אח"י אילת (א-16)
אוניית המעפילים "מדינת היהודים"

האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' של ארגון "ההגנה" בבולטימור בינואר 1947. תחת שם הקוד "צפונית" היא הפליגה לצרפת עם ציוד ואספקה לאוניות מעפילים נוספות. היא הגיעה לנמל באיון בחוף האטלנטי של צרפת, שם הוכשרה לשמש אוניית מעפילים, כלומר הותקנו בה מאות דרגשי שינה ובתי שימוש. אז גם שינו אנשי ההגנה את שמה ל"מדינת היהודים" על שם ספרו של מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל.
הספינה יועדה תחילה לקחת מעפילים בנמל גדנסק שבפולין, אך בעקבות פרשת "אקסודוס - יציאת אירופה" שונתה המשימה, והוחלט שהיא תיקח מעפילים ממדינות הגוש הקומוניסטי בים השחור. באוגוסט 1947 הפליגו שתי ספינות מעפילים, "מדינת היהודים" ו"גאולה" (בשמה הקודם Paducah) – שתיהן מהאניות "האמריקאיות" של המוסד לעלייה ב' עם צוות שרובו מתנדבים יהודיים מצפון אמריקה – מבאיון לבורגס שבבולגריה. למפקד האונייה מונה איש הפלי"ם, יוסף אלמוג (פינצ'וק), ורב החובל היה אמריקאי, מורגן מיצ'ל. לצידם היו 26 ימאים. מפקד האונייה האחות "גאולה" היה מוקה לימון. מלווים נוספים היו אברהם מירון ושמואל הוכמן (הרם). הגדעונים (אלחוטנים) היו אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה ומספר קטן יותר על האונייה האחות "גאולה". בין המעפילים היו יהודים מרומניה שהגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה וכן פליטים שהגיעו ממחנות עקורים ברכבות או בשיט דרך הדנובה. למעלה ממחצית מנוסעיהן היו צעירים וצעירות מתחת לגיל 18 ותינוקות רבים.
שתי הספינות יצאו ב-26 בספטמבר מהנמל, ועשו את דרכן בקרבה זו לזו עד אזור רודוס. כבר בצאתן ממצר הדרדנלים לים האגאי המתינו להן שתי משחתות בריטיות. ובעין בוחנת התבוננו בנעשה על סיפוני הספינות, וליוו את הספינה עד מיצרי רודוס – סקרפנטו. הן ליוו את הספינות כברת דרך ואף הזהירו את מפקדי הספינות ממוקשי ים בדרך והמליצו על נתיב חלופי. הבריטים גם אספו מידע על הנעשה בספינה וההכנות עליה. כמו כן, בקטע דרך בים האגאי, שהיה זרוע שדות מוקשים, אף יעצו מדי פעם לבחור נתיב שונה מזה שהפליגו בו, ולאחר שיקול האפשרויות נבחר הנתיב שהמליצו עליו, וניתנה על כך תודה בקשר האיתות. התוכנית המקורית הייתה להעביר את מעפילי "גאולה" ל"מדינת היהודים", אולם היא לא יצאה לפועל בשל הצפיפות הרבה ב'מדינת היהודים'. האוניות נפרדו באזור רודוס, "גאולה" המשיכה לכיוון חיפה ו"מדינת היהודים" לתל אביב.
במהלך ההפלגה נערכו מפקדי "ההגנה" והמעפילים להתנגדות פעילה למניעת תפיסת האונייה על ידי הבריטים. לקראת סוף המסע התקבלה הוראה שיש להתנגד פסיבית, מחשש שהחיילים הבריטים, שדווחו על נשק באונייה, יפתחו באש.
ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד כבר, לחופי ארץ ישראל, הגיעו לקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות. "מדינת היהודים" הוקפה בשלב זה בארבע משחתות, בעודה ממשיכה בהפלגתה לתל אביב.
החל משעות הצהריים של 2 באוקטובר ניסו הבריטים להשתלט על האונייה. תוך תמרונים הצליחה האחרונה לחמוק מקרבתן של המשחתות, שניסו שוב ושוב להתקרב אליה וכל אותו זמן המשיכה במסעה מזרחה, לכיוון החוף. בשעה שש בערב החלו הבריטים לירות פצצות גז מדמיע ולהתיז סילוני מים על הסיפון במשך 25 דקות. מגני האונייה ונוסעים נפגעו, בהם תינוק שנחנק למוות מהגז. השליטה על האונייה הועברה מהגשר לחדר בירכתיים ששימש כחדר הגה משני.
שתי משחתות התקרבו אליה והיא הצליחה לנגוח באחת מהן ולהסב לה נזק. אולם המשחתת השנייה הצליחה להנחית חיילים על האונייה. בקרב שהתפתח ללא נשק חם היו נפגעים משני הצדדים, בנוסף לנפגעים שכבר היו על הספינה קודם לכן, בהם התינוק שנחנק מהגז. וכל אותה עת המשיכה האונייה להפליג מזרחה אל החוף. רק לאחר שהבריטים הצליחו לפרוץ פתח בסיפון, לחדור לחדר המכונות ולנתק את צינורות הדלק נעצרה האונייה במרחק של כעשרה קילומטרים מחוף תל אביב.
האונייה נגררה על ידי משחתת בריטית לנמל חיפה בשעה שמונה בערב של 2 באוקטובר ונקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה. הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש למחנות המעצר בקפריסין.