stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוזן אדל גרינפילד, הברונית גרינפילד
תארים ופרסים

נכון לשנת 2016, לגרינפילד 32 תארים של כבוד. היא זכתה בפרסים כולל פרס מייקל פאראדיי של החברה המלכותית. היא נבחרה למלגת כבוד של הקולג' המלכותי לרופאים ומוזיאון המדע של לונדון. בשנת 2006 היא הוכתרה לעמיתת כבוד של איגוד המדע הבריטי והייתה לאוסטרלית הכבוד של השנה. בינואר 2000, קיבלה גרינפילד מינוי למסדר האימפריה הבריטית (CBE),
על תרומתה לציבור בנושא הבנת המדע. מאוחר יותר באותה שנה, היא זכתה בתואר אשת השנה על ידי השבועון אובסרבר (The Observer). ב-2001, היא קיבלה מהוועדה למינוי בית הלורדים, את התואר הברונית גרינפילד של מ-אוט מור (Ot Moor), אוקספורדשייר. בשנת 2003, היא מונתה לאבירת לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת. בשנת 2010 הוענקה לה מדליית החברה האוסטרלית למחקר רפואי. היא קיבלה את פרס ההשראה הבריטית למדע וטכנולוגיה בשנת 2010. גרינפלד הוכתרה כאחת מ-50 הנשים החשובות בבריטניה והוצבה במקום ה-14 בעולם בדירוג הנשים המעניקות השראה.
חסות

היא פטרונית של "מחקר האלצהיימר בבריטניה" (Alzheimer's Research UK) ושל "מוות בכבוד" (Dignity in Dying). היא מייסדת ונאמנה של ארגון הצדקה "מדע לאנושות" (Science for Humanity), רשת של מדענים, חוקרים וטכנולוגים המשתפת פעולה עם ארגונים ללא מטרות רווח כדי ליצור פתרונות מעשיים לבעיות היומיומיות של קהילות מתפתחות.
ביבליוגרפיה

סוזן גרינפילד (1995). מסע למרכזי הנפש: לקראת מדע התודעה. סן פרנסיסקו, קליפורניה: W.H. Freeman. מסת"ב (ISBN) 0-7167-2723-4.
סוזן גרינפילד (1997). המוח האנושי: סיור מודרך (סדרת מאסטרים במדע). ניו יורק: Basic Books. pp. מסת"ב (ISBN) 0-465-00726-0.
סוזן גרינפילד (2002). החיים הפרטיים של המוח. לונדון, בריטניה: Penguin Books Ltd. pp.. מסת"ב (ISBN) 0-14-100720-6.
סוזן גרינפילד (2003). אנשי המחר: כיצד הטכנולוגיה של המאה ה-21 משנה את הדרך בה אנו חושבים ומרגישים. לונדון, בריטניה: Allen Lane. pp. מסת"ב (ISBN) 0-7139-9631-5.
סוזן גרינפילד (2006). בתוך הגוף. לונדון, בריטניה: קאסל אילוסטרייטד. מסת"ב (ISBN) 1-84403-500-X.
סוזן גרינפילד (2008). מזהה: החיפוש אחר זהות במאה ה-21. לונדון, בריטניה: שרביט. מסת"ב (ISBN) 978-0-340-93600-9.
סוזן גרינפילד (2011). אתה ואני: מדעי המוח של זהות. לונדון, בריטניה: מהדורות נוטינג היל. מסת"ב (ISBN) 978-1907903342.
סוזן גרינפילד (2013). 2121: סיפור מהמאה הבאה. לונדון, בריטניה: ראש זאוס
סוזן גרינפילד (2014). שינוי מחשבתי: איך טכנולוגיית המאה ה-21 משאירה את חותמה על המוח. לונדון, בריטניה: בית רנדום
סוזן גרינפילד (2014). יום בחיי המוח: מדעי המוח של התודעה משחר ועד בין ערביים.
לקריאה נוספת

האם ייתכן שהסביבה הטכנולוגית גורמת לשינויים אבולוציוניים במוח? מגזין מהות החיים
האם הטכנולוגיה הופכת את הדור הבא לילדותי? מגזין אפוק
גלי וינרב, ‏הברונית שרוצה להציל את המוח של בני הנוער, באתר גלובס, 23 באוקטובר 2020
יוסי גורביץ, חוקרת מוח: ייתכן ששימוש במחשב גורם להפרעות קשב, באתר כלכליסט, 17 באוגוסט 2008
יוסי גורביץ, טכנולוגי על הבוקר: מיקרוסופט רוצה "לרומם את אמריקה", באתר כלכליסט, 23 בפברואר 2009
מטוס יירוט

הסוחוי Su-15, מטוס יירוט  רוסי כבד שהיה מטוס היירוט העיקרי של ברית המועצות בשנות ה-1960-1980.
מטוס יירוט הוא סוג של מטוס קרב שתוכנן במיוחד לטובת ביצוע יירוט אווירי בשביל למנוע ממטוסי האויב מלבצע את משימתם. המושג מתייחס בעיקר למטוסי יירוט סילוניים שיוצרו בשנות ה-1950 ועד שנות ה-1980, לאחר תקופה זאת מטוסי קרב רב-משימתיים החליפו את מטוסי היירוט בתפקידי הגנה אווירית במרבית חילות האוויר.
היסטוריה

טייסות היירוט הייעודיות הראשונות הוקמו על ידי גיס התעופה המלכותי במלחמת העולם הראשונה במטרה להגן על לונדון ממתקפות על ידי ספינות אוויר גרמניות ומאוחר יותר גם מטוסי הפצצה מוקדמים. התרעה קצרה וביצועים נחותים הקשו מאוד על מטוסי היירוט שהצלחותיהם במלחמה היו מעטות. המגמה הזאת המשיכה גם זמן מה לאחר סיום המלחמה, מה שיצר את הסברה שלא ניתן לעצור ביעילות מבנים של מטוסי הפצצה. עם זאת, לקראת מלחמת העולם השנייה המצאת המכ"ם שנתן התראה מוקדמת יותר וכן עלייה ניכרת בביצועי מטוסי הקרב שאפשרו טיפוס מהיר יותר לגובה, אזנו את הכוחות.
עד סוף מלחמת העולם השנייה מעטים ממטוסי הקרב תוכננו כמטוסי יירוט ייעודיים ורובם היו התאמות של מטוסים כבדים יחסית ליירוט בתנאי לילה וחושך, כאשר יירוט יום התבצע לרוב על ידי מטוסי קרב סדרתיים רגילים. הלופטוואפה ייצר והשתמש במספר כלי טיס ייחודיים שתפקידם הבלעדי היה יירוט מטוסי הפצצה מערביים, כגון המסרשמיט Me 163.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מטוסי קרב סילוניים החלו להחליף את מטוסי הבוכנה. במלחמת קוריאה מטוסי מיג-15 סובייטים וסינים שטסו מאדמות סין והגנו על אזור אווירי צר שכונה "סמטת המיגים", נהנו מעליונות כמעט מוחלטת בביצועים מול מרבית המטוסים של כוחות האו"ם והצליחו להסב אבדות חמורות על מטוסי התקיפה וההפצצה. מטוסי ההפצצה הכבדים חוו אבדות חמורות עד כדי כך עד שהם הפסיקו לטוס ביום מעל "סמטת המיגים". רק כאשר מטוסי ה-F-86 סייבר האמריקאיים הגיעו לזירה במספרים משמעותיים, יכלו כוחות האו"ם להשיג עליונות אווירית. באותה התקופה גם חל שינוי מהותי בתפיסת הלוחמה המודרנית. במלחמה הבאה, על פי ההשערה, מבני ענק של מפציצים כבדים יתקפו את האדמות של המדינות היריבות בעזרת כלי נשק גרעיניים. הגנה ממטוסים אלו דרשו פיתוח של מטוסי יירוט ייעודיים שעל ידי טיפוס מהיר, התראה מוקדמת והכוונה מגורם בקרה קרקעי יכלו להגיע למפציצים טרם הגעתם למטרתם ובתקווה למנוע מהם לבצע את משימתם. טילי המכ"ם שפותחו מעט מאוחר יותר אפשרו יירוט של מטרות גדולות במרחקים של מעבר לטווח הראיה (BVR).
במערב דוקטרינת היירוט הפכה למרכזית בפעולה של חילות האוויר עד כדי הזנחה של הכשרה לקרבות אוויר ופיתוח מטוסי קרב בעלי ביצועים שמתאימים למשימות יירוט ולא לעליונות אווירית (בעיקר במטוסי הקרב מהדור השני והשלישי) כגון ה-F-4 פנטום שבדגמיו המוקדמים הושמט התותח. הסובייטים שהיו צריכים להגן על שטח אווירי עצום וכן על כל אזור סיביר שמטוסי הפצצה של האויב יכלו לתקוף בקלות על ידי חציית החוג הארקטי פיתחו שורה של מטוסי יירוט כבדים להגנה אזורית והחזיקו במערך הגנה האווירית הגדול בעולם.
מלחמת וייטנאם היוותה קרקע לניסוי ובחינת הדוקטרינות ומטוסי הקרב שיוצרו לאחר מלחמת קוריאה. המערב מצא שמטוסי היירוט הייעודיים היו נחותים למטוסי הקרב הקלים מייצור ברית המועצות מבחינת כושר תמרון וכלי נשק, כאשר הייתה הגבלה בשימוש בטילי מכ"ם מעבר לשדה הראייה וטילי החום הוכחו כלא אמינים מספיק. כמו כן במשך המלחמה מטוסים אמריקאיים רבים הותאמו ליכולת רב-משימתית בשביל למלא את הדרישה ליכולות תקיפה ועקב מיעוט מטוסי קרב של האויב. לאחר המלחמה פיתוח מטוסי יירוט ייעודיים פסק במערב ומטוסי הקרב הרב-משימתיים ממלאים את הנישה הזאת כיום ברוב חילות האוויר.
רשימת מטוסי יירוט > מטוסי יירוט מערביים

נורת'ורפ F-89 סקורפיון
קונבאייר F-102 דלתא דאגר
קונבאייר F-106 דלתא דארט
אינגליש אלקטריק לייטנינג
מיראז' 3
אוורו קנדה CF-100
רשימת מטוסי יירוט > מטוסי יירוט של הגוש המזרחי

מיג 25
מיג 31
מיג 15
יאק-28
יאק-25
טו-128
סוחוי Su-9
סוחוי Su-15
רשימת מטוסי יירוט > מטוסי יירוט נוספים

שניאנג J-8
ראו גם

מטוס תקיפה
מטוס קרב
מפציץ
מטוס ביון
מטוס תובלה
נויסטריה

| --- | --- |

 ממשל
 משטר:  פאודלי עם מונרכיה העוברת בירושה
 שפה נפוצה:  לא הייתה שפה רשמית, השפות שבשימוש היו:  פרנקית עתיקה (אנ')   לטינית וולגרית   לטינית
 עיר בירה:  סואסון
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  511
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  751
 ישות קודמת:  האימפריה הפרנקית
 ישות יורשת:  האימפריה הפרנקית
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות
 כלכלה
 מטבע:  דינאר פרנקי (אנ')
 
מפת מערב אירופה במאות ה-5 עד ה-9
נויסטריה (Neustria) הייתה אחת משלוש ממלכות הפרנקים (יחד עם ממלכת בורגונדי (אנ') ואוסטרזיה), התקיימה בין המאות השישית לשמינית והשתרעה על חלקים משטחי צרפת המודרנית. מאוחר יותר התקיימה דוכסות בשם זהה ובשטח מוקטן עד תקופת הקפטיאנים במאה ה-10, בתקופת השליטה הלומברדית נקרא שטח במערב צפון איטליה בשם נאוסטריה.
לאחר מותו של המלך כלוביס הראשון מהשושלת המרובינגית ב-27 בנובמבר 511, חולקה ממלכתו בין בניו: תיאודריך הראשון הבכור, ושלושת בניה של קלותילדה: כלודומר, כילדברט הראשון וכלותאר הראשון. הם חילקו ביניהם את ממלכת אביהם, בהתאם למסורת הגרמנית, וקבעו את מרכזיהם בפריז, אורלאן, סואסון וריימס.
בעת הקמתה כללה נויסטריה שבשליטת כלותאר שלוש יחידות טריטוריאליות, את השטחים הצפון-מערביים של ממלכת הפרנקים, כלומר מתעלת למאנש בצפון, דרומית ומזרחית מסואסון דרך נהר הלואר, כלומר ממלכתו לשעבר של סיאגריוס, חלקה של אקיטן שיקרא מאוחר יותר גסקוניה ובורגונד. בעת הקמת נויסטריה וכן ברוב התקופה בה התקיימה שמרה ברטאן על עצמאותה, לרוב בשם דוכסות ברטאן ולא נכללה בנויסטריה.
מאבקי כוח

במשך קרוב ל-200 שנה התנהלו קרבות ומאבקי כוח בין נויסטריה לאוסטרזיה. המלך הראשון של נויסטריה, כלותאר הראשון (בנו של כלוביס הראשון), שנולד בעיר סואסון, הפך אותה לעיר הבירה. מלבד הערים לאן, נויון, קמברה ומאסטריכט שנפלו בחלקו שלט גם בחלקו התחתון של עמק הנהר מז, אך ברוב שאפתנותו לא הסתפק בחלקו זה ורצה להשתלט על חלקים נוספים של ממלכת הפרנקים. עוד בתקופתו של כלותאר הראשון אוחדה נויסטריה בין 558 ל-562 עם אוסטרזיה, ולאחר מכן פוצלה מחדש בין בניו של כלותאר ונמסרה לכילפריך הראשון. כלותאר השני כבש את אוסטרזיה מידי המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה וב-623, אחרי שאנשי אוסטרזיה ביקשו מלך שימלוך עליהם, העניק את אוסטרזיה לבנו דגוברט הראשון ואת נויסטריה לבנו כלוביס השני. ברוב התקופה שעד 678 היו שתי הממלכות מפוצלות למעט תקופות קצרות של איחוד. ב-678 הכניעו כוחות נויסטריה תחת פיקודו של המאיורדומוס אברואן את אוסטרזיה בפעם האחרונה. ב-687 המאיורדומוס האוסטראסי פפין מהרסטל הביס בקרב טרטרי (כפר קטן בפיקרדיה קרוב לעיר פרון) את כוחות נויסטריה והשתלט עליה בשם מלכו, כך הפכוה לכפופה לאוסטרזיה.
בתקופה הקרולינגית

ב־751, לאחר שקיבל את תמיכתו של האפיפיור זכריה, המאיורדומוס פפין הגוץ הדיח מכסאו את המלך המרובינגי האחרון והוכתר כמלך הפרנקים. בכך חדלו נויסטריה ואוסטרזיה להיות ישויות מדיניות והפכו לחלק של האימפריה הפרנקית.
ב-748, פפין הגוץ ואחיו קרלומן (בניו של קרל מרטל) נתנו לאחיהם למחצה, גריפו, 12 נחלות בנויסטריה באזור העיר לה מאן וכינו מחוז זה כ-ducatus Cenomannicus או "דוכסות מאן", שם נרדף לדוכסות זו היה נויסטריה. כעבור שנה שלחו את גריפו למנזר. ב-790 קרל הגדול מינה את בנו הבכור קרל הצעיר כמונרך של ה-regnum שכלל את השטחים שבין הנהרות סן והלואר והעניק לו את התואר rex Francorum. קרל הצעיר קבע את מושבו בלה מאן ושלט במקום עד מותו ב-811.
ב-817 לואי החסיד העניק את נויסטריה לבנו הבכור לותאר הראשון, ששלט במקום עד 831 כאשר כתוצאה מההתקוממות הנחלה הועברה לבנו השני של לואי, פפין הראשון מאקוויטניה, עד מותו ב-838 ואז הנחלה הועברה לבנו השלישי של לואי, קרל הקירח. נויסטריה, יחד עם אקוויטן היו בסיס פרנקיה המערבית שנוסדה כתוצאה מחוזה ורדן.
קרל הקירח המשיך את המסורת של הענקת נויסטריה לבן הבכור.
ב-851 קרל הקירח מינה את רובר החזק למרקיז נויסטריה במטרה להגן על החוף הצפוני של פרנקיה המערבית נגד פלישת הנורמנים. הוא הודח ב-856 ואז לואי המגמגם קיבל את הנחלה לשנתיים.
כאשר עלה לואי המגמגם למלוכה, התכווץ שטחה של נויסטריה כך שחפף את שטחו של איל-דה-פראנס של ימינו. לואי היה המלך הפרנקי האחרון שקיבל את נאוסטריה מאביו.
אחרי חוזה ורדן השם נויסטריה לא ציין אלא את שמו של אחד מאזורי הספר של פרנקיה המערבית. נאוסטריה נזכרת בפעם האחרונה בהסכם סן-קלר-סור-אפ (911) שלפיו קרל התם, מלך פרנקיה המערבית נאלץ למסור חלק מנויסטריה לרולו מנורמנדי, מנהיג הנורמנים.
רובר הראשון (בנו של רובר החזק) הפך ב-911 לשליט שני חבלי הספר. משפחתו שלטה על נויסטריה עד 987, כאשר איג קאפה עלה לשלטון.
סקו מארה

סקו מארה (בצרפתית: Sékou Mara; נולד ב-30 ביולי 2002) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בשטרסבורג ובנבחרת צרפת עד גיל 21.
קריירה

מארה ערך את הופעת הבכורה שלו בבורדו בהפסד 2–0 לטולוז ב-10 בפברואר 2021 במסגרת הגביע הצרפתי. הוא הבקיע את שערו הראשון בניצחון 1–0 בליגה על סטאד רן ב-2 במאי 2021. הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שכבש שער ליגה עבור בורדו מזה כמעט 14 שנים.
מארה הוא בוגר נבחרות הנוער של צרפת. הוא שיחק בנבחרות עד גיל 16, 17, 20 וכיום משחק בנבחרת עד גיל 21.
ב-21 ביולי 2022 חתם בסאות'המפון מהפרמייר ליג. ב-13 באוגוסט הוא ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג, בתיקו 2-2 עם לידס יונייטד.
ב-21 באוגוסט 2024 חתם בשטרסבורג מהליג 1.
חיים אישיים

מארה, שנולד בצרפת, הוא ממוצא צרפתי וסנגלי. אימו, אודרי קרספו-מארה, היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה צרפתייה, ואביו, אליו מארה, הוא יזם סנגלי.
הערות שוליים

↑  Sekou Mara makes history with Bordeaux strike against Rennes in Ligue 1, www.sportingnews.com (באנגלית)
↑  Par Gilles TournouxLe 7 août 2020 à 11h50, Modifié Le 7 Août 2020 À 14h52, Football : le rêve devient réalité pour le fils d’Audrey Crespo-Mara, leparisien.fr, ‏2020-08-07 (ב־)
↑  סקו מארה, באתר www.footballdatabase.eu
↑  A la découverte de Sékou Mara, ce franco-sénégalais de 18 ans qui a signé pro au FC des Girondins de Bordeaux - Gaindés Football, ‏2020-08-14 (ב־)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סקו מארה".
וייטנאמים

| --- | --- |
 
הו צ'י מין • נו באו צ'או • טיק קואנג דוק
 אוכלוסייה
 75,000,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 וייטנאם וייטנאם: 72,000,000 ארצות הברית ארצות הברית: 1,521,353 קמבודיה קמבודיה: 600,000 צרפת צרפת: 250,000 אוסטרליה אוסטרליה: 174,200 קנדה קנדה: 151,410 לאוס לאוס: 100,000 גרמניה גרמניה: 83,526 טאיוואן טאיוואן: 120,000 - 200,000 פולין פולין: 45,000 בריטניה בריטניה: 35,000 צ'כיה צ'כיה: 35,000 הרפובליקה העממית של סין  סין: 30,000 רוסיה רוסיה: 26,225 נורווגיה נורווגיה: 18,333 יפן יפן: 12,965
 שפות
 וייטנאמית
 דת
 בעיקר קונפוציאניזם, בודהיזם, עם מיעוטים קתולים, פרוטסטנטים ומוסלמים
 קבוצות אתניות קשורות
 בני ג'ין בסין  בני מוּאוֹנג עמי דרום סין
העם הווייטנאמי (בווייטנאמית: Người Việt או Người Kinh), המכונה באופן רשמי קין (וייטנאמית: Kinh) או וייֵט (וייטנאמית: Viet), הם קבוצה אתנית ואומה שמקורה בצפון וייטנאם ובדרום סין. קבוצה זו מהווה רוב בווייטנאם, כ-86 אחוז מן האוכלוסייה לפי מפקד שנערך בשנת 1999. ישנו גם מיעוט וייטנאמי ברפובליקה העממית של סין, שם הם מכונים ג'ינג (מסינית: 京族, פין-יין: Jīngzú, מילולית: בני ג'ינג).
על אף שמבחינה גאוגרפית ולשונית הם נחשבים לדרום-מזרח אסייאתים, תקופות ארוכות של שליטה והשפעה סינית הפכו אותם יותר קרובים למזרח אסייתים מבחינה תרבותית, ובעיקר לשכניהם הצפוניים, תושבי דרום סין.
מוצא

לפי האגדה, הווייטנאמים הראשונים היו צאצאיו של הדרקון השליט לאק לונג קואן (בווייטנאמית: Lạc Long Quân) ואשתו, הפיית השלג בת האלמוות אוֹוְ קוֹ (וייטנאמית: Âu Cơ). לאחר נישואיהם נולדו להם מאה ילדים שבקעו ממאה ביצים. בנם הבכור, הוּנְג ווּנְג (וייטנאמית: Hùng Vương) היה המלך וייטנאם הראשון. היסטורית, מקורו של העם הווייטנאמי במהגרים העם מדרום סין שהתיישבו בדלתא של הנהר האדום ובילידים של אותו אזור.
בשנת 258 לפני הספירה המלך אׇן דִיְינְג וִיְינְג ייסד את ממלכת אְוּ לָאק באזור צפון וייטנאם. ב-208 לפני הספירה הגנרל גַ'אוֹ טוּאוֹ מבני האן בסין התאחד עם מנהיגי בני יוּ, שישבו בדרום סין, הביס את אן אׇן דִיְינְג וִיְינְג, איחד את ממלכת אְוּ לָאק עם שטחים בדרום סין וקרא לממלכתו החדשה "נאם וייט" או "דרום יוּ".
תפוצה

במקור מאזורי צפון וייטנאם ודרום סין, הווייטנאמים כבשו שטחים רבים שהיו שייכים לממלכת צ'אמפה ולאימפריית קמר. הם הקבוצה האתנית השלטת ברוב מחוזות וייטנאם, ומהווים חלק משמעותי מאוכלוסיית קמבודיה. תחת שלטון הקמר רוז' בקמבודיה הם היו הקבוצה הנרדפת ביותר. עשרות אלפי וייטנאמים נרצחו בטבחים שאורגנו על ידי השלטון, ורוב הניצולים ברחו לווייטנאם.
במהלך המאה ה-16 וייטנאמים רבים היגרו לתאילנד וסין. בתאילנד הם נמצאים כיום בעיקר במחוז איסאן ובסין הם נמצאים בעיקר באזור מחוז גואנגשי, שם הם נקראים עמי גין (Gin). הגין הם אחת מ-56 קבוצות אתניות המוכרות רשמית על ידי ממשלת סין. הם מדברים וייטנאמית מעורבבת עם ניב קנטונזי ומונים כ-20,000 איש.
כשהצרפתים עזבו את וייטנאם בשנת 1954 היו וייטנאמים שהיגרו לצרפת, אולם בצרפת הייתה קיימת קהילה וייטנאמית מאז סיום מלחמת העולם השנייה. בעקבות החלוקה בין צפון לדרום וייטנאם כמיליון וייטנאמים ברחו מהצפון אל הדרום כדי להימלט מרדיפות, ומספר קטן של וייטנאמים עזבו את הדרום כדי להצטרף לצבא הצפון.
לאחר סיומה של מלחמת וייטנאם וייטנאמים רבים  ברחו מהמדינה – הרוב הגדול אל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, מערב גרמניה ואוסטרליה.
נשים וייטנאמיות בבגד או דאי המסורתי
פרבז מושארף

| --- | --- |

 מדינה:  פקיסטן פקיסטן
 השתייכות:  צבא פקיסטן
 תקופת הפעילות:  1961–2007 (כ־46 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד צבא פקיסטן  ראש מטה הכוחות המשולבים של הכוחות המזוינים של פקיסטן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הודו-פקיסטן (1965)  1999 Pakistani coup d'état  מלחמת האזרחים האפגנית  סכסוך סיאצ'ן  המלחמה בצפון-מערב פקיסטן  מלחמת הודו-פקיסטן השלישית  insurgency in Balochistan  מלחמת קרגיל 
 עיטורים
 סיטרה א-אימטיאז  Imtiazi Sanad  מסדר אבן סעוד  Tamgha-i-Basalat  מסדר זאיד  נישאן-י אימתיאז  המסדר של פקיסטן 
 
גנרל פרבז מושארף (באורדו: پرویز مشرف; 11 באוגוסט 1943 – 5 בפברואר 2023) היה מדינאי פקיסטני. כיהן כנשיא פקיסטן בשנים 1999–2008. תפס את השלטון בהפיכה צבאית ב-12 באוקטובר 1999 ושלט בפקיסטן עד התפטרותו ב-18 באוגוסט 2008. בדצמבר 2019 נדון למוות על ידי בית דין בפקיסטן בעוון בגידה. המשפט התקיים בהיעדרו לאחר שגלה לדובאי. נחשב למנהיג מתון[דרוש מקור] ומקורב למערב.
שנים מוקדמות

מושארף נולד בעיר דלהי שבהודו, וגדל בעיר קראצ'י שבפקיסטן. הוריו היו משכילים ובני המעמד הבינוני. אביו עבד במשרד החוץ הפקיסטני, ושירת מספר שנים בטורקיה עם משפחתו.
בשנת 1958 סיים את לימודי התיכון בקראצ'י והחל ללמוד בקולג' פורמן, קולג' פרטי יוקרתי בלאהור.
שירות צבאי

בשנת 1961 התקבל לאקדמיה הצבאית בקאקול, ובשנת 1964 הוצב כקצין ביחידת תותחנים. בשנת 1967 קודם לדרגת סרן, והתנדב לשרת ביחידת הקומנדו של הצבא. במלחמה נגד הודו בשנת 1971 שירת כמפקד פלוגת קומנדו, ובהמשך פיקד על יחידות תותחנים ודיוויזיה משוריינת. בשנת 1991 מונה למפקד דיוויזיה רגלית, ובשנת 1995 מונה למפקד חיל תקיפה מובחר. בשנת 1998 מונה לרמטכ"ל הצבא.
כנשיא פקיסטן

ב-12 באוקטובר 1999, ראש הממשלה נוואז שריף (נבחר בשנת 1997) ניסה להדיחו מתפקיד הרמטכ"ל, במסגרת ניסיונו למנות מקורבים לתפקידי מפתח במטרה להגדיל את כוחו (כפי שעשה בבית המשפט העליון ובממשל האזרחי). בנוסף, ניסה שריף לשנות את החוקה, כדי למנוע בקרה על השלטון. שריף ניסה למנוע ממטוסו של מושארף לנחות בקראצ'י, וקצינים בכירים של הצבא החליטו להשתלט על שדה התעופה כדי לאפשר את נחיתתו של מושארף ואת הפיכת השלטון. שריף נעצר והוגלה, ומושארף הפך לשליט המדינה. הוא מונה רשמית לנשיא ב-20 ביוני 2001.
בהוראת בית המשפט העליון נערכו בפקיסטן בחירות כלליות באוקטובר 2002, בהן נבחר מושארף. בזכות הסכם קואליציוני שנחתם עם מפלגה אחרת, הוא נהנה מרוב של שני שלישים בפרלמנט, שאישר תיקון לחוקה שהסדיר את חוקיות ההפיכה של 1999.
במסגרת המלחמה בטרור שיזמה ארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, נחשבה פקיסטן בהנהגת מושארף לבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית, בעיקר במלחמת אפגניסטן.
ב-2005 חלה התקרבות מסוימת בין פקיסטן לבין מדינת ישראל. ב-1 בספטמבר 2005 נפגשו בטורקיה שר החוץ של ישראל ושר החוץ של פקיסטן. שבועיים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, נפגש ראש ממשלת ישראל אריאל שרון במסדרונות האו"ם עם הנשיא מושארף ושני האישים לחצו ידיים. ב-18 בספטמבר נפגש הנשיא מושארף עם מנהיגי הקהילות היהודיות בארצות הברית וכינה את המפגש "אירוע היסטורי".
ב-14 בדצמבר 2005 נכשל ניסיון התנקשות בו על ידי צבא שחרור בלוצ'יסטן המבקש עצמאות לחבל בלוצ'יסטן.
ב-2006 הצהיר כי מדינתו מוכנה לוותר על תביעותיה הטריטוריאליות בחבל קשמיר אם תקבל הודו את תוכנית השלום שלו, הכוללת הסגת כוחות וממשל עצמי בקשמיר.
כנשיא פקיסטן > שנתו האחרונה כנשיא וסיום כהונתו

באוקטובר 2007 זכה מושארף בבחירות לנשיאות, אך נאלץ להמתין לאישור מבית המשפט העליון של פקיסטן לגבי חוקיות הבחירות, מאחר שעדיין כיהן כמפקד הצבא. בנובמבר 2007 הכריז על מצב חירום, שהסביר כתגובה לעלייה באלימות החמושים האסלאמיים. במהלך מצב החירום פיטר את נשיא בית המשפט העליון, כדי לסלול את הדרך לאישור מינויו מחדש לנשיא על ידי שופטים אוהדים יותר.
בנובמבר 2007 פרש מתפקידו כראש הצבא ובדצמבר 2007 הסיר את מצב החירום וקבע תאריך לבחירות לפרלמנט. באותו חודש נרצחה מנהיגת האופוזיציה בנזיר בהוטו ובבחירות לפרלמנט בנובמבר 2008, שנערכו באיחור בעקבות הרצח, ניצחו המפלגות של יריביו, בראשות בעלה של בהוטו, אסיף עלי זרדארי, וראש הממשלה לשעבר אשר הודח ב-1999 על ידי מושארף. ב-7 באוגוסט 2008 הכריזה הקואליציה על כוונתה לפתוח בהליך להדחתו.
בעקבות הלחץ הרב שהפעילה עליו הממשלה להתפטר בטרם ידיח אותו הפרלמנט, הודיע מושארף ב-18 באוגוסט 2008 על התפטרותו, בנאום מיוחד לאומה.
בספטמבר 2008 לאחר שהודיע על התפטרותו חודש קודם לכן, הוא הוחלף על ידי אסיף עלי זרדארי ממפלגת העם של פקיסטן. לאחר מכן יצא מושארף לגלות מרצון בלונדון שנמשכה ארבע שנים. למרות איומים על חייו מצד הטליבן וגורמים נוספים, שב מושארף ב-24 במרץ 2013 לפקיסטן במטרה להתמודד בבחירות הכלליות הקרבות. בעת שהותו בגלות הוציא בית המשפט בפקיסטן צו מעצר למושארף על מעורבותו, לכאורה, בהתנקשויות בחייהם של בנזיר בהוטו ושל אכבר בוגטי. מאוחר יותר הוא נפסל על ידי בית המשפט העליון של פקיסטן מהשתתפות בבחירות. באפריל 2013 נעצר מושארף במעצר בית בביתו. ב-2014 החל משפטו ובדצמבר 2019 נדון למוות על ידי בית דין בפקיסטן בעוון בגידה. המשפט התקיים בהיעדרו לאחר שגלה לדובאי.
נפטר ב-5 בפברואר 2023 לאחר שנאבק במחלת העמילואידוזיס.
הערות שוליים

1 2  פקיסטן: עונש מוות נגזר על השליט הצבאי לשעבר מושארף, באתר וואלה, 17 בדצמבר 2019
↑  סוכנויות הידיעות, הצעה פקיסטאנית להודו: מוכנים לוותר על קשמיר, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2006
↑  פקיסטן: הנשיא לשעבר מושארף נלכד בביתו, באתר וואלה, 19 באפריל 2013
↑   רויטרס, נשיא פקיסטאן לשעבר, פרבז מושארף, מת בגיל 79 לאחר מאבק ממושך במחלה, באתר הארץ, 5 בפברואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303909605171  PLWABN: 9810652587505606  BIBSYS: 6075935  BnF: cb16950671r (data)  CANTIC: a1046735x  GND: 123954703  ISNI: 0000 0001 2100 2572  LCCN: no00002146  NKC: js20050725028  NTA: 303725761  RERO: 02-A012793020  SUDOC: 059385316  VIAF: 29069765   WorldCat (עם VIAF): 29069765
מתקן לנייר ניגוב ידיים

מתקן לנייר ניגוב ידיים
מִתקן לנייר ניגוב ידיים (נקרא לעיתים גם: "מתקן למגבות נייר" או "מחזיק נייר לניגוב ידיים") הוא מכשיר המיועד להחזיק נייר לניגוב ידיים. ישנם מספר סוגי מתקנים לניגוב ידיים העשויים מחומרים שונים ומכילים כמות שונה של נייר. מתקן זה הוא סוג של מתקן ליבוש ידיים, ומשמש בין השאר בשלב האחרון של תהליך רחצת ידיים.
סוגי מתקנים וסוגי הניירות המתאימים להם

מוט עם בסיס - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק, מתכת או עץ המורכב ממוט עץ באורך גליל הנייר ובסיס כבד ברדיוס הכולל של גליל הנייר, כאשר על המתקן לעמוד במומנט התמד שעלול להיווצר בשימוש בו, ובכך למנוע את נפילתו. על גליל הנייר להיות חלול במרכזו ועדיף כי יכיל בתוכו חלוקה למרובעים מראש כדי להקל על השימוש במתקן ועל האסתטיות הנפגמת כתוצאה מקריעה של נייר.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים ללא מנגנון פנימי - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק, או עם מוט פנימי ושיניים חדות לחיתוך נייר המונח בתוכו בצורת גליל מלא ללא חלוקה למרובעים.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים קוצב מנה ידני - מתקן העשוי לרוב מפלסטיק בעל מנגנון פנימי המחלק גליל נייר שלם למלבנים בגודל שווה.
מתקן לניגוב ידיים בגלילים קוצב מנה אוטומטי - מתקן בעל מנגנון ייחודי המאפשר שליטה מרבית על כמות הנייר. בדרך כלל במתקנים מסוג זה ניתן לשלוט על אורך הנייר היוצא והשהייה בין משיכת נייר אחת לשנייה. למתקן זה בדרך כלל תהיה עין אלקטרונית רגילה למרחק קטן לשם הפעלת המתקן.
מתקן לניגוב ידיים צץ רץ - קופסה עם פתח צר. מתקן זה יכול להכיל בתוכו 400–1200 דפי נייר ניגוב צץ רץ (דפים שיוצאים אחד אחרי השני). המתקן מכיל בתוכו את הדפים עם פתח צר לשליפת הניירות. לאחר שליפת נייר יוצא נייר נוסף מיד אחריו בגלל צורת האריזה של הניירות, בה הם שלובים יחדיו.
מרבית המתקנים לנייר לניגוב ידיים עשויים מחומרים תעשייתיים כגון: מתכות, עץ ופלסטיק.
אלטרנטיבות לשימוש במתקן לנייר לניגוב ידיים

מכיוון ששימוש בנייר למטרת ניגוב ידיים, עלולה לפעמים להיות בזבזנית ולגרום ללכלוך רב, ישנן צורות אחרות המשמשות לייבוש ידיים:
אלטרנטיבות לשימוש במתקן לנייר לניגוב ידיים > מתקן ליבוש ידיים באוויר

ישנם מתקנים המורכבים ממפוח אוויר חם בלחץ, אשר אינם מנגבים את הידיים, אך מייבשים אותן מנוזלים ללא צורך בנייר כלל. ישנם מתקנים הפועלים בלחיצת כפתור, ישנם מתקנים בהם הכפתור נותר לחוץ לזמן קצוב וישנם מתקנים המזהים קרבת ידיים ופועלים רק אז.
אלטרנטיבות לשימוש במתקן לנייר לניגוב ידיים > מגבת

ניתן להשתמש במגבת בד רב פעמית לצורך יבוש הידיים. אמנם יש צורך לכבס את המגבת מדי פעם, אך בכביסה מרוכזת ניתן לחסוך בהוצאות. מגבת בד מונעת את בעיית הפסולת הנוצרת עקב שימוש במגבות נייר ואינה צורכת חשמל או מתקן ייעודי.
MIPTV

|  מועדים |
| --- | --- |
 תאריכי פעילות:  1964–הווה (כ־60 שנה) 
 www.miptv.com
 
MIPTV (בצרפתית: Marché International des Programmes de Télévision) הוא פסטיבל שמתקיים מדי שנה (בדרך כלל אפריל) בקאן, צרפת, תוך שימוש במתקנים ובתשתיות שהעיירה פיתחה במהלך השנים כדי לארח אירועים חשובים אחרים דוגמת פסטיבל הקולנוע בקאן.
הפסטיבל הוא למעשה שוק תוכן ליצירת הפקות משותפת, קנייה, מכירה, מימון והפצה של תוכני בידור. והוא מספק לאנשים המעורבים בתעשיית הטלוויזיה, הקולנוע, התוכן הדיגיטלי והאודיו-ויזואלי, ההפקה וההפצה, כנס לשיווק ורישות עסקי, לגילוי מגמות עתידיות וסחר בזכויות תוכן ברמה גלובלית. הוא נחשב לפסטיבל הגדול ביותר בתחומו בעולם.
הפסטיבל קשור לתערוכת MIPCOM, אך שומר על המיקוד המובהק שלו. אירוע MIPCOM מתקיים באותו מקום באוקטובר בכל שנה, על ידי אותם מארגנים.
היסטוריה

MIPTV נוסד בליון, צרפת, בשנת 1963, שלוש שנים לאחר הקמת MIFED, שוק התוכן הראשון בעולם, במילאנו, איטליה. ב-MIPTV הראשון השתתפו 119 חברות מ-19 מדינות.
בשנת 1965, לאחר הפסקה של שנה, עברה MIPTV לקאן, והשתמשה בארמון הפסטיבלים והקונגרסים (פאלאס דה פסטיבל) הישן. בשנת 1982 עבר השוק למתחם הפסטיבלים החדש של קאן, כאשר המתחם הישן הפך לבית מלון. ב-1987 נמכרה החברה שארגנה את השוק, MIDEM, לחברת TVS מבריטניה תמורת 5 מיליון ליש"ט. שנתיים לאחר מכן, TVS מכרה את MIDEM ל-Reed Exhibitions (תמורת 20 מיליון דולר), אשר שינתה את שם חברה ל-Reed MIDEM. הפסטיבל גדל במהירות עם השנים וב-2002 השתתפו בו 12 אלף קונים ומוכרים מ-2,200 חברות.
מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 משתתפות בפסטיבל בקביעות חברות הפקה ותוכן ישראליות, ביניהם: "שידורי קשת", "דורי מדיה גרופ", "אולפני הבירה ירושלים" (JCS) ו"ארמוזה פורמטס".