מגדלא
היסטוריה

טריכיי מוזכרת לראשונה בתקופת הבית השני כאשר בזמן המאבק בין תומכי יוחנן הורקנוס השני ואנטיפטרוס האדומי ובין תומכי אריסטובולוס השני בשנת 54 לפני הספירה, נכבשה העיר בידי הנציב הרומי קסיוס, על מנת לפגוע בתומכי אריסטובולוס שהתרכזו בה. לאחר כישלונו ומפלתו של קראסוס נגד הפרתים, הללו מהרו לכבוש את סוריה, אך קסיוס הצליח למנוע בעדם בסופו של דבר מלכבוש את סוריה, ועל ידי כך לחדור לשטחים נוספים שבתחום שלטונה של האימפריה הרומית. לאחר גירושם של הפרתים מסוריה, הלך קסיוס לארץ יהודה, שם הוא כבש את טריכי, ואף מכר חלק מתושביה לעבדות. יוסף בן מתתיהו מזכיר כ-30,000 מתושבי טריכיי שנמכרו לעבדים, אך היסטוריונים אחרים חולקים עליו[דרוש מקור].
טריכיי ניתנה יחד עם טבריה, אבל וחוליס לאגריפס השני על ידי הקיסר נירון, כחלק מיצירת ממלכה צפונית שכללה אף שטחים מן הגליל והגולן.
בתקופה שקדמה למרד הגדול, התמרדו תושבי טריכיי כנגד יוסף. העילה המיידית הייתה העובדה כי ניסה להחזיר את כספיהם של אגריפס השני וברניקי אשר שדדו המורדים. ביתו של יוסף נשרף, ואנשי טריכיי צרו עליו, אך יוסף הצליח לרצותם בדברי חלקות, וטען כי התכוון להשתמש בכסף לצורכי ביצור החומה.
בזמן המרד הצטרפו אנשי טריכיי למורדים, על אף שאגריפס מלכם תמך ברומאים. העיר בוצרה על ידי מפקד הגליל יוסף בן מתתיהו. מספר תושבי העיר היה כארבעים אלף. יוסף העיד כי המורדים בעיר לא היו תושבי העיר מלכתחילה, אלא אנשים שהגיעו למקום מאזורים אחרים כטבריה. לכך ייתכנו שני הסברים [דרוש מקור], כי אוכלוסייתה של טריכיי אשר עסקה בחקלאות ובדיג הייתה נוטה למרד, עד כדי כך שמורדים הגיעו אליה ממקומות כטבריה ששם האוכלוסייה האמידה לא נטתה לצד המורדים, והסבר אחר הוא כי האוכלוסייה לא נטתה אל המרד, והיה צורך באנשים חיצוניים על מנת לקיים את המרידה בעיר.
מגדל המשיכה להתנגד לרומאים גם לאחר שטבריה והגליל כבר נכנעו בפניהם.
בשנת 67 הגיע לעיר הצבא הרומי המונהג בידי אספסיאנוס. אספסיאנוס שם מצור על העיר, ולאחר שנלכדה, נמלטו רבים אל הים בספינות. במקום התרחש קרב ימי, בו נהרגו המורדים. יוסף בן מתתיהו מתאר את תוצאות הקרב במילים אלו:
"וצבע היאור היה אדם מדם וכלו היה מלא חללים, כי לא נמלט איש. ובימים הבאים עלתה צחנה נוראה בכל הארץ מסביב. ואיום היה המראה לעיניים כי החוף היה מלא שברי ספינות מנופצות וגם פגרי אדם נפוחים, אשר נשחתו מלהט השמש ונרקבו והשחיתו את האוויר, עד אשר לא הייתה הצרה הזאת לאבל ליהודים בלבד, כי אם גם לזרא לרומאים"
לאחר מכן המית אספסיאנוס כאלף ומאתיים מתושבי העיר הזקנים והחלשים, וחמשת אלפים מן הצעירים והחזקים נשלחו כעבדים אל הקיסר נירון.
לאחר דיכוי המרד בשנת 70 לספירה שבו היהודים להתגורר במגדלא ויישוב יהודי התקיים במקום גם בתקופה הרומית המאוחרת וגם בתקופה הביזנטית.
מרשימות של צליינים נוצרים מתקופת ראשית הנצרות ידוע שסמוך למגדל צבעא היהודית שכן יישוב נוצרי ובו כנסייה על שם מרים המגדלית.
במחצית הראשונה של המאה הרביעית סיפר אחיו של בזיליוס הגדול על קיומה של כנסייה גדולה על שמה של מרים המגדלית.
מקורות נוצריים מלמדים כי במאות ה-8 עד ה-10, בעת השלטון המוסלמי בארץ ישראל, ניצבה כנסייה במקום שזוהתה כביתה של מריה מגדלנה. בשנים 1106–1108, בראשית ימי ממלכת ירושלים הצלבנית, נזכר ביתה של מריה מגדלנה בכתביו של אב המנזר דניאל. בשנת 1283 סיפר בורכרד מהר ציון כי ביקר בביתה של מריה מגדלנה. כעבור שנים אחדות, בסוף ימי הממלכה הצלבנית, תיאר הנזיר האיטלקי ריקולדו דה מונטה די קרוצ'ה כי הגיע למגדלא, ופרץ בבכי של שמחה לנוכח הכנסייה היפה שעדיין ניצבה במקום. במהלך התקופות הממלוכית והעות'מאנית נזכר כפר מגדלא רק פעם אחת, בשנת 1626, כשאנשים טענו שראו שם את ביתה של מריה מגדלנה, אף שהאתר היה חרב בתקופה זו.
במאה ה-19 התיישבו במקום פלאחים עניים ממצרים והקימו כפר קטן בשם מג'דל ששימר את השם ההיסטורי.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וכתב שבמקום מבנה מקאם לקדוש בשם אל-עג'מי, הוא כתב: "בשבע עשרים דקות חציתי את הנחל החשוב החמישי, הנקרא ואדי אל-חמאם. מאחוריו מבנה מוקדש לקדוש סידי אל-עג'מי. בשעה שבע עשרים וחמש דקות הגעתי למג'דל".
הכפר פונה מתושביו במהלך מלחמת העצמאות, באפריל 1948, על ידי כוחות ההגנה, באוטובוסים של אגד שהסיעו את התושבים עד לסמוך לקיבוץ גשר, שם הורה להם לחצות לירדן.