stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביזון אירופי

| ביזון אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: פרים
שבט:: בקר
סוג:: ביזון
מין:: ביזון אירופי
שם מדעי
 Bison bonasus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ביזון אירופי (שם מדעי: Bison bonasus) הוא מין מהסוג ביזון. אורך גופו של ביזון אירופי בוגר ממוצע הוא 2.9 מטר, גובהו נע בין 1.9 ל-2 מטרים ומשקלו נע בין 300 ל-1,000 ק"ג. הביזון האירופי מסיבי יותר מהביזון האמריקני (B. bison). לביזון האירופי שיער קצר בצווארו ובחלקו הקדמי של הגוף. זנבו וקרניו ארוכים יותר מאשר אלו של הביזון האמריקני. הוא חי בתוך היער, וזאת בניגוד לביזון האמריקני שחי בערבות הרחבות של אמריקה. אף על פי שהביזון הוא חיית יער, הוא אינו חי ביערות באופן תמידי, אלא גם משוטט באדמות הדשא שבסביבות היער.
טורפיו העיקריים של הביזון הם הזאבים והדובים. הביזון תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי קארולוס ליניאוס.
לפני 2,000 שנה חי הביזון האירופי במרבית אזורי אירופה – מבריטניה במערב ועד לסיביר במזרח, מספרד בדרום ועד לשוודיה בצפון. במערב אירופה הביזון האירופי נכחד במאה ה-11 לספירה, להוציא אזור הארדנים, משם הוא נכחד רק במאה ה-14. בטרנסילבניה הביזון האחרון מת בשנת 1790. במזרח אירופה נחשב הביזון לרכושם של מלכי פולין, ובהתאם רק לאנשי המלך ולמלך עצמו הותר לצוד אותו. ציד ביזונים היה מעשה חמור בפולין, עד שעונשו של הצייד הלא חוקי היה עונש מוות. חרף העונש החמור ואמצעים אחרים לשימור הביזון, אוכלוסייתו הידלדלה בצורה דרסטית בכל ארבע המדינות בהן נשארו ביזונים. בשנת 1919 נהרג הביזון האחרון בטבע בפולין על ידי צייד לא חוקי. בשנת 1927 מספר הביזונים היה נמוך מ-50, וכולם היו בגני חיות. הם הושבו בהצלחה לטבע בתהליך שהחל בשנת 1951. הביזונים הושבו למקומות כמו למערב קווקז שברוסיה ויער ביאלוויזה שבפולין ובבלארוס.
הביזון חי כיום בפולין, בליטא, בבלארוס, באוקראינה, ברומניה, ברוסיה, בסלובקיה, בלטביה, בקירגיזסטן, ומ-2006 הוא חי גם במולדובה. בנוסף, ישנן תוכניות להשבת הביזון לצפון גרמניה. מאז שנת 2000 קיימים כ-3,000 ביזונים אירופאים בכל העולם, וכל אלו התרבו מאותם תריסר ביזונים ששרדו ולקחו חלק בתוכנית הרבייה הראשונית של הביזונים באירופה. בשל שונות גנטית נמוכה של הביזונים האירופים, הם נמצאים בסיכון גבוה יותר לחלות במחלות כמו מחלת הפה והטלפיים. מאז שנת 1996 הוגדר הביזון האירופי בסכנת הכחדה.
תוחלת חייהם של הביזונים בשבי היא 28 שנים, ואילו בטבע היא קצרה יותר. משך שנות הפוריות אצל נקבות הביזון נע בין 4 ל-20, ואילו אצל הזכרים הוא בין 6 ל-12 שנים. גודל הטריטוריה של הביזון הוא לרוב כ-100 קילומטרים רבועים.
ביזון אירופי יכול להזדווג עם ביזון אמריקני ולהמליט ביזון מעורב. תוכנית רבייה גרמנית מיוחדת ירדה לטמיון לאחר מלחמת העולם השנייה. תוכנית זו ניסתה ליצור מחדש את שור הבר על ידי הכלאה בין הביזון האירופי למין מסוים של פרה ובכך ליצור את שור הבר מחדש. ברוסיה נעשה ניסוי דומה, והעגל שנולד הזכיר את שור הבר, אותו בן תערובת הורבע ולבסוף נוצרה אוכלוסייה ששוחררה בשמורת הטבע בקאוקאסין שברוסיה. אוכלוסיית בני תערובת זו מנתה כ-550 פרטים בשנת 1999.
שני ביזונים אירופים על בול סובייטי מ-1969
לביזון האירופי מספר תת-מינים:
ביזון השפלה (Bison bonasus bonasus; תת-המין שקיים כיום)
ביזון הקרפטים (Bison bonasus hungarorum; נכחד)
ביזון קווקזי (Bison bonasus caucasicus; נכחד)
בתרבות

הביזון האירופי מופיע על התווית של בקבוק הוודקה הפולנית זוברובקה.
הערות שוליים

↑  ביזון אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282556505171  GND: 4190088-1  LCCN: sh85014454  NKC: ph830190
ארניקה

| ארניקה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: ארניקה
שם מדעי
 Arnica ‏לינאוס, 1753

ארניקה (שם מדעי: Arnica) הוא סוג של צמח רב שנתי עשבוני ממשפחת החמניות (משפחת הצמחים המורכבים).
מקור השם

השם "ארניקה" ככל הנראה נגזר מהמילה "ארני" שמשמעותה ביוונית "טלה" (גור הכבש), בהתייחס לעלים הרכים והשעירים של הצמחים.
ארניקה ידועה גם בשמות "טבק ההרים" ובטעות גם בשני השמות "רעל הנמר" ו"רעל הזאב" – שני שמות שהיא חולקת עם הצמח Aconitum (אנ') שהוא סוג צמח אחר לחלוטין.
תפוצה

המינים "ארניקה מצויה" ו"ארניקה מבויתת" (תת-אלפיני) קיימים בעיקר באזורים הממוזגים של מערב אמריקה הצפונית, עם כמה מינים שמקורם באזורי החוג הארקטי של צפון אירואסיה וצפון אמריקה.
מינים אחדים, כגון "ארניקה מונטנה" ו"ארניקה chamissonis", מכילים הלנילין (אנ'), שהוא מרכיב מרכזי בהכנות רוקחיות אנטי דלקתיות (המשמש בעיקר עבור סוגים שונים של פציעות מכות וחבורות). מינים שונים של "ארניקה" משמשים כצמחי מזון על ידי פגיות של מינים מסוימים של פרפראים, כולל Bucculatrix arnicella.
"ארניקה" סווגה בעבר כחלק ממשפחת ה-Senecioneae מכיוון שהצמח מכיל פרחי פאפוס בעלי זיפים עדינים.
מאפיינים

לצמחי "ארניקה" יש גבעולים זקופים עם שורשים עמוקים שלרוב אינם מסועפים. העלים המנוגדים הפלומתיים שלהם פונים לעבר קודקוד הגבעול. עלי הבסיס מסודרים בשושנה.
לרוב יש לצמחים פרחים גדולים צהובים או כתומים, בגובה של כ-6–8 סנטימטרים וברוחב של 10–15 סנטימטרים עם פרחים רבים מתצורות שונות. לפילרי (חפה – עלה מתמחה הממוקמם מתחת לראש הפרח) יש שערות ארוכות אותן הוא מפיץ. כל פילרי משויך לפרח קרני. לפרחים יש ריח ארומטי קל. אם לוקחים מהצמח במינון לא נכון זה יכול להיות מסוכן מאוד.
לפירות יש יש פלומה זיפית בהירה, בצבעי לבן או צהוב. לצמח כולו יש ריח חזק ומובהק הדומה למרווה ולאורנים כאשר עלים מצמחים בוגרים נמעכים או נכתשים.
ארניקה מונטנה

המין "ארניקה מונטנה", במקור מאירופה, משמש מזה זמן רב מבחינה רפואית, אך יעילות השימוש הזה טרם הוכחה.
ארניקה מונטנה > רעלנות

"ארניקה מונטנה" מכיל את הרעלן הלנילין, שעלול להיות רעיל אם אוכלים כמויות גדולות של הצמח, ומגע עם הצמח יכול גם לגרום לגירוי בעור. בישראל מגביל משרד הבריאות את השימוש בארניקה. הצמח מותר לשיווק בבתי מרקחת בלבד.
מינים

מינים נפוצים:
ארניקה אקוליס – מזרח ארצות הברית מאלבמה לניו ג'רזי
ארניקה אנגוסטיפוליה – ארניקה צרת עלים – קנדה (מקולומביה הבריטית לקוויבק), ארצות הברית (מונטנה, איידהו, ויומינג, קולורדו); רוסיה, סקנדינביה
ארניקה סרנואה – ארניקה סרפנטין – קליפורניה, אורגון
ארניקה chamissonis – ארצות הברית, מערב הרוקי כולל אלסקה; קנדה (קולומביה הבריטית לקוויבק בתוספת שטחי יוקון וצפון מערב)
ארניקה קורדיפוליה – נמר עלים של לב, ארניקה לבבית – ארצות הברית מערבית לרוקי, אלסקה ומישיגן; קנדה (מקולומביה הבריטית לקוויבק בתוספת הטריטוריות הצפון-מערביות ויוקון)
ארניקה דילבאטה – קליפורניה
ארניקה גרסיליס – ארניקה קטנת ראש – ארצות הברית (מונטנה, איידהו, ויומינג, קולורדו, אורגון, וושינגטון); קולומביה הבריטית, אלברטה, השטחים הצפון-מערביים
ארניקה לאנסולאטה – ארצות הברית מערבית להרי הרוקי אלסקה, מיין, ניו המפשייר, ורמונט, מדינת ניו יורק; קנדה (קולומביה הבריטית, קוויבק, ניו ברנזוויק)
ארניקה לינגינגי – ארניקה נודדת – קמצ'טקה, אלסקה, יוקון, הטריטוריות הצפון מערביות, קולומביה הבריטית
ארניקה לונצופילה – ארניקה ארוכה – רוב קנדה; אלסקה, מונטנה, מינסוטה, דקוטה הדרומית
ארניקה לונגיפוליה – ארניקה ארוכה, ארניקה עלה – ארצות הברית מערב הרי הרוקי, קולומביה הבריטית, אלברטה
ארניקה לואיזינה – לייק לואיז ארניקה – קולומביה הבריטית, אלברטה
ארטיקה מאלוטופוס – האי הונשו ביפן
ארניקה מוליס – ארניקה שעירה, ארניקה צמרנית – ארצות הברית מערבית להרי הרוקי ואלסקה, ניו המפשייר, ורמונט; קנדה (מקולומביה הבריטית לקוויבק בתוספת שטחי יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות)
ארניקה מונטנה – ארניקה הררית – מרבית אירופה וגרינלנד; התאזרח בהודו
ארניקה נבדנסיס – נבדה ארניקה – קליפורניה, אורגון, נבאדה, וושינגטון
ארניקה ovata – קולומביה הבריטית אלברטה, יוקון, ארצות הברית מערבית לרוקי
ארניקה פארי – ארניקה נודדת, הארניקה של פארי – קולומביה הבריטית, אלברטה, יוקון, ארצות הברית מערבית לרוקי
ארניקה פורסילדיורום – קמצ'טקה, שטחי צפון מערב יוקון
הערות שוליים

↑  Altervista Flora Italiana, Arnica, Arnica montana L. includes photos and European distribution maps
↑  Flora of North America, Arnica Linnaeus
↑  E. Ernst; M. H. Pittler (בנובמבר 1998). "Efficacy of Homeopathic Arnica A Systematic Review of Placebo-Controlled Clinical Trials". JAMA Surgery. 133: 1187–1190. doi:10.1001/archsurg.133.11.1187. PMID 9820349free {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  "Poisonous Plants: Arnica montana". Ces.ncsu.edu. אורכב מ-המקור ב-2013-10-17. נבדק ב-2009-12-22.
↑  ארניקה, באתר www.naturopedia.com
↑  The Plant List search for Arnica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294985505171  BnF: cb119505724 (data)  GND: 4617389-4  LCCN: sh85007378  NKC: ph579346 
ארניקה קמיסיונס
ארניקה באלסקה הפנימית
ארניקה הררית (ארניקה מונטנה)
ארניקה ארוכה (ארניקה לונגיפוליה)
בן-חצב

| בן-חצב |
| --- | --- |
 בן-חצב החורש, Scilla cilicica
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אספרגיים
סוג:: בן-חצב
שם מדעי
 Scilla ‏לינאוס, 1753
בן-חצב (שם מדעי: Scilla) הוא סוג במשפחת האספרגיים. הסוג מונה ה-80 מינים, שהם גאופיטים הגדלים ביערות, כרי-דשא בהרי האלפים התחתיים, ובחופיהן של אירופה, אפריקה ואסיה ("העולם הישן"). פרחיו לרוב כחולים, אולם יש גם מינים לבנים, ורודים וסגולים. מרבית המינים פורחים בתחילת האביב, ומיעוטם גדל בסתיו (כמו בן החצב הסתווני). מספר מינים אפריקנים שבעבר סווגו תחת הסוג בן-חצב הוסרו מסוג זה, והועברו לסוג Ledebouria. הידוע ביותר ממינים אלו הוא Ledebouria socialis, שבעבר נקרא Scilla violacea. תמצית בן-החצב משמשת כמרכיב בתרופות למניעת שיעול ובניתוחי לב.
מקורו של שמו הלטיני (המדעי) של בן-החצב, Scilla, הוא במיתולוגיה היוונית:[דרוש מקור] בסיפור האודיסיאה של הומרוס מתוארות שתי מפלצות ים, סקילה וכריבדיס, ששכנו במצר מסינה. מעבר בין שתי המפלצות היה עלול להביא לטריפתן של הספינות שניסו לעבור במיצר, או למות חלק מצוותן. עם זאת, אודיסאוס הצליח לעבור בין שתי המפלצות, על ידי פיזור של תמצית הפקעות של פרח בן-החצב על הסלעים. התמצית הרגיעה את המפלצות, ומכאן שמו של הפרח- סקילה, ובלטינית- Scilla. שמו העברי של הסוג נגזר בשל קרבתו לחצב מצוי ועל הדמיון בין צורת הפרחים שלהם.
לפרחים עטיף כותרתי ובהם 6 עלים שצבעם כחול, תכול או ורוד והם ערוכים בשני דורים, 6 אבקנים ועמוד עלי אחד. הפרי הוא הלקט המתפתח לאחר ההאבקה, והוא נפתח בשלוש קשוות ומפיץ את זרעיו.
מינים בישראל

בארץ ישראל גדלים ארבעה מינים מהסוג:
בן-חצב סתווני (Scilla autumnalis)
בן-חצב מדברי (Scilla hanburyi)
בן-חצב החורש (Scilla cilicica)
בן-חצב יקינתוני (Scilla hyacinthoides)
בן-חצב סתווני

Prospero autumnale
בן-חצב סתווני (שם מדעי: Scilla autmnalis) הוא גאופיט ממשפחת האספרגיים, אשר פורח בסתיו פעמיים באותה השנה: פעם אחת לפני בוא הגשם ופעם שנייה לאחר ירידתו.
מאפיינים

לבן-חצב סתווני שתיי תפרחות שגובהן 10–15 ס"מ, אשר פורחות בחודשים אוקטובר-נובמבר בהפרש של כחודשיים זו אחרי זו. בכל תפרחת פורחים 12 ויותר פרחים. קוטרו של כל פרח פתוח 5–7 מ"מ. לכל פרח שישה עלי עטיף בצבע סגול בהיר ו-6 אבקנים, שהמאבקים שלהם בצבע סגול כהה. הפרחים מואבקים על ידי חרקים. העוקץ ארוך פי 2 מהפרח, ולאחר ההפריה הוא מוסיף להתארך. הפרי הוא הלקט, והזרעים מבשילים כבר לפני בוא הגשם. הזרעים שחורים כדוריים וקטנים.
בבסיס הצמח ישנה שושנת עלים, כשרוחב כל עלה קטן מ-5 מ"מ ואורכו 5–7 ס"מ. הבצל קטן (15–25 מ"מ), חדירתו בקרקע 2–5 ס"מ, בעל קליפות יבשות - הקליפות החיצוניות חומות והקליפות הפנימיות לבנבנות מנומרות בנקודות לבנות בהירות. הקליפות מכילות חומרים דביקים. הבצל מוגן מפני בעלי חיים על ידי רעלנים המצויים בתוך הקליפות, ביניהם הגליקוזידים שמשפיעים על הלב וכן חומרים הגורמים לגירוד. חומרים אלו, בתוספת גבישי אוקסלט-הסידן (הנקודות הלבנות הבהירות שעל הקליפות הפנימיות), הפוצעים את המעי של בעל החיים האוכל ומגבירים את חדירת הרעל לגוף, מגנים על הבצל ומרחיקים את בעלי החיים.
תפוצתו של בן-החצב הסתווני היא באזור הים תיכוני. בישראל המין גדל בחבל הים-תיכוני והוא חודר גם לאזור החרמון, ספר המדבר והר הנגב (האזור האירנו-טורני). בית הגידול הוא סדקים וכיסי קרקע על סלעי גיר קשים ובסמוך להם. אפשר למוצאו גם בשולי דשאים ובמקומות ישוב.
בורית

| בורית |
| --- | --- |
 בורית ריחנית
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: ציפורניים
סוג:: בורית
שם מדעי
 Saponaria ‏לינאוס, 1753
בורית (שם מדעי: Saponaria–מקור המילה 'סבון') הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת הציפורניים. רבים ממיני הבורית שימשו (וחלקם עדיין משמשים) כמרכיבים בסבונים וחומרי חיטוי שונים. הבורית נזכרת במקרא כחומר ניקוי, בפסוק ”כִּי אִם תְּכַבְּסִי בנֶתֶר וְתַרְבִּי לָךְ בֹרִית, נִכְתָּם עונך לְפָנַי; נְאֻם אֲדֹנָי יֱׂיִ” (ירמיהו, ב', כ"ב).
מאפיינים

מיני הבורית הם עשבוניים, עם עלים מנוגדים ופרחים בעלי חמישה עלי כותרת. צבעי הפרחים תלויים במין, ולעיתים משתנים בין זנים של אותו מין, כשהצבעים הנפוצים הם ורוד, צהוב וסגול. הסוג נבדל מסוגי ציפורניים דומים בכל שהוא בעל שני עמודי עלי בלבד בכל פרח.
צמחי הבורית הם מקור מאכל לזחלי מספר מיני פרפראים, כולל מספר מינים של עשים ופרפרים הניזונים בלעדית מעלי צמחים אלו.
שימוש במאכלים

תמצית שורש הבורית משמש כתוסף מאכל בייצור חלווה בעזרת כתישה והקצפה במפעלים לייצור מוצרי חלווה.
שימוש למוצרי ניקוי

מספר מיני בורית משמשים כחומרי ניקוי דמויי סבון. טחינה של עלי ושורשי הצמח יוצרת חומר בעל הקצפה קלה, וקיים תיעוד של הכנת סבון באופן זה מימי הרנסאנס. גם במאות ה-20 וה-21 מייצרים סבונים מבורית, בין השאר למטרות שחזור וניקוי בדים עתיקים במוזיאונים, או למוצרי קוסמטיקה כגון שמפו.
מינים בולטים

בורית אדומה (Saponaria mesogitana)
בורית מאובקת (Saponaria pumilio)
Saponaria bellidifolia
Saponaria caespitosa
Saponaria calabrica
Saponaria lutea
בורית ריחנית (Saponaria ocymoides)
בורית רפואית (Saponaria officinalis)
Saponaria pumila
Saponaria sicula
בזון הצווארון

| בזון הצווארון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
סוג:: בזון
מין:: בזון הצווארון
שם מדעי
 Microhierax caerulescens ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בזון הצווארון (שם מדעי: Microhierax caerulescens) הוא מין של דורס קטן ממשפחת הבזיים המצוי לאורך דרום-מזרח אסיה. הוא שייך לסוג בזון (Microhierax) הקרוב למיני הסוג בז, אליו היה שייך במקור.
תיאור

בזון זה קטן מאוד ואורכו 15-18 ס"מ בממוצע ומשקלו 30-50 גרם. הבזון בעל נוצות גוף אדומות, זנב כנפיים וראש שחורים. ופנים, עורף וחזה לבנים. סביב העיניים ישנה מסיכה שחורה עבה. המקור צהוב ומעוקל ותחתיו סנטר אדמוני. כנפי הבז מצוידות לתעופה ביערות סבוכים בהם חי והזנב ארוך כדי לעזור בתמרון.
אזורי מחיה ותזונה

הבזון מצוי בעיקר סביב יערות ממוזגים וכן בחורשים ומדרונות הרים וגבעות בתחומי תפוצתו, לעיתים רבות סביב מקורות מים. הוא חי סביב 200-800 מ' ולעיתים עד 1,700 מ'. הוא נפוץ במדינות הבאות: צפון הודו, בנגלדש, בהוטן, קמבודיה, לאוס, נפאל, מיאנמר, תאילנד, וייטנאם ומלזיה.
הבזון הוא צייד מהיר של עופות אחרים, גוזלים וחרקים גדולים עליהם הוא מתביית בטפריו החזקים.
הערות שוליים

↑  בזון הצווארון באתר הרשימה האדומה של IUCN
בונה אירופי

| בונה אירופי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי בונה
משפחה:: בוניים
סוג:: בונה
מין:: בונה אירופי
שם מדעי
 Castor fiber ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בונה אירופי בפולין
בונה אירופי (שם מדעי: Castor fiber) הוא מין של מכרסם ממשפחת הבוניים, ואחד משני מינים של בונה שחיים כיום. הבונה מבלה את רוב זמנו במים ונפוץ בקרבת מקורות מים באירופה ואסיה. הבונה כמעט ונכחד מכל אירופה וכיום הוא מין מוגן ברוב מדינות אירופה. הבונה נחשב למין חשוב בגופי מים בגלל יכולתו לווסת את זרימת המים על ידי בניית סכרים. הבונים חיים במושבות על איים דמוי כיפה.
מבנה הגוף

משקלו של בונה בוגר ממוצע הוא 21 ק"ג ואורכו כמטר אחד (כולל זנב באורך 30 ס"מ), אם כי נצפו גם בונים גדולים יותר במשקל של עד 40 ק"ג. זהו המכרסם הגדול ביותר באירופה. גופו של הבונה כבד ורגליו קצרות ואינן מותאמות להליכה, לכן הוא מבלה את רוב זמנו במים. פרוותו של הבונה עמידה בפני מים ואצבעותיו מחוברות בקרום.
הבונה מסוגל לצלול במשך כ-15 דקות, מכיוון שבאותו זמן אוטם שסתום את אזניו וחטמו. זנבו של הבונה הוא קשיח ודמוי משוט, ומשמש לו כ"הגה". כמו לכל המכרסמים, גם לבונה זוג שיניים קדמיות חזקות וגדולות, שעל הבונה להשתמש בהן ללא הפסק על מנת שלא יגדלו יתר על המידה. לבונה יש טופר מיוחד על האצבע השנייה של הרגל האחורית על מנת לנקות את פרוותו.
אורח חיים

הבונים הם יצורים חברתיים, וחיים במושבות שמכילות לרוב מספר גדול של משפחות. כל משפחה חיה ב"קן" העשוי ממוטות וענפים. ככל שגילו של הקן רב יותר, כך הוא יהיה גדול יותר, מכיוון שהבונים מגדילים אותו עם הזמן. רוחבם של הקנים הגדולים ביותר שנמצאו היה 6 מטרים, וגובהם הגיע ל-2 מטרים.
הבונים אינם שוקעים בשנת חורף, אך פעילותם בעונה הקרה מצטמצמת. באביב ממליטה נקבת הבונה בין שניים לחמישה צאצאים. הבונים הם יצורים ליליים. הבונה הוא צמחוני וניזון מענפים קטנים, עלים צעירים, צמחים ימיים, פירות וכל סוג של מזון צמחי שהוא מוצא בשטח חיותו, המזון המועדף עליו הוא עלים של ערבה וצפצפה. טורפיו של הבונה הם הזאבים והדובים.
תפוצה

הבונה האירופי היה בעבר הבונה נפוץ ביותר באירופה הצפונית והמרכזית. עם זאת, ציד ממושך של הבונים בשל פרוותם ובשל סגולות רפואיות שיוחסו לבלוטות הריח שלהם, גרמו כמעט להכחדתו מנופי אירופה. כיום מנסים ארגוני הסביבה להחזיר את הבונים לסביבתם האירופית הטבעית, והם נפוצים כיום בצרפת, בלגיה, שווייץ, נורווגיה וגרמניה. הבונה נכחד בבריטניה כבר במאה ה-16, אך כיום ישנו רצון להקים מושבות בונים בסקוטלנד.
הערות שוליים

↑  בונה אירופי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4145236-7  LNB: 000097411  NKC: ph353312
בז ערב

| בז ערב |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
סוג:: בז
מין:: בז ערב
שם מדעי
 Falco vespertinus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


בז ערב (שם מדעי: Falco vespertinus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים. תחום תפוצתו מתפרש על פני מזרח אירופה, מערב, מרכז וצפון-מרכז אסיה; בחורף, הבזים נודדים לדרום-מערב אפריקה. מספרם של הפרטים ממין זה יורד, כתוצאה מציד ומאיבוד בתי גידול.
תיאור

זהו מין קטן-בינוני ביחס לשאר הבזים. אורכו כ-28 עד 34 ס"מ, משקלו כ-155 גרם, ומוטת כנפיו כ-65 עד 75 ס"מ. רוב גופו של הזכר כחול-אפרפר. הרגליים והחלק התחתון של הזנב אדומים, והחלק התחתון של כנפיו אפור. הגב והכנפיים של הנקבה אפורים, ראשה, בטנה וחזה כתומים, וראשה לבן ברובו. גופם של בזים צעירים חום, ובעל גוון צהבהב בבטן ובחזה; ראשם דומה בצבעו לזה של הנקבות.
תזונה ושעות פעילות

הבז ניזון בעיקר מצרצרים וחגבאים, אותם הוא תופס בדרך כלל בתעופה, ומחדפים, נברנים, עכברים, לטאות וקרפדות, אותם הוא תופס במרדף על הקרקע. לעיתים הוא עשוי לרחף פרק זמן קצר באותה נקודה, בעת שהוא מחפש את טרפו על הקרקע. הבזים ממין זה פעילים בעיקר בשעות הזריחה והשקיעה. זהו מין חברותי, ולעיתים רחוקות נצפים פרטים יחידאים.
רבייה

לאחר חזרת הבזים אל אזורי הרבייה שלהם באירואסיה, בין אמצע אפריל לאמצע מאי, מתחילה עונת הרבייה. הבזים מקננים בקבוצות, שעשויות לכלול בין עשרות לאלפי פרטים. הנקבה מטילה 3–4 ביצים בתטולה; בדרך כלל ביצה אחת מוטלת כל יומיים. שני ההורים דוגרים על הביצים במשך 27–28 ימים. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 27–30 ימים. בספטמבר, הבזים נודדים חזרה אל אפריקה.
הערות שוליים

↑  בז ערב באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7741321-0
בסיליסק מצוי

| בסיליסק מצוי |
| --- | --- |
 בסיליסק מצוי זכר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי איגואנות
משפחה:: בסיליסקיים
סוג:: בסיליסק
מין:: בסיליסק מצוי
שם מדעי
 Basiliscus basiliscus ‏לינאוס, 1758

בָּסִילִיסְק מצוי (שם מדעי: Basiliscus basiliscus) הוא מין של לטאות החי במרבית מדינות מרכז אמריקה.
צבעו של בסיליסק מצוי הוא חום-ירוק, הוא בעל זנב ארוך ועל זנבו וראשו בליטות. אורך הזכרים עד 80 ס"מ כאשר 75% מאורכם הוא הזנב. הנקבות מעט קטנות יותר ומשקלם כמחצית ממשקל הזכרים. בשעת סכנה הם יכולים לרוץ במהירות של עד 11 קמ"ש והם מסוגלים ללכת על המים למרחק של כמה מטרים. משך חייו 7 שנים.
תפוצת הבסיליסק המצוי הוא במרכז אמריקה ביערות עד לגובה 600 מטר ועל פני הים, רק בקוסטה ריקה ניתן למוצאם עד לגובה 1200 מטר. עיקר תפוצתו באזור הפסיפי של מרכז אמריקה כאשר באזור האטלנטי מחליף אותו הבסיליסק הירוק. ניתן למוצאו בטבע גם בפלורידה שם הוא גדל בבר לאחר שברח או שוחרר לטבע על יש בני אדם.
הבסיליסק המצוי הוא אוכל כל והוא אוכל חרקים, פרחים, נחשים קטנים, בצי עופות ודגים. יש לו מספר טורפים בעיקר זוחלים גדולים, ציפורים ויונקים. במקרה סכנה, יכול הבסיליסק לעמוד ללא ניע למשך זמן רב.
למין זה שני תת-מינים:
Basiliscus basiliscus basiliscus
Basiliscus basiliscus barbouri - נקרא על שם הזואולוג תומאס ברבור
הערות שוליים

↑  בסיליסק מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא זוחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בהק

| בהק |
| --- | --- |
 בהק צחור
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גרנאים
משפחה:: גרניים
סוג:: בהק
מינים
 בַּהַק עַקְרַבִּי  בַּהַק צָחוֹר
שם מדעי
 Monsonia ‏לינאוס, 1767
בַּהַק (Monsonia) הוא סוג של צמחים עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, ממשפחת הגרניים (Geraniaceae), הדומים למקור-חסידה. הסוג כולל 26 מינים, הנפוצים במגוון בתי גידול, באפריקה ומהמזרח התיכון ועד הודו, באזורים בעלי אקלים טרופי, סובטרופי, ממוזג ומדברי. בישראל גדלים שני מינים מדבריים נדירים מאוד: בהק צחור הגדל בערבה, בנחלי הנגב הרחוק ובאזור אילת, ובהק עקרבי, הגדל בעיקר בהרי אילת. סימן ההיכר המבדיל בין מיני הבהק למיני מקור-חסידה הוא במספר האבקנים: לבהק ישנם 15 אבקנים, שכולם נושאי מאבקים, בעוד שלמקור-חסידה יש 10 אבקנים, שמתוכם רק 5 נושאי מאבקים.
מקורות השם

השם המדעי של הסוג בהק, Monsonia, הנקרא על שם ליידי אן מונסון (Lady Anne Monson), בוטנאית וחוקרת טבע בריטית מהמאה ה-18. הסוג נקרא לכבודה על ידי קארולוס לינאוס כהוקרה על תרומתה לחקר הבוטניקה.
השם המדעי והעברי של בַּהַק עַקְרַבִּי (Monsonia heliotropioides) רומז למראהו השעיר, בדומה לצמח עוקץ-עקרב ממשפחת הזיפניים. שם המין heliotropioides משמעו "דמוי עקץ-עקרב". המילה "Heliotropium" רומז לסוג עוקץ-עקרב ממשפחת הזיפניים (Boraginaceae), והמילה "-oides" (ביוונית: "οειδής") פירושה "דמוי" או "דומה ל-".
השם המדעי והעברי של בַּהַק צחור, Monsonia nivea רומז שהעלים שלו מלבינים. השם nivea מגיע מלטינית, ומשמעותו "שלג" או "מכוסה שלג". השורש הוא "nix" שמשמעותו "שלג".
השם העברי "בהק" ניתן לסוג Monsonia במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 590.
מורפולוגיה

בַּהַק (Monsonia) הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (לעיתים עם ניצני התפתחות חד-שנתיים היוצאים מבסיס מעוצה), או בני שיח. הצמחים יכולים להיות זקופים או שרועים, ולעיתים רחוקות חסרי גבעול. הם שעירים בצורות מגוונות, ובדרך כלל בעלי בלוטות.
העלים נגדיים או מסורגים, בעלי פטוטרות, משוננים כמשור, משוננים או חרוקים, לעיתים מאוּנים או גזורים; הלוואים נימיים עד דמויי יתד, ולעיתים רחוקות קוצניים.
עוקצי התפרחת ארוכים, יוצאים מחיק העלים, ובראשם פרחים בודדים או מספר פרחים בתפרחת דמוית סוכך.
הפרחים סימטריים (נכונים), עם 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת, 5 צופנים ו-15 אבקנים, כולם נושאים מאבקים. חמשת עלי הגביע חופפים, מסתיימים בחוד קצר, בעלי שוליים קרומיים ואינם נושרים. עוקצי הפרחים נושאי חפים, ולעיתים קרובות כפופים בחדות בשלב הפרי. חמשת עלי הכותרת דמויי ביצה הפוכה, לעיתים קרובות עם קודקוד קטום או מאוּנה, והם נושרים לאחר הפריחה.
האבקנים הם 15, כולם פוריים (בעלי מאבקים), מאוחים בבסיסם ב-5 צרורות של 3 זירים כל אחד. כל צרור ניצב מול עלה כותרת, והזיר המרכזי בכל צרור ארוך יותר.
בלוטות הצוף מעורות בבסיס הזירים הארוכים יותר, ממוקמות מחוץ למעגל האבקנים, בין האבקנים לבין עלי הכותרת.
השחלה בעלת 5 אונות ו-5 מגורות דמויות מקור, בכל מגורה 2 ביציות. עמוד השחלה נעדר או אינו מובחן במיוחד. 5 צלקות, בצורת אלה (clavate) או חוטיות.
הפרי הוא מפרדת דמוית מקור; הפרודות דמויות מקור, אינן נפתחות, נטויות, קטומות בקודקוד החלק הבסיסי, מתחדדות כלפי הבסיס ושעירות. המקור משתייר, מתפתל בצורה סלילית בעת הבשלתו, ופלומתי בצדו הפנימי - דומה לנוצה מכוסה שערות ארוכות ורכות לאורך כל אורכו.
הזרעים מוארכים-דמויי ביצה הפוכה, חסרי אנדוספרם; העובר כפוף.
מני הבר בישראל וסביבתה

בישראל שני מינים מדבריים נדירים מאוד: בהק צחור ובהק עקרבי. המיוחד לבהק עקרבי לעומת בהק צחור הוא השערות הלבנות, הארוכות והמפושקות שלאורך חלקי הצמח המוריקים. לבהק צחור יש כסות הדוקה של שערות קצרות המעניקה לצמח מראה מאפיר. נוסף על אזור אילת הוא גדל גם בערבה ובנחלי הנגב הרחוק. שאר ההבדלים ביניהם מפורטים בפרקים הבאים.
בהק עקרבי

בַּהַק עַקְרַבִּי (Monsonia heliotropioides) הוא צמח עשבוני רב-שנתי קצר-חיים, מדברי, אוהב-חום (תרמופילי), לרוב שרוע, גובהו 5 עד 12 ס"מ וקוטרו 15 עד 35 ס"מ. הוא דומה מאוד למיני מקור-חסידה, ובדומה אליהם פריו דמוי מקור ארוך וצר, אבל יש לו 15 אבקנים נושאי מאבקים, בניגוד למקור חסידה שיש לה 10 אבקנים, שמתוכם רק 5 נושאי מאבקים. העלים ירוקים כהים ומאדימים, דמויי ביצה כאשר חלקם דמויי לב בבסיסם. עורקי העלים שקועים בטרף, כלומר העורקים בולטים בצדם התחתון של העלים. עוקצי התפרחת יוצאים מחיק עלים על גבעולים. עוקץ הפרח אינו ארוך מהגביע, ואורך המקור של הפרודה 7 עד 9 ס"מ.
בית גידול ותפוצה: בוהק עקרבי הוא צמח של מדבריות חמים, בעיקר בערוצים ובחצץ של סלעי יסוד. תפוצתו בישראל בנגב הדרומי, בבקעה הדרומית בעיקר בהרי אילת ובסיני. תפוצתו העולמית משתרעת מהסהרה ועד הודו דרך סיני וחצי האי ערב, באזורים יבשים עם אקלים מדברי או צחיח למחצה, שבהם הצמחייה והחי מותאמים לתנאי יובש וחום קיצוניים.
מחזור חיים: בהק עקרבי נובט או מלבלב רק בשנים גשומות, אחרי שיטפונות במדבר הקיצוני. העלווה מתפתחת במהירות בטמפרטורת הגבוהות מתחילת נובמבר וממשיכה עד תחילת מאי ולעיתים הצמח פורח כבר כחודש אחרי הנביטה. הפריחה מתרחשת מתחילת ינואר עד אמצע אפריל. פרי ירוק מופיע מסוף ינואר והפצת הפרודות נמשכת מאמצע מרץ עד אמצע יוני.