סורת אל-ברוג'
תוכן ונושאים

פסוקים 1–3 הם מעין שבועות שכביכול נעשות על ידי אללה.
פסוקים 4–8 בסורה מגוללים את סיפורם של קבוצת אנשים שהושלכו לתוך תעלה ונשרפו למוות בשל אמונתם באללה. ישנה מחלוקת לגבי התקופה שבה התרחש האירוע. יש הטוענים שזה התרחש לפני ספירת הנוצרים, בעוד אחרים טוענים שזה התרחש לאחר ספירת הנוצרים. ישנו חדית' אשר מציג גרסה נוספת לסיפור. מוחמד אמר כך: "היה מלך לפניכם אשר היה לו מכשף. כאשר הזדקן, הוא אמר למלך: 'הזדקנתי בשנים, לכן שלח אלי נער על מנת שאלמד אותו כישוף'. והוא שלח אליו נער על מנת שילמד אותו. בדרכו של הנער אל המכשף הוא מצא נזיר יושב על הדרך. הוא הקשיב לדבריו והתרשם מהם. וכך (זה הפך לו למנהג) בדרכו אל המכשף היה מתיישב עם הנזיר ומאחר לפגוש את המכשף, שהכה אותו בכל פעם שאיחר. הוא (הנער) התלונן על כך לנזיר, והנזיר אמר לו: 'כאשר תפחד מהמכשף אמור לו: משפחתי עיכבה אותי. וכאשר תפחד ממשפחתך, אמור: המכשף עיכב אותי'. וכך היה עד אשר הוא פגש חיית טרף גדולה אשר חסמה דרכם של האנשים. והוא אמר: 'היום אדע אם המכשף הוא הנעלה יותר או שמה הנזיר הוא הנעלה יותר'. הוא הרים אבן ואמר: 'הו אללה, אם העניין עם הנזיר אהוב יותר אליך מהעניין עם המכשף, גרום מוות לחיה על מנת שהאנשים יוכלו לעבור בשלווה'. הוא זרק את האבן והרג את החיה והאנשים החלו לעבור בדרך בשלום. הוא בא את הנזיר וסיפר לו את אשר קרה. אמר לו הנזיר: 'הו בני, היום אתה נעלה יותר ממני. מצבך הפך לכזה שבקרוב תיבחן במבחן, ואם תיבחן אל תחשוף אותי'. והנער הצעיר החל לרפא את העיוור והמצורע ואת האנשים ממחלותיהם. כאשר שמע על כך יועצו העיוור של המלך, הוא בא אליו עם מתנות רבות ואמר: 'אלה בשבילך, אם תרפא אותי'. אמר הנער: 'אני אינני מרפא איש, המרפא הוא אללה. ואם תאמין באללה אתפלל אליו שירפא אותך'. וכך האמין (היועץ) באללה וריפא אותו אללה והוא בא והתיישב ליד המלך כפי שישב קודם לכן. אמר לו המלך: 'מי השיב לך את ראייתך', אמר 'ריבוני'. על כך אמר המלך: 'כלומר יש לך ריבון מלבדי'. הוא אמר: 'ריבוני וריבונך הוא אללה'. ואז המלך תפס אותו ועינה אותו עד אשר חשף את שמו של הנער. הנער זומן אל המלך אשר אמר לו: 'הו בניי, נודע לי על כך שהפכת כה מומחה בכישוף עד שאתה מרפא את העיוור ואת המצורע ואתה עושה כך וכך דברים'. על כך הוא אמר: 'אני אינני מרפא איש, זהו אללה אשר מרפא, והוא (המלך) תפס אותו והחל לענות אותו עד אשר חשף את שמו של הנזיר. ואז זומן הנזיר ונאמר לו: 'עליך לחזור בך מדתך'. אולם הוא סירב לעשות זאת. ואז קרא המלך להביא מסור והורה להניח אותו באמצע ראשו והוא קרע אותו לחלקים עד אשר נפל ממנו חלק. ואז זימן המלך את היועץ ונאמר לו: 'חזור בך מדתך', אולם הוא סירב לעשות זאת והמסור הונח באמצע ראשו עד והוא קרע אותו לחלקים עד אשר נפל ממנו חלק. ואז זומן הנער ונאמר לו: 'חזור בך מדתך'. הוא סירב לעשות זאת והוא נמסר לשומרי המלך שנאמר להם: 'קחו אותו להר, הכריחו אותו לטפס לראשו, וכאשר תגיעו לפיסגה אמרו לו לחזור מדתו. אם הוא יסרב לעשות זאת, זרקו אותו מההר. אז הם לקחו אותו והכריחו אותו לטפס על ההר והוא אמר: 'הו אללה, הצל אותי מהם בכל דרך שתוכל' וההר החל לרעוד והם נפלו ממנו והוא חזר אל המלך בהליכה. שאל אותו המלך: 'מה קרה לחבריך?' אמר לו הנער: 'אללה הציל אותי מהם'. והמלך שוב מסר אותו לשומרים ונאמר להם: 'קחו אותו בסירה קטנה, כאשר תגיעו לאמצע הים אמרו לו לחזור מדתו, אך אם הוא יסרב זרקו אותו לים'. וכך הם לקחו אותו והוא אמר: 'הו אללה, הצל אותי מהם ומרצונם לעשות לי'. זמן קצר לאחר מכן התהפכה הסירה וכולם טבעו, והוא שב בחזרה אל המלך בהליכה. המלך שאל אותו: 'מה קרה לחבריך?', הוא ענה: 'אללה הציל אותי מהם' והוא הוסיף ואמר: 'לא תוכל להרוג אותי עד אשר תעשה את מה שאבקש ממך לעשות'. והמלך אמר: 'ומה זה הדבר?'. הוא אמר: 'עליך לאסוף את האנשים במישור ולתלות אותי על גזע העץ. ואז עליך לקחת חץ ולשים אותו בתוך הקשת ולומר: בשם אללה, ריבון העולמים; ואז לירות את החץ. ואם תעשה זאת כך תוכל להרוג אותי'. וכך המלך אסף את האנשים למישור הפתוח וקשר את הנער אל העץ, ואז הוא שלף את החץ מאשפתו ואמר: 'בשם אללה, ריבונו של הנער הצעיר'; והוא ירה את החץ לעבר רכתו. הנער הניח את ידיו על רכתו היכן שהחץ פגע בו והוא מת. ואז האנשים אמרו: 'אנו מצהירים על אמונתנו בריבונו של הנער הצעיר, אנו מצהירים על אמונתנו בריבונו של הנער הצעיר, אנו מצהירים על אמונתנו בריבונו של הנער הצעיר'. היועצים ניגשו אל ואמרו לו: 'אינך רואה שאללה עשה בדיוק את הדבר שרצית למנוע? האנשים הצהירו על אמונתם לריבונם'. ואז הורה המלך לחפור תעלות במקומות חשובים על הדרך. כאשר נחפרו התעלות והאש הוצתה בהם, נאמר לאנשים: 'מי שלא יחזור בו מדתו ייזרק לאש או יאמר להם לקפוץ לתוכה'. וכך עשו עד אשר אישה אחת באה עם בנה והיא היססה לקפוץ לאש, ובנה אמר לה: 'הו אמא שאי בסבל כי אנחנו על האמת'".
בפסוק 9 ישנם תיאורים לכאורה של האל.
פסוקים 10–11 מתארים לכאורה את העונש של הרשעים ואת השכר של המאמינים.
פסוקים 12–16 הם פסוקים המתארים לכאורה את האל.
פסוקים 17-20שוב מתארים לכאורה את עונשם של הלא מאמינים, ובין היתר מוזכר פרעה כדוגמה.
בפסוקים 21–22 נטען שהקוראן שמור לכאורה בלוח הגנוז ושמור בשמיים.