stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טונקין (הצרפתית)

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  הודו-סין הצרפתית הודו-סין הצרפתית
 בירת החבל ארץ:  האנוי 
 קואורדינטות:  21°N 106°E﻿ / ﻿21°N 106°E﻿ / 21; 106 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   חלוקת הודו-סין לשטחי חסות צרפתיים. טונקין (בכתום) ממוקמת בצפון מזרח.  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טונקין (בצרפתית: Tonkin; בווייטנאמית: Bắc Kỳ) היה שטח חסות (פרוטקטורט) צרפתי באזור החלק הצפוני ביותר של וייטנאם המודרנית.
ייסוד שטח החסות

לאחר שעזר לאחד את וייטנאם תחת שושלת נגוין, הצי הצרפתי החל להגביר את נוכחותו בדלתא של המקונג ולאחר מכן ליישב את דרום וייטנאם, כולל העיר סייגון בשנת 1867. מרכז וייטנאם הפכה מאוחר יותר לשטח חסות צרפתי - אנאם, כשטח חסות נוסף בחצי האי הודו-סין. בשנת 1883 צרפתים ניצחו בקרב תון אן. במהלך מלחמת סין-צרפת (1884–1885), פלשו הצרפתים לחלק הצפוני של וייטנאם - טונקין (שנחשבה אז, לדריסת רגל קולוניאלית חשובה בדרום מזרח אסיה ומפתח לשוק הסיני). בעקבות הסכם השלום עם הסינים, כל וייטנאם נשלטה בידי הצרפתים.
בתקופת הממשל הקולוניאלי הצרפתי חולקה וייטנאם לשלושה שטחים שונים: טונקין (בצפון), אנאם (במרכז) והמושבה של קוצ'צ'ינה (בדרום). שטחים אלה היו שרירותיים למדי במידתם הגאוגרפית, שכן הרוב המכריע של הווייטנאמים ראו במדינה שלהם ארץ אחת. בכל חלקי ווייטנאם, הייתה התנגדות קטנה לשלטון הצרפתי שנמשך כ־70 שנים. אזורי אנאם וטונקין היו במקור ישות אחת. ב־3 ביוני 1886 העמיד המלך של טונקין את כל כוחותיו תחת פיקוד צרפתי. ב־9 במאי 1889 בוטל האיחוד של אנאם-טונקין, כאשר הן הופרדו לשתי ישויות שכל אחת מהן כפופה למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית. אף על פי ששושלת המלוכה נגוין עדיין שלטה על טונקין, הטריטוריה הייתה למעשה תחת שלטון צרפתי ישיר.
בתקופת השלטון הצרפתי, האנוי הייתה בירת טונקין, ובשנת 1901 הפכה לבירה של כל הודו סין הצרפתית. בערים בטונקין פותחו תשתיות משמעותיות וכן היה שגשוג כלכלי תחת השלטון הצרפתי, כגון פיתוח הנמל ובניית רכבת המקשרת את האנוי לסייגון. כמו כן בוצעו תוכניות כלכליות צרפתיות - פותחו מכרות זהב, כסף, כמו כן שוכללה חקלאות האורז, תירס, תה בטונקין. היבוא אליה כלל אורז, מוצרי ברזל, קמח, יין, אופיום ומוצרי כותנה. התיעוש הוביל מאוחר יותר לפתיחת מפעלים לייצור טקסטיל לייצוא לרחבי האימפריה הצרפתית. השפעה התרבותית הצרפתית על טונקין הייתה משמעותית: הצרפתית הפכה לשפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת וכן הייתה פעילות מיסיונרית רחבה של הכנסייה הקתולית. כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בחבל הפכו לקתולים עד שנות הארבעים. מבנים בולטים בהאנוי נבנו בתקופת השלטון הצרפתי, כגון בית האופרה והאוניברסיטה הטכנולוגית של האנוי. עד 1940, סך כל אוכלוסיית אנאם נאמד בכ -8 מיליון.
מינהל

טונקין הייתה מרכיב חשוב במינהל של הודו-סין הצרפתית. היא הייתה מושבה צרפתית דה פקטו למרות היותה שטח חסות (פרוטקטורט) על הנייר. אגף המודיעין הבריטי כתב במלחמת העולם השנייה כי "בתחילה נשמר הארגון הפוליטי המקומי, אך בשנת 1897 בוטל משרדו של המשנה למלך, המייצג את מלך אנאם בטונקין, ומאז שינויים אחרים החלישו עוד יותר את השפעתו של השלטון המקומי ". טונקין נוהלה על ידי צרפת בדומה למינהל שבאנאם, לאוס וקמבודיה. אך היה למושל של טונקין סמכויות רבות יותר בשל היעדר כל ממשל מקומי. [3] מועצת האזור מנתה נציגים מתחומי החקלאות והמסחר, סייעה לתושבים בניהול חיי היומיום. הייתה גם מועצה מייעצת המורכבת מווייטנאמים.
טונקין הייתה מורכב מ 23 מחוזות, מחולקים לקנטונים, וקומונות. הממשל המקומי היה בידי מנדרינים ווייטנאמיים, אם כי הם התמנו על ידי התושבים ולא על ידי הקיסר כמו באנאם. היחידה הקטנה ביותר של המינהל, הקומונה, הייתה תחת פיקוח של שתי מועצות: טו ביו, וקי קי מוק, המנדרינית, עם הסמכות להטיל וטו על החלטות הטו-ביו. בהאנוי ובהייפונג היו מועצות מקומיות שמונו על ידי מושל הודו-סין.
הסוף

הממשל הקולוניאלי הצרפתי נמשך עד 9 במרץ 1945, בתקופת הכיבוש היפני (1941–1945). על אף שהמנהל הצרפתי התקיים בתקופת הכיבוש היפני כממשלת בובות, יפן השתלטה ישירות על וייטנאם במרץ 1945 והקימה את השלטון של האימפריה של וייטנאם. טונקין הפכה לאזור מוכה רעב בתקופה זו. בסוף המלחמה, צפון וייטנאם (כולל טונקין) הפכה לתחום השפעה של סין בעוד הדרום נכבש על ידי הבריטים לזמן קצר עבור כוחות הצרפתיים, שהתארגנו להשתלט מחדש על שטחיהם. הארי טרומן בוועידת פוטסדאם, הצהיר על כוונה להחזיר את האזור לידי השלטון הצרפתי, בניגוד להתנגדותו של פרנקלין ד. רוזוולט לקולוניאליזם ולמחויבותו לתמוך בוייט מין עם זאת, לאחר שהיפנים נסוגו מווייטנאם, הו צ'י מין הכריז על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם. האנוי שוב נכבשה מחדש על ידי הצרפתים והסכסוך בין וייט מין וצרפת פרצה למלחמת הודו-סין הראשונה.
כאשר ביקשו הצרפתים להקים ממשלה רשמית כחלופה להו צ'י מין, טונקין מוזגה בשנת 1948 לממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, אשר הוחלפה בשנה שלאחר מכן על ידי מדינת וייטנאם, בעקבות איחוד עם אזור קוצ'ינצ'ינה. לאחר התבוסה הצרפתית בקרב דיין ביין פו במערב טונקין ב -1954, הוקמה המדינה הקומוניסטית של צפון וייטנאם, המורכבת מטונקין ומצפון אנאם.
הערות שוליים

↑  Pierre Brocheux and Daniel Hémery, Indochine : la colonisation ambiguë 1858–1954, La Découverte, 2004, p. 78-81
↑  Le Vietnam compte à lui seul cinquante quatre ethnies, présentées au Musée Ethnographique de Hanoi.
1 2  Naval Intelligence Division, 203–204.
↑  L'Indochine française pendant la Seconde Guerre mondiale Archived February 5, 2012, at the Wayback Machine, Jean-Philippe Liardet
↑  Forbes, Andrew, and Henley, David: Vietnam Past and Present: The North (History and culture of Hanoi and Tonkin). Chiang Mai. Cognoscenti Books, 2012. ASIN: B006DCCM9Q.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566837205171  GND: 4212911-4  LCCN: n81075617  NDL: 00573276  VIAF: 123767674   WorldCat (עם VIAF): 123767674
טרנזיסטור IGBT

מודול של IGBT עם מכסה פתוח
טרנזיסטור IGBT (אנגלית: Insulated Gate Bipolar Transistor) הוא סוג של טרנזיסטור שבו שילוב תכונות של טרנזיסטור MOSFET וטרנזיסטור BJT. הדבר מושג על ידי שילוב של שער אפקט שדה וטרנזיסטור הספק ביפולארי, המשמש כמפסק, בהתקן יחיד. טרנזיסטורים מסוג זה משמשים בעיקר ביישומי אספקת כוח ובקרת מנועים חשמליים.
טרנזיסטור ה-IGBT הוא המצאה חדשה יחסית. הדור הראשון של התקנים אלו הופיע בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. זמן המיתוג של התקנים אלו היה ארוך יחסית והם נטו לסבול מתקלות כמו "היתפסות" מתח וכשלים הנובעים מחום. התקנים מהדור השני היו אמינים יותר, והתקני הדור השלישי מהווים שיפור ניכר כאשר לאחרונים זמני מיתוג דומים לאלה של טרנזיסטורי MOSFET, אמינות מצוינת ועמידות טובה לעומס יתר.
התקני IGBT מהדור השלישי מתאימים גם ליצירה של פולסים חשמליים חזקים בתחומי כמו פיזיקת חלקיקים ופלזמה, כשהם מחליפים בהדרגה טכנולוגיות ישנות יותר. הואיל ומחירי ההתקנים מסוג זה נמוכים יחסית, גם חובבים עושים בהם שימוש בניסויים כמו סליל טסלה, הדורשים הספקים גדולים בתדר גבוה.
יישום נוסף שהתאפשר בזכות תפוצתם הרחבה של טרנזיסטורי IGBT הוא כלי רכב חשמליים. הדגם ההיברידי פריוס מתוצרת חברת טויוטה עושה שימוש בממיר חשמלי בהספק של 50 קילוואט המבוסס על טרנזיסטורי IGBT ליצירת המתח הדרוש למנוע החשמלי של המכונית.
יוסף הבא משושן הבירה

יוסף הבא משושן הבירה או יוסף מחמדן היה מקובל שחי ופעל בקסטיליה (ספרד) בין המחצית השנייה של המאה ה-13 למחצית הראשונה של המאה ה-14, לפי המחקר העדכני נהוג לזהותו כחבר בחוגו של משה די לאון, מפרסם ספר הזוהר.
לא ידוע דבר על תולדות חייו או רקעו. כינויו מרמז כביכול על מוצא פרסי, אך יהודה ליבס עמד על כך שהוא מספק טעם קבלי ל"אנן מצלאין לסטר מדינחא" (בארמית: "אנו מתפללים לצד מזרח"), כלומר שסביר יותר שהוא בן ליהדות ספרד ללא זיקה ליהדות שממזרח לארץ ישראל. עם זאת, שלמה פינס מוצא מקבילות בין קבלת יוסף לבין מיסטיקה פרסית.
גרשם שלום וחוקרים אחרים נטו לראות ביוסף הבא משושן הבירה, שכתב הן בעברית והן בארמית, חקיין של ספר הזוהר שכבר היה מונח לפניו. אולם ליבס הראה במאמרו "כיצד נתחבר ספר הזוהר" (1978) שיוסף הבא משושן הבירה היה ככל הנראה חבר בחוג שחיבר יחדיו את ספר הזוהר. בין השאר מתבססת קביעה זו על העובדה שעל אף שסגנונו דומה למאמרי זוהר, הוא איננו מצטט לעולם מאמר זוהרי כלשונו. עמדה זו מקובלת כיום על רוב החוקרים.
כתביו מתאפיינים בהאנשה קיצונית של דמות האל ובדרשות על איברי גופו כביכול (ברוח ספרות שיעור קומה).
ספריו במהדורות מדעיות

ירמיהו צולינג, ספר תש"ק מאת יוסף מחמדן; הוצאה ביקורתית עם מבוא, אוניברסיטת ברנדייס, 1975 (דיסרטציה)
מנחם מאיר, ספר טעמי המצוות: מהדורה ביקורתית של ספר טעמי המצוות המיוחס ליצחק אבן פרחי, אוניברסיטת ברנדייס, 1979 (דיסרטציה)
ליאור זקס שמואלי, מצוות לא תעשה על דרך הקבלה: מהדורה ביקורתית
שריד מפירוש לספר בראשית - Charles Mopsik, Fragment d'un commentaire sur la Genèse, Lagrasse: Verdier, 1998
חיבורים המצויים בכתבי יד

ספר תשק (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
טעמי המצוות (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית; גרסה נוספת)
פרוש עשר ספירות (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
פרוש מרכבת יחזקאל (לגישה מקוונת, מאתר הספרייה הלאומית)
תולדות אדם
פרוש התורה על דרך הקבלה (בראשית ד) (גישה מקוונת, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית)
ספר היחוד (לגישה מקוונת, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית)
נקוד שם השם (גישה מקוונת, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית)
לקריאה נוספת

יהודה ליבס, "כיצד נתחבר ספר הזוהר" המאמר להורדה
אלכסנדר אלטמן, "מדרש אלגורי על-פי דרך 'הקבלה הפנימית' על בראשית כ"ד", פנים של יהדות, תל אביב תשמ"ג, עמ' 68-75.
משה אידל,
"פירוש עשר הספירות ושרידים מכתביהם של ר’ יוסף הבא משושן הבירה", עלי ספר, ו-ז (תשל"ט) עמ' 74-84.
"עולם המלאכים בדמות אדם", מחקרים בקבלה, בפילוסופיה יהודית ובספרות המוסר וההגות, מוגשים לישעיה תשבי, ירושלים תשמ"ו (= מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ג', תשמ"ד), עמ' 51-52
"שרידים נוספים מכתבי ר’ יוסף הבא משושן הבירה", דעת 21 (תשמ"ח) עמ' 47-55
אפרים גוטליב,
"שני חיבורים נוספים לר’ יוסף הבא משושן הבירה וזיהוי החיבורים שב"ספר המלכות", קריית ספר מ"ח (תשל"ג) עמ' 178-173
מחקרים בספרות הקבלה, תל אביב תשל"ו, עמ' 215-230
איריס פליקס, תיאורגיה, מגיה ומיסטיקה בקבלתו של ר׳ יוסף הבא משושן הבירה, האוניברסיטה העברית בירושלים 2005 (דיסרטציה)
מידע על יוסף הבא משושן הבירה בקטלוג הספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  יהודה ליבס, "כיצד נתחבר ספר הזוהר", עמ' 32 הע' 115 המאמר להורדה
↑  Pines, Shlomo, "A parallel between two Iranian and Jewish themes: I. The loss and recuperation of the Avesta and the Torah : II. Incest", Irano-Judaica II (1990) 41-51
↑  אלכסנדר אלטמן, אפרים גוטליב, משה אידל בראשית כתיבתו
| ראשוני המקובלים בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| חוג פרובנס | אברהם בן דוד מפושקירה • יצחק סגי נהור • אשר בן דוד •  יהודה בר יקר |  |
| חוג גירונה | רמב"ן • עזרא ועזריאל בני שלמה • יעקב בן ששת |  |
| חוג קסטיליה | משה מבורגוס • טודרוס בן יוסף אבולעפיה |  |
| ספרד | יצחק אבן סהולה • יצחק אבן לטיף • ברוך התוגרמי • אברהם אבולעפיה |  |
| חוג הזהר | משה די ליאון • יוסף ג'יקטיליה • יוסף אנג'לט • בחיי בן אשר • יוסף בן שלום אשכנזי • יוסף הבא משושן הבירה •  דוד בן יהודה החסיד |  |
| בעקבות הזהר | יצחק דמן עכו • מנחם רקנאטי • שם טוב אבן גאון • יהושע אבן שועיב • פרץ הכהן |  |
ראשוני המקובלים נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310295705171  BnF: cb13499106n (data)  GND: 12420225X  ISNI: 0000 0000 6655 4218  LCCN: no2002052443  NTA: 174338953  SUDOC: 035766859  VIAF: 88071000   WorldCat (עם VIAF): 88071000
יאירה גנוסר

| --- | --- |

 לידה:  26 במרץ 1932 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  21 בינואר 2020 (בגיל 87) 
 שם לידה:  Yaira Goldfarb = יאירה גולדפרב 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  חוקרת ספרות   משוררת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית
 צאצאים:  שחר גינוסר 
 מספר צאצאים:  1 
 
יאירה גנוסר (26 במרץ 1932 – 21 בינואר 2020) הייתה משוררת וחוקרת ספרות ישראלית. שיריה הראשונים פורסמו בשנות השישים בעיתוני ספרות, ספרה הראשון "אפרת ואפר" ראה אור בשנת 1975 בהוצאת "מסדה", ובהמשך פרסמה חמישה ספרי שירה.
בשנת 1999 גנוסר זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, ושיריה תורגמו למספר שפות.
גינוסר היא בעלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר־אילן (1993), ובמקביל ליצירתה פרסמה עשרות מחקרים ומאמרי ביקורת בעיתונות על יוצרים.
בין היתר מחקר נרחב שפורסם גם בספר ("לא בשבילנו שר הסקסופון"), שביסס את מעמדו של אברהם שטרן מנהיג הלח"י כיוצר ומשורר.
ביוגרפיה

אירה גנוסר נולדה בחיפה ונקראת על שמו של מייסדה ומנהיגה הראשון של מחתרת לח"י (לוחמי חירות ישראל), אברהם שטרן, שכינויו היה "יאיר".
יאירה גנוסר גדלה בתל אביב למשפחה רוויזיוניסטית, שני אחיה הגדולים, פנחס ומתניה גנוסר, היו לוחמים במחתרת הלח"י, ומבית הוריה הופעלה תחנת השידור של הלח"י. כילדה לקחה חלק בפעולות נוער לח"י.
בוגרת אוניברסיטת תל אביב בספרות ולשון עברית.
בסוף שנות ה-50 גנוסר הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ושימשה כעוזרת לאלכסנדר פן בעריכת המוסף לספרות של עיתון קול העם. במקביל לכתיבה ומחקר גינוסר עבדה כמרצה לספרות באוניברסיטה הפתוחה, ובמשך כעשור לימדה ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב במלגת "סופר מורה" של משרד החינוך. היא הייתה המורה של ציפי גון גרוס ושל שרית פוקס ושתיהן העידו כי השפעתה עליהן הייתה רבה.
התגוררה בתל אביב ואם לילד אחד וסבתא לשני נכדים. יאירה גנוסר קבורה בבית העלמין בחולון.
ביקורות

פרופ' זיוה שמיר על "הצגה שנייה": ”"'הצגה שנייה' הוא אחד מספרי השירה ההומניסטיים וההומניטריים ביותר שראו אור בעברית. אין בו פדות בין סבלם של גיבורי המחתרות משנות המאבק לעצמאות, בין מסכת חייה של פקיסטנית, בתו של קרבן פוליטי, בין הקונפליקט של אנטיגונה בת יוון העתיקה, בין חרדותיה של בדואית בגלביה תכלת בבית-חולים סורוקה, בין חייה של ציירת גרמניה....שירים מודרניסטיים, ססגוניים וססקוליים. יש בהם הסתמכות ביודעין על הזרמים המרכזיים באמנות המודרנית, אך יש בהם גם בניה של מיתוס אישי, רומנטי, המתעכב על פכים קטנים מן העבר"”
יורם קניוק על "אפרת ואפר": ”"היא מרעידה בי דברים שאף פעם לא ידעתי שהם יכולים לגור ביחד. אני אוהב שירים כאשר, כאמור, הם מחברים מחדש דברים שאין לא חיבר לי קודם. ..אצל גנוסר יש עטרה שטורמן וקהיר של ז'קלין כהנוב ואימהות, וצל המוות האגדי, וטלוויזיה. הנשר שלה לובש מכנסיים. לנשר שלה יש אף יהודי.. גנוסר מערבבת שמות של שירים ישנים ומושגים נושנים עם דברים של היום, ומוצאת להם חיבורים מיוחדים ומגרים. אותי זה מהנה לקרוא שירים שלא הומצאו על ידי אחרים".”
יוסי הדר על הספר "מורדים מפרפרים": ”"הספר שלפנינו מייצג שירה הפורצת מתוך השתייכות הדדית שהלכה והגבשה במשך השנים.. יאירה גינוסר אינה מתחמקת מלנסח בגלוי את הכאב והפחד הקשורים לחיים בארץ. מוטיב הפחד כמו מוטיב הנוף, חוזרים ברבים מן השירים ויש איזה משחק של חיזור הדדי אירוטי בין שני מוטיבים אלה....האם מות הילד יהיה סוף המיתוס? האם כהגר, תתבדה נבואתה השחורה של האם ובנה יינצל?.... שירים אלה מיוחדים באיכות ראייתם, ובתחושה השירית הנוקבת והאוטנטית. זו שירה ישראלית נוקבת וממשית. שיריה של גינוסר אינם קלים לקריאה וצריך לפרקים לחזור ולקרוא בהם. יש ייחוד רב בכלי הביטוי שלה וברקמת השיר שבו נארגים יחד נוף מדבר צחיח, מגוון רחב של רחשי נפש, יהודים, ערבים ובדואים".”
משה בן שאול, על "החוצפה לחיות ושיריה": ”"ספר שיריה החדש של יאירה גנוסר הוא מעין חשבון נפש שהתממש שנים רבות ועתה פרץ החוצה. ספר עז, ללא "קישוטים", התבוננות פנימית - אל תוך נפש המשוררת, שהיא בעת ובעונה אחת גם התבוננות בסובב אותה עכשיו ובימים האחרים... שמו של ספרה אומר משהו: "החוצפה לחיות, ושיריה". האם השירים הפעם הם מעשה חוצפה, באומרם, בהתרסה, את מה שהיא, המשוררת, נושאת בחובה? – התשובה היא כמובן חיובית".”
גבריאל מוקד, על "מורדים מפרפרים": ”"שיריה של יאירה גינוסר חורגים עתה בפעם הראשונה, עם כינוסם בקובץ שלפנינו, מתחום הביטוי השירי האפיזודי יותר אל תחום פיוטי ממשי. צידם החזק של שיריה הוא מיזוג יפה בין היבטים של היומיום האזרחי והנשי ובין הבלחות פוליטיות וחברתיות חדשות וחושפות"”
על שירתה ופרסומיה

פרופ' חנה יעוז, "נשיות ופוליטיקה בראי ההצגה השנייה" על "הצגה שניה", עיתון מאזניים (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יצחק שמיר, בעיתון הארץ, 18.3.1998 מוסף ספרים, "המשורר והלוחם", על הספר "לא בשבילנו שר הסקסופון".
יורם קניוק, בעיתון דבר, 5.12.1975, על "אפרת ואפר".
פרופ' זיוה שמיר, "לקלוט את בכורת הרגע הטריוויאלי", על "הצגה שנייה", בעתון 77, גיליון יוני 1988.
משה בן-שאול על "החוצפה לחיות ושיריה" בעיתון מאזניים, גיליון יוני 2004 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ארנה גולן, "שיינדל כותבת מכתב ליאירה גינוסר" על הספר "שיינדל" במאזנים גיליון אב תשע"א, (עמ' 38–40).
יאירה גנוסר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה".
ספריה

אפרת ואפר: מסדה, 1975 (עריכה: אמיר גלבוע).
מורדים מפרפרים (הקיבוץ המאוחד, 1981)
הצגה שנייה: שירים (הקיבוץ המאוחד, 1987)
היופי מעיר הערה: שירים (הקיבוץ המאוחד, תשנ״ה 1995)
החוצפה לחיות, ושיריה (גוונים, 2004) (עריכה: עמוס לויתן)
לא בשבילנו שר הסקסופון (הוצאת "יאיר" ע״ש אברהם שטרן, 1998).
שיינדל: שירים (הוצאת כרמל, 2011)
מחקרים ומאמרים

"המשורר אברהם חלפי ותנועת הפועלים" י. גינוסר, אוניברסיטת בן-גוריון, הספרות העברית ותנועת העבודה, תשמ"ט
"קהל היעד של אלכסנדר פן", עיתון דבר 24.3.1989
"משורר נגד עצמו", על מאיר ויזלטיר בעיתון ידיעות אחרונות, 28.8.1984
"להיפגש עם זלדה" שיחה עם המשוררת, עיתון 77, גיליון תשרי, תשל"ח
יאירה גינוסר, על 'אמיל חביבי', פרק ממחקר, עיונים בתקומת ישראל 10, 2000, עמ' 497–523
יאירה גינוסר, על ׳חיילים אלמונים׳, 1929-1932, עיונים בתקומת ישראל 5, 1995, עמ' 497–523
ככה לחתוך משורר, על אלכסנדר פן, מאמר בעתון 77, גיליון 305, נובמבר 2005
עיגול בודד, ביקורת על ספר "נתן יונתן מבחר שירים 1940-1980", בעיתון מאזניים, גיליון ניסן, תשמ"ג (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
דוסטויבסקי בקריצת עין, מאמר בעיתון מעריב 13.2.1987.
ה"בריחה" ו"הנשק" של אמיל חביבי, עתון 77 גיליון נובמבר 1999, עמ' 18–24.
הערות שוליים

↑  שירים ראשונים בעיתון למרחב, 24.4.1967, ובכתב העת קשת, גיליון סתיו תשכ"ח.
↑  כתבה, זוכי פרס היצירה, הארץ, 9.12.1999
↑  שירי יאיר, אברהם שטרן, באתר exlibris (באנגלית)
↑  תמרה טראובמן, הצד הפחות מוכר של מייסד המחתרת הלוחמני, באתר הארץ, 11 בפברואר 2008
↑    אתי אבמרמוב, כנס היאירים הגדול, באתר "ידיעות אחרונות", 6 בפברואר 2017
↑  בצער רב אנו מודיעים על פטירתה של יאירה גנוסר – העמותה להנצחת מורשת לח״י
↑  Hagay Lahav, בית בירק רוז וגולדברג - שדרות רוטשילד פינת בר-אילן - תל-אביב, באתר לוטוס הזהב, ‏2021-05-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  נבו גידי, גנוסר יאירה, באתר הקשרים, ‏09-01-2018
↑  יאירה גנוסר, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  דפנה לוי, סופרת רבותי, סופרת. ראיון עם ציפי גון-גרוס, באתר ynet, 27 באוקטובר 2008
↑  שרית פוקס, מורתי, באתר מעריב⁩, ‏27 למאי 1988⁩
↑  זיוה שמיר, לקלוט את בכורת הרגע הטריוויאלי, עיתון 77 גיליון יוני, 1988, עמ' 19
↑  יורם קניוק, התשובה לאו"ם: שירה, באתר דבר, ‏5.12.1975
↑  יוסי הדר, זה הגוף זה הנוף, Moznaim / מאזנים נ"ה, 1982, עמ' 49–51
↑  מש"ב, מרים כותבת ליל"ג, Moznaim / מאזנים ע"ח, 2004, עמ' 28–29
↑  גבריאל מוקד, על מורדים מפרפרים, עיתון 77 גיליון 30, 1981, עמ' 65
↑  יורם קניוק, על "אפרת ואפר", באתר עיתון דבר, 5.12.1975 מוסף "דבר השבוע" עמ' 11
↑  זיוה שמיר, לקלוט את בכורת הרגע הטריוויאלי, באתר מחקרים בספרות עברית, 2021-09-10
↑  המשורר אברהם חלפי ותנועת הפועלים, הספרייה הלאומית (ארכיון)
↑  יאירה גינוסר, להיפגש עם זלדה, עיתון 77 גיליון 4, תשרי, תשל"ח, עמ' 1-3
↑  ביקורת ספר, יאירה גינוסר, דוסטויבסקי בקריצת עין, באתר מעריב, 13.2.1987
↑  יאירה גנוסר, ה"בריחה" ו"הנשק" של אמיל חביבי, באתר עיתון 77, 1999, גיליון נובמבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306587705171  ISNI: 0000 0000 4546 8097  LCCN: nr88006102  VIAF: 12150522   WorldCat (עם VIAF): 12150522
טובין

ערך זה עוסק בסחורה ושירותים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בכלכלה, טובין הם כל סחורה או  שירות שעשויים להניב עלייה בתועלת במישרין או בעקיפין. טובין שאינם נגישים לשימוש הצרכנים במישרין (תשתיות לדוגמה) נחשבים טובין מעצם היותם מקור הכנסה או מהתועלת הנובעת מערך מכירתם החוזרת.
סוגי טובין בכלכלה
אף על פי כן, במקרו-כלכלה ובחשבונאות טובין נבדלים משירותים. בתחומים אלה מצומצמת הגדרת הטובין למוצרים פיזיים ("ממשיים") שניתן להעבירם ללקוחות תוך העברת הבעלות עליהם ממוכרים לצרכנים. סחורה היא מונח כללי יותר מטובין, המשמר את ההבחנה בין טובין לסחורה. במיקרו-כלכלה נהוג להתייחס למושג הטובין במובנו הכוללני יותר.
הרצף "סחורה-שירותים"

למעשה אין משקל רב לדיכוטומיה בין טובין לשירותים. תאורטיקנים רבים מציגים רצף בין טובין לשירותים. בקצהו האחד ממוקמות הסחורה "המוחלטת", ובאחר - השירות "המוחלט". ברצף זה מרבית המוצרים נמצאים בין שני הקצוות הללו ולא בהם. לדוגמה, מסעדה מספקת טובין פיזיים (אוכל מוכן) ובה בעת גם שירותים שונים - אווירה, סדר, ניקיון השולחן וכיוצא באלה. זאת ועוד, אף על פי ששירותים ציבוריים רבים מספקים טובין פיזיים (למשל, מים), נהוג להתייחס אליהם כאל "שירותים".
מוצרים מסווגים לפי בלעדיות ותחרותיות > הדגם המרובע של סחורות

ניתן לסווג סחורות על סמך מידת ההדרה והיריבות שלהם (תחרותיות). בהתחשב בכך שניתן למדוד אי-הכללה על רצף, חלק מהסחורות לא יוכלו להיכלל באחת מארבע הקטגוריות הנפוצות בשימוש.
ישנם ארבעה סוגים של סחורות המבוססים על מאפייני התחרות בצריכה ובהחרגה: מוצרים ציבוריים, מוצרים פרטיים, משאבים נפוצים ומוצרי מועדון. ארבעת הסוגים הללו בתוספת דוגמאות מופיעים בטבלה המצורפת.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | ניתן להחריג | לא ניתן להחריג |
| תחרותי | טובין פרטיים למשל, אוכל, ביגוד, מקומות חניה | משאבי מאגר משותפים למשל, דגים, עצים, תחבורה ציבורית חינם |
| לא תחרותי | מוצרי מועדון למשל, בתי קולנוע, פארקים פרטיים | טובין ציבוריים למשל, טלוויזיה ציבורית, אוויר, הגנה לאומית |
מוצרים מסווגים לפי בלעדיות ותחרותיות > הדגם המרובע של סחורות > מוצרים ציבוריים

טובין שהם גם לא מתחרים וגם לא ניתנים להחרגה נקראים טובין ציבוריים. במקרים רבים, משאבים מתחדשים, כגון קרקע, הם מצרכים נפוצים אך חלקם מוכלים במוצרים ציבוריים. מוצרים ציבוריים אינם בלעדיים ואינם תחרותיים, כלומר לא ניתן לעצור אנשים מלהשתמש בהם וכל אחד יכול לצרוך את הטוב הזה מבלי להפריע ליכולתם של אחרים לצרוך אותם. דוגמאות בנוסף לאלו שבטבלה הן פארקים לאומיים, או מופעי זיקוקים. מקובל בדרך כלל על ידי כלכלנים מהמיינסטרים שמנגנון השוק יספק פחות טובין ציבוריים, ולכן יש לייצר את הסחורות הללו באמצעים אחרים, כולל אספקה ממשלתית. מוצרים ציבוריים יכולים גם לסבול מבעיית ה-Free-Rider.
החוקרים עסקו בהבדלים בין מוצרים ציבוריים למוצרי מועדון.
מוצרים מסווגים לפי בלעדיות ותחרותיות > הדגם המרובע של סחורות > טובין פרטיים

מוצרים פרטיים הם מוצרים שניתנים להחרגה, המונעים מצרכנים אחרים לצרוך אותם. מוצרים פרטיים הם גם תחרותיים מכיוון שמוצר אחד בבעלות פרטית אינו יכול לשמש מישהו אחר. כלומר, צריכת סחורות מסוימות תמנע מצרכן אחר את היכולת לצרוך את הסחורה. מוצרים פרטיים הם סוג הסחורה הנפוץ ביותר. הם כוללים את מה שאתה צריך להשיג מהחנות. למשל אוכל, ביגוד, מכוניות, מקומות חניה וכו'. אדם שצורך תפוח מונע מאדם אחר לצרוך את אותו תפוח. ניתן להחריג אותו מכיוון שהצריכה מוצעת רק למי שמוכן לשלם את המחיר.
החוקרים Davis & Whinston עסקו בהבדלים בין מוצרים פרטיים למוצרים משותפים.
מוצרים מסווגים לפי בלעדיות ותחרותיות > הדגם המרובע של סחורות > משאבי מאגר משותפים

משאבי מאגר משותפים מתחרים בצריכה ואינם ניתנים להכללה. דוגמה לכך היא של דיג, הדג דגים ממאגר משאבים משותף של דגים. דגים שנתפסו על ידי קבוצה אחת של דייגים אינם נגישים עוד לקבוצה אחרת, ובכך הם מתחרים. עם זאת, לעיתים קרובות, בשל היעדר זכויות קניין מוגדרות היטב, קשה להגביל את הגישה לדיגים שעלולים לדוג יתר על המידה.
החוקרים סל וסון (Sell and Son) השוו בין מוצרים פרטיים למוצרים משותפים.
מוצרים מסווגים לפי בלעדיות ותחרותיות > הדגם המרובע של סחורות > מוצרי מועדון

מוצרי מועדון אינם ניתנים להכללה אך אינם מתחרים בצריכה. כלומר, לא כל אחד יכול להשתמש בטוב, אבל כאשר אדם אחד טוען להשתמש בו, הם לא מפחיתים את הכמות או את היכולת של אחרים לצרוך את הטוב. על ידי הצטרפות למועדון או ארגון ספציפי נוכל להשיג מוצרי מועדון; כתוצאה מכך, חלק מהאנשים אינם נכללים מכיוון שהם אינם חברים. דוגמאות בנוסף לאלו שבמטריקס הן טלוויזיה בכבלים, מגרשי גולף וכל סחורה המסופקת לחברי המועדון. לספק שירותי טלוויזיה גדול כבר תהיה תשתית שתאפשר הוספת לקוחות חדשים מבלי לפגוע ביכולות הצפייה של הלקוחות הקיימים. המשמעות היא גם שהעלות השולית תהיה קרובה לאפס, מה שעונה על הקריטריונים לכך שמוצר ייחשב כבלתי מתחרה. עם זאת, גישה לשירותי טלוויזיה בכבלים זמינה רק לצרכנים המוכנים לשלם את המחיר, מה שממחיש את ההיבט של אי-הכללה.
החוקרים אדמס ומקורמיק (Adams & McCormick) הציגו מוצרים ציבוריים ומוצרי מועדון כרצף.
כלכלנים קובעים את הקטגוריות הללו עבור מוצרים אלה והשפעתם על הצרכנים. הממשלה אחראית בדרך כלל למוצרים ציבוריים ולמוצרים משותפים, ומפעלים אחראים בדרך כלל לייצור של מוצרים פרטיים ומוצרי מועדון. אבל הדפוס הזה לא מתאים לכל הסחורה שכן הם יכולים להתערבב.
הערות שוליים

↑  T. P. Hill, ON GOODS AND SERVICES, Review of Income and Wealth 23, 1977-12, עמ' 315–338 doi: 10.1111/j.1475-4991.1977.tb00021.x
↑  Eugene W. Anderson, Claes Fornell, Roland T. Rust, Customer Satisfaction, Productivity, and Profitability: Differences Between Goods and Services, Marketing Science 16, 1997-05, עמ' 129–145 doi: 10.1287/mksc.16.2.129
↑  Jean Gadrey, THE CHARACTERIZATION OF GOODS AND SERVICES: AN ALTERNATIVE APPROACH, Review of Income and Wealth 46, 2000-09, עמ' 369–387 doi: 10.1111/j.1475-4991.2000.tb00848.x
1 2  Roy D. Adams, Ken McCormick, Private Goods, Club Goods, And Public Goods As A Continuum ∗, Review of Social Economy 45, 1987-10, עמ' 192–199 doi: 10.1080/00346768700000025
↑  Richard Cornes, Todd Sandler, The Theory of Externalities, Public Goods, and Club Goods, Cambridge University Press, 1996-06-28, ISBN 978-0-521-47718-5. (באנגלית)
↑  Jennifer Zelmer, Linear Public Goods Experiments: A Meta-Analysis, Experimental Economics 6, 2003-11-01, עמ' 299–310 doi: 10.1023/A:1026277420119
↑  Timothy Besley, Stephen Coate, Public Provision of Private Goods and the Redistribution of Income, The American Economic Review 81, 1991, עמ' 979–984
↑  Otto A. Davis, Andrew B. Whinston, On the Distinction between Public and Private Goods, The American Economic Review 57, 1967, עמ' 360–373
↑  Digital Library Of The Commons, dlc.dlib.indiana.edu
↑  Jane Sell, Yeongi Son, Comparing Public Goods with Common Pool Resources: Three Experiments, Social Psychology Quarterly 60, 1997, עמ' 118–137 doi: 10.2307/2787100
↑  Mildred E. Warner, Club Goods and Local Government: Questions for Planners, Journal of the American Planning Association 77, 2011-04-15, עמ' 155–166 doi: 10.1080/01944363.2011.567898