stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאבוסלב קאדלבורג

| --- | --- |

ד"ר לאבוסלב קאדלבורג
 לידה:  26 באוגוסט 1910 וינקובצי, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  12 בדצמבר 1994 (בגיל 84) בלגרד, סרביה ומונטנגרו הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת יוגוסלביה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
 מקום קבורה:  Sephardic Jewish cemetery Belgrade 
 פעילות בולטת:  נשיא הקהילה היהודית בבלגרד  נשיא איגוד הקהילות היהודיות של יהודי יוגוסלביה (1964–1991)
 השכלה:  לימודי משפטים באוניברסיטת זאגרב
 תקופת הפעילות:  1945–1991 (כ־46 שנים)
 מקצוע:  משפטן
 תואר:  דוקטור למשפטים
 
דוקטור לאבוסלב קאדלבורג (בסרבו-קרואטית: Lavoslav Kadelburg;‏ 26 באוגוסט 1910, וינקובצי, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 12 בדצמבר 1994, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) היה איש ציבור יהודי-יוגוסלבי, משפטן אשר כיהן כשופט בית המשפט העליון של סרביה תחת יוגוסלביה וכנשיא איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה בין השנים 1964–1991.
קורות חיים > ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה

לאבוסלב קאדלבורג נולד בווינקובצי למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו, טוביה, היה סוחר שהתיישב בעיר ב-1908. לאבוסלב רכש השכלה יסודית ותיכונית בעירו. בהמשך, למד משפטים באוניברסיטת זאגרב וב-1935 רכש דוקטורט. לאחר תום לימודיו עבר לוורשאץ ועסק בעריכת דין. בשנים אלו הצטרך לתנועה הציונית וכיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בוורשאץ. בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לצבא היוגוסלבי כקצין מילואים בדרגת קפיטן. במהלך הפלישה ליוגוסלביה נפל בשבי הוורמאכט ונלקח למחנה שבויים באוסנבריק אשר בגרמניה הנאצית, ובו היה כלוא ביחד עם אלברט וייס. בעודו בשביו הצטרך לכוחות הפרטיזנים של טיטו, כיהן במועצה האנטי-פאשיסטית של תנועת השחרור(אנ'), ועסק בהפצת חומר כתוב מחתרתי וארגון השבויים תחת כוחותיו של טיטו. בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו ובכלל זה אשתו מאגדה. ב-5 במאי 1945 שוחרר ממחנה השבויים על ידי כוחות הצבא האדום.
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה שב קאדלבורג לוורשאץ ונישא בשנית. הוא מונה לשופט מחוזי בפנצ'בו ובהמשך מונה לעוזר התובע הכללי של וויבודינה. ב-1951 מונה לשופט בבית המשפט העליון של סרביה תחת יוגוסלביה. כן כיהן כבורר מטעם יוגוסלביה בבוררויות בינלאומיות, וכעוזר המזכיר הכללי של המועצה המנהלית הפדרלית של יוגוסלביה.(אנ') לאורך שנות פעילותו היה חבר ויושב ראש של מספר לשכות עורכי דין אזוריים וארציים. ב-1969 מונה לשופט בבית המשפט הכלכלי העליון של יוגוסלביה.
במקביל לעבודתו המשפטית, שב קאדלבורג לעבודתו הציבורית בקרב יהודי יוגוסלביה. הוא נבחר לוועד הפועל של איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה, ובהמשך כיהן כסגן נשיא תחת אלברט וייס. לאחר מותו של וייס מונה לנשיא איגוד הקהילות היהודיות. הוא השתתף בכנסי הקונגרס היהודי העולמי ונבחר לוועד הפועל של הקונגרס. בתקופת המלחמה הקרה שמר על קשרים עם ראשי קהילות יהודיות באירופה, בארצות הברית ובישראל, וזאת אף על פי שיוגוסלביה הייתה מדינה קומוניסטית וחברה בגוש המזרחי. בעקבות מלחמת ששת הימים, ניתקו מדינות הגוש המזרחי ובכללן יוגוסלביה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. למרות דרישת השלטונות ביוגוסלביה, סירב קאדלבורג להוציא הודעת גינוי לישראל מטעם איגוד הקהילות היהודיות של יוגוסלביה. לאורך שנות פעילותו זכה לאותות הוקרה מממשלת יוגוסלביה ומארגונים יהודיים. קאדלבורג פרש מתפקיד נשיא איגוד הקהילות ב-1991 וכיהן כנשיא לשם כבוד עד מותו ב-1994. הוא הלך לעולמו בבלגרד ב-1994 והוא בן 84.
בנו, פרופסור זוראן קאדלבורג(רו') (נולד ב-1950), הוא מתמטיקאי, אשר כיהן מספר פעמים כדקאן הפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת בלגרד.
הערות שוליים

1 2  לאבוסלב קאדלבורג, באתר הספרייה היהודית הווירטואלית (באנגלית).
1 2  לאבוסלב קאדלבורג, באתר הלקסיקון היהודי הביוגרפי של קרואטיה (בקרואטית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273180705171  ISNI: 0000 0000 3472 4315  LCCN: n82130425  VIAF: 6285948   WorldCat (עם VIAF): 6285948
יונס פון קניגסוורטר

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1807 פרנקפורט, הדוכסות הגדולה של פרנקפורט 
 פטירה:  23 בדצמבר 1871 (בגיל 64) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  New Jewish Cemetery 
 מעסיק:  הבנק הלאומי של אוסטריה 
 תפקיד:  נשיא (1868–1871) 
 פרסים והוקרה:  אביר דרגה שנייה במסדר כתר הברזל 
 
יונס פון קניגסוורטר (בגרמנית: Jonas von Königswarter‏; 10 באוגוסט 1807 – 23 בדצמבר 1871) היה בנקאי יהודי-אוסטרי.
קורות חיים

יונס פון קניגסוורטר נולד בפרנקפורט למשפחת קניגסוורטר (אנ'), זמן קצר לאחר פלישת נפולאון לגרמניה המשפחה עברה לווינה. פה הוא התחיל לעבוד בבנק אצל דודו הרמן. לדודו לא היו יורשים ויונס קניגסוורטר התקדם בבנק והועמד בראשו. בשנת 1833 הוא מונה למבקר של הבנק הלאומי של האימפריה האוסטרו-הונגרית ובשנת 1850 הועמד בראש הבנק. במקביל הוא היה פעיל בתחום הקמת מסילות ברזל והיה יושב ראש מספר חברות בתחום. יונס קניגסוורטר היה יועץ לבורסה לניירות ערך.
קניגסוורטר היה פעיל בקהילה יהודית של העיר ומונה לנשיא הקהילה. הוא תרם למספר מוסדות של הקהילה.
בזכות השרות שלו לטובת הציבור, הוענקו לו מספר עיטורים והוא קיבל תואר אביר.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורינג, אך ב-1941 הוא הועבר ונקבר מחדש בחלקה היהודית החדשה של בית הקברות המרכזי של וינה.
לאחר מותו, בנו מוריץ פון קניגסוורטר הועמד בראש הבנק.
קורות חיים > ארמון קניגסוורטר

ארמון קניגסוורטר, בשלהי המאה ה-19
הכניסה הראשית (2006)
בשנת 1862 הוא יזם את בניית ארמון קניגסוורטר (אנ') ברינגשטראסה בווינה. היא הוקמה ממש מול האופרה של וינה, והייתה אחת הווילות הראשונות בשדרה.
מהשנת 1890 קתרינה שראט התגוררה בארמון, עד לפטירתה בשנת 1940. ב-1907 הווילה נקנתה בידי הברון מיקלוש קיס דה איטבה, והוא הוריש אתה לשראט.
אביגדור המאירי

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1890 אודוידהאזה, אוקראינה 
 פטירה:  3 באפריל 1970 (בגיל 79) ישראל 
 שם לידה:  Avigdor Feuerstein 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, הונגרית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1968)  פרס רמת גן לספרות (1958) 
 
אביגדור המאירי בשנות ה-20
המאירי (בשורה התחתונה, שלישי משמאל) יחד עם חבורת סופרים עברים בהנהגת חיים נחמן ביאליק לפני צאתם מרוסיה הסובייטית, 1921
קברו של המאירי בחלקת הסופרים, בית העלמין קריית שאול, תל אביב. (גוש 3, אזור 2, שורה 16, מקום 40)
אביגדור המאירי (פויארשטיין) (5 בספטמבר 1890 – 3 באפריל 1970) היה סופר, משורר ופובליציסט עברי. ספריו מתארים את מלחמת העולם הראשונה מנקודת מבטו של קצין יהודי. שיריו עוסקים, בין היתר, בביקורת על החברה הארץ-ישראלית. היה ממייסדי "הקומקום" – התיאטרון הסאטירי העברי בארץ ישראל. חתן פרס ישראל לספרות לשנת ה'תשכ"ח, 1968.
קורות חייו

נולד בכפר אודוידהאזה (אנ') שליד העיר מונקאץ' בהונגריה, לימים באוקראינה, כאביגדור (מנחם) פוירשטיין. אביו, צבי מאיר, היה מתלמידי המהר"ם שיק, ואחיינו הוא הסופר והמבקר אמיל פוירשטיין. בילדותו התייתם מאימו (הדסה לבית רושובסקי), וגדל בבית סבו שם למד עברית. למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בבודפשט. עוד בהיותו בהונגריה התפרסם שירו הראשון, "בן העתיד", שנדפס ב"המצפה" שבעריכת שמעון מנחם לזר. בשנות העשרים הראשונות לחייו כתב במסגרות פובליציסטיות שונות בעיתונות העברית וההונגרית, ביניהם הרבה לכתוב בכתב העת הציוני "עבר ועתיד" בעריכת יוסף פטאי. בשנים 1910–1912 שהה בברלין ופרסם את ספר שיריו הראשון "משירי אביגדור פאירשטין". בשנים אלה היה פעיל בתנועה הציונית-הונגרית, ובמסגרת פעילות זו השתתף כעיתונאי בקונגרס האחד עשר בווינה שהתקיים בשנת 1913.
בשנת 1914 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי והשתתף במלחמת העולם הראשונה כקצין בחזית האוסטרית-רוסית. ב-1916 נלקח בשבי הרוסי ועבר את שנות השבי בסיביר. שוחרר בעקבות מהפכת פברואר 1917. הגיע לקייב ולאחר מכן לאודסה, שם הצטרף לחבורת הסופרים שסבבה את ביאליק. בהיותו באודסה הצטרף לקבוצה שהוציאה לאור קובץ פובליציסטי מהפכני בשם "הארץ". בשנת 1921 (תרפ"א) עלה לארץ ישראל עם קבוצה של סופרים עבריים כחלק מהעלייה השלישית. בסוף 1921 שלטונות המנדט הבריטי העמידו אותו לדין באשמה של העלבת האומה הערבית, בעקבות חוברת ביקורת שכתב על מאורעות תרפ"א.
עם עלייתו ארצה הוזמן על ידי אליעזר בן יהודה לכתוב בעיתון "דאר היום" שערכו איתמר בן אב"י ואליהו אלמליח, ובמסגרת זו ייסד את המוסף השבועי של העיתון, כמו כן כתב בעיתון "הארץ".
בשנת 1922 ייסד כתב עת פובליציסטי משלו בשם "לב חדש". באוקטובר 1922 שינה את שם משפחתו ל"המאירי". בשנת 1925 הוציא לאור את ספר השירים "חלב אם", ובשנת 1927 ייסד את התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום" (יחד עם השחקן אליעזר דונת והמעצב פסח עיר-שי) וכתב חלק גדול מהחומרים לתיאטרון. באותה השנה 1927 ייסד כתב עת פובליציסטי סאטירי בשם "המחר", שאותו הגדיר "דוכן למלחמה באידיאות."
לאחר סגירתו של התיאטרון ב-1928 יסד את ממשיך דרכו, תיאטרון "המטאטא". ב-1929 יצא ספרו "השגעון הגדול" המתאר את קורותיו כקצין במלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1935–1936 פרסם שיריו בשבועון החיים הללו. בשנת 1936 זכה בפרס מטעם מוסד ביאליק על ספר שיריו "ספר השירים".
המאירי המשיך לפרסם עד סוף ימיו חומרים ספרותיים מכל הסוגים: סיפורת, שירה, מחזאות, תרגום ועריכת כתבי עת. בשנים 1948–1958 שימש כמסגנן הראשי של פרסומי הכנסת. ב-1962 זכה בפרס אוסישקין על ספר השירה "בלבנת הספיר". ב-1968 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
במשך כל חייו עמד המאירי מול הממסדים הפוליטיים והספרותיים בארץ ונלחם בהם בכל הזדמנות. בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים החזיק המאירי בהשקפות פוליטיות שדמו לאלו של הזרם הרוויזיוניסטי בציונות. מאוחר יותר חל מפנה בדעותיו והוא עבר לשמאל הקיצוני.
למרות עמדותיו עמד בקשר מכתבים רציף עם אדמו"ר חב"ד, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנמצא בארכיונו במכון גנזים בתל אביב. בסוף ימיו חזר למסורת ישראל ועמד בקשר עם הרב מאיר בליז'ינסקי מרמת גן.[דרוש מקור][מפני ש...]
נפטר ב-3 באפריל 1970 ונטמן בחלקת הסופרים בבית הקברות קריית שאול.
יצירתו

יצירתו של המאירי היא מגוונת ביותר וכוללת: רומאנים, סיפורים קצרים, מחזות, מערכונים, מסות, פובליציסטיקה, זכרונות ורשמי מסע, מדרשי לשון, מדע פופולרי, פזמונים, ספרי ילדים, תרגום, עריכת כתבי עת ואפילו כתיבת תסריט. מול השפע העצום של החומר הכתוב, קיימים פערים גדולים באיכות עבודתו של המאירי. במיוחד בולט הדבר בתחום הסיפורת, שבו הגיע לשיאו בתיאורי חוויותיו במלחמת העולם הראשונה ובשבי, אך הרומאנים שפרסם בשנים הבאות נפלו באיכותם ולא זכו לפרסום רב.
את שירתו נהוג לשייך לזרם האקספרסיוניסטי. היא מתאפיינת בלהט נפשי ובפאתוס, ועתירת ניגודים עזים השירים מביעים לא פעם ביקורת ומחאה על החברה בארץ-ישראל אשר כושלת בניסיונה לעצב חיים חדשים המושתתים על יופי, התלהבות ועקרונות נעלים. השירים כתובים לא פעם בסגנון תוכחה המעלה על הדעת את נביאי התנ"ך.
ספריו של המאירי על קורותיו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה הם התיאור הספרותי העברי הראשון של לוחם יהודי. אמנם גם אורי צבי גרינברג, שאול טשרניחובסקי וסופרים ומשוררים עבריים אחרים לחמו בחפירות ב"מלחמה הגדולה", אך יצירתם אינה מושפעת מהאירועים הללו כמו זו של המאירי. ספריו אלו דומים בסגנונם ליצירות האחרות שהתפרסמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, ואשר מתאפיינות בנימה אנטי-מלחמתית ואפילו פציפיסטית אפשר למצוא נקודות דמיון רבות בין "השגעון הגדול" של המאירי ובין במערב אין כל חדש של אריך מריה רמרק, אם כי סגנונו של רמרק מאופק ואירוני בהשוואה לסגנונו של המאירי, כפי שניכר גם בשמות הספרים. נקודה נוספת המבדילה את ספריו של המאירי מהספרות האנטי מלחמתית הזרה בין שתי מלחמות העולם היא ההתייחסות ללוחם היהודי: סיפורי המלחמה שלו מדגישים את גבורת היהודים הנלחמים מלחמה לא להם, לעיתים מול אחיהם הנמצאים בחפירות בצד האויב וזאת תוך כדי נאמנות למסורתם, גם עד כדי קידוש השם. המסגרת הסיפורית בספרים אלו אינה חזקה אך הסופר שואף למסור את רשמי הרגע בצורה העזה ביותר.
המאירי כתב את התסריט לסרט האנימציה הראשון בארץ "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931), שהופק על ידי ברוך אגדתי וכן את התסריט לסרט המדבר העברי הראשון "זאת היא הארץ" (1935), גם הוא של אגדתי.
כמו כן חיבר פזמונים שהושרו ביישוב, ובהם הפזמונים "שני מכתבים" ("...לבני הטוב בירושלים/ אביך מת, אמך חולה,/בא הביתה, בן חביב...") ו"חלוץ, בנה!" ("הי, הי, הי נעליים/בלי סוליות נעליים.../הי, הי, הי מכנסים/בלי כיסים מכנסים...") שהולחנו על ידי יואל אנגל. בין הספרים שכתב מצוי גם ספר לילדים ונוער בשם "חכמת הבהמות", שיצא לאור בשנת 1933, שאותו אייר אריה נבון. אחת הבהמות, בספר איגיון עברי ראשון זה לילדים, היא האדם. המאירי חיבר גם את מילות השיר "ירושלים" (עיבוד לעברית של השיר חצות של ברוך שפיר), הנודע בשם "מעל פסגת הר הצופים", וזה חלק מהשיר:
מעל פסגת הר הצופים

אשתחוה לך אפיים

מעל פסגת הר הצופים

שלום לך ירושלים!

מאה דורות חלמתי עלייך,

לזכות, לראות באור פנייך!
הבית השלישי בשיר מקונן על ריבוי העדות והסכסוכים בעם ישראל. בגרסה המולחנת הושמטו הבית השני והשלישי. בגרסה זו, שיר זה שימש (ועדיין משמש, בצד שירה של נעמי שמר, ירושלים של זהב) המנון לירושלים.
בתרבות הפופולרית

שירו של אברהם חלפי, "שיר על התוכי יוסי" (נדפס לראשונה בדבר ב-13 בספטמבר 1935, ולימים התפרסם בלחנו של מיקי גבריאלוב ובביצועו של אריק איינשטיין), הושפע מן הפואמה האוטוביוגרפית של אביגדור המאירי, "חלומות של בית רבן".
"השיר על התוכי יוסי":
אקנה לי תוכי ושמו יהיה יוסי.

עמו אשוחח עת איש לא ישמע

...

התדע, תוכי יוסי, אתה ילד לירי.

צפוי לך מוות שקט,

כה שקט.

ואנוכי בתוגת המאירי.

אלחש לקירות: יוסי מת,

יוסי מת.
"תוגת המאירי" על מותו של התוכי, שחלפי מזכיר, מתוארת בשיר "חלומות של בית רבן":
שלושה מתים היו בחצרנו

שלשום ותמול:

תוכיינו יוסי, רעי הטוב –

מריה הכסופה, המחייכת בבכי –

ופטר הקטן בעל פני הקוף

...

והוא (התוכי) מילל: פטר הלך!

עצי היער ממרחק אט שמָמָו

והוא נאנח – ועיניו נעצָמו

ופתאום נאלם

ויפול אחורנית מעל-גבי הבד –

ככה נשארתי לגמרי בדד

בתוך העולם.
כתביו > ספריו

משירי אביגדור פוירשטיין (1912)
תוכנית הנשף (1923)
תחת שמים אדומים (1925)
חלב אם (1925)
קשת יעקב (1926)
עץ השדה (1927)
בשם רבי ישו מנצרת (1928)
כתבי אביגדור המאירי (1929)
השגעון הגדול (1929)
בין שני האדם (1930)
בגיהנום של מטה (1932)
מצדה (1933)
חכמת הבהמות (1933)
ספר השירים (1933)
תנובה (1934)
על הדם (1936)
לקראת מדינה עברית או גלות יהודה? (1938)
המוכשרים (1938)
מסע באירופה הפראית (1938)
העברי הקדמון (1942)
בין לילה ללילה (1944)
המוקד הרן (1944) – על ספר זה זכה מאירי בפרס נורדאו של התאחדות עולי הונגריה בארץ ישראל
חלומות מבית רבן (1945)
העולם ללא שומר (1946)
המשיח הלבן (1947)
פינוקיו בארץ-ישראל (1950)
המהפכה ביער-עד (1951)
מבחר סיפורים (1954)
סודו של סוקרטס (1955)
ילדים וחגים בישראל (איירה מרים ברטוב)(1957)
בואו לאכול: סיפור קטן לילדי הגן (1957)
אשרי הגפרור: חזון הגבורה והתהילה של חנה סנש (1958)
בלבנת הספיר (1962)
יוסלי טגלשי (1967)
סיפורי מלחמה (1971)
ילקוט שירים (1976)
הגוף הגאוני (1980)
Avigdor Hameiri כתביו בשפה ההונגרית, בהונגרית, הוצאת "עבר ועתיד" (Mult es Jovo), בודפשט (2006)
עריכה והוצאה לאור של כתבי העת הספרותיים "לב חדש" ו"המחר"
תרגום לעברית של עשרות ספרים ומחזות. בין הידועים שבהם: החייל האמיץ שוויק, מסעי הברון מינכהויזן, צ'יבי (ספר ילדים מפרי עטו של בלה סנש אביה של חנה סנש). כמו כן, ב-1952 תרגם לעברית את ספרו הראשון של אפרים קישון בישראל, "העולה היורד לחיינו"
מילים לשירים ופזמונים
ירושלים (מעל פסגת הר הצופים)
חלוץ בנה (היי נעליים)
עולם הפוך
תן כתף
לא נלך מפה
שני מכתבים
אוסף מכתביו נמצא בעיזבון יצחק כץ במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
הנצחתו

על שמו נקרא שביל להולכי רגל החוצה את הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים בירושלים ובאמצעו אבן ועליה שלט עליו כתוב שירו המפורסם "מעל פסגת הר הצופים". קרויה על שמו הכיכר בכניסה הראשית לאוניברסיטה העברית בירושלים ממנה יוצא השביל הקרוי על שמו, וכן רח' בשכונת קריית קריניצי ברמת גן ורחוב ברובע הכרמל הצרפתי בחיפה. ורחוב בעיר באר שבע, וכן רחוב בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
לקריאה נוספת

'המאירי (פוירשטַין), אביגדור', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 180–181. (הספר בקטלוג ULI)
אבנר הולצמן, אביגדור המאירי וספרות המלחמה, מערכות, תל אביב, 1986
"השגעון הגדול" לאביגדור המאירי, מאת אהוד בן עזר, נדפס באהבת סופרים, תשמ"ד 1984.
הזהב וסיגיו: בין ביאליק לאביגדור המאירי, מאת אבנר הולצמן, נדפס בהלל לביאליק, תשמ"ט 1989.
עוזי אלידע, ״אביגדור המאירי ועיצוב התקשורת העממית הארץ-ישראלית בשנות העשרים״, קשר 52,(חורף 2019), עמ׳ 39–48.
אביגדור המאירי: מספר-המלחמה העברי, מאת אהוד בן עזר, נדפס בעל המשמר, ניסן תש"ל, 1970.
אביגדור המאירי, משורר היהדות הלוחמת, מאת י' רביקוב, נדפס בהרעיון, 18, 1970.
המוקד הרן – אביגדור המאירי בשירתו, מאת אריה ליפשיץ, נדפס בהאומה, 58, 1979.
לבטי זהות ולבטי קיומיות יהודית ביצירת המאירי, מאת חנה יעוז-קסט, נדפס בזהות, ג', 1983.
בדרך לשירה במבטא הספרדי: אביגדור המאירי והפולמוס על המשקל הסילאבו טוני, מאת פנחס גנוסר, נדפס בעיונים בתקומת ישראל, 11, 2001.
אוטוביוגרפיה ספרותית של איתמר יעוז-קסט בשם "שני צידי הסף" ראתה אור בשנת 2000 (ראיינה: פרופ' חנה יעוז). יעוז-קסט מספר על פגישתו המאכזבת עם אביגדור המאירי בהגיעו ארצה.
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
ביאורים

↑  בהיותם כבר בארץ, שלח המאירי לביאליק לביקורת משהו מראשית כתביו. ועל כך כתב לו ביאליק ב-6/9/1925 מכתב עידוד, עם דימויים חינניים. לעיון במכתבו (המודפס במקור) של ביאליק ובחתימתו, ראו בבלוג של מכון גנזים כאן.
↑  שמעו יצא למרחוק, ובשנת תרצ"ח, זכה לקבל ברכה מאוירת מאת תלמידי בית ספר תרבות (רשת חינוך), שבכפר בירצ'ה שבפולין, לציון כה' שנים לפעילותו הספרותית. לצפייה בברכה המאוירת, שהתפרסמה על ידי מכון גנזים, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אמיל פוירשטיין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1326
↑  תמר, וולף מונזון, לנגה נקודת הפלא, הפואטיקה והפובליציסטיקה של אורי צבי גרינברג בשנות העשרים, חיפה: אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 2005, עמ' עמ' 14
↑  משפט לב חדש, דואר היום, 13 בדצמבר 1921
↑  אביגדור המאירי – למנוחות, דבר, 6 באפריל 1970
↑  אביגדור המאירי, ירושלם, ירושלם (רומאנס חלוץ), דואר היום, 26 באוקטובר 1928
↑  פרסים לספרות ואמנות, משמר, 29 בנובמבר 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262342505171  PLWABN: 9810542831505606  BnF: cb15065792q (data)  CANTIC: a20301364  CiNii: DA16812617  GND: 118912747  ISNI: 0000 0000 7846 5036  LCCN: n84072677  MusicBrainz: 1f8df866-aebb-4fd3-aeda-96944c953c6f  NSK: 000734582  NTA: 274440695  SELIBR: 170220  SUDOC: 09897002X  VIAF: 69218900   WorldCat (עם VIAF): 69218900 
שביל על שם המאירי בגן הבוטני הלאומי בהר הצופים בירושלים
עמירן דביר

| --- | --- |

עמירן דביר, 2006
 לידה:  4 בדצמבר 1973 (בן 51) תל אביב
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  נגן וסולן
 סוגה:  מוזיקה חסידית
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  קלידים
 שיתופי פעולה בולטים:  ישי לפידות, אריק סיני, דוד ד'אור, שלמה גרוניך, ארקדי דוכין, אורי לייזרוביץ, צמד רעים, שוקי סלומון, שרולי ברונכר, קובי ברומר, חיים שלמה מאייעס ציון גולן ירמי קפלן
 .
 
עמירן דביר בהופעה, 2005
עמירן דביר (נולד ב-4 בדצמבר 1973) הוא זמר-יוצר ומעבד ישראלי. וסולן להקה חסידית המופיעה באירועים שונים.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב ליוסף וחווה דבורקין. הוריו הם מוזיקאים, ובהיותו כבן 4 שלחו אותו ללמוד לנגן על פסנתר, בהיותו כבן 5 הופיע כבר בקונצרטים יחד עם מורתו לפסנתר. בגיל 7 חזרו הוריו בתשובה ועקרו לבני ברק, האב הקים תזמורת שהופיעה בעיקר בחתונות במגזר החרדי. עמירן הופיע בתחילת דרכו יחד עם אביו. ובסוף שנות ה-90 הקים להקה עצמאית שזוכה להצלחה גדולה. בתזמורתו הוא הסולן וגם נגן הקלידים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל להוציא אלבומים, בהם לחנים מקוריים, קאברים, ודואטים עם זמרים שונים. וכולם בעיבודים שלו.
בשנת 2011 הקים עם ישי לפידות את להקת הרוק הדתית "יא בה ye".
ב-2015 לקראת גיוס בנו לצבא הוציא סינגל בשם "הנר הפנימי" למילותיו של הרב קוק.
ב-8 באוגוסט 2017 הוציא דביר קליפ בשם "דספזלטוב" שהיא גרסה חסידית לשיר דספסיטו, השיר זכה להצלחה רבה.
במרץ 2020 הוציא את "שיר הקורונה" שזכה להצלחה בעת מגפת הקורונה.
באוגוסט 2020, החל להנחות תוכנית אירוח אמנים בערוץ 97, בשם "בסלון של עמירן" עם ננסי ברנדס, ליאור אשכנזי, אריק סיני, יובל שם-טוב, דודו פישר, ישראל גוטסדינר ועוד.
בספטמבר 2020 הוציא את "מחרוזת אלול" שצולמה בהופעה חיה ביחד עם אחיו אריק דביר.
בינואר 2022 הצטלם לסרט הקאמבק של יהודה גרובייס "הסיפור שנשכח", סרט דרמה-תקופתי שצולם בפולין (לצד רפאל קליינמן, ג'וש שגיא, ישי לפידות, עדי ביטי ודין מירושניקוב).
במרץ 2022 הוציא סינגל לכבוד פורים בשם "עשרת בני המן" בשיתוף פעולה עם המפיק שרולי ברונכר.
ביוני 2022 הוציא קליפ בשם "תפילת האבות" בו הוא מארח את צמד רעים.
בפברואר 2023 הוציא קליפ בשם "שיר הביטחון" בשיתוף פעולה עם שוקי סלומון. במרץ הוציא את הסינגלים "בלדת השמש והירח" יחד עם אורי אלטבאום ו-"גאולה" יחד עם ישי לפידות. במאי הוציא את הסינגל "רבי שמעון" יחד עם בשיתוף פעולה עם אמנים נוספים. בספטמבר הוציא את הסינגל "זיידע שלי". באוקטובר הוציא את הסינגלים "אלי אתה ואודך" יחד עם שלמה גרוניך ו-"אתה קדוש" יחד עם ישי לפידות. בנובמבר הוציא גרסת כיסוי לשיר "לא תנצחו אותי" יחד עם ישי לפידות.
ב-25 בפברואר 2024, דביר והזמר והמלחין ארקדי דוכין שיתפו פעולה בשיר "נר לתצפיתניות" אשר בכתיבתו השתתפה אסתר שמיר.
חייו האישיים

דביר נשוי ואב לארבעה, ומתגורר בגבעת שמואל. אחיו אריק, הוא נגן קלידים.
דיסקוגרפיה

אלבומים
B HAPPY
שמרה נפשי (2005)
שוש אשיש (2005)
רגוע. 1 ,2, 3 (2006)
פורים, אלבום הופעה (2006)
זה הזמן (2013)
מיני אלבומים
PURIMIX ‏(2025)
פילמוגרפיה

| שנה | כותר | תפקיד | סוג | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | לצאת מאזור הנוחות | אורח | תוכנית טלוויזיה | נהוראי חובב ביטון |
| 2019 | המבקר | אורח | תוכנית רשת | - |
| 2019 | חסידישקייט אונליין | אורח | תוכנית רשת | - |
| 2020 | כמו גדולים | אורח | תוכנית טלוויזיה | - |
| 2021 | מדברים תרבות | אורח | תוכנית רשת | פנחס בן נאים |
| 2023-2020 | בסלון של עמירן | מנחה | תוכנית טלוויזיה | דייוויד שפירו |
| TBA | הסיפור שנשכח | שחקן | סרט קולנוע | יהודה גרובייס |
| TBA | שבאבניקים (עונה 3) | שחקן | סדרת טלוויזיה | אלירן מלכה |
הערות שוליים

↑  יאיר טוקר, ‏לקראת גיוס הבן: עמירן דביר משחרר סינגל חדש למילים של הרב קוק - "הנר הפנימי", באתר כיכר השבת, 14 בדצמבר 2015
↑  תרבות ובידור נענע10, דספזלטוב: הגרסה החסידית לדספסיטו שאתם פשוט חייבים להכיר!, באתר nana10, ‏15 באוגוסט 2017
↑  בסלון של עמירן, באתר www.hidabroot.org
↑  103FM - איריס קול - לזכרן של התצפיתניות, באתר 103FM - האזנה לרדיו און ליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305109905171  MusicBrainz: 9f61d469-2b24-403a-be5d-0a1c292fa73f  VIAF: 298585333   WorldCat (עם VIAF): 298585333
סולידריות חברתית

שלט שהוצב בכיכר החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל עם הכיתוב "כולם בעד כולם"
סטיקר בגבעתיים עם הכיתוב "הקדוש ברוך הוא אנחנו אוהבים אחד את השני" לעידוד סולידריות במהלך מלחמת חרבות ברזל
בסוציולוגיה ובפוליטיקה, סולידריות (לפי האקדמיה ללשון העברית, בעברית אַחֲוָה) היא רגש של אחדות המבוסס על שותפות של אינטרסים, מטרות או העדפות בין בני אדם. המונח מצביע על היחסים החברתיים הקושרים אנשים אחד לשני.
סוציולוגיה

כמה סוציולוגים הציעו פירוש מדויק יותר למושג, ביניהם אמיל דורקהיים. דורקהיים הבחין בין סולידריות מכנית וסולידריות אורגנית כדי להבהיר את המעבר מחברות פשוטות לחברות מודרניות. סולידריות מכנית מתעוררת מתוך הומוגניות, מתוך דמיון בין בני האדם בעבודתם, בחינוכם הדתי וסגנון חייהם. לעומת זאת, סולידריות אורגנית מתרחשת דווקא מתוך התלות ההדדית שיוצרת חלוקת העבודה החברתית. מושג זה קשור גם ל"דבקות המוסרית", שבה תלויה יכולתה של חברה, לדידו של דורקהיים, לחוש שהיא מחוברת באמונות מוסריות.
הגישה המדגישה בחברה המודרנית את הסולידריות האורגנית מובילה ל"עקרון הארגוני" בהתבוננות על עבודה. זאת כיוון שהסולידריות האורגנית מדגישה את תלותם של עובדים בתגמול שמעניקים להם ארגוני עבודה בירוקרטיים.
עבודתו של הרברט ספנסר נחשבת למבשרת הרעיונות הקשורים בסולידריות אורגנית.
פוליטיקה

בשיח הפוליטי, סולידריות מובחנת מאמפתיה ושאר רגשות חיוביים לגבי הזולת בכך שהיא בדרך כלל תכונה של הזדהות עם מאבק של קבוצה מדוכאת. אנו יכולים לחוש (ולהביע) סולידריות עם חברי קבוצה חברתית דומה לנו (כגון עובדים במפעל אחד השובתים מתוך הזדהות עם חבריהם במפעל אחר) או עם קבוצה שונה, אפילו כזו הנחשבת כיריבה (הוועד הישראלי לסולידריות עם ביר-זית, למשל).
לפיכך סולידריות היא ערך מרכזי עבור שמאל וימין בפוליטיקה, כיוון שהלה מדגיש אידיאלים אוניברסליים על חשבון האינטרסים הקבוצתיים. ארגוני שמאל וימין ואיגודי עובדים רבים כוללים את המלה "סולידריות" בצורה כלשהי בשמם.
סולידריות חברתית בעידן מדיה חברתיים

המדיה החברתיים ממלאים תפקיד מרכזי בטיפוח סולידריות חברתית על ידי השמעת קולות שונים וחיבור של אנשים סביב מטרות משותפות, כפי שהודגם במספר מקרים. לדוגמה, תנועת "בלאק ליבז מאטר" מדגימה כיצד המדיה החברתיים מאפשרים הפצה מהירה של מידע, גיוס תומכים ויצירת קואליציות על פני גבולות גאוגרפיים לגבי אירוע מסוים. למשל אנשים ממקומות שונים בעולם תמכו ומחאו נגד האפליה כלפי אנשים שחורי עור. פלטפורמות כמו טוויטר ואינסטגרם עודדו את הפעילים לשתף נרטיבים אישיים ונקודות מבט אלטרנטיביות, ובכך להרחיב את השיח הציבורי ולאתגר את הנרטיבים המסורתיים. עם זאת, האפקטיביות של אקטיביזם במדיה החברתית, כפי שניתן לראות ב"חופש החמקן שלי", הדוגל בזכויות נשים באיראן, מדגישה גם את המהמורות הפוטנציאליות. בעוד שפלטפורמות אלו מקלות על סולידריות על ידי איחוד אנשים התומכים במטרה מסוימת, קיים סיכון של ירידת מעורבות עם הזמן, כפי שנצפתה לאחר אירועים ויראליים כמו דמותו של איילן כורדי, הילד הסורי שנטבע בדרכו לטורקיה תוך כדי הגירתו עם הוריו בזמן המלחמה האזרחית בסוריה בשנת 2015. תופעה זו, המכונה "חמלה מתפוגגת", מדגישה את האופי החולף של האקטיביזם המקוון ואת האתגרים בשמירה על מחויבות ארוכת טווח מעבר לפרצי תשומת לב ראשוניים. לכן, בעוד שהמדיה החברתיים משפרים הסולידריות בין קבוצות שונות, שמירה על המומנטום דורשת ניהול אסטרטגי של מערכות הפועלות ומתכננות פעילויות האקטיביזם במדיה חברתיים כדי לנווט בנושאים כמו עייפות דיגיטלית והצורך במעורבות מתמשכת כדי לחולל שינוי חברתי מתמשך.