stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות דניפרו
בשואה

בשנת 1939 היו בעיר 85,529 יהודים, לאחר שרוב יהודי העיר הספיקו להימלט לסיביר או לארץ ישראל. לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים ב-26 באוגוסט 1941 התחילו רדיפות היהודים. בתחילה כל יהודי העיר רוכזו בגטו, וב-2 באוקטובר אותה שנה היהודים אולצו לשלם קנס בגובה 3 מיליון מארק. לאחר מכן התחילו רציחות המוניות על ידי הנאצים. ב-13 באוקטובר באותה שנה, עשרת אלפים עד שנים-עשר אלף יהודים נורו בגבעה ליד המכון לתחבורה. בין דצמבר 1941 לינואר 1942 נרצחו כחמשת אלפים איש שנותרו בגטו.
בשמחת תורה בשנת ה'תש"ב נערך פוגרום ביהודי העיר, ועל פי נתוני יד ושם נרצחו בו יותר מ-55 אלף יהודים תושבי העיר.
בשנת 1959 ישבו בעיר 53,400 יהודים, וב-1970 מספר היהודים בה היה 50,422.
לאחר נפילת ברית המועצות חודשה פעילות הקהילה, והרב שמואל קמינצקי החל לשמש כרב העיר. הוא פתח את בית הספר "אור אבנר לוי יצחק", ומכללה לבנות "בית חנה", המיועדת לבנות יהודיות מכל רחבי אוקראינה. בשנת 1991 יסד את ישיבת נחלת לוי. ב-1997 הוחזר לקהילה היהודית בית הכנסת "שושנת הזהב", שהוא בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת ה'תשע"ג נחנך בעיר "מרכז מנורה", שהוא המרכז היהודי הקהילתי ובית חב"ד הגדול בעולם. המרכז נבנה ביוזמת רב העיר שמואל קמינצקי, ובמימון של צבי בוגולובוב, איגור קולומויסקי ונשיא הקהילה היהודית בעיר צבי הירש בגלובוב. המבנה נבנה בסמיכות לביתו של רב העיר לשעבר, הרב לוי יצחק שניאורסון.
אישים מוכרים

זלמן ארן
הרב חיים עוזר גרודזנסקי
הרב לוי יצחק שניאורסון
יעקב יהודה
זלדה
הרב שמואל קמינצקי
הרב פנחס גלמן
ארטיום דולגופיאט
אלכסנדר פרידקיס
לקריאה נוספת

שלום דובער לוין, תולדות חב"ד ברוסיה הסובייטית, הוצאת ספרים קה"ת, תשמ"ח.
יוסף יצחק קמינצקי, ערי ילדות, תשנ"ג.
נפתלי צבי גוטליב, תולדות לוי יצחק, תשל"ז.
מרדכי מנשה לאופר, ימי מלך, תש"נ - תשנ"א .
אלקנה שמוטקין וברוך אוברלנדר, שנים ראשונות חלק א' פרק ב'.
הערות שוליים

↑  Rocket City am Dnipro, באתר Neue Zürcher Zeitung
↑  Artikel zur ethnischen Zugehörigkeit bei der ersten allgemeinen Volkszählung des russischen Reiches im Jahre 1897, באתר "Демоскоп Weekly"
↑  ЕВРЕЙСКАЯ УКРАИНА: 10 ФАКТОВ О ЕВРЕЯХ ДНЕПРА, באתר "Jewish news"
↑  שיחת דניקין עם מלאכות יהודית, הפועל הצעיר, 9 בינואר 1920
↑  עזרת סופרים: ממושבות היהודים ביקטרינוסלב, המליץ, 29 מרץ 1897
↑  ISBN 3-89468-200-0, עמודים 71-87
הרב לוי יצחק שניאורסון
רב העיר שמואל קמינצקי באירוע בחנוכה, 2018
יחסי גרמניה–האיטי

| יחסי גרמניה–האיטי |
| --- | --- |
גרמניה: האיטי


גרמניה: האיטי
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 27,750
אוכלוסייה
84,431,715: 11,806,074
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 19,851
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 1,681
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי גרמניה–האיטי הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין גרמניה לבין האיטי.
סקירה כללית

היחסים בין גרמניה להאיטי היו באופן מסורתי טובים, אך הם הפכו פחות אינטנסיביים כתוצאה מהמצב הפוליטי המסובך בהאיטי.
שתי המדינות ממשיכות לעבוד בשיתוף פעולה הדוק באו"ם ובגופים בינלאומיים אחרים. לדוגמה, שתי המדינות דוגלות ברפורמה במועצת הביטחון של האו"ם.
גרמניה תמכה בתהליך הדמוקרטיזציה בהאיטי במשך שנים רבות ותורמת לייצוב ופיתוח המדינה, גם בשיתוף פעולה עם ארגונים לא ממשלתיים גרמנים רבים הפעילים במדינה. בנוסף, גרמניה תורמת לפרויקטים בהאיטי דרך האיחוד האירופי, קרן הפיתוח האירופית ותקציב האומות המאוחדות.
סיוע כלכלי

גרמניה סיפקה סיוע הומניטרי ניכר לסיוע ישירות לאנשים שנפגעו מאסונות הטבע בעשר השנים האחרונות, כמו רעידת האדמה בשנת 2010 והוריקן מתיו בשנת 2016. המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי העמיד מימון נוסף לתמיכה ואמצעי סיוע לאורך מספר שנים.
האיטי מרוויחה גם משיתוף הפעולה הגרמני בהקשר האזורי, המתמקד בעיקר בהגנה על משאבים וביטחון תזונתי באזור הגבול בין האיטי לרפובליקה הדומיניקנית. מאז שנת 2010 הועמד לרשות שתי המדינות סך של כ-100 מיליון אירו.
תרבות

אגודת התרבות הגרמנית-האיטית (האגודה Association Culturelle Haïtino-Allemande, ACHA) מציעה קורסים בשפה הגרמנית ומארגנת פעילויות תרבות. יתר על כן, גרמניה השתתפה בפסטיבל הג'אז הבינלאומי השנתי פורט או פרינס מדי שנה מאז השקתו.
נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מחזיקה בהאיטי שגרירות בפורט או פרינס.
האיטי מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
יונס בחרי

| --- | --- |

יונס בחרי, 1952
 לידה:  1900 (משוער) מוסול, עיראק
 פטירה:  30 במאי 1979 בגדאד, עיראק
 שם לידה:  יונס צאלח בחרי אלג'בורי
 מדינה:  עיראק עיראק
 מקום קבורה:  Grave of al - Ghazali 
 כינויים נוספים:  אבו לואיי
 פעילות בולטת:  שדר בתחנת הרדיו הנאצית "רדיו ברלין בערבית", מטייל, הרפתקן, סופר, עיתונאי
 
יונס סאלח בחרי אל-ג'בורי (בערבית: يونس صالح بحري الجبوري, תעתיק מדויק: יונס צאלח בחרי אלג'בורי; נודע גם בכינוי אבו לואיי) היה הרפתקן עיראקי, סופר, עיתונאי ושדרן רדיו. ב-1939 ייסד את תחנת הרדיו הערבית הראשונה באירופה "רדיו ברלין בערבית" בעיר ברלין שבגרמניה. תחנה זו שידרה תעמולה נאצית למאזינים בעולם הערבי במהלך מלחמת העולם השנייה, והייתה מזוהה עם המשפט המפורסם עליו חזר בחרי בראשית השידורים: "כאן ברלין, שכונת הערבים". בחרי נסע רבות ברחבי העולם והתפרסם בקרב פוליטיקאים, סופרים, מלכים נשיאים ואנשי תקשורת רבים. הוא עסק בתפקידים שונים, שלט בכ-17 שפות שונות, חיבר ספרים רבים ונידון למוות ארבע פעמים. בהודו עבד ככתב בעיתון הודי, באינדונזיה שימש בתפקיד המופתי וכעורך הראשי של העיתון המקומי "ג'אווה" בשפה הערבית ובפריז שימש כאימאם של אחד המסגדים בעיר. בחרי היה לדמות יוצאת דופן עקב הישגיו ומסעותיו הרבים והיה ידוע כמי שמחזיק בדעות אנטי-קולוניאליות ורעיונות פרו-נאציים.
ראשית חייו

שנת לידתו של בחרי איננה ברורה, בעוד חלק קבעו כי נולד ב-1900 אחרים טוענים כי נולד ב-1903 או ב-1904. הוא נולד בעיר מוסול שבעיראק (אז היה חלק של האימפריה העות'מאנית) וגדל במשפחה ענייה כאשר אביו שימש כקצין ביחידה של הצבא העות'מאני שהייתה האחראית על הובלת דואר מהבירה איסטנבול למוסול. את לימודיו התיכוניים השלים במוסול ולאחר מכן המשיך ללימודי הוראה בעיר בגדאד, אך לאחר כשלושה חודשים עזב את הלימודים האקדמיים והשתלב בעבודה במשרד האוצר העיראקי. בשנת 1923 החליט לעזוב את עיראק ולעבור לאיסטנבול במטרה ללמוד מדעי הים. בשל המשבר הכלכלי שבו הייתה נתונה המדינה הטורקית הצעירה באותה עת, לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העצמאות שלה, נאלץ בחרי לחזור חזרה לעיראק.
מסעותיו מסביב לעולם

מסוף שנת 1923 החל בחרי את מסעותיו מסביב לעולם. מעיראק הוא נסע מזרחה לאיראן, ממנה עבר לאפגניסטן ולהודו ואז הגיע למזרח הרחוק. יעדו הראשון באזור היה אינדונזיה ולאחריה המשיך לסין וליפן. בהמשך חצה את האוקיינוס השקט והגיע לארצות הברית ולקנדה, ולאחר מכן חצה את האוקיינוס האטלנטי והגיע לאירופה. באירופה נסע בחרי מבריטניה לבלגיה, להולנד, לצרפת ולגרמניה ומהן המשיך למצרים. במצרים יצר קשרים עם סופרים ואינטלקטואלים ואף כתב בעיתונים מקומיים. ב-1925 שב בחרי לעיראק וזכה בה לכינוי "הנוסע העיראקי" אך במהרה עזב אותה שוב לטובת כווית וממנה המשיך לערב הסעודית. מערב הסעודית המשיך לתימן, חצה את הים האדום לכיוון אפריקה ולאחר מכן חצה את אריתריאה אתיופיה וסודאן. הוא חצה את מדבר הסהרה, ביקר שוב באלג'יריה, הגיע להרי האטלס ואז הגיע למרוקו. ממרוקו הוא הגיע שוב לאירופה, בהתחלה לספרד ולאחר מכן לצרפת לגרמניה ולבלגיה. מבלגיה הוא הפליג לכיוון בריטניה שם השתתף בתחרות צליחת תעלת למאנש, וזכה בה במקום הראשון, בלא כל הכנה או אימון מוקדם. בשל הישגו ומפאת היותו העיראקי היחיד שעשה זאת, זכה בעיתונות לכינוי "אל-בחרי" (הַמַּלָּח) שדבק בו מאז. עם חזרתו לעיראק, עיתונאים רבים כתבו על הרפתקאותיו, על האזרחיות שרכש בחלק מן המקומות שביקר בהם ועל השפות הרבות שלמד. לאורך מסעותיו עבד במספר רב של עבודות, פגש מלכים, שליטים ונשיאים וזכה לכבוד רב במדינות בהן ביקר.
תחנות עיקריות בחייו

בשנת 1929 הגיע לממלכת ערב הסעודית שם נפגש עם מייסדה של הממלכה, עבד אל-עזיז אבן סעוד ועם חברו מכווית עבד אל-עזיז אל-רשיד. אבן סעוד הטיל על השניים את האחריות על הפצת הקריאה לעלייה לרגל (החג') בקרב איי הודו המזרחית. ב-1931 הגיעו השניים לאיים האינדונזיים ופרסמו את המגזין "כווית והעיראקי" באי ג'אווה. בנוסף לכך, בחרי פרסם באינדונזיה מגזין נוסף בשם "החוק והאסלאם", התחתן והשתקע שם לתקופה קצרה לפני שעזב לעיראק.
בשנת 1933 הוציא בעיראק עיתון בשם "אל-עקאבּ" (בערבית: العقاب; "הבז") ובמקביל עבד כשדרן רדיו הראשון בתחנת הרדיו העיראקית "ארמון הפרחים" (قصر الزهور) שהוקמה על ידי המלך ראזי. תחנת רדיו זו התאפיינה ברעיונות לאחדות ערבית ובעוינות נגד הבריטים.
באפריל 1939 ביום מותו של המלך ראזי כתוצאה מהתנגשות מכוניתו בעמוד חשמל, פורסם גיליון ב-"אל-עקאב" דף שער שכולו שחור ובכותרת רשום "הריגתו של המלך ראזי". בכתבה שפרסם בחרי בעיתון, טען כי מאחורי התקרית שהובילה למותו של המלך עומדים הבריטים שהתנגדו לרעיונותיו האנטי-קולוניאליים. הכתבה עוררה זעם רב והובילה להפגנות ברחבי עיראק. באחת ההפגנות, הותקפה הקונסוליה הבריטית במוסול ובאירוע נהרג הקונסול הבריטי באותה העת, מונק-מייסון, על-ידי המפגינים. כיוון שבחרי היה תומך של המלך ראזי ועקב ההשלכות של הכתבה, השלטונות רצו להביא למעצרו לקראת שיפוט. בשל כך, בסיוע השגריר הגרמני בבגדאד, נמלט בחרי לברלין. הוא יצא מבגדאד בטיסה של חברת תעופה גרמנית עם דרכון שהונפק עבורו על-ידי השגרירות הגרמנית בבגדאד וכך הצליח להימלט ממשפט.
תחנות הרדיו הערבית בברלין והתמיכה בנאצים

תחנת "רדיו ברלין בערבית" הוקמה בברלין לפני מלחמת העולם השנייה עבור מאזינים בעולם הערבי. באמצעות משיכת קהל מאזינים ערבי, גרמניה ניסתה לכבוש את לבבותיהם ומוחותיהם של הערבים המוסלמים וכך ניסתה להשיג את תמיכתם ברעיונות הנאציים.
תחילה, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה נסע בחרי לברלין שם נפגש עם שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס ועם ד"ר אלפרד רוזנברג, חבר המפלגה הנאצית לטובת הקמת תחנת הרדיו הערבית הראשונה באירופה. ב-1939 הוא כבר הקים את התחנה בברלין וקידם באמצעותה תעמולה נאצית ורטוריקה עוינת לבריטניה ובעלות בריתה. לאור תמיכתו ופעולותיו, הוא הפך לאחד האנשים המקורבים ביותר להנהגה הנאצית כך שהשתתף בטקסים רשמיים במדי הצבא הגרמני הנאצי וענד את צלב הקרס על זרועו. תמיכתו אפשרה לו לפגוש ולהתחבר לאליטות הבחירות במפלגה הנאצית כולל את מנהיג המפלגה אדולף היטלר ואת מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני.
היות שבאותה העת של מלחמת העולם השנייה תחנת הרדיו הבריטית BBC הייתה פופולרית בקרב הקהל הערבי; ביקש בחרי מיוזף גבלס להסכים לשדר את פסוקי הקוראן בפתיחת שידורי הרדיו על מנת למשוך את הקהל הערבי. מכיוון שגבלס חשש מהשלכות של ההצעה, הוא העבירה להחלטתו של היטלר. לאחר שבחרי הסביר להיטלר את החשיבות במשיכת תשומת ליבם של המאזינים הערבים, החליט היטלר לאשר את שידור פסוקי הקוראן. כתוצאה מהסכמתו של היטלר להצעה, תחנת הרדיו בברלין זכתה לאהדה ופופולריות רבה מצד קהל ערבי מוסלמי, ובמקביל חלה ירידה בהאזנה לרדיו הבריטי. כשבריטניה הבינה זאת, החלה גם היא לשדר בשידורי הרדיו שלה את פסוקי הקוראן.
יונס בחרי רכש קהל מאזינים ערבים רחב בכל מקום והפך לדמות ידועה בקהל הערבי בזכות קריאותיו למדינות ואחדות הערביות להתנער מהכיבוש הבריטי והצרפתי. לצד שידוריו הוא יצר קשרים מיוחדים עם אמין אל-חוסייני (המופתי של ירושלים בזמן המנדט הבריטי) ועם הפוליטיקאי העיראקי רשיד עאלי אל-כילאני שהיו גם הם בעלי ברית של הגרמנים נגד הבריטים. אודות תחנת הרדיו "רדיו ברלין בערבית" בחרי פרסם ספר בן שמונה חלקים אשר קרוי על המשפט המפורסם איתו פתח את שידוריו "כאן ברלין, שכונת הערבים" (בערבית: هنا برلين حي العرب; בתעתיק: הונא ברלין חי אל-ערבּ). בנוסף, תחת שמה של התחנה, יצא לאור מגזין הקרוי "אל-ג'היר" (בערבית: الجهير) שבו פרסם בחרי את מאמריו השונים. בשל דעותיו אודות הבריטים בנאומיו מרדיו ברלין ובמאמריו, במסמכים בריטיים הוא תואר כאדם ללא עקרונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה והתמוטטות הרייך השלישי, תחנת הרדיו סיימה את שידוריה ובחרי עבד כאימאם וכמטיף במספר מסגדים במדינות אירופה. לאחר שהותו בגרמניה הוא נסע לצרפת וממנה המשיך למרוקו ולאחר מכן לירדן. אחרי שהות קצרה בירדן, הוא חזר לעיראק ולאחר זמן קצר, בשנת 1955, נסע ללבנון ושהה זמן מה בביירות, שבה היה מוכר ואהוב. בשהותו בביירות, הוא התיידד עם העיתונאי המפורסם ג'בראן תווייני (הבעלים של העיתון הלבנוני א-נהאר) והשניים הפכו לחברים טובים. בהמשך עזב בחרי את לבנון כדי לבקר בסוריה ובירדן ומשם עבר למצרים לבקשת ההנהגה המצרית החדשה שקמה לאחר המהפכה ב-1956. בביקורו במצרים חגג בחרי עם הנשיא המצרי גמאל עבד אל-נאצר ועם חברו ב-"קצינים החופשיים" אנואר סאדאת את הלאמת חברת תעלת סואץ.
כשהידיעות על ביקורו של בחרי במצרים הגיעו לעיראק, עלו חששות בבית המלוכה ההאשמי, ששלט בעיראק ובירדן, כי הוא נקרא כדי לקבל תפקיד תקשורתי שיעזור במאבק של המשטר המצרי החדש נגד בית המלוכה. ההאשמים קראו לבחרי לשוב חזרה לעיראק, להביע התנצלות בפניהם ולהתגייס לטובתם. ב-1958 אכן חזר בחרי לבגדאד, התנצל על העלבונות שהשמיע נגד בית המלוכה ההאשמי בתחנת הרדיו שלו בברלין והתגייס לעבוד בתחנת הרדיו המקומית, שהטיפה נגד התקשורת המצרית. יומיים אחרי הגעתו התחוללה ההפיכה הצבאית שכונתה מהפכת ה-14 ביולי, שבעקבותיה תפס את השלטון הגנרל עבד אל-כרים קאסם.
בהפיכה זו נכלא בחרי לאחר שהואשם בתמיכה בקולוניזציה עקב שיתוף הפעולה עם ההאשמים שהיו משתפי הפעולה של הבריטים. תחילה הוא נעצר למשך שבעה חודשים ולאחר מכן נידון למוות, אך היות שלא הוצגו ראיות חותכות כנגדו, שונה גזר דינו למאסר עולם. בשנת 1959 שוחרר בחרי מהכלא בהוראה של קאסם והחל לעבוד כטבח במסעדה מקומית בבגדאד. היות שבחרי היה עוין למשטרו של קאסם, הוא ברח מבגדאד וחזר אליה רק לאחר הפיכת ה-8 בפברואר 1963, שהפילה את משטרו של קאסם.
על תקופתו בכלא ולאחר השחרור, כתב בחרי באחד מספריו על הלחצים שהופעלו עליו על-ידי המשטר בזמן שהותו בכלא:
הסתכלתי פעם על ספרייה קומוניסטית, כשקצין ניגש אליי ושאל אם אני יונס אל-בחרי, עניתי 'כן', והוא הצביע על רכב צבאי. נכנסתי, ונסענו למשרד הביטחון הראה לי החוקר הראשי מכתב ושאל אותי: 'אתה יודע של מי הכתב הזה?' אמרתי: 'זה הכתב של הבן השני שלי , סעד'. הוא אמר לי לשבת והראה לי את המכתב. קראתי: 'מנהיג צבאי יקר, בשם ההתנגדות הלאומית, אני מתנגד לשחרורו של אבי, יונס אל-בחרי. האיש הזה היה מרגל בריטי בברלין, שעבר לפריז והפך למרגל של הצרפתים. אבי הוא סוכן כפול, מהמר וחוטא, ומגיע לו להיכנס לכלא לכל החיים, או למות. על החתום סעד יונס אל-בחרי.
אחרית ימיו

לאחר ההפיכות בעיראק, עזב בחרי את עיראק שוב וחזר אליה רק בשנות ה-70 לחייו ונאמר עליו כי בשנים אלו כבר לא היה מוכר כלל בעיראק. בעיתונים ואתרים רבים נאמר על בחרי כי היו לו יותר מ-100 ילדים וכי נישא לנשים רבות ברחבי העולם. באחד העיתונים שהתראיין אליהם הוא נשאל אודות נשותיו הרבות על אף האיסור האסלאמי להינשא ליותר מארבע נשים, הוא השיב: "התגרשתי מנשותיי לאחר תקופה נישואים של חודש, שנה או יותר". את סוף חייו הוא בילה בבית חברו נישאר מוחמד זכי בבגדאד והלך לעולמו ב-30 במאי 1979 בבית חולים בעיר. בחרי נקבר בבית הקברות אל-ע'זאלי במימון העירייה היות שנפטר עני וחסר כל. בסוכנות הידיעות הצרפתית AFP ובסוכנות הידיעות הבריטית רויטרס דיווחו על מותו והעיתון הלבנוני א-נהאר פרסם ידיעה על מותו בעמוד הראשון שלו.
הערות שוליים

1 2  ג'וואד אל-חטאבּ, חברם של מלכים ואמירים שעיריית בגדאד הביאה למנוחות על חשבונה (סדיק אל-מולוכּ ואל-אומרא דפנתהו בלדייה בגדאד עלא נפקתהא), באתר אל-ערביה, ‏5 ביוני 2014 (בערבית)
1 2  יונס בחרי - מיתוס גיאוגרפי, פוליטי וספרותי ברומן של סאמי בדרי ("יונס בחרי" אוסטורה אל-ג'ע'ראפיא ואל-סיאסה ואל-אדבּ פי ריוואיה לסאמי אל-בדרי), באתר תלפזיון סוריא, ‏16 ביולי 2022 (בערבית)
1 2 3 4 5 6 7 8  יונס בחרי, העיראקי שהתחתן עם 290 נשים, היה המופתי של אינדונזיה ביום ורקדן במועדון בלילה ("יונס בחרי" אל-עיראקי אלד'י תזווג' 290 אמראה ואסבח מופתי אנדונסיא נהארן וראקס פי מלהא לילן), באתר ערבי בוסת, ‏19 ביולי 2022 (בערבית)
1 2 3 4  על סינבאד של המאה העשרים - יונס בחרי, הקול הערבי שקרא בשנות השלושים: "כאן ברלין" (ען סנדבאד אל-קרן אל-עשרין... יונס אל-בחרי אל-סות אל-ערבי אלד'י סדח פי אל-ת'לאת'ינאת: "הונא ברלין"), באתר אל-אנבאא', ‏4 בינואר 2021 (בערבית)
1 2 3  Matb'at al-Jihâd, Foiling Espionage in Berlin Radio's Arabic Service, The Journal of Historical Review, Vol. 19 No. 1, 2000, עמ' 32-36
↑  يونس بحري, هنا برلين حي العرب. (בarabic)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444945905171  LCCN: nr91039583  VIAF: 63866705   WorldCat (עם VIAF): 63866705 
מימין: אנואר סאדאת כששימש מזכ"ל הקונגרס האסלאמי העולמי; משמאל: יונס בחרי; פגישה בביירות, 1955
יום וירג'יניה המערבית

| --- | --- |
 מדינה:  וירג'יניה המערבית 
 סוג:  חג לאומי 
 מועד
 תאריך:  20 ביוני
 
דגל וירג'יניה המערבית
יום וירג'יניה המערבית (באנגלית: West Virginia Day) הוא יום חג לאומי המצוין במדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית מדי שנה, ב-20 ביוני על מנת לציין את היווסדה של המדינה בעקבות פרישת מספר מחוזות של מדינת וירג'יניה מהמדינה, והחלטתם להצטרף למדינות הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
רקע

לקראת תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית החליט בית המחוקקים של וירג'יניה, ב-17 באפריל 1861, להיפרד מארצות הברית. בעקבות הצבעה זו התכנסה ועידה בוילינג ב-13 במאי אותה שנה. בוועידה נכחו 425 נציגים מ-25 מחוזות, כשיותר משליש מהם מצפון מערב המדינה, שהתנגדו להחלטה להיפרד מארצות הברית. בוועידה הדעות היו חלוקות בדבר הפיצול ממדינת וירג'יניה - היו שגרסו כי עליהם להתפצל מיד ממדינת וירג'יניה, והיו שגרסו כי עליהם לחכות עד שהחלטת היפרדות וירג'יניה מארצות הברית תאושרר, אחרת הדבר ייחשב כמרד כנגד ארצות הברית. בסופו של דבר הוחלט שאם ההחלטת ההיפרדות מארצות הברית תאושרר, תכונס ועידה נוספת ביוני.
ב-23 במאי אושררה במשאל עם ההיפרדות מארצות הברית ברוב גדול. לעומת שאר מדינת וירג'יניה, רוב גדול מהתושבים במערב המדינה התנגדו למהלך. ועידת וילינג כונסה פעם נוספת ב-11 ביוני, ונפתחה בהכרזה שמאחר והאסיפה בה נקבעה ההיפרדות כונסה ללא הסכמת העם, כל פעולותיה אינן כדין. ב-20 באוגוסט התכנסה ועידת וילינג מחדש וקראה לעריכת משאל עם בעניין ההתפצלות והקמת וירג'יניה המערבית. ב-24 באוקטובר התקיים המשאל, ובו הצביעו כ-18 אלף איש בעד הפיצול ורק 780 נגד. מהימנות המשאל מוטלת בספק בשל מספר סיבות: צבא האיחוד כבש את האזור (כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית) וחייליו היו מוצבים בו ומנעו מאוהדי הקונפדרציה מלהצביע (כך קרה שרק רבע מהמצביעים המורשים במחוז אוהיו הצביעו בפועל), חיילים הצביעו פעמים רבות על אף שלא היו תושבי המדינה (כך נטען שבמחוז המפשייר רק 39 מתוך 195 מצביעים היו מצביעים מורשים), ואף בחלקים נרחבים לא התקיימו הצבעות כלל.
ב-13 במאי אישרה הממשלה החדשה סופית את הפיצול, והמדינה החדשה ביקשה מקונגרס ארצות הברית להצטרף לארצות הברית, וב-31 בדצמבר 1862 אישר נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, את הצטרפות המדינה החדשה בחקיקה, בתנאי שהיא תוציא בהדרגתיות את העבדות מחוקתה. המדינה הצטרפה רשמית ב-20 ביוני 1863.
היסטוריה

יום הצטרפותה של המדינה נחוג החל משנות ה-70 של המאה ה-19, אולם רק בשנת 1927 הפך היום לחג לאומי רשמי בהחלטה של בית המחוקקים המדינתי.
הערות שוליים

↑  פרק 59 לחוקי המדינה;
Chapter 59, Acts of the Legislature
| חגים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| חגים פדרליים | חג המולד • יום קולומבוס • יום העצמאות • יום העבודה • יום מרטין לותר קינג • יום הזיכרון • ראש השנה האזרחית • חג ההודיה • יום החיילים המשוחררים • יום הולדתו של וושינגטון (יום הנשיאים) • יום הולדתו של ג'פרסון |  |
| חגים לאומיים במדינות ארצות הברית (והמדינות בהן הם נחגגים) | יום אינדיאנה (אינדיאנה) • יום אלבמה (אלבמה) • יום אלסקה (אלסקה) • יום ג'ורג'יה (ג'ורג'יה) • יום ג'פרסון דייוויס (אלבמה, פלורידה) • יום הדגל (פלורידה, פנסילבניה) • יום הולדתו של לינקולן (קליפורניה, קונטיקט, אילינוי, מונטנה, ניו ג'רזי, ניו יורק, אינדיאנה, וירג'יניה המערבית) • יום המשפחה (נבדה) • יום הארווי מילק (קליפורניה) • יום וירג'יניה המערבית (וירג'יניה המערבית) • יום טרומן (מיזורי) • ערב חג המולד (קנטקי, קרוליינה הצפונית) • יום מיזורי (מיזורי) • יום מרילנד (מרילנד) • יום נבדה (נבדה) • יום סיווארד (אלסקה) • יום קמהמה (הוואי) • יום קרב בנינגטון (ורמונט) • יום רוזה פארקס (קליפורניה) • יום רונלד רייגן (קליפורניה) |  |
יהדות דנוור

יהדות דנוור היא הקהילה היהודית בעיר דנוור, בירת מדינת קולורדו שבארצות הברית. קהילת יהדות דנוור החלה להתפתח באמצע המאה ה-19. כיום היא מונה כ-60 אלף יהודים בדנוור וכ-60 אלף נוספים בשאר מחוזות קולורדו.
קהילה מודרנית

בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה היהודית באזור המטרופולין שבין דנוור לבולדר בכ-83,900 נפש. מחקר משנת 2013 העריך את האוכלוסייה היהודית של המדינה כ-92,000, כאשר למעלה משלושה רבעים מהקהילה מתגוררים בדנוור. יש עדיין קהילה חרדית פעילה בווסט סייד העוקבת אחר המסורת היהודית הליטבקית/ליטאית, כמו גם קהילה אורתודוקסית מודרנית פעילה, וקהילות רפורמיות וקונסרבטיביות רבות. באזור יש 25 בתי כנסת פעילים, הקהילה האורתודוקסית המודרנית הגדולה ביותר בדנוור, שהייתה גם בית הכנסת האחרון שנותר המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי שקיים תפילות ללא מחיצה, בו גברים ונשים יכלו לשבת יחד. ישנם גם מספר בתי ספר יהודיים על פני הקשת האידאולוגית.
בנוסף למרכז לימודי יהדות בדנוור, אוניברסיטת דנוור היא גם בית החברה ההיסטורית היהודית של הרי הרוקי, ארכיון בק והמכון למודעות השואה. מספר אתרים יהודיים בדנוור ואף בקולורדו בכלל הוצבו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, כולל בית הכנסת אייזק סולומון, בית השמשונית, אגף הגבעה של בית הקברות גולדן היל, ומקדש רחוב הפנינה הישן של מקדש עמנואל. יש סניפים של מרכז קהילתי יהודי בדנוור ובבולדר, ישנם גם מספר מוסדות תרבות יהודים אחרים כמו מוזיאון מיזל ומרכז האמנויות והתרבות מיזל. לארגונים יהודיים רבים ברחבי כלל ארצות הברית יש משרדים בדנוור, כולל ארגונים יהודים גדולים כגון הליגה נגד השמצה, הדסה והמועצה הלאומית לנשים יהודיות.
אנשים בולטים

אוטו מירס (1840–1931), בולט בקולוראדן הקדום שבנה כבישים ומסילות ברזל באזורים עם שטחים קשים.
Wolfe Londoner (1842–1912), היהודי הראשון שהפך לראש עיריית דנוור.
פרנסס ויסברט ג'ייקובס (1843–1892), פילנתרופית חלוצית.
דוד אדלשטדט (1866–1892), משורר אנרכיסטי בשפה היידיש.
סיימון גוגנהיים (1867–1941), סנטור ארצות הברית המייצג את קולורדו.
יהואש (בלומגרטן) (1872–1927), משורר וחוקר בשפה היידיש.
ג'סי שוויידר (1882–1970), מייסד, נשיא ויו"ר תאגיד סמסונייט.
יהודה לייב גינזבורג (1888–1946), מחבר פירושים משפיעים למדרשים.
ה' לייוויק (1888–1962), סופר ומשורר בשפה היידיש.
גולדה מאיר (1898–1978), ראש הממשלה הרביעי של מדינת ישראל.
יוסף קורבל (1909–1977), דיפלומט ומדען המדינה צ'כי-אמריקאי, אביה של מדלן אולברייט.
מרים גולדברג, (1916–2017), מו"ל ותיק של Intermountain Jewish News.
רות הנדלר (1916–2002), ממציאת בובת ברבי.
שלדון ברן (1922–1996), בכיר בנפט ופילנתרופ אורתודוקסי מרכזי.
אלן ברג (1934–1984), עורך דין שנהרג ומנחה רדיו דיבור.
מדלן אולברייט (1937–2022), פוליטיקאית ודיפלומטית.
לארי מיזל (1942 -), איש עסקים ופילנתרופ.
קנת ד. טוכמן (1959 -), מייסד חברת מיקור החוץ העולמית TeleTech ונדבן.
מייקל בנט (1964 -), סנטור ארצות הברית הנוכחי המייצג את קולורדו.
TJ Miller (1981 -), קומיקאי, שחקן, סופר ומפיק.
ג'ארד פוליס (1975 -), נציג ארצות הברית והמושל היהודי הראשון של קולורדו
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  "The Jewish Community of Denver". Beit Hatfutsot Open Databases Project. The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot.
↑  "Famous Faces at Fairmount: Wolfe Londoner" (PDF). Fairmount Heritage Foundation.
↑  Ancar, Rachel. "A Double-edged Scalpel: Colorado's Healthy Reputation and Its Tuberculosis Struggle" (PDF). Historical Studies Journal. University of Colorado Denver. 31 (Spring 2014): 1–19.
↑  Abrams, Jeanne. "Unsere Leit ("Our People") : Anna Hillkowitz and the Development of the East European Jewish Woman Professional in America" (PDF). American Jewish Archives: 276.
↑  "Pioneering Jewish Women of Colorado". University Libraries Online Exhibits. University of Denver.
↑  Rovner, Adam. "When Jewish Colonists Prospected for Utopia in Colorado". The Forward.
1 2 3  "West Colfax Neighborhood History". Denver Public Library.
↑  "Our History". Congregation Zera Abraham.
↑  Provizer, Norman; Wright, Claire. "Golda Meir: An Outline of a Unique Life". Golda Meir Center. Metropolitan State University of Denver.
1 2 3  Lee, Michael (2012). "Dirty Jew – Dirty Mexican: Denver's 1949 Lake Junior High School Gang Battle and Jewish Racial Identity in Colorado". Ethnic Studies Review. 35 (135): 135–155.
1 2 3  Lee, Michael Adam (Spring 2017). "The Politics of Antisemitism in Denver, Colorado, 1898-1984". History Graduate Theses & Dissertations. University of Colorado at Boulder.
↑  "Victim of Mob is Dead". Aspen Daily Times. 15 בפברואר 1906. נבדק ב-24 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Jewish Outlook Editorial". The Jewish Outlook. 25 בינואר 1907. נבדק ב-24 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Religious Liberty Notes" (PDF). Advent Review and Sabbath Herald. 8 במרץ 1906. נבדק ב-24 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "When the KKK Ruled Colorado: Not So Long Ago". Denver Public Library History. Denver Public Library.
↑  Lewis, Shanna. "How Tuberculosis Fueled Colorado's Growth". Colorado Public Radio.
↑  "Conversion & Patrilineality: Denver's internationally unique joint conversion program breaks down" (PDF). Intermountain Jewish Jews. 2 בדצמבר 1983. נבדק ב-23 ביולי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Briggs, Kenneth (23 במרץ 1984). "Rabbi's Denver Project Fuels Fight on Converts". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Leppek, Chris. "BMH-BJ resigns from OU, ponders its future direction". Intermountain Jewish News.
↑  "History". JewishColorado.
חולי שחפת על המרפסת בבית ההבראה של האגודה היהודית לצרכנות (JCRS) בדנוור.
פרנסס ויסברט ג'ייקובס
חברי קו קלוקס קלאן שורפים צלב בדנוור ב-1921.
מקדש עמנואל הישן ברחוב פרל, כעת בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים
סנטור ארצות הברית נוכחי מקולורדו מייקל בנט