נושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס
תיאור > חימוש

פיוריוס שמרה על עשרה מתוך 11 תותחי BL 5.5 אינץ' Mk I המקוריים שלה, חמישה מכל צד, להגנה עצמית מפני ספינות מלחמה של האויב. הם ירו פגזים במשקל של 82 ליברות (37 קילוגרם) במהירות לוע של 2,790 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה). הטווח המרבי שלהם היה 16,000 יארד (15,000 מטרים) בהגבהה המרבית של 25°, וקצב האש היה 12 פגזים לדקה.
6 תותחי QF 4 אינץ' Mark V החליפו את תותחי הנ"מ המקוריים שלה. ארבעה הורכבו על צידי סיפון הטיסה ושניים על הסיפון. היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°. התותחים ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל של 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של 10 עד 15 פגזים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. ארבעת התותחים על סיפון הטיסה הוסרו במהלך ניסויים של סיפון הטיסה התחתון בשנים 1926–1927, אך רק שניים הוחלפו כאשר הניסויים הסתיימו.
ארבעה תותחי QF 2 פאונד "פום-פום" יחידים הותקנו עד 1927. במהלך השיפוץ של פיוריוס מספטמבר 1930 – פברואר 1932, חליפת הנ"מ שלה השתנתה על ידי החלפת שני צריחי תותחי "פום-פום" 2 פאונד 8 קנים במקום תותחי ה-4 אינץ' הקדמיים על סיפון הטיסה שהוסרו קודם לכן. צריח ה-Mark V יכל להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 80°. התותח Mark VIII 2 פאונד ירה פגזים 40 מילימטרים (1.6 אינץ') במשקל 0.91 ליברות (0.41 קילוגרם) במהירות לוע של 1,920 רגל לשנייה (590 מטר לשנייה) למרחק של 3,800 יארד (3,500 מטרים). קצב האש של התותח היה כ-96–98 פגזים לדקה.
תותחי ה-5.5 אינץ' (140 מילימטרים) וה-4 אינץ' (102 מילימטרים) הוחלפו במהלך השיפוץ של פיוריוס בתחילת 1939 בתריסר תותחי QF 4 אינץ' Mk XVI בצריחים תאומים דו-תכליתיים Mark XIX. שני צריחים בודדים היו על סיפון הטיסה לשעבר ועל הסיפון הרביעי, בעוד ארבעת האחרים היו מורכבים בשני צריחים בכל צד. צריח Mark XIX יכול היה להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 80°. התותח Mark XVI ירה חמישה עשר עד עשרים פגזים סופר-נפיצים במשקל 35 ליברות (16 קילוגרם) לדקה במהירות לוע של 2,660 רגל לשנייה (810 מטר לשנייה). מול מטרות פני השטח היה לו טווח של 19,850 יארד (18,150 מטרים) ותקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח אפקטיבי נגד מטוסים הרבה פחות. שני צריחים נוספים Mark V של תותחי 2 פאונד נוספו לפני ומאחורי האי החדש שנוסף בו זמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פיוריוס, האונייה היחידה ששרדה מבין השלוש, קיבלה בסופו של דבר 22 תותחי אורליקון 20 מ"מ אוטומטים המופעלים ידנית, שהחליפו את הצריח המרובע קנים של מקלעי ויקרס 0.50 קליבר. האורליקון ירה פגזים סופר-נפיצים במשקל 0.272 ליברות (0.123 קילוגרם) במהירות לוע של 2,750 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה). התקרה המקסימלית הייתה 10,000 רגל והטווח המרבי היה 4,800 יארד (4,400 מטרים) למרות שהטווח האפקטיבי היה מתחת ל-1,000 יארד (910 מטרים). קצב האש המחזורי היה 450 פגזים לדקה, אך הקצב המעשי היה בין 250 ל-320 פגזים לדקה עקב הצורך לטעון מחדש מחסניות.
שילוב של תותחים נגד מטרות שטח ונ"מ חד-תכליתיים בקטרים שונים תוכנן לקורייג'וס וגלוריוס על ידי האדמירליות, אך נדחה בסופו של דבר עבור חימוש דו-תכליתי של 16 תותחי QF 4.7 אינץ' Mark VIII בצריחים בזווית גבוהה. צריח אחד היה בכל צד של סיפון הטיסה התחתון וזוג צריחים היו על הסיפון. 12 הצריחים הנותרים חולקו לאורך דפנות כל אונייה. צריחים אלו יכלו להנמיך ל-5° ולהגביה למקסימום של 90°. התותחים ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 50 ליברות (23 קילוגרם) במהירות לוע של 2,457 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה) בקצב של 8–12 פגזים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 32,000 רגל (9,800 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה פחות. היה להם טווח מקסימלי של 16,160 יארד (14,780 מטרים) כנגד מטרות פני השטח.
במהלך חידושים באמצע שנות ה-30, שתי האוניות קיבלו צריחים רב-קניים של תותחי 2 פאונד "פום-פום". קורייג'וס קיבלה שלושה צריחים מרובעים Mark VII, אחד בכל צד של סיפון הטיסה, לפני תותחי ה-4.7 אינץ', ואחד מאחורי האי בסיפון הטיסה (שניים מהם הועברו מאוניית המערכה רויאל סובריין). גלוריוס קיבלה שלושה צריחים Mark VI באותם מקומות. שתי האוניות קיבלו ארבעה מקלעי Mark III מקוררי מים בקוטר 0.50 בצריח מרובע אחד. הצריח יכל להנמיך ל-10° ולהגביה למקסימום של 70°. המקלעים ירו קליעים במשקל 1.326 ounce (37.6 גרם) במהירות לוע של 2,520 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה). זה העניק למקלעים טווח מרבי של כ-5,000 יארד (4,600 מטרים), למרות שהטווח האפקטיבי שלהם היה רק 800 יארד (730 מטרים). לאוניות לא נוספו תותחים נוספים לפני שהוטבעו בתחילת המלחמה, ב-1939 וב-1940, בהתאמה.