מקארתיזם
ביקורת והתנגדות

דעת הקהל בארצות הברית לא הייתה מאוחדת בתמיכתה במקארתיזם, ונשמעו לא מעט התנגדויות וביקורת כלפי המדיניות. בכלל המבקרים היו גם אישים שלא נודעו בהכרח בדעותיהם הליברליות. הנשיא הארי טרומן הטיל וטו על "חוק ביטחון הפנים" של מקארן ב-1950, וטו שבוטל מאוחר יותר על ידי הקונגרס. בדברים שבהם נימק את הטלת הוטו כתב טרומן, ש"במדינה חופשית מענישים בני אדם בשל פשעים שביצעו, אך לעולם לא בשל דעותיהם". עוד לפני חוק זה, ב-1947, הטיל טרומן וטו (שגם הוא בוטל על ידי הקונגרס) על חוק לניהול יחסי העבודה במשק (Labor Management Relations). החוק נועד לכאורה להסדיר את התנהלותם של ארגוני העובדים בארצות הברית, אך בפועל הטיל הגבלות רבות על פעילותם. בין השאר תבע החוק מראשי ארגוני העובדים לחתום על תצהירים בשבועה המעידים כי אינם ומעולם לא היו קומוניסטים. טרומן כתב נגד החוק כי יש בו "הפרעה מסוכנת לחופש הדיבור" וכי החוק "יתנגש עם עקרונות חשובים של חברתנו הדמוקרטית". לאחר שסיים את תפקידו היה טרומן למבקר של מדיניות מחליפו, דווייט אייזנהאואר. בין השאר אמר,
ברור כעת כי כדי להשיג יתרון פוליטי אימץ הממשל הנוכחי אל ליבו את המקארתיזם. אינני מתכוון לסנאטור מוויסקונסין; חשיבותו היחידה היא ששמו הפך לתיאור המילוני [של המדיניות]. זוהי השחתה של האמת, ונטישת ההליך ההוגן הראוי. זהו השימוש בשקר הגדול וההאשמה הבלתי מבוססת כלפי כל אזרח, בשם האמריקניות או הביטחון. זוהי עלייתו לשלטון של הדמגוג, המתקיים על אי-אמת; זוהי הפצת הפחד והרס האמונה בכל רמה של החברה.
ב-1 ביוני 1950 תקפה הסנאטורית הרפובליקנית מרגרט צ'ייס סמית (ממדינת מיין) את המקארתיזם. את נאומה לסנאט הכתירה בכותרת "הכרזת המצפון", וקראה לשים סוף ל"רצח אופי". היא ציינה ”כמה מעקרונות היסוד של האמריקניות: הזכות להביע ביקורת; הזכות להאמין באמונות לא מקובלות; הזכות להפגין; הזכות לחשיבה עצמאית”. היא אמרה עוד, ש”חופש הדיבור [כיום] הוא כבר לא מה שהיה בעבר”, ויצאה כנגד ”זרועות התמנון המסרטנות של 'אל תדע דבר, חשוד בכל דבר'”. שישה סנאטורים רפובליקניים אחרים הצטרפו אליה לגנות את הטקטיקות של המקארתיזם.
אלמר דייוויס, אחד מן הפרשנים והכתבים המוערכים ביותר בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20 התבטא לעיתים קרובות כנגד מה שראה כהגזמה של מדיניות המקארתיזם. הוא הזהיר כי תנועות אנטי-קומוניסטיות מקומיות רבות מהוות ”התקפה כוללת לא רק על בתי ספר וקולג'ים וספריות, על מורים וספרי לימוד, אלא על כל בני האדם שחושבים וכותבים... בקיצור, על חופש הדעת”.
ב-1952 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית ערעור על החלטה של ערכאה נמוכה יותר, ואישר חוק שאיפשר למועצת החינוך של העיר ניו יורק לפטר מורים "חתרנים" שלא עמדו במבחני נאמנות שנערכו להם. השופט ויליאם או דאגלס כתב בדעת מיעוט כי ”החוק הנוכחי ממשיך [על בסיס] עיקרון, שהוא מעורר סלידה בחברה שלנו – אשמה על פי התחברות... מה שקורה על פי חוק זה אופייני למה שמתרחש במדינת משטרה. מורים נמצאים תחת מעקב מתמיד; עברם נסרק כדי למצוא סימנים של חוסר נאמנות; מוצא פיהם נצפה כדי למצוא בו רמזים למחשבות מסוכנות”.
אחד המתנגדים המשפיעים ביותר למקארתיזם היה השדרן והפרשן המפורסם אדוארד מורו, ששידר ברשת CBS. ב-20 באוקטובר 1953 שידר מורו תחקיר על פיטוריו של מילו רדולוביץ', קצין מילואים בחיל האוויר של ארצות הברית, שהואשם ביצירת קשר עם קומוניסטים. התוכנית מתחה ביקורת חריפה על שיטות החקירה של חיל האוויר, שכללו הצגת עדויות במעטפה סגורה, שלא הוצגו לפני הנאשם ועורך דינו. ב-9 במרץ 1954 עסקה תוכנית אחרת במקארתיזם, והפעם תקפה ישירות את הסנאטור מקארתי. כותרת התוכנית הייתה "דיווח על הסנאטור ג'וזף ר. מקארתי", ובה נעשה שימוש בהקלטות נאומים שלו כדי להציגו כאדם לא-ישר, חסר זהירות ופוגעני כלפי עדים ואזרחים. בדברי הסיכום לתוכנית אמר מורו:
אסור לנו לבלבל בין מחלוקת לבין חוסר נאמנות. עלינו לזכור תמיד שהאשמה אינה הוכחה ושהרשעה תלויה בעדויות ובשמירת הזכות להליך הוגן. אנו לא נצעד בפחד זה מזה. לא ניסחף בפחד אל עידן של היעדר תבונה אם נחקור עמוק אל תוככי ההיסטוריה שלנו והשיטה שלנו, ונזכור שמוצאנו אינו מאנשים מלאי פחד.
תשדיר זה מוזכר כנקודה משמעותית בהבאת סיומו של המקארתיזם.
באפריל 1954 הותקף מקארתי גם בשימועים מול הצבא (כאמור לעיל). השימועים שודרו בשידור חי בטלוויזיה, ברשת ABC, וכך היו הצופים יכולים לראות את שיטות החקירה הבוטות והאגרסיביות של מקארתי. באחד מחילופי הדברים המפורסמים במהלך השימועים הטיח מקארתי בפרקליט שייצג את הצבא, ג'וזף ולץ', כי אחד מעורכי הדין במשרדו בשם פרדריק פישר, היה חבר באגודת סטודנטים שמאלית בעת לימודיו בהארוורד. ולץ' דחה את ההאשמה וטען שמדובר בחוסר זהירות שנבע מגילו הצעיר של פישר, ותקף את מקארתי על כך שבחר לחשוף את העובדה הזו בשידור חי ללא הסכמה מוקדמת או אזהרה. כאשר המשיך מקארתי במתקפתו של פישר, אמר ולץ':
סנאטור, אני סבור שעד רגע זה לא הערכתי נכונה את אכזריותך או את פזיזותך... האם לא עדיף שנניח לעניין? אנו יודעים שהוא [פישר] השתייך לגילדת עורכי הדין [הארגון השמאלי עליו דיבר מקארתי]. הבה לא נתנקש בנער זה יותר מכך. עשית די, האם אין לך כל חוש של הגינות? אחרי כל זה, האם אין לך כל חוש של הגינות?
ולץ' סירב לענות לשאלות נוספות של מקארתי, ואמר עוד: ”...אם יש אלוהים בשמים, הדבר [המשך החקירה] לא יסייע לך או למטרתך. אני לא אדון בכך עוד.” לשמע הדברים פרצו השומעים ביציע הקהל במחיאות כפיים.