היסטוריה של הקולנוע
המעבר לקולנוע המדבר > המעבר לסאונד המסונכרן בשאר העולם

בעוד שההיסטוריה של מערכות הסאונד המסונכרן בגרמניה מתחילות לכל המאוחר ב-1918, זה רק בעקבות ההצלחה האמריקנית של סרטים כדוגמת "נגן הג'אז" שגרמניה ביקשה להתחרות בארצות הברית (כהמשך של מלחמת העולם הראשונה בכלים אחרים). בין 1928–1929 היו ניסיונות מצד התעשייה הגרמנית לחסום את כניסת הסאונד האמריקני לאדמות ואולמות גרמניה, כולל ניסיונות משפטיים. אולם האמריקנים השיבו מלחמה בדמות חרם על הקולנוע הגרמני ועל הקרנה באולמות גרמניים של סרטים אמריקניים. עד שהתבהרו הדברים, תקופת חוסר ודאות זו האטה מאוד את כניסת הסאונד לגרמניה, ובתוך כך את כניסת מערכות סינכרון הסאונד הגרמניות: האולפנים העדיפו להפיק סרטים אילמים, מחשש שלא יוכלו לייצא אותם לארצות הברית (יש לזכור שרוב האולמות הגרמניים עוד לא היו ערוכים להקרנות סרטים עם סאונד מסונכרן). הסרט המדבר הראשון שהופק בגרמניה הופק עוד ב-1928, אך בשל אי הוודאות הוקרן רק ב-1930. עם זאת, עד 1935 היו כל האולמות ערוכים לקולנוע המדבר. בשנים שבין לבין, האולפנים הגדולים גילו שהחרם לא עובד, בין השאר כיוון שהאחים וורנר ו-RKO (שהובילו את מהפכת הסאונד בארצות הברית) החלו בהליך רכישת זכויות לקרנה בגרמניה. חברת טכנולוגיות הסאונד ההמסונכרן הגרמנית, בינתיים, פעלה כדי שמדינות נוספות יאסרו כניסה של טכנולוגיות סאונד אמריקניות לתוכן. ביולי 1930 נערכה פגישה בין הקבוצות הניציות ואזורי מכירת הטכנולוגיות חולקו בין גרמניה וארצות הברית מבחינת אזורי השפעה. חלוקה זו שרדה, ללא שינויים משמעותיים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בברית המועצות, בינתיים, התחילו הדברים מאוחר יותר, תחילה באמצעות שליחת משלחות לארצות הברית וניסיון בעייתי לייצר מערכת סאונד מסונכרן עצמאית (1929), ולאחר מכן באמצעות העתקה של המערכת האמריקנית תחת שם חדש. עד 1931 נוצרו כבר מספר סרטים מדברים ראשונים בברית המועצות, וסרטים אילמים מסוימים שוחררו לאקרנים מחדש עם רצועות קול חדשות. עם זאת, ומבחינה כלכלית, המעבר לקולנוע התרחש בזמן מורכב עבור ברית המועצות: תחילת תוכנית חמש השנים הראשונה, שהתרחשה לצד השפעות המשבר הכלכלי של 1929 (הדרישה למוצרי הייצוא הסובייטיים המרכזיים, למשל החיטה, צנחה פלאים, מה שפגע מאוד בכלכלה הסובייטית). חמישה סרטים מדברים יצאו, בהתאם, ב-1931 ורק חמישים ושניים סרטים מדברים יצאו ב-1959 (כלומר מספרים נמוכים). יותר מזה, רק ב-1938 ברית המועצות הגיעה לנקודה בה מחצית מאולמות הקולנוע בה הותאמו לקולנוע מדבר. בתי קולנוע בכפרים נותרו ללא התאמות לסאונד מסונכרן והם נאלצו להמשיך להקרין קולנוע אילם. בזמן שעבר עד יוני 1941 (הפלישה הגרמנית לברית המועצות) עדיין נמצאו אולמות ללא יכולת להקרין סאונד מסונכרן בברית המועצות.
בצרפת, לאון גומונט ביקש ליצור קולנוע מדבר משלב מוקדם מאוד בעידן הראינוע, אולם זה רק בשנת 1928 שגומונט הצליח להציג תוכנית הקרנה של סרטים קצרים ופיצ'ר להם הוספה רצועת שירה בשלב העריכה. ועם זאת, בעוד שמניעיו היו קרובים מאוד לאלה של האחים ורנר, השליטה בשוק הקולנוע בצרפת הייתה בידיים אחרות: גרמניה, ובמידה פחותה ארצות הברית (בעיקר אולפני פרמונט). החל מ-1929 החל מרוץ צרפתי לייצר פיצ'רים מסונכרנים. בשל דרישות התפעול, הפיצ'רים הללו נוצרו בעיקר בלונדון, עד שבצרפת עצמה חווטו האולפנים. גם בגרמניה הופקו מספר סרטים צרפתיים בתקופה זו, בעיקר בברלין. משלב מוקדם לאחר מכן, היו גם הפקות גרמניות בצרפת עצמה, מיד מרגע שהחיווט המחודש של האולפנים למטרות סינכרון סאונד ותמונה הסתיים. כתוצאה מהצורך לחווט, ועד שזה הושלם, צנחה מאוד איכות ההפקה של הקולנוע הצרפתי הצעיר, אולם עד 1930 חיווט האולפנים הושלם. עד 1934 גם חיווט אולמות ההקרנה הושלם, כשהמקור לפער הזמנים הוא שאולמות רבים היו קטנים ועצמאיים, ונדרש משא ומתן עם כל אולם שכזה בפני עצמו. הבמאי שמזוהה יותר מכל עם התקופה הזו בצרפת הוא רנה קלייר, וסרטיו המדברים הראשונים זכו להצלחה עולמית.
בבריטניה, בינתיים, החלו לחקות את ארצות הברית בהצגת סרטים קצרים ומופעי וודוויל לפני הפיצ'רים כבר באמצע שנות העשרים, אך חקיינות זו לא הניעה את תעשיית הסרטים הבריטית לעבור לקולנוע בו יש סינכרון בין קול לתמונה. גם סרט כמו "זמר הג'אז" לא הצליח להיות זרז, אולם הסרט הבא של ג'ולסון "הטיפש ששר" מ-1929 כבר היה אופרה אחרת. החברות המובילות בארצות הברית, "ווסטרן אלקטריק" ו-RCA הובילו את המירוץ לבעלות על מערכות סאונד מסונכרן בכל האולמות והאולפנים, עם עזרה מסוימת מהתעשייה המקומית. ב-1933 נותרו אולמות קטנים בודדים שלא התאפשר להם להקרין קולנוע עם סינכרון בין קול לתמונה. אולם מבחינת חברות ההפקה והאולפנים המעבר היה מורכב יותר, בשל העלויות הגבוהות של הקולנוע ביחס לראינוע, וכן בשל ירידה בהיקף ההשקעות הבריטיות בתעשיית הקולנוע. גם לסרטים האילמים האחרונים היה חלק בקושי, שכן מרגע שהתחיל המירוץ רווחי הסרטים האילמים בהם הושקעו סכומים כבירים צנחו פלאים, ובהתאם היה מחסור בכספים במערכת. כאן נכנסת חברת ההפקה הצעירה של ג'ון מקסוול, שהפיקה באופן אילם וכן גם באופן מסונכרן את סרטו של היצ'קוק "סחיטה" וכיוונה את הסרט להתחרות לא בארצות הברית אלא בהפקות אירופיות וכן גם בהפקות מ"חבר העמים הבריטי". הסרט התגלה כהצלחה אדירה, והפך למודל עבור התעשייה הבריטית מבחינת הפקת סרטים בגודל בינוני. לצד אלו, המירוץ הוליד גם שורה של סרטי יוקרתיים בתקציב גדול עבור תחרות בשוק האמריקני, אולם מספרם היה נמוך יותר.