stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תידה בארה

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1885 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באפריל 1955 (בגיל 69) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Theodosia Burr Goodman 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1914–1926 (כ־12 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סינסינטי  תיכון וולנט הילס 
 בן או בת זוג:  צ'ארלס בראבין (1921–1955) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
תידה בארה
תידה בארה, בסרט "קלאופטרה" (1917) לבושה בתלבושת השקופה שמהימנותה ההיסטורית מוטלת בספק
תידה בארה (באנגלית: Theda Bara) הוא שם במה של תיאודוסיה בֵּר גודמן (Theodosia Burr Goodman;‏ 29 ביולי 1885 – 7 באפריל 1955), הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית של הסרט האילם.
בארה הייתה אחת משחקניות הסרט האילם הפופולריות ביותר בתקופתה, העשור השני של המאה ה-20, ויצרה את דמות ה"ואמפ" (קיצור ל"ואמפייר" – 'ערפד' באנגלית), דימוי האישה בעלת המיניות הטורפנית. בארה, כשלצידה השחקנית הצרפתית מוסידורה, הביאה לדימוי זה פופולריות בשורת סרטים בראשית ימי הסרט האילם, והביאה גל של חיקויים של שחקניות כניטה נלדי ופולה נגרי.
חייה

תיאודוסיה בור גודמן נולדה בסינסינטי, אוהיו לברנרד גודמן, מהגר יהודי ממוצא פולני ולפולין דה קופט, יהודייה שווייצרית. לאחר עלייתה לגדולה של בתם, שינתה המשפחה את שמה ל"בארה". נטען כי כינויה Theda Bara, הוא אנגרמה ל-"Arab Death" (מוות ערבי), אך נראה כי תידה הוא קיצור לשם תיאודוסיה, ובארה היה שמה האמצעי של סבתה.
לאחר שלמדה במשך שנתיים באוניברסיטה של סינסינטי, החלה לעבוד בתיאטרון, ובשנת 1908 עברה לניו יורק, כשהיא נושאת את שמה של אמה, תיאודוסיה דה קופט. בשנים אלו נהגה להופיע בתפקידים זעירים, לעיתים כניצבת בלבד בסרטים שהופקו באותה התקופה. בשנת 1915 זכתה לפרסום ולהצלחה כאשר שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "איש שוטה היה". בין 1915 ל-1919 הופיעה ביותר מארבעים סרטים, אשר ברובם הגדול אבדו, וכיום אינם בנמצא. ב-1919 עזבה את הוליווד לטובת הבמה בתיאטראות ברודוויי, ומאז מיעטה להופיע בסרטים. ב-1926 צולם סרטה האחרון "מאדאם מסתורין". ב-1921 נישאה לשחקן צ'ארלס בראבין, ומיתנה את אורח חייה שבשמו נקשרו מסיבות חשק פרועות. לאחר 1926 פרשה כליל מן התודעה הציבורית. לבארה לא נולדו ילדים ובשנת 1955 מתה מסרטן בלוס אנג'לס.
סמל מין

בארה הייתה סמל המין ההוליוודי הראשון. בכמה מסרטיה הופיעה בתלבושת שקופה שלא השאירה מקום לדמיון. לימים, אסר קוד ההפקה ההוליוודי השמרני על תלבושות מסוג זה, ולא ניתן היה להציג את סרטיה של בארה בארצות הברית, דבר שהוביל לבסוף להיעלמותם ואובדנם.
בשיא תהילתה, תדמית ה"ואמפ" שלוותה באיפור מתאים, האגדות שהפיצו האולפנים כי היא פרי אהבתם האסורה של אמן צרפתי ורקדנית מצרית והסיפורים הסוערים על אורח חייה הביסקסואלים והפרועים מינית משכו את הקהל לבתי הקולנוע כדי לצפות בה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נראתה האקזוטיות המלאכותית של בארה מיושנת והקריירה שלה שקעה והיא נעלמה מהוליווד.
מורשת

בארה זכורה כיום כאחת מכוכבות הסרט האילם הגדולות. בשנת 1994 הופיע דיוקנה על בול דואר של ארצות הברית, שעיצב הקריקטוריסט אל הירשפלד. בשנת 1996 התפרסמו שתי ביוגרפיות שלה, ובשנת 2005 הוקרנה ביוגרפיה מצולמת הכוללת קטעים מסרטיה בשם "תידה בארה, האישה עם העיניים הרעבות".
תיבת סקינר

תיבת סקינר
ניסויי תיבת סקינר הם ניסויים חשובים בביהביוריזם במדע ההתנהגות אשר נערכו על ידי החוקר ד"ר ברהס פרדריק סקינר במשך כמה עשרות שנים במאה העשרים. כתוצאה ממחקרים אלה, הניח סקינר את היסודות לחקר ההתניה האופרנטית והפסיכולוגיה הביהביוריסטית. בתחילת דרכו ערך ניסויים בחולדות, שחולקו לרוב לארבע קבוצות, כאשר בכל קבוצה 4 חולדות לצורך ביצוע הניסויים בנה סקינר תיבה (שנקראה לאחר מכן על שמו: "תיבת סקינר") המכילה נורה, מגש מזון ודוושה.
הניסויים

בשלב ראשון תכנן סקינר את הדוושה כך שבלחיצה עליה לא יתרחש דבר. הוא אפשר לחולדה להסתובב כרצונה בתוך התיבה ובדק באיזו תדירות היא לוחצת על הדוושה. בשלב השני, תכנן סקינר את התיבה, כך שכאשר החולדה לחצה על הדוושה השתחררה כמות קטנה של מזון היישר למגש המזון. גם כאן בדק באיזו תדירות החולדות לוחצות על הדוושה. סקינר מדד את כמות הלחיצות ושרטט גרפים עבור כל תהליך התנהגותי שחקר. נמצא כי בשלב השני תדירות הלחיצות על הדוושה גדלה באופן ניכר. לאחר מכן, בדק סקינר שגרות שונות של חיזוקים - החולדה קיבלה אוכל רק לאחר זמן מסוים, או לאחר כמות מסוימת של לחיצות. סקינר חקר גם את תהליך ההבחנה: הוא תכנן מנגנון שכאשר בתוך התיבה דולק אור, הלחיצות יגרמו לאוכל להופיע, וכאשר האור מכובה, הלחיצות אינן מובילות לקבלת האוכל.
לאחר מחקרים רבים מסוג זה, הסיק סקינר כי השינויים הסביבתיים אשר מתחוללים משפיעים על תדירותה של התנהגות מסוימת. כאשר התנהגות מובילה לגירוי ביולוגי בעל ערך הישרדותי (כגון אוכל, מים, מגע מיני וכו'), מערכת העצבים של האורגניזם משתנה, וההתנהגות נכנסת למאגר התנהגויות. למנגנון שגילה קרא סקינר "ההתניה האופרנטית".
לאחר פרסום ספרו הראשון The Behavior of Organisms בשנת 1938, עבר סקינר לחקר התנהגויות מורכבות יותר בתנאי מעבדה. הוא החל לחקור התנהגויות של יונים, אותן לימד לפתור בעיות, לתקשר אחת עם השנייה בעזרת אותות וכן הלאה. חוקרים אחרים בתחום עסקו גם בחקר התנהגויות של בעלי חיים אחרים, תינוקות, ובני אדם עם הפרעות נוירולוגיות ופסיכוטיות. את רוב מחקריו בתנאי מעבדה סקינר עשה עם בעלי חיים - בעיקר עם חולדות ויונים. הוא טען שעל מנת לחקור את מנגנוני ההתנהגות הבסיסיים ואת יחסי הגומלין בין האורגניזם והסביבה, בעלי חיים מסוג זה מספיקים.
התניה אופרנטית

בהתבססות על מחקרים אלה, הגדיר סקינר את המונח "התניה אופרנטית" - תהליך בו הסביבה משנה את התנהגות האורגניזם, לאחר שהאורגניזם עצמו משפיע עליה בניסיון לשנות אותה. ההתנהגות נחשבת כפונקציה של ההשפעות הסביבתיות. סקינר טען כי קיימים שני סוגים של חיזוקים:
חיזוק חיובי - קבלת גירוי נעים לאחר ביצוע ההתנהגות מגדילה את תדירותה.
חיזוק שלילי - הפסקת גירוי בלתי נעים לאחר ביצוע ההתנהגות המגדילה את תדירותה.
מנגנונים נוספים של התניות אופרנטיות

ענישה: גירוי או אירוע בלתי נעים המתרחש בסביבה לאחר ביצוע ההתנהגות וגורם לתדירות ההתנהגות לרדת.
למידת בריחה: היא למידת התנהגות המפסיקה גירוי בלתי נעים, הנלמדת על ידי חיזוק שלילי. באמצעות חיזוקים שליליים לומד האורגניזם התנהגויות המסייעות לו להיחלץ ממצבים מכאיבים או לא נעימים. דוגמה לכך ניתן לראות באחד מניסוייו של סקינר: בניסוי זה חילק סקינר את התיבה לשני חצאים, שבאחד מהם הועברו זרמים חשמליים המכאיבים לחולדה. כאשר החולדה דרכה בצד המחושמל היא קיפצה בתוך צד זה, עד שבמקרה קיפצה לצד השני שאינו מחושמל. כך למדה, במהלך ניסיונות התגובות שלה, שהזרם החשמלי נפסק כאשר היא קופצת לצד השני של התיבה.
למידת הימנעות: היא למידת תגובה המונעת את הגירוי הבלתי נעים עוד בטרם התרחשותו. כלומר, לפני הגירוי הבלתי-נעים מופיע גירוי נייטרלי, המזהיר כי הגירוי הבלתי-נעים עומד להגיע. האורגניזם לומד על ידי הגירוי הנייטרלי להימנע מהגירוי הבלתי-נעים. לדוגמה: לפני הזרם החשמלי נדלקת נורה. החולדה לומדת לקפוץ לחצי הראשון של התיבה כאשר הנורה נדלקת וכך נמנעת מקבלת זרם חשמלי. הלמידה להימנע מהגירוי הבלתי-נעים התרחשה בשני שלבים:
(להלן, CS פירושו גירוי מותנה, UCS - גירוי בלתי מותנה. CR פירושו תגובה מותנית, UCR - תגובה בלתי מותנית)
ראו גם

התניה קלאסית
ניסויים בבעלי חיים
ביהביוריזם
ניתוח התנהגות יישומי
תהודה אקראית

תהודה אקראית (SR - Stochastic Resonance) היא תופעה של שיפור אותות בעקבות רעש על יד הגדלת היחס בין האות לרעש.
הרעש יכול להיות אקראי או פרקטלי והוא יכול להתקיים בתוך המערכת או להתווסף אליה ממקור חיצוני כלשהו.
תהודה אקראית מתרחשת בכל מערכת תקשורת מבוססת-סף, המחייבת מעבר של סף מסוים לצורך קליטת האות.
בהתאם לכך, במערכות לא ליניאריות מסוימות כמו מעגלים חשמליים ומערכות חישה ביולוגיות הנוכחות של רעש יכולה להעצים את היכולת לאתר אותות חלשים.
ניתן למצוא תהודה אקראית בטבע בכל מערכת דינמית שאינה ליניארית, אשר אינה עובדת ברמה האופטימלית שלה.
תהודת סף אקראית

תהודת סף אקראית (threshold stochastic resonance (tSR, היא מצב שבו אות תת-סיפי שאינו ניתן לאיתור ורעש שעובר את הסף באופן אקראי ואינו מספק מידע אודות האות מתקיימים ביחס אופטימלי. במצב זה ההסתברות של הרעש לעבור את הסף מושפעת מאפנון האמפליטודה של האות ובכך מספק מידע אודותיו.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

על פי רוב, הרעש נתפס כמזיק לתפקוד הקוגניטיבי.
עם זאת, התופעה של תהודה אקראית נמצאת גם במערכת העצבים, כך שכמות מסוימת של רעש יכולה דווקא להיטיב עם התפקוד הקוגניטיבי.
תהודה אקראית יכולה להעצים את התפקוד הקוגניטיבי משום שהיעדר מוחלט של רעש הוא לא המצב המיטבי עבור יכולת האיתור של אותו חלשים במערכות לא ליניאריות, כמו מערכת התפיסה של יצורים חיים. למעשה, קיימת רמת רעש אידיאלית שבה יכולת הקליטה של אותות חלשים מוגברת. היחס בין התפקוד הקוגניטיבי לרמת הרעש הוא בצורת '∩', כך שהביצוע המיטבי מתרחש ברמות רעש מתונות.
כתוצאה מכך הוספת כמות קטנה של רעש למעגל עצבי יכולה להגביר את הסנכרון בין רכיביו. לעומת זאת הוספה של כמות גדולה עלולה לשבש פעילות סינכרונית.
דוגמה פשוטה ליתרון של תהודה אקראית היא באיתור של אותות חושיים.
כאשר מוצג צליל חלש הנמצא מתחת לסף השמיעה, ניתן לגלות אותו לאחר שרעש אקראי או רעש לבן מתווסף לאות.
רעש שנמצא בסביבה החיצונית של האדם ונקלט על ידי החושים שלו, מכניס רעש למערכת העצבית באמצעות תהליכי התפיסה. בנוסף, גם תאי עצב יכולים ליצור כמות משמעותית של רעש פנימי. הרעש הפנימי של מערכת העצבים מקושר לרמות הרקע (tone) של המוליך העצבי דופמין והוא מאפשר לשפר את התפקוד של מערכת העצבים גם בסביבות שקטות שבהן לא קיים רעש חיצוני.
מכאן שהדופמין תורם לעיבוד אותות מיטבי של מערכת העצבים על ידי שיפור יחס אות לרעש.
לא רק זאת, אלא שהשיא של עקומת התהודה האקראית של מערכת העצבים תלוי ברמת המוליך העצבי דופמין.
בהתאם לכך, הקשר בין הדופמין לתפקודים קוגניטיביים אינו ליניארי אלא בעל צורה של U הפוכה, כך שעודף או חוסר של דופמין יכולים להוביל לפגיעה בתפקוד.
נמצא שרעש יכול לשפר את התפקוד הקוגניטיבי של אנשים עם הפרעת קשב, אך לפגוע בתפקוד של אנשים ללא הפרעת קשב.
כדי ליצור אופטימיזציה של התהודה האקראית עבור אנשים עם הפרעת קשב באמצעות רעש חיצוני, הרעש צריך להיות מתמשך באופן שאינו מסיח את תשומת הלב וברמת אנרגיה גבוה בכל התדירויות, כמו למשל: רעש לבן ורעש ורוד.
ראו גם

תהליך סטוכסטי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Söderlund, G.,B.W., Sikström, S., Loftesnes, J. M., & Sonuga-Barke, E. (2010). The effects of background white noise on memory performance in inattentive school children. Behavioral and Brain Functions, 6, 55.
↑  Binder, M. D., Hirokawa, N., Windhorst, U., & Hirsch, M. C. (2009). Encyclopedia of Neuroscience. Springer.
1 2 3  Wiesenfeld, K., & Moss, F. (1995). Stochastic resonance and the benefits of noise: from ice ages to crayfish and SQUIDs. Nature, 373(6509), 33-36.
1 2 3  Ward, L. M., Doesburg, S. M., Kitajo, K., MacLean, S. E., & Roggeveen, A. B. (2006). Neural synchrony in stochastic resonance, attention, and consciousness. Canadian Journal of Experimental Psychology/Revue canadienne de psychologie expérimentale, 60(4), 319.
1 2 3 4 5 6  Söderlund, G., Sikström, S., & Smart, A. (2007). Listen to the noise: noise is beneficial for cognitive performance in ADHD. Journal of Child Psychology and Psychiatry, 48(8), 840-847.
↑  Kroener, S., Chandler, L., Phillips, P. M., & Seamans, J. K. (2009). Dopamine Modulates Persistent Synaptic Activity and Enhances the Signal-to-Noise Ratio in the Prefrontal Cortex. Plos ONE, 4(8), 1-14.
↑  Bertolino, A., Di Giorgio, A., Blasi, G., Sambataro, F., Caforio, G., Sinibaldi, L., ... & Dallapiccola, B. (2008). Epistasis between dopamine regulating genes identifies a nonlinear response of the human hippocampus during memory tasks. Biological psychiatry, 64(3), 226-234.
↑  Cools, R., & D'Esposito, M. (2011). Inverted-U–Shaped Dopamine actions on human working memory and cognitive control. Biological psychiatry, 69(12), e113-e125.
↑  Arnsten, A. F. (2011). Catecholamine influences on dorsolateral prefrontal cortical networks. Biological psychiatry, 69(12), e89-e99.
הטרונים

המושג הספרותי הֵטֵרוֹנִים, אשר הומצא על ידי המשורר הפורטוגלי פרננדו פסואה, מתייחס לדמות או מספר דמויות (הטרונימים), שהן בדויות על ידי המחבר, וכל דמות כותבת בסגנון שונה מהמחבר עצמו ומהטרונימים אחרים שלו.
"הטרונים" שונה מהמושג "פְּסֶבְדוֹנִים" (מיוונית – Ψευδώνυμος, תרגום מילולי: שם שקרי; בעברית: שם עט) בכך שפסבדונים הוא שם בדוי של אדם אמיתי, בעוד שהטרונים הוא דמות בדויה שהמחבר ייחס לה תכונות פיזיות, ביוגרפיה וסגנון כתיבה ייחודי משלה.
ההטרונימים של פסואה

במקרה של פסואה, ישנם לפחות 70 הטרונימים (לפי הספירה האחרונה שערכה העורכת טרסה ריטה לופז); כמה מהם מיודעים זה לזה, מבקרים ומתרגמים עבודות ספרותיות האחד של השני.
שלושת ההטרונימים הראשיים של פסואה הם אלברטו קאיירו, ריקרדו רֵיש ואלוורו דה קמפוש. השניים האחרונים מתייחסים לאלברטו קאיירו כאל המורה רוחני של כתיבתם.
נוסף על כך, לפסואה שני הטרונימים נוספים להם התייחס כאל סמי-הטרונים: 'ברנרדו סוארש', והברון מטייב, שהן דמויות סמי-אוטוביוגרפיות של פסואה עצמו, הכותבות פרוזה.
לבסוף, קיים כמובן המשורר עצמו - "האורטונים" - "פרננדו פסואה", שאף הוא מתייחס לקאיירו כאל המורה הרוחני שלו.
ההטרונימים השונים מתכתבים זה עם זה, וגם עם פסואה עצמו, במה שהוא הגדיר כ-"תיאטרון ההוויה" או "הדרמה שבאנשים".
לעיתים, ההטרונים מתערב בחייו החברתיים של פסואה, כך למשל במהלך הקשר הרומנטי הידוע היחיד של פסואה, ההטרונים הקנאי קמפוש, כותב מכתב לנערתו של פסואה, אשר נהנית מן המשחק ומשיבה מכתב.
פסואה, שהיה גם אסטרולוג חובב, חיבר מפות אסטרולוגיות להטרונימים הראשיים שלו, במטרה לקבוע את אופיים. ריקרדו רייש, לדוגמה, נולד לכאורה בליסבון, פורטוגל, ב-19 בספטמבר,1887, בשעה 16:05
פרננדו פסואה על ההטרונימים שלו

"איך אני כותב בשם שלושת אלה? 
קאיירו - באמצעות השראה גולמית ובלתי-צפויה, מבלי לדעת או אפילו לחשוד שאני עומד לכתוב בשמו.
רייש - לאחר מדיטציה מופשטת, שלפתע לובשת צורה מוחשית בדמות פואמה לירית.
קמפוש - כאשר אני חש תחושה אימפולסיבית לכתוב ואינני יודע מה לכתוב.
ברנרדו סוארש - תת-הטרונים שדומה מבחינות רבות לאלברו דה-קמפוש, מופיע תמיד כאשר אני ישנוני, כלומר כאשר יכולות ה"האנשה" שלי והמחשבות הרציונליות מושהות; הפרוזה הזו היא יריבות מתמדת".
(מתוך פרננדו פסואה, מכתב לאדולפו קסיאס מונטירו, 13 במאי 1935, בתוך ספר האי-נחת', (תרגם יורם מלצר), הוצאת "בבל", תל אביב, 2006).
ג'ורג' סטיינר על ההטרונימים

"כתיבה בשם עט (פסבדונים) שכיחה בספרות ובפילוסופיה (כך למשל קירקגור). המושג הטרונים - כפי שנוסח ונקרא על ידי פסואה, הם ייצור שונה ומוזר למדי; לכל אחד מה"קולות" שלו, יוצק פסואה ניב מובחן וטכניקה ספרותית ייחודית לו, ביוגרפיה מורכבת, השפעה ספרותית, והמוזר מכל - מערכות של זיקות ויחסי הדדיות מעודנות של מודעות. אוקטביו פז מגדיר את קאיירו "כל מה שפסואה הוא לא, ויותר".
ראו גם

פרננדו פסואה
ג'ורג' סטיינר
שם עט
זיוף ספרותי
חורחה לואיס בורחס
לקריאה נוספת

ספר האי נחת, תורגם בידי יורם מלצר וראה אור בהוצאת בבל.
כל חלומות העולם, תורגם בידי יורם ברונובסקי ופרנסישקו דה קושטה רייש וראה אור בהוצאת כרמל.
מהחלון הגבוה ביותר, כל שירי ההטרונים אלברטו קאיירו, תורגם בידי רמי סערי, פרנסישקו דה קושטה רייש ויורם ברונובסקי וראה אור בהוצאת כרמל.
מה עשיתי מן החיים?, כל שירי ההטרונים אלוורו דה קמפוש, תורגם בידי רמי סערי ופרנסישקו דה קושטה רייש וראה אור בהוצאת כרמל.
על העמוד היציב, כל שירי ההטרונים ריקרדו רייש, תורגם בידי רמי סערי ופרנסישקו דה קושטה רייש וראה אור בהוצאת כרמל, 2008.
שנת מותו של ריקרדו רֵיש  מאת ז'וזה סאראמאגו (סדרת הספריה החדשה, 1996. תרגמה מפורטוגזית מרים טבעון;  ערך מנחם פרי), רומן המבוסס על הביוגרפיה של ההטרונים ריקרדו רייש, שהיה רופא במקצועו. בעלילת הרומן חוזר רייש לליסבון משהות ממושכת בברזיל, חודש אחרי מות פסואה אשר מופיע בעלילה כדמות רפאים, מעין חילופי תפקידים בין הדמות האמיתית לבדויה.
חנויות הטבק - מבחר קטעי שירה ופרוזה, בחר ותרגם: יורם מלצר, רימונים הוצאה לאור, 2009.
תיאטרון האכזריות

אנטונן ארטו בתחילת המאה ה-20
תיאטרון האכזריות הוא סוג התיאטרון שהקים אנטונן ארטו. בספרו "התיאטרון וכפילו" הוא פורס את תורתו.
תיאטרון האכזריות מנסה לחזור למקור הפולחני של התיאטרון, שבו הטקס, המחוות, השירה, ולא הספרות הם העיקר. התיאטרון צריך להכות בצופה כמו מגפת הדבר, הוא צריך להיות מטורף ומידבק. רעיונותיו של ארטו לגבי שינוי וחידוש אומנות התיאטרון נוגעים בכל מרכיבי ההצגה, כולל חלל ההצגה, התאורה, והיחסים בין שחקנים לצופים. יש המשייכים את סוגה זו לתיאטרון האבסורד ואומרים שהצגתו כעוד סוגה היא רק רצון של ארטו לשיווק הצגותיו.
הדגש על היצרים והרגשות עומד בניגוד מוחלט לניסיון של ברטולט ברכט לחדש את התיאטרון, באותה תקופה, בסגנון התיאטרון האפי.
אז'ן יונסקו הושפע מארטו, אם כי משייכים את תיאטרונו בדרך כלל לתיאטרון האבסורד. כמו כן אפשר למצוא אלמנטים של תיאטרון האכזריות אצל מחזאים אחרים מהזרם הזה, כמו פרננדו ארבאל והרולד פינטר. במחזותיהם האלימות לא מובנת ולא הגיונית, מה שהופך אותה לאכזרית עוד יותר. אבל בעיקר ניתן למצוא ניסיונות להגשים את רעיונותיו של ארטו אצל במאים במחצית השנייה של המאה העשרים: פיטר ברוק ניסה לעשות תיאטרון האכזריות במשך כמה שנים, ההפקה המפורסמת ביותר מהתקופה הזאת הייתה "רדיפתו והירצחו של ז'אן-פול מרה, מוצגים על ידי קבוצת התיאטרון של ההוספיץ בשרנטון תחת בימוי של המרקי דה-סאד", או בקיצור "מארה סאד", מאת פטר וייס, בשנת 1964.
נציג בולט אחר שעשה ניסויים בכיוון של תיאטרון האכזריות, הוא יז'י גרוטובסקי. לתפיסתו, על השחקן לעבור באש בשביל הקהל שלו. כמו כן יש לציין את המחזאית הבריטית שרה קיין.
בישראל ניתן לכנות את יצירתו של דודי מעיין, בייחוד את "ארבייט מאכט פריי פון ארץ טויטלנד אירופה", ואת זו של חוני המעגל כשייכות לזרם זה.
ה'תשנ"ב

ה'תשנ"ב (5,752) ובקיצור תשנ"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-9 בספטמבר 1991, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 27 בספטמבר 1992.
המולד של תשרי חל ביום שני, 9 שעות ו-54 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשז. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 14 במחזור העיבור ה-303. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 12 (סימנה יביגז) במחזור השמש ה-206.
שנה זו היא שנת 1,923 לחורבן הבית, ושנת 2,303 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תשנ"ב 44 שנות עצמאות.
אירועים

כ"ב בחשוון - נפתחת ועידת מדריד, שנועדה לקדם את תהליך השלום בין ישראל למדינות ערב
כ"ז בחשוון - ועידת מדריד ננעלה מבלי שהושגו בה הישגים של ממש
י"ט בטבת - התפרקות ברית המועצות
י"א באדר א' - "ליל הקלשונים": שלושה חיילים נרצחים על ידי ערבים ישראלים בבסיס טירונים ליד קיבוץ גלעד
י"ב באדר א' - צה"ל מחסל את עבאס מוסאווי, מזכ"ל החזבאללה, לאחריו יתמנה לתפקיד חסן נסראללה
כ"ז באדר א' - הרבי מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון נפגע משבץ מוחי
ד' באדר ב' - סיעות רצ, מפ"ם ושינוי מקימות את מרצ
י"ב באדר ב' - הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה: 22 הרוגים ו-252 פצועים בפיצוץ מכונית תופת מול שגרירות ישראל בבואנוס איירס, על ידי ארגון הג'יהאד האיסלאמי
י"ח באייר - דורון אראל הוא הישראלי הראשון שמעפיל לפסגת האוורסט
כ"ח באייר - נחתמה אמנת ירושלים המצהירה על אמוניה של מדינת ישראל לבירתה ירושלים
כ"ב בסיוון - הבחירות לכנסת השלוש עשרה, בהן זכתה מפלגת העבודה בראשות יצחק רבין
י"ב בתמוז - יצחק רבין מציג את ממשלתו בפני הכנסת, ומתחיל כהונה שנייה כראש ממשלת ישראל
כ"ט בתמוז - יעל ארד זוכה במדליית כסף בג'ודו באולימפיאדת ברצלונה; זוהי המדליה האולימפית הראשונה שבה זכה ספורטאי ישראלי
נפטרו

ה' בתשרי - הרב ברוך שלום הלוי אשלג, אדמו"ר ומפיץ תורת הקבלה, (נולד ב-ה'תרס"ז)
כ' בטבת - איתן לבני, פעיל אצ"ל וחבר הכנסת מטעם הליכוד
כ"ה בטבת - גרייס הופר, מתכנתת, מחלוצי המחשוב (נולדה ב-ה'תרס"ז)
ד' באדר ב' - מנחם בגין, ראש הממשלה השישי של מדינת ישראל וחתן פרס נובל לשלום (נולד ב-ה'תרע"ג)
י' באדר ב' - ישעיה תשבי, חוקר קבלה (נולד ב-ה'תרס"ח)
י"ז בסיוון - מרדכי ארדון, מגדולי ציירי ישראל (נולד ב-ה'תרנ"ו)
כ"ז בסיוון - מיכאל טל, אלוף עולם בשחמט (נולד ב-ה'תרצ"ו)
ז' בתמוז - הרב שמחה בונים אלתר, האדמו"ר החמישי של חסידות גור
כ"א בתמוז - יעקב חזן, פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת, חבר קיבוץ ומחנך (נולד ב-ה'תרנ"ט)
פרסי ישראל

מקבלי פרס ישראל לשנת תשנ"ב הם:
שאול ישראלי - מדעי היהדות
יהודה קיל - מדעי היהדות
דניאל שפרבר - מדעי היהדות
משה ליסק - מדעי החברה
דוד נבון - מדעי החברה
ראובן פוירשטיין - מדעי החברה
דוד ארליק - מדעי החיים
יצחק ואהל - מדעי החיים
אמיל חביבי - ספרות ערבית
אבות ישורון - שירה עברית'
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ה' באייר חל ביום שישי, ולכן יום העצמאות מוקדם ליום חמישי ד' באייר ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מוקדם ליום רביעי ג' באייר.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
תחושתיות

תחושתיות או סנטיינטיות (sentience) היא היכולת להרגיש מצוקה או רווחה נפשית או פיזית. לתחושתיות יש תפקיד מרכזי בשיח על זכויות בעלי החיים, משום שהיא אחת הדרכים מהן נטענת חובה מוסרית של בני האדם ביחס לבעלי חיים, כיצורים שיכולים להרגיש סבל או הנאה.
פילוסופים מהמאה ה-18 השתמשו במושג זה על מנת להבחין בין היכולת לחשוב בהיגיון לבין היכולת להרגיש. בפילוסופיה המזרחית, תחושתיות היא יכולת להרגיש דברים באופן מטפיזי, ואנו נדרשים להתייחס בכבוד ובדאגה לכל יצור בעל יכולת זו.
תחושתיות וזכויות בעלי חיים

מקובל לייחס סנטיינטיות לבעלי החוליות, דהיינו בעלי חיים עם מערכת עצבים מרכזית שמורכבת ממוח, חוט שדרה ומערכת עצבים הקפית. במחלקת בעלי החוליות נכללים גם דגים וזוחלים. חרקים ורכיכות הם חסרי חוליות ולרוב אינם נחשבים סנטיינטיים. חוק צער בעלי החיים הישראלי מגדיר את בעלי החיים שהוא חל עליהם כ"בעל חוליות למעט אדם".
בשיח על זכויות בעלי חיים מקובל לראות בהם יצורים בעלי תודעה ובעלי תחושה (sentient beings), המסוגלים לחוות הנאה וכאב. למשל, בסרט ארת'לינגס נאמר:
"מובן מאליו שבעלי החיים הללו אינם בעלי צרכים הדומים לאלו שיש לבני האדם; ברור שהם אינם מבינים כל מה שבני האדם מבינים; ואף על פי כן, לנו ולהם יש צרכים משותפים ואנו והם מבינים חלק מאותם דברים. כולנו זקוקים למזון ולמים, למחסה ולידידות, לחופש תנועה ולהימנעות מכאב."
תומכי רווחת בעלי חיים בדרך כלל טוענים כי כל יצור חי זכאי, לכל הפחות, להגנה מפני סבל מיותר. כבר במאה ה-18 כתב הפילוסוף ג'רמי בנת'ם מאמר על עקרונות המוסר, ובו כלל השוואה בין עבדות לבין התעללות בבעלי חיים:
"הפילוסופים הצרפתים כבר קבעו כי צבעו השחור של העור אינו סיבה להשליך אותו ללא פיצוי או לענות אותו (כפי שפורט בחוקי הקודקס השחור של לואי הארבעה עשר) ... והרי סוס או כלב מבוגרים הם בעלי חיים הרבה יותר רציונליים וחברותיים מתינוק בן יום או שבוע או אפילו חודש. אבל נניח אפילו, שהדבר הוא שונה, מה זה יוכיח? השאלה איננה: האם הם יכולים לחשוב? או, האם הם יכולים לדבר? אלא היא: האם הם יכולים לסבול?"
במאה ה-20 פותחו גישות המקנות זכויות לבעלי חיים על סמך תחושתיות על ידי פילוסופים דוגמת פיטר סינגר וגארי פרנציון. הגישה לפיה בעלי חיים הם יצורים בעלי יכולת להרגיש כאב, הובילה, בין השאר, את האיחוד האירופי לכלול סעיף מיוחד באמנת אמסטרדם (1997) בו נכתב שבעלי חיים הם יצורים בעלי תחושה, וכל מדינות האיחוד מחויבות להקדיש תשומת לב מלאה לצרכיהם ולרווחתם.
תחושתיות ופילוסופיית התודעה

בפילוסופיה של התודעה, תחושתיות היא היכולת לחוות אירועים תפיסתיים באופן סובייקטיבי, בדומה לקווליה. יכולת זו שונה ממרכיבים אחרים של התודעה, בהם יצירתיות, אינטליגנציה, מודעות עצמית והתכוונות. תחושתיות היא רק אחד ממרכיבי התודעה.
פילוסופים אחדים, למשל קולין מקגין (אנ'), מאמינים כי לעולם לא יימצא הסבר מדעי לתחושתיות. לפי גישה זו, היבטים אחרים של התודעה כפופים לחקר מדעי, אבל תחושתיות וחוויות סובייקטיביות לא יכולות לקבל הסבר רציונלי. לעומתם, פילוסופים אחרים, בהם דניאל דנט, המתנגד לזכויות בעלי החיים, טוענים כי כל ההיבטים של התחושתיות יוסברו בסופו של דבר על ידי המדע.
הערות שוליים

↑  תרגום המילה Sentience ל"תחושתיות" מופיע בספר 'אתיקה, רגשות ובעלי-חיים: על מעמדם המוסרי של בעלי-חיים", מאת זאב לוי ונדב לוי, ספריית פועלים ואוניברסיטת חיפה, 2002.
↑  חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), התשנ״ד–1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531760305171  GND: 4014603-0  LCCN: sh85120040
האורוגנזה הלרמידית

האורוגנזה הלרמידית (באנגלית: Laramide orogeny) הייתה תקופה של בניית הרים במערב אמריקה הצפונית, שהחלה בקרטיקון העליון, לפני כ-80 עד 70 מיליון שנים, והסתיימה לפני 55 עד 35 מיליון שנים. משך הזמן המדויק והגילאים של תחילת וסיום האורוגנזה כמו גם הגורמים לה, שנויים במחלוקת. האורוגנזה הלרמידית התחוללה בסדרה של פעימות, כשביניהן היו שלבים שקטים. המאפיין העיקרי באורוגנזה זו היה מעוות בעומק קרום כדור הארץ, כשעדויות לאורוגנזה זו מצויות מקנדה ועד לצפון מקסיקו, כשהתחום המזרחי ביותר של בניית ההרים מיוצג על ידי הגבעות השחורות של דקוטה הדרומית. התופעה קרויה על שם הרי לרמי (Laramie Mountains) שבמזרח ויומינג. לעיתים נוטים לטעות בין האורוגנזה הלרמידית והאורוגנזה הסוויירית (Sevier orogeny), שהתרחשה בחלקה באותו זמן ובאותם מקומות.
האורוגנזה הלרמידית נגרמה על ידי הפחתה של לוח טקטוני בזווית שטוחה
את האורוגנזה הלרמידית מייחסים בדרך למאורעות מול החוף המערבי של אמריקה הצפונית, שם לוח קולה ולוח פרלון החליקו מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. במרבית התאוריות ההנחה היא שזווית ההפחתה הפכה לשטוחה ועקב כך לא התחולל מגמטיזם בחלק המרכזי של מערב היבשת, והליתוספירה הימית בלוח שהופחת בפועל גרמה לגרר על בסיס הליתוספירה היבשתית שמעליה. סיבה אפשרית אחת לזווית השטוחה של ההפחתה יכולה להיות קצב מוגבר של התכנסות הלוחות. סיבה מוצעת אחרת הייתה הפחתה של קרום יבשתי מעובה.
המגמטיזם הקשור להפחתה לא התרחש בסמוך לשולי הלוחות (כפי שאירע לדוגמה בקשת הגעשית של הרי האנדים), אלא רחוק מזרחה נקרא קשת רכס חוף (Coast Range Arc). גאולוגים מכנים היעדר פעילות געשית מסוג זה בסמוך לאזור הפחתה "אַיִן מגמטי" (magmatic null). ייתכן שאַיִן ספציפי זה התרחש משום שהגוש שהופחת היה במגע עם ליתוספירה יבשתית קרה יחסית, ולא עם האסתנוספירה החמה יותר. תוצאה אחת מהזווית השטוחה של ההפחתה והגרר שנגרמה עקב כך הוא החגורה הרחבה של ההרים, חלקם היו האבות הקדומים של הרי הרוקי. חלק מקדם-הרי הרוקי יעבור אחר-כך שינוי עקב התמתחות על מנת להפוך לפרובינציית אגן ורכס.
השפעות אקולוגיות

לדברי הפלאונטולוג תומאס להמן (Thomas M. Lehman) עוררה האורוגנזה הלרמידית את "המאורע הדרמטי ביותר שהשפיע על קהילות הדינוזאורים באמריקה הצפונית של שלהי הקרטיקון בטרם היכחדותם". במאורע זה הוחלפו המינים המקושטים מאוד במשפחת ההדרוזאוריים ותת-משפחת Centrosaurinae ממשפחת הצרטופסיים במינים פרימיטיביים יותר של דינזוארים מהרמות בדרום, בעוד שבביומות שבצפון גדלה מאוד אוכלוסיית הטריצרטופסים ואוכלוסיית ההדרוזאורוסים הצטמצמה.