היבטים מוסריים של הפלות מלאכותיות
טיעונים פילוסופיים

במישור הפילוסופי, טיעונים בפולמוס ההפלות נוטים על פי רוב להיות דאונטולוגיים או מבוססי-זכויות. ההשקפה המתנגדת להפלות, וטוענת שכל (או כמעט כל) ההפלות צריכות להיות מחוץ לחוק מתבססת באופן כללי על הטענות הבאות:
שהקיום והזכות המוסרית לחיים מתחילים לפני הלידה, ולפי הגרסה הרדיקלית של טיעון זה, כבר בהפריה.
שהפלה מלאכותית היא הריגה מכוונת ומנוגדת-לצדק של העובר, המפירה את זכותו לחיים. כחלק מטיעון זה, תומכי הטיעון סוברים כי החוק צריך לאסור על הפרות מנוגדות-לצדק של הזכות לחיים.
ההשקפה התומכת בזכות להפיל, ושקוראת להתיר בחוק הפלה ברוב המקרים, מסתמכת באופן כללי על טענה מרכזית:
לנשים יש הזכות לשלוט במה שקורה לגופן ובגופן, והפלה אינה אלא הפעלה של הזכות הזו. לכן אסור לחוק להפליל הפעלה צודקת של זכותו זו, כולל בפונקציית ההיריון.
הגם ששני הצדדים לעיתים קרובות רואים בטיעונים מבוססי-הזכויות את ליבת הנושא, יש גם טיעונים נפוצים העוסקים בסוגיה מהיבטים תוצאתניים או תועלתניים. לדוגמה, קבוצות שתדלנות המתנגדות להפלות טוענות לפעמים כי יש סיכונים פסיכולוגיים ורפואיים להפלות, כגון "תסמונת פוסט-הפלה" או קשר בין הפלה וסרטן השד. מנגד, קבוצות התומכות בזכות להפיל טוענות כי הפללה של הפלות מלאכותיות תביא למותן של נשים בשל הפלות מחתרתיות המבוצעות ללא פיקוח; שילדים לא-רצויים משפיעים על החברה באופן שלילי (או שהפלות מפחיתות את שיעור הפשיעה, "היפותזת דונוהיו-לוויט"); ושזכות האישה לשליטה בהליכים גינקולוגיים (reproductive rights) היא הכרחית כדי להגיע להשתתפות שווה ומלאה של נשים בכוח העבודה ובחברה בכלל. טיעונים תוצאתניים משני צדי המתרס הם על פי רוב שנויים מאוד במחלוקת, אם כי בדרך כלל אין בהם דיון מעמיק בספרות הפילוסופית.
את הטיעונים הפילוסופיים בנוגע למוסריותן של הפלות בזמננו אפשר לחלק לשני סוגים. משפחת טיעונים אחת מתייחסת למעמדו המוסרי של העובר – השאלה אם יש לו זכות לחיים, האם הוא ישות מן הסוג שאסור להרוג, ובמילים אחרות האם הוא "אדם" או "איש" במובן המוסרי. תשובה חיובית תומכת מן הסתם בטענה 1 של מתנגדי ההפלות; תשובה שלילית תומכת מן הסתם בטענה 2 של מחנה "פרו-צ'ויס".
משפחה שנייה של טיעונים מתייחסת לזכויות גופניות – השאלה אם זכויותיה הגופניות של האישה מצדיקות הפלה אפילו אם יש לעובר זכות לחיים. תשובה שלילית תומכת בטענה 2 של מתנגדי ההפלות ותשובה חיובית תומכת בטענה 2 של תומכי הזכות להפיל.
טיעונים העוסקים בשאלת האיש-וּת של העובר.
מאחר שהביצית המופרית זהה מבחינה גנטית לעובר בשלבי התהוותו השונים, ובסופו של דבר גם לתינוק, שאלת האיש-ות של העובר עשויה להוביל ל"פרדוקס הערימה", המצביע על קוצר ידה של הלשון להביע הגדרות כמותיות מדויקות. מרי-אן וורן, במאמר הדוגל בהתרת הפלות, סבורה שההתנגדות המוסרית להפלות מושתתת על הטיעון הבא:
אסור להרוג בני אדם חפים מפשע.
עובר הוא בן אדם חף מפשע.
לפיכך אסור להרוג את העובר.
וורן מצידה סבורה שהמונח "בן אדם" (human being) משמש בשני מובנים שונים בסעיף 1 ובסעיף 2. בסעיף 1 המונח "בן אדם" משמש בהוראה מוסרית של "איש", "פרסונה", "חבר מלא בקהילה המוסרית". בסעיף 2 המונח משמש בהוראת "יצור אנושי מבחינה ביולוגית". אין עוררין על כך שהעובר הוא חיה או אורגניזם השייך למין האנושי, טוענת וורן. אבל מכך לא נובע שהעובר הוא פרסונה או איש; ואנשים הם אלו שמגיעות להם זכויות, כגון הזכות לחיים.
כדי לסייע להבחין בין "איש" לבין "אנושי מבחינה ביולוגית", וורן מציינת שעלינו לכבד את ערך החיים של חייזרים בעלי אינטליגנציה גבוהה, אפילו אם אין הם בני אנוש מהבחינה הביולוגית. היא סבורה שיש אשכול של תכונות המאפיינות אנשים:
הכרה (בעצמים ובאירועים החיצוניים או הפנימיים לישות), ובמיוחד היכולת לחוש כאב.
שְׂכילה (יכולת מפותחת לפתור בעיות חדשות ומורכבות יחסית).
פעילות מתוך מניע עצמי (פעילות המנותקת באופן יחסי משליטה חיצונית, ישירה או גנטית).
היכולת להעביר, בכל דרך שהיא, מסרים במגוון לא מוגדר של סוגים; כלומר, לא רק במספר לא מוגדר של תכנים, אלא על במספר לא מוגדר של נושאים אפשריים.
הימצאותם של מושגים עצמיים ומודעות עצמית – אינדיבידואלית או קבוצתית, או גם וגם.
ה"איש" אינו חייב להיות ניחן בכל אלה; אבל אם דבר מסוים ניחן בכל חמשת המאפיינים, הריהו ללא ספק איש במובן המוסרי, בין שהוא אנושי ובין שלא. ואילו אם אין לו אף אחד מהם, או אולי רק אחד, אין הוא איש – שוב, בין שהוא אנושי ובין שלא. לעובר יש לכל היותר מאפיין אחד, ההכרה (וזאת רק לאחר שהוא מתחיל להיות רגיש לכאב – שלב שתזמונו אינו ידוע בוודאות), ולכן איננו איש.
כתגובה לטענות אלו טוענים מבקריה כי כל חמשת המאפיינים אותה היא מזהה, הם בעצם נגזרת של ההכרה העצמית, ואילו מה שקיים אצל עובר הוא אותו מאפיין מרכזי שבו תלויים שאר המאפיינים - ההכרה, ואין שום הצדקה לכך שבאם קיים אצלו רק מאפיין אחד הוא אינו איש, בפרט שהמאפיין הזה - ההכרה- הוא המאפיין המרכזי.
עוד הם טוענים כי מאפיין ההכרה, הוא בעיקרו רק מאפיין חיצוני, המבטא את התודעה שהיא בעצם מהות החיים, תודעה זו מהווה לדעתם את כח החיים האנושי והיא דבר מקודש בזכות עצמו ולא רק בזכות כישוריו או תרומתו לחברה כמו גם היותו מהווה עליה נטל. תודעה זו בעיניהם שונה מהותית מתודעתם של בעלי חיים לא רק בזכות כישוריה המפותחים, אלא מעצם מהותה, וכישוריה שירכשו בהמשך הם רק ביטוי לזה. בנוסף לזה קיומה של התודעה אינו תלוי בהכרח בהכרה כלפי המרחב החיצון שזהו רק ביטוי והתממשות מסוימת של קיומה, והתודעה לעיתים קיימת בגוף גם בהיעדר הכרה.
הוגים אחרים ניסחו קריטריונים דומים והגיעו למסקנה שאין לעובר זכות לחיים משום שאין לו הכרה-עצמית, או רציונליות והכרה-עצמית, או "כשרים פסיכולוגיים גבוהים מסוימים", כולל "אוטונומיה", כשהנוסח האחרון מגדיר את ערך החיים כערך בזכות כישוריו אליהם הספיק להגיע אחרים מגיעים למסקנה שהאישיות צריכה להתבסס על מושג של "לידה מוחית", שהיא ביסודה היפוך המושג "מוות מוחי", המשמש כהגדרה לקביעת המוות מבחינה רפואית. על פי ההצעה הזו, נוכחותם של גלי מוח די בה כדי להקנות איש-ות, גם אם מאפיינים אחרים עדיין חסרים. מבחינים כאן בשני מושגים של "לידה מוחית", התלויים בשאלה אם גלי מוח בגזע המוח מגדירים איש-ות, או רק בקליפת המוח:
"לידה מוחית" בהופעתם הראשונה של גלי מוח במוח התחתון (גזע המוח) – שבוע 6–7 להיריון (מקביל ל"מוות מוחי כולל").
"לידה מוחית" עם הופעתם של גלי מוח במוח העליון (קליפת המוח) – שבוע 19–20 להיריון (מקביל ל"מוות של המוח הגדול").
אין הסכמה בשאלה איזו משתי הנקודות הללו מקנה את הזכות לחיים, אבל כל הדוגלים בהבחנה הזו מסכימים שמדובר במאפיינים פסיכולוגיים ופיזיולוגיים מפותחים שאינם מצויים בעובר בשלבי התפתחותו הראשוניים.
לטיעוניה של וורן קמו שתי התנגדויות עיקריות. "התנגדות החולה מחוסר ההכרה" טוענת כי מאחר שחולים במצב הפיך של אובדן הכרה אינם עונים לקריטריונים של וורן (כולם או חלקם) – אין להם הכרה, הם לא מתקשרים וכן הלאה – הרי על פי ההשקפה שלה אין להם זכות לחיים. התנגדות זאת מבקרת את גישתה באמצעות הבאת מקרה המשקף את הגדרתה לחיים בצורה שונה. תשובה אחת לכך היא ש"אף על פי שהחולים השרויים בחוסר-הכרה הפיך אינם ניחנים במצבי נפש מודעים, בכל זאת הם שומרים על כל מצבי הנפש הלא-מודעים, מאחר שכל התצורות הנוירולוגיות המתאימות נשמרו במוחם". על ידי כך אפשר שהם מקיימים כמה מהקריטריונים של וורן. תשובה זאת מגדירה לקיחת חיים כבעיה רק מעצם כישוריהם וזכויותיהם שקנו בחברה, ולא מעצם היותם יצורים חיים, ובשל כך רק מצב בו התודעה "נשמרת" ויכולה לבא לידי ביטוי לאחר מכן, אינו מצדיק הרג. עוד לטענתם, לאנשים מחוסרי הכרה יש עדיין פעילות מוחית (גלי מוח), ולכן ההתנגדות הזו אינה חלה על תאוריות של "לידת מוח". ולבסוף, יש מקרים נדירים של בני אדם שאינם מסוגלים לחוש כאב בגלל מומים שונים, ולפיכך אין הם עונים על כל הקריטריונים של וורן.
"התנגדות רצח התינוקות" באופן כללי מצביעה על כך שתינוקות (בערך עד גיל שנה, שבו הם מתחילים "לעקוף" את הכישורים והכשרים של בעלי חיים אחרים) עומדים רק בקריטריון אחד של וורן – ההכרה – ולפיכך על פי ההשקפה שלה הם לא-אנשים. מדובר בתפיסה הרוצה לראות את האדם ככזה שאינו נעלה מעל שאר היצורים אלא בזכות כישוריו, וערך חיי אדם אינו מקודש מעצם היותו, ומשכך כל עוד אינו הגיע לכישורים בפועל, אין כל בעיה מוסרית בלקיחת חייו. השקפה זו מתירה לא רק הפלה אלא גם רצח תינוקות. וורן טוענת שתינוקות הם לא-אנשים (ולכן הריגה שלהם, אם מדקדקים בדבר לשיטתה, אינה רצח), אבל שוללת את המסקנה לפיה רצח-תינוקות באופן כללי הוא מותר, לא מההיבט המוסרי של לקיחת חיי אדם, אלא משיקולים ענייניים שונים. מרגע שאדם נולד, אומרת וורן, כבר אין התנגשות בינו ובין זכויותיה של האישה, משום שאת היילוד אפשר למסור לאימוץ. אסור להרוג אדם כזה לא משום שהוא "איש" אלא משום שהדבר עומד בניגוד לרצונם של אנשים המעוניינים לאמץ את התינוק או לשלם כדי להחזיק אותו בחיים, כלומר כל זכות הקיום של העובר תלויה באי רצונם או ברצונם של אנשים אחרים בקיומו, ולא מצד הישות החיה שלו כבן אדם, שאינה ערך בפני עצמו כל עוד הוא תלוי בסביבתו. (אם כי ההבהרה הזו בעייתית מסיבות אחרות, משום שיש אנשים המוכנים לשלם כדי להחזיק בחיים חיות המגודלות למאכל, כגון תרנגולות ופרות, ולכן אפשר לטעון שהשקפתה של וורן קובעת שאסור לגדל בעלי חיים למאכל).
כך או כך, וורן מודה שמן הטיעון שלה נובע שרצח תינוקות עשוי להיות קביל מבחינה מוסרית בנסיבות מסוימות, למשל על אי בודד. הפילוסוף פיטר סינגר מגיע גם הוא למסקנה שרצח תינוקות, ובמיוחד תינוקות בעלי נכות קשה, מוצדק בתנאים מסוימים. גישתו משקפת השקפה לפיה זכותו של האדם לחיות תלויה במידת מה בתרומתו או בהיותו נטל על סביבתו, ואין לו זכות בסיסית לחיים רק מתוקף היותו בן אדם. ג'ף מק-מהן מודה שבנסיבות מסוימות ומוגבלות מותר להרוג תינוק אחד כדי להציל כמה תינוקות אחרים. מתנגדיהם של ההוגים הללו יכולים לראות בהודאות הללו הוכחה ל"מדרון החלקלק" שהתרת ההפלות עלולה להביא אליו; תומכיהם ימשכו בכתפיהם ויאמרו שאלו בסך הכול דוגמאות לכך שבנסיבות קיצוניות אנשים נדרשים למעשים לא נעימים.
מאחר שגלי מוח מופיעים כבר אצל עוברים, "התנגדות רצח-התינוקות" אינה תקפה לתאוריות המבוססות על מושג "הלידה המוחית".