stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר ורטה-זהבי
לקריאה נוספת

עינה ארדל, להפוך חיים של עלבון לחיים של גאווה ושמחה, בתוך: הפנקס: כתב עת מקוון לספרות ותרבות ילדים, 13 באוגוסט 2010
שרה זמיר ולאה ברץ, עברית וערבית יחד בז'אנר חדשני: בספרות ילדים היהודי מוצג כ"אחר", בתוך: כיוונים חדשים, גיליון 23 (דצמבר 2010), עמ' 298–304
אורית לנגר, קולו של "האחר" הערבי : דמות הערבי ויחסי יהודים-ערבים בשני ספרים לנוער מאת תמר ורטה-זהבי. בתוך: ספרות ילדים ונוער, חוב' 132 (אוגוסט 2011), עמ' 43–53
עופרה עופר אורן, "סוגיהארה: הסמוראי שסירב לציית": עכשיו במיוחד חשוב שבני נוער יקראו אותו, בבלוג "סופרת ספרים", 27 במרץ 2022
הערות שוליים

↑  ז'נאן בסול, המאיירת נעמה בנזימן, המתרגמת דנה פלג והסופרת תמר ורטה זהבי זכו בעיטור אנדרסן, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2017
↑  זוכי פרס דבורה עומר לשנת 2018, בדף פייסבוק של "הפנקס", 30 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305522705171  BnF: cb14605180q (data)  GND: 137329660  ISNI: 0000 0000 8003 7815  LCCN: no2004072459  NLK: KAC201524013  RERO: 02-A016748328  SUDOC: 085820598  VIAF: 76566322   WorldCat (עם VIAF): 76566322
שומר שכר

שומר שכר הוא אחד מארבעת השומרים שנזכרו בתורה, ומתייחס למי שקבל על עצמו לשמור על חפץ של חברו בתשלום והוא אינו עושה בחפץ כל שימוש.
על פי התורה לשומר שכר ישנה אחריות על החפץ במקרה שהוא נשבר, נגנב, נאבד או ניזוק בכל אופן אחר. חכמים פירטו את מאפייניו של שומר שכר ומה מידת אחריותו במקרה של הפסד, לעומת שומרים מסוג אחר.
שיווי השכר

התשלום על השמירה חייב להיות לפחות שווה - פרוטה. בכלל תמורה גם מחילת חוב (מי שנמחל לו חוב, נסלח או נשמט חובו), וכן אם שמר בתמורה לטובה שעשו או שיעשו לו - הרי הוא שומר שכר.
שומר שכר לעומת סוגי שומרים אחרים

בכל השומרים, ישנה מחלוקת האם נדרש מעשה קניין כדי להיחשב כשומר. בנתיבות המשפט ובמחנה אפרים, כתבו שגם להשיטות שכל השומרים צריכים מעשה קניין בשביל להתחייב בדיני שומרים. בשומר שכר, אם קיבל השומר שכר מראש הרי זה נחשב לקניין. ואף בלא מעשה קניין בגוף החפץ, מחויב השומר בכל דיני שמירה. ובאמרי בינה חלק על כך.
אחריותו של השומר ומקורותיה

אחריותו של שומר שכר כוללת שני מרכיבים. החיוב לשמור וחובת השיפוי על אובדן הנכס או על נזקו.
החיוב לשמור את הנכס הוא, חיוב הסכמי. אמנם התורה מטילה על כל אדם אחריות להציל את ממון חברו מהפסד – "השב תשיבנו לו", "השב תשיבם לאחיך". אך חיובי השומר לשמור על ממון חברו הם מקיפים וחמורים יותר מחיובים בסיסיים אלו. תוספת חיוב זו נובעת מהתחייבותו ההסכמית של השומר.
לעומת זאת מקור חיוב השיפוי במקרה של נזק הוא פרשת השומרים (שמות כב, ט-יב), המטילה על השומר חובת תשלום אם הנכס אבד או ניזוק.
אחריות במקרה של גניבה ואבדה

אחריותו של שומר שכר חמורה מאחריותו של שומר חינם. חכמים מפרטים בגמרא ששומר חינם חייב רק ב"פשיעה", כלומר כשהתרשל בשמירה; ואילו שומר שכר חייב גם ב"גניבה ואבידה", ופטור רק ב"אונס", כלומר בנזק שאירע לפיקדון שהופקד לשמירתו במה שלא היה יכול למונעו.
אולם יש מקרים בהם הגניבה או האבדה אירעו מחמת פשיעה, ואף שומר חינם חייב בה, ולעומת זאת, במקרים של גניבה או אבדה שאי אפשר למנוע אותה, ולכן היא בגדר אונס, ישנה מחלוקת ראשונים (הרחבה בהמשך) האם שומר שכר פטור בה או מחויב. להלכה נפסק בשולחן ערוך שגניבה שקרתה באונס פטורם עליה, כלומר, שהנכון הוא לא לפרש את המונח "גניבה ואבדה" באופן דווקני, אלא יש להבינו כמונח המייצג את כל מקרי הביניים שבין מקרי "פשיעה" לבין מקרי "אונס".
"גניבה" במשמעותה היא לקיחת החפץ בלא שהאחראי על החפץ יודע על הלקיחה בשעת ביצועה, וממילא, השומר אינו יכול למנוע את הנזק בשעת מעשה. אולם, עצם זה שהשומר אינו יודע על הגניבה, משמע שהוא אינו משגיח כל הצורך על הנכס ולכן יש בכך כדי להטיל עליו את האחריות לגניבה, ולכן עליו לשלם לבעלים את שווי הנכס שנגנב. השומר היה צריך לחזות מראש את האפשרות שהנכס ייגנב, ולהיות בסמוך אליו, וכך הגניבה לא יכולה הייתה לצאת לפועל. משום כך, שומר שכר משלם על החפץ במקרה של גניבה, כפי שהתורה אומרת: "אם גנב יגנב מעמו – ישלם לבעליו".
"אבדה" דינה כגניבה שכן בשני המקרים על השומר מוטלת האחריות להשגיח על הנכס. דינו של שומר שכר במקרה של אבדה איננו מפורש בתורה אך מובן שמי שמאבד חפץ כלשהו נחשב פחות רשלן מאשר מי שפשע. מאידך, המאבד מתרשל יותר מאשר מי שנגנב ממנו. על כן, מאחר ששומר שכר מחויב על גניבה, קל וחומר שהוא חייב גם על אבדה.
הטעם להחמרת אחריותו של שומר שכר

בירושלמי, כתוב הטעם להחמרת אחריותו של שומר שכר הוא ההנאה שהוא מפיק מן השמירה: "שואל, לפי שנהנה את הכל, משלם את הכל. שומר שכר והשוכר, לפי שנהנה מקצת ומהנה מקצת, נשבע מקצת ומשלם מקצת. שומר חינם, שאין לו הנייה, נשבע ויוצא".
ניתן להבין זאת כקביעה לפיה ככל שהשומר נהנה יותר כך ראוי להטיל עליו אחריות כבדה יותר. אך ניתן גם לומר כי ככל שהשומר נהנה יותר, הוא גם מוכן ליטול על עצמו אחריות כבדה יותר. כך נראה מן התלמוד הבבלי האומר שאחריות שומר שכר גדולה מזו של שומר חינם, משום שבעל הנכס יכול לטעון: "לזה שילמתי לך שכר, כדי שתשמור שמירה יתרה (משמירת שומר רגיל)".
גניבה במצבי אונס

כאשר השומר השתדל ככל יכולתו לשמור, ובכל זאת אירע נזק, זו גניבת אונס, ונחלקו ראשונים בעניינה: לפי דעה אחת, שומר שכר חייב גם על גניבת אונס. לפי דעה זו שומר שכר חייב גם במקרים בהם יש סיבה סבירה לאי השגחתו על הנכס. כך, למשל, אם הנכס נגנב בעת שישן בזמן שהיה מקובל שיישן, או כשנרדם באופן בלתי רצוני, או כשהיה חולה ולא היה יכול לשמור, או שעזב את המקום בו נמצא הפקדון כשמקובל לעשות כך. השומר חייב בכל המקרים הללו, משום שאילו השגיח על הנכס באופן מוקפד, הגניבה לא הייתה מתרחשת. מאחר שהשומר מקבל שכר על השמירה, עליו להקדיש מאמץ מיוחד ולשמור שמירה מעולה. עם זאת, יצוין כי גם לפי דעה זו, בנסיבות בהן השומר לא היה יכול למנוע מהגנב לקחת את הנכס גם לו היה נוכח במקום הגניבה, כמו במקרה בו הגנב חמוש - ישנה הסכמה כי לא מחייבים אותו.
דעה שנייה בראשונים פוטרת שומר שכר אם הנכס נגנב באונס גמור, כגון שהשומר טמן אותו עמוק באדמה ונגנב או שנעשה חולה ולכן לא היה יכול לשמור. לפי דעה זו, שומר השכר יהיה חייב על הגניבה, רק אם לא קרה אונס יוצא מגדר הרגיל. ההיגיון מאחורי דעה זו הוא שמוטל על שומר שכר לצפות אפשרות שהנכס ייגנב בדרך רגילה אך לא מוטל עליו לצפות אפשרות בה הנכס ייגנב למרות אמצעים מיוחדים שהוא נוקט בהם.
לפי דעה שלישית יש להבחין בין מקרה שהשומר לא היה יכול להשגיח על הנכס לבין מקרה שהיה יכול לשומרו כראוי, אלא שסמך על אמצעי שמירה אחרים שהכין. כך, למשל, אם לא היה יכול לשמור משום שחלה או נרדם באופן בלתי רצוני, הוא פטור על הגניבה, מפני שבאותה שעה לא היה חייב כלל לשמור. מנגד, אם היה יכול לשמור, אלא שלא השגיח על הנכס מפני שסמך על כך שטמן אותו באדמה וכדומה, הוא חייב, על שאף שקשה היה לצפות מראש אפשרות כזו, מפני שהגניבה אירעה בשעה שהייתה מוטלת עליו חובת השמירה.
רשלנות

התורה פטרה שומר שכר במקרה שהבהמה עליה שמר נטרפה. ובכל זאת, ישנם מקרים בהם יחויב בכך, למשל, יהיה במקרה בו השומר הביא את הבהמה למקום שמצויות בו חיות טורפות. בנסיבות אלה יהיה הוא אחראי לטרפה. כמו כן, יוטל חיוב על השומר אם יכול היה למנוע את הטריפה מבעוד מועד. הצפיות שהבהמה תיטרף ואי נקיטת אמצעים למנוע זאת, הם עילה לחיובו של השומר. מאידך, אם ניתן להעריך שהטרפה הייתה מתרחשת גם לו ננקטו אמצעים, אין לשומר אשם תורם, ולכן יהיה פטור מלשלם.
עקרון דומה מתקיים גם במקרה של בהמה שנפלה ממקום גבוה, ובעקבות זאת נפצעה או מתה. אם השומר לא יכול היה למנוע את העלייה למקום גבוה ולאחר מכן את נפילתה – לא תוטל עליו אחריות. ברם, אם ניתן היה למנוע את אחד מן השניים – העלייה או הנפילה – תוטל אחריות על השומר.
שומר שכר שחזר בו מהתחייבותו

מחובתו של שומר שכר להיות "יושב ומשמר", ואינו שונה מכל פועל, כך שלשומר עומדת הזכות לחזור בו מהתחייבותו לשמור לפני מועד סיום השמירה המוסכם, בדומה לכל פועל, שמירת שומר שכר דורשת שמירה פעילה ורציפה, והיא דומה לעבודת הפועל, ולכן עליה כן חל הכלל לפיו: "פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום".
עם זאת, יצוין שלדעת הפוסקים הסוברים שאחריות שומר שכר אינה נחשבת שמירה בפועל אלא נטילת אחריות בלבד, גם שומר השכר לא יוכל להשתחרר מאחריותו באופן חד צדדי, משום ששמירתו/אחריותו אינה בגדר עבודה.
דיני שומרים בימינו – דוגמאות מן הפסיקה > חיוב שמירה על חפץ שנקנה בטעות

אדם קנה חפץ, שילם עבורו ומצא בו פגם, והחפץ נגנב או אבד לפני שהודע למוכר על הפגם, נידונה השאלה אם דינו כשומר חינם ופטור או שמא דינו כשומר שכר וחייב בגניבה ואבדה.
על פי השולחן ערוך, תוטל אחריות של הקונה רק אם המוכר לא ידע שיש פגם בחפץ. אם ידע המוכר על הפגם ולא דיווח לקונה יש בכך משום מירמה מצידו, ועל כן לא תוטל אחריות על הקונה. על פי דיני המכר, הקונה חפץ אינו חייב לבדוק האם קיימים בו פגמים, אלא אם מקובל לבדוק זאת. לכן, אם ימצא פגם כזה, הקונה יכול לבטל את העסקה גם אם כבר עשה שימוש בחפץ וכתוצאה מכך הוחמר הפגם.
ההלכה האחרונה עשויה להיות תלויה במעמדו של הקונה כשומר עד ביטול העסקה. אם הוא שומר חינם, מסתבר שיהיה פטור מן הנזק שנגרם בגין החמרת הפגם. מאידך, אם הוא שומר שכר, היה עליו לבדוק את הממכר, על מנת לוודא שאין בו פגם שעלול להחמיר. לכן, אם לא בדק – תוטל עליו אחריות.
דיני שומרים בימינו – דוגמאות מן הפסיקה > תביעה להחזר דמי השתתפות עצמית

חברת ביטוח נתבעה על ידי הורי ילדה, שניזוקה כתוצאה מנפילה מכיסא שבור בגן. חברת הביטוח חויבה לשלם סכום מסוים להורים. כמקובל בחברות ביטוח שונות, קיים מרכיב של השתתפות עצמית. נידונה השאלה מי נדרש לשאת בתשלום מרכיב זה – הגננת או ההורים.
שאלה זו תלויה בשאלת האחריות על הנזק. יש להניח שהגננת היא שומרת שכר, משום ששכרה ניתן לה גם עבור השמירה על ילדי הגן. עם זאת, ייתכן שהילדים אינם בכלל "ממון", שהוא מושא השמירה המחייב מן התורה. בית הדין קובע שדיני שומרים מתייחסים גם למי שאינם מושאי השמירה שדיברה עליהם התורה, כך שניתן לראותם כחלים גם על אדם. לכן, מוטלת אחריות על הגננת לנזקי הילדה, והגננת היא שצריכה לשאת בתשלום ההשתתפות העצמית.
דיני השומרים וחוק השומרים הישראלי

חוק השומרים, תשכ"ז-1967 (להלן: 'חוק השומרים') הוא המגדיר את דיני שומרים בישראל. יש זיקה ניכרת בין החוק לבין המשפט העברי, הן ברמת המושגים שבהם משתמש החוק והן בהוראות החוק, שקביעתן מבוססת במידה רבה על עקרונות מן המשפט העברי.
החוק מגדיר כי שמירת נכס היא החזקתו כדין שלא מכוח בעלות. השומר נכס שאין לו בשמירתו טובת הנאה לעצמו, הוא שומר חינם. השומר נכס המקבל תמורה בעד השמירה או שיש לו בשמירתו טובת הנאה אחרת לעצמו, ואיננו שואל, הוא שומר שכר. זו גם ההלכה הנוהגת במשפט העברי.
שיעור השכר, בחוק השומרים, לא קיימת הגדרה למה נחשב שיעור מזערי של שכר. ניתן ללמוד מכך, שבכל מקרה של תמורה שהצדדים לעסקה ראו בה תמורה ראויה, השומר ייחשב לשומר שכר.
לפי המשפט העברי, שומר המקבל בתמורה לשמירתו פרוטה או ערך השווה לפרוטה, נחשב לשומר שכר. אם התמורה על השמירה פחותה מערך זה, השומר נשאר שומר חינם, משום שסכום שהוא פחות מפרוטה אינו נחשב לכסף כלל.
מועד תשלום השכר – בדין הישראלי, אם בעל הנכס התחייב לשלם שכר לשומר לפני תום תקופת השמירה, ולא קיים את הבטחתו, השומר ממשיך להיות שומר שכר, כיוון שהתמורה בעבור העסקה כבר נקבעה. לעומת זאת, אם ההסכם בין בעל הנכס לשומר קובע שהשומר רשאי לחזור בו מהשמירה בשל אי תשלום השכר שמגיע לו, יוכל השומר לחזור בו ולהחזיר את הנכס לבעליו. אם בעל הנכס אינו מסכים לקבל את הנכס, יהפוך השומר להיות שומר חינם.
המשפט העברי קובע, בדומה, שאין צורך שבעל הנכס ייתן לשומר את שכרו כבר בתחילת העסקה, כדי שייקרא שומר שכר. מספיק שהבטיח לו בהתחלה את השכר, כדי שתחול על השומר אחריות כשומר שכר, גם אם ישלם לו רק אחר כך.
הזיקה בין השכר לשמירה - המקרה הקלאסי של שומר שכר הוא כשבעל הנכס אומר באופן מפורש לשומר שהוא נותן לו את השכר תמורת השמירה. במקרה זה הזיקה בין התמורה לשמירה ברורה, ולכן השומר הוא שומר שכר. עמדת החוק היא, שהשומר נחשב שומר שכר רק אם בעשיית ההסכם, התכוונו שני הצדדים שתהיה לשומר הנאה מן השמירה, וראו את טובת ההנאה שלו כחלק מהותי של השמירה. נדרש שההנאה תהיה מיידית וישירה, וקרובה בצורה הוגנת לשמירה, כדי שתצדיק הטלת אחריות מוגברת.
המשפט העברי דן במקרים בהם הזיקה בין התמורה לשמירה אינה ברורה. נקבע שאומן נחשב לשומר שכר משום שהוא מקבל שכר על מלאכתו, על אף שלא מדובר בשכר ישיר בעד השמירה. כמו כן, בעניין מתנה הניתנת לשומר, כאשר בעל נכס נותן לשומר דבר בעל ערך, גם אם לא אמר לו שהוא תמורת השמירה, השומר ייחשב לשומר שכר, כיוון שאין להניח שהתכוון לתת לו את הדבר בעל הערך כמתנה (בהנחה שבעל הנכס לא היה רגיל לתת לאדם זה מתנות). סביר יותר להניח שהמתנה ניתנה כדי שהשומר ישמור על הפיקדון שמירה טובה יותר, כשומר שכר. ניתן לבחון במקרה זה את הזיקה שבין התמורה לשמירה גם מצד השומר. כאשר אפשר להניח שגם השומר הבין שהוא מקבל את הדבר בעל הערך כשכר על השמירה, יש לראותו כשומר שכר.
הערות שוליים

↑  ש"ך, חו"מ, סימן ש"ג סעיף קטן א
↑  ש"ך, חו"מ, סימן ש"ג סעיף קטן א ; ואף שאסור משום ריבית, הוי שומר שכר
↑  דווקא אם יכול לתבוע שכר עבור טובה זו. ראה יעקב בלוי, פתחי חושן, חלק ג, פקדון ושומרים, פרק א, סעיף ט'.
הנאת כבוד נחשבת אף היא לשכר. ראה רפאל שטיינהרטר הלכות שומרים משפט החושן 88 (תשע"ו)
↑  מחנה אפרים שומרים סימן ז' בשם הרשב"א ונתיבות המשפט סימןה רצ"א סימן קטן י"ב
↑  אמרי בינה דיני הלואה סי' פ"ב
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק ד'.
↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק א'.
↑  שו"ת הריטב"א, סימן קצט (הובא בבית יוסף, חו"מ, סו, מא)
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף צ"ג, עמוד א'.
↑  ברוך כהנא, "אחריותו של שומר שכר" פרשת ויצא גיליון מס' 269 (תשס"ז)
↑  ספר שמות, פרק כ"ב, פסוק י"א.
↑  ברוך כהנא, חוק לישראל – שומרים 221 (כרך ראשון, נחום רקובר עורך, 1998)
↑  הרב יאיר קאהן, "ארבעת השומרים – מבוא", בית המדרש הווירטואלי ע"ש ישראל קושיצקי.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שבועות,  פרק ח', הלכה א'. דף לח ע"ב (מהדורת האקדמיה ללשון העברית, עמ' 1370-1369)
↑  תוספות, מסכת כתובות, דף נ"ו, ד"ה הרי.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף צ"ג, עמוד ב'
1 2  רא"ש, ב"מ, פרק ג', סימן כ"א
1 2  מרדכי, ב"ק, סימן ר"ו
↑  פרישה, חו"מ, ש"ג, ב'
↑  ר"י בתוספות, ב"ק נז ע"א. לדעת "נתיבות המשפט" שומר שכר חייב בשמירה גם במקום שלא היה יכול לחזות מראש את נסיבות הנזק, משום שעליו לשהות כל הזמן ליד הנכס
↑  נתיבות המשפט, סימן ש"ג, ס"ק ב' וס"ק ד'
↑  חידושי הרמב"ן, בבא מציעא מב ע"א
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות שכירות, פרק ג', הלכה ד'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר משפטים, הלכות שכירות, פרק ג', הלכה ח'
↑  רבנו ירוחם, ספר מישרים, נתיב ל, חלק ד
↑  ברוך כהנא, חוק לישראל – שומרים 228-229 (כרך ראשון, נחום רקובר עורך, 1998)
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רצ"ג, סעיף א'
↑  לדעת רוב הפוסקים, שומר חינם אינו זכאי לחזור בו לפני מועד סיום השמירה, ולא חל עליו הכלל "פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום", מפני שהתחייבותו לשמור אינה התחייבות לעבודה. זאת משום שעל פי רוב, לא נדרשת משומר החינם אלא פעולה חד-פעמית, כגון הכנסת הכסף לכספת נעולה, ואין בכך משום עבודה. ראה שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רצג, סעיף א'. ראה עוד ר' אפרים נבון (טורקיה, המאות הי"ז-י"ח), מחנה אפרים, הלכות שומרים, סימן י"ח; לעיל ה"ש 10, עמוד 499
↑  מחנה אפרים, הלכות שומרים, סימן י"ח; ברוך כהנא, חוק לישראל – שומרים 499 (כרך ראשון, נחום רקובר עורך, 1998)
↑  הרב יאיר קאהן "ארבעת השומרים – מבוא" בית המדרש הווירטואלי ע"ש ישראל קושיצקי.
↑  הרב יוסף פליישמן, חיוב שמירה על חפץ שנקנה בטעות, מקח טעות חלק ו', (ה תשרי תשע"ב). מתוך: בית ההוראה המרכזי לדיינות דין
↑  הרב צבי יהודה בן-יעקב, תביעה להחזר דמי השתתפות עצמית, משפטיך ליעקב כרך ה' סימן כ"ז, על פי שער המשפט (ג' תשרי תשס"א)
↑  חוק השומרים, תשכ"ז-1967, סעיף 1 (להלן: חוק השומרים)
↑  שולחן ערוך, חו"מ, סימנים שא-שג
1 2  מ' חשין "שמירה ושומרים" משפטים ג-167 (תשל"א)
↑  ש"ך, חו"מ, סימן שג, ס"ק א'
↑  חוק השומרים, תשכ"ז-1967
↑  מנחת חינוך, מצווה נט, בתחילתו; ברוך כהנא, חוק לישראל – שומרים 69 (כרך ראשון, נחום רקובר עורך, 1998)
↑  מ' חשין "שמירה ושומרים" משפטים ג-164 (תשל"א)
↑  נתיבות המשפט, רסז, ס"ק ג; ברוך כהנא, חוק לישראל – שומרים 75 (כרך ראשון, נחום רקובר עורך, 1998)
תמר וייס

| --- | --- |

תמר וייס-גבאי ב-2022
 לידה:  1975 (בת 49 בערך) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, צייטלין 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  פרוזה, ספרות ילדים
 פרסים והוקרה:  פרס שר התרבות ליצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר (2021)  פרס ברנר (2022)  The Jewish Children's book award (רשימה קצרה, 2022)
 tamarweissgabbay.com
 
תמר וייס-גבאי (נולדה ב-1975) היא סופרת, עורכת ותסריטאית ישראלית. כלת פרס ברנר לספרות.
ביוגרפיה

וייס-גבאי נולדה ברמת גן. אביה הוא אביעזר וייס. היא מתגוררת בירושלים. למדה מקרא והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ותסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. כתבה את ספר הפרוזה למבוגרים "החזאית" (לוקוס) אשר זיכה אותה בפרס ברנר, את קובץ הסיפורים "שטח מת" (הקיבוץ המאוחד), את הנובלה "צפלין" (כתר), ואת ספרי הילדים "טלי מתחת לשולחן" (כנרת זמורה, 2020) שאיירה האמנית זויה צ'רקסקי-נאדי ו"סתם שדה ריק" (כנרת זמורה, 2022). שני הספרים חולקו בכ-120 אלף עותקים בגני ילדים במסגרת תוכנית "ספריית פיג'מה" שתרגמה אותם לספרדית ופורטוגזית. הספר "טלי מתחת לשולחן" זיכה אותה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים. ב-2024 פרסמה את הספר "ההיסטוריה של הילדות והילדים" (למה, כנרת זמורה) אותו איירה שירז פומן.
סיפורים שלה התפרסמו באנתולוגיות שונות (עם עובד, כתר, אייקאסט), בכתבי העת: מטעם, עיתון 77, מאזנים, המוסך, אלכסון, Lilith Magazine, The London Reader, ועוד.
תסריטיה לילדים שודרו בערוץ הופ!.
נוסף על כך, פרסמה עיבודים ספרותיים למיתולוגיות שומריות ואכדיות עתיקות, בספרים "המיתולוגיה הבבלית" (מפה) "ואִינַנַה בוחרת מלך" (כתר) יחד עם בן זוגה האשורולוג פרופ' אורי גבאי, שתרגם אותם מכתב יתדות.
ממקימות ועורכות המוסך, כתב עת מקוון לספרות.
יזמה וערכה את "2 - פרויקט דו לשוני לספרות עכשווית בערבית ועברית", שכלל את האנתולוגיה "שתיים" ("כתר"), אתר אינטרנט ספרותי דו-לשוני ומפגשים ספרותיים של סופרים ומשוררים מקומיים בערבית ובעברית. הקימה ומובילה פרויקטים ספרותיים-חברתיים שונים כגון פורום הסופרות והמשוררות בישראל, תחנות הקריאה בפארק המסילה בירושלים ועוד.
וייס גבאי עורכת ספרים במקצועה. ערכה ספרים עבור ההוצאות כתר, ידיעות ספרים, אסיה, הקיבוץ המאוחד ועוד.
ספרים

שטח מת, קובץ סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
המיתולוגיה הבבלית (יחד עם אורי גבאי), הוצאת מפה, 2003.
אִינַנַה בוחרת מלך, ספר ילדים, כתר ספרים, 2004.
צֶפֶּלין, נובלה, כתר ספרים, 2008.
טלי מתחת לשולחן, ספר ילדים, כנרת זמורה, 2020.
סתם שדה ריק, ספר ילדים, כנרת זמורה, 2022.
החזאית, נובלה בשלושה חלקים, לוקוס, 2022. פרק מתוך החזאית התפרסם באנגלית בגיליון החורף 2021–2022 של כתב העת הבריטי London Reader בתרגום ג'סיקה כהן.
ההיסטוריה של הילדות והילדים, ספר ילדים, הוצאת כנרת זמורה דביר, 2024
פרסים ומועמדויות

2021, פרס שר התרבות ליצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר (על הספר "טלי מתחת לשולחן").
2022, סיפורה The Thank You Tomatoes היה בין שלושת המועמדים הסופיים לפרס The Jewish Children's book award.
2022, פרס ברנר, על ספרה "החזאית".
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, פרס ברנר בסך 50 אלף שקלים לתמר וייס גבאי, שלומי חתוכה ושרון אס, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2022
↑  קובי בן-שמחון, להתעורר אל הדמיון, באתר הארץ, 25 ביוני 2002
↑  עמרי הרצוג, המשך לא יבוא, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2008
↑  נטע אחיטוב, סוף סוף ספרות ישראלית שמסתכלת למשבר האקלים בעיניים, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2022
↑  אלון עידן, ספר מושקע שכוונותיו טובות, אבל הקריאה בו סטרילית, באתר הארץ, 10 ביוני 2024
↑  ynet, תמר וייס-גבאי זכתה בפרס ברנר לספרות לשנת 2022, באתר ynet, 19 באוקטובר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302827305171  BnF: cb161835498 (data)  ISNI: 0000 0000 7692 2571  LCCN: no2002067956  VIAF: 61216046   WorldCat (עם VIAF): 61216046
תותח סביבול

תותח סביבול במצודת קריסברוק באי וייט.
תותח סביבול (באנגלית: Swivel gun) הוא תותח קטן שהוצב על חצובה מזלגית סובבת על ציר, אשר איפשרה לצודד אותו בקשת רחבה. אין לבלבל בינו לבין תותחי ציר (Pivot gun), שהיו כלי נשק גדולים פי כמה ונשענו על ציר סיבוב אופקי. תותח הסביבול נקרא לפנים גם בשם "פטררו" או "פדררו" (Peterero, Paterero, Pedereo), מן Pedrero, "אבן" בספרדית, שהייתה תחמושתם של התותחים הראשונים.
מבנה

תותחי סביבול היו קטני-מידות. אורך הקנה שלהם לא עלה בדרך כלל על מטר אחד וקוטר קדח הקנה (קליבר) היה עד 3.5 ס"מ (¼1 אינץ'). הם יכלו לירות כמה סוגי תחמושת. בדרך כלל השתמשו בהם לירי קלעי אשכול (Grapeshot) וסוגים דומים של קלעים קטני-קוטר, אך גם לירי קלעים כדוריים קטנים (Round shot). רוב תותחי הסביבול נטענו מן הלוע. הם כוונו אל המטרה באמצעות ידית עץ שחוברה אל המכנס (Breech).
תותחי סביבול בעלי טעינת מכנס יוצרו כבר במהלך המאה ה-16, והם נמנים עם כלי הנשק הראשונים מסוג זה. לתותחי הסביבול נטעני המכנס היה מכנס שצורתו כשל קנקן בירה, אותו היו טוענים באבק שרפה ובקלע, והתותחן היה אוחז בידית המכנס ומחבר אותו אל אחורי התותח כשפתחו פונה קדימה. ניתן היה להשיג קצב אש גבוה למדי לזמן קצר אם הוכנו ונטענו מראש כמה מכנסים.
שימושים

תותחי סביבול שימשו בעיקר באוניות מפרשים כנשק נגד אדם. לא היה בכוחם להטביע כלי שיט בשל הקליבר והטווח הקטנים, אך הם יכלו לגרום פגיעות חמורות ביותר לכל מי שנקלע לקו האש שלהם. בשל גודלם הקטן יחסית קל היה לטלטל אותם ממקום אחד למשנהו על סיפון האונייה, דבר שהיה קשה פי כמה עם סוגי התותחים האחרים. על פי רוב הם הוצבו על מעקות הסיפון העליון או בדוכניות הלחימה במרומי התרנים, ושימשו להגנה מפני פושטים על הסיפון ולקטילת מלחי האויב כשהאוניות נצמדו או היו קרובות זו לזו.
בשל ממדיהם הקטנים התאימו תותחי הסביבול למגוון רחב של כלי שיט, ובהם כאלו שהיו קטנים מכדי שיחומשו בתותחים הגדולים יותר, והשימוש בהם התרחב גם ליבשה. הם היו כלי נשק נפוץ במצודות בצפון אמריקה במאה ה-18, ולואיס וקלארק נטלו עימם תותח אחד שכזה במסעם המפורסם אל לב יבשת אמריקה ב-1804. לתותחי סביבול היו שימושים גם בעתות שלום, כמו איתות בירי, ירי מטחי כבוד, ציד לווייתנים (אז הוצבו בחרטום הספינה וירו צלצלים) וציד עופות מים מתוך דוגיות.
תותחי סביבול היו נפוצים ביותר בממלכות ובקיסרויות של אסיה, אליהן הגיעו מאירופה, ובמיוחד בסין ובקוריאה. הסינים ייצרו תותחי סביבול יצוקים כבר ב-1520, והקוריאנים עשו זאת לראשונה בסביבות 1560. במהלך הפלישות היפניות לקוריאה בשנים 1592–1598 השתמשו אוניות הצי הקוריאני בהצלחה בתותחי סביבול ובתותחים גדולים יותר כדי להדוף את צי הפלישה היפני.
הערות שוליים

↑  Chase, Kenneth. Firearms: A Global History to 1700. Cambridge University Press, 2003. p. 143
↑  Haynes, Michael. Lewis & Clark Tailor Made, Trail Worn: Army Life, Clothing & Weapons of the Corps of Discovery. Farcountry Press, 2003. p. 263
↑  Chase, Kenneth. Firearms: A Global History to 1700. Cambridge University Press, 2003. pp. 174–175
תותח סביבול על סיפון הסקונר האמריקני "לינקס"
תפילין (שיר)

השיר "תפילין", נכתב על ידי יונה וולך והתפרסם לראשונה בכתב העת הספרותי "עתון 77" ב-1982 ועורר סערה רבה זמן קצר לאחר מכן. השיר עוסק בתפיסת העצמי: גוף ונפש, ובהקשר של התרבות היהודית והישראלית; הוא מאזכר תפילין, שהן תשמיש קדושה חשוב ביהדות, בהקשר מיני מרוקן לכאורה מיחס הכבוד המקובל הנדרש במסורת היהודית.
תכנים ואמירות

השיר נכלל בקובץ שיריה של וולך, "אור פרא"; אחד משיריה הרבים אשר עסקו ביחסים קרובים עם הורים, ידידים ובני זוג רומנטיים, שתיארו תלות רגשית, ויחסי שולט-נשלט, קריאה לעזרה, יחסי מין, ביקורת, פרידה, געגועים ופרישת מערך ציפיות מורכב ורב ניגודים לכתחילה מהזולת. אחרי "תפילין" נכתבו השירים: תותים,, כשתבוא,, "כשתבוא לשכב איתי כמו שופט", "כשתבוא לשכב איתי כמו אלהים" ו"כשתבוא לשכב איתי". העיסוק במיניות מופיע גם בשירים אחרים של וולך, אשר לפי דעתו של חוקר הספרות גבריאל מוקד, הייתה "משוררת ארוטית מאוד".
רות צופר העירה על שיר זה: ”וולך מתגרה בגבולות בין התיאטרון לחיים, בין היומיומי לטקסי, בין הציבורי לפרטי. ...שני מעשים שנתפסו כאינטימיים, היא הופכת אותנו לעדים להם: הנחת התפילין והמעשה המיני... תוך הפיכת תפקידי המינים המסורתיים”. יעל גילעת הוסיפה: "וולך הציגה בשיר זה הבניה חדשה של מיניות נשית וזהות נשית, תוך שימוש שירי-רדיקלי בתפילין, אשר יותר מכל חפץ פולחני אחר בתרבות היהודית, עשוי היה לייצר עבורה מרחב תיאטרלי-פולחני, סוג של במה שעליה "מתרחש שיר-מיצג".
תגובות בציבוריות הישראלית

השיר עורר מחאה נרחבת, בשל מה שנתפס אצל רבים כחילול הקודש וכבוטות מינית מוגזמת. הסערה הציבורית כללה תגובות נזעמות של קוראים, לרבות שורה של מכתבי איום, ובהם חבילה עם תפילין שנחתכו בפראות בסכין. המשוררת החרדית זלדה, שהייתה כותבת קבועה ב"עתון 77" וידידה קרובה של וולך, כתבה לעורך כתב העת: "כשראיתי את השיר של יונה חשבתי כי הלוואי ומתתי, לא אוכל עוד להחזיק ביד עיתון שהדפיס דבר כזה". ואכן, מאותו גיליון הפסיקה לקחת חלק בכתב העת, ואף ניתקה לחלוטין את קשריה עם וולך, עמה הופיעה ב"צוותא" בערבי הקראת שירה. השיר גרר גם הצהרה בוטה במיוחד של סגנית שר החינוך והתרבות, מרים גלזר-תעסה, כשנה וחצי לאחר פרסומו: "וולך פשוט מופרעת... בהמה מיוחמת שכותבת שיר כזה ועוד מפרסמת אותו... זה גל עכור... אנרכיה".
הסערה הציבורית גברה כאשר הצלם מיכה קירשנר פרסם בירחון "מוניטין" את עבודתו "דיוקן יונה וולך", שכללה תצלום של גבר עירום עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות, כתיאור אומנותי לשיר. בשנת 2002, עשרים שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת תערוכת התמונות של וולך "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
הערות שוליים

↑  תותים.
↑  "כשתבוא".
↑  ראו: גבריאל מוקד, ‏ארבעה משוררים - דברים על יהודה עמיחי, נתן זך, דוד אבידן ויונה וולך, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, עמ' 122
↑  רות צופר, ‏עבותות משחררים: חפצים, מיניות ושערורייה ב"תפילין" של יונה וולך, תיאוריה וביקורת 17, סתיו 2000
↑  יעל גילעת, "וארשתיך לי" תשמישי קדושה כדימויים גופניים וארוטיים ביצירותיהם של אמנים יהודים ישראלים ואמריקאים, באתר של מכללת אורנים.
1 2  מיה סלע, מאחורי התצלום השערורייתי של יונה וולך, באתר הארץ, 8 ביוני 2012
↑  מירב קריסטל, כותבת כפייתית, באתר ynet, 22 בפברואר 2007
תן שחור-גב

| תן שחור-גב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: תן
מין:: תן שחור-גב
שם מדעי
 Lupulella mesomelas ‏שרבר, 1775
תחום תפוצה


תן שחור-גב טורף גור של דוב ים איוני
תן שחור-גב לצד גופת דלגן אכולה
תן שחור-גב (שם מדעי: Lupulella mesomelas) הוא מין של טורף מהסוג תן שבמשפחת הכלביים. התן שחור-הגב מצוי במזרח אפריקה ואפריקה הדרומית באזורים צחיחים פתוחים.