stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקווה
מקוואות בארכאולוגיה > זיהוי

מקווה הוא למעשה מתקן מים מדורג. מדובר בטיפוס מיוחד של מתקן מים בעל מאפיינים המייחדים אותו מסוגים אחרים של מתקני מים.
ישנן מספר דרכים להבחין בין מקווה עתיק, בעיקר מימי בית שני ואילך, לבין בור מים פשוט שלא שימש לטבילה:
מקווה הוא בדרך כלל חלל בנפח של לפחות 1,000 ליטר, כדי להחמיר לכל הדעות, אף על פי שלהרבה דעות אפשר להסתפק גם בפחות מכך, שקירותיו מטוייחים לטובת אגירת המים. מתקני המים המדורגים מטויחים בטיח הידראולי האופייני למתקני מים אחרים, (כגון: בורות, אמות מים, בריכות וכדומה). בדרך כלל יש יותר משכבה אחת של טיח. הטיח מכסה את קרקעית המתקן המדורג ואת הדפנות, ובמקרים רבים גם את התקרה.
אל המקווה מוליך גרם מדרגות נוח ורחב, בניגוד לבור מים פשוט אליו מוליכות בדרך כלל מדרגות צרות ופשוטות. על פי רוב, מדרגות אלו תופסות את כל רוחב המתקן, ואולם יש גם מתקנים בעלי גרם מדרגות צדדי, האחוז בדופן אחד או יותר של המתקן. בשני הטיפוסים, התוכנית של גרם המדרגות יכולה להיות ישרה, עם פנייה אחת בזווית ישרה היוצרת גרם בצורת "L", עם שתי פניות היוצרות גרם מדרגות בצורת "ח", או מעוגלת.
לעיתים ניתן לזהות הפרדה של גרם המדרגות לשני נתיבים, המיועדים להערכת החוקרים להפרדת הנכנסים למקווה (שעודם טמאים) מהיוצאים מהמקווה - על מנת שאלה לא יצרו מגע עם הציבור הטמא שעדיין לא טבל.
במקרים רבים, אין אחידות ברוחב השלח של כל מדרגה שבגרם, באופן שמדרגה אחת בעלת שלח רחב מצויה בין מספר מדרגות בעלות שלח צר יותר. בהרבה מהמתקנים, רום המדרגה התחתונה גבוה משאר המדרגות, דבר שיוצר מעין אגן בתחתית המתקן. לעיתים ישנה מדרגה אחת צרה (או יותר), האחוזה בדופן אחד של המתקן והיורדת מהמדרגה האחרונה שבגרם הראשי אל תחתית האגן. ככל הנראה "מדרגות עזר" מעין אלו נועדו להקל על הירידה לתוך האגן או על העלייה ממנו. על פי מספר השערות שהועלו על ידי ארכאולוגים, ביניהם הארכאולוג רוני רייך, שימשה מדרגת עזר זו להקלת הצפיפות והלחץ במקוואות פופולריים. על פי השערה נוספת, שימש מפלס זה להטבלת כלים, עבורם אין צורך במים עמוקים. בימינו נהוג להוסיף מדרגה זו על מנת שאדם נמוך קומה יוכל לטבול בבטחה.
אפשר לסווג את מתקני המים המדורגים לפי שלש שיטות בנייה:
מתקן החצוב בשלמותו בסלע: קרקעית, דפנות ותקרה. מתקן כזה הוא למעשה מערה מלאכותית, או מערה טבעית שעברה עיבוד כדי להתאימה לצורכי המתקן: חציבת מדרגות, טיוח, והתקנת פתח נאות.
מתקן החצוב בסלע או בקרקע רק בחלק התחתון (המדרגות, הדפנות, וקרקעית המתקן) ובנוי בחלק העליון (פתח הכניסה, הקירות והתקרה).
מתקן הבנוי בשלמותו לתוך עיי חורבות של שכבות יישוב קודמות (נדיר).
מקוואות בארכאולוגיה > ממצאים

המתקנים הקדומים ביותר המתוארכים בוודאות הם מן המחצית השנייה של המאה השנייה לפנה"ס עד לראשית המאה הראשונה לפנה"ס. מרבית מתקני המים המדורגים הם מהמחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס ועד למרד בר-כוכבא. עם זה, מספר לא קטן של מתקני מים מדורגים נבנו או המשיכו לשמש גם בתקופה הרומית המאוחרת ועד התקופה הביזנטית.
מתקני מים מדורגים נתגלו אך ורק באזורים גאוגרפיים אשר ידוע לנו מן המקורות ההיסטוריים שהיו מאוכלסים ביהודים (או בשומרונים). הזיהוי האתני-דתי של האתרים שבהם נתגלו מתקנים אלו נתמך במקרים רבים בממצא הארכאולוגי, כגון: כתובות, מטבעות, קבורה בגלוסקמאות, היעדר סממנים פגאניים, וממצא של כלי אבן. רוב המקוואות העתיקים נמצאים בתוך תחומי היישוב, בדרך כלל במרתף או בקומת הקרקע של מבני מגורים. קיימים גם מקוואות המצויים ברשות הרבים, ובעיקר מספר רב של מקוואות המצויים למרגלות הר הבית, בגן הארכאולוגי בירושלים. בבית המקדש הקפידו באופן מיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שהיה נכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שניקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים. בלשכת המצורעים שהייתה בעזרת נשים בפינה צפונית מערבית היה מקווה לטבילת המצורעים. ליד כל בתי הכנסת מתקופת הבית השני מצוי מקווה טהרה. מתקני מים מדורגים נמצאים גם בבתי מרחץ בחדר הקר. נמצאו גם מתקני מים מדורגים מחוץ לתחומי היישוב: בקרבה למתקנים חקלאיים, לבתי קברות וליד דרכים המובילות לירושלים.
במקרים בודדים, נתגלו סמוך למתקן המים המדורג מתקן מים ללא מדרגות, המחובר למתקן המדורג באמצעות חור בדופן המשותפת לשני המתקנים, או באמצעות תעלה בראש הדופן המשותפת לשני המתקנים. בחלק מהמקרים לא נתגלה חיבור בין שני המתקנים, אך ייתכן שהוא היה קיים ולא השתמר. החוקרים הבינו שמתקנים אלו שימשו כ"אוצר" להכשרת מי המקווה. כאמור, התופעה של מתקן מים מדורג המחובר למתקן מים צמוד ללא מדרגות היא נדירה, ומצויה אצל מעט מהמקוואות העתיקים שנתגלו בארץ.
במספר מקרים, נמצאת מחיצה נמוכה המחלקת את גרם המדרגות שבמקווה לשני נתיבים. יש ומחיצה זו בנויה על גבי המדרגות ויש שהיא הושארה כפס בולט בעת חציבתן. המחיצה מטויחת באותו טיח עבה המכסה את המדרגות עצמן. בדרך כלל המחיצה אינה משוכה לאורך מורד כל המדרגות אלא רק בחלקו העליון, ובכל מקרה אינה חוצה את המדרגה התחתונה. לרוב המחיצה מגיעה לגובה של מספר סנטימטרים בלבד. מחיצה זו נועדה כנראה להפריד בין היורדים למקווה בטומאה לבין העולים ממנו בטהרה לאחר שטבלו. מקור המרמז על סידורי הפרדה במקוואות מצוי במשנה: "כל הכלים הנמצאים בירושלם דרך ירידה לבית הטבילה – טמאין, דרך עליה – טהורין. שלא כדרך ירידתן עליתן" (מסכת שקלים ח, ב). בחלק מהמקוואות ישנם שני פתחים הסמוכים אחד לשני ומופרדים באמצעות אומנה בנויה או חצובה. לעיתים קיימים באותו מתקן עצמו שני סידורי ההפרדה, הן המחיצה והן הפתח הכפול.
מידת הנפח של מתקני המים המדורגים הנידונים כאן נעה בין כ-0.5 מ"ק במתקנים הקטנים ביותר, לבין כ-300 מ"ק במתקנים הגדולים ביותר אשר נתגלו בקומראן ובביר איג'דה שליד חברון.
התנהלות הטבילה במקווה

במדינת ישראל, העסקת בלניות ופיקוח על פעילות המקוואות מבוצעת על ידי המועצות הדתיות. קיימים גם כמה ארגונים פרטיים הפועלים בתחום זה, והעיקרי הוא "המרכז הארצי לטהרת המשפחה".
התנהלות הטבילה במקווה > מקוואות נשים

במקוואות נשים, ההתארגנות לטבילה היא במלתחה פרטית שהטובלת נמצאת בה לבדה. לפני הטבילה היא עוברת לחדר אחר, שבו בריכת הטבילה, ולשם הבלנית נכנסת ומסייעת לטובלת לטבול כהלכה. אחד הדברים המעכבים את הטבילה מכונה "חציצה". תפקידה המקורי והעיקרי של הבלנית לוודא שכל שערותיה של הטובלת נכנסו למים בשעת הטבילה, שאם לא כן הטבילה פסולה. כיום ישנם מקוואות רבים בהם הבלנית גם מבררת אם כל ההכנות נעשו כראוי, וגם בודקת שגופה של האישה נקי מדברים שיכולים להיחשב 'חציצה' בין הגוף ובין מי הטבילה. בישראל ב-2016 נשים שרצו לטבול ללא נוכחות בלנית עתרו לבג"ץ שיורה לרבנות להתיר להן לנהוג כך. עמדתן התקבלה, ובהוראת המשרד לשירותי דת נאמר כי אמנם הנחיות הרבנות הן שהבלנית תצפה בטבילה, אך יש להתיר לטבול גם למי שלא מעוניינת בכך.
במרבית המקוואות נהוג לגבות תשלום סמלי (10–25 ש"ח) לצורך כיסוי הוצאות המקווה. אולם, ישנם מקוואות משופרים המאפשרים שירותים נוספים לנוחות הטובלות (שירותי ספא, הסרת שיער ועוד). במקוואות אלו המחיר יקר יותר, בהתאם. בחלק מן המקוואות נהוג לספק מגבות נקיות לשימוש המתרחצים, הכלול במחיר הכניסה למקווה.
התנהלות הטבילה במקווה > מקוואות גברים

מקוואות גברים משמשים בנוסף כבית מרחץ עם מקלחות ומלתחה. ככלל, מתבקשים המשתמשים במקווה להתרחץ לפני הכניסה לבור הטבילה.
במקוואות גברים המלתחות הן ציבוריות, ואין הפרטיות הקיימת במקוואות נשים. הטובלים מתקלחים זה לצד זה והולכים לבריכת הטבילה כשהם עירומים. במקוואות בבני ברק תיקן הרב משה יהודא ליב לנדא "תקנות צניעות" בין היתר: השגחה קבועה וסגירה ב-11:00 בבוקר.
ראו גם

מקווה האר"י
מסכת מקואות
באר יעקב (בריסטול)
מי גבאים
טבילה (יהדות)
מקוואות באירופה בימי הביניים
המקווה בארפורט
לקריאה נוספת

הלכות מקוואות בשו"ע יורה דעה, סימנים רא-רב
מקוואות, אדריכל יוסף שנברגר - ירושלים ה'תשל"ד, באתר דעת.
רוני רייך, מקוואות טהרה בתקופת הבית השני ובתקופות המשנה ותלמוד, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשע"ג, 2013.
יהודה לייב מאגנס

מאגנס ומשפחתו, שנות ה-30
יהודה לייב מאגנס (1936)
הרב יהודה לייב מאגנס (באנגלית: Judah Leon Magnes;‏ 5 ביולי 1877, כ"ד בתמוז ה'תרל"ז – 27 באוקטובר 1948, כ"ד בתשרי ה'תש"ט) היה רב רפורמי, ממנהיגי הקהילה הרפורמית בארצות הברית, קנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאהּ הראשון.
חייו

נולד באוקלנד (קליפורניה) שבארצות הברית לדוד מאגנס ולסופי לבית אברהמסון. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת סינסינטי, ושנתיים לאחר מכן נסמך לרבנות בסמינר לרבנים רפורמיים של ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי. במפנה המאה נסע ללמוד באירופה, למד באוניברסיטאות בברלין ובהיידלברג בגרמניה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג. בעת שהותו בהיידלברג התקרב לציונות. בשנת 1904 נתמנה לרב רפורמי ב"היכל עמנו-אל" בניו יורק, תוך שהתנה עם קהילתו שיוכל להמשיך בפעילות ציונית. שימש כוח מוביל בהפיכת המיעוט היהודי בארצות הברית לבעל משקל פוליטי שיש להתחשב בו. ב-1906 ייסד את הוועד היהודי-אמריקני (AJC), ועמד בראש ה"קהילה", תנועה יהודית דמוקרטית בניו יורק מ-1908 עד 1922. עסק בקידום חינוך בתפוצות ובקליטת פליטי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1908 הוא נאם בחריפות נגד אחד מראשי הקהילה שחתן את בתו לגוי. בפסח 1910 דרש בהיכל עמנואל דרשה נגד ההתבוללות, ובעד חזרה לנוסח התפילה המסורתי, שעוררה פולמוס נגדו מצד ראשי הרפורמים והחלה את תהליך התנתקותו מהקהילה הרפורמית. הוא עזב את היכל עמנואל ועבר לכהן בקהילת בני ישורון שקיבלה את תנאיו להחזיק בנוסח התפילה המסורתי ולהחזיק לצד בית הכנסת בית מדרש ללימוד יהדות.
מאגנס התמסר לפעילות ציונית, ביקר בארץ ישראל בשנת 1907 ושוב בשנת 1912, וב-1922 התיישב בירושלים. גם בעיני ציוני ארץ ישראל היו עמדותיו לצנינים, משום שראה משקל שווה ליהדות התפוצות וליהודי הארץ. פריחת היישוב בארץ ישראל, הוא טען, תסייע לפריחת העם בפזורה, אך אין בכך לעודד עלייה המונית, שכן עלייה צריכה להיות נתונה לבחירה אישית.
פעילותו באוניברסיטה העברית

מאגנס עמד לימין חיים ויצמן בייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים ועם הקמתה ב-1925 עמד בראשה ומונה לקנצלר האוניברסיטה, תפקיד בעל סמכויות ניהול בתחום האקדמי וגם בתחום המנהלתי, שילוב של תפקידי הרקטור, נשיא ומנכ"ל. בעשור הראשון לקיומה של האוניברסיטה היה מאגנס הדמות המרכזית והמשפיעה ביותר על עיצוב דרכה. את מעמדו הרם רכש בזכות יכולתו לגייס תרומות גדולות מיהודים באמריקה שהיו מוכנים לרתום עצמם לבניין האוניברסיטה החדשה.
ביולי 1935 נאלץ מאגנס להתפטר מתפקיד הקנצלר בעקבות דו"ח ועדת הרטוג (בראשות היהודי הבריטי פיליפ הרטוג), ועדת סקר שמינה חבר הנאמנים של האוניברסיטה. בדו"ח מ-1934 ביקרה הוועדה את הסמכות הריכוזית של מאגנס, שחלש בתפקידו הן על האדמיניסטרציה והן על ההיבטים האקדמיים. במושב התשיעי של חבר-הנאמנים של האוניברסיטה שנפתח בלוצרן ב-8 בספטמבר 1935 הוחלט לבטל כליל את משרת הקנצלר. מאגנס נבחר לנשיא האוניברסיטה - תפקיד בעל אופי ייצוגי, בעיקר כלפי חוץ, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד ליום מותו.
ב-11 בנובמבר 1935 בחר סנאט האוניברסיטה העברית בפרופ' הוגו ברגמן לרקטור האוניברסיטה הראשון. סמכויות הניהול האקדמי שהיו בידי הקנצלר מאגנס עברו לרקטור האוניברסיטה.
פעילות פוליטית > במהלך תקופת המנדט

במקביל לתפקידו באוניברסיטה עסק מאגנס בפעילות ציבורית ופוליטית. מאגנס תמך ברעיונות קבוצת "ברית שלום", שהטיפה להקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל ובה היהודים יהיו מיעוט. מאגנס האמין שהקונפליקט הלאומי היהודי ערבי עלול להמיט אסון על העמים, ולכן האמין שמדינה עתידית צריכה לכלול ייצוג לאומי של שני העמים. במסגרת אגודת איחוד שהקים, היה פעיל עם גרשם שלום, מרטין בובר ואחרים בניסיונות להתקרבות בין יהודים וערבים. עמדתו זו הביאה לא אחת ביקורת עליו, וייתכן שהשפיעה גם על השינוי במעמדו באוניברסיטה. "ברית שלום" נתפסה כהתארגנות אינטלקטואלית ולא הצליחה לסחוף אחריה המונים. מאגנס היה מראשי חוג העול של מלומדים ואקדמאים ירושלמים, שבו השתתפו גרשם שלום ושמואל הוגו ברגמן.
ב-1936 נפגש מאגנס עם מוסא אל-עלמי, והביע את הסכמתו להגבלת העלייה היהודית ל-30 אלף נפש בשנה. בשנת 1937 הוא תמך בהצעת ניוקומב-חיימסון שתמכה בהקמת מדינת לאום ערבית, בעלת מיעוט יהודי שלא יעלה על שליש מאוכלוסיית הארץ. בסוף 1937 או בתחילת 1938 נפגש גם עם המדינאי העיראקי נורי א-סעיד. אולם מאוחר יותר הכחיש מאגנס כי הסכים למעמד של מיעוט קבע ליהודים.
לקריאה נוספת

שביט, יעקב, גולדשטיין, יעקב, באר, חיים, לקסיקון האישים של ארץ-ישראל (1799-1948), הוצאת עם עובד, 1983
יוסף הלר, מ'ברית שלום' לאיחוד: יהודה לייב מאגנס והמאבק למדינה דו-לאומית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ד-2004
אריה גורן, י"ל מאגנס והשנים הראשונות של האוניברסיטה, בתוך: שאול כ"ץ ומיכאל הד (עורכים), תולדות האוניברסיטה העברית, שורשים והתחלות, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1997
ספר יובל לכבודו - יעקב נחום אפשטיין ואחרים (עורכים), ספר מאגנס: קובץ מחקרים מאת אנשי האוניברסיטה העברית, ירושלים: הוצאת מאגנס, תרצ"ח-1938
דויד ברק-גורודצקי, ירמיהו בציון: דת ופוליטיקה בעולמו של יהודה לייב-מאגנס, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. 2018
עמוס שפירא (משפטן)

| --- | --- |

עמוס שפירא, 2014
 לידה:  17 בינואר 1937 (בן 88) ה' בשבט תרצ"ז רמתיים, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת ייל 
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת כהונה:  1959–הווה (כ־66 שנים) 
 תקופת הפעילות:  1959–הווה (כ־66 שנים) 
 תחומי מחקר:  משפט בינלאומי פרטי, משפט חוקתי, ביואתיקה 
 תפקידים בולטים:  דקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב יו"ר מרכז צגלה יו"ר מרכז מינרבה יו"ר ועדת מינויים עליונה במועצה להשכלה גבוהה
 פעילויות נוספות:  חבר הוועדה העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם חבר נשיאות הוועדה הבינלאומית לביואתיקה בספרד חבר נשיאות מועצת העיתונות בישראל חבר הנהלת האופרה הישראלית מרצה באוניברסיטאות וברחבי העולם
 צאצאים:  לימור שפירא 
 פרסים והוקרה:  פרס צלטנר (2002) 
 
עמוס שפירא (נולד ב־17 בינואר 1937) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים ודיקן לשעבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1980–1985).
ביוגרפיה

שפירא נולד ברמתיים (כיום: הוד השרון) ועבר עם הוריו לתל אביב בילדותו. בשנת 1950, בהיותו תלמיד כיתה ח' בבית הספר העממי "נס ציונה" (שנקרא לאחר מכן ע"ש גרץ) בתל אביב, זכה במקום הראשון בתחרות חיבורים ארצית מטעם קק"ל. למד בתיכון עירוני א'.
שפירא הוא בוגר ומוסמך במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, מוסמך במשפט השוואתי מטעם אוניברסיטת קולומביה ודוקטור למדעי המשפט מטעם אוניברסיטת ייל. בשנת 1961 הוסמך כעורך דין, לאחר שתי שנות התמחות אצל השופט פרופ' זאב צלטנר (נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב) ועורך הדין יעקב שמשון שפירא (שר המשפטים לשעבר). בשנת 1968 הצטרף כחבר סגל לפקולטה למשפטים בתל אביב. שפירא שימש בתפקידי מפתח באוניברסיטת תל אביב, לרבות בוועד המנהל, בוועדה המרכזת של הסנאט, בוועדת המינויים העליונה, בוועדה לתכנון אקדמי, כיו"ר הוועדה המשפטית של חבר הנאמנים, במועצת רשות המחקר, כיו"ר מערכת השיפוט המשמעתית של הסגל הבכיר.
בשנים 1980–1985 כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים, ולאחר מכן כיו"ר מרכז מינרבה לזכויות האדם וכיו"ר מרכז צגלה למשפט השוואתי ובינלאומי-פרטי. בשנים 2009–2018 שפירא כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי כרמל בחיפה שנסגר. שפירא פרסם ספרים אחדים ולמעלה ממאה מאמרים שפורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה בשפות עברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
השפעה

השפעתו של שפירא חרגה מגבולות האקדמיה.[דרוש מקור] הוא נחשב חלוץ בתחום הביו-אתיקה והמשפט בישראל ומונה למופקד הקתדרה למשפט ואתיקה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב.
שימש כיו"ר הוועדה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי תל אביב (בית חולים איכילוב);
היה ממייסדי ועדת הלסינקי העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם (במינוי משרד הבריאות) והוא מכהן כחבר בה;
מכהן כחבר נשיאות האגודה לזכויות החולה;
היה חבר המועצה הלאומית לביו-אתיקה;
היה חבר ועדת ההיגוי של המרכז הלאומי להשתלות;
היה חבר הוועדה המייעצת להפסקת הריון בשלב החיות;
מכהן כחבר Scientific Committee of the International Bioethics Committee, Spain (בחסות האיחוד האירופי)
משנה לנשיא לשעבר וחבר נשיאות מועצת העיתונות והתקשורת בישראל;
חבר המועצה הציבורית וועדת הביקורת של המכון הישראלי לדמוקרטיה;
חבר בחבר הנאמנים של IMPACT – תוכנית המלגות של ידידי צה"ל בארצות הברית לחיילים משוחררים;
חבר הוועדה היוזמת של "בשער"- קהילה אקדמית למען החברה בישראל;
ממייסדי האופרה הישראלית; חבר המועצה הציבורית, הוועד המנהל וועדת הביקורת של האופרה;
חבר מועצת הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים;
סגן נשיא אגודת המשפטנים ישראל-גרמניה;
חבר בגוף היוקרתי American Law Institute;
יו"ר בפועל וחבר לשעבר של מועצת המנהלים של המשכן לאמנויות הבמה תל אביב;
חבר לשעבר במועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, משרד החינוך והתרבות (מדור מוזיקה)
פרופסור שפירא הופיע תכופות ברדיו ובטלוויזיה, פרסם מאמרים בעיתונות, הרצה בפני מוסדות וגופים שונים בתחומי העניין העיקריים שלו: משפט חוקתי, משפט בינלאומי-פרטי ומשפט ואתיקה ביו-רפואית.
במשך שנים רבות שימש שפירא כמרצה וכחוקר אורח במוסדות ברחבי העולם, ובהם אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי, בית הספר למשפטים ברוקלין, המכון ללימודי משפט מתקדמים באוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת הונג קונג, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מיאמי, מכון מקס פלאנק בהמבורג, בית הספר למשפטים בוצריוס בהמבורג ועוד.
פרסומים נבחרים

The Interest Approach to Choice of Law: With Special Reference to Tort Problems, Martinus Nijhoff Publishers, 1970
The Six-Day War and the Right of Self-Defence, Israel Law Review, Volume 6, Issue 1, January 1971, pp. 65–80
הכרה ואכיפה של פסקי־חוץ, עיוני משפט ד(3) 509–541 (1975)
"Grasp All, Lose All": On Restraint and Moderation in the Reformulation of Choice of Law Policy, Columbia Law Review, Volume 77, Issue 2, March 1977, pp. 248–270, in JSTOR
"הסכמה מדעת" לטיפול רפואי – הדין המצוי והרצוי, עיוני משפט יד(2) 225–272 (1989)
פרסים והוקרה

פרופסור שפירא הוא חתן פרס צלטנר, פרס פרץ נפתלי, פרס פנחס רוזן ופרס אליהו גיצלטר. הוא זכה לתואר Distinguished Professor מהאוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו.
חיים אישיים

פרופסור שפירא היה נשוי לעטיה, פסנתרנית ורופאה אונקולוגית, נולדו להם שלוש בנות ונכדים. כיום נשוי בשנית ליוכבד, אמה של ליליאן ברטו.
בתו הבכורה היא הזמרת לימור שפירא. אחיו היה שדרן הרדיו מולי שפירא ואחיינו הוא השחקן דן שפירא.
מענקים

פרופ' שפירא קיבל מענקים מקרן Fulbright, מאוניברסיטת קולומביה, מאוניברסיטת ייל, ממכון מקס פלאנק בהמבורג, מאוניברסיטת לונדון ומה-British Council
ג'ון דין (עורך דין אמריקאי)

ג'ון וסלי דין השלישי (באנגלית: John Wesley Dean III; נולד ב-14 באוקטובר 1938) הוא עורך דין אמריקאי ששימש כיועץ המשפטי של הבית הלבן בתקופת הנשיא ריצ'רד ניקסון, מיולי 1970 ועד אפריל 1973. דין ידוע בתפקידו בטיוח פרשת ווטרגייט ובעדותו לאחר מכן בקונגרס. דין הודה באשמה בתמורה להפחתה בעונשו, והפך לעד מפתח של התביעה. אותו ריצה בפורט הולבירד מחוץ לבולטימור, מרילנד. לאחר ריצוי עונשו, נשלל רישיונו לעסוק בעריכת דין.
זמן קצר לאחר השימועים של ווטרגייט, דין כתב על חוויותיו בסדרת ספרים וסייר בארצות הברית כדי להרצות עליהן. מאוחר יותר הוא הפך לפרשן פוליטי, מחבר ספרים ובעל טור ב-FindLaw's Writ, כתב עת משפטי.
דין היה מחסידיו של השמרן והמועמד הרפובליקני לנשיאות בארי גולדווטר, אך מאוחר יותר הפך למבקר של המפלגה הרפובליקנית. מתח ביקורת בעיקר על תמיכת המפלגה בנשיאים ג'ורג' ווקר בוש ודונלד טראמפ, ועל נאו-שמרנות, כוח ביצוע חזק, מעקב המונים ומלחמת עיראק.
חיים אישיים

דין נולד באקרון, אוהיו, והתגורר במריון, עיר הולדתו של הנשיא ה-29 של ארצות הברית, וורן הארדינג, שלימים הפך דין לביוגרף שלו. משפחתו עברה לפלוסמור, אילינוי, שם למד בבית הספר היסודי. בהמשך למד באקדמיה הצבאית של סטונטון עם בארי גולדווטר ג'וניור, בנו של הסנאטור בארי גולדווטר, והפך לחבר קרוב של המשפחה. הוא למד באוניברסיטת קולגייט, ולאחר מכן עבר לקולג' של ווסטר באוהיו, שם השיג תואר ראשון בשנת 1961. קיבל תואר משפטן (JD) ממרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1965.
דין נישא לקרלה אן הנינגס ב-4 בפברואר 1962; נולד להם ילד אחד, ג'ון ווסלי דין הרביעי, והזוג התגרש ב-1970. דין התחתן בשנית עם מורין (מו)קיין ב-13 באוקטובר 1972.
עורך דין בוושינגטון

לאחר סיום לימודיו, דין הצטרף לוולץ' אנד מורגן, משרד עורכי דין בוושינגטון הבירה, שם הואשם עד מהרה בהפרות של ניגוד עניינים ופוטר: נטען כי החל לנהל משא ומתן על עסקה פרטית משלו עבור רישיון שידור של תחנת טלוויזיה, לאחר שהמשרד שלו הטיל עליו לבצע את אותה משימה עבור לקוח.
בין השנים 1966–1967 עבד דין כיועץ המיעוט הראשי של הרפובליקנים בוועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן שימש כמנהל שותף של הוועדה הלאומית לרפורמה בחוקים הפליליים הפדרליים במשך כשנתיים.
ניהול הקמפיין של ניקסון

דין התנדב לכתוב ניירות עמדה על פשע עבור מסע הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות ארצות הברית 1968. בשנה שלאחר מכן, הוא הפך לסגן עמית במשרד התובע הכללי של ארצות הברית, וכיהן תחת התובע הכללי ג'ון ניוטון מיטשל, עמו היה ביחסי ידידות.
ביולי 1970 מונה דין לשמש כיועץ המשפטי של הבית הלבן, לאחר שהמחזיק הקודם בתפקיד, צ'אק קולסון, הפך למנהל של משרד הקישור הציבורי.
שערוריית ווטרגייט > תחילתו של ווטרגייט

באביב 1971 הוקמה הוועדה להיבחרות מחדש של הנשיא, כונתה גם CRP או בלעג CREEP. הוועדה נועדה, באופן רשמי, להוות ארגון לגיוס כספים לנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון למטרת היבחרותו מחדש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972. באופן לא רשמי, חברי הוועדה עסקו גם בחבלה פוליטית נגד מתנגדיו של ניקסון, הפוליטיקאים הדמוקרטיים השונים המתמודדים בבחירות. חברי הוועדה שתפקידם היה לפרוץ, להאזין ולהשיג את המידע נקראו "השרברבים".
ב-27 בינואר 1972, דין, היועץ המשפטי של הבית הלבן, נפגש עם ג'ב מגרודר (סגן יו"ר הוועדה להיבחרות מחדש) וג'ון מיטשל (אז התובע הכללי של ארצות הברית, ובקרוב יו"ר הוועדה), במשרדו של מיטשל, למצגת של גורדון לידי (יועץ בוועדה וסוכן FBI לשעבר).
לידי הציג תוכנית ראשונית לפעולות איסוף מודיעין במהלך הקמפיין של ניקסון לנשיאות. התגובה לתוכניתו של לידי לא הייתה חיובית. הוא נצטווה להקטין את רעיונותיו, והציג תוכנית מתוקנת לאותה קבוצה (מיטשל, דין ומגרודר) ב-4 בפברואר, שגם היא לא אושרה.
בסוף מרץ 1972 בפלורידה, מיטשל אישר תוכנית מוקטנת לפעולת איסוף מודיעין. לימים, תוכנית זו הובילה לניסיונות לצותת למטה הוועדה הלאומית הדמוקרטית (DNC) במתחם ווטרגייט בוושינגטון הבירה ולפרשת ווטרגייט.
ניסיון הפריצה הראשון של השרברבים בסוף מאי הצליח, אך המידע שהשיגו היה באיכות ירודה או קשה להבנה, והם רצו לצלם מסמכים נוספים. באופן ספציפי, הפורצים התעניינו במידע שלדעתם הוחזק אצל יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, לארי אובריאן.
בפריצה השנייה, בליל ה-16 ביוני, גילו אבטחת המלון ותפסו את הפורצים. לאחר מעצרם, דין תפס ראיות וכסף מכספת הבית הלבן של הווארד האנט, סוכן CIA לשעבר שהיה אחראי על הפריצות, והשמיד חלק מהראיות לפני שהחוקרים הצליחו למצוא אותן.
שערוריית ווטרגייט > מעורבות בטיוח הפריצה

ב-28 בפברואר 1973, ממלא מקום מנהל ה-FBI, פטריק גריי, העיד בפני ועדת המשפט של הסנאט במהלך מינויו להחליף את ג'ון אדגר הובר כמנהל ה-FBI. חמוש במאמרים בעיתונים המצביעים על כך שלבית הלבן יש תיקי FBI על ווטרגייט, יו"ר ועדת המשפט סם ארווין שאל את גריי מה הוא יודע על כך שהבית הלבן השיג את התיקים.
גריי אמר שהוא מסר דוחות של ה-FBI לג'ון דין, ושוחח עמו על חקירת ה-FBI בהזדמנויות רבות; התברר גם שגריי השמיד ראיות חשובות שדין הפקיד בידו. המועמדות של גריי לתפקיד נכשלה, וג'ון דין נקשר ישירות לטיוח של הפריצה למתחם ווטרגייט.
ראש הסגל של הבית הלבן, בוב הולדמן, טען מאוחר יותר כי כבר משלב מוקדם ניקסון מינה את דין לקחת את התפקיד הראשי בתיאום הטיוח של ווטרגייט, ושהטיוח עבד היטב במשך חודשים רבים.
היבטים מסוימים של השערורייה התגלו לפני יום הבחירות 1972, אך ניקסון נבחר מחדש עם תוצאות שהיו כמעט קונצנזוס בחבר האלקטורים: ניקסון וספירו אגניו זכו באלקטורים של 49 מדינות, כולל בדקוטה הדרומית, המדינה של ג'ורג' מקגוורן, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. מקגוורן זכה באלקטורים של מדינה אחת בלבד, מסצ'וסטס, ושל מחוז קולומביה. 14 האלקטורים של מסצ'וסטס ושלושת האלקטורים של מחוז קולומביה הסתכמו ב-17 אלקטורים בלבד, מתוך 520.
שערוריית ווטרגייט > שיתוף פעולה עם התביעה

ב-22 במרץ 1973 ביקש ניקסון שדין ירכיב דו"ח עם כל מה שידע על פרשת ווטרגייט, והזמין אותו לשהות בקמפ דייוויד לצורך ביצוע המשימה. דין הגיע לקמפ דייוויד ועבד מעט על הדו"ח, אבל מכיוון שהוא היה אחד המשתתפים הראשיים בטיוח, המשימה העמידה אותו במצב קשה של התייחסות למעורבות שלו ושל אחרים; הוא הגיע למסקנה (שהייתה למעשה נכונה) שגורמים גבוהים יותר מייעדים אותו להיות השעיר לעזאזל. דין לא השלים את הדו"ח.
ב-23 במרץ נידונו חמשת הפורצים למתחם ווטרגייט, יחד עם גורדון לידי והווארד האנט, לקנסות חמורים ועונש מאסר של עד 40 שנה.
ב-6 באפריל דין שכר עורך דין והחל לשתף פעולה עם הסנאטורים שכיהנו בוועדת החקירה של הסנאט לחקירת פרשת ווטרגייט בסנאט, תוך שהוא ממשיך לעבוד כיועץ המשפטי של הבית הלבן תחת ניקסון והשתתף במאמצי טיוח, ולא חשף את הניגוד הברור הזה לניקסון עד זמן מה לאחר מכן. דין גם קיבל עצות מעורך הדין ששכר, צ'ארלס שאפר, בעניינים הקשורים לפגיעויותת של צוות אחר בבית הלבן.
דין המשיך לספק מידע לתובעים, שהגיעו להתקדמות משמעותית בחקירת הטיוח. עד אז הם כמעט התעלמו מהטיוח, והתרכזו בעיקר בפריצה בפועל ובאירועים שקדמו לה.
דין הופיע גם בפני חבר המושבעים הגדול של פרשת ווטרגייט, שם השתמש בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית ושמר על זכות השתיקה מספר רב של פעמים. הבחירה של דין בזכות השתיקה נבעה משתי סיבות: כדי להימנע מהפללה עצמית, וכדי לשמור את עדותו לשימועי ווטרגייט בסנאט.
שערוריית ווטרגייט > פיטוריו על ידי ניקסון

יחד עם תחושת הריחוק שלו מהמעגל הפנימי של ניקסון, "חומת ברלין" של ראש הסגל הולדמן והיועץ הבכיר ג'ון ארליכמן, דין חש שהוא עומד להפוך לשעיר לעזאזל וחזר לוושינגטון מקמפ דייוויד מבלי להשלים את הדו"ח שלו. ניקסון פיטר את דין ב-30 באפריל, באותו היום שבו הודיע על התפטרותם של הולדמן וארליכמן.
כשנודע לניקסון שדין החל לשתף פעולה עם תובעים פדרליים, הוא לחץ על התובע הכללי ריצ'רד קליינדינסט לא לתת לדין חסינות מהעמדה לדין בכך שסיפר לקלינדינסט שדין משקר למשרד המשפטים לגבי שיחותיו עם הנשיא.
ב-17 באפריל 1973, ניקסון אמר לעוזר התובע הכללי הנרי פיטרסן (שפיקח על חקירת ווטרגייט) שהוא לא רוצה שאף אחד מסגל עובדי הבית הלבן יקבל חסינות מהעמדה לדין. פיטרסן הודיע לניקסון שהדבר עלול לגרום לבעיות משפטיות בתיק, אך ניקסון הודיע בפומבי על עמדתו באותו ערב. נטען כי המניע של ניקסון למנוע מדין את החסינות נועד כדי למנוע ממנו להעיד נגדו ונגד עוזרים מרכזיים שלו.