צ'ארלס קראוטהאמר
עמדותיו > פיגועי 11 בספטמבר, עיראק והמלחמה העולמית בטרור

קראוטהאמר פרש עקרון יסוד בדבר הצורך האסטרטגי לריסון האידיאל הדמוקרטי, בזמן שנתן את נאומו, השנוי במחלוקת, בטקס קבלת "פרס קריסטול", למחקר בנושא מדיניות חוץ, בשנת 2004:
קראוטהאמר כתב בטור שלו שפיגועי 11 בספטמבר, הבהירו את האיום הקיומי החדש ואת הצורך למדיניות התערבות חדשה. ב-12 בספטמבר 2001, יום לאחר הפיגועים, כתב כי אם יתבהר כי החשד שאל-קאעידה עמדו מאחורי המתקפות האלה הוא נכון, הרי שלארצות הברית אין ברירה אלא להיכנס למלחמה באפגניסטן. הוא תמך במבצע חופש לעיראק, על בסיס "ריאליסטי" בשל האיום האסטרטגי שמהווה המשטר של סדאם חוסיין כלפי האזור, בשל הסנקציות של האו"ם שהתפוררו ובשל הנשק להשמדה המונית שבידי סדאם חוסיין; ועל בסיס "אידיאליסטי", בשל העובדה כי דמוקרטיה בת-קיימא בעיראק תהווה צעד ראשון בכיוון שינוי התרבות הפוליטית המורעלת של רודנות, חוסר סובלנות ופנאטיות דתית בעולם הערבי, אשר דוגלת בקיצוניות אנטי-אמריקנית ממנה צמחו, לטענתו, אירועי ה-11 בספטמבר.
באוקטובר 2002, הציג, כמה שהוא מאמין, את הטיעונים המרכזיים בעד ונגד המלחמה, כשהוא כותב בטור שלו, "הניצים הם בעד המלחמה, על בסיס העובדה כי סדאם חוסיין הוא חסר רסן, רודני ואגרסיבי באופן אינסטינקטיבי, וכי אם הוא ישים את ידו על רכישת נשק גרעיני בנוסף לנשק להשמדה המונית, שכבר קיים אצלו, קרוב לוודאי שהוא ישתמש בהם או יחלוק אותם עם טרוריסטים. האיום של מוות המוני בדרגה שלא נראתה קודם לכן, השוכנת בידי גברת בלתי יציבה, הוא בלתי סביל - וחייב שתהיה לו מכה מקדימה". לגבי הצד השני של המפה הפוליטית כתב, "היונים מתנגדים למלחמה על בסיס הסיכונים שעולים על הרווחים. מלחמה עם עיראק יכולה להיות יקרה, ייתכן שתדרדר לכדי לוחמה בשטח בנוי", וסיכם את דעתו בנושא, "אני במקרה חושב כי גישת 'מכה מקדימה' היא הנכונה, שהסיכונים של לאפשר לסדאם חוסיין לרכוש את הנשקים רק יעלו עם הזמן. למרות זאת, אני יכול גם להבין ולכבד את הדמוקרטים המעטים אשר יוצרים את הטיעונים העקרוניים כנגד מלחמה עם עיראק על בסיס התדרדרות, כאשר הם מאמינים כי ביטחון נובע מהישענות על מאזן (אם הוא מסוכן) מוכח של טרור יותר מאשר חדשנות מסוכנת של פירוק נשק בכוח על ידי מכה מקדימה".
ערב הפלישה לעיראק כתב כי "רפורמציה ושיקום מחדש של תרבות זרה הם משימה מבהילה, מסוכנת, וכן, יהירה". בפברואר 2004, הזהיר כי "ייתכן שזה ייכשל. אבל אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו שלא לנסות. אין אף אסטרטגיה אלטרנטיבית אחת שמתקבלת על הדעת, להתקפה על המפלצת שעומדת מאחורי 11 בספטמבר. זה לא אוסאמה בן לאדן; זה הקלחת של הדיכוי הפוליטי, חוסר הסובלנות הדתית וההרס החברתי בעולם הערבי-אסלאמי-דיכויי ששינה צורה וסטה עם משטרים, ללא כל לגיטימיות, לתוך אנטי-אמריקניות מדבקת ורצחנית". ב-2003 כתב כי השיקום מחדש של עיראק יספק רווחים עבור העם העיראקי, ברגע שהתשתיות הפוליטיות והכלכליות שנהרסו בידי סדאם חוסיין יושבו על כנם: "עם הנפט שלה, מעמד הביניים העירוני שלה, האוכלוסייה המשכילה שלה, המודרניות החיונית שלה, לעיראק יש עתיד. בשני עשורים סדאם חוסיין הוריד את התמ"ג ב-75 אחוז. ברגע שהתשתיות הפוליטיות והתעשייתיות שלה יוקמו מחדש, הפוטנציאל של עיראק לשוב מחדש לעצמה, אכן לגידול שיא, היא בלתי מוגבלת".
בנאום בכנס של "תאגיד מדיניות החוץ" (FPA) בפילדלפיה, הוא טען כי "הגאות הדמוקרטית" בעולם הערבי הסתיימה ב-2006 יחד עם "מתקפת נגד פרועה" מידי כוחות אסלאמיים רדיקליים בלבנון, הרשות הפלסטינית ובמיוחד עיראק, אשר העידו על העצמה מרכזית במלחמה הסקטוריאלית. הוא המשיך לטעון כי למרות ההצלחה הראשונית באפגניסטן ועיראק וההתדרדרות שבאה אחריה בשתי החזיתות, כל האזור נתון לשינוי וכי התוצאה תהיה תלויה ביכולת האמריקנית לסבול את אורך הקונפליקט".