אלכס שטיין
ביוגרפיה > שופט בבית המשפט העליון > פסיקתו > פלילי

שטיין מציב רף גבוה יחסית לדרישה של הרשעה מעבר לספק סביר. בפסק דין בו מצא עצמו השופט שטיין בדעת מיעוט, ביקש לזכות נאשם משתי עבירות של מעשה מגונה, לאחר שהורשע בבית משפט קמא על סמך עדות יחידה. שטיין טען שהעדה הייתה עלולה להעצים את האירוע, ואי הזמנת עדה נוספת שהוזכרה על ידי העדה, למתן עדות, פגעה בהגנתו של הנאשם ועל כן מעלה ספק סביר באשמתו. על מהות הספק הסביר כתב:
"ספק סביר", משמעו ספק בנוגע לאשמתו של הנאשם שיש לו עיגון בחומר הראיות והתביעה לא הצליחה להסירו ... בהימצא ספק כזה, חובה על בית המשפט לזכות את הנאשם. כלל זה הוא יסוד-מוסד של דיני הראיות אשר חלים במשפטים פליליים ושל יחסי אזרח-מדינה. דרישת הכלל כי הנאשם יזוכה מחמת הספק נועדה לשלול מהמדינה את הכוח להקריב את חירותו, כמי שעשוי להיות חף מפשע, על מנת להבטיח את הרשעתם וענישתם של עבריינים רבים.
בדונו באחד המשפטים של פרשת "לה פמיליה", במסגרתו הואשם אחד מחברי הארגון הקיצוני של תומכי קבוצת כדורגל בית"ר ירושלים במעשי אלימות, קבע שטיין, בהסכמת השופט ג'ורג' קרא וכנגד דעתו החולקת של השופט נועם סולברג, כי עצם הימצאותו בזירת האלימות והיותו חלק מהקשר הפלילי שמטרתו לפגוע באוהדי הקבוצה היריבה, אינם מספיקים כדי להוכיח מעבר לספק סביר שהלה נטל חלק במעשי האלימות. קביעה זו התבססה על עמדתו העקרונית כי ראיה סטטיסטית אינה יכולה להוכיח את אשמתו של נאשם בפלילים גם כשניתן להסיק ממנה הסתברות גבוהה של אשמה. את אשמתו של נאשם ספציפי – קבע שטיין – ניתן להוכיח רק באמצעות הוכחה אינדיבידואלית שמצביעה על מעשיו הוא. כמו כן קבע שטיין כי כאשר מתברר שהמדינה הסתירה מהנאשם שהורשע בדינו ראיות שעשויות לעזור לו להוכיח את חפותו, מן הדין להפעיל נגדה את דוקטרינת הפסילה החוקתית, שנקבעה בהלכת יששכרוב ולבטל את הרשעת הנאשם.
בסוף חודש אפריל 2020, דחה שטיין את עמדת הפרקליטות שביקשה שלא לקיים דיונים בבקשות לעיון חוזר של נאשמים ששוחררו בערובה בשל מצב החירום שנכפה על מערכת אכיפת החוק על ידי נגיף הקורונה, בקבעו כי "שחרור הנאשם בערובה המלווה בתנאים מגבילים, כדוגמתם של מעצר בית, עיכוב יציאה מן הארץ והגבלות על חופש העיסוק והתנועה, פוגע באופן משמעותי בחיי הנאשם ובתפקודו היומיומי בעודו חוסה בצילה של חזקת החפות" וכי "פגיעה כאמור מצדיקה את הכללתן של בקשות המשוחררים ברשימת העניינים הדחופים שבהם יש לדון גם בזמן החירום".
במסגרתו של מגה משפט אשר נסוב על מעשי רצח שבוצעו על ידי חבורות עבריינים אלימות, שטיין שחרר את אחד הנאשמים ממעצרו, שנמשך חמש שנים, למעצר בית באזוק אלקטרוני שכלל פיקוח הדוק על מעשיו, המובטח בערבויות בסך 1,100,000 ₪, לאחר שקבע כי הדבר מתחייב לנוכח הימשכות ההליכים וחזקת החפות העומדת לזכות הנאשם. שטיין נימק החלטה זו באומרו כי במדינה שוחרת חירות מגה משפט אינו מהווה הצדקה למגה-מעצר, כאשר הוא מצטט מדבריו של השופט האמריקני המפורסם פליקס פרנקפורטר: "הערובות לחירות האדם חוזקו לרוב במשפטיהם של אנשים לא מאוד נחמדים".
בפסק דין שניתן בחודש מאי 2022, קבע שטיין כי בית משפט אשר דן בערעור הנאשם נגד הרשעתו חייב לבחון את בטיחותו של המסד הראייתי שעליו מבוססת ההרשעה, ואם המסד אינו בטוח דיו, עליו לזכות את הנאשם מחמת הספק. במקרה שלגביו דברים אלה נאמרו, המדינה ביקשה להרשיע את הנאשם במעשה מגונה על בסיס עדותה היחידה של המתלוננת – מקרה שבו החוק מטיל על בית המשפט, בבואו להרשיע את הנאשם, חובה מיוחדת לנמק את ממצאי המהימנות שלו. שטיין קבע כי חובה זו דורשת מבית המשפט לנמק באופן משכנע את אמונו בעדות המתלוננת וכן לשלול באופן חד-משמעי ומשכנע את גרסת הנאשם. באותו מקרה, בית המשפט המחוזי קבע, לצד מתן אמון מלא לעדות המתלוננת, כי גרסת הנאשם שלא ביצע את המעשה המיוחס לו לא הייתה נטולת משקל והגיון. מסיבה זו, סבר שטיין כי יש לזכות את הנאשם מחמת הספק, אולם דעתו לא הייתה מקובלת על שופטי הרוב, ברק-ארז ופוגלמן, והנאשם הורשע.