stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורשת טל

| --- | --- |
אחד מפלגי המים עובר בחורשה
אחד מפלגי המים עובר בחורשה
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  33°13′14″N 35°37′46″E﻿ / ﻿33.22048333°N 35.62934722°E﻿ / 33.22048333; 35.62934722
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) חורשת טל(למפת אצבע הגליל רגילה) חורשת טל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורשת טל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורשת טל
 
בריכת השחייה בחורשה
חורשת טל (בערבית بستان العشرة, שג'רת אל-עשרה, חורשת העשרה) הוא אתר נופש ובילוי ישראלי בצפון עמק החולה, ברובו גן לאומי ובחלקו שמורת טבע. חורשת טל נמצאת על כביש 99, מזרחית לקריית שמונה.
החורשה

החורשה היאּ שריד ליער גדול שהשתרע בעבר על שטח גדול בארץ ישראל ממערב לנהר הירדן, בין הר החרמון לירקון דרך מישור החוף. בשמורה גם צומחים פרחים רבים ובהם ריכוז נדיר של מספר מיני סחלבים.
העצים המקוריים בחורשה הם ברובם עצי אלון התבור, שנשמרו ללא פגע מאות שנים הודות לקדושתם. קדושת העצים נובעת ממסורת ערבית הקשורה למקום, לצד קברו של שייח' גלילי נודע בשם שייח' עלי, שנקבר סמוך לעצים.
עד שנת 1948 שימש המקום כמקום תפילה ופולחן של תושבי תושבי הכפרים הסמוכים (אל-ח'יסאס, אל-מנסורה, א-סנברייה, אל-מנשייה ולַזַּאזה) במהלך מלחמת העצמאות התושבים גורשו מבתיהם והכפרים הוחרבו, קברו של שייח עלי חרב ומאמינים הפסיקו להגיע לאתר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הכירה מדינת ישראל בחשיבות החורשה והיא נכללה במאי 1956 בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע. הרשויות רצו לפתח את האתר לתיירות ונופש. על המקום התנהל מאבק בין גופי תכנון ושמירת טבע על ייעודו של האתר ומידת ההתערבות בטבע ובנוף. לבסוף הוזמנו אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור לתכנן את האתר. הם חפרו בשטח האתר ברכות (בהן בריכת שחייה) ופלגי מים, המסתעפים מנחל דן ושתלו מדשאות רחבות ידיים וצמחים שונים, חלקם מחוץ לארץ. במקום קיימים גם מתקני נופש פעיל לסוגיו, כולל מתחם להקמת אוהלים, ומתחם המשמש כחניון לקרוואנים. בחורשה כ-240 עצי אלון גדולים בני מאות שנים. חלק מהחורשה נשאר כשמורת טבע ללא פיתוח נופי ובה כ-60 עצי אלון מתוך ה-240. בנוסף, הריכוז הנדיר של הסחלבים כולל 11 מתוך 28 המינים שקיימים בארץ ישראל. עוד בשמורה, גרעין רבייה של יחמורים, שתשעה מהם שוחררו לטבע בשנים 2021–2022. החורשה נחנכה באוגוסט 1960 ונפתחה ביוני 1963.
במלחמת חרבות ברזל נסגרה השמורה למבקרים.
שם החורשה

שמו העברי של המקום ניתן על רקע הפסוק ”כטל חרמון שיורד על הררי ציון...”.
שמו הערבי של המקום – שׁג'רת אל-עשׁרה (עץ העשרה) קשור באגדה ערבית לפיה עשרה ממלווי מוחמד חנו בפלגי הדן, אך לא היו באזור עצים לקשור אליהם את הסוסים. לפיכך תקעו המלווים את מקלותיהם באדמה וקשרו אליהם את הסוסים, והמקלות הכו שורשים והפכו לעצים גדולים, מהם התפתחה החורשה.
במערב השמורה, בקרבת גדר קיבוץ הגושרים, נובע עין טל.
זלמן יואלי

| --- | --- |

זלמן יואלי שניאורסון
 לידה:  10 במאי 1903 בסרביה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 בנובמבר 1984  (בגיל 81) פתח תקווה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 מדינה:  ישראל ישראל
 צאצאים:  אהרן יואלי 
 
שניאור זלמן יואלי (שניאורסון) (ז. יואלי; 10 במאי 1903, י"ג באייר תרס"ג, – 7 בנובמבר 1984, כ' בחשוון תשמ"ה) היה עיתונאי ועסקן ציבור ישראלי, כתב "דבר" לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים וחבר מערכת העיתון, חבר מרכז מפא"י ואיש פתח תקווה, חבר מועצת העיר החל בראשונה (1940) ויקיר העיר לשנת 1982.
קורות חיים

יואלי נולד בשנת 1903 בבֶּנדֶרי שבבסראביה, רוסיה, הרביעי מששת ילדיהם (שלושה בנים ושלוש בנות) של חיה רחל לבית פאניש ואהרן משה שניאורסון, חסיד חב"ד.
מצד אביו היה דור שישי, בן אחר בן, למייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בישיבות. נתפס לציונות, ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל כחלוץ במסגרת "חבורת הדרום", עבד באזור חיפה, בסלילת כבישים, בבניין ובייבוש ביצות. נישא לרוזה (שושנה) (1903–1994) והתגורר בחיפה. בשנת 1931 עבר עם אשתו ובנו הבכור למושבה פתח תקווה, ובה התגורר עד מותו.
משנות ה-30 היה חבר מערכת יומון ההסתדרות הכללית, "דבר", וכתב העיתון לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים. היה חבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בנוסף, היה עסקן ציבור, חבר מרכז מפא"י, ומיוזמי הקמת שיכון ארלוזורוב ובית החינוך לילדי עובדים בפתח תקווה. ב-1938 נבחר כראש המועצה המקומית החמישית של פתח תקווה, וב-1940, כשנבחרה לראשונה מועצה לאחר שהמושבה קיבלה מעמד של עיר, היה חבר מועצת העירייה הראשונה של פ"ת (1940). המשיך לפעול כחבר המועצה. בשנת 1950 נבחר לראש המחלקה הטכנית.
במשך שנים רבות ערך את עיתון עיריית פתח תקווה. יזם את הוצאת "קטיף".
ערך וטיפל בפרסומים רבים על העיר, בהם ספר היובל ה-75, אלבומים וחוברות על פעילויות העירייה.
מספר פעמים נשלח על ידי משרד החוץ להסברה בחו"ל.
בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר פתח תקווה.
זלמן יואלי נפטר בשנת 1984, בגיל 81. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו. הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.
משפחתו

הוריו של יואלי התירו לילדיהם ללמוד לימודי חול ולרכוש השכלה רחבה.
אחותו הבכורה, אודיה שניאורסון (נולדה ב-1896 – נפטרה באודסה) הייתה פיזיקאית;
אחיו מרדכי קלמן (נולד ב-1898) היה מנהל בית חרושת;
אחותו בלומה שניאורסון (1899–1975) הייתה גננת, מראשונות הגננות של רשת החינוך העברית "תרבות" בבסרביה (עלתה לארץ ישראל);
אחיו הצעיר, דב בער שניאורסון (נולד ב-1904) היה מהנדס בחיפה;
ואחותו הצעירה ריקה (רבקה) שניאורסון (נולדה ב-1907 בפתח תקווה) הייתה אף היא גננת.
זלמן ושושנה יואלי היו הורים לשניים: אהרן יואלי (1929–2007), מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר הישראלי, אלוף-משנה, בעל עיטור העוז על הפלת שני מטוסי הסילון הראשונים על ידי חיל האוויר, וצפורה (1935–2016), וסבים לנכדים.
ספריו

ז’ יואלי (עורך), פתח-תקוה אם המושבות: תמונות ומראות, פתח תקווה: עירית פתח-תקוה, תשט"ו 1955. (עברית ואנגלית)
ז’ יואלי, א"ש שטיין (עורכים), כובשים ובונים: חמישים שנה לפועל העברי בפתח תקווה, פתח תקווה: מועצת פועלי פתח תקווה, תשט"ו 1955.
זלמן יואלי (עורך),  פתח תקווה בשנת התשעים; עריכת צילום ועיצוב: צבי נרקיס, פתח תקווה: עירית פתח תקווה, 1968.
פתח תקווה – שעתה הגדולה, פתח תקווה: עירית פתח תקווה, 1971.
חלוץ יום-יום: פנחס רשיש – פרקי חיים ואירועי התקופה, תל אביב: מרכז השלטון המקומי, תשמ"א 1981.
הנצחה

באפריל 2019 עיריית פתח תקווה בחרה להנציחו בכך שקראה לרחוב בעיר על שמו - "רח' יואלי זלמן שניאורסון".
הערות שוליים

1 2 3  הקבר של רוזה וזלמן יואלי בבית הקברות סגולה, באתר BillionGraves.
↑  ההשתלשלות המדויקת: אביו אהרן משה היה בנם של לוי יצחק שניאורסון מניעזין ואשתו אדל (הרב שמואל אלעזר היילפרין, ספר הצאצאים: אילן יוחסין לצאצאי... רבי שניאור זלמן מליאדי, ירושלים: איגוד צאצאי רבנו הזקן, תש"ם 1980, עמ' 169, באתר היברובוקס); לוי יצחק היה בנו של מנחם נחום מניעזין; והלה היה בנו של רבי דובער שניאורי ("אדמו"ר האמצעי"), בנו של שניאור זלמן מליאדי (ראו שם, עמ' 211).
↑  הנהגת הישוב, השלטון המקומי והעומדים בראשם, באתר פסג"ה פתח תקווה.
↑  היילפרין, ספר הצאצאים, ירושלים תש"ם 1980, עמ' 211, באתר היברובוקס; פנחס בנדרסקי, "דור לדור יביע אומר...", בתוך: מ[שה] תמרי (עורך), קהלת בנדרי: ספר זכרון, תל אביב: ועד יוצאי בנדרי בישראל: בהשתתפות יוצאי בנדרי בארצות הברית, תשל"ה 1975, עמ' 20, "חסידי חב"ד" (ספר יזכור לקהילת בנדרי, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 24).
↑  הרב שמואל אלעזר היילפרין, ספר הצאצאים: אילן יוחסין לצאצאי... רבי שניאור זלמן מליאדי, ירושלים: איגוד צאצאי רבנו הזקן, תש"ם 1980, עמ' 276, באתר היברובוקס; "יואלי שניאורסון צפורה", ילקוט הפרסומים, 7481 (ח' בניסן תשע"ז, 4 באפריל 2017), עמ' 4921.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310986905171  BnF: cb10194897k (data)  ISNI: 0000 0000 6795 8302  VIAF: 97575310   WorldCat (עם VIAF): 97575310
חייראלדין תחאוכו

חייראלדין תחאוכו (באדיגית: Хъэйрэдин Тхьэухъо) (מוכר גם בשם חייראלדין אסלנקרי) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1952 – 1956.
ביחס לתושבי הכפר, ח'יר אלדין היה שייך לקבוצה מצומצמת של בעלי קרקעות רבים. הוא היה בין חלוצי המתגייסים לחיל הספר העבר-ירדני וכמו כן מהראשונים לקבל דרגת קצונה.
עם תום שירותו הצבאי ח'יר אלדין שינה מקצועו לחקלאות. בשלהי שנת 1952 החליט להתמודד בבחירות לראשות המקומית, הוא היה ער למאבקים הפוליטיים ושאיפתו הייתה להגיע לתפקיד ציבורי ייצוגי.
בבחירות לאותה שנה נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית בכפר כמא. הוא היה בין הראשונים בכפר שדבר בארבע שפות, צ'רקסית, אנגלית עברית וערבית. בתקופת כהונתו של ח'יר אלדין בוצעו מפעלים שונים בכפר כמו למשל הרחבת בית הספר.
הערות שוליים

↑  אדיגה מגאזין הצ'רקסים
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זהר עמיר

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1961 (בן 63) גן שמואל, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  צה"ל צה"ל
 תקופת הפעילות:  1979–2001 (כ־22 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 52   מפקד חטיבה 27   רמ"ח תוא"ר זרוע היבשה   רמ"ח תכנון אסטרטגי ורמ"ח תשתיות באג"ת
 פעולות ומבצעים
   מבצע שלום הגליל     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה הראשונה
 
זהר עמיר (נולד ב-15 באוגוסט 1961 בקיבוץ גן שמואל) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על חטיבה 27.
ביוגרפיה

עמיר נולד ב-15 באוגוסט 1961 בקיבוץ גן שמואל. אביו, דן עמיר, בן להורים שעלו ארצה בשנת 1920 מלבוב, אוקראינה ולודז', פולין והיו מגרעין ההקמה של קיבוץ גן שמואל, היה הבן השלישי שנולד בקיבוץ גן שמואל. אמו, יהודית עמיר לבית קוניו, בת להורים שנולדו בסלוניקי, יוון ואיזמיר, טורקיה עלתה לארץ בשנת 1944 במסגרת עליית הנוער ברכבת מטורקיה לארץ ישראל. בילדותו, עמיר שהה מחוץ לישראל במסגרת עבודתם של הוריו.
בשנת 1979 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס. לאחר כשנה הודח מהקורס ושובץ על פי בקשתו בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר מכן הדריך קורס אחד בתפקיד גנן קמ"ט בגדוד 532. בהמשך השלים קורס קצינים, שובץ בגדוד קק"ש (קורס קציני שריון) בתפקיד גנן קק"ש. במבצע שלום הגליל שירת כמפקד מחלקת טנקים ונלחם בקרבות גדוד 196 בג'זין ובקעת הלבנון. בהמשך שובץ בתפקיד קמב"ץ גדוד 196. לאחר סיום קורס מפקדי פלוגות שובץ בתפקיד מ"פ בגדוד 78 בחטיבה 14 ולאחר פירוק החטיבה בשנת 1985 עבר עם פלוגתו לגדוד 46 בחטיבה 401. בתפקידיו הבאים שירת כסגן מפקד גדוד 46, קצין אג"ם חטיבה 460 וחטיבה 188. בשנת 1990 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה 401, ולאחר מכן שירת כקצין אג"ם אוגדה 162 וסגן מפקד חטיבה 401.
בשנים 1995–1998 שירת כמפקד חטיבה 27 ובמקביל כרמ"ח תוא"ר זרוע היבשה, אותה הוא הקים. לאחר מכן שירת באגף התכנון כרמ"ח תכנון אסטרטגי ועוזר ראש אג"ת לתשתיות. בשנת 2001 פרש מצה"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי כיהן בתפקידי ניהול באלול טכנולוגיות בע"מ, כסמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק מערכות יבשה.
בשנים 2021–2024 עבד כמנהל תוכניות הגנה אקטיביות בארצות הברית באלביט מערכות יבשה.
במאי 2024 הצטרף לחברת DRS RADA כמנהל תחום עסקי מערכות מכ"ם של הגנת הכוח והגנה אקטיבית.
בשנת 2005 הוציא עמיר את הספר "דלת פתוחה: חדוות הניהול בדרג הביניים".
ביוגרפיה > חיים אישיים

עמיר, בעל תואר ראשון במדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דרבי, אנגליה. הוא מתגורר ביהוד. נשוי לכרמל הלפרן-עמיר ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  דלת פתוחה, באתר הספרייה הלאומית של ישראל
↑  עו"ס מרכזת מחוזית (לעניין סדרי דין) שירות לרווחת הפרט והמשפחה, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, מחוז דן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438462505171  LCCN: nr2006022301  VIAF: 51654059   WorldCat (עם VIAF): 51654059
חוש-חש הבלש: הסרט

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  חוש-חש הבלש
 בימוי:  מייקל מליאני 
 מדבבים:  ראו כאן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  DIC Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 6 באוקטובר 2002 ישראל 2014
 משך הקרנה:  כ-73 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט אקשן, סרט הרפתקאות, סרט מונפש
 סרטים בסדרה:  DIC Movie Toons
 דף הסרט ב־IMDb
 
חוש-חש הבלש: הסרט (באנגלית: Inspector Gadget's Last Case: Claw's Revenge, בתרגום לעברית: "המקרה האחרון של המפקח גאדג'ט [חוש-חש הבלש]: נקמתו של קלאו [ד"ר רשע]") הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי, מסוגת קומדיה, אקשן והרפתקאות, אשר מבוסס על סדרת ההנפשה "חוש חש והחושחשים". הסרט בוים על ידי מייקל מליאני, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא הראשון בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-6 באוקטובר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-73 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת מספר שנים לאחר עלילת הסדרה "חוש-חש הבלש", ניתן להסיק זאת לפי התבגרותה של קרן, האחיינית של חוש-חש. בסרט, חוש-חש נאלץ להיפרד מהרכב האהוב שלו, אשר מתחיל להראות סימני עייפות. במקום רכבו הקודם, חוש-חש מקבל מהבוס שלו, המפקח שפמון, מכונית חדשה המצוידת בטכנולוגיות חדישות. תוך כדי, בלש חדש אשר לא נראה מעולם, מחליף את חוש-חש כגיבור העיר, דבר הגורם לו לקנא.
מדבבים > מדבבים מקוריים

מוריס לאמרץ' - חוש-חש הבלש
טיגן מוס - קרן
בריאן דראמונד - ד"ר רשע
ג'ים בירנס - המפקח שפמון
מדבבים > מדבבים בעברית

דיבוב הסרט בעברית נעשה על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
עמי מנדלמן
אורלי תגר
גדי לוי
דן שצברג
רועי קקון
טליה ברקאי
יונתן מנדלמן
הפקה

אף על פי שעיצובי הדמויות בסרט זהים לסדרת הטלוויזיה, SIP Animation, האולפן שעיצב את הדמויות בסדרה, לא היה מעורב בהפקת הסרט.
הערות שוליים

↑  Inspector Gadget's Last Case, באתר MGM Movie Database
חוניו השני

חוניו השני (המאה ה-3 לפנה"ס) היה כהן גדול מבית חוניו בבית המקדש, בנו של הכוהן הגדול שמעון הראשון.
חוניו היה צעיר לימים כשנפטר אביו ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול. את שמעון אביו ירש אלעזר אחיו של שמעון, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד למנשה שהיה דודו של שמעון. רק לאחר פטירתו התמנה חוניו לתפקיד.
חוניו השני פעל במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס, בתקופה ההלניסטית, בתקופת שלטונו של מלך מצרים תלמי השלישי. זו הייתה תקופת המאבק שבין בית תלמי לבית סלאוקוס על השליטה באזור שהביאה למלחמה הסורית השלישית. חוניו השני, שהאמין בניצחון בית סלאוקוס, סירב לשלם לתלמי השלישי את המס של עשרים כיכר כסף. בעקבות סירובו איים שליח המלך, אתניון, בהחרמת הקרקעות של יהודה וחלוקתן בין אנשי הצבא. איום זה לא הביא לשינוי דעתו של חוניו.
בן אחותו של חוניו, יוסף בן טוביה, ניצל את ההזדמנות והציע לתלמי השלישי סכום כסף גדול כדי לקבל את זכות גביית המיסים שהועברה אליו. בעקבות כך ירד מעמדו של תפקיד הכהן הגדול.
יוסף בן מתתיהו מתאר את חוניו השני כקמצן ושוטה שבהתנהגותו גרם לעליית מעמדו של יוסף בן טוביה.
בנו שמעון היה גם כהן גדול ונקרא שמעון השני. נכדו של חוניו השני היה הכהן הגדול חוניו השלישי שכיהן בתקופתם של סלאוקוס הרביעי ואנטיוכוס הרביעי.
לקריאה נוספת

"חוניו, בית חוניו", אנציקלופדיה מקראית, עורך בנימין מזר עמ' 52-49
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיף 157.
↑  היסטוריה של ארץ ישראל התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, עורך מנחם שטרן, יד יצחק בן-צבי, 1981, עמ' 105
↑  היסטוריה של ארץ ישראל התקופה ההלניסטית ומדינת החשמונאים, עורך מנחם שטרן, יד יצחק בן-צבי, 1981, עמ' 102
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיף 160.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיף 176.
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
חומת המכס של ברלין

| --- | --- |

אנדרטת קיר עשויה מאבנים שנחפרו בחפירות ארכאולוגיות
 מידע כללי
 סוג:  חומות עיר 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1737
 תאריך פתיחה רשמי:  1737 
 תאריך פירוק:  העשור הראשון של המאה ה־20 
 קואורדינטות:  52°31′42″N 13°22′48″E﻿ / ﻿52.528468°N 13.379933°E﻿ / 52.528468; 13.379933
  (למפת ברלין מוגדלת) חומת המכס של ברלין(למפת ברלין רגילה) חומת המכס של ברלין חומת המכס של ברלין בסביבות 1855
 
חומת המכס של ברלין (בגרמנית: Berliner Zoll- und Akzisemauer, מילולית – חומת המכס והבלו של ברלין) הייתה חומה טבעתית סביב העיר ההיסטורית ברלין בין השנים 1737 ל-1860. לחומה לא היה תפקיד של הגנה אך היא שימשה כדי להקל על גביית מיסים על יבוא ויצוא של סחורות (מכסים) שהיו ההכנסה העיקרית של ערים רבות באותה תקופה.
היסטוריה

החומה הוקמה לאחר הריסת מבצר ברלין הישן ב-1734. חומותיו החלו להתפורר ותפקודו הצבאי היה מוטל בספק. פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, הורה על בניית מבנים ברחבי העיר שהושלמו ב-1737. גדר הטבעת החדשה כללה את "קו הפליזאדה" (Palisade, חומת עץ) הצפוני שנבנה ב-1705. מיקומו של המחסן העתיק ביותר נזכר היום בשם הרחוב "Linienstraße" (רחוב קו). חלקים מעטים מקיר המכס המקורי נבנו מאבן.
בחומת המכס המקורית היו 14 שערי עיר שנקראו ברובם על שם העיר שאליה הובילה הדרך. נהר השפרה נחסם בשערי מכס שנקראו "אוברבאום" (קורה עליונה) ו"אונטרבאום" (קורה תחתונה) על שם גזעי העצים הכבדים, המכוסים בקוצים מתכתיים, ששימשו לחסימת הנהר בלילה כדי למנוע הברחה. החומה החדשה הקיפה את ברלין ופרווריה, וגם שטחים כפריים במזרח ובדרום.
עם צמיחתה של ברלין, השטחים המגודרים והשערים הוזזו לפי הנסיבות במהלך העשורים הבאים. בין השנים 1786 ל-1802 הוחלפו משטחי העץ בקירות אבן בגובה 4 מטרים. שערים שונים נבנו מחדש בסגנון מרשים, למשל שער ברנדנבורג. באמצע המאה ה-19 נוספו שערים נוספים כדי לעמוד בדרישות התחבורה המוגברות. למשל שער חדש (1832), שער אנהאלט (1839/1840), שער קפניק (1842) ושער המים (1848).
אמצע המאה התאפיינה בקווי רכבת חדשים שהסתיימו בתחנות שנבנו מול החומה, בדרך כלל ליד אחד משעריה. כך היה עם תחנת פוטסדאם (1841), תחנת אנהאלט (1842), תחנת שטטין (ברלין נורדבאנהוף, 1842) ותחנת המבורג (1846). רק תחנת פרנקפורט במזרח ברלין (1842) נבנתה בגבולות חומת הטבעת. קו רכבת מקושר (Berliner Verbindungsbahn) עבור סחורות ותחבורה צבאית נבנה בשנת 1851 בין תחנות הטרמינל והפך את ברלין למרכז תחבורה עבור פרוסיה ואיחוד המכס הגרמני.
עם עלייתה של ברלין נבנו פרברים חדשים מחוץ לחומת המכס, שהפכו יותר ויותר למכשול להמשך התפתחותה של העיר. בשנת 1860 הוסרה חומת המכס וב-1 בינואר 1861 אוחדה ברלין עם פרבריה וכך הוכפלה אוכלוסיית העיר. הרוב מבין שאר הקירות נהרסו בין השנים 1867–1870. רק שער ברנדנבורג נשאר היום.
החומות הישנות סולקו והעיר התפתחה במהירות. מספר תושביה כמעט הוכפל בעשור הבא. קו הרכבת המקשרת (בדרום ובמערב) הוחלף במסילת הקו המעגלית בשנת 1871, ומסילת הרכבת הקיימת שימשה קווי קרוניות סוסים. תוואי הקווים הדרומיים שימש את קו המטרו החשמלי הראשון בשנת 1900, שהוא כיום U1 (ברלין U-Bahn). תחנות המטרו שער שלזיה (Schlesisches Tor), שער קוטבוס (Kottbusser Tor), שער האלה (Hallesches Tor) ושער שטראלאו לשעבר (Stralauer Tor) הם תזכורת למורשת החומה. הרחובות הבאים עוקבים אחר התוואי המקורי של חומת המכס: שטרזמן-שטראסה (Stresemannstraße, לשעבר Königgrätzer Straße על שם קרב קניגרץ), מארשלבסקישטראסה (Marchlewskistraße), פרידנשטראסה (Friedenstraße), שדרת פרנצלאואר ברג, חלק מדרך פרנצלאואר (Prenzlauer Allee), טורשטראסה (Torstraße), הנוברשה-שטראסה (Hannoversche Straße), דרך בית החולים שאריטה, חלק מריינהרדט שטראסה (Reinhardtstraße), ואברט שטראסה (Ebertstraße).
שערים

שמונה עשר שערי העיר ושני שערי הנהר עדיין נראים על המפה. שמותיהם ניתנו לכיכרות ולרחובות. בכיוון השעון, אלה הם:
שער ברנדנבורג (Brandenburger Tor בפאריזר פלאץ / אונטר דן לינדן) – שער העיר היחיד שנותר.
אונטרבאום (Unterbaum, ליד אונטרבאומשטראסה, Unterbaumstraße).
שער חדש (Neues Tor, ב-Platz vor dem Neuen Tor, עיצוב של קארל פרידריך שינקל).
שער אורניינבורג (Oranienburger Tor, בטורשטראסה (Torstraße) / פרידריכשטראסה) – השער המקורי נמכר לגרוס בניץ (Groß Behnitz)
שער המבורג (Hamburger Tor בטורשטראסה (Torstraße, רחוב השער) / רחוב המבורג הקטן, Kleine Hamburger Straße).
שער רוזנטל (Rosenthaler Tor) בטורשטראסה (Torstraße) / רוזנטלרשטראסה (Rosenthaler Straße) ליד כיכר רוזנטל, (Rosenthaler Platz).
שער שנהאוזן (Schönhauser Tor) בטורשטראסה (Torstraße, רחוב השער) / שדרות שנהאוזר).
שער פרנצלאו בטורשטראסה / רחוב פרנצלאואר (Prenzlauer Allee).
שער ברנאו (Bernauer Tor) מאז 1809 – קוניגסטור (רחוב המלכים), בגרייפסוואלדר שטראסה (Greifswalder Straße) / אם פרידריכסהיין)
שער לנדסברג (Landsberger Tor) ברחוב לנדסברגר (Landsberger Allee) / פרידנשטראסה (Friedenstraße).
שער פרנקפורט (Frankfurter Tor), ממערב למיקום הנוכחי ליד תחנת הרכבת התחתית של ברלין וברוויזה(U-Bahnhof Weberwiese).
שער סטרלאו (Stralauer Tor) שנקרא קודם מילנטור (Mühlentor) בווארשאואר שטראסה (Warschauer Straße / Stralauer Allee / Mühlenstraße).
גשר אוברבאום (Oberbaumbrücke).
שער שלזיה (Schlesisches Tor), קודם שער הוונדים (Wendentor) ברחוב שקאליצר פינת שלזישה (Skalitzer Straße / Schlesische Straße am U-Bahnhof Schlesisches Tor).
שער קופניק (Kopenicker Tor) בכיכר לאוזיץ (Lausitzer Platz).
שער קוטבוס (Kottbusser Tor) בשקאליצר שטראסה פינת קוטבוס (Skalitzer Straße / Kottbusser Straße) ליד תחנת הרכבת התחתית של ברלין U-Bahnhof Kottbusser Tor.
שער המים (Wassertor) בוואסרטורפלאץ (Wassertorplatz): נקודת החצייה של תעלת לואיזנשטט החדשה.
שער האלה (Hallesches Tor) בהאלשסאופר (Hallesches Ufer / Mehringplatz) ליד תחנת הרכבת התחתית של ברלין U-Bahnhof Hallesches Tor. לאחר פירוק השער המקורי תכנן היינריך שטראק שני מבנים בשנים 1876–1879. המבנים התאומים נהרסו במלחמת העולם השנייה.
שער אנהלט (Anhalter Tor) בשטרזמנשטראסה (Stresemannstraße /Anhalter Straße) ליד תחנת הרכבת העילית של ברלין אנהאלטר באנהוף בעיצוב קארל פרידריך שינקל.
שער פוטסדאם (Potsdamer Tor) בכיכר לייפציג (Leipziger Platz) / כיכר פוטסדאם. עיצוב של קארל פרידריך שינקל. ניזוק במלחמת העולם השנייה, נהרס בשנות ה-50.
לקריאה נוספת

Zschocke, Helmut (2007). Die Berliner Akzisemauer – Die vorletzte Mauer der Stadt (בגרמנית). Berlin: Berlin Story Verlag. ISBN 978-3-929829-76-1.
הערות שוליים

↑  the German term had been originally "Akzisemauer" / excise wall but with the fading knowledge of the term "excise" most references incorporate "Zoll" / Customs to flag the function
זהר פלטי

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 60 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תיכון רוטברג רמת השרון  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה לביטחון לאומי
 השתייכות:   המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1982 – 2006 (צה"ל) 2006 – 2016 (המוסד)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין מודיעין חטיבת גולני  קצין מודיעין אוגדת יהודה ושומרון  ראש זירת הטרור בחטיבת המחקר באמ"ן  סגן ראש חטיבת המחקר באמ"ן  ראש מנהלת המודיעין במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
 תפקידים אזרחיים
 ראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון
 
זהר פלטי (נולד ב-1964) הוא איש ביטחון ישראלי ששימש ראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, ראש מנהלת המודיעין במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, וסגן ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין של צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה

פלטי נולד בתל אביב, וגדל והתחנך ברמת השרון. הוא בוגר תיכון "רוטברג" בעיר, ובנובמבר 1982 התגייס לחיל המודיעין. בין שאר תפקידיו כיהן כקצין המודיעין של חטיבת גולני, ראש לשכתו של סגן הרמטכ"ל, האלוף מתן וילנאי, קצין המודיעין של אוגדת יהודה ושומרון וראש זירת הטרור בחטיבת המחקר של אגף המודיעין. תפקידו האחרון בצה"ל היה סגן ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין. בהיותו בתפקיד זה נמתחה ביקורת על חטיבת המחקר, על שטעתה בתחילת 2006 בהערכתה שהפת"ח ינצח בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית.
בשנת 2006 עבר ל"מוסד", על פי בקשת ראש המוסד, מאיר דגן, ומונה לראש חטיבה באגף המודיעין של הארגון. בשנת 2010 מונה לראש חטיבת המחקר במוסד, ובשנת 2011 מונה על ידי ראש המוסד, תמיר פרדו, לראש מנהלת המודיעין. שנותיו כראש מנהלת המודיעין במוסד התאפיינו בהתמודדות של מדינת ישראל וקהילת המודיעין שלה עם המהפכות בעולם הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה ותוכנית הגרעין האיראנית. נמנה עם המתנגדים לתקיפה אווירית ישראלית של מתקני הגרעין באיראן.
ב-1 במרץ 2017 מונה לראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה עד מרץ 2022.
ביוגרפיה > תארים ואותות

לפלטי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות יתרה בלימודי המזרח התיכון בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
פלטי היה עמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון וחניך בתוכנית הניהול המתקדמת של האוניברסיטה לביטחון לאומי (NDU) בוושינגטון.
ב-12 במרץ 2022 פלטי עוטר במדליית השירות הציבורי(אנ') מטעם מחלקת ההגנה של ארצות הברית בגין "תרומתו המשמעותית לחיזוק קשרי הביטחון האסטרטגיים בין ישראל לארה״ב".
חיים אישיים

פלטי נשוי ואב לשניים.