פרק 2 לחוקת ארצות הברית
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיפים 2–3: חבר האלקטורים > הליך הצבעת האלקטורים ותפקיד הקונגרס בהכרעה

סעיף 3 קובע את אופן בחירת הנשיא וסגן הנשיא על ידי האלקטורים, וההליכים המוגדרים בו שונו באופן מהותי על ידי התיקון ה-12 לחוקה שאושרר ב-1804. על פי ההליך המקורי, האלקטורים של כל מדינה יתכנסו במדינתם, וכל אחד מהם יצביע לשני אנשים, שלפחות אחד מהם אינו אזרח אותה מדינה. ההחלטה שהאלקטורים יתכנסו במדינתם ולא בבירה שיקפה את רצון מנסחי החוקה שהאלקטורים ידונו בנוחות לגבי בחירתם, ללא התערבות או לחצים חיצוניים, שעשויים להיות רבים יותר מחוץ למדינה. את הרשימה החתומה עם פרטי ההצבעה ישלחו האלקטורים של כל מדינה לנשיא הסנאט (שעל פי פרק 1 סעיף 4 הוא סגן נשיא ארצות הברית), שיפתח את הרשימות שהגיעו מהמדינות השונות בנוכחות חברי הקונגרס וידאג לכך שהקולות ייספרו. האדם שזכה במספר הקולות הגבוה ביותר יהיה לנשיא, בתנאי שהמספר הכולל של האלקטורים שבחרו בו מהווה רוב מוחלט מתוך כלל האלקטורים. האדם שיזכה למספר השני בגובהו של קולות האלקטורים יהיה לסגן הנשיא. אם לאחר ספירת הקולות מתברר שיש שוויון בין שני מועמדים שזכו לרוב מוחלט, חברי בית הנבחרים יחליטו בהצבעה מי מהם יהיה הנשיא; ואם אף מועמד לא זכה ברוב מוחלט מתוך כלל האלקטורים, אז בית הנבחרים יבחר בנשיא מתוך חמישה המועמדים שזכו למירב הקולות. אם קיים שוויון בין המועמדים שזכו במספר השני בגובהו, חברי הסנאט יבחרו מביניהם את סגן הנשיא. אם נדרשת הצבעה בבית הנבחרים, קולות הנציגים לא נספרים באופן אישי, אלא לנציגים מכל מדינה יש קול אחד, והם מחליטים ראשית ביניהם על מועמד שבו הם תומכים. כדי להחליט על מועמד מטעם חברי בית הנבחרים של המדינה, נדרש קוורום של לפחות שני שלישים מהנציגים של אותה מדינה, וכדי לקיים הצבעה בבית הנבחרים נדרשת הצבעה של נציגים מיותר מחצי מהמדינות.
אופן הפעולה של האלקטורים היה כמעט מלכתחילה שונה באופן מהותי מזה ששיוו הנציגים בוועידת לנגד עיניהם. הנציגים לא צפו את התפתחותה של מערכת מפלגתית, שבה מפלגות שונות תומכות במועמדים ספציפיים. תחת זאת, הם חשבו שהנשיא יהיה דמות מאחדת ומורמת מעם, שניצבת מעל הפלגים השונים באוכלוסייה וששיקולי האלקטורים יהיו בהתאם. הם צפו שאספות האלקטורים שיתקיימו בכל מדינה יהיו אספות דיוניות, שבהן אנשים מיודעים ומכובדים ינמקו באופן תבוני את העדפותיהם וינסו לשכנע זה את זה באשר למועמד המובחר ביותר. בפועל, כבר בתקופת הממשל של גורג' וושינגטון התפתחה מערכת דו-מפלגתית ולאחר נשיאותו כל מפלגה שאפה להביא לבחירה של נשיא המשתייך לה.
תומאס ג'פרסון (מימין) וארון בר. על אף שהשניים היו מאותה המפלגה, הכללים של החוקה המקורית לגבי אופן בחירת הנשיא וסגן הנשיא הביאו לכך שהשניים זכו למספר שווה של קולות מהאלקטורים. הבחירות המיוחדות (contingent election) בבית הנבחרים הסתיימו לאחר 36 סבבי הצבעה בבחירה של ג'פרסון לנשיא ה-3, ובר היה לסגנו. ג'פרסון האמין בממשלה מצומצמת ובנאומים שנשא הוא הדגיש את רצונו לצמצם את הבירוקרטיה הפדרלית, הצבא והמוסדות הכלכליים הלאומיים. עם זאת, הוא גם קבע תקדימים שהרחיבו את כוחו של הנשיא, כגון רכישת לואיזיאנה ומעורבות רבה בפוליטיקה של הקונגרס.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1796 ניצח ג'ון אדמס הפדרליסט את תומאס ג'פרסון מההמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אך לפי ההליך שנקבע בחוקה, ג'פרסון, יריבו הפוליטי שהגיע למקום השני, כיהן כסגן הנשיא. הבחירות הבאות, בשנת 1800 הובילו למשבר שחשף את הבעיות בהליך ואת המרחק בין כוונות מנסחי החוקה לפוליטיקה שהתקיימה בפועל. אדמס וג'פרסון היו שוב מועמדי הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים בהתאמה, אך כיוון שלפי החוקה האלקטורים בוחרים בשני מועמדים, כל מפלגה הציגה מועמד נוסף, צ'ארלס פינקני עבור הפדרליסטים וארון בר עבור הדמוקרטים-רפובליקנים. המועמדים עצמם אמנם לא ערכו קמפיין בחירות באופן ישיר, פרקטיקה שנחשבה לפסולה ונמוכה באותה תקופה, אך אנשים מטעמם השתתפו בקמפיינים ארוכים ששיקפו אווירה קשה של פילוג בין המפלגות, ואשר במהלכם הושמץ כל אחד מהמועמדים. הקמפיינים כוונו בראש ובראשונה לבחירת הנציגים ברשויות המחוקקות במדינות השונות, שב-11 מתוך 16 המדינות הכריעו לגבי בחירת האלקטורים. במצב זה, המפלגה ששלטה בבית המחוקקים של המדינה זכתה בכל האלקטורים של המדינה. שיטת הבחירה של האלקטורים הייתה בעצמה לנושא פוליטי. בווירג'יניה, שיטת הבחירות הכתיבה שהאלקטורים ייבחרו במחוזות הבחירה השונים, אך אחרי שהפדרליסטים זכו להצלחה ב-8 מתוך 19 מהמחוזות, שינו הדמוקרטים-רפובליקנים את השיטה לשיטת "המנצח לוקח הכל". בעקבות זאת, גם הפדרליסטים במסצ'וסטס שינו את שיטת הבחירה של האלקטורים. בסיכומו של דבר, ג'פרסון ניצח את אדמס 73–65, אך בין ג'פרסון ובר היה שוויון. במצב זה, על פי החוקה עברה ההכרעה לבית הנבחרים. על אף שבר נחשב למועמד לסגנות-הנשיא, הוא לא ביקש להסיר את מועמדותו לתפקיד הנשיא, ומרבית הנציגים הפדרליסטים החליטו לתמוך בו על מנת למנוע מג'פרסון את הנשיאות. בנוסף, אף על פי שמנסחי החוקה קיוו ליצור הליך שימנע מצב של אי-הכרעה, הקביעה בחוקה שדרוש רוב מוחלט של מדינות הובילה למבוי סתום, כאשר 8 מדינות הצביעו בבית הנבחרים לג'פרסון, 6 לאדמס ושתי מדינות, מרילנד וורמונט, לא הגיעו להכרעה. בין 11 ל-17 בפברואר 1801 הצביעו חברי בית הנבחרים 35 פעמים ללא הכרעה. אילו לא היו מגיעים להכרעה הייתה נשארת הרשות המבצעת בידי הפדרליסטים, ובקרב דמוקרטים-רפובליקנים החלו להישמע איומים במלחמת אזרחים ובפרישה של וירג'יניה מהאיחוד. בהצבעה ה-36 שינה ג'יימס בייארד (אנ') מדלאוור את הצבעתו וג'פרסון נבחר לנשיא, אך המשבר הוביל לתובנה ברורה שהליך בחירת הנשיא אינו תקין.
התיקון ה-12 לחוקה נועד למנוע את הישנות המשבר של 1800. הוא לא שינה את אופן הבחירה של האלקטורים או את החלוקה של האלקטורים בין המדינות, אך הוא קבע, בין השאר, שבמקום להצביע לשני מועמדים לנשיאות, האלקטורים יצביעו בשני פתקי הצבעה נפרדים עבור מועמד לנשיא ועבור מועמד לסגן הנשיא. שינוי זה מונע מצב זהה לשוויון שהיה ב-1800 בין ג'פרסון ובר. עם זאת, התיקון לא מונע מצב שבו אף אחד מהמועמדים לא קיבל רוב מוחלט של קולות האלקטורים, וכמו בסעיף המקורי, במצב כזה עוברת הבחירה בנשיא לבית הנבחרים, שצריך לבחור באחד משלושה המועמדים שזכו במירב הקולות במקום באחד מחמישה, והבחירה בסגן הנשיא עוברת לסנאט. בבחירות לנשיאות בשנת 1824 אפשרות זו התגשמה, כשאנדרו ג'קסון זכה במרב הקולות (99 מתוך 261), אך לא ברוב מוחלט של הקולות. ב-1825 התכנס בית הנבחרים ובחר בג'ון קווינסי אדמס שהגיע למקום השני מבחינת מספר האלקטורים, אך הפך לנשיא. בחירה של סגן הנשיא בסנאט נערכה בפעם הראשונה והיחידה בשנת 1837, זאת לאחר שבבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1836 זכה ריצ'רד ג'ונסון בקול אחד פחות מהנדרש לרוב מוחלט של קולות האלקטורים.