stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות לובלין
היסטוריה > למן השחרור מן הכיבוש הגרמני ובתקופת פולין הקומוניסטית

ב-24 ביולי 1944, במסגרת מבצע בגרטיון, שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום. במהלך המלחמה פעלו בלובלין כמה חסידי אומות העולם מקרב הפולנים שהצליחו להציל עשרות בודדות של יהודים באמצעות החבאתם במרתפים ובעליות גג לאורך כל שנות המלחמה. עקב העונשים הכבדים שספגו מי שנתנו מחסה ליהודים, מספרם של היהודים שניצלו באופן זה לא היה גבוה. ב-8 באוגוסט 1944 נוסד בלובלין ועד יהודי. בד בבד, מספר היהודים בלובלין שב לגדול בשנים הבאות הודות להגירה של פליטים מרחבי פולין וברית המועצות. הוועד היהודי שסייע ליהודים מבחינה כלכלית ועזר להקים בית ספר ובית יתומים, נתמך על ידי השלטונות הפולניים. לרבים מן הפליטים היהודים בלובלין לא הייתה קורת גג, ולפיכך הם נאלצו להשתכן במבנים ציבוריים או במבנים נטושים. עוד בשנת שחרורה של לובלין נוסד בה סניף של "הוועדה ההיסטורית היהודית", שנועדה לתעד את מאורעות השואה.
היהודים המעטים שנותרו בלובלין אחרי השואה החלו עוזבים אותה לארצות אחרות, בין השאר, בשל פוגרום קיילצה שאירע ב-1946. ב-1954 החלו השלטונות להרוס את הרובע היהודי ולבנות במקומו פארקים וכיכרות עירוניים. עד 1968 פעלה בלובלין אגודה קטנה להנצחת החיים היהודיים, וכשנסגרה פסקו חיי הקהילה. כל היהודים שהתיישבו מחדש בלובלין לאחר המלחמה עזבו את לובלין עד אז.
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות

עם קריסת פולין הקומוניסטית והתפרקות ברית המועצות הוחל בביצוע פעולות הנצחה של הקהילה היהודית שחייתה בעיר. ב-1990 נוסד בלובלין תיאטרון שמטרתו להנציח את קהילת יהודי לובלין, וב-2004 הושבה הבעלות על "ישיבת חכמי לובלין" לידיים יהודיות.
דמוגרפיה

| שיעור יהודי לובלין>  . | שיעור יהודי לובלין>  . | שיעור יהודי לובלין>  . | שיעור יהודי לובלין>  . | שיעור יהודי לובלין>  . | שיעור יהודי לובלין>  . |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1550 | 840 |  |  |  |  |  |  |  |
| 1602 | 1,200 |  |  |  |  |  |  |  |
| 1765 | 1,725 |  |  |  |  |  |  |  |
| 1806 | 2,973 | 72.4% |  |  |  |  |  |  |
| 1827 | 6,795 | 50.4% |  |  |  |  |  |  |
| 1857 | 8,747 | 56% |  |  |  |  |  |  |
| 1862 | 10,413 | 57% |  |  |  |  |  |  |
| 1897 | 23,586 | 50.9% |  |  |  |  |  |  |
| 1908 | 31,700 | 50% |  |  |  |  |  |  |
| 1921 | 37,337 | 39.5% |  |  |  |  |  |  |
| 1931 | 38,397 | 40.3% |  |  |  |  |  |  |
| 1939 | 42,830 | 35.1% |  |  |  |  |  |  |
| 1942 | 4,000 |  |  |  |  |  |  |  |
| 1944 | 300 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2016 | 40 |  |  |  |  |  |  |  |
לפני פשיטות הקוזאקים על לובלין ב-1655, הגיע מספר התושבים היהודים בעיר לשיא, כ-4,000 נפש. עם זאת, עקב הפשיטות הצטמצם מספרם ולא שב לקדמותו עד ראשית המאה ה-19. ב-1862, לאחר שהשלטון הרוסי התיר לתושבים היהודים להתיישב בעיר ללא הגבלה וביטל את המכסים על הסוחרים היהודים, גדלה ההגירה היהודית לעיר במידה ניכרת. הגידול בהגירה הוביל לכך שהאוכלוסייה היהודית בעיר גדלה פי ארבעה תוך שישים שנה, והגיעה לשיא של כארבעים אלף נפש בין שתי מלחמות העולם. בתקופה זו יותר ממחצית מאוכלוסיית העיר הייתה יהודית. ב-1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הצטמקה אוכלוסיית היהודים העיר בכמה אלפים בשל הנספים הרבים בהפצצות. עם זאת, היא שבה לגודלה הקודם עד מהרה לאחר שיהודים גורשו אליה במסגרת "תוכנית לובלין", וכן בשל הגירה של יהודים מעיירות השדה ללובלין. משערים כי בתקופה זו אוכלוסיית העיר גדלה לכ-45 אלף נפש.
לאחר הגירוש למחנות ההשמדה הצטמצמה אוכלוסיית יהודי העיר בכ-90%, לכדי 4,000 נפש. רק 230 יהודים מבני הקהילה שהתגוררו בעיר ערב המלחמה, שהם 0.6% מכלל 40,000 יהודים שהתגוררו בה באותה העת, שרדו בשואה. במילים אחרות, רק אחד מכל 180 יהודים שהתפקדו בלובלין ערב מלחמת העולם השנייה שרד בשואה. מבין 300 היהודים שהתפקדו בלובלין לאחר השואה, רק 15 היו בני קהילת יהודי לובלין לפני מלחמת העולם השנייה. לפי אומדן שנעשה בשנות ה-60 של המאה ה-20, כ-2,000 בני אדם מיוצאי קהילת לובלין שהתגוררו בארצות אחרות היו עדיין בין החיים. רובם היגרו מלובלין בשנים טרם השואה. ב-2016 התגוררו בלובלין 40 יהודים בלבד. איש מבין תושבי העיר היהודים אינו צאצא של התושבים שהתגוררו בלובלין אחרי המלחמה.
חינוך > מוסדות חינוך ממלכתיים

בתקופת השלטון הרוסי למדו יהודים רבים בבתי הספר של החינוך הממלכתי, שבהם הייתה שפת ההוראה רוסית או פולנית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 נוסד בלובלין בית ספר ממלכתי למען התלמידים היהודים שבו למדו כ-300 תלמידים ושפת ההוראה בו הייתה רוסית. בית הספר פעל עד נסיגת הרוסים מהעיר ב-1915. באותה שנה נוסדה בלובלין "גימנסיה מספר 28 על שם ש. שפר". אף שהיא יועדה לקהל הרחב, כמעט כל התלמידים בה היו יהודים, והיא נשאה אופי יהודי בהתאם. נלמדו שם השפה העברית והיסטוריה של עם ישראל. הגימנסיה פעלה עד 1930. המגמה של יצירת רשת חינוך ממלכתי נפרדת ליהודים נמשכה אף בתקופת השלטון הפולני. במהלך תקופה זו פעלו שלושה בתי ספר מדגם ה"שבסובקה", בתי ספר ממלכתיים ששפת ההוראה בהם הייתה אמנם פולנית, אך הצוות והתלמידים היו יהודים. בבתי ספר אלה למדו למעלה מ-4,000 תלמידים במרוצת השנים.
חינוך > מוסדות ללימודי דת

בשלהי המאה ה-19 פעלו בלובלין 43 תלמודי תורה. תלמודי התורה שגשגו גם תחת השלטון הפולני, ובהם לימדו תורה, משנה ותלמוד. מעוטי היכולת למדו בחדרים בבעלות הקהילה.
חינוך > מוסדות ללימודי דת > ישיבת חכמי לובלין

ב-1924 הונחה אבן הפינה לישיבת חכמי לובלין, וב-26 ביוני 1930 חנך את שעריה הרב מאיר שפירא. בישיבה פעלה פנימייה שאפשרה לתלמידי חכמים רבים מכל רחבי פולין להתגורר בה לצורך הלימודים. שפירא בחר להקים בלובלין את הישיבה בשל היותה מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" בעבר, וכן בשל פעילותם של רבנים מפורסמים שם, כגון המהרש"ל והחוזה מלובלין. זאת, מתוך כוונה להחזיר עטרה ליושנה ולהשיב ללובלין את מעמדה כעיר ללימוד תורה, כפי שהייתה בעבר. הישיבה נבנתה בסגנון אקלקטי, שמשלב סגנונות בנייה שונים.
הישיבה נסגרה ב-1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. על אף שהישיבה פעלה במשך 9 שנים בלבד, הייתה לה השפעה ניכרת על עולם הישיבות באירופה הודות לאיכות ההוראה ולסיוע שהעניקה לתלמידים. ב-1947 ייסד אחד מבוגרי הישיבה, שמואל הלוי ווזנר, ישיבה בעלת שם זהה בבני ברק. בתקופת השלטון הקומוניסטי הפך מבנה הישיבה לבית ספר לרפואה. ב-2004 הוא הוחזר לקהילה היהודית. במקום נבנה אולם הרצאות וחדר זיכרון לזכר הקהילה. ב-2018 נחנך במבנה הישיבה מוזיאון לתיעוד ההיסטוריה של יהודי לובלין.
חינוך > אגודות חינוכיות

ב-1897 נחנכו שני בתי ספר ששפת ההוראה בהם הייתה עברית. שיטת הלימוד בהם כונתה בשם "עברית בעברית". בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 נוסד בלובלין בית ספר נוסף שהורה בשפה העברית, מייסודה של רשת החינוך "תרבות". במבנה בית הספר נערכו שיעורי ערב לקהל הרחב בנושא השפה העברית וארץ ישראל. השלטון הפולני לא הקל על בית הספר, והוא פסל מעת לעת את מקום מושבו של בית הספר, בטענה שאינו מהווה מקום מתאים ללימודים. עקב משבר כלכלי שחווה ב-1932 בית הספר כמעט סגר את שעריו, אך התאושש עד מהרה. ב-1913 נוסד בית הספר של רשת "יבנה", שהשתייכה לתנועת "המזרחי", שבו שפות ההוראה היו עברית ופולנית גם יחד. בית הספר פעל עד 1923. הוא נסגר כיוון שמנהל בית הספר עלה לארץ ישראל. ב-1926 נחנך בעיר בית ספר דתי לבנות מטעם רשת "בית יעקב", ובשיאו למדו בו יותר מ-200 תלמידות.
כלכלה > תחת השלטון הפולני-ליטאי > סחר

הודות למיקומה בצומת דרכי מסחר שהובילו לזקרפטיה, נהנו יהודי לובלין מסחר משגשג במהלך המאה ה-16, בייחוד בירידי המסחר שנערכו בעיר. היהודים שעברו דרך לובלין סחרו בחביות יין, בפרוות, בעור, בעגלות ועוד. קהילות לובלין וקרקוב אף מינו בוררים שתפקידם היה ליישב מחלוקות שפרצו בירידי המסחר בין הסוחרים לקונים. הודות לריבוי הסוחרים היהודים שפקדו את העיר בירידים, הוקמה בלובלין אכסניה מיוחדת עבורם מטעם הקהילה, ובה התכנס "ועד ארבע ארצות".
עם זאת, יתר התושבים המקומיים בלובלין לא ראו את הסחר היהודי בעין יפה עקב התחרות שהייתה להם עם היהודים, והם הגישו קובלנות כנגדם לשליטים. כיוון שהיהודים לא נהנו משוויון זכויות מלא, התאפשר לזיגמונט הראשון, מלך פולין להוציא ב-1518 צו שהתיר את המסחר בקרב יהודים במגבלות מסוימות. הוא הטיל עליהם מס מיוחד בשם "סטריגלד". ב-1521 אף אסר עליהם לסחור עם איכרים מקומיים, ומנגד פטר אותם מתשלום מכס. ב-1523 נאסר עליהם לעסוק בקמעונאות, אלא בסיטונאות בלבד, וכן נאסר עליהם לפתוח חנויות. עם זאת, איסור זה לא נאכף בפועל, עקב התלות של השליט המקומי ביהודים. היהודים הועילו מבחינה כלכלית לשליט המקומי, והוא זיכה אותם בהטבות, כגון פטור מתשלום מכס. ממיסים אחרים על סחורות מסוימות ניסו היהודים להימנע, אך ללא הצלחה.
את המגמה של פגיעה כלכלית ביהודים המשיך יורשו של זיגמונט הראשון, זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, שהוציא ב-1535 צו איסור על היהודים להתגורר בתוך חומות העיר. הוא אף הטיל עליהם מיסים על בניית בתים וכן אסר עליהם לסחור בתוך העיר עצמה, פרט לימי חג הפסח. לאחר הפגיעות שספגה העיר מידי הקוזאקים, פרסמו השליטים המקומיים צווים לשיקום העיר, שהטיבו גם עם היהודים. ב-1669 הותר ליהודים לשוב ולמכור בקמעונאות בתוך חומות העיר. עקב הפגיעות שספגו היהודים, ולאור העובדה שהשליט המקומי היה זקוק להם מבחינה כלכלית, ב-1675 הורה השליט המקומי, יאן קרל דניאלוביץ', על השוואת המיסים ששילמו היהודים למיסים ששילמו המקומיים. עם זאת, לאחר שהעיר התאוששה דיה, השליטים לא ראו עוד צורך בהיתרים אלה. ב-1679 אסר יאן סובייסקי, מלך פולין, על סחר בין יהודים לנוצרים בימי חג נוצריים, ועל החרמת כל הסחורות היהודיות באותם הימים. ב-1720 אסר בשנית אוגוסט השני, מלך פולין, על יהודים לסחור בתחומי העיר. בעקבות האיסור, יהודים רבים לא עמדו בנטל המיסים ומצבם הכלכלי התדרדר.
כלכלה > תחת השלטון הפולני-ליטאי > מלאכה

יחס נוקשה יותר ספגה המלאכה היהודית, שכן הכנסותיה של העיר היו תלויות, במידה רבה, במסחר היהודי. לפיכך, קשה היה יותר להטיל מגבלות על מסחר בהשוואה למלאכה. בשל תחרות כלכלית, נאסר על היהודים לעבוד כאופים, כחייטים, כקדרים, כצורפים וכפרוונים. לעיתים מצאו היהודים דרכים לעקוף את האיסורים שהוטלו עליהם לעסוק במלאכה: כך, למשל, ב-1590 נאסר עליהם למכור משקאות חריפים, עקב תחרות עם המקומיים. עם זאת, ב-1628 הצליחה הקהילה להגיע להסכם שלפיו עדיין יתאפשר ליהודים למכור משקאות חריפים, כל עוד הם יוצרו על ידי מקומיים, תמורת תשלום מס. החל מ-1633 הותר ליהודי לובלין לייצר משקאות חריפים, כל עוד הם יימכרו בתוך הקהילה. אזרחי הפרוור פודזאמצ'ה שבקרבת לובלין היו תלויים במידה רבה בסחר במשקאות חריפים עם היהודים. למרבה מזלם, ב-1639 הם הצליחו להשיג פטור מלכותי מההסכם שנחתם עם היהודים ב-1628. כך הותר ליהודים לסחור איתם במשקאות חריפים ללא הגבלה.
להסדר דומה לזה שהגיעו יצרני המשקאות החריפים ב-1628, הגיעה ב-1689 קבוצה של רוקמים יהודים. מספר היהודים העוסקים בחייטות, 90 בערך, עלה במידה ניכרת על המכסה שהוקצתה להם, 24 חייטים. לפיכך, ב-1759 הודיעו השלטונות על אכיפתה מחדש של המגבלה, תוך איום בכך שכל הפרה של המגבלה עלולה להוביל לגירושם של החייטים ה"עודפים" מהעיר. כדי למנוע התרחשות של מצב כזה, ב-1789 הצליחה הקהילה היהודית להעלות את המכסה של החייטים היהודים בלובלין ל-42. מ-1595 נאסר גם על האופים היהודים למכור לחם למי שלא היה יהודי. האיסור אושר מחדש במשך עשרות השנים הבאות. כדי לעקוף את האיסור הזה, הם השתמשו בפרצה בחוק. זו אפשרה להם למכור לחם בתוך הקהילה וברובע היהודי. האופים החלו לסחור באופן לא חוקי עם מי שהגיע מחוץ לקהילה. ב-1676 הוקמה לראשונה התאגדות, גילדה, של סוחרים יהודים, אף שגם בעבר נהגו היהודים להתאגד לשם השגת מטרות מסוימות, כגון בהגנה מפני התביעות הרבות שהגישו הנוצרים על הפרת התקנות העירוניות של השליטים.
כלכלה > תחת השלטון הפולני-ליטאי > מיסים

על אף שיהודי פולין לא היו במעמד של אזרחים ולא היו אמורים לשלם מיסים, השליטים המקומיים לא ויתרו על המיסוי. החל מ-1549 שילמה קהילת לובלין מס גולגולת בשיעור זלוטי אחד לנפש שהוטל על כל חברי הקהילה. היא גם שילמה מס כולל בשיעור של 700 זלוטי, מכסי ייבוא ומס על החזקת מבנים. מדובר היה במס על מבנים ציבוריים, כגון בית הכנסת ובית העלמין, ובמס על מבנים פרטיים, כגון חנויות ובתים. מעת לעת נדרשה הקהילה לשלם מיסים מיוחדים, כגון תשלום על הוצאות הצבא בתקופת מלחמה שכונה בשם "לחם החורף", ותשלום על שיפוץ מבנים בעיר, כגון גשרים ודרכים. היהודים העניים, שהתקשו בתשלום מיסים, לא היו חייבים לשלם מס גולגולת. הם שילמו מס שכונה בשם "מִן הדיירים" ונאסף מקבוצות של יהודים עניים.
כלכלה > תחת השלטון הרוסי

בתקופת השלטון הרוסי בעיר נותרו רוב התושבים לעסוק במסחר ובמלאכה. בשונה מקהילות יהודיות אחרות, התעשייה בלובלין לא הייתה מפותחת, ורק שלושה בתי חרושת היו בבעלות יהודים. זאת, משום שרוב התעשייה בעיר התבססה על עיבוד התוצרת החקלאית, והחקלאים המקומיים לא הצליחו מבחינה כלכלית. עם זאת, מספר בעלי המלאכה גדל והלך, ואף עלה על מספר העוסקים במסחר. ב-1877 נחנכה לראשונה בלובלין תחנת רכבת, שסייעה לשיפור הכלכלה המקומית. בשלהי המאה ה-19 נוסדו בעיר שלוש קופות גמילות חסדים לבעלי מלאכה, וב-1906 מנו שלוש הקופות האלה יותר מ-1,200 חברים. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו מקורות הפרנסה של יהודי לובלין במידה ניכרת, כיוון שבתי החרושת שבבעלות יהודית נותקו ממקורות האספקה שלהם במרכז רוסיה. כתוצאה מכך גדל שיעור האבטלה בקרב היהודים.
הרוסים אסרו על פעילותם של ארגוני פועלים יהודים. שלטונות הכיבוש האוסטריים התירו מחדש את פעילותם.
כלכלה > תחת השלטון הפולני

מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה הקהילה היהודית בשיקום מוסדותיה הכלכליים שניזוקו במהלך המלחמה, ואלה שוקמו במהירות בשנים הבאות. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם בתי החרושת של הקהילה היהודית בלובלין עסקו בעיקר בפרוונות, בסנדלרות ובבורסקאות. בבורסקאות היה ליהודים כמעט מונופול. ערב מלחמת העולם השנייה 95% מכלל מפעלי הבורסקאות בעיר היו בבעלות יהודים. גם בתחום ייצור האריגה, 80% מהיצרנים בלובלין היו יהודים. היהודים ייסדו ארגוני עובדים רבים, לדוגמה, ארגון עובדי תעשיית הטקסטיל וארגון הפקידים. ארגון הבורסקאים היה הגדול ביותר ומנה 509 פועלים. הארגון פעל מ-1917 עד 1936, עד שנעצרו ראשי הארגון על ידי השלטונות הפולניים בשל שביתה שערכו. עובדים יהודים אחרים עסקו במסחר ובחקלאות. האיכרים הצליחו להתקיים די צורכם, אך השלטון הפולני ניסה להקשות על היהודים להתחרות. השלטונות אסרו על היהודים למכור מוצרים מסוימים, כגון טבק, מלח בישול ומשקאות חריפים. מסיבות דומות הם גם מנעו מיהודים דמי אבטלה וביטוח בריאות.
לאחר המלחמה שבו היהודים לעסוק בגמילות חסדים. קופה מקומית גדולה שפעלה בלובלין וכונתה "ועד ההצלה" אפשרה ליהודים לקבל הלוואות בריבית נמוכה לשם סיוע כלכלי. עם אגודות החסד האחרות שפעלו בלובלין נמנות חברת "אחיעזר", שהפעילה בית תמחוי לשם הענקת מזון לעניים בשבת ובחג, "לינת הצדק" שסייעה לשלוח לחולים רופאים ותרופות ללא תשלום ו"זיכרון הנס" שנוסדה ב-1919 ונועדה לסייע למי שנפגע בקרבות מלחמת העולם הראשונה. אגודות החסד פעלו באמצעות מימון שקיבלו מחברי הקהילה באסיפות למיניהן או ממוסדות חוץ קהילתיים כגון מיהודים שפעלו בערים אחרות.
במהלך אותה תקופה ייסדו היהודים עשרה בנקים עצמאיים. הראשון שבהם נוסד כבר ב-1900, אך עיקר פעילותם היה תחת השלטון הפולני. הבנקים פעלו כמוסדות ללא כוונת רווח ותכליתם הייתה מתן סיוע כלכלי ליהודים. בעיר אף פעלו כמה מוסדות רווחה שחילקו מזון ותרופות. עקב הקשיים הכלכליים שהערימו השלטונות הפולניים על יהודי לובלין, לא הצליחה הקהילה לממן את המוסדות הקהילתיים. הם שקעו בחובות כבדים ומצבם החל להידרדר. הוועד היהודי ניסה לטפל בחובות. ב-1939 פקד את הקהילה משבר כלכלי נוסף, כשהשלטונות ביקשו להעסיק את השוחטים כפקידים. השוחטים התנגדו לדרישה ופתחו בשביתה שפגעה בהכנסות הקהילה. כדי לפתור את המשבר ולאפשר לקהילה לנהל את חייה הכלכליים, הורה הוועד היהודי בהחלטה מ-7 באוגוסט 1939 להדפיס שטרות כסף ולהעניק הלוואה בסך 6,000 זלוטי לבית החולים היהודי.
חיי הדת והקהילה > חיי הדת ורבנים

בלובלין הייתה מסורת רבנית ארוכת שנים. חלק נכבד מן הרבנים החשובים בפולין כיהנו תקופה מסוימת כרבנים בלובלין. עקב ריבוי תלמידי החכמים והרבנים שפעלו בה ובשל המורשת הרבנית הענפה שהתקיימה בעיר, זכתה לובלין לכינוי "ירושלים דפולין".
חיי הדת והקהילה > חיי הדת ורבנים > תחת השלטון הפולני-ליטאי

הרב הראשי הראשון שכיהן בלובלין היה יעקב הלוי, שמונה לתפקידו בסביבות 1520 וייסד בעיר ישיבה ראשונה. לאחר מותו ב-1541 מונה הרב שלום שכנא מלובלין, והיה אחראי על הסמיכה לרבנות של רבנים מקומיים ובנוסף, גם על גביית מסי הקהילה. השלטונות המקומיים הטילו קנס כספי כבד על מי שיפר את החלטותיו של הרב. עקב המיסים הרבים שהטיל, צבר הרב שכנא מתנגדים בקרב חברי הקהילה, והם ניסו להדיחו מתפקידו ללא הצלחה. בנוסף על תפקידו כרבה של לובלין, כיהן הרב שכנא כרב הראשי במחוז "פולין קטן". החל מ-1551 הותר ליהודים למנות את רבניהם ללא אישור הכרחי מן השלטונות. שכנא נפטר ב-1558 והוחלף על ידי בנו, ישראל הכהן.
ב-1557 נוסדה בלובלין ישיבה שבראשה עמד הרב שלמה לוריא, שנודע בכינויו "המהרש"ל" (מורנו הרב רבי שלמה לוריא), והיה ידוע בחיבוריו בנושאי התלמוד וההלכה. ב-1574, לאחר פטירתו של ישראל הכהן, מונה לרב הראשי חותנו, הרבה שמעון וולף אוירבך. מאוחר יותר שימש אוירבך כרבה הראשי של יהדות פראג, ונפטר בפראג ב-1631. אחרי אוירבך כיהן בלובלין הרב מרדכי יפה שנודע גם בכינוי "בעל הלבושים", מגדולי הפוסקים והמפרשים של ספר ההלכה שולחן ערוך. ב-1612 נפטר יפה והחליף אותו בתפקיד נתן נטע שפירא שכיהן עד מותו ב-1633. עם הרבנים הנוספים שכיהנו בלובלין במהלך המאה ה-17 נמנים שמואל אליעזר הלוי איידלס, יואל סירקיש ואפרים זלמן שור.
הקהילה התנהלה לפי דיני המשפט העברי. ב-1631 התיר ליהודים פטרו טארלו, הווֹיֶווֹד (שליט) של לובלין, לנהל משפטים בין יהודי ליהודי בבית הדין המקומי. עם זאת, יהודים עדיין היו מחויבים להתייצב בבית המשפט האזרחי במחלוקות בין יהודים ללא יהודים.
חיי הדת והקהילה > חיי הדת ורבנים > תחת השלטון הרוסי

במהלך המאה ה-18 החלה תנועת החסידות להתפשט בעיר. אחד ממנהיגי החסידות הנודעים בראשית דרכה, יעקב יצחק הורוביץ, ייסד ב-1794 בית מדרש בעיר, שאותו פקדו חסידים רבים, ולפיכך זכה לכינוי "החוזה מלובלין". עם התלמידים שהעמיד נמנים צבי אלימלך שפירא, האדמו"ר הראשון בחסידות דינוב, שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ועוד. הורוביץ נפטר ב-1815 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר. לאחר מותו של הורוביץ, החליף אותו בתפקיד בנו, ישראל. מתנגדו הבולט ביותר של הורוביץ היה הרב הראשי בלובלין באותן שנים, עזריאל הורוויץ, שעקב התנגדותו לחסידות זכה לכינוי "דער אייזנער קאפ" (ביידיש: "ראש ברזל"). לאחר מותו של הורוביץ ב-1819 מינו המתנגדים לחסידות את הרב יהושע השל באב"ד (השני) מטרנופול כמחליפו בתפקיד הרב הראשי ללובלין. החסידים התנגדו למינוי זה, ומשכך ב-1826 הוחלף השל באב"ד ברב משולם זלמן אשכנזי, שאמנם היה מן המתנגדים, אך קיים קשרים טובים גם עם החסידים. אשכנזי נפטר ב-1843 והוחלף על ידי דב בריש אשכנזי.
לאחר מותו של דב בריש אשכנזי ב-1852 החליף אותו קרוב משפחתו, יהושע השל אשכנזי, שלא הלך בדרכי קודמיו ונאבק בתנועת החסידות שהתפשטה בעיר באותן שנים. ב-1854 ייסד הרב יהודה לייב איגר חצר חסידית שנודעה בשם "חסידות לובלין". החסידות פעלה עד לתקופת השואה, והונהגה בין השנים הללו על ידי ילדיו ונכדיו. נוסף על כך, באותן שנים התיישבו בפולין צדוק הכהן מלובלין וחסידיו, שנודעו בשם חסידות איזביצה ראדזין. ב-1868 נבחר לראשונה רב חסידי לרב העיר, שניאור זלמן פרדקין. ב-1892, לאחר שעלה לארץ ישראל, הוחלף פרדקין ברב המתנגד הלל ליבשיץ. ב-1910 הוחלף ליבשיץ באליהו קלצקין, אביו של יעקב קלצקין, מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה.
חיי הדת והקהילה > חיי הדת ורבנים > תחת השלטון הפולני

ב-1930 נבחר הרב מאיר שפירא כרבה של לובלין. מפעולותיו הנודעות - ייסוד "ישיבת חכמי לובלין" והקמת מפעל "הדף היומי", שבמסגרתו נלמד מדי יום דף אחד מהתלמוד הבבלי. שפירא כיהן כרבה הראשי של לובלין עד מותו. לאחר פטירתו של שפירא ב-1933 לא מונה רב ראשי חדש ללובלין, ואת מקומו עד השואה תפס בית דין שבראשו עמדו שלושה דיינים.
חיי הדת והקהילה > בתי כנסת

ב-1567 נחנך בלובלין בית כנסת על שמו של הרב שלמה לוריא (המהרש"ל). ב-1655, בשל פשיטות הקוזאקים, חרב בית הכנסת אך הוא הוקם מחדש בשנים לאחר מכן. ב-1856 קרס גג בית הכנסת והמבנה ננטש. עבודות שיקום בית הכנסת נמשכו עד 1864. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כתחנת שילוח של יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. באפריל 1942, עם סיום המשלוחים, פוצצו הגרמנים את מבנה בית הכנסת.
ב-1669 קיבל יהודי יליד לובלין, צבי בן משה, היתר לבנות בית כנסת שנקרא על שמו. בית הכנסת שופץ כעבור כמה שנים כדי לציין את ניצחונותיו של המצביא הפולני יאן השלישי סובייסקי ב-1683.
חיי הדת והקהילה > תרבות

ב-1908 נוסדה בלובלין אגודת ה"זמיר" שהפעילה ספרייה ואולם שבו פעלו תזמורת וקבוצת דרמה שהעלתה מחזות, וכן התקיימו בו הרצאות. ב-1910 נוסדה בלובלין אגודת "חובבי שפת עבר" שהפעילה קורסים ללימוד השפה העברית. האגודה התפרקה בראשית מלחמת העולם השנייה, ונכסיה הועברו לידי ארגון "הבונד". ב-1934 ייסד ארגון "הבונד" אגודת תרבות משלו שנודעה בשם "קולטור ליגע" (ביידיש: "ליגת התרבות"), שפתחה ספרייה, מקהלה בת 70 חברים ותזמורת לכלי נשיפה בת 50 חברים. בלובלין לא פעלה קבוצת תיאטרון יהודית באורח קבע. במקום זאת, התארחו בה קבוצות תיאטרון ארעיות מיישובים אחרים, כגון לודז', וילנה וביאליסטוק. קבוצות אלה הופיעו באולמות של האגודות היהודיות. נוסף על כך, בלובלין פעלו הוגי דעות יהודים מרכזיים, כגון הסופר י. ל. פרץ והוגה הדעות יעקב קלצקין.
חיי הדת והקהילה > בית הקברות היהודי

ליהודים ניתן אישור רשמי להקים בית קברות משלהם (אנ') ב-1555, אך הכיתוב על המצבה הקדומה ביותר בבית הקברות מורה כי היא מ-1541. זוהי המצבה העתיקה ביותר בכל בתי הקברות היהודיים בפולין. היהודים שילמו מס שנתי תמורת החזקת השטח שעליו עמד בית הקברות. בבית הקברות קבורים רבנים נודעים שכיהנו בעיר - שלום שכנא והחוזה מלובלין. שמותיהם של הנרצחים מהפשיטה של הקוזאקים על לובלין ב-1655 מצוינים בבית הקברות אף הם. בית קברות יהודי נוסף (פול') נחנך בלובלין ב-1829. הוא ניזוק במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1991 נערך שיפוץ בבית הקברות. נכון לראשית המאה ה-21 קיים שם אתר הנצחה קטן לקורבנות השואה.
חיי הדת והקהילה > מוסדות קהילה נוספים > בית החולים היהודי

ב-14 בנובמבר 1886 נחנך בלובלין בית חולים יהודי שאכלס בשיאו 56 מיטות אשפוז: 30 לגברים ו-26 לנשים. לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחב בית החולים, ונוסדו בו מחלקה לצילום רנטגן, מחלקה לרפואת ילדים, חדר ניתוח ומכון להידרותרפיה. בבית החולים נערכו אספות מדעיות שבהן השתתפו רופאים רבים מלובלין ומסביבותיה ובהן נערכו הרצאות בנושאי טיפול במחלות. במהלך השואה טיפל בית החולים ביהודים שנדבקו במגפת הטיפוס, אך התקשה להעניק טיפול לכולם עקב מספר החולים הרב. בית החולים המשיך לפעול עד סגירתו ב-1 באפריל 1942.
חיי הדת והקהילה > מוסדות קהילה נוספים > בתי הדפוס היהודיים

כעדות למעמדה המרכזי של לובלין בקרב קהילות יהדות פולין, פעלו בה בתי דפוס רבים לאורך השנים. ב-1547 ניתן רישיון לייסוד בית הדפוס היהודי הראשון בלובלין, שנוהל על ידי משפחת שחור, והחל את פעילותו ב-1551. בשנות פעילותו הוציא בית הדפוס אחת-עשרה מסכתות של התלמוד. ב-1559 זכו בני המשפחה במונופול מידי השלטונות להוצאת ספרים בעברית בעיר, ואף הובטח להם כי מי שיפר את החוק ייקנס. עוד באותה שנה הוציא לאור בית הדפוס שלהם גרסה של התלמוד הבבלי, ועשר שנים לאחר מכן יצאה לאור המשנה. עם זאת, בית הדפוס לא האריך ימים ונסגר שנים ספורות אחר כך. ב-1600 ייסד קלונימוס יפה, בנו של הרב מרדכי יפה ("בעל הלבושים") בית דפוס בהסתמך על רישיון שקיבל ב-1578. בית הדפוס של יפה הוציא לאור למעלה מ-260 ספרים והופעל על ידי צאצאיו לסירוגין עד שנסגר ב-1682.
חיי הדת והקהילה > הפוליטיקה הפנימית > מפלגות יהודיות

בין שתי מלחמות העולם פעלו בקרב יהודי לובלין מפלגות ציוניות רבות, כגון "חובבי ציון" ו"פועלי ציון". לאחר הפילוג שחל במפלגת "פועלי ציון" ב-1928 החלו רוב חבריה לתמוך במפלגת "פועלי ציון שמאל". עקב האידאולוגיה הציונית שלהם, נרדפו חברי המפלגה, ובין השנים 1937–1938 אף נעצרו כמה מחברי הסניף של המפלגה בלובלין. תנועת "המזרחי" ייסדה סניף בלובלין עוד ב-1903. לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדה התנועה מחדש ואף ייסדה בית ספר עצמאי. "ההסתדרות הציונית העולמית" ייסדה אף היא סניף בלובלין. ב-1920 נאלצה תנועת "המזרחי" בעיר לסגור את סניפיה בתואנה ששיתפה פעולה עם האויב במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. ב-1922, לאחר שוך הקרבות, התאפשר לתנועה לחדש את פעילותה בלובלין, והיא הפעילה ספרייה וקיימה שיעורי ערב. בעיר פעל סניף של מפלגת "אגודת ישראל", שנוסד ב-1919, ושל "פועלי אגודת ישראל".
ב-1904 נוסד בעיר סניף ראשון של המפלגה האנטי-ציונית היהודית-סוציאליסטית, "הבונד". בשנותיה הראשונות פעלה התנועה בחשאי. רק לאחר שלובלין נכבשה ב-1915 על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי הותר לה לפעול בגלוי. בדצמבר 1917 התכנסו בלובלין חברים מסניפי ארגון "הבונד" מרחבי פולין לוועידה בת שלושה ימים כדי לדון על עתידו של הארגון לאחר תום המלחמה. בוועידה הוחלט על ניתוק סניפי הארגון שבפולין מאלו שברוסיה, שחוותה אז מהפכה קומוניסטית. ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אסרו השלטונות הפולניים רבים מחברי הארגון בלובלין בתואנה ששיתפו פעולה עם ברית המועצות. בין שתי מלחמות העולם פעל ארגון "הבונד" לרווחת יהודי לובלין, וייסד שם מאפייה, מחסן עצים ומטבח ציבורי. חבריהם של רוב ארגוני העובדים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם השתייכו לארגון "הבונד" אף הם.
חיי הדת והקהילה > הפוליטיקה הפנימית > הנהלת הקהילה

ב-1923 נערכו בחירות ראשונות לוועד הקהילה היהודית בלובלין לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1927 התקיימו בחירות נוספות. בבחירות אלה זכתה מפלגת "הבונד" ב-8 מתוך 16 המושבים הקיימים בוועד. לראשונה, ראש הוועד היה מחברי מפלגת "הבונד". עם זאת, השלטונות הפולניים לא ראו הישג זה של הארגון בעין יפה, ולפיכך הורו על פירוק ועד הקהילה והקמת ועד ממונה חדש שיחליפו. הוועד החדש הורכב, בעיקר, מנציגי המפלגות הדתיות, ופעל עד 1932. באותה שנה נערכו בחירות לוועד שבהן השתתפו כל הסיעות שפעלו בעיר פרט לבונד, שהחרים את הבחירות. לנשים לא ניתנה זכות הצבעה. בבחירות זכתה מפלגת "אגודת ישראל" ב-5 מתוך 12 מושבים, ומאוחר יותר אף מינתה את אחד מחבריה כראש הוועד. הוועד החדש פעל כדי לטפל בחובות שבהם שקעה הקהילה באמצעות שינוי מכסת המיסים שהוטלו על יהודי העיר ואף שינוי אופן המימון של המוסדות הקהילתיים. הוועד אף יזם שיפוצים בבתי הכנסת ובבית הקברות. ב-1939 נערכו בחירות נוספות לוועד היהודי, שבהן "הבונד" נטל חלק פעם נוספת. לוועד הותר לפעול זמן מה לאחר הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, אך בשלב מסוים נאלץ לבחור הוועד יודנראט שיחליף אותו.