פארוק, מלך מצרים
ביוגרפיה > מלך מצרים > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה נחשב פארוק לתומך של מדינות הציר, ובריטניה שעודנה נותרה בעלת סמכות שלטונית נרחבת במצרים שיתפה פעולה עם ראש ממשלתו, מוסטפא א-נחאס פאשה. עם פריצתה של המלחמה נותרה הכלכלה המצרית, כקודם לכן, מבוססת חקלאות ברובה. עם פרוץ המלחמה, בית המלוכה (המשפחה המלכותית המורחבת) אחז בבעלות על אחד מתוך 12 מכלל השטחים המעובדים לחקלאות ברחבי מצרים. במהלך העשורים שקדמו למלחמה החלה גדילה בכמות החקלאים הקטנים, אלו שאחזו בנחלות קרקעיות ששטחן לא עלה על פדאן (אנ') אחד; יחידת מידת שטח ערבית; פדאן אחד שווה ערך ל-4,200 מטרים רבועים). במקביל החל תהליך של עלייה ניכרת בייצור וההשקעות על התחום התעשייתי וירידה בייצור וההשקעות על התחום החקלאי. כמו כן, מעמד הליברליות החילונית במצרים החל להיחלש. לנוכח ביטול מוסד הח'ליפות בידי נשיא טורקיה, מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1924, החלו קהילות דתיות לנקוט אמצעים קיצוניים שנועדו לשמור על אורח החיים המסורתי. עלייה זאת בקיצוניות חיזקה עם הזמן (במשך מספר עשורי שנים) את מעמד האסלאם בתוך הפוליטיקה.
תנועות האחים המוסלמים ומפלגת מצרים הצעירה הביאו תפנית דתית לאומית לפוליטיקה וייצגו את ההתנגדות החריפה בקרב האוכלוסייה לכל ההשפעה האירופאית על מצרים. הלחץ העממי על פארוק ועל הממשל המצרי בכלל, להביא להחלשת ההשפעה האירופאית במצרים גבר עם הזמן. תנועת מצרים החדשה, אשר בשנת 1940 הפכה ל"המפלגה האסלאמית הלאומית", העבירה מכתבים אל המלך פארוק שבמסגרתם הביעה את החשיבות של הדת על החברה ואת החשיבות של עירוב הצבא בתוך הפוליטיקה המצרית. במקביל עלה גם הלחץ מצד עובדי ציבור רבים כגון עורכי דין למיניהם, לפעילות ממשלתית בכל הנוגע ליוקר המחיה, חובות והשקעות בין חקלאים. על כן, באוגוסט 1939, חנך המלך פארוק את המשרד לעניינים סוציאליים אשר ניתנה לו סמכות מעבר למגזר החקלאי בלבד. מצרים מזה יותר מעשור הייתה אפופה במאבקים פוליטיים סביב סוגיית זכויות פועלים אשר כללו עשרות שביתות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכרז משטר צבאי בידי הכוחות הבריטים ונעצרו כל פעילויות ארגוני הפועלים ושביתות הפועלים.
אורח חייו הראוותני ספג ביקורת ציבורית רבה, בעת מלחמת העולם השנייה. עם חתונתו של פארוק עם פרידה, מלכת מצרים, הוענקה לזוג המלכותי מכונית מידי אדולף היטלר, צורר גרמניה הנאצית. יחסים קרובים אלו בין בית המלוכה וההנהגה הגרמנית בברלין הטרידה את הממשלה הבריטית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התרחשה חלופת מכתבים בין הרשויות הבריטיות להנהגת מפלגת "אל-ופד", שהתריע כי הממשלה הנתמכת בידי המלוכה מסוכנת לאינטרסים הבריטים במצרים ותומכת בגרמניה הנאצית. היה זה צעד לא צפוי, שכן מפלגת "אל-ופד" הייתה מצידה מפלגה לאומית. לבסוף הוביל לחץ בריטי למינויו של ראש מפלגת "אל-ופד", עלי מאהר, לראשות ממשלת מצרים. ביוני 1940 פרץ משבר אמון בין הממשלה המצרית והרשויות הבריטיות, והמלך פארוק קרא להתייעצות עם נציגי כל המפלגות בפרלמנט המצרי. הצעתו של המלך להקים מפלגה לאומית אחידה נדחתה בידי ראש "אל-ופד", מוסטפא א-נחאס, שהחליף בתפקיד את עלי מאהר שנותר נכון לאותה העת ראש ממשלה. לאחר משברים פוליטיים במחצית השנייה של 1940, הביא המלך פארוק את המנדט לידי חוסיין סירי, שהרכיב ממשלה שכללה בתוכה ליברלים אך הונהגה בידי תומכי חצר המלוכה ומקורביו.
עיקר הביקורת הייתה על סגנון חייו הבזבזני. כדוגמת החלטתו להשאיר את אורות ארמונו דולקים כאשר העיר קהיר הייתה בהאפלה עקב הפצצות איטלקיות. אף על פי שמשרתיו היו בחלקם איטלקיים, פארוק סירב להכניסם להסגר או לשלחם חזרה לאיטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה גילו כוחות הצבא הבריטי שמתוך ארמונו של פארוק פועל משדר רדיו, דרכו הועבר מידע לכוחות מדינות הציר. מאחר שלבריטים היה אינטרס לשמר על יחסים טובים עם המלך, בהיעדר הוכחות מרשיעות לא היה ניתן להתעמת עמו בנושא. על מנת לאתר את המשדר מבלי לעורר את חשדם של המלך ואנשי המשמר שלו, הופיע הקוסם ג'ספר מסקליין, ששירת בקהיר, בהופעה מלכותית בפני המלך, במהלכה ביצעו סוכני ה-MI6 (סוכנות הביון הבריטית) את החיפושים מתחת לאפם של השומרים. המלך, שאהב תשומת לב, נתן לקהל להמתין 35 דקות לפני שנכנס בהפגנתיות ונתן את האות להתחיל בהופעה. בסופו של דבר, המשדר נמצא בחדר הדפוס, אך לא הייתה הוכחה לכך שהמלך ידע אודות קיומו של המשדר הזה.
בתחילת שנת 1942, המערכה במדבר המערבי בין ממלכת מצרים ללוב האיטלקית התהפכה לרעה בשביל בעלות הברית. כוחות שריון גרמנים תחת פיקודו של ארווין רומל החלו בפלישה לתוך שטחי מצרים ואיימו על העיר אל-עלמיין לחופי הים התיכון. הכוחות הבריטים בנקודה זאת היו חייבים להסדיר את יציבות מעמדם על מצרים ולהסדיר ממשלה התומכת בהם כדי למנוע תרעומת ציבורית מצד האוכלוסייה המצרית. ראש הממשלה המכהן באותה העת היה חוסיין סירי, שפעל כאמור בחסות הכתר המצרי לפי דרישתו של המלך פארוק. ב-4 בפברואר 1942 חיילים בריטים הקיפו את ארמון המלך בקהיר ואיימו על פארוק לחתום להעברת המנדט להקמת ממשלה לראשות מפלגת "אל-ופד". אילולא חתם פארוק על העברת המנדט, הרשויות הבריטיות עמדו להכריחו להתפטר מתפקידו, מסמכויותיו ולוותר על כל עיטוריו. למעשה, כתב ההתפטרות כבר היה מוכן בידי הבריטים שצרו על ארמון המלך ונדרשה רק חתימתו. האירוע פגע קשות ביוקרת המלוכה בפני העם והוביל לעליית ההתנגדות העממית לנוכחות הבריטית. בנוסף על כך, מפלגת "אל-ופד" התעקשה כי אין למלך סמכות להביא להחלטה שכזאת אף על פי שחתימתו העלתה אותה לשלטון, הדבר במקביל האדיר את הקרע בין המלך פארוק והנהגת המפלגה. בהמשך השתמשה מפלגת "אל-ופד" בסמכויות שניתנו לה דרך הממשל הצבאי כדי למנוע הדחה עתידית שלה מהשלטון. ב-15 בנובמבר 1943 התרחשה תאונה כאשר משאית צבאית בריטית התנגשה במכוניתו של פארוק אשר נפצע באורח בינוני מהאירוע והיה חשש ממשי לחייו.
לאחר עצירת הכוחות הגרמנים במהלך קרב אל-עלמיין הראשון שב פארוק למאבקו עם הממשלה. כאשר פרץ משבר בין א-נחאס לשר הכספים שלו, מכרם עובייד, אשר היה גם הוא מטעם מפלגת "אל-ופד", מיהר פארוק להתערב במטרה להפיל את המפלגה מהנהגת המדינה. פארוק ניסה להרחיק את עובייד מראש מפלגתו א-נחאס. לעיתים היה קורא לו להתייעצויות, בהן היה משוחח איתו על נושאים כגון הנפקת דגמי שטרות חדשים, ונהג היה לעשות זאת מאחורי גבו של א-נחאס. בשנת 1943 תמך המלך פארוק בעובייד בכתיבתו את "הספר השחור" אשר כלל בתוכו פרשיות שחיתות בתוך שורות מפלגת "אל-ופד". בהמשך התאגדו רוב מפלגות הפרלמנט במטרה להפיל את הממשלה הקיימת בראשות "אל-ופד". בהמשך פרץ מחדש מאבק בין המלך לממשלה אודות מינויים ממשלתיים, כאשר א-נחאס יצא בקמפיין תעמולה שבמסגרתו הוא הופיע כשומר החוקה לעומת המלך תאב הבצע. המצב הפוליטי החריף הגיע לשיאו כאשר ממשלת א-נחאס הורתה על פיטוריו של מוסטפא אל-מראגי ומנשיאות האוניברסיטה הדתית אל-אזהר. אל-מראגי היה מקורב של המלך פארוק מאז שזה עלה על הכתר ופארוק סירב לאשר את פיטורו מתפקיד הנשיא. בנובמבר 1943, במהלך ועידת קהיר של מנהיגי בעלות הברית, שלחו מספר מפלגות אופוזיציה איגרת בדבר ריבונותה של מצרים להנהגת הוועידה, בפעולה שנעשתה בעקיפין לממשלת "אל-ופד". בשנת 1944, בתמיכת כלל האופוזיציה, פורסם "הספר השחור" במהדורה שנייה, אשר במסגרתה נטען שא-נחאס מכר את ריבונותה של מצרים לבריטניה בתמורה לראשות הממשלה.
א-נחאס מצידו, במטרה להשיב את תמיכת הסטודנטים, העביר תקציב מורחב לאוניברסיטת אל-אזהר במטרה להשיג קולות בוחרים בהמשך. כאשר הורמה הסכנה הצבאית מעל למצרים, המשלה הבריטית עצרה את תמיכתה בא-נחאס. בתגובה, המלך פארוק הורה ישירות על פיטורו של א-נחאס והעביר באוקטובר 1944 את המנדט להרכבת הממשלה בידי אחמד מאהר, יושב ראש המפלגה הסעדית; איחוד של מספר מפלגות אופוזיציה שהתנגדו ל"אל-ופד" ונתמכו בידי המלוכה. הממשלה החדשה שהורכבה בתחילת 1945 החלה להרים את ההגבלות של הממשל הצבאי לנוכח התקרבות המלחמה באירופה לסיומה. בהמשך התמשכו המאבקים הפוליטיים הפנימיים בין המפלגות השלטות אם כי לא היה איום על המלוכה הודות לעובדה ש"אל-ופד" הורדה מהשלטון. מצב פוליטי בלתי יציב וממושך זה אפשר לפארוק להאדיר את סמכויותיו השלטוניות עם התנגדות מועטה יותר. ללא כוח פוליטי יציב לפקח על השימור של החוקה, פארוק, כמו אביו פואד הראשון שקדם לו, יכול היה להמשיך במדיניות ההגדלה של סמכויות המוסד המלוכני על סמך החלשת הסמכויות השלטוניות של הפרלמנט.
בסופה של מלחמת העולם השנייה רוב הכוחות הבריטים במצרים החלו לסגת ממוצביהם כפי שהוסדר בהסכם 1936. לדעת רבים לא הייתה ההתקדמות של הכוחות הבריטים בקצב המצופה. ב-9 בפברואר 1946 החלו מחאות סטודנטים שנעו מאוניברסיטת קהיר לעבר ארמון המלך עם הקריאות "שום משא ומתן [עם בריטניה] ללא פינוי." הסטודנטים התנגשו בכוחות המשטרה במהלך תנועתם לעבר ארמון המלך ועשרות מהם נפצעו במאבק שפרץ עם כוחות המשטרה. בסוף הפינוי הכללי הכוחות הבריטים הנותרים במצרים היו מרוכזים בגדות תעלת סואץ אשר הייתה עורק מסחר קריטי למען בריטניה, עליו המשיכה להגן גם לאחר המלחמה. בסופה של המלחמה, ממשלת הגוש הסעדי בראשות תומך המלוכה, אסמאעיל סידקי, הנהיגה טיהור פוליטי נגד פעילים קומוניסטים במצרים. ביולי 1946, חצי שנה לאחר פריצתן של סדרת שביתות פועלים ממושכות, החלו מעצרים המוניים של חשודים בפעילות קומוניסטים בקהיר, אלכסנדריה, פורט סעיד וסואץ (העיר). טיהור פוליטי זה לא תרם לעצירת השביתות ההמוניות, שבהמשך הגיעו גם לעובדי חשמליות, אשר דרשו יום עבודה בן שבע שעות, הכפלת השכר בימי חג, ביטוח סוציאלי וזכות למשא ומתן קיבוצי מידי הממשלה. כל הנושאים הציבוריים שעמדו על סדר היום קודם המלחמה והושתקו במהלכה, התעוררו מחדש בסופה בצורת תסיסה אזרחית חריפה ברחבי מצרים. עם סופה של המלחמה עלתה ההתעניינות של רוב האינטלקטואלים ואנשי הציבור בנוגע לצדק חברתי, שוויון כלכלי וחירות פוליטית.