stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עז א-דין אל-חדאד
הערות שוליים

1 2  שחר קליימן, היעד הבא: נחשף תיעוד חדש של מח"ט העיר עזה בחמאס, באתר ישראל היום
↑  מבוקשים: חמאס, באתר story.mako.co.il (באנגלית)
1 2  שחר קליימן, דיווח: מח"ט העיר עזה בחמאס ניצל מניסיון חיסול, באתר ישראל היום, ‏18.2.2024
↑  אור פיאלקוב, צה"ל מחלק כרוזים עם הצעות לפרס כספי על בכירי החמאס, ברשימה כל המטכ"ל של החמאס, באתר טוויטר, ‏9.11.2023
↑  מי הבא בתור? בכיר חמאס שחוסל ואלה שנשארו | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-03-15
↑  סולימאן מסוודה, מטרת המבצע בצפון עזה: חיסול מחליפו של מוחמד דף, באתר כאן חדשות, ‏09 בדצמבר,
2024
1 2  אליאור לוי, השינוי בדרג הפיקודי של חמאס, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 7 ביוני 2024
1 2  بعد أنباء عن تعيينه قائدا لكتائب القسام.. من هو "الشبح"؟ | إرم نيوز, https://www.eremnews.com (בערבית)
↑  بالصور سرايا القدس وكتائب القسام معاً.. هل وصلت الرسالة؟, فلسطين اليوم, ‏2013-11-16 (בערבית)
↑  @paltimes2015, صور: أجمل (100) صورة قسامية اخترناها لكم, فلسطين الآن, ‏2014-12-14 (בערבית)
↑  IAF Strikes Additional Hamas Targets, Operation Continues, IDF, ‏2.1.2009
↑  מבצע "עמוד ענן", באתר השב"כ, ‏5.12.2012
↑  צה"ל, ציוץ דובר צה"ל, באתר טוויטר, ‏17.5.2021
↑  חיל האוויר הישראלי, חיל-האוויר תקף חמישה בתי מפקדים בכירים בארגון הטרור חמאס ששימשו כתשתיות טרור, באתר חיל האוויר, ‏17.5.2021
↑  יואב זיתון, התקיפה המשמעותית ביותר: חוסלו מקורבים למוחמד דף | זו הרשימה, באתר ynet, 12 במאי 2021
1 2  אלג'זירה, מפקד חטיבת העיר עזה של גדודי עז א-דין אל קסאם, עז אלדין חדאד, מאיים על ישראל, באתר טוויטר, ‏26.5.2022
↑  الشهيد وليد شمالي: عميد التصنيع العسكري في "القسّام", موقع الخنادق - alkhanadeq.com (בערבית)
↑  גדודי עז א-דין אל קסאם, فيلم «عميد التصنيع» والذي يكشف تفاصيل تنشر لأول مرة عن السيرة الجهادية للشهيد القسامي القائد/ وليد موسى شمالي "أبو بلال", טלגרם, ‏25.5.2022
↑  כמו בגרמניה הנאצית: מסמכים נדירים חושפים - כך פעלה "שיטת חמאס" ב-7 באוקטובר | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-06-27
↑  טל לב רם, ‏צה"ל רושם הישגים: השתלטות על ביתו של מח"ט העיר עזה, באתר מעריב אונליין, 2 בינואר 2024
↑  שלב אחר שלב: מח"ט עזה בחמאס חשף פרטים מתכנון טבח 7 באוקטובר | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2025-01-27
↑  סתם אחד שבודק, מקורות עזתיים: מחמוד אלחדאד (אבו מצעב), פעיל הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז אדין אלקסאם, מת היום ב"נסיבות לא ברורות"., באתר אבו עלי אקספרס, ‏2023-07-01
↑  דיווח פלסטיני: צה"ל חיסל את בנו של מספר 2 בזרוע הצבאית של חמאס, באתר כאן | תאגיד השידור הישראלי
עז א-דין אל-חדאד ב-2013 (ליד אסמעיל הנייה)
לקוס קורטיוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אתר ארכאולוגי, בור, בריכה מלאכותית, מונומנט 
 על שם:  מרקוס קורטיוס 
 כתובת:  פורום רומאנום 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  41°53′32″N 12°29′06″E﻿ / ﻿41.892345°N 12.485106°E﻿ / 41.892345; 12.485106
 he
 
לקוס קורטיוס (בלטינית: Lacus Curtius, מילולית: אגם קורטיוס) היה מעין בור או בריכת מים קטנה בלב הפורום רומאנום. הקרקע עליה הוקם הפורום הייתה לפנים אגם, שכן רומא בכללותה נבנתה על אדמות נחלים וביצות. שטח מצומצם מאותו אגם קדום מעולם לא נוקז, והתכווץ בהדרגה עד שנותרה ממנו רק בריכת מים קטנה, היא הלקוס קורטיוס. טיבו ומשמעותו של הלקוס קורטיוס בהיסטוריה המוקדמת של רומא אינם ברורים, וקיימים מספר סיפורים סותרים באשר למקורו ומטרתו הראשונית. סביר להניח ששם המקום קשור לבית האב הקורטיאני, מבתי האב הוותיקים ברומא.
היסטוריה

ההיסטוריה המדויקת של האתר לא הייתה ידועה היטב אפילו לרומאים עצמם, ולפחות שלושה הסברים שונים ניתנו באשר לשמו. שניים ניתנו על ידי טיטוס ליוויוס, והשלישי על ידי וארו. להלן ההסברים לפי סדר כרונולוגי:
היסטוריה > הסבר המלחמה הסבינית של ליוויוס

על פי ההסבר העתיק ביותר מבחינה כרונולוגית (המאה ה-8 לפני הספירה), המבנה נקרא על שמו של לוחם סביני בולט, הפרש מטיוס קורטיוס. נאמר עליו כי במלחמה שפרצה בעקבות חטיפת ואונס הנשים הסביניות הוא נלכד באדמת ביצה בפורום במהלך הקרב. טענה זו מאוששת על ידי העובדה שהפורום אכן נבנה על אדמת ביצות, העובדה שבית האב הקורטיאני היה ממוצא סביני, ומשום שהשם מטיוס הוא שם סביני שמקורו במילה הסבינית "medìss" שמשמעותה היא "מנהיג".
היסטוריה > הסבר הברק של וארו

על פי ההסבר השני בסדר הכרונולוגי (סביבות שנת 445 לפני הספירה), וגם הפרוזאי ביותר, גאיוס קורטיוס פילון, קונסול, הקדיש את האתר לאלים לאחר שברק פגע בו (באתר).
היסטוריה > ההסבר המיתולוגי של ליוויוס

ייתכן שהלקוס קורטיוס זכה לאהדה עממית על ידי הרומאים הקדמונים. ההסבר הידוע ביותר והאחרון שהתרחש מבחינה כרונולוגית (סביבות שנת 362 לפני הספירה), וגם זה שליוויוס חשב לנכון ביותר ככל הנראה, היה מיתוס גבורה המפאר את האומה הרומית: רומא עמדה בפני סכנת חורבן כאשר בור גדול נפער בלב הפורום. חוזי הנבואות הסבירו לעם כי הדרך היחידה לפייס את האלים מחרונם ולהציל את העיר מכליה היא לזרוק לבור את הדבר היקר ביותר לעם הרומי. לאחר שניסו לזרוק לבור דברים שונים והעלו חרס בידם, לוחם צעיר ומיוחס בשם מרקוס קורטיוס (שוב, צאצא לבית האב הקורטיאני) הציל את העיר כשהבין שהדבר היקר ביותר לעם הרומי הוא אומץ ליבו. הוא קפץ על סוסו תוך שהוא עטוי שריון וחגור בנשק, וקפץ אל תוך הבור, שמיד נסגר עליו, וכך רומא ניצלה. הסיפור, אשר מאופיין באופי מיתי מובהק, הוא ככל הנראה גלגול של סיפור יווני עתיק יותר דומה על המלך מידאס.
היסטוריה > הסברים נוספים

מעט ממזרח ללקוס קורטיוס נמצאו שרידי שלדים של גבר, אישה וילד שנכרכו יחדיו והוטבעו. ממצאים אלו תומכים בסברה כי ייתכן והסיפורים המיתיים על מטיוס ומרקוס קורטיוס הם למעשה שרידי זכרונות עמומים של טקס הטבעת קורבנות קדמוני שנעשה כאשר מבנה הבריכה עדיין היה עמוק מספיק כדי לאפשר הטבעה בתוכו. לחלופין, השלדים יכולים להיות קשורים ל"מחוללי קודש" המוזכרים בכתובת שנמצאה במקדש הסמוך, מה שהופך את הלקוס קורטיוס לאתר ענישה.
באמנות

מוטיב ההקרבה העצמית של מרקוס קורטיוס היה נושא פופולרי בקרב אמני הרנסאנס, ותואר ביצירותיהם של פאולו ורונזה, לוקאס קראנאך האב ורבים אחרים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Lacus Curtius - Livius, www.livius.org
↑  מרקוס טרנטיוס וארו, על אודות השפה הלטינית 5.150
↑  טיטוס ליוויוס, מאז ייסוד העיר 7.6
↑  Susanne William Rasmussen, Public Portents in Republican Rome, L'ERMA di BRETSCHNEIDER, 2003. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1085204170  VIAF: 1079145857122022922619   WorldCat (עם VIAF): 1079145857122022922619 
מרקוס קורטיוס (תבליט רומי שנחשף בטאבולאריום בשנת 1553)
נהר איבאנייס

שגיאות פרמטריות בתבנית:נהר 
פרמטרים ריקים [ 1 ] לא מופיעים בהגדרת התבנית
| --- | --- |

עמק נהר איבאניז עם קטע של הקארטרה אאוסטרל בשם גבעת השטן
 מידע כללי
 אורך:  88  ק"מ
 אגן ניקוז:  2377  קמ"ר
 מוצא:  הר הגעש הדסון
 גובה מוצא הנהר:  217 מטרים
 שפך:  אגם חנרל קאררה 
 מדינות באגן הניקוז:  צ'ילה 
 נהר איבאנייס במחוז אייסן
 
נהר איבניז (בספרדית: Ibáñez River) הוא נהר בצ'ילה הממוקם באזור אייסן. מקורו בשוליים של הר הגעש הדסון והוא זורם לדרום מזרח דרך הרי האנדים לתוך אגם חנרל קררה. הנהר גובל בצד הדרומי של הפארק הלאומי סרו קסטיו, בו נמצא הר סרו קסטיו.
העיירה פוארטו אינחניירו איבאנייס ממוקמת קרוב לשפך הנהר.
הערות שוליים

1 2  Errázuriz, Ana María (1998). Manual de geografía de Chile.
הרצל גרינשפון

| --- | --- |

הרצל גרינשפון
 לידה:  2 בינואר 1905 
 פטירה:  28 במאי 1990 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 
הרצל גרינשפון (2 בינואר 1905 - 28 במאי 1990) היה מחלוצי תעשיית המתכת בארץ וחלוץ הקמת ענף הספנות בישראל. גרינשפון זכה להוקרה כיקיר חיפה, כיקיר התעשייה בחיפה וכיקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
ביוגרפיה

הרצל גרינשפון נולד ביפו לפרלה-פניה ונחום גרינשפון יוצק המתכת הראשון בארץ ישראל.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, הכשיר עצמו בייצור חלקי מתכת בסדנאות בתי המלאכה שברכבת הארץ ישראלית. בוגר לימודי הנדסה בבלגיה, בה פעל תוך לימודיו בקבוצת אנשי הרכש של ההגנה.
בשנת 1925 התחתן הרצל גרינשפון עם שרה לבית ברנדשטטר (ממשפחת מרדכי דוד ברנדשטטר) והזוג עבר לבלגיה ללימודי הנדסה. שרה הייתה אחייניתו (בת אחיו) של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר ודודתם של ילדיו, הציירת והמאיירת תרצה טנאי והפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי; ואחייניתו (בת אחיה) של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודניתה של בתה, הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים.
עבודתו כחרט במפעלי "בל" לחלקי טלפונים, בבלגיה, איפשרה לזוג קיום ומימון הלימודים, תוך פעילות בקבוצת אנשי רכש של ההגנה. את לימודי ההנדסה השלים בצרפת לקראת חזרתם לארץ. בשובם לארץ, שימש גרינשפון בין היתר, כמורה ומדריך בבסמ"ת, בית הספר המקצועי שליד הטכניון.
כמהנדס מכונות, הקים בשנת 1940 בשותפות עם המהנדס הימי ישראל קירשטיין, בית מלאכה קטן בדרך יפו בעיר התחתית בחיפה. בהמשך, הקימו השותפים את "מפעלי חיפה להנדסה" במפרץ חיפה.
אחיו של הרצל גרינשפון היה פואה גרינשפון, מלחין, מורה למוזיקה ויצרן כלי נגינה, אשר הקים את מפעל "חלילית" לייצור ושיווק כלי נגינה, הקיים עד היום. אחותו יונה, ממקימי דגניה א', נישאה ליצחק בן-יעקב, ממייסדי התעופה בארץ. אחיו, דוד גרינשפון, ניהל את "חוט-בר" למוצרי מתכת ואת "גוויל" ליצור נייר.
אחותו, נחמה נישאה ליצחק ארמן, ממנהלי חברת "שמן תעשיות".
שניים מבניו של הרצל גרינשפון, דני גרנות ורפי גרנות, פנו לתחום המוזיקה, ובלטו ככוכבי להקת פיקוד דרום. רפי גרנות שר ושיחק בסדרת הטוויזיה "אות אות אות". דני גרנות התפרסם כזמר בהפקות כמו "ערב שירי רחל", "ירושלים שלי", "שירי נעמי שמר עם חבורת בימות". בן נוסף, גדי גרינשפון, בחר להמשיך את דרכו של אביו ולעסוק בתחום התעשייה.
מפעלי חיפה להנדסה

המפעל "מפעלי חיפה להנדסה - יציקה בתבניות" עסק בכול סוגי תיקוני אניות ובבניית כלי שיט, סירות גרר ודוברות לתפעול נמלי הארץ. למעשה, היה המפעל הראשון והיחיד לבניית אוניות בארץ.
תיקוני האניות כללו אניות תובלה ואניות מלחמה של הצי הבריטי, אשר חלקן נפגעו על ידי "חבלני ההגנה" במאמץ לשחרור את המדינה מעול הבריטים.
המפעל עסק בתיקוני אניות וכלי שיט ובבניית ספינות גרר ורפסודות לשינוע מטענים לנמלי חיפה ות"א.
כלי שיט מיוחדים נבנו להולכת צליינים בכנרת ולחפירת תעלות למפעלי ים המלח.
המפעל העסיק כמה מאות בעלי מקצוע, חלקם בנמל חיפה וחלקם במפעל במפרץ אשר כלל את בית היציקה.
בחברת "מפעלי חיפה להנדסה" היה כאמור שותף גם ישראל קירשטיין, שרכש את השכלתו במקצוע ההנדסה הימית בגרמניה, ונעשה המומחה של הצי המלכותי הבריטי בכל תיקוני אוניות הצי במזרח התיכון. החברה ביצעה את עיקר עבודות הספנות בארץ. בנוסף לכך בנה המפעל כלי שיט אזרחיים קטנים. לשם כך, נפתח בית מלאכה גדול בצומת שדרות ההסתדרות כפר-אתא, כביש התעשייה (בעבר צומת "קטרפילר").
לצד הפעילות הימית, נרתמה חברת "מפעלי חיפה להנדסה" לתמוך בפעילות ההגנה, בייצור כלי נשק כדוגמת דוידקה, רימונים, פצצות מרגמה, מרגמות, מוקשים ושריון אוטובוסים. את המשוריינים שנסעו בתקופה ההיא יצרו בלילות במפעל, שהיה מפעל עם כוח עבודה יהודי טהור.
לקראת הקמת המדינה בשנת 1947 תכננו השותפים קירשטיין וגרינשפון להקים מספנה ומבדוק ימי צף בחוף הים בחיפה. למימוש הרעיון, התאחדו, אחרי מלחמת העצמאות בשנת 1951, עם חברת "העוגן" בבעלות סולל בונה, והקימו את החברה "הימה".
ברבות הימים חברת "הימה" הייתה לגרעין של "מספנות ישראל".
הרצל גרינשפון שהתקשה לפעול באווירת הביורוקרטיה ההסתדרותית - פרש ולקח את חלקו, והקים מפעל מתכת חדש בשם: "מפעלי גרינשפון להנדסה בע"מ".
סירת משמר משוריינת לאגם החולה דיזל 45 כוחות סוס 12.20 מטר 29.6.49
דוברת מחסן עבור נמלי חיפה ותל אביב - נבנו עשר יחידות - הראשונה הורדה למים בנובמבר 1947 אורך 15.5 מטר רוחב 5 מטר קבולת 50 טון
מפעלי חיפה להנדסה - כור היציקה
מפעלי גרינשפון להנדסה

המפעל הוקם על ידי גרינשפון במפרץ חיפה, זמן קצר אחרי פטירתו של סבא נחום גרינשפון ושנים בודדות לפני פטירתה של הסבתא פנינה. בתקופה זו עברה המשפחה מרחוב קסל בהדר הכרמל, לרחוב סמולנסקי שבאחוזה.
בתחילת דרכו עסק המפעל בייצור ושירות לענפי תעשייה שונים כגון: מאפיות, מפעלי ייצור נייר, מלט, שמן וסבון.
עם הקמת בית יציקה במפעל החל ייצור של מדחסי קירור לשוק המקומי ולייצוא לטורקיה.
בהצטרפות הבן, גד גרינשפון, בשנת 1959, כמהנדס מכונות בוגר הטכניון, שונתה תוכנית הייצור, והתמקדה בייצור גלגלי שיניים וממסרות תעשייתיות, אשר יצרה מקום פרנסה מכובד לכ-60 בעלי מקצוע.
בשנת 1985, הצטרף הנכד, רמי גרינשפון, גם כן כמהנדס מכונות בוגר הטכניון, ובעזרתו הורחבה הפעילות גם עם חברות בינלאומיות.
בשנת 2003 עבר המפעל לבעלות חדשה לאזור תעשייה בר-לב בדרך לכרמיאל.
לימוד טכנולוגיות חדשות ויישומם

הרצל גרינשפון עבר במהלך חייו תהפוכות בטכניקות טיפול וייצור בענף המתכת, ואת כולם ספג ויישם בתחילת היווסדם.
היה לו את היכולת התאורטית והמעשית לקלוט את כל אותם החידושים ולהבין את המשמעות לשיפור איכות ויעילות הביצוע:
מעבר מחיבור במסמרות לריתוך בקשת חשמלית.
מעבר מחימום וחישול בפחים, לחימום בחשמל.
מעבר מהרמה והובלה ידנית - לחשמלית.
מעבר מהתכת יציקה בתנור רם בפחם לסולר ולחשמל.
מעבר מהכנת תבניות חול ליציקה משבלונות למודלים מעץ, מאלומיניום ואפוקסי.
מעבר מעיבוד שבבי ידני לאוטומטי בכרטיסים מנוקבים, ואחר כך למכונות ממוחשבות.
מעבר ממערכות ידניות לממוחשבות בשרטוט, הנהלת חשבונות וניהול.
את כל השינויים האלה למד ביסודיות והשתלם במידת הצורך, כדוגמת לימוד מטלורגיה לשיפור איכות היציקה, או לימוד הפעלת מחשבים.
ההבנה ביתרונות האוטומציה והמחשוב כתחליף למקצועיות המפעילים, היה קו מנחה נכון שדור ההמשך (הבן גד והנכד רמי) קלטו רק מאוחר יותר.
פעילות חברתית

פן חשוב באישיותו של הרצל גרינשפון היה הפן החינוכי. הוא האמין ביצירת עתודה של אנשי תעשייה, וטרח כל חייו לחנך ולהעניק מניסיונו העשיר בתעשייה לעובדים צעירים.
במהלך שנות עבודתו הרבות של הרצל גרינשפון בתעשיית המתכת, הקדיש זמן רב לחינוכם של אנשי מקצוע בענף, כולל הדרכה מעשית בבתי מלאכה של בית הספר בסמ"ת.
תקופה מסוימת היה הבוחן לתעודת בגרות מטעם משרד החינוך.
ידיעת השפה הרוסית מבית אבא, והיכרותו בחשיבות קליטת העלייה לתעשייה, הביאה אותו בשנות ה-70 לקליטת פועלים מברית המועצות לשעבר. בשם עיקרון זה, הווה המפעל דוגמה לקשת רחבה של עובדים מהחברה הישראלית, ותיקים לצד עולים, נוצרים ודרוזים.
הרצל גרינשפון זכה להוקרה כיקיר חיפה, כיקיר התעשייה בחיפה וכיקיר התעשייה של התאחדות התעשיינים בישראל.
פרסים ואותות

למר הרצל גרינשפון הוענקו אותות הצטיינות:
יקיר חיפה
אות נשיא התאחדות התעשיינים
יקיר התעשייה, על פעליו לחינוך וייצור מוצרי מתכת
על שמו של הרצל גרינשפון קרוי רחוב בחיפה (היוצא מרחוב "חלוצי התעשייה").
הערות שוליים

↑  תקוה וינשטוק, גם בגיל 73 אפשר להתחיל...: מפיק הסרטים יהושע ברנדשטטר בחר לו בשנות זקנתו עיסוק חדש: הציור, מעריב, 19 בדצמבר 1963.
↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק גדליה בן-יעקב (ינקלזון)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1651
↑  עורכים בדק באניה שחובלה, משמר, 25 ביולי 1947
↑  מתוך ספר הקומנדו הימי בפלמ"ח
↑  ח.ב.מ קירשטיין וגרינשפן הודעה על שינויים בשותפות שם המפעל החדש מפעלי חיפה להנדסה ח.ב.מ בתי מלאכה ויציקה קירשטיין וגרינשפן עמ 1141 נבו מאגר משפטי
↑  פרויקט תיעוד הקמת חיל הים ריאיון עם אל"ם (מיל') אריה קפלן "קיפי" מראיינת ד"ר דניאלה רן, מוסד הרצל אוניברסיטת חיפה
↑  פרויקט תיעוד הקמת חיל הים ריאיון עם אל"ם (מיל') יעקב שפי מראיינת ד"ר דניאלה רן, מוסד הרצל אוניברסיטת חיפה
↑  מיספנה גדולה ומימשה בחוף חיפה, הצופה, 6 במרץ 1949
↑  מספנה על חוף הים עומדים להקים "מפעלי חיפה להנדסה", על המשמר, 7 במרץ 1949
↑  מתוך ספר "מעשים" בהוצאת ההסתדרות
↑  הימה המפעלים הישראלים למספנות והנדסה בערבון מוגבל עמ 998 נבו מאגר משפטי
↑  מדחס־קירוד ־ תוצר תעשייתי חדש, על המשמר, 26 באפריל 1957
↑  פרשת יבוא מדחסי-קירור, הַבֹּקֶר, 3 במרץ 1958
↑  מפעלי גרינשפון להנדסה ייצאו קומפרסורים לארצות חוץ, הַבֹּקֶר, 17 ביולי 1961
↑  שם רחוב: גרינשפון, הרצל, באתר מדריך רחובות חיפה
מפעלי חיפה להנדסה - יציקה בתבניות
מפעל גרינשפון להנדסה
הרצל גרינשפון מקבל את פרס התעשיינים
ג'ון אבוט

סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט (באנגלית: Sir John Joseph Caldwell Abbott;‏ 12 במרץ 1821 – 30 באוקטובר 1893) היה עורך דין ופוליטיקאי קנדי, שכיהן כראש ממשלת קנדה, השלישי במניין מאז איחוד קנדה בין השנים 1891–1892. אבוט כיהן בתפקיד זה כמנהיגה של המפלגה השמרנית.
אבוט נולד בעיירה שקרויה כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק. הוא למד באוניברסיטת מקגיל והיה לאחד מעורכי הדין הידועים במונטריאול ומאוחר יותר שב לאוניברסיטת מקגיל כפרופסור למשפטים וקיבל גם תואר דוקטור במשפט אזרחי. התיק המשפטי המפורסם ביותר שהוא טיפל בו היה הגנתם המוצלחת של מבצעי פלישת סנט אלבן (אנ'). אבוט עצמו היה מעורב בפוליטיקה כבר מגיל צעיר, חתם על גילוי הדעת של מונטריאול לסיפוח קנדה על ידי ארצות הברית – צעד שלימים הוא התחרט עליו – וניצח בבחירות לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה ב-1860. בתהליך שהתנהל לקראת איחוד קנדה הוא היה תומך נלהב למען זכויות דוברי האנגלית בקוויבק.
ב-1867 נבחר אבוט כחבר בית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה השמרנית. מברק שהודלף מלשכתו היה מסמך מרכזי ב"שערורייה הפסיפית" (אנ') ב-1873 שגרמה לנפילת ממשלתו הראשונה של ג'ון אלכסנדר מקדונלד. ב-1887 מונה אבוט כחבר הסנאט הקנדי והיה למנהיג סיעת הממשלה בסנאט. ביוני 1891, בעקבות מותו של מקדונלד, הוא מונה כראש הממשלה. אבוט היה אז בן 70 וכיהן רק עד נובמבר 1892, עת פרש עקב בריאותו הלקויה. שנה לאחר מכן הוא הלך לעולמו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אבוט נולד בסנט אנדרוז שבקנדה התחתונה (כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק) לאמו, הרייט (לבית ברדפורד) ולאביו, הכומר ג'וזף אבוט, שהיה מיסיונר אנגליקני. ב-1849 נשא אבוט לאישה את מרי מרתה בת'ון, קרובת משפחתו של דר' נורמן בת'ון (אנ'), רופא וחוקר ידוע (1939-1890), בתו של הכומר האנגליקני והנשיא בפועל של אוניברסיטת מקגיל, ג'ון בת'ון ונכדתו של הכומר הפרסביטריאני, ג'ון בת'ון. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות, רבים מהם הלכו לעולמם מבלי להעמיד צאצאים.
ביוגרפיה > קריירה משפטית

אבוט סיים ב-1847 לימודי תואר ראשון במשפט אזרחי בקולג' מקגיל (כיום אוניברסיטת מקגיל) שבמונטריאול וב-1867 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי. רוב פעילותו המשפטית הייתה בתחום דיני התאגידים. עם זאת, התיק הבולט ביותר שניהל בבית המשפט היה הגנתם של 14 ואחר כך, עם שחרורם ומאסרם מחדש, של ארבעה סוכני הקונפדרציה שפלשו לסנט אלבנס שבורמונט מתוך אדמה קנדית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אבוט טען בהצלחה שאנשים אלו היו לוחמים חוקיים ולא פושעים ולפיכך לא ניתן היה להסגירם. פרשה זו הביאה את המתחים שבין קנדה לבין ארצות הברית לסף עימות מזוין. אבוט נחשב כאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בקנדה במשך  שנים רבות, כפי שמשתקף בהכנסתו הכספית. ב-1853 הוא החל להרצות במשפט מסחרי ובמשפט פלילי באוניברסיטת מקגיל וב-1855 הוא היה לפרופסור ולדקאן בפקולטה למשפטים  של האוניברסיטה, שם אחד מתלמידיו היה וילפריד לורייה, לימים גם הוא ראש ממשלת קנדה. הוא המשיך להחזיק במשרה זו עד 1880. ב-1862 הוא מונה להיות "פרקליט הכתר" (Queen's Counsel).
ביוגרפיה > ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1849 חתם אבוט על "גילוי הדעת של מונטריאול" (Montreal Annexation Manifesto) שקרא לצירופה של קנדה לארצות הברית, צעד שלימים הוא התחרט עליו וראה בו משוגת נעורים. בסופו של דבר הוא הצטרף ל"לשכת אורנג' הנאמנה של צפון אמריקה הבריטית" (Loyal Orange Lodge of British North America), ארגון פרו-בריטי. אבוט התמודד לראשונה בבחירות לאספת המחוקקים של פרובינציית קנדה ב-1857 במחוז הבחירה של ארג'נטיי, מצפון-מערב למונטריאול. כשהובס בבחירות הוא ערער על תוצאותיהן על בסיס טענה על אי-סדרים ברשימות הבוחרים ובסופו של דבר הוא קיבל את המושב שעליו התמודד ב-1860. הוא שימש כ"פרקליט הראשי" (solicitor general) של קנדה התחתונה (לימים קוויבק) וייצג את הממשל הליברלי של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ושל לואי סיקוט בין השנים 1862–1863. באי רצון הוא תמך באיחוד קנדה מתוך חשש מפגיעה במעמדם הפוליטי של דוברי האנגלית בקנדה התחתונה. ב-1865 הוא עבר לשורות המפלגה השמרנית. הצעתו להגן על הגבולות של 12 מחוזות הבחירה של דוברי האנגלית בקוויבק שולבה בסופו של דבר בחוק צפון אמריקה הבריטית שנתן תוקף לאיחוד קנדה.
ביוגרפיה > פוליטיקה ארצית

ב-1867 נבחר אבוט לבית הנבחרים של קנדה מטעם מחוז הבחירה של ארג'נטיי. ב-1874 הוא איבד את מושבו בפרלמנט בעקבות מעורבותו ב"שערורייה הפסיפית". בבחירות של 1878 הוא הפסיד על חודם של קולות בודדים ובפברואר 1880 הוא ניצח, אך ניצחונו בוטל עקב חשדות לשוחד. באוגוסט 1881 הוא ניצח בבחירות ביניים. ב-1887 מינה אותו מקדונלד כחבר הסנאט הקנדי. הוא שימש כראש סיעת הממשלה בסנאט ממאי 1887 ועד אוקטובר 1893 (כולל במשך תקופת כהונתו כראש הממשלה) וכשר בלי תיק בממשלתו של מקדונלד. במקביל, הוא כיהן בין השנים 1887–1889 כראש עיריית מונטריאול.
אבוט היה מעורב בקידומם של כמה מיזמיי רכבת, כולל קו הרכבת הקנדית הפסיפית (שבחברה שסללה אותה הוא שימש כנשיאה). הוא פעל לאחד ולארגן את המימון לסינדיקט הראשון של הרכבת הקנדית פסיפית. כיועץ המשפטי למשקיע הראשי שלה, סר יו אלן, היה אבוט הנמען של המברק הידוע לשמצה שנשלח מראש הממשלה מקדונלד במהלך מערכת הבחירות הכלליות של 1872 שבו נכתב: "אני חייב לקבל עוד 10,000; זו תהייה הפעם האחרונה; אל תכשיל אותי; השב היום". מברק זה נגנב ממשרדו של אבוט ופורסם. כך פרצה "השערורייה הפסיפית" שגרמה לנפילת ממשלת מקדונלד. לאחר מכן היה אבוט מי שעמד במרכז ארגון הסינדיקט השני שבסופו של דבר ב-1885 השלים את סלילת קו הרכבת הטרנס-יבשתי הראשון של קנדה. הוא שימש כיועץ המשפטי של הסינדיקט בין השנים 1880–1887 וכמנהלו בין השנים 1885–1891.
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה

ב-1891, כאשר מת מקדונלד בעת כהונתו, תמך אבוט בג'ון תומפסון כיורשו, אך באי-רצון הוא קיבל את בקשת המפלגה השמרנית המפולגת שהוא ייקח על עצמו את התפקיד, אף על פי שהוא ראה את עצמו כממלא מקום במהלך תקופת כהונתו בת ה-17 החודשים. הוא היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם (השני היה ויליאם ליון מקנזי קינג) שכיהנו בתפקיד בעודם משמשים כחברים בסנאט ולא בבית הנבחרים.
זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד ב-1891, שקעה קנדה בשפל כלכלי. מאוחר יותר באותה שנה הוא התמודד עם אתגר נוסף כאשר שערוריית מק'גריווי-לנגווין יצאה לאור ובה נחשף שהקטור-לואי לנגווין, לשעבר השר לעבודות ציבוריות בממשלת השמרנים, רקם קנוניה יחד עם הקבלן תומאס מק'גריווי להונות את הממשלה.
על אף המחיר הפוליטי הכבד ששילמה מפלגתו, אבוט טיפל בעומס העבודה שהיה מנת חלקה של הממשלה לאחר מותו של מקדונלד, כולל ביצוע רפורמות בשירות הציבורי ותיקונים בחוק הפלילי. ב-1892 הוא ניסה לשאת ולתת על הסכם הדדי חדש עם ארצות הברית, אך כשל במשימתו זו.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, נערכו 52 מערכות של בחירות ביניים, שמתוכן ניצחו השמרנים ב-42, והגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים ב-13 מושבים, עדות ליעילותו כראש הממשלה.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

ב-1892 החלה התדרדרות במצבו הבריאותי של אבוט עקב שלבים מוקדמים של סרטן המוח. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ובמקומו התמנה תומפסון כראש הממשלה. ג'ון אבוט מת פחות משנה לאחר מכן בגיל 72 הוא נקבר בבית הקברות מאונט רויאל במונטריאול.
ביוגרפיה > מורשתו

קולג' ג'ון אבוט, שבסיינט-אן-דה-בלוויו, שבקוויבק, ליד אחוזתו הכפרית של אבוט, נקרא על שמו.
ב-1938 הוא הוכנס לרשימת האישים בעלי משמעות לאומית היסטורית של ממשלת קנדה.
הערתו הפוליטית הזכורה ביותר היא "אני שונא פוליטיקה". הציטוט המלא היה: "אני שונא פוליטיקה ואת כל מה שנחשב קשור אליה. אני שונא פרסום, אספות פומביות, נאומים ציבוריים, הצבעות וכל דבר שידוע לי שהוא ככל הנראה חיוני לפוליטיקה – למעט ביצוע עבודה ציבורית כמיטב יכולתי".
פוגת מוות

פאול צלאן
פוגת מוות (במקור: Todesfuge) היא פואמה שכתב המשורר פאול צלאן לפני סוף מלחמת העולם השנייה, בסוף 1944 או בתחילת 1945. פוגת מוות היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות. יצירה זו כוללת דימויים שהפכו לשם דבר, כמו "חלב שחור", הדימוי שבו מתחיל השיר, ראשית המשפט המהווה פזמון חוזר בפוגה. יש בשיר שתי דמויות: דמותו של "איש גר בבית והוא מנגן בנחשים", דמות הקלגס הרודה ביהודים ואף הורג בהם – ומנגד דמות המשורר, שהוא חלק מאישיות קולקטיבית, ה"יהודים", הנקראים בשריקה לחפור קברים, הנקראים לנגן מנגינות ריקודים. שתי הדמויות, במקביל, מעלות לנגד עיני רוחן שתי דמויות נשיות, האחת ששער הזהב שלה מרמז לגרמניותה, היא מרגרטה, והשנייה, ששערה אפר, כראוי ליהודייה שגופתה נשרפה, היא שולמית. לא במקרה בחר צלאן המשכיל בשני שמות אלה – השמות מסמלים את התרבויות: כך מרגרטה, הגיבורה של גתה בפאוסט, וכך שולמית, אהובתו של שלמה המלך ועל פי פרשנים מסוימים הדמות המתוארת בשיר השירים.
פרסום היצירה

פוגת מוות היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות. הפואמה פורסמה לראשונה, בתרגום לרומנית, בשם "טנגו המוות" (Tangoul morţii), ב-1947, בכתב העת "Contemporanul".‏ השיר תורגם לעברית בידי שמעון זנדבנק והודפס בקובץ "סורג-שפה" (1994).
הקשר לשואה

תאודור אדורנו טען ב-1949 ש"לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות"; ואם כן, ניתן לראות ב"פוגת מוות" את תשובת צלאן, תשובה המוכיחה שיש אמנות ששרדה את השואה ואף צמחה מתוכה. ב-1988 נבחרה הפואמה "פוגת מוות" להיקרא בבונדסטאג לציון יובל לליל הבדולח, ומאז היה לנוהג ברחבי גרמניה להקריא את הפואמה בטקסי יום הזיכרון לשואה.
חלב שחֹר

צלאן היה מיודד עם המשורר היהודי האלזסי איוואן גול, ואף תרגם את שיריו. גול הלך לעולמו בפברואר 1950, ולאחר הפרסום והשבחים להם זכה השיר "פוגת מוות", יצאה ב-1953 אלמנתו של גול, העיתונאית והמשוררת קלייר גול, בהאשמה כלפי צלאן, בכך שהדימוי "חלב שחור" היה דימוי של בעלה, וצלאן ביצע גנבה ספרותית, כשעשה בו שימוש. היא פרסמה את התקפותיה במשך שנים, בכל אמצעי תקשורת שהיה מוכן לקבלם. צלאן נמנע ממתן תשובה ישירה להאשמה, וטען שרק האמת חשובה לו. תשובה זו, אניגמטית כמו שירתו, הביאה למיני פרשנויות: לדוגמה, ג'ון פלסטינר, שכתב ביוגרפיה של צלאן, העלה השערה שהדימוי "חלב שחור" אינו מטפורה, אלא נלקח מתוך ז'רגון של שוכני המחנות, ז'רגון משותף לצלאן ולגול. זו לא הייתה "השאלת" הדימוי היחידה שנקשרה ל"פוגת מוות" – ז'אן אמרי ברומן ופרימו לוי בשיר עשו שימוש בדימוי ה"קבר באוויר". כשנשאל פרימו לוי על "השאלת" הדימוי, טען כי לא מדובר בגנבה ספרותית, אלא במחוות כבוד. האם צלאן שאל את הדימוי ברשות או גזל אותו, האם הייתה זו מחווה לידידו או שכל השערורייה נוצרה כדי לקדם את פרסומה של קלייר גול, שיצירותיה לא זכו לתשומת לב – אין לדעת; אך תשובה מסוימת מצויה ביצירתו של צלאן, "Die Niemandsrose" ("הוורד של אף-אחד") ובסופו של דבר, גם הדימוי אינו משועבד לאיש, ומרגע יציאתו לאור הפך לנחלת הכלל.
השפעה

הפואמה השפיעה על אמנים חזותיים; כך המיצג על החלב השחור בתערוכת "עשן ואפר" שהציג בלו סימיון פיינרו וכך סדרת ציוריו של אנסלם קיפר, שקיבלו את השראתם מדמויותיהן של מרגרטה ושולמית.
לחן וביצועים

ב-2011, כחלק מפרויקט של רשת ג' ליום השואה, הקליט המוזיקאי הישראלי דן תורן גרסה בה מקריא את הפואמה בתרגומו של זנדבנק על רקע מוזיקה אינסטרומנטלית.
ב-2023, הוציא המוזיקאי הישראלי ליעד עיני את "חלב שחור". השיר הוא לחן של עיני לפואמה בתרגומו של זנדנבק.
לקריאה נוספת

פאול צלאן (תרגם מגרמנית: שמעון זנדבנק), סורג-שפה: שירים וקטעי פרוזה, הוצאת הספריה החדשה, תשנ"ה / 1994