stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיהוי מקום המקדש
המקורות לזיהוי מקום המקדש > הר הבית כיום

מתחם הר הבית הוא מתחם עצום שארבעת קירותיו, באורך של 275, 466, 310 ו-488 מטרים, מקיפים שטח גדול בהרבה מהמתחם ששטחו 500 אמה רבועות המתואר במסכת מידות ואף מהסטדיון המרובע שמתואר על ידי יוסף בן מתתיהו.
רחבת הר הבית כיום היא טרפז, הנראה במבט ראשון כמלבני, אך למעשה צלעותיו אינן מקבילות ואינן שוות ואף אינן תמיד מורכבות מקווים ישרים. הן אינן מכוונות באופן מוחלט לאף אחת מרוחות השמיים.
ארכו של הכותל המערבי הוא כ-488 מטר. בחלקו הדרומי, הוא נוטה מהצפון האמיתי בכ-10.3 מעלות לכיוון מערב. בחלקו הצפוני, הנטייה מגיעה לכ-10.6 מעלות.
ארכו של הכותל המזרחי כ-465 מטר. הכותל פונה בממוצע כ-6 מעלות מערבה לצפון האמיתי.
ארכו של הכותל הצפוני כ-317 מטר, ניצב בזווית של קרוב ל-90 מעלות לכותל המזרחי.
ארכו של הכותל הדרומי הוא כ-275 מטר, ניצב בזווית של קרוב ל-90 מעלות לכותל המערבי.
שטחו הכולל של מתחם הר הבית (כולל עובי הכתלים) כיום הוא כ-141,000 מטר רבוע.
חלקים מהכתלים נהרסו, נבנו, הורחבו ושופצו במהלך הדורות. בעוד שעל רבים משינויים אלו ניתן ללמוד רק מתוך מקורות היסטוריים, ישנם מספר מאפיינים המאפשרים להבחין בשינויים על פני השטח. המאפיין העיקרי, והבולט ביותר, הוא הימצאותן של אבנים בעלות סיתות הרודיאני.
סיתות זה, המתאפיין באבנים חלקות בעלות שוליים שקועות, ניתן להבחנה בעיקר בכותל המערבי, ובחלקיו התחתונים של הכותל הדרומי. בכותל המזרחי קיימים שינויים רבים באופי הסיתות, ובחלקים ניכרים שלו הוא גס ובולט בהרבה, עובדה המביאה להנחה כי מדובר בקטעים קדומים יותר.
המקורות לזיהוי מקום המקדש > הר הבית בתקופת בתי המקדש

נתונים רבים ומפורטים ניתנו לגבי מבנה בית המקדש, על יד יוסף בן מתתיהו, על ידי חז"ל במסכת מידות ובשאר ספריהם, וכן על ידי תיאורים שונים בספרי התנ"ך.
המקורות לזיהוי מקום המקדש > הר הבית בתקופת בתי המקדש > הר הבית בתיאור חז"ל

אם כי מחלוקות רבות קיימות לגבי פרטי המבנה, בין על ידי חז"ל עצמם ובין על ידי פרשניהם, הרי שקווי המתאר הכלליים מוסכמים לרוב:
הר הבית הוא מתחם ריבועי, בעל צלעות בנות 500 אמה (מידת אורך). מרבית השטח הפנוי בהר הוא בדרום החיל, שני לו מן המזרח, שלישי לו מן הצפון, ומיעוטו מן המערב. להר הבית היו חמישה שערים: זוג שערי חולדה בדרום, שער שושן במזרח, שער טדי בצפון ושער קיפונוס במערב.
בתוך מתחם ההר היה מתחם מוגבה ומוקף סורג שכונה "חיל". מטרתו לכאורה היא לפלס את גובה ההר.
מעל מתחם זה התנשא המקדש, שאורכו הכולל, עם חצרותיו, היה 322 אמות, ורוחבו 135 אמות.
מתחם המקדש נחלק לשלושה מתחמים עיקריים:
"עזרת נשים" - חצר לא מקורה בחזיתו המזרחית של המקדש, שגדלה 135 אמות על 135 אמות.
"העזרה" - החצר הגדולה סביב המקדש, שנחלקה ל"עזרת ישראל" (בחזיתה המזרחית), ו"עזרת כהנים" בה נעשתה עבודת המקדש.
"ההיכל" - מבנה המקדש, שגדלו 100 על 100 אמות, וגובהו 100 אמות. ההיכל נחלק בתוכו לכמה מחלקות. החשובות הן "האולם", "ההיכל", ו"הדביר" (קדש הקדשים).
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המקורות לזיהוי מקום המקדש > הר הבית בתקופת בתי המקדש > הר הבית בתיאורו של יוסף בן מתתיהו

יוסף בן מתתיהו מרחיב את היריעה בנוגע לתיאור בית המקדש והר הבית בכמה מקומות - חלקם כרקע לתיאור הלוחמה והחורבן שהתנהלו בם ובסביבתם כחלק מהמרד הגדול, וחלקם בתור תיאור היסטורי של הבניין החשוב ביותר בתולדות היהודים.
בתיאורו של יוסף ישנה התייחסות לפרטים, ודבר זה חשוב בעיקר בתיאור המבנים החיצוניים של הר הבית, עניין בו חז"ל עסקו באופן מצומצם ביותר. עם זאת, יוסף, למרות היכרותו עם הבית, והעובדה שהוא אף כנראה שימש בו בעצמו ככהן, אינו נבדל משאר ההיסטוריונים בני תקופתו, ואינו מדייק במספרים. תיאורו הוא כללי ומלא התפעלות. ניתן להוסיף לכך את העובדה שהתיאור נכתב לקהל רומאי, אחרי חורבן הבית. כך שלא היה צריך לחשוש להשגות על פרטים שגויים שאולי חדרו לכתביו. ככלל, נחשב התיאור שבמשנה, למרות החלקים בו השנויים במחלוקת, כנאמן יותר, וכתבי פלביוס משמשים כמידע משלים על גביהם
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המקורות לזיהוי מקום המקדש > הר הבית בימי הביניים

בית המקדש אמנם חרב, אך הוא לא חלף מהתודעה היהודית, ואף מזו הנוכרית. מסורות שונות לגבי מיקום שלל חלקים מהמקדש שרדו במדרשים, וכן בעדויותיהם של נוסעים ועולי רגל. עם כל הבעייתיות של הסתמכות על מסורות, במיוחד כאלו שנכתבו לעיתים מאות שנים לאחר המאורע, הן עדיין בעלות משקל ניכר בדרך לקביעת מיקום בית המקדש.
המקורות לזיהוי מקום המקדש > מסורות המזהות את כותלי הר הבית

המדרש, בשיר השירים רבה, מספר:
הנה זה עומד אחר כתלנו"- "אחר כותל מערבי של בית המקדש. למה? שנשבע לו הקב"ה שאינו חרב לעולם ושער הכהן ושער חלדה לא חרבו לעולם עד שיחדשם הקב"ה.
אמנם, מתוך דברי המדרש, נראה סביר כי המדובר בכותל ההיכל או העזרה, אך אלו לא שרדו, והמסורת היהודית קשרה מדרש זה עם כותלו המערבי של הר הבית, ובמשך דורות רבים, היו היהודים מתפללים מול כותל זה וראו בו עדות להבטחה זו. עם זאת, ישנם מקורות נוספים בהם הר הבית כולו נקרא בשם "מקדש", כמו כן שערי חולדה המוזכרים במדרש אינם שערי העזרה, אלא שערי הר הבית, כך שנראה שהמדרש אכן מתייחס לכותל החיצוני.
נראה כי מאמרו של רבי אחא במדרש תנחומא שהוסיף על דברי רבי אלעזר בן פדת שהשכינה נמצאת במקום המקדש, נועד לצמצם ולא להרחיב את מקום השכינה. כאשר אמר "אין השכינה זזה מכותל מערבי של בית המקדש" לא הייתה כוונתו לכותל המערבי של הר הבית, ולא לחומת העזרה המקודשת ממנו שאורכה קל"ה אמה, ולא לכותל החיצון של ההיכל שאורכו 70 אמה, אלא לכותל המערבי של קודש הקדשים שאורכו 20 אמה, הסמוך לאבן השתייה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הדעות בדבר מיקום המקדש

ישנן כתריסר שיטות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש. על אף שהשיטות השונות חולקות זו על זו לגבי המיקום המדויק של קודש הקודשים, מידת האמה, והכיוון אליו היה מכוון בית המקדש, הרי שרב הדומה על השונה.
נהוג לחלק את השיטות לפי המקום בו הן ממקמות את בית המקדש ביחס לכיפת הסלע:
השיטות המרכזיות. שיטות אלו נחלקות לשלוש, כאשר האחת מזהה את הסלע שתחת כיפת הסלע כאבן השתייה, השנייה מזהה את הסלע כיסוד המזבח, ואילו השלישית מזהה את כיפת הסלע כמקום בית המוקד בצפון העזרה.
השיטות הצפוניות. מזהות את בית המקדש מצפון לכיפת הסלע.
השיטות הדרומיות. מזהות את מקום המקדש דרומית לרחבה עליה עומדת כיפת הסלע.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות המרכזיות

כפי שצוין לעיל, מסורות יהודיות, נוצריות ואסלאמיות רבות שנים זיהו את הסלע שתחת כיפת הסלע כמקום קדוש. המסורת היהודית, כפי שהביאהּ הרדב"ז, מיחסת את הסלע כאבן השתייה המוזכרת בחז"ל שעליה עמד קודש הקודשים, שיטה דומה לזאת, בעיקר של הרב שלמה גורן, מזיזה את מקום המקדש בכ-50 מטר מערבה, כיוון שלשיטתו הסלע הוא חלק ממזבח העולה.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות המרכזיות > קודש הקדשים היה במקום כיפת הסלע > העדויות והמסורות הקדומות

שיטה זו היא העתיקה והרווחת מבין השיטות, ונתמכת על ידי מרבית החוקרים ואנשי ההלכה[דרוש מקור] עד היום.
המקור הקדום ביותר המסייע לקביעת מקום אבן השתייה כמקומו של קודש הקודשים הוא עדותו של הנוסע מבורדו, שכתב בשנת 333: "יש כאן שני פסלים של הדריאנוס ולא הרחק מהם אבן מנוקבת שאליה היהודים באים כל שנה ומושחים אותה בשמן, מתאבלים, קורעים את בגדיהם ומפליגים לדרכם". תיאור זה, של אבן מנוקבת, מתאים לסלע אשר כיפת הסלע בנויה על גביו, אשר בו חור עגול ותחתיו מערה.
ההיסטוריון הנוצרי Eutychius מתאר בשנת 876 כיצד סופרוניוס, בישוף ירושלים, הראה לעומאר בן אל-ח'טאב את הסלע במקום בו היה קדש הקדשים, עליו בנו אחר כך את הכיפה המפורסמת. במקורות ערביים ישנו סיפור כיצד יהודי מומר בשם כעב אבו יצחק יעץ לעומאר לבנות מסגד מצפון לצ'חרה (לסלע אין שם מיוחד בערבית, ומשמעות שמו היא 'סלע') כדי שיתפללו למקום שאליו פונים היהודים וגם אל מכה. ההיסטוריון הארמני Sebeos כתב במאה השביעית בספרו שעם כיבוש ירושלים על ידי הערבים, תכננו היהודים לבנות מחדש את בית המקדש. הם מצאו את מקום קדש הקדשים ובנו בניין עם במה כדי להתפלל שם. אבל הישמעאלים, שקינאו בהם, גרשו את היהודים משם ועשו אותו מקום תפילה לעצמם.
רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, כותב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כיפה גדולה על מקום המקדש. כן מעיד גם ר' פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו. בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן. בין השאר הוא כתב "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאד".
יש המוצאים אף בדברי המדרש ראיה למיקומו של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע:
ר' ישמעאל אומר חמשה עשר דברים עתידין בני ישמעאל לעשות בארץ באחרית הימים, ואלו הן: .. ויגדרו פרצות חומות בית המקדש ויבנו בנין בהיכל.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות המרכזיות > בפסיקה ההלכתית

המקור הראשון בו נושא מיקום המקדש וגבולותיו נידון בצורה הלכתית מסודרת הוא שו"ת הרדב"ז, שהיה רבה של צפת במחצית השנייה של המאה ה-16:
שאלת ממני, אודיעך דעתי: אם מותר להיכנס לעליות הבנויות סביב לבית המקדש, שהן בולטות לתוך המקדש על גבי זיזין וגזוזטראות, לפי שראית שנהגו בזה היתר ואין מוחה בידן.
בתשובתו, מתחיל הרדב"ז בקביעה ש”תחת הכיפה – שם אבן השתיה בלי ספק, הנקרא אצלם 'אל סאכרה'”, ולבסוף פוסק ”אין ספק כי האבן אשר תחת הכיפה היא אבן השתייה אשר עליה היה הארון בבית קדש הקדשים לצד מערב”. זאת על אף תמיהתו שהתיאור המופיע במשנה שאבן השתייה גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות, אינו תואם לכאורה את המציאות בזמנו, שכן המוסלמים מדווחים שהיא גבוהה מהקרקע שלוש קומות. הוא מעלה השערה שקרקעית המקדש הושחתה והונמכה במהלך החורבן ואף מספר כי שמע שהמלכים שעברו חפרו למצוא את יסוד האבן ולא מצאו, ולכן עתה היא גלויה.
מכאן ממשיך הרדב"ז ועורך סקירה של הר הבית, תוך חישוב המרחק של כל חומה, עליותיה ופתחיה, ממקום קודש הקדשים, ודן בשאלה האם הם נמצאים בתוך התחום המקודש ואסורים בכניסה, או מחוץ לתחום המקודש ומותרים.
תשובתו של הרדב"ז נחשבת לאבן היסוד בנוגע לעיסוק ההלכתי בהר הבית, וכל הבאים אחריו נדרשו לדבריו. עם זאת, קריאה פשוטה של דבריו מעלה כמה וכמה נקודות תמוהות:
מצד אחד הוא מכליל את מסגד אל-אקצא (מדרש שלמה, בלשונו) בתחום המקודש, ומצד שני הוא כותב כי הוא רחוק מכדי להיכלל בתחום זה.
חישוב המספרים שהוא מביא בנוגע לכותל המערבי והמזרחי, מביא למסקנה שכותל העזרה הוא כותל הר הבית, אולם דבר זה אינו מסתבר מהמקורות, ואף סותר את המסורת עתיקת היומין של תפילת יהודים סמוך לכותל המערבי, ללא חשש לטומאה (אם כי, בעקבות דברי הרדב"ז, היו רבנים בודדים במהלך הדורות שנמנעו מלבוא אל הכותל המערבי).
הרדב"ז כותב שהשער הקרוב ביותר למקום כיפת הסלע הוא "הפתח הקטן אשר משמאל לבאב אל קטאנין". שער מוכרי הכותנה מוכר לנו, ועומד עד היום, ומשמאלו נמצא באב אל מטהרה - שער המרחץ המכוּון ישר מול כיפת הסלע, כי אדם הנכנס להר הבית דרך שער מוכרי הכותנה ימצא את כיפת הסלע מעט לימינו ומשמאל לשער.
רבים עסקו בדברים התמוהים בתשובת הרדב"ז, והתשובות נעות במרחבי הקשת - היו שכתבו כי תשובה זו נכתבה מתוך צפייה מרחוק במתחם, וללא אפשרות בדיקת מרחקים בשטח, היו, שעל סמך תמיהות אלו דחו את דבריו מכל וכל, והיו שניסו לתרץ את דבריו על ידי הענקת פרשנויות למילותיו – חלקן דחוקות יותר וחלקן פחות.
למרות כל התמיהות, רוב העוסקים בנושא נוטים לקבל את המסורת אותה מביא הרדב"ז, ומזהים את אבן השתייה בתור קרקע קודש הקדשים. כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש. אל פסיקתו של הרדב"ז מצטרפת גם פסיקתו של הב"ח: ”מצאתי בליקוטים, כשאדם בא לירושלים ורואה את הקובה של בית המקדש שהיא עזרה אז חייב להשתחוות נגדה ולקרוע את בגדיו”.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות המרכזיות > ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן

לעדויות ולמסורות הקדומות, ולפסיקתו של הרדב"ז, נוספת ראייה טופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן אותה פרסם בספרו "חצרות בית ה'". הרב קורן מוכיח כי טופוגרפית מיקומו של קודש הקודשים חייב להיות במקומה של כיפת הסלע, זאת על פי התיאוריים מהמשנה כי קודש הקודשים הוא הנקודה הגבוהה ביותר טופוגרפית בהר, ובבחינת מבנה ההר אין אפשרות למקם את מקום קודש הקודשים שלא במקום כיפת הסלע.
עם זאת, כאן לא תמו המחלוקות, שהרי כדי לקבוע את מקום המקדש, אין די בנקודת אחיזה בודדת שעליה ניתן להרכיב את תוכנית המתאר של בית המקדש, שהרי כמה שאלות נותרו ללא מענה: לאיזה כיוון נטה בית המקדש? האם הוא הקביל לכותל המערבי או למזרחי, או שמא הוא מקביל למזרח האסטרונומי? מהו גודל האמה, מידת היסוד החשובה ביותר לעניין זה? מהי נקודת העיגון המדויקת על גבי הסלע, שחשוף בחלק גדול בהרבה מאשר בזמן המקדש?
טכנית, מתפלגת שיטה זו לכמה שיטות משנה:
שיטתו של הרב זלמן מנחם קורן, המובאת בעיקר בספריו "חצרות בית ה'" ו"ועשו לי מקדש", היא כי אורכה של האמה הוא 57.4 ס"מ, קודש הקדשים הוא על גבי הסלע, והמקדש נוטה למזרח האסטרונומי. לפי שיטה זו, הכותל המערבי עומד בקצה המדויק של המתחם המקודש. נקודת הקושי בהנחה זו היא העובדה שמרחיבי המתחם, כנראה הורדוס, הרסו את הכותל המערבי רק על מנת לשחזרו, ולא הותירוהו כמו את הכותל המזרחי.
שיטתו של לין ריטמאייר, גורסת כי אורך האמה הוא 52.5 ס"מ (אורכה של האמה המצרית המלכותית), וקדש הקדשים ממוקם על גבי הסלע. הקשיים בשיטת קורן אינם קיימים, אבל[דרושה הבהרה] לא ייתכן שחצר הר הבית המערבית הגיעה עד כיפת הסלע כי הר הבית היה מיעוטו מן המערב, כדקיימא לן. (מידות, ב,א)
שיטתו של צ'ארלס וורן ממקמת את קדש הקדשים דרומית מערבית לסלע. מטרתו של וורן היא להתאים את מקום המזבח מעל אחד מבורות המים שבהר הבית, שלדעתו הוא בור ה"שיתין", וקבע שהמזבח היה   ליד הקצה הצפון מערבי של מנהרת בור מספר 5. לדבריו של וורן מסורת ברוח זו שמע מזקני ירושלים. ככל הנראה, שתי האבנים הענקיות שיסדו הבונים בדרום שער וורן מעידות כי שם היה עומד הכותל החיצון של ההיכל כנגדן. והסלע הבולט ליד הפינה הדרומית מזרחית של הרמה המרוצפת מזהה את לשכת הנזירים, שהייתה ללא רצפה (כלים, ו).  ליתר דיוק, ניחן לזהות את קירות לשכת דיר העצים בקצה המזרחי של מנהרת בור מספר 5. יש לציין שוורן עצמו בספרו לא שולל את אפשרות מיקום המקדש בכיפת הסלע לחלוטין.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות המרכזיות > ראייתו הטופוגרפית של הרב זלמן מנחם קורן > מזבח העולה היה במקום כיפת הסלע

החוקרים הממקמים את מזבח העולה על גבי הצ'חרה, מזהים את 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז דם הקורבנות. טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה. ב-1911 טען מונטגיו פארקר כי הוא פתח את הבור וכי עומקו לא עלה על 25 ס"מ, אך רבים מפקפקים במהימנותו של פארקר.
הרב שלמה גורן הוא הדובר המרכזי של שיטה זו, שנוסחה בספרו "הר הבית". לדבריו אורך האמה הוא 58 ס"מ, המקדש ניצב למזרח האסטרונומי, וה"שיתין", ניצבים מעל החור שבסלע. הקשיים בשיטה זו מרובים. לשיטה זו, חישוב טופוגרפי של ההר מביא למסקנה שקדש הקדשים מצוי מעל אמצע העמק, עובדה המצריכה עבודות פילוס עצומות ומיותרות שלא נשאר מהן זכר.
הדעות בדבר מיקום המקדש > שיטת פני המקדש לצפון מזרח

שיטתו של גל ערמון.   מפת המקדש כאשר פניו לכיוון צפון מזרח (אזימוט 62). במפה מופיעים גם בורות 2 ו-34 בתוך לשכת המצורעין.תאוריה זו הוצעה לראשונה על ידי גל ערמון ב-2021 כאשר פרסם מאמר בנושא.  שיטתו מבוססת על מיקום קודש הקודשים על אבן השתייה כמסורת המקובלת. עם זאת, לשיטת ערמון פני המקדש היו מכוונים לצפון מזרח (אזימוט 62) ולא למזרח המוחלט (אזימוט 90). לדבריו, בורות המים 2 ו-34 נמצאים בדיוק בלשכת המצורעין בה היה מקווה. כמו כן, פסגתו הצפונית של הר הזיתים הנקראת כרם א-ציד זוהתה על ידי פרופ' מנשה הראל כהר המשחה כיוון שממנה ניתן לראות את התחנה הבאה של הדלקת המשואות (בראש חודש) הסטרבא. בנוסף, לדברי ערמון מתחת לשער הרחמים נמצא שער המזרח (הנקרא שער שושן) אשר היה מכוון בדיוק מול קודש הקודשים כאשר הוא מתבסס על הזיהוי כי בתחתית שער הרחמים אותר ראש קשת קדום.
הדעות בדבר מיקום המקדש > השיטות הצפוניות

שיטת אשר קאופמן.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

הר הבית
כניסה להר הבית (הלכה)
לקריאה נוספת

בעז אופן (עורך), איה מקום כבודו: איתור מקום המקדש בימינו - מחקרים, עיונים ופולמוסים, מעובדים ומונגשים מתוך כתב העת מעלין בקודש, בהוצאת בית הבחירה, כרמי צור תשפ"ב
הרב ישראל אריאל הספר: מסורת אבן השתייה (ספר המוכיח שיש מסורת יהודית רציפה על כך שזיהוי אבן השתייה הוא בכיפת הסלע ובספר מתייחס לתשובת הרדב"ז שבה מתיר לעלות להר הבית. ובנוסף יש בספר תדריך הלכתי לעליה להר הבית)
הרב חיים צימרמן אגרא לישרים, ירושלים תשמ"ד
הרב שלמה גורן, הר הבית, ירושלים, תשס"ד
אשר גרוסברג, איתור תחומי הר הבית ומקום המקדש, תחומין טז, תשנ"ו, עמ' 502-458
אוצר ירושלים והמקדש - אנציקלופדיה תלמודית, עמ' 293-345
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, עיר הקודש והמקדש , ירושלים, תשכ"ט-תש"ל:
עיר הקודש והמקדש (חלק א), תשכ"ט, באתר היברובוקס
עיר הקודש והמקדש (חלק ב), תשכ"ט, באתר היברובוקס
עיר הקודש והמקדש (חלק ג), תשכ"ט, באתר היברובוקס
עיר הקודש והמקדש (חלק ד), תש"ל, באתר היברובוקס
עיר הקודש והמקדש (חלק ה), תש"ל, באתר היברובוקס
אהוד נצר, ההצעות השונות לשחזור בית המקדש והר הבית : יציאה מן המבוך, חידושים בחקר ירושלים יד, (תשסט), 2008, עמ' 167-157
יהושע פלג, האם היה מקומו של המקדש ההרודיאני מתחת לכיפת הסלע?, בתוך: אייל ברוך, איילת לוי-רייפר ואברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, קובץ יג, רמת-גן, תשס"ח, עמ' 160-141
זלמן מנחם קורן, חצרות בית ה', חברון, תשל"ז (באתר דעת)
זלמן מנחם קורן, תגליות וחידושים בגבולות הר הבית ושיעור האמה, אורייתא יד, נתניה תשמ"ד
זלמן מנחם קורן, ועשו לי מקדש, ירושלים, תשס"ז
טוביה שגיב (שקרקה), תחומין יד (תשנ"ד), עמ' 472-437
אורי זרם, משנת רובו מן הדרום, מעלין בקודש מה, תשפ"ג
Asher Selig Kaufman, Where the Ancient Temple of Jerusalem Stood?, Biblical Archaeology Review 9 (March/April 1983), pp. 40-59
Asher Selig Kaufman, The Temple Mount: Where is the Holy of Holies?, Har Yera'eh, Jerusalem, 2004
Leen Ritmeyer, Locating the Original Temple Mount, Biblical Archaeology Review 18 (March/April 1992), pp. 23-45, 64-65
יורם אמיר

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1963 ירושלים, ישראל
 פטירה:  4 במרץ 2019 (בגיל 55) ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  צילום, אקטיביזם, שירה
 
יורם אמיר (2 באוגוסט 1963, ירושלים – 4 במרץ 2019) היה אמן, צלם ואקטיביסט ישראלי, מייסד גלריה שודדי י-ם ומוזיאון קומה ומגדל בירושלים.
ביוגרפיה

יורם אמיר נולד וגדל בירושלים, ולאחר שירותו הצבאי עבד בחנות צילום בשוק מחנה יהודה, ובהמשך פתח סטודיו עצמאי. בין השנים 1997–1999 שימש כיו"ר ועד סוחרי השוק, ובתקופה זו החל בדרכו האמנותית והאקטיביסטית. מפעולות המפורסמות שבבניית גשר המיתרים עלה למנוף ואיים לקפוץ במחאה על הקמתו. הופיע במגוון כתבות וסרטים, כולל הסרט "חלון לירושלים" בהפקת המועצה לשימור אתרים ושירות הסרטים הישראלי ובבימויה של עפרה שראל-קורן.
יצירותיו כוללות תערוכות שהוצגו ברחבי ירושלים, ועבודותיו הוצגו בגלריה במתחם התחנה הראשונה ובמקומות נוספים, חלונות ששימר מוצגות במלון וולדורף אסטוריה ירושלים, ועוד.
בין היתר הקים את מוזיאון קומה ומגדל בירושלים, את מחתרת הבושה
ואת גלריה שודדי י-ם שפעלה ברחוב יפו במרכז העיר. במוזיאון הוצגו חלונות ממבנים ותקופות שונות, וכן עבודות העוסקות באדריכלות ובמרחב הציבורי בירושלים, והאירועים במקום כללו תערוכות, מופעים, תוכניות רזידנסי, השקות ספרים ומסיבות.
בשנת 2007 יזם את "פסטיבל ללא-חשמל" יחד עם קבוצת אמנים, יזמים ובעלי עסקים ברחוב נסים בכר, כתגובה לפסטיבלי האורות והראווה שיזמה העירייה.
יצירתו האחרונה בשנת 2019 הוקמה בגן המנורה שבמרכז העיר ירושלים, וכלל ארמון המורכב חלונות שאסף לאורך השנים, ועלה כחלק מפסטיבל מקודשת ובשיתוף עיריית ירושלים וחברת עדן.
תערוכות

נסיכה אדומה או זונה אקולוגית: סיפרה של עגבנייה (2003, עין כרם)
תודה רבה לך כבוד ראש העיר (תערוכת זבל) (2006, בית צ'רצ'יל)
מהורדוס עד אולמרט (2007)
אין עוד מלבדולר
הביאנלה לאחריטטורה (2010, שוקניון, רחוב אגריפס)
הכי קטנה במזרח התיכון (2018)
חלונו האחרון של המלך ג'ורג' (2018)
חלונות מתגשמים (2019)
תערוכות > גלריה

יורם אמיר בגלריה שודדים י-ם
מוזיאון קומה ומגדל בירושלים
מוזיאון קומה ומגדל, רחוב יפו 93, ירושלים
הערות שוליים

↑  דורית סיטון ואפרת וייס, איים לקפוץ מגשר קלאטרווה: "לי-ם מגיע יותר", באתר ynet, 11 ביולי 2007
↑  חלון לירושלים, ערוץ היוטיוב של המועצה לשימור אתרים
↑  גלית מילצ'ן, על חומותייך הפקדתי שומרים, מודיעין-ניוז, 24 באוגוסט 2013
↑  שלומית שרביט, "מחתרת הבושה" מציגה: החירטוט כנרטיב, באתר ynet, 19 ביוני 2010
↑  יותם יעקבסון, מחתרת הבושה, מגזין חיים אחרים, 2008
↑  עדי קיסר, אמיר הרים: יורם אמיר מנסה להציל את ירושלים, באתר הארץ, 25 בפברואר 2013
↑  המרכז לעיצוב אורבני החלון לעירוניות חדשה: חלונו האחרון של המלך ג'ורג'
↑  הבינאלה לאחירטטרה, אתר ערב רב (מגזין אמנות), 10 במאי 2010
↑  רותי קדוש, "חלונות מתגשמים": מיצב מרהיב בירושלים, באתר ישראל היום, 22 ביולי 2019
↑  שלומי הלר, הסוס במרכז העיר: היצירה האחרונה של האקטיביסט הירושלמי יורם אמיר ז"ל, כל העיר, 8 ביולי 2019
↑  תהליך ההקמה של "ארמון קיץ" בירושלים מחלונות שאסף האמן והאקטיביסט יורם אמיר, ערוץ היוטיוב של הארץ
↑  מחתרת הבושה שהמצלמה היא נשקה, כתבת וידאו מ-YNet, אוקטובר 2010
טרוויליאן נאפייר

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1867 
 פטירה:  30 ביולי 1920 (בגיל 53) Pembroke Parish, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 בן או בת זוג:  Mary Elizabeth Culme-Seymour (17 באוגוסט 1899–?) 
 צאצאים:  Trevylyan Michael Napier, Joan Mary Napier, Margaret Napier 
 השתייכות:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 תקופת הפעילות:  1887–1920 (כ־33 שנים)
 דרגה:   תת אדמירל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 אביר מפקד במסדר האמבט  חבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי  ציון לשבח 
 
תת אדמירל סר טרוויליאן דאקרס וילס נאפייר, KCB‏, MVO (באנגלית: Sir Trevylyan Dacres Willes Napier;‏ 19 באפריל 1867 – 30 ביולי 1920) היה קצין בצי המלכותי שהיה המפקד העליון, תחנת אמריקה והודו המערבית.
ביוגרפיה

נאפייר נולד ב-19 באפריל 1867 והיה בנם של אלה לואיזה (וילסון) ותת אדמירל ג'רארד ג'ון נאפייר. הוא הצטרף לצי המלכותי. הוא הועלה לדרגת לוטננט ב-14 בדצמבר 1887, ולקומנדר ב-1 בינואר 1889. באפריל 1902 הוא הוצב באמ"י ויקטוריה ואלברט, היאכטה האישית של המלך, שם היה סגן המפקד. הוא הועלה לדרגת קפטן ביוני 1903, ומונה למפקד אמ"י ויקטוריה ואלברט מאוחר יותר באותה שנה ועל אוניית המערכה אה"מ בלרופון ב-1911. הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה בנובמבר 1913, הוא התבסס במכללת הצי המלכותי, שהייתה אז בפורטסמות', ובחן את גיוס צי הבית ביוני וביולי 1914.
נאפייר שירת במלחמת העולם הראשונה, מדצמבר 1914 פיקד על שייטת הסיירות הקלות השנייה ולאחר מכן מפברואר 1915, על שייטת הסיירות הקלות השלישית, ולחם עימה בקרב יוטלנד במאי 1916, לפני קבלת הפיקוד על שייטת הסיירות הקלות הראשונה ביולי 1917 והשתתף עימה בקרב מפרץ הלגולנד השני בנובמבר 1917. הוא פיקד על כל כוח הסיירות הקלות מינואר 1918 עד אפריל 1919.
הוא מונה למפקד העליון, תחנת אמריקה ומערב הודו בדצמבר 1919, אך מת במהלך תפקידו ב-30 ביולי 1920. הוא נקבר בבית הקברות המלכותי של הצי בברמודה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1899 נישא נאפייר למרי אליזבת קולמה-סימור, בתו של סר מייקל קולמה-סימור, הברונט השלישי; נולדו להם בן ושתי בנות.
ב-1911, גם מרי וגם אביה היו עדים במשפט הדיבה הפלילית של אדוארד מייליוס, שכתב על נישואים לפי שמועה ב-1890 של המלך לעתיד ג'ורג' החמישי לאחת מבנותיו של הברונט, מה שהיה הופך את המלך לביגמיסט (מיליוס הורשע).
הערות שוליים

↑  Mosley, Charles, editor. Burke's Peerage, Baronetage & Knightage, 107th edition, 3 volumes. Wilmington, Delaware, U.S.A.: Burke's Peerage (Genealogical Books) Ltd, 2003.
1 2 3 4 5  Imperial War Museum Collection Search Private papers of Sir Trevylyan Napier. Accessed 30 June 2012
↑  "HMS CARDIFF IN ACTION IN THE HELIGOLAND BIGHT, 1917". maritimeprints.com. נבדק ב-13 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Edward Mylius: the man who libeled King George V". anthonyjcamp.com. נבדק ב-23 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CWGC: 428825
יום שלישי הגדול

מפה 14 המדינות והטריטוריה שהצביעו ביום שלישי הגדול בבחירות המקדימות שנערכו ב-2020.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית, יום שלישי הגדול (באנגלית: Super Tuesday) הוא כינוי ליום שלישי בו נערכות התמודדויות בו זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות. לא מדובר באירוע רשמי, ואין כללים לגביו, ובכל 4 שנים התאריך וההרכב של היום עשויים להשתנות.
במערכת הבחירות של 1984 היו שלושה ימים שונים שנקראו סופר טיוזדיי. ב-1988 החליטו קבוצה של מדינות דרומיות, ביוזמה של הדמוקרטים באותן מדינות, להתאגד על מנת להשפיע על המינוי ולגרום לבחירה של מועמד שיהיה יותר מקובל על ידי קהל הבוחרים הדרומי, ויום שלישי הגדול באותה שנה התבסס עליהן. אולם הניסיון להשיג השפעה על התהליך כשל כאשר במדינות של יום שלישי הגדול נבחרו בשיעור כמעט שווה שלושה מועמדים, ולבסוף למועמד המפלגה נבחר מייקל דוקאקיס הליברל ממסצ'וסטס.
במערכת הבחירות של 2008 זכה לכינוי "סופר טיוזדיי" ה-5 בפברואר 2008, בו התקיימו התמודדויות במספר חסר תקדים של 23 מדינות, בהן מדינות גדולות כמו קליפורניה, ניו יורק ואילינוי, דבר שדמה למעשה  לפריימריז לאומיים שמתקיימים בבת אחת. בעקבות כך הוא נקרא בתקשורת גם "סופר דופר טיוזדיי", "צונאמי טיוזדיי".
יאגו, מלך בריטניה

יאגו (באנגלית: Jago או Jaygo - "יעקב") היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
יאגו היה בנו של גארגאסטיוס, ועלה לשלטון לאחר מות סיסיליוס הראשון, אחיו.
לאחר מותו עלה לשלטון קימארקאס, בנו של סיסיליוס.
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך

יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך (בגרמנית: Johann Wilhelm von Sachsen-Eisenach, ‏24 ביולי 1665 - 10 בנובמבר 1698), היה דוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1686–1698.
ביוגרפיה

יוהאן גאורג נולד ב-24 ביולי 1665 בפרידוואלדה, ליוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך וליוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך.
בשנת 1686 מת אביו יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג עלה לשלטון במקומו. ב-20 בספטמבר 1688 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ומריה דורותיאה סופיה, רוזנת אטינגן, אך לא היו לו ילדים ממנה. בשנת 1690 מת בן דודו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ינה ללא ילדים, ויוהאן גאורג חלק את דוכסות סקסוניה-ינה יחד עם בן דודו וילהלם ארנסט, דוכס סקסוניה-ויימאר.
ב-10 בנובמבר 1698 מת יוהאן גאורג באייזנך כתוצאה מאבעבועות שחורות ללא ילדים, ואחיו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה

יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Johann Georg IV, Kurfürst von Sachsen; ‏ 18 באוקטובר 1668 - 27 באפריל 1694) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1691–1694.