stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק יסוד: הכנסת
מועד הבחירות לכנסת > הקדמת הבחירות

על אף האמור לעיל, ישנם מספר מקרים בהם הכנסת מתפזרת לפני תום תקופת כהונתה. בחוק יסוד: הכנסת מפורטות שתי דרכים בהן הבחירות לכנסת הבאה מוקדמות: חקיקת חוק לפיזור הכנסת, ואי קבלת חוק התקציב במועד. בחוק יסוד: הממשלה מנויות שתי דרכים נוספות בהן מוקדמות הבחירות לכנסת: כישלון ההליכים להרכבת ממשלה חדשה, ופיזור הכנסת בצו על ידי ראש הממשלה.
בכל אחת מהדרכים הנ״ל, למעט במקרה של חקיקת חוק לפיזור הכנסת, מציינים הסעיפים הרלוונטיים בחוקי היסוד כי רואים את הכנסת כאילו חוקקה חוק לפיזורה וכי הבחירות לכנסת יתקיימו ביום ג׳ האחרון שלפני תום 90 ימים מיום היווצרות העילה לבחירות, אלא אם כן יום הבחירות הצפוי יחול בסמיכות ליום חג, מועד או זיכרון. במקרה כזה, רשאית הכנסת להחליט, בתוך חמישה ימים מהיווצרות העילה לבחירות וברוב חברי הכנסת, כי הבחירות יידחו למועד מאוחר יותר שהוא בתוך 100 ימים מיום היווצרות העילה.
על־פי סעיף 36 לחוק יסוד: הכנסת ועל פי הנגזר ממנו, במקרה בו הוקדמו הבחירות לכנסת, תסתיים כהונת הכנסת החדשה בחודש חשוון הקרוב שלאחר תום ארבע שנות כהונתה. לכן, כל כנסת בישראל עשויה לכהן בפועל בין ארבע לחמש שנים, זולת אם תתפזר לפני תום תקופת כהונתה המקורית.
רוב הכנסות בישראל התפזרו בפועל לפני תום תקופת כהונתן. יושב ראש ועדת הבחירות לכנסת ה־26, השופט נעם סולברג, קבע כי הבחירות לכנסת העשרים ושש יתקיימו לאחר ארבע שנים ולא לאחר חמש שנים, וכי המניין שלאחר מלאת ארבע שנים מיום תחילת כהונתה של הכנסת יכול שיהיה באמצע חודש חשוון והבחירות יתקיימו בו.
להלן יפורטו המקרים שבגינן חוק יסוד: הכנסת קובע כי יוקדמו הבחירות.
מועד הבחירות לכנסת > הקדמת הבחירות > חקיקת חוק לפיזור הכנסת

סעיף 34 לחוק היסוד מאפשר לכנסת להחליט על התפזרותה לפני גמר תקופת כהונתה המקורית ובכך להקדים את הבחירות לכנסת הבאה, זאת על ידי קבלת חוק בעניין שנתקבל ברוב של חברי הכנסת. סעיף 35 קובע כי על החוק המורה על התפזרות הכנסת לציין את מועד הבחירות המוקדמות לכנסת הבאה, וכי מועד זה יהיה לא יאוחר מחמישה חודשים מיום קבלת החוק.
בפועל, רוב הכנסות בישראל התפזרו באופן זה של חקיקת חוק לפיזורן.
מועד הבחירות לכנסת > הקדמת הבחירות > התפזרות הכנסת בשל אי קבלת חוק התקציב

מקרה נוסף בו הכנסת מתפזרת לפני תום תקופת כהונתה המקורית, מפורט בסעיף 36א לחוק היסוד: אי קבלת חוק התקציב על ידי הכנסת בזמן. המועד האחרון, הנקוב בסעיף, להעברת תקציב המדינה בכנסת מבלי שיוקדמו הבחירות הוא 31 במרץ בכל שנה, ואם לא עבר חוק התקציב עד מועד זה יוקדמו הבחירות לכנסת הבאה.
על־אף האמור לעיל, הסעיף קובע כי במקרה בו בין היום האחרון אותו קבעה ועדת הכנסת להגשת את תקציב המדינה לכנסת לבין 31 במרץ של שנת הכספים, התרחש לפחות אחד מכמה אירועים הנוגעים להתפזרות הכנסת או להקמת ממשלה חדשה, המועד האחרון לאישור תקציב המדינה על ידי הכנסת מבלי שיוקדמו הבחירות הוא המועד המאוחר מבין 31 במרץ לתום 100 ימים מיום הקמת הממשלה החדשה. בנוסף, אם הצעת חוק התקציב הונחה על ידי הממשלה על שולחן הכנסת בתוך 55 ימים מיום כינון הממשלה, המועד האחרון הוא 45 ימים לאחר הנחת הצעת חוק התקציב על שולחן הכנסת. האירועים שבגינם תיתכן הארכת זמן להעברת התקציב כנאמר לעיל הם: קבלת חוק לפיזור הכנסת, קיום הבחירות לכנסת, פתיחת נשיא המדינה בהליכים להקמת ממשלה חדשה והקמת ממשלה חדשה.
בכל מקרה בו לא עובר במועד חוק התקציב, רואים ביום שלאחר המועד האחרון לחקיקת החוק כיום הקובע שלפיו נקבע מועד הבחירות לכנסת הבאה.
בתחילת כהונתה, בשנת 2020, קיבלה הכנסת העשרים ושלוש תיקון והוראת שעה לסעיף 36א לחוק יסוד: הכנסת, שנועדו לשרת את הקמת הממשלה השלושים וחמש כממשלת חילופים. התיקון לחוק קבע כי על־אף המפורט לעיל, בתקופת כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש, אם מכהנת ממשלת חילופים בתחילת שנת 2022, המועד האחרון להעברת תקציב המדינה לשנת כספים זו, מבלי שיוקדמו הבחירות, הוא 30 ביוני 2022.
בנוסף, באוגוסט 2020, בשל העמקת המשבר הפוליטי בישראל ואי הסכמה בנוגע להעברת תקציב המדינה לשנת 2020, חוקקה כנסת זו, תיקון והוראת שעה נוספת לחוק היסוד, הקובע כי על אף האמור בנוגע למועד האחרון להעברת תקציב המדינה טרם התפזרות הכנסת, המועד האחרון בנוגע להעברת תקציב המדינה לשנת 2020 יהיה 200 ימים לאחר כינון ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בפועל, אף עם מלאת 200 ימים לממשלה בדצמבר 2020, לא עבר תקציב המדינה לשנה זו, ובכך התפזרה הכנסת עקב אי העברת חוק התקציב במועד והבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקדמו. בשל כך, הוראת השעה הנוגעת לתקציב לשנת 2022 הפכה ללא רלוונטית, והכנסת העשרים ושלוש הפכה לכנסת היחידה עד כה שהתפזרה בשל אי קבלת חוק התקציב במועד.
מועד הבחירות לכנסת > דחיית הבחירות > היסטוריה חקיקתית

בתחילה, כאשר נחקק חוק יסוד: הכנסת, הוא הביא בחשבון מקרה של קיום בחירות במועדן או של הקדמת מועד הבחירות. הכנסת השלישית שחוקקה את חוק היסוד, וכן מספר כנסות שכיהנו לאחריה, לא נתנו את הדעת על אפשרות שבה לא יהיה ניתן לקיים את הבחירות במועד שנקבע בחוק יסוד: הכנסת או בחוק שחוקקה הכנסת לפיזורה.
בשלהי כהונתה של הכנסת השביעית, ב־6 באוקטובר 1973, פרצה מלחמת יום הכיפורים. עשרה ימים לאחר פרוץ המלחמה, קיימה לראשונה מליאת הכנסת ישיבה מיוחדת, בצל הקרבות העזים המתחוללים בחזית. במהלך הישיבה, יושב־ראש הכנסת, ישראל ישעיהו־שרעבי, יידע את הכנסת על כך שיושב־ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השמינית, חיווה דעתו בפניו כי לא ניתן לקיים את הבחירות לכנסת השמינית במועדן הקבוע בחוק יסוד: הכנסת, 30 באוקטובר 1973, וכן את הבחירות לרשויות המקומיות שתוכננו להתקיים באותו היום, הן בשל קשיים טכניים ברורים של קיום בחירות לכנסת כאשר אזרחים רבים כל כך מגויסים ונמצאים בחזית, והן בשל החשש לפגיעה במאמץ המלחמתי של מדינת ישראל.
למעט לחברי כנסת בודדים שהתנגדו לכך, ברור היה לכל כי לא ניתן לקיים את הבחירות במועדן תוך כדי המלחמה, ואף לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף, ידוע היה כי יש הכרח לדחות בחוק את הבחירות למועד מאוחר יותר, שכן לא היה ידוע מה טיבה של הפסקת האש, ואזרחים רבים עודם היו מגויסים ומוצבים בחזית.
ב־25 באוקטובר 1973, חמישה ימים לפני מועד הבחירות המקורי, חוקקה הכנסת, ברוב של 67 חברי כנסת מול מתנגד אחד, את חוק הבחירות לכנסת השמינית ולרשויות המקומיות (הוראת שעה), התשל"ד-1973. החוק קבע כי על אף האמור בחוק יסוד: הכנסת, הבחירות לכנסת השמינית ולרשויות המקומיות יידחו ל־31 בדצמבר 1973, וכי כהונתה של הכנסת השביעית תוארך עד כינוסה של הכנסת השמינית. עוד קבע החוק כי לעניין מועד הבחירות לכנסת התשיעית, יראו את הכנסת השמינית כאילו היא נבחרה במועד הבחירות המקורי – 30 באוקטובר 1973.
חוק זה היה חוק חריג של הכנסת בו חקיקה רגילה גברה על חוק יסוד, כאשר חוק היסוד לא מציין כי ניתן לשנות ממנו על ידי חקיקה רגילה. למרות זאת, האפשרות של דחיית הבחירות בשל מצב חירום או מקרה מיוחד אחר שלא מאפשר עריכת בחירות בזמנן, הוסדרה, עם הוספת סעיף 9א לחוק היסוד, רק בשנת 1992, יחד עם הנהגת שיטת הבחירה הישירה לראשות הממשלה. על אף ששיטת הבחירה הישירה בוטלה ב־2001, הושאר סעיף 9א על כנו והוא תקף עד היום.
מועד הבחירות לכנסת > דחיית הבחירות > אופן דחיית הבחירות הקבוע בחוק היסוד

כאמור, סעיף 9א לחוק היסוד הוא המסדיר את האפשרות לדחיית הבחירות לכנסת. הסעיף מתייחס הן למקרה בה מועד הבחירות המקורי העולה מסעיפים 8,9 ו־36 לא שונה, ובין אם הבחירות הוקדמו ממועד זה מכל סיבה שהיא. על פי הנקבע בסעיף, הכנסת רשאית להאריך את תקופת כהונתה ולדחות את הבחירות לכנסת הבאה, בחוק שנתקבל ברוב של שמונים חברי הכנסת, ובו מצוין מועד הבחירות החדש. הסעיף קובע כי ניתן לבצע זאת רק אם נתקיימו נסיבות מיוחדות המונעות עריכת בחירות בעיתן. עוד קובע הסעיף כי תקופת ההארכה של כהונת הכנסת לא תעלה על פרק זמן ההארכה המתחייב מהנסיבות האמורות.
בנוסף, קובע הסעיף כי אם דחתה הכנסת את הבחירות, היא רשאית להקדימן, בהחלטה שנתקבלה ברוב חבריה, למועד שאינו מוקדם ממועד הבחירות המקורי שנקבע בסעיף 9, כלומר יום ג׳ השלישי (או הראשון) לחודש חשוון שלאחר ארבע שנים מתום כהונת הכנסת. עם זאת, מצוין כי אין בהוראות אלה כדי לגרוע מסמכותה של הכנסת על פי סעיף 34 לחוקק חוק המורה על הקדמת הבחירות.
מכאן עולה כי ההבדל בין הקדמת הבחירות הדחויות למועד המאוחר מהמועד המקורי לבחירות בישראל לבין המועד המוקדם ממנו הוא פרוצדורלי בלבד: הקדמת הבחירות הדחויות למועד המאוחר מהמועד המקורי מצריכה החלטה פשוטה של הכנסת ברוב של חבריה, בעוד הקדמה למועד המוקדם מהמועד המקורי מצריכה חקיקה ראשית בשלוש קריאות שנתקבלו ברוב חבריה.
בפועל, דחיית הבחירות לכנסת השמינית ב־1973 בשל מלחמת יום הכיפורים, שקדמה לתיקון של חוק יסוד: הכנסת בעניין דחיית הבחירות, הייתה הפעם היחידה מקום המדינה בה נדחו הבחירות לכנסת.
סעיפים משוריינים בחוק

אחדים מסעיפי החוק הם סעיפים משוריינים, כלומר דורשים רוב מיוחס לשם שינויים:
סעיף 4 – שיטת הבחירות: "הכנסת תיבחר בבחירות כלליות, ארציות, ישירות, שוות, חשאיות ויחסיות, לפי חוק הבחירות לכנסת; אין לשנות סעיף זה, אלא ברוב של חברי הכנסת".
סעיף 9א – הארכת תקופת כהונת הכנסת: (א)הכנסת לא תאריך את תקופת כהונתה אלא בחוק שנתקבל ברוב של שמונים חברי הכנסת ואם נתקיימו נסיבות מיוחדות המונעות עריכת בחירות בעיתן; תקופת ההארכה לא תעלה על הזמן המתחייב מהנסיבות האמורות; בחוק כאמור ייקבע מועד הבחירות.
סעיף 34 – פיזור הכנסת טרם הזמן: "לא תחליט הכנסת להתפזר לפני גמר תקופת כהונתה, אלא בדרך קבלת חוק לעניין זה, ברוב חברי הכנסת"
סעיפים 44–45 – יציבות החוק:
44. על אף האמור בכל דין אחר, אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות חוק זה, להפקיע זמנית את תקפו או לקבוע בו תנאים.
45. אין לשנות סעיף 44 או סעיף זה, אלא ברוב של שמונים חברי כנסת.
סעיף 46 לחוק קובע כי הרוב הדרוש לעיל לעניין שינוי סעיפים מסוימים, יהא דרוש לגבי כל אחת משלוש הקריאות בכנסת (קריאה ראשונה, שנייה ושלישית).
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין, רענן הר־זהב, פירוש לחוקי־היסוד – חוק־יסוד: הכנסת, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ״ג
אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015, עמ׳ 243–263.
נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", חוק יסוד הכנסת, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ״ט-1988), עמ׳ 191–194, באתר דעת.
הערות שוליים

↑  פרוטוקול הישיבה הארבע­ מאות ­ושתים ­עשרה של הכנסת השלישית, יום רביעי, כ"ב שבט תשי"ח (12 פברואר 1958), עמ' 928
↑  החלטת ועדת הבחירות המרכזית בענין מועד הבחירות לכנסת ה-26, באתר ועדת הבחירות המרכזית
↑  חוק־­יסוד: הממשלה, ס"ח 1780 מ-18 במרץ 2001
↑  בית המשפט העליון פסל את מיכאל בן-ארי ואישר את עופר כסיף, באתר ynet, 17 במרץ 2019
↑  יעל פרידסון, מורן אזולאי ויובל קרני, העליון הכריע: גופשטיין ומרזל פסולים מלהתמודד בבחירות, באתר ynet, 25 באוגוסט 2019;
ע"ב 5487/19 גיל סגל ואחרים נ' איתמר בן גביר ואחרים, ניתן ב־25 באוגוסט 2019
↑  ynet, "חברי ממשלה קוראים לרצח עם": ח"כ עופר כסיף הביע תמיכה בתביעה נגד ישראל, באתר ynet, 7 בינואר 2024
↑   ציוץ של Ofer Cassif עופר כסיף عوفر كسيف ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 בינואר 2024
↑  סיון חילאי, מורן אזולאי, הוועדה הצביעה בעד הדחת עופר כסיף מהכנסת | התומכים, המתנגדים והשלב הבא, באתר ynet, 30 בינואר 2024
↑  חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 49), ס"ח 2800 מ-16 ביוני 2020
↑  חוק-יסוד: הכנסת (תיקון מס' 50 - הוראת שעה), ס"ח 2845 מ-24 באוגוסט 2020
↑  בג"ץ 5969/20 סתיו שפיר ואחרים נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־23 במאי 2021
גלעד מורג, בג"ץ במסר לכנסת: נבטל דחיית תקציב נוספת, גם לחוקי יסוד יש תנאים, באתר ynet, 23 במאי 2021
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
ממלכת החשמונאים

| --- | --- |
סמל

 
 ממשל
 משטר:  משטר נשיאותי-צבאי שהתחלף במונרכיה תיאוקרטית בעלת מאפיינים של שלטון צבאי
 ראש המדינה:  כהן גדול שהוא נשיא או מלך
 שפה נפוצה:  עברית, יוונית, ארמית
 עיר בירה:  ירושלים 31°46′35″N 35°13′53″E﻿ / ﻿31.776258°N 35.231516°E﻿ / 31.776258; 35.231516  (והעיר הגדולה ביותר)
 רשות מחוקקת:  סנהדרין
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  מרד החשמונאים
 תאריך:  140 לפנה"ס
 פירוק:  כיבוש יהודה בידי המצביא הרומאי פומפיוס
 תאריך:  63 לפנה"ס
 ישות קודמת:  קוילה-סוריה תחת שלטון הממלכה הסלאוקית
 ישות יורשת:  האימפריה הרומית
 שליטים בולטים:  שמעון התרסי, יוחנן הורקנוס הראשון, יהודה אריסטובולוס, אלכסנדר ינאי, שלומציון
 דמוגרפיה
 דת:  יהדות, יהדות הלניסטית
 כלכלה
 מטבע:  מטבעות החשמונאים
 
ממלכת החשמונאים הייתה מדינה יהודית עצמאית, שהתקיימה בסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, משנת 140 לפנה"ס ועד שנת 63 לפנה"ס (כ-77 שנים), עד השתלטותה של האימפריה הרומית על ארץ ישראל. יסודה במרד החשמונאים, שאמנם הסתיים באוטונומיה יהודית ולא בעצמאות מדינית מלאה, אך סלל את הדרך להקמתה של מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל תוך זמן קצר יחסית.
מדיניות החוץ של הממלכה התמקדה בהרחבת גבולותיה הן לעבר שטחים שבהם ישבו יהודים תחת שלטון הלניסטי והן לעבר שטחים שבהם ישבו לא-יהודים. הרחבת הגבולות נעשתה הן על ידי כיבוש שטחים בכוח הזרוע והן על ידי פעילות דיפלומטית ענפה. מבחינה פנימית התאפיינה הממלכה בשסעים בין הזרמים השונים של היהדות וביסוס שלטון בית חשמונאי בממלכה. קיצה של הממלכה היה בכיבוש רומאי, אותו הוביל גנאיוס פומפיוס, ובהכרתת אחרוני צאצאי משפחת החשמונאים על ידי הורדוס.
על פי המסורת וההלכה היהודית, עם תחילת שלטון בית חשמונאי ולאחריו בית הורדוס, חזרה המלכות להופיע בארץ ישראל למשך כמאתיים שנה עד חורבן בית שני. להגדרה זו היו וישנן משמעויות הלכתיות והיסטוריוסופיות שונות.
ממלכת החשמונאים, שהיוותה מקור השראה חשוב לציונות ולמדינת ישראל, הייתה הממלכה היהודית הריבונית היחידה בארץ ישראל, שלא היוותה חלק מאימפריה כלשהי, במשך תקופה של כ-2,500 שנים, מאז חורבן בית ראשון ועד קום מדינת ישראל.
רקע

העצמאות היהודית בארץ ישראל אבדה בשנת 586 לפנה"ס עם חורבן בית המקדש הראשון. בשנה זו, כבשה בבל את ממלכת יהודה והגלתה את רוב תושביה היהודים. בארץ נותרה רק דלת העם ואצילים ספורים. לאחר רצח גדליהו בן אחיקם וטיהורים נוספים התרוקנה הארץ כמעט לגמרי מיהודים והיגרו אליה בני עמים אחרים.
כעבור כמה עשרות שנים, נכבשה בבל על ידי פרס ומלכה, כורש, הוציא בשנת 538 לפנה"ס את הכרזת כורש, לפיה יהודים הורשו לחזור לארץ ישראל. שיבת ציון שהתרחשה בעקבות ההצהרה, חידשה את היישוב היהודי הגדול בארץ ישראל, אך הוא לא זכה לעצמאות מדינית. היהודים נהנו, אמנם, מאוטונומיה מנהלתית ודתית, אך השלטון המדיני היה מסור לידי המושל הפרסי.
בשנת 334 לפנה"ס פלש אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית ובשנת 332 לפנה"ס הגיע לארץ ישראל. לאחר מצור על צור ועל עזה וכיבושן סולקו הכוחות הפרסים מארץ ישראל, והיא עברה לידיו של אלכסנדר הגדול. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול התנהל מאבק ירושה מר הידוע בשם "מלחמות הדיאדוכים" בין הגנרלים הבכירים של צבאו. בסופו של דבר הייתה ארץ ישראל בשליטת מצרים התלמיית (קרוב למאה שנים). האימפריה הסלאוקית תבעה בעלות עליה ועל השטחים הקרובים לה, הידועים בעת העתיקה בשם קוילה-סוריה. לאחר מאבק ארוך הצליח אנטיוכוס השלישי, שליט האימפריה הסלאוקית לכבוש את ארץ ישראל במלחמה הסורית החמישית (202 - 195 לפנה"ס).
במקביל, הממלכה הסלאוקית ניסתה להתפשט מערבה. לאחר מספר עימותים בינה לבין הרומאים, השלטון הסלאוקי נקלע למצוקה גדולה, אחרי תבוסה מוחצת, אשר ספג מידי הרומאים בקרב מגנסיה (190 לפנה"ס), והסכם אפאמיאה הקשה שנכפה על הממלכה הסלאוקית. אנטיוכוס השלישי ויורשיו, בעיקר אנטיוכוס הרביעי, נאלצו להתמודד עם משבר מדיני וכלכלי חריף שנכפה עליהם, כתוצאה מהפיצויים הגדולים שהיו צריכים לשלם לרומאים, קריעת שטחים מהאימפריה, והגבלת כוחם הצבאי. השלטון ניסה לחזק את זיקת המחוזות השונים של ממלכתו, אך ניסיונות אלה הביאו למרידות תכופות בארמניה ובמסופוטמיה, והיוו קרקע נוחה למרידה היהודית ביהודה. גם מאבקי כוח פנימיים בעיקר בין שני הענפים של הטוענים לכתר הסלאוקי, שהחלו עם מותו של סלאוקוס הרביעי, ערערו את האימפריה ופגעו רבות ביכולת המשילות שלה. בשל הצלחת המורדים בשדה הקרב, ובשל קשייו של השלטון הסלאוקי לאכוף את מרותו ביהודה, השלטון העדיף להתפשר עם היהודים, ולתת להם אוטונומיה דתית, שהפכה ברבות השנים לעצמאות מדינית.
הממלכה החשמונאית הוקמה בתפר היסטורי שבו הממלכות הסלאוקית והתלמיית ירדו מגדולתן, ואילו הממלכות החדשות: הפרתית והרומית לא הגיעו להבשלה של מאבק שליטה על אזור המזרח הקרוב. על פי מנחם שטרן מדובר בנסיבות היסטוריות נדירות שכדוגמתם התרחשו כאלף שנה קודם בימי ממלכת ישראל המאוחדת.
היסטוריה > תקופת יהודה

יהודה, שניחן ביכולת מצביאות גבוהה, העביר את העם מלוחמת גרילה ללחימה חזיתית גלויה. יהודה הצליח במהלך מרד החשמונאים (167 לפנה"ס - 160 לפנה"ס) לשחרר במשך מספר שנים את יהודה מעול הסלאוקים, לטהר את בית המקדש ולהחזיר את הפולחן היהודי. בשנת 160 לפנה"ס כאשר נהרג יהודה, בקרב אלעשה, היה נראה למשך מספר שנים שהישגיו ירדו לטמיון, כיוון שהמרד דוכא והמורדים הורחקו לקצה יהודה, אבל ממשיכיו התאוששו. עיקר הישגיו היו יצירת תשתית צבאית, ביטול גזרות הדת של אנטיוכוס, דיכוי המתייוונים, ומיצוב החשמונאים במנהיגות העם.
היסטוריה > תקופת יונתן

יונתן, אחיו של יהודה (155 לפנה"ס - 142 לפנה"ס), שהיה אהוד ומוערך על ידי העם ובעלי ברית, ניחן ביכולת מדינית ודיפלומטית מרשימה. יונתן היה גם מצביא מחונן, שהצליח להיחלץ ממצבים נואשים, ומעולם לא נחל מפלה בשדה הקרב. קיבל בתחילה בשנת 155 לפנה"ס רשות מבקכידס, בא כוחו של דמטריוס הראשון, להנהיג את יהודה באופן לא רשמי ממכמש. בשנת 153 לפנה"ס שודרג מעמדו של יונתן. דמטריוס הראשון, שהיה זקוק לבעלי ברית למאבק פנים סלאוקי, שחרר את בני הערובה, והרשה לו לגייס צבא ולייצר נשק, לכבוש את ירושלים, ולבצר את חומותיה. (מקבים א יא 26-36).
שלטונו של יונתן קם כשליט ואסאל של הממלכה הסלאוקית בארץ יהודה ועבר הירדן היהודי. באותה שנה יונתן קיבל מהטוען לכתר הסלאוקי אלכסנדר באלאס, את כהונת הכוהן גדול שמשמעותה - ראשות העם, בתמורה לסיוע למאבקיו על השלטון. בשנת 150 לפנה"ס קיבל יונתן מבאלאס את התואר מושל ונציב (סטרטגוס ומרידרכס) של הממלכה ביהודה, ואת התואר "רע המלך" ובהמשך אף "רע ראשון למלך". בשנת 145 לפנה"ס, דמטריוס השני פטר את יהודה מתשלום מיסים, ונתן לו שלושה מחוזות נוספים. נקודת ציון חשובה היא פעילותו של יונתן בדיכוי של מרד באנטיוכיה כאשר שלח גיס בן 3,000 איש לבקשתו של דמטריוס השני שהיה נצור בארמונו. בהמשך שמעון מונה על ידי טריפון לנציב על אזור מישור החוף. היה בכך כדי לסמל את ראשית צמיחתה של מלכות בית חשמונאי.
בשלב מסוים טריפון שהיה מודאג מהתרחבותה המהירה של ממלכת החשמונאים טמן ליונתן מלכודת כשהוא מזמין אותו לעכו ההלניסטית כביכול לשם משא ומתן. בהגיעו לעכו נאסר יונתן (בעזרתם הפעילה של תושבי העיר) ומלוויו נטבחו. לאחר מכן הצעיד את צבאו לעבר יהודה תוך שהוא מוביל את יונתן בשלשלאות ודורש כופר עבור שחרורו, אך לא עמד בדיבורו ולאחר ששמעון שילם את הכופר ותוך כדי נסיגתו מיהודה (לאחר היתקלותו בצבא שמעון) הוציא אותו להורג בבית שקמה. (מקבים א יג 23)
היסטוריה > תקופת שמעון

שמעון התרסי שעלה לשלטון ככהן גדול ומושל סלאוקי (142 לפנה"ס - 134 לפנה"ס), לאחר שאחיו יונתן נשבה, איזן בין היכולת הצבאית והמדינית, ונחשב למייסד של הממלכה בפועל. אופי השלטון של שמעון כלל מדיניות זהירה ומתונה, וביסוס שיטתי ומדורג של הרחבת המדינה החשמונאית וחיזוקה, בדגש על אופי אתני יהודי. בתחילת תקופתו הוכרזה ממלכת יהודה לישות כמעט עצמאית וריבונית, שאינה מעלה מס לממלכה הסלאוקית. משנה זו שבה קיבלה הממלכה את עצמאותה, החלו למנות את השנים בימי ממלכת החשמונאים, שהייתה הממלכה היהודית העצמאית הראשונה מאז ימי צדקיהו, אחרון מלכי בית דוד. בתקופת שמעון נקבעה המסגרת של המדינה החשמונאית. אספת העם, חבר היהודים בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינתה את שמעון לשני תפקידים. כהן גדול ומנהיג דתי, ומושל ומפקד הצבא, אך לא מלך מחוקק ושופט. בניו המשיכו את שושלת ההנהגה החשמונאית, כיוון שכל אחיו לא שרדו. חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב, שליט יריחו, רצח בחודש שבט, שנת 134 לפנה"ס, את שמעון ואת שניים מבניו, יהודה ומתתיהו.
היסטוריה > תקופת יוחנן הורקנוס

יוחנן הורקנוס הראשון, הבן היחיד שנותר לשמעון לאחר ההתנקשות בו (134 לפנה"ס - 104 לפנה"ס), נתקל בעימות צבאי מיד בתחילת שלטונו. אנטיוכוס סידטס, אחרון המלכים החשובים של האימפריה הסלאוקית, שהיו לו זה מכבר תביעות טריטוריאליות משמעון אביו, פרץ בראש צבא גדול ליהודה, ויוחנן נאלץ להיכנע לו בירושלים לאחר מצור של שנתיים, בתנאים משפילים, והיה לו לשליט ואסל. כחלק מהברית שלח יוחנן את לוחמיו להלחם כנגד הפרתים במסגרת הצבא הסלאוקי. אולם לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס במלחמה עם הפרתים (129 לפנה"ס), השתחרר יוחנן מעולו, ביסס את ממלכת יהודה החשמונאית, הטביע לראשונה מטבעות, והרחיב במסעות כיבוש את גבולותיה לכל העברים. הוא היה הראשון לגייס צבא שכירים. במדיניות כיבושים הוא הכפיל את השטח של הממלכה, הוא הנהיג מדיניות חדשה של גיור בכפייה של אומה, שהפכה לדפוס הפעולה הקבוע של בית חשמונאי. שמו היווני של יוחנן, רצח שמעון אביו, וצבא השכירים היו סממנים ראשוניים של הלניזם במלכות החשמונאים.
היסטוריה > תקופת יהודה אריסטובלוס

אריסטובולוס הראשון (104 לפנה"ס - 103 לפנה"ס), שמלך שנה אחת בלבד, לא הסתפק בתואר "נשיא", אלא שם כתר מלכות על ראשו, שמשמעותו היה היכולת לחוקק ולשפוט. הדבר נעשה כנראה בתגובה להתפוררותה של הממלכה הסלאוקית, שכן ערים הלניסטיות כמו אשקלון פעלו באופן דומה. בתקופתו של אריסטובולוס הגיעה מידת ההתייוונות בחצר המלוכה לשיאים חדשים, והתבטאה בדימוי של מלוכה הלניסטית מקומית בתחום הפוליטי, כלכלי, חברתי, צבאי ואף תרבותי. אריסטובולוס כינה עצמו "פילהלנוס" (אוהב היוונים). אריסטובולוס צוין לגנאי על ידי יוספוס בכך שגרם למותו של אנטיגונוס אחיו האהוב ששיתף בשלטון, לאחר שאנשי מדנים סכסכו ביניהם.
היסטוריה > תקופת אלכסנדר ינאי

בתקופה זו חלה התפוררות נוספת של הממלכה הסלאוקית, לצד התחזקות של הממלכה החשמונאית. ערים הלניסטיות שונות כמו גבל, צידון, עכו, עזה, אשקלון ועוד, קיבלו אוטונומיה עקב החולשה של הסלאוקים. גם האימפריה התלמית מדרום חוותה חולשה, עקב מלחמת אזרחים בין המלכה לבנה. על רקע שינויים אלו, אלכסנדר ינאי, שלקח סמכויות כמלך (103 לפנה"ס - 76 לפנה"ס), מאופיין ככובש שניהל שרשרת של מלחמות בלתי פוסקות, בעיקר כנגד הערים היווניות שמסביב ליהודה. בעוד שקודמיו עסקו בריכוז האוכלוסייה היהודית במדינה אחת, מלחמותיו מוקדו ברצון להשתלט על נקודות מפתח כלכליות כנמלים ודרכי מסחר. הוא גם המשיך במדיניות קודמיו לייהד זרים כמו בכיבוש פלה שבעבר-הירדן, אותה הרס, כיוון שתושביה סירבו להתגייר. נטילת הסמכויות של מלך לחוקק ולשפוט ("החוק החי") וצמצום כוחם של "חבר היהודים", כמו גם הנטייה אחר הצדוקים, לצד העלות הכבדה של המלחמות בכסף ונפש, הייתה בה להפר את האיזון השלטוני ולעורר התנגדות לשלטונו, שהגיעה לידי מלחמת אזרחים, שאותה דיכא ינאי ביד קשה ובשפיכות דמים. עימות שהיה בו על פי רפפורט, בזבוז משאבים שהיה בהם לבסס את הממלכה החשמונאית. בצדדים הניהוליים, במלוכנות ובהקמת צבא שכירים הלכה והתדמתה המדינה החשמונאית למדינות ההלניסטיות שמסביב. בצורה אופיינית לסגנון מלכותו, ינאי מת ממחלת הקדחת, תוך כדי מסע כיבושים.
היסטוריה > תקופת שלומציון אלכסנדרה

שלומציון אלכסנדרה, אלמנתו של ינאי (76 לפנה"ס - 67 לפנה"ס), עלתה לשלטון לאחר מות בעלה. לראשונה מאז עליית החשמונאים הופרדה הכהונה משאר סמכויות השלטון. שלומציון מינתה את בנה, הורקנוס השני לכהן גדול, ואת אחיו אריסטובולוס השני למפקד הצבא ופעלה במדיניות מתונה שעיקרה הייתה מגננה, גם ביצירת צבא גדול ומרתיע. תקופת שלטונה, שמנתה תשע שנים, מתוארת כתקופה של שלום ורווחה כלכלית, שבה שבתה הארץ ממלחמות. המלכה נטתה באופן ברור לצדד בפרושים, ואף הניחה להם לרדוף את הצדוקים ולנקום בהם. עצם שלטונה היה בעל סממן הלניסטי מובהק, שכן ביהודה לא הייתה כלל מסורת של שלטון נשי.
היסטוריה > תקופת אריסטובלוס השני והורקנוס השני

לאחר מותה של שלומציון בשנת 67 לפנה"ס פרצו מאבקי שליטה בין שני בניה, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני, ששלטו לסירוגין וסימנו את שקיעת תקופת הזוהר של בית חשמונאי. מריבות אלו היה כר פורה לכיבוש ארץ ישראל בידי המצביא הרומאי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 63 לפנה"ס. בהיותו בדמשק, לאחר מסע כיבושים של הממלכה הסלאוקית, מיתרידטס השישי מלך פונטוס, וטיגרנס מלך ארמניה, פנו אליו אנשי יהודה המסוכסכים: הטוענים לכתר ונציגות העם (שאף דרשו לבטל את שלטון בית חשמונאי) בציפייה להתערבות מצידו. פומפיוס העדיף שלא להכריע ביניהם, חדר לארץ ישראל כמעט ללא כל התנגדות צבאית (למעט בהר הבית), ביטל את המלוכה החשמונאית, הדיח מהשלטון את אריסטובולוס השני ושמו במאסר, הוריד את הורקנוס השני למעמד של אתנארך וכהן גדול, קיצץ באופן משמעותי בגבולות המדינה ושיקם את הערים ההלניסטיות שכבשו החשמונאים. הממלכה היהודית נפלה ממעמד רם של מדינה עצמאית וגדולה, באקורד צורם של חברה מפוצלת ובסכסוכים שלטוניים, למעמד של מדינת חסות של הרומאים. אך בהמשך ניסו אריסטובולוס ובנו אלכסנדר השני להחזיר את העצמאות החשמונאית, ומתתיהו אנטיגונוס השני, בנו האחר של אריסטובולוס, אכן הצליח בכך בשנים 40–37 לפנה"ס, ובין היתר מרדה גם אחותו אלכסנדרה, שהמשיכה במאבק לעצמאות והחזיקה בשטח סביב מבצר הורקניה במדבר יהודה במשך מספר שנים.
פוליטיקה וממשל > עצמאות

מתתיהו ובנו יהודה המכבי חידשו את רעיון העצמאות המדינית היהודית, שבתקופת השלטון הפרסי וההלניסטי היה רדום. מבחינה מעשית, השנה שבה מקובל לראות את עצמאות הממלכה החשמונאית היא 140 לפנה"ס, בתחילת תקופת שלטונו של שמעון. בשנה זו הכיר דמטריוס השני במעמדו של שמעון, וביטל את גביית המיסים, החלטה שהתפרשה במקבים א' כהענקת עצמאות ליהודה.
בשנת שבעים ומאה [140 לפנה"ס] הוסר עול הגויים מישראל. ויחל עם ישראל לכתוב במכתבים ובשטרות: בשנה הראשונה לשמעון כוהן גדול, שר-צבא ונשיא ליהודים
פוליטיקה וממשל > הממשל המרכזי

בתקופת שמעון נקבעה המסגרת של המדינה החשמונאית.
חבר-היהודים, בא כוחו של העם, שהתכנס בחצר בית המקדש בשנת 140 לפנה"ס, מינה את שמעון ובניו אחריו לתפקידים: כהן גדול, מנהיג, ומפקד הצבא, אך לא למלך מחוקק ושופט. יכולות אלו הוחזקו כנראה בידי חכמים ובידי בתי דין שפעלו על פי המסורת, שגם המנהיג היה כפוף להם. חבר היהודים היה ככל הנראה אספה שכללה את כל הגופים היהודיים: כהנים, גרוסיה (מועצת הזקנים) ונציגי העם. אספה זו, שייצגה את העם, התכנסה בעתות משבר, ובעת שהיה צריך לקבל החלטות מכריעות. בבריתות שנכרתו בין יהודה לבין רומא, לא נזכר שליט חשמונאי מסוים אלא "היהודים". צורת שלטון זו השתמרה על המטבעות החל מתקופת יוחנן הורקנוס הראשון - "יהוחנן הכהן הגדל וחבר היהודים".
בתקופת אלכסנדר ינאי (המאה הראשונה לפנה"ס), חלה תמורה גדולה בשיטת הממשל. כאשר אלכסנדר ינאי (ואולי כבר אחיו) לקח סמכויות של מלך לחוקק ולשפוט, וביטל כנראה את מעמדם של חבר היהודים, שכן בתקופתו הם הוסרו מהמטבעות שטבע. ינאי ביקש לקבוע את מעמדו מעל לחוק, כפי שנהוג במשטרים ההלניסטיים, שבהן המלך נחשב ל"חוק החי", דבר שחיזק מאוד את מעמדו. לקיחת סמכויות אלו עוררה תרעומת גדולה בציבור, כיוון שפגעה בהסכמות החברתיות, שהיו נהוגות מאז הקמת הממלכה, ואף פגעה בסמכותם של השופטים, שבידם עד אז הייתה זכות החקיקה. סמכות המלך נותרה עד הכיבוש של פומפיוס, שביטל אותה, והפך את יוחנן הורקנוס השני לכהן גדול ואת אנטיפטרוס למנהיג.