stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים
המלחמה בזירת הים התיכון > קרבות ימיים בגזרה הסורית

קרב לטקיה – בלילה הראשון של המלחמה (בין 6 ל-7 באוקטובר) התחולל קרב לטקיה, קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה. היה זה אחד הקרבות החשובים בזירה הימית במלחמה, ובו נחל חיל הים הצלחה מלאה בהפעלת לוחמה אלקטרונית כנגד טילי הסטיקס של הצי סורי. הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של חיל הים הישראלי: שתי ספינות טילים מדגם קומאר, ספינת טילים דגם אוסה, מקשת וטרפדת – סה"כ חמש ספינות סוריות הוטבעו, בלא פגיעה לחיל הים הישראלי.
קרב לטקיה השני – לאחר שהסורים החלו לירות טילי קרקע-קרקע לעבר ישראל, הוטל על חיל הים לפגוע במטרות תשתית. בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר הותקפו הנמל ומסופי הדלק בנמל לטקיה. במקביל הובערו מכלי הדלק במסוף (טרמינל) הדלק לייצוא באזור נמל עיירת החוף בניאס באש תותח אוטו מלרה 76 מ"מ. כלי שיט סוריים ירו טילים וסוללות תותחי החוף פתחו באש לעבר הכוח הישראלי שלא נפגע. האונייה היפנית Yamashiro Maru שנמצאה בקרבת הנמל ספגה נזקים, כנראה מהאש הסורית ופינתה את עצמה לטורקיה.
קרב טרטוס – נודע כי הכוחות הסוריים רואים בתקיפות הישראליות הכנה לנחיתה. חטיבת שריון סורית הוחזקה באזור החוף. מיד עם חזרת הכוח מקרב לטקיה השני יצאו שש ספינות סער, בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, לכיוון נמל טרטוס, במגמה להדליק את מכלי הדלק בקרבתו. בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר התפתח קרב שבו ספינות טילים סוריות, שהסתתרו מאחורי אוניות סוחר אזרחיות שעגנו מחוץ לנמל, ירו טילי סטיקס שלא פגעו. אחת מספינות הטילים הסוריות שמיהרה לברוח עלתה על שובר הגלים וניזוקה. מהירי הישראלי נפגעה אוניית הסוחר הרוסית "איליה מצ'ניקוב" שהייתה טעונה בחומרים לבניית תחנת כוח. האונייה נפגעה, נמשכה לחוף ושקעה, לא היו נפגעים בנפש. האירוע יצר כעס על ישראל בברית המועצות ואפשרות לתגובה חריפה. מפקד חיל הים בנימין תלם נקרא לבירור לשר הביטחון משה דיין אך כשהגיע כבר היה דיין מרוצה מהישגי חיל הים וביקשו להמשיך כך. בעוד הסובייטים שוקלים את תגובתם מאוחר יותר התקבל בפיקוד הרוסי דיווח שמקשת רוסית בקרבת לטקיה הפילה מטוס פנטום ישראלי. בנתוני חיל האוויר הישראלי לא נרשם אירוע כזה אך הוא התקבל כתגובה רוסית הולמת.
הפגזת גשר אל-אברש בחוף הסורי – כוח של שני סטי"לים, אח"י חנית ואח"י געש, בפיקוד סא"ל אלי רהב יצא, בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר 1973, להפגיז גשר בדרך החוף מדרום לנמל טרטוס, על מנת להטריד ולשבש תנועות אויב. בדרכו ליעד הופגז הכוח על ידי תותחי חוף 130 מ"מ, הוא יצא מהטווח והמשיך וביצע את ההפגזה.
קרב בניאס השני – לקראת תום המלחמה הוחלט לפגוע שוב במסוף הדלק בבניאס שהסורים הצליחו לכבות את הדליקה בו. בלילה שבין 23 ל-24 באוקטובר נכנס כוח של ארבע ספינות סער לאזור מרכז החוף הסורי. ספינת טילים אוסה שיצאה מטרטוס וספינת טילים קומאר שיצאה מלטקיה ירו טילים על הכוח הישראלי משני כיוונים בו זמנית. הטילים עברו קרוב מאוד אך לא פגעו.
מנקודת המבט הסורית היו התקפות אלה בכוח רב והסתייעו במטוסים ובמסוקים. לדעתם נמנעה החרבת הנמלים ומסופי הדלק פרט לבניאס. הצי הסורי הגן בגבורה על החוף וספג אבדות.
המלחמה בזירת הים התיכון > קרבות ימיים בגזרה המצרית

קרב פורט סעיד – במקביל לקרב לטקיה התנהל בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר קרב בין שש ספינות סער של חיל הים הישראלי לכוח ימי מצרי. ספינת רקטות הפגיזה את בסיס דפנה, לא גרמה נזק והצליחה להתחמק. שתי ספינות טילים מדגם אוסה נתפסו במארב ישראלי, לא הצליחו לירות טילים וברחו. נורו עליהן טילים אך בשל תקלות טכניות לא פגעו טילי הגבריאל בכלי השיט המצריים. מטוס פנטום של חיל האוויר הישראלי שהוזנק לסיוע הטביע ספינת טילים אחת מדגם אוסה.
קרב דמיאט – בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר הביס חיל הים הישראלי את הצי המצרי בקרב בקרבת החוף המצרי. כוח שייטת ספינות הטילים שכלל שש ספינות בפיקוד מפקד השייטת אל"ם מיכאל ברקאי, פגש בארבע ספינות טילים מדגם אוסה, שפתחו בירי טילי סטיקס אך לא פגעו. הכוח הישראלי השמיד שלוש ספינות טילים מצריות בטילי גבריאל, בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ ותותח בופורס 40 מ"מ. לאחר קרב זה פסקה היוזמה הימית המצרית לחלוטין.
מבצע ליידי – תקיפת נמל פורט סעיד – בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר ערכה שייטת 13 פשיטה על נמל פורט סעיד שבה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים: נחתת טנקים מדגם "וידרה", ספינת תקיפה נושאת מטולי רקטות, טרפדת מדגם P-138 וספינת טילים מדגם אוסה. שני לוחמים של שייטת 13 הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
הפגזות בחופי מצרים – חיל הים הישראלי תקף בתותחים אתרים שונים בחוף המצרי מספר פעמים. בין המטרות שהופגזו היו מוצבים, תחנות מכ"ם, בסיסים שונים. ב-17 באוקטובר נערכה התקפה על רצועת החוף ממזרח לפורט סעיד כדי למנוע פשיטה מצרית על מעוז בודפשט. סוללות תותחי החוף המצריים היו מכוונות מכ"ם ופתחו באש יעילה על הכוח הישראלי המתקרב. ההפגזה הישראלית הופסקה אחרי זמן קצר עקב האש היעילה מתותחי החוף אך הפשיטה המצרית לא התקיימה.
המלחמה בזירת הים התיכון > הגנת החוף הישראלי

במקביל לפעילויות התקיפה, שמרו ספינות השייטת את חופי המדינה והשיט אליה. בשני אירועים, ב-10 וב-19 באוקטובר 1973, הגיעו דיווחים על גילוי צוללות מצריות בקרבת חופי ישראל. (מול גבעת אולגה ומול חיפה). סטי"לים נצ"ל (סער 1 וסער 2) הוזנקו למקום ובמקרה הראשון, באזור גבעת אולגה, נורו טורפדות נגד צוללות, אך בתום המלחמה הוברר כי לא פגעו בצוללת. הצוללות המצריות הוחזרו לקוי סיור מול החוף המצרי. לא ברור אם הדבר נעשה עקב פעולות ספינות הסער נגד צוללות, או בגלל ההתמדה ביוזמה ההתקפית של ספינות הסער בחופי מצרים או שילוב של שניהם.
המלחמה בזירת הים התיכון > סיכום קרבות טילים בגזרת הים התיכון

למרות ההישגים הטקטיים, לא תורגמו הניצחונות בקרבות הימיים להישגים אסטרטגיים. זאת, בשל התמיכה הסובייטית במצרים ובסוריה. במהלך המלחמה הועברו מברית המועצות 65 אלף טונות של ציוד לחימה, 50 אלף טון מתוכם באמצעות תעבורה ימית. ישראל לא הכריזה מצור ימי על מצרים או סוריה. כל משך המלחמה לא פעל חיל הים כנגד אוניות סוחר, ישראל שקיומה מותנה בים פתוח לא יזמה פעולות נגד שיט אזרחי. על מנת להימנע מעימות עם הסובייטים לא נחסמו נמלי סוריה ומצרים לכניסת אוניות נושאות אמצעי לחימה.
המלחמה בזירת הים התיכון > גזרת חוף סיני והתעלה

במקביל לקרבות הטילים בים הפתוח, התנהלה פעילות ענפה גם במימי החופים של סיני. במרכז הגזרה פעל בסיס דפנה לגילוי וקישור. מול פורט סעיד הופעלה תחנת מכ"ם ימי כחלק ממעוז בודפשט. מטרת הפעילות הייתה למנוע חדירות לחוף סיני. מטרה נוספת הייתה איסוף טייסים שצנחו לים לאחר שמטוסיהם נפגעו. בפעילות לקחו חלק ספינות דבור, נחתות, ספינות יתוש. נחתת שימשה בסיס להעברת כוח שייטת 13 לצורך מבצע ליידי. הפעילות נוהלה על ידי בסיס אשדוד. חוליית המכ"ם במעוז בודפשט שולבה על ידי מוטי אשכנזי בהגנת המעוז ואף מינה את קצין חיל הים סג"ם גבי שילה לסגן מפקד המעוז.
בלילה השני ללחימה עלתה ספינת טילים אח"י חנית (סער 3) על שרטון בחוף שבין בסיס דפנה ומעוז בודפשט. הפעילות לחילוץ הספינה נמשכה יומיים וכללה הפעלת נחתת וגוררת.
נעשו מספר ניסיונות לחפש טייסים שנראו צונחים לים לאחר שמטוסיהם הופלו. ניסיונות אלה לא עלו יפה והצונחים אבדו.
בלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר ניסה כוח מצרי לתקוף את מעוז בודפשט עם כלי רכב אמפיביים. המעוז הדף את ההתקפה ונהרגו עשרות מהפושטים. כלי הרכב האמפיביים שקעו. על מנת למנוע פשיטות נוספות מהים, יצא כוח ספינות סער ב-17 באוקטובר, למשימת הפגזת החוף באזור פורט פואד. הספינות שהגיעו באור יום מלא, התקבלו באש מדויקת מסוללות תותחי החוף ונסוגו מבלי שפתחו באש. באותו לילה במבצע ליידי פגעו צוללים משייטת 13 בשתי הנחתות בנמל פורט סעיד.
בגזרת התעלה הופעלה יחידת הנצלה ימית לאיתור ומשיית חלקי גשר ששקעו. צוללים מיחידה 707 משו גופות מטנקים ששקעו לקרקעית התעלה. כמו כן, סייעו לוחמי היחידה להקמת גשר הצנע שהורכב מחלקי גשר ומדוברות שהיה צורך לחברם במים באמצעות מחברים מיוחדים.
ב-21 באוקטובר החלו הכנות לביצוע פשיטה מהים על השרטון המזרחי של פורט פואד. לוחמי שייטת 13 רוכזו בחוף רומני ונחתת הביאה סירות גומי מבסיס אשדוד. הגיעה הוראת דחייה והכוח נשאר בהמתנה עד שביום 23 באוקטובר בוטלה המשימה.
לאחר הקרבות הקים בסיס אשדוד נמל קדמי בפנארה שבאגם המר, שנועד למנוע העברת אספקה לארמייה השלישית הנצורה והמשך פיקוח על האוניות הזרות באגם.
אבטחת גשרים על תעלת סואץ. סגן אמנון צור משייטת 13 ליד "גשר ברוך" (ע"ש סא"ל ברוך דיליאון, קצין ההנדסה של אוגדת שרון, כונה גם "גשר הצנע").
עשרות סירות גומי ערוכות בחוף סיני לקראת פשיטה על מוצבי החוף בפורט סעיד אשר לבסוף לא בוצעה.
נחתת אח"י אשדוד (פ-61) נושאית סירות גומי מאשדוד אל חוף ההיערכות בסיני.
המלחמה בזירת הים התיכון > אבטחת השיט בגזרת הים התיכון

מצרים וסוריה הכריזו על מצור ימי על ישראל והמצרים ניסו גם לכפות אותו בפועל. בניגוד לחזוי למלחמות בישראל התארכה מלחמת יום הכיפורים ונוצר צורך חיוני בדלק ובאמצעי לחימה שונים. אוניות טענו מטוסי קרב ורכב קרבי משוריין בנמלים באירופה ובאמריקה. טעינת האוניות נעשתה בפיקוח ביטחוני בנמלי היציאה. היו מקרים שצוותים לא ישראליים לא הסכימו להיכנס לאזור הלחימה. מהאוניה "כמיקל אנטרפרייז" של חברת גדות ים ירד כל הצוות הזר בנמל נאפולי. המכלית בפיקוד רב חובל אורי מירון, נשאה מטען חיוני של דלק סילוני ושמני סיכה מהקריביים לישראל. מעט אנשי הצוות הישראלי השיטו את האוניה לחיפה.
ב-6 באוקטובר אחרי הצהרים המצרים הודיעו רשמית לכל הדיפלומטים שהים התיכון וים סוף נחשבים לאזור מלחמה. על מנת לממש את ההכרזה על חסימת חופי ישראל, נערך הצי המצרי לחסימת נתיבי השיט על ידי פריסת צוללות בחופי ישראל ובמרכז הים התיכון והצבת משחתת "סקורי" בנמל בלוב כדי לשלוט על מרכז הים התיכון. עוד באותו הלילה עצרו הסורים את אוניית הנוסעים היוונית "רומנטיקה", שהסיעה 200 צליינים אמריקאים, והובילו אותה לנמל טרטוס.
לאחר ניצחונות חיל הים בקרב לטקיה ובקרב דמיאט, הסתגרו ציי סוריה ומצרים בנמליהם, ולא הפעילו כלי שיט כדי לחסום את נתיבי הים באזורים הסמוכים לישראל. הצוללות המצריות שנשלחו אל חופי ישראל נקראו לחזור, ואלה שהוצבו בלב ים לא היו יעילות, ולא הצליחו לאתר את תנועת האוניות לישראל. המשחתת שהוצבה במרכז הים התיכון התגלתה ב-22 באוקטובר 1973 בטווח של כ-60 מייל. ספינות סער נערכו לתקיפה, אך הדיונים על הפסקת האש הגיעו לשלב מתקדם ומפקדת חיל הים הורתה לכוח הישראלי לנתק מגע. המשחתת המצרית חזרה ללוב ולא נוצר עימות בינה לבין הכוח הישראלי.
גם כאשר נכנסה הפסקת האש לתוקפה נותר האיום על התעבורה לישראל וממנה. האזור שעליו איימו המצרים מבסיסם בלוב היה אזור מלטה, המרוחק כאלף מיל ימי (כ-1,800 ק"מ) מישראל. שיקולי תצרוכת דלק ותנאי הים הקשים חייבו לפרוש את ספינות סער 4 בקטע שבין מלטה לכרתים, וספינות "סער 2" ו"סער 3" פעלו באזור שבין כרתים לחופי ישראל.
אח"י חיפה (סער 2), בפיקודו של רס"ן שמואל שריג, השתתפה במשימה של אבטחת שיט לישראל באזור הים האגאי. ממערב לסקרפנטו עלתה על סלע מחט בעומק רדוד שלא מופיע במכ"ם אך מסומן היטב במפה. מדחפי הספינה ניזוקו והחלה חדירת מים, שנבלמה בפעולת בקרת נזקים של הצוות. הספינה נגררה לנמל חיפה על ידי אונית סוחר מגויסת "חנה" בפיקודו של ישראל לשם, הוספנה והוחזרה לכשירות בתוך ימים אחדים.
אוניית האימונים של חיל הים אח"י נגה, בפיקודו של רס"ן חיים גבע, הוסבה לאוניית אספקה ושייטה באזור, שם תדלקה את ספינות הטילים, וכך איפשרה להאריך את זמן הסיור שלהן. מערבית ממלטה לא נעשתה פעילות לאבטחת שיט על ידי ישראל.
הניצחונות בקרבות הטילים והאבטחה שקוימה על ידי חיל הים הישראלי היוו שיקול מכריע בהחלטת נשיא ארצות הברית להפעיל את האספקה דרך הים. אלוף מרדכי גור ששימש כנספח צה"ל בארצות הברית והשתתף בחלק מהדיונים. מסר את התרשמותו שאילו היה הצי השישי של ארצות הברית נדרש לאבטחת השיט הוא לא היה מתקיים. זאת עקב ההתחזקות המשמעותית של הצי הסובייטי בים התיכון שהיווה איום בכוח.
בסיכומו של דבר הייתה משימת אבטחת השיט בים התיכון, שהצורך בה עלה רק במהלך המלחמה, מוצלחת: לא הייתה הפרעה לתנועת האוניות לישראל. במהלך המלחמה היו כ-100 הפלגות; ארצות הברית הזרימה לישראל בדרך הים כ-95% מאמצעי הלחימה וכ-5% בדרך האוויר במבצע ניקל גראס.
המלחמה בזירת הים התיכון > אבטחת השיט בגזרת הים התיכון > גלריה

מכלית 'כמיקל אנטרפרייז' של חברת גדות ים שצוותה מחדש בצוות ישראלי, בפיקוד רב חובל אורי מירון, מאחר שהצוות הזר עזב את האנייה בנמל נאפולי.
גרירת אח"י חיפה שנפגעה בתחתית החרטום מסלע תת-מימי 4 נובמבר 1973.
ספינת הטילים אח"י חיפה (סער 2) על המבדוק, לאחר שעלתה על סלע בים האגאי חולצה ונגררה לחיפה, 3 בנובמבר 1973.
מטוסי סקיהוק על סיפון אנית סוחר – 'לימון קור' של חברת הפרי, רב חובל אברהם גרטי – בדרכם לישראל במסגרת הרכבת הימית לישראל במלחמת יום הכיפורים לחידוש החימוש שהופעלה במלחמה ולאחריה.
משלוח מטוסים מארצות הברית על סיפון אנית משא ישראלית 'אתרוג' במסגרת חידוש הציוד והחימוש לאחר מלחמת יום הכיפורים.
המלחמה בזירת הים התיכון > חבלה בתקשורת סוריה מצרים

ביזמת המודיעין הימי נעשתה פעילות חבלה בקווים בהם תקשרו הפיקוד העליון של מצרים וסוריה. ב-17 באוקטובר 1973 אתרו צוללים מיחידה 707 בפיקוד יהודה גושן שני מתקני תקשורת בים מול ביירות ופגעו בהם. התקשורת בין מצרים וסוריה עברה להיות אלחוטית, לשביעות רצונם של בקרי מודיעין אותות באמ"ן.
המלחמה בזירת הים התיכון > החלפת מפקדים במהלך הלחימה

אף על פי שמרבית התקלות בספינות הסער במהלך המלחמה התאפיינו בתחום הטכני, אירעו גם תקלות תפעוליות שהביאו להעברת שלושה מפקדים מתפקידיהם:
לאח"י מזנק הוצב מפקד חדש כחודשיים לפני המלחמה. הקצין היה מוערך בתפקידיו הקודמים אך לא הספיק לתרגל עם הצוות והצוות לא התרגל אליו. ספינתו נבחרה להיות ספינת הפיקוד של המש"ט בקרב לטקיה. הלחץ במרכז ידיעות הקרב בספינת הפיקוד מהווה אתגר גם לצוות מנוסה. הקצין הועבר ופיקד בהצלחה על אונית עזר ואף עלה בדרגה.
אח"י חנית (סער 3) עלתה על חוף סיני בלילה השני למלחמה. הדבר נבע מתוך חוסר ערנות לרצועת החוף הנמוכה שמי האגם אחריה מחזירים אור הכוכבים ומטעים לחשוב כאילו הספינה בלב ים. בעת ההחפה היה מפקדה זאב יחזקאלי, בגשר הפיקוד לאחר קרב לטקיה. עבודת החילוץ ארכה כשבוע. לאחר סיום תיקון בהספנה קיבלה אח"י חנית מפקד אחר. המפקד המקורי הועבר מתפקידו אך נשאר בשייטת ספינות הטילים ויצא לים כקצין גשר בספינות אחרות. לאירוע לא נערך תחקיר ובהמלצת מפקד השייטת, מיכאל ברקאי, החזיר מפקד החיל, בנימין תלם, את המפקד המושעה, שקיבל פיקוד על אח"י מזנק. הקצין המשיך לשרת בחיל הים ואף עלה בדרגות.
מפקד אח"י חיפה (סער 2) הועבר מפיקוד בעקבות הפגיעה בסלע שהיה מסומן במפה, אך המשיך לשרת בחיל הים ואף עלה בדרגה.
המלחמה בזירת הים התיכון > מעורבות הסובייטים

עם הידיעה על המלחמה העומדת לפרוץ יצאה אוניית הביון 'קרים' מפורט סעיד, תפסה עמדה והעבירה מידע על תנועות חיל האוויר וחיל הים הישראליים. הרכבת האווירית שהופעלה במהלך המלחמה למצרים וסוריה העבירה במשך חודש ימים 15,000 טון ציוד. עוד 200,000 טון ציוד הועבר בדרך הים וכלל טנקים מיוגוסלביה ומבולגריה. החל מ-12 באוקטובר התמקמו צוללות סובייטיות לאורך נתיבי השיט בכוננות לתקיפת כלי שיט הנעים לישראל. צוללת סובייטית בפיקוד ליאוניד טיקוצ'ינסקי, הועמדה בכוננות לשגר טילים גרעיניים על ישראל. לקראת סוף המלחמה ב-25 באוקטובר, כשישראל המשיכה בפעולות איבה, גרמו האיומים הסובייטים להכרזת כוננות גרעינית בצי ארצות הברית.
במפרץ סואץ וים סוף

זירת מפרץ סואץ וים סוף במלחמת יום הכיפורים הייתה נפרדת ועמוסת מכשולים. נמצאו בה נכסים אסטרטגיים חשובים למדינת ישראל: נתיב השיט לאילת ובארות נפט. זירת הלחימה, שהשתרעה לאורך חזית של 350 ק"מ במרחק של 30–50 ק"מ מחוף מצרים, הייתה מוקפת על ידי המצרים לכל אורכה. חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו כוח שהיה נחוּת כמותית וטכנולוגית אולי מכל גזרה אחרת במלחמה. ביום השני למלחמה (7 באוקטובר 1973), דיווח שר הביטחון משה דיין לממשלה, שהוא המליץ למטכ"ל לפנות את מפרץ סואץ, כולל עיר הנפט אבו רודס, ולהתמקד בהגנת שארם א-שייח'. עיר הנפט פונתה והשאיבה הופסקה.
חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו 7 נחתות מסוגים שונים ואוניית אספקה "אח"י בת-ים", שחימושה ומהירותה נמוכים. כוח הלחימה כלל 5 ספינות "דבור" שמספרן גדל (באמצעות תובלה יבשתית לאילת ומשם בשיט לשארם א-שייח') מ-4 ספינות שמישות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה. כל הספינות היו כלי מגננה ותובלה – אף לא ספינה אחת שייעודה התקפי. לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן להפלגה באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה. הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט מצריים ומניעת פשיטות קומנדו. החל מהיום השלישי למלחמה נוספו – על פי דרישת המז"ר, אל"ם זאב אלמוג – 45 לוחמים משייטת 13 שהגיעו מבסיס עתלית. גם כוחות האוויר והיבשה במרחב שלמה ודרום סיני היו מעטים (2–4 מטוסי פנטום ו-1–2 גדודי שריון חק"ש).
כלי השיט המצריים הגדולים הועברו לדרום ים סוף, ובמפקדת חיל הים נעשו תכנונים לפגיעה בהם. חיל הים העריך שהגיע לרמת יכולת כזאת בסוף המלחמה לקראת הפסקת האש, בעזרת אניית סוחר ״נהריה״ וגוררת שצוידו בטילים, אך התקיפה לא התבצעה.
במפרץ סואץ וים סוף > הכנת זירת ים סוף למלחמה

על רקע מיעוט הכוח בזירת ים סוף (זי"ס) והאפשרות שתגבור בסטי"לים סער 4 לא יתממש, הגבירה מפקדת זי"ס את הפעילות הסיורית במפרץ סואץ: הוגדלה מכסת סיורי הדבורים משלושה ימים בחודש ל-10–15 ימים כל שבועיים וחודשו בו סיורי הנט"קים. פותחה ותורגלה תורת לחימה לדבורים המחייבת הסתערות עד טווח 0 מהאויב ופתיחה באש רק בסוף נתיב ההסתערות.
הוקמו בסיסים זעירים בראס כניסה, בא-טור – "בסיס דולפין", באבו רודס, ובמשטח ההפקה לנפט "פותחן" (F-1Oׁ) בלב ים. אוחסנו בהם דלק, מזון, ועֶרכוֹת טכניות לטיפול בכלי השיט, והוצבו בהם מכ"מים לכיסוי מרחב הגילוי במפרץ; הנחתת אח"י תרשיש, שיצאה מכשירות טכנית, הוצמדה לחוף ראס סודר כדי לשמש מזח לדבורים.
פותחה ותורגלה נחיתת נט"קים על ריפי אלמוגים כדי להתחמק מטילי ים-ים ועל מנת להכין נקודות נחיתה אלטרנטיביות למבצע אור ירוק. שיטה זו הוצגה לסגל המטכ"ל חודשיים לפני המלחמה.
במגמה להתרחק מהאי שדואן שבידי המצרים ולהימצא קרוב לחוף סיני תומרר מעבר "מילאן" במחזירי הד מכ"ם; כך נוצר נתיב חלופי בטוח יותר לכלי-השיט של חיל הים הישראלי ולמעבר מכליות הדלק מהמפרץ לאילת. במהלך המלחמה שיגרו המצרים כ-8 טילים לעבר מחזירי הד-מכ"ם אלה בחושבם שאלו כלי-שיט.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים

ביממה הראשונה של המלחמה ספגו מפקדת הזירה וכלי השיט במעגן תקיפות מטוסים וטילים, ובהם קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים. יב"א 528, תחנת המכ"ם הראשית על הר צפרא, ספגה טיל KSR-2 קלט והושבתה. נגד תקיפות המטוסים פעלו גם תותחי ומקלעי הנחתות ומוצבי הנ"מ במחנה חיל הים בשארם א-שייח'. מטוס מצרי תוקף אחד הופל בירי מתותח אורליקון 20 מ"מ של אוניית העזר אח"י בת-ים ומוצבי הנ"מ שבמחנה. בתקיפת המטוסים נפגעה אנטנת עורק הזירוי הטרופוספרי, כך שנותק הקשר זמנית בין מפקדת זי"ס למפקדת חיל הים ושובש חלק מהקשר של מפקדת זי"ס עם הכוחות ובסיסי חיל הים במפרץ סואץ.
לאחר חצות התקבל מידע מודיעיני על שני סטי"לים מצריים מדגם "קומאר" המתכננים ירי טילים אל שלוש נחתות של חיל הים הישראלי, שסיירו לאורך חוף שארם א-שייח'. על פי הוראת רס"ן אברהם בן שושן, בהנחיית אל"ם אלמוג, ששודרה מחמ"ל זירת ים סוף, בהתאם לנוהל התגוננות שתורגל קודם לכן, נחתו הנחתות על הריפים הצמודים לחוף, והטילים חלפו מעל תורני הנחתות והתפוצצו על היבשה. אל"ם אלמוג כיוון זוג מטוסי פנטום בפיקוד אמיר נחומי שנמצא באוויר, אך לא הצליחו ליירט את ה"קומארים" התוקפים.
מאוחר בלילה התגלה כוח קומנדו מצרי מובל בסירות גומי בדרכו לשארם א-שייח', אך הוא נהדף והוברח על ידי שני דבורים בפיקוד רס"ן אברהם בן-שושן.
ב-6 אוקטובר אחר הצהריים, במקביל לתקיפות המצרים בשארם א-שייח', נחתו 570 חיילי קומנדו מצריים מ-45 מסוקי מיל M-8 לאורך חוף מפרץ סואץ במגמה ליצור ראש חוף ומאחז לקראת פלישת הארמייה השלישית מדרום התעלה, במגמה להתקדם לכיבוש שארם א-שייח'. כ-70 סד"גים מצריים נערכו לצאת ממעגן מרסא תלמאת כדי לתמוך ולתספק את ראש החוף הזה. 16 מסוקים מצריים הופלו על ידי מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי וסוללת טילי קרקע-אוויר מדגם הוק. החיילים המצרים שנחתו נותקו – כתוצאה מחדירת שני דבורים למעגן מרסא תלמאת, אשר פגעו בכוח החלוץ המצרי שנערך במעגן ואמור היה להוביל את הסד"גים המצריים לחציית המפרץ ונחיתה בחופי סיני – ונשבו או נהרגו על ידי לוחמי צנחנים, מרש"ל וצוותים טכניים של חיל הים הישראלי.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > שיבוש נחיתה מצרית

בשעות הערב המוקדמות של 6 באוקטובר נודע לצה"ל כי בחוף מפרץ סואץ מתארגן כוח קומנדו מצרי לפשיטה בסיני. הרמטכ"ל דוד אלעזר דרש ממפקד חיל הים בנימין תלם לעשות מאמץ כדי למנוע אותה. מפקד זוג הדבורים בגזרה, סגן צבי שחק, קיבל הוראה בקוד ממפקדת חיל הים: ”צא לראס זעפרנה והשמד את כל כלי השיט בעגינה כולל סד"ג וסירות גומי”. הדבורים, שהיו בסיור, לא ידעו שפרצה מלחמה. מפקדת זירת ים סוף הייתה תחת תקיפות מטוסים ואילו מפקדת חיל הים שהורידה את ההוראה לדבורים לא עדכנה את מפקדת הזירה.
בראס זעפרנה, שהוא חוף פתוח, לא נמצא דבר. סגן צבי שחק הבין שהכוונה למעגן הדיג הקרוב ביותר לזעפרנה והחליט להיכנס לבדוק את מעגן מרסא תלמאת. במקום עגנו כ-70 ספינות דיג שנועדו לתמוך בראש החוף המוסק שנחת בחוף סיני. מיד בכניסה התגלתה סירת ברטרם חמושה וסירות גומי עם חיילים מצרים. קרב התנהל בטווחים קרובים – "פנים אל פנים" – ובו השמידו הדבורים בירי את סירת הברטרם ושתי סירות גומי. דבור 864 התיישב על החול וספג אש מהמצרים בחוף. הדבור השני 867 בפיקוד סגן מוטי דקל נכנס למעגן כדי לסייע בירי משך אליו את האש וספג הרוג אחד. גם הדבור השני עלה באפן קל יותר על שרטון החוף. שני הדבורים נחלצו מהחוף, יצאו מהמעגן והפליגו לאבו זנימה שם פונו שבעה פצועים במסוק של חיל האוויר לבתי החולים. פעילות שני דבורים שיבשה את ההכנות לפשיטה המצרית, אף כי סירות הדיג במעגן לא הותקפו.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > השמדת סמ"ר דה-קסטרו

בליל 8 באוקטובר נשלח רס"ן עמי אילון על ידי מפקדת זי"ס עם זוג הדבורים שבפיקודו, לאַתֵר ולהשמיד מטרה ימית ליד מעגן הדלק בראס סדאת שבצפון מפרץ סואץ. ההערכה הייתה שזהו סמ"ר "דה קסטרו" מצרי, שכבר הספיק קודם לכן להפגיז את ראס סודר. הדבורים "גירדו" את קו החוף המצרי, במטרה להתקרב אל הסמ"ר מעורפו, ובטרם הבחין בהם פתחו עליו באש מטווח קרוב והשמידוהו. לאחר טיבוע הסמ"ר פתחו תותחי חוף מצריים 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם באש מדויקת. אחד הדבורים ספג רסיס בחרטומו ונפער בו פתח בגובה נמוך ונכנסו מי ים לתוך הספינה. היה קושי רב לבצע בקרת נזקים תוך ביצוע תמרוני התחמקות. הדבורים יצאו מטווח התותחים והגיעו לבסיס יחידה 838 בראס סודר שממזרח לאתר הקרב. שם נמצאה הנחתת אח"י תרשיש (פ-95) ששימשה למעגן. הדבור נקשר אליה ובקרת הנזקים מנעה את טביעתו.
הטבעת הסמ"ר דה קסטרו מנעה אפשרות של ביצוע פשיטה מצרית מהים כנגד סוללת טילי הוק של חיל האוויר המוצבת בראס סודר. הסוללה המשיכה לפעול במקום 5 ימים נוספים עד להסגתה לאבו רודס; אי לכך, כבר בראשית המלחמה נשלל מהארמייה המצרית השלישית הכיסוי האווירי שנזקקה לו כדי לנוע דרומה לאורך ציר החוף לכיבוש שארם א-שייח', והוענק חופש פעולה לחטיבת הצנחנים שנפרסה במקום להילחם ולהתקדם צפונה לעבר אזור התעלה בלא חשש מתקיפה אווירית מצרית.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > פשיטות בחוף המצרי

בלילה שבין 9 ל-10 באוקטובר נערכה במפרץ סואץ פשיטה על ציר החוף מצפון לראס אבו דראג'. כוח שייטת 13 בפיקוד רס"ן גדי שפי וכוח מיחידה 707 בפיקוד סא"ל דב בר הובל על שלוש ספינות דבור שעליהן פיקד סא"ל שאול סלע. הלוחמים נחתו בשתי נקודות חוף הניחו מוקשים והמתינו במארב. אחרי ארבע שעות, כשלא עבר שום רכב מצרי, חסמו את הדרך בפיצוץ צוקים וחזרו.
במפרץ סואץ וים סוף > אירועי לחימה ימיים > פינוי ראס סודר

ב-7 באוקטובר בערב פונו האזרחים מאבו רודס, התעוררה בעיה של אספקת מים ודלק לדבורים במפרץ סואץ. בעקבות קרבות בקרבת הבסיס ב-7 באוקטובר בלילה פינה מפקד הבסיס יואל פלג את ארבע המוכ"מות ואת אנשי המנהלה. ב-9 באוקטובר התקבלה התרעה לתקיפת קומנדו מצרי שיובל בסירות ובמסוקים. פיקוד מרש"ל ומפקדת חיל הים הורו למפקדת זי"ס לפַנות את בסיס חיל הים בראס סודר ולהסיג את חיילי חיל הים לאבו רודס, זאת מחשש לפלישת כוח פשיטה שיבוא לסייע לארמייה השלישית. מתקנים מסוּוָגים בבסיס הושמדו קודם לפינוי. מפקד ראס סודר, סרן יואל פלג, ביקש אישור להטביע את גוף אח"י תרשיש במילוי מים ופיצוץ אך לא קיבל לכך אישור. אנשי ראס סודר התפנו לאבו רודס וב-11 באוקטובר עברו באישור המצפ"י למפרץ שלמה. ב-22 באוקטובר חזרו כוחות חיל הים לבסיס, דבורים בים ואנשי יחידה 707.