היסטוריה של צ'ילה
הרפובליקה הנשיאותית (1925–1973) > שלושת השלישים (1958–1970)

בבחירות של שנת 1958 זכו שלושה מהמועמדים, חורחה אלסנדרי, איינדה ואדוארדו פריי מונטאלבה, בכשליש מקולות המצביעים כל אחד. הקונגרס נדרש להכריע בין המועמדים וזו הייתה ראשיתה של מערכת פוליטית שהחזיקה כעשור ומחצה שכונתה שיטת שלושת השלישים. הקונגרס בחר באלסנדרי, שהיה מועמד עצמאי, איש ימין ובנו של הנשיא לשעבר ארתורו אלסנדרי, ואשר זכה במספר הקולות הגדול ביותר. אלסנדרי השיק תוכנית כלכלית שמרכזה מלחמה באינפלציה והקמת תשתיות שיעודדו השקעות פרטיות, ובכך דחה את רעיון "המדינה הפטרנליסטית", שפגעה בתמיכת הימין בו. ממשלתו הקימה מספר חברות ממשלתיות לתקשורת, כרייה ולתעופה, והצליחה להבטיח סיוע מארצות הברית של אמריקה באמצעות הברית למען הקדמה. אלסנדרי הנהיג רפורמה אגררית לייעול ניצול הקרקע במסגרתה חולקו מחדש אדמות מדינה, אך לא נפגעו האחוזות הגדולות.
במהלך כהונתו נאלץ אלסנדרי להתמודד עם תוצאותיה ההרסניות של רעידת האדמה בוולדיביה וגל הצונאמי שבא אחריה, שארעה ב-22 במאי 1960, ואשר הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בהיסטוריה הסייסמית המתועדת, בעוצמה של 9.5 בסולם ריכטר. מוקד הרעש היה ולדיביה, אולם הרעש החריב את כל נקודות היישוב בין צ'ייאן (Chillán) וצ'ילואה. תיקון הנזקים עלה כ-422 מיליון דולר. שנתיים לאחר האסון ארחה צ'ילה את מונדיאל 1962, בו הגיע לשלב חצי הגמר והפסידה לנבחרת ברזיל, המנצחת בתחרות.
לקראת בחירות 1964, שנערכו בעיצומה של המלחמה הקרה, עלה כוחה של מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים ופריי בראשה לנוכח ההכרה מחד בצורך ברפורמות ומאידך – חשש מפני השפעה סובייטית. בחירות מקומיות בקוריקו, בהן ניצח המועמד הסוציאליסטי, הובילו לגיוס כוחות נרחב בימין מחשש שהדבר מבשר את ניצחונו של איינדה בבחירות המתקרבות לנשיאות. עצרות המונים וסיוע מארצות הברית של אמריקה סיעו אף הם ובספטמבר 1964 קיבל פריי 56% מקולות הבוחרים, שיעור תמיכה מהגבוהים ביותר בהיסטוריה האלקטוראלית של צ'ילה, בעוד שאיינדה קיבל 40%.
אדוארדו פריי מונטאלבה הוציא לפועל מדיניות של רפורמות מתונות, שהבולטות בהן היו בנייתן של אלפי בנייני מגורים, מודרניזציה של מנגנון המדינה, רפורמה בחינוך (חינוך חובה החל מגיל 8), חיזוק ארגוני בסיס והרחבתה של הרפורמה האגררית. רפורמה אחרונה זו הפכה לנושא רגיש במיוחד, שכן בניגוד לרפורמות שביצע קודמו בתפקיד, אלסנדרי, כללו הרפורמות החרמת אחוזות ענק. דבר זה שהביא לעוינות מצד הפוליטיקאים של הימין, שראו בכך בגידה וכפיות טובה על סיועם להיבחרותו לנשיאות. הממשל החל גם בפרויקט "צ'יליאניזציה של הנחושת" וביצע עבודות ציבוריות, כגון כריית תעלת לו פראדו, הקמת שדה התעופה פודאוואל, ייסוד הטלוויזיה הלאומית של צ'ילה, והתחלת חפירת המטרו של סנטיאגו.
בשנת 1967 החלה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים להתפצל סביב השאלה כיצד לנהוג לנוכח דחייתה הן מימין והן משמאל. בשנת 1968 החלו השביתות להיות תכופות יותר ואילו השינויים בהתאגדויות הפוליטיות של הסטודנטים הביאו לחיכוכים דחופים ביניהן לבין השלטון. בשנת 1969 החריף המשבר הפוליטי והפיכת נפל שארעה בסנטיאגו שיקפה את חומרת המצב הפוליטי ממנו צמח ניצחונו העתידי של איינדה. באותה שנה קמה קואליציית השמאל, "האיחוד העממי", בה התאגדו הסוציאליסטים, הקומוניסטים, הרדיקלים, הסוציאלדמוקרטים, הפלג השמאלי שהתפצל ממפלגת השלטון הנוצרית דמוקרטית, ומספר קבוצות נוספות שהמחנה המשותף לכולן היה תמיכתם באיינדה לנשיאות. מועמד מפלגת השלטון לא היה מועמד ריאלי אילו הימין תמך בחורחה אלסנדרי. בבחירות שנערכו ב-4 בספטמבר 1970 הוביל איינדה עם מעט יותר משליש קולות המצביעים. על אף הנוהג על פיו על הקונגרס לבחור במועמד בעל הקולות הרבים ביותר פעלו קבוצות ימין, בתמיכת ארצות הברית, לסכל את בחירתו של איינדה. במסגרת ניסיונות ההשפעה נחטף מפקד הצבא, רנה שניידר, באופן שנועד להראות כאילו הדבר נעשה בידי הצבא עצמו, על מנת לאותת לקונגרס כי הצבא יתנגד לבחירתו של איינדה. אולם שניידר התנגד לחוטפיו, נפצע באורח קשה, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן. לאור ההתרחשויות הכריז הקונגרס ב-24 באוקטובר על מינויו של איינדה כנשיא החדש.