאו, ברסיפה ובניו יורק שבעולם החדש.
על אף התנגדות השלטונות בספרד ובפורטוגל ליציאת האנוסים מחצי האי האיברי, רבים הצליחו לחמוק מעיניהם של חוקרי האינקוויזיציה שפעלו שם בהוראת הכנסייה הקתולית. ״נוצרים חדשים״ מצאו לעצמם מקלט בטוח בארצות השפלה, שהיו במאה ה־16 תחת שלטון ספרד. אנטוורפן, עיר הנמל המרכזית במערב אירופה, הפכה למוקד הסחר הבינלאומי ומשכה אליה סוחרים פורטוגזים (״נוצרים חדשים״) עשירים, כאלה שביקשו לחזור לחיק היהדות בגלוי מבלי לוותר על חייהם התרבותיים והכלכליים. סוחרים אלו קיימו קשרי כלכלה ותרבות מסועפים ומורכבים עם האנוסים בחצי האי האיברי ועם הקהילות הספרדיות באיטליה ובאימפריה העות׳מאנית באמצעות רשת מסחר בינלאומית, שקישרה בין בני היהדות הספרדית-מערבית.
אל צרפת הגיעו אנוסים החל מתחילת המאה ה-16, שם מצאו אותם ״נוצרים חדשים״ מקלט בטוח מציפורני האינקוויזיציה. מרבית הנמלטים התיישבו בחלקה הדרומי של צרפת, בעיקר בבורדו, בבִּיאַרִיץ, בבאיונה, בפירוראד, ובלה באסטיד־קליראנם. המלך אנרי השני העניק ל"סוחרים הפורטוגזים", "הנוצרים החדשים", בשנת 1550 היתר מיוחד, שהבטיח להם מקלט בטוח ובו הזכות להתיישב בכל תחומי הממלכה;
בכל מקום במלכותו כפי שיראה בעיניהם, לעסוק בה במסחר, לרכוש נכסים, וליהנות מכל אותם זכויות כפי שנהנים הצרפתים.
החופש שהעניק המלך כלל זכות מיוחדת שלא ניתנה לתושבים זרים אחרים, להעניק בירושה את נכסיהם לבאים אחריהם. פריבילגיה זו הניחה את היסודות להתיישבות בני ״האומה הפורטוגלית״ בתחומי צרפת. כל שליטי צרפת שעלו על כס המלוכה אחרי אנרי השני המשיכו להעניק את אותן הזכויות. רשמית הוכרו "הסוחרים הפורטוגזים" אלה כנוצרים קתולים, אך הייתה קיימת הבנה ברורה מצד מלכי צרפת והפקידות השלטונית כי קיימת זיקה משמעותית של סוחרים פורטוגזים אלו ליהדות. שלטונות צרפת בחרו, מתוך שיקולים כלכליים ודיפלומטיים, להעלים עין מהתהליכים ההולכים ומתעצמים של חזרה ליהדות בקרב הסוחרים הפורטוגזים. סוחרים אלו יצרו בתוך צרפת תשתית חברתית וכלכלית יוצאת דופן. הם נהנו מאוטונומיה כמעט מוחלטת, קברו את מתיהם בבתי קברות נפרדים משל הצרפתים ושמרו על קשרים הדוקים עם הקהילות הספרדיות-פורטוגליות שנוסדו ברחבי מערב אירופה, בעולם החדש ובערי אגן הים התיכון.
הקהילות הספרדיות-פורטוגליות היו בעלות השפעה עצומה בעולם היהודי של תחילת העת החדשה. האליטה החברתית באותן קהילות כללה סוחרים בעלי הון עתק, ושכבה של מלומדים ומשכילים בעלי חינוך אירופי שרכשו את השכלתם האקדמית באוניברסיטאות שבחצי האי האיברי. את המורשת התרבותית וההון הכלכלי הביאו אותם המתיישבים החדשים אל העולם היהודי במערב אירופה ובעולם החדש. צאצאיהם המשיכו לטפח את מורשתם האירופית ואת תרבותם הייחודית במספר רב של שפות: ספרדית, פורטוגזית, עברית, לטינית, איטלקית, הולנדית, גרמנית ואנגלית.
| --- | --- |
אישים בני הפזורה הספרדית מערבית



מימין למעלה בכיוון השעון: אמה לזרוס,

ברוך שפינוזה, מנשה בן ישראל, משה מונטיפיורי
הפזורה היהודית הספרדית במערב אירופה ובמושבות ההולנדיות והאנגליות שבאמריקה מנתה לא יותר מחמישה עשר אלף נפש, אך השפעתה בתחום התרבותי והכלכלי הן על יהודים והן על נוצרים הייתה עצומה.
היסטוריה > מנוצרים חדשים ליהודים חדשים

תהליך חזרתם של האנוסים מהעולם הנוצרי-קתולי הדוגמטי אל חיק היהדות היה מורכב וארוך, במיוחד בקהילות הספרדיות של אמסטרדם והמבורג. אמסטרדם הקלוויניסטית והמבורג הלותרנית התקשו בתחילה להכיר בהיותם של אותם סוחרים פורטוגזים בעלי זיקה ליהדות. התפיסה האנטי-יהודית ארוכת השנים עדיין הייתה מושרשת באוכלוסייה הנוצרית ההולנדית והגרמנית. ההתנגדות לא נשענה על בסיס דתי בלבד אלא גם ואולי בעיקר על בסיס כלכלי שנבע מחששם של הסוחרים המקומיים מתחרות עם המתיישבים החדשים. לאחר מספר לא מבוטל של שנים ניאותו השלטונות בהולנד וגרמניה להעניק לקהילות הספרדיות־פורטוגליות אוטונומיה נרחבת בתחום הדתי והכלכלי.
היסטוריה > תהליכי מודרניזציה וחילון

מסוף המאה ה-18 החלו בקיעים ראשונים בשמרנות הדתית ובמחויבות למסורת מצד רבים מבני הפזורה הספרדית מערבית, תהליכי החילון המשמעותיים נרשמו בעיקר בקרב האליטות. הדינמיות של חיי המסחר והתרבות בקהילות הספרדיות המערביות נבעה בראש ובראשונה מהניידות הגאוגרפית המוגברת של אנשי הכלכלה הספרדים-פורטוגזים, אשר עסקו במסחר בין-לאומי, והן מהשפעת הנאורות בשלביה המוקדמים. מתחילת המאה ה-18, בעקבות השתלבותה של האליטה הכלכלית והחברתית בחברה הנוצרית, התרופפה זיקתה אל ההלכה ואל מוסדות הדת, וחלקים מהאליטה החלו לראות ביהדות אמונה דתית בלבד. המסורת וההלכה הדתית, שהעניקו בתחילת הדרך עוגן חברתי ותחושת שייכות, איבדו בחלוף הזמן את מקור כוחם. הסיטואציה החברתית החדשה השאירה רק גרעין קטן של שומרי אמונים להלכה היהודית.
היסטוריה > הצטמצמות הקהילות

בשלהי המאה ה-18 החלו הקהילות האיבריות במערב אירופה לאבד מכוחן הכלכלי והחברתי, מספרן קטן ולאחר תהליך של כמה עשרות שנים נשארו בתי הכנסת ומוסדות הקהילות כזיכרון היסטורי. הסיבות להיעלמותן של הקהילות נבע ממיעוט הגעת מהגרים איברים חדשים, שינוי דפוסי הילודה, המרת דת ואיבוד זיקה לקהילות, לדת ולמסורת.
בשנת 1911 תיאר ההיסטוריון שמעון ברנפלד את הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בהמבורג ובלונדון, את היחסים עם היהודים האשכנזים ואת סיומם של ימי הזוהר:
...איך נוסדו הקהלות הישראליות בלונדון והמבורג? תחלה התישבו שם הספרדים, והם היו העשירים והמיוחסים, מעולם לא הרכינו ראשם, לא הם בישבם בארצות גלותם, ולא אבותיהם בישבם על אדמת אספמיה ופורטוגליה. הם לא באו להתישב בלונדון ובהמבורג, ושק סחורתם על שכמם. לא איזה יהודי עני, כפוף, מעוקם ומשתחוה כקידה והשתחויה בא להתיישב אלא "אידלגו" זקוף, עשיר, תרבותי, מיוחס. וכאשר שמעו יהודים אשכנזים, כי יש "שבר" בהמבורג ובלונדון, אפשר ליהודי למצוא שם מעט לחם, מעט פרנסה, הלכו והתיישבו עמהם שם. אבל הם באו כעניים דופקים על הדלת; קומתם כפופה, ברכיהם כושלות, לבם נמס בקרבם וכל רוח אומץ אין בהם. הביטו הספרדים המיוחסים בצרות-עין על "האחים" האלה. אמנם אחים הם, אבל אחים שירדו מנכסיהם ופנה זיום והדרם. באחים עניים, סחופים ומבוהלים כאלה מתביישים האחים העשירים. אבל מכל מקום פנו להם איזו קרן זוית להניח את ראשם; גם נתנו להם פרוסת לחם. אבל הזהרו! אל תהיו עזי פנים, אל תגשו אל השולחן. שם, מאחורי הדלת והמזוזה, מקומכם. והעניים פקחים היו ונזהרו בכבוד האחים המוצלחים והעשירים עד אשר היו הם יותר מוצלחים ויותר עשירים, עמדו וכבשו את הקהילות. בלונדון יש עוד איזו קהילה ספרדית זכר לחרבן. בהמבורג אין עוד כלום; תמו בני היחש.
הגדרה עצמית התבדלות והסתגרות

היהודים הספרדים של מערב אירופה ראו עצמם כ"בני האומה היהודית הספרדית-פורטוגלית" (בפורטוגזית: nação, בספרדית: nación), בעלי תרבות ומורשת היסטורית מפוארת, המתייחסים לבני שבט יהודה אשר היגרו במרוצת הדורות מבבל ל"גלות ירושלים אשר בספרד".
תחושת העליונות שאפיינה את היהודים האיברים שהיו לפנים "נוצרים חדשים" (בספרדית cristianos nuevos), באה לידי ביטוי במניפסטים שניסחו כמה ממנהיגי הקהילות.
בשנת 1655 העלה מנשה בן ישראל בפנייתו לאוליבר קרומוול דברים ברוח זו בבקשה להתיישבות יהודים באנגליה לאחר מאות שנים בהן נעדרה נוכחות יהודית מהממלכה:
שלושה דברים, אם יהי הדבר רצוי בעיני הוד מלכותו, הם העושים אומה זרה לרצויה בין ילידי הארץ בה הם יושבים... תועלת, שיוכלו לקבל מהם, נאמנות כלפי הנסיכים, ואצילותם וטוהר דמם... כל שלושת הדברים הללו קיימים אצל האומה היהודית.
יצחק קרדוזו (Cardoso Isaac), נוצרי חדש לשעבר, יליד פורטוגל שישב באיטליה, ציין בספר שכתב בשפה הפורטוגזית, "מעלות העברים", (Las excelencias de los Hebreos) ואשר התפרסם באמסטרדם בשנת 1679:
שהרי העברים הם מגזע אצילים ביותר, ואילן יחשם עתיק ביותר, וימיו שלושת אלפי שנים, או ארבעת אלפים. והם עמו הנבחר של האלוהים מכל עמי העולם... רק צדקתם וחכמתם הן תהילתם, ורק אלו מנחילות להם כבוד, שהרי כתר המלכות ושבט השלטון אפילו היהודים עצמם אינם יכולים לזכות בהם אלא אם כן הם מצאצאי בית מלכות דוד... מפני שעל פני האדמה עתיקותם ובחירתם וטהרתם והבדלותם, היהודים הם האומה האצילה ביותר.
בשנת 1604 פנו קבוצת יהודים איברים למועצת הארלם שבהולנד בבקשה להתיישב בעיר והציגו עצמם באופן הבא:
בני האומה הפורטוגאלית והספרדית ממוצא לוואנטיני וממוצא עברי מערבי שחיו כבר לפנים כיהודים באיטליה ובמקומות שונים בתורכיה
הגדרה עצמית התבדלות והסתגרות > היחסים עם האוכלוסייה הנוצרית הפרוטסטנטית

בעקבות הרפורמציה ומלחמות הדת שפרצו באירופה בין המדינות הפרוטסטנטיות לקתוליות, איבדה הכנסייה הקתולית את הבכורה וההשפעה לכנסיות הפרוטסטנטיות השונות (הקלוויניסטית בהולנד, הלותרנית בגרמניה ועוד). החלוקה הדיכוטומית הצרה והנוקשה של נוצרים מול יהודים נחלשה באופן משמעותי. בקרב הקלוויניסטים ההולנדים נתפסו האנוסים, פליטי זוועות האינקוויזיציה הספרדית שברחו מחצי האי האיברי, כאחים לרודפנות ולאכזריות של אויב משותף. בעקבות זאת חוגים פרוטסטנטים שונים החלו בתהליך של סובלנות כלפי האנוסים גם לאחר שיבתם באופן פומבי ליהדות.
הניסיון לחבור אל הסביבה הנוצרית המארחת הביאה ליצירתן של אגדות שונות בנוגע לקשר היסטורי עתיק בין היהודים הספרדים לשכניהם:
בחיבור שפורסם באמסטרדם (1683) בשם "ניצחון השלטון העממי וההולנדיות העתיקה" (Triumpho del govierno popular y de la Antiguidad Holandesa) הציג דניאל לוי דה באריוס סיפור מיתולוגי הקושר בקשר גנאלוגי בין היהודים הספרדים לבני העם ההולנדי.
הגדרה עצמית התבדלות והסתגרות > היחסים עם היהודים האשכנזים

יחסם של היהודים האיברים במערב אירופה כלפי היהודים האשכנזים היה מתנשא ומתבדל; היהודים מחצי האי האיברי שראו עצמם "בני האומה הספרדית-פורטוגלית" חשו ניכור וריחוק תרבותי כלפי יהודים זרים. הגבול ששמו בינם לבין היהודים הגרמנים (tudescos) והפולנים (polacos) הושפע מן המונח הספרדי "טוהר הדם" (limpieza de sangre) והתבסס על ייחוסם המפואר לשבט יהודה.
בשנת 1762 תיאר הפילוסוף היהודי-ספרדי יצחק דה פינטו גישה נפוצה בקרב בני הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות במערב אירופה כלפי יהודים מאומות אחרות, במכתב תגובה ששיגר לפילוסוף הצרפתי וולטר בהתייחס למניפסט שפרסם האחרון נגד היהודים:
אילו נמלך אותה שעה אדון דה וולטייר בשכלו הישר שעליו גאוותו, היה מבדיל בראשונה את הפורטוגאלים והספרדים משאר היהודים שהללו מעולם לא נתערבו ולא נתחברו עם בני יעקב האחרים..מקפידים הם ואינם מתערבים לא בדרך נישואין ולא בדרך ברית ולא בשום דרך אחרת ביהודי אומות אחרות..
ליהודים הספרדים-פורטוגלים הייתה תפיסה סטריאוטיפית ביחס ליהודים האשכנזים, שזיהתה אותם עם עוני, פשיטת יד והשחתת המידות עד כדי סטייה מאורחות היהדות. תקנות שונות שהותקנו על ידי המעמד הספרדי-פורטוגזי אסרו על נישואין, חינוך משותף, וכל קשר שעשוי להשפיע לרעה על בני האומה הפורטוגלית והספרדית.
לצד הניכור והתחושה הפטרנליסטית שחשו היהודים האיברים כלפי האשכנזים היה שיתוף פעולה בין שתי האוכלוסיות בעיקר בקהילת אמסטרדם בתחום הכלכלי, אינטראקציה עם השלטונות ואף בדפוס עברי. בבתי הדפוס של היהודים הספרדים-פורטוגלים נדפסו שני תרגומים ליידיש של התנ"ך.
תרבות והשכלה

תרבותם של הספרדים-הפורטוגזים נסמכה על שתי משענות תרבותיות, האחת היא התרבות הנוצרית האיברית כפי שספגו אותה האנוסים במהלך תקופת חייהם כנוצרים חדשים בחצי האי האיברי ובמקומות מושבם החדשים במערב אירופה ובעולם החדש, המשענת השנייה היא התרבות היהודית הנסמכת על ההלכה היהודית ומסורות שעברו מדור לדור.
סופרים ומשוררים בני הפזורה הספרדית מערבית חיברו ספרים ושירים בשפות שונות בהן עברית. בלט במיוחד משה בן גדעון אבודיינטה שהיה משורר, בלשן ומדקדק עברי בן לקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם ולאחר מכן בברבדוס. באמסטרדם חוברו מחזות בעברית ובפזורה הספרדית בדרום מערב צרפת נכתבו בשפה העברית כתבים שונים ובהם סידורי תפילה.
היהודים בקהילות אלו נטו לעיתים אחר תפיסות עולם הטרודוכסיות שונות שכללו: דאיזם, נאו-קראות, אתאיזם ופנתאיזם, דבר שגרם לעיתים לחרמות וסילוקים מהקהילה.
מבנה הקהילות

בהנהגת הקהילות עמדו בני ה"מעמד" שכללו לרוב רבנים וחכמי דת אשר התקינו תקנות, עמדו על המשמעת הקהילתית ועל הוראת ההלכה. בלטו ביניהם: מנשה בן ישראל שכיהן באמסטרדם ובלונדון, שאול מורטירה רבו של ברוך שפינוזה, יצחק אבוהב דה-פונסיקה הרב הראשון בעולם החדש ודוד ניטו שכיהן במשרת רב בקהילות ליבורנו ולונדון.
לצידם של הרבנים עמדו בראש הקהילות הספרדיות במערב אירופה בני האליטות הכלכליות והחברתיות, סוחרים ומשכילים שועי עולם, בעלי שם ומוניטין והון מופלג, אשר עסקו בסחר בין-לאומי ודיפלומטיה והיו נדבנים גדולים; בלטו ביניהם: משה מונטיפיורי, דייגו ד'אגילר, אוריה הנדריקס נשיא קהילת שארית ישראל, מנואל יצחק טקסירה נשיא קהילת המבורג ויעקב ישראל בלמונטה, שהיה ממייסדי הקהילה באמסטרדם.
על אף מכנה משותף רחב ומשמעותי בין הקהילות האיבריות השונות עקב קשריהן המסועפים בינן לבין עצמן, נוצרו הבדלים בין הקהילות בהשפעת הסביבה המארחת ויחסי הגומלין בין בני הקהילות לאוכלוסייה הנוצרית; שונה הייתה המבורג הלותרנית הנוקשה והשמרנית מאמסטרדם הקלווניסטית והקוסמופוליטית ולונדון של ימי הרסטורציה ואלו היו שונות מליבורנו הליברלית ואף מוונציה וכל אלו היו שונות מהקהילות הספרדיות של דרום מערב צרפת, שזכו לחזור ליהדותם בגלוי רק בתחילת המאה ה-18.
מבנה הקהילות > מוסד החרם

תהליך החזרה של הספרדים במערב אירופה מנצרות ליהדות חייב הצבת גבולות לבני הקהילות כחלק מבניית הגדרתם העצמית ומניעה של חברי הפזורה לסטות מהדרך שהתוו חכמי הדת. אחת הדרכים ששימשו את ראשי הקהילות הספרדיות במערב באכיפת משמעת קהילתית היה מוסד החרם.
החרם היה אמצעי מרכזי במלחמה בנטיות ההטרודוקסיות של חלק מחברי הפזורה שאימצו לעצמם תפיסות שונות הנוגדות את הרוח האורתודוקסית הנוקשה לפיה הלכו הספרדים בחזרתם לחיק היהדות.
בקהילת אמסטרדם במהלך המאה ה-17 קיים תיעוד ל-41 חרמות כלפי חברי קהילה, רק מקצתם חרמות עולם כפי המקרה הנודע של ברוך שפינוזה ומרביתם המוחלט חרם קצר, לעיתים של יום אחד, שנפסק לאחר הודאה והבעת חרטה מצד הסוטה מן הדרך.
ליטורגיה, תקנות ומנהגים

היהודים האיברים התקינו תקנות שונות בקהילותיהם במערב אירופה מתוך ניסיון למנוע מחברי קהילה סוררים לפרוץ את הגדרות ההלכתיים, החברתיים והכלכליים ולשמור את ההון ואת קשרי המשפחה בידיהם של המשפחות המיוחסות.
אחת התקנות מתייחסת לאיסור על נישואים בסתר, העונש במקרים אחדים היה איום או ביצוע בפועל של חרם הקהילה על הסוררים.
בקרב הקהילות נפוצה איקונוגרפיה ענפה שהייתה ייחודית בעולם היהודי בעת החדשה המוקדמת. בקהילת אמסטרדם נעשה שימוש בסידורי התפילה בסמל הפניקס, עוף החול העולה בלהבות ומעל הכתובת: "Neve Salom - Mi Camocha" ("נווה שלום - מי כמוך). בבית העלמין הפורטוגזי בהמבורג־אלטונה נפוצו מצבות בעלות סמלים, תחריטים, עיטורים וכתובות מפוארות מהבחינה האיקונוגרפית והאפיגרפית.
בין קהילות הספרדים במערב ובמזרח היו הבדלים בסדרי התפילות, במנהגים ובשימוש בסמלים שונים המעטרים את הסידורים וספרי התפילה. על הבדלים אלו עמד הרב שם טוב גאגין בספרו "כתר שם טוב" שיצא לאור בלונדון בשנת תרצ"ד (1933).
פעילות כלכלית ופילנתרופית

השפעתם של הסוחרים היהודים האיברים על הכלכלה במערב אירופה ובעולם החדש הייתה עצומה ושוות ערך לפעילותם של חברת הודו המערבית ההולנדית וחברת הודו המזרחית ההולנדית שפעלו בהולנד ובעולם החדש. הסוחרים בני הפזורה עסקו בסחר בינלאומי לכל רחבי אירופה המערבית, אמריקה והודו. עיסוקם של בני הפזורה בסחר עבדים היה קטן באופן יחסי ובמקרים רבים הורו בעלי העבדים בצוואותיהם לשחרר אותם לחופשי.
הסוחרים הפורטוגזים בדרום מערב צרפת סחרו בשרף (goma) עם גינאה שבאפריקה בשיתוף פעולה עם סוחרים עמיתים, נוצרים חדשים מחצי האי האיברי שהיו לעיתים בעלי קשרי משפחה. את הצלחתם הכלכלית והחברתית של הסוחרים היהודים מאיבריה תולים ההיסטוריונים בתפיסתם של מדינות מערב אירופה כגון הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת, את הסוחרים האיברים כבעלי פוטנציאל כלכלי בין-לאומי, בעלי בקיאות רבה בנתיבי הסחר הקולוניאלי והיותם דוברי שפות זרות.
במושבות האנגליות שבעולם החדש היוו היהודים הספרדים גורם משפיע מבחינה חברתית וכלכלית. הם זכו להכרה דה פקטו לעיתים לפני שקיבלו זכויות כאלה באנגליה עצמה.
זיכרון ומורשת

הקהילות הספרדיות הותירו אחריהן שפע של מקורות המתעדים את חייהן ואת סביבתן: כתבי יד ודפוס הכוללים ספרות דתית וכללית בעיקר בספרדית ובפורטוגזית, מחזות בשפה העברית, שירה וסיפורת, ספרי פילוסופיה וחוכמת המדעים. הקהילה הפורטוגזית באמסטרדם הותירה ארכיון של מאות פנקסים ותיקים ובהם רישום מדוקדק על חברי הקהילה ומאורעות חשובים, הארכיון של הקהילה הספרדית בלונדון עשיר במיוחד ונגיש, חומר תיעודי רב קיים גם בארכיוני הקהילות בהמבורג, ליוורנו, בורדו ובאיונה.
ראו גם

התפוצה היהודית-הספרדית במזרח אירופה
פראנקוס
לקריאה נוספת

חיים ביינארט, האנוסים בספרד ובאירופה המערבית במאות ה-16 וה-17, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977.
יוסף קפלן, הפזורה הספרדית המערבית, משרד הביטחון, 1994.
יוסף קפלן, מנוצרים חדשים ליהודים חדשים, מרכז זלמן שזר, 2002.
רבקה שפק ליסק, התחיינה העצמות האלה?: אנוסי ספרד ופורטוגל בעבר ובהווה: מהמרת דת לחיפוש אחר השורשים היהודיים, צפריר, 2008.
ביאורים

↑  דעות שונות מדרך החשיבה הנפוצה והמקובלת.
מקס ריינהרדט

| --- | --- |

תצלום של ריינהרדט בידי ניקולא פרשייד, 1911
 לידה:  9 בספטמבר 1873 באדן, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1943 (בגיל 70) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסטצ'סטר הילס 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה 
 בן או בת זוג:  Helene Thimig (1935–1943) 
 צאצאים:  וולפגנג ריינהרדט, גוטפריד ריינהרדט 
 פרופיל ב-IMDb
 
מקס ריינהרדט (Max Reinhardt;‏ 9 בספטמבר 1873 – 30 באוקטובר 1943) היה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע יהודי-אוסטרי משפיע.
קורות חיים

ריינהרדט נולד כמקסימיליאן גולדמן למשפחה יהודית בעיר באדן שליד וינה ב-9 בספטמבר 1873. בשנת 1902 החל ריינהרדט לעבוד כבמאי וכמנהל במספר תיאטראות בברלין ומחוצה לה. במשרות אלו החזיק עד שנת 1933, עת תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה. ריינהרדט השתמש בטכניקות בימוי ייחודיות של שפה מוזיקה וכוריאוגרפיה, שהיו חידוש בתיאטרון הגרמני. בשנת 1910 נישא לשחקנית אלזה היימס (Else Heims ;1878–1958) ולשניים נולדו שני בנים משותפים. המשפחה התגוררה בברלין. בשנת 1913 הכיר ריינהרדט את השחקנית הלנה טימיג (שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים). הוא עזב עבורה את משפחתו בקיץ 1919, ולאחר מאבק גירושין ארוך, שהסתיים ב-1931, נישא ריינהרדט להלנה טימיג בשנת 1935.
עם התיאטראות שאותם ניהל נמנים ה"דויטשס תיאטר" בברלין, שבו העסיק בשנים 1905–1930 את ברטולט ברכט ואת קרל צוקמאייר כמחזאים, ו"תיאטרון יוזפשטט" בווינה בשנים 1924–1933, שבו הגיעה הקריירה שלו והשפעתו בתחום התיאטרון לשיאהּ. בשנת 1920 ייסד ריינהרדט עם הוגו פון הופמנסתאל וריכרד שטראוס את פסטיבל  זלצבורג. בשנת 1928 הקים בווינה סמינר למשחק (Max Reinhardt Seminar; כיום חלק מן האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה).
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 היגר ריינהרדט עם רעייתו השנייה לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית. עם הגיעו לארצות הברית ביים בהצלחה את "חלום ליל קיץ" של שייקספיר. ריינהרדט המשיך את ההצלחה הזו וביים גרסה קולנועית למחזה, בהשתתפותם של ג'יימס קאגני, מיקי רוני, ג'ו בראון ואוליביה דה הבילנד. הנאצים החרימו את הסרט בשל מוצאו היהודי של הבמאי, ובשל השימוש במוזיקה של המלחין הגרמני ממוצא יהודי פליקס מנדלסון.
בשנת 1940 קיבל ריינהרדט אזרחות אמריקנית.
בניו של ריינהרדט מאשתו הראשונה הם: וולפגנג (1908–1979), מפיק סרטים ותסריטאי, וגוטפריד (1913–1994), מפיק סרטים ובמאי.
ריינהרדט נפטר ב-30 באוקטובר 1943, ונקבר בבית הקברות היהודי וסטצ'סטר הילס בניו יורק.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב ביפו על שמו.
יצירות נבחרות > מחזות

"הנס" ("The Miracle") - כתיבה ובימוי, 1912
חלום ליל קיץ - הפקה על פי מחזה של שייקספיר, 1924
כלאדם ("Jedermann") - הפקה על פי תרגום של הוגו פון הופמנסתאל למחזה מוסר אנגלי, 1927
"פריפריה" ("Peripherie") - כתיבה, 1928
"גאולה" ("Redemption") - הפקה על פי "הגופה החיה" של טולסטוי, 1928
יצירות נבחרות > סרטי קולנוע שביים

הנס (סרט), 1912
חלום ליל קיץ, 1935
יצירות נבחרות > אחר

"זומורון" ("Sumurun") - פנטומימה
משפחת אומנה

משפחת אומנה (או משפחה אומנת) היא משפחה המקבלת לחזקתה ילד לתקופה מסוימת, במטרה לתרום להתפתחותו הגופנית, הרגשית והחינוכית.
ישנן כמה דרכים בהן מסתיים סידור אומנה עם הגעת הילד לגיל 18, עם מעבר הילד לסידור חוץ-ביתי אחר, בהכרזה על אחד או יותר מהוריו הביולוגיים ככשירים להחזקתו או בהעברה לאימוץ.[דרוש מקור]