stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איי סמואה
סמואה וסמואה האמריקנית > חלוקה פוליטית

בסוף המאה ה-19, תחרות על שליטה פוליטית באיים בין ארצות הברית, הקיסרות הגרמנית ובריטניה הביאה לאמנה המשולשת (אנ') שנחתמה בדצמבר 1899 וחילקה רשמית את הארכיפלג הסמואי למושבה גרמנית (סמואה הגרמנית) במחצית המערבית. וטריטוריה של ארצות הברית (סמואה האמריקנית) בחצי המזרחי. ניו זילנד החלה לכבוש את האיים המערביים במלחמת העולם הראשונה מגרמניה והמשיכה לשלוט בהם עד 1920. לאחר מכן, מ-1920 ועד לעצמאותה של סמואה ב-1962, ניו זילנד שלטה באיים בקבוצה זו תחת מנדט של חבר הלאומים מ-1920 עד 1946, וכטריטוריית נאמנות של האומות המאוחדות מ-1946 עד 1962. הכוח שהוביל בסופו של דבר לעצמאות המדינית של האיים המערביים ב-1962 היה תנועת המא פרו-העצמאות, שזכתה לפופולריות ברחבי האזור. האיים המזרחיים נותרו טריטוריה פוליטית של ארצות הברית.
איים

באיי סמואה יש בסך הכל 18 איים הפרוסים על 3,030 קילומטרים רבועים (1,170 מילים רבועים) בכיוון מערב למזרח.
איים > סמואה

סוואי: אוכלוסייה 43,819 (2016); גוש היבשה הגדול ביותר; הכי מערבי בקבוצה; בו התרחשו ההתפרצויות הגעשיות האחרונות. התפרצויות: הר מטוואנו (1905–1911); מאטה או לה אפי (1902); מאוגה אפי (1725 בקירוב).
מנונו: אוכלוסייה 889 (2006).
נואולופה: לא מיושב; שוכן במיצר אפולימה בין אופולו (Okina)[דרושה הבהרה].
אפולימה: אוכלוסייה 75 (2006).
אופולו: אוכלוסייה 143,418 (2011); האי המאוכלס ביותר בקבוצה.
נואוספי: לא מיושב; איון סלעי זעיר מול החוף הדרומי של אופולו, ליד הכפר פוטאסי.
נואוטלה: לא מיושב; טבעת טוף וולקני; שימור עבור ציפורים מקומיות; ניתן לראות גם מחוף לאלומאנו הפופולרי.
נואולואה: לא מיושב; טבעת טוף וולקני; שטח קרקע 25 הקטאר; בית גידול לשימור עבור ציפורים מקומיות אנדמיות.
נאמוה: לא מיושב.
פנואטאפו: לא מיושב; טבעת טוף וולקני.
האיים "מנונו", "אפולימה" ו"נו" שוכנים במצר אפולימה בין אופולו וסבאי. ארבעת האיים הקטנים והבלתי מיושבים – נואוטלה, נואולואה, נמואה ופאנואטפו – ממוקמים מול החוף המזרחי של אופולו ומהווים את איי אלאיפטה (אנ').
איים > סמואה האמריקנית

תוטילה: 48,405 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין 2020); האי הראשי בשטח.
האי פולה: לא מאוכלס; חלק מהפארק הלאומי סמואה האמריקנית.
אונונו: אוכלוסייה 473 (לפי מפקד האוכלוסין 2020); ממוקם דרומית מזרחית לטוטילה.
האי סוויינז: לא מאוכלס (לפי מפקד האוכלוסין 2020); מנוהל פוליטית על ידי סמואה האמריקאית, אך מבחינה תרבותית חלק מטוקלאו; מטעי קופרה.
אופו-אולוסגה: צמד איים געשיים הכוללים את אופו (אוכלוסייה 132, לפי מפקד האוכלוסין 2020) ואת אולוסגה (אוכלוסייה 147, לפי מפקד האוכלוסין 2020); כחלק מקבוצת איי מנואה.
טאו: אוכלוסייה 236 (לפי מפקד האוכלוסין 2020); האי הגדול בקבוצת מנואה.
מאנו (אטול ורדים): לא מאוכלס (לפי מפקד האוכלוסין 2020); בית גידול לשימור לחיות ציפורים מקומיות, חיים ימיים, צב ירוק וצב ים קרני בסכנת הכחדה.
מיקום

האיים נמצאים כ-800 קילומטרים (500 מיל) מפיג'י, 530 קילומטרים (330 מיל) מטונגה, 2,900 קילומטרים (1,800 מיל) מניו זילנד ו-4,000 קילומטרים (2,500 מיל) מהוואי, ארצות הברית.
האיים שוכנים בין 13° ל-14° קו רוחב דרום ו-169° ו-173° קו אורך מערב, ומשתרעים על שטח של כ-480 קילומטרים (300 מיל) ממערב למזרח.
האיים הגדולים יותר הם געשיים במקורם, הרריים ומכוסים ביער טרופי לח. חלק מהאיים הקטנים יותר הם אטולים של אלמוגים עם חופי חול שחור.
הנקודות הגבוהות ביותר

הנקודה הגבוהה ביותר בסמואה היא הר סיליסילי, באי סוואיי וגובהה 1,858 מטרים (6,096 רגל), זוהי גם אחת הפסגות הגבוהות ביותר בפולינזיה. הפסגה הגבוהה ביותר בסמואה האמריקאית נמצאת על תאו, הר לאטה, בגובה 966 מטרים (3,169 רגל).
שטח אדמה

אופולו וסוואיי בסמואה הם מהגדולים מבין האיים הפולינזים, עם 1,718 קילומטרים רבועים (663 מילים רבועים) ו-1,125 קילומטרים רבועים (434 מילים רבועים), בהתאמה, גדולים מהם הם שני האיים הראשיים הגדולים משמעותית של ניו זילנד האי הדרומי והאי הצפוני וכן האי סטיוארט, ושני האיים הראשיים של פיג'י ואיי הוואי של הוואי ומאווי.
האי הבא בגודלו הוא טוטואילה, שבו נמצאים העיר והנמל של פאגו פאגו (עם 3,519 תושבים ב-1990). טוטואילה קטן בהרבה מאופולו וסאוואיי, וגודלו 136.2 קילומטרים רבועים (52.6 מילים רבועים) והוא האי הגדול ביותר בסמואה האמריקאית. הנקודה הגבוהה ביותר בטוטואילה היא פסגת מטאפאו.
אזור זמן

בשנת 1892, איי סמואה עברו לצד המזרחי של קו התאריך הבין-לאומי. השליט מליטואה לופפה (אנ') פרסם כרוז לפיו יום שני, 4 ביולי יתרחש פעמיים באותה שנה. שינוי זה, שהתרחש ביום העצמאות האמריקאי, נבע ככל הנראה מהסחר הגובר עם האמריקאים והרצון שהאיים יהיו באותו יום כמו ארצות הברית.
ב-2011, ממשלת סמואה העצמאית החליטה לעבור בחזרה לצד המערבי כדי להיות באותו יום כמו אוסטרליה וניו זילנד. מכיוון שעד אז סמואה הייתה יום אחד מאחורי המדינות הללו, שהיו אז שותפות הסחר העיקריות של סמואה, נותרו רק ארבעה ימי עסקים בשבוע. המשמרת יושמה על ידי דילוג יום שישי, 30 בדצמבר. גם טוקלאו השכנה זזה ביום זה.
אקלים

האקלים הסמואי הוא טרופי, עם עונה גשומה מנובמבר עד אפריל. קבוצת האיים נפגעת לעיתים קרובות מסופת ציקלון טרופית בין דצמבר למרץ, בשל מיקומה בדרום האוקיינוס השקט.
גלריה

איי סמואה
התפרצות געשית הר מטוואנובאיסוואי, 1905
כפר אפונו, סמואה האמריקנית
האיאונו'ו, מול החוף של האי טוטואילה, סמואה האמריקנית
חוף באופו-אולוסגה, כפולה געשית בקבוצת האיים מנואה
מפל פואיפיסה בלוטופגה, האי אופולו
הערות שוליים

↑  Fana'afi Le Tagaloa, Aiono (1986). "Western Samoa: the sacred covenant". Land Rights of Pacific Women. Institute of Pacific Studies of the University of the South Pacific. p. 103. ISBN 982-02-0012-1. נבדק ב-17 באפריל 2010. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  Helen M. Leach, Roger C. Green, New Information for the Ferry Berth Site, Mulifanua, Western Samoa, The Journal of the Polynesian Society 98, 1989, עמ' 319–329
↑  Masterman, Sylvia (1934). The Origins of International Rivalry in Samoa: 1845–1884. George Allen and Unwin Ltd, London. p. 14.
↑  "Demographic Yearbook—Table 3: Population by sex, rate of population increase, surface area and density" (PDF). United Nations Statistics Division. 2010.
↑  "Census 2016 Preliminary count" (PDF). Samoa Bureau of Statistics. נבדק ב-6 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Insular Area Summary for American Samoa". U.S. Department of the Interior. 6 באפריל 2010. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2009. נבדק ב-11 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Background: Volcanic Islands and Seamounts in the Samoan Region". NOAA Office of Ocean Exploration and Research. נבדק ב-3 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Craig, P. (ed.). "Natural History Guide to American Samoa" (PDF). National Park of American Samoa, Department Marine and Wildlife Resources, American Samoa Community College. נבדק ב-16 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Matafao Peak, AS". National Park Service. נבדק ב-3 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Going Back 24 Hours". Evening News. 1892-07-20. נבדק ב-2022-07-03 – via NLA.
↑  "Samoa: Climate". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-2007-11-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119500090 (data)  GND: 4051505-9  NARA: 10044691  NDL: 00570086  NKC: ge118139  VIAF: 260550606   WorldCat (עם VIAF): 260550606 
ספינות מלחמה גרמניות, בריטיות ואמריקאיות בנמל אפיה, בירת סמואה, 1899
מפת סמואה
מפה של סמואה האמריקנית
צעיר לבוש כמו מאנאיה, בנו של צ'יף סמואי 1890–1910. (תמונה מאת תומאס אנדרו)
סנובסק

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז צ'רניהיב מחוז צ'רניהיב
 סנובסק:  מחוז משנה
 תאריך ייסוד:  1860 
 שטח:  1.28 קמ"ר
 גובה:  119 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,100 (2024)
 קואורדינטות:  51°49′11″N 31°56′40″E﻿ / ﻿51.819611111111°N 31.944555555556°E﻿ / 51.819611111111; 31.944555555556 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://snovmr.gov.ua/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםסנובסק(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםסנובסק(למפת מחוז צ'רניהיב רגילה) צ'רניהיב ניז'ין פרילוקי בכמץ' נוסיבקה נובהורוד-סיוורסקי בלארוס רוסיה סומי פולטבה קייבסנובסק(למפת מחוז צ'רניהיב מוגדלת) צ'רניהיב ניז'ין פרילוקי בכמץ' נוסיבקה נובהורוד-סיוורסקי בלארוס רוסיה סומי פולטבה קייבסנובסק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סְנוֹבְסְק (באוקראינית: Сновськ; ביידיש: סנאווסק) היא עיר במחוז צ'רניהיב ומשתייכת למחוז משנה (ראיון) סנובסק. כמות האוכלוסייה 10,620 (בשנת 2022), בשנת 2001 כמות האוכלוסין עמדה על 12,315.
שם העיר

במקור נקראה העיר קורז'יבקה (Коржівка, או קורז'ובקה (Коржовка) ברוסית) ובסוף המאה ה-19 שונה השם לסנובסק, על שם הנהר סנוב הסמוך לעיר. בין השנים 1935–2016 העיר נקראה שצ'ורס (Щорс) על שם המצביא האוקראיני ניקולאי שצ'ורס. ב-21 במאי 2016 החליטה המועצה העליונה להחזיר את שמה המקורי של העיר, עקב החוק האוסר שמות ממוצא קומוניסטי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הקהילה היהודית

ב-1897 נמנו בעיר 985 יהודים מקרב 2,379 תושבים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שכנה בסנובסק ישיבתו של "החפץ חיים". ב-1926 האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיא של 2,416 נפשות, ועליהן נוספו עוד כמה עשרות בכפרים הקרובים. משנת 1927 עד מלחמת העולם השנייה רב המקום היה הרב שניאור זלמן גרליק. רבים מיהודי העיר נמנו על חסידי חב"ד.
ערב מלחמת העולם השנייה מספר היהודים בעיר ירד דרסטית ל-1,402 (כ-16.3% מבני העיר), ככל הנראה בעקבות ההולודומור והגירה למקומות אחרים. הנאצים כבשו את סנובסק ב-3 בספטמבר 1941, ועד אז יותר ממחצית האוכלוסייה היהודית הצליחה לעזוב את המקום או שבניה גויסו לצבא האדום. היהודים שנותרו נצטוו להירשם ולענוד את הטלאי הצהוב, ואולצו גם לבצע עבודות. היהודים רוכזו בגטו ברחוב פרורזנאיה. במספר אקציות במהלך 1941–1942 הנאצים רצחו קבוצות גדולות, בסיוע המשטרה האוקראינית. חלק מהיהודים הועברו לצ'רניגוב ונרצחו שם. אחרים הובאו לעיר ממקומות אחרים במחוז שצ'ורס ונרצחו בעיר. ב-21 בספטמבר 1943 שוחרר הגטו על ידי הצבא האדום.
בני העיר

ז'ול אוליצקי
אליהו אילת
הרב חיים אליעזר ביחובסקי
יהודה סלוצקי
הרב חיים שאול ברוק
נתן רחלין
הערות שוליים

↑  "Чисельність наявного населення України (Actual population of Ukraine)"
↑  Про перейменуваннядеяких населених пунктів
↑  קורז'ובקה ביברייסקיה אנציקלופדיה (ברוסית).
1 2 3  אלכסנדר קרוגלוב (רו'), שצ'ורס, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1774), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2  שצ'ורס במיזם "הסיפורים שלא סופרו - אתרי רצח יהודים בשטחי ברית המועצות הכבושים", באתר "יד ושם" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007376848005171  VIAF: 3441158675989127500000   WorldCat (עם VIAF): 3441158675989127500000 
המבנה בו שכן בית הכנסת המקומי
ספרות פרולטרית

ספרות פרולטרית היא ספרות שנוצרה בעיקר על ידי סופרים ממעמד הפועלים עבור הפרולטריון בעל מתודעה המעמדית. אף על פי שהאנציקלופדיה בריטניקה קובעת כי מכיוון שספרות זו היא "למעשה מכשיר מהפכה ייעודי", היא יוצאת לאור לעיתים קרובות מטעם המפלגה הקומוניסטית או אוהדי השמאל, הרומן הפרולטרי סווג אף הוא, בלי קשר למהפכה, כרומן "על מעמד הפועלים ועל חיי מעמד הפועלים; אולי מתוך כוונה לעשות תעמולה". הדגש השונה הזה עשוי לשקף הבדל בין מסורות רוסיות, אמריקאיות ואחרות של כתיבה למעמד הפועלים, לזו של בריטניה. המסורת הבריטית לא הושפעה במיוחד מהמפלגה הקומוניסטית, אך היו לה שורשים בין היתר בתנועת הצ'רטיסטית, תנועת העובדים ההמונית הראשונה בעולם ובסוציאליזם. יתר על כן, חוקר הספרות הבריטי ה. גוסטאב קלאוס, בספרו "רומן סוציאליסטי: לקראת תחיית המסורת" (1982) העוסק בסופרי מעמד הפועלים, מציין כי המונח "פרולטריון" שהיה עכשווי בזמנו, נמצא בנסיגה בעולם, בעוד המושגים המתחרים של 'מעמד הפועלים' ו'סוציאליסט' ממשיכים לשלוט באותה רמת דבקות".
המילה פרולטריון משמשת גם לתיאור יצירות על מעמד הפועלים שנכתבו על ידי סופרים בני מעמד הפועלים, כדי להבדיל ביניהם לבין יצירות של סופרים ממעמד הביניים כמו צ'ארלס דיקנס ("זמנים קשים"), ג'ון סטיינבק ("ענבי זעם"), והנרי גרין ("קיום"). באופן דומה, ואף על פי שחלק מיצירותיו של המשורר ויליאם בלייק (1757–1827) הן דוגמאות מוקדמות לספרות מעמד הפועלים, כולל שני השירים "מטאטא הארובה", שפורסמו ב"שירי התמימות" בשנת 1789 ו"שירי חוויה" בשנת 1794, העוסקים בנושא עבודת ילדים, בלייק, עצמו, שאביו היה סוחר, לא היה סופר פרולטרי.
רומן פרולטרי

הפרולטרים הם חברים במעמד הפועלים. הרומן הפרולטרי הוא תת-ז'אנר של הרומן, שנכתב על ידי פועלים, בעיקר עבור פועלים אחרים. זה חופף ולעיתים מהווה שם נרדף לרומן מעמד הפועלים, רומן סוציאליסטי, רומן בעיות חברתיות (גם רומן בעיות, רומן סוציולוגי או רומן חברתי), רומן תעמולה או תזה, או רומן הריאליזם הסוציאליסטי.
הרומן הפרולטרי עשוי להגיב על אירועים, מערכות ותיאוריות פוליטיות, ונתפס לעיתים קרובות כאמצעי לקידום רפורמה חברתית או מהפכה פוליטית בקרב מעמד הפועלים. ספרות פרולטרית נוצרה ברובה על ידי סופרים קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים. התקופה שבין 1930 עד 1945 בפרט, הניבה רומנים רבים כאלה שעסקו בחייהם של עניים. עם זאת, היו יצירות מז'אנר זה לפני תאריכים אלה וגם לאחריהם. בבריטניה המונח ספרות מעמד הפועלים, שימש בדרך כלל להקשר רחב יותר. במסגרת זו כוונת כותבי הספרות הפרולטרית היא לרומם את העובדים משכונות העוני ולהעניק להם השראה לאמץ אפשרויות לשינוי חברתי או למהפכה פוליטית. ככזו היא סוג של סיפורת פוליטית.
ארצות הברית

הסופרים החשובים ביותר של מעמד הפועלים התכנסו בקונגרס הסופרים האמריקני הראשון בשנת 1935. ליגת הסופרים האמריקאים נתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. בין הסופרים הבינלאומיים המפורסמים שהשתתפו בקונגרס היו גאורג פינק (Georg Fink) (שם בדוי של הסופר הגרמני קורט מונזר), מייק גולד (Mike Gold) מניו יורק (שניהם יהודים), חוסה רבואלטאס (José Revueltas) ממקסיקו, ניקומדס גוזמאן (Nicomedes Guzmán) מצ'ילי, חורחה איקזה (Jorge Icaza) מאקוודור, ורבים אחרים.
בארצות הברית היה מייק גולד, מחבר הרומן "יהודים ללא כסף", הראשון שקידם ספרות פרולטרית במגזין של מקס איסטמן "המשחרר" ואחר כך ב"ההמון החדש". עיתון המפלגה הקומוניסטית, "העובד היומי" פרסם גם כן ספרות, כמו גם מגזינים רבים אחרים, ביניהם "הסדן" ("The Anvil"), בעריכת ג'ק קונרוי, "ההדף" ו"סקירת הפרטיזן.[דרוש מקור]
דוגמאות נוספות לכתיבה פרולטרית אמריקאית כוללות את "ספינת המוות" (1926) של ב. טראוון, (אם כי יש להניח כי טראוון נולד בגרמניה); "בת הארץ" (1929) של אנייס סמדלי; "כלבי תחתית" (1929) של אדוארד דלברג; "המנושל" (1933) של ג'ק קונרוי; "סטאד לוניגן" (טרילוגיה, 1932–1935) של ג'יימס ט. פארל; "ארץ העשרים" (1934) של רוברט קנטוול; "קרא לזאת שינה" (1934) שלהנרי רוט; מרידל לה סואור, "הצדעה לאביב" (1940) של מרידל לה סואור "ויונונדיו" (נכתב בשנות ה-30, פורסם 1974) של יונונדיו.
לא נכללים כאן סופרים כמו ג'ון סטיינבק, תאודור דרייזר וג'ון דוס פסוס, שכתבו על מעמד הפועלים, אף שהגיעו מרקע אמיד יותר.
רוסיה הסובייטית

הפרולטקולט (Prolletkult) הייתה תנועה חשובה בשנותיה הראשונות של המהפכה הרוסית, שקמה במטרה לעודד אוריינות והשכלה. זה היה משהו שונה לגמרי מהרומן הפרולטריוני המאוחר, המסורתי והריאליסטי של שנות סטלין.
בשנות ה-30 הפך הריאליזם הסוציאליסטי למגמה השלטת ברוסיה. דמותו המובילה הייתה מקסים גורקי, שהניח את היסודות לסגנון זה עם יצירותיו "האם" והמחזה שלו "אויבים" (שניהם משנת 1906). גורקי תיאר את חייהם של אנשים בשכבות הנמוכות ביותר ובשולי החברה, וחשף את תלאותיהם, ההשפלה והברוטליזם שלהם. עם זאת, הוא לא בא ממשפחה ממעמד הפועלים וכמותו גם לא אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי, סופר בולט נוסף מהשנים הראשונות שלאחר המהפכה הרוסית של 1917.
עם זאת, ניקולאי אוסטרובסקי הוא סופר חשוב מהתקופה הסובייטית המוקדמת, בן למשפחה ממעמד הפועלים. הרומן שלו "כיצד חוסמה הפלדה" (1932) היה בין היצירות המצליחות ביותר של הספרות הרוסית, עם עשרות מיליוני עותקים שנדפסו בשפות רבות ברחבי העולם. זהו ספר אוטוביוגרפיה בדיוני על חייו של אוסטרובסקי, אשר חווה ילדות קשה של מעמד הפועלים והפך לחבר בתנועת הנוער קומסומול ביולי 1919 והתנדב לצאת לחזית. גיבור הרומן, פאבל קורצ'גין, ייצג את "הגיבור הצעיר" של הספרות הרוסית: גיבור המקדיש עצמו למטרותיו הפוליטיות, המסייעות לו להתגבר על הטרגדיות שלו.
לאוניד לאונוב (1899–1994) היה סופר ומחזאי סובייטי. הרומן שלו "היער הרוסי" (1953) זכה לשבחים על ידי הרשויות כספר מופת סובייטי העוסק במלחמת העולם השנייה שאף זכה בפרס לנין, אך רמיזותיו כי המשטר הסובייטי כרת את "סמל התרבות הרוסית הישנה" גרם לאי נחת מסוימת, וניקיטה חרושצ'וב הזכיר לסופר כי "לא כל העצים מועילים ... מדי פעם יש לדלל את היער."
בריטניה > המאה ה-19

המשורר ג'ון קלייר (1793–1864) היה סופר בריטי של תחילת ספרות מעמד הפועלים. קלייר היה בנו של פועל חווה, ונודע בזכות תיאוריו החגיגיים של הכפר האנגלי והקינה שקונן על פילוגו. שירתו עברה הערכה מחודשת משמעותית בסוף המאה העשרים והיא נחשבת כיום לאחת מהפואטיקות החשובות ביותר במאה ה-19. הביוגרף שלו ג'ונתן בייט קובע כי קלייר היה "המשורר הגדולה ביותר בן מעמד הפועלים שאנגליה יצרה אי פעם. איש מעולם לא כתב בעוצמה רבה יותר על הטבע, על ילדות כפרית ועל האני המנוכר והבלתי יציב".
דוגמה לרומן מעמד הפועלים של אמצע התקופה הוויקטוריאנית הוא "סאנשיין וצללים", פרי עטו של חבר התנועה הצ'רטיסטית תומאס מרטין וילר, ספר שהפך לסדרה בהמשכים בשנים 1849–1850. חבר נוסף של תנועה זו הוא המשורר הסנדלר תומאס קופר שבעודו בכלא בגין נאום מסית שנשא "צעד בעקבותיו של ג'ון בוניאן ורדיקלים אחרים וכתב באופן יצירתי על נושאים של דיכוי ואמנציפציה".
צרפת

שני סופרים צרפתים מובילים שנולדו במעמד הפועלים היו ז'אן ז'יונו (1895–1970) והנרי פוליי (1896–1980).
ז'אן ז'יונו היה בנם של סנדלר וכובסת, שבילה את רוב חייו במנוסק, האלפים של פרובאנס העילית. הוא היה קורא רעבתן שנאלץ לעזוב את בית הספר בגיל שש עשרה כדי לעבוד בבנק ולסייע בפרנסת משפחתו. הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "קולין" בשנת 1929, שזיכה אותו בפרס ברנטאנו וב-1,000 דולר, ותרגום של ספרו לאנגלית, הוא עזב את הבנק בשנת 1930 כדי להתמסר לכתיבה במשרה מלאה.
הרומנים שז'יונו שפרסם בשנות השלושים של המאה העשרים מתרחשים בפרובאנס, עם איכרים כגיבורים, ומציגים השקפה פנתיסטית של הטבע. מרסל פניול ביסס שלושה מסרטיו על יצירתו של זז'יונו מהתקופה הזו: לזכות מחדש, עם פרננדל ומוזיקה של הונגר, "אנג'לה", ו"אשת האופה", עם ריימו.
לאחר מלחמת העולם השנייה תכנן ז'אן ז'יונו לכתוב רצף של עשרה רומנים בהשראת "הקומדיה האנושית" של בלזק, בהם היה מתאר דמויות מכל שכבות החברה ולא רק איכרים, ומנגיד רגעים שונים בהיסטוריה על ידי תיאור חוויותיהם של חברי אותה משפחה בהפרש של מאה שנה. אך ז'יונו השלים רק את ארבעת הרומנים של הוסארד, שהתנגדו לאקיסטנציאליזם.
הנרי פולאי היה בנו של נגר ופועל קני סוכר, שהתייתם בגיל ארבע עשרה. בנוסף לכתיבת רומנים פולאי היה פעיל בעידוד הכתיבה של מעמד הפועלים בצרפת משנות ה-30. הוא מחברם של מספר רומנים, מאמרים על הקולנוע, הספרות והמסורות הפופולריות. בין הרומנים שכתב היו מספר יצירות אוטוביוגרפיות: "הם היו ארבעה" (1925); "לחם יומי: (1931); "עלוב הנפש של כדור הארץ" (1935); "חייל של כאב" (1937); "הניצולים: חייל של כאב 2" (1938); "לבד בחיים עד 14 שנים" (פורסם לאחר מותו ב-1980). ברומנים אלה, המבוססים על חייו שלו, מתאר פולאי משפחה ממעמד הפועלים.
קוריאה

תנועת הספרות הפרולטרית בקוריאה הונעה בתחילה על רקע סיפוח קוריאה על ידי יפן בשנת 1910 והתנאים ששררו בעקבות זאת במדינה. הספרות הפרולטרית פעלה כתנועה שניסתה לאחד את קוריאה נגד המעבר לאימפריאליזם ולקפיטליזם שהובאה על ידי יפן הקולוניאלית וממשלתה שכבשה את קוריאה מנקודת הסיפוח עד תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945. תנועת הספרות הפרולטרית הקוריאנית התבלטה במיוחד בשלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, עם התגבשותן של קבוצות חברתיות ותרבותיות מרובות שיצרו, דנו וסבו סביב אמנות פרולטרית.
יצירות של ספרות פרולטרית קוריאנית שנכתבו לפני 1927 נסבו סביב שחזור ורפורמה של סוגיות חברתיות. דוגמה אחת כזו יכולה להיות הסיפור הקצר "רעב ושחיטה" (1925) מאת הסופר צ'ו סו-היי (Ch'oe Sŏ-hae), שפורט על בעיות כמו אפליה בין המעמד העשיר לשכבות העניות. אחרי 1927, הספרות הפרולטרית הקוריאנית החלה לסוב סביב רעיונות בהם היו מעורבים אינטלקטואלים במקום להתמקד במאבקים בין העשירים לעניים.
תנועות תרבותיות, בעיקר אלה של פוליטיקה שמאלנית, היו מהותיות בהנעת הז'אנר והתנועה הפרולטרית בקוריאה. יומגונסה (Ygunmgunsa), שפירושו לפיד ההמונים, הייתה קבוצה ותנועה שנוסדה בשנת 1922 והובלה על ידי הסופר סונג יונג, ובנתה את מוקד פעילותה סביב ספרות הנוגעת לסוגיות חברתיות ופוליטיקה מעמדית. פאסקיולה (Paskyula) הייתה קבוצה שהגיבה וסיפרה על ספרות ואמנות שבשגרה, עם יותר דגש על ההיבטים התרבותיים של החומרים. שתי קבוצות אלה היוו את המעגלים המרכזיים בתנועת האיחוד אשר ייצגה את תערובת האידיאלים הפרולטריים והבורגניים שהניעו בתחילה את ז'אנר הספרות הפרולטרית בקוריאה הכבושה על ידי יפן.
סונג יונג, ראש תנועת יומגונסה וסופר מפתח במעגל כתב בעיקר מתוך כוונה ליצור סולידריות בתוך קוריאה כמו גם עם יפן באמצעות כתיבתו. שתי יצירות, "אהבתנו" משנת 1929, ו"להניע שינוי" משנת 1930 מדגישות את האידאולוגיה של יונג לאיחוד במסגרת כתיבתו, כמו גם את הרעיון להתרחק מהנוסטלגיה התרבותית ועבר אידילי. ב"אהבתנו", תהליך התיעוש והתפתחות הערים כתוצאה מכך מוצגים כזירות של הזדמנויות פוטנציאליות ולא כסביבות הגורמות עוול, המשרטטות דעה מנוגדת ליצירות אחרות שהופקו במסגרת התנועה. זה מופיע לראשונה דרך יונג-היי, דמות ראשית בסיפור שעוזבת בסופו של דבר את הכפר הקוריאני ונוסעת לטוקיו, בניסיון לברוח מהתרבות הפטריארכלית המדכאת של עיר הולדתה ולמצוא אחדות, עצמאות ושוויון בכוח העבודה האורבני של יפן. הרומן השני "להניע שינוי" מתרחש ביפן, ומתמקד יותר בתנועת מעמד הפועלים עצמה באמצעות קבוצה של פועלים קוריאנים ויפנים. ההחלטה מביאה לפיוס באמצעות מאמץ משולב של הפרולטריון היפני והקוריאני כאחד.
במהלך התנועה הפרולטרית, היה דחף מצד הקולוניאליסטים היפנים לדחוק את הקוריאנים הרחק מהקומוניזם. תפיסה זו נקראה צ'ון הייאנג (cho˘nhyang). והיא הציתה את כתיבתן של יצירות רבות של סופרים שונים כמו "המיר של האן סואר-יה", "יום השנה החדשה של יאי קיוינג", "סיכוי של פאק צ'ואל", "שעורה" מאת "קים נאם-צ'ון" ו"ניהול" מאת קים נאם-צ'ון, שכולם פורסמו בין השנים 1939–1940.
יפן

תנועת הספרות הפרולטרית ביפן התפתחה ממגמה ספרותית שרווחה במחצית השנייה של העשור של 1910 ועסקה בתנאי העבודה של סופרים שחוו אותם. לימים היא נקראה תנועת ספרות העובדים של תקופת טאישו. יצירות מייצגות של תקופה זו כוללות את "הכורים" של סוקו מיאג'ימה ואת "טומיז'ו הנווד" של קארוקו מיאצ'י, כמו גם יצירות העוסקות בחוויות צבאיות שהיו קשורות גם לדמוקרטיה של טאישו, שעלייתה אפשרה את התפתחות הספרות הפרולטרית ביפן. בשנת 1921, אומי קומאקי והירופומי קאנקו ייסדו את המגזין הספרותי "הזורעים", שמטרתו הייתה להביא לרפורמה עכשווית הן בסצנה הספרותית והן בחברתית. "הזורעים" משך תשומת לב בשל תיעוד הטרגדיות שהתרחשו בעקבות רעידת האדמה והצונמי בקאנטו ב-1923.
בשנת 1924, הושק מגזין "החזית הספרותית" (文芸戦線) על ידי האצ'ונוסוקה היראבאיישי וסואקיצ'י אאונו והפך למגזין המוביל של תנועת הספרות הפרולטרית היפנית. יצירות חדשות כגון "הזונה" של יושיקי האיימה ו"עדר חזירים" של דנג'י קורושימה (豚群) גם החלו להופיע במגזין.[דרוש מקור]
בשנת 1928 נוסדה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (Nippona Artista Proleta Federacio, הידועה בשם NAPF), שאיגדה תחת כנפיה את איגוד האומנים הפרולטרי של יפן, איגוד האומנים האיכרים, ואת איגוד אמני הואנגארד. הפדרציה הייתה במידה רבה באחריותם של שני סופרים לעתיד - טאקיג'י קובאיאשי (Takiji Kobayashi) וסואנו טוקונאגה (Sunao Tokunaga), והעלון של הארגון פרסם יצירות רבות ומשפיעות כמו ספינת שימורי הסרטן של קובאיאשי ו - 15 במרץ 1928 ורחוב ללא שמש של טוקונאגה. מגזין חשוב נוסף היה שיקום (Reconstruction) אשר פרסם כתבים של אקוטגאווה ריונוסוקה ו יוריקו מיאמוטו, ששבו באותה העת מברית המועצות. מו"לים אחרים ידועים יותר כמו צ'ו קרון (ביקורת מרכזית), קאיזו (שיקום) ומיאקו שינבון פרסמו גם יצירות של סופרים פרולטריים, אפילו כאלה שהיו חברים במפלגה הקומוניסטית.
הסופר קוריהיטו קורייארה (Korehito Kurehara) נסע בסתר לברית המועצות בשנת 1930 לוועידת פרופינטרן, ועם שובו ב-1931 החל להתסיס לדמוקרטיזציה של ארגונים ספרותיים. זה עורר את הדחף לארגן מעגלים ספרותיים במפעלים ובאזורים כפריים, ויצר מקור חדש של קוראים וסופרים במקומות אלה.
בשנת 1931, הפכה הפדרציה היפנית לאומנות פרולטרית (NAPF) לאיגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF), המאגדת ארגונים תרבותיים מגוונים, כגון מוזיקאים יוצרי קולנוע ונוספים. האיגוד הפיק מגזינים שונים ובהם גם אישה עובדת.
ממשלת יפן רדפה קשות את הסופרים הפרולטריים, מכיוון שהמפלגה הקומוניסטית היפנית הוצאה מחוץ לחוק מאז הקמתה בשנת 1922. אף על פי שלא כל הסופרים היו קשורים למפלגה, איגוד ארגוני התרבות הפרולטרית היפנית (KOPF) היה קשור, וזה הוביל למעצרים המוניים כמו אירוע ה-15 במרץ. כמה סופרים, כמו טאקיג'י קובאיאשי, עונו למוות על ידי המשטרה, ואילו אחרים נאלצו לוותר על אמונותיהם הסוציאליסטיות.
ספינת שימורי הסרטן (1929) הוא רומן קצר מאת טאקיג'י קובאיאשי (שתורגם לראשונה לאנגלית בשנת 1933וזכה בהמשך לשתי מהדורות תרגום נוספות), מתאר את חייהם של דייגי הסרטן היפנים. הסיפור מסופר מנקודת ראות שמאלנית, והוא נוגע בתלאות עמן מתמודד הצוות וכיצד הם מנוצלים על ידי הבעלים. הספר הופק כסרט וכמאנגה.
רומניה

פנאיט איסטראטי (1884–1935), היה סופר מעמד הפועלים הרומני, בנו של כובסת ומבריח יווני. הוא למד בבית ספר יסודי במשך שש שנים בבאלדוביניסטי, ובהמשך התפרנס כשוליה אצל שומר בית מרזח, כטבח וכרוכל. תוך כדי זאת הוא היה קורא נלהב.
ניסיונות הכתיבה הראשונים של איסטראטי מתוארכים לסביבות 1907 כאשר החל לשלוח יצירות לכתבי עת סוציאליסטיים ברומניה. המאמר הראשון שלו מלון רג'ינה פורסם בכתב העת רומניה העובדת (România Muncitoare), בו פרסם מאוחר יותר את סיפוריו הקצרים הראשונים,"הגואל" (The Redeemer), "סוסו של בלן" ("Bălan's Horse"), "משפחתנו", "1 במאי". הוא גם תרם יצירות לעיתוני שמאל נוספים כגון דימינטה (Dimineaţa), אדוורול, וחיי חברה (Viaţa Socială). בשנת 1910 הוא היה מעורב בארגון שביתה בברילה. הוא נסע לבוקרשט, איסטנבול, קהיר, נאפולי, פריז (1913–1914) ושווייץ, שם התיישב לזמן מה כשניסה להבריא משחפת בה חלה). מסעותיו של איסטראטי כללו שני ניסיונות נישואים לא מוצלחים ברציפות, חזרה לתקופה קצרה לרומניה בשנת 1915 כשניסה להתפרנס כמגדל חזירים, ותקופות ארוכות של נדודים. בשנת 1923 פורסם סיפורו של איסטראטי צ'ירה צ'ירלינה) עם הקדמה מאת הסופר הצרפתי המפורסם רומן רולן. זה היה הראשון בקובצי הסיפורים שלו אדריאן זוגרפי. רומאן היה מוקסם מחייו ההרפתקניים של איסטראטי, ודחק בו לכתוב יותר ולפרסם חלקים מיצירתו בקלרטה (Clarté), כתב העת שרומן רולן ואנרי ברביוס ניהלו. העבודה העיקרית הבאה של איסטראטי הייתה הרומן קודין Codine.