stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה
מהלך המערכה > "מאורע צהוב" - כיבוש ארצות השפלה > דנקרק

בשעות המוקדמות של 23 במאי הורה גורט על נסיגת הבריטים מאראס. אמונו בכך שתוכנית וייגאן אכן תתבצע אבד, והצעת וייגאן להחזיק כיס בחופי פלנדריה נראתה לו מרשם לאסון. הנמלים שנדרשו כדי להחזיק כיס מסוג זה כבר היו מאוימים על ידי הוורמאכט. ב-25 במאי נכנע חיל המצב הבריטי בבולון, אך כ-4,300 חיילים הספיקו להתפנות בדרך הים. ב-24 במאי התקיפה דיוויזיית הפאנצר ה-10 את קאלה. המצור על קאלה אל מול כוחות בריטים שהונחתו בה בחופזה 24 שעות לפני ההתקפה נמשך כארבעה ימים עד לכניעת העיר. עם אובדן קאלה ובולון אבד למעשה הסיכוי להחזיק בכיס על חופי פלנדריה, וההזדמנות להתפנות בדרך הים אל בריטניה נראתה כעניין העומד לחמוק במהירות.
עוד במהלך 25 במאי התכוונה דיוויזיית הפאנצר הראשונה להתקיף את דנקרק, אך היטלר הורה לה לעצור. כפי הנראה מאחורי פקודת העצירה עמד רונדשטט, שחשש לגורל השריון שלו לאחר ימי לחימה רצופים, ורצה לשמור אותו במצב תקין לפעולה כנגד הצרפתים דרומית לסום. רונדשטט סמך על הלחץ של קבוצת הארמיות B מצפון והלופטוואפה שיצליחו להשמיד את הבריטים הנצורים בכיס. היטלר הסכים עמו, אל מול התנגדות אנשי ה-OKH, האלדר ובראוכיטש, אם כי לימים יטען רונדשטט כי היטלר הוא האחראי היחיד לפקודת העצירה. פקודה זו הייתה לאחת הפקודות השנויות במחלוקת במלחמה כולה.
עצירת השריון הגרמני העניקה לגורט את מרווח הנשימה שהיה צריך. בבוקר 26 במאי ניתן האות לפתיחת מבצע דינמו, פינוי כוחות בעלות הברית מהכיס הצפוני בבלגיה. כ-198,000 חיילים בריטים פונו, וכ-140,000 צרפתים.
במהלך הפינוי בדנקרק ביצע הלופטוואפה 1,882 גיחות הפצצה ו-1,997 גיחות קרב. אבדות הבריטים באוויר במבצע זה היו 6% מכלל אבדותיהם במערכה, לרבות 60 מטוסי קרב יקרי המציאות. אך הלופטוואפה כשל בניסיונו למנוע את הפינוי. עם זאת לצי הבריטי נגרמו אבדות קשות. הפינוי נערך בכל כלי שיט, אזרחי או צבאי, שיכול היה להגיע לזירה. מאות כלי שיט קטנים טובעו.
עם השלמת הפינוי מדנקרק, ב-4 ביוני, תם השלב הראשון במערכה על צרפת. בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, כמו גם צפון צרפת, היו בידי הגרמנים, כאשר מיטב הצבא הצרפתי הושמד על אדמת בלגיה, ועיקר הכוח הבריטי שב לבריטניה.
מהלך המערכה > "מאורע אדום" - כיבוש צרפת > קו וייגאן

עם תחילת יוני 1940, עמד הפיקוד הראשי הצרפתי בפני מצב נואש. החילות הטובים והמודרניים ביותר אבדו בכיתור בצפון. עמם אבד מיטב הציוד הממוכן. החזית השתרעה על פני מאות קילומטרים, מסדאן ועד התעלה, וכוח האדם היה מוגבל. בעל הברית העיקרי, בריטניה, פינה את עיקר כוחו בדרך הים (על אף שהדיוויזיה ה-51 (היילנד) נותרה על אדמת צרפת), ובעלי הברית המשניים, בלגיה והולנד, נכנעו. לרשות וייגאן עמד כוח בן 64 דיוויזיות צרפתיות, ודיוויזיה אחת בריטית. לא הייתה לו כל עתודה ליצירת הגנה לעומק. אם ייפרץ קו ההגנה, לא תהיה כל אפשרות לסתום את הפרצה.
הפתרון של וייגאן היה יצירת "קו וייגאן" דרומית לנהר הסום. וייגאן חזה בדמיונו שרשרת של "קיפודים", ערוכים כמשבצות השחורות בלוח שחמט, שיוכלו לעמוד בנפרד אל מול הסתערות של טנקים ומטוסים, לספוג את המתקפה, ולצאת למתקפה שכנגד. לחייליו קרא "להילחם עד המוות". בפקודת יום שפרסם לחייליו ב-26 במאי קרא "הקרב שבו תלוי גורל מדינתנו ייערך ללא כל מחשבה על נסיגה מהעמדות בהן אנו מחזיקים עתה".
אך היו אלו דיבורים מהשפה ולחוץ. וייגאן עצמו לא האמין כי בכוח צבאו לעצור את המתקפה הגרמנית, וכאשר שלח פקודות אלו לחייליו, פעל במקביל מאחורי הקלעים לכניעה חד צדדית של הצרפתים. לדה גול אמר כי גורל ההגנה תלוי בשאלה אם ישובו החיילים הצרפתים שפונו דרך דנקרק, ואם הבריטים יחדשו את מעורבותם על הקרקע ובאוויר במשלוח כוחות חדשים. אם תנאים אלו לא יתקיימו, סבר וייגאן, אין סיכוי כי ניתן יהיה לעצור את הגרמנים. לדעות תבוסתניות אלו נמצאו תומכים נוספים שראו הכרח בכניעה מיידית. אל מול ה"תקיפים" בממשלה, ראש הממשלה פול ריינו, ואישים כז'ורז' מנדל, עמדה קבוצה שהביעה עמדות תבוסתניות. אישים פוליטיים כפייר לאוואל, הנשיא אלבר לברן ווייגאן עצמו, תלו את יהבם במרשל אנרי פיליפ פטן, כמי שיוכל להשתלט על המצב, ולהביא לכניעה. לא הייתה זו אווירה שאיפשרה ביצועה של תוכנית מגננה נואשת.
מהלך המערכה > "מאורע אדום" - כיבוש צרפת > הוורמאכט פונה דרומה

אל מול הצבא הצרפתי המתמוטט, העמידה גרמניה כוח גדול מזה שעמד לרשותה בתחילת המערכה. אל מול קו וייגאן נאספו 143 דיוויזיות. היטלר חש בטוח מספיק בבריתו עם סטלין כדי להעביר שבע דיוויזיות מגבולה המזרחי של האימפריה הנאצית. גם פלישה זו כללה חציית נהר כאלמנט המכריע. היה זה נהר הסום. אלא שבמהלך הדהירה למערב, ביסס הוורמאכט ראשי גשר בצידו הדרומי של הסום באבוויל, אמיין ופרון. התוכנית הכללית הייתה כי קבוצת הארמיות B של בוק תפעל במערב, ותפרוץ את הדרך בכיוון רואן ואילו קבוצת הארמיות A תפעל במזרח, ותפרוץ את הדרך בכיוון ריימס, ומשם דרומה אל נהר המארן ונהר האוב. פריז מסביבה התבצרה הארמייה השביעית הצרפתית, הייתה בתווך בין שתי קבוצות הארמיות.
הלחימה החלה ב-5 ביוני, מיד עם סיום פינוי דנקרק. באופן כללי הייתה ההתקדמות בכל נקודות הפריצה זהה כמעט. הצרפתים החזיקו מעמד ביום הראשון, נסוגו מעט ביום השני, ונשברו ביום השלישי. ב-8 ביוני לא נותר דבר מקו וייגאן. הצבא הנסוג נאסף בכיוון פריז, שהייתה עתה תחת איום ישיר. ב-10 ביוני עזבה ממשלת צרפת את פריז, וקבעה את מושבה בבורדו, כשהיא מכריזה כי פריז היא עיר פרזות. צ'רצ'יל שב לצרפת ב-11 ביוני ונפגש עם מועצת המלחמה הצרפתית בבריאר. הצרפתים דרשו מצ'רצ'יל כי יספק לצורכי המלחמה את כל טייסות הקרב העומדות לרשות בריטניה, אך הוא סירב, שכן 25 הטייסות שנותרו היו דרושות לצורכי הקרב על בריטניה שקווי המתאר שלו החלו להתגבש עוד בשלב זה. דה-גול, שמונה לסגן שר ההגנה, הבין כבר בשלב זה כי עתידה של המלחמה הוא התנגדות במושבות צרפת באסיה ובאפריקה. על רקע זה הבטיח האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, מפקד הצי הצרפתי, כי הצי לא ייפול לידי הגרמנים. ב-14 ביוני נפלה פריז לידי הוורמאכט. הכוחות הגרמנים המשיכו בהסתערותם, כמעט ללא התנגדות, ועד 25 ביוני כבשו את כל רצועת החוף הצרפתית, וחלקים ניכרים ממרכז צרפת.
שאריות כוח המשלוח הבריטי שעוד נותרו על אדמת צרפת ניסו להתפנות במבצע נוסח דנקרק. הדיוויזיה ה-51 בפיקוד הגנרל ויקטור פורצ'ן, הגיעה לנמל בסן ואלרי אן קו, אך גילתה כי זה נמצא בשליטה גרמנית, ונכנעה. עם זאת, 215,000 חיילים נוספים פונו בין 14 ביוני ו-25 ביוני במבצע אריאל, מנמלי שרבור וסן-מלו וכן מסנט-נזר (saint-Nazaire), ברסט ונאנט. בעת הפינוי מסנט-נזר נהרגו כ-4,000 חיילים בריטים באסון הלנקסטריה.
מהלך המערכה > "מאורע אדום" - כיבוש צרפת > איטליה מכריזה מלחמה

ב-10 ביוני הכריז גם מוסוליני מלחמה על צרפת ובריטניה. הדוצ'ה חיכה עד הרגע האחרון, בו נמלטה כבר הממשלה הצרפתית לבורדו, ופריז הייתה לעיר פרזות, כדי לנסות ולקבל נתח מעוגת הכיבוש, ולקבל מעמד בשולחן המשא ומתן שלאחר המלחמה. מטרה נוספת הייתה האפשרות להרחיב את גבולן של מושבות איטליה בצפון אפריקה, על חשבון המושבות הצרפתיות והבריטיות.
איטליה לא הייתה מוכנה למלחמה, והצבא האיטלקי כמעט ולא התקדם במהלך הימים הספורים של הלחימה. מוסוליני היה מודע למגבלות צבאו, אך חשב כי יצליח להכות בצרפתים לאחר שאלו הוכו על ידי גרמניה. איטליה הצליחה לגייס למערכה 32 דיוויזיות על הגבול הצרפתי, אך הדיוויזיות האיטלקיות היו נחותות לעומת אלו הצרפתיות. הארטילריה שלהם הייתה מיושנת, וחסר להן ציוד רב. אל מול הכוח האיטלקי עמדו שש דיוויזיות, ואלו חששו, במקביל, גם מהתקפת הגרמנים ששעטו דרומה ומזרחה דרך עמק הרון.
לאחר הכרזת המלחמה לא ביצעו הצרפתים כל פעולה כנגד האיטלקים. פול ריינו דחק בצי הצרפתי לבצע מתקפה כנגד נמל ג'נובה, כבר ב-11 ביוני אך האדמירל דרלאן טרפד את הפעולה, מן הסתם בשל מחשבה על עתידו לאחר כניעתה של צרפת. בהמשך הופגזה ג'נובה על ידי כוח ימי צרפתי קטן, ב-14 ביוני, אך דרלאן מנע כל פעולה נוספת כנגד האיטלקים. ניסיונו של ה-RAF לתקוף משדה התעופה במרסיי מטרות במילאנו וטורינו נמנע בכוח על ידי דרלאן, שהציב משאיות על מסלולי ההמראה.
ב-21 ביוני חצו חיילי הצבא האיטלקי את הגבול הצרפתי בשלושה מקומות, דרך הרי האלפים ובאזור חוף הים התיכון לעבר ניס. בתחילה הצליחו להתקדם באופן מוגבל, שכן קווי ההגנה הצרפתים היו מוחלשים, וזאת כי הפיקוד הצרפתי שלח רבים מהחיילים לחזית הסום וכמה מיחידות לוחמת ההרים הצרפתית נשלחו זה מכבר לנורווגיה. עם זאת כאשר הגיעו האיטלקים לאזור קו הביצורים הצרפתי באלפים בקצהו הדרומי של קו מאז'ינו, הם נעצרו. המתקפה באזור מעבר סן ברנארד הקטן נעצרה בשל סופת שלגים. הכוחות המתקיפים באזור הריביירה הצרפתית נעצרו אחרי כשבעה קילומטרים באזור העיירה מנטון. באזור קוט ד'אזור נעצרה ההתקפה האיטלקית על ידי מש"ק ועמו שבעה חיילים. האיטלקים ספגו 1,247 הרוגים, 2,631 פצועים, ועוד 2,151 חיילים שאושפזו עקב כוויות קור.
כניעה

לאחר ההתמוטטות הצבאית גברה ידם של התבוסתנים בממשלה הצרפתית. ראש הממשלה פול ריינו נאלץ להתפטר ב-16 ביוני, והוחלף על ידי המרשל אנרי פיליפ פטן, שנשא נאום רדיו לאומה הצרפתית בו הצהיר על כוונתו לבקש שביתת נשק מגרמניה. כאשר היטלר קיבל את הידיעה כי בכוונת הצרפתים לשאת ולתת על שביתת נשק, בחר ביער קומפיין, סמוך לקומפיין, צפונית-מזרחית לפריז כמקום לדיונים, שכן זה היה המקום בו נחתמה שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. ב-22 ביוני נחתם הסכם שביתת הנשק באותו קרון רכבת עצמו בו נחתמה שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה. המשלחת הצרפתית, בראשותו של שארל הונציגר לא הצליחה לנהל כל משא ומתן. הוצגו בפניהם תנאי הכניעה, והם נדרשו לחתום עליהם. לאחר שקיבלו לכך את אישורו של פטן, נחתמה הכניעה. ב-25 ביוני נכנסה שביתת הנשק לתוקף, ותמו מעשי האיבה.
תוצאות המלחמה

צרפת חולקה לאזור כיבוש גרמני בצפון ובמערב, ומדינה עצמאית לכאורה בדרום, שכונתה צרפת של וישי בשל כך שממשלתה ישבה בעיר הנופש וישי. המדינה הצרפתית החדשה, בראשות אנרי פיליפ פטן, קיימה משטר של שיתוף פעולה עם הנאצים, וקיימה מדיניות פאסיבית וכנועה, לרבות שיתוף פעולה בהשמדת יהודיה. ממשלה זו שלטה גם במושבות צרפת שמעבר לים, שהיו משאב רב ערך במלחמה, שעתידה הייתה לתפוס היקף גלובלי. שארל דה גול, סגן שר ההגנה הצרפתי, שעד הרגע האחרון עשה מאמצים להביא להמשך ההתנגדות במושבות צרפת ולמנוע את הכניעה, שהה בלונדון בעת הכניעה. ב-18 ביוני נשא נאום נרגש ברשת ה-BBC בו סירב להכיר בממשלת וישי כממשלה לגיטימית, והודיע על הקמת צבא צרפת החופשית שימשיך את המאבק. הוא סחף אחריו את החיילים הצרפתים שפונו לבריטניה, וחלק ממושבות צרפת באפריקה המשוונית וגויאנה הצרפתית.
מבחינה פוליטית עמד היטלר בשיא כוחו. הוא היה לאדונה של אירופה היבשתית, מהים הבלטי ועד למפרץ ביסקאיה. הפופולריות שלו מבית הייתה בשיאה. בקרב העם הגרמני היה קונצנזוס חסר תקדים סביב הנהגתו, והביקורת כלפיו נעלמה. בדומה לכך היו אירופים רבים מחוץ לגרמניה שהיו מוכנים לראות שליטה גרמנית ביבשת, או הגמוניה גרמנית, מידה של נכונות לקבלת מרות, ולאחדות אירופית. גורמים שונים בפרלמנט הבריטי ובממשלת בריטניה ראו בהשגת הסדר סביר עם היטלר משום אפשרות ריאלית, שבה תשמור בריטניה על האימפריה שלה, וקיימו דיונים וגישושים סביב עניין זה. התחושה הגרמנית הפנימית כי עתה תבוא תקופה של 'שלום מזהיר' הייתה יכולה להיפגש עם הלך רוח דומה בין אם במדינות הכבושות או הגרורות, בין אם בבריטניה עצמה.
אך היטלר לא יכול היה לפעול לפי קו מחשבה זה. האויב האמיתי אותו ראה בחזונו היה ברית המועצות. כישלונו של הוורמאכט למנוע את פינוי חיל המשלוח הבריטי חייב מערכה נוספת כנגד בריטניה, בטרם יפנה כלפי ברית המועצות. המלחמה, לא רק שלא הגיעה לסיומה, אלא הלכה והסתבכה, התארכה והוסיפה חזיתות. היטלר לא השכיל למנף את הניצחון הפוליטי להסדר מדיני מאריך ימים. ויתרה מכך, הניצחון הקל והמהיר בצרפת העניק להיטלר ולגנרלים שלו תחושה של עליונות וחוסר יכולת להיכשל. ההנחה הייתה שהשמדת הארמיות הצרפתיות במבצע כיתור מהיר יכולה לחזור על עצמה גם במרחבי ברית המועצות. הנחה זו לא לקחה בחשבון את ההבדל העצום בעומק ובמספר הלוחמים בין צרפת ובין ברית המועצות.
אבדות > גרמנים

לגרמנים היו 27,074 הרוגים ו-111,034 פצועים, וכן 18,384 נעדרים. מספר האבדות הכולל של הוורמאכט הגיע ל-156,000 חיילים.
אבדות > בעלות הברית

לצרפת היו כ-90,000 הרוגים וכ-200,000 פצועים. כמיליון ושמונה מאות אלף חיילים נפלו בשבי. חלקם שוחררו בהסכמים שונים עם ממשלת וישי, ורובם עברו את המלחמה כעובדי כפייה.
בריטניה - איבדה 68,111 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו.
בלגיה - איבדה 23,350 חיילים שנהרגו או נפצעו.
הולנד - איבדה 9,779 חיילים שנהרגו או נפצעו.
פולין - איבדה 6,092 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו.
צ'כוסלובקיה איבדה 1,615 חיילים, מתוכם כ-400 הרוגים.
לוקסמבורג - 7 פצועים, 75 שבויים.
לקריאה נוספת

אליסטר הורן, כך נפלה צרפת, מערכות, 1971, מסת"ב 9650503137
ויליאם ל. שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, שוקן, 1976
יואכים פסט, היטלר, דיוקנו של לא איש, כתר, 1986
בריגדיר פיטר יאנג, מלחמת העולם: 1939 - 1945, מערכות, 1975
לן דייטון, מלחמת בזק, מערכות, 1986, מסת"ב 9650502955
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מלחמת העולם השנייה, מערכות, 1987, מסת"ב 9650503536
שארל דה גול, מאבק לחירות, עם הספר, 1958
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השניה, עם הספר, 1957
מייקל ברליי, הרייך השלישי, היסטוריה חדשה, זמורה ביתן ויבנה, 2007
יו סבאג מונטיפיורי, דנקרק - לחימה עד האיש האחרון, הוצאת דביר, 2010
דומיניק לפייר ולארי קולינס, האם פריז בוערת?, הוצאת ידיעות אחרונות, 2011
וילי קורסרי, תרגום: שמואל שניצר, משלנו, הוצאת המתמיד, 1975
כריסטין האנה, הזמיר, מודן, 2016
כריסטין הרמל, הדירה ברחוב אמלי, מודן, 2019
זינב בנת ג'חש

| --- | --- |

 לידה:  592 מכה, ערב הסעודית 
 פטירה:  642 (בגיל 50 בערך) אל-מדינה, ח'ליפות ראשידון 
 מקום קבורה:  אל-בקיע 
 מקום מגורים:  אל-מדינה, מכה 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  מוחמד (627–632)  זיד בן חארת'ה 
 
זינב בנת ג'חש (בערבית: زينب بنت جحش; 642-590 לספירה; שמה הראשון "ברה" והנביא קרא לה זינב, כונתה גם אום אלחכם, אום אלמסאכין ו-אום אלמואמינין) הייתה אחת הנשים של מוחמד, נביא האסלאם. לפני שנישאה למוחמד, היא הייתה נשואה לזיד בן חארת'ה.
בת דודתו ואחת מנשותיו של הנביא מוחמד, התאסלמה והגרה אל המדינה "אלמדינה אלמונוארה". השתתפה בקרבות רבים של הנביא נגד עובדי האלילים, הייתה האישה הראשונה מנשותיו של הנביא שנפטרה אחריו, בגיל 25–53 למותה.
חייה > רקע משפחתי

זינב נולדה בשנת 590 לג'חש בן ריאב משבט "בנו אסד", ואומיה בנת עבד אל-מוטאלב שהיא דודתו של הנביא מוחמד. היא השתייכה לשכבה עשירה ובעלת רמה חברתית גבוהה, רוב האחים שלה היו מראשוני המתאסלמים וזה נתן לה מעמד דתי ופוליטי חזק אצל הנביא.
חייה > זינב בעיר יתרב

זינב היגרה ליתרב "אלמדינה אלמונורה" אחרי שהנביא היגר אליה. ביתרב הנביא אירס אותה לבנו המאומץ זיד בן חארתה, היא סירבה בהתחלה עד שירד הפסוק האומר שאם אלוהים והשליח שלו קבעו דבר על המאמינים והמאמינות לציית למה שנקבע, ואם יסרבו אז הם פסלו את האמונה שלהם באלוהים ובדת, לכן זיינב הסכימה על החתונה מזייד כצו מהשמיים.
החתונה הזו דוגמה לשבירת ההבדלים השכבתיים בין המוסלמים, ושהיו קיימים לפני האסלאם בחברה הערבית השבטית בחצי האי ערב, בכך שזיינב השייכת לשכבה העשירה ולאליטה השלטת התחתנה עם זייד השייך למעמד הנמוך וזה היה רצונו של הנביא והוא למגר את הרבדים החברתיים הקיימים בחברה המוסלמית הצעירה, אבל הנישואים האלה נכשלו בגלל העימותים בין שני בני הזוג, ולכן החליט זייד להתגרש ממנה, והנביא היה מבקש ממנו לשמור על הנישואים עם זיינב עד שירדו הפסוקים 36+37 בפרק השלושים ושלוש בקוראן הנקרא "סורת אלאחזאב" המצווים על הנביא להתחתן עם זיינב לאחר שזייד מתגרש ממנה, בעצם זיינב התחתנה עם זייד בצו מאלוהים ולאחר שהתגרשה ממנו התחתנה עם הנביא בעוד צו נוסף, דבר זה נתן לה גאווה ומעמד מיוחד בין נשותיו של הנביא.
חייה > נישואיה

שמו של בעלה הראשון אינו ידוע, אך ידוע שהוא נפטר בשנת 622.
בשנת 625, מוחמד הציע לזיינב להתחתן עם בנו המאומץ זיד בן חארת'ה. תחילה היא דחתה את ההצעה, אך לאחר מכן הסכימה, ונישאה לו. כעבור שנה, בשנת 626, הם התגרשו.
הנביא מוחמד התחתן איתה ב-27 במרץ 627 לאחר שהתגרשה, אלוהים התיר את האפשרות להתחתן עם אשתו של הבן המאומץ בקוראן, בכך שאלוהים צווה בקוראן ב "סורת אלאחזאב" פסוק מספר 37, שיש על הנביא להתחתן עם אשת בנו המאומץ, זה מה שנקרא חתונה מוסדרת מהשמיים, על המוסלמים ליישם את מה שהנביא עשה והוא התרת התחתונה עם אשתו הגרושה של הבן המאומץ במידה ויש רצון בכך.
פטירה

בקיץ של שנת 641, כ-9 שנים לאחר פטירתו של מוחמד, נפטרה זיינב.
נקברה על ידי בני משפחתה כאות כבוד לה ממשפחתה.
מעמדה באסלאם

היה לזיינב מעמד גבוה בעיני מוחמד. היא הייתה נאמנה לנביא, מקיימת מצוות, ומובילה שוויוניות בין בני אדם ובין נשים לגברים. הייתה ידועה באהבתה למעשי צדק וצדקנות עד שקראו לה האמא של המסכינים (" אום אלמסאכין").
הייתה ידועה בסגפנותה .
היא מסרה מהנביא הרבה " חדית' " (התורה שבעל פה באסלאם, על פי האמירות של מוחמד), לכן יש לה מעמד גבוה בחיי היום יום של המוסלמים. חשיבותה נובעת גם מהעובדה שאלוהים ציווה עליה להתחתן עם זייד, ולאחר שהתגרשה ממנו להתחתן עם הנביא בצו מהשמיים, כך שהיא הייתה האישה שמילאה את התפקיד החשוב שמאפשר לגבר להתחתן עם אשת בנו המאומץ של הגבר המוסלמי לאחר שהבן המאומץ מתגרש מאשתו, או אם הבן המאומץ נפטר, וכל זה לפי השריעה המוסלמית, לכן מעמדה ההלכתי "שרעי" באסלאם ידוע כמעמד של אשת נביא שהיוותה דוגמה הלכתית "שרעית" למוסלמים.
השפעתה המגדרית היום > הדוגמה של זיינב ונישואים

זיינב סירבה בהתחלה לציית לנביא ולהתארס לזייד, וכאשר ירדו הפסוקים המצווים עליה להתארס לזייד היא הסכימה כיוון שרצתה לקיים צו אלוהי, החתונה עם זייד הגיעה לסופה בגירושין בגלל שזיינב לא אהבה אותו וביקשה להתגרש ממנו וזו זכות של האישה המוסלמית לבקש להתגרש מבעלה למרות שהיא לא יכולה לבציע את אקט הגירושין הסופי, זייד פנה לנביא וביקש להתגרש ממנה, הנביא ביקש ממנו להמשיך ולשמור על חיי נישואים עם זיינב, אבל זייד הוסיף לבקש זאת כי זיינב לא רצתה בו, עד שהתגרש ממנה לפי רצונה, זה אומר שחיי הנישואים באסלאם אינם ממוגדרים לגברים בלבד, ארגון המציאות בחיי הזוגיות נעשים על ידי נשים וגברים יחד, וזה מעיד על שוויון מגדרי מסוים בחיי נישואים של נשים וגברים, נשים באסלאם בעבר וגם בהווה יכולות להשיג את זכיותיהן בחיי הזוגיות, החופש שניתן לזיינב בנת ג'חש והוא להתגרש מבעלה זייד כי לא אהבה אותו, מקרה זה מאפשר לבנות בגיל צעיר היום זכות בחירת בעליהן, למרות שהרבה בנות בחברה הערבית מוסלמית חוות תהליך חברות "socializm" הקובע כי בני המשפחה הם אלה שיכולים להחליט על חתונתה של הבת או האישה בעסקת "בדל " או בשידוך מסוים ולבת אין השפעה על נישואיה, בעצם מה שקורה היום מנוגד לדת האסלאם המתירה לנשים לבחור את בעליהן בצורה חופשית לגמרי .
השפעתה המגדרית היום > הדוגמה של זיינב וגירושין מיוזמה אישית

ההשפעה של סיפור הנישואים של זיינב בנת ג'חש הוא שיש לאפשר לנשים לבחור את בעליהן, לא להשפיע על תהליך בחירת בעליהן או לא לכפות עליהן חיי נישואים שאינן רוצות בהם. בעצם זיינב בנת ג'חש ביצעה גירושים מזייד ביוזמה אישית, הנישואין שלה עם זייד היו לא מתאימים, מטרת הנישואים לא הושגה ברמה האישית אם כי מטרת הנישואים עם זייד הושגה ברמה הדתית הלכתית שרעית, לכן היא התגרשה ממנו וזה מה שנהוג היום באסלאם אם בני הזוג מרגישים לא מרוצים מחיי הנישואים הם יכולים להתגרש .
השפעתה המגדרית היום > הדוגמה של זיינב ומעמדה של האישה הגרושה

הפרק השני בקוראן " סורת אלבקרה" פסוק 241 עוסק בעתידן של הנשים המגורשות (למגורשות יינתן סיפוק לצורכיהן כדת וכדין, וזו חובת היראים) אין להעניש אישה מגורשת בגלל שאין לה רצון להמשיך בחיי נישואים עם בעלה, דומה הדבר בפרק השישים וחמישה בקוראן, סורת "הגיטין" "סורת אלטלאק" פסוקים 1–7 שמדברים על מקרים דומים למקרה של זיינב בנת ג'חש והוא גירושים מיוזמה אישית, הזכויות שיש לתת לנשים המגורשות קרי המקרה של זיינב בנת ג'חש הן זכויות הלכתיות שרעיות שלמות, ובעצם זה מהווה דוגמה לנשים המוסלמיות המגורשות, והכרה בזכויותיהן לאחר הגירושים.
לקריאה נוספת

David S. Powers, Zayd, University of Pennsylvania Press, 2014. ISBN 9780812246179
הערות שוליים

↑  zaynab bint jahsh - Bing, www2.bing.com
↑  voticle
↑  Qui a épousé Mahomet? | WhoMarried.com, fr.whomarried.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286280805171  ISNI: 0000 0001 0349 7882  LCCN: n88287954  TDVİA: zeyneb-bint-cahs  VIAF: 154674466   WorldCat (עם VIAF): 154674466
טאראסק

הטאראסק (tarrasque) הוא מפלצת אגדית הקשורה לסיפורה של מַרְתָּא הקדושה. כמו כן, זהו השם בו כינו הצרפתים ששלטו אז בווייטנאם יצור ימי אגדי שנטען כי חי במימי מפרץ הא לונג.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בתהלוכות שבהן נישאים פסלי ענק (כולל טאראסק) בערים בצרפת ובלגיה כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
באגדות

אגדה מספרת כי הטאראסק היה מפלצת ששכנה באזור נרלוק (Nerluc) שבפרובאנס, וזרעה הרס רב באזור. הטאראסק היה סוג של דרקון בעל שש רגליים קצרות, גוף דמוי שור המכוסה בשריון צב, בזנב מקושקש שבקצהו היה עוקץ של עקרב ובעלת ראש של אריה.
נטען שמוצאו של הטאראסק הוא מאזור גלטיה. מלך נרלוק תקף את הטאראסק עם אביריו וקטפולטות, ללא הועיל, עד אשר מַרְתָּא הקדושה הקסימה את המפלצת בעזרת מזמורים ותפילות, והובילה את המפלצת המאולפת חזרה לעיר. התושבים, שנבעתו מהמפלצת, תקפו אותה. המפלצת לא יכלה להתנגד ונהרגה בעיר. אז מַרְתָּא הטיפה לתושבים והמירה רבים מהם לנצרות. תושבי העיר שהתנצרו, בצערם על שעשו למפלצת המאולפת, שינו את שם העיר לטאראסקון.
סיפורו של הטאראסק דומה לסיפור "היפה והחיה" או "קינג קונג". גם כאן אישה הוליכה שולל והחלישה את המפלצת, שנהרגה כשהוחזרה לציוויליזציה.
בכל יום ראשון אחרון של חודש יוני, נערך פסטיבל לזכר הטאראסק וטארטרין, הדמות הראשית בספרו של אלפונס דודה, "טארטרין מטאראסקון".
במשחק "מבוכים ודרקונים"

במשחק מבוכים ודרקונים הטאראסק הוא המפלצת החזקה ביותר, ולמעשה קיימים דיונים בשאלה האם ניתן להרוג טאראסק וההגדרה המילונית שלו במשחק היא בלתי ניתן להבסה. הטאראסק ידוע כמפלצת קלאסית, אחת ויחידה, בעלת מאפיינים פיזיים גבוהים לעומת יכולות מנטליות ירודות במיוחד.
הטאראסק אינו מחונן באינטליגנציה גבוהה, אך חמוש בשיניים, טפרים, קרני נגיחה וזנב, כאשר כלי נשקו העיקרי הוא הנשיכה, אשר עוצמתה עולה על כל התקפת נשיכה הקיימת בעולם החי. לאחר נשיכה טאראסק מסוגל לבלוע בשלמות כל יריב בגודל ענק או פיל אפריקני. הטאראסק יכול להפיל אימה על כל יצור אשר מביט בו תוקף או מסתער, ולעיתים הוא מסוגל לרוץ מהר מכל אדם, למרות שמהירותו לרוב נמוכה משל האדם הממוצע. לטאראסק יש יכולת הגנה גבוהה מפני קסם, ולמעשה כל השפעות הקסם שאינן אזוריות (קליעים, קרניים וחרוטים, אך לא כדורי אש או סופות קרח) נהדפות מעורו המלוטש כזכוכית. אם לטאראסק נגרם נזק, הוא לרוב יהיה מסוגל לחדש את איבריו ולרפא מפצעיו. מעבר להכל, לטאראסק יש חושים חדים ביותר.
חטופי דמשק

מטוס בואינג 707 של חברת התעופה TWA
הפגנת תלמידים למען שחרור החטופים 1969
עיתונאים מקיפים את המטוס בשובם של החטופים
חטופי דמשק הוא השם בו כונו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - נוסעים ישראלים במטוס שנחטף לדמשק, אשר שוחררו לאחר יותר משלושה חודשים בכלא הסורי.
כרונולוגיה

ב-29 באוגוסט 1969 חטפו שני מחבלים, ליילה ח'אלד וסלים עיסאווי, חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין מטוס נוסעים מדגם בואינג 707 של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, שהיה בדרכו מלוס אנג'לס, דרך רומא, לאתונה. במטוס היו 7 אנשי צוות ומאה ועשרים נוסעים, בהם שישה ישראלים. על פי מספר דיווחים תקשורתיים שלא אומתו, האמינו מתכנני החטיפה כי על המטוס נמצא רמטכ"ל צה"ל במלחמת ששת הימים יצחק רבין שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית.
המטוס חלף מעל ישראל ואולץ לנחות בדמשק. בפעולת החטיפה נפגעו קל כמה נוסעים כאשר נדחפו להחלץ מן המטוס לפני שחרטומו פוצץ. כל הנוסעים שוחררו לאחר יממה למעט ששת הנוסעים הישראלים. ארבע נשים ישראליות שוחררו במהרה אך שני גברים נותרו בשבי. השניים היו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - פרופסור לרפואה בבית החולים הדסה בירושלים. השניים, שנודעו בשם "חטופי דמשק", נותרו בסוריה ושהו בכלא אל-מאזה במשך 98 ימים.
תחילה סירבה ישראל לכל עסקה עם הסורים ודרשה את שחרור הכלואים ללא תנאי. אולם בלחץ מצרים שהחזיקה שני טייסים ישראליים, והתנתה את שחרורם בכך שישראל תשחרר שני טייסים סורים, הסכימה ישראל להסכם עם סוריה ושחרור שבויים תמורת החטופים.
בעסקת חילופי השבויים שנערכה ב-5 בדצמבר 1969 הוחלפו חטופי דמשק תמורת 2 טייסים סוריים ו-11 מחבלים סוריים ובמקביל שוחררו שני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי, שהיו במצרים תמורת 6 חיילים ו-52 אזרחים מצריים. המטוס שנחטף שופץ וחזר לשירות.
הערות שוליים

↑  תיקיית מסמכים של משרד החוץ האמריקאי בנוגע לחטיפה
↑  אורי אורן, על שלושה פשעי דמשק: סיפורו של פרופ׳ שלמה סמואלוב משבי דמשק, הוצאת ויידנפלד וניקולסון, 1970
↑  אורי דן, מלכודת מצרית סורית אילצה את ממשלת ישראל להסכים לעיסקת החבילה, מעריב, 7 בדצמבר 1969
↑  שוחררו שני חטופי דמשק ושני הטייסים, דבר, 7 בדצמבר 1969
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
חויניקי (מחוז משנה)

מחוז משנה חויניקי (בבלארוסית: Хойніцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר חויניקי.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה חויניקי 22,412 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.28% בלארוסים, 5.23% רוסים ו-1.49 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (81.11%) ורוסית (16.9%).