stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המדיום הוא המסר
לקריאה נוספת

מרשל מקלוהן, המדיום הוא המסר, דן כספי (עורך), תקשורת המונים: זרמים ואסכולות מחקר – מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, 1995
Ferrier, Jean Louis (1999), Art of the 20th Century, Edition du Chene, Turin, p. 611.
Britannica multimedia 99,CD-ROM, Mcluhan, Britannica, 1999.
Marshall McLuhan: "The Medium is the Message"
הערות שוליים

↑  לפי בנו של מקלוהן באתר המוקדש לאב, כותרת זו הייתה טעות דפוס שמצאה חן בעיני אביו והוא החליט להותירה על כנה.
ז'אק סאנטר

ז'אק סאנטר
ז'אק סאנטר (בצרפתית: Jacques Santer; נולד ב-18 במאי 1937) הוא פוליטיקאי לוקסמבורגי, שכיהן כראש ממשלת לוקסמבורג ה-22, בשנים 1984–1995.
ביוגרפיה

נולד ב-1937 בוואסרביליג. סיים תואר ב"מכון למדע המדינה פריז" ב-1959, וב-1961 קיבל דוקטורט במשפטים.
סאנטר היה פעיל במפלגת העם הסוציאל-נוצרית (CSV). בשנים 1972-1974 החל לכהן כשר זוטר בממשלה. בשנים 1979–1984 היה שר האוצר, העבודה והביטוח הלאומי, בממשלתו של פייר ורנר (שהקואליציה בה הורכבה ממפלגת העם הסוציאל-נוצרית ומהמפלגה הדמוקרטית).
אחרי הבחירות ב-1984, פרש פייר ורנר מראשות הממשלה ומהחיים הפוליטיים, וסאנטר מונה במקומו לראש הממשלה. הוא הרכיב קואליציה עם מפלגת העובדים הסוציאליסטית הלוקסמבורגית (השנייה בגודלה אחרי מפלגת העם), וקואליציה זו נותרה בשלטון עד 1999.
בשנים הראשונות לשלטונו הוביל סאנטר את המשא ומתן במדינות אירופה לקראת החתימה על אמנת המיזוג (Single European Act) ב-1986; האמנה היוותה שינוי משמעותי ראשון בתכני הסכם רומא.
בשנים 1995–1999 כיהן סאנטר כנשיא הנציבות האירופית (הרשות המבצעת של האיחוד האירופי). הוא נבחר כמועמד פשרה בין בריטניה לבין גרמניה-צרפת, שלא הגיעו להסכמה על מועמד מטעמן. ב-1995 הוא גם היה הזוכה הראשון בפרס "Vision of Europe" (תואר כבוד על הישגים יוצאי דופן בנושא עתידה של אירופה).
לאחר התפטרותו מתפקידו ב-1999, כיהן סאנטר כחבר הפרלמנט האירופי, עד 2004. במקביל מונה לדירקטוריון חברת ההחזקות הפיננסיות "General Mediterranean Holding", ובהמשך לחברות נוספות.
מולי גילן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1908 סידני, אוסטרליה 
 פטירה:  3 בינואר 2009  (בגיל 100) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 פרסים והוקרה:  חבר מסדר אוסטרליה (26 בינואר 1995) 
 
מולי גילן AM (באנגלית: Mollie Gillen;‏ 1 בנובמבר 1908 – 31 בינואר 2009) הייתה היסטוריונית, חוקרת וסופרת אוסטרלית. עבודתה על הצי הראשון, The Search for John Small, First Fleeter‏ ו-The Founders of Australia: a Biographical Dictionary of the First Fleet‏ בחנו את הרעיון שרבים מהמשפחות המייסדות של אוסטרליה היו צאצאי נידונים, ולא אלו שנשלחו לשמור עליהם. המאמר "Maud Montgomery: The Girl Who Wrote Green Gables"‏ הביאה פרשנות נוספת לחייה של לוסי מוד מונטגומרי.
ביוגרפיה

מולי גילן נולדה בשם מולי וולנו בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, לד"ר אר. אי. וולנו וברטה גרייס וולנוג (לבית יואדייל) ב-1 בנובמבר 1908.
כשהייתה בת 10, הוריה נפטרו תוך מספר חודשים אחד מהשני, כאשר אביה, שהיה רופא, נפטר מהשפעת הספרדית עקב טיפול בחולים רבים, לאחר מלחמת העולם הראשונה. מולי גדלה אצל סבה וסבתה. היא למדה בלורטו נורמנהרסט (אנ')‏, וב-1930 סיימה תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני. כשעבדה בלונדון בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא פגשה את בעלה לעתיד, אורבל ג'ון גילן, קצין צו בצוות המטה המלכותי של חיל האוויר הקנדי שהוצב אז באנגליה. הם נישאו בלונדון ב-25 ביוני 1940, ועברו לגור לקנדה ב-1941.
קריירת כתיבה

קריירת הכתיבה של גילן החלה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כאשר הייתה קצינת מידע ממשלתית פדרלית באוטווה, ערכה מספר כתבי עת ממשלתיים. היא הייתה פעילה גם בהנהלת מועדון הנשים באוניברסיטת אוטווה, ושימשה כסגנית הנשיא הראשונה שלה.
רומן המסתורין הראשון של מולי, Star of Death, פורסם באנגליה ב-1960. כמו כן, סיפוריה הקצרים הרבים פורסמו בפרסומים שונים, כולל The Sunday Evening Post .
ב-1961, היא עברה לגור בטורונטו, ובסופו של דבר נהייתה עורכת משנה וכותבת צוות במגזין הקנדי, Chatelaine (אנ')‏. מולי פרסמה מאמרים רבים במגזין הנשים הזה, הנוגעים לבעיות חברתיות בקהילה.
מחקריה הובילה אותה לכתוב ולפרסם ספרים רבים בנושאים שונים החשובים לקנדה ולאוסטרליה, וביניהם נמצאים המאמרים: Founding Family (1965), The Prince and His Lady (1970), The Assassination of the Prime Minister (1972), The Wheel of Things: A Biography of L.M. Montgomery (1975), The Search for John Small (1985) and The Founders of Australia: A Biographical Dictionary of the First Fleet (1989).
ב-1995, קיבלה מהון. ד. ליט. מהאלמה מאטר שלה על המאמר First Fleet and the history of early Australia.‏ היא נהייתה לחברה במסדר אוסטרליה (AM), כהוקרה על תרומתה "לגנאלוגיה ולמחקר היסטורי אוסטרלי" בהצטיינות יום אוסטרליה ב-1995.
קריירת כתיבה > חיים מאוחרים יותר

ד"ר גילן התגוררה בלונדון שנים רבות לפני שחזרה לטורונטו, אונטריו, קנדה. ד"ר גילן התגוררה בבית אבות בטורונטו מ-2002 ועד למותה ב־31 בינואר 2009. היא הותירה אחריה את בתה, ברברה, ואחותה, מרג'ורי. בעלה, אורבל, ובנה, איאן, נפטרו לפניה.
פרסומים נבחרים

Star of Death (1960)
The Masseys: Founding Family (1965)
The Prince and His Lady (1970)
Assassination of the Prime Minister: The Shocking Death of Spencer Perceval (1972)
The Wheel of Things: A Biography of L.M. Montgomery (1975)
Royal Duke: Augustus Frederick, Duke of Sussex (1773-1843) (1976)
The search for John Small, First Fleeter (1985)
The Founders of Australia: A Biographical Dictionary of the First Fleet (1989)
הערות שוליים

↑  "The Search for John Small, First Fleeter / Mollie Gillen - National Library of Australia". nla.gov.au. ארכיון מ-2016-03-06. נבדק ב-2021-03-07.
↑  Gillen, Mollie (1989). The Founders of Australia: A Biographical Dictionary of the First Fleet. Library of Australian History. ISBN 0908120699.
1 2  Montgomery, Maud. "The Girl Who Wrote Green Gables" (PDF). lmmontgomeryliterarysociety.weebly.com. ארכיון (PDF) מ-2016-08-24. נבדק ב-2021-03-07.
↑  Montgomery, Maud. "The Girl Who Wrote Green Gables / Mollie Gillen" (PDF). lmmontgomeryliterarysociety.weebly.com. ארכיון (PDF) מ-2016-08-24. נבדק ב-2021-03-07.
↑  "Dr. Mollie Gillen, biographer of L.M. Montgomery, author of Anne of Green Gables". The L.M. Montgomery Literary Society. ארכיון מ-2020-09-27. נבדק ב-2021-03-07.
1 2  "Obituary - Kathleen Mollie Gillen - Obituaries Australia". oa.anu.edu.au. ארכיון מ-2019-08-08. נבדק ב-2019-08-08.
↑  "Family Notices". Sydney Morning Herald (NSW : 1842 - 1954). 1940-07-06. p. 12. ארכיון מ-2021-03-07. נבדק ב-2019-08-08.
↑  עותק בארכיון (ארכיון)
↑  "Mollie Gillen". honours.pmc.gov.au. ארכיון מ-2019-08-08. נבדק ב-2019-08-08.
↑  "Death of Canadian author Mollie Gillen". Hayes & Greene family history. ארכיון מ-2021-03-07. נבדק ב-2021-03-07.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335049205171  PLWABN: 9810612535005606  CiNii: DA02033576  ISNI: 0000 0001 0990 9008  LCCN: n50030134  NDL: 00440927  NLA: 35124807  NTA: 074237179  SUDOC: 167783696  Trove: 476544  VIAF: 77556932   WorldCat (עם VIAF): 77556932
אנטי-קפיטליזם

פוסטר של פועלי התעשייה של העולם מ-1911
אנטי-קפיטליזם הוא מונח המתאר מגוון נרחב של תנועות, רעיונות, וגישות המתנגדות לקפיטליזם. אנטי-קפיטליסטים, במובן הצר ביותר של התואר, הם אלו המבקשים להחליף לחלוטין את הקפיטליזם בשיטה כלכלית אחרת (לדוגמה: סוציאליזם, קומוניזם וכו׳)
עם זאת, קיימים גם רעיונות שניתן לאפיינם כאנטי-קפיטליסטיים למחצה, במובן זה שהם מבקשים להחליף או לבטל היבטים מסוימים בלבד של הקפיטליזם במקום את השיטה כולה, כמו כלכלה מעורבת ומדינת רווחה, (השיטות הנפוצות ביותר בעולם המערבי).
אנרכיזם

זרמים רבים באנרכיזם קוראים לביטול המדינה, כשרבים מהם (כולל התומכים באנרכיזם שמאלני, אנרכיזם סוציאליסטי ואנרכו-קומוניזם) מתנגדים לקפיטליזם משום שלשיטתם הוא מוביל לשליטה חברתית (באמצעות אי-שוויון כלכלי), יחסים בלתי רצוניים והיררכיה כפויה (דרך הלחץ לכאורה על אנשים לעסוק בעבודת שכר). כמה צורות של אנרכיזם מתנגדות לקפיטליזם בכללותו, אך תומכות עדיין בכמה מוסדות הקשורים בקפיטליזם, כדוגמת שווקים (הנתמכים על ידי חלק מהמוטואליסטים), וחלקן אפילו מרחיקות לכת עד לתמיכה ברכוש פרטי (הנתמך על ידי חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטיים).
שמרנות ומסורתיות

קיימים זרמים בשמרנות המרגישים אי נוחות ביחסם לקפיטליזם הליברלי. שמרנים רבים, במיוחד ביבשת אירופה, חשו חוסר נחת מהשפעת הקפיטליזם על התרבות והמסורת. ההתנגדות השמרנית למהפכה הצרפתית, לעידן הנאורות, ולהתפתחות הליברליזם האינדיבידואליסטי כתורות חברתיות וכמנהגים סוציאליסטים ממוסדים, שאפה לשמר את ההיררכיות, המנהגים והמוסדות החברתיים המסורתיים. קיימת גם התנגדות פרוטקציוניסטית לסוגים מסוימים של קפיטליזם בינלאומי.
שמרנות ישנה ואידאולוגיות מסורתיות מתנגדות לעיתים קרובות לעקרונות המוסר הקפיטליסטי, ולהשפעות שיש להם על החברה בכלל, אותן הם רואים כחותרות תחת או מנוונות מסורות חברתיות או היררכיות הכרחיות לסדר החברתי. חלק מרעיונות אלו משתלבים בקומוניזם דתי. קבוצות לאומניות יותר בנטייתן מאמינות כי היבטים של הקפיטליזם, כדוגמת סחר חופשי, חותרים תחת הריבונות הלאומית, כי התעשיות המקומיות והמסורות הלאומיות חייבות להיות מוגנות, וכי שימורן חשוב יותר מרווחים עבור העסקים.
אקופמיניזם

אקופמיניסטים מבקרים את הקפיטליזם כתורה המגדירה בפשטות את עולם הטבע כאוסף של משאבים שיש לנצלם ולעצבם מחדש לתועלת האדם ולשירות מטרותיו. הם רואים את הקפיטליזם גם כמי שמרוקן מתוכן את היחסים שבין אדם לחברו ובין אדם למקום. אקופמיניסטים רואים בקפיטליזם מבנה פטריארכלי "מבוסס על קולוניזציה של האישה, הטבע, ואנשים אחרים".
פשיזם

על פי ההיסטוריון סטנלי פאיין (Stanley Payne) מתאפיין הפשיזם בגישה  הקורפורטיבית לכלכלה; הכפפת הכלכלה לצורכי המדינה, יחד עם שימור הרכוש הפרטי. פאיין כתב כי לתנועות הפשיסטיות הייתה מטרה משותפת של "חיסול האוטונומיה (או, בחלק מההצעות, אפילו את הקיום) של הקפיטליזם ושל התעשייה העיקרית בקנה מידה נרחב".
כמה ליברטריאנים ימניים טוענים שהפשיזם הוא סוג של אנטי-קפיטליזם משום שהממשלות הפשיסטיות אילצו את החברות הפרטיות והיזמים הפרטיים ששלטו על אמצעי הייצור לשרת את טובת המדינה (ובכך פגעו בזכויות הרכוש הפרטי), ולהעסיק יותר עובדים מהנדרש להשגת הרווחים המקסימליים.
כמה מהחוקרים טוענים שהפשיזם ייצג "דרך שלישית" בין הסוציאליזם המרקסיסטי לבין הקפיטליזם. הפשיזם הגן על האליטות בעלות הקרקע, ונחשב כתגובת נגד לכוחו העולה של מעמד העובדים. הפשיסטים העלו על נס את היבט הבעלות על רכוש - כולל רכוש פרטי – על פני ההון היצרני ואמצעי הייצור. – אך תבעו את הסדרת הרכוש על מנת להבטיח ש"התועלת לקהילה תהיה קודמת לתועלת הפרט."
בשל אמונתם בקשר היהודי היו הנאצים בוטים בהתנגדותם לקפיטליזם של ממון, גביית ריבית וספסרות. במיין קמפף הצהיר אדולף היטלר כי "הגישה של המדינה כלפי ההון תהיה פשוטה וברורה. המטרה היחידה היא להבטיח כי ההון יהיה כפוף למדינה". היטלר עשה הבחנה ברורה בין "הון שהוא תוצאה של עבודה יצרנית בלבד ו...הון שהוא תוצאה של ספקולציה פיננסית בלבד".
היטלר פגש את גוטפריד פדר (Gottfried Feder) בקיץ 1919, ופדר נהיה מורהו הרוחני בכספים וכלכלה. הוא היה מקור השראה להתנגדות של היטלר ל"קפיטליזם של היהודים המבוסס על כספים". המרקסיסטים טוענים כי הפשיזם הוא צורה של קפיטליזם ביוזמת המדינה, שצץ כאשר הקפיטליזם בנוסח הלסה פר היה שרוי במשבר ונזקק להתערבות ממשלתית. בתחום יחסי אנוש פעלו הפשיסטים מתוך נקודת ההשקפה של הדרוויניזם החברתי. מטרתם הייתה לקדם אנשים "נעלים" ולנכש את החלשים. משמעות אידאולוגיה זו במונחים כלכליים הייתה קידום עניינם של אנשי עסקים מצליחים, ובמקביל חיסול האיגודים המקצועיים וארגונים אחרים של מעמד העובדים. לורנס בריט (Lawrence Britt) העלה השערה שההגנה על כוחן של חברות הייתה חלק מהותי של הפשיזם. ההיסטוריון גאיטנו סלוומיני (Gaetano Salvemini) טען ב-1936 שהפשיזם הופך את משלמי המיסים אחראים על היוזמה הפרטית, משום ש"המדינה משלמת על הכישלונות של היוזמה הפרטית... רווח הוא פרטי ואישי. הפסד הוא ציבורי וחברתי".
לודוויג פון מיזס, הכלכלן הליברלי הקלאסי, טוען שפשיזם הוא קולקטיביסטי ואנטי-קפיטליסטי. הפשיזם, אליבא דמיזס, רק הפגין כלפי חוץ אשליה של כיבוד הרכוש הפרטי, מכיוון שאנשים פרטיים לא יכלו לעשות שימוש ברכושם כפי שראו לנכון משום שהממשלה כפתה לעיתים קרובות את רצונה עליהם באמצעות חקיקה (לטובת של בעלי הברית של הממשלה במגזר העסקי) שפעלה כנגד השוק החופשי.
ההיסטוריון רוברט פקסטון (Robert Paxton) סובר שהאנטי-קפיטליזם של הפשיסטים היה בררני במידה רבה. ה"סוציאליזם" שהפשיסטים רצו בו היה "סוציאליזם לאומי", ששלל זכויות על רכוש רק מאזרחים זרים או אויבים (כולל אויבים מבפנים). לעומת זאת הם טיפחו יצרנים לאומיים.
כלכלה השתתפותית ודמוקרטיה כוללנית

כלכלה השתתפותית, היא שיטה כלכלית מוצעת המשתמשת בקבלת החלטות שיתופית כמנגנון כלכלי על מנת להנהיג את הייצור, הצריכה וחלוקת המשאבים בחברה מסוימת. רעיון זה הוצע כתחליף לכלכלת שוק קפיטליסטית בת זמננו, וגם כתחליף לסוציאליזם ריכוזי מתוכנן או, כפי שהוגי הדעות של הכלכלה ההשתתפותית מכנים זאת, קוארדינטוריזם. היא מתוארת כ"חזון כלכלי אנרכיסטי", שאומנם ניתן לראותו כסוג של סוציאליזם, אבל שאמצעי הייצור נמצאים בבעלות מעמד העובדים. השיטה היא פרי עבודתם של האקטיביסט והוגה הדעות הפוליטי, מייקל אלברט (Michael Albert), והכלכלן הרדיקלי רובין האנל (Robin Hahnel), בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
את הדמוקרטיה הכוללנית, כפי שעוצבה על ידי טקיס פוטופולוס (Τάκης Φωτόπουλος), ניתן לראות כסוג של כלכלה השתתפותית. בשיטה מוצעת זו כל ההחלטות מתקבלות על ידי העם, וצרכים כלכליים בסיסיים יסופקו לכולם על בסיס ביצוע כמות מסוימת של עבודה. ניתן אומנם יהיה להשיג פריטים נוספים, שאינם חיוניים, תמורת תרומה מעל המינימום הנדרש על מנת למלא את צורכי החברה. גישה זו היא אנטי-קפיטליסטית מובהקת כמו גם אנטי כלכלת שוק, כולל חוסר האפשרות לצבור עושר (מצב שבו כל אדם מרוויח עבור עצמו בלבד), ובכך להימנע ממאזן הכוחות הבלתי שוויוני הטבוע במערכת הקפיטליסטית.
דת

הכנסייה הקתולית אסרה על קבלת ריבית, אבל עם הרפורמציה הפרוטסטנטית והמרד כנגד ההלכות הדוגמטיות של האפיפיורים, ואחר כך עידן האורות ודחייתו את הלכות המוסר האפיפיורים, היא החלה להסכים במשך הזמן עם חלק מהצורות של חיוב ריבית, ואפשרה שינויים חברתיים מסוימים לאחר שהפאודליזם הוחלף על ידי צורות שלטון אחרות.
הנצרות הייתה מקור להשמעת ביקורות רבות על הקפיטליזם, בייחוד על ההיבטים החומרניים שלו. תנועות רבות שקדמו לסוציאליזם, כמו גם תנועות מאוחרות יותר שאבו את עקרונותיהם מספרי הבשורות כנגד עשיית רווח, תאוות בצע, אנוכיות וצבירת ממון. מצד שני קהילות פרוטסטנטיות רבות (בייחוד בארצות הברית) השלימו עם הקפיטליזם, או אפילו הפכו לתומכים נלהבים שלו, בייחוד מתוך התנגדות לסוציאליזם החילוני.
האסלאם אוסר על הלוואת כספים תמורת ריבית, צורת הפעולה של הכספים הקפיטליסטיים, עם זאת הבנקים האסלאמיים פיתחו דרכים להרוויח בעסקאות שבאופן מסורתי אורגנו תוך קבלת ריבית. אלו כוללים השתתפות ברווחים, שמירה על כספים, יוזמה משותפת, קוסט פלוס וליסינג.
סוציאליזם וקומוניזם

סוציאליזם הוא מגוון תורות לארגון כלכלי הדוגלות בבעלות ציבורית, או בבעלות ישירה של העובדים, על אמצעי הייצור, על צורת ניהולם, ועל חלוקת המשאבים, וכמו כן שואפות ליצור חברה המאופיינת בגישה שווה למשאבים עבור כולם, ובשיטה שוויונית לפיצוי בגין עבודה.
סוציאליסטים דוגלים בקואופרציה, או בשליטת המדינה בכלכלה או ב"שליטה מלמעלה" בכלכלה, יחד עם שלטון דמוקרטי של העם על המדינה, אם כי היו גם כמה פילוסופיות סוציאליסטיות שאינן דמוקרטיות. קיים ניגוד מהותי בין בעלות של "המדינה" או "קואופרטיב עובדים" על אמצעי הייצור לבין בעלות "פרטית", אחת התכונות המגדירות את הקפיטליזם. רוב הסוציאליסטים טוענים שהקפיטליזם מרכז באופן בלתי הוגן כוח, עושר ורווחים בידי מגזר קטן של החברה השולט על ההון ויונק את עושרו תוך ניצול, וחנק של התקדמות כלכלית וטכנולוגית על ידי שמירה על אנרכיה של הייצור.
קומוניזם ומרקסיזם מהפכני מתנגדים לקפיטליזם ולליברליזם הכלכלי בכך שהקומוניזם דוגל בבעלות קהילתית על אמצעי הייצור ותהליך קבלת ההחלטות של החברה, תוך ביטול הרכוש הפרטי והממשלה. פרידריך אנגלס, אחד מהמייסדים של התורה הסוציאליסטית המודרנית, דגל ביצירת חברה המאפשרת יישום נרחב של טכנולוגיה מודרנית על מנת להפוך את הפעילות הכלכלית להגיונית באמצעות ביטול האנרכיה של הייצור של הקפיטליזם. מרקסיזם קורא לבעלות משותפת של אמצעי הייצור ולביטל הניצול של העבודה, ובסופו של דבר ביטול המדינה, כאשר בשלב הביניים, שאורכו לא נקבע, יעשה שימוש במדינה על מנת למחות את שרידי הקפיטליזם. כמה מדינות קומוניסטיות טוענות שהם ביטלו את הקפיטליזם בקרבם, אף על פי שמספר תאורטיקנים מרקסיסטיים מתארים את כלכלתן כקפיטליזם של המדינה, ולא כאנטי-קפיטליסטיזם.
תנועת האנטי-גלובליזציה

תנועת האנטי-גלובליזציה היא תנועה אקטיביסטית כלל-עולמית המבקרת את הגלובליזציה של הקפיטליזם. פעילים כנגד הגלובליזציה מותחים ביקורת במיוחד על האופי הבלתי דמוקרטי של הגלובליזציה הקפיטליסטית וקידום הנאו-ליברליזם על יד מוסדות בינלאומיים כדוגמת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי מבלי שניתנה תשומת לב לתוצאות ההרסניות לעיתים קרובות של ההון הגלובלי על תנאי החיים המקומיים. למפגשים של גופים אלו נלווים בדרך כלל הפגנות סוערות.
ראו גם

כלכלה מוסרית
סחר הוגן
לקריאה נוספת

The Anti-Capitalist Dictionary by David E Lowes 2006, London: Zed Books
Anti-Capitalism : A Guide To The Movement
בנק קנדה

| --- | --- |

בנק קנדה
 
 מטה מרכזי:  אוטווה 
 קואורדינטות:  45°25′15″N 75°42′11″W﻿ / ﻿45.420888888889°N 75.703°W﻿ / 45.420888888889; -75.703
 הקמה:  1934
 נגיד:  סטפן פולוז 
 מדינה:  קנדה
 
 www.bankofcanada.ca
 
בנק קנדה (בצרפתית: Banque du Canada) הוא תאגיד כתר (אנ') והבנק המרכזי של קנדה. הבנק נוסד בשנת 1934 במסגרת חוק בנק קנדה (אנ'), והוא אחראי על גיבוש המדיניות המוניטרית של קנדה, וקידום מערכת פיננסית בטוחה ותקינה. בנק קנדה הוא הרשות היחידה המנפיקה שטרות כסף, היחידה שמספקת שירותי בנקאות וניהול כספים עבור ממשלת קנדה, והיחידה שמלווה כסף למוסדות פיננסיים קנדיים.
בין שנות ה-30 לשנות ה-70 התאפיין בנק קנדה בגישה ייחודית של מדיניות מוניטרית.
היסטוריה > רקע והקמה

במשך כ-100 שנים, עד לשפל הגדול, לא נראה היה שיש צורך בבנק מרכזי בכלכלה הקנדית, שהייתה עדיין במצב לא מפותח יחסית. ההתיישבות בקנדה הייתה כפרית ומפוזרת בעיקרה בימים ההם, וההעדפה של השלטון הייתה למספר מוגבל של בנקים עם כמות קטנה של סניפים אזוריים. עד שלב מסוים הייתה בריטניה שותפה להעדפה זו, אולם בשלב מסוים החלו הבריטים ללחוץ להקמת בנק מרכזי שיסדיר יציבות של המטבע הקנדי מול השטרלינג.
הבנקים הפרטיים הקנדיים הוותיקים, שפעלו מתוקף צ'ארטר חוקי, סיפקו את עיקר השטרות במחזור ועמדו בדרישות קבועות או בלתי צפויות, ופיתחו מערכת לטיפול בהמחאות בין הבנקים השונים.
כשהחל השפל הגדול בשנת 1929, מצאה עצמה קנדה במצב לא שגרתי של ביקורת ציבורית רבה כלפי מערכת הבנקאות הקנדית, לאחר במשך חודשים רבים לא נקטה בפעולות של ממש להזרים כספים שיתמכו במשק, ובכלכלה שנוהלה מתוך אינטרסים של הבנקים הפרטיים, העדיפו הבנקים להתנהל בזהירות עם כספם, וזה גרם לכך שלא היה כסף זמין בשוק, ותדלק את הביקורת.
ממשלת קנדה החלה לבצע פעולות רק בשנת 1931, כאשר בשנים 1931–1933 הפחיתו את שיעור המקדמה, כלומר, את האחוז מסך ההלוואה שיש לספק ביטחונות עבורו. בשנת 1932 אף לחצה הממשלה על הבנקים וגרמה להם לחזור ולספק הלוואות לציבור הרחב כדי להזרים כסף למשק.
בשנת 1933, מתוך חשש כי קנדה חסרה אמצעי ישיר להסדרת חשבונות בינלאומיים, הקים ראש הממשלה ריצ'רד בדפורד בנט ועדה ממלכתית שתבחן "ארגון ועבודה של כל המערכת הבנקאית והמוניטרית שלנו, ושקילת הטיעונים בעד או נגד מוסד בנקאי מרכזי". בהתאם למסקנות הוועדה, נחתם בשנת 1934 חוק בנק קנדה, המסמיך את בנק קנדה לייצר עצמאית את שטרות הכסף הקנדיים, זאת על אף התנגדותם של הבנקים הפרטיים, שחששו מצד אחד לאבד רווחים בגלל הפסקת ייצור השטרות בקרבם, ומצד שני העלו טיעונים מקצועיים המדגישים את חסרונות הקמת הבנק המרכזי. תושבים רבים, וביניהם החקלאים של מערב קנדה שספגו במשבר פגיעה קשה במיוחד, תמכו במהלך, מתוך תקווה כי בנק מרכזי יהיה מקור לאשראי קבוע וזול.
היסטוריה > החל משנות ה-70

בשנות ה-70 כבר החלה הכלכלה העולמי לצאת ממערכת ברטון-וודס, שהתפיסות השולטות בזמן תכנונה נחשבו למיושנות. מספר מחקרים פורצי דרך בארצות הברית של שנות ה-60 השפיעו על התפיסות לגבי הכלכלה העולמית, ובנק קנדה, בדומה לבנקים מרכזיים אחרים בכל רחבי העולם, התאים את המדיניות שלו לתפיסות החדשות. עם זאת, ניסיונות להשתמש ביידע החדש כדי לבצע חיזויים על הכלכלה, וכדי לשלוט במדדים שונים ולכוון את הכלכלה ליעדים מוגדרים - לא רק שכשל אלא גם גרם לחוסר יציבות בכלכלה, והחלו בכלכלה הקנדית בעיות נוספות ביניהן אינפלציה מתחזקת שהגיע לאחוזים דו-ספרתיים בשנות ה-80. לאורך העשור רצוף הבעיות, החלו מנהיגי המדיניות הכלכלית בקנדה בהדרגה לאבד אמון בשיטה המוניטרית הייחודית שסייעה להם בעבר, ולנסות לבחון שינויים חלוציים בשיטה המוניטרית שתיישם גישה מתונה יותר של השיטה הקודמת, למשל, שהבנק ייצר כמות מופחתת מסך הכסף החדש שמוזרם לשוק, אולם פתרונות אלו התבררו כלא יציבים.
פתרונות הביניים יצרו אפקט דומינו כלכלי שיצר לחץ להמשיך ולהעלות את הריבית על ההון, וגרם לקשיים ליישם את המדיניות אותה ניהל הבנק מאז שנות ה-30, ולבסוף בתחילת שנות ה-80 הגבירה ממשלת קנדה את הסתמכותה על הון שמגיע מגורמים פרטיים מבית או מחו"ל, ופחות ופחות על כסף שמיוצר בריבית אפסית מבנק קנדה. מדיניות זו אמנם הורידה את האינפלציה וייצבה אותה - מה שגרם לעלייה בטווח הקצר בתפוקה ובתעסוקה - אולם בד בבד הגדילה את החוב הציבורי, שגדל בשנים מסוימות בעשרות אחוזים מהתוצר - מה שגרם ליצירת חוב הולך וטופח שהשפיע תוך זמן קצר גם על יוקר המחיה מחד, ומאידך הפחיתה את היכולת הממשלתית לספק בזול מימון לתשתיות רווחה ציבוריות, שירדה בתוך שני עשורים מ-20% מההשקעה הממשלתית לפחות ממחצית.
שנות ה-80 נתפסו בעיני רבים כזמן של שגשוג ואופטימיות כלכלית, אולם מאחר שחלק גדול מהמדדים התבסס על פעילויות ספקולטיביות שהתמקדו במיוחד בתחום הנדל"ן, בפועל המצב מעודד פחות, וחלק מהנתונים הוסתרו על ידי שינויים חדים של שער החליפין.
ללא יעד מפורש למדיניות מוניטרית, הבנק התקשה להסביר את פעולות המדיניות שלו. בנוסף, לא היו יעדים ברורים דים לשפוט את ביצועיו לאורם.
בשנת 1988 ניסה הבנק לאמץ באופן מובהק יותר ואמין יותר יעד אינפלציה יציב, שיאפשר יציבות מחירים ויפחית את ההשפעה הדרמטית של שינויים במטבע האמריקאי על הכלכלה הקנדית. הבנק התקשה לייצר אמינות מספקת שתסייע לשוק להתייצב בהתאם למדיניות החדשה, גם לאחר שבשנת 1991 הכריז בנק קנדה על תוכנית יעדי אינפלציה מוגדרת. הייתה זו הפעם השנייה שמדינה מכריזה באופן פומבי על יעדי אינפלציה, אחרי ניו זילנד. הגבול התחתון והעליון של היעדים המקוריים להפחתת האינפלציה נקבע על 2 ו-4 אחוזים בהתאמה, כאשר נקודת האמצע הייתה של 3 אחוזים. גבולות אלה היו אמורים לרדת בהדרגה ל-1 ו-3 אחוזים בסוף שנת 1995. בשנת 1995 הוגדר היעד מחדש בהתאם לניסיון שנצבר, ובנק קנדה המשיך להגדיר יעדים נוספים בהמשך. מגמה חדשה זו השפיעה בדרכים שונות על התנהגות הבנק, ובין השאר אילצה אותו להגביר את השקיפות שלו כלפי הציבור כדי לסייע לחזק את האמינות בכלכלה הקנדית.
מאפיינים > תחומי פעילות

בנק קנדה הוא הבנק המרכזי של המדינה. תפקידו העיקרי, על פי הגדרת חוק בנק קנדה, הוא "לקדם את הרווחה הכלכלית והפיננסית של קנדה".
לבנק ארבעה תחומי אחריות עיקריים:
מדיניות מוניטרית: הבנק מקבל החלטות המשפיעות על היצע הכסף המופץ במשק, ובאחריותו לשמור על אינפלציה נמוכה ויציבה.
מערכת פיננסית: הבנק מנסה להכווין את המערכת הפיננסית כך שתהייה בטוחה, תקינה ויעילה - גם בתוך קנדה עצמה, וגם בנושא לעסקאות בינלאומיות. הבנק מבצע עסקאות בשווקים פיננסיים במטרה לתמוך ביעדים אלו.
מטבע: הבנק מתכנן, מנפיק ומפיץ את שטרות הבנק הקנדיים.
ניהול קרנות: הבנק מתפקד כ"סוכן פיסקלי" עבור ממשלת קנדה, והוא מנהל את תוכניות החוב הציבורי של הממשלה, ואת יתרות מטבע החוץ.
מאפיינים > מדיניות מוניטרית

לצד מדיניות מוניטרית קבועה שמנהל הבנק, שמטרתה העיקרית השגת יעד האינפלציה, בידי הבנק אפשרויות לבצע - בעת משבר או אירוע קיצוני אחר - מספר מהלכים לא שגרתיים במדיניות המוניטרית שהוא מנהל.
אלה כוללים שינוי תכנון שער המטבע הקנדי, דחיפת הכלכלה המקומית באמצעות רכישות נכסים בהיקף נרחב, מימון נרחב כדי להבטיח כי האשראי יהיה זמין למגזרים כלכליים מרכזיים, והעברת שיעור המדיניות שלו (CBPR) מתחת לאפס כדי לעודד הוצאות.
מאפיינים > עצמאות הבנק

מבנה הבנק מבטיח קשר הדוק עם הממשלה, אולם החקיקה שנתנה לבנק את סמכויותיו שאפה לאפשר לו גם עצמאות רבה למלא את אחריותו, על ידי הפרדה מהמערכת הפוליטית, במטרה לאפשר לו להתעלות מעל למהלכים פופוליסטיים לטווח קצר, ולבצע תכנון אחראי וארוך טווח. עם זאת, הפרדה זו איננה מוחלטת.
הבנק מנוהל על ידי דירקטוריון. סגן שר האוצר אמנם חבר דירקטוריון, אולם חסר זכות הצבעה. הדירקטוריון הוא הגוף הממנה את נגיד הבנק וסגנו הבכיר, אולם המינוי מתבצע באישור קבינט. הבנק מדווח על הוצאות ומנהל לדירקטוריון עצמו ולמבקרים חיצוניים שמונו על ידי הממשלה.
העובדים מתמנים על ידי האחראיים על כך בתוך הבנק עצמו, ולא על ידי גורמים הקשורים לממשלה.
אף על פי כן, לממשלה ישנה אפשרות להוציא הנחיה שתחייב את הבנק, במקרה של אי הסכמה על מדיניות מוניטרית. כדי לממש אפשרות זו, המוגדרת כקיצונית, שר האוצר יצטרך לפרסם את הסיבות לחוסר שביעות רצונו, ואת רשימת הצעדים שאמור לנקוט הבנק לאורך משך זמן נקוב.
מהלכים נוספים בוצעו כדי לוודא את עצמאותו של הבנק מהמערכת הפיננסית, שכללה את כלל הבנקים בימי הקמת הבנק. בין מהלכים אלו איסורים על בעלי מניות או בעלי תפקיד בכיר לעבוד במגזר הפיננסי המקומי.
ראו גם

כלכלת קנדה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Monetary financing in historical perspective: the case of Canada, 1930-1970, Institute for Innovation and Public Purpose
1 2 3 4 5 6  The Bank's History, בנק קנדה
1 2 3  The Depression Years and the Creation of the Bank of Canada, בנק קנדה
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16  Can a Bank Change? The Evolution of Monetary Policy at the Bank of Canada 1935–2000, בנק קנדה
1 2 3 4 5  About the Bank, בנק קנדה
↑  Bank of Canada updates framework for unconventional monetary policy measures, בנק קנדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603705505171  BnF: cb12180503p (data)  GND: 8537-6  ISNI: 0000 0001 2193 6869  LCCN: n82076152  NKC: kn20050609001  SUDOC: 028410807  VIAF: 144205742   WorldCat (עם VIAF): 144205742