stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניס שרביט
מחקרו

שרביט מתמחה בנושאים הבאים:
הגות פוליטית ואינטלקטואלית בצרפת מן הנאורות ועד ימינו - מחקריו התמקדו במעורבותם הציבורית של אינטלקטואלים צרפתים בעת מלחמה, מהפכה, מאבקים לדה-קולוניזציה ונוכח גילויים של אלימות, עוולות, זוועות ואי צדק. הוא עמד במיוחד על ההבחנה בין האינטלקטואל המבקר את המחנה שהוא מתנגד לו לבין האינטלקטואל המבקר את המחנה שלו עצמו.
דמוקרטיה נוצרית - במחקריו בחן שרביט את המגמות הפעילות בה מאז הופעתה בראשית המאה ה-19, כשהוא מציע הבחנה בין המגמה המבקשת לנצר את הדמוקרטיה ולרוקן את מהותה, לבין המגמה המבקשת להביא לחדירתה וקליטתה של תרבות פוליטית דמוקרטית בהשקפת-עולמו והתנהגותו הפוליטית של האדם הנוצרי.
חילון היהדות - במחקריו עסק בתהליכי חילון בחברה היהודית באירופה, ובמיוחד בצרפת ובצפון אפריקה. הוא דן בהבחנה בין חילוניות מבדלת לבין חילוניות מתבוללת, כשהראשונה מציבה לעצמה מטרה של טשטוש העקבות של הזהות היהודית, ואילו השנייה חותרת עדיין להתמודד עם המורשת היהודית על כל היבטיה.
דת ופוליטיקה בישראל - במחקריו עמד שרביט על המגבלה הכפולה המוטלת על החילון בישראל, מצד אחד, ההכרה בגיור כאופן הבלעדי להכניס גוי אל תוך האומה היהודית, ומן הצד השני, ההפקדה של דיני האישות בידי הקהילות הדתיות המוסמכות, תוך מניעת החלופה של נישואין אזרחיים.
הגות ציונית - במחקריו בחן שרביט במיוחד את הכתיבה האוטופית שפרחה מסוף המאה ה-19 ועד שנות השלושים של המאה ה-20 בספרות ובהגות הציונית, החל מספרו של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד (תל אביב). בכך הציונות היוותה דוגמה יחידה של תנועה לאומית המאמצת לתוכה את המחשבה האוטופית.
תפקידי ניהול אקדמי

במקביל לעיסוקו במחקר, מילא שרביט תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
בין המרכזיים שבהם:
2010-2007 - ראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
2019 - ראש התכנית לתואר שני בלימודי דמוקרטיה בין-תחומיים.
2021 - ראש המכון לחקר היחסים בין יהודים, נוצרים ומוסלמים.
עיסוקים נוספים

היה חבר בוועדה האקדמית של שתי תערוכות: "דרייפוס, קורותיה של משפחה יהודית צרפתית" (תל אביב, בית התפוצות, 2014) ו"יהודי המזרח" (פריז, מכון העולם הערבי (אנ') 2021).
כותב לעיתים (במסגרת טור-דעה) בעיתונים הצרפתיים: לה פיגארו, לה מונד וליברסיון.
שימש כיועץ היסטורי של סרטי תעודה ששודרו בטלוויזיה בערוץ הצרפתי-גרמני ארטה, ומרואיין בתחנת הרדיו הצרפתית הממלכתית פראנס-קולטור.
משפחתו

שרביט נשוי למרים (לבית דרמוני), ראש צוות האזרחות במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) לשעבר, ויוצרת תוכן ב"רשת הירוקה". אב לארבעה.
מתגורר בהוד-השרון.
פרסומיו > ספרים שכתב

דניס שרביט, תיאטרון האבסורד: התחלות, תל אביב, סל תרבות ארצי - משרד החינוך, 2006.
Denis Charbit, Qu'est-ce que le sionisme?, Paris, Albin Michel, 2007.
Denis Charbit, Israël et ses paradoxes, Paris, 2015, 2ème édition: 2018.
.Denis Charbit, Retour sur Altneuland ou la traversée des utopies sionistes, éd. de l'éclat, 2018
פרסומיו > ספרים לועזיים בעריכתו

Denis Charbit (dir.), Sionismes. Textes fondamentaux, Paris, Albin Michel, 1998.
Abdelwahab Meddeb and Benjamin Stora (eds.), A History of Jewish-Muslim Relations from the Origins to the Present day, Princeton University Press, 2013. (Part III)
Léon Askénazi et André Chouraqui, A l'Heure d'Israël, Paris, Albin Michel, 2018.
פרסומיו > ספרים מתורגמים בעריכתו

שרביט רואה חשיבות בחשיפת קהל הקוראים העברי להגות הצרפתית שהוא עצמו ינק ממנה בשנותיו בפריז. רוב הספרים המתורגמים יצאו לאור בהוצאת כרמל. בנוסף לעריכה המדעית של הספרים המתורגמים, הוא מקפיד לצרף להם מסה מקורית (שהוא כותב), המופיעה כהקדמה או כאחרית דבר.
וולטר, מכתבים אנגליים, מילון פילוסופי (מבחר), (תרגם: עידו בסוק, אחרית דבר "וולטר, הנאורות וצלליה", עמ' 223–271), תל אביב, הוצאת רמות, 2000.
אלבר ממי, דיוקן הנכבש ולפני-כן דיוקן הכובש (תרגם: אבנר להב, אחרית דבר: "דיוקנו של ספר, ואחריו - פני ישראל, הציונות, ומפעל ההתנחלות בראי הדיוקן, עמ' 143–176), ירושלים, הוצאת כרמל, 2005.
אנדרה גרין, האם המתה (ערך ותרגם: מישל גרנק, אחרית-דבר: "דו-עט לחי ולמת", עמ' 115–126), תל אביב, תולעת ספרים, 2007.
אנדרה גלוקסמן, שיח השנאה (תרגם: אבנר להב, אחרית דבר: "אנדרה גלוקסמן: דרכו של מתפכח", עמ' 233–263), ירושלים, כרמל, 2008.
ויקטור הוגו, יומו האחרון של הנידון למוות; קלוד גה (תרגם: ניר רצ'קובסקי, הקדמה: "מאבקו של ויקטור הוגו בעונש המוות", עמ' 7–18), ירושלים, כרמל, 2008.
ורקור (אנ'), שתיקת הים ומבחר סיפורים (תרגמה: ארזה טיר-אפלרויט, אחרית דבר: "בין הים לכוכב, בין השתיקה לצעדה, מסה על היחס בין ספרות, היסטוריה ואתיקה", עמ' 201–231), רמת השרון, אסיה, 2010.
דניס שרביט (עורך), האדם המשתחרר: הנאורות והמהפכה הצרפתית - מבחר מקורות, (תרגמו: שירן בק, אבנר להב, מבוא היסטורי: "השקפת עולם של הנאורות הצרפתית", עמ' 13–29, אחרית דבר: "בין אור לצל: על הדמדומים שבנאורות", עמ' 395–411), ירושלים, כרמל, 2013.
אלבר קאמי, הזמן הזה III: רשימות אלג'יריות 1958-1939 (תרגמה: שושנה כרם, הקדמה: "אינטלקטואל בצוק העיתים: קאמי, אמו והצדק", עמ' 7–80), ירושלים, כרמל, 2015.
סימון וייל, האם אנו נאבקים למען הצדק? מבחר כתבים חברתיים ופוליטיים (תרגמה: שירן בק, הקדמות: אביעד חפץ, אחרית דבר: "סימון וייל: לחיות כדי לכתוב, לכתוב כדי לחיות", עמ' 172–191, "השאלה היהודית של סימון וייל: בין חסד לדין", עמ' 196–214), רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים, כרמל, 2019.
ז'יליין בנדה, בגידת האינטלקטואלים (תרגם: ניר רצ'קובסקי, מבוא: אבי שגיא, אחרית דבר: "מחכים לקולו או חזון האינטלקטואל ההירואי של ז'יליין בנדה ושברו",עמ' 141–171), ירושלים, כרמל, 2020.
וולטר, מסה על הסובלנות (תרגמה: ארזה טיר-אפלרויט, אחרית דבר: אבי שגיא, הקדמה: "מן המסה על הסובלנות אל הסובלנות כמשא: וולטר, הדת והדעת"), רמת-גן, אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים, כרמל, 2022.
פרסומיו > מבחר ממאמריו

שרביט כתב למעלה מ־60 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים. להלן הבולטים שבהם (בעברית, באנגלית ובצרפתית):
דניס שרביט, בין הפטיש הגלובלי לסדן הרב תרבותי - על הריבונות ומדינת הלאום באיחוד האירופי, בקובץ: אילן רחום (עורך), חזרה לפוליטיקה: המדינה המודרנית, לאומיות וריבונות, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2009.
דניס שרביט, "יהודי אירופה בסבך הפוליטי: בין חילון מבולל לחילון מבדל", בתוך אבריאל בר-לבב, רון מרגולין, שמואל פיינר (עורכים), תהליכי חילון בתרבות היהודית, כרך שני, האוניברסיטה הפתוחה, 2012, עמ' 743-601.
דניס שרביט, "המזוודה או ארון המתים" בחינת האופציות השונות שעמדו בפני הקהילה היהודית לאחר הכרזת העצמאות של אלג'יריה ב-1962", בתוך חלמיש, מ., עמאר, מ., ורומני, מ., (עורכים), יהודי אלג'יריה ולוב, אוניברסיטת בר-אילן, מרכז דהאן, 2014.
"Herzl's Nationalism: Is it Ethnic or Civic ?" in Mark H. Gelber and Vivian Liska (eds.), Theodor Herzl: From Europe to Zion, Tübingen, Niemeyer Verlag, 2007, pp. 23-41.
Denis Charbit, "Anti-Semitism or Judeophobia? The Intellectual Debate in France 2000-2005" in Julius H. Schoeps and Olaf Glöckner (eds.), A Road to Nowhere? Jewish Experiences in Unifying Europe, Leiden-Boston, Brill, 2011, pp. 221-245.
Denis Charbit, "Israel's Self-Restrained Secularism from the 1947 Status Quo Letter to the Present" in Jacques Berlinerblau, Sarah Fainberg and Aurora Nou (eds.), Secularism, on the Edge. Rethinking Church-State Relations in the United States, France and Israel, New York, Palgrave-Macmillan, 2014, pp. 157-172.
Denis Charbit, "Déclinaisons du franco-judaïsme", in David Biale (dir.), Les Cultures des Juifs - Une nouvelle Histoire, Paris, Editions de l'éclat, 2005, pp. 1003-1042.
Denis Charbit, "France-Israël: une relation à deux vitesses", Annuaire français de relations internationales, vol. XX, 2019, pp. 317-339.
Denis Charbit, "Les préfaces politiques d'Albert Camus ou l'obstination du témoignage", Présences de Camus n°14, 2022.
קורסים שתרם לפיתוחם במסגרת האוניברסיטה הפתוחה

שרביט תרם לפיתוחם של קורסים רבים במדע המדינה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה (ככותב, כעורך מקראת מאמרים או כאחראי אקדמי על הפיתוח). בין הקורסים האלה ניתן למנות את הקורסים הבאים:
מבוא למחשבה מדינית.
ממשל ופוליטיקה במדינת ישראל.
משטר ופוליטיקה באפריקה.
דידקטיקה של הוראת אזרחות.
תהליכי חילון בתרבות היהודית.
הדמוקרטיה הנוצרית: מפלגות, הוגים, בוחרים ודת באירופה.
הערות שוליים

↑  בצרפתית נכתב שמו Denis, אך לא מבטאים את האות "s", והשם מבוטא כ"דני". עם עלייתו של שרביט לישראל התעלמו מצורת ההגייה הצרפתית, והתחילו לקרוא לו "דניס". לאחר שניסה בתחילה לתקן את הדוברים, קיבל על עצמו שרביט בהמשך את שפת הדיבור הישראלית, ואימץ לעצמו בארץ את צורת ההגייה "דניס".
↑  Denis Charbit, Textes fondamentaux Sionismes, Paris: Albin Michel, 1998
↑  דניס שרביט, שיח ופרקטיקות של תנועת ה-Sillon בצרפת (1910-1899): בנייתה של זהות דמוקרטית (בהנחיית אבנר בן-עמוס ודוד מנדלסון), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259769005171  BIBSYS: 4028419  BnF: cb13323167s (data)  CiNii: DA1492232X  GND: 115959256X  ISNI: 0000 0000 6650 9492  LCCN: n99004074  NSK: 000703551  ORCID: 0000-0001-5514-0332  RERO: 02-A003095976  SUDOC: 035588403  VIAF: 5076560   WorldCat (עם VIAF): 5076560
נזלת

| --- | --- |

תרשים האף וחללי האף
 תחום:  רפואת ריאות 
 גורם:  קור, deviated septum, שפעת, הצטננות, אלרגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D000086722
 סיווגים
 ICD-10:  J34.8 
 
נזלת היא הפרשת רירית מהאף, שצבעה עשוי להיות שקוף או צהוב-ירקרק במקרה של זיהום. הנזלת מופרשת משכבת האפיתל בחלל האף כולו, כחלק ממערכת ההגנה מפני פתוגנים הנשאפים למערכת הנשימה. הפרשת הנזלת מוגברת כשיש דלקת בדרכי הנשימה. לרוב הנזלת מופיעה כחלק מהתסמינים של הצטננות או של אלרגיה. ישנם מקרים בהם הנזלת מופיעה לאחר בכי ממושך.
תאי גביע

בין התאים המרפדים את רירית האף ודרכי הנשימה פזורים תאים הקרויים תאי גביע (goblet cell). התאים קיבלו את שמם בשל צורתם כפי שהיא נצפית במיקרוסקופ (השונה מצורתם ברקמה החיה). גרעין התא ויתר מרכיביו נמצאים ב"תחתית" התא, וברוב הנפח בכיוון היציאה מאוחסנים גרגרי החלבון מוצין עטופים בקרום. לחולי סיסטיק פיברוזיס צפיפות יתר של תאי גביע בדרכי הנשימה והעיכול, עד שייצור הליחה המוגבר מפריע למעבר האוויר. תאי גביע מצויים, כאמור, בכל רקמות האפיתל: בדרכי הנשימה, העיכול, המין והדמעות. ההפרשה מתאי הגביע נעשית בשני אופנים:
הפרשה קבועה, בספיקה נמוכה ללא בקרה חיצונית הנקבעת על ידי תנועת שלד התא (cytosceleton) .
הפרשה מוגברת בעקבות גירוי חיצוני המאפשרת עליה דרמטית בכמות הנזלת המופרשת.
יצירת הג'ל

הנזלת היא ג'ל: רשת רופפת צמיגה שכוללת ברובה מים - כ-95 אחוזים. את הצמיגות הגבוהה והדביקות מקנים לה גליקו-פרוטאינים, שהם חלבונים שאליהם קשורות מולקולות סוכר, הנקראים מוצינים (mucins).
דרך פתח ה"גביע" מופרש החלבון אל פני השטח, ורק שם הוא יוצר את הרשת הג'לטינית ומקבל את המרקם האופייני. על פני החלבון מצויות קבוצות טעונות במטען חשמלי שלילי בצפיפות גבוהה. בתוך תא הגביע, ריכוז גבוה של יוני סידן ממתן, אפקטיבית, את הדחיה האלקטרוסטטית בין המטענים השליליים, מה שמאפשר קיפול ואריזה שלו בנפח מצומצם. מחוץ לתא ריכוז הסידן נמוך בהרבה והחלבון מתפשט עד פי 500 מנפחו בתוך התא, עובדה המאפשרת לו לספוח מים ביעילות, וכך נוצר מרקם הג'ל הדביק האופייני.
הנזלת במצבי חולי

בעת חדירה של גורמים מעוררי מחלה לתוך הנחיריים, האף ומערכת הנשימה, עלולה להיווצר תגובה דלקתית של מערכת החיסון כנגד הגורם החודר. דלקת זו עשויה להתבטא בפעילות יתר של תאי הגביע ובייצור יתר של נזלת, המורכבת עתה, לא רק מהריר והג'ל, אלא גם מתאי הדלקת גורמי הנזלת, מה שגורם לה להפוך סמיכה יותר, ולקבל גוון צהוב עד ירקרק.
הגורמים מעוררי הנזלת העיקריים הם נגיפים, וידועים כיום מאות נגיפים שונים העשויים לגרום לתחושת חולי ונזלת, המכונה גם הצטננות. לעיתים עשויה הנזלת להיגרם גם מחיידקים ואז גם עלולה להתפתח דלקת קשה עם חום גבוה ועם זיהום בגתות האף.
לעיתים, בשל רגישות יתר של דרכי הנשימה ומערכת החיסון, עלולים ילדים ומבוגרים לסבול מנזלת ממושכת, הנמשכת שבועות או חודשים, או אף כרונית. הגורם העיקרי במקרים כאלה, הם דווקא גורמים אלרגניים הבאים מסביבת האדם, דוגמת קרדית אבק הבית, פרוות בעלי חיים, אבקת פרחים, עובשים ועוד.
הטיפול בנזלת נעשה על ידי תרופות המנסות להקטין את ייצור היתר של הריר מתאי הגביע או לבלום את התהליך הדלקתי. תרופות אלו עשויות להינתן כטבליות או כטיפות או תרסיסים לאף; למשל אוקסימטזולין.
ראו גם

מערכת הנשימה
עיטוש
חיטוט באף
ליחה
גודש באף
הערות שוליים

↑  עקב קוטביותם הרבה של מולקולות המים, המאפשרת להם להיקשר בקלות לריכוזי המטען השלילי שעל-פני החלבון.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תאי גביע, מסומנים e באפיתל של רירית המעי.
ויקטור רוטשילד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוקטובר 1910 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  20 במרץ 1990 (בגיל 79) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Brady Street Cemetery, Whitechapel 
 השכלה:  בית הספר הארו  טריניטי קולג' 
 מעסיק:  MI5, של 
 תפקיד:  חבר בית הלורדים (1937–1990) 
 מפלגה:  מפלגת הלייבור 
 בן או בת זוג:  טרזה ג'ורג'ינה מייור (14 באוגוסט 1946–?)  ברברה ג'ודית האצ'ינסון (28 בדצמבר 1933–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית  מדליית ג'ורג'  מדליית מלצ'ט 
 
נתנאל מאייר ויקטור רוטשילד, הברון רוטשילד השלישי (31 באוקטובר 1910 – 20 במרץ 1990) היה בנקאי, מדען, קצין מודיעין בריטי במלחמת העולם השנייה, ובהמשך היה מנהל בכיר בחברת רויאל דאטש של ובבנק הבריטי "נ.מ. רוטשילד ובניו" (שמוזג לתוך בנק רוטשילד ושות'). שימש כיועץ לממשלות אדוארד הית' ומרגרט תאצ'ר בבריטניה. היה צאצא של הענף הבריטי של משפחת רוטשילד. ויקטור רוטשילד יזם ומימן את הטלוויזיה החינוכית הישראלית, באמצעות קרן יד הנדיב.
ביוגרפיה

רוטשילד היה בנם היחיד של צ'ארלס רוטשילד (en') ורוז'יקה רוטשילד (נולדה בשם: הברונית אדל פון ורטהיימשטיין). שני הוריו היו יהודים, אביו בן למשפחת הבנקים רוטשילד ואמו בת למשפחה היהודית הראשונה באוסטריה שקיבלה תואר אצולה ללא צורך להתנצר. הוא גדל באחוזת ואדדסון ובאחוזת טרינג פארק, ובתים משפחתיים אחרים. היו לו שלוש אחיות, ביניהן פאנוניקה דה קניגסווארטר (הידועה בכינוי "ברונית הג'אז") ודיים מרים לואיזה רוטשילד, מדענית שעסקה בזואולוגיה, באנטומולוגיה ובבוטניקה. רוטשילד סבל מהתאבדות אביו כשהיה בן 13. הוא התחנך בבית הספר הארו, אחד מבתי הספר היוקרתיים והוותיקים באנגליה. בבית הספר התמחה בביולוגיה וחלם להיות מדען.
הוא למד בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', פיזיולוגיה, צרפתית ואנגלית. בעת לימודיו בקיימברידג' היה מקורב לחוגים מרקסיסטים, אם כי הצהיר על עצמו שהוא "שמאלני קלות אך אף פעם לא היה מרקסיסט". בשנת 1935, השלים את לימודי הדוקטורט שלו במחלקה לזואולוגיה שחקרה את תהליך ההתרבות. הוא נשאר כעמית מחקר באוניברסיטה עד מלחמת העולם השנייה.
רוטשילד ירש את התואר הברון רוטשילד השלישי, בגיל 26 בעקבות מות דודו וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני ב-27 באוגוסט 1937, לאחר שהוא נפטר ללא ילדים. הוא ישב כחבר מפלגת הלייבור בבית הלורדים, אך דיבר שם רק פעמיים במהלך חייו (שני הנאומים היו בשנת 1946, אחת על פיסטור של חלב, ואחרת על המצב בארץ ישראל).
רוטשילד גויס לעבודה ב-MI5 בזמן מלחמת העולם השנייה, בתפקידים הכוללים סילוק פצצות, דיסאינפורמציה וריגול, וזכה ב"מדליית ג'ורג'" (אנ') על "עבודה מסוכנת בנסיבות מסכנות חיים". הוא היה ראש מחלקת B1C, "מדור הנפץ והחבלה", ועבד בזיהוי היכן המאמץ המלחמתי של בריטניה היה פגיע לחבלה ונגד ניסיונות החבלה הגרמניים, וקיבל דרגת לוטננט קולונל. זה כלל פירוק באופן אישי של מלכודות גרמניות וחומרי נפץ מוסווים. עם עוזרתה של תרזה קליי הוא ניהל את מבצע "העמוד החמישי", שנועד לזהות אוהדים נאצים בבריטניה.
עם סיום המלחמה חזר רוטשילד למחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' בה עבד עד 1970. הוא והוסיף לחקור באיזו דרך מעורר הזרע את הביצית לחיים. עבודתו הייתה שילוב של ביוכימיה, כימיה פיזיקלית, פיזיקה וביולוגיה. במחקריו אף נעזר הרבה במתמטיקה ובהנדסה חשמלית. בעבודותיו הצליח לגלות מנין שאב תא הזרע את האנרגיה הנחוצה לתנועתו, וכיצד הוא נושם. בנוסף גילה כי תא הזרע משתמש בעיקר בפרוקטוז, בניגוד לתאים רבים אחרים, המשתמשים בעיקר בגלוקוז. בין תגליותיו החשובות, שיטה חשמלית למדידת אופן התנועה של תאי הזרע, המשמשת להזרעה מלאכותית.
הוא שימש כיו"ר מועצת המחקר החקלאית משנת 1948 עד 1958 וכראש חטיבת המחקר העולמית בחברת רויאל דאטש של בין השנים 1963 עד 1970. רוטשילד היה ראש "צוות ביקורת המדיניות המרכזית" בין השנים 1971 - 1974, צוות שתכנן את המדיניות ארוכת הטווח של ממשלת בריטניה.
בשנות ה-80 הוא שימש כיושב ראש הבנק במשפחתי "נ.מ. רוטשילד ובניו", במקביל מונה ליועץ מדעי של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, אף על פי שישב בבית הלורדים כנציג מפלגת האופוזיציה, מפלגת הלייבור. באותן שנים עלו טענות נגדו על כך שהיה חבר ברשת קיימברידג', קבוצה של אנשי מודיעין ושירות החוץ בבריטניה שפעלו בשירות הק.ג.ב.. הטענות עלו מאחר שהיה מיודד עם שניים מחברי הרשת בזמן לימודיו בקיימברידג, גאי ברג'ס ואנתוני בלאנט והם אף התגוררו בדירה שבבעלותו בלונדון. רוטשילד הכחיש בל תוקף שפעל למען המודיעין הסובייטי. הוא אף ביקש מתאצ'ר שתטהר את שמו והיא נתנה אישור מפרוש לחפותו.
ביוגרפיה > פעילות בישראל

בשנת 1958 היה שותף בהקמת קרן יד הנדיב, יחד עם קרובי משפחתו מהענף הצרפתי של משפחת רוטשילד אדמונד אדולף דה רוטשילד (דודן של אביו מדרגה שנייה מוזח פעם אחת) ודורותי דה רוטשילד (אשתו של ג'יימס דה רוטשילד). המענק הראשון שנתנה הקרן היה למימון מחקר לניצול אנרגיה סולארית שהוביל צבי תבור. רוטשילד היה מעורב בייסוד פרס רוטשילד, פרס הניתן עבור עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן. ב-9 בינואר 1961, חבט את "חבטת הפתיחה" של מועדון הגולף קיסריה שהקים אדמונד אדולף דה רוטשילד.
בשנת 1962, יזם את הקמתה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית במימון מלא של קרן יד הנדיב. רוטשילד הכריז על הרעיון במסיבת עיתונאים בתל אביב ב-1 בנובמבר 1962. לאחר דיונים שנמשכו מספר חודשים, במרץ 1963 אושרה התוכנית על ידי הכנסת. אולם ההכנות להקמתה, הכשרת כוח האדם, רכישת ציוד והקמת אולפני טלוויזיה ארכה כשלוש שנים, והיא החלה לשדר ב-24 במרץ 1966.
בשנת 1962, הוענק לרוטשילד תואר חבר כבוד של מכון ויצמן למדע. בשנת 1968 הוענק לרוטשילד תואר כבוד מהטכניון. בשנת 1971 הוענק לו תואר כבוד מאוניברסיטת תל אביב עבור "קידום המדע, החינוך וכלכלת ישראל". בשנת 1975 קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. "סימפוזיון לזכרו של ויקטור רוטשילד" במכון הישראלי ללימודים מתקדמים נקרא על שמו.
חיים אישיים

בשנת 1933 התחתן עם ברברה ג'ודית האצ'ינסון (ילידת 1911). נולדו להם שלושה ילדים:
שרה רוטשילד (נולדה ב-1934)
נתנאל צ'ארלס יעקב רוטשילד (נולד ב-1936) (לימים ג'ייקוב רוטשילד) הברון רוטשילד הרביעי
מירנדה רוטשילד (ילידת 1940)
בשנת 1946 התחתן עם טרזה ג'ורג'ינה מייור (1915–1996), נולדו להם ארבעה ילדים:
אמה ג'ורג'ינה רוטשילד (ילידת 1948), נישאה בשנת 1991 לכלכלן ההודי זוכה פרס נובל לכלכלה אמרטיה סן (נולד בשנת 1933).
בנימין מאייר רוטשילד (נולד ומת 1952).
ויקטוריה קתרין רוטשילד (ילידת 1953), מרצה באוניברסיטת קווין מרי, אוניברסיטת לונדון, ואשתו השנייה של הסופר האנגלי סיימון גריי (1936–2008).
אמשל ג'יימס רוטשילד (1955–1996), היה נשוי לאניתה גינס ממשפחת גינס האנגלו-אירית (בעלי מִבשלת בירה גינס). אמשל התאבד בשנת 1996.
רוטשילד, שנולד למשפחה יהודית באופן נומינלי, הכריז על עצמו כאתאיסט. אחותו מרים לואיזה רוטשילד הייתה אנטומולוגית, ואחותו פאנוניקה דה קניגסווארטר הייתה חובבת ג'אז והפטרונית של ת'לוניוס מונק וצ'ארלי פארקר.
לאחר מותו התברר כי נישל את ילדיו מנישואיו הראשונים מהירושה. ככל הנראה משום שכעס על אשתו הראשונה, שעזבה אותו והתחתנה עם הסופר רקס וורנר.
אילן יוחסין

הערה: אילן יוחסין זה אינו כולל את כל חברי משפחת רוטשילד, אלא מתרכז באישים בולטים בה, בפרט בענפים הצרפתי והבריטי.
הערות שוליים

↑  ניצן צבי כהן, ‏הנכס הוא אנחנו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 ביוני 2018
1 2 3 4  ש.נ., לורד רוטשילד המדען, הארץ, 28 באפריל 1960
↑  Rose, Kenneth (2004). "Rothschild, (Nathaniel Mayer) Victor, third Baron Rothschild (1910–1990)". Oxford Dictionary of National Biography (revised ed.). Oxford University Press. נבדק ב-9 במרץ 2007. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Mr Nathaniel Rothschild (Hansard)". hansard.millbanksystems.com. נבדק ב-2016-03-28.
↑  The London Gazette Publication date:31 March 1944
↑  Hutton, Robert (2018). Agent Jack : the true story of MI5's secret Nazi hunter. London: W&N. ISBN 978-1474605113. OCLC 958098293.
↑  י פינקלסטון, רוטשילד בין האדומים, מעריב, 12 בדצמבר 1986
↑  בית רוטשילד תרם מענק גדול למחקר ניצולה של אנרגיית השמש, דבר, 17 באוקטובר 1958
↑  הוענקו פרסי רוטשילד למדע, על המשמר, 21 באפריל 1960
הפרופסורים וואהל, האז וידין חתני פרס רוטשילדלמדע, למרחב, 26 ביוני 1964
↑  שרי ממשלה בחנוכת מרכז הוללות לעשירי ישראל בקיסריה, קול העם, 10 בינואר 1961
↑  משפחת רוטשילד מציעה לממן טלויזיה חינוכית, דבר, 2 בנובמבר 1962
↑  אלי ניסן, מומחים ופרופסורים מרחבי עולם מתייחסים בחיוב לטלויזיה לימודית, דבר, 12 בפברואר 1963
↑  ש. שחורי, יש החלטה - ועתה לביצוע!, דבר, 8 במרץ 1963
↑  דוד ליפקין, טלויזיה נסיונית בדצמבר, דבר, 27 ביולי 1965
↑  שמונה חברי כבוד חדשים במכון-ויימצן, על המשמר, 1 בנובמבר 1962
↑  תוארי-כבוד הועקו בטכניון, מעריב, 11 ביוני 1968
↑  ג.מאיר ולורד רוטשילד קיבלו תארי דוקטור־כבוד מאוניברסיטת ת"א, דבר, 5 במאי 1971
↑  שמעיה קידר, הברון נתנאל רוטשילד הוריש לילדיו מנישואיו הראשונים קסת-דיו ושעון, מעריב, 19 ביוני 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267489905171  BnF: cb14544642z (data)  GND: 11947090X  ISNI: 0000 0001 0919 2545  LCCN: n50075862  NKC: mzk2015860428  NLA: 36548591  NTA: 072193352  RERO: 02-A005516969  SNAC: w6r21vdf  SUDOC: 139275096  Trove: 1286050  UKPARL: HaCXHpT1  VIAF: 79189996   WorldCat (עם VIAF): 79189996
יונה רוזנפלד (חוקר עבודה סוציאלית)

ערך זה עוסק בחוקר בתחום העבודה הסוציאלית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
שלט המוצב במבואת בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית
שלט המוצב במבואת בית הספר לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית
 לידה:  30 בנובמבר 1922 קארלסרוהה, גרמניה 
 פטירה:  26 בדצמבר 2023  (בגיל 101) ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1933
 פעילות בולטת:  מפתח שיטת "למידה מהצְלָחות"
 השכלה:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת שיקגו  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1954
 עיסוק:  עובד סוציאלי  פסיכואנליטיקאי
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשנ"ח (1998)
 
יונה מיכאל רוזנפלד (30 בנובמבר 1922 – 26 בדצמבר 2023) היה עובד סוציאלי, פסיכואנליטיקאי וחוקר בתחום העבודה הסוציאלית, מפתח שיטת "למידה מהצְלָחות". זוכה פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה

רוזנפלד נולד בקארלסרוהה שבגרמניה, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר תלפיות בירושלים ובתיכון בית הכרם. לאחר מכן למד מדעי החברה ובריאות הנפש בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (1948). בשנת 1954 סיים לימודי סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1962 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר למנהל שירותים חברתיים באוניברסיטת שיקגו. במסגרת לימודיו הוסמך כעובד סוציאלי ובתחום זה עסק כקצין בריאות הנפש בצה"ל ולאחר מכן כעובד סוציאלי בבית החולים הדסה.
בין השנים 1961–1991 היה חבר סגל בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1964 קיבל יחד עם לוטה זלצברגר מענק של 96,000 דולר ממשלת ארצות הברית לתכנון מרכז לטיפול במשפחות נזקקות. במאי 1966 פרסם עם זלצברגר ב"דבר" סדרת מאמרים שביקרה את הטיפול של מדינת ישראל בשכבות החלשות, וקראה למדיניות רווחה מתוכננת במדינת ישראל. בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1970 פרסם עם פרופ' אברהם דורון וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים ביהודה, שומרון וחבל עזה.
בראשית שנות ה-70 עמד בראש ועד הפעולה של עובדים סוציאליים ואישי ציבור בירושלים.
בשנת 1973 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1986 לפרופסור מן המניין. עיקר פרסומו כחוקר וכיועץ לארגונים חברתיים נבע מפיתוח שיטת למידה מהצלחות (במשותף עם דונלד שון), במסגרתה נעשית העדפה לבחינת הצלחות על פני ניתוח כישלונות. יתרונות שיטה זו בעבודתו כיועץ נגעו לטיפוח תחושת אופטימיות בקרב העוסקים במלאכה ושינוי דרך החשיבה מהתמקדות בבעיות להתמקדות בשאלות המנחות את פעולת הארגון. שיטה זו פותחה לתוכנית "למידה מהצלחות כמנוף ללמידה בית ספרית" ומיושמת בעשרות בתי ספר בישראל. פרויקט נוסף העושה שימוש בשיטה פועל לשיפור היחסים בין משטרת ישראל לערביי ישראל.
רוזנפלד עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1990 מונה למנהל מכון ברוקדייל ויועץ בכיר במרכז לילדים ולנוער ב"אשלים" ובג'וינט.
בשנת ה'תשנ"ח (1998) זכה בפרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית, הראשון לזכות בתחום זה.
לאורך השנים היה מחובר לתנועת העולם הרביעי (fourth world movement), תנועה שהוקמה בצרפת ופועלת עם אנשים החיים במצבי עוני קיצוניים. הוא קיים עמם תהליכי למידה מעמיקים, מתוך תפיסה שאנשים החיים בעוני יודעים ומסוגלים ללמד וללמוד. אחד מתוצרי תהליכי הלמידה הוא הספר "Rosenfeld, J. M., & Tardieu, B. (2000). Artisans of democracy: How ordinary people, families in extreme poverty, and social institutions become allies to overcome social exclusion. University Press of America".
בשנות ה-2000 פעל לייסוד פורום המאבק בעוני. פעילותו העיקרית של הפורום היא בציון היום הבינלאומי למיגור העוני בישראל. היום צוין לראשונה בשנת 2007 ומאוחר יותר אומץ על ידי הכנסת כיום בו מוקדשים דיונים לנושא המאבק בעוני וצמצום הפערים.
בשנת 2017 יצאה לאור הביוגרפיה שלו, "From exclusion to reciprocity".
רוזנפלד היה נשוי לרותי עד למותה ב-2022 ואב לשתי בנות.
הערות שוליים

↑  יתוכנן מכרז לטיפול במשפחות נזקקות, חרות, 5 בנובמבר 1964
↑  החברה הישראלית חסרה מדיניות סוציאלית כוללת, דבר, 23 במאי 1966
אידיאולוגיה וקיפוח חברתי, דבר, 24 במאי 1966
למען דעת קהל מאורגנת ופעילה, דבר, 30 במאי 1966
↑  הועלו בדרגה באוניברסיטה, על המשמר, 17 באוגוסט 1967
↑  יחיאל לימור, אין פתרון ציוני לבעיית הפליטים, מעריב, 11 בנובמבר 1970
↑  עובדים סוציאליים ירושלים מסבירים מאבקם, דבר, 28 ביוני 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297572005171  BIBSYS: 7077918  BnF: cb127358340 (data)  GND: 1202973590  ISNI: 0000 0003 8548 5619  LCCN: n85821766  NTA: 323405770  RERO: 02-A003760581  SUDOC: 055130372  VIAF: 236752954   WorldCat (עם VIAF): 236752954