stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heroes of the East
עלילה

אה טו (אותו מגלם גורדון לו) הוא מתאמן בוו-שו. אביו העשיר ארגן עבורו נישואים עם בתו של עמיתו, איש עסקים יפני. אה טו מתנגד בתחילה ומעמיד פני חולה, אולם מסכים לנישואים אחרי שהוא מגלה שכלתו לעתיד, יומיקו קודה ("קונג זי" במנדרינית), היא אישה מושכת. אחרי החתונה, הוא נוכח לדעת שגם זוגתו מתאמנת באמנויות לחימה. אה טו סבור שסגנון הקראטה שלה אלים, לא יעיל והוא מנסה לשכנע אותה ללמוד סגנונות סיניים נשיים ויעילים. בשלב מאוחר יותר היא נפגעת במהלך ויכוח בשאלה לאיזו אומה יש סגנונות אמנויות לחימה נעלים יותר, ולבסוף היא עוזבת ליפן. כשהוא נוסע ליפן להפציר בזי להתפייס עם בעלה, אביו של אה טו רואה את קונג זי מתאמנת עם חבר ילדותה ומאמנה באמנויות הלחימה טקנו, שמתקרב אליה יתר על המידה.
כתחבולה במטרה להשיבה לסין, אה טו שולח לה מכתב הקורא תיגר על אמנויות הלחימה היפניות ונחיתותן לעומת אלו הסיניות שמהן יצאו. אה טו מקווה שהמכתב יכעיס את קונג זי מספיק כדי שהיא תחזור כדי להוכיח שהסגנונות היפניים הם טובים כמו הסיניים. כשהיא שבה לסין, אה טו מקווה להשלים אתה. אולם התוכנית עולה על שרטון כשטקנו קורא את המכתב במקום קונג זי. טקנו מבין את הכתוב בו כעלבון וכקריאת תיגר על אמנויות הלחימה היפניות ומספר על תוכנו למאסטרים אחרים לאמנויות לחימה יפניות שנוסעים אתו לסין כדי להיענות לאתגר של אה טו.
בדו-קרב הראשון אה טו מפרש לא נכון מחווה של רחשי כבוד מהלוחמים היפניים ולכן מגביר את התרעומת. בגלל אי ההבנה התרבותית הזו, הלוחמים היפניים אינם מתייחסים עוד לקרבות הבאים כתצוגה של סגנונותיהם אלא כקרבות טוטליים. קונג זי, שמבינה את חומרת המצב, עוזרת לאה טו ומזהירה אותו ממומחיותו של טקנו באמנות הנינג'יטסו.
אמנויות הלחימה המופיעות בסרט

הסרט ידוע בכך שהוא מציג סגנונות שונים של אמנויות לחימה וכלי נשק:
קטאנה יפנית לעומת Jian סינית (חרב ארוכה בעלת שני קצוות).
קראטה אוקינאווי לעומת אגרוף שיכור סיני.
נונצ'קו וטונפה האוקינאווים מול Three-section staff הסיני.
יארי יפנית מול Qiang הסינית (רומח).
סאי האוקינאווית מול Butterfly sword הסינית.
ג'ודו יפני מול שמן בוטנים (קרב קומי).
טכניקות נינג'ה Hensōjutsu ו־Shinobi-iri מול קליפות בוטנים (קרב קומי אחר).
שוריקן ו־darts יפנים מול needles, ו־sleeve arrows (כלי הטלה) סינים.
Kusarigama יפני מול Rope dart סיני (כלי נשק לכבילה וקשירה).
נינג'אטו היפנית מול Dao הסינית (חרב רחבה בעל קצה אחד).
סגנון עקרב יפני (המצאה של הסרט) מול סגנון עגור לבן של הקונג פו.
הסרט שונה מהמקובל בסרטים בהונג קונג באותה עת, במקום להציג סטראוטיפים של יפנים כרשעים, הסרט מתייחס הן לדמויות היפנים והן למיומנויות הלחימה שלהן בכבוד. היבט לא שגרתי אחר של הסרט הוא שהבמאי לאו התעקש על כך שהקרבות לא יסתיימו במוות. בהתאם לכך, אף דמות אינה נהרגת בסרט, אה טו מבקר את הטכניקה הקטלנית של הנינג'יטסו כבלתי מכובדת. הוא מתייחסת לה כ"כזו שטומנת פח" ובה משתמשים רק "פושעים בוגדניים", ובניגוד לכך "דרך הקונג פו (הסינית) שמה דגש על הוגנות ופתיחות" (כל הציטטות נלקחו מגרסת ה־DVD של Celestial Pictures. הגרסה המדובבת לאנגלית, הקרויה בדרך כלל Shaolin Challenges Ninja, משתמשת בשפה קשה אפילו יותר ואה טו מתייחס בה לנינג'יטסו כ"רצח" במקום "טמינת פח".
יוהנה אלברסקירכן

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1864 בון, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  17 במאי 1943 (בגיל 79) רידרסדורף, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה 
 
יוהנה אלברסקירכן (בגרמנית: Johanna Elberskirchen‏; 11 באפריל 1864 בון, ממלכת פרוסיה – 17 במאי 1943, רידרסדורף, גרמניה הנאצית) הייתה סופרת, פמיניסטית ופעילה למען לזכויות נשים, הומוסקסואלים ולסביות ועובדי צווארון כחול. היא פרסמה ספרים על מיניות ובריאות נשים ונושאים אחרים. הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב-1930 בווינה, שם דיברה בוועידה שאורגנה על ידי הליגה העולמית לרפורמה מינית (אנ'). אלברסקירכן הייתה פתוחה לגבי נטייתה המינית, עובדה שהפכה אותה, במידת מה, לדמות יוצאת דופן בתנועה הפמיניסטית של זמנה. הקריירה שלה כפעילה הסתיימה ב-1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
ביוגרפיה

יוהנה קרולינה אלברסקירכן נולדה ב-11 באפריל 1864 בבון. היו לה, אח גדול ושלוש אחיות צעירות. הוריה ניהלו חנות קטנה לפירות וירקות במרכז העיר. בהמשך עבד אביה במסחר וכסוכן נדל"ן. אלברסקירכן למדה בבית הספר הגבוה לבנות לבונאר. עם סיום הלימודים (שנת 1884), עבדה כקופאית ובהמשך כמנהלת חשבונות בעיר רינטלן. היא הייתה צריכה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה ללמוד ולעבוד בעיר אחרת. ב-1891 היא נסעה ללמוד בשווייץ, משום שמוסדות אקדמיים היו סגורים בפני נשים בגרמניה. תחילה למדה רפואה בברן והמשיכה ללימודי משפטים בציריך עד שנת 1898. אין מידע על סיום לימודיה. בשווייץ, היא הכירה פעילים סוציאל-דמוקרטיים והתפתחה אצלה המחויבות לשיפור תנאי העבודה של נשים והגנה על עובדים. אלברסקירכן הסתכסכה עם המנהיגות הסוציאל-דמוקרטית כאשר מתחה ביקורת על "מערכת הניצול המיני" והמוסר הכפול של הסוציאל-דמוקרטים בשעה שיצאה בגלוי נגד הפוליטיקאי קרל מור, שאנס עובדת והשתיק גברים ונשים שידעו על הפרשה. בסביבות 1900 היא חזרה לגרמניה והתגוררה בבון, מחלם (Mehlem) ואלפתר (Alfter).
משנת 1911 כיהנה אלברסקירכן כיושבת ראש ועדת הנוער וכמזכירת האגודה הסוציאל-דמוקרטית בבון-ריינבאך. היא נחשבה על ידי המשטרה כאחת "המתסיסות העיקריות" בעיר. ב-1913 היא סולקה מהפלגה מאחר שהייתה מעורבת גם בתנועה הסופרג'יסטית הגרמנית, שנחשבה על ידי פעילים במפלגה כפעילות בורגנית.

בשנת 1914 נבחרה אלברסקירכן ליושבת ראש הוועדה המדעית-הומניטרית והייתה לאחת הנשים הבודדות שהיו פעילות בה.
בשנת 1915 עברה אלברסקירכן לברלין, שם עבדה בטיפול בתינוקות. חמש שנים לאחר מכן, אלברסקירכן ובת זוגה, הילדגרד מוניאק (1891–1967), מורה וחברה במפלגה הקומוניסטית, עברו להתגורר ברודרסדורף, מחוץ לברלין יחד עם שתי אחיותיה של אלברסקירכן, אידה ולורה. שם ניהלה מרפאה הומיאופתית.
יוהנה אלברסקירכן נפטרה ב־17 במאי 1943, בגיל 79, ברודרסדורף, ליד ברלין. כד האפר שלה, כנראה, נקבר בחשאי, ביוני 1975, על ידי שתי נשים בקבר של שותפתה לחיים הילדגרד מוניאק בבית הקברות רודולף-ברייטשיידשטראסה ברודרסדורף ליד ברלין. ב-5 בדצמבר 2002 החליטה מועצת העיר רודרסדורף לסמן את הקבר כמקום קבורה משותף של הילדגארד מוניאק ויוהנה אלברסקירכן.
כתיבה

אלברסקירכן קיבלה ממשפחתה את הכינוי Hannes בשל סקרנותה האינטלקטואלית, והשתמשה בו כשם עט "הנס קרולאן"; אולם לאחר תקופה קצרה חזרה לכתוב תחת שמה האמיתי. ב־1896 היא פרסמה בעלון מאמר בשם "זנות גברים", שעסק בתרבות המינית של גברים. במאמר טענה שבכל הנוגע למין, לגברים אין קוד מוסרי. בשעה שהם מקיימים יחסי מין, הם תוקפים את האישה שאיתם וממררים ומאמללים את חייה. ההתנהגות של גברים הופכת את העולם לבית בושת.
בטקסט שפורסם ב-1903 או 1904 כתבה אלברסקירכן על היותה לסבית: "אם אנו, נשות האמנציפציה, הומוסקסואליות - הניחו לנו! [אם] אנחנו כאלה, הרי שזה בצדק". ב-1904 היא אף פרסמה מאמר שנועד לסקסולוגים, "אהבת המין השלישי. הומוסקסואליות, ביסקסואליות אינה פריצות - ללא אשמה". במאמר היא טוענת שהומוסקסואליות היא מצב טרנזיציונלי בין גבר לאישה, הנובעת מהביסקסואליות הפיזיולוגית הבסיסית של האנושות. אלברסקירכן טוענת שאמבריולוגיה, אנטומיה ופיזיולוגיה מראות שיש דמיון רב בין גברים לנשים. היא טוענת שהביולוגיה האנושית יצרה מגוון סובייקטים בין גברים לנשים, ושהמגדר והמיניות תלויים בגירויים פיזיולוגיים, ועל כן אין גבר "מוחלט" ואין אישה "מוחלטת" – יש רק צורות של ביסקסואליות. ביולוגיה ביסקסואליות, על פי אלברסקירכן, מבנה לא רק הופעות מגדריות אלא גם סוגים שונים של משיכה מינית. על כן היא ההתנגדה לתאוריית הנטייה המינית ההפוכה שהייתה פופולרית בזמנה ביחס להומוסקסואליות.
פרסומים

Die Prostitution des Mannes. Auch eine Bergpredigt – Auch eine Frauenlektüre. In: Verlags-Magazin. J. Schabelitz, Zürich 1896.
Socialdemokratie und sexuelle Anarchie. In: Verlags-Magazin. J. Schabelitz, Zürich 1897. (online)
Das Weib, die Klerikalen und die Christlichsocialen. Schabelitz, Zürich 1898.
Feminismus und Wissenschaft. 2. Auflage. Magazin-Verlag, Leipzig/ Rednitz 1903.
Die Liebe des dritten Geschlechts. Homosexualität, eine bisexuelle Varietät keine Entartung – keine Schuld. Verlag von Max Spohr, Leipzig 1904. (online)
Die da am Manne leiden … IV. Stück. Παντα ρει. 3. Auflage. Magazin-Verlag, Berlin um 1905.
Was hat der Mann aus Weib, Kind und sich gemacht? Revolution und Erlösung des Weibes. Eine Abrechnung mit dem Mann – Ein Wegweiser in die Zukunft! 3. Auflage. Magazin-Verlag, um 1904.
Geschlechtsleben und Geschlechtsenthaltsamkeit des Weibes. Seitz u. Schauer, München 1905. (online)
Die Mutterschaft in ihrer Bedeutung für die national-soziale Wohlfahrt. Seitz u. Schauer, München 1905.
Mutter, Seitz & Schauer, München 1905.
1: Schutz der Mutter. (online)
2: Geschlechtliche Aufklärung des Weibes. (online)
with Max Below: Kinderheil. Zeitschrift für Mütter zur leiblichen und geistigen Gesundung und Gesunderhaltung der Kinder. Seitz & Schauer, München 1905–1907.
with Anna Eysoldt: Die Mutter als Kinderärztin. Seitz u. Schauer, München 1907.
הערות שוליים

↑  Johanna Elberskirchen, BUNDESSTIFTUNG MAGNUS HIRSCHFELD (בגרמנית)
↑  Leidinger, Christiane, 1969-, Keine Tochter aus gutem Hause : Johanna Elberskirchen (1864-1943), Konstanz: UVK Verlagsgesellschaft, 2008, עמ' 10
1 2  Johanna Elberskirchen, Digitales Deutsches Frauenarchiv (בגרמנית)
1 2 3  Johanna Elberskirchen, www.fembio.org (בגרמנית)
1 2  Christiane Leidinger, "Anna Ruling": A Problematic Foremother of Lesbian Herstory, Journal of the History of Sexuality 13, 2004, עמ' 477–499 doi: 10.1353/sex.2005.0030
1 2  Kirsten Leng, Sex, Science, and Fin-De-Siècle Feminism: Johanna Elberskirchen Interprets The Laws of Life, Journal of Women's History 25, 2013, עמ' 38–61 doi: 10.1353/jowh.2013.0034
1 2  Lesbengeschichte - biographical sketches - Johanna Elberskirchen, www.lesbengeschichte.de
↑  Johanna Elberskirchen: Sexual Radical and Woman of Her Time, NOTCHES, ‏2017-03-07 (באנגלית)
↑  Die Prostitution des Mannes. Auch eine Bergpredigt – Auch eine Frauenlektüre. In: Verlags-Magazin. J. Schabelitz, Zürich 1896.
↑  המקור בגרמנית: Sind wir Frauen der Emanzipation homosexuell – nun dann lasse man uns doch! Dann sind wir es doch mit guten Recht
↑  Leng, Kirsten, 1979-, Sexual politics and feminist science : women sexologists in Germany, 1900-1933, Ithaca, NY: Cornell University Press, 2018, עמ' 140-141
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13575240X  ISNI: 0000 0000 4747 7798  LCCN: no2008144601  NKC: mub20211113394  NTA: 146207734  RERO: 02-A023299079  SUDOC: 143149008  VIAF: 72618777   WorldCat (עם VIAF): 72618777
רותקה לסקר

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1929 קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 נרצחה:  דצמבר 1943 (בגיל 14) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  פולין 
 
רותק'ה לסקר (בפולנית: Rutka Laskier;‏ 12 ביוני 1929 – דצמבר 1943) הייתה נערה יהודיה שנספתה בשואה. התפרסמה בשל היומן שכתבה בפולנית ובו תיעדה שלושה חודשים מחייה בהם שהתה בגטו בנדין.
ביוגרפיה

רות (רותק'ה) לסקר נולדה בעיר החופשית דנציג שבצפון פולין. אביה, יעקב, עלה ב-1917 לארץ ישראל, חלה, ושב לפולין, שם נישא לדבורה (דורק'ה) לבית המפל ונולדו להם שני ילדים: רות (רותקה) ויואכים (הניוש). משפחתה הייתה מבוססת: האב עבד בבנקאות והסב היה שותף בחברה שבבעלותה הייתה טחנת קמח גדולה. בתחילת שנות ה-30 עברה משפחתה לבנדין שבדרום פולין, משם הגיעה משפחת הורי אביה. במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה משפחת לסקר, יחד עם שאר יהודי בנדין, לעבור לגטו בנדין.
ב-1943, בעת שהעיירה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, כתבה לסקר יומן שתיעד שלושה חודשים בחייה. באוגוסט 1943 שולחה כל המשפחה למחנה ההשמדה אושוויץ. עד 2008 הייתה קיימת הסברה כי לסקר הומתה בתאי הגזים יחד עם אמה ואחיה הצעיר מיד עם הגעתה לאושוויץ, אולם ב-2008 פורסמה עדות של חברתה לבלוק באושוויץ, זופיה מינק, בה התברר כי לסקר שהתה כאסירה באושוויץ עד אשר חלתה בכולרה בהתפרצות של המגפה בדצמבר 1943. מינק העידה כי נשאה את לסקר, שעדיין הייתה בחיים, על גבי מריצה אל תאי הגזים. לסקר ביקשה ממנה לקחת אותה אל הגדר החשמלית כדי שתוכל להתאבד, אולם שומר אס אס שליווה אותן מנע זאת ממנה.
אביה של לסקר היה בן המשפחה היחיד ששרד את השואה. לאחר המלחמה עלה לישראל, נישא מחדש ונולדה לו בת, זהבה שרץ. האב, שנפטר ב-1986, לא סיפר לה על משפחתו הקודמת עד שמלאו לה 14 וגם לאחר מכן לא הוסיף מידע רב אודות המשפחה שנספתה בשואה. על קיום היומן נודע לזהבה שרץ רק ב-2006 לאחר שפורסם בחוץ לארץ.
היומן

לסקר כתבה את היומן במשך שלושה חודשים - מינואר 1943 ועד אפריל באותה שנה. שלושה חודשים לפני הגירוש לאושוויץ שהתרחש ב-1 באוגוסט. ביומן, שנכתב במחברת לימודים, היא חשפה את עולמה הרגשי של נערה מתבגרת ותיארה את האכזבות והאימה תחת הכיבוש הנאצי בצד התפתחות של אהבות ראשונות.
גילוי היומן ופרסומו

היומן נשמר במשך 62 שנים על ידי סטניסלבה ספינסקה, פולנייה שהייתה בזמן המלחמה נערה מעט מבוגרת מלסקר. משפחתה של ספינסקה התגוררה בבנדין ופונתה מביתה כדי לאפשר את יצירת הגטו. ספינסקה נכנסה לגטו מדי פעם כדי לראות מה עלה בגורל בית המשפחה ונפגשה עם רותק'ה לסקר שמשפחתה התגוררה בגטו באותו בית. בין הנערות נוצרו קשרי חברות ולסקר סיפרה לה על היומן. הן קבעו מקום מחבוא בבית שבו אמורה הייתה לסקר להסתיר את היומן לפני שתגורש. לאחר חיסול הגטו, שבה ספינסקה למקום, מצאה את היומן במקום המסתור ושמרה אותו אצלה כמזכרת אישית.
רק ב-2005 שוכנעה ספינסקה על ידי אחיינה לחשוף את היומן. העתקו נמסר לאדם שידלובסקי מקרן "יונה" בבנדין, המשמרת אתרים יהודים בעיר. מציאת היומן זכתה במהרה לפרסום באזור וב-2006 הוציאה עיריית בנדין את היומן כספר בפולנית והעיתונות הפולנית הדביקה ללסקר את הכינוי "אנה פרנק הפולנית". ב-2007 הוציא מוסד יד ושם את היומן בתרגום לאנגלית ולעברית תחת השם, "דפי רותק'ה". ביוני 2007 מסרה ספינסקה בטקס חגיגי את היומן המקורי למשמרת ביד ושם. ב-2008 הפיקה רשת BBC האנגלית סרט אודות סיפורו של היומן.
הערות שוליים

↑  "דפי רותקה", חנות "יד ושם"
↑  ידיעה על מסירת הספר ליד ושם, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313126105171  PLWABN: 9810663797405606  BNE: XX4697359  BnF: cb156890748 (data)  GND: 136417833  ISNI: 0000 0001 1038 0527  LCCN: no2007033644  NDL: 01122299  NKC: xx0094921  NTA: 308329538  RERO: 02-A014063497  SUDOC: 126276765  VIAF: 10175849   WorldCat (עם VIAF): 10175849
יקטרינה בודנובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בדצמבר 1916 סמולנסק - האימפריה הרוסית
 נהרגה:  19 ביולי 1943 (בגיל 26) לוהנסק, אוקראינה
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצבא האדום - חיל האוויר הסובייטי
 תקופת הפעילות:  אוקטובר 1941 – 1943
 דרגה:  קפטן
 תפקידים בשירות
 טייסת קרב
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה - קרב סטלינגרד
 עיטורים
 עיטור הכוכב האדום, עיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה (פעמיים), גיבורת הפדרציה הרוסית, אלופת הפלות
 תפקידים אזרחיים
 מדריכת תעופה
 
יקטרינה וסיליאבניה בודנובה (רוסית: Екатерина Васильевна Буданова; נודעה בכינויה "קטיה בודנובה" ;6 בדצמבר 1916 - 19 ביולי 1943) הייתה טייסת קרב בחיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בשירותה הצבאי הפילה 11 מטוסי אויב, ולצד לידיה ליטבק, היא אלופת ההפלות השנייה והאחרונה בעולם. היא הופלה ממטוסה על ידי אחד מאלופי ההפלות של הלופטוואפה, גאורג שוויינטק מכנף קרב 52, או על ידי אמיל ביטש מכנף קרב 3.
קורותיה

בודנובה נולדה למשפחת איכרים בכפר קונופלנקה שבמחוז סמולנסק. פרשה מלימודיה בבית הספר היסודי עם ציונים גבוהים לאחר מות אביה, והחלה להתפרנס כמטפלת. בגיל 13, אימה שלחה אותו ואת אחותה למוסקבה, שם החלה לעבוד כנגרית במפעל מטוסים. באותו מפעל החלה לגלות עניין בטיס, הצטרפה למועדון צניחה, הוציאה רישיון טיס בשנת 1934 והייתה למדריכת טיס בשנת 1937. היא טסה במספר מפגנים אווירים, בעיקר ממטוס מדגם יאקובלב UT-1.
משימתה האחרונה

ב-19 ביולי 1943 יצאה אל משימתה האחרונה, ליד נובוקרסנובקה. בבוקר זה המריאה למשימת ליווי מעל לוהנסק ונכנסה לקרב אווירי עם מטוסי bf 109. אינה פספורטניקובה תיארה את הקרב:
"היא הבחינה בשלושה מסרשמיטים שהתקרבו לתקוף מפציצים. קטיה תקפה והסיחה אותם מן המפציצים. קרב אבוד החל להתפתח באוויר. קטיה הצליחה להינעל על מטוס יריב וקרעה אותו ביריות. היה זה המטוס החמישי שהצליחה להפיל לבדה. מטוסה של קטיה נסק במהרה ופנה לעבר מטוס נוסף של האויב. מטוס זה ספג מקבץ מדויק של ירי, החל להעלות עשן שחור ונמלט מערבה. אך מטוסה של קטיה עם הכוכב האדום נפגע. להבות אש החלו להעלות מן הכנפיים."
בודנובה הצליחה להשתלט על השרפה במטוסה ונחתה נחיתת אונס בשטח פתוח. איכרים מקומיים ניגשו לחלץ אותה מן המטוס אך היא כבר לא הייתה בין החיים. היא נקברה בפאתי הכפר נובוקרסנובקה. הטייסים שהפילו אותה היו גאורג שווינטק מכנף קרב 52 או אמיל ביטש מכנף קרב 3 של הלופטוואפה. הם הטייסים היחידים שהפילו מטוס מדגם יאק-1 באותו יום מעל אזור נובוקרסנובקה.
מחלוקת על מספר הפלותיה

ישנן מספר גרסאות באשר למספר ההפלות המדויק של בודנובה, אף אחת מהן לא קיבלה אישור רשמי. על פי רוב הדיווחים היא צברה 11 הפלות (6 לבדה ו-5 הפלות משותפות). מספר היסטוריונים גורסים שהצליחה להפיל 11 מטוסים באופן עצמאי ושאף אחת מהן אינה הפלה שהושגה בשיתוף עם טייס אחר.
פספורטינקובה העידה שבודנובה הצליחה להשיג 5 הפלות "סולו" עד למותה. בודנובה עוטרה פעמיים בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה. במהלך המלחמה נשקל להעניק לה את עיטור גיבור ברית המועצות אך הוא לא הוענק לה באופן רשמי. לאחר מותה הוענק לה עיטור גיבור הפדרציה הרוסית ב-1 באוקטובר 1993.
ראו גם

מכשפות הלילה
מסרשמיט Bf-110. בודנובה יירטה שני מטוסים מדגם זה ב-10 בדצמבר 1942, ההפלה הכפולה הראשונה שלה.
בן ציון אלגאזי

| --- | --- |

הרב בן ציון אלגאזי בשעור כללי בישיבת כרם ביבנה
 לידה:  ו' באלול ה'תשכ"ז (בן 57) יהוד
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת כרם ביבנה 
 
 תפקידים נוספים:  ראש מכון צורבא מרבנן וראש ישיבת ההסדר רמת גן ביחד עם הרב יהושע שפירא
 
הרב בן ציון משה אלגאזי (נולד בו' באלול ה'תשכ"ז, 11 בספטמבר 1967) הוא מייסד וראש מכון צורבא מרבנן וראש ישיבת ההסדר רמת גן.
קורות חיים

נולד בפתח תקווה ליעקב ורחל, וגדל ביהוד. ובהמשך עבר עם משפחתו לנווה צוף.
למד בישיבה תיכונית נחל-יצחק בנחלים. לאחר מכן למד כחצי שנה בישיבת טלז סטון ואז עבר ללמוד בישיבת כרם ביבנה, ולאחר נישואיו המשיך את לימודיו כאברך בכולל אברכים. הוא למד והוסמך לרבנות, רבנות-עיר ודיינות מהרבנות הראשית לישראל, שימש כר"מ ובשנת תשס"ג הקים את מכון צורבא מרבנן, שפיתח שיטת לימוד ללומדי ההלכה.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים במסגרת הסדר מרכז ולאחר מכן עבר קורס רבנים צבאיים ומשרת כיום כראש מדור הלכה בפיקוד מרכז, בדרגת רב-סרן במילואים.
בשנים 1997–2001 יצא עם משפחתו לשליחות רבנית-חינוכית בת ארבע שנים בקהילה היהודית בעיר אנטוורפן בבלגיה, כשליח הסוכנות היהודית. שם כיהן כראש ישיבה תיכונית, אולפנה לבנות, וכרב בית הכנסת וקהילת הרב עמיאל-המזרחי. שם הוציא לאור את הספר "בעלות המנחה" הכולל שיעורים בהלכה ובאגדה שנאמרו בקהילה.
בשנים תשע"ג–תשע"ד שימש כראש ישיבה משני בישיבת כרם ביבנה.
בעל טור הלכתי קבוע בעלון השבת מצב הרוח.
בחורף של שנת תשע"ה מונה לראש בית המדרש של ישיבת ההסדר רמת גן.
בחג השבועות תשע"ח מונה לראש ישיבת ההסדר רמת גן, לצידו של הרב יהושע שפירא.
חייו האישיים

הרב אלגאזי נשוי לעדינה בתו של הרב אליהו ידיד, אב ל-2 ומתגורר ביד בנימין. גיסו הוא הרב יעקב ידיד, ראש ישיבת כרמיאל.
פרסים והוקרות

בשנת 2016 קיבל אות הוקרה מטעם מכון הרב פרנק.
הערות שוליים

↑  היום שאחרי: 10 הרבנים הסרוגים שימשיכו את הפסיקה הספרדית, באתר ‏מאקו‏, 9 באוקטובר 2013
↑  שלמה פיוטרקובסקי, הרב אלגאזי מונה לראש ישיבת רמת גן, באתר ערוץ 7, 21 במאי 2018
↑  אות הוקרה מטעם מכון הרב פרנק הוענק לרב בן ציון אלגאזי. באתר כיכר השבת (אתר אינטרנט). 08-08-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301634205171  LCCN: n2017011654  VIAF: 97513824   WorldCat (עם VIAF): 97513824
מריאנה גולץ

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1895 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 הוצאה להורג:  8 באוקטובר 1943 (בגיל 48) פראג, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה 
 מדינה:  אוסטריה, גרמניה הנאצית 
 מקצוע:  זמרת אופרה, שחקנית תיאטרון, שחקנית 
 מידע חסידת אומות העולם
 שנות הפעילות:  1939 – 8 באוקטובר 1943 (כ־4 שנים)
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (9 ביוני 1988) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מריאנה גולץ
 
מריאן גולץ-גולדלסט לבית בלוקושטולצקי (בגרמנית: Marianne Golz-Goldlust;‏ 30 בינואר 1895 – 8 באוקטובר 1943) הייתה זמרת אופרה ושחקנית ילידת אוסטריה. לגולץ הייתה קריירה מצליחה במזרח אירופה בתחילת שנות העשרים. מאוחר יותר עברה לפראג, צ'כוסלובקיה, והפכה למבקרת תיאטרון. היא נישאה לעיתונאי היהודי הנס גולדלסט בשנת 1929. כאשר הנס נעצר על ידי הנאצים בשנת 1939, גולץ הצליחה לשחררו, ועזרה לו ולקרוביו לברוח לאנגליה. היא שהתה בפראג כדי לסייע להתנגדות, הסתירה בביתה פליטים יהודים, עסקה בהברחת משאבים כספיים והעברת מידע אודות מעברים בטוחים בין הגבולות, גיוס חברי התנגדות חדשים וקיום פגישות התנגדות בביתה.
לאחר שהיא וכמה מחברי התנגדות אחרים נעצרו על ידי נאצים בשנת 1942, התוודתה על חלקה בהתנגדות וטענה כי מקורביה חפים מפשע ובכך הבטיחה את שחרורם בהצלחה. ניסיונות משפחתה לשחררה לא צלחו בסופו של דבר. במאי 1943 היא נידונה למוות על ידי הנאצים והוצאה להורג בגיליוטינה באוקטובר אותה שנה.
ביוגרפיה > ראשית חיים וקריירה

מריה אגנס בלוקושטולשקי נולדה ב-30 בינואר 1895 בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז, לאם צ'כית ואב פולני (שניהם קתולים). הייתה לה אחות בשם רוסי. אחרי התיכון, בלוקושטולסקי התאמנה כזמרת אופרה ורקדנית בלט. היא קיבלה את שם הבמה מריאן טולסקה. בתחילת שנות העשרים הופיעה על במות האופרה בלינץ, שטוטגרט וזלצבורג, עבדה עם המלחין האוסטרי ניקו דוסטל ושרה אופרטות לצד הטנור ריכרד טאובר. במהלך תקופה זו נישאה והתגרשה פעמיים.
בשנת 1924 עברה בלוקושטולסקי לברלין, שם פגשה את העורך והעיתונאי היהודי הנס גולדלסט. השניים נישאו בשנת 1929. הנס אימץ באופן לא רשמי את שם המשפחה 'גולץ' כדי למנוע סטיגמה חברתית סביב שמות שנשמעים יהודיים באופן מסורתי בגרמניה, ולכן כאשר מריאנה התחתנה איתו היא אימצה את שם המשפחה גולץ-גולדלסט. בני הזוג עברו לפראג בשנת 1934, וגולץ-גולדלסט החלה לעבוד כמבקרת תיאטרון.
ביוגרפיה > פעילותה בתנועת ההתנגדות

כאשר גרמניה פלשה לפראג בשנת 1939, הנס נעצר. גולץ שחררה אותו בהצלחה ועזרה לו לברוח לאנגליה. היא גם עזרה לאמו של הנס ולאחותו להימלט מהארץ. במקום להצטרף אליהם בבטחה, החליטה גולץ להישאר בפראג כדי לעזור ליהודים נוספים, שנרדפו על ידי הנאצים. היא החלה לקיים מפגשים חברתיים בביתה למציאת משתפי פעולה, ועד מהרה פגשה את מארגן ההתנגדות המקומי אוטוקר זפוטצקי, שרשת ההתנגדות שהקים, סייעה בהברחת פליטים מפראג. גולץ גייסה אנשי התנגדות חדשים מצ'כוסלובקיה ואוסטריה, וסייעה לפליטים יהודים בבריחתם כשהיא מקשרת בין היהודים הנרדפים לפעילי ההברחה תוך כדי העברת משאבים כספיים מעבר לגבולות. היא גם החביאה פליטים בביתה, המשיכה לקיים ישיבות לפעילי התנגדות, ועזרה בהעברת מידע חשוב על תנאי העיר פראג ותושביה לממשלת צ'כיה הגולה באנגליה.
ביוגרפיה > מותה ומורשתה

ב-19 בנובמבר 1942 גולץ-גולדלוסט וכמה מחבריה לתנועת ההתנגדות שלה נעצרו על ידי הנאצים. גולץ התוודתה מיד ואמרה לחוקריה כי היא חברת ההתנגדות היחידה בקבוצה, וכתוצאה מכך האחרים שוחררו. גולץ הוחזקה בכלא פנקרס (אנ'), שם המשיכה לכתוב בקביעות מכתבים לחברים ואנשי קשר. המכתבים נכתבו על שאריות נייר והוברחו מהכלא בכל פעם שהביאו לה ארוחות.
אף על פי שמשפחתה של גולץ נקטה באמצעים חוקיים כדי לשחררה, רוב עורכי הדין לא היו מוכנים לסכן את עצמם מחשש לזעם הרשויות הגרמניות בגלל טענה להגנתה. עורכת הדין הצ'כית מארי שראמק הסכימה לבסוף לקבל את התיק, אך לא הצליחה לשחררה למרות פנייה לבית המשפט העליון הגרמני המיוחד ולשר המשפטים של הרייך. במאי 1943 נידונה מריאנה גולץ למוות בגין מעשיה. היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב-8 באוקטובר 1943.
בשנת 1946 נאספו ופורסמו מכתביה כספר שכותרתו זאלוג'י (אני מאשים), ומאוחר יותר בתרגום לגרמנית בשם "דר-גרוסה טאג" (היום הגדול). סיפורה הוצג בשידורי רדיו, מאמרים ומחזה. ביוני 1988, מריאנה גולץ הוכרה רשמית על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על פעילותה בזמן מלחמת העולם השנייה להצלת יהודים. עץ זית נשתל לכבודה בשדרת הזיכרון ביד ושם בישראל.
בשנת 2011, מרכז הזיכרון לתנועת התנגדות גרמני ערך תערוכה מיוחדת שהתמקדה בחייה.
הערות שוליים

1 2 3 4  "The Righteous Among The Nations: Marianne Golz-Goldlust". db.yadvashem.org. נבדק ב-16 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "MS-763: Rabbi Herbert A. Friedman Collection, 1930-2004: 'Holocaust Survivors Memoirs Project. 1995-2000, undated'" (PDF). American Jewish Archives. נבדק ב-16 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Golz-Goldlust, Marianne". The Jewish Foundation for the Righteous (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-01-16.
1 2  Rothkirchen, Livia (2006-01-01). The Jews of Bohemia and Moravia: Facing the Holocaust (באנגלית). U of Nebraska Press. p. 225. ISBN 9780803205024.
↑  "German Resistance Memorial Center - Exhibition". www.gdw-berlin.de. נבדק ב-2019-01-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261827305171  BnF: cb14416675m (data)  GND: 118830813  ISNI: 0000 0001 0677 3395  LCCN: no2005022839  NKC: jx20050523002  NTA: 393464423  SUDOC: 060970316  VIAF: 59299664   WorldCat (עם VIAF): 59299664 
תצלום הכלא של מריאנה גולץ