stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הון מניות
גיוון הון המניות

חברה יכולה שיהיו בהון המניות שלה מניות מסוגים שונים. ניתן לרשום ולהקצות מניות רגילות, מניות בכורה, מניות יסוד, מניות מדינה מיוחדות, מניות נדחות וסוגים רבים אחרים. סוגי מניה חדשים יכולים להיווצר בידי כל אדם הכותב תקנון חברה. סעיף 1 לחוק החברות מגדיר מניה כ"אגד של זכויות בחברה הנקבעות בדין ובתקנון". באופן כללי, שלוש הזכויות המרכזיות של בעל מניה הן זכות ההצבעה, הזכות לקבל דיווידנד והזכות לקבל חלק מעודף נכסי החברה בפירוק. אם כן, ההבדל בין סוגי המניות מתבטא בשוני בזכויות ובחובות הצמודות לכל מניה. הקביעות הללו נעשות, כאמור, בתקנון החברה, מסמך הנחתם ראשית עם יסוד החברה ולאחר מכן ניתן לשינוי בהצבעת רוב מכלל בעלי המניות (האספה הכללית).
באורח זה, ניתן גם לקיים דרגות (classes) של מניות, שיש להן אותו אופי של זכויות וחובות אך בכמות שונה. למשל, ניתן לקבוע שמניה מסוג א' היא בעלת ערך נקוב של 5 ש"ח ומניה מסוג ב' היא בעלת ערך נקוב של 1 ש"ח, כך שזכויות ההצבעה והזכויות הכלכליות הצמודות למניה מסוג א' יהיו גדולות פי חמישה. לבעל מניה כזו יהיו 5 קולות באספה הכללית והוא יקבל דיווידנד גדול פי 5 מבעל מניה מסוג ב'; זאת, בתמורה לכך ששילם (בדרך כלל) מחיר גבוה פי 5 כשרכש את המניה. ניתן לגוון גם הון מניות ללא ערך נקוב, על ידי קביעה שהמניה ה"גדולה" שווה מספר מסוים של מניות "קטנות". לדוגמה, לחברת Berkshire Hathaway יש שתי דרגות של מניות. Class A נסחרת במחיר גבוה ובעלת זכויות פי 1,500 מ-Class B. ניתן להמיר מניה מדרגה A ל-1,500 מניות מדרגה B, אך הפעולה ההפוכה אינה אפשרית. זו דוגמה לחופש החוזים בעיצוב הון המניות של חברה.
מעשית, בישראל, מרבית החברות הנסחרות בבורסה מחלקות את הונן לסוג אחד בלבד של מניות, המכונות בדרך כלל "מניות רגילות". דבר זה נובע ממספר סיבות: רצון להקטין עלויות ולפשט את מבנה ההון ואת הניהול הפיננסי-משפטי של החברה; העובדה שמכשירים כגון "מניות נדחות" נתפשים במידה רבה כשריד של העבר; וחשוב מכל, הוראת סעיף 46ב לחוק ניירות ערך, תשכ"ח-1968, הקובעת שהבורסה תרשום למסחר רק חברה שבהון המניות שלה יש סוג אחד של מניות, ואותו סוג מקנה זכויות הצבעה. הוראת חוק זו מיועדת לקדם את יכולתם של בעלי מניות מן הציבור להשפיע על ענייני החברה. עם זאת, מרבית בעלי המניות מן הציבור רוכשים אותן למען הזכויות הכלכליות ונוטים במידה פחותה להפעיל את זכויות ההצבעה שלהם.
סוג נוסף של ניירות ערך שחברה עשויה להנפיק הם ניירות ערך המירים. אלו ניתנים להמרה למניות, וכוללים בין השאר אג"ח להמרה וכתבי אופציה. במסמך החוזי, היוצר או המהווה את נייר הערך ההמיר, נהוג לקבוע לכמה מניות יהיה ניתן להמיר את נייר הערך, באילו זמנים ותחת אילו תנאים. כל עוד לא הומרו, ניירות ערך המירים אינם נחשבים למניות. עם זאת, החברה רשאית להקצות ני"ע המירים רק בכמות כזו, שאם כולם יומרו באחת למניות, עדיין לא יעבור מספר המניות בהון המונפק את מספרן בהון הרשום.
ערך נקוב והיעדרו

מניות חברה יכולות להיות כולן עם ערך נקוב או כולן ללא ערך נקוב. לא ניתן לערב, באותה חברה, את שני הסוגים.
בחשבונאות, סעיף הון המניות במאזן מחולק לשניים: "הון מניות" ו"פרמיה". "הון המניות" במובן זה מתייחס לערך הנקוב שהוקצה לבעלי המניות, וה"פרמיה" להפרש בין סך התקבול עבור המניות לבין הערך הנקוב. במאמר זה, הביטוי "הון מניות" מתייחס לסכום שני הנתונים יחדיו.
לרוב, מניות מוקצות ונסחרות במחיר הגבוה מערכן הנקוב. לערך הנקוב אין כמעט שום משמעות כלכלית, עקב האופי השיורי של המניה, שאינה מייצגת זכות לקבל ערך כספי קבוע כלשהו מהחברה. לעיתים רחוקות, עשויה להיות לערך הנקוב נפקות משפטית, בייחוד בעת פירוק חברה. נתון הערך הנקוב נהג לשמש להשוואה בין ערכים שונים של מניות, בחברות שהנפיקו מספר סדרות של מניות. כיום, חברות רבות קובעות בתקנונן שהון המניות יהיה ללא ערך נקוב. למרבית החברות הנסחרות בבורסה הישראלית עדיין יש הון מניות עם ערך נקוב, אך הוא אינו מוצא ביטוי בחיי המסחר היומיומיים. למושג הערך הנקוב יש משמעות מעשית ביחס לניירות ערך שאינם שיוריים, כגון אג"ח.
ניתן ליטול לדוגמה חברה שהקצתה לבעלי מניותיה הראשונים 1,000 מניות, עם ערך נקוב של 1 ש"ח כל אחת. כל מניה הוקצתה במחיר כולל של 4 ש"ח, כך שההון העצמי של החברה בעת הקמתה היה 4,000 ש"ח. במינוח החשבונאי, מתוך אותם 4 ש"ח, 3 ש"ח נחשבים ל"פרמיה" ו-1 ש"ח ל"הון מניות". גם אם מניות החברה הן ללא ערך נקוב, החברה יכולה להקצות כל מניה במחיר של 4 ש"ח. במקרה כזה, במינוח החשבונאי, 4 ש"ח הם "פרמיה" ו-0 ש"ח הם "הון מניות". אם החברה לא תקצה מניות נוספות, הון המניות ("הון מניות + פרמיה") במאזן שלה ימשיך להיות 4,000 ש"ח. מובן שאם החברה תתחיל כעת בפעילותה, היא תוכל להכניס כסף לקופתה שלא דרך הקצאת מניות, כגון בפעילות עסקית רגילה (צבירת רווח נקי) ונטילת הלוואות.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון רשום

Authorized capital, Registered capital
על פי חוק החברות, לכל חברה יהיה הון מניות רשום. זה אחד מארבעת הנתונים החייבים להימצא בתקנון, לצד שם החברה, מטרותיה ואופן הגבלת האחריות בה. פועל יוצא, לכל חברה המוקמת על פי חוק זה, תהיה תמיד לפחות מניה אחת. זאת בניגוד למצב ששרר בעבר, אז פקודת החברות אפשרה קיומן של חברות ללא הון מניות.
מבין הגדלים הנוגעים להון המניות של חברה מסוימת, המספר הגבוה ביותר יהיה מספר המניות בהון הרשום. נתון זה מהווה "תקרה" למספר המניות שיכול להיות לחברה אי-פעם. חברה לעולם אינה רשאית להקצות (לגרום שיהיו בהון המונפק) יותר מניות ממספרן בהון הרשום. הגורם היחיד שיכול להגדיל או להקטין את ההון הרשום הוא האספה הכללית (שכן רק היא יכולה לשנות את התקנון).
מספר המניות בהון הרשום יכול להיות כל מספר שהוא. הנתון הוא חסר משמעות כספית ישירה. גם החברה הקטנה ביותר יכולה לקבוע בתקנונה הון רשום גבוה מאוד. בישראל הייתה קיימת חברה ציבורית עם הון רשום של 2 טריליון (2 מיליון מיליון) מניות. הבעיה הכלכלית היא מציאת קונים למניות, כאשר אלו עוברות מההון הרשום אל ההון המונפק. עם זאת, ההון הרשום מזמן לדירקטוריון אפשרות מיוחדת במינה: אם יש לחברה "מאגר" של הון רשום גדול, ביחס להונה המונפק הנוכחי, הרי שהחברה תוכל להשיג נכסים כמעט "בחינם" מבחינתה. זאת, דרך הקצאה תמורת מזומן למשקיעים חדשים, או דרך תשלום מבוסס מניות – הקצאת מניות לגורמים שונים (נושי החברה, עובדים, נושאי משרה, תאגידים שהחברה רוכשת ואף ספקים) במקום לשלם להם במזומן. מי שנפגע במקרה כזה הוא בעלי המניות הקיימים, שאחזקתם דוללה, עקב הפיכתם לבעלי אחוז קטן יותר בהון העומד, ושמחירי מניותיהם ירדו עקב הגדלת ההיצע. הפתרון לסוגיה זו הוא הדרישה, שחברה תקצה תמיד את מניותיה בשווי הוגן (fair value): יש לשאוף לביצוע ההקצאה בצורה כזו, שלתוך ההון העצמי יכנס סכום שיותיר לכל אחת מהמניות אותו נתח כספי בהון העצמי, גם במספרן המוגדל לאחר ההקצאה. אם הדירקטוריון ביצע הקצאה בפחות מהשווי ההוגן, הרי שרואים את החברה עצמה כנפגעת (שכן הכניסה פחות כסף משהייתה מסוגלת), וכל בעל מניות יכול להגיש תביעה נגזרת למען החברה. גם פתרון ההקצאה בשווי ההוגן אינו חף מבעיות, שכן בעלי המניות עדיין מדוללים בגידול העתידי של החברה – הרווח למניה מוקטן. עם זאת, כיוון שבעלי מניות רשאים לעיין בתקנון החברה ולראות מה מספר המניות בהון הרשום, וכן ידוע מה ההון המונפק, בדרך כלל הם יכולים להעריך סיכון זה. בתי המשפט בישראל אף הם דנו בדרישה להקצאה בשווי הוגן.
בחוק החברות של בריטניה בוטל הקונספט של "הון רשום". חברה יכולה להקצות מניות בכל מספר שתחפוץ, תוך ציפייה מחייבת שישמר העיקרון של הקצאה במחיר הוגן, למניעת דילול בלתי-מוצדק של בעלי המניות הקיימים.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק

Issued capital
הביטוי הון מונפק פירושו כל המניות שהחברה הקצתה. כל מניה שהוקצתה אי-פעם היא מניה בהון המונפק, אלא אם ועד שהיא עוברת תהליך של ביטול. הביטוי "הון עומד" (outstanding shares), הנדון בהמשך, פירושו כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות.
בניגוד להון הרשום, אותו רק האספה הכללית יכולה לשנות, הרי שההון המונפק נמצא בסמכותו של הדירקטוריון. זה רשאי להקצות מניות עד גבול ההון הרשום.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק > הון עומד

Outstanding shares
זה הוא הנתון המרכזי ביותר, מבחינה כלכלית, פיננסית ומשפטית. המניות בהון העומד הן כל המניות בהון המונפק שאינן מניות רדומות. הן מייצגות את סך הזכויות של בעלי המניות בחברה. בחברה ללא מניות רדומות, ההון העומד שווה להון המונפק (issued capital). בפשטות, מספר המניות בהון העומד הוא מספר המניות שהחברה "מחולקת" אליו. כאשר מניות החברה נסחרות בבורסה, ההון העומד שווה להון הרשום למסחר. בחברה פרטית, לפיכך, ההון הרשום למסחר הוא 0, יהיה ההון העומד אשר יהיה. כאשר אומרים "הון המניות" סתם, מבלי לפרש סוגו, הכוונה היא להון העומד (לדוגמה, "החברה הנפיקה מניות חדשות בגובה 5% מהון המניות שלה לפני ההנפקה").
שווי השוק של חברה הוא, ככלל, מכפלת מספר המניות בהון העומד במחירה של כל מניה. כאשר חברה היא פרטית (מניותיה אינן נסחרות בבורסה) ניתן לקבוע את שוויה במגוון דרכים, כגון חוות דעת של מעריך שווי חברות ובחינת המחיר האחרון בו הקצתה החברה מניות לגורמים שונים.
החישובים היחסיים למניה, כגון רווח למניה, דיווידנד למניה, הון עצמי למניה (ערך בספרים) וכן הלאה, נעשים ביחס למספר המניות בהון העומד.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק > הון מניות רדומות

Treasury shares (מניות באוצר)
חברה אינה יכולה להיות הבעלים של כל המניות שלה-עצמה. עם זאת, חברה רשאית לרכוש מניות של עצמה. חוק החברות טיפל בסוגיה זו באמצעות מוסד המניות הרדומות. מניה רדומה אינה מקנה זכויות. מופשטות ממנה זכות ההצבעה, הזכויות הכלכליות וכל זכות אחרת. לכן, היא לא נוטלת חלק ממאגר הזכויות שחולקים ביניהם בעלי המניות בחברה ואינה מהווה חלק מההון העומד. בהתאם, היא גם אינה משמשת בחישוב שווי השוק של החברה. עם זאת, מניות אלו אינן דומות למניות שבוטלו. הן מהוות חלק מההון המונפק, כקטגוריה נפרדת לצד ההון העומד. מבחינה מתמטית, יש לחסר אותן מההון המונפק כדי להגיע למספר המניות בהון העומד.
חברה יכולה לבטל מניות רדומות שבידיה ("להחזירן" להון הרשום הלא-מונפק); להשאיר אותן במאזן, שם הן מכונות גם מניות באוצר (treasury shares); או למכרן החוצה למי שאינו החברה עצמה, שאז יפסיקו להיות מניות רדומות ויחזרו אל ההון העומד.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק > הון מניות רדומות > הון מניות רדומות-בת

כאשר חברה בת רוכשת מניות של חברת האם שלה, אותן מניות הופכות "רדומות חלקית": מופשטת מהן זכות ההצבעה (זאת, כדי למנוע מצב בו חברת האם תהיה, בעקיפין, בעלת השליטה של עצמה), אך נותרות הזכויות הכלכליות (דיווידנד ופירוק). מאחר שאותן מניות עדיין מקנות זכויות, הן מהוות חלק מההון העומד.
נראה, כי החוק הישראלי לא טיפל במצב בו חברת בת רוכשת את מלוא מניותיה של החברה האם. במצב זה, לא יהיו לאף אחד זכויות הצבעה בחברה האם ולמעשה גם היא וגם חברת הבת ימצאו בחלל המשפט.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק > הון מניות רדומות > מניות רדומות שהן חלק מההון העומד

"מניה רדומה" היא מניה שהופשטו ממנה זכויותיה. אירוע זה, של הרדמת זכויות, נובע מזהות בעל המניה. במניות רדומות "אמיתיות" (שהן חלק מההון המונפק אבל לא חלק מההון העומד), החברה עצמה היא הבעלים. אולם, חוק החברות קובע שיכול וייווצרו מניות רדומות גם בידי אדם שאינו החברה. אלו מצבים בהם נרכשו מניות שלא כדין, והחוק מטיל סנקציה של שלילת הזכויות הגלומות במניה. מניות רדומות כאלו נוצרות במקרים הבאים: מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מיוחדת, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות שנרכשו ללא הצעת רכש מלאה, כאשר הייתה חובה לקיימה; מניות בחברה לתועלת הציבור שבעליהן נפטר, התפרק או פשט את הרגל.
קיים הבדל מהותי בין מניות רדומות כאלו ומניות רדומות בבעלות החברה. הראשונות ממשיכות להוות חלק מההון העומד. חברה (במיוחד ציבורית) אינה יכולה לדעת, באופן מרוכז, מי הם כל האנשים שרכשו ממניותיה, ואם אחד מהם עשה זאת שלא כדין. כל עוד דבר הרכישה לא נודע לחברה, אין ביכולתה לפקח ולרשום את מספר המניות הרדומות מסוג זה. יתרה מכך, מניות מסוג זה אינן מניות רדומות באותו מובן של מניות שהחברה רכשה חזרה, מכיוון שהתמורה בגינן עדיין נמצאת בקופת החברה וממשיכה להוות חלק מההון העצמי. אולם, הרדמת המניות תבוא לידי ביטוי במעמד מימוש הזכות: כאשר בעל המניה מבקש לקבל דיווידנד או נתח בפירוק, להצביע באספה הכללית או לממש זכות אחרת שבמניה. על החברה או גורם אחר (מסלקת הבורסה, נאמן) לדעת שהמניות רדומות, ולא להעביר לידי בעליהן כל זכות. התשלום או ההצבעה יתחלקו אז בין מספר קטן יותר של בעלי מניות – אלו האוחזים במניות לא-רדומות.
בנוסף, החוק קובע שיופשטו זכויות ההצבעה מחלק מהמניות (הפיכתן ל"רדומות חלקית", בדומה למניות רדומות-בת), במצב בו פחת ההון העומד (למשל עקב רכישה עצמית), וכתוצאה מכך בעל מניה טיפס לשיעור אחזקה הדורש הצעת רכש מיוחדת, אשר לא בוצעה.
גדלים כלכליים בהון המניות > הון מונפק > פרעון ההון המונפק

חברה יכולה להקצות מניה, אך לא לדרוש מיד את מלוא התשלום. הסכום, שאותו בעל המניה נדרש לשלם, יהיה כעת בגדר חוב שלו לחברה. עם זאת, המניות שבידיו כן יתחילו להקנות זכויות באופן מידי והן מהוות חלק מההון העומד. כיום, ברוב המקרים, נדרש מלוא התשלום כבר בעת ההקצאה; כמו כן, ממילא המניות מקנות זכויות, בין אם תמורתן שולמה במלואה ובין אם לאו. לכן, פחתה חשיבותו הפרקטית של הנושא.
קיימת הבחנה בין מספר מושגים:
הון מונפק ונפרע (paid up share capital) – הון מניות שהוקצה ותמורתו המלאה שולמה לחברה.
הון מונפק ולא נפרע (unpaid share capital ) – הון מניות שהוקצה ותמורתו המלאה טרם שולמה לחברה.
הון לא נדרש (uncalled share capital) – הון מניות מונפק ולא נפרע שהחברה טרם דרשה את התשלום בגינו.
הון נדרש (called up share capital) – הון מניות מונפק שהחברה כבר דרשה את התשלום בגינו. ייתכן ותשלום זה כבר התקבל (אז הוא חלק מההון הנפרע) או לא התקבל (והוא חלק מההון הלא נפרע).
לפי דיני החברות החקוקים, דרישת הפרעון מתייחסת רק לערך הנקוב של המניה. לדוגמה, חברה הקצתה למשקיע בודד 1,000 מניות בערך נקוב של 1 ש"ח ובמחיר כולל של 4 ש"ח למניה (פרמיה של 3 ש"ח). המשקיע שילם 800 ש"ח. הסך הכספי של "ההון המונפק והלא נפרע" עומד על 200 ש"ח (ולא על 3,200 ש"ח).
לנושא של פרעון ההון המונפק יש משמעות בעת פירוק החברה. בדוגמה לעיל, אם החברה תגיע למצב של פירוק, בעל המניות ידרש לשלם את הסכום של 200 ש"ח, אותו הוא חייב לחברה בגין הערך הנקוב של המניות. למעשה, זה גובה הערבות של בעל המניות לחובות החברה.
חברות עם הון מניות ללא ערך נקוב מרבות לכלול בתקנונן הוראה שלפיה כל התשלום, שאותו חייב בעל המניות בגינן, יהיה גובה ערבותו לחובות החברה בפירוק. בדוגמה לעיל, פירוש הדבר כי המשקיע ידרש לשלם 3,200 ש"ח בעת פירוק החברה, עבור המחיר הכולל של המניות שהוקצו לו וטרם נפרעו.
הביטוי "חברה בערבון מוגבל" (חברה בע"מ) מתייחס בדיוק לכך: ה"ערבון" של כל בעל מניה לחובות החברה "מוגבל" לגובה הערך הנקוב, או התשלום הכולל, שטרם שילם תמורת מניותיו. גם במקרה של חדלות פרעון של החברה, בעל המניה אינו נדרש, בנסיבות רגילות, לשלם יותר מכך.
ראו גם

חברה (תאגיד)
מניה
מאזן
הון עצמי
רכישה עצמית
נייר ערך המיר
שווי שוק
בורסה לניירות ערך
המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה

המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה התקיימה במסגרת מבצע צבאי רוסי שהחל ב-30 בספטמבר 2015, לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים ולסייע לשרידותו של משטר בשאר אל-אסד. ראשיתה הייתה תקיפות אוויריות, בתחילה בצפון-מערב סוריה, של מטרות הכוללות קבוצות מיליטנטיות המתנגדות לממשלת סוריה, כולל ג'בהת א-נוסרה, המדינה האסלאמית וצבא פתח הכיבושים. הרוסים הצליחו לסייע לאסד לשמור על שלטונו ולכבוש שטחים רבים ובהמשך צמצמו משמעותית את מעורבותם. בדצמבר 2024, בקרבות שנמשכו 11 ימים בלבד, משטרו של אסד נפל והרוסים נאלצו לפנות את בסיסיהם מהמדינה.
מטוס סוחוי Su-34 מפציץ עמדות המדינה האסלאמית במחוז א-רקה.
פיקוד

המפקד העליון של הכוחות הרוסיים בסוריה:
אלכסנדר דבורניקוב(ספטמבר 2015 — יוני 2016)
אלכסנדר ז'וראבליוב(יוני - דצמבר 2016)
אנדריי קרטאפולוב(דצמבר 2016 — מאי 2017)
קולונל-גנרל סרגיי סורוביקין(מרץ — דצמבר 2017)
אלכסנדר ז'וראבליוב (דצמבר 2017 — ספטמבר 2018)
סרגיי קוראלנקו (ספטמבר — אוקטובר 2018)
לוטננט גנרל אלכסנדר לפין (אוקטובר 2018 — ינואר 2019)
סרגיי סורוביקין (ינואר — אפריל 2019)
אנדריי סרדיוקוב (אפריל — ספטמבר 2019)
אלכסנדר צ'ייקו (ספטמבר 2019 — נובמבר 2020)
סרגיי קוזובלב (נובמבר 2020 — פברואר 2021)
אלכסנדר צ'ייקו (פברואר — יוני 2021)
יבגני ניקיפורוב (יוני — אוקטובר 2021)
רומן ברדניקוב (אוקטובר 2021 — אוקטובר 2022)
גלריה

חבלני צבא רוסיה בתדמור
חבלנים רוסיים בתדמור, 7 באפריל 2016
חימוש מטוס רוסי בבסיס חיל האוויר חמיימים
ספינת חיל הים הרוסי בחופי סוריה
נחת רוסי על ספינה בחופי סוריה
הלווייתו של הטייס אולג פשקוב, שנהרג בתקרית הפלת ה-SU-24 הרוסי על ידי טורקיה
שני מטוסי סוחוי Su-25 בנמל התעופה הסורי בלטקיה
טייס רוסי בשובו מסוריה, מרץ 2016
דגלי רוסיה וחיל ההנדסה בתדמור. אפריל 2016
חבלנים רוסיים בחלב, דצמבר 2016
חבלנים רוסיים מחוץ לעיר חלב, דצמבר 2016
חיילים רוסים בחלוקת מזון לתושבי חלב
חיילי המשטרה הצבאית, דצמבר 2017
ישיבה תיכונית

ישיבת אמ"ש (אלון מורה-שכם)
ישיבה תיכונית היא ישיבה לגיל תיכון שמשלבת לימודי קודש ולימודים תיכוניים (לימודי חול) לתעודת בגרות.
ישיבת אדר"ת בת ים
מקור השם

עד שנות ה-50 נודעו הישיבות התיכוניות בשמות שונים. חלקם, כמו ישיבת אלמה, בקשו להקרא "ישיבה" בעוד אחרות, כמו מדרשית נעם נמנעו מלהקרא בשם זה, מפאת השילוב של לימודי חול. הביטוי "ישיבה תיכונית" מופיע למשל בשנת 1942, בהתייחס למתיבתא ר' יעקב יוסף בארצות הברית, אולם לא רווח בציבור. היו שעשו שימוש בביטוי "ישיבה גימנסיה". בתחילת שנות ה-50 החלו להופיע ביטויים כמו "ישיבה עם מגמה תיכונית" ובשנת 1955 החל להיות שגור הביטוי "ישיבה תיכונית".
היסטוריה

הישיבה התיכונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל הייתה אלמה, שנוסדה בירושלים בשנת 1936. כעבור שנה, בשנת 1937 נוסדה בתל אביב ישיבת היישוב החדש על ידי הרב משה אביגדור עמיאל. כמה שנים לאחר מכן, בשנת תש"ה (1945) יסדו הרב יהושע יגל וישראל סדן את מדרשית נעם. בהמשך, הוכנסו לימודי חול לישיבת בני עקיבא כפר הרואה, בעקבות לחץ ההורים. בשנת 1958 כבר נמנו בישראל עשר ישיבות תיכוניות בהן למדו כ-1000 תלמידים, ובנוסף עליהן התקיימו גם ארבע ישיבות מקצועיות: ישיבות תורה ומלאכה בתל אביב, כפר אברהם וכפר סיטרין והישיבה החקלאית בכפר הרא"ה.
הישיבות התיכוניות הראשונות היו עם פנימיות. חלקן היו בעיר אך חלקן בחרו בכוונה להתמקם ביישובים קטנים, על מנת להרחיק את התלמידים מפיתויי העיר ולאפשר להם להתרכז בלימודים. התלמידים נהגו לחזור הביתה אחת לשבועיים או שלושה שבועות.
לאור הצלחת הישיבות התיכוניות היו בתי ספר דתיים שבחרו לפעול במעין מודל ישיבתי, ללא פנימייה, כמו ישיבה תיכונית יבנה בחיפה וישיבה תיכונית טבריה. מכיוון שהתלמידים חזרו כל יום לביתם, סדר היום בבתי הספר הישיבתיים היה שונה מאשר בישיבות התיכוניות. עם השנים גם הצטמצם מספר השבתות בהן התלמידים נדרשים להישאר בישיבה, והם חזרו הביתה אחת לשבוע או לשבועיים.
היחס ללימודי חול

הישיבה התיכונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל, ישיבת אלמה, נוסדה מתוך גישה של שילוב לימודי חול הכרחיים עם לימודי הישיבה.
הישיבות התיכוניות האחרות נוסדו על ידי חניכי ישיבות ליטאיות אשר שללו את לימודי החול. ישיבת כפר הרוא"ה נוסדה ללא לימודי חול ורק בלחץ ההורים נוספו לימודי חול במבנה נפרד מהישיבה, והם היו לימודי רשות. בישיבת היישוב החדש הוקדשו שעות מועטות בלבד ללימודי חול והישיבות נאבקו למזער את מספר השעות המוקדשות ללימודים לקראת הבגרות. בתחילה נבחנו התלמידים בבחינות הבגרות כאקסטרנים, בראשית שנות ה-50 היו התיכונים שליד הישיבות התיכוניות לבתי ספר של ערב ומספר השעות שהוקדש ללימודי החול שכללו גם תנ"ך עלה מכ-15 לכ-22 ורצועת הזמן שבין 14:30 ל-18:00 הוקדשה ללימודי חול. בסביבות שנת 1960, בלחץ ההורים ומשרד החינוך הפכו לימודי התיכון בישיבות התיכוניות למתכונת של בית ספר תיכון רגיל (בנוסף ללימודי הקודש). גם הטרמינולוגיה השתנתה ובניגוד לשנים ראשונות בהם לימודי החול כונו "טפל", אל מול העיקר שהוא לימוד התורה, החלו להשתמש במושג "חשוב" לציון לימודי החול, אך עדיין בניגוד ל"עיקר" - התורה. באותה תקופה הוקמה המגמה הריאלית הראשונה בתוך ישיבה תיכונית, בישיבת מרום ציון בקריית נוער, מתוך מטרה למשוך תלמידים המעוניינים בלימודים ריאליים לישיבות תיכוניות.
הישיבות התיכוניות לא ניסו לפתח גישה של השלמה של לימודי החול עם לימודי הקודש כשיטת תורה עם דרך ארץ ולא הכינו ספרי לימוד תיכוניים עבור החינוך הדתי אלא בקשו לתת את המינימום הנדרש כדי לקבל תעודת בגרות, תוך משא ומתן עם משרד החינוך שנועד לצמצם את לימודי החול ולהוציא מתוכנית הלימודים תכנים לא רצויים להם, כמו ספרות.
גישה זאת השתנתה עם השנים, במיוחד בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר רבות מהישיבות התיכוניות עברו מהפך של הוצאת הר"מים החרדיים וכניסת ר"מים דתיים לאומיים. החל מתחילת המאה ה-21 יש ברבות מהישיבות התיכוניות יחס של כבוד ללימודי החול ודגש על שילוב של תורה עם עבודה.
סדר ומבנה

סדר היום בישיבה התיכונית הוא של יום לימודים מלא. בדרך כלל מהבוקר ועד הצהריים לומדים לימודי קודש כמו תלמוד, תנ"ך והלכה, ובחלקו השני של היום מהצהריים המאוחרים ועד הערב לומדים לימודים כלליים. לאחר מכן מתקיים בדרך כלל "סדר ערב", הכולל שוב לימודי קודש. הלימודים הם נפרדים, המקבילה לישיבה תיכונית אצל בנות היא האולפנה.
בישראל של 2006 פזורות עשרות רבות של ישיבות תיכוניות ברחבי הארץ, חלקן משתייך למרכז ישיבות בני עקיבא.
הישיבות התיכוניות מוגדרות ברובן כמוסד מוכר שאינו רשמי (לפי חוק חינוך ממלכתי -התשי"ג) וככאלה הן זוכות לתקצוב מלא של לימודי התיכון, וחלק גדול מלימודי הגמרא. שכר הלימוד מגיע בישיבות רבות ללמעלה מאלף שקלים לחודש, עקב עלות אחזקת הפנימייה, הכיתות המוקטנות, והצוות החינוכי הרחב.
בתקשורת

הסדרה העלילתית-דוקומנטרית "הישיבה" שהוקרנה בערוץ 10 פתחה צוהר לעולם זה, וסיפרה את סיפורם האישי של תלמידים ומורים, בישיבה התיכונית בכפר הרוא"ה.
לקריאה נוספת

בניהו טבילה, הישיבה התיכונית החרדית, רסלינג, 2023.
מ' בר-לב, "הישיבה התיכונית ומעורבותה במערכת החינוך הממלכתי-דתי בישראל:, בספר מ' אליאב וי' רפאל (עורכים), ספר שרגאי - פרקים בחקר הציונות הדתית והעלייה לא"י, תשמ"ב, עמ' 206–222.
מ' בר-לב, "הישיבה התיכונית ושיטת תורה עם דרך ארץ", בספר: מ' ברויאר (עורך), תורה עם דרך ארץ - התנועה, אישיה, רעיונותיה, 1987, עמ' 237–253.
הרב יהושע יגל, "לדרכן של הישיבות התיכוניות", בספר: הרב י' שביב (עורך), ממלכת כהנים וגוי קדוש, תשנ"ז, עמ' 126–135, זמין לקריאה והורדה באתר ספריית אסיף.
הערות שוליים

↑  דברים בשם אומרם, הצופה, 23 באוגוסט 1942
↑  המדרשיה, הצופה, 22 בפברואר 1949
↑  מפעל הסטיפנדות מיסודן של הממשלה והסוכנות, הצופה, 15 בנובמבר 1954
↑  המרכז לחינוך דתי בישראל, הצופה, 4 בפברואר 1955
בדרך למדינת התורה, הצופה, 23 באוגוסט 1955
↑  הרב יהודה קופרמן, הישיבה התיכונית במדינת ישראל, בתוך: מאיר חובב, הליכות תו שין כף, הוצאת היכל שלמה, עמוד 95
↑  ישראל בן צבי (עורך), המדריך לישראל הדתית, ציון תל אביב 1958, עמוד 40
↑  מהי ישיבה?, הצופה, 1 ביולי 1938
↑  הרב יהודה קופרמן, הישיבה התיכונית במדינת ישראל, בתוך: מאיר חובב, הליכות תו שין כף, הוצאת היכל שלמה, עמודים 97-98
↑  מגמה ריאלית בישיכה תיכונית, הצופה, 17 בפברואר 1963
↑  הרב יהודה קופרמן, הישיבה התיכונית במדינת ישראל, בתוך: מאיר חובב, הליכות תו שין כף, הוצאת היכל שלמה, עמוד 185
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313862505171  LCCN: no2010164855  VIAF: 143499311   WorldCat (עם VIAF): 143499311
בית הכנסת מולא דוויד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 
  (למפת אספהאן מוגדלת)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:17231.578947368%;"> (למפת אספהאן רגילה)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:17231.578947368%;">  שגיאת לואה: bad argument #1 to 'getBestStatements' (string expected, got nil).
בית הכנסת מוּלָא דָוִויד (בפרסית: کنیسه ملا داوید) הוא אחד מבתי הכנסת ששימשו את הקהילה היהודית בשכונת ג'ובארה (جوباره), רחוב כמאל (خیابان کمال) מול קברו של כמאל אל-דין אסמאעיל (مقبره کمال الدین اسماعیل) בעיר אספהאן, איראן. הוא נוסד בתקופת השושלת הקג'ארית.
המבנה נרשם ב-10 במאי 2007 כאחת היצירות הלאומיות של איראן (פר'), מספר רישום 19036.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא איראן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Found Footage

Found Footage (מושג שאול בעברית: פָאוּנְד פוּטֵג'; בתרגום חופשי: קטעי וידאו שנמצאו) היא תת-סוגה של סרטי מתח עלילתיים שבהם העלילה מוצגת כהקלטות וידאו גולמיות שנעשו על ידי אחת או יותר מהדמויות שהיו מעורבות בהתרחשות. ההקלטות אבדו כביכול, אך נמצאו על ידי מישהו אחר בחלוף הזמן, בדרך כלל כאשר המעורבים, כולם או חלקם, מתים או נעדרים. לעיתים יוצגו הצילומים עם עריכה ופרשנות של מי ש"מצא" אותם, ואצל הצופה נוצרת אשליית צילום וידאו אותנטי של אירוע שהתרחש במציאות. סגנון קולנועי זה משמש לרוב בסרטי אימה, תופעות על-טבעיות ומסתורין, אך מכיוון שטכנולוגיות הצילום זולות יחסית, הסגנון משמש גם בסרטי פשע, מלחמה, קומדיות וסדרות טלוויזיה.
סרט מוגדר כפאונד פוטג' כאשר למצלמה יש תפקיד בעלילה ומקור ידוע בסרט (On screen; בניגוד לסרטים עלילתיים שבהם המצלמה חיצונית להתרחשות - Off screen). האירוע לא היה המניע לצילום, אלא התרחש בזמן שנעשו צילומים מסיבות אחרות, והמעורבים נקלעו אליו בעל כורחם.
במקורה, פאונד פוטג' היא סוגה מובחנת העומדת בפני עצמה וכוללת שילוב של קטעי סרטונים אותנטיים בסרטי תעודה, פרסומות ווידאו קליפים מוזיקליים. ואולם, ההגדרה הוחלה גם על סרטים בדיוניים הנחזים כתיעודיים. כבר בשנת 1974 השתמש אורסון ולס בטכניקה זו בבימוי הסרט "ז' זה זיוף" (אנ') על זייפן האמנות אלמיר דה הורי. ולס שילב בסרט קטעים תיעודיים אמיתיים של דה הורי, וכן פנה לצופים מחדר העריכה כדי לשכנע אותם ב"אמיתות" הסיפור. בזכות סרט זה נחשב ולס לממציא הקולנוע המוקומנטרי. באופן דומה יצר הבמאי סטיוארט קופר בשנת 1975 את סרט המלחמה העלילתי "Overlord" שבו שילב צילומים אותנטיים של הפלישה לנורמנדי.
מחשש לבלבול עם סרטי קולאז' של קטעים אמיתיים שנאספו ממקורות שונים, יש המקפידים לציין "קטעי וידאו מפוברקים שנמצאו" (Faux Found-footage), ואילו חוקר הקולנוע דייוויד בורדוול חולק על עצם המושג "קטעי וידאו שנמצאו", ומעדיף להגדיר את הגימיק הזה בסרטים בדיוניים כ"קטעי וידאו שהתגלו" (Discovered Footage). מבקר הקולנוע הישראלי דורון פישלר סבור שהמושג הנכון הוא Assembled Footage (בעברית: קטעי וידאו מקובצים), מכיוון שכל שוט הגיע ממצלמה שיש לה קיום מוצדק בסרט.
בניתוח של 500 סרטי פאונד פוטג', אתר Found Footage Critic זיהה ארבע פרספקטיבות צילום:
פרספקטיבה של גוף ראשון – הדמות הראשית חווה את האירוע בעודה אוחזת במצלמה, והצופה רואה את ההתרחשות מנקודת מבטה. עבור פרספקטיבה זו, משתמשים בטכניקת צילום מנקודת מבט (POV - Point of View Shot), המכונה גם מצלמה סובייקטיבית (אנ').
מוקומנטריה (לחלופין: סגנון פסאודו-דוקומנטרי) – צילום ראיונות או תחקירים מדומים אודות האירוע.
פרספקטיבה חדשותית – כביכול, צוות חדשות מקצועי מסקר אירוע, והצופה רואה את ההתרחשות "דרך" מצלמת הטלוויזיה.
פרספקטיבה של מצלמת אבטחה – מצלמה נייחת המצלמת באופן אוטומטי אירוע המתרחש במרחב שהמצלמה מכסה.
מידע בדף זה ללא הפניות למקורות, מבוסס על שני מאמרים: מאמר בבלוג של דייוויד בורדוול ומאמר באתר Found Footage Critic.