מחיקה לסבית
בהקשר ללסביות בוצ'יות וגברים טרנסים

ביחס לגברים טרנסג'נדרים, יש לסביות, פמיניסטיות רדיקליות, סופרות או פרשניות (שמרניות ולא שמרניות) הטוענות כי טרנסקסואליות או אקטיביזם טרנסי (אנ') מוחקים את תרבות הבוצ'ה, בכך שהם גורמים להן להרגיש שעליהם לשנות את מגדרן לזכר בגלל האי-התאמה המגדרית (אנ') שלהן, או שלסביות מבוגרות יותר שהבינו את זהותן, וכי הן מרגישות שהן צריכות לשנות את מגדרן. מספר לסביות אומרות שהן היו טום בוי או חוו דיספוריה מגדרית בילדותן. מספר לסביות צעירות דיווחו כי הרגישו מסוכסכות אם צריך לשנות את מגדרן או להרגיש חרטה על הליך התאמה מגדרית מאוחר יותר. טריסטן פוקס מ-AfterEllen אמרה כי התנועה הטרנסג'נדרית של ימינו דוחפת ”לסביות צעירות להאמין שהן גברים ולקטוע את השדיים הבריאים שלהן ולקחת הורמונים צולבים - כל בשר יודע מה הוא רואה. זה כמו להסתכל במראה ולהיזכר שוב בכל הדחייה, השנאה, ההורים והעמיתים.”
הסופר שאנון גילריאת, בהתייחס ל-”טרנססקסואליות כמחיקת הומואים”, אמר כי: ”לא פעם שאלתי את עצמי כמה ניתן להסביר את הטרנססקסואליות בשנאה עצמית מחרידה, צורך מוחץ לא להיות הומו - במילים אחרות, הומופוביה עם חיסול עצמי. מנקודת מבט זו, טרנססקסואליות היא דרך של הימנעות להיות גבר הומו נשי או לסבית בוצ'ה. במקום זאת, גבר הומו נשי יכול, למעשה, להיות 'אישה סטרייטית' ולסבית בוצ'ה יכולה, למעשה, להיות 'גבר סטרייט'.” לדבריו, בעוד שהוא מודע לנשים טרנסיות שהזדהו כלסביות וגברים טרנסים שהזדהו כהומואים, שעברו טיפול בהתאמה מגדרית (אנ'), על מנת שהתיאוריה שלו בנושא טרנס-מיניות תהיה הגיונית בשלב זה, צריך להשהות את התהליך כדי לזכור את החשיבות של גוף מגדרי וההקשר שלו להטרוסקסואליות כפויה תחת פטריארכיה/הטרורכיה כ-”מיקום ישיר של שליטה חברתית”.
קייטי הרצוג, מהמגזין Stranger (אנ'), אמרה כי: ”יש נציגות של 'פמיניסטיות רדיקליות' ('radfems' כלעג באינטרנט) אשר משתמשת [בסיפורים של דה-עוברי התאמה מגדרית] להתווכח במעבר כי הוא ניסיון פטריארכלי לחזק את תפקידי המגדר ולמחוק את הנשים הבוצ'יות.” היא התייחסה לחוסר הוודאות לגבי מדוע אנשים נוספים יצאו כטרנסיים או כא-בינאריים, אך אמרה ש-”נראות מוגברת וקבלה חברתית” של אנשים טרנסים הם הסברים הגיוניים לעניין. היא דיווחה על פעילותה של הסופרת הטרנסית, ג'וליה סרנו, בטענה כי יותר אנשים יוצאים מהארון כטרנס ”עקב המעבר ממערכת השוער הישן של בריאות טרנס למודל חדש יותר כי [זה] 'לוקח טרנסים בחוויות ובדאגות ברצינות.'”
בטענה כי ”הרעיון שגברים טרנסיים הם 'לסביות בהכחשה', הוא משפיל ולא נכון”, כתב הסופר הטרנסג'נדר, צ'רלי קיס, במגזין האקונומיסט, כי הוא ”לא יכול היה להשתדל יותר להיות לסבי אמיתי”, אלא שזה היה מעולם לא הרגיש נכון. הוא ייחס גם את העלייה המדווחת במספר האנשים של נשים או גברים שמפקפקים בזהותם המגדרית, לעלייה בנראות והיה ”הרבה יותר קשה להיות מוצג כנקבה ולצאת כנערה טרנסית בבית הספר התיכון, מאשר להיות מוצג כגבר ולצאת כילד טרנס.” בנוסף, הוא אמר כי ”מתקיים איזון מחדש מאחר שכעת, סוף סוף, גברים טרנסים מקבלים נראות מסוימת בתקשורת. זה מקל על אנשים לדמיין זאת כעתידם; לחזות אפשרויות ולקבוע אם הם יהיו מאושרים יותר אם [ירצו] לעבור לזכר.”
ראש הצדקה Stonewall (אנ'), רות האנט (אנ'), כתבה בעיתון הבריטי, אינדפנדנט, כי: ”אחת מהטקטיקות המוזרות במיוחד שמשתמשים בהם מתמודדים נגד טרנסים היא להציג כל מהלך קדימה למען זכויות טרנס ככף הכרחי של זכויות לסביות. באופן ספציפי, זכויותיהן של לסביות צעירות ובוצ'יות. עם זאת, העובדות הקשות פשוט אינן שם כדי לגבות כל זה.” בנוסף, האנט אמרה ”[שאף על פי ש]יותר צעירים מדברים על זהותם [המגדרית] ועל הרגשתם [ו]הייתה עלייה במספר הנשים הצעירות שניגשות לתמיכה המתאימה לגיל כדי לעזור, באמצעות שיחה, בנושאים אלו. לשוחח עם מומחה איננו זהה [כלל] למעבר. מעט מאוד צעירים שניגשים לתמיכה עוברים למעבר. כך היינו מצפים: כך נראה טיפול מגדרי מוצלח בהרבה.”