stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרמסווארה

פָרָמֵסְוּוארָה (1344–1414) הנחשב לזה שנקרא במסמכי מלאי כאיסקנדר שאה, היה המלך האחרון של ממלכת סינגפורה ומייסד סולטנות מלאקה. לפי המסמכים שנמצאו בחצי האי המלאי, הוא שלט בסינגפורה בין השנים 1389 עד 1398. הוא ברח מהאי לאחר שמג'פהיט פלשה אליו ב-1398. לאחר מכן ייסד פרמסווארה את המעוז החדש שלו על שפת נהר מלאקה ב-1402. בתוך עשורים ספורים, הפכה העיר החדשה לבירת סולטנות מלאקה. עם זאת, דיווחים פורטוגזים שנכתבו כמאה שנה לאחר מותו, מעלים סברה כי הוא היה במקור מפלמבאנג ותפס את השלטון בסינגפורה לפני שגורש, בין אם על ידי ממלכת סיאם או מג'פהיט, ואחר הקים את מלאקה.
אטימולוגיה

מקור השם הוא במילה שבסנסקריט "פרמסוורה", שמשמעותה "אל עליון." פרמסווארה הוא גם מקור שמו של אחד האל שיווה. עם זאת, השם לא מוזכר במקורות מלאים, המתארים לפרטי פרטים את הממלכות מלאקה וסינגפורה. במקום זאת ניתן השם איסקנדר שאה לשליט האחרון של סינגפורה ומייסד מלאקה. איסקנדר הוא השם הפרסי של "אלכסנדר", על שמו של אלכסנדר הגדול ו"שאה" הוא התואר הפרסי למלך. על סמך הפרטים המשותפים לשני האישים, מניחים כי איסקנדר שאה ופרמסווארה הם אותו אדם.
חייו > מוצאו

קיימות מספר הערכות באשר למוצאו של פרמסווארה. תעודות מלאיה שנכתבו במהלך תור הזהב של מלאקה ונוסחו על ידי בית המשפט בג'והור ב-1612 הן אחד המקורות והבסיס למחקרים אודות סינגפורה, שליטיה ובהמשך הירידה בכוחה והיעלמותה. לפי אחת הרשומות, איסקנדר שאה היה צאצא של סאנג נילה אולטומה, המוזכר כמייסדה של סינגפורה. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם על תיאור זה ולדיוקו. מקורות פורטוגזים אחרים כמו סומא אוריינטל, נכתבו זמן קצר לאחר הכיבוש הפורטוגזי של מלאקה והם מציעים תמונה שונה בנוגע למוצאו של פרמסווארה.
שני המקורות כוללים סיפור דומה בנוגע לנסיך מממלכת סריוויג'איה שהיה למלך האחרון של סינגפורה, ולאחר מכן נמלט לחוף המערבי של חצי האי המלאי, שם ייסד את מלאקה. בנקודה זו הסיפורים מתפצלים, וכל אחד מהם מציג זהות שונה של הנסיך. המקורות הפורטוגזים תיארו את הנסיך שברח והמלך האחרון של סינגפורה כפרמסווארה, בעוד בתעודות המלאיות הם הוצגו כשני אנשים שונים ונפרדים, שחיו במרווח של חמישה דורות זה מזה. סומא אוריינטל מציין כי הנסיך מסריוויג'איה תפס את השלטון בסינגפורה מידי שליט סיאמי שנקרא טמג'י בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-14. מקורות פורטוגזים מאת טומה פירס וז'ואו דה בארוס שכנראה הסתמכו על מקור מג'אווה טוענים שפרמסווארה היה נסיך שניסה להפיל את שלטון ג'אווה בפלמבאנג בסביבות 1360. בגרסה זו, בני ג'אווה תקפו וגירשו אותו מפלמבאנג, ואחר הוא ברח לסינגפור. שם, עד מהרה פרמסווארה התנקש בחייו של מושל מקומי בשם סאנג אלי. הוא שלט במקום למשך חמש שנים בטרם גורש על ידי העם ממלכת פתאני (אנ'), כנראה בשל העובדה שאשתו של המושל בו התנקש הייתה במקור מהממלכה. מרישומיו של פירס עוד עולה כי איסקנדר שאה היה בנו של פרמסווארה שהפך לשליט השני של מלאקה. חוקרים רבים סבורים כיום כי לא כך הדבר, וכי איסקנדר שאה ופרמסווארה הם אותו אדם, ואילו בנו נקרא מגאט איסקנדר שאה.
העדות הסינית היחידה מהמאה ה-14 מטמאסק (אנ') (השם שקדם לסינגפורה) נכתבה על ידי ואנג דיואן, והיא מצביעה על כך שטמאסק נשלטה על ידי צ'יף מקומי (לפני פרמסווארה). עם זאת, הלשון בה נוקט ואנג מצביעה על כך שהצ'יף לא היה עצמאי אלא היה וסאל.
חייו > נפילת סינגפורה

בהסתמך על התעודות המלאיות, איסקנדר שאה ירש את אביו, סרי מהראג'ה בשנת 1389. על אף השימוש בשם פרסי, התעודות מצביעות על כך שהתאסלם. רשומות במקור המלאי מתארכות את תחילת ההשפעה המוסלמית בסינגפורה לתקופת שלטונו של סרי רנא ויקרמא, בעת שרקם לראשונה יחסים עם הסולטנות המוסלמית בסומטרה סולטנות פיורלאק. עוד נטען שפרמסווארה היה נשוי לאישה מוסלמית, עבורה התאסלם.
התעודות המלאיות שעוסקות בחורבן סינגפורה ובריחת המלך האחרון שלה מתחילות בהאשמת איסקנדר שאה בניאוף עם אחת מפילגשותיו. כעונש, החליט המלך לחייב אותה לצעוד ברחוב בעירום. אביה של הפילגש, סאנג רג'ונה טאפה שהיה פקיד בבית המשפט של המלך, החליט לנקום בו ושלח למלך מג'פהיט מסר בו כתב כי אם יבחר לפלוש לסינגפורה, הוא יתמוך בו. בשנת 1398 שיגרה מג'פהיט צי מלחמה של 300 ספינות גדולות וכן מאות קטנות יותר, עליהן היו 200 אלף לוחמים. עם הגעתם, הם נלחמו במגנים מחוץ למצודה לפני שהאחרונים נסוגו אל תוך החומות. הכוח הפולש הטיל מצור על העיר וניסה שוב ושוב להבקיע את המצודה, שהוכחה כבלתי חדירה.
אחרי מצור של חודש, מלאי המזון במצודה החל להתדלדל והמגנים היו על סף רעב. והשר סאנג רג'ונה טאפה התבקש להוציא תבואה מהמחסן המלכותי. השר, שראה את הזדמנותו לנקום במלך, שיקר וטען שהמחסנים ריקים. התבואה לא סופקה והתושבים החלו לגווע ברעב. התוצאה הסופית של המעשה הייתה שהשערים נפתחו בהוראת השר, והחיילים ממג'פהיט הסתערו פנימה וביצעו ביושבי המצודה טבח מזוויע. על כך נכתב בתעודות המלאיות כי בטבח הדם "זרם כמו נהר" וכן שהאדום באדמת החמרה הוא תוצאה של אותו טבח. בשלב זה, ביודעם כי התבוסה קרובה, איסקנדר שאה ותומכיו ברחו מהאי.
חייו > ייסוד מלאקה

לאחר ההפסד, פרמסווארה ותומכיו ברחו צפונה במטרה למצוא מקום התיישבות חדש. כשהגיע לעיירה מואר (אנ') הוא שקל את הקמת הממלכה החדשה בביאווק בוסוק או קוטה בורוק, אך כשהבין שמואר וסביבתה לא מתאימות, הוא המשיך צפונה. בדרכו לשם, נכתב שהוא ביקר בעיירה המודרנית סרמבן. אחרי הביקור הוא הגיע לכפר דייגים קטן ליד נהר ברטאם (כיום נקרא נהר מלאקה). ברבות השנים הכפר התפתח וכיום הוא העיר מלאקה. האגדה מספרת שבעת שביקר בכפר הוא ראה איילון שהערים על כלב הציד שלו שעה שנח מתחת לעץ. בעיניו, הדבר בישר טובות והעיר "המקום הזה מצוין, אפילו העכבר מאיים; כדאי שנקים כאן את הממלכה." המסורת גורסת כי הוא קרא ליישוב החדש מלאקה על שם העץ שבצילו הוא נח. גרסה אחרת טוענת כי מקור השם בסוחרים הערבים מתקופת מוחמד שאה (1424–1444), שקראו למקום "מלאקאט" (בערבית: קהילת הסוחרים) כיוון שהיה בית לסוחרים רבים.
חייו > השלטון במלאקה

אחרי שייסד את ההתיישבות החדשה, פנה פרמסווארה לפיתוח המקום והורה לאנשיו לשתול יבולי בננות, קני סוכר, יאם וצמחי מאכל נוספים. כמו כן, תוך שהוא מסתמך על היתרון של המפרץ המוסתר על ידי גבעה, ומגן על ספינות מפני רוחות חזקות, פרמסווארה ייסד נמל ושירותי אחסון ומסחר כדי שהנמל ישמש כמקום מפגש להחלפת סחורות. על הילידים, האורנג לאוט, שהיו נאמנים לשליטים הקודמים במקום, הוטל לסייר בים, לגרש שודדי ים ולהפנות סוחרים לנמל. למרבה האירוניה, הילידים היו ידועים קודם לכן כשודדי ים אכזריים ביותר. בתוך מספר שנים החלו להתפשט הידיעות על הנמל החדש, ידיעות שהגיעו עד לסין. עם קבלת הידיעות, שלח הקיסר הסיני משושלת מינג, הקיסר יונגלה, את נציגו ין קינג למלאקה ב-1405. ביקורו של ין קינג פרץ את הדרך לכינון יחסי ידידות בין מלאקה לקיסרות סין. הסוחרים הסינים החלו לעגון בנמל והצטרפו לעמיתיהם בני ג'אווה, ההודים, והבורמזים שהקימו בממלכה בסיסי סחר והתיישבו בה. עקב כך, עד מהרה גדלה אוכלוסיית המקום ל-2,000 איש.
בשנת 1411 יצא פרמסווארה יחד עם אשתו, בנו ופמליה של 540 איש עם האדמירל ג'נג חה לסין כדי לפגוש את הקיסר יונג לה ולחלוק לו כבוד. יונג לה שיבח את פרמסווארה וקרא לו השליט הנכון ביותר עבור מלאקה. הוא הציג לו חותם, משי ומטריה צהובה, סמלים למלוכה. אחר הוא העניק לו מכתב בו מינה אותו לשליט מלאקה. המכתב נחשב להכרה של סין בממלכה. לאחר הביקור, המשלחת חזרה למלאקה בצי בראשות האדמירל ג'נג חה.
הכתבים הסינים מציינים כי בנו של פרמסווארה ביקר בסין ב-1414 ועדכן את שליטיה שאביו מת. את פרמסווארה ירש בנו, מגאט איסקנדר שאה, שהיה בשלטון עד 1424. כיום מתנהל ויכוח לגבי מקום קבורתו של פרמסווארה, בין אם הוא נמצא בטנג'ואן טואן שבמלאקה המודרנית, בסינגפור או שמא בכלל לא נקבר.
דת

הכינוי הפרסי איסקנדר שאה שצוין גם בתעודות המלאיות, כמו גם הבלבול בשאלה האם פרמסווארה ואיסקנדר שאה היו אותו אדם הביאו חוקרים לשער שפרמסווארה התאסלם. ידוע כי בשנת 1409, בגיל 65, פרמסווארה התחתן עם נסיכה מסולטנות פסאי, התאסלם וקיבל את התואר הפרסי איסקנדר שאה. טומה פירס בן המאה ה-16 חולק על כך וטוען בכתביו כי בנו של פרמסווארה, מגאט איסקנדר שאה הוא זה שהתאסלם בגיל 72. עוד לפי הכתבים, רק המלך השלישי של מלאקה, מוחמד שאה היה המלך המוסלמי הראשון של מלאקה, אחרי שחלם חלום בעקבותיו התאסלם.
כך או אחרת, קיימת הסכמה רחבה שהאסלאם הגיע למלאקה לא יאוחר מתקופת שלטונו של מט'פר שאה.
יחסיו עם שושלת מינג

הקשר בין מלאקה לסין החל בראשית המאה ה-15 כשפרמסווארה ביקר מספר פעמים בחצר הקיסר יונגלה. בשנת 1403 הגיע שליח המסחר הרשמי הראשון למלאקה. בהמשך, לווה פרמסווארה על ידי האדמירל ג'נג חה לביקור בסין. היחסים בינו לבין סין העניקו לממלכה יכולת הרתעה שמנעה התקפות מצד סיאם ומג'פהיט שהוגדרה רשמית כפרוטקטורט של סין. העובדה הזו סייעה למלאקה להפוך למרכז סחר מרכזי בנתיב הסחר בין סין להודו, המזרח התיכון, אפריקה ואירופה.
בשנת 1411 ביקר שוב פרמסווארה, ביקור במהלכו הקיסר יונג לה מינה אותו באופן רשמי לשליט מלאקה.
מורשתו

בתוך עשרות שנים מהקמתה, מלאקה הפכה לנמל סחר בינלאומי במה שבישר על תור הזהר של העולם המלאי. לפי עדויות היסטוריות, למעלה מ-80 שפות דוברו במלאקה, שהפכה לנמל חשוב במהלך המאה ה-16. על כך אמר טומה פירס כי "למלך מלאקה מחזיק בידיו את הגרון של ונציה". הסולטנות החדשה התגלתה כבסיס החדש להמשך המאבקים של קודמותיה, סריוויג'איה וסינגפורה נגד יריבותיה מג'אווה. באמצע המאה ה-15 מצאה עצמה מג'פהיט חסרת אונים מול מלאקה שהחלה להשיג את השליטה על מיצרי מלאקה והרחיבה את השפעתה לסומטרה. התעודות המלאיות מדווחות כי בשיא כוחה שבתקופת שלטונו של הסולטן מנסור שאה שטחיה של מלאקה התפרסו על פני חלק ניכר מחצי האי המלאי, כמו גם איי ריו לינגה וחלקים מחופו המזרחי של האי סומטרה.
שגשוגה של מלאקה כנמל בינלאומי שינה את מפת דרום-מזרח אסיה והצלחתה זכתה להערכה מצד מלכים נוספים באזור. כנמל מרכזי, היא משכה אליה סוחרים מוסלמים מכל רחבי העולם והפכה למרכז האסלאם שהלך והתפשט באזור. תהליך האסלאמיזציה באזור מלאקה התגבר במהלך המאות ה-15 וה-16. התפשטות האסלאם הביאה לדעיכה איטית של אויבתה הוותיקה של מלאקה מג'פהיט, לפני שנכנעה לכוחות המוסלמיים בראשית המאה ה-16. בסופו של דבר, התקופה שנמשכה מעידן מלאקה לעידן הקולוניזציה האירופית תרמה למלאיזציה של הסביבה.
ראו גם

יחסי אינדונזיה–תאילנד
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ג'ון נ. מיקסיץ', Singapore and the Silk Road of the Sea, 1300_1800, סינגפור: הוצאת האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, 2013, ISBN 9789971695583
↑  ק.מ. טרנבול, A History of Modern Singapore, 1819-2005, סינגפור: הוצאת האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, 2009, עמ' 21, ISBN 9789971694302
↑  ליאו סוידינאטה, Admiral Zheng He and Southeast Asia, Institute of Southeast Asian Studies, ISBN 978-9812303295
↑  פול ויטלי, The Golden Khersonese. Studies in the historical geography of the Malay peninsula before A.D. 1500. [With maps.]., קואלה לומפור: הוצאת אוניברסיטת מלאיה, 1961
1 2  סוזן טסאנג, אודרי פררה, Singaporre at Random, Editions Didier Millet, 2011, ISBN 9789814260374
↑  Parameswara, A History of the Malay Peninsula
↑  Palembang Prince or Singapore Renegade?, Sabrizain
↑  Sulatus Salatin: Sejarah Melayu
1 2  ריצ'רד אולף וינדסטדט, The Malay Annals or Sejarah Melayu, Journal of the Malayan Branch of the Royal Asiatic Society XVI, 1938
↑  George C dès, The Indianized States of South-East Asia, הוצאת האוניברסיטה של הוואי, 1968, ISBN 9780824803681
↑  ראשיד עבדול פארידה, Research on the Early Malay Doctors 1900-1957 Malaya and Singapore, Xlibris Corporation, 2012, עמ' 61, ISBN 9781469172439
↑  ג. ואנג, Admiral Zheng He and Southeast Asia, Institute of Southeast Asian Studies, 2005, עמ' 26–41, ISBN 9812303294
↑  כריסטופר ה. ווייק, Malacca's Early Kings and the Reception of Islam, Journal of Southeast Asian History
↑  ארמנדו קורטסאו, The Suma Oriental of Tome Pires 1512-1515, Laurier Books Ltd, 1990, ISBN 978-1409417491
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2006222105  VIAF: 26506489   WorldCat (עם VIAF): 26506489 
מפה המציגה את אסיה ומזרח אפריקה של המאה ה-15
פנוקריסט

לגרניטים יש לעיתים פנוקריסטים גדולים של פצלת השדה. בתמונה, גרניט מצדו השווייצרי של המון בלאן שבו פנוקריסטים לבנים גדולים של פלגיוקלז, מינרלים טריקליניים שלהם חתך טרפזי. המטבע של אירו אחד שקוטרו 2.3 סנטימטרים הונח על הסלע לקבלת קנה מידה.
פֶנוֹקריסט ("גביש נראה" מיוונית פנו-נראה, קריסט-קיצור של קריסטל) הוא גביש גדול באופן יחסי ובדרך כלל בולט שממדיו גדולים בצורה ניכרת מהגודל הממוצע של הגבישים הבונים את מסת האם של סלע יסוד. בפועל, פנוקריסטים הם גבישים הגדולים ממילימטר אחד. מרקם של סלע יסוד הבנוי מפנוקריסטים בתוך מסת אם מכונה "מרקם פורפירי" על שם סלע היסוד פורפיר שבו קיימת תופעה זו. מרקם כזה נוצר כשיש שני שלבים בהתקררות המגמה. שלב איטי (מתחת לפני השטח) היוצר את הפנוקריסטים ואחר כך שלב התקררות מהיר שבו נוצרת מסת האם. פנוקריסטים נוצרים בסוגים רבים של סלעי יסוד כמו גרניט, ריוליט, דיוריט, פלסיט, אנדזיט ובזלת. הפנוקריסטים הם בדרך כלל גבישים אֵיאוֹהֶדרָליים, כלומר שמישוריהם מושלמים, בשל ההתגבשות המוקדמת בתוך המגמה או בשל התגבשות מחדש לאחר שהמגמה חדרה לתוך סלע קיים.
בפנוקריסטים פלגיוקלזיים מתגלה לעיתים קרובות תופעה של חלוקה לאזורים, כאשר מרכז הגביש מכיל יותר סידן והוא מוקף קליפות שבהם הולך וגדל אחוז הנתרן. חלוקה לאזורים זו משקפת את תהליך השתנות ההרכב הכימי של המגמה ככל שתהליך הגיבוש מתקדם. לדוגמה, בסוג הגרניט המכונה רפאקיווי (rapakivi – מפינית "סלע מתפורר") מוקפים פנוקריסטים של אורתוקלז ב"קליפות" של פלגיוקלז נתרני כדוגמת אוליגוקלז. בשכבות דקות של סלעי מחדר או סלעי פרץ מוקפים הפנוקריסטים שנוצרו לפני ההתפרצות במסת אם הבנויה מגבישים מיקרוסקופיים עד זגוגיתיים. פנוקריסטים וולקנים אלו מראים לעיתים קרובות את כיוון זרם המגמה בצורת גבישים מוארכים דמויי פסים המקבילים אחד לשני.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בפנוקריסטים כדי לתת שם לסלע בו הם מצויים. לדוגמה גבישי אוליבין יכולים להוות את הפנוקריסטים הראשיים של סלעים מסוימים ובעובדה זו נעשה שימוש להגדיר את תת-הסוג של הסלע לדוגמה, "בזלת פורפירית אוליבינית".
סלעים געשיים המסווגים בהתאם לסוג וכמות הפנוקריסטים שבהם מתוארים לעיתים קרובות כ"אפיריים" אם מתחת לזכוכית מגדלת ניתן לראות פנוקריסטים המהווים 1% או פחות משטח הפנים של הסלע. סלעים געשיים בעלי מרקם פורפירי מסווגים על ידי סוג הפנוקריסטים כאשר מפרטים את המינרלים הבונים את הפנוקריסטים לפי מידת שכיחות יורדת. לדוגמה, "בזלת פורפירית אוליבינית-פלגיוקלזית" היא סלע בזלת המכיל יותר מ-10% פנוקריסטים, כאשר רוב הפנוקריסטים הם של אוליבין בתוספת כמות מעטה יותר של פלגיוקלז.
בזלות "אפיריות" עד "פורפיריות למחצה פלגיוקלזיות-אוליביניות" מכילות אחוז אחד של פנוקריסטים דמויי מנסרה של פלגיוקלז ובין אחוז ל-5% של מיקרופנוקריסטים של אוליבין. סיווגו של סלע כ"בזלת אפירית" או כ"בזלת פורפירית למחצה פלגיוקלזית-אוליבינית" תלוי לעיתים קרובות בשאלה האם יש מספר מספיק של גבישים שגודלם עולה על מילימטר. באופן כללי סלעים "אפיריים" מכילים פנוקריסטים של פלגיוקלז ומיקרופנוקריסטים של אוליבין הגדולים ממילימטר אחד.
בסלעים מותמרים קיימת תופעה דומה של גבישים גדולים בתוך מסת אם והיא מכונה פורפירובלסט.
צואן ואן

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 רשות מחוקקת:  מועצת מחוז צואן ואן 
 תאריך ייסוד:  1 באפריל 1981 
 על שם:  Tsuen Wan 
 שטח:  60.7 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  310,000 (2020)
 קואורדינטות:  22°21′46″N 114°07′44″E﻿ / ﻿22.3628°N 114.129°E﻿ / 22.3628; 114.129 
 אזור זמן:  Hong Kong Time
 http://www.districtcouncils.gov.hk/tw/
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צוּאֶן וַאן הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, הממוקם בתחומי הטריטוריות החדשות. שטחו הכולל 60.70 קמ"ר, אוכלוסייתו בשנת 2006 הייתה 288,728, וצפיפות האוכלוסין בתחום היא ביחס של 4,679 איש לקמ"ר.
לרכבת הMTR יש תחנה אחת בתחום בקו צואן וואן. וכן לרכבת הKCR יש תחנה בתחום בקו המערבי המכונַה מערב צואן וואן.
אזורים

גרמניה וסין 德華
דרך יוּאֶנְג האנגלי 楊屋道
ריבריה 海濱
גני קלאגו 祈德尊
פוּק לוֹי 福來
愉景
מרכז צואן וואן 荃灣中心
אוֹל וֶוי 荃威
לִיטַאו 麗濤
יַאו הִינְג 麗興
צ'ואן וואן מערב 荃灣郊區西
צ'ואן וואן מזרח 荃灣郊區東
החוואי 綠楊
לֶה מוֹק שׁוּאֶה מערב 梨木樹西
לֶה מוֹק שׁוּאֶה מזרח 梨木樹東
שֶׁק וַואי קוֹק 石圍角
אבן 象石
פרנסואז סאגאן

| --- | --- |

צילום מ-1962
 לידה:  21 ביוני 1935 Cajarc, צרפת 
 פטירה:  24 בספטמבר 2004 (בגיל 69) Équemauville, צרפת 
 שם לידה:  Françoise Marie Anne Quoirez 
 מדינה:  צרפת 
 שם עט:  Françoise Sagan 
 מקום לימודים:  Cours Hattemer, Lycée Hélène Boucher, הפקולטה לאמנויות של פריז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  מסה, תיאטרון, שירה 
 יצירות בולטות:  שלום לך, עצבות 
 תקופת הפעילות:  מ-1954 
 בן או בת זוג:  Guy Schoeller (13 במרץ 1958–יוני 1960)  פגי רוש (1976–1991)  Robert Westhoff (1962–1972)  Ingrid Mechoulam (1992–2004)   פגי רוש 
 צאצאים:  דניס וסטהוף 
 פרסים והוקרה:  פרס המבקרים (1954)  Prix du Brigadier  פרס הנסיך פייר 
 www.francoisesagan.fr
 חתימה:   
 
פרנסואז סאגאן (בצרפתית: Françoise Sagan‏; 21 ביוני 1935 – 24 בספטמבר 2004) הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית צרפתייה.
חייה האישיים

בשנת 1958 נישאה לגי שלר, עורך בהוצאת האשט, המבוגר ממנה בעשרים שנה, וכעבור כשנתיים התגרשה. בתחילת 1962 נישאה לרוברט וסטהוף, והתגרשה ממנו בשנת 1963. מנישואים אלה נולד בנה היחיד, דֶני.
קיימה קשר לסבי ממושך עם מעצבת האופנה פגי רוש ועם העורכת של "פלייבוי" הצרפתי, אניק גאלה.
סאגאן אהבה לתור את ארצות הברית, ובמסעותיה שם נראתה לא פעם בחברת טרומן קאפוטה ואווה גרדנר.
יצירותיה > ספריה שתורגמו לעברית

Bonjour Tristesse‏ (1954) - שלום לך, עצבות , הוצאת קרני 1956/7 תרגום עליזה שני.
שלום לך, עצבות, הוצאת אחוזת בית 2009, תרגום דורי מנור.
Un certain sourire‏ (1955) - חיוך מסוים, הוצאת קרני 1960, תרגום אסתר כספי
Dans un mois, dans un an‏ (1957) - בעוד חודש, בעוד שנה, הוצאת קרני 1960, תרגום אהרן אמיר
Aimez-vous Brahms?‏ (1959) - האם את אוהבת את ברהמס?, הוצאת קרני 1960, תרגום אהרן אמיר
Un peu de soleil dans l'eau froide‏ (1969) - מעט שמש במים קרים, הוצאת כתר 1990, תרגום איילה רהב
Un Profil perdu‏ (1974) - צדודית אבודה, הוצאת כתר 1987, תרגום מרים טבעון
De guerre lasse‏ (1985) - אחרי ככלות הכול, הוצאת כתר 1990, תרגום מרים טבעון
יצירותיה > על יצירתה

ספריה של סאגאן קצרים יחסית. נושאים שעלו בספרה הראשון, "שלום לך, עצבות", חוזרים ועולים גם בספרים נוספים שלה:
יצירותיה > על יצירתה > אהבה

נושא מרכזי בספריה של סאגאן הוא האהבה, המלווה במאבק על לבו של האהוב ובלבטים האם זה האהוב הנכון. האהבה נבחנת מהיבטים אחדים:
אהבה במסגרת משולש רומנטי: אהבת אן ואלזה לרֵמון, ב"שלום לך, עצבות"; אהבת ז'יל לנטלי הנשואה לפרנסואה ב"מעט שמש במים קרים"; אהבת שארל וז'רום לאליס ב"אחרי ככלות הכול"; לבטיה של דומיניק, סטודנטית למשפטים, בין אהבתו של ברטראן, חברה לימודים, ואהבתו של לוק, המבוגר ממנה (ויש גם צלע רביעית, פרנסואז, אשתו של לוק), ב"חיוך מסוים"; אהבת רוז'ה וסימון לפול, ב"את אוהבת בראמס?..." (שבה יש גם צלע רביעית, מייסי, מאהבת של רוז'ה); אהבת ז'וּליוּס א. קראם לז'וּזֶה ב"צדודית אבודה", תחילה בעת שהיא נשואה לאלן, ואחר כך בעת שהיא מאוהבת בלוּאי.
אהבה ממבט ראשון: אהבת שארל לאליס ב"אחרי ככלות הכול"; אהבת נטלי לז'יל ב"מעט שמש במים הקרים", אהבת ז'וליוס א. קראם לז'וּזה בספר "צדודית אבודה".
אהבה לוהטת המסתיימת במוות כאשר האהוב מאכזב: מותה (בתאונה או בהתאבדות) של אן בעקבות אכזבתה מרֵמון, ב"שלום לך, עצבות"; התאבדותה של נטלי בעקבות אכזבתה מז'יל ב"מעט שמש במים הקרים"; מותו (מהתקף לב) של ז'וּליוּס א. קראם, חודשיים לאחר שז'וּזֶה אהובתו הודיעה לו על חוסר העניין הגמור שלה בו.
יצירותיה > על יצירתה > טבעו של מעשה האהבה

מעשה האהבה עצמו מתואר בקיצור נמרץ, אך מקום רב מוקדש למחשבות הקודמות לו ולמחשבות הבאות לאחריו.
בספר "שלום לך עצבות" מספרת ססיל: נוסף על העינוג הגופני הממשי מאוד שהעניקה לי האהבה, ידעתי גם מחן עונג רוחני צרוף כשהירהרתי בכל זה. צירוף המילים "לעשות אהבה" הילך עלי קסם משלו, קסם מילולי בתכלית, שהרי הוא מעקר כל אחת משתי המילים ממשמעותה הרגילה: מושג ה"עשייה" – מושג גשמי מאוד, ענייני מאוד – הקסים אותי בהתמזגו עם הפיוט המופשט הטמון במילה "אהבה".
בספר "אחרי ככלות הכל" מתוארת אהבתה של אליס: "רק דבר אחד עשתה בטבעיות עד כה: היא שכבה עם שארל מתוך תשוקה גופנית, מפני שהוא מצא חן בעיניה והתשוקה שלו הייתה מידבקת". כן מוצגות בספר מחשבותיו של שארל בעקבות הפעם הראשונה שבה שכב עם אליס. אלה עוסקות לא רק במעשה האהבה עצמו, אלא גם בדיבורים אודותיו: "מעולם לא עלה בדעתו שיוכל לספק את אליס, או כל אשה אחרת מעט מעודנת, כבר בפעם הראשונה. בעיקר חשש שיהיה עליו לאהוב את אליס בלי שיוכל להתחלק אִתה ב"זה" ובלי שיוכל לדבר אתה על זה. התקופה שלפני המלחמה שחררה מאוד את המנהגים; אמנם, עכשיו היה פחות שערורייתי לאשה להתמסר לגבר כפי שאליס התמסרה לו, אבל אסור היה לדון בתענוג "אחרי", אלא בהדגשה או בגסות. שני סגנונות שהוא שנא באותה מידה."
יצירותיה > על יצירתה > הכמיהה לאושר והחרדה מחסרונו

בתחילתו של "שלום לך, עצבות", מספרת ססיל על עצמה "הייתי מאושרת בתכלית", ובסיומו היא מספרת, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", אך העצבות היא מסגרת המקיפה את הספר, בהופעתה בפסקת הפתיחה ובפסקת הסיום שלו.
ב"אחרי ככלות הכול" סבלה אליס מהתמוטטות עצבים ודיכאון. ז'יל, גיבור הספר "מעט שמש במים הקרים", סובל בתחילת הסיפור מדיכאון עז, ויוצא למנוחה אצל אחותו, שם אהבתה של נטלי גואלת אותו מדיכאונו. ז'יל אינו מסתיר זאת מנטלי, ואומר לה: "היית מעלה על דעתך שלפני חודשיים הייתי יצור הרוס ועכשיו אני גבר מאושר...".
אל מול הדיכאון, מחפשים הגיבורים את האושר. "תגיד לי שאתה שמח", אומרת נטלי לז'יל ב"מעט שמש במים הקרים".
ב"חיוך מסוים" מספרת דומיניק: "פניתי אל ברטראן. הוא לא גרע עיניו ממני, ובראותו אותי מחייכת קם ממקומו. הוא לא אבה להניח לי להיות מאושרת בלעדיו: רגעי האושר שידעתי חייבים היו להיות משותפים לשנינו". בהמשך הספר מספרת דומיניק: "אמי ניעורה לחיים ברגע שעמדתי לנסוע מן הבית ושאלתני אם אני מאושרת. הבטחתיה שאני מאושרת".
ב"את אוהבת בראמס?..." מתקיים דו-שיח בין האוהבים שבמרכז הסיפור, פול ורוז'ה:
הערות שוליים

↑  Heather Lloyd, "'Starlette de la Littérature': Françoise Sagan", in: John Gaffney and Diana Holmes, Stardom in postwar France, Berghahn Books, 2007, p. 181
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267313205171  PLWABN: 9810575866105606  BIBSYS: 90091255  BNE: XX989456  BnF: cb119232743 (data)  CANTIC: a19349804  CiNii: DA00947344  GND: 118750712  ICCU: CFIV006541  ISNI: 0000 0001 2144 4653  LCCN: n79021390  LNB: 000003116  MusicBrainz: 109b4199-b4f3-40d6-8ea6-e7b7d1ee45a3  NDL: 00455137  NKC: jn19990007296  NLA: 35438298  NLG: 66853  NLK: KAC199623913  NSK: 000001158  NTA: 068961413  RERO: 02-A000142800  RSL: 000083802  SELIBR: 198797  SNAC: w6js9rt0  SUDOC: 027687937  Trove: 952849  ULAN: 500105131  VcBA: 495/346984  VIAF: 96464325   WorldCat (עם VIAF): 96464325
פיליפ פייט

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1793 ברלין, פרוסיה
 פטירה:  18 בדצמבר 1877 (בגיל 84) מיינץ, גרמניה
 מקום לימודים:  אקדמיית דרזדן לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  רומנטי
 הושפע על ידי:  קספר דויד פרידריך
 
פיליפ פייט (בגרמנית: Philipp Veit‏; 13 בפברואר 1793 – 18 בדצמבר 1877) היה צייר גרמני ממוצא יהודי, שחידש ופיתח את שיטת ציורי הפרסקו.
ביוגרפיה וקריירה

פיליפ פייט נולד ב-1793 היה בנם של הבנקאי היהודי שמעון פייט ובתו הבכורה של משה מנדלסון, ברנדל (לימים דורותיאה שלגל). לאחר הגירושין של הוריו בשנת 1799, פיליפ פייט שהה בתחילה אצל אמו והתגורר איתה ועם בעלה השני פרידריך שלגל בפריז ובקלן, לפני שחזר לאביו בברלין בשנת 1806 וסיים את לימודיו שם.
משנת 1808 למד ציור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
במהלך מלחמות נפוליאון התיידד עם ג'וזף פון אייכנדרוף ופרידריך דה לה מוטה פוקו. בשנת 1814 צייר כמה תמונות, ביניהן תמונה עבור כנסיית היילנישטאדט ליד וינה. לאחר מכן הלך בעקבות אחיו הצייר לרומא בשנת 1815, שם פגש את הרומנטיקנים הגרמנים שקראו לעצמם לוקאסבונד.
קבוצה זו הורחבה ונקראה "תנועת הנצרתיים". ביניהם היו פטר פון קורנליוס, וילהלם פון שדו ויוהאן פרידריך אוברבק, שעבדו בציורי הקיר של הקאזה ברתולדי - ציורים מקראיים כגון "יוסף ואשת פוטיפר", ו"שבע השנים הטובות" (בגלריה הלאומית של ברלין), וכן ציורי פרסקו בווילה מאסימו מתוך "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
בשנת 1821 הוא התחתן עם קרולינה פוליני (1807–1890). היא הייתה בתם של הפסל ג'ואקינו פוליני ואשתו בנדטה, לבית גורטלר (1783–1824), שאיתו חיה באותה תקופה. לבני הזוג נולדו חמישה ילדים.
על פי הזמנתו של הכומר בנאומבורג, נוצר הציור "ישו על הר הזיתים" בקתדרלת נאומבורג בשנת 1820.
בשנת 1830 מונה למנהל מכון סטדל בפרנקפורט, שם גם יצר מספר ציורים כנסייתיים, שרובם הופיעו בתחריטים ובליתוגרפיות. כן ביצע פרסקו גדול במכון סטדל, שנושאו היה "הכנסת הנצרות והאמנויות לגרמניה".
ראוי לציון במיוחד ציור התקרה במכון סטדל, המתאר את עבודתם של הפסלים ההלניים הוותיקים ביותר, ואת מגן אכילס אחרי הומרוס. עבור האולם הקיסרי ברומר, הוא צייר את הדיוקנאות של קרל הגדול, אוטו הראשון, פרידריך השני והנרי השביעי. בשנת 1843 הוא ויתר על הנהלת מכון סטדל והעביר את הסטודיו שלו יחד עם סטודנטים לבית המסדר הטבטוני בסקסנהאוזן.
הוא יצר ציור מזבח גדול לקתדרלת פרנקפורט, ובמרץ 1848 נתלתה תמונה גדולה של "גרמניה" בכנסית פאולס. כעת הציור תלוי בחדר המדרגות של המוזיאון הלאומי הגרמני בנירנברג. הוא מיוחס לפייט, אך ייתכן שפייט היה רק מקור הרעיון.
בשנת 1853 התמקם פייט במיינץ, שם הפך למנהל אוסף הציורים, ובין היתר יצר קבוצת ציורים בקתדרלת מיינץ.
עבודתו העיקרית של פייט היא הפרסקו הגדול של "הכנסת הנצרות לגרמניה", מוצגת במוזיאון סטדל בפרנקפורט ואילו ב"אלטה נשיונלגלריה" של ברלין מוצג ציורו של "שתי המריות על הקבר".
הוא נפטר ב-18 בדצמבר 1877 ונקבר בבית העלמין המרכזי במיינץ.
עד סוף ימיו הוא נשאר נאמן לכיוון הסגפני הקפדני של נעוריו, ובעקבותיו הלך גם תלמידו אדוארד ג'ייקוב פון שטיינל.
יצירותיו

פרט מפרסקו בוילה מסימו
מריה פון ברנוס
אלגוריה של דת
גרמניה
רוסיה
הערות שוליים

↑  Frankfurt Lese, Philipp Veit, Frankfurt-Lese (בגרמנית)
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Veit, Philipp". Encyclopædia Britannica. 27 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 973.
↑  Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Lexikon des gesamten Buchwesens Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271320105171  PLWABN: 9810690369605606  BNE: XX1125045  BnF: cb10294812j (data)  GND: 118804111  ISNI: 0000 0000 8147 5075  KulturNav: b94c7b39-90d7-438d-9229-c45c7de3b304  LCCN: n86119706  MusicBrainz: c64c069b-a3ca-40d0-8c25-0b9df8418786  NKC: xx0081013  NTA: 073005703  RKD: 79734  SUDOC: 03110049X  ULAN: 500013745  VcBA: 495/105882  VIAF: 67261953   WorldCat (עם VIAF): 67261953