stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמב"י
חוק 'נמב"י' רישוי מפעלי תשתית לאומית

במהלך שנת 2017–2018 היה ניסיון לקדם תיקון לחוק רישוי עסקים – רישוי מפעלי תשתית לאומית, על רקע מחלוקות בין רשויות מקומיות לבין משרדים ממשלתיים במספר סוגיות שונות. ההצעה התמקדה בהעברת סמכות רישוי העסקים מהרשות המקומית לשלטון המרכזי במקרים של תשתית לאומית או מפעלים חיוניים. ראש הממשלה, בנימין נתניהו אף התייחס בפומבי להצעת תיקון החוק כ'חוק נמב"י'. הצעת החוק לא עברה בסופו של דבר.
נמב"י בישראל

במחקר שפרסמו בני פירסט ומישל פורטמן (אקולוגיה וסביבה, יוני 2018) נאמר ש"בעשור האחרון הופכת תופעת הנִמְבִּ"י לשכיחה מאוד בישראל. כמו במדינות מפותחות אחרות, אחת מהתופעות הנלוות לתהליכי הפיתוח המואץ היא מספרם העולה של תושבים המתנגדים לתוכניות בנייה בסמיכות למקום מגוריהם. הניגוד הפנימי בין הרצון לשמור על רמת חיים גבוהה ועל איכות סביבה נאותה, ובין הצורך בהקמת תשתיות חיוניות שיאפשרו את אותה רמת חיים גבוהה, הוא אחד המאפיינים העומדים בבסיס תופעת הנִמְבִּ"י".
במקרים רבים נטען על ידי חברות תשתיות וועדות תכנון ובנייה בדיונים בבתי המשפט בכלל ובבית המשפט העליון בפרט שהטענות נגדן הן מסוג NIMBY, ובמקרים לא מעטים השופטים תומכים באמירה זאת בפסק דינם. בין השאר נאמר כך על ידי השופטת דפנה ברק ארז והשופט רון סוקול כלפי הדרישה להרחיק את אסדת הגז מהחוף, על ידי השופט יצחק עמית כלפי שלל עתירות המבקשות לשנות את הסדרי השימוש במסלולי הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון ועל ידי השופט אליקים רובינשטיין כלפי עתירה נגד הקמת תחנת הסגר. במקרים מעין אלו ממעטים השופטים להתערב וטוענים שהמקום לשקול היכן ימוקם המפגע הנטען הוא בוועדות התכנון והבנייה ולא בבית המשפט. השופטת מרים נאור אף נימקה הטלת הוצאות משפט על עותרים בכך שהם לא חזרו בהם מהעתירה לאחר שחששות בטיחותיים הופגו על ידי חברת התשתיות וכל שנשאר היה, לדברי השופטת: "טענת NIMBY קלאסית שאין לקבלה".
בהלכה

על פי ההלכה היהודית, פעמים שטענות מסוג נמב"י דינן להתקבל, במסגרת הלכות הרחקת נזיקין והלכות נוספות. למשל, כאשר הדיירים הסמוכים טוענים כי הימצאות הדבר בסמוך למקום המגורים מעלה חשש ממשי לסיכונים בריאותיים, גורמת להם לחרדות נפשיות, פוגעת בערך הנכסים הסמוכים, וכיוצא בזה.
דוגמה מצויה לדבר היא הצבת אנטנות סלולריות בקרבת בתי מגורים ומוסדות חינוך בניגוד לרצון התושבים הסמוכים, שלדעת פוסקים רבים יש לתושבים הסמוכים הזכות להתנגד לכך, בפרט כאשר קיימות חלופות אפשריות.
הערות שוליים

↑  נִמְבִּ"י במילון איכות הסביבה (תשע"א), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑   אור קשתי, נעה שפיגל, תושבים בזכרון יעקב ישלמו לחברה פרטית כדי שלא תפתח מוסד שיקומי במושבה, באתר הארץ, 1 במרץ 2019
↑  חוק 'עוקף עיריית חיפה' ייכנס לחוק ההסדרים של תקציב 2019, באתר infospot.co.il
↑  האם ההצבעה על חוק נימבי תדחה למושב הקיץ של הכנסת?, באתר infospot.co.il
↑  אקולוגיה וסביבה - כתב עת למדע ומדיניות הסביבה, באתר magazine.isees.org.il
↑  בג"ץ 8401/15 עיריית בני ברק נ' שר האוצר, ניתן ב־3 בנובמבר 2016
↑  בג"ץ 7737/14 עיריית יקנעם נ' המועצה הארצית לתכנון ולבניה, ניתן ב־22 בדצמבר 2015
↑  ארז רביב, ‏על אף המאבק המתוקשר: נדחתה עתירת 'שומרי הבית' נגד צנרת הקונדנסט, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 20 באוגוסט 2018
↑  עע"מ 3139/15 קיבוץ בארות יצחק נ' מנהל רשות התעופה האזרחית, ניתן ב־4 בפברואר 2019
↑  עע"מ 2840/15 כפר דניאל - מושב שיתופי נ' ועדת הערר המחוזית לתכנון ולבניה מחוז מרכז, ניתן ב־22 ביוני 2016
↑  ראו ציטוט: "אינני רואה טעם התערבות של בית המשפט בשיקול התכנוני ... טענת העותר ... היא ממין Not In My Back Yard (NIMBY) ודרכם של טועני טענות ממין זה שיש להם ק"נ טעמים להסביר מדוע אין להקים את המבנה המיועד אצלם אלא אצל זולתם. מקום ההכרעה בטעמים אלה הוא אצל רשויות התכנון" ב-עע"מ 7946/16 שלומית הרץ נ' הוועדה המקומית לתכנון ולבניה פתח תקווה, ניתן ב־28 בינואר 2018
↑  בג"ץ 1517/14 קיבוץ רגבים נ' המועצה הארצית לתכנון ולבניה, ניתן ב־24 בנובמבר 2014
↑  ראה בהרחבה בספר אור המשפט (הרב דניאל כץ, ירושלים תשע"ח), פרק כז - הקרינה ונזקיה, עמ' 443-510 (בעמודי הספר: 419-486)
↑  תושבי קריית הרצוג יצאו למאבק נגד קרינת האנטנות | רבני העיר בפסק נחרץ, באתר JDN
↑  "איכא דרכא אחרינא" - הגר"מ שפרן: "מותר להשתמש בכל דרך חוקית לסלק את האנטנה", באתר כיכר השבת
↑  מתעצמת הסערה סביב "ישיבת האנטנות", באתר המחדש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544249905171  BnF: cb12507251f (data)  LCCN: sh91000181  SUDOC: 034303650
הנס גאורג גדמר

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1900 הקיסרות הגרמנית מרבורג, פרוסיה, גרמניה
 פטירה:  13 במרץ 2002  (בגיל 102) גרמניה היידלברג, באדן-וירטמברג, גרמניה
 מקום קבורה:  היידלברג 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורוצלב, אוניברסיטת מרבורג, אוניברסיטת מרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  פול נטורפ, מרטין היידגר, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוסדות:  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  אוניברסיטת לייפציג 
 מונחה לדוקטורט:  דיטר הנריך
 זרם:  פילוסופיה קונטיננטלית, הרמנויטיקה
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה, אסתטיקה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  הגל, קירקגור, היידגר, חיים פרלמן
 השפיע על:  רורטי, ריקר, גאורג ברטרם, דיטר הנריך
 מדינה:  גרמניה 
 יצירות ידועות:  Truth and Method, The Relevance of the Beautiful and Other Essays 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של פלרמו (2000) הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1993) פרס רויכלין (1971) פרס הגל (1979) פרס זיגמונד פרויד (1979) פרס הנס מרטין שלאייר (1987) מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (1976) פרס קרל יאספרס (1986) אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Käte Gadamer 
 
הנס גאורג גדמר (בגרמנית: Hans-Georg Gadamer; ‏11 בפברואר 1900 – 13 במרץ 2002) היה פילוסוף גרמני, שחיבורו הידוע ביותר היה "אמת ומתודה".
ביוגרפיה

גדמר נולד במרבורג, גרמניה, בנו של כימאי שלאחר מכן היה לרקטור האוניברסיטה שם. גדמר לא המשיך למדעים המדויקים כפי שרצה אביו, והתעניין יותר במדעי הרוח. הוא למד בברסלאו תחת הניגסוולד, אך שב למרבורג על מנת ללמוד עם הפילוסופים הנאו-קנטיאנים פאול נטורפ וניקולאי הרטמן. הוא הגן על התזה שלו ב-1922.
זמן קצר לאחר מכן, גדמר ביקר בפרייבורג והחל ללמוד עם מרטין היידגר שהיה אז מלומד צעיר שעדיין לא קיבל את משרת הפרופסורה. הוא התחבר לקבוצה של סטודנטים שכללה את ליאו שטראוס, קרל לאוית', וחנה ארנדט. הוא והיידגר התקרבו, וכשהיידגר קיבל משרה באוניברסיטת מרבורג, גדמר עבר יחד איתו. השפעתו של היידגר היא שעיצבה את מחשבתו של גדמר והרחיקה אותה מההשפעות הנאו-קנטיאניות המוקדמות יותר של נטורפ והרטמן.
גדמר סיים את לימודיו ב-1929 והעביר את רוב שנות השלושים המוקדמות כשהוא מרצה במרבורג. שלא כהיידגר, גדמר התנגד לנאצים, אם כי לא היה פעיל פוליטית בתקופת הרייך השלישי. הוא לא קיבל משרה בשכר בשנות שלטון הנאציזם ומעולם לא נמנה עם שורות המפלגה; רק לקראת סופה של המלחמה קיבל משרה בלייפציג. ב-1946, האמריקאיים מינו אותו לרקטור האוניברסיטה לאחר שהחליטו כי הוא לא היה נגוע בנאציזם. גדמר לא חיבב את גרמניה המזרחית הקומוניסטית הרבה יותר מאשר את הרייך השלישי, והוא עבר לגרמניה המערבית, כשהוא מקבל משרה בתחילה בפרנקפורט ואחר-כך ירש את קרל יספרס בהיידלברג ב-1949. הוא נשאר שם עד למותו ב-2002.
בתקופה זו הוא סיים את חיבורו החשוב ביותר, "אמת ומתודה" (ב-1960), והשתתף בוויכוח המפורסם עם יורגן הברמאס על היכולת למצוא נקודה אובייקטיבית שאינה תלויה בתרבות ובהיסטוריה, ממנה אפשר לבקר את החברה. הוויכוח לא הגיע למסקנה ברורה, אך סימן את תחילתה של ידידות חמה בין שני האישים. בזכותו של גדמר, זכה הברמאס לפרופסורה הראשונה שלו בהיידלברג. ניסיון ויכוח אחר עם ז'ק דרידה היה פחות מוצלח, מכיוון שהיה אך מעט מן המשותף בדעותיהם. לאחר מותו של גדמר אמר דרידה כי חוסר ההצלחה שלהם למצוא קרקע משותפת היה אחד מהכשלונות הקשים בחייו, והביע כבוד אישי ופילוסופי רב לגדמר.
מחקר > אמת ומתודה

הפרויקט הפילוסופי של גדמר, כפי שהוא הסביר באמת ומתודה, היה להרחיב את המושג "הרמנויטיקה פילוסופית", שהיידגר טבע אך מעולם לא פיתח ביסודיות. מטרתו של גדמר הייתה לגלות את טבעה של ההבנה האנושית. בספר גדמר טוען כי "אמת" ו"מתודה" אינן מתיישבות זו עם זו. השאלה "מהי הבנה?" קודמת לכל פעילות מתודית. גדמר היה ביקורתי כלפי שתי גישות למדעי הרוח. מצד אחד, הוא היה ביקורתי לגישה המודרנית למדעי הרוח שלקחה לה למודל את מדעי הטבע (ואת המתודה המדעית המחמירה). מצד שני ביקר גם את הגישה ההרמנויטית המסורתית, שמקורה בפרידריך שליירמכר ווילהלם דלתיי, שטענו כי הבנה של טקסט פירושה לשחזר את הכוונה המקורית של הכותב.
בניגוד לשתי עמדות אלה, גדמר טען כי לאנשים יש "הכרה מושפעת היסטוריה", הכרה שנובעת מההיסטוריה והתרבות שעיצבו אותה. לפיכך פירוש של טקסט מכיל "מיזוג אופקים" שבו הקורא מאחד בין ההיסטוריה של הטקסט לבין הרקע שלו עצמו. "אמת ומתודה" לא אמורה להיות קביעה פרגמטית לגבי שיטה "הרמנויטית" חדשה לפירוש טקסטים. גדמר ראה את "אמת ומתודה" כתיאור של מה שאנו עושים כשאנו מפרשים טקסט (גם אם אנחנו לא יודעים זאת).
בהמשך למרטין היידגר ולניתוח הטמפורלי שהציע לקיום האנושי, גדמר טען שלאנשים ישנה תודעה היסטורית ושהאנשים באשר הם אנשים משתייכים להיסטוריות ולתרבויות פרטיקולריות שעיצבו אותם. ועם זאת, התודעה ההיסטורית אינה אובייקט שמתקיים מעל ומעבר לקיום שלנו אלא "זרם שבו אנו נעים ומשתתפים, בכל פעולה של הבנה". כלומר, אנשים לא מגיעים לעולם לשום אובייקט ללא הבנה מוקדמת (מסוג כלשהו) שקיבלה צורתה מתוך הרצף ההיסטורי. המסורת שבתוכה הפרשן עומד מייצרת "שיפוטים מוקדמים" שמשפיעים על כיצד הוא או היא מייצרים פרשנויות. עבור גדמר, השיפוטים המוקדמים הללו אינם משהו שמפריע ליכולת שלנו להציע פרשנויות, אלא הן אינטגרליים למציאות האנושית והן הם מה שמאפשר הבנה (של אמנות, של ההיסטוריה) מלכתחילה. גדמר מבקר את הוגי הנאורות על שהפגינו שיפוטים מוקדמים כנגד קיומם וחשיבותם של שיפוטים מוקדמים.
עבור גדמר, פרשנות לטקסט כוללת הלחמת אופקים. הן הטקסט והן הפרשן מוצאים עצמם בתוך מסורת היסטורית מסוימת, מה שגדמר קורא לו "אופק". כל אופק מבוטא דרך המדיום השפתי, והן הטקסט והן הפרשן משתייכים ל- (ומשתתפים ב-) היסטוריה ובשפה במסגרת האירוע הפרשני. ההשתייכותיות הזו לשפה היא הקרקע המשותפת בין פרשן וטקסט שמאפשרת את ההבנה. כפי שפרשן מבקש להבין טקסט מסוים, אופק משותף צומח מתוך הלחמת שני האופקים (של הטקסט ושל הפרשן). ההלחמה הזו אין משמעה שהפרשן כעת מבין הבנה אובייקטיבית ומלאה של הטקסט. במקום, עלינו להכיר בכך שההבנה היא אירוע, מטיבעו ארעי, שבו העולם של הטקסט נפתח באופן חלקי בפני הפרשן. התוצאה של כל זה היא הבנה מלאה יותר של הנושא שבבסיס המפגש מלחים האופקים.
במילים אחרות, גדמר טוען שהחוויה ההרמנויטית היא דיאלוגית באופייה. כדי להצדיק זאת, הוא משתמש בדיאלוגים של אפלטון כמודל לגבי כיצד עלינו לקיים אינטראקציה עם טקסטים כתובים. כדי להיות בשיחה, על הצד האחד לקחת ברצינות את האמיתות שמציג הצד השני בדיאלוג. יותר מכך, כל משתתף בדיאלוג קשור לצד השני ותלוי בו מעצם כך ששני הצדדים מבקשים להבין האחד את השני. בסופו של דבר, עבור גדמר, הדינמיקה החשובה ביותר בשיחה כמודל לפרשנות של טקסט מסוים היא הדינמיקה של שאלה ותשובה. כלומר, שההבנה והפרשנות של הטקסט ישתנו על בסיס השאלות אותן ישאל הפרשן את הטקסט. ה"משמעות" שצומחת אינה אובייקט שמונח בתוך הטקסט או בתוך הפרשן, אלא אירוע שצומח מתוך אינטראקציה בין פרשן לטקסט ושעשויה הייתה להיות שונה היה והשאלות היו אחרות.
מחקר > עבודות נוספות

בנוסף לעבודתו בתחום ההרמנויטיקה, גדמר גם ידוע בפרסומיו הרבים בתחום הפילוסופיה היוונית. אף ש"אמת ומתודה" נעשה למרכזי בקריירה המאוחרת יותר שלו, רוב חייו בצעירותו סבבו סביב מחקר הספרות הקלאסית. לדוגמה, יש שרואים את מחקריו על אפלטון כחשובים לא פחות ממחקריו בהרמנויטיקה.
הספר מיזוג אופקים שיצא לאור בשנת 2016 בידי הוצאת האוניברסיטה העברית, חולק לשלושה היבטים שונים של מיזוג אופקים בהתאם לרעיונותיו של גדמר.
שלט לכבוד גדאמרס על אול. שבסקה 28 בוורוצלב
שמחה דיניץ

שמחה דיניץ (23 ביוני 1929 – 23 בספטמבר 2003) היה חבר הכנסת, דיפלומט ויו"ר הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה

שמחה דיניץ נולד בתל אביב ליוסף ולברוריה (ברוניה), אח למירה. התגורר עם משפחתו ברחוב אלנבי. את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הרצליה. למד מדע המדינה באוניברסיטת סינסינטי באוהיו וקיבל תואר מוסמך במשפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הצטרף למשרד החוץ ובין השנים 1960–1966 שימש כמנהל לשכת מנכ"ל המשרד ולאחר מכן מזכיר מדיני ומנהל לשכת שר החוץ. ב-1966 התמנה לציר בשגרירות ישראל ברומא וב-1968 לציר לענייני הסברה בשגרירות בוושינגטון. ביוני 1969, בעקבות התפטרותו של אביעד יפה התמנה למזכיר מדיני (נקרא גם יועץ מדיני) של ראש הממשלה גולדה מאיר שהכירה אותו מימי עבודתם המשותפת במשרד החוץ וראש לשכתה. בתפקידו זה עסק רבות בקשרים עם ארצות הברית ובדיונים סביב תוכנית רוג'רס.
ב-1972 מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה. ב-1973 התמנה לשגריר ישראל בוושינגטון, כמינוי של גולדה מאיר שנכפה על שר החוץ, אבא אבן. בתחילת מלחמת יום כיפור דאג להשיג ממזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, "רכבת אווירית" של תחמושת וציוד צבאי שהיו חסרים לצה"ל. את המסרים מקיסינג'ר העביר ישירות למנכ"ל משרד ראש הממשלה, מרדכי גזית. הוא המשיך לכהן כשגריר גם תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין, ואף היה חבר הצוות הישראלי למשא ומתן לשלום עם מצרים בקמפ-דייוויד.
בהמשך כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה העברית. בכנסת ה-11 (בשנים 1984–1988) כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת המערך ונחשב בין ניצי המפלגה. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
בשנת 1987 התמנה ליו"ר הסוכנות היהודית. בתפקיד זה פעל רבות למען עלייתם וקליטתם בארץ של העולים מברית המועצות לשעבר, עם פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה בתחילת שנות התשעים.
בשנת 1995 נאלץ לפרוש מכהונתו בסוכנות היהודית עקב הגשת כתב אישום נגדו, שבו הואשם שהציג הוצאות פרטיות כהוצאות בתפקיד. בית המשפט המחוזי זיכה את דיניץ מאחד האישומים אך הרשיע אותו באחר. דיניץ הגיש ערעור וברוב דעות קיבל בית המשפט העליון את ערעורו וזיכה אותו מכל אשמה.
נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת בית הכרם בירושלים.
חיים אישיים

היה נשוי לויויאן ואב לשתי בנות ולבן.
הערות שוליים

↑  אלמוני צלצל בלילה, מעריב, 5 בפברואר 1971
↑  חגי אשד, א. יפה התפטר ויהיה מועמד לכנסת; ש. דיניץ במקומו, דבר, 16 ביוני 1969
↑  יורם פרי, גולדה שוברת שיגרה אפורה, דבר, 23 באוקטובר 1969
↑  למשל: שליחים מישראל בודקים הלכי רוח בוואשינגטון, מעריב, 19 באוגוסט 1970
יוסף חריף, ארה"ב רואה בתוכנית רוג'רס פתח יחיד לפשרה, מעריב, 7 במאי 1971
↑  שמואל כץ, חוק שופמן האחר, מעריב, 23 במאי 1979
↑  הלב היהודי של קיסינג'ר, מעריב, 1 באוגוסט 1979
↑  אבי בטלהיים, מלחמת כוכבים בחרות כוכב עליון בעבודה, מעריב, 16 באוגוסט 1985
|  מנכ"לי משרד ראש הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אהוד אבריאל  |  טדי קולק  |  יעקב הרצוג  |  שמחה דיניץ  |  מרדכי גזית  |  עמוס ערן  |  אליהו בן-אלישר  |  מתתיהו שמואלביץ'  |  אברהם טמיר  |  יוסי בן אהרון  |
|  1951–1952  |  1952–1964  |  1966–1972  |  1972–1973  |  1973–1975  |  1975–1977  |  1977–1980  |  1980–1984  |  1984–1986  |  1986–1992  |
|  שמעון שבס  |  צבי אלדרוטי  |  אביגדור ליברמן  |  משה ליאון  |  יוסי קוצ'יק  |  רפי פלד  |  אביגדור יצחקי  |  אילן כהן  |  רענן דינור  |  איל גבאי  |
|  1992–1995  |  1995–1996  |  1996–1997  |  1997–1999  |  1999–2001  |  2001–2001  |  2001–2004  |  2004–2006  |  2006–2009  |  2009–2011  |
|  הראל לוקר  |  אלי גרונר  |  יואב הורוביץ  |  רונן פרץ  |  צחי ברוורמן  |  יאיר פינס  |  נעמה שולץ  |  יוסי שלי  |  |  |
|  2011–2015  |  2015–2018  |  2019–2018  |  2019–2020  |  2020–2021  |  2021–2022  |  2022  |  מ-2023  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305936005171  ISNI: 0000 0003 8596 9912  LCCN: n78079302  NARA: 10582078  VIAF: 98461114   WorldCat (עם VIAF): 98461114
יוסף קיסטר

יוסף קיסטר
יוסף (יוסי) קיסטר (נולד ב-15 באוגוסט 1944) הוא חוקר תולדות כוח המגן העברי בתקופת המנדט והארגונים: אצ"ל ולח"י ועורך. עמד בראש מוזיאוני האצ"ל במשרד הביטחון.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב. למד ב"תיכון גאולה" וב"תיכון ריאלי טכני מונטיפיורי" בתל אביב. שירת בגדוד 12 "ברק" בחטיבת גולני בצה"ל. בוגר ומוסמך של אוניברסיטת תל אביב בחוגים היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל. שימש כמורה להיסטוריה ב"כפר הנוער ע"ש יוהנה ז'בוטינסקי" בבאר יעקב בשנים 1972-1971, 1975-1974. היה שליח מטעם "מחלקת הנוער והחלוץ" של הסוכנות היהודית בצרפת ובלגיה בשנים 1973–1974. כיהן כמנהל מדור בתי הספר של עיריית ראשון לציון, מזכיר התחנה הפסיכולוגית העירונית ומנהל היחידה לחינוך מבוגרים בשנים 1975‏-1978, ודובר ועורך "תכלת-לבן", ביטאון סיעת תכלת לבן (הליכוד) בהסתדרות הכללית בשנים 1978‏- 1982.
התמנה כמנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בשנים 1982‏-1992, מנהל מוזיאון האצ"ל בתש"ח ע"ש עמיחי פאגלין בשנים 1992‏-1994, מנהל מוזיאון האצ"ל בשנים 1994‏-2011, והחל משנת 1998 ניהל את שני המוזיאונים של האצ"ל במשרד הביטחון. משנת 2011 עובד במחקר במכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
פרסם מאמרים וספרים בנושאי התמחותו. הוא ערך את העיתונים: "ידיעות ראשוניות", ביטאון עיריית ראשון לציון (1976–1978), "תכלת לבן", ביטאון סיעת תכלת לבן (הליכוד) בהסתדרות הכללית, "בארץ ישראל" - ירחון הליכוד (1985‏- 1989), ו"קירות מדברים", ביטאון יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון. הוא יושב ראש מועצת מערכת כתב העת "האומה", בו פרסם מאמרים רבים, ומשמש כיו"ר ועדת חוק נוהל ואתיקה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית.
מפרסומיו

יוסף קיסטר, האצ"ל : הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל, יחידת המוזאונים, משרד הביטחון, 1994, 1998.
יוסף קיסטר, נאמנים לדגל : של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל. תל אביב : הוצאת ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל, תשע"ו 2016.
יוסף קיסטר (עורך), נתן פנץ : כדורגלן, לוחם ואדם, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002.
יוסף קיסטר (עורך), גבורה ביום עברה: לקחים מהשואה, תל אביב: היקב מועדון לתרבות לאומית, תשמ"ה-1985.
יוסף קיסטר (עורך), נחמיה בן-תור, מאופל מחתרת : רומן, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002.
יוסף קיסטר (עורך), יוחנן בדר, אסופת מאמרים, תל אביב: המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2006.
יוסף קיסטר (עורך), אנדרטת גן השלושה, פרדס חנה-כרכור, תשנ"ט-1999.
יוסף קיסטר (עורך), מדם גדעון נזרעתי, (ספר שהוצא לזכרו של ברוך גלעדי), 1995
גיבורים ולא קדושים, בתוך: יוסף אחימאיר (עורך), אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית : קובץ מאמרים, תל אביב ורמת גן: מכון ז'בוטינסקי ובית אבא, תשע"ג-2012, עמ' 105-77.
יוסף קיסטר, מבוא: לך השיר - החולם והלוחם, בתוך: זאב ז'בוטינסקי, אילן מצל בגיא : זאב ז’בוטינסקי ושירתו, (הקדמה: דן מירון), תל אביב: מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2005.
שמרית מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 ביולי 1979 (בת 45)  חולון
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ערוץ 12, גלי צה"ל, The Israel Project, ידיעות אחרונות
 סוג כתב:  פרשנית, עורכת
 תחום סיקור:  ערבים, המזרח התיכון
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  shimritmeir
 אתר אל-מסדר
 
שמרית מאיר (נולדה ב-17 ביולי 1979) היא עיתונאית ופרשנית לענייני ערבים, שכיהנה כיועצת המדינית לראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט. שימשה עורכת אתר "אל-מסדר" עד לסגירתו, וכתבת ופרשנית גלי צה"ל לענייני ערבים.
ביוגרפיה

מאיר נולדה בחולון ולמדה בתיכון קוגל בעיר. את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון במסגרת התוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נכנסה לעולם התקשורת כשהתחילה לעבוד עם אהוד יערי, הפרשן לענייני ערבים של ערוץ 2. בהמשך הגישה את תוכנית הבוקר של הערוץ. ב-2002 עברה לגלי צה"ל ושימשה כתבת ופרשנית לענייני ערבים עד 2009.
לאחר מכן הצטרפה אל "הפרויקט הישראלי", ארגון הסברה פרו־ישראלי שהוקם בארצות הברית בשנת 2002, כאחראית על הסניף האזורי שיפנה לקהל הערבי. היא הקימה דף פייסבוק בשם "ישראל ללא צנזורה". הדף זכה להצלחה רבה, וכעבור תקופה קצרה צבר יותר ממיליון עוקבים. בעקבות ההצלחה הקימה מאיר אתר חדשות בערבית בשם "אל-מסדר" (בעברית: "המקור"), שסיפק חדשות על ישראל והאזור בצורה ישירה לקהל הערבי, מבלי להזדקק לתקשורת הערבית הממוסדת. האתר גם העביר ידיעות לאתרי חדשות ערביים.
בסוף אפריל 2019 הודיעה מאיר כי האתר נסגר, ופעילותו הועברה לגופים אחרים. לדבריה, הסיבה לסגירת האתר איננה כלכלית.
ביוני 2021 מונתה ליועצת המדינית של ראש הממשלה נפתלי בנט. בהמשך מונתה לעסוק גם לאחראית על האסטרטגיה התקשורתית של ראש הממשלה. העיתונאית דפנה ליאל דיווחה כי לדברי בנט, "מאיר עבורי היא מה שרון דרמר היה עבור נתניהו – אדם שאני מעריך וסומך על דעתו בכל התחומים. יש לה רעיונות מעולים והיא מביאה קבלות בזירה המדינית".
ב-12 במאי 2022, לאחר מספר אירועים בהם הקו המדיני והפוליטי אותו קידמה לא התקבל, נפגשה מאיר בביתו של בנט ברעננה עם בנט ועם היועץ הפוליטי אהרון שביב. לאחר פרסום המפגש, ופניית התנועה לאיכות השלטון לנציב שירות המדינה בדבר מפגש פוליטי של יועצת מדינית, הודיעה על סיום תפקידה בתחילת יוני 2022.
חיים אישיים

מאיר נשואה לגדעון גלבוע, בנו של איש התקשורת דוד גלבוע, ומתגוררת בניו יורק.
הערות שוליים

↑  דליה בן ארי, הגלצניקית לשעבר שמספקת חדשות ומידע למיליוני קוראים ערבים בעולם, באתר Xnet‏, 28 באוגוסט 2014
↑  ענת קם‏, תמורות בעולם הערבי, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2009
↑  דף הפייסבוק "ישראל ללא צנזורה"
↑  איתמר ב"ז, "האתר נסגר אבל הפעילות תימשך בפורמט אחר", באתר העין השביעית, 30 באפריל 2019
↑  אנה ברסקי, ‏שמרית מאיר מונתה ליועצת המדינית, מתן סידי ישמש כדובר ראש הממשלה, באתר מעריב אונליין, 15 ביוני 2021
↑  דפנה ליאל, ‏הרמוניה בממשלת בנט? מאחורי הקלעים: עימותים בין היועצת המדינית ללפיד ובכירים בלשכת רה"מ, באתר ‏מאקו‏, 7 בדצמבר 2021
↑   יהונתן ליס, היועצת המדינית של בנט, שמרית מאיר, הודיעה על התפטרותה, באתר הארץ, 13 במאי 2022
↑    נדב איל, "בסוף זוכרים את הסופים. חששתי מאוד שמה שיזכרו מבנט כראש ממשלה זה את הנואשות של 'בכל מחיר' והכניעה לערבים. וההיסחטות על-ידי האורבכים", באתר "ידיעות אחרונות", 29 ביוני 2022
↑    נדב איל, שמרית מאיר, למי תצביעי בבחירות? "המועמד שלי היה צריך להיות בנט, אם התוכנית לא הייתה קורסת". ואם את צריכה לבחור בין לפיד לנתניהו? "אפשר גנץ?", באתר "ידיעות אחרונות", 7 ביולי 2022
↑  שמרית מאיר עוברת לגור בארה"ב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 26 באפריל 2023
גדליהו לחמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בנובמבר 1913 סקאלה פודולסקה, גליציה המזרחית (כיום אוקראינה)
 פטירה:  21 בפברואר 1983 (בגיל 69) כפר סבא, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  כפר סבא, ישראל
 מקצוע:  מורה, מחנך ומנהל בבית חינוך ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא
 בת זוג:  עמליה (מלה) לחמן
 
גדליהו לחמן (11 בנובמבר 1913 - 21 בפברואר 1983) היה איש חינוך ישראלי. חתן פרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך והתרבות לשנת 1979, מיוזמי ומייסדי הפנימייה התיכונית למחוננים ע"ש שטיינברג בכפר סבא, פעיל בארגון ההגנה, מורה, מחנך ומנהל בבית חינוך ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא ועורך עמית של ספר סקאלה (ספר זיכרון לקהילת יהודי סקאלה שהושמדה בשואה).
קורות חיים > חייו בסקאלה

לחמן נולד כגוסטב לחמן בעיירה סקאלה פודילסקה. בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בסקאלה. בגיל 16 הקים בסקאלה קן של תנועת "הנוער הציוני" ועמד בראשו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1932 סיים בהצטיינות את הגימנסיה הפולנית בעיר בורשצ'וב, ונעשה מנהיג קן "הנוער הציוני" בעיר וחבר המועצה העליונה של "הנוער הציוני" בפולין וחבר בוועדות בחירות לקונגרסים ציוניים. שלוש שנים אחר כך, סיים סמינר פדגוגי פולני כמוסמך להוראה. ב-1936 הקים וניהל בית ספר תיכון פרטי בעיירת מולדתו, בו שימש מורה יחיד. ב-1939, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל הסמכה למשפטים מאוניברסיטת קראקוב.
לחמן שכל את כל בני משפחתו בשואה. הוא עצמו שרד בבית סוהר של הגסטאפו בעיר צ'ורטקוב, במחנה לעבודות כפייה ולמעלה משנה שרד במחבוא. הוא הוסתר על ידי שתי משפחות אוקראיניות שילדיהן למדו בבית ספרו בסקאלה.
קורות חיים > אחרי מלחמת העולם השנייה

לאחר שחרור פולין, היה פעיל בציונות המחתרתית. הוא ארגן והעביר בחשאי קבוצות של ילדים ובני נוער ניצולי שואה דרך גבולות צ'כים ופולניים למחנה העקורים בגרמניה.
בין נובמבר 1945 לשנת 1946 היה מרכז ומדריך של קבוצות נוער במחנות שארית הפליטה בגרמניה, והיה חבר המועצה הארצית של שארית הפליטה, ונציג מטעמה לקונגרס הציוני ה-12. היה מפעילי וראשי תנועת נוח"ם (נוער חלוצי מאוחד) בגרמניה בשנת 1946.
בגיל 33, ביוני 1946, נבחר לחמן ליו"ר הנהלת מחנה העקורים פורנוולד בגרמניה. במחנה הזה נשא את עמליה (מלה) וייס, ניצולת שואה ילידת סטרי, פולין. במחנה נולד בנם הבכור שמעיהו (שי) לחמן.
ב-1947 ניהל את סניף הסוכנות היהודית בפורנוולד.
קורות חיים > פעילות מחתרתית

בשנים 1947 ו-1948 פעל באירופה מטעם המחתרות בארץ ישראל: הוא היה מייסד ופעיל בבית הספר החשאי של ההגנה שהוקם בחווה ליד פורנוולד ופעל בסתר כקצין הסברה של הארגון בקרב קבוצות הכשרה במחנה ובאזור, פעיל בארגון "הבריחה" (עלייה ב') בגרמניה ובצרפת ופעל להעלאה ארצה של קיבוצי ההכשרה בפורנוולד.
באוקטובר 1947 בנו ואשתו עלו ארצה בעוד הוא נשאר להיות פעיל במסגרת ה"בריחה" עוד כחצי שנה בגרמניה ובמרסיי, צרפת. בפברואר 1948 הוא עלה ארצה בעלייה בלתי לגאלית והצטרף לקיבוץ אשדות יעקב, שם עבד במטעי הבננות, היה מדריך ומורה לקבוצות נוער מפורנוולד ולנוער יהודי שעלה מטורקיה. הוא השתתף במלחמת השחרור כחבר הקיבוץ, שהיה נתון להפגזות סוריות. ביולי 1948 נולדה בקיבוץ ביתו איילה לחמן. הוא היה בקיבוץ עד שנת 1950.
קורות חיים > עיסוק בחינוך

בין 1951 ל-1952 ריכז את הפנימייה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל
לאחר מכן, עד 1955 היה מורה להיסטוריה, גאוגרפיה ומדעי החברה בבי"ס תיכון כצנלסון בכפר סבא, שהיה התיכון הראשון בשרון. בשנת 1956 נתמנה למנהל של בית הספר ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1979.
בשנת 1967, במהלך כהונתו כמנהל בית הספר, היה מיזמי ומייסדי פנימיית שטיינברג למחוננים.
בין השנים 1970 ו-1972 בעקבות פנייה של ראשת הממשלה להסתדרות המורים התנדב לנהל את בית הספר התיכון המקיף ע"ש רוזוולט בבית שאן, שקרס בגלל אי-סדר ונטישה של תושבים את העיר בגלל הפגזות קטיושות.
ב-1974 התמנה ליו"ר התאגדות מנהלי בית הספר העל-יסודיים. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1977. באותו שנה קיבל את פרס יקיר בית שאן כהוקרה על פועלו ועל שיקום בית הספר.[דרושה הבהרה]
בשנת 1978 היה עורך עמית של ספר סקאלה - ספר זיכרון לקהילת יהודי סקאלה שהושמדה בשואה.
בשנת 1979 קיבל את פרס החינוך הארצי של משרד החינוך והתרבות.
בין 1980 ל-1982 היה מרצה לתולדות יוון ורומא במכללת בית ברל.
ב-21 בפברואר 1983 לחמן נפטר בכפר סבא, והובא למנוחות בבית העלמין נורדאו בעיר. אשתו, מלכה, נפטרה ב-2015. הותירו מאחוריהם בן (שי) ובת (אילה).
הנצחתו

בשנת 2007 החליטה ועדת השמות של כפר סבא להיענות לבקשתו של שי לחמן לקרוא גן ציבורי על שמו של אביו גדליהו לחמן. הגן נמצא ברחוב הסנהדרין, מול מגדל המים ובקרבת בית הספר כצנלסון.
לקריאה נוספת

דן גלעדי ואריה לחמן, כאש יוקדת, גדליהו לחמן 1983-1913, הוצאת המשפחה, 2008