stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המנטליות האנטי קפיטליסטית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לודוויג פון מיזס 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  קרן ליברטי, מכון מיזס 
 תאריך הוצאה:  1956 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סלע מאיר
 תאריך:  2023
 תרגום:  אורי רדלר
 מספר עמודים:  140
 
המנטליות האנטי-קפיטליסטית: למה הם שונאים חירות? הוא ספר שנכתב על ידי ההוגה הליברטריאני לודוויג פון מיזס, בספר, מנסה פון מיזס לחקור אחר השורשים הפסיכולוגיים של השנאה לקפיטליזם בקרב האכלוסייה, פון מיזס מציע הסבר מפורט שבעיקרו טוען שהאדם הממוצע שונא את הקפיטליזם מכיוון שהשיטה הקפיטליסטית גורמת לו להרגיש האשם בכישלונו, ומונעת ממנו להטיל את האשם על גורמים חיצוניים.
תוכן הספר

בספר בוחן פון מיזס את הסיבות לשנאת הקפיטליזם ממגוון זוויות, ודן באופי המוסדות האקדמיים והתרבות הפופולרית, וכיצד קנאה ושנאה משפיעות על תיאוריות כלכליות.
פון מיזס מתייחס גם לטענות על כך שהקפיטליזם "משחית את המידות" וגורם לרידוד הספרות ולהפצת 'תרבות זבל' ולהורדת הרמה של הקולנוע והספרות, וטוען שטעמם של ההמון תמיד יהיה נמוך ורדוד יותר מטעמם של האינטלקטואלים, והיתרון של הקפיטליזם הוא שהוא מספק לכל מגזר את מה שהוא רוצה וצריך.
מהדורות

הספר פורסם לראשונה בשנת 1956, וזכה למהדורות רבות.
לאורך השנים תורגם הספר לגרמנית, איטלקית, קוריאנית, ספרדית ושוודית.
ב־2023 פורסם הספר בעברית על ידי הוצאת סלע מאיר בתרגומו של אורי רדלר, ספר זה הוא השביעי מסדרת 'פנס כיס' בהוצאה זו.
הערות שוליים

↑  ספריית 'פנס כיס' באתר ההוצאה
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס

| --- | --- |
תחנת הכוח וסיליקוס מיד לאחר הפיצוץ
תחנת הכוח וסיליקוס מיד לאחר הפיצוץ
 תאריך:  11 ביולי 2011
 שעה:  05:50 (זמן מקומי)
 מיקום:  זיגי 
 גורם:  התפוצצות
 קואורדינטות:  34°43′30″N 33°16′55″E﻿ / ﻿34.725°N 33.282°E﻿ / 34.725; 33.282
 הרוגים:  13
 פצועים:  62
 נזק:  2,830,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2011) 
  (למפת קפריסין מוגדלת) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאוונגלוס פלורקיס(למפת קפריסין רגילה) ניקוסיה לימסול לרנקה לפקושה פמגוסטה פאפוס קירניה הים התיכוןאוונגלוס פלורקיס
 
הפיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס בקפריסין היה התאונה הצבאית הקשה ביותר שאירעה אי פעם בארץ זו בימי שלום.
התאונה קרתה ב-11 ביולי 2011, כשהתפוצצו 98 מכולות מלאות חומר נפץ, שאוחסנו למשך שנתיים וחצי חשופות לשמש, בתנאים בלתי הולמים, בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס על יד הכפר זיגי.
כתוצאה מהפיצוץ נספו 13 בני אדם, 12 מהם מיד. עם ההרוגים נמנו קפטן אנדריאס יואנידיס, מפקד הצי של קפריסין, ומפקד הבסיס, למברוס למברו. כמו כן בין ההרוגים היו 4 מאנשי הבסיס ו-6 מכבי אש. 62 בני אדם נפצעו. במקום הפיצוץ נוצר מכתש בקוטר של 600 מטר. הפיצוץ הרס כמעט כליל את הבסיס הימי, פגע קשות במאות הבניינים שבסביבה, כולל כל בנייני תחנת הכוח "וסיליקוס" בזיגי, הגדולה במדינה, האחראית למחצית מאספקת החשמל של קפריסין.
כתוצאה מכך, מיד לאחר התאונה חלק גדול מקפריסין נותר ללא חשמל והוחל בהפסקות חשמל יזומות לסירוגין על מנת לשמר את האספקה. עקב הפסקות בזרם החשמל נוצרו גם הפסקות באספקת מים מפני שחלק גדול ממי השתייה של המדינה מסופק ממתקני התפלת מים.
כמו כן נפגע חלקית מתקן התפלה שהיה בעת ההקמה על ידי חברת הנדסת התפלה הישראלית.
ברשימת הפיצוצים הלא גרעיניים הגדולים, פיצוץ זה בקפריסין היה הרביעי בעוצמתו בין אלה שנגרמו על ידי תאונות והשביעי מכלל הפיצוצים.
עקב התאונה הקשה, התפטרו שר הביטחון קסוטאס פפקוסטס ומפקד העל של המשמר הלאומי הקפריסאי, פטרוס צליקידיס. בשבוע שלאחר הפיצוץ התארגנו ברחובות ניקוסיה וערים אחרות בקפריסין הפגנות של אלפי אזרחים נזעמים שמחו על כך שהממשלה לא השכילה להיפטר מחומר הנפץ בעוד מועד.
באיחוד האירופי הוערך כי מחיר נזקי הפיצוץ הסתכם בכ-10% מכלל כלכלת האי.
רקע

הבסיס הימי אוונגלוס פורקיס הוא בסיס של הצי הצבאי של קפריסין, הנמצא בסמוך לזיגי, בין לימסול ובין לרנקה.
בהתחלת שנת 2009 גרמה האנייה הרוסית לשעבר "MV מונצ'גורסק", שכנראה נמכרה ועברה שיפוצים בסין, ושנרשמה בצי המסחרי של קפריסין, לתקרית בינלאומית. בצאתה מאיראן היא נתפסה בכניסה לים סוף על ידי הצי של ארצות הברית (ביתר דיוק, Task Force 151) עם מטען חשוד כציוד צבאי.
ב-29 בינואר 2009 היא לוותה לנמל הקפריסאי לימסול.   
ארצות הברית וישראל טענו כי האנייה הפרה את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1747 בנוגע לסנקציות נגד יצוא נשק על ידי איראן. מסתבר כי יעד המשלוח היה ארגון חזבאללה מלבנון, הנתמך על ידי סוריה ואיראן. 
לפי מידע מוויקיליקס שפורסם בשנת 2011, דרשה הממשלה האמריקאית מקפריסין באמצעות מזכירת המדינה הילרי קלינטון להפקיע את האנייה.
שלטונות קפריסין ערכו חקירה מוגבלת של המכולות שעל סיפון האניה ושלחו את הממצאים למועצת הביטחון של האו"ם להבהרות.
אחרי שהסתבר כי אכן הייתה הפרה של החלטת האו"ם, המכולות הופקעו, נפרקו באי ואוחסנו כעבור חודש תחת לכיפת השמים  בבסיס אוונגליס פלורקיס. לא פורסמו בתקשורת פרטים על תוכנם של 98 המכולות. 
המכולות נותרו בצורה זו למשך כשנתיים. ממשלת קפריסין סירבה להצעות מגרמניה, מבריטניה ומארצות הברית ולסלק או להעביר את חומר הנפץ מתוך חשש מתגובה של השלטון הסורי. לעומת זאת, לפי דבריה, היא ניסתה לשווא לפתור את הבעיה בערוצי האו"ם.
הפיצוץ

הפיצוץ אירע בשעה 5:50 אחרי ששעה ו-20 דקות קודם לכן פרצה אש שנגרמה על ידי פיצוצם של כמה מכלים. הנזק שנגרם פגע בשטח רב מאוד מסביב. תחנת הכוח וסיליקוס, שהייתה הגדולה בקפריסין, וסיפקה מחצית מהחשמל של המדינה, ניזוקה קשות, תוך גרימת הפסקות חשמל נרחבות שפגעו מאוד בעיר הבירה ניקוסיה, הנמצאת 65 ק"מ מרחק מהבסיס אוונגלוס פלורקיס.
12 בני אדם נהרגו מיד, ונפצעו עוד 62, מהם שניים אנושות, שאחד מהם נפטר מאוחר יותר. עם ההרוגים נמנה מפקד חיל הים הקפריסאי, קפטן אנדראס יואנידיס, ומפקד הבסיס, למברוס למברו. כמו כן נהרגו  עוד 4 אנשי הבסיס ושישה אזרחים מכבי אש שנקראו לטפל בבערה הקטנה יחסית שקדמה הפיצוץ הגדול.
נהרסו מספר בתי מגורים וכ-250 בתים ניזוקו במידה פחותה יותר. כ-150 תושבים הצטרכו לעבור מגורים.
אחרי התאונה

הופסקה אספקת החשמל כמעט למחצית מן האי. רשות החשמל של קפריסין יזמה הפסקות חשמל במדינה על מנת לחסוך והודיעה כי ייבאה גנרטורים מיוון ומישראל בתקופת תיקון הנזקים, שעלותם הוערכה ל-2 מיליארד אירו. הפסקות החשמל נמשכו כשעתיים-שלוש שעות בכל אזור ויועדו בעיקר לאזורי המגורים. רשות החשמל הכריזה כי החשמל יסופק בצורה שוטפת לשדות התעופה, לבתי החולים ולאזורי התיירות.
תחנת הכוח וסיליקוס שהוחרבה שוויה 700 מיליון אירו. היא סיפקה 47% מצריכת החשמל של המדינה והייתה אמורה עם פתיחת יחידה חדשה מס. 5 לספק 55% ממנה.
ב-16 ביולי 2011 נחתמה עסקה בנוגע לאספקת 80 MW חשמל מצפון קפריסין עד לסוף חודש אוגוסט.
ב-13 ביולי התקיימו לוויות מרבית ההרוגים, כולל זו של הקפטן יואנידיס.
התבדו השמועות לגבי אפשרות של הרעלה עקב הפיצוץ, אך התושבים בסביבה נתבקשו להישאר במעקב רפואי כאמצעי זהירות.
השלכות פוליטיות

מברקים של השגרירים האמריקאים, כולל השגריר פרנק אורבנצ'יץ', שהודלפו על ידי האתר ויקיליקס דיווחו כי הנשיא כריסטופיאס עיכב את סילוק או הפיצוץ המבוקר של חומר הנפץ שנמצא בבסיס הימי, מתוך חשש לתגובה של הנשיא הסורי בשאר אל-אסד, שאצלו עמד לבקר. מסמכים נוספים הצביעו על כך ששלטונות קפריסין דחו הצעות לסילוק חומר הנפץ שבאו מארצות הברית, וארצות אחרות.
שר הביטחון קוסטס פפקוסטס ומפקד המשמר הלאומי פטרוס צליקידיס הגישו את התפטרותם. השלטונות הודיעו על פתיחת חקירה עצמאית של נסיבות התאונה והמשטרה הודיעה כי תחקור בכיוון הפלילי.
ב-12 ביולי 2011 אורגנה בניקוסיה הפגנה של כמה אלפי אנשים נגד הממשלה, בגלל כישלונה בטיפול בסוגיית סילוק חומר הנפץ. כחמישים מפגינים ניסו לפרוץ לארמון הנשיאות בדרישה להתפטרות הנשיא דימיטריס כריסטופיאס.  
הם נעצרו מיד על ידי המשטרה שנעזרה בגז מדמיע כדי לפזר את המפגינים.
גל המחאות המשיך גם ב-13 ביולי כשנעצרו 20 מפגינים.
ב-19 ביולי התפטר גם שר החוץ של קפריסין, מרקוס קיפריאנו. ב-3 באוקטובר, החוקר העצמאי שתמנה על ידי הממשלה, פוליס פוליביו, הציג את ממצאיו והטיל אשמה על הנשיא כריסטופיאס בנוגע לאירועים שהביאו לתאונה. בהתאם לתוצאות החקירה  הנשיא נשא באחריות אישית לאסון. 
הנשיא דחה את המסקנות והאשים את פוליביו כי חרג מסמכויותיו.
השלכות כלכליות

לפי הערכות של האיחוד האירופי שווי הנזקים לכלכלת האי הגיעו ל-2.83 מיליארד דולר, כשרק שווי תחנת הכוח וסיליקוס מגיע לידי 992 מיליון דולר. וכל זה שבועות אחדים לפני שהבנק של קפריסין ומנהיגים כלכליים אחרים הביעו את דעתם כי המדינה זקוקה בדחיפות לקיצוצים עמוקים בהוצאות.
ארגז תחמושת שניתך והועף מהבסיס לשטח תחנת הכוח
המכתש שנוצר בפיצוץ
תחנת הכוח וסיליקוס בקפריסין לאחר השיקום
המצלמה של דוקטור מוריס

| --- | --- |
 בימוי:  מיטל צביאלי 
 הופק בידי:  איתמר אלקלעי, מיטל צביאלי
 תסריט:  מיטל צביאלי, איתמר אלקלעי
 עריכה:  מיטל צביאלי, איתמר אלקלעי
 מוזיקה:  אשר גולדשמידט
 צילום:  דוקטור רג'ינאלד מוריס בימוי = איתמר אלקלעי, מיטל צביאלי
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  2022 
 משך הקרנה:  74 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המצלמה של דוקטור מוריס הוא סרט קולנוע דוקומנטרי ישראלי של הבמאים איתמר אלקלעי ומיטל צביאלי, אשר יצא לאור בשנת 2022. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בדוקאביב 2022 וזכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל. הסרט הופק עבור ערוץ Yes דוקו ושודר בו בבכורה טלוויזיונית ביוני 2022.
הפקה

הסרט הופק בתמיכת yes דוקו, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט הופק בסיוע משרד התרבות והספורט - המועצה הישראלית לקולנוע, קופרו - קרן לשיווק סרטי תעודה ואנימציה, DOC LAB TLV, קרן כדר לתרבות, אומנות ומדע, Arte, rbb.
הפקת הסרט נעשתה על ידי הבמאים, איתמר אלקלעי, מיטל צביאלי. בני משפחת מוריס הפקידו בידי הבמאים את ארכיון צילומי ה-8 מ"מ שצולמו על ידי אב המשפחה, דוקטור רג'ינלד מוריס. הסרט מבוסס על חומרי הארכיון האלו.
הסרט יצא לאור ביוני 2022.
עלילה

העלילה מתרחשת בשנות החמישים. זוג בריטי צעיר יוצא אחרי החתונה לטיול בעולם. הם מגיעים לעיירה קטנה במדבר, מתאהבים בה, ומחליטים להישאר.
שם, באילת הרחוקה, יקימו את משפחתם. כך מתחיל סיפורם של ד"ר מוריס – טייס קרב, רופא וצלם חובב – ואשתו, פיי.
במשך עשרות שנים מצלם ד"ר מוריס במצלמתו את קורות המשפחה המתרחבת, על השמחות, הטרגדיות והדרמות המשפחתיות. את קורותיה של עיר שקמה ונבנית אל מול עיניהם, והם בשר מבשרה וגם את קורותיו של התנין קלרנס, חיית המחמד המשפחתית, שהפך לשם דבר בעיר.
פרסים

הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע דוקאביב ביוני 2022.
הערות שוליים

↑  איתי שטרן, "המצלמה של דוקטור מוריס" הוא הזוכה בפסטיבל דוקאביב 2022, באתר הארץ, 1 ביוני 2022
↑  רועי אבן, ‏"המצלמה של דוקטור מוריס" הוא הזוכה הגדול של פסטיבל דוקאביב ה-24, באתר ‏מאקו‏, 1 ביוני 2022
המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס 
 מנהיגים:  סרגיי גיידוקביץ׳ 
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־30 שנה) 
 אידאולוגיות:  האיחוד של רוסיה ובלארוס התנגדות לאירופה פופוליזם פאן-סלאביות לאומנות שמרנות
 מטה:  מינסק 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין, ימין רדיקלי 
 צבעים רשמיים:  כחול
 ldp.by/ru/
 
המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס היא מפלגה פוליטית לאומנית בבלארוס. היא נוצרה בשנת 1994 כיורשה הבלארוסי של המפלגה הליברל-דמוקרטית של ברית המועצות. למרות השם, בדומה למקבילתה הרוסית, המפלגה אינה מפלגה דמוקרטית ליברלית, אלא דבקה באידאולוגיה של ימין קיצוני לאומי.
למרות הטענה שהיא "אופוזיציה בונה ודמוקרטית" המפלגה תומכת דה-פקטו בנשיא הנוכחי, אלכסנדר לוקשנקו (בדומה למקבילה הרוסית עם פוטין).
בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2004, זכתה המפלגה במושב אחד מתוך 110 מושבים. מועמדה בבחירות לנשיאות בשנת 2006, סרגיי גאידוקביץ', השיג 3.5% מהקולות.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות למועצות הצירים המקומיות ברפובליקה של בלארוס (2014), אף מועמד מהמפלגה לא הצליח לקבל מושב. המנהיג גאידוקביץ' הוא סגן יו"ר הוועדה הקבועה של האספה הלאומית של בלארוס לעניינים בינלאומיים וביטחון לאומי. הוא נבחר בשנת 2016 כחבר במועצה הלאומית של המושה השישי של מחוז מינסק.
תוצאות אלקטוראליות

| בחירות | מנהיג מפלגה | הצבעות | % | מקומות ישיבה | +/– |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1995 | סרגיי גאידוקביץ' | לא ידוע | לא ידוע | 0 / 260 | - |
| 2000 | סרגיי גאידוקביץ' | לא ידוע | לא ידוע | 1 / 260 |  1 |
| 2004 | סרגיי גאידוקביץ' | 122,605 | 2.01% | 1 / 110 |  |
| 2008 | סרגיי גאידוקביץ' | 43,752 | 0.81% | 0 / 110 |  1 |
| 2012 | סרגיי גאידוקביץ' | 249,455 | 4.76% | 0 / 110 |  |
| 2016 | סרגיי גאידוקביץ' | 218,081 | 4.24% | 1 / 110 |  1 |
| 2019 | אולג גאידוקביץ' | 280,683 | 5.36% | 1 / 110 |  |
ראו גם

המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה
איחוד רוסיה ובלארוס
הערות שוליים

↑  Nordsieck, Wolfram (2008). "Belarus". Parties and Elections in Europe. אורכב מ-המקור ב-2011-08-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1070543446  LCCN: no2009009105  VIAF: 141117516   WorldCat (עם VIAF): 141117516
הפרס הספרותי של סנט לואיס

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  אוניברסיטת סנט לואיס
 מדינה:  מיזורי
 הגוף המעניק:  אוניברסיטת סנט לואיס 
 תקופת הפרס:  1967–הווה (כ־57 שנים) 
 אתר רשמי
 
הפרס הספרותי של סנט לואיס מוענק מדי שנה מאז 1967 לדמות מצטיינת בספרות. הוא מוענק וממומן בידי אגודת הידידים של אוניברסיטת סנט לואיס. עד 1981 הפרס נקרא "פרס מסינג" על שם וילמה ורוזוול מסינג, ולאחר מכן שונה לשמו הנוכחי. הפרס מוענק לסופר או סופרת במהלך חייהם עבור תרומה משמעותית המעשירה את הידע האנושי  ומעודדת הבנה וחמלה בחברה.
זוכים

להלן רשימת מקבלי הפרס:
2024: ג'מייקה קינקייד
2023: ניל גיימן
2022: ארונדהטי רוי
2021: זיידי סמית'
2020: מייקל שייבון
2019: אדווידג' דאנטיקט
2018: סטיבן סונדהיים
2017: מרגרט אטווד
2016: מייקל אונדאצ'י
2015: דויד גרוסמן
2014: ג'נט וינטרסון
2013: [לא הוענק]
2012: טוני קושנר
2011: מריו ורגס יוסה
2010: דון דלילו
2009: סלמאן רושדי
2008: א"ל דוקטורוב
2007: ויליאם ה' גאס
2006: מייקל פריין
2005: ריצ'רד פורד
2004: גארי וילס
2003: מרגרט דראבל
2002: ג'ואן דידיון
2001: סיימון שאמה
2000: נ' סקוט מומאדיי
1999: צ'ינואה אצ'בה
1998: שיימוס היני
1997: סטיבן אמברוז
1996: אנטוניה פרייזר
1995: אדוארד אלבי
1994: סטיבן ג'יי גולד
1993: דייוויד מקאלוך
1992: שלבי פוט
1991: אוגוסט וילסון
1990: טום וולף
1989: ריצ'רד וילבור
1988: ג'ויס קרול אוטס
1987: ג'ון אפדייק
1986: סול בלו
1985: ווקר פרסי
1984: [לא הוענק]
1983: יודורה ולטי
1982: ויליאם סטיירון
1981: ג'יימס מיצ'נר
1980: ארתור מילר
1979: האוורד נמירוב
1978: מורטימר ג'. אדלר
1977: רוברט פן וורן
1976: באקמינסטר פולר
1975: ג'ון הופ פרנקלין
1974: טנסי ויליאמס
1973: ג'יימס ט' פארל
1972: פרנסיס וורנר
1971: ברברה טוכמן
1970: ויסטן יו אודן
1969: ג'ורג' פלימפטון
1968: ז'אק ברזון
1967: הנרי סטיל קומג'ר
הערות שוליים

↑  "2024 St. Louis Literary Award"
↑  "Recipients of the Saint Louis Literary Award". ארכיון מ-30 באפריל 2020. נבדק ב-2 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56  "St. Louis Literary Award". slu.edu. Saint Louis University. נבדק ב-30 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Maggie Rotermund (2 במאי 2016). "Zadie Smith to Receive 2021 St. Louis Literary Award". St. Louis University. נבדק ב-3 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jane Henderson (2 במאי 2016). "Ondaatje wins St. Louis Literary Award". St. Louis Post-Dispatch. נבדק ב-2 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robert H. Cohn (7 באוקטובר 2015). "Acclaimed Israeli author wins St. Louis Literary Award". St. Louis Jewish Light. נבדק ב-2 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Saint Louis University Libraries". lib.slu.edu. נבדק ב-2019-01-12.
↑  Cooperman, Jeannette (16 בספטמבר 2014). "A Conversation With Jeanette Winterson". St. Louis Magazine. נבדק ב-2019-01-12. {{cite web}}:  (עזרה)
הנס הופמן

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1880 וייסנבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  17 בפברואר 1966 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 לאום:  גרמנים אמריקאים 
 מקום לימודים:  אקדמיית קולארוסי 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 הושפע על ידי:  Moritz Heymann 
 בן או בת זוג:  Renate Hofmann  Maria Wolfegg Hofmann 
 
הנס הופמן (21 במרץ 1880 – 17 בפברואר 1966) היה צייר אמריקאי יליד גרמניה, שנודע גם כאמן וגם כמורה. הוא נולד והתחנך ליד מינכן, היה פעיל באוונגרד האירופי בתחילת המאה העשרים והביא הבנה וסינתזה עמוקה של סימבוליזם, נאו-אימפרסיוניזם, פוביזם וקוביזם כאשר היגר לארצות הברית בשנת 1932. ציורו של הופמן מתאפיינים בדאגה קפדנית למבנה הציורי ואחדות, אשליות מרחביות ושימוש בצבע נועז כאמצעי הבעה. מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה במופע היחיד הראשון של הופמן בגלריית ״אמנות המאה הנוכחית״ של פגי גוגנהיים בשנת 1944 (יחד עם עבודותיו של ג'קסון פולוק משנת 1943) פריצת דרך בציור מופשט לעומת מופשט גאומטרי שבישר את בואו של האקספרסיוניזם המופשט. בעשור שלאחר מכן, ההכרה של הופמן גדלה באמצעות תערוכות רבות, בעיקר בגלריית קוץ, שהגיעה לשיאה בדיעבד במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (1957) ובמוזיאון לאמנות מודרנית (1963), אשר הציגו במקומות נוספים ברחבי ארצות הברית., דרום אמריקה ואירופה. עבודותיו נמצאות באוספים הקבועים של מוזיאונים מרכזיים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, טייט מודרן, המוזיאון הגרמני הלאומי, הגלריה הלאומית לאמנות ומכון האמנות של שיקגו .
הופמן נחשב גם לאחד ממורי האמנות המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא הקים בית ספר לאמנות במינכן בשנת 1915 שאותו בנה על הרעיונות והעבודה של פול סזאן, הקוביסטים וקנדינסקי ; כמה היסטוריונים לאמנות מציעים שזה היה בית הספר המודרני הראשון לאמנות בעולם. לאחר שעבר לארצות הברית, הוא פתח מחדש את בית הספר הן בניו יורק והן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס עד שפרש מהוראה בשנת 1958 והחל לצייר במשרה מלאה. להוראתו הייתה השפעה משמעותית על אמני אוונגרד אמריקאים שלאחר המלחמה-כולל הלן פרנקנטלר, סקריבנר איימס, נל בליין, לי קרסנר, ג'ואן מיטשל, לואיז נבלסון ולרי ריברס ועוד, כמו גם על התיאוריות של גרינברג. חלק מעיקרונתיו האחרים של הופמן כוללים את התיאוריות המרחביות של דחיפה/משיכה, התעקשותו שמקורו של האמנות המופשטת בטבע והאמונה בערכה הרוחני של אמנות. הופמן מת מהתקף לב בניו יורק ב־17 בפברואר 1966.
ראו גם

אמנות מופשטת
אסתטיקה
מודרניזם
הערות שוליים

1 2 3  Chipp, Herschel B. Theories of Modern Art, Berkeley & Los Angeles: University of California Press, 1968, p. 511–2.
↑  Seitz, William C. Hans Hofmann, New York: Museum of Modern Art, 1963.
1 2  Harrison, Charles and Paul Wood. Art in Theory: 1900–1990, Cambridge: Blackwell Publishers, 1992, p. 354.
↑  Greenberg, Clement. “After Abstract Expressionism,” Art International, Vol. VI, No. 8, October 1962.
1 2 3  Hans Hofmann.org. Biographical Chronology. Hans Hofmann.org. Retrieved June 25, 2018.
↑  Hofmann, Hans. Search for the Real and Other Essays, eds. S. T. Weeks and B. H. Hayes, Jr., Cambridge: M.I.T. Press, Addison Gallery of American Art, 1948.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262611105171  PLWABN: 9810554746805606  AAG: 1430  BNE: XX970505  BnF: cb12123450d (data)  CiNii: DA04884701  GND: 118552678  ISNI: 0000 0000 8339 3807  LCCN: n50042250  NLA: 35200817  NTA: 070556695  PIC: 14968  RKD: 39017  SELIBR: 278133  SNAC: w6j38v6w  SUDOC: 029655927  Trove: 862220  ULAN: 500024228  VcBA: 495/141058  VIAF: 13099129   WorldCat (עם VIAF): 13099129
המפתח של שרה

| --- | --- |

עטיפת הסרט בהוצאה הישראלית
 מבוסס על:  המפתח של שרה 
 בימוי:  ג'יל פקה ברנר 
 הופק בידי:  סטפן מרסיל
 תסריט:  ג'יל פקה ברנר, טטיאנה דה רונה, סרג' יונכור 
 עריכה:  הרב שניד
 שחקנים ראשיים:  קריסטין סקוט תומאס איידן קווין  מלוזיין מנס נילס ארסטרופ
 מוזיקה:  מקס ריכטר 
 צילום:   פסקל רידאו
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  TF1, TPS Star, Canal+, France 2, הטלוויזיה הצרפתית 
 חברה מפיצה:  Anchor Bay Entertainment, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בספטמבר 2010
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 תקציב:  10,000,000 אירו
 הכנסות באתר מוג'ו:   sarahskey
 דף הסרט ב־IMDb
 
המפתח של שרה (בצרפתית: Elle s'appelait Sarah) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2010, המבוסס על ספרה של טטיאנה דה רונֶה הנושא את אותו השם (אנ').
הסרט מספר את סיפור חייה של שרה, ילדה יהודייה כבת 10 המגורשת עם משפחתה מביתה על ידי המשטרה הצרפתית בתקופת משטר וישי, במה שכונה בשם "מצוד ולודרום ד'היבר". לצד סיפור העלילה מתנהלת לסירוגין עלילה נוספת של סיפור מסעה של עיתונאית אמריקאית העורכת תחקיר מקיף אודות גירוש היהודים מפריז.
עלילה

ביולי 1942 פשטה משטרת צרפת על בתיהם של היהודים ברבעים המרכזיים של פריז וריכזה אותם בוולודרום הישן שבעיר לקראת גירושם למחנה ההשמדה אושוויץ. בעת פשיטת המשטרה על בית משפחת סטרז'ינסקי ניסתה שרה הילדה להציל את מישל, אחיה הקטן ונעלה אותו בארון הקיר שבחדרם וביקשה ממנו לשמור על דממה עד שהיא תבוא לחלצו. המשפחה עם שאר יהודי העיר נכלאו באצטדיון בתנאי דוחק קשים, ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים כלשהם. בחלוף מספר ימים כשהם מורעבים ותשושים, הועברו היהודים במשאיות למחנה הריכוז דראנסי, שם הופרדו זה מזה באכזריות ושוכנו בצריפים. כשהיא לבדה, קודחת מחום ומורעבת, שמרה שרה על מפתח הארון שבו נעלה את אחיה. לאחר תקופת מה במחנה, מוטרדת כל העת מחובתה לחלץ את אחיה הכלוא בארון, הצליחה שרה לברוח מתחת לגדר התיל שהקיפה את המחנה. היא מצאה מסתור בביתם של בני הזוג דופורס, חקלאים בכפר סמוך, ובעזרתם חזרה לדירת הוריה בפריז שהייתה כבר מאוכלסת בידי משפחה אחרת. שרה פרצה לדירה ופתחה את הארון הנעול במפתח שנשאה עמה כל העת, וגילתה לחרדתה את גופת אחיה המרקיבה. לאחר המלחמה המשיכה שרה להתגורר בביתם של זוג האיכרים לצד שני נכדיהם, שולבה כבת משפחה בעבודות המשק, אך נותרה מדוכאת ומופנמת. בהגיעה לגיל 18 הותירה להם שרה מכתב, כדי להודיעם שעברה לארצות הברית, בתקווה להשתחרר מזכרונות עברה. בהמשך ניתקה עמם את הקשר, נישאה שם וילדה את בנה וויליאם. בהגיע בנה לגיל 9, עדיין רדופת רגשי אשם על נסיבות מות אחיה, סטתה שרה עם מכוניתה והתנגשה במשאית שנסעה במסלול הנגדי.
במקביל לסיפור העלילה מסופר סיפורה של ג'וליה (שמגלמת קריסטין סקוט-תומאס), כתבת עיתון אמריקאית שחיה בצרפת, המנהלת תחקיר מקיף על גירוש יהודי צרפת. ג'וליה מגלה להפתעתה שהדירה באחד הרבעים של פריז שנמסרת לה ולבעלה על ידי הוריו, היא אותה דירה שבה חיו בעבר בני משפחת סטרז'ינסקי, ושעברה למשפחת בעלה לאחר גירוש דייריה היהודים. גילוי זה עורר אצל ג'וליה סערת רגשות והיא החלה חוקרת בעניין את סיפורה הטראגי של משפחת סטרז'ינסקי ואת קורותיה של שרה. לאחר מסע גילתה ג'וליה ששרה התאבדה בשנת 1966 בתאונת הדרכים, ככל הנראה מבוימת, לאחר תקופות דיכאון חוזרות שמהן לא החלימה, ג'וליה איתרה את האיכר הקשיש שבביתו מצאה שרה מקלט, את בעלה שהתכחש או לא היה מודע לעברה, ואת בנה כבן חמישים שחי באיטליה, ורק במהלך פגישתם גילה שאימו הייתה יהודיה ניצולת השואה.
המפתח (1977)

ערך זה עוסק בסיפור מאת אסימוב העוסק במולטיוואק. אם התכוונתם לסיפור מאת אסימוב העוסק בחוקר ונדל אורת', ראו .
|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אייזק אסימוב 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1977 
 תאריך הופעה ראשונה:  The Key Word and Other Mysteries
 
המפתח (באנגלית: The Key Word, מילולית מילת המפתח) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה באנתולוגיה The Key Word and Other Mysteries בשנת 1977. הסיפור תורגם לעברית 1981 בגיליון 17 מגזין פנטסיה 2000. זהו אחד מסיפורי מולטיוואק, בו, בדומה לסיפורים כל צרות העולם ונקודת מבט, מולטיוואק מתואר כבעל רגשות ולא כסתם מכונה.
עלילה

הסיפור מתמקד בתיקון תקלה של מולטיוואק, אשר כבר אינו פועל כבר שלושה ימים. ג'ק קולינס בטוח בכך שהבעיה היא טכנית, וכל שיש לעשות הוא למצוא את המחבר שהתקלקל ויש לתקנו. לעומתו טוד אמרסון חושב כי הבעיה אינה טכנית, אלא שמולטיוואק הפך ליותר אנושי מאשר מכונה, ושיש להבין מדוע הוא אינו רוצה לענות.
כדי לבחון את התאוריה שלו לבעיה מבקש אמרסון מקולינס שישאל את מולטיוואק את השאלה שנית. מולטיוואק שוב לא עונה, ואמרסון מזין את השאלה פעם נוספת, הפעם בתוספת המילה "בבקשה". זו הפעם, מולטיוואק עונה על השאלה.
המצור על רואן

המצור על רואן הוטל על ידי האנגלים בין יולי 1418 לינואר 1419 בזמן מלחמת מאה השנים.
רקע היסטורי

בזמן המצור מנתה אוכלוסיית רואן כ-70 אלף תושבים. לפיכך הייתה אחת הערים הגדולות בצרפת, ותפיסתה הייתה מכרעת במערכה על נורמנדי בזמן מלחמת מאה השנים.
מאז כיבושה של דוכסות נורמנדיה ב-1204, העיר נשלטה על ידי הטירה של רואן, טירה אדירה שנבנתה על ידי פיליפ השני בשנים 1204-1210.
מסביבות שנת 1415, עת נפלה ארפלור, חוזקה רואן ובוצרה בידי הצרפתים והפכה למקום המוגן ביותר בו נתקלו הפולשים האנגלים.
כאשר האנגלים הגיעו לרואן, היו מפוזרים מגדלי שמירה ותותחים רבים לאורך חומות העיר. חיל קשתים המצויד בקשת מוצלבת עמד תחת פיקודו של אלן בלנשאר, המשנה לגי לה בוטלייר, מפקד כל הכוחות באזור. גי תמך בבית בורגונדי בזמן מלחמת אזרחים מול בית ארמניאק והיה המפקד הקודם של העיר דייפ.
הדיכאון בו שרתה ממלכת צרפת, ובמיוחד נורמנדי, תחת עול המס הביאה את התושבים לשנאה של בית ארמניאק.
המצור

בשל מחסור בכח אדם בצד האנגלי, לא התאפשרה פריצה מהירה אל העיר, ולכן היא הושמה כולה במצור הדוק.
בכישרון רב, האנגלים השתמשו בכל סירותיהם כדי לחסום על אפשרות לקבלת אספקה דרך נהר הסיין.
האנגלים התכוונו להרעיב את המגינים. עד דצמבר, תושבי רואן אכלו חתולים, כלבים, בשר סוסים ואף עכברים. הרחובות מלאו באזרחים מורעבים. העיר גרשה 12,000 מתושביה העניים יותר על מנת לחסוך במזון. המלך הנרי החמישי לא הרשה לאף אדם לעבור את קווי המצור, וכך העניים הרעבים נאלצו לחיות בתעלה הגנה שנחפרה ליד חומות העיר. אפילו האנגלים ריחמו על הרעבים ובקריסמס 1418, הרשה המלך לשני כמרים לחלק מזון, אולם בסיום היום הופסק המזון והמגורשים חזרו לרעב ולמוות בשוחה.
למרות מספר ניסיונות אמיצים של הכוח הצרפתי לפרוץ החוצה, המצור נמשך עד לינואר 1419. 
רואן, שאוכלוסייתה הלכה והצטמצמה, החליטה לשאת ולתת על ידי שליחת משלחת בראשות גי לה בוטיילר ושישה חברים נוספים.
לאחר שמונה ימים של משא ומתן, שליחי רואן לא יכלו לקבל את התנאים שהוצעו להם, והחליטו לנסות להרוס את העיר ולנטוש אותה על ידי ניסיון הבקעה נואש.
כדי לא להישאר עם עיר חרוכה לאחר מצור ארוך ויקר, הסכים הנרי להקל בתנאי הכניעה וכך קיבל את השליטה על העיר.