אטו (אי)
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

האלאוטים היו התושבים העיקריים של האי לפני מלחמת העולם השנייה. ב-7 ביוני 1942, שישה חודשים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, גדוד החי"ר העצמאי ה-301 של הצבא הצפוני היפני נחת על האי ללא התנגדות, יום אחד לאחר הנחיתה על האי קיסקה (אנ') הסמוך. רק על שני איים אלה מאדמת ארצות הברית פשטו היפנים במהלך המלחמה. מוקדם יותר, הרשויות האמריקאיות העבירו בכוח כ-880 אלאוטים מהכפרים באיים האלאוטיים למחנות בדרום מזרח אלסקה, שם כ-75 מהם מתו ממחלות זיהומיות שונות.
האמריקאים לא הספיקו לפנות את הכפר שהיה על האי אטו לפני שהיפנים פלשו. באותה תקופה, אוכלוסיית אטו כללה 45 אלאוטים ילידים מקומיים ושני אמריקאים לבנים, צ'ארלס פוסטר ג'ונס (1879–1942), טכנאי רדיו וכומר, במקור מסנט פריז, אוהיו (אנ'), ואשתו אטה (1879–1965), מורה בבית הספר, במקור מווינלנד, ניו ג'רזי. הכפר כלל כמה בתים מסביב לנמל צ'יצ'אגוף (אנ'). 42 תושבי אטו ששרדו את הפלישה היפנית נלקחו למחנה שבויים ליד אוטארו (אנ'), הוקאידו . 16 מהם מתו בזמן שהיו כלואים. מר ג'ונס, בן 63, נרצח על ידי הכוחות היפנים כמעט מיד לאחר הפלישה. גברת ג'ונס, בת 63, נלקחה לאחר מכן למלון "בונד" ביוקוהמה, יפן, שבו היו גם שבויי מלחמה אוסטרלים מקרב רבאול ב-1942 בפפואה גינאה החדשה. מאוחר יותר, גברת ג'ונס והאסירים האוסטרלים הוחזקו במועדון היאכטות יוקוהמה מ-1942 עד 1944, ובהמשך במחנה השבויים טוטסוקה (אנ') עד שחרורם באוגוסט 1945. גברת ג'ונס הלכה לעולמה בדצמבר 1965 בגיל 86 בבראדנטון, פלורידה (אנ').
לפני שתושבי הכפר אטו הוחזרו לארצות הברית, הממשלה האמריקאית הצהירה בפומבי שהיא לא הייתה מודעת למצבם לפני שנשבו.
לדברי הגנרל היפני Kiichiro Higuchi, מפקד צבא הצפון היפני, הפלישה לקיסקה ואטו הייתה חלק ממטרה משולשת:
לשבור את התקיפה אמריקאית כנגד יפן באמצעות התושבים האלאוטים.
להציב מחסום בין ארצות הברית לרוסיה במקרה שרוסיה תחליט להצטרף למלחמה נגד יפן.
לבצע הכנות להקמת בסיס אווירי לפעולה התקפית עתידית.
בסוף ספטמבר 1942, חיל המצב היפני באטו הועבר לקיסקה, והאי אטו נותר ללא כח כיבוש, מאידך הכוחות האמריקאים לא ניסו לכבוש את האי אטו במהלך אותה תקופה. ב-29 באוקטובר 1942 הקימו היפנים מחדש בסיס באטו במפרץ הולץ בפיקודו של סגן-אלוף הירושי יאנקווה. בתחילה, חיל המצב מנה כ-500 חיילים, נכון לתאריך 10 במרץ 1943 כשהגיעו התגבורות, מספר החיילים היפנים בבסיס הגיע לכדי 2,300. אחרי תאריך זה לא הגיעה עוד תגבורת יפנית לאי, בעיקר בגלל המצור הימי שהטיל הכוח הימי של ארצות הברית על האזור. לאחר הקרב הימי הגדול על האי קומנדורסקי (אנ'), היפנים נטשו את ניסיונותיהם לתספק ולהביא תגבורות לחיל המצב שלהם באיים האלאוטים.
ב-11 במאי 1943 החל המבצע האמריקאי לכיבוש מחדש של האי אטו. את כוח הפלישה הקדים כוח תצפיתנים שחייליו גויסו באלסקה, ונודעו בשם "משספי הגרונות של קסטנר" (Castner's Cutthroats) על שם מפקדם קולונל לורנס קסטנר. מחסור בנחתות וכלי רכב אמפיביים, חופים לא מתאימים לנחיתה וציוד שלא הצליח לפעול במזג האוויר הקשה גרמו לקשיים גדולים בהנחתת כוח כלשהו על האי כנגד היפנים. בקרב שנמשך כשבועיים, חיילים רבים סבלו מכווית קור, מכיוון שלא ניתן היה להנחית אספקה חיונית למקום. המגינים היפנים בפיקודו של קולונל יאסויו יאמאסאקי לא ניסו להתמודד עם הנחתים באזור החוף, אלא התחפרו באזורים הגבוהים השולטים על חופי הנחיתה. דבר שהביא ללחימה עקובה מדם: בקרב החיילים האמריקאים היו 3,929 נפגעים: 549 הרוגים, 1,148 פצועים, 1,200 סבלו מפציעות קור קשות, 614 נכנעו למחלות זיהומיות, ו-318 מתו מסיבות שונות. הקרב הוכרע בתבוסת היפנים. מניין ההרוגים היפנים היה 2,035 חיילים.
ב-29 במאי 1943, אחרוני הכוחות היפניים שנשארו על האי תקפו לפתע במתקפת בנזאיי הגדולה ביותר שהייתה במערכה באוקיינוס השקט. זו הייתה מתקפת התאבדות, בפיקודו של קולונל יאמאסקי, שהצליחה לחדור את קווי הצבא האמריקאי עד כדי כך שהחיילים היפנים נתקלו ביחידות אמריקאיות מדרג אחורי שהיו מופתעות מהמצאות היפנים בשטחי הכינוס שלהן. בקרב שהיה קרב פנים אל פנים, החיילים היפנים התאבדו על החיילים האמריקאים תוך כדי שהם מפוצצים על עצמם רימוני יד. בקרב נהרגו כמעט כל חיילי הכוח היפני עד החיל האחרון: רק 28 שבויים יפנים נלקחו, אף אחד מהם לא היה קצין. צוותי קבורה אמריקאים ספרו 2,351 הרוגים יפנים, אך ההנחה הייתה שמאות נוספים נקברו בהפצצות הימיות, האוויריות והארטילריות שבצע הצבא האמריקאי במהלך הקרב.
במקביל לקרבות באי אטו הצי היפני, פינה את קיסקה שלושה חודשים לאחר מכן.
תוך כדי הקרבות חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בנו את שדה התעופה אלקסאי פוינט ארמי (אנ'), על האי והשתמשו בו החל ב-10 ביולי 1943, כבסיס למתקפה אווירית על האיים הקוריליים שהיו בידי יפן. לאחר מלחמת העולם השנייה, האיים הפכו לחלק מרוסיה. זו הייתה המתקפה האווירית הראשונה על יפן מאז הפשיטה של דוליטל, המפורסמת בשנת 1942. התקפות נוספות הגיעו בעקבותיה.
ב-11 באפריל 1945, בפרק זמן של שעתיים, לפחות תשעה בלוני תבערה יפניים שנשלחו להצית שריפות יער בחוף המערבי של ארצות הברית. הבלונים יורטו והופלו ליד האי אטו על ידי מטוסי USAAF P-38 Lightning .