היסטוריה של הכסף
סחר חליפין וראשית אמצעי התשלום

טרם המצאת המטבע נהגו לסחור בעולם הקדום בסחורות. בשיטה זאת החליפו בניהם המעורבים במסחר מוצרים ברי קיימא, בשיטה זו אין לרכוש ערך קבוע, אלא הערך נקבע לפי הסכמה בין הקונה למוכר בכל עסקה מחדש. נהגו לשלם בעד סחורה ועבודה במוצרי צריכה כמו בהמות, דגן, צמר או מתכות. המסחר הוא שלב מתקדם בחברה, כאשר הייתה כבר התמחות ויצרו עודפים כדי לסחור בהם, אם זה עיבוד עורות, כריית מחצבים או יבוש דגים. כך נוצר סחר החליפין שנעשה בעיקר בעודפי מוצרי מזון. בצורה זו של מסחר, התקיים משא ומתן בין הקונה והמוכר, וקביעת הערך של המוצר הייתה נכונה רק לאותה עסקה. עם הזמן התעורר צורך בהגדרת ערך אובייקטיבית יותר של מוצרים ביחס למשהו קבוע. המגדיר הקבוע צריך היה להיות שָמיש ומקובל על כלל האוכלוסיות הקדומות. כאשר מדובר באלף ה-4 לפנה"ס מגדיר זה היה הצאן, לכן מונחים רבים הקשורים באמצעי תשלום קשורים בכבשים: בעברית לקנות בא מהמילה – מיקנה "ואברהם כבד במקנה בכסף ובזהב". מקנה משמעו גם בעלות וגם קניין (הפועל קנה = רכש). בלטינית: עושר, כסף = Pecuniae (עדר = Pecus) המילה קפיטל (capital) בשפות המודרניות, משמעו הון, למעשה מקורו במונח הלטיני קפיטל (capitale) שפרושו ראש בקר. אצל היוונים אדם עשיר נקרא 'פוליבוטס' (πολυβουτης), משמע בעל שוורים רבים. באיליאדה ואודיסיאה, הומרוס (1200 לפנה"ס) מזכיר את השור כאמצעי תשלום. אך היו עוד בעלי חיים שסחרו בהן: 'רכוש' בא מהמילה 'רכש' שפירושה סוס. בנורדית kugildi פירושו כסף, מורכב מהמילה kuh = פרה ו־geld = זהב. בהודו ונפאל שם המטבע הוא רופי rupee, שמשמעו בהמה. מבחינת עשיית חישובים, נח להתייחס לצאן, אך מבחינת ניהול המסחר, לא נח לטלטל את הצאן בביצוע עסקה. המסחר בעזרת צאן או בקר מוגבל גאוגרפית. כאשר התרחב המסחר, נוצרה עם הזמן, בצד סחר החליפין, מערכת של חפצים בעלי ערך מוסכם, אלה הם אמצעי תשלום. הקדומים ביותר שנמצאו בחפירות הם צדפי פי הכושי. כאלה נמצאו למשל בערד של ראשית האלף ה-3 לפנה"ס, וכן בקדש-ברנע. בסין של סוף התקופה הנאוליתית ובתאילנד מקומות בהם לא היו צדפים, חיקו אותם בעצם ואף בכסף. במקומות שונים השתמשו באמצעי תשלום אחרים, למשל האינדיאנים השתמשו בפולי קקאו, בתרבויות שונות השתמשו במלח, בחוטי נחושת, בטבליות תה ועוד.
בשומר נהגה שיטת ההמחאות והשטרות וכן בבבל ובמצרים באלף השלישי ובעיקר השני לפנה"ס. למעשה היו אלה מערכות כלכלה מפותחות לאין ערוך מאלה של היוונים ואפילו של הרומיים בשיא פריחתם. אמנם הבבלים לא ידעו כסף בצורת מטבעות, אבל הם השתמשו בהמחאות, בשטרות ובמכתבי-אמנה. הם עבדו לפי תקציבים קבועים מראש ולפי מאָזָנים. על לוחות חרס בכתב היתדות, נשתמרו ארכיונים של בנקים שהיו בעלי שם בעולם הקדום. ידוע למשל הבנק של מוּראָשָשׁוּ ובניו בעיר ניפור והבנק של אַגיבּי ושותפיו בבבל. בנקים אלה ניהלו עסקים גדולים ומסובכים כמו מתן אשראי לרכישת מגרשים ובתים; מימון שיירות, מכרות מתכת ומפעלי השקיה וכן הענקת מיפרעות על חשבון הקציר והקטיף. כן נשתמרו מאזניהם של אותם הבנקים שנערכו לפי שיטה הדומה לפנקסנות כפולה בזמננו. נמצאו פנקסי המשכורות ששילמו בתי חרושת בבבל למאות פועלים, לפני כ־3500 שנה - פירוט חומרי הגלם שנמסרו לפועלים ואף תפוקתם היומית. הבבלים הכינו העתקי מסמכים בשיטה פשוטה ובמספר בלתי מוגבל. מסמכי החרס היו חסינים בפני אש ומים וכך השתמרו עד היום. מכאן שחיי כלכלה מפותחים היו כבר לפני המצאת המטבע. ביללמה (2200 לפנה"ס) וחמורבי (1750 לפנה"ס) מזכירים בלוחות היתדות אמצעי תשלום ובהם השקל כיחידת משקל. גם שיטת מיסיהם של המצרים הייתה מפותחת ביותר ולא נפלה מזו של ימינו.
הסרבול במסחר הביא לשימוש במתכת כאמצעי חליפין שהקל מאד על המסחר אם כי לא החליף באופן מוחלט את השיטות הקודמות. המתכות אשר שימשו כאמצעי חליפין היו נחושת, כסף וזהב ולצורך חישוב הערך נקבעו יחידות משקל קבועות. בתרבויות עתיקות של המזרח והמערב נהגו אמצעי תשלום שונים, במצרים העתיקה, באלף הרביעי לפני סה"נ, שימשו גושי נחושת וזהב בעלי משקל קבוע. בתקופה הכלכוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס) התקיים בארץ-ישראל סחר בינלאומי. נמצאו בארץ ממצאים ארכאולוגיים ממצרים בדרום ועד אנטוליה בצפון. מטילי הזהב הקדומים ביותר הידועים לנו מהארץ מתוארכים לתקופה הכלכוליתית (האלף ה-4 לפנה"ס), והם נחשפו במערה בנחל-קנה שבשומרון.הם עשויים שני סוגי מתכת, זהב נקי ואלקטרום (זהב מעורב בכסף), והם כנראה שמשו כמטילים שנשקלו מידי עסקה.
סוג אחר של מטילים הידועים מן האלף השלישי והשני לפנה"ס היו מברונזה (שמרכיביה נחושת ובדיל), שהיה חומר הגלם העיקרי לתעשיית כלי עבודה וכלי נשק. בתקופת הברונזה התיכונה א' (סוף האלף ה-3 לפנה"ס) מוצאים מטילי ברונזה במטמונים (נחושת + מעט סיגים). כאלה נתגלו למשל באזור הר ירוחםומקומות שונים ליד חברון. אלה היו אמצעי התשלום הקלאסיים של התקופה בה העדיפו ברונזה כי ניתן היה בקלות יחסית להתקין מהם כלי עבודה או מלחמה שונים (חימום וריקוע). מטילים אלה נוצקו בדמות אצבעות בעלות חתך משולש באורך ממוצע של כ-12 ס"מ.
מטילי נחושת כבדים, דמויי עור פר, במשקל של 37-25 ק"ג, שמשו באלף השני לפנה"ס, ואין ספק שמשקלם הרב הכביד על השימוש בהם. ייתכן ואלה מהווים זכר למינהג התשלום באמצעות בהמות. יש הסוברים כי היו שווי ערך לשור או פרה שהיה מגדיר ערך בינלאומי באותה תקופה. את רוב מטילי הנחושת מוצאים באניות טבועות לחופי הים התיכון, שכן מקור המתכת היה ברובו מקפריסין. הם נראים על ציורי קיר ממצרים ומופיעים גם על כלי פולחן ברונזה מקפריסין. באלף השני לפנה"ס היה הזהב נפוץ כמגדיר ערך מוחלט במצרים, ארץ-ישראל וארצות אחרות, הוא נשקל במאזניים בעזרת אבני משקל. המטילים הנזכרים במקרא היו בדרך כלל של כסף או זהב. ברכוש שגנב עכן "ואראה בשלל אדרת שנער אחת טובה ומאתים שקלים כסף ולשון זהב אחד חמשים שקלים משקלו ואחמדם ואקחם" (יהושוע ז' 21) (בספר יהושוע נזכרים מאורעות מן המאה ה-13 לפנה"ס). בחפירות תל גזר נתגלה בתחילת המאה ה-20 לשון זהב = מטיל זהב בצורת לשון שתוארך בערך לתקופה זו או מעט מאוחר יותר. לשונות זהב נמצאו גם בכרתים.