וינסטון צ'רצ'יל
ביוגרפיה > בעת מלחמת העולם השנייה > בריטניה עומדת לבדה

לאחר מבצע דינמו, שבו פונה חלק ניכר מחיילי חיל המשלוח הבריטי מדנקרק, וכניעת צרפת שבאה מספר ימים לאחר מכן, עמדה בריטניה לבדה במערכה נגד האויב הנאצי שנראה בשיא כוחו. ברית המועצות הייתה בברית עם הנאצים לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, וארצות הברית נמנעה מלהיכנס למלחמה, על אף אהדתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבעלות הברית. נראה היה לרבים כי גורלה של בריטניה יהיה כגורלה של צרפת. הישגו הגדול של צ'רצ'יל בימים קשים אלו, היה עוז הרוח והנחישות שגילם באישיותו ובנאומיו שנדרשו על מנת להחזיק מעמד. הוא סירב לכל אפשרות של משא ומתן או כניעה, וזאת בתנאים קשים ביותר שבהם הייתה נתונה בריטניה.
עם כניעת צרפת חשש צ'רצ'יל מהשתלטות גרמנית על הצי הצרפתי, שהיה השני בגודלו באירופה וספינותיו היו אף חדישות יותר מאלה של בריטניה. מיטב הספינות עגנו בנמל המבוצר במרס-אל כביר שבאלג'יריה. צ'רצ'יל הגיש למפקד הצי הצרפתי אולטימטום לפיו עליו להשיט את ספינותיו לאיי הודו המערבית, או לנמלי בריטניה, או להטביען, או לשאת בתוצאות. לאחר שעבר פרק הזמן שבו ניסה האדמירל הצרפתי להתמקח, ניתנה הפקודה, והצי הבריטי פתח באש תותחים מרוכזת לעבר הנמל, פגע בחמש ספינות צרפתיות והרג קרוב ל-1,300 ימאים צרפתים. למחרת, כאשר מסר צ'רצ'יל דיווח לפרלמנט, הוא ציפה למתקפות מכל עבר בגלל מבצע זה. למרבה הפתעתו הריעו לו חברי הפרלמנט בהתלהבות שלא נראתה בבית הנבחרים מזה שנים. לאחר כניעת צרפת הבין צ'רצ'יל כי הוא חייב לגייס את ארצות הברית למערכה. כבר בנאומו זה בפרלמנט הוא רמז לארצות הברית על שאיפתו להצטרפותה.
אדולף היטלר עצמו היה סבור, לאחר ניצחונו בצרפת, כי בין האפשרות לעמוד בדד, לספוג את מלוא עוצמת הוורמאכט ולסבול כניעה וכיבוש כצרפת, ובין האפשרות לשמור על שלמותה הטריטוריאלית והאימפריה שלה, תעדיף בריטניה את האפשרות השנייה, ותחתום עמו על הסכם שלום. ראייתו האסטרטגית, שנפרסה בספר מיין קמפף, חייבה ברית עם האימפריה הבריטית לצורך קיום החלק העיקרי, הצבאי והאידאולוגי, של תוכניתו – כיבוש "מרחב מחיה" על חשבון ברית המועצות במזרח. לכן הופתע היטלר כאשר באותו קיץ של 1940 סורבו כל הצעותיו וכל ניסיונות התיווך שלו דרך אישים שונים בשוודיה, בארצות הברית ובוותיקן באופן מוחלט. ב-19 ביולי העלה היטלר "הצעת שלום" ברייכסטאג, שאותה סיים במילים אלו: "האמינו לי, רבותי, אני מתעב תיעוב עמוק סוג זה של מדינאי חסר מצפון, המביא חורבן על אומות שלמות. כמעט שמצער אותי לחשוב כי הגורל בחרני להנחית את המהלומה הסופית למבנה זה, אשר אנשים אלה כבר ערערו מאוד. מר צ'רצ'יל ללא ספק כבר יהיה בקנדה, אליה כבר נשלחו כספם וילדיהם של אלה המעוניינים בעיקר במלחמה. בשביל מיליוני בני אדם אחרים, מכל מקום, יתחיל סבל גדול."
בשלב זה החל היטלר במתקפת הפצצות על בריטניה שהתפתחה לקרב על בריטניה. בין 24 באוגוסט ל-16 בספטמבר 1940 הלמו בבריטניה ביום ובלילה אלפי מטוסי קרב והפצצה, במטרה להכשיר את הקרקע לפלישה קרקעית, ולזרוע פחד בלב האוכלוסייה. המתקפה על היעדים הצבאיים לוותה במתקפות טרור על עריה העיקריות של בריטניה, שבהן נהרגו עשרות אלפי אזרחים. הקרב נמשך למעשה עד 3 בנובמבר 1940, על אף שמאמצע ספטמבר ברור היה כי מטרתו העיקרית, השמדת חיל האוויר המלכותי והכנה לפלישה לאי הבריטי מהים, נכשלה. בריטניה, ובראשה צ'רצ'יל, עמדו במבחן.
בימים אלו החיו הנאומים שנשא צ'רצ'יל את התקווה בלב העם, והיוו מופת לאמנות הנאום בשפה האנגלית. עיתונאי אמריקאי תיאר את כישרונו הרטורי, ואמר שצ'רצ'יל "גייס את השפה האנגלית ושלח אותה אל שדה הקרב". לאחר הפינוי מדנקרק (שבא לפני כניעתה הרשמית של צרפת, אולם היווה נטישה למעשה של המערכה באירופה), עודד צ'רצ'יל את רוחם של החיילים בנאום "נילחם בחופים", שנישא בפרלמנט ביום 4 ביוני 1940 בו אמר:
לאחר נפילת צרפת קרא לעם הבריטי בנאום "הייתה זו שעתם היפה ביותר" בפרלמנט ביום 18 ביוני 1940:
לאחר נפילת צרפת החל הקרב על בריטניה, במהלכו מפציצים גרמנים החריבו את ערי בריטניה ב"בליץ". כל אותה עת נשאר צ'רצ'יל בלונדון, ועמידתו האיתנה הוסיפה גם היא לרומם את רוח עמו. על הטייסים הצעירים, שהקריבו קורבן דמים נורא על מנת לנצח בקרב על בריטניה, אמר בצאתו מצפייה בפעולתם ב-20 באוגוסט 1940:
בניגוד להיטלר, שמעולם לא ביקר באתרי ההפצצות גם כאשר היה עמו חשוף, בשלבים מאוחרים של המלחמה, למתקפת הפצצות שהחריבה את ערי גרמניה, הקפיד צ'רצ'יל להיראות מעת לעת כשהוא סוקר את השכונות שהופצצו. תדמיתו המוצקה, אות ה"וי" שנהג לסמן באצבעותיו (האות הראשונה של המילה האנגלית "Victory" – "ניצחון"), והסיגר שהיה כל העת בפיו, היוו סמלים שנוצלו היטב לתעמולת המלחמה, שהראתה כי בראש ממשלת אנגליה ניצב אדם איתן, שאין להפחידו בנקל.
מלכתחילה, לא נאותו האמריקנים להתערב במלחמה. רבים בקונגרס ובעם האמריקני סברו שהקורבנות בנפש ששילמה ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה הם די והותר. צ'רצ'יל עמל קשות כדי לשנות עמדה זו. הוא נשא ברדיו נאומים רבים שפנו לקהל האמריקני, שאהב את נאומיו. יחסי העבודה הקרובים שלו עם הנשיא רוזוולט הבטיחו לבריטניה את רציפות האספקה הדרושה לה כל כך, בנתיבי צפון האוקיינוס האטלנטי. עם בחירתו מחדש של רוזוולט בשנת 1940, רווח לצ'רצ'יל. במשך זמן רב פעל בניסיון לקרב את אמריקה למאבק נגד גרמניה ואיטליה. תוכנית "השאל-החכר" שיזם רוזוולט הבטיחה לבריטניה אספקה רצופה של חומרי גלם, תחמושת ואספקה, מבלי שתחויב לשלם עבורם מייד, אף שנאלצה לשלם עבור אספקה זו בהמשך, במזומנים, בזהב, בבסיסים במושבות בריטיות ובזכויות מסחר. למעשה, רק בשנת 2006 סיימה בריטניה לשלם את חובה. בשנות עבודתם המשותפת נפגשו צ'רצ'יל ורוזוולט שתים-עשרה פעמים, ותיאמו ביניהם מגוון נושאים הכרוכים בניהול המלחמה ובניהול המדיניות שלאחריה, לרבות הקמת האומות המאוחדות.
באוגוסט 1941 נפגשו שני המנהיגים על סיפונה של אה"מ פרינס אוף ויילס לחופי ניופאונדלנד, וחתמו על האמנה האטלנטית. באמנה נקבע שלא בריטניה ולא אמריקה תחפש סיפוח טריטוריות בתום המלחמה, שיכובד ויינתן חופש הגדרה עצמית לכל העמים בתבל, ושיוסרו חסמים רגולטיביים. בסעיפים אלו התפשר צ'רצ'יל על מעמדה של בריטניה כאימפריה, לפי דרישתו של רוזוולט. בהסרת החסמים המסחריים הוחלט שהשווקים של מושבות בריטניה ייפתחו בפני הסוחרים האמריקאים. אמריקה תמכה גם בעצמאות המושבות ובפירוק האימפריות האירופאיות, והנשיא רוזוולט פירש את זכות ההגדרה העצמית הכתובה באמנה כעומדת בעינה גם בשאלת המושבות. ארצות הברית הצטרפה למלחמה בדצמבר 1941, לאחר תקיפת היפנים בפרל הארבור והכרזת המלחמה של היטלר נגד ארצות הברית.
בשלב בו עמדה בריטניה לבדה, אך גם מאוחר יותר, ייחס צ'רצ'יל חשיבות מכרעת לזירת הים התיכון, ושיקוליו המדיניים היו משולבים עם שיקוליו הצבאיים: הוא חיפש הכרעה צבאית בשטח שתחזק את דימוייה העולמי של בריטניה ותקרב את הצטרפות ארצות הברית למאבק. הייתה חשיבות מיוחדת לזיר הים התיכון, שכן ניצחון למדינות הציר במזרח התיכון יפתח עבורן את הדלת להודו, מושבת הכתר. על כן קודמו פעולות להשתלטות מהירה על סוריה ולבנון, מושבות צרפת שחסו תחת שלטון וישי, שנשלט כעת בידי הגרמנים, ובמקביל נערכה מלחמה להשתלטות על עיראק הסוררת, לאחר שחבורת קצינים ערביים מרדנים השתלטו עליה ופזלו לעבר גרמניה. בין היתר, כדי להכין את ארץ ישראל לקראת פלישה נאצית אפשרית, הכינו הבריטים פלוגות מבצעיות משורות היישוב היהודי, שהפכו לפלמ"ח. כדי להוסיף ולאבטח את המזרח התיכון, מייד לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החליטו מוסקבה ולונדון לפתוח במבצע משולב להשתלטות מהירה על איראן, כדי לוודא שהיא לא תיפול לידי גרמניה וכדי ליצור ציר אספקה ישיר לבעלות הברית.
במהלך 1941 התפתחה המערכה במדבר המערבי. הכוחות בפיקודו של פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול השיגו מומנטום, והניסו את הכוחות האיטלקיים במדבר לתוך לוב. דווקא אז גילה המודיעין הבריטי שגרמניה מרכזת כוחות בחבל הבלקן, וצ'רצ'יל החליט להעביר את מיטב הכוחות מהמדבר למערכה על יוון. ניסיונותיו של צ'רצ'יל להביא את ארצות הבלקן, יוגוסלביה ויוון בראשן, לחבירה עם מחנה בעלות הברית ופתיחת חזית פנים-אירופאית חדשה נגד גרמניה, התמוססו נוכח הפלישה הגרמנית שהקדימה אותו, והמערכה בבלקן כשלה. צ'רצ'יל גם נתן קדימות לחיל האוויר, ובמיוחד לפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, מתוך תקווה שהפצצות אסטרטגיות יובילו לאובדן רוח הלחימה של העם הגרמני ואולי אף יובילו להתקוממות נגד המשטר. הודות לשינויים מרחיקי לכת שנעשו בחיל במהלך המלחמה, הפך חיל האוויר המלכותי למקצועי, מיומן והמנוסה בעולם.