stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדר (שבט וממלכה)
מוצא > במסורת > במסורת היהודית

במסורות המונותאיסטיות מקור השם קדר מופיע ברשימות הגנאלוגיה האברהמית – צאצאיו של אברהם עם קטורה והגר, כמסופר בספר בראשית:
וכן בדבריו של ה' לאברהם לגבי גודלו של הענף הישמעאלי:
התיאורים המקראיים הללו בספר בראשית מייחסים לקדר מוצא חצי שמי (אברהם) וחצי חמי (כלומר צפון מזרח אפריקני – מצרי).
ניתוח הרשימות הגנאלוגיות מול הממצאים הארכאולוגיים במזרח הקרוב הקדום, מצביע על התאמה של שמות הצאצאים לשבטים, לקבוצות אתניות, לממלכות ולמקומות מרכזיים באזור שמסביב לכנען. כלומר, רשימות גנאלוגיות שמשקפות תפוצת עמים, שבטים ואתרים קיימים בעת כתיבת החיבור. החלוקה בין צאצאי קטורה לבני הגר היא בעיקר באורח חיים ובמעמד כלכלי. צאצאי קטורה מוכרים בעיקר כיושבי קבע ששלטו בצירי המסחר המרכזיים של המזרח הקרוב הקדום, וצאצאי הגר מוכרים כשבטים נוודיים במרחב הקרוב לכנען, או כפי שמציינים הפסוקים – המרחב שבין מצרים למסופוטמיה. אופיים הנוודי של בני ישמעאל בא לידי ביטוי גם בדברי מלאך ה' להגר:
תיאור מקראי זה מציב את קדר כשני מבין שנים-עשר בניו של ישמעאל בן הגר ואברהם, אחרי נביות. כלומר, בקרבת מוצא עם שבטים נוודיים אחרים במרחב המדבר הסורו-ערבי, שלעתיד יקראו בפי המסופוטמים ובמקרא - "ערבים" (אם כי, בגנאלוגיה האברהמית לא מוזכר כלל המושג ערבים).
גם בספרות היהודית של תקופת בית שני מיוחסים הערבים למקור הישמעאלי. בספר יהודית, המתוארך למאה הרביעית לפנה"ס, מוזכרים ישמעאלים כעם היושב בקצה המדבר. בספר היובלים, המתוארך למאה השנייה לפנה"ס, קיימת התייחסות ישירה למוצא הערבים והישמעאלים מישמעאל בן-אברהם. בפרק כ’, העוסק בצוואת אברהם, מצוין:
עדות מרכזית נוספת לזיהויו של ישמעאל כאב המייסד של העם הערבי מצויה בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, שבו מתייחס ההיסטוריון היהודי במאה הראשונה לספירה לסיפור המקראי של ישמעאל ולנוהג ברית המילה הנהוג הן ביהדות והן בקרב מי שהוא זיהה כערבים (ובתקופתו, כנראה הנבטים). לטענתו, הערבים מבצעים את ברית המילה בגיל 13 בגלל ההיסטוריה של ישמעאל כבנה של פילגש אברהם,[דרוש מקור: איפה מופיעה הטענה הזו?] אשר נימול באותו גיל. באותו הקשר הוא מתייחס אל ישמעאל כמייסד של העם הערבי, ומציין שאברהם הוריש לישמעאל ולצאצאיו את אדמת הערבים.
על פי המקורות העתיקים הללו, נראה כי גם ללא קשר ישיר לקדר, הזיקה הגנאלוגית בין ישמעאל לערבים הייתה מסורת נפוצה בקרב שבטי צפון מערב חצי האי ערב כבר לפני אימוץ הנרטיב האברהמי בידי מוחמד במאה השביעית לספירה, וייתכן שרכיב זה בסיפור בספר בראשית שיקף מסורת ונרטיב מקומי של השבטים הנוודים באזור.
מוצא > במסורת > במסורת האסלאמית

במסורת האסלאמית מוצאו של קדר נגזר מהגנאלוגיה האברהמית, כאחד מבני ישמעאל. על בסיס מסורת זו, ישמעאל הוא אביהם הקדמון של כל הערבים ואלה אף נקראים "בני ישמעאל". אומנם קיים בסיס מוצק לטענה זו בחדית' על דברי מוחמד: "כל הערבים הם צאצאי ישמעאל בן אברהם", אולם לגישה זו וריאציות שונות, הן במישור הגנאלוגי המובהק (מי ילד את מי ומתי), והן במישור הקשר לאמונה המוסלמית:
ההיסטוריון הערבי אחמד אל-יעקובי (המאה ה-9) מציג בחיבורו "היסטוריה" קו גנאלוגי ישיר מישמעאל לשבט קורייש בעיר מכה ולנביא מוחמד עצמו, ובחלק מהמקרים אף התמקד הקו הגנאלוגי במוצאם של השבטים במערב חצי האי ערב באופן ספציפי.
בהיבט הגדרת הערביות במישור הלשוני, היו שטענו שישמעאל היה הראשון שדיבר ערבית, החל מהימים שהוא ואביו, אברהם, עברו לעיר מכה (עד אז דיבר עברית).
במישור הדתי מוזכר ישמעאל בקו ישר עם המונותאיזם האברהמי, והשפיע בכך על דבקות הישמעאלים במונותאיזם לכל אורך ההיסטוריה. למעשה, חלק מהמקורות מציינים, שהשבטים החשובים ביותר ביסוד האסלאם, קורייש ומעאד, דבקו במונותאיזם האברהמי מלכתחילה.
במסורת המחקר ההיסטורי המוסלמי, כפי שבאה לידי ביטוי בכתביו של ההיסטוריון העיראקי (המודרני) ג’וואד עלי (ער') בנושא ההיסטוריה הערבית הקדם-אסלאמית (בספרו "אל-מופאסאל"), מוזכר קֻודָר איבן סָלִיף, כלומר בנו של "האדם הקדמון" כחלק מקו גנאלוגי שייתכן שמקורו בגנאלוגיה המקראית של קדר בן ישמעאל. במישור האתני מוכר "קודר" כמרכיב בתוך השבט הת’מודי. חלק מהחוקרים רואים במסורת זו שרידי אֶפּוֹנִים, כלומר, ביטוי גנאלוגי המבוסס על שם של מקום גאוגרפי.
בהמשך לקו הגנאלוגי הזה, התמקדה המסורת המוסלמית בהתפתחותם של כל הערבים משני הבנים הבכורים של ישמעאל – נביות וקדר (או כפי שנהגו בערבית נָבִית וקָאיְדָר). קיימת מחלוקת בין חוקרים מדוע דווקא שני בנים אלה נבחרו לשמש כאבות הערבים במסורת המוסלמית:
לטענת חלק מהחוקרים נביות נחשב לאחד מאביהם של הערבים מתוקף היותו בנו הבכור של ישמעאל, ובהקשר של השתלבותו בגנאלוגיה של עשו בן יצחק. קידר, לטענתם, זכה למעמד דומה בהיותו הבן השני של ישמעאל.
חוקרים אחרים טוענים שהסיבה להחשבת נביות וקידר כאבות כל הערבים היא ששתי קבוצות השבטים הללו היו הדומיננטיות ביותר בצפון מערב ערב (סיני, חג'אז ועבר הירדן), שתיהן מזוהות עם המאבק במלך אשור, אשורבניפל, במאה השביעית לפנה"ס: קבוצת שבטי קדר, כפי שמוכרת מההיסטוריה המסופוטמית, ושבטי הנבטים (אותם מחשיבים חלק מהחוקרים כקבוצת השבטים המוכרת במקרא כנביות) שייתכן שספחה אליה את הקדרים, ובכל מקרה הפכה לדומיננטית ביותר באזור מהמאה השנייה לפנה"ס עד קרוב לצמיחת השפעתם של הקבוצות שייסדו את דת האסלאם במרכז חצי האי ערב. כלומר, הן הבסיס לצמיחת קבוצת העמים הערביים במשך מאות השנים שלפני הספירה ואחריה. עם זאת, הזיהוי בין נביות לנבטים מוטל בספק בקרב חוקרים רבים, ולא ברור אם יש קשר ביניהם, למרות הדמיון בשמות.
פריסה גאוגרפית

הגדרת גבולות ברורים בישות מדינית של נוודים איננה אפשרית כפי שניתן לתאר גבולות של ישויות מדיניות המבוססות על יישובי קבע. לפיכך, שטחי השליטה וההשפעה של ממלכת קדר, נחשבים כמרחבי הפעילות של שבטי הממלכה, וחלקם נפרשו לשטחים נרחבים גם בתוך גבולותיהן של ממלכות אחרות באזור.
מכלל המקורות ההיסטוריים על הקדרים, קיימת תמימות דעים בקרב החוקרים שהמוקד הגאוגרפי של השבט הוא ביישוב ונווה המדבר הגדול דֻמָה (נקראה אָדֻמָתֻ באכדית בפי האשורים והבבלים ודֻמָאת אל-גֻ’נְדָאל במקורות הערביים והמוסלמיים וכיום) בדרום ערוץ ואדי אל-סירחאן, בצפון חצי האי ערב, במחוז אל-גָ’אוּף, דרומית-מזרחית לגבול ירדן-סעודיה של ימינו, על ציר המסחר המרכזי בין המפרץ הפרסי לצפון סיני ולדלתת הנילוס המצרית. נווה מדבר זה שימש צומת מרכזי למספר צירי סחר:
ציר סחר מדרום ערב, צפונה ללבנט.
ציר סחר מדרום ללבנט ומשם לצפון מסופוטמיה (אשור).
ציר סחר מדרום ערב, צפונה ומערבה לעזה ולמצרים.
ציר סחר צפונה ומזרחה למסופוטמיה (מסלול עוקף מדבר נאפוד).
ציר סחר מזרח-מערב מדרום מסופוטמיה לעזה ולמצרים.
על פי תיאורי הקדרים במקרא ותיאורם בתיעוד האשורי מהמאה השמינית לפנה"ס כשוכני אוהלים ונוודים, נראה ששטחי המרעה והנוודות שלהם התפרסו על שטח רחב יותר במרחב צפון חצי האי ערב, עבר הירדן וצפון המדבר הסורו-ערבי. על פי תיעוד מתקופתם של סנחריב, אסרחדון ואשורבניפל במהלך המאה השביעית לפנה"ס, פעלו שבטים ערביים בהנהגת הקדרים גם בדרום בבל, מזרחית למוקד פעילותם. בתקופה האחמנית, במאה השישית והחמישית לפנה"ס, פעלו הקדרים גם בנגב, בצפון סיני, בואכה הדלתה המצרית. תיאורים אלה מצביעים על תהליך התרחבות מתמשך של שטחי הפעילות הקדרית, מגרעין מצומצם באזור ואדי סירחאן, מערבה ודרומה לשטחים נרחבים ביותר. בתקופת שיא עוצמתה של ממלכת קדר במאה החמישית לפנה"ס, התפרש מרחב פעילותה בין דרום בבל (ככל הנראה, לא ממש על גדות המפרץ הפרסי) במזרח, ועד מזרח מצרים במערב.
באשר לגבולות הדרומיים של קדר, קיימת מחלוקת לגבי השליטה של הממלכה בשני נווי המדבר החשובים הנוספים בצפון חצי האי ערב – תימא ודדן – דרום מערבית לדומה. מקורות רבים מתייחסים אל ערים אלה כיחידות פוליטיות ותרבותיות נפרדות (כולל ניב לשוני נפרד) ואף מציינים שושלות מלכים עצמאיות. מנגד, מחקרים אחרים מתייחסים לשלושת נווי המדבר, דומה, תימא ודדן כחלק מיחידה מדינית עצמאית גדולה. נקודת המחלוקת מתייחסת לתקופת כיבוש צפון חצי האי ערב בידי המלך הבבלי האחרון, נבונאיד, למשך 10 שנים (555-545 לפנה"ס) ותקופת האימפריה הפרסית. הראשונים טוענים שחורבן מואב ועמון בידי נבוכדנצר והלחץ על הקדרים בתקופת נבונאיד גרמו להתפשטותם הקדרים מאזור דומה לאזור עבר הירדן, ולאחר התמוטטות האימפריה הבבלית, חזרו והתפשטו לכל הכיוונים, כולל חזרה למוקדי הפעילות הקודמים שלהם. השניים טוענים שנבונאיד כבש את דומה בדרכו לעיר תימא ומסתמכים על כתובות בתימא המזכירות אדם בשם "גשם", המוכר כמלך קידר בתקופה הפרסית.
היסטוריה > תולדות הקדרים

קיימת מחלוקת בקרב החוקרים האם הערבי הראשון המוזכר בתיעוד הארכאולוגי, גינדיבו, היה מלכה של קדר. מקצתם טוענים שחשיבותו במערכת האזורית של צפון הלבנט ואזכורו כאחד ממלכי קואליציית המרד נגד שלמנאסר השלישי ב-853 לפנה"ס, מצביעה על היותו מנהיג מסגרת על-שבטית גדולה כגון קדר. עם זאת, טוען לדוגמה פרופ’ ישראל אפעל, שחקר את הערבים בתקופה הקדומה, שאי הזכרתם של ערבים בכלל במסעות מלחמה אשוריים בצפון עבר הירדן והחורן וכן גם מיקומו של קרב קרקר, שבהקשרו מוזכר גינדיבו במצבת כורח האשורית בצפון סוריה, מצביעים על כך שגינדיבו שכן באזור צפון ואדי סירחאן וצפון המדבר הסורי-ערבי ולאו דווקא באזור דרום ואדי סירחן והעיר דומה בה שכנו הקדרים. ככלל, גינדיבו אינו מוזכר במחקרים כחלק מהרצף ההיסטורי של ממלכת קדר.
היסטוריה > תולדות הקדרים > המלכות הראשונות - זביבה ושמשי

הדמות הקדרית הראשונה שמוזכרת בתיעוד הארכאולוגי היא זביבה מלכת הערבים. זביבה מוזכרת לראשונה בשנת 739-740 לפנה"ס ברשימת מעלי מס לאימפריה האשורית, שהופיעה במצבה שהתגלתה בחפירות בכרמנשה שבמערב איראן. אף על פי שאיננה נזכרת ישירות בהקשר של קדר, יש הרואים בה את המלכה המזוהה הראשונה של הממלכה, לאור הקשר האפשרי שלה לעיר ששימשה כמוקד השלטוני של השבט, דומה (אדומתו, בפי האשורים), על רקע זהותה הקדרית של מי שמוערכת כיורשתה (שמשי), וכן על בסיס אזכור הערבים יחד עם הקדרים באותה מצבה. ב-738 לפנה"ס, בקטע מהאנלים של תגלת פלאסר השלישי הופיעה זביבה כמלכת הערבים שוב, ברשימת מעלי מיסים לאשור. אף שאין ביטחון בזהותה של זביבה כמלכת קדר באופן ממוקד, ברור מאזכור הקדרים בכתובת מ-740 לפנה"ס, שלפחות מאמצע המאה השמינית לפנה"ס התקיימה ממלכת קדר כגורם מוכר ומשמעותי בזירת המזרח הקרוב.
לא ידוע מתי בדיוק הסתיים שלטונה של זביבה. בפעם הבאה שאנו נחשפים בתיעוד האשורי למנהיג ערבי, שוב מדובר במלכה – שמשי מלכת הערבים, בשלהי תקופת שלטון תגלת פלאסר השלישי. על פי שברי אנלים מלכותיים אשוריים, ככל הנראה משנת 733 לפנה"ס, השתתפה שמשי מלכת הערבים באחת המרידות האזוריות במערב האימפריה האשורית. מהתיאור האשורי נראה שבתחילה הצהירה שמשי על נאמנות לאשורים, גם כאשר חלק מהממלכות במערב האימפריה החלו למרוד נגד תגלת פלאסר השלישי. לאחר הכנעת המרד של פקח בן רמליהו הישראלי ורצין מלך ארם-דמשק ב-734 לפנה"ס, השתתפה שמשי במרד נגד האשורים בשנת 733 לפנה"ס, ייתכן שיחד עם מלך עזה הפלשתי, וספגת מפלה מוחצת. לאחר שניסתה למלט את נפשה, מהרי חורן לכיוון המדבר הערבי בסביבות ואדי סירחאן, נכנעה שמשי למלך האשורי ושילמה בחבילת מנחות עשירה כדי לצאת בשלום מהפרשה. חיוניותם של הערבים בקיום זרם בלתי מופרע של סחורות ורווחים, גרם במקרה זה להשארת שמשי על מקומה תחת פיקוח של ממונה אשורי. הכמות הגדולה של תבלינים במיסים ששילמה שמשי לאשורים מצביעה על מקומה בסחר הבשמים והתבלינים מדרום ערב לאזור הלבנט, מצרים, וייתכן שגם אשור עצמה.
בתיעוד האשורי של התקופה, ניכרת שליטה ברורה של השלטונות האשוריים בצירי הסחר השונים בצפון הלבנט (סוריה המודרנית) באמצעות מגע ישיר עם השבטים הערביים שעסקו בשינוע הסחורות. בחלק מהתעודות אף טענו האשורים לקבלת מנחות מאזורים מרוחקים יותר, כגון מצרים וממלכת סבא בדרום ערב (או נציגות שלה בצפון מערב חצי האי ערב). יתרה מזו, ניכרת גם מגמה לשלב דמויות ערביות במינהל האשורי עצמו, ואף בצבא האשורי (כפי שעשו האשורים לכל תושבי השטחים שכבשו). תעודה מהמחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס אף מזכירה העברה של 125 גמלים לאשור במעורבותם של המלכה שמשי ושני קציני צבא (רָבּ קָסִיר) אשוריים בעלי שמות ערביים. התמונה המצטיירת מתעודות אלה היא של שיתוף פעולה בין השבטים והמסגרות העל-שבטיות הערביות עם האשורים, על רקע הרווחים הגבוהים שבניהול מסחר יעיל ויציב בדרכי המדבר הצפוני. עם זאת, היו חוקרים שפירשו את ההופעה המשותפת של מלך מצרים, מלך סבא הדרום ערבית והמלכה שמשי בתיעוד העברת מנחות לאשורים, כרמז לקואליציית מרידות באשורים, שלא צלחה ובעקבותיה נדרשו המורדים לתשלום מנחות. גם לגבי המלכה שמשי, אין נתונים ברורים לגבי מועד תחילת כהונתה ומועד סיומה. מוערך שהחליפה את זביבה סביב שנת 735 לפנה"ס ושלטה עד שנת 710 לפנה"ס לערך.
היסטוריה > תולדות הקדרים > תקופת האימפריה הנאו-בבלית

בתקופה הבבלית מוזכרים שוב ערבים בהקשר של מרד ומלחמה עם הבבלים, אם כי אין עדות ברורה לכך שמדובר דווקא בקדרים ולא בשבטים ערביים אחרים. בכרוניקות הבבליות, בתקופת נבוכדנצר השני בשנת 599 לפנה"ס, מוזכר מסע מלחמה בבלי נגד מרידה ערבית שעיכבה את היציאה של הצבא הבבלי לדכא את המרד היהודאי של יהויקים. הד אפשרי לאפיזודה זו נמצא בדבריו של ירמיהו על מלחמת נבוכדנצר נגד קדר וחצור וההרס שהותירו הבבלים בקרב שבטים אלו. הכוונה ב"חצור" היא כנראה ל"חצרים" – שמשמעותה ערי פרזות. הד נוסף לאירוע זה ניתן למצוא בספר יהודית, בו מוזכר מסע צבאי של נבוכדנצר לממלכות באזור דרום סוריה, עבר הירדן והנגב.
מסעו של נבונאיד לצפון ערב, בדגש על תימא, משנת 555 לפנה"ס למשך 10 שנים, השפיע גם על גורלה של ממלכת קדר. בדרכו לתימא בשנה השלישית למסעו מוזכרת אפשרות שנבונאיד כבש את העיר דומה, (קיימת מחלוקת אם העיר המוזכרת בתיעוד הבבלי היא בכלל דומא או יישוב אחר באדום). בנוסף, חוקרים מעריכים שנבונאיד לא יכול היה לבסס את שליטתו על מרחבי צפון חצי האי ערב ללא השתלטות או שליטה כלשהי בעיר הבירה הקדרית. על רקע זה עולה האפשרות שממלכת קדר העבירה את מוקד פעילותה צפון מערבה למרחב ממלכות מואב, עמון ואזור החורן, ולא נטמעו ישירות בממלכתו של נבונאיד. אין הדבר מצביע בהכרח על שליטה של נבונאיד בקדר. יתרה מזו, גם בתעודות בבליות על פועלו של נבונאיד עולה שבעת שהותו במרחב תימא ודרומה, הצהירו מלכי ערב נאמנות לו ולמלכותו. נראה שממקומו בצפון חצי האי ערב, ניהל נבונאיד יחסים של שליט אימפריה עם שוכני השטחים הערביים בעבר הירדן ובצפון המדבר הסורו-ערבי, ובהם קדר.
הד להתרחבות השפעתה של קדר בעבר הירדן ניתן למצוא בדבריו של הנביא יחזקאל, ממקום מושבו בגולת בבל, על השתלטות בני קדם על מואב ועמון, תוך אנלוגיה לכינויה של ממלכת קדר כאל "בני קדם" (כינוי המייחס למילה "קדם" במשמעות "מזרח" ומיקומם של הקדרים ממזרח ליהודה). באותו ציטוט מתאר יחזקאל גם את קריסת אדום והשתלטות דדן ותימא בשטחה, בין אם ערים אלה נכללו באותה תקופה בשטחי השליטה של מלכת קדר ובין אם לא.
היסטוריה > תולדות הקדרים > תקופת השושלת האחמנית בפרס

עם הקמת האימפריה הפרסית (השושלת האחמנית) לאחר ניצחון כורש השני את בבל ב-539 לפנה"ס, מופיעות עדויות על פעילות ערבית במרחב המזרח הקרוב הקדום, כולל אזכור מפורש אחד של ממלכת קדר. מהתיעוד הפרסי ומעדותו של הרודוטוס על תקופה זו, זכו השבטים הערביים למעמד איתן במיוחד בתקופה הפרסית, עד כי לא שלמו מיסים קבועים לבירת האימפריה, אלא חלקים מרווחיהם הרבים מהשליטה על המסחר בדרך הבשמים ובציר המפרץ הפרסי מערבה. בנוסף, קיימות אינדיקציות להשתלבותם של ערבים (לא ברור אם קדרים) גם בצבא הפרסי. בכלל זה סיפר הרודוטוס על העזרה שהגישו הערבים לכנבוזי השני במסעו דרך מדבריות הנגב וחצי האי סיני למצרים בשנת 525 לפנה"ס, בדומה לסיוע שקיבל אסרחדון במסע דומה.
עדות לשינויים במעמדה של קדר בתקופה הפרסית, בעקבות נפילת האימפריה הבבלית, ניתן למצוא גם בנבואתו של ישעיהו על אודות שינוי במעמד דדן, תימא וקדר:
יש הרואים בהתייחסות זו עדות לחזרת שיירות דדן דרך שטחי אדום עליהם השתלטו בתקופה הבבלית (כפי שצוטט גם בספר יחזקאל – ראו לעיל) דרומה לכיוון תימא, בשל חששם מתקיפה של ממלכת קדר מצפון. על פי פרשנות זו, לאחר נסיגת נבונאיד מצפון ערב ונפילת האימפריה הבבלית לאחר מכן, שיקמה קדר את מעמדה והתרחבה מהשטחים עליהם השתלטה בצפון עבר הירדן, דרומה, ומשם גם מערב לסיני ולכיוון מצרים.
במקרא מוזכר "גשם הערבי" שהפעיל את השפעתו אצל הפרסים למניעת הקמת בית המקדש ושיקום חומות ירושלים בידי היהודאים ששבו מגלות בבל. הזכרת המנהיגים האזוריים שהתנגדו לפיתוחה של יהודה בתקופת דריווש הראשון, מעלה אפשרות שמדובר ביחידות פוליטיות שהקיפו את יהודה – סנבלט השומרוני מצפון, טוביה העמוני מצפון-מזרח וגשם הערבי מדרום (נגב ודרום עבר הירדן). מבחינה זו, מדובר בהמשך הנוכחות הקדרית מהתקופה הנאו-בבלית. שמו של גשם עלה בשתי כתובות נוספות מאותה תקופה:
בכתובת שנמצאה בכאבור אל-ג’ונדי צפונית לעיר דדן, ומקובל לתארכה לאמצע המאה החמישית לפנה"ס, מוזכר גשם בן שחר יחד עם אדם לא מזוהה שהיה מושל ("פחת") של דדן. חוקרים העלו אפשרות שמדובר בגשם מלך קדר שהוזכר במקורות האחרים, אולם מכיוון שהכתובת מקוטעת קשה להגדיר בבירור שבו מדובר.
בקערת כסף שהתגלתה באתר תל מסח'וטה (אנ') ליד אסמאעיליה - ואדי טומילאת (אנ'), ממזרח לדלתת הנילוס במצרים, התגלתה כתובה בארמית – "זי קינו בר גשם מלך קדר קרב להן-אלת" (את זה קינו בן גשם מלך קדר הגיש להן־אלת). קערה זו הייתה אחת מארבע שנמצאו באתר עם הקדשות לאלה הן-אלת וניתוח הסגנון האמנותי של הקערות, כמו גם ניתוח פלאוגרפי של הכתובות עצמן, מתארך את הקערה לסוף המאה החמישית לפנה"ס – אמצע התקופה הפרסית-אחמנית. ההערכה היא כי מדובר בעדות לקיומו של בסיס חיל-מצב קדרי במזרח מצרים המתייחס לגָשְמֻ מלך קדר, המוכר מהמקרא כגשם הערבי.
אין לדעת בוודאות האם גשם בשלוש התעודות הוא אותו אדם, אולם ברור שקיימת קרבה כרונולוגית ונסיבתית ביניהם. על בסיס הערכה זו מעריכים חוקרים ששטחי השפעתה ושליטתה של ממלכת קדר בתקופה האחמנית השתרעה מדרום מסופוטמיה במזרח עד מזרח מצרים במערב, כולל הנגב וסיני. פריסה זו אפשרה לממלכה הערבית לשלוט במוצא המערבי של דרכי המסחר בבשמים ובתבלינים מדרום ערב ומוצרים אחרים מדרום מסופוטמיה, אל מצרים ושאר העולם במערב.
קיימת עדות נוספת לקיומה של ממלכת קדר וקשריה עם הממלכות הקרובות בחצי האי ערב. ארבעה מסמכים שהתגלו באזור ממלכת מָעִין בדרום חצי האי ערב הזכירו שלוש נשים מממלכת קדר שהוצעו לנישואין במעין. אמנם, תעודות אלה אינן מתוארכות, אולם ידוע כי מעין עצמה התקיימה בין המאה השישית למאה השנייה לפנה"ס (כלומר, בתקופה הפרסית וההלניסטית).
היסטוריה > תולדות הקדרים > דעיכה והעלמות

אין מידע מבוסס על נסיבות שקיעתה של ממלכת קדר, מעבר לממצאים ארכאולוגיים ועדויות רבות להתחזקותם של הנבטים במאה השלישית לפנה"ס באזור צפון מערב חצי האי ערב, דרום ירדן והנגב. נראה, אם כן, שהנבטים השתלטו על שטחי ההשפעה של ממלכת קדר ודחקו אותה תחילה למוקד ההיסטורי שלה סביב נווה המדבר בדומה, ובמאה הראשונה לפנה"ס אף מחוץ לנווה מדבר זה. עדות לממלכה באזור מצומצם זה במאה הראשונה לספירה ניתן למצוא בחיבורו של פליניוס הזקן, תולדות הטבע, שם מזכיר פליניוס את קדר בשם "Cedrei" מזרחית לנבטים ודרומית לסוריה. בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בדומא ב-2010 נחשפה בנייה נבטית במרכז דומא מהמאה הראשונה לספירה, שמעידה, להערכת החופרים, על כיבוש נבטי של העיר והשתלטות שלהם על מוקדי הכוח שהיו בעבר בידי הקדרים. בכל מקרה, לפחות מהמאה השנייה לפנה"ס, וייתכן שכמאתיים שנה לפני כן, דעכה השפעתה של קדר, והדומיננטיות על צומתי מפתח בצירי המסחר באזור עברה לנבטים.
היסטוריה > תולדות הקדרים > רשימת מלכי ומלכות קדר והערבים

| מלך | מלכה | תואר | תקופה | שליט האימפריה הדומיננטית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | זָבִיבָה | מלכת הערבים | 740-735 לפנה"ס | שלמנאסר החמישי ותגלת פלאסר השלישי (אשור) |
|  | שָמְשִי | מלכת הערבים | 735-710 לפנה"ס | תגלת פאסר השלישי וסרגון השני (אשור) |
| בָאסְקֻנֻ | יָתִיָה | מלכת הערבים | 710-695 לפנה"ס | סרגון השני וסנחריב (אשור) |
| חָזָאֶל | תֶלְחֻנֻ | מלך ומלכת הערבים | 695-690 לפנה"ס | סנחריב (אשור) |
| חזאל |  | מלך קדר | 690-677 לפנה"ס | סנחריב ואסרחדון (אשור) |
| יָוֻתָע בן חזאל | תָבֻעָ ועָדִיָה | מלך קדר ומלכת הערבים | 677-652 לפנה"ס | אשורבניפל (אשור) |
| עָמֻלָדִין |  | מלך קדר | 652-651 לפנה"ס | אשורבניפל (אשור) |
| אָבִיָתָע בן תֶאְרִי |  | מלך קדר | 651-644 לפנה"ס | אשורבניפל (אשור) |
| עֻאָיִת בן-בִרְדָדָה |  | מלך קדר | 651-644 לפנה"ס | אשורבניפל (אשור) |
| גָשְמֻ בר שָחָר |  | מלך קדר | המאה השישית | דריוש הראשון (פרס) |
| קָיִנֻ בר גָשְמֻ |  | מלך קדר | המאה החמישית | ארתחששתא הראשון (פרס) |
מצב גאופוליטי

מיקומה הגאוגרפי ומהותם של שבטי ממלכת קדר קבעו במידה רבה את מעמדה ואת האתגרים עמם התמודדה הממלכה בזירה האזורית. קדר שכנה על שני צירי המסחר – ציר מזרח-מערב, מדרום מסופוטמיה למצרים ולים התיכון מצד אחד, וציר דרום-צפון, מדרום ערב דרך הנגב וחצי האי סיני למצרים ולנמלי הים התיכון מצד שני. שילוב זה זימן לקדר הזדמנויות כלכליות משמעותיות ומיצב את מעמדה כחוליה קריטית במסחר במזרח הקרוב הקדום. יש חוקרים הרואים במיקום זה את המפתח להישרדותה, למרות המאבקים הקשים עם האימפריות המסופוטמיות, ולמעמדה החזק בתקופה הפרסית.
מאידך, חשיבות כלכלית-אסטרטגית זו הפכה אותה לחיונית גם לשגשוג האימפריות המסופוטמיות, והיוותה תמריץ, בעיקר לאשורים, להמשיך ולהשקיע משאבים צבאיים בשליטה והכנעה של הקדרים במטרה לשלוט על צירי הסחר הרווחיים הללו. למעשה, נטען בחלק מהמקורות שהסיבה להיתקלויות הראשונות של האשורים במאה התשיעית עם מורדים ערבים דווקא במרחב הסורי ולא בחצי האי ערב, היא משום שציר המסחר הראשון אותו ניהלו שבטים ערביים מחצי האי ערב למסופוטמיה ומסחר אחר מאזור כנען ופיניקיה למסופוטמיה, התנהל בציר עוקף – מחצי האי ערב צפונה דרך ואדי סירחאן לסוריה ומשם מזרחה למסופוטמיה, ולא ציר עוקף מדבר נאפוד דרך הערים דומא וח’יל.
אופי השבטים שהרכיבו אותה השפיע במידה רבה על אופי התנהלות הממלכה ועל היחסים המורכבים שניהלה עם שאר הממלכות והמסגרות העל שבטיות הנוודיות במדבר הסורו-ערבי והנגב וסיני. מצד אחד קרבה תרבותית זו אפשרה שיח קרוב והשפעות דתיות, לשוניות ותרבותיות. מצד שני העמיד אותה בתחרות לשליטה על צירי המסחר, אך גם דרש ממנה לשתף פעולה כדי לשמור על רצף צירי הסחר. על רקע זה נמצאו עדויות לקשרים בין קדר לכל הממלכות במערב חצי האי ערב, מסבא ומעין בדרום ועד דדן בצפון, וייתכן שרואים רמז לקשרים עם הממלכות הסוריות בעצם שמו של מלך קדר, חזאל – שם המוכר היטב מהממלכות הארמיות בסוריה ומהתרבות המערב שמית, שבה שימש אל כאב פנתאון האלים הכנעני.
כלכלה

אמנם אין בנמצא טקסטים או ממצאים ארכאולוגיים שמקורם בממלכת קדר עצמה המספקים מידע על אורח חייהם של אנשי קדר, אך מניתוח מאפייני המנחות והמסים ששילמו מלכי קדר לאימפריה האשורית ניתן ללמוד על מאפייני הרכוש שהיה ברשותם, וכפועל יוצא על עיסוקיהם הכלכליים. בכתובות האשוריות הראשונות שבהן מוזכרת גם זוביבה, מלכת הערבים באמצע המאה השמינית לפנה"ס, מפורטות מנחות ממספר מלכים, ובולטים בהיעדרם ברשימת המנחות בשמים ותבלינים המשקפים מסחר בציר דרום-צפון - מחצי האי ערב ללבנט. על בסיס זה מעריכים שבתקופה זו פעלה קדר בצפון חצי האי ערב, וכלכלתה התבססה על שליטה בחלק מהמסחר בציר מערב-מזרח מדרום מסופוטמיה למצרים ולדרום הלבנט, בנוסף לעיסוק בתחומי הכלכלה המסורתיים של שבטי נוודים.
בשלב מאוחר יותר, מתקופת מלכותה של המלכה שמשי, מוזכרים כבר בשמים ותבלינים במנחות הקדרים לאימפריה האשורית. על סמך זה מעריכים חוקרים שבתקופה זו השתלטה קדר גם על חלק מציר המסחר דרום-צפון - מדרום חצי האי ערב לאזור הלבנט וממנו למצרים. נתיב מסחר זה מוכר כדרך הבשמים, וסחורות מסוג זה היו דומיננטיות בו. אין הכוונה לשליטה מלאה על הציר, אלא לכל הפחות על חלקו הצפוני - צפון-מערב חצי האי ערב, הנגב וסיני.
מעבר לאלה, התבססה כלכלת השבטים בפדרציה של קדר גם על התוצרים המסורתיים של נוודים - גידול צאן וגמלים ותוצריהם. הדבר בא לידי ביטוי, לדוגמה, בספר יחזקאל, בו מתאר הנביא את היחסים הפוריים שיהיו לעם ישראל, ובתוך כך מפרט את העמים ואת תחומי כלכלת הליבה של כל אחד מהם. לגבי קדר הוא מציין: "עֲרַב וכָל-נְשִׂיאֵי קֵדָר, הֵמָּה סֹחֲרֵי יָדֵךְ; בְּכָרִים וְאֵילִם וְעַתּוּדִים, בָּם סֹחֲרָיִךְ". כלומר, עיסוקם בסחר בצאן.
נראה שכלכלת הקדרים התאפיינה בשילוב בין משק נוודי אופייני (צאן וגמלים) עם מסחר ושליטה על צירי מסחר באזור שליטתה. תחומי העיסוק המסורתיים הנוודיים סיפקו להם יתרון יחסי מול שבטים אחרים, אולם השליטה בצירי המסחר הביאה להם עושר רב, והייתה במידה רבה אחת הסיבות המרכזיות מדוע לאורך כל היסטוריית הקונפליקטים של קדר עם האימפריות השולטות במרחב, הקפידו האשורים, הבבלים והפרסים לא להשמיד או להחריב את שבטי הממלכה, כדי לא לאבד את הרווחים הגבוהים מהמסחר בו התמחו. נראה שזו גם הסיבה שבתקופת האימפריה האחמנית זכו הקדרים למעמד מיוחד ביחסיהם עם הפרסים ולא נדרשו לשלם את המיסים הרגילים ששילמו שאר הפחוות באימפריה, אלא שיתפו את הפרסים בחלק מרווחיהם, ובכך נהנו מחופש פעולה בשל הערך הרב של המסחר בו שלטו.
שלטון

אין מידע מפורט העוסק באופי השלטון הקדרי והרכבו, אולם ניתן להסיק מהכתובות המסופוטמיות על מספר מאפיינים מרכזיים של ממלכת קדר:
בכל האזכורים של מנהיגי הישות הקדרית בתעודות המסופוטמיות נזכרו מספר תארים קונקרטיים – "מלכת הערבים", "מלך הערבים", ו"הקדרים" (קָדִרִ). כלומר, לפחות בעיני האשורים בתקופה הנאו-אשורית, מדובר בממלכה עם מלך או מלכה שהם שליטיה של ישות מדינית זו. גם בכתובת על הקערה שנמצאה בתל-מסחותה במזרח הדלתה המצרית במאה החמישית לפנה"ס, מוזכר גשם כ"מלך קדר". כלומר, גם בתיאור העצמי של הקדרים, מוכרת קדר כממלכה.
עם זאת, לא ברור מה הייתה מידת הלכידות הפנימית והאינטגרציה של השבטים בישות המדינית הקדרית והאם הייתה ממלכה במתכונת שהייתה נהוגה בשאר הממלכות באזור, כלומר מסגרת פדרטיבית גמישה של שבטים. או מסגרת קונפדרטיבית-פונקציונליות בעיקר בתחום הכלכלי. באופן כללי, קיימת תמימות דעים במחקר שהממלכות במרחב הערבי ובחצי האי ערב בתקופה זו התנהלו במסגרת פדרטיבית ולא כממלכה היררכית רגילה (לדוגמה, ממלכת מגן שבדרום-מזרח חצי האי ערב). ביטוי למבנה הפדרטיבי הזה ניתן למצוא בתיאורו של יחזקאל את הקדרים: "עֲרַב וְכָל-נְשִׂיאֵי קֵדָר, הֵמָּה סֹחֲרֵי יָדֵךְ; בְּכָרִים וְאֵילִם וְעַתּוּדִים, בָּם סֹחֲרָיִךְ". תיאור זה יכול להתפרש כביטוי לקיומם של מנהיגים רבים בתוך המסגרת הקדרית, כגון, מנהיגי השבטים. ייתכן שמסגרת כזו היא המפתח להבנת אפשרות קיומם של מספר "מלכי קדר" בו זמנית בתיעוד האשורי.
בחלק ניכר מתקופת קיומה של הממלכה התייחסו התעודות האשוריות ל"מלכת הערבים" כמלכה שליטה אפקטיבית, שייצגה את כלל הממלכה מול האימפריה האשורית. תופעה זו איננה ייחודית לקדר בלבד, וידוע על קיומן של מלכות שליטות גם בממלכות אחרות בחצי האי ערב, כפי שבא לידי ביטוי בנתונים שסיפקו תעודות מתקופת אסרחדון על מסע המלחמה שלו בחצי האי ערב (לא בשטחי קדר). אין בכך כדי להעיד על המבנה החברתי של השבטים בממלכה, או על מעמדן של הנשים בו, או על ריבוד חברתי כלשהו של החברה הקדרית. ההערכות על היבטים אלה מוגבלות למחקר אנתרופולוגי כללי על חברות נוודיות.
בנוסף, קיימות התייחסויות ברורות בתיעוד האשורי לסגנון של שלטון דואלי – מלכה ומלך שלעיתים הם אחים ולעיתים בני זוג. מפרשת הגלייתה של תלחונו, "מלכת הערבים", לנינוה בידי סנחריב מלך אשור, יחד עם צלמיות אלי הערבים, עולה האפשרות שהמלכה הייתה גם הכוהנת הראשית או הסמכות הדתית הבכירה בממלכה. כמו כן, כשהוזכרו מלכות הערבים, היה זה גם בהקשר של מנחות שהעבירו למלכי אשור, ועולה אפשרות שהן היו אחראיות בעיקר על העניינים האזרחיים-כלכליים של הממלכה. מאופן תיאור חזאל, שותפה לשלטון של תלחונו, כדמות שהנהיגה את הצבא הערבי במרד נגד האשורים, עולה האפשרות שהדמות הגברית בשלטון הדואלי הייתה אחראית בעיקר על ענייני הצבא והמלחמה. עם זאת, אין מידע על מבנה הצבא ואופן פעולתו מעבר לשימוש בגמלים כאמצעי ניוד ושינוע מרכזי ועל יכולת תמרון גבוהה בשטח מדברי.