stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורבת אל כום
כתובות הקבורה > כתובת אריהו

בפתח אחד הקברים הייתה חרותה בסלע כתובת בכתב עברי קדום המתוארכת לתקופה 700–750 לפנה"ס. יחד עם הכתובת היה עיטור בדמות כף יד אנושית. הכתובת נשדדה על ידי תושבי המקום ונמכרה לדיוור כשחפר במקום. הכיתוב מרושל, וניכר שהיוצר התמקד בכף היד ולא בכיתוב. בשל חריתת הכתב המרושלת והחריתות הרבות מסביב לכתובת, התקשו החוקרים לפענח את הכתובת, והפענוח הנפוץ הוא:
| הכתובת בכתב עברי קדום   (הערה: האותיות הן אילוסטרציה, הן אינן זהות במדויק לאותיות המקור) | תעתיק לאותיות מודרניות |
| --- | --- |
             :   אריהו השר כתבה  ברך אריהו ליהוה  נצרי ולאשרתה הושע לה   לאריהו  
בפינה השמאלית התחתונה, הרחק מהכתובת העיקרית, כתוב "ולאשרתה", כאשר האותיות ר' וה' כתובות פעמיים, אחת מתחת לשנייה.
משמעות הכתובת בעברית מודרנית היא:
אוריהו השר כתבו:

ברוך אוריהו ליהוה נוצרי, ולאשרתו הושע לו - לאוריהו.
בדומה לממצאי כונתילת עג'רוד (חורבת תימן) ובמיוחד הכתובות שנמצאו בה, הכתובת מראה שהיו מתושבי ממלכת יהודה שעבדו את יהוה ואשרה כאל ובת זוגו, ולא רק פשוטי העם שבהם. היעדרה של אשרה מהמקרא כאלה לגיטימית נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם.
הכתובת מחורבת אל כום, יחד עם כתובות חורבת תימן והארכיונים הגדולים שהתגלו בלבנט (כגון במרי, אוגרית ואמר), יצרו מפנה בתפיסת הדת הישראלית הקדומה בעשורים האחרונים, וביססו את היותה נטועה במכלול האמונות הכנעניות/לבנטיניות/שמיות צפון־מערביות שמסביבה.
כתובות הקבורה > כתובות בני נתניהו

שתי כתובות שנמצאו באותה מערה ובאותו קבר, מיחסות את בעלי הכתובת לאותו אב. הכתובת הראשונה חרותה בסלע משמאל לפתח החדר, והשנייה נצבעה בשחור מעל הפתח. שתי הכתובות מתוארכות למאה ה-7 לפנה"ס.
תוכן הכתובת החרותה הוא:
לעופי . בנ

נתניהו

החדר . הזה
תוכן הכתובת הצבועה הוא:
לעוזה בנ נתניהו
ראו גם

כתובות חורבת תימן
יהוה
אשרה (אלה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, מוסד ביאליק, 1992, עמ' 115–111
↑  נוצר=שומר, נוצרי = השומר שלי
↑  נדב נאמן, ספרים ודברי ביקורת: לה' תימן ולאשרתו, ציון פא, 2016, עמ' 514
↑  ברוך מרגלית, לסוגית "יהוה ואשרתו", בית מקרא מ, 1995, עמ' 367
↑  Christoph Uehlinger, Distinctive or diverse? Conceptualizing ancient Israelite religion in its southern Levantine setting, Hebrew Bible and Ancient Israel 4, 2015, עמ' 12, 14 doi: 10.1628/219222715X14343676549106
↑  William G. Dever, Archaeology and the Ancient Israelite Cult: How the Kh. El-Qôm and Kuntillet ʿajrûd 'Asherah' Texts Have Changed the Picture, Eretz-Israel 26, 1999, עמ' 9*–15*
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526177205171  VIAF: 316602934   WorldCat (עם VIAF): 316602934 
תרשים של הכתובת מחורבת אל כום
כתובת אריהו, עם פירוש אפשרי לכל אות
כתובת עופי בן נתניהו
טיבריוס

טִיבֶּרְיוּס קְלַאוּדִיוּס נֵירוֹן קֵיסָר (16 בנובמבר 42 לפנה"ס – 16 במרץ 37 לספירה) היה קיסר רומא בשנים 14–37 לספירה. טיבריוס היה הקיסר השני מן השושלת היוליו-קלאודית.
ביוגרפיה

טיבריוס נולד בשנת 42 לפנה"ס, אביו היה הסנאטור טיבריוס קלאודיוס נירון ואימו הייתה ליוויה. כתוצאה ממלחמת האזרחים שפרצה עם הירצחו של יוליוס קיסר משפחתו של טיבריוס נאלצה להימלט מרומא, אולם בשנת 39 לפנה"ס הם הורשו לחזור כשהוכרזה חנינה כללית.
אימו של טיבריוס, ליוויה, התגרשה מאביו ונישאה לאוקטביאנוס בשנת 39 לפנה"ס בעת שהייתה בהיריון עם אחיו דרוסוס. טיבריוס נשאר להתגורר עם אביו וכשזה נפטר בשנת 33 לפנה"ס הוא עבר להתגורר עם אימו ואוקטביאנוס.
ביוגרפיה > בצילו של אוגוסטוס

טיבריוס גדל עם אחיו דרוסוס, יוליה שהייתה אחותו החורגת ומרקוס קלאודיוס מרקלוס אחיינו של אוגוסטוס.
טיבריוס קיבל את החינוך המעולה ביותר באימפריה. אף על פי שלא היה כל ביטחון שהוא יירש את אוגוסטוס כקיסר, היה ברור שהוא ימלא תפקידים חשובים במערך האימפריאלי.
הקריירה הצבאית של טיבריוס החלה בגיל 15 כשהוא התלווה אל אוגוסטוס לסיור בגאליה, בסיור זה התחיל בלמידת מלאכת הצבא. הוא זכה בפרסום ותהילה בשנת 20 לפנה"ס כשהחזיר את נסי הלגיונות הרומאים שנפלו לידיה של האימפריה הפרתית בניסיונות הפלישה הכושלים של מרקוס אנטוניוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס.
כשטיבריוס חזר לרומא הוא נישא לויפסניה אגריפינה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה מצביאו הראשי של אוגוסטוס. למרות שהיה מדובר בנשואים פוליטיים שנועדו לחזק את הקשר בין אוגוסטוס לאגריפה, טיבריוס אהב את אשתו אהבה עמוקה. טיבריוס התמנה לפראיטור והצטרף לאחיו שנלחם בגבול האימפריה המערבי, בעוד שדרוסוס התמקד בלחימה בשבטים שישבו בגאליה נארבוננסיס, טיבריוס נלחם כנגד השבטים שישבו בהרי האלפים ובגאליה לוגדנסיס. טיבריוס חזר לרומא בשנת 13 לפנה"ס עטור תהילה והתמנה לקונסול.
מותו של אגריפה בשנת 12 לפנה"ס הציב בעיה בפני אוגוסטוס, שתכנן להפוך את נכדיו ליורשיו, אך חשש מהאפשרות כי מותו בשעה שנכדיו עדיין צעירים ובלי יורש מבוגר כמו אגריפה ידרדר את המערכת הפוליטית ברומא לכאוס.
פתרונו של אוגוסטוס היה לחתן את יוליה עם אחיה החורג טיבריוס, מתוך מחשבה להעניק לבנו החורג אותו מעמד שהוחזק קודם לכך על ידי אגריפה ועל ידי הנישואים להפוך אותו למגנם של נכדיו. אוגוסטוס הורה לטיבריוס להתגרש מאשתו והשיא אותו ליוליה. הנישואים נועדו לכישלון מההתחלה, טיבריוס נטר ליוליה על שאולץ להתגרש מאשתו האהובה ויוליה תיעבה את טיבריוס ולא טרחה להסתיר את ניאופיה.
טיבריוס המשיך לצבור כוח ועם מותו של אחיו דרוסוס בשנת 9 לפנה"ס נחשב ליורשו של אוגוסטוס. בשנת 12 לפנה"ס עסק טיבריוס בדיכויו של מרד שפרץ בפאנוניה, דיכוי המרד נמשך כשלוש שנים וטיבריוס בחר לנהל מלחמת גרילה תוך שהוא משמיד את יבולי המורדים במטרה להרעיב אותם, טקטיקה שספגה ביקורת ברומא. עם החזרתו לרומא הוא מונה שוב לקונסול ולטריבון והוטלה עליו המשימה לצאת למזרח האימפריה כדי לפתור את המחלוקות עם הפרתים.
בדרכו למזרח גרם טיבריוס להלם כשבשנת 6 לפנה"ס הודיע על פרישתו מכל תפקידיו והסתגר באי רודוס בחברת מלומדים יוונים. ההיסטוריונים חלוקים בשאלה למניעים של טיבריוס, יש סבורים שפרישתו נגרמה כתוצאה מאי שביעות רצונו מהעובדה שאוגוסטוס טיפח את מעמדם של נכדיו הצעירים גאיוס ולוקיוס והחשש שהם יועדפו על פניו בסדר הירושה, מנגד וליוס פטרקולוס (אנ') גורס שטיבריוס ראה בעין יפה את תוכניותיו של אוגוסטוס ופרישתו לא הייתה אלא מעשה אבירות מכיוון שלא רצה שפרסומו ותהילתו יעיקו על התפתחות הנסיכים הצעירים.
מכל מקום בעקבות פטירתם של לוקיוס בשנת 2 וגאיוס בשנת 4 אוגוסטוס קרא לטיבריוס לחזור לרומא, וחזר לכהן כטריבון אלא שהפעם הוא אומץ באופן רשמי על ידי אוגוסטוס שהכריח אותו לאמץ את אחיינו גרמניקוס שהיה חביבו של אוגוסטוס מתוך כוונה ששלטונו של טיבריוס יהיה אפיזודה בין שלטון אוגוסטוס לשלטון גרמניקוס וצאצאיו.
אישיותו

אופיו של טיבריוס, נחשב לקודר וסגור והוא זכה לכינוי "העצוב בבני האדם". טיבריוס התנגד לקבלת תוארי כבוד ודברי חנופה. מספרים שכאשר הציע הסנאט לקרוא לאחד מחודשי השנה על שמו – כבוד לו זכו גם שני קודמיו, יוליוס ואוגוסטוס – שאל טיבריוס בסרקזם מה יעשה הסנאט אם יהיו ברומא בסופו של דבר שלושה עשר קיסרים.
טיבריוס והיהודים

בתקופת שלטונו של טיבריוס היהודים גורשו מן העיר רומא, ככל הנראה מכיוון שעסקו בתעמולה דתית וגיור, ואף הצליחו לגייר את אשת הסנטור החשוב סאטורנינוס פוליוויה (אנ') ולאחר מכן גזלו מרכושה. אז גמלה בלב טיבריוס ההחלטה להציע לסנאט לגרש את כל היהודים והגרים מרומי, ומי שלא יציית או שלא יתכחש ליהדות ישלח לעבודת פרך כעבד עולם בסרדיניה.
ההיסטוריון דיו קסיוס מציין את הגיור כסיבת הגירוש: "משנהרו היהודים בהמוניהם לרומא ועסקו בהמרת רבים מבני המקום לאורחותיהם, הוא [טיבריוס] גירש את רובם". סווטוניוס, סופר רומי בן המאה השנייה לספירה, מציין את פועלם של ישו ותלמידיו היהודים, כסיבה לגירוש: "את היהודים, שעל ידי הסתת כְרֶסטוּס (=ישו) עוררו מהומות מתמידות, גירש מרומא". סווטוניוס גם מציין שטיבריוס הטיל על היהודים גם גיוס בכפייה: "מנהיגים דתיים דיכא בחוזק-יד, בייחוד של המצרים והיהודים, וכפה על המחזיקים באמונת-הבל זו לשרוף את בגדי-הפולחן שלהם על כל אביזריו. את הנוער היהודי גייס לשירות צבאי ופיזרם בפרובינציות שאקלימן קשה; את שאר בני העם הזה...הרחיק מן העיר, ואיים בעונש של עבדות-עולם על אלה שלא יצייתו".
בשנת 19 לספירה נענשו המוני יהודים על שלא רצו להילחם בשבת ויום טוב.[דרוש מקור] אולם למרות תקריות אלה דומה שמותו של סיאנוס צורר היהודים, מיתן טיבריוס את יחסו הקשה והחשדני ליהודים והוא המשיך במדיניות הסבלנות של יוליוס קיסר ואוגוסטוס.
כשנציב יהודה, פונטיוס פילאטוס הציב מגנים שעליהם כתובות הקדשה לקיסר בארמונו של הורדוס בירושלים טיבריוס הורה להסיר אותם כדי למנוע פגיעה ברגשות היהודים, הורדוס אנטיפס היה ידידו הקרוב ואף קרא את בירתו החדשה, טבריה, על שמו.
אילן יוחסין

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 | 31 | 32 | 33 | 34 | 35 | 36 | 37 | 38 | 39 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון |   |   |   |   |   |   | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה |   |   | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס |   |   |   |   |   |   | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה |   |   |
| טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון |   |   |   |   |   |   | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה | לא ידועה |   |   | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס | מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס |   |   |   |   |   |   | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה | אפידיה |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון | טיבריוס קלאודיוס נירון |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה | ליוויה |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס | טיבריוס |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

סווטוניוס, תרגום: ד"ר אלכסנדר שור, חיי שנים-עשר הקיסרים, תל אביב: מסדה, תשי"ט
צבי יעבץ, טיבריוס וקאליגולה, תל אביב: דביר, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: מאגנס, 2002, עמ' 245–269
יוסף קלוזנר, מישו עד פאולוס, מדע, עמ' 18–20
רוברט גרייבס, אני, קלאודיוס (1934); תרגומים לעברית: נפתלי גולן, הוצאת מסדה, 1950; אביעד שטיר, ספרי עליית הגג, 2010
הערות שוליים

↑  דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 57, פרק 18, סעיף 5
↑  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה – גישות כלפי היהודים בעולם העתיק (מאנגלית: להד לזר); פרק 6 גיור, הגירוש מרומא בשנת 19 לסה"נ, עמ' 165; ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
↑  חיי טיבריוס, בתרגום אלכסנדר שור. מקור: פרויקט בן יהודה.
↑  סויטוניוס, שנים-עשר הקיסרים, טיבריוס, 36.
| קיסרי רומא |
| --- | --- | --- |
| תקופת הפרינקיפט | אוגוסטוס קיסר • טיבריוס קיסר • קליגולה • קלאודיוס קיסר • נירון קיסר • גלבה • אותו • ויטליוס • אספסיאנוס • טיטוס • דומיטיאנוס • נרווה • טראיאנוס • אדריאנוס • אנטונינוס פיוס • לוקיוס ורוס • מרקוס אורליוס • קומודוס • פרטינקס • דידיוס יוליאנוס • ספטימיוס סוורוס • קרקלה (עם גטה) • מקרינוס • אלאגבאלוס • אלכסנדר סוורוס |  |
| תקופת משבר המאה השלישית | מקסימינוס תראקס • גורדיאנוס הראשון עם גורדיאנוס השני • פופיאנוס ובלבינוס • גורדיאנוס השלישי • פיליפוס הערבי • דקיוס עם הרניוס אטרוסקוס • טרבוניאנוס גאלוס עם הוסטיליאנוס • טרבוניאנוס גאלוס עם וולוסיאנוס • איימליאנוס • ולריאנוס עם גליאנוס • גליאנוס • קלאודיוס השני גותיקוס • קווינטילוס • אורליאנוס • טקיטוס • פלוריאנוס • פרובוס • קארוס • קארינוס עם נומריאנוס |  |
| תקופת הדומינט | דיוקלטיאנוס עם מקסימיאנוס • קונסטנטיוס כלורוס • גלריוס • פלביוס ולריוס סוורוס • מקסימינוס דאיה • מקסנטיוס • ליקיניוס • קונסטנטינוס "הגדול" • קונסטנטיוס השני עם קונסטנס ועם קונסטנטינוס השני • יוליאנוס • יוביאנוס • ולנטיניאנוס הראשון עם ואלנס • גרטיאנוס עם ולנטיניאנוס השני • תאודוסיוס הראשון |  |
האימפריה הרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269077705171  PLWABN: 9810610039505606  BIBSYS: 90892174  BNE: XX1136569  BnF: cb120494832 (data)  CANTIC: a11031347  CiNii: DA01966967  GND: 118622501  HDS: 010315  ISNI: 0000 0001 0923 3028  LCCN: n50049381  NKC: jn20000701812  NLG: 154439  NSK: 000108570  NTA: 07065980X  SELIBR: 234197  SNAC: w6mb05kj  SUDOC: 028715195  TePapa: 49477  ULAN: 500115693  VcBA: 495/44239  VIAF: 89600176   WorldCat (עם VIAF): 89600176
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית 
 גוף מחוקק:  הקונגרס ה-104 של ארצות הברית
 שטחים שעליהם חל החוק:  ארצות הברית 
 תאריך תחולה:  8 בנובמבר 1995
 
חוק שגרירות ארצות הברית בירושלים (באנגלית: Jerusalem Embassy Act of 1995, בתרגום חופשי לעברית: חוק השגרירות בירושלים של 1995) נחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית והפך לחוק, ללא חתימתו של הנשיא ביל קלינטון, ב-8 בנובמבר 1995. בחוק נאמר כי יש להכיר בירושלים כבירת מדינת ישראל, ושגרירות ארצות הברית בישראל תועבר לירושלים לא יאוחר מסוף מאי 1999. עם זאת, החוק אפשר לנשיא לדחות את ביצוע מעבר השגרירות בחצי שנה, והנשיאים קלינטון, בוש ואובמה דחו את המעבר מדי חצי שנה לפי סעיף זה.
הנשיא דונלד טראמפ יישם בסופו של דבר את החוק. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות האמריקאית לשכונת ארנונה בירושלים.
רקע

לפי תוכנית החלוקה אמורה הייתה ירושלים להיות חלק מאזור בשליטה בינלאומית אולם תוכנית החלוקה לא התממשה ולכן בדצמבר 1949 הכריזה ממשלת ישראל על ירושלים כבירת ישראל, והחלה להעביר את מוסדותיה לעיר. בעת שישראל הכריזה על העברת משרד החוץ לירושלים, בשנת 1952, הביעו ארצות הברית ומדינות אחרות מורת רוח מכך. בשנת 1970 כתב סטיבן שוובל, היועץ המשפטי של מזכירות המדינה בארצות הברית, חוות דעת לפיה "יש לישראל זכות בעלות עדיפה בשטח שהיה פלשתינה (א"י), לרבות ירושלים כולה, מאשר לירדן או למצרים". שוובל נימק את עמדתו בכך שמעמדה הקודם של ירדן בירושלים נבע מפלישה בלתי חוקית בתוקפנות צבאית, ולעומת זאת ישראל נכנסה לשטח ב-1967 במלחמת מגן. דברי שוובל צוטטו בפי שגריר ישראל באו"ם ב-1977, כדי להדוף יוזמות אנטי-ישראליות בעצרת הכללית.
בשנת 1981 תמך נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בריבונות ישראל בירושלים המאוחדת.
החקיקה

על יוזמי החוק נמנו שני מנהיגי המפלגות בסנאט, הרפובליקני בוב דול והדמוקרטי טום דאשל.
החוק זכה לרוב גדול בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בבית הנבחרים של ארצות הברית תמכו בו 347 לעומת 37, ובסנאט תמכו בו 93 לעומת 5 סנטורים.
לאחר החקיקה

בעקבות החוק, ירושלים החלה להיות מוזכרת כבירת ישראל במסמכים רשמיים ובאתרי אינטרנט של ממשלת ארצות הברית. עם זאת, השגרירות נותרה בתל אביב. על פי החוק, נשיא ארצות הברית היה רשאי לדחות את ביצוע העברת השגרירות מדי שישה חודשים, וכך נעשה עד 2018 (ראו להלן). דחיית יישום החוק הוסברה על ידי הבית הלבן בכך שהחוק "משבש את סמכויות הנשיא על פי החוקה". הודעת הנשיא על דחיית ההעברה לוותה במשפט: "הממשל שלי נשאר נאמן לתחילת תהליך העברת השגרירות שלנו לירושלים". ב-2003 אישר הקונגרס האמריקאי הצהרה המאיצה בנשיא ארצות הברית ליישם את החוק, אולם הדבר לא שינה את מדיניות הנשיאים.
החלטה דומה של הקונגרס

ביוני 2007, עם ציון 40 שנה למלחמת ששת הימים, קיבל בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה מס' 152, שבה כלולים הסעיפים הבאים:
הקונגרס מברך את אזרחי ישראל לרגל 40 שנה למלחמת ששת הימים, שבה הביסה מדינת ישראל את אויביה, שמטרתם הייתה השמדת המדינה היהודית.
הקונגרס מברך את תושבי ירושלים ותושבי ישראל לרגל 40 שנה לאיחוד העיר ההיסטורית.
הקונגרס משבח את מצרים וירדן, שנלחמו בישראל במלחמת ששת הימים אך לאחר מכן ניחנו בתבונה ואומץ לב ואימצו חזון של שלום ודו-קיום עם ישראל.
הקונגרס משבח את ישראל על אופן ניהול העיר הבלתי-מחולקת של ירושלים ב-40 השנה האחרונות, תוך מתן כבוד לכל הדתות בעיר.
הקונגרס חוזר ומציין את מחויבותו ל"תקנת השגרירות בירושלים" משנת 1995 וקורא לנשיא ארצות הברית ליישמה.
הקונגרס קורא לפלסטינים ולארצות ערב להצטרף למשא ומתן עם ישראל על מנת לפתור את הסכסוך הישראלי-ערבי, כולל מימוש החזון של שתי מדינות דמוקרטיות, ישראלית ופלסטינית, המתקיימות זו בצד זו בשלום ובביטחון.
ההחלטה איננה מחייבת חוקתית.
מימוש החוק

ב-6 בדצמבר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כך שארצות הברית מכירה רשמית בירושלים כעיר הבירה של מדינת ישראל, וכן על התחלת ההכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. ב-14 במאי 2018 הועברה השגרירות לשכונת ארנונה בעיר. עם זאת, לאחר כשלושה שבועות חתם טראמפ על דחייה נוספת של יישום החוק למשך חצי שנה, משום שמעון השגריר עדיין לא עבר. ב-8 במאי 2019 הודיע מזכיר המדינה האמריקאי כי מעון השגריר עבר לירושלים ובכך הושלם יישום "חוק ירושלים".
הערות שוליים

↑  אין ממשלת ישראל משיבה על האיגרת האמריקאית בעניין ירושלים, דבר, 23 ביולי 1952
י. שוכמן, האיגרת האמריקאית, דבר, 1 באוגוסט 1952
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 166
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 167
↑  "המערכה על ירושלים", דורי גולד, בהוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד, ת"א 2008, עמוד 173
↑  ‏Section 214 of the Foreign Relations Authorization Act of 2003‏
↑  טראמפ חתם על דחיית חוק העברת השגרירות, באתר ישראל היום, 5 ביוני 2018
↑  "המשימה הושלמה: המעון של השגריר - בירושלים"
יאיר אלדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בפברואר 1973 (בן 51) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  האוניברסיטה העברית בירושלים  תיכון הרטמן 
 מוסדות:  הקריה האקדמית אונו 
 
יאיר אלדן (נולד ב-8 בפברואר 1973) הוא סופר, משורר ומרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
ביוגרפיה

אלדן נולד בשיקגו שבארצות הברית. ב-1976 עלה ארצה וגדל בבאר שבע. למד בתיכון הרטמן, בית הספר התיכון של מכון שלום הרטמן בירושלים. לאחר שרות צבאי כקצין בשריון (1991–1995) למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1996–2000), וב-2001 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין. בשנים 2000–2001 עבד בכנסת כעוזרו הפרלמנטרי של יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט, חה"כ אופיר פינס-פז. בשנים 2003 עד 2008 השלים לימודיו באוניברסיטת בר-אילן ובאפריל 2008 הוענק לו תואר דוקטור. בין השנים 2008–2011 היה עמית מחקר במכון שלום הרטמן. אלדן הוא בוגר מכון כרם, ובין השנים 2018-2021 שימש גם כמורה לאזרחות בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים.
אלדן פרסם שני ספרי עיון העוסקים בספרות חז"ל, ושלושה ספרי פרוזה, וכן שירים בבמות שונות.
משמש כיום כמרצה בפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
כתיבה עיונית

בספר נידוי מוות ואבלות שיצא בהוצאת רסלינג בשנת 2011, בוחן אלדן את הקשר שבין נידוי, מוות ומנהגי אבלות, המופיעים בספרות חז"ל זה לצד זה.
בספר משיחיות? עבודה זרה! ההיגיון הפנימי של המסכת במשנה שיצא בהוצאת כרמל בשנת 2011, מציע אלדן דרך חדשה לקריאת מסכתות המשנה המתייחסת אליהן כאל סיפורים, והמבקשת לחשוף את הדילמה שאתה מתמודד הקובץ ההלכתי, ואת הדרך שבה הוא מתיר אותה.
פרוזה ושירה

במפת הגוף שיצא בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2011, עוסק אלדן בהשפעותיה של תוכנית ההתנתקות על חייה ושברה של משפחה אחת.
המכתב (עם אורנה ראובן) שיצא בהוצאת כתר בשנת 2016, הוא רומן מכתבים בין מטופל לשעבר (איתמר) לפסיכולוגית שלו (אלה) שנכתב על ידי אלדן והפסיכולוגית אורנה ראובן.
במרכז חיי חוק, שיצא בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2023, נסיבות עלייתה ונפילתה של נעמי יהב שעמדה בראש מפלגת נשים בישראל ואף כיהנה כראשת ממשלה, ומערכת היחסים המורכבת שניהלה עם בת זוגה.
אלדן הוא בוגר כיתת השירה של הליקון לשנת 2001, ופרסם שירים בבמות שונות. הוא ממקימי כתובת, קבוצת משוררים ירושלמית, וחבר הוועד המנהל של עמותת "מקום לשירה" מהקמתה ועד היום.
פרוזה עיונית > משהו רוחני זורם כביכול

ספרם של שולמית אלמוג ואלדן, שיצא בהוצאת כרמל במרץ 2021, מתאר מערכת יחסים בין גבר ואישה שהיכרותם מעמיקה על רקע יחסם למגדר וכפי שמתברר, לנזילות מגדרית.
חבל טוקאי

חבל טוקאי (הונגרית: Tokaj borvidék) הוא אזור יין היסטורי במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון-מזרח הונגריה, המורכב מ-28 כפרים ו-70,000 דונם של כרמים שבהם גדלים זני ענבים ייחודיים. באזור זה מיוצר היין טוקאי, שהוא סוג ידוע של יין מחוזק. השם "טוקאי" נגזר ממילה ארמנית שמשמעותה ענב. מילה זו חדרה לשפה ההונגרית ככל הנראה במהלך המאה ה-10. שמו הקודם של החבל היה הג'אליה (Hegyalja), ומשמעותו בהונגרית היא "למרגלות גבעות". האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2002, והוא אחד מאזורי היין היחידים בעולם שזכו למעמד זה.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים

חלקו המזרחי של חבל טוקאי משתרע על גבעות סרנץ' (Szerencs), שגובהן הממוצע הוא 250 מטרים מעל גובה פני הים. כ-80% מפני השטח של הגבעות מורכבים מטוף ריוליטי המכיל זאוליט, קאוליניט, הידרו-קוורציט ובנטוניט. בקצה הדרום-דרום-מזרחי של הר טוקאי (הנמצא ברכס זמפלן) נמצא מרבץ גדול המורכב מחצץ, חול, אלוביום ומים מתוקים. השכבות התת-קרקעיות העליונות של הגבעות מורכבות מאדמה חומה הנמצאת על שכבת חרסית, והשכבות היותר עמוקות מורכבות בעיקר מחומרים פוריים עם חלקים של אבן גיר. הגובה הממוצע של מורדות הגבעות בכיוון דרום-מזרח, צפון, ומערב-צפון-מערב הוא 541 מטרים מעל גובה פני הים. כ-80% מפני השטח עוברים תהליכי בליה קבועים.
האזורים הגבוהים של החבל מאופיינים בתנאי לחות יותר גבוהה, והאזורים הנמוכים בתנאי חום ויובש גבוהים יותר. בכל שנה השמש זורחת בממוצע למשך כ-2,000 שעות. בזמן עונת הפריחה הטמפרטורה הממוצעת היא בין 16.3°C ל-16.9°C, ואינה יורדת מתחת לאפס מעלות בין אמצע אפריל לאמצע אוקטובר. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא בין 600 ל-620 מטרים, ומתוכם יורדים בין 370 ל-390 בעונת הפריחה. בזכות תנאי האקלים השוררים באזור זה ניתן לגדל בו צמחים המתאימים לאקלים חם, וביחד עם איכות הקרקע ותכונות נוספות של הגבעות הופכים את חבל טוקאי למקום טוב לגידול ענבים.
צורת ההתיישבות בחבל תלויה בתכונותיו הטופוגרפיות וההידרוגרפיות. שני צירי היישובים העיקריים שוכנים לאורך הנהר בודרוג והנהר הרנאד ויובליו.