stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנשם ידני

מנשם ידני
1. מסיכה עם מעטפת גמישה העוטפת את אזור הפה והאף
2. פילטר ושסתום חד כיווני, למניעת חזרת אוויר למפוח (למניעת זיהום המפוח)
3. מפוח ידני להחדרת האוויר בלחץ לריאות
הדגמת הפעלת מנשם ידני
מנשם ידני (באנגלית: Bag valve mask ובקיצור BVM, מוכר גם בשם אַמְבּוּ או מפוח הנשמה) הוא מכשיר ידני המבצע הנשמה מלאכותית כחלק מטיפול רפואי. מכשיר זה מכניס ומוציא אוויר לריאות מטופל, אשר אינו מסוגל לנשום בכוחות עצמו (דום נשימה), או שמידת יכולתו לנשום לא מספקת די חמצן על מנת להזין את הגוף, מצב הקרוי אי-ספיקה נשימתית.
מנשם ידני הוא חלק מערכת החייאה בסיסית לצוותי רפואת חירום (כמו לצוות אמבולנס) או כחלק מעגלת החייאה המוצבת במקומות שונים (למשל בחדר מיון לאספקת חמצן במקרה של אי-ספיקה נשימתית עד לחיבור החולה למכונת הנשמה ביחידה לטיפול נמרץ).
היסטוריה

את מפוח ההנשמה בצורתו המודרנית המורכבת משק וממסכה, המציא ב-1953 המהנדס הגרמני הולגר הס ושותפו המרדים הדני הנינג רובן  כחלק מעבודתם על משאבת יניקה. חברתו של הס, שינתה את שמה לאחר מכן לאמבו (Artificial Manual Breathing Unit), שמייצרת את המכשיר עד היום החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. המכשיר שמייצרת החברה הוא רב פעמי ומכיל מסנן אוויר, המאפשר שימוש חוזר לאחר ניקוי וחיטוי. קיימים דגמים נוספים של המנשם לשימוש חד פעמי, כגון אלו הנמצאים בערכות החייאה במקומות ציבוריים.
ציוד

ערכת הנשמה ידנית בסיסית מורכבת ממפוח הנשמה, שסתום T, מסנן ויראלי, שקית העשרה ומסיכה לפנים (ישנם גדלים שונים של מסיכות, להתאמה מלאה לילדים ומבוגרים), וקיימת אפשרות לחיבור המפוח לבלון חמצן להחדרת 100% חמצן.
אופן הפעולה

לפני השימוש במפוח הידני, יש להחדיר מנתב אוויר בהתאם לגודל החולה. ניתן להנשים את החולה באמצעות אוויר החדר בלבד, אך ניתן להגדיל משמעותית את רמת החמצן באמצעות חיבור המנשם לבלון חמצן. אחרי החדרת מנתב האוויר המטפל מצמיד ומהדק את המסיכה לפניו של החולה, כך שתעטוף את אזור האף והפה באופן הרמטי, וסוחט את המפוח עד תחילת התרוממות בית החזה של המטופל, בפעולה זו מוחדר אוויר בלחץ חיובי למערכת הנשימה.
בהחייאה מתקדמת, ניתן לחבר את מפוח ההנשמה ישירות לטובוס.
הסבת מפוח הנשמה ידני למערכת הנשמה אוטומטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במהלך מגפת הקורונה עקב המחסור העולמי במכונות הנשמה, נעשו ניסיונות להמרת מפוחים ידניים, באמצעות מעטפת אוטומטית למכונות הנשמה אוטומטיות.
הערות שוליים

↑  על-שם אמבו (חברה) (אנ') היצרנית של הדגם הנפוץ במגן דוד אדום ובבתי החולים
↑  עשוי PVC או סיליקון
↑  למניעת זיהום הציוד כדי לאפשר שימוש חוזר
↑  המירוץ לייצור מכונות הנשמה: מדפסות תלת־ממד וחלקי רובוטים, 20 במרץ 2020, באתר IsraelDefense
| עזרה ראשונה |
| --- | --- | --- |
| פעולות | ניהול נתיב אוויר •  החייאה • הנשמה • תמרון היימליך |  |
| ציוד | תיק עזרה ראשונה • דפיברילטור • מנשם ידני • אמבולנס • אלונקה • קרש גב |  |
| נהלי טיפול | ABC‏ • PHTLS • אירוע רב נפגעים |  |
| אנשי צוות | מגיש עזרה ראשונה • חובש • פרמדיק • רופא |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מודל של רובוט להפעלת מפוח ידני
מלחמת בולגריה–סרביה (1885)

מיליציות המתנדבים שהועברו מרומליה המזרחית לחזית הסרבית
הודעתו של הנסיך אלכסנדר בטנברג, מיום 14 בנובמבר 1885, המודיעה על פריצת מעשי האיבה מול סרביה. ההודעה פורסמה בפלובדיב, שם שהה הנסיך, עובדה המעידה על ההפתעה הבולגרית מהמתקפה הסרבית
האנדרטה להנצחת קרב הבלימה הבולגרי בסליבניצה
מלחמת בולגריה–סרביה (בבולגרית: Сръбско-българска война) היא מלחמה שהתנהלה בין ה-14 בנובמבר 1885 ל-28 בנובמבר 1885 בין נסיכות בולגריה לממלכת סרביה. המלחמה החלה במתקפה סרבית שחדרה לשטח הבולגרי ואיימה על הבירה סופיה והסתיימה בניצחון בולגרי. ב-19 בפברואר 1886, בהתערבות האימפריה האוסטרו הונגרית נחתם הסכם בוקרשט ובמסגרתו הוכר האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
הרקע למלחמה

החל מהמאה ה-16, שלטה האימפריה העות'מאנית על חבל הבלקן ותחת שלטונה חיו עמים סלביים שונים ובכללם הסרבים והבולגרים. במאה ה-19, נחלשה האימפריה העותמאנית וחולשה זו הובילה למרידת עמי חבל הבלקן וזכייתם ההדרגתית באוטונומיה ועצמאות. ב-1867 עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את סרביה. בולגריה זכתה לעצמאות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וסיכומי חוזה סן סטפנו שנחתם אחרי המלחמה. למרות סיכומי חוזה סן סטפנו ובשל חששן של בריטניה ואוסטרו-הונגריה מהתחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בבלקן, כונס קונגרס ברלין ובמסגרתו הוחלט לגרוע את חבל רומליה המזרחית מהנסיכות הבולגרית ולהותירו כחבל אוטונומי של האימפריה העותמאנית. מרבית תושבי חבל זה היו בולגרים וההחלטה עוררה אי שקט בבולגריה ובחבל עצמו.
ב-6 בספטמבר 1885, הכריזו נסיכות בולגריה והמחוז האוטונומי רומליה המזרחית על איחוד ביניהם בניגוד לעמדת המעצמות הגדולות. מייד עם הכרזת האיחוד עם רומליה המזרחית עזבו כוחות האימפריה הרוסית שעדיין חנו בבולגריה, את הנסיכות והשאירו את בולגריה להגן על עצמה. מתוך ציפייה לתגובה עות'מאנית בעקבות הכרזת האיחוד, רוכז עיקר הצבא הבולגרי בגבול הדרומי. ניודם לאזור הגבול הסרבי, בתנאי התעבורה שהיו קיימים באותה בעת, עלול היה לארוך 6 ימים לפחות.
ממלכת יוון וממלכת סרביה חששו למעמדן בעקבות האיחוד ודרשו מהמעצמות תוספת שטחים על חשבון העות'מאנים. כמו כן, הסרבים התרעמו על כך שבולגריה העניקה מקלט מדיני למתנגדיו של המלך מילאן הראשון. סרביה גם הייתה במצב כלכלי קשה בעקבות מלחמת מכסים והחליטה לנצל את המצב כדי לשפר את מצבה הכלכלי. המלך הסרבי בעידוד האימפריה האוסטרו הונגרית, החליט לתקוף את הנסיכות הבולגרית אשר כוחה הצבאי נחשב לנחות מסרביה, במטרה להשיג שטחים נוספים, וב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה. האמתלה למלחמה הייתה סכסוך גבולות שנולד כתוצאה משינוי התוואי של נהר טימוק אשר היווה חלק מהגבול בין שתי המדינות. הסרבים סולקו מאחת מעמדותיהם הצבאיות בכפר ברגובו על ידי הצבא הבולגרי, לאחר ששינוי תוואי של נהר טימוק הותיר את העמדה הסרבית בצד הבולגרי של הנהר. הסרבים הכריזו מלחמה ופתחו במתקפה נרחבת לתוך שטחה של בולגריה. אף על פי שהופתעה, התאוששה בולגריה במהירות. הצבא הבולגרי נויד בבהילות מהגבול העות'מאני לאזור סופיה כדי להגן על הבירה. לאחר בלימת הסרבים בקרב סליבניצה, עבר הצבא הבולגרי למתקפה, הדף את הסרבים חזרה לשטחם ואף כבש את העיר  פירוט.
הצבאות הלוחמים > הצבא הסרבי

צבא סרביה הורכב מגרעין צבאי מקצועי ומיליציות. מילאן הראשון, אשר ציפה לניצחון מכריע ומהיר הטיל למערכה רק חיילים בני 30 ומטה. הכוח מנה 70,000 חיילים אשר אורגנו ב 80 גדודים, כשלמעשה רק 49 מהם היו מוכנים למלחמה ורק לחלקם היה חימוש מודרני מתוצרת קרופ ומאוזר. הגיוס בגילאים אלו גרם לכך, שחיילים ותיקים ומנוסי קרבות לא השתתפו במלחמה. הארטילריה הסרבית צוידה בפגזי לה היטה צרפתיים אשר לא נחשבו למובילים בעת ההיא. המלך מילאן חילק את כוחותיו לשתי ארמיות: נישאבה וטימוק. על ארמיית נישאבה הוטל לפצח את הגנות הגבול הבולגריות ולנוע במהירות לעבר סופיה והשנייה יועדה לבלימת התגבורת הבולגרית שצפויה הייתה להגיע מכיוון הגבול העות'מאני. שתי הארמיות חולקו ל-5 אוגדות, שהורכבו מ-80 גדודים בני 700 לוחמים כל אחד, 21 אסקדרוני פרשים, 46 סוללות ארטילריה עם 264 תותחים, מתוכן רק 23 היו ערוכות לקרב.
היתרון הבסיסי של הסרבים על פני הצבא הבולגרי היה באיכות רוביו ובהיותו צבא ותיק, ממושמע, מאומן ובעל פיקוד עתיר ניסיון בקרבות. המלך מילאן ביצע טעות קריטית נוספת בכך שהחליט לפקד על צבאו בעצמו ולא נעזר בקציניו הוותיקים. את הפיקוד ברמת אוגדה הוא מסר לקצינים פחות מנוסים, כגון גנרל פטר טופאלוביץ' מפקד אוגדת מוראבה. הקרבות פרצו בשעה שהצבא הסרבי נתון היה בהתארגנות והצטיידות מחדש בתותחים ורובים וזו צפויה הייתה להסתיים רק שנה מאוחר יותר. גם החיילים שצוידו ברובים החדשים לא היו מנוסים ומאומנים דיים בשימוש בהם, שכן הרובים הגיעו לסרביה שנתיים קודם לכן. בנוסף, החימוש בו השתמשו היה ממלאים ישנים והוא הותאם יותר לרובים הישנים והאיטיים, כך שהגביל את יעילות השימוש של החיילים הסרבים ברובים החדישים.
הצבאות הלוחמים > הצבא הבולגרי

הצבא הבולגרי הורכב מצבא סדיר שמנה 17,000 חיילים, צבא מילואים אשר בעת המלחמה מנה 27,000 חיילים ועד 1890 הוגדל ל-70,000 חיילים, ויחידות מיליציה בנות עד 70,000 איש. הגרעין הצבאי חולק ל-2 אוגדות, "המזרחית", "המערבית" ומאוחר יותר נוספה שלישית באזור הבירה סופיה. ככלל, שירתו חיילי הרגלים שנתיים בשירות סדיר ו-8 במילואים. הצבא אורגן ב-24 גדודי רגלים שמנו 608 חיילים כל אחד בעיתות שלום ועד 1,000 חיילים במצב מלחמה. כל גדוד רגלים חולק ל-4 פלוגות. בנוסף היה רגימנט פרשים בן 5 אסקדרונים ובכל אסקדרון 159 חיילים ו-144 סוסים. שני רגימנטי ארטילריה בני 1,250 חיילים שאורגנו ב-9 סוללות אשר להן 72 תותחים. בנוסף, שתי פלוגות הנדסה בנות 264 חיילים, יח' רפואה, עזר ומטה.
חיילי הצבא הבולגרי הצעיר אופיינו בפטריוטיות ונכונות להקרבה והגנה על מדינתם הצעירה. הנסיך בטנברג היה אולי מדינאי חסר ניסיון, אך היה קצין קרבי עתיר ניסיון בשטח ובמטה, שהצליח ב-6 שנותיו בתפקיד לארגן גרעין צבאי בעל פוטנציאל בהתאם לדגם הפרוסי. עם זאת, שדרת הפיקוד של הצבא הייתה חסרה, מפני שברמת חטיבה ומעלה היא הורכבה ברובה מקצינים רוסיים, אשר עזבו את בולגריה לאחר סיפוח רומליה המזרחית. הארטילריה הבולגרית הייתה חדישה ואפקטיבית הרבה יותר מהסרבית וצוידה בתותחים מתוצרת קרופ.
מהלכי המלחמה > המתקפה הסרבית

בתחילת המלחמה נחלו הסרבים הישגים. הם חצו את הגבול בשלושה טורי רגלים והתגברו בנקל על חיל המשמר הבולגרי. התכנון היה להתגבר על ההגנה הבולגרית ולרכז מול הבירה סופיה ארבע אוגדות סרביות. אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, העביר בבהילות ובכל דרך אפשרית את כל צבאו מרומליה המזרחית למגננה באזור סופיה. עד להגעת הכוחות מרומליה המזרחית, הצליחו כוחות הגבול הבולגריים רק לעכב את הסרבים, אשר הטילו מצור על העיר וידין וריכזו את כוחותיהם ליד העיירה סליבניצה, שם בין ה-17 בנובמבר ועד ה-19 בנובמבר 1885, נערך קרב סליבניצה.
מהלכי המלחמה > הבלימה הבולגרית

הנסיך בטנברג הצליח לארגן ולהציב בעמדת מגננה 9 גדודים סדירים ובנוסף 2,000 מתנדבים בגיבוי 32 תותחים. החזית הבולגרית הייתה בנויה מ 4 קילומטרים של מתרסים ולאורכה פוזרו עמדות ארטילריה. ב-16 בנובמבר הגיעו שלוש אוגדות סרביות לאזור ועצרו להתארגנות, לאחר שספגו אבדות בקרב מול הבולגרים במהלך חציית הגבול. בבוקר הערפילי והגשום של ה-17 בנובמבר, הורה הנסיך אלכסנדר לשלושה גדודים להתקדם לעבר קווי אוגדת הדנובה של הסרבים ולתוקפם. הסרבים הופתעו והחלה בנסיגה. בהמשך, התעשתו הכוחות סרבים והחלו לתקוף דרך מרכז ההגנה הבולגרית, אך ללא חיפוי ארטילרי וכשהם יורים ברוביהם מטווח שאינו יעיל. הבולגרים השיבו באש ארטילרית ובאש רובים יעילה וגרמו ל-1,200 נפגעים בקרב הסרבים. למחרת ניסו הסרבים לתקוף את האגף השמאלי החלש יחסית של קו ההגנה הבולגרי ונהדפו. בחלוף עוד יום, ריכזו הסרבים את שתי אוגדותיהם ותקפו שוב את האגף השמאלי הבולגרי, במטרה לשבור את ההגנה, לחבור לאוגדה השלישית שלהם אוגדת מוראבה ולכתר את הבולגרים. גם תקיפה זו נחלה כישלון חרוץ בפני עמידת הצבא הבולגרי והבולגרים יצאו למתקפת נגד. בקרב זה היו לסרבים 2,100 נפגעים לעומת 1,800 נפגעים לבולגרים. המתקפה הסרבית לתוך בולגריה נבלמה.
מהלכי המלחמה > התבוסה הסרבית

הצבא הסרבי החל לסגת בחוסר סדר ועד ה-24 בנובמבר נהדף אל מחוץ לגבולות נסיכות בולגריה. במקביל, המשיכה אוגדת טימוק של הצבא הסרבי לצור על וידין וזאת עד 29 בנובמבר. כעת, ריכזו הבולגרים את כוחותיהם בשתי אוגדות, חצו את הגבול הסרבי וב-27 בנובמבר כבשו את העיר פירוט כשהנסיך בטנברג מוביל אישית את הקרב. הצבא הסרבי החל בנסיגה מבוהלת לעיר ניש. המלחמה שהחלה בתנופה גדולה הפכה לתבוסה סרבית והם פנו לבעלת בריתם האימפריה האוסטרו הונגרית, בתחינה להסדר הפסקת אש.
חוזה השלום והשלכות המלחמה

ב-29 בנובמבר ביקר השגריר האוסטרו-הונגרי לבלגרד במטה הצבא הבולגרי בחזית ודרש את הפסקת הקרבות לאלתר, תוך איום בהתערבות צבאית. הפסקת האש נחתמה ב-7 בדצמבר.
ב-3 במרץ 1886, נחתם הסכם בוקרשט ובהמשך אושר איחוד בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, ונקבע שרק בולגרי יוכל למשול על חבל זה. הניצחון במלחמה חיזק את האחדות הלאומית הבולגרית ואת מעמדה של בולגריה בבלקן. בקרב האוסטרו-הונגרים זכו הבולגרים לכינוי: "הפרוסים של הבלקן". הנסיך בטנברג איבד את כסאו בספטמבר 1886 בהפיכה של קיצונים בולגרים. הרוסים התערבו ודאגו להפיכה נגדית אולם לא השיבו לאלכסנדר את סמכויותיו בגלל סיפוח רומליה המזרחית בניגוד לדעתם.
הסרבים היו בעלי בריתם של הבולגרים במלחמת השחרור מול העות'מאנים. התקפתה על בולגריה, החזירה את סרביה למעמד הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים ואף על פי שיתוף פעולה קצר טווח במלחמת הבלקן הראשונה, שתי המדינות חזרו להילחם במלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה ומתוך הסכם עם גרמניה הנאצית, היוותה אדמת בולגריה קרש קפיצה לכיבוש ממלכת יוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
ההיבט היהודי

לאחר פרץ האנטישמיות בבולגריה אשר ליווה את סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), שאפה הקהילה היהודית להוכיח את היות בניה אזרחים נאמנים ופטריוטים של נסיכות בולגריה. החוקה הליברלית החדשה ויחסו השוויוני של הנסיך בטנברג, דרבנו אותם בצעדיהם אלו. במהלך המלחמה עם סרביה, גייסו ומימנו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה, שני גדודים של לוחמים יהודים אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות רחמניות. הנסיך בטנברג התפעל מתעוזתם בקרב וציין כי הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים.
הערות שוליים

1 2  ‏W. H. Cromiie‏, ‏The Military Forces of the Balkan Peninsula, ‏Pallas Armata reprint, ‏ עמודים 16–29
↑  היסטוריה של בולגריה, כרך 7 (1878-1903), סופיה, 1991, עמוד 194, (בבולגרית).
1 2  H.S. White, An Account of the Servo-Bulgarian War 1885, Pallas Armata reprint
↑  יצוין כי במסמך נקוב התאריך 2 בנובמבר. זוהי אינה טעות, אלא התאריך לפי הלוח הישן, (אנ')
↑  R. J. Crampton, A concise history of Bulgaria, Cambridge University Press, 2005, page 99
1 2 3 4  Erik Goldstein, Wars and Peace Treaties: 1816 to 1991, Routledge, Jul 1, 1992, pages 31-32
↑  B. Jelavich, History of the Balkans (Vol1), Cambridge 1983
↑  לאבלאז. א, מלחמות חצי האי הבלקני, מוסקבה, 1889, עמודים 181,191,199 (באנגלית)
↑  G.C. Wynne, Serbo-Bulgarian war Collection (1885), British War Office
↑  Richard Cooper Hall, Balkan breakthrough: the Battle of Dobro Pole 1918, Indiana University Press, Apr 12, 2010, page 5
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 86.
| היסטוריה של בולגריה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה מוקדמת | ממלכת אודריסה • השלטון הרומי • בולגריה הישנה • הממלכה הבולגרית הראשונה • הממלכה הבולגרית השנייה • בולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית • המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) • נסיכות בולגריה • ממלכת בולגריה | בולגריה |
| ממלכת בולגריה | מלחמת בולגריה–סרביה (1885) • מלחמת הבלקן הראשונה • מלחמת הבלקן השנייה • בולגריה במלחמת העולם הראשונה • בולגריה במלחמת העולם השנייה | בולגריה |
| שונות | הרפובליקה העממית של בולגריה • יהדות בולגריה | בולגריה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531755305171  LCCN: sh85120198  NKC: ph976768
מספר סמית

מספר סמית בבסיס ספירה מסוים, הוא מספר שסכום הספרות שלו שווה לסכום הספרות של גורמיו הראשוניים. (במקרה שיש גורמים בחזקות יש לכתוב את הגורם כמה פעמים שצריך). לדוגמה, 202, בבסיס דצימלי, הוא מספר סמית, מכיוון ש-  2+0+2=4, והפירוק לגורמים שלו הוא  101\times 2 וגם- 1+0+1+2=4.
מספרים ראשוניים לא נחשבים למספרי סמית מכיוון שזה ברור מאליו שיקיימו תכונה זאת.
בבסיס עשר, מספרי סמית הראשונים הם:
4,22,27,58,85,94,121,166,202,265,274,319,346,355,378,382,391,438,454,483,517,526,535,562,576,588,627,634, 636,645,648,654,663,666,690,706,728,729,762,778,825,852,861,895,913,915,922,958,985,1086...
W.L. McDaniel הוכיח בשנת 1987 שיש אינסוף מספרי סמית. ישנם 29,928 מספרי סמית הקטנים ממיליון. 
ישנם אינסוף מספרי סמית פלינדרומים.
מספרי סמית עוקבים (לדוגמה 728 ו-729, 2,964 ו-2,965) נקראים מספרי סמית אחים. לא ידוע כמה מספרי סמית אחים יש.
אלברט וילנסקי נתן להם את שמם, על שמו של גיסו, הארולד סמית, כיוון ששם לב שמספר הטלפון שלו (4937775) עונה להגדרה.
מספר סמית המוכר הגדול ביותר הוא:  (10^{3,914,241}-10^{1031})\times (1+10^{2,297}\times 3+10^{4,594})^{1,476}
מספר סקיוז

בתורת המספרים, מספר סקיוז הוא מספר הנכלל בקבוצה של מספרים גדולים ששימשו את סטנלי סקיוז כחסם מלעיל למספר הטבעי הקטן ביותר  \ x המקיים את האי-שוויון
כאשר  \pi (x) היא הפונקציה המציגה את מספר המספרים הראשוניים הקטנים מ- \ x (פונקציית המספרים הראשוניים), ו- \operatorname {li} (x) היא פונקציית האינטגרל הלוגריתמי.
בשנת 1933 קבע סקיוז שבהנחה שהשערת רימן נכונה, קיים  \ x  שמקיים את האי שוויון  \pi (x)>\operatorname {li} (x),  שקטן מהמספר  e^{e^{e^{79}}},מספר זה נקבע כמספר סקיוז הראשון. בשנת 1955 קבע סקיוז, ללא קשר להשערת רימן, ש- \ x חייב להיות קטן מ-  e^{e^{e^{e^{7.705}}}}, ומספר זה נקבע כמספר סקיוז השני. אף על פי ששני המספרים גדולים מאוד,  e^{e^{e^{e^{7.705}}}}<10^{10^{10^{964}}} ו- e^{e^{e^{79}}}<10^{10^{10^{34}}}, שניהם קטנים ממספר גרהאם.  נכון ל-2015 ידוע כי חסם מלרע של  \ x הוא  1.39\times 10^{17}, אך עדיין לא ידוע ערכו המדויק של  \ x.
מנדלביום

.
מֵנְדֵּלֵבְֿיוּם (באנגלית: Mendelevium) הוא יסוד מלאכותי מתכתי ורדיואקטיבי. סמלו הכימי Md ומספרו האטומי 101. זהו היסוד ה-9 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
היסטוריה

מנדלביום נוצר לראשונה על ידי אלברט גיורסו, גלן סיבורג, ברנרד הארווי, גרגורי צ'ופין וסטנלי ג. תומפסון בשנת 1955 במעבדות אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במאיץ חלקיקים על ידי הפצצת 253Es בחלקיקי אלפא. מההפצצה נוצר האיזוטופ 256Md ונייטרון חופשי, זמן מחצית חייו היה כשעה ורבע.
מקור שם היסוד הוא על שם דמיטרי מנדלייב, אשר גילה את חוק המחזוריות בכימיה ובנה את הטבלה המחזורית.
מאפיינים

מעט מאוד ידוע על המנדלביום, שכן הוא נוצר בכמויות זעומות בניסויים. ידוע, שבנוסף לערכיות 3 הרגילה ליסודות מסדרת האקטינידים, המנדלביום יכול להימצא גם במצב של ערכיות 2.
איזוטופים של מנדלביום

למנדלביום יש 15 איזוטופים רדיואקטיביים, 3 מתוכם חשובים במיוחד:
מנדלביום-257, בעל זמן מחצית חיים של 5.52 שעות.
מנדלביום-258, בעל זמן מחצית חיים של 51.5 ימים (היציב ביותר).
מנדלביום-260, בעל זמן מחצית חיים של 31.8 ימים.
לכל שאר האיזוטופים יש זמן מחצית חיים של מתחת ל-97 דקות ולרוב המוחלט זמן מחצית חיים של פחות מ-5 דקות.
האיזוטופים של מנדלביום משתרעים מ-245Md, עם משקל אטומי של 245.091 u, עד 260Md, עם משקל של 260.104 u.
מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות

בניין בית הספר לבנות "סנט ג'וזף" ביפו
בית החולים "סנט ג'וזף" בירושלים
מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות (בצרפתית: Sœurs de Saint-Joseph-de-l'Apparition; בלטינית: Institutum Sororum a S. Joseph ab Apparitione) הוא מסדר נוצרי קתולי של נזירות, שחברותיו מחויבות בשבועה לחיים של צניעות, עוני, צייתנות, ואורח חיים משותף.
נכון לשנת 2005 המסדר כולל 940 אחיות ב-154 קהילות ברחבי העולם. משימתן כוללת חינוך נוער וטיפול בחולים ובקשישים.
היסטוריה

מייסדת המסדר, אמילי דה ויאלאר, נולדה למשפחת אצולה בגאיאק, צרפת ב-12 בספטמבר 1797. היות שמסדר אחיות הצדקה של נוור כבר הפעיל בעיר בית חולים  בו טופלו התינוקות העניים והנטושים, החליטה אמילי להקדיש את מאמציה לחינוך ילדים עניים ופתחה בית ספר. כמה נערות צעירות מגאיאק התגייסו סביבה, ובליל חג המולד 1832 הוקמה קהילה שנודעה עד מהרה כ"אחיות סנט ג'וזף של ההתגלות". המסדר פעל להקמת בתי ספר ברחבי צרפת, ובהמשך הרחיב פעולתו לאלג'יריה, לתוניסיה ולמדינות אחרות באגן הים התיכון.
אמילי דה ויאלאר מתה במרסיי ב־24 באוגוסט 1856.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 החל המסדר לפעול בארץ ישראל, ולהפעיל את בית החולים הצרפתי סן לואי שהוקם על ידי הפטריארכיה הלטינית של ירושלים, ובהמשך גם את בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו. בנוסף הקים המסדר גם את בית הספר לבנות "סנט ג'וזף ביפו. ב-1954 הקימו את בית החולים סנט ג'וזף במזרח ירושלים. מנזר של אחיות המסדר נמצא במתחם כנסיית גבירתנו של ארון הברית באבו גוש.
מנן אספאו

מנן אספאו ב-1933
מנן אספאו (באנגלית: Menen Asfaw; 25 במרץ 1889 - 15 בפברואר 1962) הייתה בת הזוג הקיסרית של האימפריה האתיופית, ואשת הקיסר היילה סלאסי.
משפחה

מנן הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות באימפריה האתיופית. מאבותיה היו בנים לשושלת הסלומונית. אימה של מנן ,שחין מיכאל הייתה אחותו של הקיסר ייאסו החמישי. מנן נישאה לראס טפארי, לימים הקיסר היילה סלאסי, בשנת 1911, מתוך מטרה לחזק את קשריו של דודה הקיסר עם ראס טאפרי. לקיסר ולקיסרית מנן נולדו שישה ילדים.
החיים האישיים

קודם לנישואיה עם הקיסר, הייתה מנן נשואה לשני אצילים אתיופיים אחרים, מהם היו לה גם ילדים. דבר נישואיה הקודמים וכן ילדיה מנישואיה אלו, לא צוינו בהיסטוריוגרפיה האתיופית הרשמית, לאחר הכתרת בעלה לקיסר.
פעילותה והשקפותיה

עיקר פעולותיה של מנן כקיסרית אתיופיה התמקדו בקידום מעמד האשה במדינה. מנן יסדה את בית הספר לבנות הראשון באתיופיה, ואף הייתה הפטרונית של הצלב האדום האתיופי וכן גם של ארגון "האגודה של ירושלים" אשר ארגן מסעות צליינות לארץ הקודש, מנון הייתה בעלת אמונה דתית עמוקה ופעלה לשפץ כנסיית באתיופיה ובארץ הקדש.
יחסיה עם ארץ הקודש

בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1933 ביקרה הקיסרית מנן אספאו בארץ ישראל בלווית אחת מבנותיה ושר החוץ של אתיופיה. היא נתקבלה על ידי ראשי הממשל המנדטורי. פאיז ביי אל-אידריסי, ערבי מצאצאי משפחת המלוכה הלובית ששימש כקצין בכיר במשטרת המנדט, נתמנה למלווה שלה ולאחראי על ביטחונה.
ביום 8 באוקטובר הגיעה הקיסרית לתל אביב. משמר כבוד של קצינים ושוטרים בריטים קידם אותה בכניסתה למלון פלטין בו התאכסנה. ראש העיר מאיר דיזנגוף קיבל את פניה והגיש לה זר פרחים. המלון קושט בדגלי בריטניה ואתיופיה. הקיסרית ביקרה בעיר ובערב נערכה לכבודה סעודה חגיגית מטעם העירייה ולאחריה בהצגת האופרה ריגולטו באופרה הארצישראלית.
ב-26 בספטמבר הגיעה הקיסרית ברכבת לירושלים, בקרון מיוחד מקושט בשטיחים, דגלים, ופרחים. היא נתקבלה בהגיעה לעיר על ידי ממלאי מקומם של הנציב העליון ושל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, פקידים בכירים בממשל המנדטורי, קונסולים זרים וראשי הדתות. נציגי היישוב היהודי היו יצחק בן-צבי מטעם הוועד הלאומי, נציגי הסוכנות היהודית וברבנות. וכן נציגים ערבים. תחנת הרכבת הייתה מקושטת בדגלים, בהגיע הרכבת נכנסו לקרונה ממלא מקום הנציב העליון והציג בפניה את בכירי הממשל, וקונסול אתיופיה הציג בפניה את נציגי הדתות. ברדתה מן הרכבת נתקבלה על ידי משמר כבוד צבאי שדיגל את נשקו. מכונית מיוחדת הובילה אות לארמון הנציב ב-28 בספטמבר נערכה לכבודה סעודה חגיגית בארמון הנציב בה השתתפו בכירי הממשל ומפקד משטרת המנדט אלן סונדרס. כן השתתפו באירוע כוהני הדת של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הבישוף הקופטי, ראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי והקונסולים של פולין, גרמניה ואיטליה.
ב-23 באוקטובר עזבה הקיסרית את הארץ בלווית פמלייתה בדרכה לשוב לאתיופיה דרך פורט סעיד.
תקופת הכיבוש האיטלקי

במהלך הכיבוש האיטלקי של אתיופיה בשנים 1936-1941 יצאה מנן בלווית בעלה הקיסר לגלות. אחת מהתחנות הראשונות בהן שהו בני-הזוג הקיסרי הייתה העיר ירושלים. לאחר כיבושה מחדש של אתיופיה בשנת 1941 ותבוסת האיטלקים חזר הזוג הקיסרי לשלוט במדינה.
השתלשלות חייה

הקיסרית מנן מילאה תפקידים טקסיים רבים במהלך התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. עיקר עבודתה התרכזה בהקמת מוסדות חינוך ורווחה לתושבי המדינה. מנן נחשבה לאחת היועצות הנאמנות לבעלה הקיסר. את עצותיה ומחשבותיה היא חלקה עמו שלא בפומבי וזאת מחשש לביקורת ציבורית, ביקורת אשר הייתה מנת חלקה של קיסרית אתיופיה הקודמת, טיאטו בטול, אשת הקיסר מנליק השני, אשר העזה להתערב בפומבי בענייני המדינה.
בשנת 1960, בעת שהקיסר היילה סלאסי ערך ביקור ממלכתי בברזיל, התבצעה באדיס אבבה הפיכה כנגדו. הקיסרית מנן שנותרה באתיופיה הושמה במעצר בית בימים הספורים עד שהמרד דוכא והקיסר חזר למדינה. השמועות, כאילו יורש העצר, הנסיך אספא ווסן, היה מיוזמי המרד נגד אביו הקיסר, גרמו לקיסרית מנן צער ויגון רב.
מותה

הקיסרית מנן מתה בשנת 1962 לאחר מחלה קצרה. היא נקברה בקתדרלת השילוש הקדוש (אדיס אבבה).
הקיסרית בעת ביקור בארץ הקדש בשנת 1959
מנשר

ערך זה עוסק במניפסט, הצהרה פומבית. אם התכוונתם לבית ספר לאמנות, ראו .

מִנְשָׁר (בלועזית: מָניפֶסט) הוא גילוי דעת או הצהרה פומבית, המתארת רעיונות, עקרונות, אמונות, ערכים ומטרות של אדם, תנועה או ארגון. מניפסט בדרך כלל עוסק בתחום הפוליטי והחברתי או בתחום התרבותי.
מקור השם

מקור המילה מניפסט הוא בלטינית: manifestus.  השימוש המתועד הראשון במילה הוא משנת 1620 בתרגומו של נתנאל ברנט לספרו של פאולו סרפי, "History of the councel of Trent".
המילה מנשר (נקרא גם פלייר, מאנגלית: Flyer) משמשת גם לתיאור עלון פרסומת המחולק בתפוצה רחבה, ובו תיאור של המוצר, הארגון או האלמנט התרבותי אותו הוא מפרסם.
מצע (מניפסט אלקטוראלי)

מצע פוליטי הוא רשימה של העקרונות והתוכניות שבהן תומכת מפלגה, ועימם היא פונה לציבור הרחב במטרה לשטוח את טענותיה הפוליטיות ולסייע להצלחתה בבחירות בדמוקרטיות הפרלמנטריות. מצע בדרך כלל כולל רשימה של נושאים מרכזיים (כלכלה, ביטחון, חינוך, איכות הסביבה, בעיות חברתיות, וכו'), ופירוט המדיניות שבה תומכת המפלגה בכל נושא. התחומים המוגדרים במניפסטים של המפלגות הזוכות נחשבים בדרך כלל כמייצגים את תחומי העניין ואת הנושאים האידאולוגיים שהציבור מעדיף.
מניפסטים מוכרים

הנאום על כבוד האדם (1486) של פיקו דלה מירנדולה - מניפסט ההומאניזם.
הכרזת העצמאות האמריקאית (1776).
מנשר נפוליאון אל היהודים (באפריל 1799)
הצהרת זכויות האדם והאזרח במהפכה הצרפתית.
המניפסט הקומוניסטי של קרל מרקס ופרידריך אנגלס (1848).
המניפסט הפוטוריסטי של פיליפו טומאסו מרינטי (איטליה, 1909)
מיין קאמפף של אדולף היטלר (גרמניה, 1925)
המניפסט הפשיסטי (איטליה, 1919)
המניפסט הסוריאליסטי של אנדרה ברטון (צרפת, 1924)
מניפסט תנועת מצפן, לאחר מלחמת ששת הימים (ישראל, ספטמבר 1967)
מניפסט החלאה הפמיניסטי של ואלרי סולאנס (ארצות הברית, 1968).
יומני טרנר (ארצות הברית, 1978).
מניפסט לסייבורג הפמיניסטי של דונה הראווי (ארצות הברית, 1985).
מכתב השמיניסטים (ישראל, 1970, 1992, 2001, 2005, 2014)
מניפסט דוגמה 95 - מניפסט של חבורת קולנוענים דנית ובהם לארס פון טרייר (דנמרק, 1995)
מניפסט קוד המקור הפתוח - 1998
שלטון ההמון - מניפסט למאה ה-21 - 2012
לקריאה נוספת

נורית גוברין, "המאניפסט כז'אנר ספרותי", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 15–42.
הערות שוליים

↑  כך לפי המילון האנגלי של אוקספורד.
↑  Nathaniel Brent, History of the councel of Trent, Pp. 102-103.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4205648-2
מעשה הדודאים

מעשה הדודאים הוא מאורע מקראי שאירע בעיר חרן בארם נהריים, בעת שבתו של יעקב בבית חמיו לבן הארמי ומסופר בספר בראשית פרק ל' פסוקים י"ד-ט"ז.