שחר מרקוס
עבודתו > תערוכת יחיד

ב-2017 הציג מרקוס תערוכה בשם "דפוס עצמי" שעסקה בשאלה "האם יש גבול לכמות השכפולים שהאמן יכול לייצר מעצמו?". בתערוכה הוצגו יצירות הווידאו ארט והפרפורמנס לצד דימויים קפואים שלהם באמצעות טכניקת ההדפס. בווידאו "קפיצה של אמונה", (Leap of faith), אנו רואים את האומן לבוש בחליפה, מבט דרמטי על פניו, מתעתד לקפוץ מן החלון. הקפיצה שבתחילה נראית דרמטית, הופכת למגוחכת, וההקפאה הופכת מאקט של הצלה קולנועית של הרגע הדרמטי לאמירה על האמנות. האמן מציג ביטוי בעל חשיבות ובעל משמעות של הפעולה עצמה, הפעולה האמנותית של הגוף המציג לא רק את מדיום הצילום, אלא את הגיחוך שבאשליית הצילום.. בעבודותיו השונות משתמש מרקוס בגופו ככלי פעיל. התוצאה מתאפיינת במתח הנע בין חשיבות עצמית ובין הומור עצמי. כשחקן ראשי המחליף זהויות מבטא את שאיפתו לברוא עצמו כל פעם מחדש. דרך הווידאו וההדפס הוא משכפל עצמו ואת דמותו שוב ושוב במידת מה בביקורתיות ובסרקזם הן על עצמו והן על האדם בחברה המודרנית והמרוץ האין סופי להגשמה עצמית, התשוקה לזכות בתהילה לצד הפחד מכישלון והפחד מביקורת.
הטיפול בנושאים של זיכרון והנצחה, ובמושגים של גבורה, מאבק וניצחון וההתייחסות לסמלים תרבותיים, לצד העיסוק במעמדו של האמן, הגיבור, וזה המבקש להותיר חותם בשדה האמנות חוזרים ומופיעים בעבודותיו של מרקוס.
בעבודה "סביח" מבצע מרקוס מחווה לאופן עבודתו של האמן ג‘קסון פולוק כשהוא זורה רטבים, וחלקי מזון על גבי פיתה ענקית, כפי שפולוק מצולם לא פעם בשעת עבודתו.
ב- 2019, הציג מרקוס תערוכת יחיד בגלרהי ברוורמן באוצרות עדי גורה. "רונדו" הוא מיצב וידאו רב ערוצי שנעשה במיוחד לחלל הגלריה ומוקרן על קירות ותקרת הגלריה. מרקוס יצר לראשונה מיצב פרפורמטיבי תלוי חלל שעושה שימוש בווידאו ובמופע בו זמנית, ובכך מבקש להרחיב את גבולות המדיום של הווידאו כתיעוד ושל פרפורמנס כאירוע חד פעמי תלוי מקום, ולחבר בין ממד הזמן לחלל. לאורך ולרוחב החלל, מוקרן דימוי של האמן שחר מרקוס, לבוש מדי צבא, ומצולם ממבט על. האמן צועד קדימה ושתי ידיו נעות בקצב קבוע לקול מקצב הנשמע ברחבי חלל הגלריה. דמותו נעה על פני תקרת הגלריה, ולאורכם ורוחבם של קירות החלל, כדמות אחת המשתכפלת ומתרחבת ולבסוף מתכווצת חזרה לדימוי בודד. על הקיר תלוי פסל המורכב משלושה מגפונים; יציקות דמוי פורצלן מסודרות בשורה אחת על יד השנייה. המגפונים פונים כלפי מעלה ומתוכם בוקע קולו של המפקד המצעיד את החיילים. הם שבירים במראם, ועם זאת, הם מהווים את האלמנט המרכזי המצווה על משתתפי המצעד. שימוש בחיילים, מוטיבים צבאיים וטקסים אינם זרים למרקוס. ליצירה זו קדמו "1,2,3 דג מלוח" בה הוא משכפל את דמות החייל בדמותו על גבי קרטון מטרה לאימוני ירי, או בעבודה "אבות אכלו בוסר" כאשר הוא עטוי מדים שמזכירים דיקטטורים ולמול המצלמה, הוא מקריא את הנאום המקראי המפורסם "אבות אכלו בוסר" של הנביא יחזקאל, תוך כדי אכילת המדליות העשויות עוגיות. הפעולה של אכילת העוגות מוחקת את הטקסט שנאמר והופכת אותו לרעש רקע ולמחיקת משמעותו המקורית. בעבודה "רונדו" מרקוס שב ומפעיל את אותו מכניזם באופן שונה. הוא מבקש למחוק את האישיות שלו כאדם, ולהמיר את הישות האנושית לסמל, אייקון של שליטה. המגפונים תלויים על קיר הגלריה. אלו לא מגפונים רגילים, אלא פסלים דמויי פורצלן מהם נשמע קולו של המצעיד, קולו של ה"אח הגדול", שאומר: "בייד ו בטטה". מקורן של צמד מילים אלו באגדה אורבנית הנוגעת לצבאות בהם חיילים הוצעדו כשבידם האחת ביצה ובשנייה תפוח אדמה. מקורו של המצעד הצבאי הוא בימי קדם, בתקופה שבה הלוחמים היו צועדים במקבץ צפוף כמקשה אחת. מקבץ זה היה קשה להכניעו והוא הנחיל למצביאים שהשתמשו בו ניצחונות לרוב. כיום, אין משמעות ללחימה מסוג זה, ומצעדים צבאיים נערכים באופן טקסי בלבד כדי לחנך את החיילים ולשמור על רמה גבוהה של משמעת. אצל מרקוס, המצעד מעיד על מוות, מותו של האינדיבידואל. מכלי יומיומי לפיזור הפגנות, הופך המגפון לאובייקט של תשוקה המייצג את מוקד הכוח, נוכח בתוך מערכת וירטואלית שבתוכה האדם כלוא ללא אפשרות להימלט או לצמוח. המגפון הופך להיות אציל, המקדש את הקריאה של ההצעדה.
מרקוס ממשיך את העיסוק שלו באנושי, אך כאן הוא מייצר מחווה פרפורמטיבית הבוחנת את היחס של האנושי במרחב הווירטואלי. פעולת הפרפורמנס מציבה את האדם במרכז, כמהות הקיום האנושי. מהו אותו קיום אנושי לדעתו של מרקוס? חשיפה של אותם מנגנונים: שילוב בין עולם ישן לעולם חדש. בין פרפורמנס פיזי לפרפורמנס בעולם הווירטואלי. בין פעולות "ממשטרות" של הגוף ומניפולציות טכנולוגיות. אצל מרקוס אנו צופים באותן "מוטציות אנושיות", צועדות באופן מכני, משתכפלות וחוזרות שוב ושוב מבלי מטרה ברורה.