stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תקופת קמקורה
תמציות האמונה של זרמי הזן

ג'יודו: כל שאדם זקוק לו הוא התפילה.
ג'יודו-שין: כל שאדם זקוק לו הוא האמונה והסמיכה, כיוון שבודהה יציל את כל מאמיניו.
ג'י: נשמתו של אדם תמשיך להתקיים לנצח אם יתפלל.
רינזאי: יש לדבוק בבודהיזם ההודי, לכבד את חוקיו ולבצע מדיטציה.
סוטו: על המאמין לשבת ולבצע מדיטציה ולאחד את נפשו עם הבודהה
ניצ'ירן: זרמנו הוא ייחודי, אסור לקיים סוגים אחרים של בודהיזם.
פלישת המונגולים

שתי הפלישות הפלישות המונגוליות ליפן בתקופת קמקורה היו אירועים רבי חשיבות בהיסטוריה היפנית. באמצע המאה ה-9 הופסקו קשריה של יפן עם סין כמעט לחלוטין בעקבות החלשותה של שושלת טאנג הסינית. למעט קשרי מסחר בודדים, שגם הם טורפדו לרוב על ידי שודדי ים יפניים, לא התקיים כל קשר בין המדינות. בעוד השוגונות ביפן התכנסה בתוך עצמה והתעלמה מפניותיהם של נציגים מסין ומקוריאה, החלו להגיע בשנת 1268 חדשות על עליית כוח חדש לשלטון בסין - המונגולים. מנהיג המונגולים קובלאי חאן דרש מהיפנים לשלוח נציגות רשמית שתכיר בשושלתו החדשה, שושלת יואן, כמעצמה החדשה באזור. קובלאי חאן איים בפעולות תגמול במקרה שיפן תסרב להזמנה. יפן, שלא הורגלה בדרישות שכאלה, דחתה את הדרישה, שילחה בידיים ריקות את הנציגים הקוריאנים שהציגו אותה והחלה מתכוננת למגננה בפני פעולת התגמול המונגולית. לאחר הפצרות נוספות שעלו בתוהו, התרחשה ב-1274 הפלישה הראשונה ליפן. יותר מ-600 כלי שיט שעל סיפונם כ-23,000 לוחמים מונגולים, סינים וקוריאנים, חמושים בקטפולטות, טילים פרימיטיביים וקשתות חיצים, חצו את הים הסיני והחלו בפלישתם לחופי יפן. הסמוראים היפנים, שהורגלו בקרב פנים אל פנים מול יריב בודד, לא עמדו מול הגייסות שהתאחדו מולם. כוחות ההגנה היפנים נלחמו בהאקאטה שבצפון קיושו מול הצבא העדיף בגודלו שהגיע מהיבשת, אך לאחר יום לחימה אחד בלבד הגיע לאזור טייפון, שהשמיד את ציים של התוקפים, והכריח את הפליטים לסגת חזרה אל היבשת. קובלאי חאן הבין שהטבע, ולא כוחה הצבאי של יפן, היה זה שהכשיל את המתקפה, ובשנת 1281 שיגר מתקפה נוספת. הכוחות התנצחו במשך שבעה שבועות, כאשר טייפון נוסף הכה באזור הקרבות והשמיד בשנית את צי הפלישה.
אף על פי שכוהני השינטו ניכסו את תבוסת הפולשים לקאמיקאזה ("הרוח האלוהית") שהייתה סימן להשגחה האלוהית על העם היפני, השאירה הפלישה רושם כבד על מנהיגי השוגונות. הפחדים הישנים מהמעצמות השוכנות ביבשת התעוררו לחיים, והיחס כלפי קוריאה, שנחשבה כבר אז כ"פגיון המכוון אל לב האומה היפנית", היה יחס של איבה עמוקה. אולם, הניצחון היפני העניק למעמד הבושי תחושת עליונות מלחמתית, תחושה שליוותה את לוחמיה של יפן עד לשנת 1945. בנוסף לכך, שיכנע הניצחון את אחרוני הספקנים שהשוגונות היא שליטה טובה יותר מהממשלה האזרחית בראשות החצר הקיסרית.
המלחמה במונגולים רוקנה את אוצר המדינה, ומיסים חדשים הוטלו על האזרחים כדי לכסות את הוצאות ההגנה הכבדות ולהתגונן בפני פלישות עתידות לבוא. הפלישה גם גרמה למרמור בקרב המעמד הבינוני שציפה לתגמול על מאמציו ההגנתיים במלחמה, גמול שלא הגיע. מרמור זה, יחד עם המיסים העולים וההוצאות המתגברות על אמצעי הגנה, הביאו להתדרדרות במעמדה של שוגונות קמקורה. בנוסף לכך, הרכוש המשפחתי של השוגונות הלך והתחלק בין היורשים הרבים שהיו בה, ובעלי הקרקעות נאלצו ללוות כספים כדי להתקיים. כנופיות של רונין, שהתפרעו ברחבי הקיסרות סייעו גם הם להחלשותה של השוגונות.
מלחמת האזרחים

העוצרים לבית הוג'ו ניסו להסדיר את הכאוס שפשט במדינה על ידי מתן כוח וסמכויות רבות יותר לראשי המשפחות הגדולות. כדי להחליש יותר את החצר הקיסרית בקיוטו, החליטה השוגונות לאפשר לפלגים שונים בחצר הקיסרית ("החצר הצפונית": השמרנים הוותיקים, מול "החצר הדרומית": אנשי הדור הצעיר) להתנצח על כתר הקיסר וכך להרוויח כוח בשיטת "הפרד ומשול". השיטה פעלה למספר שנים, עד שאחד מבני הפלג הצעיר בחצר הצליח לגבור על הפלג השמרני והפך לקיסר - הקיסר גו דאיגו. גו דאיגו ניסה להדיח את השוגונות מהשלטון בפועל במדינה, והוא קרא עליה תיגר בהכריזו על בנו כיורשו וכשליט בפועל. בשנת 1331 החליטה השוגונות להגלות את הקיסר הבעייתי, אך תומכיו של הקיסר התמרדו, ויחד עם שר הצבא אשיקאגה טאקאוג'י, שהיה המוציא לפועל של ההגליה אך החליף צדדים ועבר לתמוך בקיסר, ועם משפחות סמוראים ממזרח המדינה החלו במלחמה גלויה נגד השוגונות. ב-1333 נכבשה קמקורה ונחרבה בידי כוחות המורדים, חורבן שמסמל את קץ תקופת השוגונות.
באופוריה שפשטה לאחר ניצחון כוחות הקיסר, הצליח הקיסר גו דאיגו לחדש את השלטון הקיסרי על המדינה ואת מערכת החוקים הקונפוציאנית. תקופה זו של רפורמות, שנודעה כ"רסטורציה של קֶמוּ" (1333-1336), הייתה תקופה בה התכוון הקיסר לחזק את מעמדו, וזאת על חשבון המעמד שהיה חזק עד אז - מעמד הבושי. המציאות, לעומת זאת, לימדה שבני בריתו של הקיסר במלחמה נגד קמקורה, נלחמו כדי להביס את בני הוג'ו, ולאו דווקא בשל תמיכתם בקיסר. במלחמת האזרחים שפרצה בין תומכי החצר הדרומית לצפונית, עבר אשיקאגה טאקאוג'י לתמוך בחצר הצפונית והוביל את הכוחות המתנגדים לקיסר. מלחמת האזרחים בין שתי החצרות נמשכה משנת 1336 ועד לשנת 1392. עם תחילת המלחמה נסוג הקיסר המכהן מקיוטו אל הרי יושינו והקים שם את חצרו החדשה, וקיסר חדש מהחצר הצפונית הוצב במקומו על ידי אשיקאגה, שהפך לשוגון החדש בממלכה.
דבולמנזי קמפנדה

| --- | --- |

דבולמנזי כפי שהתפרסם בעיתון לונדוני
 לידה:  1839 ממלכת הזולו
 נרצח:  22 בספטמבר 1886 (בגיל 47 בערך) ממלכת הזולו
 מדינה:  ממלכת הזולו 
 השתייכות:  הצבא של בני הזולו
 תפקידים בשירות
 מפקד קורפוס עילית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הזולו סכסוכים מקומיים
 
דבולמנזי (במרכז) מוקף בלוחמיו
דבולמנזי רכוב על סוס משוחח עם אירופאי
דבולמנזי קמפנדה (באנגלית: Dabulamanzi kaMpande; נולד ב-1839 - מת ב-22 בספטמבר 1886) היה נסיך ומצביא משבט הזולו. היה אחיו של המלך קטשאויו קמפנדה. התפרסם בעיקר במהלך מלחמת הזולו.
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

דבולמנזי נולד כנראה בשנת 1839. אביו היה מפנדה מלך ממלכת הזולו, אחיו של שאקה האגדי. אמו הייתה סנגוזה (Sanguza), אחת מנשותיו הרבות של מפנדה. עוד לפני מות אביו פרצה מלחמת ירושה בין שני אחיו הגדולים קטשאויו ומבוזאי. בשנת 1856 מת מבוזאי בקרב, ובשנת 1872 מת מפנדה וקטשאויו ירש את הכתר.
ביוגרפיה > מלחמת הזולו

דבולמנזי שרת בצבאו של אחיו, ופיקד על כוח בסדר גודל של שלושה גדודים. בקרב איסאנדלוואנה הוצב הכוח שלו ב"קרן" הימנית. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של בני הזולו, ובמותם של 1,322 בריטים, עם זאת, הקרן של דבולמנזי לא לקחה חלק משמעותי בקרב, ולוחמיו היו להוטים "לטבול את חניתותיהם בדם האויב". אחיו נתן לו פקודה מפורשת לא לחצות את הגבול לצורכי פשיטה, אולם דבולמנזי פרש את הפקודה בצורה חופשית, וסבר שכדי להרגיע את תאוות הדם של אנשיו יוכל לערוך פשיטה על המיסיון הבריטי "רורק'ס דריפט", שחיל המצב שבו כלל רק כמה מאות בריטים, ובהתקפתו לא היה סיכון משמעותי.
דבולמנזי פתח בהתקפה בשעה 16:30 של ה-22 בינואר 1879, הכוח שלו נצפה מבעוד מועד והמפקד הבריטי ג'ון צ'ארד הספיק לבצר את המקום. עם זאת, מספרם של חיילי דבולמנזי (3,500 עד 4,000), גרם לכך שכמה מאות חיילים בריטים נמלטו מבעוד מועד, וברורק'ס דריפט נותרו 139 איש בלבד. על אף שהזולו הצליחו לחדור למחנה המאולתר, בשעה 2:00 בלילה הצליחו הבריטים להדוף את ההתקפה במספר אבדות מזערי, 17 הרוגים, לעומת 351 איש שדבולמנזי איבד. דבולמנזי הורה על נסיגה, שעכרה את השמחה על הניצחון באיסאנדלוואנה.
בהמשך, ניהל דבולמנזי את המצור על אשאו. כוחות הטור הדרומי של הבריטים, בפיקוד צ'ארלס פירסון, לא ידעו על היקף התבוסה באיסאנדלוואנה, והתבצרו בהריסות מתחם המיסיון הנורווגי באשאו (Eshowe). מכיוון שהטור הבריטי המרכזי הושמד, היה למעשה הכוח מנותק בלי ידיעתו. פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב וניתק את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין. כוח חילוץ בפיקודו של לורד צ'למספורד נע לכיוון אשאו במטרה לחלץ את פירסון הנצור, ודבולמנזי החליט לארוב לו. צ'למספורד הצליח לפתות את הזולו לצאת לקרב בתנאים הנוחים לו, וב-2 באפריל 1879 נערך קרב גינגינדלובו שהסתיים בניצחון בריטי מכריע. דבולמנזי נסוג והסיר את המצור.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

דבולמנזי המשיך להיות נאמן לשלטונו של אחיו, והתנגד לניסיונות של אנשי עסקים בריטיים לרכוש אדמות בארץ הזולו. בשנת 1883 הורשה קטשאויו לשוב לשלטון, אולם מת בפברואר 1884. בנו בן ה-15, דיניזולו, הוכתר כמלך החדש. דבולמנזי תמך בדיניזולו, וסייע לו בקרבות נגד זיבהבו שהתנגד לשלטונו. דינוזולו גייס שכירי חרב בורים והבטיח להם אדמות בתמורה לסיוע שלהם. שכירי חרב אלו, בהנהגתו של לואי בותה, קראו לעצמם "מתנדבי דינוזולו". לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות, אולם דרישותיהם נראו מופרזות בעיני דבולמנזי שניהל את המשא ומתן עמם, ופרצו עימותים נוספים בין הבורים לבין הזולו.
ב-22 בספטמבר 1886 הוא נורה למוות במהלך קטטה עם קבוצת בורים.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים, תל אביב: הוצאת יבנה, 2007.
John Laband, Historical Dictionary of the Zulu Wars, Scarecrow Press, 2009
Ian Knight, The Zulu War 1879, Osprey, 2003.
Frederick Hale, Norwegian Missionaries in Natal and Zululand: Selected Correspondence 1844-1900, Van Riebeeck Society, The, 1996.
הערות שוליים

1 2 3  בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים, תל אביב: יבנה, 2007. עמ' 91.
↑  הצבא של בני הזולו, היה מחולקת ליחידות צבאיות שנקראו "אימפי". מרכז האימפי נקרא "חזה" שממנה יצאו שתי "קרני תאו" שמטרתן הייתה איגוף האויב.
La poupée monte le son

"La poupée monte le son" (בעברית: "הבובה מגבירה את הצליל") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הלוקסמבורגית לורה ת'ורן. את השיר הוציאה ב-20 בדצמבר 2024 לאור חברת התקליטים אילי8 כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נבחר לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ.
רקע וכתיבה

"La poupée monte le son" נכתב והולחן על ידי הצמד הצרפתי ז'וליאן סאליבה ולודוביק אלכסנדר-וידל. הוא תואר כמחווה לשירה של פרנס גל, "Poupée de cire, poupée de son", שזכה באירוויזיון 1965 עבור לוקסמבורג. במסיבת העיתונאים לאחר זכייתה בקדם האירוויזיון של לוקסמבורג לשנת 2025, הצהירה ת'ורן כי מדובר בשיר פמיניסטי, על בובה על חוט שמסרבת להישלט על ידי אדם אחר, בניגוד לגישה שהוצגה ב-"Poupée de cire, poupée de son".‏ בריאיון לאתר ESCBubble הוסיפה ת'ורן: "אני אוהבת את הקשר לשירה של גל, במיוחד מכיוון שהיא זכתה באירוויזיון בדיוק לפני 60 שנה. חשבתי שזה רעיון נהדר לכבד את לוקסמבורג ואת ההיסטוריה שלה עם תחרות האירוויזיון".
תחרות הזמר של האירוויזיון > Luxembourg Song Contest 2025

"La poupée monte le son" השתתף בקדם האירוויזיון של לוקסמבורג לשנת 2025, אשר אורגן על ידי התאגיד RTL Lëtzebuerg לצורך בחירת נציג המדינה לתחרות האירוויזיון של אותה שנה. בגמר, שנערך ב-25 בינואר 2025, התמודדו שבעה שירים, כאשר ההכרעה התקבלה באמצעות הצבעה בסבב אחד, המשלב באופן שווה את קולותיהן של שמונה קבוצות שיפוט בין-לאומיות עם הצבעת קהל באתר הרשמי של RTL.
ת'ורן הוכרזה רשמית כאחת המתמודדות בקדם האירוויזיון ב-19 בדצמבר 2024, והשיר "La poupée monte le son" יצא לאור למחרת. בגמר הקדם, הופיעה ת'ורן שישית בסדר ההופעות וזכתה ב-94 נקודות מצוותי השיפוט וב-90 נקודות מהצבעת הקהל. בסך הכול צברה 184 נקודות, שהעניקו לה את הניצחון ואת הזכות לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 2025.
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) עתיד לפצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-28 בינואר 2025 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו.‌ לוקסמבורג שובצה לחלקו השני של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-15 במאי.
הערות שוליים

↑  Catani, Olivier; Schmit, Sandy (2025-01-27). "Gratulatiounen un d'Laura: "D'Land ass stolz op Iech"" [Congratulations to Laura: "The country is proud of you"]. RTL Lëtzebuerg (בלוקסמבורגית). Radio Télévision Luxembourg. נבדק ב-2025-01-28.
↑  Monaghan, John (2025-01-26). "Laura Thorn to represent Luxembourg at Eurovision Song Contest". Luxembourg Times. Mediahuis. נבדק ב-2025-01-28.
↑  Gillet, Arthur (2025-01-27). "60 ans après la victoire de France Gall, le Luxembourg envoie une "Poupée" à l'Eurovision 2025" [60 Years after the victory of France Gall, Luxembourg sends a "Doll" to Eurovision 2025]. Radio-télévision belge de la Communauté française (בצרפתית). נבדק ב-2025-01-28.
↑  Juhász, Ervin (2025-01-22). "Laura Thorn: 'I love that my song has this connection with France Gall's song'". ESCBubble. נבדק ב-2025-01-28.
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How to watch the Semi-Final Draw for the Eurovision Song Contest 2025". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2025-01-27. נבדק ב-2025-01-27.
↑  Farren, Neil (2025-01-28). "Eurovision 2025: Semi-Final Allocation Draw Held in Basel". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2025-01-28.
חלוצי רודוי

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 61 בערך) באר טוביה ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1982–2013 (כ־31 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 46 בחטיבה 401  מפקד המכללה לפיקוד טקטי  מפקד חטיבה 7  מפקד עוצבת בני-אור  מפקד עוצבת עידן  קצין שריון ראשי  נספח צבאי בסינגפור
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה מבצע עופרת יצוקה
 
חלוצי רודוי (חלוציאל) (נולד ב-1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן כקצין שריון ראשי ומפקד אוגדה.
ביוגרפיה

רודוי נולד בישראל וגדל בבאר טוביה. הוא נקרא על שם קרוב משפחתו, חלוציאל רודוי, שלחם בשורות הפלמ"ח ונפל בקרב מלכיה ב-10 במאי 1948. רודוי התגייס לצה"ל ב-1982 ושובץ בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בחטיבה 401, וכן כמדריך בקורס קציני שריון. ב-1987 מונה למפקד פלוגה וב-1988 לסגן מפקד גדוד, יצא ללימודים אקדמאיים וסיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1992 מונה למפקד גדוד 46 של חטיבה 401, וב-1994 לראש ענף התקשוב במפקדת חילות השדה. בתפקידו הבא היה מפקד גדוד קורס קציני השריון.
ב-1998 קודם לדרגת אלוף-משנה ונקרא להקים את המכללה לפיקוד טקטי של זרוע היבשה, במקביל להיותו מפקד חטיבת שריון במילואים, עוצבת כוכב האור. ב-2001 קיבל את הפיקוד על חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מבצע חומת מגן. ב-2003 קיבל את הפיקוד על חטיבה 460, שבתקופתו אוחדה עם בית הספר לשריון והפכה לחטיבת ההכשרות של החיל.
באוקטובר 2005 קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לקצין שריון ראשי ומפקד עוצבת עידן, אוגדת מילואים בפיקוד המרכז. כקצין שריון ראשי נדרש להתמודד עם קשיי השריון הישראלי מול איום הנ"ט של חזבאללה במלחמת לבנון השנייה כאשר בתום הלחימה מונה לראש ועדה לבדיקת נושא זה מטעם זרוע היבשה. ביולי 2008 סיים את תקופת כהונתו, ומונה לנספח צה"ל בסינגפור. השתחרר ב-2013.
משמש מנהל פיתוח עסקי בחו"ל בחברת הייעוץ הביטחוני SBM.
הערות שוליים

↑  הבוידעם, אל"מ חלוציאל רודוי בילדותו, 1967, באתר nana10‏, 4 בנובמבר 2009
↑  חלוציאל רודוי בילדותו, 1967, אוסף משפחת בן ישראל, אתר נענע
| מפקדי חיל השריון  |
| --- | --- | --- |
| מפקדי גייסות השריון | יצחק פונדק • חיים לסקוב • מאיר זורע • אורי בן ארי • חיים בר-לב • דוד אלעזר • ישראל טל • אברהם אדן • משה פלד • אמנון רשף • משה בר כוכבא |  |
| קציני שריון ראשיים (קשנ"ר) | שאול יפה • משה בר-תקווה • מנחם מרון • מרדכי ציפורי • עמי מורג • עמוס כץ • יוסי בן-חנן • יצחק רבין • אמי פלנט • דוביק טל • מאיר גחטן • אודי שני • אביגדור קליין • סמי תורג'מן • חלוצי רודוי • אגאי יחזקאל • יגאל סלוביק • עפר צפריר • שמואל אולנסקי • גיא חסון • אוהד נג'מה • הישאם אבראהים • אוהד מאור |  |
פדגוגיה פמיניסטית

פדגוגיה היא תחום המבקש לתאר את התהליכים והשיטות של ההוראה. פדגוגיה פמיניסטית היא מיזוג של הערכים הפמיניסטיים אל תוך התהליכים והשיטות של ההוראה והלמידה. רוב הכותבות בנושא מבחינות בין פדגוגיה פמיניסטית ובין בחינה פמיניסטית של תוכני הלמידה (הקוריקולום), אם כי יש הטוענות שלא ניתן להפריד בין השניים וששינוי שיטות ההוראה חייב לבוא בד בבד עם שינוי התכנים הנלמדים.
רקע

נקודת המבט הפמיניסטית מתמקדת בשינויים בחינוך הנובעים מתוך היותן של הנשים נכללות בכל מגוון העמדות בתהליך החינוכי: כמורות, תלמידות, כמנהלות וקובעות מדיניות, וכמושא הלימוד. אמנם השינוי מכוון בראשונה כלפי חינוך נשים ובנות, אך יש לו השפעה על חינוך הגברים והבנים ועל המערכת כולה. מנקודת המבט הזו, הפדגוגיה הפמיניסטית יוצאת לקראת שינוי כולל בתחום הערכי, הארגוני ובתחום התכנים שאינו עוסק בנשים בלבד. 
העיסוק בפדגוגיה פמיניסטית התחיל במחלקות ללימודי הנשים באוניברסיטאות ויושם בלימודי הפמיניזם בראשיתו. עיקר המחקרים והתאוריות בתחום מתמקדים באקדמיה, בעיקר בחוגים ללימודי נשים ומגדר. ככל שהתעצבה הפדגוגיה הפמיניסטית ונוסחו עקרונותיה המרכזיים, החלו ביישומה בתחומי דעת שונים ומגוונים (מתמטיקה, כימיה, סיעוד, משפטים ועוד) וגם בחינוך בגילאים צעירים יותר. 
ניתן לומר כי אין פדגוגיה פמיניסטית אלא "פדגוגיות פמיניסטיות". הפילוסופית סנדרה הארדינג טוענת שניתוח פמיניסטי של מדע, טכנולוגיה וידע הוא לא מונוליתי, כלומר אין קובץ טענות מובחן מאחורי ההכללה הקרויה "פמיניזם" וישנם זרמים רבים בפמיניזם וחילוקי דעות בין פמיניסטיות. הידע הפמיניסטי מועשר וגם מוגבל על ידי הבדלים פוליטיים, מעשיים ותפיסתיים. מסיבה זו, קשה לטעון שיש פדגוגיה פמיניסטית אחת מוגדרת. 
הפדגוגיה הפמיניסטית ממשיכה להתעצב כל הזמן. ישנו חיפוש מתמיד אחר אלטרנטיבות חינוכיות ומבט שואל וספקני לגבי אמונות ופרקטיקות חינוכיות, מה שיוצר הגדרה דינאמית ומתפתחת.
תמות מרכזיות בפדגוגיה הפמיניסטית

מטרה מוצהרת לסיום הפטריארכיה והדיכוי ומתן קול והשפעה לאלה שקולם נגזל על ידי המבנים הפטריארכליים. במקום לבקש הפיכה של מבנה הכוח, חוקרות ומורות פמיניסטיות מבקשות להעצים ולתת קול והשפעה לאלה שהוצאו ממבני הכוח המסורתיים והודרו לשוליים. ההבנה הפמיניסטית מכירה בכך שהעמדה ההיסטורית של נשים נוצרה תחת הפטריארכיה, וזה קבע את החוויה הנשית, השפיע על ערכים, עיצב פרספקטיבות וקיבע את מקומן השולי של נשים ביצירת ידע.
תיקוף של צורות ידע שאינן בהכרח אובייקטיביות, היררכיות, ומונחות סמכות. התמה השנייה שמרכיבה את הפדגוגיה הפמיניסטית מבוססת על ההבנה שמציעה לנשים ולקבוצות מיעוט אחרות מקום בטוח לחקור את הרעיונות שלהן, לבטא אותם ולבדוק לעומק את החוויות שלהן כסובייקטים לגיטימיים למחקר וליצירת ידע. במחקר הפמיניסטי ניתן קול לחוויה הנשית המושתקת בדרך כלל במערכת ייצור ידע שמושתתת על ערכים של אובייקטיביות, אמפיריציזם, ונייטרליות.
תמה נוספת בפדגוגיה פמיניסטית היא העצמת הסטודנטיות/ סטודנטים להפוך ללומדות חושבות, ביקורתיות ויצירתיות. כאשר יש שאיפה לעודד יצירתיות וחשיבה ביקורתית, חשובה מאוד ההשתתפות החופשית של הסטודנטיות בשיח של הלמידה. לכן, ניתן למצוא שבכיתות פמיניסטיות מעודדים את התלמידות/תלמידים להסתמך יותר על הידע של עצמן/ם ופחות על הידע של המורה. ההיררכיה בין המורה לתלמיד/ה פחות נוקשה, ויש דגש על שיתוף פעולה וקהילתיות. הפרקטיקה של הפדגוגיה פמיניסטית מאפשרת לסטודנטיות/סטודנטים, דרך דיאלוג פתוח ושיחה, להשוות, לעמת ולחבר בין ההשקפות והרעיונות שלהן עם אלו של אחרות/ אחרים, במטרה להשיג הבנה גדולה יותר של הנושא. התוצאה היא שהסטודנטיות לוקחות חלק פעיל ביצירת הידע, בניגוד לעמדה הרווחת בחינוך המסורתי לפיה התלמידים הם כלים פאסיביים שלתוכם יוצק המורה הפעיל והסמכותי את התכנים.
התמקדות בפרקטיקה, עם דגש על התהליך של הלמידה ולא רק על התוצר והתוכן. הנחת הבסיס היא שידע הולך יד ביד עם תהליך. יש דגש על החשיבות של התהליך ביחס לתוכן ולמציאת פתרונות. תמה זו היא פועל יוצא של ההנחה הפמיניסטית שקולות רבים ושונים, והגדרות שונות של בעיות, עמדות ופתרונות עשויים להיות תקפים במצבים רבים. כלומר איך שאנחנו מלמדות, חשוב באותה מידה כמו מה אנחנו מלמדות.
במחקר-על שנערך על תאוריות של חוקרות הפדגוגיה הפמיניסטית, נמצאו ארבעה מאפיינים מעשיים שחזרו על עצמם אצל תאורטיקניות רבות ותוארו כמיושמים בכיתה הפמיניסטית: רמה גבוהה של השתתפות התלמידות בלמידה, מתן מקום לחוויה האישית והישענות עליה, עידוד לאקטיביזם ולראייה חברתית, ופיתוח חשיבה יצירתית וביקורתית.
הפדגוגיה הפמיניסטית ופדגוגיות אלטרנטיביות אחרות

מספר חוקרות פמיניסטיות מציינות שהפדגוגיה הפמיניסטית היא בעלת קשר פילוסופי קרוב לפדגוגיות ביקורתיות, משחררות וליברליות אחרות. הפדגוגיות הללו קוראות תיגר על התרבות השלטת באמצעות שיטותיהן. על פי מאהר, הפדגוגיה הפמיניסטית נשענת על מסורותיהם של פאולו פריירה, ג'ון דיואי, ואף סוקרטס, בכך שהיא משלבת את התלמידים בהבניה ובהערכה של חינוכם שלהם,
התנועות הללו יוצאות כנגד הרעיונות המסורתיים של טבעו ותפקידו של החינוך, ושל מערכת היחסים בין המורים, התלמידים והידע. המאמצים התמקדו בהפיכת הכיתה לדמוקרטית, הבהרת יחסי כוח בתוך ומחוץ לכיתה וחשיפתם ועידוד סטודנטים/ סטודנטיות להיות סוכני שינוי, אישיים ופוליטיים. 
הפדגוגיה הפמיניסטית מתוארת כפדגוגיה ממוקדת תלמיד (child centered pedagogy). על אף היותה הגדרה רחבה היא משמשת לתיאור גישות חינוכיות ששמות את התלמיד במרכז מטרות החינוך ומייצרות יחס חיובי ומכבד כלפיו. פמיניסטיות אימצו את הגישה הזו בהיותה מנוגדת לגישות חינוכיות מסורתיות ו'גבריות' של יחסים בתוך הכיתה. היא פחות היררכית, ושמה דגש על שיתוף פעולה ועל קהילתיות. 
פאולו פריירה נחשב לאחד ההוגים הבולטים של הפדגוגיה הביקורתית שהשפיע רבות על הפדגוגיה הפמיניסטית, בין השאר בביקורת שלו על הוראה מונוליתית של מורה אחד שנתפס כמקור לכל הידע וכבעל הכוח הבלעדי. במקומה הוא מציע הוראה דיאלוגית שיש בה מקום לידע של התלמידים והיא מפרקת את ההיררכיה בין מורה לתלמיד. 
עם זאת, למרות שהפדגוגיה הפמיניסטית חולקת את שורשיה עם פדגוגיות חינוכיות אלטרנטיביות אחרות, הייחודיות שלה היא בדגש שהיא שמה על נשים וחוויותיהן, בתוך ומחוץ לכיתה.
הביקורת על הפדגוגיה הפמיניסטית

הביקורת על הפדגוגיה הפמיניסטית נסבה סביב שלושה צירים:
העדר המובחנות בין הפדגוגיה הפמיניסטית ובין פדגוגיות משחררות אחרות. כפי שכבר נטען, הפדגוגיה הפמיניסטית שואבת את מקורותיה ומתכתבת עם פדגוגיות אלטרנטיביות אחרות, ויש הטוענות שההבדלים אינם מצדיקים את ייצוגה כגישה מובחנת כפי שנטען בספרות שלה.
להרמן מתארת את הכיתה המשתתפת שהפדגוגיה הפמיניסטית מקדמת כ"פדגוגיה תרפויטית" שנותנת ערך גבוה מדי להשתתפות ולידע של הסטודנטים על פני ההתמחות של בעלי הידע בפקולטה. היא מטילה ספק ביכולתה של חוויה אישית להוות ידע ולייצר ידע, וגם מתארת סכנה במצב שבו חוויה אישית הופכת למקור יחיד ועיקרי לעדויות ומדירה את מקומם של מקורות אחרים לידע.
הביקורת השלישית נובעת מחוסר האחידות בהגדרות של התאוריה הפמיניסטית ומרכיביה. היות שהפדגוגיה הפמיניסטית אינה משנה סדורה ומכילה מרכיבים רבים, כמו גם פערים בין התאוריה והמעשה, לא כל המורות והמורים שיגדירו עצמם כמורים פמיניסטיים יתמכו וילמדו בפועל על פי כל המרכיבים שמקובל להכלילם תחת "פדגוגיה פמיניסטית".
ראו גם

פמיניזם
פדגוגיה
פדגוגיה ביקורתית
הערות שוליים

↑  Forrest, L. and Rosenberg, F. 'A review of the feminist pedagogy literature: The neglected child of feminist' psychology Applied & Preventive Psychology 6:179-192 (1997)
↑  שקדיאל, לאה. פדגוגיה פמיניסטית: ניתוח המצב בישראל והצעת חלופות למדיניות. http://www.edu-negev.gov.il/mad/marianak/marpad-new/htm/shavinon/feminsem.htm
↑  Harding, Sandra, Whose Science? Whose Knowledge?: Thinking from Women's Lives, Ithaca, NY: Cornell University Press, 1991.
↑  Middlecamp, C.H, and Subramaniam, B. What is feminist pedagogy? Useful ideas for teaching chemistry. Journal of Chemical education 76.4 (Apr 1999): 520-525.
↑  Shackelford, J. Feminist Pedagogy: A Means for Bringing Critical Thinkinga nd Creativityt o the Economics Classroom. The American Economic Review, Vol. 82, No. 2 .(May, 1992), pp.570-576
1 2  Hoffmann, F.L. and StakeReviewed, J.K. Feminist Pedagogy in Theory and Practice: An Empirical Investigation. Frances NWSA Journal, Vol. 10, No. 1 (Spring, 1998), pp. 79-97
1 2  Forrest, L. and Rosenberg, F. A review of the feminist pedagogy literature: The neglected child of feminist psychology Applied & Preventive Psychology 6:179-192 (1997)
↑  Maher, F. (1985). Classroom pedagogy and the new scholarship on women. In M. Culley & C. Portuges (Eds.), Gendered subjects: The dynamics of feminist teaching (pp. 29-48).
↑  Gomez, D.S., Women’s proper place and student-centered pedagogy. Stud Philos Educ (2008) 27:313–333
↑  בתוך נורית דביר http://library.macam.ac.il/study/pdf_files/d9565.pdf
↑  Middlecamp, C.H, and Subramaniam, B. What is feminist pedagogy? Useful ideas for teaching chemistry. Journal of Chemical education 76.4 (Apr 1999): 520-525
↑  Weiler, Kathleen (1995). Revisioning feminist pedagogy: review essay. NWSA journal, 7, 100-106.
↑  Lehrman, Karen (1993, September/October). Off course. Mother Jones, 45-68.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph945458
פיק אפ (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  טלנובלה
 יוצרים:  אבנר ברנהיימר, יונתן קוניאק, מיכל קופר-קרן
 כותבים:  מיכל קופר-קרן, שירי צוק, אבנר ברנהיימר, יונתן קוניאק
 בימוי:  עופר ויצמן
 שחקנים:  ראו פסקה "שחקנים ודמויות"
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  100
 תוכנית המשך:  תנוחי
 הפקה
 חברת הפקה:  מעגלות
 אורך פרק:  40 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ישראל 10 HOT VOD (ש.ח.)  הוט בידור ישראלי (ש.ח.)
 תקופת שידור מקורית:  10 ביולי 2005 – 11 בינואר 2006
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"פיק אפ" היא טלנובלה יומית ישראלית אשר שודרה בערוץ ישראל 10, בשנים 2005–2006.
הסדרה עוקבת אחר צוות העובדים בחברת התעופה הישראלית "טרנס". טייסים, דיילים, מאבטחים, מנהלים, והאנשים הסובבים אותם, במהלך עבודתם, במשרדים או בטיסות עצמן, וכן בחייהם מחוץ לעבודה, הכוללים סיפורי אהבה, חברויות, בגידות, ריבים, מכשולים ומצבים שונים בדרכן של הדמויות אל האושר, האהבה וההגשמה העצמית. בסדרה כיכבו בר רפאלי, ששי קשת, מקס אולארצ'יק ואוולין הגואל.
לאחר סיום שידור הסדרה בערוץ 10, הועלו פרקיה אל שירות ה-VOD של הוט. בשנת 2007 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים גם בערוץ הוט בידור ישראלי.