stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיירות המערכה מסדרת אדמירל
תכנון ותיאור > הנעה

לאוניות היו ארבע מערכות טורבינות קיטור בראון-קרטיס עם הילוך הפחתה יחיד, שכל אחת מהן הניעה צילינדר מדחף אחד. הם היו מסודרים בשלושה חדרי מכונות. חדר המנועים הקדמי הכיל את שתי הטורבינות עבור צירי הכנף, התא האמצעי הכיל את הטורבינות עבור הציר הפנימי השמאלי וחדר המכונות האחורי הכיל את הטורבינות עבור הציר הפנימי הימני. בתוך המעטפת של כל טורבינת כנף נבנתה טורבינת שיוט. הטורבינות הונעו על ידי עשרים וארבעה דוודי צינורות קטנים של Yarrow שחולקו באופן שווה בין ארבעה חדרי דוודים. הם תוכננו להפיק סך של 144,000 כוחות סוס (107,000 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר), אך השיגו יותר מ-151,000 כוחות סוס (112,601 קילוואט) במהלך הניסויים של הוד, כאשר היא חרגה מעט מהמהירות המיועדת שלה של 31 קשרים (57 קמ"ש).
הם תוכננו לשאת בדרך כלל 1,200 טונות ארוכות (1,219 טונות) של מזוט, אך היו בעלות קיבולת מקסימלית של 4,000 טונות ארוכות (4,064 טונות). בתפוקה מלאה, הוד יכלה להפליג במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש) לטווח של כ-7,500 מיילים ימיים (13,890 ק"מ). היו להם שמונה גנרטורים 175 קילוואט (235 כוחות סוס), שניים דיזל, שניים מונעי טורבו וארבעה מונעי בוכנה.
תכנון ותיאור > חימוש

האוניות מסדרת אדמירל הרכיבו שמונה תותחי Mk I BL 15 אינץ' בארבעה צריחים תאומים Mark II המונעים הידראולית, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה אותם ל-30°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית של עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרת התותח לסוללה. האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל 1,920 ליברות (871 קילוגרם) במהירות לוע של 2,467 רגל לשנייה (752 מטר לשנייה); זה העניק בפגזים חודרי שריון (AP) טווח מקסימלי של 29,000 יארד (26,518 מטרים).
החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי Mk I BL 5.5 אינץ', שהיו מורכבים על צריחים על סיפון המצודה, מוגנים על ידי מגני תותחים. הם סופקו עם 200 פגזים לכל תותח. התותחים על צריחי ה-CPII שלהם היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30°. הם ירו פגזים במשקל 82 ליברות (37 קילוגרם) במהירות לוע של 2,790 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה). הטווח המרבי שלהם היה 17,700 יארד (16,200 מטרים) בזווית של 30°. קצב האש שלהם היה שנים עשר פגזים לדקה.
האוניות תוכננו עם ארבעה תותחי נ"מ QF ארבעה אינץ' Mark V. היה להם הנמכה מקסימלית של -5° והגבהה מקסימלית של 80°. הם ירו פגזים סופר נפיצים במשקל 31 ליברות (14 קילוגרם) במהירות לוע של 2,387 רגל לשנייה (728 מטר לשנייה) בקצב של עשרה עד חמישה עשר פגזים לדקה. לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של 31,000 רגל (9,400 מטרים), אבל טווח יעיל הרבה יותר נמוך.
שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) הותקנו בצידי האונייה לפני צריח 'A' ושמונה צינורות סימן V הנטענים מהצד מעל המים נועדו להיות מותקנים לצד הארובה האחורית בסיפון העליון, אם כי רק ארבעה מהם נישאו על ידי הוד. הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי; הצינורות השקועים נורו באוויר דחוס ואילו הצינורות מעל המים השתמשו במטעני קורדיט. 32 ראשי נפץ אוחסנו בשני המחסנים בחזית חדר הפגזים של צריח 'A'. הוד נשאה טורפדות סימן IV ו-IV*, שלכל אחד מהם היה ראש נפץ של 515 ליברות (234 קילוגרם) של TNT. היו להם שלוש הגדרות מהירות ששלטו בטווח שלהם; 8,000 יארד (7,315 מטרים) במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש), 10,000 יארד (9,144 מטרים) במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש), ו-13,500 יארד (12,344 מטרים) במהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש).
תכנון ותיאור > בקרת אש

התותחים העיקריים של האוניות מסדרת אדמירל נשלטו מאחד משני מנהלי בקרת האש. המנהל הראשי היה רכוב מעל מגדל הניווט בתא משוריין והשני היה בחלק הקדמי על התורן הקדמי. צריח 'B' יכול היה גם לשלוט בכל צריחי התותחים הראשיים בעוד שצריח 'X' יכל לשלוט על התותחים האחוריים. נתונים ממדי טווח 30 רגל (9.1 מטרים) בתא המשוריין הוכנסו לשולחן בקרת אש Mk V Dreyer הממוקם בתחנת השידור (TS) על סיפון הרציף שם הם הומרו לנתוני טווח והיסט לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התוויה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. החלק הקדמי היה מצויד במד טווח 15 רגל (4.6 מטרים). כל צריח סופק עם מד טווח של 30 רגל בתא משוריין על גג הצריח ומחשב אנלוגי Dumaresq עבור בקרת אש מקומית.
החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת האש בגודל 5.5 אינץ' שהותקנו בכל צד של הגשר. הם הורחבו על ידי שני עמדות השליטה הנוספות בחלק הקדמי, שסופקו עם מדי טווח 9 רגל (2.7 מטרים). כל אחת מהעמדות הללו הייתה מצוידת במחשב Dumaresq לשליטה מקומית, אך נתוני הזיהוי נשלחו בדרך כלל ל-TS 5.5 אינץ' בסיפון התחתון, בדומה לנוהל עבור תותחי ה-15 אינץ', אלא שנתוני הירי חושבו על ידי שני שעוני בקרת אש מסוג F (מחשבים אנלוגיים). התותחים נגד מטוסים נשלטו על ידי מד טווח 2 מטרים (6 רגל 7 אינץ') המותקן על המבנה האחורי.
לטורפדות הייתה בתחילה מערכת דומה שבה מדדי טווח שונים, במיוחד מד הטווח של 15 רגל מעל מגדל הפיקוח על הטורפדו האחורי, ומראות סטיה סיפקו נתונים לשולחן דרייר בטורפדו TS בצמוד ל-TS 5.5 אינץ' בסיפון התחתון. עם זאת, שולחן דרייר הוסר במהלך השיפוץ של הוד בשנים 1929–1931 והחישובים בוצעו בעמדת השליטה בטורפדו בגשר.
תכנון ותיאור > שריון

חגורת השריון בקו המים של האוניות מסדרת אדמירל הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), בזווית של 12° כלפי חוץ בחלקו כדי לשמור את החגורה בתוך מבנה הבליטה ולאפשר לפגיעות טורפדו להתפרק באוויר. זווית זו גם הגדילה את עוביו היחסי של השריון לאש אופקית מטווח קרוב, אם כי במחיר הקטנת גובהו היחסי מה שהגדיל את הסיכוי לפגיעת אש פגזים צוללים מעליו או מתחתיו. חגורה משופעת זו הפכה את השריון שלהם להשוואה לחגורת השריון בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) אשר הייתה בדרדנוטים הבריטיות האחרונות. החגורה התמשכה לאורך 562 רגל (171.3 מטרים), מהקצה הקדמי של ברבטה 'A' לאמצע של ברבטה 'Y'. החגורה התדללה ל-6 אינץ' לפני שהצטמצמה עוד יותר ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) והסתיימה במחיצה קצרה בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) מעט לפני החרטום. מאחורי הקטע באמצע האונייה, החגורה הצטמצמה ל-6 אינץ' (152 מ"מ); היא לא הגיעה לירכתיים, אלא הסתיימה במחיצה בעובי 5 אינץ'. לחגורה זו היה גובה של 9 רגל 6 אינץ' (2.9 מטרים), אשר 4 רגל (1.2 מטרים) מתוכם היו מתחת לקו המים המתוכנן. מעליה הייתה החגורה האמצעית בעובי 7 אינץ', בגובה 7 רגל (2.1 מטרים), והחגורה העליונה בעובי 5 אינץ', הייתה בגובה 9 רגל (2.7 מטרים). החגורה האמצעית נמתחה בין ברבטות 'A' ו-'Y', והסתיימה במחיצות רוחביות בעובי 4 אינץ' בכל קצה. החגורה העליונה עברה רק מ-"A" עד לקצה חללי המכונות והסתיימה במחיצה רוחבית נוספת בעובי 4 אינץ'. חמישה מהסיפונים של הוד היו ממוגנים בעוביים שנעו בין 0.75–3 אינץ' (19–76 מילימטרים), עם העוביים הגדולים ביותר מעל מחסני התחמושת וגלגל ההיגוי. מיד בסמוך לברבטות 'A' ו-'Y' הסיפון הראשי היה בעובי של 5 אינץ' כדי להגן על המחסנים.
חזיתות הצריחים היו בעובי של 15 אינץ' ואילו הצדדים שלהם נעו בעובי בין 11–12 אינץ' (279–305 מילימטרים), והגג היה בעובי 5 אינץ'. לברבטות היו לכל היותר 12 אינץ' של שריון, אך עובייהם הצטמצמו בשלבים מתחת לסיפון, אם כי החזיתות החיצוניות של הברבטות 'A' ו-'Y' היו עבות במידה ניכרת מתחת לסיפון מאשר שאר הברבטות. שריון מגדל הניווט היה בעובי 9–11 אינץ', והוא היה הגדול ביותר שעדיין הותקן על אוניית ראשה בריטית שכן משקלו היה 600 טונות ארוכות (610 טונות). המנהל הראשי של בקרת האש בראש מגדל הניווט היה מוגן על ידי תא משוריין. חזית התא הייתה בעובי של 6 אינץ', דפנותיו בעובי 2 אינץ', וגגו היה מוגן על ידי שריון של 3 אינץ'. צינור תקשורת עם דפנות בעובי 6 אינץ' עבר ממגדל הניווט למטה אל עמדת הניווט התחתונה על הסיפון הראשי. שלושת מחיצות הטורפדו היו בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים), 1 אינץ (25 מילימטרים) ו-0.75 אינץ' (19 מילימטרים).
בליטות נגד טורפדו של סיירות המערכה בסדרת אדמירל היו הראשונים שהותקנו על אוניית ראשה בריטית ששילבו במלואם את הלקחים שנלמדו מסדרת ניסויים שהחלו לפני מלחמת העולם הראשונה. הם כללו מרחב אוויר חיצוני, מרחב ציפה פנימי ומחיצת מגן בעובי 1.5 אינץ'. חלל הציפה היה מלא בצינורות ריסוק פלדה אטומים שנועדו לפזר את כוח הפיצוץ על שטח רחב ככל האפשר וכן לספוג כמה שיותר מכוחו. עם זאת, בדיקות שנערכו לאחר השלמת הוד הראו כי מילוי חלל הציפה במים יעיל באותה מידה וזול במידה ניכרת.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | על שם | הונחה | הושקה | כניסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הוד | ג'ון בראון, קליידבנק | אדמירל סמואל הוד, ויקונט הוד הראשון | 1 בספטמבר 1916 | 22 באוגוסט 1918 | 15 במאי 1920 | טבעה בקרב מצר דנמרק, 24 במאי 1941 |
| אנסון | ארמסטרונג ויטוורת', אלסוויק | אדמירל הצי ג'ורג' אנסון, ברון אנסון הראשון | 9 בנובמבר 1916 | – | – | הושעו ב-9 במרץ 1917; בוטלו ב-27 בפברואר 1919 |
| האו | קאמל לירד, בירקנהד | אדמירל הצי ריצ'רד האו, רוזן האו הראשון | 16 באוקטובר 1916 | – | – | הושעו ב-9 במרץ 1917; בוטלו ב-27 בפברואר 1919 |
| רודני | פיירפילד, גובן | אדמירל ג'ורג' ברידג'ס רודני, ברון רודני הראשון | 9 באוקטובר 1916 | – | – | הושעו ב-9 במרץ 1917; בוטלו ב-27 בפברואר 1919 |
היסטוריית שירות

זמן קצר לאחר כניסתה לשירות ב-15 במאי 1920 הפכה הוד לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה של הצי האטלנטי, בפיקודו של אדמירל משנה סר רוג'ר קיז. היא ערכה שייט לסקנדינביה באותה שנה. היא ביקרה בים התיכון בשנים 1921 ו-1922 כדי להראות את הדגל ולהתאמן עם צי הים התיכון, לפני שהפליגה לשייט לברזיל ואיי הודו המערבית יחד עם שייטת סיירות המערכה.
בנובמבר 1923 יצאה הוד, מלווה בסיירת המערכה ריפאלס ומספר סיירות מסדרת דאנס של שייטת הסיירות הקלות הראשונה, לשייט עולמי ממערב למזרח דרך תעלת פנמה. הם חזרו הביתה עשרה חודשים מאוחר יותר בספטמבר 1924. טייסת הקרב ביקרה בליסבון בינואר 1925 כדי להשתתף בחגיגות ואסקו דה גאמה לפני שהמשיכה לים התיכון לתרגילים. הוד המשיכה את הדפוס הזה של ביקור אימוני חורף בים התיכון למשך שארית העשור.
הוד עברה שיפוץ גדול מ-1 במאי 1929 עד 10 במרץ 1931 ולאחר מכן חידשה את תפקידה כאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה. מאוחר יותר באותה שנה הצוות שלה השתתף במרד אינברגורדון בגלל קיצוץ בשכר למלחים. זה הסתיים בשלום והוד חזרה לנמל הבית שלה לאחר מכן. שייטת סיירות המערכה ביצעה שייט בקריביים בתחילת 1932. בשנה שלאחר מכן היא חידשה את התרגול הקודם שלה בשייט חורף בים התיכון. כשהייתה בדרכה לגיברלטר לאחת מההפלגות הללו היא התנגשה בסיירת המערכה רינואון ב-23 בינואר 1935, אך נפגעה קלות בלבד. הוד השתתף בסקירת צי לרגל יובל הכסף של המלך ג'ורג' החמישי בספיטהד באוגוסט שלאחר מכן. היא הועברה לצי הים התיכון זמן קצר לאחר מכן והוצבה בגיברלטר עם פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ומלחמת האזרחים בספרד. ב-23 באפריל 1937 היא ליוותה שלוש אוניות סוחר בריטיות לנמל בילבאו למרות נוכחותה של הסיירת הלאומנית אלמירנטה סרוורה שניסתה לחסום את הנמל. היא חזרה לפורטסמות' בינואר 1939 לשיפוץ שנמשך עד 12 באוגוסט.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

ביוני 1939, הוד שובצה לשייטת סיירות המערכה של צי הבית בעודה עוברת שיפוץ מחדש; כאשר פרצה המלחמה מאוחר יותר באותה שנה, היא הועסקה בעיקר בסיורים בסביבת איסלנד ואיי פארו כדי להגן על שיירות וליירוט פושטות סחר גרמניות שניסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי. בספטמבר 1939 היא נפגעה על ידי פצצת מטוס במשקל 250 ק"ג (550 פאונד) וספגה נזק קל. בתחילת 1940 המכונות של הוד היו במצב גרוע והגבילו את מהירותה הטובה ביותר ל-26.5 קשר (49.1 קמ"ש; 30.5 מייל לשעה) ; היא עברה שיפוץ מחדש בין ה-4 באפריל ל-12 ביוני.
הוד ונושאת המטוסים ארק רויאל נצטוו להפליג לגיברלטר על מנת להצטרף לכוח H ב-18 ביוני, שם הוד הפכה לאוניית הדגל. ככזו, היא השתתפה בהשמדת הצי הצרפתי במר-אל-כביר ביולי 1940. שמונה ימים בלבד לאחר הכניעה הצרפתית, האדמירליות הבריטית הציבה אולטימטום לצי הצרפתי באוראן כדי להבטיח שהם לא ייפלו לידיים גרמניות או איטלקיות. התנאים נדחו והצי המלכותי פתח באש על הספינות הצרפתיות שעגנו שם. תוצאות הירי של הוד אינן ידועות בדיוק, אבל היא גרמה נזק לאוניית המערכה הצרפתית דנקרק, שנפגעה מארבעה פגזים בקוטר 15 אינץ' ונאלצה לחוף את עצמה. הוד כמעט ונפגעה במהלך הקרב על ידי דנקרק; רסיסי פגז פצעו שני אנשי צוות. אוניית האחות של דנקרק, סטרסבור, הצליחה להימלט מהנמל והוד עם מספר סיירות קלות רדפו אחריה, אך ויתרו לאחר שעתיים לאחר שהוד התחמקה ממטח טורפדות צרפתי והיא האיצה את הטורבינה שהגיעה למהירות של 28 קשר (52 קמ"ש; 32 מייל לשעה).
הוד הוחלפה כאוניית הדגל של Force H על ידי רינואון ב-10 באוגוסט לאחר שחזרה לסקפה פלו. לאחר שיפוץ קצר היא חידשה את תפקידה הקודם בסיור נגד פושטות סחר גרמניות וליווי שיירות. זה נמשך עד ינואר 1941 כאשר היא החלה בשיפוץ שנמשך עד מרץ. עם השלמתו היא קיבלה הוראה לצאת לים בניסיון ליירט את סיירות המערכה הגרמניות גנייזנאו ושרנהורסט. ללא הצלחה, היא קיבלה הוראה לפטרל במפרץ ביסקאיה נגד כל ניסיון פריצה של האוניות הגרמניות מברסט. הוד קיבלמ הוראה לצאת לים נורווגי ב-19 באפריל כאשר האדמירליות קיבלה דיווח כוזב שביסמרק יצאה מגרמניה. לאחר מכן היא סיירה בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שנכנסה לסקפה פלו ב-6 במאי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > קרב מצר דנמרק

בערב ה-21 במאי 1941 הפליגו הוד ואוניית המערכה החדשה פרינס אוף ויילס מסקפה פלו כדי להצטרף לסיירות הכבדות נורפוק וסאפוק שפטרלו במצר דנמרק בין גרינלנד לאיסלנד, בשל הידיעה שאוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן חדרו לתוכם לעבר צפון האוקיינוס האטלנטי. הם עדיין לא הגיעו למצר כאשר סאפוק הבחינה באוניות הגרמניות מצפון לאיסלנד בשעות הערב המוקדמות ב-23 במאי. הוד ופרינס אוף ויילס שינו מסלול והגבירו את מהירותם כדי ליירט את האוניות הגרמניות. השייטת הבריטית הבחינה בגרמנים בשעה 05:37 אך הגרמנים כבר היו מודעים לנוכחותם. הבריטים פתחו באש בשעה 05:52 כאשר הוד ירתה לעבר פרינץ אויגן, האונייה המובילה במערך הגרמני, והגרמנים השיבו באש 05:55, כאשר שתי האוניות התרכזו בהוד. פרינץ אויגן (כנראה) הייתה האונייה הראשונה שפגעה כאשר פגז פגע בסיפון הסירה של הוד, בין הארובות שלה, והציתה אש גדולה בין התחמושת המוכנה לשימוש לרקטות תותחי הנ"מ. ממש לפני השעה 06:00, בזמן שהוד פנתה 20 מעלות שמאלה כדי לחשוף את הצריחים האחוריים שלה, היא נפגעה שוב על סיפון הסירה מפגז מהמטח החמישי של ביסמרק. המיקום המדויק והשתלשלות האירועים אינם ידועים, אך מחסני התחמושת האחוריים שלה בקוטר 15 אינץ' התפוצצו. זה שבר את גבה והיא שקעה עם אובדן כל הצוות שלה מלבד שלושה.
הערות שוליים

↑  Alan Raven, John Roberts, British Battleships of World War Two: The Development and Technical History of the Royal Navy's Battleship and Battlecruisers from 1911 to 1946, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1976, p. 60
↑  Alan Raven, John Roberts, British Battleships of World War Two: The Development and Technical History of the Royal Navy's Battleship and Battlecruisers from 1911 to 1946, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1976, p. 61
↑  Alan Raven, John Roberts, British Battleships of World War Two: The Development and Technical History of the Royal Navy's Battleship and Battlecruisers from 1911 to 1946, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1976, p. 63
תקריב של תותחי 15 אינץ' Mark I האחוריים של הוד בשנת 1926
אה"מ הוד בשנת 1932
סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס

| --- | --- |
אה"מ קורייג'וס כסיירת מערכה במהלך מלחמת העולם הראשונה
אה"מ קורייג'וס כסיירת מערכה במהלך מלחמת העולם הראשונה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה קודמת:  סיירות המערכה מסדרת רינואון
 סדרה עוקבת:  סיירות המערכה מסדרת אדמירל
 אוניות בסדרה:  קורייג'וס, גלוריוס, פיוריוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ארמסטרונג ויטוורת' 
 תחילת הבנייה:  1915
 הושקה:  1916
 תקופת הפעילות:  1916–1944 (כ־28 שנים)
 אחריתה:  2 הוטבעו, 1 נגרטה
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 19,488 טון, מקסימלי: 22,922 טון
 אורך:  239.8 מטר
 רוחב:  24.7 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  32 קשרים
 גודל הצוות:  842
 טווח שיוט:  11,110 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור בהספק 90,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 2–3 אינץ' (51–76 מ"מ)   סיפונים: .75–3 אינץ' (19–76 מ"מ)   ברבטות: 3–7 אינץ' (76–178 מ"מ)   צריחי התותחים: 7–9 אינץ' (178–229 מ"מ)   מגדל הניווט: 10 אינץ' (254 מ"מ)   מחיצות טורפדו: 1–1.5 אינץ' (25–38 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 15 אינץ' (381 מ"מ)   18 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ)   6 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס כללה שלושה סיירות מערכה המכונות "סיירות קלות גדולות" שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הסדרה תוכננה באופן נומינלי לתמוך בפרויקט הבלטי, תוכנית של אדמירל הצי לורד פישר שנועדה להנחית חיילים בחוף הבלטי הגרמני. האוניות מסדרה זו היו מהירות אך משוריינות במעט מאוד, עם רק כמה תותחים כבדים. הם כללו שוקע רדוד, בין השאר כדי לאפשר להם לפעול במים הרדודים של הים הבלטי, אך גם שיקפו ניסיון שנצבר מוקדם יותר במלחמה. כדי למקסם את מהירותם, סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס היו אוניות הראשה הראשונות של הצי המלכותי שהשתמשו בטורבינות קיטור עם הילוכים ובדוודי צינורות קטנים.
שתי האוניות הראשונות, קורייג'וס וגלוריוס, הוזמנו ב-1917 ובילו את המלחמה בסיורים בים הצפוני. הם השתתפו בקרב מפרץ הלגולנד השני בנובמבר 1917 והיו נוכחים בעת כניעת צי הים הפתוח שנה לאחר מכן. אחותם למחצה פיוריוס עוצבה עם זוג תותחי 18 אינץ' (457 מילימטרים), התותחים הגדולים ביותר שהותקנו אי פעם על אונייה של הצי המלכותי, אך שונתה במהלך הבנייה כדי לכלול סיפון טיסה והאנגר במקום הצריח והברבטה הקדמית שלה. לאחר כמה סיורים בים הצפוני, הוסר הצריח האחורי שלה ונוסף סיפון טיסה נוסף. המטוס שלה תקף את סככות הצפלין במהלך הפשיטה בטונדרן ביולי 1918.
כל שלוש האוניות הושבתו לאחר המלחמה, אך נבנו מחדש כנושאות המטוסים מסדרת קורייג'וס במהלך שנות ה-20. גלוריוס וקורייג'וס הוטבעו בתחילת מלחמת העולם השנייה ופיוריוס נמכרה לגרוטאות ב-1948.
תכנון ותיאור

שתי סיירות המערכה מסדרת קורייג'וס הראשונות תוכננו ב-1915 כדי לעמוד בסט של דרישות שנקבעו על ידי לורד הים הראשון, אדמירל פישר, מתוך מחשבה על הפרויקט הבלטי שלו. הם היו אמורות להיות גדולות מספיק כדי להבטיח שהם יוכלו לשמור על מהירותם במזג אוויר סוער, להיות בעלות חימוש חזק ומהירות של לפחות 32 קשרים (59 קמ"ש) כדי לאפשר להם לברוח מסיירות קלות של האויב. ההגנה שלהם הייתה אמורה להיות קלה עבור סיירת, עם 3 אינץ' (76 מילימטרים) של שריון בין קו המים לסיפון החזית, בליטות נגד טורפדו באמצע האונייה והמכונות הכי עמוק שאפשר בתוך האונייה, מוגנים על ידי מחיצות טורפדו משולשות. שוקע רדוד היה בעלת חשיבות עליונה וכל שאר הגורמים היו צריכים להיות כפופים לכך. מנהל הבנייה הימית (DNC), סר יוסטס טניסון-ד'אינקורט, הגיב ב-23 בפברואר 1915 עם גרסה קטנה יותר של סיירות המערכה מסדרת רינואון עם צריח תותחים אחד פחות והגנת שריון מופחתת. שר האוצר אסר על כל בנייה נוספת של ספינות גדולות מסיירות קלות ב-1915, ולכן פישר ייעד את האוניות כסיירות קלות גדולות כדי להתחמק מאיסור זה. אם ההגבלה הזו לא הייתה קיימת, האוניות היו נבנות כגרסאות משופרות של סדרת רינואון הקודמת. שתי האוניות הונחו כמה חודשים לאחר מכן תחת מעטה של סודיות, כך שהן נודעו בצי המלכותי כ"סיירות ההשתקה של לורד פישר" והעיצוב המוזר שלהן גם זיכה אותן בכינוי של הסדרה המזעזעת.
אחותם למחצה פיוריוס תוכננה כמה חודשים מאוחר יותר כדי לעמוד בדרישה מתוקנת שציינה חימוש של שני תותחי BL 18 אינץ' Mk I, התותחים הגדולים ביותר שהותקנו אי פעם על ספינת הצי המלכותי, בצריחים בודדים עם יכולת להשתמש בצריחי תותחים תאומים 15 אינץ' (381 מילימטרים) אם תותחי ה-18 אינץ' לא היו מספקים. מומחי תותחים מתחו ביקורת על החלטה זו, משום שהזמן הארוך בין המטחים יהפוך את תיקוני הזיהוי לחסרי תועלת ויקטין את קצב האש ובכך את ההסתברות לפגיעה ישירה. החימוש המשני שלה שודרג לתותחי BL‏ 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I, במקום תותחי 4 אינץ' (102 מילימטרים) ששימשו את שתי האוניות הראשונות, כדי לפצות על החולשה של שני התותחים העיקריים נגד מטרות הנעות במהירות כמו משחתות. ההדחק והרוחב שלה הוגדלו על פני זו של אחיותיה למחצה עם מעט פחות שוקע.
הפרויקט הבלטי היה רק הצדקה אחת לאוניות. אדמירל פישר כתב במכתב ל-DNC ב-16 במרץ 1915: "אמרתי ללורד הים הראשון שככל שאני מחשיב יותר את התכונות של העיצוב שלך של סיירות המערכה הגדולות הקלות, כך אני מתרשם מהמצוינות המופלגת שלהן והפשטות - כל שלושת הדרישות החיוניות של כוח נשק, מהירות ושוקע מאוזנים כל כך!" למעשה הם יכולים להיחשב התגלמות אמונתו של פישר בחשיבות העליונה של מהירות על פני כל דבר אחר. דבקותו של פישר בעיקרון זה מודגשת במכתב שכתב לצ'רצ'יל בנוגע לאוניות המערכה של אומדנים ימיים 1912–1913. במכתב, מאפריל 1912, ציין פישר: "חייבת להיות הקרבת שריון... חייבת להיות עלייה גדולה יותר במהירות... המהירות שלך חייבת לעלות בהרבה על [זו של] האויב האפשרי שלך!"
רצונו של פישר לשוקע רדוד לא התבססה רק על הצורך לאפשר פעולות בחוף; אוניות נטו לפעול קרוב יותר מהצפוי למעמס מלא ולעיתים קרובות נמצאו חסרות בלוח חופשי, כושר ציפה רזרבי ובטיחות מפני התקפה תת-מימית. ניסיון זה הוביל את ה-DNC לשקול מחדש את הפרופורציות של גוף האונייה כדי לתקן את הבעיות שזוהו עד כה. אוניות הסדרה קורייג'וס היו התוצרים הראשונים של אותה הערכה מחדש.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך כולל של 786 רגל 9 אינץ' (239.8 מטרים), רוחב של 81 רגל (24.7 מטרים), ושוקע של 25 רגל 10 אינץ' (7.9 מטרים) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 19,180 טונות ארוכות (19,490 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,560 טונות ארוכות (22,922 טונות) במעמס מלא. היה להם גובה מטאצנטרי של 6 רגל (1.8 מטרים) במעמס מלא ותחתית כפולה שלמה.
אחותם למחצה פיוריוס הייתה באותו אורך, אבל הייתה בעלת רוחב של 88 רגל (26.8 מטרים) ושוקע של 24 רגל 11 אינץ' (7.6 מטרים) במעמס מלא. היא עקרה 19,513 טונות ארוכות (19,826 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,890 טונות ארוכות (23,257 טונות) במעמס מלא. היה לה גובה מטאצנטרי של 5.33 רגל (1.6 מטרים) במעמס מלא.
תכנון ותיאור > הנעה

כדי לחסוך במשקל ובמקום, אוניות הסדרה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שכללו טורבינות קיטור עם הילוכים ודוודי צינורות קטנים למרות דרישות התחזוקה הכבדות יותר של האחרונים. יתר על כן, כדי לחסוך בזמן תכנון, התקנת הטורבינה ששימשה בסיירת הקלה צ'מפיון, הסיירת הראשונה של הצי עם טורבינות הילוכים, פשוט הוכפלה. הטורבינות של פארסונס היו מסודרות בשני חדרי מכונות וכל אחת מהטורבינות הניעה את אחד מארבעת צירי המדחף. המדחפים של פיוריוס היו בקוטר 11 רגל 6 אינץ' (3.5 מטרים). הטורבינות הונעו על ידי שמונה עשר דוודי Yarrow שחולקו באופן שווה בין שלושה חדרי דוודים. הם תוכננו להפיק סך של 90,000 כוחות סוס (67,113 קילוואט) בלחץ עבודה של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר), אך היא השיגה מעט יותר מזה במהלך הניסויים של גלוריוס, למרות שהיא לא הגיעה למהירות המיועדת שלה של 32 קשרים (59 קמ"ש).
הם תוכננו לשאת בדרך כלל 750 טונות ארוכות (762 טונות) של מזוט, אך יכלו לשאת לכל היותר 3,160 טונות ארוכות (3,211 טונות). בתפוקה מלאה, הם יכלו להפליג לטווח של (6,000 מיילים ימיים (11,110 ק"מ) במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש

אוניות הסדרה הרכיבו ארבעה תותחי BL‏ 15 אינץ' Mark I בשני צריחים תאומים Mark I, אחד מהם מקדימה (צריח 'A') ואחד מאחור (צריח 'Y'). צריחים אלו נועדו במקור לאוניית המערכה מסדרת רוונג' שבוטלה זמן קצר לאחר תחילת המלחמה. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-3° ולהגביה אותם ל-20°; ניתן היה לטעון אותם בכל זווית של עד 20°, אם כי טעינה בזוויות גבוהות נטתה להאט את חזרתו של התותח לסוללה (עמדת ירי). האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח. הם ירו פגזים במשקל 1,910 ליברות (866 קילוגרם) במהירות לוע של 2,575 רגל לשנייה (785 מטר לשנייה); זה העניק טווח מקסימלי של 23,734 יארד (21,702 מטרים) עם פגזים חודרות שריון.
אוניות הסדרה תוכננו עם 18 תותחי BL‏ 4 אינץ' Mark IX, מצוידים בשישה צריחים משולשים. אלה היו מונעים באופן ידני ודי מסורבלים בשימוש, שכן הם דרשו צוות של שלושים ושניים אנשים כדי לטעון ולסובב את התותחים. קצב האש של התותח היה רק 10 עד 12 פגזים לדקה, כאשר המעמיסים המשיכו להפריע זה לזה. היה להם הנמכה מקסימלית של -10° והגבהה מקסימלית של 30°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 22 ליברות (10.0 קילוגרם) במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה). בהגבהה המקסימלית לתותחים היה טווח מרבי של 13,500 יארד (12,344 מטרים). האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח.
כל אונייה הרכיבה זוג תותחי נ"מ QF 3 אינץ' 20 cwt על צריחים בודדים Mark II בזווית גבוהה. אלה הורכבו לצד התורן הראשי באוניות מסדרת קורייג'וס ולפני הארובה על פיוריוס. לתותח היה הנמכה מרבית של 10° והגבהה מרבית של 90°. הוא ירה פגזים במשקל 12.5 ליברות (5.7 קילוגרם) במהירות לוע של 2,500 רגל לשנייה (760 מטר לשנייה) בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה. הייתה להם תקרה אפקטיבית מקסימלית של 23,500 רגל (7,200 מטרים). כל שלושת האוניות נשאו עשר טורפדות עבור שני צינורות טורפדו שקועים 21 אינץ' (533 מ"מ) עם טעינת צד שהותקנו ליד צריח 'A'. הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי, אך ירו בעזרת אוויר דחוס.
תותח ה-18 אינץ' BL‏ Mark I שנישא על ידי פיוריוס נגזר מתותח ה-15 אינץ' Mark I ששימש את אחיותיה למחצה. היא נועדה לכלול שני צריחים עם תותח יחיד שמקורם בצריח Mark I/N עם תותחים 15 אינץ', והברבטות שלה תוכננו להכיל את כל הצריח למקרה שיתעוררו בעיות בפיתוח תותח ה-18 אינץ', אך רק צריח אחד הותקן למעשה. התותח יכול היה להנמיך ל-3° ולהגביה למקסימום של 30°. הוא ירה פגזים חודרי שריון במשקל 3,320 ליברות (1,510 קילוגרם) במהירות לוע של 2,270 רגל לשנייה (690 מטר לשנייה) למרחק של 28,900 יארד (26,400 מטרים). הוא יכל לירות פגז אחד בדקה והאונייה נשאה 60 פגזים של תחמושת. המסה המסתובבת של הצריח הייתה 826 טונות ארוכות (839 טונות), רק מעט יותר מ-810 טונות ארוכות (823 טונות) של קודמו.
החימוש המשני של פיוריוס כלל 11 תותחי BL‏ 5.5 אינץ' Mk I. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של 25 מעלות והם ירו פגזים במשקל 82 ליברות (37 קילוגרם) במהירות לוע של 2,790 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה) בקצב של 12 פגזים לדקה. הטווח המרבי שלהם היה 16,000 יארד (15,000 מטרים) בהגבהה של 25°.
תכנון ותיאור > בקרת אש

התותחים העיקריים של אוניות הסדרה יכלו להיות נשלטים מכל אחד משני מנהלי בקרת האש. המנהל הראשי היה רכוב מעל מגדל הניווט בתא משוריין והשני היה בחלק הקדמי על התורן הקדמי. גם החימוש המשני היה בשליטת מנהל בקרת אש. כל צריח סופק עם מד טווח 15 רגל (4.6 מטרים) בתא משוריין על גג הצריח. החלק הקדמי היה מצויד במד טווח 9 רגל (2.7 מטרים) כמו מגדל הפיקוח על הטורפדו מעל המבנה האחורי. התותחים נגד מטוסים נשלטו על ידי מד טווח 2 מטרים (6 רגל 7 אינץ') המותקן על המבנה האחורי.