מערכת בקרת שכבת הגבול
היסטוריה

במשך השנים היו ניסיונות רבים לשיפור זרימת האוויר על גבי כנפיים עם אמצעים כגון מחוללי מערבולות וכדומה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 בגרמניה התנסו במערכות שהיו שואבות את שכבת הגבול.
במהלך שנות ה-30 יצרני מטוסים גם להתנסות עם עיצובי פרופיל אווירודינמי של כנפיים המאפשרות זרימה למינרית, על ידי יצור כנפיים עם החלק העבה ביותר בפרופיל יותר לקראת אמצע אורך מיתר הכנף במקום בקרבת שפת ההתקפה במטוסים דוגמת B-24 ו-P-51. על אף השיפור בביצועי הכנפיים במהירות גבוהה, בפועל הזרימה על גבי הכנפיים לא הייתה למינרית ועדיין היו נוצרות נקודות סטגנציה ומערבולות אוויר במיוחד במספר ריינולדס גבוה (היחס בין האינרציה לכוחות החיכוך). ניתן היה לשפר את הזרימה עם כנפיים חלקות במיוחד, אבל אלה קשות לייצור ואחזקה.
לפני מלחמת העולם השנייה במוסד המטוסים המלכותי, שהיה לאחד ממרכזי המחקר והניסוי האווירונאוטי העיקריים בבריטניה, נוסו מספר אמצעים שהיו מזרימים אוויר על גבי הכנפיים או משטחי ההיגוי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגרמנים והאמריקאים התנסו עם מערכות בקרת שכבת הגבול. בכלי טיס נסיוניים.
לאחר סוף המלחמה ובמיוחד עם כניסת מטוסי סילון עם כנפיים משוכות ביצועי המטוסים החלו לעלות, אבל בתמורה ביצועי הנחיתה נהיו גרועים יותר עם מהירות המראה ונחיתה ואיתם ריצות ההמראה והנחיתה התארכו בצורה משמעותית. במיוחד עם כניסת מטוסי הקרב מהדור השני שכללו כנפיים עם נתוני עומס כנף גבוה ומנת ממדים קטנה. ולכן מערכות BLCS הפכו למרכיב חשוב למטוסים שנדרשו לשיפור ביצועי המראה ונחיתה במיוחד מטוסי הפועלים על גבי נושאות מטוסים, כאלה שחיפשו דרך לקצר מרחקי המראה ונחיתה וכאלה שהיו בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרים.
המטוס הסדרתי הראשון שכלל מערכת BLCS היה הלוקהיד T2V סיסטאר שנכנס לשירות בשנת 1957 אבל בשל בעיות אחזקה מרובות הוצא משירות לטובת תת-דגם ללא המערכת. ה-F-104 סטארפייטר שנכנס לשירות בינואר 1958, כלל כנפיים טרפזיות דקות וקטנות במיוחד ולכן נדרשה מערכת מדף סילון עם אוויר המוזרם על גבי המדפים להקטנת מהירות הנחיתה. ביוני 1958 נכנס לשירות הסופרמרין סימיטאר עם מערכת מדף סילון. לאחר מכן נכנסו מספר רב של מטוסים עם מערכת BLCS ביניהם ה-A-5 ויג'לנטי, הווט F-8 קרוסיידר (בדגם F-8E), ה-F-4 פנטום, הבלקברן בקניר שכלל הזרמת אוויר בשפת ההתקפה של הכנף ושל מייצב הגובה וכן על גבי המדפים של המטוס. בברית המועצות המערכת שימשה מספר מטוסי קרב שתוכננו לפעול משדות ארעיים ולא סלולים כגון המיג-21 והמיג-23.
ניסויים במערכות LFC המשיכו באותו הזמן הן בארצות הברית והן בבריטניה. הנורת'רופ X-21, שטס לראשונה בשנת 1963, השתמש בחרירים לאורך הכנף ושימש לאישוש עיצוב מערכת בקרת זרימה למינרית בכנפיים משוכות שמטבען כוללות זרימת אוויר לאורך מוטת הכנף בנוסף על זרימה לאורך המיתר, המסבכת תפעול של מערכות כאלו.
לקראת פיתוח מטוסי קרב של הדור הרביעי ביצועים כגון מהירות מרבית הפכו לחשובים פחות לעומת ביצועים כגון תמרון, ולכן בהרבה מקרים מטוסים חדשים היו בעלי כנפיים עם שטח גדול יותר וכן ביצועי נחיתה טובים יותר והצורך במערכת BLCS דעך. אם כי מטוסים מסוימים עדיין משתמשים בזה. ספציפית, מטוסים ימיים מתוצרת יפן דוגמת השין מיוואה US-1A, והשין מיוואה US-2 משתמשים במערכות מדף סילון להשגת יכולת המראה מהים במהירויות נמוכות וריצות המראה קצרות יחסית.
במהלך שנות ה-90, שני מטוסי ה-F-16XL השתתפו בניסויי נאס"א. במטוס הראשון הותקן מגף מטיטאניום לאורך כנף שמאל עם חרירים זעירים שדרכם שאבו את שכבת הגבול ממעל לכנף ושימש לניסויים תת-קוליים. במטוס השני הותקן התקן דומה אבל שימש לניסויים בבקרת זרימה למינרית במהירויות על-קוליות.
בבואינג 787 מדגם 787-9 והלאה שולבה מערכת HLFC במשטחי הזנב (מייצב גובה וכיוון) השואבת אוויר טורבולנטי בקרבת שפת ההתקפה של המשטחים ומשפרת ביצועי שיוט.