stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ הוד
תכנון ותיאור > סיירת מערכה או אוניית מערכה מהירה

למרות שהצי המלכותי תמיד ייעד את הוד כסיירת מערכה, כמה סופרים מודרניים כמו אנטוני פרסטון סיווגו אותה כאוניית מערכה מהירה, מכיוון שנראה שלהוד היו שיפורים ביחס לאוניות המערכה המהירות מסדרת קווין אליזבת. על הנייר, הוד שמרה על אותו חימוש ורמת הגנה, תוך שהיא הייתה מהירה משמעותית.
בסביבות 1918, מפקדים אמריקאים, כולל תת-אדמירל ויליאם סימס, מפקד כוחות הצי האמריקאי באירופה, ואדמירל הנרי מאיו, מפקד הצי האטלנטי, התרשמו מאוד מהוד, שאותה תיארו כ"אוניית מערכה מהירה", וכן הם דגלו שהצי האמריקני יפתח אוניית מערכה מהירה משלו. עם זאת, ארצות הברית המשיכה בכיוון התכנון המבוסס שלה, אוניית המערכה האיטית יותר, אך מוגנת היטב, מסדרת דקוטה הדרומית וסיירת המערכה המהירה והמשוריינת קלות מסדרת לקסינגטון, ששניהם בוטלו מאוחר יותר בהתאם לתנאים של הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. [35]
השפעות מהוד הופיעו על העיצובים הבאים של לקסינגטון, עם הפחתת חגורת השריון הראשית, השינוי לשריון משופע, והוספת ארבעה צינורות טורפדו מעל המים לארבעת הצינורות התת-מימיים של העיצוב המקורי. כדי להוסיף לבלבול, מסמכי הצי המלכותי של התקופה מתארים לעיתים קרובות כל אוניית מערכה עם מהירות מרבית של מעל 24 קשרים (44 קמ"ש) כסיירת מערכה, ללא קשר לכמות השריון המגן. לדוגמה, סיירת המערכה G3 שמעולם לא נבנתה סווגה ככזו, למרות שהיא הייתה יותר אוניית מערכה מהירה מאשר הוד.
קנה המידה של ההגנה של הוד, למרות שהתאים לתקופת יוטלנד, היה במקרה הטוב שולי מול הדור החדש של אוניות ראשה עם תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) שהופיעו זמן קצר לאחר השלמתה ב-1920, מאופיינת בסדרת קולורדו האמריקאית וסדרת נאגאטו היפנית. הצי המלכותי היה מודע לחלוטין לכך שפגמי ההגנה של האונייה עדיין נותרו, אפילו בתכנון המתוקן שלה, ולכן הוד נועדה לתפקידים של סיירת מערכה, והיא שירתה בשייטות סיירות המערכה במשך רוב הקריירה שלה. בשלהי הקריירה שלה, הוד הייתה נחותה בתחום השריון וסידור המגן של אוניות מערכה מהירות מתקופת מלחמת העולם השנייה, אך מעטים מכלי השיט "בעלי התותחים הגדולים" הזמינים של הצי המלכותי יכלו להתאים למהירות של ביסמרק.
היסטוריית שירות > בנייה

בניית הוד החלה במספנת ג'ון בראון בקליידבנק, סקוטלנד, ב-1 בספטמבר 1916. לאחר אובדן של שלוש סיירות מערכה בריטיות בקרב יוטלנד, נוספו להוד 5,000 טונות של שריון וחיזוק נוסף לתכנון של הוד. החמור ביותר, הגנת הסיפון הייתה פגומה - התפרסה על פני שלושה סיפונים, ותוכננה לפוצץ פגז נכנס בפגיעה בסיפון העליון, כאשר חלק ניכר מהאנרגיה נספגת כאשר הפגז המתפוצץ נאלץ לחדור את השריון של שני הסיפונים הבאים. הפיתוח של פגזים יעילים עם עיכוב זמן בסוף מלחמת העולם הראשונה הפך את התוכנית הזו להרבה פחות יעילה, שכן הפגז השלם היה חודר לשכבות של שריון חלש ומתפוצץ עמוק בתוך האונייה. בנוסף, היא סבלה מעודף משקל חמור בהשוואה לעיצובה המקורי, מה שהפך אותה לאונייה רטובה עם מבנה לחוץ מאוד.
היא הושקה ב-22 באוגוסט 1918 על ידי אלמנתו של אדמירל משנה סר הוראס הוד, נין של אדמירל סמואל הוד, שעל שמו נקראה האונייה. סר הוראס הוד נהרג בעת שפיקד על שייטת סיירות המערכה השלישית והניף את דגלו ב אינווינסיבל אחת משלושת סיירות המערכה שהתפוצצו בקרב יוטלנד. כדי לפנות מקום במספנה לבניית אוניות סוחר, הפליגה הוד לרוזית' כדי להשלים את התקנתה ב-9 בינואר 1920. לאחר ניסויי הים שלה, היא נכנסה לירות ב-15 במאי 1920, תחת קפטן וילפרד טומפקינסון. בנייתה עלתה 6,025,000 ליש"ט.
עם הארובות התאומות הבולטות והפרופיל הרזה שלה, הוד נחשבה כאחת מספינות המלחמה היפות ביותר שנבנו אי פעם. היא גם הייתה ספינת המלחמה הגדולה ביותר שצפה כשהוזמנה, ושמרה על ההבחנה הזו במשך 20 השנים הבאות. גודלה וחימושה החזק זיכו אותה בכינוי "הוד האדירה" והיא באה לסמל את עוצמתה של האימפריה הבריטית עצמה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

קפטן אירווין גלני קיבל את הפיקוד במאי 1939 והוד שובצה בשייטת סיירות המערכה של צי הבית תוך כדי שיפוץ. כשפרצה המלחמה מאוחר יותר באותה שנה, היא הועסקה בעיקר כדי לפטרל בסביבת איסלנד ואיי פארו כדי להגן על שיירות וליירוט פושטות סחר גרמניות ורצי מצור שניסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי. ב-25 בספטמבר 1939, צי הבית התייצב למרכז הים הצפוני כדי לחפות על החזרת הצוללת הפגועה ספירפיש. הצי זוהה על ידי הגרמנים והותקף על ידי מטוסים מכנפות המפציצים KG 26 ו-KG 30. הוד נפגעה מפצצה במשקל 250 ק"ג (550 פאונד) ממפציץ יונקרס Ju 88 שפגע בבליטת הטורפדו השמאלית שלה ובמעבים שלה. בתחילת 1940, המכונות של הוד היו במצב קשה והגבילו את מהירותה הטובה ביותר ל-26.5 קשרים (49.1 קמ"ש); היא עברה שיפוץ מחדש בין ה-4 באפריל ל-12 ביוני.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > מבצע קטפולטה

הוד ונושאת המטוסים ארק רויאל נצטוו להפליג לגיברלטר להצטרף לכוח H ב-18 ביוני, שם הוד הפכה לאוניית הדגל. כוח H השתתף בהשמדת הצי הצרפתי במרס אל כביר ביולי 1940. שמונה ימים בלבד לאחר הכניעה הצרפתית, הציבה האדמירליות הבריטית אולטימטום לפיו הצי הצרפתי באוראן יסגיר את ספינותיו לנמל בריטי או נייטרלי כדי להבטיח שהם לא יפלו לידי מדינות הציר. התנאים נדחו, והצי המלכותי פתח באש על הספינות הצרפתיות שעגנו שם. תוצאות הירי של הוד אינן ידועות במדויק, אך היא גרמה נזק לאוניית המערכה הצרפתית דנקרק, שנפגעה מארבעה פגזים בקוטר 15 אינץ' ונאלצה לחוף את עצמה. הוד פוספסה במהלך הקרב על ידי דנקרק; רסיסי פגז פצעו שני אנשי צוות. ספינת האחות של דנקרק, שטרסבורג, הצליחה להימלט מהנמל. הוד ומספר סיירות קלות פתחו במרדף, אך ויתרו לאחר שעתיים; הוד התחמקה ממטח טורפדות מסלופ צרפתי ונפגעה בטורבינה שהגיעה ל-28 קשרים (52 קמ"ש).
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > החזרה למימי הבית

הוד הוחלפה כאוניית הדגל של כוח H על ידי רינואון ב-10 באוגוסט, לאחר שחזרה לסקפה פלו. ב-13 בספטמבר היא נשלחה לרוזית' יחד עם אוניות המערכה נלסון ורודני וספינות אחרות, כדי להיות בעמדה טובה יותר ליירט צי פלישה גרמני. כשהאיום בפלישה פחת, חזרה האונייה לתפקידיה הקודמים בליווי שיירות ובסיור נגד פושטות סחר גרמניות. הוד, רינואון וריפאלס נפרסו למפרץ ביסקאיה ב-5 בנובמבר כדי למנוע מהסיירת הכבדה אדמירל שר להשתמש בנמלי צרפת לאחר שתקפה את שיירת HX 84, אך האונייה הגרמנית המשיכה לדרום האוקיינוס האטלנטי.
בינואר 1941 החלה האונייה בשיפוץ שנמשך עד מרץ; גם לאחר השיפוץ היא עדיין הייתה במצב ירוד, אבל האיום מצד אוניות הראשה הגרמנית היה כזה שלא ניתן היה לקחת אותה לרציף לצורך שיפוץ גדול עד שיותר אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נכנסו לשירות. קפטן ראלף קר קיבל את הפיקוד במהלך השיפוץ, והוד קיבל הוראה לים בניסיון ליירט את אוניות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט עם השלמת השיפוץ באמצע מרץ. ללא הצלחה, היא קיבלה הוראה לפטרל במפרץ ביסקאיה נגד כל ניסיון פריצה של האוניות הגרמניות מברסט, צרפת. הוד קיבל הוראה לים הנורווגי ב-19 באפריל כאשר האדמירליות קיבלה דיווח כוזב על כך שאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק הפליגה מגרמניה. לאחר מכן, היא סיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שנכנסה לסקפה פלו ב-6 במאי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > קרב מצר דנמרק

כאשר הפליגה ביסמרק לאוקיינוס האטלנטי במאי 1941, הוד, עליה הניף את דגלו תת-אדמירל לנסלוט הולנד, יחד עם אוניית המערכה החדשה שהוזמנה פרינס אוף ויילס, נשלחה למרדף יחד עם מספר קבוצות אחרות של אוניות הראשה הבריטיות ליירט את האוניות הגרמניות לפני שהצליחו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי ולתקוף שיירות של בעלות הברית. האוניות הגרמניות נצפו על ידי שתי סיירות כבדות בריטיות (נורפוק וסאפוק) ב-23 במאי, ואוניותיו של הולנד יירטו את ביסמרק ובת לווייתה, הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, במצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד ב-24 במאי.
השייטת הבריטית הבחינה בגרמנים בשעה 05:37 (שעוני האונייה נקבעו ארבע שעות לפני הזמן המקומי - הקרב החל זמן קצר לאחר עלות השחר), אך הגרמנים כבר היו מודעים לנוכחותם, ההידרופונים של פרינץ אויגן זיהו את הקולות של מדחפים מהירים מדרום מזרח להם. הבריטים פתחו באש בשעה 05:52 כאשר הוד התעמתה עם פרינץ אויגן, האונייה המובילה במערך הגרמני, והגרמנים השיבו באש בשעה 05:55, שתי האוניות התרכזו בהוד. פרינץ אויגן הייתה ככל הנראה האונייה הראשונה שהשיגה פגיעה כאשר פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, בין הארובות שלה, והצית שריפה גדולה בין התחמושת המוכנה לשימוש עבור תותחי הנ"מ והרקטות של רכיבי UP.
קצת לפני השעה 06:00, בזמן שהוד פנתה 20 מעלות שמאלה כדי לחשוף את הצריחים האחוריים שלה, היא נפגעה שוב על סיפון הסירה על ידי פגז אחד או יותר מהמטח החמישי של ביסמרק, שנורה מטווח של כ-16,650 מטר (18,210 יארד). נראה כי פגז ממטח זה פגע בחלקי גוף ופסולת על סיפון הסירה. סילון להבה ענק פרץ מהוד מסביבת התורן המרכזי, ואחריו פיצוץ מחסן תחמושת הרסני שהרס את החלק האחורי של האונייה. הפיצוץ הזה שבר את השדרית של הוד, והמראה האחרון של האונייה, שטבעה תוך שלוש דקות בלבד, היה החרטום שלה, ששקע כמעט אנכי במים. הערה על שרטוט של ניצול ברשות המדור ההיסטורי של הצי הבריטי נותן את 63°20′N 31°50′W כמיקום הטביעה. הוד שקעה ירכתיים תחיחה עם 1,418 איש. רק שלושה שרדו והם חולצו כשעתיים לאחר הטביעה על ידי המשחתת אלקטרה, שהבחינה בפסולת ניכרת אך ללא גופות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > תוצאות הטביעה

פרינס אוף ויילס נאלצה לנתק מגע בגלל שילוב של נזקים מפגיעות גרמניות וכשלים מכניים בתותחים ובצריחים שלה לאחר שהוד הוטבעה. למרות הבעיות הללו, היא פגעה בביסמרק שלוש פעמים. אחת הפגיעות הללו זיהמה חלק ניכר מאספקת הדלק של האונייה ובעקבות כך גרמה לה לנווט לעבר צרפת הכבושה, שם ניתן היה לתקן אותה. ביסמרק הצליחה באופן זמני להתחמק מגילוי, אך זוהתה מאוחר יותר וטבעה ב-27 במאי.
ההודעה הרשמית של אדמירליות על האובדן, ששודרה ביום הטביעה, דיווחה כי: "במהלך ה...פעולה, אה"מ הוד ... חטפה פגיעה חסרת מזל במחסן תחמושת והתפוצצה". ועדת החקירה הרשמית הראשונה על ההפסד, בראשות תת-אדמירל סר ג'פרי בלייק, פרסמה את מסקנותיה ב-2 ביוני, פחות משבועיים לאחר האובדן. היא אישרה דעה זו וקבעה כי:
הגורם הסביר לאובדן אה"מ הוד היה חדירה ישירה של ההגנה על ידי פגז אחד או יותר בקוטר 15 אינץ' בטווח של 16,500 יארד [15,100 מטר], וכתוצאה מכך לפיצוץ של מחסן תחמושת אחד או יותר מהחלק האחורי.
אדמירל טום פיליפס ואחרים מתחו ביקורת על התנהלות החקירה, בעיקר משום שלא נשמר רישום מילולי של עדויות עדים. יתרה מכך, סר סטנלי ו' גודול, מנהל הבנייה הימית, הציג תאוריה חלופית, לפיה הוד הושמדה בפיצוץ הטורפדות שלה. כתוצאה מכך, התכנסה מועצת המנהלים השנייה תחת אדמירל משנה הרולד ווקר שפרסמה את מסקנותיה בספטמבר 1941. חקירה זו הייתה "יסודית הרבה יותר מהראשונה, תוך שהיא לקחה עדויות מ-176 עדי ראייה בסך הכל לאסון", ובחנה הן את התאוריה של גודול והן את התאוריות האחרות. המועצה הגיעה למסקנה כמעט זהה למסקנה של הדירקטוריון הראשון, שהתבטאה כדלקמן:
כי טביעת הוד נבעה מפגיעת פגז 15 אינץ' של ביסמרק בתוך או בסמוך למחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' או 15 אינץ' של הוד, מה שגרם לכולם להתפוצץ ולהרוס את החלק האחורי של האונייה. ההסתברות היא שמחסני הפגזים בקוטר 4 אינץ' התפוצצו ראשונים.
שתי ועדות החקירה פטרו את תת-אדמירל הולנד מכל אשמה בנוגע לאובדן הוד.
אנדרטאות זיכרון לאלה שמתו נפוצות ברחבי בריטניה, וחלק מאנשי הצוות מונצחים במקומות שונים. נפגע אחד, ג'ורג' דייוויד ספינר, מונצח באנדרטת הצי של פורטסמות', קפלת הוד בכנסיית סנט ג'ון המטביל, בבולדר, המפשייר, וגם על מצבת אחיו, שמת בזמן שירותו בחיל האוויר המלכותי בשנת 1942, בבית הקברות המילטון רואד, דיל, קנט.
שרידי האונייה > משלחות לאחזר את פעמון האונייה

בשנת 2012, ממשלת בריטניה נתנה אישור למירנס לחזור למקום המנוחה האחרון של הוד כדי לחלץ את אחד משני פעמוני האונייה שלה שהיו מונחים בשדה פסולת קטן ופתוח במרחק קצר מהשרידים עצמם. בגיבוי של אגודת HMS Hood, מירנס תכנן להחזיר את הפעמון לפורטסמות' שם הוא יהווה חלק מהאנדרטה הרשמית והקבועה הראשונה להנצחת הצוות האחרון שלה במוזיאון הלאומי של הצי המלכותי ששופץ זמן קצר קודם לכן.
המשלחת גם ניצלה את ההזדמנות לצלם מחדש את שרידי האונייה ולסקר אותה באמצעות טכניקות שלא היו זמינות בשנת 2001. כמו בעבר, למעט ניסיון שליפת פעמון האונייה, ננקטה מדיניות קפדנית של הסתכל אך אל תגע. הניסיון המקורי, בחסות פול אלן והשימוש ביאכטה שלו תמנון, נזנח לאחר עשרה ימים בספטמבר 2012 עקב תנאי מזג אוויר לא נוחים. בשנת 2015, אותו צוות ניסה לבצע ניסיון שני והפעמון של הוד הוחזר לבסוף ב-7 באוגוסט 2015. לאחר עבודות שימור, חשפה אן, הנסיכה המלכותית, את הפעמון במוזיאון ב-24 במאי 2016 - 75 שנה לקרב מצר דנמרק. הפעמון הושמע שמונה פעמים בטקס הנצחה בצהריים בהשתתפות צאצאים של אנשי צוות שמתו בקרב לפני שהוצבו בתערוכת המוזיאון על קרב יוטלנד.
הפעמון שחולץ נישא במקור על אוניית המערכה הפרה-דרדנוט הוד. לפני שהותקן על סיירת המערכה, סביב בסיס הפעמון היה רשום המילים: "פעמון זה נשמר מאוניית המערכה אה"מ הוד 1891–1914 על ידי האדמירל משנה המנוח, המכובד סר הוראס הוד KCB, DSO, MVO נהרג ביוטלנד ב-31 במאי 1916." ישנה כתובת שנייה בצד הפעמון שקוראת "בהתאם לרצונותיה של ליידי הוד היא הוצגה לזכר בעלה על סיירת המערכה אה"מ הוד האונייה שהשיקה ב-22 באוגוסט 1918". בנוסף לשתי הכתובות, הפעמון עדיין עונד אות כחול צי מלא על הכתר שלו וגם על החזית שלו.
שרידי האונייה > שרידים ששרדו

כמה שרידים מתקופת טביעתה של הוד עדיין קיימים. שבר גדול של משקוף העץ מאחת הסירות של הוד נשטף בנורווגיה לאחר אובדנה ונשמר במוזיאון הימי הלאומי בלונדון. מכל מתכת שהכיל מסמכים מנהליים נסחף לחוף באי הנורווגי סנג'ה באפריל 1942, כמעט שנה לאחר קרב מצר דנמרק. המכולה ותכולתה אבדו לאחר מכן, אך מכסהו שרד ובסופו של דבר הוצג למוסד החוף של הצי המלכותי HMS Centurion בשנת 1981.
שרידים נוספים ששרדו הם פריטים שהוצאו מהספינה לפני טביעתה:
שרידי האונייה > שרידים ששרדו > תותחי 5.5 אינץ'

שניים מתותחי ה-5.5 אינץ' של הוד הוסרו במהלך שיפוץ בשנת 1935, ונשלחו לאי אסנשן, שם הם הותקנו כסוללת חוף בשנת 1941, ממוקמת על גבעה מעל הנמל והיישוב הראשי, ג'ורג'טאון. התותחים שוחזרו על ידי חיל האוויר המלכותי ב-1984.
תותחי האי אסנשן ראו פעולה פעם אחת בלבד, ב-9 בדצמבר 1941, כאשר הם ירו על הצוללת הגרמנית U-124, כשהיא התקרבה לג'ורג'טאון על פני השטח כדי להפגיז את תחנת הכבלים או להטביע ספינות שעוגנות. לא נרשמו פגיעות, אך הצוללת צללה ונסוגה.
שרידי האונייה > שרידים ששרדו > שברי מדחף

כתוצאה מהתנגשות מול חופי ספרד ב-23 בינואר 1935, אחד המדחפים של הוד פגע בחרטום של רינואון. בעודה במבדוק יבש לתיקונים, הוצאו מהתחתית של רינואון שברים של המדחף הזה. חלקי המדחף נשמרו על ידי עובדי המחסן: "הוד" נגד "רינואון" 23 בינואר 1935 הוטבע על דוגמה אחת ששרדה, ו-"Hood V Renown off Arosa 23–1–35" על אחרת. מבין החלקים הידועים ששרדו, אחד נמצא בבעלות פרטית ואחר נמסר על ידי משפחת הוד לאגודת הוד בשנת 2006. פריט שלישי נמצא בגלאזגו, שם נבנתה הוד. הוא מוחזק על ידי אספן פרטי ומוטבע עליו HMS HOOD v HMS RENOWN 23 1 35.
ציור פרופיל של הוד כפי שהייתה ב-1921
תקריב של תותחי ה-15 אינץ' האחוריים של הוד ב-1926
מבט אווירי של הוד בשנת 1924: שני צריחי התותחים הקדמיים נראים עם מדי הטווח הבולטים שלהם מזדקרים מחלקו האחורי של הצריח. מאחורי הצריח נמצא מגדל הניווט שעליו מותקן מנהל בקרת האש הראשי עם מד טווח משלו. המנהל המשני מותקן על הגג של משטח התצפית על תורן החצובה.
הוד לאחר שהותקן לה מעוט מטוסים; פיירי III נראה על הירכתיים שלה, 1932
הוד בעת ניסויי המהירות שלה, שנות ה-20
פרסומת של ג'ון בראון והחברה ב-Brassey's Naval Annual הכוללת את הוד, 1923
הוד באזור תעלת פנמה במהלך השייט העולמי שלה עם שייטת השירות המיוחד, יולי 1924
הוד (בחזית) וריפאלס (ברקע) עוגנות בדרום אוסטרליה במהלך סיבוב ההופעות העולמי שלהם, 1924
אוניית מערכה זוטא הגרמנית אדמירל גרף שפה (בחזית) עם אה"מ הוד (משמאל) ואוניית המערכה אה"מ רזולושן (במרכז) במהלך סקירת צי ההכתרה של המלך ג'ורג' השישי בספיטהד, מאי 1937
אוניית המערכה הצרפתית ברטאן עולה באש בזמן שהופגזה על ידי הוד ואוניות המערכה וליאנט ורזולושן, 3 ביולי 1940
התצלום האחרון של הוד, צולם מפרינס אוף ויילס
ציור מאת JC Schmitz-Westerholt, המתאר את הוד שוקעת ירכתיים תחילה; פרינס אוף ויילס נמצאת בחזית
הוד במהלך ואחרי הפיצוץ; עותק שחור-לבן של סקיצה שהכין קפטן ג'ון ליץ' (מפקד פרינס אוף ויילס) לוועדת החקירה הראשונה ב-1941, ותמונה מה-Bundesarchiv. עמוד העשן או הלהבה שבקע בקרבת התורן הראשי (מיד לפני שפיצוץ ענק הכחיד את החלק האחורי של האונייה מהעין) הוא תוצאה של אש קורדיט שנפתחה דרך מאווררי חדר המכונות.
שבר מדחף בבעלות פרטית
ערן צלגוב

| --- | --- |

צלגוב מקריא בתיאטרון הערבי-יהודי ביפו
 לידה:  25 בינואר 1974 אינדונזיה אינדונזיה
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  שירה תרגום ילדים
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות והספורט למשוררים בראשית דרכם (2015)  פרס בוסתן (2018)  פרס משורר בעירו (2019)  פרס שרת התרבות והספורט לתרגום הספרות היפה לעברית (2019)  פרס סנפיר לשירה מס' 8 (2025)
 
ערן צלגוב (נולד ב-25 בינואר 1974) הוא משורר, עורך, מתרגם, צייר, מאייר ומוציא לאור ישראלי. צלגוב מוכר גם כפעיל חברתי, כמרצה בארץ ובעולם וכמקריא שירה.
ביוגרפיה

צלגוב נולד באינדונזיה ומגיל שלושה חודשים גדל בבאר שבע. הוא בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בספרות עברית ובספרויות זרות. את לימודי התואר השני והשלישי בספרות ישראלית העביר באוניברסיטת ניו יורק. טרם לימודי הספרות למד שנתיים הנדסת חשמל. במהלך חייו, גר כחצי שנה בכפר פרואני, צ'ינצ'רו שבעמק הקדוש לבני האינקה, שם למד ספרדית וקצ'ואה ולימד את ילדי הכפר. חלק מחוויותיו מתקופה זו זכו לעיבוד שירי וראו אור כמעט שלושים שנה אחר-כך בספרו "קוראים לי טיו" (הוצאת פרדס 2016). בסוף שנות התשעים פגישה מקרית עם המשורר והסופר רוברטו בולניו לצד מזרקות סנטיאגו בירת צ'ילה, הותירה רישומה בתימות ובפואטיקה של צלגוב.
צלגוב הוא מורה במכללת מנשר לאמנות ומרצה בשלוחת אוניברסיטת בן-גוריון באילת ובאוניברסיטה הפתוחה. צלגוב מרבה להרצות בישראל ומחוצה לה על פואטיקה ואתיקה בתרגום, תרבות בכלל ושירה בפרט והקשר המיידי שלהן לפוליטיקה של חיי היום-יום.
ציור

החל משנת 2014 החל ערן צלגוב מפרסם איורים המלווים חלק משיריו ברשת החברתית פייסבוק, בסדרה בעלת השם הזמני "שיר-בוטים".
בדצמבר 2015 שני רישומים שלו, "אם ובתה" ו-"חולם כפייתי (לזכרו של מרטין לותר קינג)", לקחו חלק בתערוכה "להיות אדם" לזכרו של עו"ד אדם פיש ולציון יום זכויות האדם הבינלאומי.
באפריל 2016 רישומים שלו לקחו חלק בתערוכה "שירים ואיורים על גדות הירקון" - תערוכות חוצות של שירי ילדים ואיורים במחווה לנחל הירקון.
באוגוסט 2020 שתי תמונות שלו, מתוך הסדרה "חמישה בלונים", לקחו חלק ב"מה נשמע בבית" תערוכת אמנים מקומיים במוזיאון הנגב לאמנות.
רישומים של ערן צלגוב החלו מופיעים בספרים שונים, כמו ספר השירים של הפסיכולוגית מירי רנדל-הבר "עד שתעלה הגאות" (הוצאת פרדס, 2017); זוכת פרס "כליל לאקופואטיקה" (תשע"ח) מאיה ויינברג "עיר ותנוחת ההר" (הקיבוץ המאוחד, 2018); על עטיפת ספרו של עודד פלד "קשובים לציפור העולם" (עמדה, 2018); ועל עטיפת הספר "חשיבה בנאלית" (עצמית, 2020) מאת המשורר ראובן גבע.
רישום נוסף מעטר את עטיפת אלבום הבכורה של מאיר הוברמן "חלומות צריך להגשים מהר" (2022).
באוקטובר 2021, תערוכת היחיד הראשונה של צלגוב, "חיבה לקוצים", נפתחה בבאר-שבע. התערוכה כללה מרישומיו וכן ציורי ענק על הקירות בטכניקה מעורבת.
ספרים

כושילאמאשלהם, אסופת שירה שחורה מתורגמת. הוצאת רעב 2012.
בחירות, ספר שירים. הוצאת פרדס 2013.
בצל חורש חלב, משחק לקולות-מחזה מאת דילן תומאס. ערה  מיה שהם פלאי הוצאת שוקן 2015.
שיעור גאוגרפיה: מבחר משירת כריס אבאני. הוצאת רעב 2015.
גם החתול, ספר שירים ורישומים. הוצאת פרדס 2016.
וֵייוֵיי־אִזְמִים, אסופת רעיונות וראיונות מאת איי וייוויי. הוצאת פרדס 2017.
מכתבים מאפריקות: 50 שירים מאפריקה, אנתולגיית שירה מאת משוררים שונים. הוצאת פרדס ומרכז אפריקה על שם תמר גולן, אוניברסיטת בן-גוריון 2018.
פרו[ט]זה, ספר שירים. הוצאת פרדס 2019.
הָפוּך עַל עָנָף: שִׁירִים [לִ]קְטַנִּים, ספר שירים לילדים. ערכה תמר הוכשטטר הוצאת עם עובד 2022.
קוראים לי טיו: שיחות ורישומי מילים, ספר שירים. ערכה נוגה שבח הוצאת פרדס 2023.
תערוכות יחיד

2021 - חיבה לקוצים, גלריה שְמרלָה, באר-שבע. אצר והפיק יאיר רוטמן.
לקריאה נוספת

שי הופמן, "שינוי שיטת הבחירות: על פן אחד בשירתו של ערן צלגוב", עיתון 77 379-380, 30–31.
עמוס לויתן, "בחירות מעודנות", עיתון 77 374, 44.
עמיר עקיבא סגל, "מועמד מבטיח", קו למושב 819, עמ' 13.
ח"ן שירמן, "איש הציפורים ממריא אל על", מאזנים פ"ח(2), 34-35.
אלי הירש, "פנטסטיק", ידיעות אחרונות מוסף שבעה לילות. 2.10.2015
שי הופמן, "משורה לשורה זה נעשה חתול יותר", עיתון 77 393, עמ' 20.
הערות שוליים

↑  אלי הירש, "דרכים צדדיות", מוסף תרבות - ידיעות אחרונות, 12 בדצמבר 2008
↑  3=כרמית רוזן, "מפלצות פלא ואחרים", הפנקס כתב עת מקוון לספרות ותרבות לילדים, 01 ביוני 2022
↑   בן שלו, לא תשמעו את הלהקה הזאת ברדיו. אתם לא יודעים מה אתם מפסידים, באתר הארץ, 22 ביולי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285357105171  BnF: cb17082476m (data)  ISNI: 0000 0004 0247 3039  LCCN: no2014082629  VIAF: 297713369   WorldCat (עם VIAF): 297713369
הטבח בתיכון קולומביין

| חלק מירי המוני בארצות הברית |
| --- | --- |

צילום אוויר של התיכון ביום הטבח
 תאריך:  20 באפריל 1999
 מקום:  "קולומביין" במחוז ג'פרסון שבקולורדו, ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  39°36′12″N 105°04′29″W﻿ / ﻿39.603333333333°N 105.07472222222°W﻿ / 39.603333333333; -105.07472222222
 סוג:  טבח, רצח המוני, ירי המוני
 נשק:  רובי קרבין, רובי ציד ואקדחים. ראו פירוט בגוף הערך
 הרוגים:  13
 פצועים:  24
 מבצע:  אריק האריס, דילן קלבולד 
 מספר מפגעים:  2
 מפגעים הרוגים:  2
  (למפת קולורדו מוגדלת) דנוור קולורדו ספרינגס  אורורה פורט קולינס פואבלו גרילי גראנד ג'נקשן י ו ט ה  ויומינג נברסקה ק נ ז ס  אוקלהומה ניו מקסיקו א.הטבח בתיכון קולומביין(למפת קולורדו רגילה) דנוור קולורדו ספרינגס  אורורה פורט קולינס פואבלו גרילי גראנד ג'נקשן י ו ט ה  ויומינג נברסקה ק נ ז ס  אוקלהומה ניו מקסיקו א.הטבח בתיכון קולומביין(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הטבח בתיכון קולומביין(למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הטבח בתיכון קולומבייןhe
 
הטבח בתיכון קולומביין היה אירוע ירי בבית ספר שהתרחש ביום שלישי, 20 באפריל 1999, בבית הספר התיכון "קולומביין" במחוז ג'פרסון שבקולורדו, ליד הערים דנוור וליטלטון. שני תלמידים, אריק האריס בן ה-18 ודילן קלבולד בן ה-17, רצחו ביריות 12 תלמידים ומורה אחד ולפציעתם של 24 אחרים, ולאחר מכן התאבדו. בהיסטוריה של אירועי ירי שהתרחשו בתחומי מוסדות לימוד בארצות הברית, הטבח הזה הוא אירוע הירי החמישי בחומרתו, בהיבט של מספר הקורבנות, מידת האלימות ובכלל הפרטים אודות חייהם רוויי האלימות של הטובחים.
הטבח בתיכון קולומביין עורר פולמוס ציבורי חריף בנוגע לחוקים הנוגעים לפיקוח על נשק, זמינותם של רובים ואקדחים בארצות הברית, ואלימות של צעירים העושים שימוש בנשק. דיון נוסף עסק בהתהוות קליקות חברתיות בתיכונים, תת-תרבויות ובריונות, כמו גם בהשפעתם של סרטים אלימים ושל משחקי וידאו על החברה האמריקנית ועל צעירים בפרט. חלק מהנרצחים, שהוצגו כקורבנות על רקע אמונה דתית שהייתה מנוגדת לזו של הרוצחים, הפכו למקורות השראה לאחרים. אחרים רבים קוננו על היעדר סממני דת בחינוך הכללי בפרט ובחברה האמריקנית בכלל, וטענו שמקורה של הטרגדיה הוא ביחסו השלילי של הממשל כלפי הדת. הירי הביא, בין היתר, להשמת דגש גדול יותר על אבטחת בתי ספר וגרם גם לפאניקה מוסרית שכוונה נגד התרבות הגותית, נגד המנודים חברתית, ונגד השימוש של בני נוער באינטרנט, בתרופות נוגדות דיכאון, בסרטים ובמשחקי וידאו אלימים.
הספרייה שנבנתה לאחר הרצח כגלעד לזכר קורבנות הטבח בתיכון קולומביין, שרובו התרחש בספרייה הישנה של בית הספר.
הרוצחים > אריק האריס

אריק דייוויד האריס נולד בוויצ'יטה, קנזס ב-9 באפריל 1981 וגילו ביום ביצוע הטבח היה 18. משפחתו העתיקה את מגוריה לעיתים קרובות, משום שאביו של אריק, ויין, היה טייס תובלה בחיל האוויר האמריקני. אמו של אריק הייתה עקרת בית.
ביולי 1993 שוחרר ויין משירותו הצבאי, והמשפחה השתקעה בליטלטון, קולורדו. במהלך שלוש השנים הראשונות בליטלטון, גרה משפחת האריס במספר דירות שכורות. בתקופה זו אריק פגש את דילן קלבולד. ב-1996 קנתה משפחתו של אריק בית מדרום לתיכון קולומביין.
הרוצחים > דילן קלבולד

דילן בנט קלבולד נולד בלייקווד, קולורדו ב-11 בספטמבר 1981 וגילו ביום ביצוע הטבח היה 17. אביו של דילן, תומאס, היה סוכן נדל"ן ובעל עסק בתחום, אותו ניהל מביתו. אמו, סוזן, הייתה עובדת של ממשלת קולורדו, ועסקה בהפעלת תוכניות הכשרה לנכים. הוריו של דילן היו חברים בכנסייה הלותרנית, ודילן ואחיו הגדול ביירון קיבלו שיעורי קונפירמציה, כנהוג במסורת הלותרנית. אף על פי ששני הוריו של דילן הם נוצרים לכל דבר, קיימו בני המשפחה בביתם מספר מנהגים יהודיים משום שאחד מסביו של דילן היה יהודי.
דילן למד בבית הספר היסודי "נורמנדי" בכיתות א' וב', ולאחר מכן עבר לבית הספר היסודי "גאברנורז ראנץ'", שם השתתף בתוכנית אתגור תלמידים בעלי פוטנציאל גבוה. במהלך לימודיו בבית הספר היסודי פגש קלבולד את ברוקס בראון, אך לא פגש את אריק האריס עד חטיבת הביניים. היכרותו של דילן עם אריק גרמה לו לנתק את הקשר בינו לבין בראון.
הרוצחים > סביבת בית הספר התיכון

לפי דיווחים מוקדמים על הטבח, האריס וקלבולד היו תלמידים מאוד לא פופולריים, והיוו מטרה לבריונות רבה בבית הספר. הסבל אשר נגרם להם השפיע על חייהם והוביל אותם לחקות את מעשי הבריונות האלימים, והם החלו עצמם להתנכל לתלמידים אחרים, וכתבו ביומניהם כיצד נהגו בבריונות כלפי תלמידים צעירים מהם וכלפי "הומואים". למרות זאת, ביומנו של קלבולד נכתב דווקא כי ניסה לא להיטפל לאחרים.
לפי דיווחים היו האריס וקלבולד חברים בקבוצת בריונים בבית הספר אשר קראה לעצמה "מאפיית מעילי הגשם", אף על פי שלא היה להם קשר לקבוצה, ולא הופיעו בתמונת ספר השנה שלה ב-1998.
בשיחת חירום שביצע ביום הטבח, ציין אביו של האריס כי בנו אכן היה חבר בקבוצה הקוראת לעצמה "מאפיית מעילי הגשם". קלבולד הלך לנשף סיום השנה של בית הספר, עם בת כיתתו רובין אנדרסון, שלושה ימים לפני הטבח.