stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה רומא-אורבה
היסטוריה

נמל התעופה נחנך בנוכחותו של שליט איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, בשנת 1928. שמו הראשון של הנמל, שנבחר על ידי מוסוליני עצמו, היה "נמל התעופה ליטוריו" (Littorio, ליקטור). עד מלחמת העולם השנייה היה הנמל נמל התעופה האזרחי הראשי של רומא, ובסיס הפעילות של חברת התעופה הלאומית של איטליה באותה עת, אלה ליטוריה. בתוך היקף הנמל נבנה גם מסלול למרוץ מכוניות, שנקרא "מסלול המירוץ של ליטוריו" (Autodromo del Littorio). ב-1931 נערכה בנמל תחרות בין מטוס למכונית: מכונית אלפא רומאו 8C‏ 3000 התחרתה במטוס קאפרוני Ca.1000, שזכה בתחרות.
במהלך המלחמה נפגע נמל התעופה קשות מהפצצות. לאחר המלחמה הופעל הנמל מחדש בשם "רומא-אורבה", אך לאחר מספר שנים הועברה הפעילות האזרחית לנמל התעופה צ'אמפינו, ונמל התעופה אורבה החל לשמש בעיקר לפעילות של מועדון תעופה, מוניות אוויר וטיסות של מטוסים קלים. כיום נמל התעופה הוא בסיסו של קלוב התעופה של רומא (Aeroclub di Roma). ב-1995 נעשה ניסיון להפעיל מן הנמל טיסות מקומיות לערים אחרות באיטליה, במטוסי נוסעים מסוג דה הבילנד קנדה דאש 7, בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה. החברה שעשתה את הניסיון, FAR איירליינס, נסגרה זמן קצר לאחר מכן והניסיון לא יצא אל הפועל. רשות התעופה האזרחית של איטליה (ENAC), המפעילה את הנמל, השקיעה ב-2010 800,000 אירו בטרמינל חדש למסוקים.
ב-1948 חנו בנמל מספר מטוסי נורדואין UC-64A נורסמן שנרכשו על ידי אנשי הרכש של חיל האוויר הישראלי המתהוה, מעודפי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, במטרה להכשירם לטיסה ישירה לארץ ישראל. במהלך טיסת ניסוי התרסק אחד המטוסים, ושני טייסיו, לאונרד כהן וג'ורג' ברלינג, נהרגו.
ב-18 בספטמבר 1997 התקיימה בנמל הופעה של להקת U2, שהייתה חלק מסיור ההופעות שלה באותה שנה, שנקרא פופ מארט. קהל של 70,000 איש השתתפו בהופעה.
נחשול (ספינה)

| --- | --- |
ספינת נחשול במימי ים סוף
ספינת נחשול במימי ים סוף
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת סיור קלה
 צי:  חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  סטינגריי, דרום אפריקה
 מידות
 הֶדְחֶק:  12 טון
 נתונים טכניים
 מהירות:  40 קשר
 גודל הצוות:  5
 הנעה:  מנועי דיזל קטרפילר
 אמצעי לחימה
 חימוש:  שני מקלעי מאג 7.62 מ"מ, כלי נשק קלים, מטענים נגד צוללים ושחיינים.   מערכת מכ"ם מתוצרת ריית'יאון, מערכות ניווט לוויני (GPS), מערכת ראיית לילה וזרקור.
נחשול הוא דגם של ספינת סיור ששימשה את חיל הים הישראלי לביטחון שוטף בזירת ים סוף.
הספינות מבוססות על ספינות הסיור מסדרת T של הצי הדרום אפריקאי.
מבנה הספינה בצורת קטמרן, ספינה בעלת שני גופים מתחת למים, דבר המגביר את יציבות הספינה בעת הפלגה מהירה בים סוער. ממדיה של הספינה קטנים מהדבור, צוותה מונה חמישה אנשים, ועלותה, כולל הציוד, עומדת על כמיליון דולר אמריקאי.
היסטוריה

ספינת הנחשול הראשונה הגיעה לארץ ב-1997. תפקיד ספינות הנחשול להגן מפני חדירת כלי שיט מהירים למים הטריטוריאליים של ישראל.
ב-4 בספטמבר 2005 טבע נחשול בים סוף. הטביעה התרחשה ככל הנראה כתוצאה מאחזקה לקויה. לא היו נפגעים בטביעה אף שחלק מאנשי הצוות נחלצו מהספינה לאחר שכבר שקעה, על ידי צלילה.
בעקבות הטביעה הקפיא מפקד חיל הים הישראלי, האלוף דוד בן בעש"ט, את השימוש בנחשולים, עד לבחינת כל ההיבטים הבטיחותיים שבה. בינואר 2006 הספינה נִמשתה מן המים והנחשולים חזרו לתפקוּד רגיל.
בתחילת 2017 הוצאו משירות בחיל הים והועמדו למכירה.
ראו גם

סדרת T
הערות שוליים

1 2 3   גילי כהן, למכירה, יד ראשונה מחיל הים: שתי ספינות קטמרן מתוצרת דרום אפריקה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2017
↑  עמוס הראל, ספינת חיל הים טבעה; אין נפגעים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2005
↑  עמוס הראל, מפקד חיל הים הקפיא השימוש בספינות "נחשול", באתר הארץ, 4 בספטמבר 2005
↑  טל לוי ורוי-שטיין, חיל הים משה ספינה שטבעה בספטמבר במפרץ אילת, באתר הארץ, 25 בינואר 2006
סברולה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  וינסטון צ'רצ'יל 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1900 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-0-88411-074-3
 
סברולה: סיפורה של המהפכה בלאורניה (באנגלית: Savrola: A Tale of the Revolution in Laurania) הוא הרומן היחיד שכתב וינסטון צ'רצ'יל, מגדולי מנהיגי העולם במאה ה-20. ברומן מתוארים האירועים המרחשים בעיר הבירה של לאורניה, מדינה אירופאית בדיונית, כאשר תסיסה עממית כנגד ממשלתו הדיקטטורית של נשיא המדינה אנטוניו מולארה מובילה למהפכה אלימה.
צ'רצ'יל החל לכתוב את הרומן בעת ששהה בהודו כחלק משירותו בצבא האימפריה הבריטית. במסגרת שירותו הצבאי, לקח חלק במצור על מאלאקנד, טריטוריה בצפון פקיסטן שהייתה בשליטה בריטית, באוגוסט 1897. בעת תחילת הקרבות היה צ'רצ'יל בחופשה, וכאשר הגיעו לידיו החדשות משדה הקרב, ארגן באופן מידי את חזרתו לחזית. צ'רצ'יל החל בכתיבת הרומן סברולה לפני כתיבת הסיפור של הקרב במאלאקנד בו הוא מתאר את חוויותיו משדה הקרב, וסיים את הכתיבה לאחריו. צ'רצ'יל כתב לאחיו במאי 1898 שסיים את מלאכת כתיבת הרומן. בתחילה פורסם הרומן בחלקים במגזין מקמילן החל ממאי ועד דצמבר 1898, ולאחר מכן פורסם כרומן שלם בפברואר 1900.
עלילה

העלילה מתרחשת במדינה בדיונית בשם לאורניה, ששוכנת בסמיכות לים התיכון, תיאור המרמז לאיטליה או לספרד, אבל עם נופך מובהק של אנגליה הוויקטוריאנית. למדינה יש מושבה קולוניאלית שניתן להגיע אלה דרך תעלת סואץ. לאורניה הייתה רפובליקה במשך הרבה שנים ואף הייתה לה חוקה. חמש שנים קודם לזמן העלילה (שמתרחשת בשנת 1888) המדינה התפצלה בעקבות מלחמת אזרחים, וכתוצאה מכך הגנרל אנטוניו מולארה נהפך לנשיא המדינה ולדיקטטור. תסיסה לאומית מתעוררת עקב סירובו של מולארה לחדש את פעילות הפרלמנט במדינה, וזמני קיומה האחרונים של הדיקטטורה בראשותו מתוארים במהלך הרומן.
הרומן נפתח בתיאור של בירת לאורניה ושל האירועים הפוליטיים התכופים המתרחשים בה. הנשיא מולארה נמצא תחת לחץ כבד לקיים בחירות, אך מוכן לקיימן בתנאי שיבוצעו שינויים גסים ולא דמוקרטיים במרשם האזרחים. סברולה, שנתפס כמנהיג המהפכנים, מחליט כיצד עליהם לפעול, ומקבל החלטות כאשר לפלגים שונים בתנועה יש מטרות שונות. למרות התסיסה האזרחית, החברה במדינה ממשיכה בשגרת חייה, ונשפים ואירועים חברתיים הם עניין שבשגרה. מולארה מחליט לבקש מאשתו הצעירה והיפה, לוסיל, לנסות לפתות את סברולה לגלות לה כל דבר בנוגע לתוכניותיו. לצערו של מולארה, לוסיל מוצאת את עצמה מתאהבת בסברולה ונאמנותה מתהפכת.
תמרונים פוליטיים נהפכים לקרבות רחוב כאשר צבא מורד פולש ללאורניה. אף על פי שסברולה מודע לתוכניות הצבא לפלוש למדינה, יש לו שליטה מועטת על הצבא, ולכן הפלישה מתחילה מבלי ידיעתו ומבלי ההכנות הנדרשות. שני הצדדים נגררים לקרב, וצבא המדינה מסרב לציית להוראותיו של מולארה. מולארה נאלץ להעביר את מרבית הכוחות הנאמנים לו מעיר הבירה על מנת להיאבק בפלישה, מה שמשאיר אותו עם כוחות מעטים בלבד על מנת להגן על הבירה. המהפכה מגיעה לשיאה בהסתערות על הארמון הנשיאותי ובמותו של גנרל מולארה על מדרגות הארמון. בעלי הברית המהפכניים חווים משבר חמור עקב איום מצד חיל הים הלאורני (שנשאר נאמן לנשיא), שמאיים להפציץ את העיר אלא אם כן סברולה יימסר לידם. המועצה לשלום הציבור מחליטה למסור את סברולה לידי חיל הים, אך הלה מצליח להתחמק מהניסיונות לעצור אותו ובורח עם לוסיל. העיר מופצצת בעוצמה רבה כאשר סברולה לא מוסגר לידי חיל הים, ובתמונה האחרונה של הרומן סברולה צופה מבחוץ על הרס העיר.
ניתוח פסיכולוגי

קיימת סברה כי צ'רצ'יל ביסס את דמותה של גיבורת הסיפור, לוסיל, על אמו, ליידי רנדולף צ'רצ'יל. לוסיל היא אשתו של שליט לאורניה המנותק, מולארה. לוסיל נוטשת את מולארה לטובת קסמו של סברולה, דמות המזוהה מאוד עם צ'רצ'יל עצמו. אחת הדמויות ברומן, טירו, קצין במשמר הרפובליקה, מספר על חייו במהלך שיחה עם סברולה, תיאור חיים המשקף את חייו של קצין זוטר בצבא כשם שהיה צ'רצ'יל בעצמו. סברולה עצמו מתואר כ"תקיף, גבוה ונועז", וכאדם ש"יודע מנוחה רק בעת קרב, שבע נחת רק בעת סכנה, ובעת בלבול מוצא את שלוותו היחידה... שאפנות היא הכוח המניע אותו, והוא חסר יכולת להתנגד לכך." העלילה כוללת דמות של אומנת, שהושוותה לאומנתו של צ'רצ'יל עצמו, הגברת אוורסט.
ביקורת על הספר

בטרם הפרסום פנה צ'רצ'יל לשמוע את חוות דעתם של חבריו. בנוסף, ביקש מסבתו, פרנסס, דוכסית מלבורו, להביע את דעתה על הרומן בדגש על דמותה של לוסיל. סבתו השיבה כי לדעתה נכון לפרסם את הספר, במיוחד משום שנראה כי יחזיר את ההוצאות הכספיות הכרוכות בפרסום, אך הוסיפה שלדעתה צ'רצ'יל יכול לשפר את העלילה. סבתו הורשמה מתיאורי הקרבות, אך הסכימה עם דעתו של צ'רצ'יל וטענה שדמותה של לוסיל מביאה לידי ביטוי את ניסיונו המועט של צ'רצ'יל עם נשים. למרות כל זאת, הצעה על סך 100 פאונד מהמורנינג פוסט בתמורה לזכויות לפרסם את הרומן לא הותירה לצ'רצ'יל זמן לתיקונים ולשיפורים, והרומן פורסם ללא שינוי.
ביקורת על הרומן פורסמה בעיתון הכוכב והייתה טובה, אך באופן צנוע. המבקר טען שהרומן פחות מוצלח באופן ברור בהשוואה לספר מלחמת הנהר של צ'רצ'יל, למרות שהספר נכתב מוקדם יותר מאשר רומן זה. המבקר הוסיף שאם היה זה ספרו הראשון של צ'רצ'יל הוא היה יכול להיות הצלחה מבטיחה. הרומן הושווה לספריו של בנג'מין דיזראלי, פוליטיקאי בריטי משפיע ביותר שכתב מספר רומנים. המבקר הבחין שבשני המקרים מטרת הספרים הייתה לעורר עניין ציבורי במחבריהם. הדמויות בספר תוארו כ"בולי עץ ברומן תוסס", אולם תיאורי הקרבות היו מרשימים ומלאי מתח וציפייה.
האקו התרשם פחות. למרות שהמבקר הודה שהרומן נראה מבטיח ומעניין, הייתה ביקורת על היעדר פרטים במהלך העלילה ובתיאורי האהבה בפרט. שלא כמו מבקרים אחרים, שהעריכו את הפילוסופיה הפוליטית שצ'רצ'יל הביא לידי ביטוי ברומן, הם תיארו אותו כ"מאמצים נואשים לחיזור אחרי אינטלקטואליות" וכ"משעמם". בביקורת נטען שהספר נשען באופן מוגזם על תיאורי הקרבות ומרחץ הדמים על מנת שיוכל להתקיים.
הרומן לא היה הצלחה אדירה אך היו שהמשיכו להתמיד בו. בשנת 1965 טען בראיין מק'גי בביקורת שכתב שהספר הונח לאורך השנים בספריות כספר הרפתקאות לילדים, אך סירב להשלים עם האמירה כי ננטש על ידי הקוראים המבוגרים. המבקר הודה שהעניין הרב ברומן בימיו נובע מכך שהרומן מאפשר לראות את אמונותיו ותפיסת עולמו של צ'רצ'יל כאיש צעיר. המבקר הדגיש שדמותו של סברולה מזוהה באופן מובהק עם צ'רצ'יל עצמו, עם מה שהוא שאף להיות ועם מה שהפך להיות לאחר שנים.
הערות שוליים

↑  Jenkins, Roy, 1920-2003., Churchill, London: Macmillan, 2001, ISBN 0-333-78290-9
ניקולאי קלודט

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1865 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1918 (בגיל 52) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 
ניקולאי קלודט (ברוסית: Николай Клодт, ‏  14 באוקטובר 1865, - 23 בספטמבר 1918) היה צייר נוף רוסי, לאחר 1918, צייר נוף ותפאורות לתיאטרון.
ביוגרפיה

ניקולאי קלודט נולד ב-14 באוקטובר 1865 בסנט פטרסבורג למשפחה אמנותית. הפסל פטר קלודט פון יורגנבורג היה סבו. שניים מדודיו, מיכאיל פטרוביץ' ומיכאיל קונסטנטינוביץ' קלודט, היו גם ציירים ידועים. הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה שאותו סיים בשנת 1886. בין מוריו היה ולדימיר מאקובסקי.
בסוף שנות השמונים - תחילת שנות התשעים של המאה ה-19, למד קלודט אמנויות במכללה לאמנות אצל אנטולי גונסט. הוא בילה את רוב העשור בדרכים, ויצירותיו בתקופה זו הושפעו מאוד מנסיעותיו לצפון הרוסי, ולאורך נהר הוולגה .
בשנת 1900 קלודט לקח חלק בארגון ובעיצוב הביתן הרוסי ליריד העולמי של פריז, בעיקר בשיתוף פעולה עם קונסטנטין קורובין, שמילא את התפקיד העיקרי בתערוכה (ולאחר מכן הוענק לו לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת). בשנת 1901 קלודט, כעת בהשפעתו החזקה של האימפרסיוניזם, החל לעבוד כמעצב במה, עבור התיאטראות המובילים של סנט פטרסבורג ומוסקבה. בשנת 1901, עם קורובין הוא יצר את עיצוב הבמה לבלט "הסוס הקטן" מאת צ'זארה פוני בתיאטרון הבולשוי. בשנת 1903, בעבודה על תפאורות של אלכסנדר בנואה, הוא עיטר את הסצנה של "גוטרדמרונג" של ריכרד וגנר עבור תיאטרון מריאינסקי.
קלודט לקח חלק בתערוכות של קבוצות האמנות הרוסיות המובילות, כולל הנודדים (1894), האגודה לאמנות מוסקבה (1889, 1892–1895, 1897), התערוכה של שלושים ושש ( 1902, 1902, 1889 ) ואיגוד האמנים הרוסים (1903–1917).
יצירותיו העיקריות מצויות בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי, כמו גם במוזיאונים האזוריים, בפליוס, קוסטרומה ובוולוגדה.
ניקולאי קלודט נפטר ב-23 בספטמבר 1918 במוסקבה ונקבר בבית הקברות וגנקובו.
הערות שוליים

↑  Художники - Музей русского импрессионизма, www.rusimp.su (ברוסית)
↑  Art-каталог: живопись и графика - художник - Клодт фон Юргенсбург Николай Александрович (1865-1918), www.art-catalog.ru
↑  Художественные династии: семья Клодтов
↑  ""Валькирия" Рихарда Вагнера"
↑  Клодт, Николай Александрович
נסאוואלקויוטל

| --- | --- |
סמל נסאוואלקויוטלסמל נסאוואלקויוטל

 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מדינה:  מקסיקו (מדינה) מקסיקו
 תאריך ייסוד:  23 באפריל 1963 
 שטח:  63,440,000 מ"ר
 גובה:  2,870 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,072,676 (2020)
 קואורדינטות:  19°24′02″N 99°00′53″W﻿ / ﻿19.40061°N 99.01483°W﻿ / 19.40061; -99.01483 
 http://www.neza.gob.mx
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מקסיקו מוגדלת) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו נסאוואלקויוטל(למפת מקסיקו רגילה) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו נסאוואלקויוטל(למפת מדינת מקסיקו רגילה) טולוקה אקטפק נאוקלפן סומפנגו טחופילקו מקס. סיטי  טל. אידלגו גררו קרט. מיצ'ואקאן גואנ. מורלוס פ ו א ב ל ה נסאוואלקויוטל(למפת מדינת מקסיקו מוגדלת) טולוקה אקטפק נאוקלפן סומפנגו טחופילקו מקסיקו סיטי  טלקסקלה אידלגו גררו קרטרו מיצ'ואקאן גואנחואטו מורלוס פ ו א ב ל ה נסאוואלקויוטל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נסאוואלקויוטל (בספרדית: Nezahualcóyotl; קרויה גם סיודד נסאוואלקויוטל (Ciudad Nezahualcóyotl) או בקיצור סיודד נסה (Ciudad Neza) או נסה (Neza)) היא עיר במקסיקו. העיר ממוקמת במדינת מקסיקו, בסמוך למזרח של מקסיקו סיטי.
העיר נסאוואלקויוטל נקראת על שם נסאוואלקויוטל (אנ'), שהמה שליט עיר-המדינה טצקוקו (אנ') ומשורר ושמשמעות שמו בנאוואטל היא "זאב ערבות צם". לכן ההרלדיקה העירונית (שפורסמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 עוצבה בהתאם.
כיום, נסאוואלקויוטל היא עיר גדולה המאכלסת למעלה ממיליון תושבים, אך נחשבת לעיר ענייה במיוחד המאכלסת מהגרים רבים. בעיר יש גם שיעור פשיעה גבוה מאוד וכנופיות רבות. מאז תחילת שנות ה-2000 תושבים רבים היגרו לארצות הברית, בדגש על הגירה לעיר ניו יורק.
היסטוריה

עד המאה ה-20, האדמה שעליה ממוקמת נסאוואלקויוטל הייתה מתחת לאגם טקסקוקו (אנ') ולא מיושבת. ייבוש מוצלח של האגם בתחילת המאה ה-20 יצר פיסת אדמה חדשה, שבסופו של נמכרה על ידי הממשלה לידיים פרטיות. עם זאת, שירותים ציבוריים כמו מים ראויים לשתייה, חשמל וביוב היו חסרים עד להפיכת ההתיישבות לעירייה עצמאית ב-1963.
ניקוז האגמים באזור עמק מקסיקו החל בתקופה הקולוניאלית המוקדמת. פרויקט הניקוז הגדול הראשון החל בשנת 1590, במטרה לחסל את ההצפות הכרוניות שפקדו את מקסיקו סיטי. בזמן מלחמת העצמאות של מקסיקו במאה ה-19 עדיין היו הצפות רבות באזור. אזור אגם טקסקוקו הוכרז כרכוש פדרלי בשנת 1912, ולאחר מכן החלו מאמצים לנקז לחלוטין את האגם שנמשכו עד שנות ה-30. ב-1933 כבר נבנה הכביש המהיר ממקסיקו סיטי לפואבלה דרך אזור זה.
בשנת 1945 נבנו באזור סכר ומנהרות שאיפשרו בניית שכונות קובנציונאליות ראשונות. עד 1949 כבר התגוררו באזור כ-2,000 תושבים. בשנות ה-50 אוכלוסיית האזור גדלה במהירות עם מהגרים רבים מכל מקסיקו. למרות מחסור בחשמל, ב-1954 כבר התגוררו באזור כ-40,000 תושבים.
עד אז האזור היה חלק מהמועצה האזורית של צ'ימלוואקאן (אנ'). ב-1960 עלה הרעיון ליצור מועצה אזורית חדשה. בשלב זה מנתה אוכלוסיית האזור כ-80,000 תושבים.
הקמת המועצה האזורית העצמאית ב-1963 אפשרה הקמת תשתיות ראויות בשנות ה-60 וה-70. עם זאת, הלאמת הקרקע הייתה מסובכת מבחינה משפטית והתמשכו באופן הדרגתי עד שנות ה-90.
העיר גדלה במהירות במהלך שנות ה-80 עם שכונות חדשות, בתי חולים, בתי ספר, ספריות ומרכזי קניות. בשנת 1995 מספר התושבים חצה את רף המיליון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "Enciclopedia de los Municipios de México Estado de Mexico Nezahualcóyotl" (בספרדית). Mexico: INAFED. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2007. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Poniatowska, Elena (12 במאי 2005). "Ciudad Nezahualcóyotl". La Jornada (בספרדית). Mexico City: UNAM. אורכב מ-המקור ב-4 ביוני 2011. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Kugel, Seth (15 בפברואר 2004). "Urban Tactics – Destination, Neza York". The New York Times. New York. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ejército-seguridad" [Army-security]. El Universal. (בספרדית). Mexico City. Agencia el Universal. 4 בינואר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  López Peña, Susana. "Los cholos de 'Nezayork'" [The cholos of "Neza York"]. Noticieros Televisa (בספרדית). Mexico City. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2008. נבדק ב-18 בינואר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547824305171  GND: 1026904951  LCCN: n78066929  MusicBrainz: cfe75b6e-54e4-47b2-ab0f-beda22bde8df  VIAF: 143047864   WorldCat (עם VIAF): 143047864
סן קרלו קנאווזה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה איטליה
 בירת הקומונה:  San Carlo Canavese 
 שטח:  20.91 קמ"ר
 גובה:  370 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בקומונה:  4,030 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  45°14′52″N 7°36′39″E﻿ / ﻿45.247826°N 7.610843°E﻿ / 45.247826; 7.610843 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.comune.sancarlocanavese.to.it/
 he
 
סן קרלו קנאווזה (באיטלקית: San Carlo Canavese) היא קומונה ששייכת למטרופולין טורינו באזור פיימונטה, הממוקמת כ-20 ק"מ צפונית מערבית לטורינו.
סן קרלו קנאווזה גובלת עם העיריות הבאות: רוקה קנאווזה וודה קנאווזה, סן פרנסיסקו.
נארתים

הנארת סוואסרוקו מביא את לפיד האש לבני האנוש
נארתים (בצ'רקסית :Нартхэ) היו 25 לוחמים מהמיתולוגיה הצ'רקסית אשר לפי המסורת הצ'רקסית חיו בצפון הרי הקווקז בין המאה ה-7 לפנה"ס למאה ה-14, נחשבו לבעלי כוחות על טבעיים ולוחמים אמיצים במיוחד.
מיהו הנארת

נארת היה לוחם אשר כוחותיו המיוחדים אפשרו לו לבצע משימות מיוחדות אותן לוחמים רגילים לא היו מסוגלים לבצע. מיקומו של הנארת היה בין האלים לבין בני האנוש. המסורת הצ'רקסית זוקפת לזכותם של הנארתים אירועים היסטוריים רבים כגון ניצחונות בקרבות שהובילו לשמירה על גבולותיה של צ'רקסיה, מולדת העם הצ'רקסי. הנארתים מוזכרים בתרבות הצ'רקסית באמצעות סאגות, סיפורי עם וציורים עתיקים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בהרי הקווקז.
שמות הנארתים

נארת סטניה וואזרומודג' - סטניה היא אם הנארתים הצ'רקסיים ואימו של הנארת הנודע מכולם, סוואסרוקו. הצ'רקסים נהגו להתייעץ עם סטניה לפני יציאתם לקרבות, היא נהגה להזהירם מאסונות קרבים ולפי האגדה אף הצליחה להאט את מסלולה של השמש.
נארת סוואסרוקו בן וואזרומודג' - בנם של סטניה ואל הברזל המיתולוגי ל'פש. סוואסרוקו נחשב לעז מבין הלוחמים הנארתים ונודע בכך שהביא את לפיד האש לארץ הנארתים לאחר קרב מול ענקי ארץ הענקים.
נארת ירישאקו בן וואזרומודג'
נארת שאבאתנוק - היה ידוע גם בתור שאבאתין, הוא בנם של וואזרומודג' וסטניה אשר אמו ביימה את פטירתו של שאבתאנוק בהיותו תינוק וביימה את קבורתו מתחת לעץ גדול. למעשה, היא הסתירה את שאבתאנוק במרתף חשאי, גידלה אותו בעזרת זוג זקנים ולימדה אותו אישית את דרכי הלחימה. רק בגיל 15 זכה שאבתאנוק לדעת את סיפור חייו.
נארת פאתאראז
נארת אשמאז יאשמיקו
נארת ללאפס
נארת ניבז'ירייקוא שוואי
נארת אזאנאך יקואר, מליצ'איפחו
נארת אדייף
נארת באבוך
נארת דאחאנאע'ו
נארת תיריססאו
נארת צ'אלאחאיז'
נארת פאקואחו
נארת אלידג'
נארת תחאע'אלאיז'
נארת סתימיקואח'אר
נארת ירגון
נארת דזאע'שת
נארת קולאס
נארת דע'וז'אקו
נארת סטאוצ'או
נארת באואיץ'
נארת אמסיס
הנארתים בספרות

ההיסטוריון, הבלשן, האתנוגרף והסופר הגרמני יוליוס היינריך קלפרות (1783-1835) אשר סייר בקווקז בין 1807 ל-1808 ובכלל זה באוסטיה הצפונית, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה, השפה והתרבות של האזור ובכלל זה מאזכר את הנארת פאתאראז.
הסופר וההיסטוריון הצ'רקסי חאדאר'אל'ה אסקר חקר את אודות הנארתים הצ'רקסים ובעקבות מחקרו פרסם ספר בן שבעה כרכים שנקרא "האפוס של הנארתים".
מועצת הנארתים

לגיבורים הנארתים הייתה מועצה שבטית נפרדת מזו של השבטים הצ'רקסים. את האסיפות ערכו הנארתים בבית הנארת אלידג', שהיה ממוקם על צוק קווארג'ותאם. מתואר כי הבית היה גדול במיוחד וצבעו הלבן בלט לעין. בכניסה היה שער נחושת ענקי וכדי לפותחו נדרשו 20 אנשים. בבית זה חיברו הנארתים שירים ובלדות וסיפרו את קורות חייהם. בנוסף, ערכו הנארתים תחרויות ביניהם והעניקו גביעים לגיבורים המנצחים. בסוף התחרות נערך משתה גדול על טהרת היין הלבן. לזכר מועצת הנארתים, נערכים בימינו כינוסים שבטיים במועצות השבטיות של הצ'רקסים בפזורה העולמית.
בריאת הקווקז ומסירתה לנארתים

אחרי בריאת העולם וגירוש אדם וחווה מגן עדן, הייתה זאת ההתחלה של האנושות. היות שאלוהים ידע כי במשך השנים ילדיהם של אדם וחווה יתפלגו לעמים, הוא ידע כי בבוא הזמן והוא יאלץ לחלק את  העולם לבני האנוש. אכן כשיום זה הגיע, אלוהים קרא לכל העמים להתייצב בפניו וכל אחד יקבל את חלקו. היחיד שלא קיבל אדמות היה האדם הצ'רקסי שלא התייצב. לאחר הידיעה כי כל בני העמים קיבלו אדמות, האדם הצ'רקסי החליט לפנות לבורא עולם לקבל את מנת חלקו. אלוהים שאל את האדם הצ'רקסי למה הוא לא התייצב בפניו יחד עם שאר העמים, וזה ענה כי היה עסוק במלאכתו לפרנסת משפחתו. כיאה לנאמנותו למשפחה, אלוהים החליט להטיב עמו ולהעניק לו פיסת גן עדן בעולם, וכך העניק לו את הרי הקווקז, ארץ מוצאם של הנארתים.
" יום אחד קרא אלהים לכל בניו ובני בניו של נוח להתייצב בפניו. - רוצה אני לחלק לכם אדמות - אמר להם. וייתן לכל איש ואיש מהם נחלה בתבל...ואילו לאדם הצ'רקסי - לא נותרה אדמה, כי לא התייצב לפני אלהים. בהיוודע לו כי כל אחיו ובני משפחתו קיבלו את אדמתם, פנה אל אלוהים, ויאמר לו: אלוהים שלי! הנה - נתון נתת אדמות לבניו ובני בניו של נוח, ואותי - כלום שכחת? אלא אף אני ראוי לאדמה ולארץ! וכי איני כאשר בניו של נוח?! ויאמר לו אלהים: היכן היית, כאשר כינסתי את כל בניו ובני בניו של נוח, לחלק להם את אדמות העולם?! - צר לי על כי לא באתי, אפס, ביער הייתי באותה עת, ואעבוד קשה, כדי לפרנס את משפחתי. - חן חן לך! אכן - אמת בדבריך, וראוי גם ראוי הינך לקבל אדמה או - ארץ. בר מזל אתה, כי לך אתן את הארץ היפה ביותר, אשר בראתי! ואתה - שא נא עיניך - וראה: הנה חלקת האדמה, שהשארתי לי, ולא נתתי לאיש. ארץ הקווקז הנה, והיא שלך! ".
לקריאה נוספת

רג'ב חתוקאי, שומאף אצ'מוז, הצ'רקסים, 1991.
אמג'ד מ.ג'יימוקה, מאגר התרבות הצ'רקסית, 2009.
פסל סוואסרוקו בכיכר הראשי בכפר כמא
נורת'רן סונגס (ביטלס)

חברת "נורת'רן סונגס" (.Northern Songs Ltd) הייתה חברה בע"מ שנוסדה בשנת 1963, על ידי מפיק המוזיקה דיק ג'יימס (אנ'), בריאן אפשטיין וכותבי השירים ג'ון לנון ופול מקרטני מלהקת הביטלס להוציא לאור את שיריהם.
בשנת 1965 הוחלט להפוך את החברה לציבורית וזאת על מנת להפחית את נטל מס ההכנסה של בעליה.
לאחר מותו של אפשטיין ב-1967, לנון ומקרטני ביקשו לשאת ולתת מחדש על תנאיהם מול ג'יימס, אולם בתחילת 1969 ג'יימס ושותפיו מכרו את מניותיהם לחברת ATV (אנ') (הטלוויזיה המאוחדת של בריטניה) ללא כל התרעה מוקדמת ללנון או למקרטני. השניים ניסו להשיג שליטה בחברה אך נכשלו בכך. אלן קליין שהיה אז מנהל הביטלס בפועל ניסה ליזום את רכש השליטה בחברה על ידי חברת "אפל קורפס" (אנ') אך לא הצליח בכך.
מאוחר יותר סיפר מקרטני למייקל ג'קסון על הערך הכספי של תמלוגי המוזיקה. לדברי מקרטני, ג'קסון אמר אז, "אני הולך להשיג [את שירי הביטלס]". בשנות ה-80 אכן רכש ג'קסון את ATV ללא שהוגשה הצעה נגדית מצד מקרטני או יוקו אונו, אלמנתו של לנון, שקיבלו הודעה מוקדמת על המכירה. בשלב מתקדם יותר מיזג ג'קסון את הקטלוג שלו עם זה של חברת Sony Corporation of America (אנ') כדי להקים את Sony / ATV Music Publishing. חברת "נורת'רן סונגס" פורקה בשנת 1995 וכעת היא חלק מחברת Sony / ATV Music Publishing.
רקע ויסוד

ג'ורג' מרטין התרשם כי חברת ההפצה ארדמור ובייצ'ווד של חברת התקליטים EMI אינה עושה דבר לקידום Love Me Do והמליץ לאפשטיין למצוא חברה יעילה יותר. הוא המליץ על שלושה מפיקים שלדעתו יהיו הוגנים וישרים ומהם בחר אפשטיין את דיק ג'יימס. אפשטיין התייצב במשרדו של ג'יימס עם טיוטה של Please Please Me אך לא אישר לג'יימס להוציאו לאור טרם שיווכח בקשריו ויכולותיו. ג'יימס טלפן מייד לפיליפ ג'ונס, מפיק תוכנית הטלוויזיה היוקרתית, Thank Your Lucky Stars, השמיע לו את השיר בטלפון, ואמר שהשיר יהיה "להיט מובטח". ג'ונס התרשם והבטיח מקום בתוכניתו. אפשטיין, נדהם ממהירות הביצוע החליט שג'יימס הוא אכן האדם שניתן לסמוך עליו.
ב־22 בפברואר 1963, ג'יימס אמר לאפשטיין כי הקמת חברה יחד עם לנון, מקרטני ואפשטיין תרוויח יותר כסף בטווח הארוך. לנון ומקרטני סברו כי יהיו בעלי השליטה בחברה אולם קיבלו נתח של 20 אחוז כל אחד, בעוד אפשטיין קיבל 10 אחוז, וג'יימס יחד עם שותפו, צ'ארלס סילבר, 50 אחוז. חברה אחרת, Maclen Music (ראשי התיבות של מקרטני, לנון) שהוציאה לאור את המוזיקה שלהם בארצות הברית - נשלטה גם היא על ידי נורת'רן סונגס. שתי החברות נהיו בהנהלת חברת "דיק ג'יימס מיוזיק". נורת'רן סונגס הוציאו לאור גם את שיריו המוקדמים של ג'ורג' הריסון, וייצגה גם את רינגו סטאר.
מאוחר יותר הסביר מקרטני כי הם חתמו על כל החוזים שאפשטיין הציג בפניהם מבלי לקרוא אותם תחילה, ולנון הוסיף: "הייתה לנו אמונה מוחלטת בו [באפשטיין] כשהוא ניהל אותנו. מבחינתנו הוא היה המומחה". ג'יימס הציע גם למפיק ג'ורג' מרטין מניות, אך זה דחה אותן ואמר שזה לא אתי בזמן שהוא עובד עבור EMI. הכספים שהתקבלו אצל נורת'רן סונגס הועברו לחברה אחרת, Lenmac Enterprises (ראשי התיבות של לנון, מקרטני) שהייתה בבעלות השניים (40% כל אחד) ו-NEMS (חברת חנויות המוזיקה של אפשטיין) עם 20%. החברה גבתה רווח מבריטניה בלבד.
במהלך 1965 הוחלט להפוך את נורת'רן סונגס לחברה ציבורית כדי להפחית את נטל מס ההכנסה שלהם. 1,250,000 מניות הוצעו בבורסת לונדון, בשווי של 17 פני כל אחת (0.28 דולר), אך הוצעו למכירה במחיר של 66 פני (1.09 דולר) כל אחת. למרות הליגלוג של המוסדות הפיננסיים השונים, ההנפקה נמשכה כצפוי 60 שניות בלבד בשל ביקוש יתר. לאחר סגירת ההצעה, היו ללנון ולמקרטני 15% כל אחד, בשווי של 195,200 ליש"ט (320,000 $), ל-NEMS היו 7.5%, ולג'יימס ולסילבר (שכיהנו כיושבי ראש החברה) הייתה שליטה עם 37.5%, כאשר הריסון וסטאר חולקים 1.6%. יתרת המניות היו בבעלות מוסדות פיננסיים שונים. במקביל, לנון ומקרטני חידשו את חוזיהם הקודמים שהיו לשלוש שנים, והאריכו אותם עד לשנת 1973. בשנת 1965, גם הריסון חתם בחברה לתקופה של שלוש שנים. כדי להגן על האינטרסים שלו, ג'יימס ערך פוליסת ביטוח חיים בסך 500,000 לירות שטרלינג על לנון ומקרטני.
עד לקיץ 1966 הוקלטו והופצו 88 שירים של לנון ומקרטני, ויחד עם גרסאות של אמנים שונים הגיע המניין ל-2,900.
בספטמבר 1964 הקים הריסון חברת הפקות משלו, Mornyork בע"מ, ובדצמבר שינה את שמה ל-Harrisongs בע"מ. לאחר פקיעת החוזה שלו עם נורתרן סונגס בשנת 1968, שיריו ראו אור בחברה זו. בשנת 1968, גם רינגו סטאר הקים חברת הוצאה לאור שנקראה Startling Music.