stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הספר לשריון בקאזאן
הערות שוליים

1 2  Storm of Steel: The Development of Armor Doctrine in Germany and the Soviet Union, 1919-1939 (Cornell Studies in Security Affairs), by Mary Habeck, pp.80-81.
↑  The Secret School of War: The Soviet-German Tank Academy at Kama, by Ian Johnson, 2012. pp.34-35
↑  Milsom, John. Russian Tank, 1900-1970, Galahad Books 1970. p.29
↑  Habeck, עמ' 81
↑  Milsom, עמ' 30
1 2  Habeck, עמ' 97
1 2  שלוש חברות היו מעורבות בפיתוח הגרוסטרקטור: ריינמטל, קרופ ודיימלר בנץ, כל אחת השלימה שני דגמים עד 1930. הן נאלצו להשתמש בשם "טרקטור" כדי להסתיר את הכוונה האמיתית של פיתוח טנקים.
↑  Johnson, עמ' 46
↑  אורגיל, עמ' 94
↑  Johnson, עמ' 47
↑  Johnson, עמ' 2. גם ברית המועצות לא התקדמה בתחום הרדיו בטנקים; במלחמת העולם השנייה היו רק טנקי מפקדי פלוגות מצוידים במכשירי קשר.
↑  Zaloga, Steven J (2001). Panzer IV vs Char B1 Bis, Osprey Publishing Ltd, עמ' 16
↑  הלייכטרקטור ('טרקטור קל') היה טנק קל בן 8 טונות, חמוש בתותח 37 מ"מ. מספר כאלה נשלחו לקאזאן ב-1930.
↑  Zaloga עמ' 14
↑  Johnson, עמ' 53
|  קאזאן |
| --- | --- | --- |
| קאזאן - בנושאים | קאזאן - בנושאים |  |
| ממשל ופוליטיקה | ראש עיריית קאזאן • עיריית קאזאן • הדומה העירונית של קאזאן |  |
| רבעי קאזאן | רובע התעשייה האווירית • רובע ואחיטוב • רובע קירוב • רובע מוסקבה • נובו-סאווינוב • עבר הוולגה • הרובע הסובייטי |  |
| השכלה, תרבות ותיירות | אוניברסיטת קאזאן • בית הספר לטנקים בקאזאן • האוניברסיטה האסלאמית הרוסית • הקרמלין בקאזאן |  |
| קאזאן: צבא וביטחון | משטרת העיר • קאזאן מסוקים |  |
| תחבורה ציבורית בולדיווסטוק | נמל התעופה הבינלאומי • הרכבת התחתית • טטרסטן איירליינס |  |
| דת בולדיווסטוק | המקדש האוניברסלי |  |
| ספורט בולדיווסטוק | זניט קאזאן • רובין קאזאן • אוניקס קאזאן • סינתז קאזאן • אק בארס קאזאן • אק בארס ארנה |  |
| קאזאן - סמלים לאומיים | קאזאן - סמלים לאומיים |  |
| סמלי העיר הממלכתיים | סמל • דגל |  |
ראשי המשלחת הסובייטית ברפאלו
תרשים פאנצר סימן 1 דגם A
הו ארצי מולדתי

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
יוסי חרסונסקי: 
"הו ארצי מולדתי" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה ויצא לאור ב-2 במאי 2024.
רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על-ידי אליה רוסיליו והופק מוזיקלית על-ידי ניר מימון. השיר נכתב כשיר אהבה למדינה בצל טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 6 |  |
וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר עלה לערוץ היוטיוב של מירי מסיקה ב-2 במאי 2024.
הערות שוליים

↑  מאיה כהן, מירי מסיקה מתפרקת: "הלוואי והיה פה אחרת", באתר ישראל היום, ‏02-05-2024
↑  מירי מסיקה שרה: "הו ארצי מולדתי", באתר ערוץ 7, ‏02-05-2024
↑  MiriMesikaOfficial (2024-05-02), מירי מסיקה - הו ארצי מולדתי, נבדק ב-2024-05-31
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הקברות היהודי בעזה

בית הקברות היהודי בעזה הוא בית הקברות של היישוב היהודי בעזה.
ככל הנראה, בית הקברות הוחרב כליל, בערך בשנת תש"כ (1960), על ידי שלטונות מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, לצורך בניית בנייני מגורים.
היסטוריה

קיימת עמימות בנוגע לשנת ייסודו של בית הקברות, גודלו, והנעשה בו עד לתקופה האחרונה. בשנת תקצ"ט (1839) נשלחה למשה מונטיפיורי איגרת מאת יהודים מחברון שביקשו את תמיכתו ביישוב היהודי בעזה, שפסק כתוצאה עקיפה של רצח חיים פרחי, ובכלל דבריהם הם מזכירים את הצורך "לשמור משמרת הקדש בית עלמין זיע"א". ככל הידוע, בקשתם לא התגשמה. כארבעים שנה לאחר מכן, תוארה תרומה של הברון רוטשילד לצורך שיפוץ בית הקברות.
לפי אילן גל-פאר, לקראת שנת תר"ע (1910) פסק השימוש בבית הקברות, והוא הוסב על ידי ערבי מקומי לשימוש כגורן. גל-פאר מוסיף שבשנת תר"ע החלו יהודי עזה לקבור את מתיהם בחלקה אחרת, ועד לפרעות תרפ"ט נקברו בה 12 יהודים. ממקורות אחרים משתמע כי בשנת תשי"ז (1957) בית הקברות העתיק עדיין עמד על תילו, ובעקבות כיבוש עזה על ידי צה"ל במלחמת סיני (מבצע קדש), פנה הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג למושל הצבאי של רצועה עזה, סא"ל חיים גאון, בבקשה לשפץ אותו ולהקים עבורו חומה באורך ארבעים מטרים (אולם לא נכתב שם במפורש שמדובר בבית הקברות העתיק, ולא בחלקה החדשה הנ"ל משנת תר"ע). זמן קצר לאחר הכיבוש, הוחזרה עזה למצרים. במלחמת ששת הימים (תשכ"ז - 1967) נכבשה עזה שוב על ידי צה"ל, אך ככל הנראה בית הקברות כבר היה חרב, והוא לא אותר על ידי חיילי צה"ל אך אותרו פנקסים המתעדים את פרטי הנקברים, וכנראה מדובר בנקברים הרבים שבבית הקברות העתיק, ולא לאותם 12 נקברים בחלקה הנ"ל.
לדברי יעקב סגל וצבי פרידמן:
פנקסי בית העלמין היהודי בעזה שנתפסו במלחמת ששת הימים ושבהם אמורה להיות תשובה לתעלומה הוכרזו כסוד מדינה וסגורים בכספת של אחד הבנקים.
תיאור הפנקסים כ"סוד מדינה" וכסגורים בכספת הובא גם בשם זאב חנוך ארליך (ז'אבו), שניסה להגיע אליהם ולא הצליח. בחורף תשכ"ח (8 בדצמבר 1967) דווח שבית הקברות נחרב לחלוטין, ובמקומו עמדו בתי מגורים, בתים שכנראה נבנו כמה שנים קודם לכן. כמה מקורות סיפרו על הרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר בעל "אמרי חיים" מויז'ניץ (נפטר בתשל"ב) שפקד את המקום ואף זיהה בו את קבר ר' ישראל נג'ארה בימים שלאחר מלחמת ששת הימים, ולפי האמור לעיל, אולי חלה טעות והכוונה למלחמת סיני.
קברים יהודיים נוספים בעזה

בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה קבורים מספר חיילים יהודיים. הם מתו במהלך לחימתם באזור, בהיותם חיילים של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, ונקברו במקום. במהלך מלחמת חרבות ברזל הגיעו חיילי צה"ל לקבריהם ואמרו קדיש לעילוי נשמתם.
מסורת שנויה במחלוקת מזהה את קבר שמשון הגיבור בסמוך למסגד הגדול בעזה (למקורות למסורת זו - ראו בערכו של המסגד, וכן בהערה כאן); בנוגע למסגד עצמו יש מסורת המזהה אותו כמקום המקדש הפלשתי המוקדש לדגון, שאותו הפיל שמשון במותו, כמתואר בספר שופטים (גם המקורות לכך מופיעים בערכו של המסגד).
קברים שאולי הם של יהודים, מצויים בבית קברות נוצרי הסמוך למנזר יווני, בסמטה הסמוכה לרחוב עומר אל-מוח'תאר, הרחוב הראשי של עזה. קברים אלו חריגים בבית הקברות בכך שמצבותיהם חלקות ללא כיתוב (תופעה מוכרת מקברים יהודיים במקומות אחרים בארץ במאה ה-16 וסביבתה), הם מיוחסים על ידי הנזירות המקומיות ועל ידי האוכלוסייה הערבית המקומית ל"זרים" שאינם נוצרים ואינם ערבים, ואחד מהקברים נודע כמקום עלייה לרגל בקרב המוסלמים.
הערות שוליים

↑   מאיר בניהו "לתולדות היישוב היהודי בעזה, מסוף המאה ה-17 ועד שנת תרפ"ט (1929)", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה כ (תשט"ז), עמ' 21–30; זמין באוצר החכמה.
↑  הרב ד"ר בועז הוטרר, ובשנה השביעית, א, עמ' 149, זמין בספריית אסיף.
↑  אילן גל-פאר, בית הקברות של יהודי עזה, אריאל גיליון 120-119, כסליו תשנ"ז - דצמבר 1997, עמ' 173-177 (זמין באתר כותר למנויים).
↑  עיתון שערים, גיליון 1669, יום שני י"ב שבט תשי"ז (14.1.57), עמ' ח.
↑  ה'שאלה' המוזכרת בדבריהם היא שאלת מקום קבורתו של רבי ישראל נג'ארה.
↑  ישראל שפירא, הקבר של "הקדוש שריפא חולים" שנמצ.., באתר כיכר השבת, ‏2023-11-16
↑  ⁨בית־העלמין היהודי בעזה נהרס נבנו בשטחו בתים לשיכון פליטים ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 10 דצמבר 1967 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨הצפה⁩ | עמוד 2 | 8 דצמבר 1967 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  לכתבה על כך בעיתון המודיע, עשרה בטבת תשפ"ד, ראו כאן.
↑  הזמר מספר על הביקור הנדיר של הרבי בעזה - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2023-12-03
↑  ראו גם: מאיר בניהו, רבי ישראל נאג'ארה, אסופות ד (תש"נ) עמ' ריד-רטו: "יש להניח שלא ארכו ימי שבתו שלר' ישראל נאג'ארה בעזה עד שנפטר בשנת שפ"ה בערך. קברו היה ידוע בבית הקברות בעזה. אחרי מבצע סיני עלו אנשים להשתטח על קברו, אבל משהוחזרה עזה לשלטון מצרים חרשו את הקבר ואחרי מלחמת ששת הימים לא נודע מקום קבורתו".
↑  דניאל ליפסון, עזה, 1917: חיילים יהודים בקרבות עזים, באתר הספרנים, ‏2023-12-18
↑  מצמרר: קדיש בעזה – על קברי חיילים יהודים ממלחמת העולם הראשונה, באתר www.hidabroot.org, ‏2024-01-13
↑  ערן תירוש, עזה – קברי חיילים יהודים ממלחמות העולם, באתר העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל.
↑  ישראל שפירא, מסע היסטורי מרתק: האם קבר שמשון .., באתר כיכר השבת, ‏2023-11-01
↑  ייתכן שיש כאן אי-דיוק, והכוונה אינה למנזר אלא לכנסיית פורפיריוס הקדוש, המשתייכת לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. היא נמצאת בשכונת זייתון בעזה, ולפי ערכה בוויקיפדיה הערבית, היא מוקפת בקברים ואף מכונה "כנסיית בית הקברות".
↑  סגל ופרידמן, שם, עמ' 395-391. הם ביקרו במקום בשנת תשמ"ח (1988). תמצית דבריהם הובאה על ידי ישראל שפירא (לעיל הערה 5).
אליעזר והגזר

| --- | --- |
אליעזר והגזר
אליעזר והגזר
 מידע כללי
 מאת:  לוין קיפניס
 איורים:  פזית מלר (בגרסת 1986 ואילך)
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  שמשון זימזון
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  8
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990025090670205171
 
גן סיפור "אליעזר והגזר" בחולון
המחזה של הסיפור "הלפת הענקית" באזרבייג'ן
אליעזר והגזר הוא שיר ילדים בחרוזים שחיבר לוין קיפניס בשנת תר"צ (1929/1930) ועובד לסיפור ילדים שפורסם בשנת 1964 בהוצאת שמואל זימזון. בשנת 1986 נוספו לספר איוריה של פזית מלר.
השיר הוקלט בשנות החמישים בלחן של מנשה רבינא בביצוע של נירה רבינוביץ ובעיבוד משותף של קיפניס וגיל אלדמע. בשנות השישים הוא הוקלט שוב בביצועה של מקהלת הילדים של תוכנית הרדיו "פינת הילד", בניצוחו של צבי בן-פורת; את הסולו שרה אביבה חי.
השיר הופיע בשנת 1960 בספר "זמר חן", בית הוצאה של איגוד הקומפוזיטורים בשיתוף עם המרכז לתרבות ולחינוך.
ב-1978 הלחין שמעון שגיא את השיר לפרק העשירי בתוכנית רגע עם דודלי. שלמה ניצן (דודלי), ציפי מור (רגע) והילדים שרו והמחיזו את השיר. בשנות ה-80 בוצע שוב בלחן זה בתוכנית פרפר נחמד בפרק "לעשות דברים יחד". דודו זר ועפרה וינגרטן שרו והמחיזו את השיר לאוזה ולשבי, והוצגו גם האיורים של פזית מלר.
עלילה

פַּעַם בָּא אֶל גַּן הַיֶּרֶק

סַבָּא אֱלִיעֶזֶר.

אַחַת-וּשְׁתַּיִם – פָּשַׁט יָדַיִם

וּמָשַׁךְ בַּגֶּזֶר.



מְשֹׁךְ בַּגֶּזֶר, מְשֹׁךְ בַּגֶּזֶר –

אֵין כָּמוֹהוּ גֶּזֶר!

מְשֹׁךְ יָמִינָה, מְשֹׁךְ שְׂמֹאלָה –

לֹא יָזוּז הַגֶּזֶר!
במרכז הסיפור גזר ענק ועקשן שנזרע בגינת הירק של סבא אליעזר וסבתא אלישבע. באחד הימים ניסה סבא אליעזר להוציאו מהאדמה, אך הוא לא זז, לא משנה כמה חזק הוא מושך. סבתא אלישבע הגיעה לעזרתו ומשכה גם כן, אך הגזר לא זז. הגיעו בזה אחר זה, הנכדה אביגיל, הב הב הכלבלב, ולקיק החתול ועזרו למשוך והוא עדיין לא זז. רק כאשר הצטרף למשיכה ”עַכְבָּר אָפֹר”, הגזר יצא.
בגרסת הספר, לאחר שהוציאו את הגזר מכינים ממנו תבשיל טעים מסוכר ולימון, וכל השכנים מוזמנים לאכול. רק הכלב, החתול והעכבר לא אוכלים מהתבשיל, כי הם מקבלים דייסה מתוקה משלהם.
עלילה > מוסר ההשכל

הסיפור עוסק במסר של עזרה לזולת והתנדבות למען האחר. הודות לשיתוף הפעולה של כל הדמויות הם מצליחים להוציא את הגזר הענק מהאדמה. כך המסר עוסק גם בכוחה של הקבוצה, הגדול מכוחו של היחיד, וגם בשיתוף הפעולה בו ניתן להשיג יותר מאשר לבד.
מקור

עלילת "אליעזר והגזר" מבוססת על המעשייה "הלפת הענקית" (ברוסית: Репка), שהופיעה בדפוס לראשונה בשנת 1860 בקובץ "מעשיות רוסיות עממיות" שערך ופרסם הפולקלוריסט הרוסי הנודע אלכסנדר אָפָנָאסייב (Афанасьев). בסיפור זה, סבא שותל לפת בגינה, וכשהוא מגיע להוציאה מהאדמה, הוא אינו מצליח. מגיעים בזה אחר זה לעזרתו סבתא, הנכדה, הכלבה ועד חמש "רגליים": "…באה הרגל החמישית. חמש הרגליים אוחזות בארבע רגליים, ארבע הרגליים אוחזות בשלוש רגליים, שלוש הרגליים אוחזות בשתי רגליים, שתי הרגליים אוחזות ברגל אחת, הרגל אוחזת בכלבה, הכלבה אוחזת בנכדה, הנכדה אוחזת בסבתא, סבתא אוחזת בסבא, סבא אוחז בלפת. מושכים, מושכים ביחד — הוציאו את הלפת".
בשנת 1864 עובד הסיפור על ידי קונסטנטין אושינסקי (Ушинский) לספר הלימוד שלו "מילה מקורית" וקיבל את צורתו המוכרת כיום, שבו הכלבה קיבלה את השם הרגיל "ז׳וּצְ׳קָה" ובמקום הרגליים נמצאים בו החתול והעכבר, ורק כשכולם מושכים ביחד, הם מצליחים.
לפני שכתב את השיר סבא אליעזר והגזר עיבד קיפניס את הסיפור הרוסי וכתב את "סבא יפת והלפת" שפורסם בספר "מעשיות" בהוצאת דביר.
עיבודים ואזכורים

ב-1924 העלה לוין קיפניס את ההצגה "אליעזר והגזר" בתיאטרון הילדים תליל. בשנת 2006 הפיק התיאטרון הקלאסי של דוד סידי את ההצגה "הדחליל, סבא אליעזר והגזר" המהווה שילוב של סיפור "הדחליל" ו"סבא אליעזר" בכיכובם של אדם/דודיק סמדר/גלעד פרלמן, ציפי מור/עירית ענבי, מיכל קורמן/גוני רוזנבאום ויגאל פילר. בגרסה מוקדמת יותר משנת 2004 כיכבו בהצגה מוטי גלעדי, אילנית, אדם ולוסי דובינצ'יק.
ב-1944 העלה התיאטרון לילדים של מרכז הגננות בתל אביב הצגה המבוססת על הסיפור.
בפרק העשירי בתוכנית הטלוויזיה רגע עם דודלי, ששודרה ב-25 באוקטובר 1978, רגע, דודלי והילדים ממחיזים את הסיפור "אליעזר והגזר" ובזכות חלוקת תפקידים מסודרת ומשיכה משותפת ומתואמת הם מצליחים סוף-סוף לשלוף את הגזר.
הסיפור של "אליעזר והגזר" מופיע במספר פרקים של "פרפר נחמד".
ב-1984 העלה "התיאטרון מארץ עוץ" את ההצגה "אליעזר והגזר" בכיכובו של יעקב בן סירא, ראובן שפר ומיכל ינאי.
בשנת 1994 הופקה קלטת ילדים מבית קלסיקלטת ואולפני אנימה בשם "סיפורי לוין קיפניס", ובה מופיע הסיפור ועוד סיפורים ושירים מאת קיפניס.
עיבוד נוסף של הסיפור "אליעזר והגזר" מופיע בסדרה "בעקבות הסיפורים הקסומים" בכיכובו של איתי שגב, כשבסיפור עצמו הגזר מואנש, ובהמשך הסיפור הוא מעודד את אליעזר ומשפחתו ומורה להם לשתף פעולה יחדיו על מנת להוציאו מהאדמה.
בשנת 2010 הועלתה ההצגה "סבא אליעזר והגזר" בכיכובם של יהורם גאון (סבא אליעזר), עירית ענבי (סבתא אלישבע) ואדם (הדחליל שתפקידו להגן על הגינה מציפורים).
השם "אליעזר והגזר" ניתן גם לגן סיפור הממוקם בשכונת קריית שרת בחולון (רחוב משה שרת פינת רחוב ברנדס) - בגן מצויים פסלים מעשי ידי הפסל דוד פיין, על פי ספרו של קיפניס. הסיפור מומחש באמצעות סדרה של פסלי אבן וארד, כאשר תיאור עלילת הספר מופיע באותיות ארד לצד הדמויות.
הערות שוליים

↑  הביצוע של נירה רבינוביץ, באתר הספרייה הלאומית
↑  הביצוע של מקהלת הילדים על ידי אביבה חי ומקהלת הילדים, באתר הספרייה הלאומית
↑  "זמר חן", עמודים 54-55
↑  רישום היצירה במאגר אקו"ם
↑   הפרק "לעשות דברים יחד" בתוכנית "פרפר נחמד", סרטון בערוץ "כאן חינוכית", באתר יוטיוב
↑  הבית השלישי והפזמון מתוך השיר "אליעזר והגזר" של לוין קיפניס
↑  הסיפור הלפת הענקית (ברוסית)
↑  אורים ירושלמיים, דבר, 18 בינואר 1963
↑  הלפת הענקית, גרסה עברית מאת יהודה אטלס לעיבוד של אלכסיי טולסטוי לאגדת העם; הוצאת קרן
↑  הלפת הענקית, באתר תיאטרון המפתח
↑  הדר בן-יהודה, מִי רוֹצֶה, רוֹצֶה לִשְׁמֹעַ מַעֲשֶׂה בְּלֶּפֶת!, באתר הספרנים, ‏27.11.2017
↑  הדחליל, סבא אליעזר והגזר: היום בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה, באתר הארץ, 2 ביולי 2006
↑  סבא אליעזר והגזר באתר "מופע"
↑  יהודית יהב, מופעי חנוכה: מדריך הנחות, באתר ynet, 15 בנובמבר 2004
↑  Page 5 Advertisements Column 4, הַבֹּקֶר, 5 במאי 1944
↑  סבא אליעזר חוזר לגזר, מעריב, 14 במרץ 1984
↑  יהורם גאון, ילדים זה ברכה, גם על הבמה, באתר ynet, 30 בדצמבר 2011
משה ארנס

משה (מישה) ארנס (27 בדצמבר 1925, י' בטבת תרפ"ו – 7 בינואר 2019, א' בשבט תשע"ט) היה מהנדס אווירונאוטיקה ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כשר הביטחון ושר החוץ בממשלות ישראל, שגריר ישראל בארצות הברית, יושב ראש ועדת חוץ וביטחון, וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. היה פרופסור חבר בטכניון, סמנכ"ל התעשייה האווירית, חתן פרס ביטחון ישראל וחתן פרס הדיפלומטיה הישראלית.
קורות חיים

ארנס נולד בקובנה שבליטא, אביו היה תעשיין ואמו רופאת שיניים. בהיותו בן שנה וחצי עברה משפחתו לריגה שבלטביה, שם למד בבית ספר עממי. ב-1939 היגר עם משפחתו לארצות הברית, בה היו לאביו מפעלים. למד בבית הספר התיכון "ג'ורג' וושינגטון" שבניו יורק.
בשנים 1944–1946 שירת ארנס בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ועם שחרורו, סיים לימודי הנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בספטמבר 1947 מונה כנציב בית"ר בארצות הברית.
בספטמבר 1948 בדרכו לעלות לישראל, גויס על ידי אנשי אצ"ל ונשלח לצפון אפריקה לסייע ליהודים המקומיים להקים ארגוני הגנה עצמית. לאחר הגעתו לישראל, במרץ 1949, היה חבר "גרעין חד נס" ו"מבוא בית"ר". מסיבות פוליטיות נדחתה בקשתו לעבוד בתעשייה הצבאית והוא עבד כמהנדס בחברה אמריקאית שעסקה בתכנון מערכות מים בתל אביב.
בשנים 1957–1951 שהה בארצות הברית לשם לימודים. הוא המשיך את לימודיו בהנדסה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה שם היה תלמידו של צ'יין שואה-סן, וקיבל תואר שני ב-1953‏ לאחר שובו ארצה, הצטרף לפקולטה להנדסה אווירונאוטית בטכניון וב-1961 מונה לפרופסור חבר על סמך ניסיונו בתחום, תפקיד בו כיהן עד 1965. בשנים 1962–1971 שימש סמנכ"ל התעשייה האווירית. ב-1971 הוענק פרס ביטחון ישראל לצוות התעשייה האווירית שארנס היה בין ראשיו, על פיתוח מטוס הכפיר.
בשנים 1997–1999 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים.
קורות חיים > לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים

לאחר פרישתו מהפוליטיקה, הוסיף ארנס למלא תפקידים ציבוריים. בנוסף, ארנס פרסם באופן קבוע מאמרי דעה בעיתון "הארץ" ובבמות נוספות. בתקופת כהונתו של אריאל שרון בראשות הממשלה, ביקר אותו ארנס בחריפות מספר פעמים. תחילה על מדיניות ההבלגה בראשית האינתיפאדה השנייה, ולאחר מכן על רעיון תוכנית ההתנתקות. בשנת 2010 פרסם מאמר שבו הוא מביע תמיכה מסוימת בפתרון מדינה אחת ומציע לספח את יהודה ושומרון ולהעניק אזרחות ישראלית לפלסטינים, תוך הצבת אתגר לחברה הישראלית. בשנת 2018 ביקר את חוק הלאום, מכיוון שהוא פוגע בעדה הדרוזית ובתהליך שילוב ערביי ישראל בכלכלה ובחברה.
בשנת 2009 פרסם את ספרו "דגלים מעל הגטו" המהווה סיכום מחקר מקיף שערך על מרד גטו ורשה, וחושף את החלק שמילאו במרד לוחמי ארגון צבאי יהודי (אצ"י), מיסודה של תנועת בית"ר, שלטענתו נדחק לשוליים מסיבות פוליטיות ואידאולוגיות בידי הממסד הציוני שנשלט בידי מפלגת מפא"י. ארנס עיין לעומק בחומרים ממכון ז'בוטינסקי, טס לפולין וגילה ממצאים חדשים מתקופה מלחמת העולם השנייה.
ב-2010 מונה ליושב ראש המועצה הציבורית להנצחת זכרו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנים 2003–2018 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של קרן הון-סיכון "תעוזה".
עד פטירתו שימש ארנס עמית במכון לאסטרטגיה ציונית וראש הפורום האסטרטגי בו, וכיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל במשך כשני עשורים. חצי שנה לפני פטירתו נתמנה ליו"ר כבוד של מכון ז'בוטינסקי בישראל.
קורות חיים > משפחתו

משה ארנס התגורר בסביון. הוא נפטר ב-7 בינואר 2019 ונטמן בבית העלמין בסביון. הותיר אחריו בפטירתו את רעייתו מיוריאל (לבית אייזנברג) שנפטרה כחודשיים אחריו, ב-12 במרץ 2019, וארבעה ילדים. בנו, יגאל, הוא פרופסור באוניברסיטת דרום קליפורניה, עמד בראש שני מרכזים שעוסקים במערכות מידע, בין השאר בנושאי מודיעין, מלחמה בטרור ומשילות דיגיטלית. היה פעיל בארגון "מצפן". בתו, עליזה ארנס, היא אדריכלית שנבחרה לכהן במועצת עיריית ירושלים בבחירות 2018 ברשימת "התעוררות בירושלים".
פרסים, הוקרה והנצחה

מרכז מורשת מנחם בגין העניק לארנס תעודת הוקרה לשנת תשס"ט (2009) על מפעל חיים למען ביטחון ישראל ומחקרו פורץ הדרך בנושא מרד גטו ורשה.
בשנת 2016 קיבל את פרס בוני ציון על מפעל חיים.
בשנת 2018 זכה ארנס בפרס הדיפלומטיה הישראלית לשנת תשע"ח. את הפרס העניקו לארנס ראש הממשלה ושר החוץ, בנימין נתניהו, ונשיא האגודה הישראלית לדיפלומטיה, השגריר פיני אביבי.
ב-31 במאי 2019, נקרא מסוף אוטובוסים על שמו בשכונת אם המושבות שבפתח תקווה. המסוף משמש כתחנה המרכזית הזמנית בתקופת הבנייה מחדש של התחנה המרכזית בפתח תקווה והכנתה לקו האדום של הרכבת הקלה.
נקראים על שמו רחובות ברמלה, הרצליה ובית שמש.
ספריו

Optimum staging of cruising aircraft ,by M. Arens. Haifa: Technion - Israel Institute of Technology, Department of Aeronautical Engineering, 1959.
Some requirements for the efficient attainment of range by air-borne vehicles, by M. Arens. Haifa: Technion - Israel Institute of Technology, Department of Aeronautical Engineering, 1959.
A hypersonic ramjet using a normal detonation wave, M. Arens. Jerusalem: Weizmann Science Press of Israel, 1960.
Moshe Arens, statesman and scientist, speaks out, Merrill Simon ; with a foreword by Daniel K. Inouye ; edited by Judith Featherman. Middle Island, N.Y.: Dean Books, 1988.
Broken covenant: American foreign policy and the crisis between the U.S. and Israel, Moshe Arens. New York: Simon & Schuster, 1995.
מלחמה ושלום במזרח התיכון 1992 - 1988, מאנגלית: רמי טל; ידיעות ספרים, תשנ"ה
דגלים מעל הגטו - סיפורו של מרד גטו ורשה, ידיעות ספרים, 2009
למען ביטחון ישראל - אוטוביוגרפיה, ידיעות ספרים, 2018
לקריאה נוספת

יאיר קוטלר, הנבחרת הלאומית, כרך ב', פרק ב' (1), ירדן הוצאה לאור, 1988; עמ' 303–331
משה ארנס, למען ביטחון ישראל, ידיעות ספרים, 2018
שמעון גולן, טילים על ישראל, הוצאת צה"ל/ המחלקה להיסטוריה, משרד הביטחון ומודן, 2020
New Trying Outs

New Trying Outs (בעברית: ניסיונות חדשים) הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי הישראלי Kayma. הוא יצא לאור ב-12 באפריל 2024, תחת חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.
רקע והפצה

Kayma, המכונה גם אורי טולדנו, הוא בנו של הזמר הישראלי אבי טולדנו. הוא גם אחיה של הזמרת והשחקנית ליהי טולדנו. טולדנו עזב את הבית בגיל 16 ובהמשך טס לארצות הברית לאחר שחרורו מצה"ל. הוא חי בערים שונות בארצות הברית, כולל ניו יורק, מיאמי ולוס אנג'לס. בזמן שהותו בלוס אנג'לס הוא למד סאונד, הקים אולפן והחל להפיק מוזיקה. חזר ארצה לאחר חמש שנים והמשיך לנהל את מגמת סאונד בקריה האקדמית אונו. הוא מוזיקאי דאנס-פופ ישראלי.
Kayma זכה להצלחה משמעותית בקריירה, כולל הגעה למקום השלישי בהשמעות בספוטיפיי באיטליה ולמקום הראשון בשזאם באיטליה. הוא גם הופיע ברחבי העולם, כולל הופעה מול האפיפיור פרנציסקוס בוותיקן לרגל חגיגות יום הולדתו ה-86 במופע השלום השנתי, הוא ביצע שני שירים בהופעה חיה אל מול מיליונים במהלך האירוע. יש לו אולפן במתחם תעשייתי בדרום תל אביב בו הוא כותב, מקליט ומפיק מוזיקה.
במהלך אוקטובר 2023, טולדנו היה בטוקיו וצילם קליפ כשנודע לו על טבח שבעה באוקטובר. האלבום, שהיה אמור לצאת במקור בחודש אוקטובר, נדחה עד אפריל עקב האירועים.
האלבום נושא את השם New Trying Outs ומתואר כמסע החלמה של נשמה שברירית.
הרכב

האלבום מורכב מ-14 שירים, כולם נכתבו, הולחנו והופקו על ידי Kayma.‏ Kayma שיתף פעולה עם מפיקים מוזיקליים נוספים כמו שוזין, תומר ישעיהו, עומרי בר, מתי גלעד ומתן אגוזי. האווירה של האלבום משלבת רוק בריטי קלאסי ומקצבי דיסקו מודרניים, ובוחנת רגשות הנעים בין עצב לשמחה.
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי Kayma.
| מס' | שם | מפיק(ים) | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Onsitelover  |   | 3:02 |
| 2. | World On a Wait  |   | 4:32 |
| 3. | Learn To Say No  |   | 2:53 |
| 4. | Bunny  |   | 2:52 |
| 5. | Disco  |   | 3:21 |
| 6. | Mama  | Kayma ומתן אגוזי | 3:55 |
| 7. | Lately  | Kayma ושוזין | 3:26 |
| 8. | Bad Blood  |   | 3:34 |
| 9. | Sympathy  | Kayma ומתי גלעד | 3:22 |
| 10. | New Trying Outs  |   | 2:59 |
| 11. | Blue  |   | 3:42 |
| 12. | History  | Kayma ועמרי בר | 3:08 |
| 13. | Till It's Over  | Kayma ותומר ישעיהו | 3:03 |
| 14. | Train  |   | 3:41 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 47:36 |
הערות שוליים

1 2 3 4  יובל אראל‏, Kayma (אורי טולדנו) – NEW TRYING OUTS, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 12 באפריל 2024
1 2 3 4  דליה בן ארי, אורי טולדנו: "הרגשתי באיטליה כמו בן של משפחת פשע", באתר "את", 20 במרץ 2024
↑  KAYMA Bunny, yosmusic.com, ‏2024-03-18
אאוטיטאנוסוכוס

| אאוטיטאנוסוכוס |
| --- | --- |

תקופה
פרם, 267 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
תת־סדרה:: Biarmosuchia
משפחה:: Biarmosuchidae
סוג:: אאוטיטאנוסוכוס
מין:: Eotitanosuchus olsoni
שם מדעי
 Eotitanosuchus olsoni ‏צ'ודינוב, 1960

אאוטיטאנוסוכוס (שם מדעי: Eotitanosuchus; מילולית: "תנין שחר טיטאני") הוא סוג של סינאפסיד אשר חי במשך הפרם שלפני 267 מיליון שנה ברוסיה. הסוג תואר ב-1960 בידי פיוטר צ'ודינוב (Petr Konstantinovich Tchudinov) וכלול בו מין יחיד - Eotitanosuchus olsoni. המאובנים שלו התגלו לראשונה בעיירה אוצ'ור (Ochyor) שבמחוז פרם ברוסיה.
סינאפסיד זה היה אוכל בשר בעל גולגולת רחבה ומוארכת באורך 35 ס"מ בקירוב, דבר המצביע על פרט בוגר באורך של מעל 2.5 מטרים ואולי עד 6 מטרים ומשקל של יותר מ-600 ק"ג. הוא היה בעל מבנה לסתות חזקות, אך דווקא בעל נשיכה חלשה יחסית ועדיין היה טורף אימתני בעל ניבים בולטות. ככל הנראה היה טורף-על בסביבתו ואיים על זוחלים וסינאפסידים אחרים קטנים יותר.
הוא היה קרובו של הסוג ביארמוסוכוס (Biarmosuchus) והסוג Ivantosaurus. שלושתם קרובים אך בעלי מספר מאפיינים מבדילים, המשמשים את החוקרים נגדם.
הערות שוליים

↑  "Eotitanosuchidae". Kheper. M.Alan Kazlev. Archived from the original on 6 August 2019. Retrieved 9 September 2022.
נמרי הפלדה פרם

נמרי הפלדה (ברוסית: Стальные Тигры) הוא מועדון פוטבול אמריקאי מהעיר פרם, שבשיאו התמודד באליפות רוסיה. הקבוצה זכתה בתואר "הקבוצה האזורית הטובה ביותר במדינה", פעמיים זכתה בגביע האזורים ופעמיים סיימה במקום השלישי באליפות רוסיה בשנת 2017 וב-2018. בעונת 2019 העפילה לגמר האליפות, אך הפסידה לקבוצת הפטריוטים המוסקבאית.
ההרכב של "נמרי הפלדה" כלל פקידים, יזמים וסטודנטים. כך למשל, בהרכב הקבוצה שיחק יו"ר הוועדה לחינוך גופני וספורט של ממשלת מחוז פרם, סרגיי ספגין (מספר 33). הקבוצה הצליחה לארגן תהליך אימונים ולהתחיל לשחק במסגרת אליפות רוסיה בכדורגל על חשבון השחקנים.
היסטוריה

מועדון נמרי הפלדה הוקם בשנת 2010 כקבוצת חובבים בהובלת המאמן אלכסיי מליארנקו. המועדון הצליח להשיג את תמיכת משרד הספורט של מחוז פרם וכבר בשנת 2012 הקבוצה החלה להשתתף באליפות רוסיה. בשנים 2013 ו-2016 זכתה הקבוצה באליפות אורל. בשנת 2017 הקבוצה זכתה בגביע האזורים בפוטבול, וסיימה במקום השלישי באליפות רוסי, והוכרה בתור הקבוצה האזורית הטובה במדינה. בסוף אותה עונה הקוורטרבק, יבגני זכארוב, הוכר כשחקן ההתקפה הטוב ביותר בליגה הרוסית. בשנת 2018 הקבוצה זכתה שוב בגביע האזורים, ובמדליית הארד באליפות רוסיה.
כ-60% מהמימון של הקבוצה מגיע מתקציב מחוז פרם, 40% מספונסרים ומהפדרציה לפוטבול בפרם, אולם הסכום הכולל של המימון, על פי נציגי הנהלת המועדון, אינו מספיק לקבוצה על מנת להתמודד על זכייה באליפות הלאומית. בהרכב נבחרת רוסיה בפוטבול משחק שחקנה של פרם מאטוויי גוסטיוחין, בעמדת התיקול ההתקפי.
לצד קבוצת הגברים הנחשבת לקבוצת הדגל של נמרי הפלדה, פועלת גם קבוצת הנשים "נמרות הפלדה". בנוסף, המועדון משמש כמארגן המשחקים הפדרליים בפרם, ומפגין רמה גבוהה של גישה לאירועים בתחום הפוטבול בפרם. "נמרי הפלדה" ו"נמרות הפלדה" לוקחים חלק באופן קבוע בפרויקטים לילדים שנותרו ללא טיפול הורי ממרכזי השיקום בפרם.
בעונת 2020 העפילה בפעם השנייה ברציפות לגמר פלייאוף אליפות רוסיה בפוטבול וליגת העל המזרח אירופית בפוטבול.