stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטיס (ירח)

| --- | --- |

 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  ירח
 ירח של:  צדק
 תאריך גילוי:  4 במרץ 1979
 מגלה:  סטפן סינוט
 על שם:  מטיס 
 מקום גילוי:  וויאג'ר 1 
 מאפיינים מסלוליים
 ציר חצי-ראשי:  127,691 ק"מ
 אקסצנטריות:  0.0012
 זמן הקפה:  0.294780 ימים
 נטיית מסלול:  יחסית למישור המילקה- 2.22° יחסית לקו המשווה של צדק- 0.00°
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  43 ק"מ
 שטח פנים:  כ-5,800 קמ"ר
 מסה:  ‎1.2×1017‎ ק"ג
 צפיפות ממוצעת:  3.0 גרם/סמ"ק
 תאוצת הכובד בקו המשווה:  0.016 מטר/שנייה מטר/שנייה2
 זמן סיבוב עצמי:  0.294780 ימים
 נטיית ציר הסיבוב:  0°
 אלבדו:  0.06
 מאפייני אטמוספירה
 לחץ אטמוספירי:  0 פסקל
 
מטיס (באנגלית: Metis, ביוונית Μήτις) הידוע גם כ-יופיטר XVI הוא הירח הפנימי ביותר מבין הירחים הפנימיים של כוכב הלכת צדק.
הירח התגלה ב־1979 על ידי החללית וויאג'ר 1. ב־1983 הוא נקרא באופן רשמי על שם הדמות מהמיתולוגיה היוונית, מטיס הטיטאנית, אשתו הראשונה של זאוס ואימה של אתנה.
מטיס נמצא בטבעת העיקרית של צדק וייתכן והוא המקור לחומר הכלול בה. מסלולו נמצא ברדיוס המסלול הסינכרוני סביב צדק (בדומה לאדרסטאה) וכתוצאה מכך כוחות הגאות גורמים למסלול שלו לקרוס בהדרגה.
מילאנזית

מילאנזית, הידועה גם כלומברדית מערבית היא שפה גאלו רומאנית (אנ') השייכת לשפות הרומאניות ולמשפחת על של שפות הודו-אירופיות, יש המחשיבים אותה כניב של הלומברדית. מקור השפה ודובריה  באיטליה, והיא מדוברת באזורי לומברדיה ובעיקר בנפות מילאנו, מונצה-בריאנצה, וארזה, קומו, לקו, סונדריו ובחלק קטן מקרמונה (למעט קרמה וסביבותיה), לודי ופאביה; ובחלקים מפיימונטה (נובארה, ורבנו-קוסיו-אוסולה); בקנטון טיצ'ינו בשווייץ (ובחלקים מגראובינדן). לשפה מספר שמות, המתייחסים לאזור בו היא רווחת: מילאנזית (על שם דוכסות מילאנו) או אינזוברית (על שם אינזובריה והאינזובים), או צ'יזנבואנו ("בגדה הזו של נהר האדה").
השפה נחשבת מאז 1981 ל"שפת מיעוט" באיחוד האירופי ועל פי "הספר האדום", דו"ח אונסק"ו לשפות בסכנת הכחדה, לשפה הראויה להגנה מפני הכחדה.
בעיני חלק מן האיטלקים, השפה נחשבת לניב של האיטלקית, אך זוהי למעשה שפה נפרדת. יש בה נקודות דמיון לצרפתית וניתן להבחין בין איטלקית ללומברדית המערבית, באוצר המילים, הפונטיקה והדקדוק. קיימים תת-ניבים רבים של לומברדית מערבית, בשל הגאוגרפיה ההררית באזור, כמו גם בשל היחידות הפוליטיות השונות להן היו שייכים האזורים והנפות.
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיינץ

ערך זה עוסק בעיר מיינץ. אם התכוונתם לקבוצת הכדורגל "מיינץ 05", ראו .
.
מַיינץ (בגרמנית: Mainz; ‏האזנהקובץ:De-Mainz.ogg‏Ⓘ‏; במקורות יהודיים ידועה גם בשם מגנצא) היא עיר עצמאית והבירה של מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה והעיר הגדולה במדינה זו. בעיר חיו בשנת 2007 כ-196,000 תושבים.
מיינץ נוסדה בשם מוגונטיאקום (Mogontiacum) בשנת 13 לפנה"ס על ידי המצביא הרומי דרוסוס כבסיס צבאי על גדות נהר הריין. הנהר מהווה את הגבול בין ריינלנד-פפאלץ מדרום והסן מצפון; מעברו השני של הנהר שוכנת ויסבאדן, בירת הסן.
הקהילה צמחה במהירות, וזכתה לזכויות מסוימות של ממשל עצמי בשנת 1118 והפכה לעיר אימפריה חופשית בשנת 1244. בתור "מיינץ גולדן", היא הייתה מרכז רב עוצמה בשנת 1254 ונסיכות הבוחר הכי חשובה באימפריה הרומית הקדושה. העיר אמנם נכבשה על ידי שוודיה וצרפת במלחמת שלושים השנים, אך היא נותרה מרכז מסחרי ותרבותי משגשג עד שנכבשה מחדש על ידי צרפת בשנת 1792. היא הייתה נצורה על ידי פרוסיה ואוסטריה (1793), אך היא ניתנה לצרפת על ידי אמנת קמפו פורמיו (1797) ואמנת לונוויל (1801).
אוניברסיטת מיינץ היא השישית בגודלה בגרמניה; בשנת 2007 למדו בה כ-35,000 סטודנטים. האוניברסיטה קרויה על שמו של יוהאן גוטנברג, ממציא הדפוס, אשר נולד וחי בעיר. בעיר נמצא כיום מוזיאון גוטנברג להיסטוריה ולאומנות הדפוס. במכללת מיינץ לומדים כ-4,400 סטודנטים. במיינץ נמצא מכון מקס פלאנק לכימיה ולחקר הפולימרים.
למיינץ ברית ערים תאומות עם העיר חיפה.
בשנת 2021 אונסק"ו הכירה באתרים היסטוריים יהודיים בגרמניה - בערים שפייר, וורמס ומיינץ - כאתרי מורשת עולמיים.
הקהילה היהודית

מיינץ נקראת במקורות היהודיים מגנצא, והייתה עיר מרכזית ומכוננת ביהדות אשכנז. במשך כאלף שנים התקיימה בה קהילה יהודית מפוארת. ביחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ושפייר הרכיבה את שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בראשי התיבות שו"ם.
במהלך מסע הצלב הראשון נפגעה הקהילה היהודית קשות על ידי הצלבנים שעברו בעיר בדרכם מזרחה. לאחר שטבחו ביהודי וורמס המשיכו הצלבנים אל מיינץ. בתחילה מצאו 1,300 יהודים מחסה בבית ההגמון, תמורת סכום כסף רב (חמש מאות מארקים של כסף). לאחר יומיים של משא ומתן בין הצלבנים לארכיהגמון נפתחו שערי העיר בפני הצלבנים, ביום מתן תורה. יהודי הקהילה, כשבראשם עומד ר' קלונימוס בן משולם, "לבשו שריונים וחגרו כלי מלחמתם" ולחמו אל מול הפורעים. כשהתברר שהפורעים מנצחים במערכה ברחו אנשי חיל המשמר של ההגמון ואף הארכיהגמון עצמו. כשהתברר שאין מנוס, בחרו יהודי הקהילה ללכת בדרכי מתבצרי מצדה ולהמית את יקיריהם בעצמם מאשר להפקיר אותם למוות באכזריות בידי הצלבנים, דבר שבתקופה זו היה ביטוי עליון של אצילות נפש. כמו כן הספיקו היהודים לשרוף בעצמם את בית הכנסת כדי שלא יחולל. הפליטים נרדפו ונטבחו ורק כ-60 מעשירי העיר הוברחו אל מחוץ לעיר אולם גם הם נתפסו ונרצחו. בפרעות אלה גם עלה באש חלק מהעיר. בסביבות 1472 גורשו יהודי העיר בידי הארכיבישוף אדולף השני מנסאו (אנ').
בקהילה זו כיהן כרב רבנו גרשום מאור הגולה, והיו בה חכמים גדולים נוספים, כרבי שמעון הגדול, רבי קלונימוס מלוקה, רבי יעקב בן יקר, רבי יצחק בן יהודה ועוד. על פי האגדה, הקהילה היהודית במקום תרמה למסורת היהודית, בין השאר, את תפילת "ונתנה תוקף" המפורסמת (אלא שככל הנראה נתחברה תפילה זו בארץ ישראל וזמן רב לפני היישוב היהודי באזור).
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Mainz
Germany
↑   עופר אדרת, אונסק"ו הכירה באתרים היסטוריים יהודיים בגרמניה כאתרי מורשת עולמיים, באתר הארץ, 28 ביולי 2021
↑  מרווין לוונתאל, תולדות היהודים בגרמניה, הוצאת מסדה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550346805171  BNE: XX456615  BnF: cb11864862n (data)  GND: 4037124-4  HDS: 006633  ISNI: 0000 0001 2364 6857  LCCN: n79091241  MusicBrainz: b654bbfe-4c42-48c1-8c4f-6e66df7c520a  NARA: 10044981  NKC: ge130057  NLA: 36561339  SUDOC: 026392445  VcBA: 494/61988  VIAF: 155482669   WorldCat (עם VIAF): 155482669
מטימאו

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  בראיין ג'ייקס
 איורים:  גארי צ'אלק 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  Hutchinson 
 תאריך הוצאה:  1989
 הוצאה בעברית
 תרגום:  לא תורגם לעברית
 סדרה
 סדרת ספרים:  רדוול
 ספר קודם:  מוספלאואר
 הספר הבא:  מריאל מרדוול
 
מטימאו (באנגלית: Mattimeo) הוא ספר מסדרת ספרי רדוול של בראיין ג'ייקס.
עלילה

שנים לאחר ניצחון אנשי רדוול על קלוני-מגלב וכנופייתו, פוקדים את טירת רדוול צרות חדשות. כל ילדי המקום, ובהם מטימאו בנו של מתייאס הלוחם ואשתו דגניה נחטפו באמצע החגיגה השנתית לניצחון על קלוני. החוטף הוא השועל סלייגר, שאימו, סלה השועלה שימשה כמרגלת כפולה בימי המלחמה בקלוני. כאשר גילו זאת תושבי רדוול, גירשו אותה מהטירה.
סלייגר פגש בנחש אשמדאי  והתעמת איתו, וכתוצעה מכך הושחתו פניו. כנקמה, חטף בעזרת כנופייתו את כל הילדים ברדוול, במטרה להביאם לארץ נום הרחוקה, שם יחיו כעבדים. ההורים ובראשם מתייאס, צריכים להפוך שוב לצבא ולהחזיר את ילדיהם. תושבי הטירה מנסים לעזור להם מרחוק, אך בזמן שכול הלוחמים עזבו תוקף העורב גנרל מקור ברזל וצבא העורבים שלו את הטירה.
לראשונה ניצבות בני אנשי רדוול שתי מטרות: החזרת הילדים והריגת סלייגר, והצלת הטירה מפני צבא העורבים.
מיינקה כץ

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1906 שווינציאן, ליטא 
 פטירה:  24 באפריל 1991 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
מיינקה כץ (בכתיב יידי: מעינקע קאַץ; באנגלית: Menke Katz‏; 1906 – 24 באפריל 1991) היה משורר יידיש, שכתב שירה גם באנגלית, מסאי ומתרגם.
קורות חיים

מיינקה כץ נולד בליטא, והיגר לארצות הברית כבר בשנת 1920, בגיל 14. הוא מהבודדים מבין משוררי היידיש בארצות הברית שהחל לכתוב שירה באנגלית לאחר הגירתו. בארצות הברית הוא מוכר כמשורר דו-לשוני. שירי היידיש המוקדמים שלו תורגמו לאנגלית בידי המתרגם הישראלי לשעבר, פרופ' בנימין הרשב ואשתו ברברה.
רבים משיריו של מיינקה כץ הולחנו, הוא עצמו נהג לשיר אותם בהופעותיו עם הגיטרה שלו, והפכו לשירים מוכרים ואהובים. שירים רבים משלו הולחנו בידי מאיר בוגדנסקי.
בנו הוא החוקר הירש-דוד כץ.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לעברית תורגם רק ספר אחד מספריו. בבית הספרים הלאומי רשומים 10 מספריו ביידיש, וכן רשומים שניים מספריו באנגלית.
מעינקע קאץ, פרח סלע (מאנגלית: דב ורדי), ספרית פועלים, 1973.
לקריאה נוספת

משה יונגמאן, "פת דלמעלה" [על ספרו של מעינקע קאץ, "צפת"], בתוך: די גאלדענע קייט, 101, 1979.
הירש-דוד כץ, "מיין טאטע מעינקע קאץ" [יידיש: "אבי, מיינקה כץ"] בתוך: די גאלדענע קייט, 132, 1991.
שלום שטרן, "די דיכטונג פון מעניקע קאץ" [יידיש: "כתיבתו של מיינקה כץ"], בתוך: יידישע קולטור, 41, 1979.
מיכאל נבון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוגוסט 1940 (בן 84) קישינב, ברית המועצות
 תאריך עלייה:  7 בדצמבר 1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1958–1980 (כ־22 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 נווט קרב  ראש מינהל תקציבים וביקורת בחיל האוויר  ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון והיועץ הכספי לרמטכ"ל
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל משען, סגן ראש נתיב, יועץ כלכלי של המטה לביטחון לאומי
 
מיכאל נבון (נולד ב-17 באוגוסט 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וכיועץ הכספי לרמטכ"ל.
ביוגרפיה

נבון נולד בקישינב בתקופה שהייתה תחת שליטת ברית המועצות, בנם של אאורל ופולי סימשה. בתקופת השואה אביו נרצח כשהיה תינוק ואמו נמלטה עמו לפריז. הוא התחנך בבית ספר קתולי ובדצמבר 1948 עלה עם אמו לישראל. למד בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב ובתיכון שבח. בנובמבר 1958 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס מס' 32. במהלך הקורס עבר למגמת נווטים וב-1961 סיים בהצטיינות את קורס מס' 33. שירת בטייסת 110 ובטייסת 103. בשנים 1966 עד 1974 שירת בלהק המודיעין. לאחר מכן שירת כראש ענף תקציבים במינהל תקציבים וביקורת של חיל האוויר וב-1979 מונה לראש המינהל בדרגת אלוף-משנה. בשנים 1989 עד 1997 שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון והיועץ הכספי לרמטכ"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל "משען" במהלך 1998. שימש סגן ראש לשכת הקשר נתיב במשרד ראש הממשלה, יועץ כלכלי של המטה לביטחון לאומי, ודירקטור בחברות בהם גרנית הכרמל, סונול, סופרגז, הבנק הבינלאומי למשכנתאות. כמו כן כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת "יובל חינוך" של עיריית תל אביב-יפו, חבר במועצת מכבי שירותי בריאות ודירקטור בעמותת בתי החולים הציבוריים.
נבון בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון ושני במשפטים ומוסמך לעריכת דין. נמנה עם הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
הערות שוליים

↑  מיכל רוה, ‏התפטר מנכ"ל משען, מיכאל נבון, באתר גלובס, 21 בדצמבר 1998
מיכאל נתנזון

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 ביולי 1968 ברה"מ 
 פטירה:  14 בפברואר 2020 (בגיל 51) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו 
 ספורט
 ענף ספורט:  שש בש 
 הישגים
 דירוג שיא:  1 (2007, 2011)
 
מיכאל (מישל) נתנזון (‏באנגלית: Matvey Natanzon‏; 5 ביולי 1968 – 14 בפברואר 2020) היה שחקן שש בש מקצועי, שנודע בכינויו "פלאפל".
ביוגרפיה

נתנזון נולד ברוסיה הסובייטית. בשנת 1972 נפרדה אמו, לריסה, מבעלה ועלתה עמו לישראל.
הם התגוררו באזור. בשנת 1979, כשהיה בגיל 10, נישאה אמו למדען ישראלי שהתגורר בארצות הברית והם עברו לבאפלו, שם למד שחמט.
בשנת 1991 סיים תואר בחשבונאות באוניברסיטת באפלו (אנ') ולאחר מכן הפסיד את חסכונותיו בהימורי ספורט. בשנת 1994 הגיע למנהטן.
בתחילה היה חסר בית, ובמשך 6 חודשים לן בפארק כיכר וושינגטון בגריניץ' וילג' והתיידד עם המהמרים המקומיים, מהם למד לשחק פוקר ושש בש. בתקופה זו נהג לאכול פלאפל ברוב ארוחותיו, וכך זכה לכינוי "פלאפל". בסוף שנות ה-90 הפך לשחקן שש בש מקצועי.
בשנת 2005 השתתף נתנזון בנבחרת ישראל עם גדי כרמלי, איתן אברהם ואלי שווידלר בטורניר שש-בש בינלאומי. הנבחרת זכתה באליפות העולם.
נתנזון זכה פעמים רבות בתחרויות שש בש בינלאומיות, ובשנת 2007 דורג כשחקן השש בש הטוב בעולם, בדירוג של ועדת מומחים. ראש הוועדה קבע: ”איננו יכולים לדעת בוודאות מי הוא השחקן הטוב ביותר בכל שנה, אבל אנחנו בטוחים שאפשר לפסול 99.99% מהמשתתפים. פלאפל עובר את הרף הזה”. בשנת 2011 דורג בשנית במקום הראשון בדירוג.
נתנזון שיחק גם פוקר, והיה הבעלים של מועדון קלפים בתל אביב. בשנת 2005 הפיקו בן בכר ולביא בן גל אודותיו סרט תיעודי, "המשחק של פלאפל".
נפטר ב-14 בפברואר 2020 מגליובלסטומה מולטיפורמה.
הערות שוליים

↑  מערכת וואלה! NEWS‏, ישראל אלופת העולם בשש-בש, באתר וואלה, 24 ביולי 2005.
↑  The Chaos of the Dice, באתר הניו יורקר, ‏13 במאי 2013 (באנגלית).
↑  קולנוע - המשחק של פלאפל, באתר habama.co.il.
↑  אליסף דעואל, מישל נתנזון, גדול שחקני השש-בש הישראלים, הלך לעולמו, באתר ynet, 14 בפברואר 2020
מחוזות אריזונה

מדינת אריזונה שבארצות הברית מחולקת ל-15 מחוזות.
הגדול שבמחוזות אריזונה הוא מחוז קוקונינו (48,332 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז סנטה קרוז (3,206 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מריקופה (כ-3,990,000 תושבים). עיר הבירה, פיניקס, נמצאת במחוז מריקופה.
רשימת המחוזות

הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
| שם המחוז | מושב המחוז | שנת הקמת המחוז | אוכלוסייה  נכון לשנת 2010 | שטח (קמ"ר) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מריקופה‏ | פיניקס | 1871 | 3,990,181 | 23,890 |
| פימה‏ | טוסון | 1864 | 1,003,235 | 23,799 |
| פינאל‏ | פלורנס | 1875 | 324,962 | 13,919 |
| יאוואפאי‏ | פרסקוט | 1864 | 212,635 | 21,051 |
| מוהאבי‏ | קינגמן | 1864 | 194,944 | 34,887 |
| יומה‏ | יומה | 1864 | 190,557 | 14,294 |
| קוקונינו‏ | פלגסטף | 1891 | 134,421 | 48,332 |
| קוצ'יז‏ | ביסבי | 1881 | 127,866 | 16,107 |
| נאוואחו‏ | הולברוק | 1895 | 111,273 | 25,794 |
| אפאצ'י‏ | סנט ג'ונס | 1879 | 69,980 | 29,054 |
| חילה‏ | גלוב | 1881 | 51,994 | 12,422 |
| סנטה קרוז‏ | נוגלס | 1899 | 42,845 | 3,206 |
| גרהאם‏ | סאפורד | 1881 | 34,769 | 12,020 |
| לה פאז‏ | פארקר | 1983 | 20,172 | 11,689 |
| גרינלי‏ | קליפטון | 1909 | 7,754 | 4,786 |
מפת מחוזות אריזונה
מפת צפיפות אוכלוסין של אריזונה עם חלוקה למחוזות. מעודכן על סמך נתוני מפקד האוכלוסין של 2010
מיכאל נדלר

| --- | --- |
מיכאל נדלר במשרדו, שנות ה-70
מיכאל נדלר במשרדו, שנות ה-70
 לידה:  1921 סופיה, ממלכת בולגריה
 פטירה:  26 במרץ 1993 (בגיל 72 בערך) תל אביב, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 תקופת הפעילות:  1946–1993 (כ־47 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  הספרייה הלאומית
 פרסים והוקרה:  פרס רוקח
 
מיכאל נדלר (1921 – 26 במרץ 1993) היה אדריכל ישראלי שפעל במסגרת משרד "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל אדריכלים" - מהבולטים במשרדי האדריכלים בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
נדלר נולד בשנת 1921 בעיר סופיה שבבולגריה. בשנת 1941 עלה לארץ ישראל ופנה ללימודי אדריכלות בטכניון שבחיפה. בשנת 1945 סיים את לימודיו בטכניון שם גם הכיר את אשתו שולמית, שעִמה פנה לפתוח משרד אדריכלים קטן ברחוב בר כוכבא במרכז תל אביב. לבד מעבודתו כאדריכל פעיל, שימש נדלר כמנחה בקורסי סטודיו בטכניון בין השנים 1965–1966.
השותפות התרחבה לראשונה בשנת 1958 עת הצטרף האדריכל שמואל ביקסון. בשנת 1970 הצטרף האדריכל משה גיל כשותף. ב-1970 זכה בפרס רוקח יחד עם שותפיו למשרד.
המשרד שבראשו עמד נדלר תכנן כמה מהפרויקטים המרכזיים במדינת ישראל הצעירה, זכה בתחרויות תכנון ובפרסים על עבודות נבחרות. בעיקר התמקד בתכנון ספריות ומרכזי חינוך ותרבות.
בני הזוג נדלר בנו לעצמם בית בהרצליה פיתוח, אולם לא זכו לגור בו זמן רב.
מיכאל נדלר נפטר ב-1993 והותיר אחריו את רעייתו והבן, אריאל. נטמן בבית העלמין הישן בהרצליה.
משרדם של הזוג נדלר והשותפים שמואל ביקסון וגיל נסגר סופית ב-2010.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 1946–2010. שנתיים לאחר נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן. ב-2016 יצא לאור ספר מקיף המסכם את יצירתו של משרד האדריכלים "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל" בעריכת צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון.
פרויקטים נבחרים

בית סוקולוב, תל אביב, 1948, פרס ראשון בתחרות.
מרכז תרבות ותיאטרון "קרן", באר שבע, 1953
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב איחוד, 1955 (הרחבה ב-1962)
בנק החקלאות לישראל, 1953
בית תרבות במושב בית חנן, 1955
הספרייה הלאומית, קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים (כחלק מחבר מתכננים), 1956.
"בית אגד", תל אביב, 1966, פרס ראשון בתחרות.
מרכז תרבות העמים לנוער, ירושלים, 1956.
תיאטרון ירושלים, 1984-1958, פרס ראשון בתחרות.
בית ספר בויאר, ירושלים, 1961, פרס ראשון בתחרות.
בניין עיריית באר שבע, 1972-1961, פרס ראשון בתחרות.
מפעל הנצחה לבנים, מקוה ישראל, 1963.
בית אלישבע, קטמון, ירושלים, 1963
בית ספר לעובדי בזק (כיום מכללת עזריאלי), ירושלים, 1968.
הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי, אוניברסיטת תל אביב, 1964.
מרכז חינוך ליאו באק, חיפה, 1965.
הספרייה המרכזית ע"ש ארן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 1968.
ספרייה למדעים מדויקים ע"ש וינר, אוניברסיטת תל אביב, 1978.
ספריית משפטים, אוניברסיטת תל אביב, 1978.
ספריית מדעי החברה ומנהל, אוניברסיטת תל אביב, 1987.
ספריה עירונית, קריית גת.
הספרייה המרכזית ע"ש ארן בקמפוס באר שבע של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, סוף שנות ה-60
תיאטרון ירושלים
בית אלישבע בירושלים
בית תרבות במושב בית חנן
בנק החקלאות לישראל
לקריאה נוספת

מיכאל יעקובסון וערן תמיר-טוויל: עבודת צוות - העבודות של משרד נדלר-נדלר-ביקסון-גיל עם אלקון, 2010-1946, גלריית בית האדריכל, עמותת האדריכלים, קטלוג תערוכה, 2013.
מיכאל יעקובסון: עשה לך תיבה לאוצרות עם הספר (על בניין הספרייה הלאומית ותכנון ספריות), בתוך: עת־מול גיליון 230, יד יצחק בן צבי, 9/2013
מיכאל יעקובסון וערן תמיר-טוויל: עבודת צוות - העבודות של משרד נדלר-נדלר-ביקסון-גיל עם אלקון, 2010-1946, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קטלוג תערוכה, 2014.
צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון: האדריכלות של נדלר-נדלר-ביקסון-גיל, 2010-1946, הוצאה עצמית, 2016
מיכאל יעקובסון: אסם הידע - אדריכלות הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי ביובל להקמתה, אוניברסיטת תל אביב, 2018
מחוזות בורונדי

מבחינה מנהלית בורונדי מחולקת ל-18 מחוזות (province). כל מחוז נקרא על שם עיר הבירה של אותו מחוז. המחוזות מחולקים לנפות. ביולי 2022 ממשלת בורונדי הציע לשנות את החלוקה המנהלית ולהקים 5 מחוזות חדשים במקום הקיימים. הצעה זו טרם אושרה בפרלמנט.
מפת מחוזות בורונדי
| מס' | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2008 | שטח |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מחוז בובנזה | בובנזה | Bubanza Province | 338,023 | 1,089 |
| 2 | מחוז בוג'ומבורה מאירה | בוג'ומבורה | Bujumbura Mairie Province | 497,166 | 87 |
| 3 | מחוז בוג'ומבורה כפרי | ברנטו | Bujumbura Rural Province | 464,818 | 1,089 |
| 4 | מחוז בורורי | בורורי | Bururi Province | 313,102 | 1,644.68 |
| 5 | מחוז קנקוזו | קנקוזו | Cankuzo Province | 228,873 | 1,965 |
| 6 | מחוז קיביטוקה | קיביטוקה | Cibitoke Province | 460,435 | 1,636 |
| 7 | מחוז גיטגה | גיטגה | Gitega Province | 725,223 | 1,979 |
| 8 | מחוז קרוזי | קרוזי | Karuzi Province | 436,443 | 1,457 |
| 9 | מחוז קאיאנזה | קאיאנזה | Kayanza Province | 585,412 | 1,233 |
| 10 | מחוז קירונדו | קירונדו | Kirundo Province | 628,256 | 1,703 |
| 11 | מחוז מקמבה | מקמבה | Makamba Province | 430,899 | 1,960 |
| 12 | מחוז מורמבייה | מורמבייה | Muramvya Province | 292,589 | 696 |
| 13 | מחוז מויינגה | מויינגה | Muyinga Province | 632,409 | 1,836 |
| 14 | מחוז מבארו | מבארו | Mwaro Province | 273,143 | 840 |
| 15 | מחוז נגוזי | נגוזי | Ngozi Province | 660,717 | 1,474 |
| 16 | מחוז רוטנה | רוטנה | Rutana Province | 333,510 | 1,959 |
| 17 | מחוז רוייגי | רוייגי | Ruyigi Province | 400,530 | 2,339 |
| 18 | מחוז רומונגה | רומונגה | Rumonge Province | 352,026 | 1,079 |
הערות שוליים

↑  https://burundi-agnews.org/government/burundi-proposition-5-provinces-au-lieu-de-18-et-42-communes-au-lieu-de-119/
| חלוקה מנהלית של מדינות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוגנדה • אלג'יריה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בורונדי • בורקינה פאסו • בוטסואנה • בנין • גבון • גאנה • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • לוב • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • מצרים[1] • מרוקו • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניז'ר • ניגריה • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה • סיישל • סיירה לאון • סנגל • צ'אד • קומורו • קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה • תוניסיה |  |
| חבלי ארץ "לא מוכרים" | סומלילנד • סהרה המערבית |  |
[1] חלק משטח המדינה נמצא באסיה
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מושל הונג קונג

| --- | --- |

 תחום שיפוט:  הונג קונג הבריטית 
 מעון:  בית הממשלה 
 ייסוד המשרה:  26 ביוני 1843 
 תאריך ביטול המשרה:  1997 
 
מושל הונג קונג (באנגלית: Governor of Hong Kong; בסינית: 香港總督) היה תוארו של נושא המשרה שכיהן כמושל המושבה הבריטית הונג קונג, ועמד בראש ממשלת המושבה בין השנים 1843–1997.
תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות.
לאחר העברת השליטה במושבה לידי הרפובליקה העממית של סין בשנת 1997 הועברו סמכויותיו האזרחיות לידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג וסמכויותיו הצבאיות לידי מפקד כוחות הצבא העממי של סין בהונג קונג.
סמכויות המושל

תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות שהוצאו בשנת 1843. המושל מונה על ידי המונרך הבריטי (על פי עצתו של ראש ממשלת בריטניה) ועמד בראש הרשות המבצעת של המושבה בין השנים 1843–1997 (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה עת שלטה יפן במושבה).
ברוב שנותיה של המושבה, המושל מינה את כל חברי המועצה המחוקקת של הונג קונג, ורק בשנותיה האחרונות של המושבה, החל משנת 1985, חלק ממושבי המועצה המחוקקת היו מושבים נבחרים. כמו כן מינה המושל את כל חברי המועצה המבצעת של הונג קונג.
מרבית מושלי הונג קונג היו דיפלומטים מקצועיים, למעט המושל האחרון, כריס פאטן שהיה פוליטיקאי.
נכון לדצמבר 1996 משכורתו השנתית של המושל הייתה 3 מיליון דולר הונג קונגי והוא היה פטור ממסים.
בהיעדרו של מושל המושבה, המזכיר הראשי של המושבה כיהן כמושל בפועל.
מגורי המושלים

מושל הונג קונג הראשון, סר הנרי פוטינגר התגורר בבניין המסיון הצרפתי הישן בין השנים 1843–1846 (כיום המבנה משמש את בית המשפט העליון לערעורים של הונג קונג). המושל השני, ג'ון פרנסיס דייוויס התגורר זמן קצר באותו המבנה בטרם עבר לבית המושל שנבנה בדרך קיין. מאז כהונתו של מושל הונג קונג הרביעי, סר ג'ון בורינג התגוררו המושלים בבית הממשלה.
מיטו

ערך זה עוסק בעיר ביפן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מיטו (ביפנית: 水戸市) היא עיר הבירה של מחוז איבראקי שבחבל קאנטו שבצפון יפן. אוכלוסיית העיר מונה 270,953 תושבים, נכון לשנת 2015.
היסטוריה

אנשי יאמטו התיישבו לראשונה במיטו בסביבות המאה ה-4, ובתקופת הייאן התיישב במקום אחד מענפי שבט טאירה והקים שם עיר-טירה. במהלך המאות שלאחר מכן התחלפה השליטה בטירת מיטו מספר פעמים, ובמאה ה-17 כבש את הטירה טוקוגאווה איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה. העיר נותרה תחת שליטתו הישירה של השוגון עד רסטורציית מייג'י במאה ה-19. מיטו הייתה מקום מושבה של אסכולת מיטו – אסכולת קונפוציאניזם שהטיפה לאימוץ ההשכלה המערבית כדי לקדם את יפן בזירה הבינלאומית, וכדי לקדם את רעיון הייחודיות היפנית בעולם.
העיר מיטו נוסדה ב-1 באפריל 1889 עם ביטול שיטת ההאן וייסוד שיטת המחוזות, ומיד נבחרה לבירת מחוז איבראקי. במהלך מלחמת העולם השנייה הפציצו בעלות הברית את העיר והשמידו שלושה רבעים משטחה בהפצצה אחת שנערכה ב-2 באוגוסט 1945, כשבועיים לפני כניעת יפן וסיום המלחמה.
בשנות ה-50 גדל שטחה של העיר עם סיפוח מספר כפרים בסביבתה, וב-2001 קיבלה מעמד עיר מיוחדת שהעניק לה רמת אוטונומיה גבוהה יותר. בשנת 1990] הוקם בעיר מרכז אמנות חדש - מגדל האמנות מיטו.
ברעידת האדמה והצונמי בסנדאי ספגה העיר מיטו נזק כבד, ועשרות אלפי בתים נהרסו, אך האבדות בנפש היו נמוכות מאוד.
כלכלה

מכיוון שהמרכזים התעשייתיים של מחוז איבראקי שוכנים בסביבת הערים צוקובה והיטאצ'י, הפכה מיטו למרכז מסחרי ומנהלי עבור המחוז כולו. מקצת מכלכלת העיר מתבססת על תיירות.
אקלים

במיטו שורר אקלים סובטרופי גשום. חודשי החורף קרים אך יחסית יבשים, וחודשי הקיץ חמימים ולחים. המשקעים האטמוספיריים במיטו מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
| אקלים במיטו> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים במיטו> ינואר.8.8.-3.0.44.3 | אקלים במיטו> פברואר.8.9.-2.1.60.9 | אקלים במיטו> מרץ.11.7.0.7.94.7 | אקלים במיטו> אפריל.17.1.6.3.117.6 | אקלים במיטו> מאי.21.3.11.5.139.1 | אקלים במיטו> יוני.23.7.16.1.174.6 | אקלים במיטו> יולי.27.3.19.9.117.2 | אקלים במיטו> אוגוסט.29.6.21.5.134.9 | אקלים במיטו> ספטמבר.25.4.17.7.162.5 | אקלים במיטו> אוקטובר.20.3.11.0.144.6 | אקלים במיטו> נובמבר.15.9.4.9.77.5 | אקלים במיטו> דצמבר.11.3.-0.6.39.9 | אקלים במיטו> שנה.18.44.8.66.1,307.8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: סוכנות המטאורלוגיה היפנית
ערים תאומות

למיטו יחסי ערים תאומות עם:
הרפובליקה העממית של סין צ'ונגצ'ינג, הרפובליקה העממית של סין
ארצות הברית אנהיים, קליפורניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  נתוני אקלים של מיטו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557484805171  CiNii: DA0452814X  GND: 5111276-0  LCCN: n81112030  MusicBrainz: be8c5143-25ba-484e-b5ab-86bca551cf66  NDL: 00263563  VIAF: 152457140   WorldCat (עם VIAF): 152457140