stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם סטון (מושל איווה)
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל ב-1868, כיהן סטון תקופת כהונה אחת בשנים 1877–1878 כחבר בית הנבחרים של איווה, ולאחר מכן מונה כסגן הנציב והנציב של משרד הקרקעות הכללי.
ויליאם סטון נפטר כתוצאה מדלקת ריאות באוקלהומה סיטי ב-18 ביולי 1893, לשם הוא עבר עם בנו לעסוק בעריכת דין. הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבנוקסוויל.
הערות שוליים

↑  Lawrence Kestenbaum. "The Political Graveyard: Index to Politicians: Stone".
↑  "The Pittsburgh soldiers who carried the dying president". Pittsburgh Post-Gazette.
↑  "Full text of "The assassination of Abraham Lincoln"".
↑  Winona Evans, Reeves (1914). The Blue Book of Iowa Women. Mexico, Mo., Press of the Missouri Printing and Publishing Company. p. 189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183297467  ISNI: 0000 0000 4615 660X  LCCN: no2002012372  SNAC: w6s75v12  VIAF: 31657878   WorldCat (עם VIAF): 31657878
רומח

ערך זה עוסק בכלי נשק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רומח הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת שהיה נפוץ בעת העתיקה אך בעיקר בימי הביניים והרנסאנס.
קיימים שני סוגי רמחים הנבדלים בתכונותיהם: רומח רגלים (Pike) ורומח פרשים (Lance).
רומח רגלים

רומח הרגלים (Pike) הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת אשר שימש את חילות הרגלים של העת העתיקה, ימי הביניים והרנסאנס. הרומח שימש גם ללוחמת רגלים ברגלים אולם היה בעל יעילות גבוהה במיוחד נגד התקפות רכובות, בשל רתיעת הסוס ממסך חודי הנשק המופנים מולו.
אורכו הממוצע של הרומח הוא 3–4 מטרים אך לעיתים הגיע עד כדי אורך של 6 או 7 מטרים. הקצה חד ועשוי פלדה, והוא מוארך למדי ביחס למוט (ידית) האחיזה. לכן, יעילותו מוגבלת לטווחים ארוכים בלבד. מסיבה זו צוידו הלוחמים בנוסף גם בחרב לשימוש בקרב פנים אל פנים. במהלך הרנסאנס, לוחמים חמושים ברומח היו עמוד התווך של מערכי ההגנה בצבאות, בעוד שחילות הפרשים היו עיקר המערך ההתקפי.
בשדה הקרב שימשו רמחים במערכים טקטיים ריבועיים מסוג פלנקס.
הסקוטים, לדוגמה, השתמשו ביחידות מיומנות נושאות רמחים במבנים טקטיים מעגליים, אשר נקראו "סכילטרונים" (Schiltrons), כדי להביס את האבירים ואת הפרשים הכבדים הבריטים בקרב בנוקברן ב-1314. הספרדים פיתחו מערכי טרסיו (Tercio) שבהם לוחמים חמושים בארקבוס הגנו על שולי מערך הפלנקס. הלאנדסקנכט (Landsknecht) היו יחידות חיל רגלים של שכירי חרב. הללו התפרסמו בתקופה שבין המאה ה-15 והמאה ה-17 כלוחמים הטובים ביותר באירופה. יחידות הלאנדסקנכט השתמשו ברמחים ארוכים ביותר, אך עם זאת כללו גם לוחמים שצוידו בחרבות דו-ידניות ובהאלברד למקרים של קרבות צמודים עם פרשים.
במהלך המאה ה-17 נעשה שימוש במערכי רמחים נרחבים, אשר הגנו לעיתים על רובאי מוסקט. ברם, אלו התיישנו והוחלפו לבסוף ברובים מכודנים, במקביל להחלפת יחידות הפרשים ביחידות אשר צוידו אף הן בנשק חם. באירלנד השתמשו ברמחים במרד האירי של 1798 ואפילו עד תקופת המרד של אירלנד הצעירה ב-1848.
כיום משמשים רמחים להנפה טקסית של דגלוני סמל היחידה ביחידות חי"ר בצבאות שונים.
רומח פרשים

רומח פרשים (באנגלית: Lance) דומה לחנית כבדה וארוכה אשר נתמכת, לעיתים קרובות, תחת זרועו של הפרש. בפועל המושג משמש לכינוי מגוון רחב של נשקי מוט דמויי חנית המשמשים ללוחמה רכובת סוסים.
הרומח מפורסם בשימושיו הצבאיים והספורטיביים בקרב אבירי אירופה, אך מקום המצאתו של הרומח אינו ידוע מכיוון ששימוש רכוב בכלי נשק דמויי-חנית נעשה כבר בתקופות מוקדמות ביותר והיה, למעשה, נפוץ במידה זהה בכל מקום ברחבי העולם העתיק שבו רכבו על סוסים.
רומח בימי הביניים

ניתן להגדיר רומח כסוג של חנית, אולם בדרך כלל הוא גדול, ארוך ועבה יותר - ולפיכך כבד יותר ולא ניתן לזריקה או להנפות חוזרות ונשנות. לרמחים, בניגוד לחניתות וכידונים שנועדו להטלה, לא היו קצוות שנועדו להישבר או להתעקם, והם הותאמו לרכיבה. לעיתים קרובות צויד הרומח בלוחית מעוגלת כדי למנוע את היד האוחזת מלהחליק במעלה הידית בזמן הפגיעה במטרה. מכיוון שהרומח שימש בדרך כלל להסתערות חד-פעמית בכל קרב, נשא עמו כל לוחם גם כלי נשק משני המתאים יותר לקרב צמוד פנים, כגון חרב או אלה.
השימוש הצבאי המוכר ביותר ברמחים היה דהירה בשורה צפופה של קבוצת אבירים חמושה ברמחים תמוכי-חיק אל מול חילות רגלים, חטיבות קשתים, סוללות הגנה ופרשים אויבים. זו נהפכה לטקטיקה הצבאית המקובלת בקרב פרשים באירופה במאה ה-11 בעקבות המצאת הארכופים, אשר מנעו נפילה מגב הסוס, והתפתחות הדורבנות, שאפשרו שליטה טובה יותר בסוס. דהירה במבנה התקפי שכזה אפשרה כח צבאי רב שחילות רגליים רבים מהתקופה לא יכלו לו.
בזכות כח הבלימה האדיר שלהם זכו הרמחים לפופולריות רבה שהביאה לפיתוח רומח-רגלים (pike) - חנית ארוכה ביותר (4–6 מטר). אימוץ זה של נשק פרשים בידי חילות הרגלים נעשה, באופן אירוני, כטקטיקת הגנה מפני הפרשים החמושים ברמחים. במהלך המאות ה-15, ה-16 וה-17 נהפך השימוש בלוחמי רומח רכובים וברגלים חמושים ברמחים לנפוץ ביותר ולסימן היכר של כל צבא מערבי.
באירופה, שונה עיצובו של הרומח על מנת ליצור רומח-תחרויות. רמחים בתחרויות ההפלה היו מצוידים בקצוות קהים ולרוב מעוגלים על מנת לפזר את עוצמת הפגיעה על שטח רב יותר וכך - במקום לשפד את היריב - להפילו מסוסו. לעיתים, כאמצעי זהירות נוסף מפני פגיעה, יוצרו רומחי תחרויות חלולים מבפנים כדי שיישברו בעקבות החבטה. אורכם של רמחים אלו היה 4 מטרים או יותר, ולעיתים קרובות הם צוידו גם במגינים מיוחדים לידיים.
לאחר הבאתו של הסוס לעולם החדש החלו שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים להשתמש ברומח, כנראה פיתוח עצמאי, שכן חיל הפרשים האמריקאי היה מצויד בחרבות ואקדחים בלבד.
חיל הפרשים האמריקאי והמשטרה הרכובה של צפון-מערב קנדה השתמשו ברומח מעודן בתור תורן לדגל ברכיבות טקסיות.
בקרבות הראשונים במלחמה האנגלו-בורית השתמשו האנגלים ברומח בהצלחה, אך הבורים אימצו טקטיקה של מלחמת חפירות, רובים ומקלעים אשר הביאה לבסוף את הבריטים להפוך את חילות הפרשים שלהם לכוחות חי"ר אשר התניידו על גבי סוסים אך לחמו על הקרקע.
הרומח במקורות

הרומח נזכר פעמים רבות בתנ"ך. המופע הראשון והמפורסם של המילה 'רומח', הוא בספר במדבר (כ"ה, ז'), כאשר פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן הרג את זמרי בן סלוא מנשיאי שבט שמעון, על ידי רומח, מפני שזנה עם מדינית לעיני כל העם, כאשר היו בני ישראל בשיטים. ”וַיַּרְא פִּינְחָס בֶּן אֶלְעָזָר בֶּן אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, וַיָּקָם מִתּוֹךְ הָעֵדָה, וַיִּקַּח רֹמַח בְּיָדוֹ. וַיָּבֹא אַחַר אִישׁ יִשְׂרָאֵל אֶל הַקֻּבָּה, וַיִּדְקֹר אֶת שְׁנֵיהֶם - אֵת אִישׁ יִשְׂרָאֵל וְאֶת הָאִשָּׁה - אֶל קֳבָתָהּ, וַתֵּעָצַר הַמַּגֵּפָה מֵעַל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל.” (במדבר, כ"ה, ז'–ח')
ראו גם

נושא רומח
שחזור של מצעד נושאי רומח שווייצרים
שחזור של חלק ממערך נושאי רומח
שחזור של טורניר מימי הביניים. זוהי תחרות קרב הרמחים, Jousting, בה השתמשו האבירים ברמחים גדולים וצבעוניים שנועדו להפיל את היריב מסוסו במקום לשפדו.
חיל רגלים החמוש בחרבות ורמחים בקרב רוקרואה, 1643.
מזמורי אסף

מזמורי אסף הם שנים-עשר מזמורים שנמצאים בספר תהילים בפרקים נ' ובפרקים ע"ג-פ"ג לפי המספור שבנוסח המסורה (על פי המספור בתרגום השבעים ובוולגטה מדובר על הפרקים 49, 72-82). הייחוס של המזמורים הוא לאסף עצמו, ולא לבניו של אסף. קרוב לוודאי שסיבת הדבר היא שאסף היה בן דורו של דוד המלך, ודוד מינה אותו למשרה רמה בבית המקדש.
זהותו של אסף

בתנ"ך, ישנם לפחות שלושה אנשים הנושאים את השם "אָסָף". ככל הנראה מדובר על אסף בן ברכיהו, הראשון בשלושת ראשי הלויים המשוררים בימי דוד (יחד עם הימן וידותון) ומוזכר בספר דברי הימים ב', פרק ל"ה, פסוק ט"ו כאבי משפחת לויים המשוררים בבית המקדש: ”וְהַמְשֹׁרְרִים בְּנֵי אָסָף עַל מַעֲמָדָם כְּמִצְוַת דָּוִיד...”. אסף מיוחס למשפחת גרשון בן לוי.
אסף מוזכר כאחד מן המשוררים שהשתתפו בחנוכת מקדש שלמה בספר דברי הימים ב', פרק ה', פסוק י"ב.
בתור דמות בכירה במערכת הדתית בירושלים ובמקדש, אסף היה שותף בפן הציבורי ופן הפרטי. על פי התיאורים בדברי הימים הוא שימש כפקיד רשמי במשך כמה שנים, החל בימי של דוד המלך והמשיך גם בימי שלמה המלך. אם הדמות המתוארת היא בשני חלקי דברי הימים היא אותה דמות, נראה במשך תקופת שירותו הארוכה בקודש הוא הספיק לראות פקידים מושחתים רבים וייתכן שתהילים ע"ג מהווה עדות לשחיתות בה הוא חזה.
זהותו של אסף > בספרות חז"ל

במסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאסף : ”דוד כתב ספרו על ידי עשרה זקנים: על ידי אדם הראשון, על ידי מלכי-צדק, ועל ידי אברהם, ועל ידי משה, ועל ידי הימן ועל ידי ידותון, ועל ידי אסף, ועל ידי שלושה בני קורח”.
לפי שיטת רבי יוחנן בקהלת רבה, אסף שבספר תהילים אינו אסף בן ברכיהו אלא אביאסף בן קרח.
הקשר ומשמעות

לכל מזמור תהילים יש משמעות נפרדת והם אינם ניתנים לסיכום אחיד. לאורך שנים עשר מזמורים נפרשים נושאים כמו השיפוט האלוהי ופסק הדין והחובה לקיים את חוקי ה' ומצוותיו.
לדברי הרמן גונקל, ועל פי שיטת חקר הסוגים שפיתח ישנם ז'אנרים רבים ושונים של מזמורי תהילים הכוללים: המנונים ושירי שבח, קינות עם, תלונות ציבור ותלונות יחיד, מזמורי תודה ומזמורי תורה ותפילה. כמה ממזמוריו של אסף ניתנים לסיווג כקינת עם כי הם מודאגים מרווחתה של קהילה אנושית שלמה.
חלק ממזמורים אלה מתארים הרס היסטורי או עתידי עבור שבטם ומסתמכים על רחמיו של האל שיציל אותם מיד אויב.
בחלק מזמורי מופיעה בכותרת גם המילה "למנצח". יש המפרשים את זה כדי לומר שהם נכתבו המתוך מטרה להיות נקראים על ידי המשורר למול קהל גדול.
מאפיין נוסף של מזמורי תהילים אלה הוא השימוש במילה "סלה" אשר ניתנו לה מספר פירושים.
בספר תהילים מזמור ע"ד, כותרת המזמור היא "מַשְׂכִּיל לְאָסָף". תרגום השבעים מסביר את המילה משכיל כתבונה. לדעת רד"ק זהו מונח המציין סוג של שיר. יש הסוברים כי המונח מַשְׂכִּיל היא מיומנות הנדרשת בהפעלת כלי הנגינה וביצוע מוזיקלי.
המזמורים האלוהיסטיים

החלק בו נמצאים מזמורי אסף הוא החלק השני של ספר תהילים (מתוך חמישה קבצים שמרכיבים את הספר כולו). חלק זה מוכנה בשם "המזמורים האלוהיסטיים" בשל הקשר שבינם לבין המקור האלוהיסטי (על פי תורת המקורות של הרמן גונקל). חלק זה מכונה כך כיוון שבמזמורים הללו השם המפורש אינו מופיע כמעט בכלל ואילו השם אלוהים משמש כמקומו. קובץ המזמורים האלוהיסטיים נחלק לשלושה חלקים:
| ייחוס המזמור | נוסח המסורה | תרגום השבעים |
| --- | --- | --- |
| בני קורח | 42-49 | 41-48 |
| דוד | 51-65, 68-71 | 50-64, 67-70 |
| אסף | 50, 73-83 | 49, 72-82 |

למרות זאת, בחלק מהמזמורים האלה מופיע השם המפורש לצד השם אלוהים. לדוגמה- במזמורי אסף: ספר תהילים, פרק ע"ד, פסוק י"ח, ספר תהילים, פרק ע"ה, פסוק ט', ספר תהילים, פרק ע"ו, פסוק י"ב, ספר תהילים, פרק ע"ח, פסוק ד' ועוד, במזמורי בני קורח: ספר תהילים, פרק מ"ב, פסוק ט' ועוד, ובמזמורי דוד: ספר תהילים, פרק נ"ד, פסוק ח' ועוד.
הערות שוליים

↑  נחום מ. סרנה, עולם התנ"ך - תהלים א', עמ' 16
↑  בבא בתרא, י"ד.
↑  קהלת רבה (וילנא) פרשה ז ד"ה (ד) ד"א החכמה
↑  נחום סרנה, עולם התנ"ך: תהילים א', תל אביב, דוידזון עתי, 1995, עמ' 18.
↑  Black, Matthew (1962). Peake's Commentary on the Bible. London: Thomas Nelson and Sons Ltd.
הנרי ג'ונסטון

הנרי סימפסון ג'ונסטון (באנגלית: Henry Simpson Johnston;‏ 30 בדצמבר 1867 –  7 בינואר 1965) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שהיה נציג לוועידת החוקה של אוקלהומה, ולאחר מכן כיהן כנשיא הזמני הראשון של הסנאט של אוקלהומה וכמושל אוקלהומה השביעי. הוא היה השני מבין מושלי אוקלהומה שהודח מתפקידו.
כמושל, יזם ג'ונסטון בהצלחה את הקמתו של בית החולים לילדים עם צרכים מיוחדים והגדיל את הסיוע הכספי למערכת החינוך. צרותיו החלו כאשר הגיעו תלונות על מזכירתו האישית, שהחזיקה ביותר מדי סמכויות וקיבלה החלטות ניהוליות שג'ונסטון היה צריך לקבל. לאחר מושב מיוחד של בית הנבחרים שכונס בניגוד לחוקה וללא הצלחה ב-1927, קבוצה חדשה של מחוקקים הפעילה הליך הדחה נגד ג'ונסטון.
ראשית חייו

הנרי ג'ונסטון נולד בבקתת עץ באוונסוויל שבאינדיאנה. בגיל 24 עבר ג'ונסטון לקולורדו, שם הוא למד משפטים וב-1891 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין. לאחר כמה שנים בקולורדו, עבר ג'ונסטון לפרי שבטריטוריית אוקלהומה, שם הוא היה לדמות רבת כוח והשפעה בכל רחבי מחוז נובל.
עם ההכרזה על קבלתה המתוכננת של אוקלהומה כמדינה, נבחר ג'ונסטון ב-1906 כנציג מחוז נובל והמחוזות השכנים לוועידת החוקה של אוקלהומה. במהלך הוועידה נבחר ג'ונסטון לתפקיד השני במעלה בוועידה, הנשיא הזמני שלה. בוועידה הכיר ג'ונסטון את מושלי המדינה העתידיים, צ'ארלס הסקל, ויליאם מארי, ורוברט ויליאמס. אישים אלו יעבדו יחדיו כדי לנסח את אחת החוקות הפרוגרסיביות ביותר מבין חוקות מדינות ארצות הברית, והארוכה ביותר מבין החוקות שהיו אז בעולם.
ב-16 בנובמבר 1907 אישר הקונגרס של ארצות הברית את חוקת אוקלהומה. באותו יום הושבע הסקל כמושל המדינה הראשון. עוד טרם אישור החוקה, נבחר ג'ונסטון לסנאט של אוקלהומה. כדמות פופולרית, נבחר ג'ונסטון לכהן כנשיא הזמני של הסנאט, התפקיד הגבוה ביותר לאחר סגן מושל המדינה, שמשמש כנשיא הסנאט.
בין תומכיו העיקריים היו תומכי חוק היובש, אנשי הכנסייה הפרוטסטנטית, והבונים החופשיים. ג'ונסטון עצמו שימש כנשיא הגדול של לשכת הבונים החופשיים של אוקלהומה. הפופולריות שלו אפשרה לו להציג את מועמדותו לבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית של 1926 למשרת המושל, כדי להיבחר כמחליפו של המושל המכהן מרטין טראפ. לאחר שניצח בבחירות הכלליות, הושבע טראפ כמושל אוקלהומה השביעי.
מושל אוקלהומה

ב-10 בינואר 1927 הושבע ג'ונסטון כמושל אוקלהומה השביעי עם תקוות לתקופת כהונה מוצלחת. מיד עם השבעתו אישר בית המחוקקים המדינתי את הצעת התקציב שלו להקמת בית חולים לילדים עם צרכים מיוחדים והגדלת הסיוע לבתי הספר ליותר מ-1.5 מיליון דולר בשנה. אחד המשקיפים ציין שהיה זה "הסיבסוד הגבוה ביותר לבתי הספר הציבורי בהיסטוריה של המדינה".
עם זאת, החלו לצוץ לממשלו של ג'ונסטון בעיות כבר מתחילת כהונתו. לפני שבית המחוקקים המדינתי התפזר במאי 1927, נשמעו תלונות נגד מזכירתו האישית של ג'ונסטון, "מיימי" המונדס. מנהיגי בית המחוקקים האמינו שהמונדס החזיקה בידיה בכוח רב מדי בהשוואה לזו של ג'ונסטון. הם גם האמינו שהיא הרחיקה לכת עד כדי כך שקיבלה החלטות ניהוליות והחלטות על מינויים על דעת עצמה. בהאמינם שהדבר העיד על כך שג'ונסטון זנח את תפקידו, דרשו מנהיגי בית המחוקקים שהמונדס תפוטר מידית מתפקידה.
מושל אוקלהומה > ניסיון ההדחה הראשון

מתוך נחישות להדיח את ג'ונסטון על הזנחת תפקידיו, התכנסו מנהיגי בית המחוקקים למושב מיוחד כדי לדון ביוזמה זו. ארבע שנים קודם לכן התקיים הליך הדחה נגד המושל ג'ק וולטון. במושב מיוחד זה הכריז בית המחוקקים על תוכניותיו לקיים חקירה נגד המושל. לפני שבית המחוקקים יכול היה לפעול, התערב בית המשפט העליון של אוקלהומה לטובתו של ג'ונסטון. בית המשפט פסק בתיק "סימפסון נגד היל" (Simpson v. Hill) שצעדיו של בית המחוקקים נגדו את החוקה ושהם יכלו להתכנס אך ורק במהלך המושבים הסדירים שלהם או על פי זימון מיוחד של המושל למושב מיוחד. בעקבות פסיקה זו, הוציא בית המשפט המחוזי של אוקלהומה סיטי צו מניעה נגד בית המחוקקים, ומנע את המחוקקים מלהתכנס.
תוך התעלמות משתי ערכאות השיפוט, המשיך בית המחוקקים עם תוכניותיו והגיע לקפיטול המדינתי כדי להמשיך בהליך ההדחה. בית המחוקקים חדל ממעשיו רק כאשר הגיעו כוחות המשמר הלאומי של אוקלהומה, על פי פקודתו של ג'ונסטון, כדי למנוע מחברי בית הנבחרים להיכנס אל הקפיטול. צעד זה לא בלם את פעולת בית הנבחרים. ב-13 בדצמבר התכנס הבית במלון האקינס שבמרכז אוקלהומה סיטי, שם הציג בית הנבחרים את ההאשמות נגד ג'ונסטון ורבים אחרים מממשלו, שהסנאט של אוקלהומה, כבית הדין להדחה, הסכים עמם. בכל אופן, בהבינם שהרשות השופטת צידדה בעניין ברשות המבצעת, ושבתי המשפט התמקדו בחוקיות של ההתכנסות שלהם, הוריד הסנאט את הצעת ההדחה מעל סדר היום ובית הנבחרים התפזר. כל האירוע הוסיף לכוחו של ג'ונסטון ולפופולריות שלו. הציבור אהד אותו על כך שבמקרה הזה הוא עשה שימוש בבתי המשפט ולא הכריז על ממשל צבאי כפי שעשה וולטון ארבע שנים קודם לכן.
הליך ההדחה

כהונתו של ג'ונסטון נמשכה כמה חודשים ללא כל הפרעה נוספת מצד בית המחוקקים. עם זאת, הכל השתנה לקראת סוף שנת 1928. באותה שנה, בחרו הדמוקרטים את אל סמית' כמועמדם לנשיאות מול מועמד הרפובליקנים הרברט הובר. כתמיכה בחבר מפלגתו ניהל ג'ונסטון את מסע הבחירות של סמית' באוקלהומה. סמית', שהיה קתולי באמונתו, תמך בביטול חוק היובש ודיבר נגד "קנאים דתיים". בבחירות הכלליות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה ניצח הובר בניצחון סוחף לאחר שגרף 58 אחוזים מכלל הקולות. באוקלהומה עלה שיעור ההצלחה של הובר אף יותר והגיע ל-63.7 אחוזים. רבים מהרפובליקנים באוקלהומה זכו במשרות בממשל המדינתי על רקע ניצחונו של הובר, כולל מושבים בבית המשפט העליון של המדינה, רוב בבית הנבחרים המדינתי, והישגים משמעותיים באיוש מושבי הסנאט המדינתי. ג'ונסטון נותר לבדו כדמות החזקה היחידה של המפלגה הדמוקרטית במדינה.
כאשר התכנס בית הנבחרים למושב הסדיר הראשון שלו ב-1929, נסללה הדרך הן על ידי הדמוקרטים והן על ידי הרפובליקנים לפתיחה בהליך הדחה שני. מתוך 13 סעיפי האישום שהוגשו על ידי בית הנבחרים, אימץ הסנאט 11. ב-21 בינואר הושעה ג'ונסטון באופן רשמי מתפקידו, וסגן המושל ויליאם הולווי היה למושל בפועל. משפט ההדחה של ג'ונסטון החל ב-6 בפברואר ונמשך יותר משישה שבועות. המשפט הסתיים ב-20 במרץ כאשר הסנאט הרשיע אותו בסעיף האישום ה-11: חוסר יכולת כללית. שאר עשרת הסעיפים בוטלו. באותו היום הושבע הולווי כמושל אוקלהומה השמיני. הוא היה סגן המושל השני שהושבע כמושל לאחר סיום כהונת קודמו טרם זמנה, כשהראשון היה מרטין טראפ.
שנותיו האחרונות

לאחר הדחתו שב ג'ונסטון לעיסוקו בעריכת דין בפרי. ארבע שנים לאחר מכן הוא נבחר לסנאט המדינתי, וכיהן בו בשנים 1933–1937. לאחר מכן הוא שב פעם נוספת לעיסוקו בעריכת דין.
הנרי ג'ונסטון נפטר בפרי ב-7 בינואר 1965, בגיל 97. הוא האריך ימים יותר מכל מושלי אוקלהומה לפניו ואחריו. הוא נטמן בבית הקברות גרייס היל שבפרי.
הדחתו של ג'ונסטון המחישה את שיא הדומיננטיות של בית המחוקקים של אוקלהומה מול שתי זרועות הממשל האחרות. במשך שני העשורים הראשונים לקיומה של אוקלהומה כמדינה, הגיש בית המחוקקים אישומי הדחה כנגד ארבעה מושלים כששניים מתוכם הסתיימו בהדחה. רק המושלים הסקל וויליאמס הצליחו לשמור על סמכות ביצועית רחבה יותר במהלך תקופות כהונותיהם. ברמה הלאומית, יחלפו עוד כמעט שישים שנה עד שמושל כלשהו של אחת המדינות בארצות הברית יודח - מושל אריזונה אוון מיקם, שהודח ב-1988.
הערות שוליים

↑  הנרי ג'ונסטון, באתר האגודה ההיסטורית של אוקלהומה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1188283642  VIAF: 3395156075621353980000   WorldCat (עם VIAF): 3395156075621353980000
פרנסיסקו סולואגה

פרנסיסקו דה חסוס סולואגה רודריגס (בספרדית: Francisco De Jesus Zuluaga Rodriguez;‏ 4 בפברואר 1929 – 8 בנובמבר 1993) היה אחד מהשחקנים הבולטים בכדורגל הקולומביאני. זכור בעיקר כשחקן שכבש את השער הראשון אי פעם של נבחרת קולומביה במונדיאל, אשר נכבש בטורניר של 1962 כמו כן הוא זכור כקפטן הגדול ביותר שהיה לקבוצת מיונאריוס והשחקן שזכה עימה בהכי הרבה תארים.
ביוגרפיה

סולואגה החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1948, אותה שנה שבה הקימה הדימיור את הליגה המקצוענית בקולומביה. הוא החל לשחק בקבוצת מיונאריוס בתקופת "הזהב" של הכדורגל הקולומביאני, וזכה לשחק עם שחקנים כמו אלפרדו די סטפנו, אדולפו פדרנרה, נסטור ראול רוסי, חוליו קוסי וגבריאל אוצ'ואה אוריבה. מכיוון שלא הייתה הגבלה על כמות הזרים שכל קבוצה יכולה להביא, סולואגה היה הקפטן והקולומביאני היחידי שהיה שחקן משמעותי בקבוצה הכחולה של אותם הימים. בנוסף, הוא השחקן שזכה בהכי הרבה תארים בהיסטוריה של מיונאריוס - שש אליפויות סך הכל ועוד גביע אחד.
ב-1962 שיחק סולואגה עם נבחרת קולומביה במונדיאל 1962 שנערך בצ'ילה, הראשון בו השתתפה. הוא שיחק במשחק הראשון מול אורוגוואי וכבש שער בפנדל, השער הראשון אי פעם של קולומביה בטורניר גביע העולם. באותה שנה עבר לקבוצת אינדפנדיינטה סנטה פה, לאחר 14 שנים שבהן לבש את המדים של היריבה העירונית, מיונאריוס.
סולואגה פרש ממשחק פעיל ב-1966 במדי קבוצת אתלטיקו נסיונל והפך להיות עוזר המאמן של נסטור ראול רוסי תחילה בהורקאן הארגנטינאית ואחר כך במיונאריוס. ב-1968 מונה למאמנה של מיונאריוס ולאור הצלחתו, קיבל את אימון הנבחרת למוקדמות מונדיאל 1970. קריירת האימון הקצרה שלו הסתיימה שנה מאוחר יותר, לאחר שאימן את אתלטיקו נסיונל.
נפטר ב-8 בנובמבר 1993 כשהוא נחשב לאחר מהשחקנים הגדולים ביותר ששיחקו במיונאריוס בפרט, וכן לאחד הגדולים בכדורגל הקולומביאני בכלל.
תארים > תארים כשחקן

אליפות קולומביה (5) – 1959, 1953, 1952, 1951, 1949
קופה קולומביה (1) - 1953
הערות שוליים

↑  ElCincoCero.com, 4.12.15, Los defensores centrales más recordados de la Selección Colombia
↑  El Tiempo, Colombia en Chile 1962
↑  El Tiempo, 10.11.1993, COBO DESCRESTÓ A LOS MAGOS
| נבחרת קולומביה – מונדיאל 1962 |
| --- | --- | --- |
|  1 סאנצ'ס •  2 ויוואס •  3 סולואגה •  4 אלסטה •  5 ח. גונסאלס •  6 קאייה •  7 אפונטה •  8 אצוורי •  9 סילבה •  10 סראנו •   11 לופס •  12 טובר • 13 אסרוס •  14 פאס • 15 קול • 16 פרס • 17 קלינגר • 18 אסקובר • 19 גמבואה • 20 ראדה • 21 ה. גונסאלס • 22 אריאס • מאמן: פדרנרה |  1 סאנצ'ס •  2 ויוואס •  3 סולואגה •  4 אלסטה •  5 ח. גונסאלס •  6 קאייה •  7 אפונטה •  8 אצוורי •  9 סילבה •  10 סראנו •   11 לופס •  12 טובר • 13 אסרוס •  14 פאס • 15 קול • 16 פרס • 17 קלינגר • 18 אסקובר • 19 גמבואה • 20 ראדה • 21 ה. גונסאלס • 22 אריאס • מאמן: פדרנרה | קולומביה |
אביב טרנר

| --- | --- |

אביב טרנר מתוך הופעה עם נועם פנחסוב באלבום ״בריאה״
 לידה:  12 במאי 1988 (בת 36) יבנה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  שחקנית, מדבבת וזמרת-יוצרת
 פרופיל ב-IMDb
אביב טרנר (נולדה ב-12 במאי 1988) היא שחקנית, מדבבת וזמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה

טרנר גדלה ביבנה. נכדתו של יעקב טרנר. בצעירותה, למדה טרנר ריקוד והשתתפה בלהקה העירונית של יבנה.
ביוגרפיה > משחק

טרנר החלה את דרכה בעולם המשחק במכינה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2010) ולאחר מכן למדה במסלול התלת-שנתי בסטודיו למשחק "הדרך" בניהולם של איל כהן ורות דייכס (2011–2014).
בשנת 2013 שיחקה טרנר במחזמר "זרעים רעים" בהפקתו המוזיקלית של אפי שושני במסגרת חג המחזמר הראשון בבת ים.
בהמשך שיחקה טרנר בתיאטרון הקיבוץ בהצגות "החתול במגפיים", "הסיפור של יאללה ורגע" ו"שבת בבוקר". בנוסף שיחקה בהצגות הילדים "חתול בלבול" ו"פינוקיו" בהפקתו של צביקה להט. טרנר שיחקה בהצגת הפרינג' "מסיבת התה של אליס" בתפקיד אליס, ובקבוצת התיאטרון הירושלמי משחקת בהצגות "מידה כנגד מידה" (שייקספיר) ו"כוונות טובות". בנוסף משחקת במופע הילדים "שלגלון". טרנר יצרה את הכוריאוגרפיה לווידאו הילדים "כוכבים ברשת", וגם למופע "שלגלון" בבימויים של אלון והילה שלגל.
בשנת 2015 שיחקה טרנר בסרט הקצר "Red"; בשנת 2018 שיחקה בסדרת רשת "משחקי המדע" בתפקיד אלקטרודה; ובשנת 2019 שיחקה בסרט הקצר "חד קרן בתל אביב", ובסרט הקולנוע "הארוחה".
ביוגרפיה > מוזיקה

בין השנים 2016 - 2018 הייתה טרנר חברה בהרכב המוזיקלי "Waterman Project".
בשנת 2018 הוציאה טרנר אלבום דואט עם נועם פנחסוב בשם "בריאה".
נכון ל-2019 טרנר הקליטה את אלבום הסולו שלה אותו היא כתבה והלחינה, והפיק אותו אלדד ציטרין.
הסינגל הראשון מתוכו הוא "ככל שהמכה" שיצא ב-6 ביוני. הסינגל השני אותו הוציאה הוא ״הרבה אוויר״ שיצא ב-28 ביולי.
הבאים שיצאו ״אני איתו עכשיו״, ו״הזמן אזל״.
ביוגרפיה > דיבוב

דיבבה מספר דמויות ב"סופר סטרייקה". כן דבבה טרנר את פרייה בסרט הקולנוע "אגדה עם זנב", את טוטו בסרט "דוליטל", את קלרה בסרט ״שיגועים ודרקונים״(2020), בסרט ״סינדרלה והנסיך הסודי״ (2021), בסרט ״מיה והאריה הלבן״ ובסדרות "צ'ופ צ'ופ נינג׳ה", "מרבלג'ן" ו"לגו חברות".
דוד גורדון נתן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1929 (בן 95) בוסטון, ארצות הברית 
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה של הרווארד 
 תפקידים:  רופא ילדים, רופא 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית למדעים (1990)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (2010)  פרס ג'ון האולנד (2003)  מדליית ג'ורג' מ. קובר (2006)  עמית  אקדמיית ניו יורק לרפואה 
 
דוד גורדון נתן (נולד ב-25 במאי 1929) הוא רופא ילדים והמטולוג. הוא ידוע בזכות היותו אחד ממחברי הספר Nathan and Oski's Hematology of Infancy and Childhood, ספר בסיס ברפואת ילדים, שיצא בשבע מהדורות. הוא עדיין משתתף בעריכת המהדורות החדשות של הספר. הוא היה Robert A. Stranahan Distinguished Professor of Pediatrics and Professor of Medicine, Harvard Medical School וכיהן כנשיא מכון דנה-פרבר לסרטן .
הוא נולד בבוסטון. הוא למד רפואה בבית הספר לרפואה בהרווארד וסיים את לימודיו ב-1955.
הוקרה

2003 - פרס ג'ון האולנד
1990 - המדליה הלאומית למדעים
2006 - מדליית ג'ורג' קובר מאיגוד הרופאים האמריקאים
2010 - דוקטור לשם כבוד למדע מאוניברסיטת הרווארד
2011 - פרס וואלאס קולטר מהאגודה האמריקאית להמטולוגיה
הערות שוליים

1 2  "David G. Nathan, MD - Pediatric Hematology and Oncology". www.danafarberbostonchildrens.org.
↑  "Honorary Degrees". Harvard University.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341529005171  GND: 172282020  ISNI: 0000 0000 8160 7023  LCCN: n79103621  NKC: nlk20020125706  NTA: 068337728  SUDOC: 032541880  VIAF: 266727569   WorldCat (עם VIAF): 266727569
יורם בק

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1945 (בן 79) סראטוב, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  רוסיה, ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס 
 
יורם בק (נולד ב-19 במאי 1945, ז' בסיוון ה'תש"ה) הוא היסטוריון, משורר ומסאי.
תולדות חייו

בק נולד בעיר סראטוב אשר בברית המועצות. כאשר היה בן תשעה חודשים נאסר אביו יוליוס בק בגלל פעילות ציונית. יוליוס, שהיה עו"ד במקצועו, נידון למאסר ולגלות במחנה העבודה של גולאג באזור וורקוטה.
עובדה זו הטילה חותם כבד על חייו של בק הצעיר. הוא עלה לארץ ישראל עם אמו בשנת 1949 וגר ביפו בתנאי דיור קשים עם סבתו מצד אביו. אב המשפחה יצר עמם קשר בשנת 1953, אחרי מות סטלין. לאחר ההפשרה החלקית ברוסיה בשלהי 1956, שוחרר יוליוס באביב 1957 והתאחד עם משפחתו בישראל. עד האיחוד עם אביו חונך בק באופן חלקי על ידי שכן וידיד דתי שהשפיע רבות על עיצובו הרוחני, אך עם הגעתו של אביו עבר בק שינוי קיצוני ונעשה חילוני. הוא החל כותב שירים בגיל צעיר מאוד ופרסם בעיתונות הילדים של התקופה, "דבר לילדים" ו"הצופה לילדים".
בק למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר שלישי באוניברסיטת פריס בהיסטוריה כללית. היה עורך "כיוונים", רבעון ליהדות וציונות, בשנים 1978–1988, וכן שימש כעורך בהוצאת "מוסד ביאליק" בשנים 1993–1994.
בהמשך עבד בק במשך שנים רבות כמורה להיסטוריה ולימודים קלאסיים בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים. כיום, הוא מעביר בבית הספר שיעורי אורח לעיתים קרובות.
נשוי למלכה, בתו של המשורר שמשון מלצר, ואב לחמישה.