stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סול לוויט
ביוגרפיה > ציורי קיר

בשנת 1968, לוויט החל לבחון קווים מנחים או דיאגרמות פשוטות לעבודותיו הדו-ממדיות שצוירו ישירות על הקיר. הן היו מבוצעות תחילה בגרפיט, אחר כך בעפרון, מאוחר יותר בעיפרון צבעוני ולבסוף בשטיפות עשירות מבחינה כרומטית של דיו הודי, אקריליק בהיר, צבעים וחומרים אחרים. אלפי רישומים של לוויט הותקנו ישירות על משטחי הקירות. בין 1969 ל-1970 הוא יצר ארבע "סדרות רישומים", שהציגו שילובים שונים של האלמנט הבסיסי ששלט ברבים מרישומי הקיר המוקדמים שלו. בכל סדרה הוא החיל מערכת שינוי שונה על כל אחד מעשרים וארבעה השילובים האפשריים של ריבוע המחולק לארבעה חלקים שווים, שכל אחד מהם מכיל אחד מארבעת סוגי הקווים הבסיסיים שבו השתמש: אנכי, אופקי, שמאל אלכסוני וימין אלכסוני. התוצאה היא ארבע אפשריות עבור כל אחת מעשרים וארבע היחידות המקוריות.
בציור קיר מס' 122, שהותקן לראשונה בשנת 1972 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בקיימברידג', העבודה מכילה "כל השילובים של שני קווים חוצים, ממוקמים באקראי, תוך שימוש בקשתות מהפינות ומהצדדים, קווים ישרים, לא ישרים ושבורים" וכתוצאה מכך, נוצרו כ-150 שילובים ייחודיים הנפרשים על קירות הגלריה. לוויט הרחיב עוד יותר על נושא זה, ויצר וריאציות במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק. שם יצר באופן שיטתי את כל השילובים האפשריים של שני חלקים של קשתות וקווים. עבודות אלה מדגישות את העניין המוקדם של לוויט בהצטלבויות בין אמנות לארכיטקטורה.
על פי עקרון עבודתו, רישומי הקיר של לוויט מבוצעים בדרך כלל על ידי אנשים שאינם האמן עצמו. גם לאחר מותו, אנשים עדיין יוצרים את הרישומים הללו. לכן הוא השתמש בסופו של דבר בצוותים של עוזרים כדי ליצור עבודות כאלה. כשכתב על יצירת ציורי קיר, ציין ב-1971 כי "כל אדם מצייר קו בצורה שונה וכל אדם מבין מילים בצורה שונה".
בין 1968 למותו ב-2007, לוויט יצר יותר מ-1,270 ציורי קיר. רישומי הקיר, המבוצעים במקום, קיימים בדרך כלל למשך תערוכה. לאחר מכן הם מושמדים, מה שמעניק ליצירה בצורתה הפיזית איכות ארעית. ניתן להתקין אותם, להסיר אותם ואז להתקין אותם מחדש במיקום אחר, כמה פעמים שיידרש למטרות תערוכה. כאשר מועברים למקום אחר, מספר הקירות יכול להשתנות רק על ידי הקפדה על שמירת הפרופורציות של היצירה המקורית.
ביוגרפיה > ציור בגואש

בשנות ה-80, במיוחד לאחר הנסיעה לאיטליה, לוויט החל להשתמש בגואש, צבע אטום על בסיס מים, כדי לייצר יצירות מופשטות זורמות בחופשיות בצבעים מנוגדים. אלה ייצגו חריגה משמעותית משאר העיסוק שלו, שכן הוא יצר את העבודות הללו במו ידיו. הגואש של לוויט נוצר לרוב בסדרות המבוססות על מוטיב ספציפי. סדרות קודמות כללו צורות לא סדירות, עקומות מקבילות, משיכות מכחול מפותלות ודמויות רשת
אף על פי שייתכן שהקומפוזיציה המעובדת באופן רופף הייתה סטייה מיצירותיו המוקדמות יותר, הבנויות יותר מבחינה גאומטרית ומבחינה ויזואלית, היא בכל זאת נשארה בקנה אחד עם כוונתו האמנותית המקורית. לויט ביצע בקפידה את ההדפסים שלו מהרכבי הגואש.
ביוגרפיה > פיסול

בתחילת שנות ה-60, לוויט החל ליצור לראשונה את ה"מבנים" שלו, מונח שבו השתמש לתיאור עבודתו התלת־ממדית. השימוש התכוף שלו במבנים פתוחים ומודולריים מקורו בקובייה, צורה שהשפיעה על חשיבתו של האמן מהרגע שהפך לאמן לראשונה. לאחר שיצר גוף עבודה מוקדם המורכב מחפצי עץ בצורה סגורה, מצוירים בעבודת יד, באמצע שנות ה-60 הוא "החליט להסיר את העור לחלוטין ולחשוף את המבנה". צורת השלד הזו, הקובייה הפתוחה המפושטת בצורה קיצונית, הפכה לאבן בניין בסיסית ביצירתו התלת־ממדית של האמן. באמצע שנות ה-60, לוויט החל לעבוד עם הקובייה הפתוחה: שנים עשר אלמנטים ליניאריים זהים מחוברים בשמונה פינות ליצירת מבנה שלד. משנת 1969, הוא הגה רבים מהמבנים המודולריים שלו בקנה מידה גדול, שייבנו מאלומיניום או פלדה על ידי יצרנים תעשייתיים.
בעקבות ניסויים מוקדמים לוויט הסתפק בגרסה סטנדרטית לקוביות המודולריות שלו. החומר יהיה גם צבוע לבן במקום שחור. מוזיאונים המחזיקים יצירות של הקוביות המודולריות של לוויט פרסמו הצעות שיעור לחינוך יסודי, שנועדו לעודד ילדים לחקור את התכונות המתמטיות של יצירות האמנות.
ביוגרפיה > השפעה

סול לוויט היה אחת הדמויות המרכזיות של זמנו; הוא שינה את תהליך יצירת האמנות על ידי ספק ביחס היסודי שבין רעיון, הסובייקטיביות של האמן ויצירת האמנות שרעיון עשוי לייצר. לויט הכחיש שגישות כמו מינימליזם, ואמנות תהליכית הן רק טכניות או המחשות לפילוסופיה. בתפיסה שלו על אמנות קונספטואלית, טען לוויט שאמנות קונספטואלית אינה מתמטית ואינה אינטלקטואלית אלא אינטואיטיבית. האמנות של לוויט אינה עוסקת בידו הייחודית של האמן; הרעיון מאחורי כל עבודה הוא העולה על העבודה עצמה. בתחילת המאה ה-21, עבודתו של לוויט, במיוחד רישומי הקיר, זכתה לשבחי הביקורת על החדות שלה.
הערות שוליים

↑  McNay, Michael (2007-04-11). "Sol LeWitt". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-03-02.
↑  Lary Bloom, Sol LeWitt: A Life of Ideas, Wesleyan University Press, 2012-10-15, ISBN 978-0-8195-7870-9. (באנגלית)
↑  Kimmelman, Michael (2007-04-09). "Sol LeWitt, Master of Conceptualism, Dies at 78". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-02.
1 2  Collection online: Sol LeWitt
↑  Sol LeWitt: conceptual art pioneer dies at 78.
↑  Anna Lovatt, The mechanics of writing: Sol LeWitt, Stéphane Mallarmé and Roland Barthes, Word & Image 28, 2012-10, עמ' 374–383 doi: 10.1080/02666286.2012.740187
↑  Twitter, Instagram, Email, Facebook, Sol LeWitt, 78; sculptor and muralist changed art, Los Angeles Times, ‏2007-04-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Search the Collection | Buffalo AKG Art Museum, buffaloakg.org
↑  Sol LeWitt: Arcs and Lines, May 7 - August 26, 2011
↑  Sol LeWitt
↑  Adrian Searle (December 7, 2006), Second thoughts The Guardian.
↑  Reynolds, Jock. "Sol Lewitt's Wall Drawing #146A at the Mass MoCA in Massachusetts". WSJ (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-03-02.
↑  Tate, ‘Wall Drawing #1136‘, Sol LeWitt, 2004, Tate (באנגלית בריטית)
1 2  Sol LeWitt: Structures and Drawings, April 28 - June 30, 2011
↑  Paula Cooper Gallery, www.paulacoopergallery.com (באנגלית)
↑  Sol LeWitt: Structures 1965-2006, May 24 – December 2, 2011
↑  Sol LeWitt's Concepts and Structures, www.nga.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264520405171  PLWABN: 9810582103805606  AAG: 774  AGSA: 3401  BIBSYS: 90343081  BNE: XX862753  BnF: cb12170185j (data)  CANTIC: a11718742  GND: 118855549  ICCU: CFIV082430  ISNI: 0000 0001 1450 059X  KulturNav: 62c3a9d6-c7f9-4e82-92b4-bec8124d5404  LCCN: n79092583  LNB: 000016899  NGV: 8726  NKC: mzk2005295049  NTA: 067515215  PIC: 1202  RKD: 123203  SELIBR: 391786  SNAC: w6sq981c  SUDOC: 030203562  TePapa: 34968  Trove: 904540  ULAN: 500115429  VcBA: 495/303287  VIAF: 84632546   WorldCat (עם VIAF): 84632546 
יצירת קווים וקשתות וצבע
מבנה ארבעה חלקים
שלושה משולשים
תבליט עם צורות גאומטריות, 1980
עמנואל קארר

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1957 (בן 67) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  המכון למדע המדינה פריז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  רומן 
 יצירות בולטות:  Class Trip 
 בן או בת זוג:  Hélène Devynck (2011–2020) 
 פרסים והוקרה:  פרס הדמיון הגדול (1987)  prix littéraire du Monde (2014)  פרס לספרות אירופאית (2013)  פרס FIL (2017)  פרס BNF (2018)  Premio Hemingway for Literature (2019)  פרס רנודו (2011)  Kléber-Haedens Prize (1988)  פרס השפה הצרפתית (2011)  פרס פמינה (1995)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2021)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
עמנואל קארר (בצרפתית: Emmanuel Carrère; נולד ב-9 בדצמבר 1957) הוא סופר, תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי.
ביוגרפיה

קארר נולדה למשפחה עשירה ברובע ה-16 של פריז. אביו, לואי קארר ד'אנקוס, היה מנהל בחברת ביטוח. אמו הלנה, היא היסטוריונית, בתם של מהגרים גאורגים. היא חברת האקדמיה הצרפתית וחברה לשעבר בפרלמנט האירופי. היא בת דודה של נשיא גאורגיה סלומה זוראבישווילי. לקארר יש שתי אחיות: נטלי קארר, עורכת דין, ומרינה קארר ד'אנקוס, רופאה, מנחת טלוויזיה וסופרת. הוא אחיינו של המלחין ניקולא זורביצ'ווילי ובן דודו של הפילוסוף פרנסואה זורביצ'ווילי.
קארר למד בתיכון Lycée Janson-de-Sailly ובמכון למדע המדינה פריז.
ביוגרפיה > קריירה

כחלופה לשירות צבאי, קארר לימד צרפתית במשך שנתיים בסורבאיה שבאינדונזיה. לאחר מכן הפך למבקר קולנוע.
ב-1982 יצא לאור ספרו הראשון, מונוגרפיה על במאי הקולנוע ורנר הרצוג. בשנה שלאחר מכן ראה אור הרומן הראשון שלו "L'amie du jaguar", שבו הוא קיבל השראה מחוויותיו באינדונזיה. הרומן השני שלו, "Bravoure", המבוסס על סיפורם של מרי שלי, פרסי ביש שלי, לורד ביירון, ג'ון פולידורי והשהות שלהם באגם ז'נבה בקיץ 1816, ראה אור ב-1984. הרומן הראשון והשני של קארר זכו במספר פרסים ספרותיים, אך זה היה הרומן השלישי שלו, "La Mustache", שפורסם ב-1986, שהכיר אותו לקהל קוראים רחב יותר לאחר שהיה לרב-מכר. מאוחר יותר עיבד קארר את הספר לסרט, שאותו גם ביים וזכה בפרס בפסטיבל קאן 2005. חיבור שבו קארר בוחן היסטוריה אלטרנטיבית, "Le détroit de Behring: introduction à l'uchronie", פורסם גם הוא ב-1986.
בשנת 1988 פרסם קארר את הספר "Hors d'atteinte", רומן על אישה שמשאירה את חייה ליד המקרה. עבודתו הבאה, שפורסמה ב-1993, הייתה "Je suis vivant et vous êtes morts", ביוגרפיה בדיונית של סופר המדע הבדיוני האמריקאי פיליפ ק. דיק. אחריו יצא רומן, "La Classe de neige", שזכה בפרס פמינה ב-1995, ועובד לסרט על ידי קלוד מילר.
לאחר פרסום הספר "La Classe de neige", קארר הפנה את תשומת לבו למקרה של הרוצח ז'אן קלוד רומן. הוא התכתב עמו בכלא וצפה במשפטו. בעקבות כך כתב ספר, "L'Adversaire", יצא לאור בשנת 2000, הפך לרב מכר בצרפת ותורגם ל-23 שפות. הוא עובד לסרט באותו שם על ידי הבמאית ניקול גרסיה.
בשנת 2007 פרסם קארר את "Un roman russe" על ביקור ברוסיה ושורשיו הרוסיים. בספר הוא חשף כי סבו מצד אמו עבד כמתרגם עבור כוחות הכיבוש הגרמניים במלחמת העולם השנייה ונעלם ב-1944, ככל הנראה נהרג על ידי חברי ההתנגדות הצרפתית.
קארר היה בחופשה בסרי לנקה כשהצונאמי באוקיינוס ההודי הכה ב-2004. הוא היה בבית המלון שלו ולא היה בסכנה, אבל השתמש בחוויה כהשראה לספרו הבא, "D'autres vies que la mienne", שיצא לאור ב-2009.
בשנת 2011 פרסם את הספר "לימונוב", רומן ביוגרפי על הסופר הרוסי והמתנגד הפוליטי אדוארד לימונוב.
בשנת 2012 כתב את התסריט לסדרה המצליחה "קמים לתחייה".
בשנת 2014 פרסם את הספר "Le Royaume" ("המלוכה"), שילוב בין כתיבה אוטוביוגרפית על סיפור חזרתו בתשובה עד להתפכחותו מהקתוליות, וכתיבה תיעודית ובדיונית על עליית הנצרות הקדומה. הספר עורר שערורייה באוניברסיטה הפרנציסקנית של סטובנוויל וראש המחלקה לאנגלית, שכלל את הספר בסילבוס לסמינר מתקדם, הודח מתפקידו.
בשנת 2016 פרסם קארר אוסף ממאמרי העיתונות שלו, "Il est avantageux d'avoir où aller". מהדורה שפורסמה באנגלית ב-2019 עם הכותרת "97,196 מילים: מסות" כוללת מאמר על עמנואל מקרון שנכתב ב-2017 עבור "הגרדיאן".
בספרו "יוגה" משנת 2020, קארר כותב על חווית הדיכאון שלו ועל ארבעה חודשים בילה בבית החולים סנט אן בפריז, שם אובחן כדו קוטבי וטיפל בקטמין, טיפול בנזעי חשמל וליתיום.
מספטמבר 2021 עד יוני 2022 עקב קארר אחר משפט מבצעי פיגועי נובמבר 2015 בפריז. מאמריו השבועיים פורסמו ב-"לה נובל אובזרווטר" בצרפת, "אל פאיס" בספרד, "לה רפובליקה" באיטליה ו-"Le Temps" בשווייץ. בספטמבר 2022 פורסמו מאמרים שלו, עם חומר נוסף, בצורת ספר עם הכותרת "V13" (בצרפת המשפט ידוע בשם V13 מכיוון שההתקפות התרחשו ביום שישי ה-13).
ביוגרפיה > חיים אישיים

קארר היה נשוי פעמיים ויש לו בת ושני בנים.
ספריו

בעברית
כיתת השלג, ספרית פועלים, 1997, תרגמה חגית בת-עדה.
הצד האחר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002, תרגם מיכה פרנקל.
חלום רוסי, מטר - הוצאה לאור, 2009, תרגמה עדינה קפלן.
לימונוב, הוצאת בבל, 2013, תרגמה עמית רוטברד.
המלכות, הוצאת בבל, 2020, תרגם ניר רצ'קובסקי.
יוגה, הוצאת בבל, 2024, תרגם ניר רצ'קובסקי.
בצרפתית
Werner Herzog (1982)
L'Amie du jaguar
Bravoure (1984)
Le Détroit de Behring (1984)
La Moustache (1986)
Hors d'atteinte (1988)
Je suis vivant et vous êtes morts (1993)
La Classe de neige (1995)
L'Adversaire (2000)
Un roman russe (2007)
D'autres vies que la mienne (2009)
Limonov (2011)
Le Royaume (2014)
Il est avantageux d'avoir où aller (2016)
Yoga (2020)
V13 (2022)
הערות שוליים

↑  Ian Parker, Emmanuel Carrère Writes His Way Through a Breakdown, The New Yorker, ‏July 4, 2022
1 2  Zourabichvili, François (2012). Deleuze: A philosophy of the event. Edinburgh University Press. p. 30.
↑  Marine Benoit, Mediator: Nathalie et Marina Carrère, les sœurs “ennemies” de l’affaire, Le Monde, ‏28 septembre 2015
1 2 3 4  "Emmanuel Carrère". The Paris Review. Fall 2013.
↑  מיכל ויניק, עכבר העיר תל אביב, מי הזיז את השפם שלי, באתר הארץ, 15 בפברואר 2007
↑  Richard Lea, Emmanuel Carrère: Betraying confidences, The Guardian, ‏19 Oct 2010
↑  Julian Barnes, Julian Barnes on Limonov by Emmanuel Carrère review – portrait of a political punk, The Guardian, ‏24 Oct 2014
↑   רותה קופפר, יוצר "קמים לתחייה" מביט למוות בעיניים, באתר הארץ, 11 בפברואר 2014
↑  Flaherty, Colleen (15 בינואר 2019). "Banning a Book, in the Name of 'True Academic Freedom'". Inside Higher Ed. נבדק ב-14 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Emmanuel Carrère, Orbiting Jupiter: my week with Emmanuel Macron, The Guardian, ‏20 Oct 2017
↑  Emmanuel Carrère, ‘There are no words for the horror’: the story of my madness, The Guardian, ‏19 May 2022
↑  avec l’AFP., Procès du 13-Novembre : Emmanuel Carrère publiera en septembre ses chroniques judiciaires, Ouest-France, ‏2 MAY 2022
↑  AFP, Attentats du 13-Novembre: Un premier livre sur le procès des jihadistes, Le Matin, ‏4 AUG 2022
↑  בתיה גור, אדם שהוא מפלצת, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2002
↑  מוסף "ספרים", ספרים חדשים - חלום רוסי - עמנואל קארר. מצרפתית: עדינה קפלן, באתר הארץ, 20 במאי 2009
↑  מוסף "ספרים", הכינו את הסימניות | פרוזה תרגום, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2012
↑   דורית שילה, "המלכות": רומן היסטורי שקל להתמסר לקסמיו, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300029105171  PLWABN: 9810581777905606  BIBSYS: 90954118  BNE: XX968392  BnF: cb11895313x (data)  CANTIC: a11157409  CiNii: DA06265788  GND: 115830995  ICCU: CFIV102986  ISNI: 0000 0001 2135 544X  LCCN: n82150638  LNB: 000010131  MusicBrainz: 5d2228d5-adce-4308-ad44-fc2bacc4b9fc  NDL: 00761245  NKC: jo20010085191  NLA: 36459626  NLG: 324246  NLK: KAC2018O9090  NSK: 000309166  NTA: 070147361  RERO: 02-A003079851  SELIBR: 278311  SUDOC: 026768895  Trove: 1258064  VIAF: 61543174   WorldCat (עם VIAF): 61543174
פרנסואה מיטראן

פרנסואה מִיטֵרָאן (בצרפתית: ‏François Mitterrandקובץ:Fr-François Mitterrand.ogg‏Ⓘ‏, 26 באוקטובר 1916 – 8 בינואר 1996) היה פוליטיקאי צרפתי, איש המפלגה הסוציאליסטית, שכיהן כנשיא צרפת מ-10 במאי 1981 עד 17 במאי 1995, כאשר תקופת כהונתו (בת 14 שנה) הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה. הוא הוחלף על ידי ז'אק שיראק השמרן.
נעוריו ותחילת דרכו

פרנסואה מוריס אדריין מארי מיטראן נולד ב-1916 בעיר ז'רנאק במערב צרפת, למשפחה קתולית. מגיל צעיר עסק בפעילות פוליטית, במסגרת המפלגה הלאומנית "צלב האש".
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי. בשנת 1940 נשבה על ידי הצבא הגרמני, ובשנת 1941 ברח מהשבי והחל לעבוד עבור ממשלת וישי בצרפת. הוא נחשב לעובד מצטיין ובשנת 1943 קיבל עיטור כבוד מיוחד של וישי, ביוני 1943 היה מיטראן הזוכה ה-2202 בעיטור הכבוד המיוחד של ממשלת וישי (ששיתפה פעולה עם הנאצים) על שרות נאמן, מדליית הפרנציסקה הגאלית. במעמד קבלת המדליה אמר מיטראן: "אני מקדיש עצמי למרשל פטן... ומתחייב... להישאר נאמן אליו ולמטרה." מאוחר יותר, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף למחתרת הצרפתית.
בשנת 1946 נבחר לנציג מחוז נייבר בפרלמנט, ובשנת 1947 הצטרף למפלגת "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטאנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance) מפלגת מרכז-שמאל בהנהגת רנה פלוון. במהלך השנים כיהן כשר במשרדים שונים עד שהתפטר בשנת 1957, על רקע טענות שהסתיר, כשר המשפטים, פעולות לא חוקיות של סוכנים צרפתים באלג'יר.
בשנת 1958, היה בין הבודדים שהתנגדו למינויו של שארל דה גול לנשיא צרפת. בשנת 1959 ניצל מניסיון התנקשות בחייו בפריז. בשנת 1965 התמודד על הנשיאות מול דה גול והפסיד. בשנים 1965–1968 היה נשיא "המפלגה המאוחדת" (סוציאליסטים וליברלים), בשנת 1971 מונה לנשיא המפלגה הסוציאליסטית, ובשנת 1974 התמודד שוב על הנשיאות והפסיד לואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
נשיא צרפת

בשנת 1981 נבחר מיטראן לנשיא צרפת. בין פעולותיו הראשונות כנשיא היו הבקשות לדון בביטול עונש המוות, ובהנהגת מס רכוש מוגדל. ביישום מדיניות הפנים הקשו עליו משברים כלכליים, ורוב שמרני בפרלמנט. במהלך כהונתו הושלמה בניית מנהרת הרכבת לאנגליה.
הישגיו הבולטים היו בזירה הבינלאומית - הוא תרם לחיזוק האיחוד האירופי ולצירופן של ספרד ופורטוגל לאיחוד, ושיקם משמעותית את מערכת היחסים של צרפת עם גרמניה.
מיטראן נחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר של השמאל הפוליטי בצרפת, אך גם למנהיג ריכוזי מאוד וחסר שקיפות.
האדמירל פייר לקוסט, שהיה מפקד שירות המודיעין החיצוני של צרפת, הודה ביולי 2005 שמיטראן הורה על הטבעתה של ספינת גרינפיס בניו זילנד, ב-10 ביולי 1985. הספינה הגיעה לנמל אוקלנד במטרה למחות על ניסויים בנשק גרעיני שצרפת ערכה בדרום האוקיינוס השקט, והוטבעה על ידי שירות המודיעין הצרפתי. באירוע נהרג צלם מפורטוגל בשם פרננדו פריירה.
במאי 1995 סיים את כהונתו, ובמקומו נבחר לנשיא צרפת ז'אק שיראק. בינואר 1996, פחות משנה לאחר סיום כהונתו, מת מיטראן ממחלת הסרטן.
מיטראן היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים, ז'אן-כריסטוף וז'ילבר. לאורך כל תקופת נשיאותו נשמר קשר של שתיקה ביחס לפרשיות האהבים הרבות שלו. בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים, הסופרת מזארין פנז'ו.
היחס ליהודים ולישראל

מיטראן הוקיר את התנ"ך ונחשב לידיד היהודים. למרות חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל, בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי ועל רקע מלחמת לבנון הראשונה, בה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת, לא נוצר קרע בין צרפת לישראל. ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל והוא התחייב כי צרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הארגון לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נחשפו פרטים אודות עברו של מיטראן אשר יצרו פער בינו לבין הקהילה היהודית בצרפת. נודע כי מיטראן שמר על קשרי ידידות עם רנה בוסקה, משתף פעולה בכיר בממשלת וישי, ובאופן גורף סירב להעמיד לדין משתפי פעולה צרפתים בגין פשעים נגד האנושות. מיטראן סירב להכיר באחריותה של צרפת, תחת ממשל וישי, בעזרה לנאצים בביצוע פשעים נגד האנושות במלחמת העולם השנייה. הגילויים הללו מחקו את דימויו של מיטראן כאוהד יהודים, גם בקרב יהודי צרפת וגם בקרב היהודים במדינת ישראל.
לקריאה נוספת

גרהם רוב, פריזאים, היסטוריה הרפתקנית של פריז, כתר 2012. עמ' 311-332.
הערות שוליים

↑   "הכתיבה שחררה אותי אבל אבי לא הספיק לקרוא את ספריי", באתר הארץ, 21 ביוני 2021
↑  שרביט, 2008, ע' 1045-1048
↑  פלמור, א. (1998). ידידות במבחן. ירושלים: כרמל, עמ' 30-29
| נשיאי צרפת |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הצרפתית השנייה | ז'אק-שארל דופונט דה ל'אור • לואי נפוליאון בונפרטה | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית | אדולף טייר • פטריס דה מק-מהון • ז'יל גרווי • מארי פרנסואה סדי קארנו • ז'אן קזימיר-פרייה • פליקס פור • אמיל לובה • ארמאן פלייר • רמון פואנקרה • פול דשאנל • אלכסנדר מילראן • גסטון דומרג • פול דומר • אלבר לברן | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | ונסן אוריו • רנה קוטי | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • ז'ורז' פומפידו • ואלרי ז'יסקר ד'אסטן • פרנסואה מיטראן • ז'אק שיראק • ניקולא סרקוזי • פרנסואה הולנד • עמנואל מקרון | דגל צרפת |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ואלרי ז'יסקר ד'אסטן | נשיא צרפת  1981–1995 | הבא: ז'אק שיראק |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265414305171  PLWABN: 9810537515805606  BIBSYS: 90102425  BNE: XX1034347  BnF: cb11916320z (data)  CANTIC: a11763917  CiNii: DA0129045X  GND: 118582887  ICCU: CFIV037715  ISNI: 0000 0001 2103 5833  LCCN: n50000412  LNB: 000274817  NARA: 10582919  NDL: 00450229  NKC: jn19990005768  NLA: 35356697  NLG: 259462  NSK: 000073922  NTA: 068858760  RERO: 02-A003599690  SELIBR: 207622  SNAC: w6pk16s2  SUDOC: 027032302  Trove: 923895  ULAN: 500219118  VcBA: 495/215981  VIAF: 104259620   WorldCat (עם VIAF): 104259620
קרן הישג

הלוגו של קרן הישג
קרן הישג היא קרן פילנתרופית הפועלת בישראל בעיקר בתחום החינוך ומעניקה מלגות על בסיס מצוינות.
הקרן הוקמה על ידי ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן מקנדה. נציג הקרן בישראל הוא אביב בושינסקי.
משרדי הקרן ממוקמים בבית הישג בשדרות רוטשילד בתל אביב .
היסטוריה

ג'רי שוורץ, איש עסקים יהודי קנדי, המתגורר בטורונטו. שוורץ הקים את חברת ONEX, חברת ההחזקות הגדולה בקנדה[דרוש מקור] ומשמש בה מנכ"ל ויו"ר. חברת ONEX משקיעה במגוון רחב של תחומים עסקיים. רעייתו, הת'ר ריסמן, המנכ"לית והבעלים של Indigo, רשת חנויות הספרים והמוזיקה הגדולה בקנדה[דרוש מקור].
בני הזוג שוורץ-ריסמן רואים בחיילים הבודדים הבוחרים לשרת בצה“ל את חוד החנית בתחום ההתנדבות והתרומה למדינת ישראל:
"לאחר שתרמו כה רבות לישראל, מן הראוי להושיט להם יד לעזרה, לתת להם תמיכה, חיבוק ותחושה שיש מאחוריהם משפחה שדואגת. חשוב לנו שידעו שעתידם וביתם הוא כאן, בישראל, ושימשיכו לשאוף למצוינות והישגיות גם בחיים האזרחיים".
מדי שנה עורכת הקרן טקס קבלת מלגות עבור כ-100 מלגאים חדשים. בסה"כ מונה הקרן כ-400 מלגאים וכ-400 בוגרים. מלבד המלגה משתתפים מלגאי ובוגרי הקרן בקורסים, חוגים, פרויקט מנטורים, חדר כושר וספרייה בתוך בית הישג, משלחות ייצוגיות למצעד החיים בפולין ומשלחות הסברה לקנדה, אירועים שונים בחגים ומגוון רחב של פעילויות התנדבות.
מועדון הבוגרים של הקרן קיים משנת 2008 ומדי שנה גדל עם הצטרפותם של בוגרים חדשים.
בית הישג

הקרן יושבת בבית הישג, בניין ששימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 את השגרירות הרוסית בישראל. בשנת 2006 נרכש הבניין שבשדרות רוטשילד בתל אביב על ידי הקרן ומאז משמש כמרכז עבור פעילויותיה.
הבניין המכונה "בית השגרירות הרוסית" או "בית לוין" נמצא בשדרות רוטשילד פינת רח' שד"ל בתל אביב והוא אחד מבנייניה הנודעים של העיר. הבית נבנה צבי יעקב לוין שעלה משיקגו. לוין הזמין את האדריכל יהודה מגידוביץ לתכנן את בית מגוריו כך שיהיה גדול ומרווח, וממנו פעל לבניית הארץ ולעידוד עלייה.
בשנת 1948 החרימה את הבית מפקדת 'ההגנה' לטובת המאמץ המלחמתי, בשנת 1953 נפגע הבית מפצצה שהונחה על ידי יוצאי הלח"י.
מאז עבר הבניין כמה ידיים עד ששופץ לראשונה בשנת 1991, עת שהוכרז כמבנה לשימור.
בנובמבר 2006 הבית נרכש על ידי בני הזוג ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן. בני הזוג תרמו את הבניין לקרן הפילנתרופית שאותה הקימו וכיום, לאחר שיפוץ יסודי, משמש הבניין לפעילויות הפילנתרופיות של בני הזוג בארץ ובראשן "קרן הישג".
פעולות הקרן

מתן מלגות לימוד ודמי מחייה לחיילים בודדים: הסטודנטים זכאים למימון מלא של שכר הלימוד לתואר ראשון ולדמי מחייה חודשיים למימון הוצאות קיום. כמו כן, מוצעים לסטודנטים שירותים כגון הכוונה לייעוץ קריירה, מפגשים עם מנטורים, תוכנית יזמות ועוד.
מתן מלגות לימוד לחיילים משוחררים מצטיינים, יוצאי יחידות עילית
מתן מלגות לימוד לבני העדה האתיופית
מתן מלגות לימוד לבני העדה הדרוזית
תמיכה בפרויקט 'מחשב לכל מורה' באשדוד
מימון פרויקט לימוד השפה האנגלית בירוחם
תמיכה בבית הספר התיכון ללימודי מדעים בתל אביב
מימון משלחות של מובילי דעת קהל קנדיים לישראל
משלחת קרן הישג למצעד החיים בפולין
הערות שוליים

↑  אביב בושינסקי - נציג קרן הישג בישראל, באתר קרן הישג
↑  מייסדי הקרן, באתר קרן הישג
↑  Our Company, Indigo
↑  אלרוב מוכרת את "בית סותביס" בתל אביב, באתר ynet, 28 בנובמבר 2006
↑  שאלות ותשובות על מלגת הישג, ‏2020
בית הישג בלילה
בית הישג
משלחת הישג לפולין-מצעד החיים 2012
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

מקסימיליאן הראשון בעיצוב של האנס ויידיץ אחרי אלברכט דירר במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Maximilian I, Heiliger Römischer Kaiser;‏ 22 במרץ 1459 – 12 בינואר 1519), היה הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1493 עד 1519.
ביוגרפיה

מקסימיליאן נולד ב-22 במרץ 1459 לפרידריך השלישי, מבית הבסבורג וללאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה. ב-1477 נישא למארי מבורגונדיה, בתם של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה ואיזבל מבורבון. באמצעות נישואים אלה בית הבסבורג קיבל לידיו את נחלותיה של בורגונדיה בארצות השפלה. בשנת 1486 ניבחר להיות מלך הרומאים. לאחר שמת אביו ב-1493 הפך מקסימיליאן לארכידוכס של אוסטריה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה בפועל. הכתרתו לקיסר אירעה רק ב-1508 ונתקלה בקשיים. מקסימיליאן לא יכול היה להגיע לרומא בגלל מלחמתו עם ונציה, לכן טקס ההכתרה נערך בקתדרלה של טרנטו כאשר האפיפיור לא היה נוכח אלא רק שלח את בירכתו.
מארי, אשתו, מתה ב-1482, לאחר שנפלה מסוס בציד עם בעלה. לאחר מותה, הוא כתב ספר בשם "האביר טויהורדנק" (השואף להרפתקאות) שנראה כי הוא מתאר בכך את עצמו ואת אהבתו לאשתו המנוחה. ואכן, בהזדמנויות שונות כינה את עצמו בכינוי זה. ב-1493 נשא לאישה את ביאנקה מריה ספורצה, בתו של דוכס מילאנו. באמצעות נישואים אלה קיבל אחיזה בדוכסות מילאנו - מה שגרם לשרשרת המלחמות האיטלקיות.
מקסימיליאן נחשב לאחד הקיסרים הטובים של גרמניה, ובמובן מסוים היה זה הוא שהפך את גרמניה לאימפריה, והרחיב את השפעתה הבינלאומית, כתוצאה משילוב בין מזל ובין פעילותו הפוליטית הנמרצת.
מקסימיליאן הראשון דגל בדוקטרינה הידועה "אין לך אימפריה קיסרית טובה יותר מן השלום" והשתדל לפעול ברוח זו. כך יצר קשרים אמיצים עם כל עמי אירופה - עם זיגמונד הראשון מיגילוניה מלך פולין, עם צאר רוסיה ואסילי השלישי, ועם הנרי השמיני מלך אנגליה, והיה הגורם המקשר בין כולם, פרט למלך צרפת שהיה עמו ביחסי איבה כל השנים. הוא השתדל שלא להסתבך במלחמות ככל הניתן, פרט לשאיפתו להילחם בטורקים, שאף היא לא יצאה אל הפועל. להשפעתו הרחבה עזר גם המזל - בנו, פיליפ היפה, ואחר כך נכדו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלכו על ספרד (קרלוס הראשון).
למרות זאת פרצה בימיו מלחמת אזרחים בגרמניה - מלחמת לנדסהוט ב-1503, כאשר הנסיך הבוחר מפפאלץ תבע את ירושת דוכסות בוואריה-לנדסהוט לחתנו, בניגוד לחוק. אך גם את מלחמה זו, על כל מוראותיה, הצליח מקסימיליאן לסיים בהסכם שלום ובפשרה (1505).
עוד בחייו ניסה מקסימיליאן להוריש את כתרו לנכדו קרל, ולשם כך כינס אספת ממלכה באאוגסבורג בשנת 1518, אך חפצו לא עלה בידו. הוא מת ב-12 בינואר 1519 בדרכו לווינה. לאחר מותו הוצע הכתר לנסיך הבוחר פרידריך החכם מסקסוניה, אך זה עבר באותה עת את גיל חמישים וויתר על התואר. ב-28 ביוני 1519 נבחר נכדו של מקסימיליאן, קרל החמישי, לקיסר גרמניה.