stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון דיקינסון
נשיא פנסילבניה

עם תחילת המהפכה האמריקאית, ייצג דיקינסון את השקפות מרכז המפה הפוליטית של אותה תקופה בפנסילבניה בנוגע לעצמאות. באותה תקופה נשלטה האספה הכללית של פנסילבניה על ידי הלויאליסטים והמתונים, שכמו דיקינסון, עשו מעט, למעט מחאות, כדי לתמוך מהפכה שהחלה אז ובעצמאות. הרדיקלים לקחו את העניינים לידיהם, תוך עשיית שימוש חריג בצעדים לכתיבת חוקת פנסילבניה של 1776, ששללה זכות הצבעה מכל מי שלא נשבע אמונים לחוקה או לשילוש הקדוש. באופן זה, הלויאליסטים, ההוויגים המתונים והקווייקרים, הודרו מתפקידי הממשל. פעולה נחרצת  זו נראתה כראויה עבור רבים במהלך המשבר של 1777 ו-1778, אך פחות בשנים המאוחרות של המהפכה, והוויגים המתונים הפכו בהדרגה לרוב.
בחירתו של דיקינסון למועצה המנהלת העליונה של פנסילבניה הייתה תחילתה של המהפכה הנגדית נגד תומכי החוקה. ב-7 בנובמבר 1782 הוא נבחר כנשיא פנסילבניה לאחר שזכה ל-41 קולות תומכים מול 32 קולות שהצביעו בעד ג'יימס פוטר מקרב חברי האספה הכללית. כנשיא פנסילבניה הוא עמד בראש הרשות המבצעת  החלשה במכוון של המדינה ושימש בתפקיד זה אך נדרש להסכמת הרוב כדי לפעול. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות וכיהן במשך תקופת הכהונה המרבית של שלוש שנים על פי החוקה. בחירתו ב-6 בנובמבר 1783 הייתה פה אחד. ב-6 בנובמבר 1784 הוא הביס את ג'ון נוויל, שנוצח באותו יום גם בבחירות למשרת סגן הנשיא. במהלך עבודתו בשיתוף פעולה עם הרוב המצומצם באספה הכללית  בשנתיים הראשות לכהונתו, ועם תומכי החוקה שהיו ברוב בשנתו האחרונה בתפקיד, היו כל הסוגיות שנויות במחלוקת. בתחילה הוא ספג מתקפות משפילות ממתנגדיו על  כישלונו לכאורה לתמוך בממשלה החדשה. הוא הגיב בהצלחה ושרד את המתקפות. הוא הצליח ליישב במהרה את סכסוך הגבול הישן עם וירג'יניה בדרום-מערב פנסילבניה, אך לא עלה בידו לפתור בצורה משביעת רצון את תביעות הקרקע השנויות במחלוקת בעמק ויומינג כתוצאה מתביעות  קודמות של קונטיקט על אדמות אלו. כשהוא היה מותש, סיים דיקינסון את כהונתו ב-18 באוקטובר 1785. ביום זה נערכו בחירות מיוחדות בהן נבחר בנג'מין פרנקלין שכיהן בעשרת הימים האחרונים של תקופת כהונתו של דיקינסון ולאחר מכן עד 1788.
ההחלטה המשמעותיות ביותר של דיקינסון כנשיא פנסילבניה הייתה ככל הנראה הניהול הסובלני והשליו שלו של המרד של 1783 (אנ'). הייתה זו מחאה אלימה של וותיקי המלחמה של פנסילבניה שצעדו אל תוך הקונגרס הקונטיננטלי בדרישה לתשלום לפני ששוחררו מהצבא הקונטיננטלי. מתוך אהדה במובן זה או אחר לדרישותיהם, סירב דיקינסון לבקשת הקונגרס להפעיל כוח צבאי מלא כנגדם, ובכך גרם לקונגרס להצביע בעד העברתו לפרינסטון, ניו ג'רזי. כאשר הסכים הקונגרס לשוב ב-1790, היה זה לעשרה ימים בלבד כאשר הוקמה בירה חדשה לארצות הברית במקום אחר.
ועידת החוקה של ארצות הברית

לאחר תום כהונתו כנשיא פנסילבניה, שב דיקינסון לוילמינגטון, שם עד מהרה הוא מונה לייצג את דלאוור בוועידת אנאפוליס, שהוא שימש גם כנשיאה. ב-1787 שלחה אותו דלאוור כאחד מנציגה לועידת החוקה של ארצות הברית יחד עם גאנינג בדפורד ג'וניור, ריצ'רד באסט, ג'ורג' ריד וג'ייקוב ברום. שם הוא תמך במאמצים ליצור ממשלה מרכזית חזקה, אך רק פשרת קונטיקט (אנ') הבטיחה לכל אחת מהמדינות, ללא קשר לגודלה, זכות הצבעה שווה בעתיד בסנאט של ארצות הברית. כפי שעשה בתקנון הקונפדרציה, ניסח דיקינסון בקפידה את החוקה תוך עשיית שימוש במונח "אדם" (Person) ולא "גבר" (Man) כפי שנעשה בניסוח הכרזת העצמאות. הוא הכין טיוטות ראשוניות לתיקון הראשון לחוקה. לאחר הוועידה הוא קידם החוקה שהתקבלה בה בסדרה של תשעה מאמרים, שנכתבו תחת שם העט "פביוס" (Fabius).
דיקינסון עצמו לא חתם על החוקה, שכן הוא עזב את הוועידה מוקדם יותר בשל מחלה, ותחת זאת עמיתו, ג'ורג' ריד, חתם בשמו.
ב-1791 התכנסה בדלאוור ועידה לעדכון חוקתה, שנוסחה בזריזות ב-1776. דיקינסון נבחר כנשיא ועידה זו, ואף על פי שהוא התפטר מהתפקיד לאחר שרוב העבודה הושלמה, הוא נותר דמות דמות משפיעה במהלכים לניסוח תוכן המסמך הסופי. שינויים מרכזיים בחוקה כללו הקמת בית משפט נפרד לצדק והרחבת זכות הבחירה לכלל משלמי המיסים. דיקינסון נותר נייטרלי בניסיון לכלול איסור על העבדות בחוקה, בהאמינו שהאספה הכללית היא הגורם המתאים לקבלת החלטה בנושא. החוקה החדשה אושרה ב-12 ביוני 1792.
ב-1793 שב דיקינסון לסנאט של דלאוור אך כיהן בו שנה אחת בלבד עד להתפטרותו מסיבות בריאות. בשנותיו האחרונות הוא פעל להמשך המהלכים לביטול העבדות ותרם סכומים משמעותיים "לרווחת האומללים". ב-1801 הוא פרסם שני כרכים של אוסף חיבוריו בתחום הפוליטיקה.
מותו

ג'ון דיקינסון נפטר בווילמינגטון ב-14 בפברואר 1808. הוא נטמן בבית הקברות של הקווייקרים שבעיר.
רחוב דיקינסון במדיסון, ויסקונסין קרוי על שמו,  כמו בית ספר תיכון במילטאון שבדלאוור ואולם דיקינסון באוניברסיטת דלאוור.
הערות שוליים

↑  "UD Library discovers Thomas Jefferson letter". University of Delaware. December 3, 2009.
↑  "John Dickinson: timeline". Historyhome.co.uk. January 5, 2011.
↑  Middlekauff, Robert (2005). The Glorious Cause: The American Revolution 1763–1789. Oxford University Press. pp. 161–162.
↑  Bell, Whitfield J.; Greifenstein, Charles Jr. (1997). Patriot-Improvers: Biographical Sketches of Members of the American Philosophical Society. Vol. 1. Philadelphia: American Philosophical Society. pp. 383–390.
↑  מרי נוריס דיקינסון, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  Flower, Milton Embick (1983). John Dickinson: Conservative Revolutionary. University of Virginia Press. p. 301.
↑  Murchison, William (February 18, 2014). "Who Was Delaware's John Dickinson and Why You Should Care". Delaware Today.
1 2  Wright, Robert K. and MacGregor, Jr., Morris J. "Soldier-Statesmen of the Constitution." Center of Military History, United States Army, Washington, D.C. (1987), 82-84.
↑  “I say ye, John Dickinson!”, July 10, 2018 by UnwillingChild.
↑  “John Dickinson: A Great Worthy of the Revolution”, Biographical Profile John Dickinson: The Slave Holder.
↑  Bushman, Claudia L.; Hancock, Harold Bell; Homsey, Elizabeth Moyne (1988). Proceedings of the House of Assembly of the Delaware State, 1781–1792, and of the Constitutional Convention of 1792. Newark, DE: University of Delaware Press. p. 17.
↑  "National Park Service - Signers of the Constitution (John Dickinson)". www.nps.gov.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278349805171  BIBSYS: 14065639  BNE: XX4664929  BnF: cb161759516 (data)  CiNii: DA11525822  GND: 137908261  ICCU: UBOV762785  ISNI: 0000 0001 2209 750X  LCCN: n50027268  MusicBrainz: 51bb359c-a478-4619-ac49-8f8f37632d22  NARA: 10582215  NLA: 35035487  NTA: 119489716  RERO: 02-A022769281  SNAC: w6p953zt  SUDOC: 130930318  Trove: 807864  US Congress: D000321  VIAF: 28316376   WorldCat (עם VIAF): 28316376
האספה המחוקקת של ארונאצ'ל פרדש

| --- | --- |

 מדינה:  הודו 
 סוג:  וידהאן סבהה, בית מחוקקים חד-ביתי
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  15 באוגוסט 1975 – הווה (49 שנים)
 הרכב
 מספר מושבים:  60
 
 קואליציה (הברית הדמוקרטית הלאומית) (54):      מפלגת העם ההודית (46)       מפלגת העם הלאומית (5)       ‏מפלגת הקונגרס הלאומית (3)  אופוזיציה (3) המפלגה העממית של ארונאצ'ל (2)       ‏הקונגרס הלאומי ההודי (1)  אחר (2)      ‏עצמאי (2)
 בחירות
 בחירות קודמות:  19 אפריל 2024
 בחירות הבאות:  2029
 מנהיגים
 ראש הבית (ראש השרים):  פמה קהנדו
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
האספה המחוקקת של ארונאצ'ל פרדש או ארונאצ'ל פרדש וידאהן סבהה (באנגלית: Arunachal Pradesh Legislative Assembly), היא הפרלמנט המדינתי של ארונאצ'ל פרדש. באספה חברים 60 נציגים, הנבחרים ממחוזות בחירה.
היסטוריה

קודם הקמת ארונאצ'ל פרדש נוהלו שטחיה כסוכנות הגבול הצפון–מזרחית שנכללה באסאם אך נוהלה בידי מושל אסאם כנציג ממשלת הודו ולא על ידי ממשלת אסאם. ב־1969 הוקמה מועצת הסוכנות, גוף מייעץ למושל אסאם בניהול הסוכנות. במהלך הארגון מחדש של מדינות צפון-מזרח הודו ב־1972 הפכה הסוכנות לטריטוריית איחוד בשם ארונאצ'ל פרדש, והמועצה הפכה למועצת פרדש. במועצה היו חמישה חברים בעלי סמכויות נפרדות.
ב־15 באוגוסט 1975 הוקמה אספה מחוקקת לטריטוריית האיחוד. באספה היו 33 חברים, 30 נבחרים ו־3 שמונו בידי ממשלת הודו. חברי המועצה מונו לחברי האספה המחוקקת החדשה. הבחירות הראשונות לאספה המחוקקת נערכ לאחר כלוש שנים, ב־25 בפברואר 1987.
ב־1987 הפכה ארונאצ'ל פרדש למדינה בהודו, והאספה הוגדלה ל־60 חברים, כולם נחרים.
הרכב

הבחירות הראשונות לאספה המחוקקת נערכו זמן קצר לאחר המהפך הפוליטי של הבחירות ללוק סבהה ב־1977, שהביאו את מפלגת הג'נטה לשלטון בממשל המרכזי. בארונאצ'ל פרדש גם כן זכתה המפלגה ברוב של 17 מושבים, והקימה ממשלה. פרישות של חברי המפלגה הביאו בספטמבר 1979 להקמת ממשלה קצרת מועד של המפלגה העממית של ארונאצ'ל (אנ'), שהתפזרה לאחר 47 יום בנובמבר 1979. לאחר נפילת הממשלה פוזרה האספה והוחל שלטון הנשיא על הטריטוריה עד לבחירות, שנערכו במקביל לבחירות ללוק סבהה בינואר 1980.
בבחירות ב־1980 נוצר תיקו בין הקונגרס הלאומי ההודי למפלגה העממית של ארונאצ'ל, שזכו שתיהן ב־13 מושבים, אך לאחר הבחירות הצטרפו חלק מחברי האספה לקונגרס והגדילו את כוחו ל־21 מושבים. חברי הקונגרס הקים ממשלה בראשות גיגונג אפנג (אנ'), שכיהן כראש השרים מטעם המפלגה עד 1996, כשהמפלגה זוכה ברוב בבחירות ב־1984, 1990, ו־1995. ב־1996 פרש אפנג מהקונגרס והקים מפלגה משלו, ארונאצ'ל קונגרס (אנ'). המפלגה התפצלה בינואר 1999 ואפנג הפסיד בהצבעת אימון במליאה, כשהוא מוחלף בידי מוקוט מיתי (אנ'), שהנהיג את הפלג הפורש.
הבחירות הראשונות לאחר הפיצול, באוקטובר 1999, זכתה מפלגת הקונגרס ברוב של 53 שגדל ל־59 לאחר הבחירות. מיתי, ששב לקונגרס, עמד בראשות הממשלה. עם זאת, ב־2003 פרשו 38 מחברי המפלגה והקימו את הקונגרס (D) וקואליציה בשם החזית הדמוקרטית המאוחדת שתמכה באפנג ששב לראשות הממשלה. אפנג הצטרף לתקופה קצרה למפלגת העם ההודית, אך לאחר כישלון המפלגה בבחירות ללוק סבהה ב־2004 שב לקונגרס הלאומי ההודי.
בבחירות באוקטובר 2004 זכתה מפלגת הקונגרס בהנהגת אפנג ברוב, ואפנג הושבע פעם נוספת לראש השרים במדינה. הוא הודח על ידי חברי המפלגה ב־2007 והוחלף בדורג'י קהנדו (אנ'). מפלגת הקונגרס בהנהגת קהנדו זכתה ברוב בבחירות ב־2009. קהנדו נהרג בתאונת מסוק באפריל 2011 והוחלף בג'רבום גמלין (אנ'), שהודח והוחלף בנבם טוקי (אנ') בנובמבר 2011.
טוקי והקונגרס זכו ברוב בבחירות ב־2014, שהוקדמו והתקיימו במקביל לבחירות ללוק סבהה. ממשלתו התמוטטה עקב משבר פוליטי בינואר 2016. ביולי 2016 מונה פמה קהנדו, שפרש מהקונגרס במהלך המשבר והצטרף למפלגה העממית של ארונאצ'ל, לראש השרים. בדצמבר 2016 הצטרף קהנדו למפלגת העם ההודית. המפלגה בראשתו זכתה לרוב בבחירות לאספה ב־2019.
הרכב > הרכב נוכחי

ההרכב הנוכחי של האספה המחוקקת של ארונאצ'ל פרדש היא האספה המחוקקת ה-11, שנבחרה באפריל 2024. בהרכב שולטת הברית הדמוקרטית הלאומית ומפלגת העם ההודית, המחזיקה ב־46 מושבים, לצד 5 למפלגת העם הלאומית ו־3 למפלגת הקונגרס הלאומית. המפלגה העממית של ארונאצ'ל מחזיקה בשני מושבים והקונגרס הלאומי ההודי במושב אחד.
האספה בוחרת את הנציג היחיד של ארונאצ'ל פרדש ברג'יה סבהה.
הערות שוליים

1 2 3  G. C. Malhotra, Arunachal Pradesh Legislative Assembly, Cabinet Responsibility to Legislature: Motions of Confidence and No-confidence in Lok Sabha and State Legislatures, Lok Sabha Secretariat, 2004, עמ' 189, ISBN 978-81-200-0400-9
↑  Kumar, Sudhir (1991). Political and Administrative Setup of Union Territories in India. New Delhi, India: Mittal Publications. pp. 115–116.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n89204700  VIAF: 131470854   WorldCat (עם VIAF): 131470854
תומאזו דה ויו

| --- | --- |

מרטין לותר מול תומאזו דה ויו מאת פרדיננד פאוולס
 לידה:  20 בפברואר 1469 גאטה, איטליה 
 פטירה:  9 באוגוסט 1534 (בגיל 65) רומא, מדינת האפיפיור 
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה 
 מעסיק:  אוניברסיטת פדובה 
 תפקיד:  Roman Catholic Archbishop of Palermo (1 במאי 1518–19 בדצמבר 1519)  ראש מסדר הדומיניקנים (1508–1517)  חשמן (1 ביולי 1517–9 באוגוסט 1534)  bishop of Gaeta (13 באפריל 1519–9 באוגוסט 1534) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
תוֹמַאזוֹ דֶה וְיוֹ (באיטלקית: Tommaso de Vio או גם קרדינל גַאֶטַנוֹ (Gaetano), קַאֶטַנוֹ (Caetano), קַיֶטַן (Cajetan) או גַיֶטַנוּס (Gaetanus)‏; 20 בפברואר 1469 – 9 באוגוסט 1534) היה פילוסוף, תאולוג, קרדינל איטלקי (מ-1517 עד מותו) וראש מסדר הדומיניקנים (אנ') מ-1508 עד 1518. הוא היה תאולוג מוביל בתקופתו, הידוע כיום בעיקר כדובר ההתנגדות הקתולית לתורתו של מרטין לותר והרפורמציה הפרוטסטנטית בזמן שהיה נציגו של האפיפיור באאוגסבורג, ובקרב הקתולים על פרשנותו הנרחבת על מכלול התאולוגיה של תומאס אקווינס.
ביוגרפיה

דה ויו נולד בגאטה (אנ'), אז חלק מממלכת נאפולי, בשם יאקופו דה ויו (Jacopo de Vio). השם תומאזו היה שמו כנזיר, בעוד ששמותיו הנוספים, קַיֶטַן או גַיֶטַנוּס נובעים מעיר הולדתו. בגיל חמש עשרה הוא נכנס למסדר הדומיניקני והתמסר ללימוד הפילוסופיה של תומאס אקווינס הקדוש, והפך לפני גיל שלושים לדוקטור לתאולוגיה באוניברסיטת פדובה, ולאחר מכן פרופסור למטאפיזיקה.
ויכוח פומבי בפרארה (1494) עם ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה הוציא לו מוניטין כתאולוג. הוא הפך לפרוקורטור (אנ') (אחראי על ענייני כספים) כללי ב-1507 ולראש מסדר (אנ') הדומיניקנים שנה מאוחר יותר ב-1508.
הוא הופיע ב-1511 כתומך של האפיפיור נגד טענות ועידת פיזה (Conciliabulum of Pisa‏; 1511–1512), שכונסה על ידי קרדינלים פורשים במטרה להעניש את האפיפיור יוליוס השני, שהתעלם מהקפיטולציות האלקטורליות שקיבל לפני שנבחר. דה ויו חיבר להגנת עמדתו את "מסה על השוואה בין סמכות האפיפיור ושל הוועידות"(Tractatus de Comparatione auctoritatis Papæ et conciliorum ad invicem). ז'אק אלמן (אנ') הגיב על מסה זו, ודה ויו השיב ב"הִתנַצְלוּת" (Apologia). דה ויו סירב לקבל את טענתו של אלמן לפיה מדיניות הכנסייה חייבת להיות דומה למשטר חילוני, עם מגבלות על השליט. הקנאות שלו בהגנה על זכויות האפיפיור נגד ועידת פיזה, התבטאה בסדרה של כתבים, שספגו גינוי מהתאולוגים של קולאז' דה סורבון (אנ') ונשרפו בפומבי בפקודת לואי השנים עשר, מלך צרפת. בוועידת לטראנו החמישית (אנ') (1512–17) שכינס האפיפיור יוליוס השני כאופוזיציה לוועידת פיזה, מילא דה ויו את התפקיד הראשי. במהלך המושב השני של המועצה, שבו נשא את דברי הפתיחה, הוא הצליח להביא לפרסום צו המכיר בעליונותה של סמכות האפיפיור על זו של הוועידות.
בשנת 1517, מינה אותו האפיפיור לאו העשירי לכומר חשמן (presbyteri cardinal) של הבזיליקה של סן סיסטו (אנ') ברומא בתמורה לשירותיו. בשנה שלאחר מכן הוא הפך לבישוף פלרמו (אנ'). הוא התפטר מתפקיד הבישוף של פלרמו בשנת 1519 כדי להיות בישוף גאטה (אנ'), שהעניק לו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלבחירתו שקד דה ויו בקנאות.
בשנת 1518 הוא נשלח כנציגו של האפיפיור לדיאט של אאוגסבורג (אנ') ולפי רצונו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, הוא הופקד על המשימה לבחון ולבדוק את תורתו של מרטין לותר. לדברי ההיסטוריון האנגלי-צרפתי הילייר בלאק (אנ'): "יריביו לא התייחסו ל[לותר] בגסות, הגסות הייתה בצד שלו. אבל הדברים יצאו נגדו, והוא נאלץ להיראות טיפש. בחקירה הנגדית הוא נאלץ לכפור למשל, בסמכותה של ועידה כללית – שהסמכות שלה הייתה קלף המנצח במאבק נגד האפיפיור".
בשנת 1519 עזר דה ויו בניסוח צו הנידוי נגד לותר.
דה ויו הועסק בכמה משאים ומתנים ועסקאות אחרות, כשהוא מוכשר בעסקים כפי שהיה בכתבים. בשיתוף עם הקרדינל ג'וליו דה מדיצ'י בקונקלווה של 1521–1522, הוא הבטיח את בחירתו של אדריאן בוינס (Adrian Boeyens), הבישוף של טורטוסה, לאדריאנוס השישי. דה ויו הייתה השפעה גם תחת האפיפיור קלמנס השביעי. הוא נכלא לתקופה קצרה לאחר ההסתערות על רומא על ידי שארל השלישי, דוכס בורבון (1527), פרש לבישופות שלו לכמה שנים, וחזר לרומא ב-1530, ושב וקיבל את המעמד רב ההשפעה עם האפיפיור קלמנס, שבשמו כתב את ההחלטה הדוחה את הערעור לביטול הנישואים של קתרין מאראגון שהוגש על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה. מונה על ידי קלמנס השביעי כחבר בוועדת הקרדינלים שמונה לדווח על "הפסקת נירנברג", הוא המליץ, בניגוד לדעת הרוב, על ויתורים מסוימים ללותרנים, בעיקר נישואי הכמורה כמו בכנסייה היוונית ואוכריסטיה בשני הסוגים לפי החלטת ועידת בזל.
הקרדינל דה ויו מת ברומא ב-1534.
דעותיו

כפילוסוף וכלוגיקן, דה ויו הגן על רעיון האנלוגיה.
אף שכתאולוג היה דה ויו משכיל מהסוג התומיסטי הישן יותר, עמדתו הכללית הייתה של הרפורמים המתונים של האסכולה אליה השתייך גם רג'ינלד פול, לימים הארכיבישוף מקנטרברי; כלומר, הוא רצה לשמור על מיטב המרכיבים של התחייה ההומניסטית בהרמוניה עם האורתודוקסיה של הכנסייה הקתולית המוארת על ידי הערכה מחודשת של דוקטרינת ההצדקה האוגוסטינית. בתחום הפילוסופיה התומיסטית, הוא הראה עצמאות בולטת של שיפוט, הביע דעות ליברליות על נישואין וגירושין, הכחיש את קיומו של גיהנום חומרי ודגל בחגיגת תפילות בציבור בשפת העם.
כמה דומיניקנים ראו את דעותיו כבלתי תלויות מדי באלו של תומאס הקדוש. הקולאז' דה סורבון (אנ') בפריז מצא כמה מהשקפות אלה הטרודוקסיות (סוטות מהעמדה הרשמית), ובמהדורת 1570 של הפרשנות המהוללת שלו על Summa של תומאס אקווינס, נמחקו הקטעים מעוררי ההתנגדות. ברוח זו הוא כתב פירושים על חלקים של אריסטו ועל Summa של אקווינס, ולקראת סוף ימיו ערך תרגום קפדני של הברית הישנה והחדשה, למעט שיר השירים, נביאים וחזון יוחנן. דה ויו כתב גם חוות דעת בנושאים בעלי חשיבות מעשית, כמו הטיפול בסחורות גנובות שלא ניתן היה לקבוע את הבעלות עליהן.
לרפורמציה הפרוטסטנטית הוא נשאר מתנגד איתן, וכתב כמה יצירות המכוונות נגד מרטין לותר, ולקח חלק חשוב בעיצוב מדיניותם של נציגי האפיפיור בגרמניה. אף על פי שהוא למד בשיטת הסכולסטיקה, הוא זיהה שכדי להילחם ברפורמים הוא יזדקק לידע מעמיק יותר של כתבי הקודש מאשר ברשותו. למחקר זה הוא התמסר בלהט אופייני, כתב פירושים על החלק הגדול של הברית הישנה והחדשה, ובהצגת הטקסט שלהם, שהתייחס אליו בביקורתיות, הרשה לעצמו מרחב פעולה ניכר בחריגה מפרשנויות מילוליות ומסורתיות.
דה ויו מדווח כמי שמצהיר הצהרה שעשויה להיות שנויה במחלוקת: ”עכשיו מה ששליט יכול לעשות מתוקף תפקידו, כדי שהצדק יתנהל בדרך של עושר, זה לקחת ממי שאינו מוכן לפטור ממה שהוא מיותר לחיים או למדינה, ולחלק אותו לעניים. ... כפי שאמר בסיליוס, זה שייך למעוטי יכולת”.
בניגוד לרוב הקרדינלים האיטלקיים בתקופתו, דה ויו היה איש של אדיקות מחמירה וקנאות נלהבת. ומנקודת המבט של הרעיון הדומיניקני בדבר ההכרח העליון בשמירה על משמעת כנסייתית, הוא הגן על זכויות האפיפיור והכריז שהאפיפיור צריך להיות "מראה של האל עלי אדמות".
הערכה מודרנית > על אקווינס

באמצע המאה העשרים, הגותו של דה ויו הוערכה באופן שלילי על ידי פרשנים קתולים מסוימים, אשר בתגובה נגד ההגות הנאו-תומיסטית (אנ'), הציגו את דה ויו כאדם הראשון שעשה פרשנויות מוטעות להגותו של תומאס אקווינס.
הכומר הסקוטי פרגוס קר (אנ') כתב ספר משנת 2002, "לאחר אקווינס" (After Aquinas), ותקף את דה ויו על כך. בין היתר, הוא ציטט את אטיין גילסון (אנ'), שהגיב לטיעונים לפיהם "פילוסופיה" ו"נצרות" אינן דיסציפלינות תואמות, התקיימה ביהדות ההלניסטית, במחשבה של אבות הכנסייה ובתקופת ימי הביניים דרך חשיבה, שבסיסה החיפוש היווני הקדום אחר סיבה להוויה, שבצדק אפשר לקרוא לה "פילוסופיה נוצרית". בתיאורו של גילסון, היה זה בהגותו של דה ויו שהקשר הזה נשבר לראשונה, שכן דה ויו, בהשפעת הסקוטיזם (אנ'), צמצם את המטאפיזיקה של תומאס אקווינס של המעשה הקיומי של ההוויה לאונטולוגיה של חומר. דה ויו וממשיכי דרכו, לפי תיאורו של גילסון, ייצגו אפוא את תומאס כמתמקד בצורות ובמהויות של ישויות בלבד, ולא בקיומם של כל הדברים כהשתתפות במציאות הטהורה שהיא אלוהים. לפיכך, עבור גילסון, 'פילוסופיה' ו'נצרות' אינן תואמות רק אם המחשבה הנוצרית מובנת במסורת שלה שלאחר דה ויו - מסורת שהיא גרועה מהמסורת הישנה והייחודית יותר של המחשבה הנוצרית. אנרי דה לובאק (אנ') כתב בספר Surnaturel ("על טבעי", 1946), תיאור של דעותיו של אקווינס על הטבע ועל הטבעי, שהפרשנות של דה ויו לאקווינס, על אף שהייתה בעלת השפעה, היא שגויה. דה לובאק טען שדה ויו התייחס לאקווינס כאל אריסטוטלי, שעבד עם הגדרה של הטבע מהספר "פיזיקה" של אריסטו, שהפכה למעשה את הטבע האנושי למציאות סגורה במהותה בפני עצמה, עם כוחות, רצונות ומטרות פנימיות משלה. דה לובאק לא חשב שאקווינס הוא אריסטוטלי, וההגות הקתולית שלאחר מכן יצרה פירושים שגויים של התיאור של תומאס אקווינס על הקשר בין הטבע לחסד.
בשנת 2006, ערערו ראלף מקאינרני (אנ') וחוקרים אחרים על ההערכה השלילית של עבודתו של דה ויו שנעשתה על ידי לובאק וגילסון. מקאינרני כתב שהביקורות על דה ויו למעשה אינן נתמכות בראיות מיצירותיו, ויתרה מכך שלא מדובר בדה ויו אלא בגילסון שהפרשנות שלו לאקווינס היא סטייה מאמונותיו של האחרון עצמו.
הערכה מודרנית > אחרים

ברוס מצגר כתב שהפרשנויות המקראיות של דה ויו היו "מודרניות" באופן מפתיע, קודמות לביקורת המקרא. דה ויו הציף מחדש ספקות נוצריים מוקדמים יותר באשר לזהותם כשליחים של המחברים של איגרת יעקב, איגרת יהודה, איגרת יוחנן השנייה ואיגרת יוחנן השלישית, כמו גם התנגדות שאת האיגרת אל העברים כתב פאולוס, עמדות שלהן מסכימים החוקרים המודרניים.
הערות שוליים

↑  "CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Tommaso de Vio Gaetani Cajetan". Newadvent.org. 1908-11-01. נבדק ב-2014-06-07.
1 2 3 4 5 6 7  1911 Encyclopædia Britannica/Cajetan, Cardinal
↑  קייטן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  Thomas M Izbicki, Reviewed Work: The Semantics of Analogy: Rereading Cajetan's De Nominum Analogia by Joshua P. Hochschild
↑  Cajetan Responds A Reader in Reformation Controversy, ed. Jared Wicks (Washington, DC: Catholic University of America Press, 1978).
↑  Kerr, Fergus. After Aquinas (2002), pp. 80-83.
↑  McInerny, Ralph, "Preambula Fidei; Thomas Aquinas and the God of the Philosophers"
↑  Metzger, Bruce (1987). The Canon of the New Testament: Its Origin, Development, and Significance. Oxford: Clarendon Press. p. 240. ISBN 0-19-826954-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259219705171  PLWABN: 9810570026005606  BNE: XX1141789  BnF: cb11987560f (data)  CANTIC: a10191240  CiNii: DA01867182  GND: 118518348  ICCU: SBLV131870  ISNI: 0000 0001 1875 8416  LCCN: n84106739  NKC: uk2005272017  NLG: 170914  NTA: 069403643  SELIBR: 180860  SNAC: w6514d23  SUDOC: 027940705  Trove: 1283735  VcBA: 495/41122  VIAF: 49196005   WorldCat (עם VIAF): 49196005 
תחריט עם דיוקן של תומאזו דה ויו
המפגש בין דה ויו למרטין לותר
Opuscula omnia‏, 1596
ארמון אלחפריה

שער הכניסה לארמון אלחפריה
ארמון אַלְחַפֵרִיַה (בספרדית: Palacio de la Aljafería בערבית: قصر الجعفرية, "קסר אל-ג'עפריה") הוא ארמון מבוצר מימי הביניים שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-11 בתקופת הטאיפה של סרגוסה (אנ') באל-אנדלוס, כיום סרגוסה, באראגון, ספרד. זה היה משכנה של שושלת בנו הוד (אנ') בתקופת השליט אבו ג'עפר אל-מוקתדר (ספ'). הארמון משקף את ההדר שאליו הגיעה הטאיפה של סרגוסה בשיא פארה. הוא מכיל כיום את הקורטס (הפרלמנט האזורי) של הקהילה האוטונומית של אראגון.
למבנה יש חשיבות ייחודית בכך שהוא העדות היחידה השמורה של מבנה גדול של אדריכלות אסלאמית ספרדית של תקופת הטאיפות (ממלכות אסלאמיות עצמאיות). ארמון אלחפריה יחד עם המסגד-קתדרלה של קורדובה והאלהמברה הם שלוש הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות היספנו-מוסלמית. בשנת 2001 נכללו המבנים המשוחזרים המקוריים של ארמון אלחפריה באתר המורשת העולמית "אדריכלות מודחאר באראגון" של ארגון אונסק"ו.
הפתרונות שאומצו בעיטורים של האלחפריה, כמו שימוש בקשתות מורכבות, הרחבת הערבסקות על פני שטח גדול, והארגון וההפשטה המתקדמת של היסריות (אנ') בעלות אופי צמחי, השפיעו באופן מכריע על האמנות של המוראביטון והאל-מוואחידון באמנות חצי האי האיברי. המעבר של הקישוטים לעבר מוטיבים גאומטריים יותר עומד בבסיס האמנות של השושלת הנסרית (אנ').
לאחר הכיבוש מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, הפך הארמון למקום מגוריהם של המלכים הנוצרים של ממלכת אראגון. הוא שימש כמשכן המלכותי של פדרו הרביעי, מלך אראגון (1319–1387), ובהמשך בוצע שיפוץ בקומה הראשית שהפך אותו לארמון המלכים הקתוליים בשנת 1492. בשנת 1593 הוא עבר שיפוץ מחדש נוסף שהפך אותו למבצר צבאי, תחילה על פי עיצובים של הרנסאנס (שאפשר לראות היום בסביבתו, בחפיר ובגנים של הארמון), ואחר כך קסרקטין של גדודי צבא. הארמון עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר, באופן יוצא דופן למבנים היסטוריים בספרד, הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים.
הארמון נבנה מחוץ לחומותיה הרומיות של סרגוסה, במישור הסאריה (Saría). עם ההתרחבות העירונית לאורך השנים, הוא נמצא כעת בתוך העיר.
היסטוריה

את מרבית מבנה האלחפריה השלים אבו ג'עפר אל-מוקתדר (ספ') בתקופת שלטונה של שושלת בנו הוד (אנ') בטאיפה של סרגוסה, במאה ה-11.
לאחר כיבושה מחדש של סרגוסה בשנת 1118 על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון, המכונה "הלוחם", הפך ארמון האלחפריה למקום מגוריהם של מלכי אראגון הנוצרים, ולמוקד המרכזי של הפצת אמנות מודחאר באראגון. הוא שימש כמשכן מלכותי של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה "פדרו חובב הטקסים", ובהמשך בוצע שיפוץ בקומה הראשית שהפך את המבנה לארמונם של המלכים הקתולים בשנת 1492. בשנת 1593 הוא עבר שיפוץ נוסף שהפך אותו למבצר צבאי, תחילה על פי עיצובים של הרנסנאס (שניתן לראות כיום בסביבתו, בחפיר ובגנים) ובהמשך לקסרקטין צבאי. הוא עבר ארגון מחדש רציף וסבל מנזקים, במיוחד כתוצאה מהמצור על העיר במלחמת חצי האי, עד שבסופו של דבר הוא שוחזר סופית במחצית השנייה של המאה העשרים, וכיום נמצא בו הפרלמנט של אראגון.
במקור היה הבניין מחוץ לחומות הרומיות, במישור הסאריה, במקום בו נהגו המוסלמים לערוך טקסים צבאיים, ושאותו הם כינו "אל-מוזרה", כיום השכונה "לה אלמוזרה" (La Almozara) בסרגוסה. עם ההתפשטות העירונית לאורך השנים, הקיפה העיר את המבנה, כשסביבו הוקם גן קטן מעוצב.