ממלכת ולנסיה
העידן המודרני, האחווה וההתדרדרות

בשנת 1479, פרננדו עלה לכס המלכות כמלך אראגון. עם נישואיו הקודמים לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, נולדה ממלכת ספרד המודרנית. ולנסיה החלה בתהליך איטי של אינטגרציה עם שאר ספרד. כאשר נכדם של פרננדו ואיזבלה, קרלוס הראשון עלה לכס המלכות, הצטרפו הכתרים לצמיתות באיחוד אישי. מלכי ספרד ההבסבורגית שמרו על הזכויות והחירויות של השטחים והערים שהיוו את הממלכה והמבנה המשפטי והעובדתיות שלה נותרו על כנו. תפקיד חדש, המשנה למלך של ולנסיה, נוצר כדי לנהל את הממלכה העצמאית באופן רשמי.
בינתיים, האימפריה הספרדית העולה השאירה מאחור את מעמדה הקודם כממלכה של חצי האי האיברי והתגלתה כמעצמה גדולה. האימפריה העבירה את המיקוד שלה לקולוניזציה הספרדית של אמריקה ולנחלותיה באירופה, ולא לשטחים האיבריים שלה.
במהלך המאה ה-16 איבדה ולנסיה את מעמדה כמרכז מסחרי בולט של אירופה לערים המתפתחות במהירות של צפון ומרכז אירופה. בתוך ספרד, הסחר האטלנטי העדיף את ערי אנדלוסיה כמו קדיס. זה נבע בעיקר מהפחתת הרווחים מהסחר בים התיכון. האימפריה הספרדית הייתה בסכסוך תכוף עם האימפריה העות'מאנית ששלטה ברוב מזרח הים התיכון. הם מנעו זה מזה מלהגיע לנמלים מסוימים בעוד שפריבטירים עות'מאניים כמו ברברוסה טרפו ספינות סחר. הפיראטים הברברים כמו Dragut, הפועלים מתוניס, טריפולי, אלג'יר, סאלה ונמלים במרוקו, תקפו את הספנות במערב הים התיכון, שכללו פשיטות הרסניות בנמלים נוצריים לאורך החוף. ירידה זו במסחר עיכבה מאוד את הכלכלה בוולנסיה, שכבר הושפעה כלכלית מגזירת אלהמברה שגירשה את היהודים ב-1492.
בשנת 1519, המלך הצעיר קרלוס הראשון העניק ל"אחוות" רשות להתחמש כדי להדוף את הפושטים המוסלמים. האחוות היו גילדות אומנים שגם, בתחילה באישור הממשלה, שימשו כמיליציות אזרחיות כדי להילחם בשודדי ים פושטים. עם זאת, לאחוות הייתה גם אג'נדה כלכלית שהעדיפה את הגילדות הנשלטות על ידי העם שהתנגשו עם האריסטוקרטיה. לאחר שהמשנה למלך של ולנסיה שמונה לאחרונה דייגו הורטאדו דה מנדוזה סירב להושיב נבחרי ציבור שהעדיפו את האחוות בשנת 1520, פרץ מרד מן המניין, מרד האחים (Revolta de les Germanies). הוא נמשך גם בשנת 1522, וחלק תכונות רבות עם המרד של הקומונרוס בקסטיליה. מלבד הטינה הכלכלית של האצולה, המרד הציג גם היבט אנטי-מוסלמי חזק, שכן האוכלוסייה הבורה האשימה את המוסלמים במגפה שפקדה את העיר. המודז'ארים (המוסלמים) נתפסו כבעלי ברית של האצולה, שכן הם עבדו בחוות הגדולות של האצולה וחתרו תחת הוולנסיאנים בשכר מה שהפך אותם למתחרים על עבודות מועטות. במהלך המרד הרגו האגרמנטים מוסלמים רבים והטבילו בכוח את השאר. גם לאחר דיכוי האחוות נפסק שהטבילות הללו תקפות, ועוררו מרד חדש של בני המוריסקוס (מוסלמים "מומרים").
בגלל הכוחות המותשים שנותרו לאחר עימותים בין האצילים ובני בריתם בבורגנות הגבוהה מול האוכלוסייה הכללית והבורגנות הזוטרה, הצליח המלך להשתמש בוואקום השלטוני כדי להגדיל את חלקו בשלטון ולהקטין בהדרגה את זה של הרשויות המקומיות. משמעות הדבר היא שבקשותיו לכסף על מנת להרחיב או לגבש את הנחלות השנויות במחלוקת באירופה נעשו תכופות יותר בהדרגה, הכרחיות יותר, ולהפך, פחות נענו עבור ממלכת ולנסיה, בדיוק כפי שהיו במקומות אחרים עבור שאר שטחי הממלכה הספרדית.
גירושם של בני המוריסקוס ב-1609 היה המכה האחרונה לכלכלת ממלכת ולנסיה, שכן עשרות אלפי אנשים - בעיקר איכרים המשרתים את האצולה - נאלצו לעזוב; תוך כדי כך, כפרים שלמים נעשו שוממים והאזור הכפרי איבד את כוח העבודה העיקרי שלו. כ-125,000 איש היו אמורים לעזוב את הארץ. הגירוש היה מבורך ברובו בקרב האזרחים הוולנסיים, במיוחד עבור החלקים היותר עממיים שלה. משמעות הגירוש הייתה אובדן כוח עבודה זול עבור האצולה, וכתוצאה מכך ערעור כלכלי-חברתי מסיבי. האצילים יחד עם הבורגנות מהמעמד הגבוה חשו מאוימים על ידי אוכלוסייה כללית שהולכת וגדלה בביטחון עצמי, וחיפשו את הגנת המלך על זכויות היתר שלהם. כוויתור למונרכיה, הם נאלצו לוותר בהדרגה על תפקידם בשליטה ובאיזון על כוחה, שהיה אחד המאפיינים המובהקים של האוטונומיה של הממלכה לפני הכתר. בהתאם לתהליכים דומים בחלקים אחרים של אירופה הפיאודלית, חלל הכוח שהותיר השינוי החברתי-כלכלי המהיר התמלא בקלות על ידי מונרכיה שהולכת ומתעצמת.
ממלכת ולנסיה כישות משפטית ופוליטית הסתיימה לבסוף בשנת 1707 כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית. האוכלוסייה המקומית בעיקר נעמדה לצד וסיפקה חיילים ומשאבים לארכידוכס קרל, שהיה אמור לשמור על הסטטוס קוו המשפטי. תבוסתו המוחלטת בקרב אלמנסה, סמוך לגבולות ממלכת ולנסיה, פירושה סיומה המשפטי והפוליטי, יחד עם פרלמנטים אוטונומיים אחרים בכתר אראגון, כאשר נגזרו צווי נואבה פלנטה והמלך החדש פליפה החמישי מבית בורבון הקים ספרד ריכוזית.
אולם החוזים בלה לוטה דה לה סדה
סמל ולנסיה במאה ה-14
גבולות מודרניים בתוך ספרד של קהילת ולנסיה