stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמי קוסלה

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1934 (בת 90) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, פינלנד 
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 פרסים והוקרה:  מיס פינלנד (1952)  מיס תבל 1952 
 
ארמי הלן קוסלה (בפינית: Armi Helena Kuusela; נולדה ב-20 באוגוסט 1934) היא דוגמנית פינית, מיס תבל הראשונה (מיס תבל 1952).
ביוגרפיה

קוסלה נולדה בעיר מוהוס שבמחוז אואולו בפינלנד כרביעית משישה ילדים ולה ארבע אחיות ואח. הוריה הכירו באונטריו שבקנדה שם נולדה אחותה הבכורה ולאחר מכן החליטו לחזור לפינלנד ארץ מולדתם.
היא למדה בבית ספר לבנות בעיר פורבו, שם אהבה התעמלות, שחייה וגלישת סקי. לאחר קבלת תעודת הבגרות שלה היא תכננה ללכת ללמוד לימודיי ספורט באוניברסיטת הלסינקי.
ב-1952 זכתה בתחרות היופי הלאומית "תוצרת פינלנד" (Suomen Neito), בעקבות זאת נסעה לייצג את פינלנד בתחרות מיס תבל המודרנית הראשונה. בתחרות הבינלאומית בחרו בה השופטים למקום הראשון ובכך נהייתה למיס תבל הראשונה.
מיד לאחר זכייתה הופק בפינלנד סרט אודותיה בשם "הנערה היפה ביותר בעולם" (Maailman kaunein tyttö), שם שיחקה בתפקיד עצמה. הסופר מיקה ולטרי לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט.
ב-1953 נישאה ונולדו לה חמישה ילדים, היא עסקה רבות בפעילויות לארגוני צדקה.
ב-2012 קיבלה את אות מסדר הורד הלבן מטעם ממשלת פינלנד (Order of the White Rose of Finland).
הערות שוליים

↑  Muistoissamme_50-luku_Selkokirja_09_Armi.pdf
↑  Maailman kaunein tyttö, KAVI (בפינית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143591495  ISNI: 0000 0001 1460 4460  LCCN: n2001094396  SUDOC: 152161201  VIAF: 31347292   WorldCat (עם VIAF): 31347292
ארמיית המשמר הרביעית

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  16 באפריל 1943 – מרץ 1947 (כ־3 שנים)
 מקים היחידה:  משרד ההגנה של ברית המועצות
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
ארמיית המשמר הרביעית הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ב-16 באפריל 1943 קיבלה הארמייה ה-24 את תואר ה"משמר" (גווארדיה) על הצטיינותה בקרב סטלינגרד, ושמה שונה לארמיית המשמר הרביעית.
בקיץ 1943 לחמה הארמייה בקרב קורסק, ולאחר מכן השתתפה בשחרור אוקראינה המזרחית (במסגרת קרב דנייפר), ובקרב קורסון-צ'רקאסי (ינואר-פברואר 1944) . בקיץ 1944 השתתפה הארמייה בכיבוש רומניה (מבצע יאשי-קישינב), ולאחר מכן השתתפה בלחימה בהונגריה, כולל הקרב על בודפשט. במרץ 1945 השתתפה הארמייה בהדיפת המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה, באזור אגם בלטון, ובמתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ובאפריל 1945 היא נטלה חלק במתקפת וינה ובכיבוש אוסטריה. במרץ 1947 פורקה הארמייה.
מפקדים

גריגורי קוליק (16 באפריל 1943 - 22 בספטמבר 1943)
אלכסיי זיגין (22 בספטמבר 1943 - 27 בספטמבר 1943)
איוואן גאלאנין (28 בספטמבר 1943 - 5 בינואר 1944)
אלכסנדר ריזוב (5 בינואר 1944 - 2 בפברואר 1944)
איליה סמירנוב (3 בפברואר 1944 - 22 בפברואר 1944)
אלכסנדר ריזוב (23 בפברואר 1944 - 27 בפברואר 1944)
איוואן גאלאנין (28 בפברואר 1944 - 25 בנובמבר 1944)
גאורגי זכרוב (29 בנובמבר 1944 - 1 במרץ 1945)
ניקאנור זאחבאטייב (1 במרץ 1945 - 10 ביולי 1945)
ארמי אביקו

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1958 הלסינקי, פינלנד 
 פטירה:  2 בינואר 2002 (בגיל 43) אספו, פינלנד 
 שם לידה:  Armi Anja Orvokki Aavikko 
 מוקד פעילות:  פינלנד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארמי אביקו (בפינית: Armi Aavikko; 1 בספטמבר 1958 –  2 בינואר 2002) היא זמרת פינית.
ביוגרפיה

אביקו נולדה בהלסינקי שבפינלנד.
היא נבחרה למיס פינלנד לשנת 1977.
היא הייתה נציגת פינלנד במיס תבל 1977.
בתחרות מיס סקנדינביה 1978 היא הייתה במקום השלישי.
ב-1977 גם החלה לשתף פעולה עם הזמר הפיני דני "Danny", והם הקליטו ביחד את הדואט "”Tahdon olla sulle hellä” שזכה לפופולריות בפינלנד.
ב-1978 יצא אלבומם "Danny & Armi" שמכר מעל "25,000" עותקים.
היא הייתה תקופה מסוימת חברה בלהקה ביחד עם זוכת מיס פינלנד נוספת.
ב-1981 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה "ארמי".
ב-1993 יצא קלטת ילדים שה אביקו שרה.
ב-1997 הופיעה ב-"Iso D: Legenda", סרט תיעודי אודות הזמר דני איתו הופיעה.
הלכה לעולמה ב-2002 עקב דלקת ריאות.
הערות שוליים

↑  1974-1978, archive.is, ‏2012-09-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 3041 1458  MusicBrainz: 620524c7-e1ab-471d-aadf-7dd5af8eac8b 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארקנסוזאורוס

| ארקנסוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון תחתון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
סוג:: ארקנסוזאורוס
מינים
 Arkansaurus fridayi
שם מדעי
 Arkansaurus

ארקנסוזאורוס (שם מדעי: Arkansaurus; מילולית: "הלטאה של ארקנסו") הוא סוג של דינוזאור מהקבוצה דמויי-אורניתומימיים, אשר חי בקרטיקון התחתון. המאובנים שלו תוארו בשנת 2018, אך התגלו כבר ב-1972. זהו הדינוזאור הלאומי של ארקנסו, בה התגלה והוא הדינוזאור היחיד שהתגלה רק בארקנסו.
העצמות נלקחו מתעלה בה הסירו את החצץ מכביש וחשפו עצמות מאובנות. המוצא הביא את הממצאים למומחים בכנס בלינקולן. המומחים לא הצליחו למצוא מאפיינים מיוחדים בעצמות אך הניחו שהוא קרוב לאורניתומימוס וחלק מהחוקרים קבעו שסוג זה מוטל בספק. לאחר חפירות רבות במשך השנים, בהם ניסו החוקרים למצוא עקבות נוספות של היצור הם מצאו רק עצמות של האצבעות.
כיום מעריכים שדינוזאור זה היה שייך לאבותיהם של האורניתומימיים והיה קרוב לסוג Nedcolbertia. הוא היה חסר את העצמות הזקופות בכף הרגל ואת הדורבנות של האורניתומימיים האמיתיים. זרועותיו בדומה לזרועות הטירנוזאורוס הכילו 3 טפרים. אורכו הגיע ל-1.8–4.6 מטר והוא היה כנראה אוכל-כול זריז.
ארנסט שלינג

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1876 בלוודיר, מחוז וורן, ארצות הברית 
 פטירה:  8 בדצמבר 1939 (בגיל 63) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  St. Elizabeth's Memorial Chapel, Tuxedo 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
ארנסט שלינג (אנגלית: Ernest Schelling‏; 26 ביולי 1876 - 8 בדצמבר 1939) היה פסנתרן, מלחין ומנצח אמריקאי.
חייו

ארנסט הנרי שלינג נולד בבלוודיר, ניו ג'רזי, וגדל כילד פלא. מורו הראשון היה אביו. הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה בפילדלפיה בגיל 4. בגיל 7 יצא שלינג לאירופה ללימודים והתקבל לקונסרבטוריון פריז. בתקופת שהותו באירופה עבד עם רבי-אמן רבים, ביניהם הובר, בארת, מושקובסקי ותאודור לשטיצקי.
שלינג היה המנצח הראשון של הקונצרטים לצעירים בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. הקונצרט הראשון התקיים ב-27 במרץ 1924. הקונצרטים נועדו לעודד את אהבת המוזיקה אצל ילדים. הם שילבו את נגינת התזמורת בהרצאה על היבט זה או אחר של התזמורת או המוזיקה עצמה, בלוויית תמונות או הדגמה, כך שהילדים נחשפו למגוון גירויים. הקונצרטים התקבלו בהערכה רבה מצד ילדים והורים גם יחד. שלינג ניצח על הקונצרטים האלה בניו יורק ואף במסעות. הקונצרטים התארחו בערים כמו פילדלפיה, לונדון, רוטרדם ולוס אנג'לס.
שלינג נישא לראשונה בשנת 1905. לאחר פטירת אשתו בשנת 1938, נישא שילינג לאשתו השנייה בשנת 1939, כשהיא בת 21, הוא בן 63.
ארנסט שלינג מת בביתו בניו יורק.
אנתאוגן

אנתאוגן הוא חומר פסיכואקטיבי שנעשה בו שימוש בהקשרים דתיים או שאמאניים. אנתאוגן מגיע בדרך כלל ממקור צמחי אשר מכיל מולקולות הקשורות בנוירוכימיקלים אנדוגניים. אנתאוגנים מופיעים במגוון טקסים מקודשים, בשלל דתות ותרבויות והוכחו כמעוררים את מה שהצורכים את החומר תופסים כחוויות מיסטיות-רוחניות. אנתאוגנים שימשו בטקסים אלו במשך אלפי שנים. המונח "אנתאוגן" נטבע לראשונה בסוף שנות ה-70 על ידי בוטנאים וחוקרים שרצו להבדיל בין חומרים אלו מסמי פנאי ולהדגיש את המשמעות הרוחנית והדתית שלהם.
פיוטה פורחת בתנאי עיבוד ביתיים
טרמינולוגיה

המילה אנתאוגני היא חידוש לשוני הנגזר מהיוונית העתיקה: ἔνθεος (אנתאוס) וγενέσθα (גאנסטא). הפירוש המילולי של אנתאוס הוא "האל (תאוס) שבפנים", הוא מתורגם כ"השראה" ומהווה שורש למילה enthusiasm (התלהבות) בשפה האנגלית. היוונים השתמשו בביטוי זה כדי להלל משוררים ואומנים שונים. גאנסטא פירושה "לחולל". לכן אנתאוגן הוא "זה המחולל את האל (או את ההשראה האלוהית) באדם".
השימוש באנתאוגנים

אנתאוגנים הנוצרים באופן טבעי כמו הפסילוסיבין שנמצא בפטריות, והדימתילטריפטאמין הנקרא גם DMT (משמש כחלק ממרכיבי האיוואסקה), נתגלו לרוב על ידי תרבויות קדומות ונעשה בהם שימוש כחלק מחיים רוחניים ודתיים, בתור צמחים אשר קיבלו מקום של כבוד ובחלק מהמקרים אף זכו להערצה.
אנתאוגנים שימשו בדרכים שונות, ביניהם כחלק מביסוס דתות ומסורות, בשימוש פרטני לשם התפתחות רוחנית, ככלי להרחבת הדעת, לשימושי פנאי והנאה, ולשימוש תרופתי ורפואי.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > אפריקה

תרבות צורכי האנתאוגנים המוכרת ביותר באפריקה היא הבוויטיס, אשר השתמשו במרקחת של קליפות משורש שיח האיבוגה (Tabernanthe iboga). האנתאוגן המפורסם של המצרים הוא הלוטוס הכחול (Nymphaea caerulea). קיימות עדויות לשימוש בפטריות אנתאוגניות בחוף השנהב. מספר צמחים אחרים, אשר שימשו בטקסים שאמאנים באפריקה, כגון הצפרנית, אשר מקודשת לבני הקהוסה, עדיין לא נחקרו במדע המערבי.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > אמריקה

אנתאוגנים היוו מרכיב עיקרי בפרקטיקה הרוחנית ברוב התרבויות האמריקניות למעלה מאלף שנים. האתנאוגן הראשון אשר הוגדר באופן מדעי היה הפיוטה (Lophophora williamsii). הדבר נעשה על ידי אחד ממייסדי האתנו-בוטניקה המודרנית, ריצ'רד אבנס שולץ מאוניברסיטת הרווארד, אשר תיעד את טקס השימוש בפיוטה בקרב אנשי הקיווה שחיו באזור שלימים יקרא אוקלהומה. צמח הפיוטה היה בשימוש בתרבויות הרבות של אזור מקסיקו, השימוש בו התפשט בכל אזור צפון אמריקה במאה התשע-עשרה והחליף את האנתאוגן הרעיל – פולי המסקל (Sophora secundiflora). אנתאוגנים ידועים אחרים שנעשה בהם שימוש בתרבויות המקסיקניות כוללים את פטריות הפסילוסיבין (שהייתה ידועה בפי הילידים המקסיקנים בשפת הנהוטל כטאונאנקטל), הזרעים של מספר זני הלפופית (Morning glories) ממשפחת החבלבליים (בשפת הנהוטל – טליטלילזין ואולולוויקי) והסלוויה דיווינורום (Ska Pastora).
ילידי אמריקה הדרומית עושים שימוש במגוון רחב של אנתאוגנים. ידוע בעיקר השימוש באיוואסקה (Banisteriopsis caapi ותערובות נוספות) בקרב הילידים (כגון שבט אוררינה) של יערות האמאזונס בפרו. אנתאוגנים ידועים אחרים כוללים את הבוררכרו (Brugmansia spp), סאן פדרו (Trichocereus spp) וסוגים שונים של טבק הרחה המכילים טריפטמין כגון אפנה (Virola spp), וילסה ויופו (Anadananthera spp). גם צמח הטבק, כשנצרך לא מיובש בכמויות גדולות בטקסים שאמאנים, משמש כאנתאוגן בדרום אמריקה. יתר על כן, טבק המכיל כמויות גדולות של ניקוטין ומצריך כמות נמוכה יותר של צמח בזמן השימוש, נקרא ניקוטינה רוסטיקה (Nicotiana rustica).
בנוסף לילידים אשר השתמשו באנתאוגנים באמריקה. ניתן גם לקשר את השימוש באנתאוגנים לזרמים הדתיים המודרניים כגון זרם הראסטאפרי ו"כנסיית היקום".
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > אסיה

ילידי סיביר (שמתרבותם נלקח המושג שאמאן) השתמשו בפטריית אמנית הזבובים (Amanita muscaria) כאנתאוגן. המשקה המשכר "סומה" המוזכר לעיתים קרובות בכתבי הודות היה כנראה גם הוא אנתאוגן. [בספרו (1967), טוען וואסון שהסומה הוא בעצם פטריית הזבובים. המרכיבים הפעילים של הסומה, לדעת כמה חוקרים, הוא אפידרין, אלקלואיד עם ממריצים שסוברים, (אם כי אופן שנוי במחלוקת) כי הוא בעל תכונות אנתאוגניות שמקורן מצמח הסומה, המזוהה כאפדרה,(Ephedra pachyclada). אף על פי כן, קיימים גם טיעונים המציעים שהסומה עשוי היה להיות שבר לבן, קנאביס, או שילוב כלשהו בין הצמחים הנ"ל.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > אירופה

אנתאוגן עתיק יותר בתרבות האגאית, אשר הקדים את כניסתו של היין, שהיה אנתאוגן מוכר יותר של דיוניסוס בלידתו המחודשת ושל מנדה, היה הדבש התוסס הנודע בצפון אירופה כמי דבש: השימוש הנפוץ שלו בעולם האגאי נקשר באופן ישיר למיתולוגיה הענפה של הדבורים באזור זה.
היקף השימוש בצמחים המעניקים חוויית חזיונות באירופה נחקר לעומק רק לאחרונה, לערך בסביבות 1960. השימוש באנתאוגנים באירופה, לדעת מרבית החוקרים, התמתן בזמן עלייתה של הנצרות הפוסט רומית ובמיוחד בתקופת רדיפת המכשפות המאוחרת. מכשפות אירופאיות עשו שימוש במגוון אנתאוגנים כגון: הדטורה, הבלדונה (Atropa belladonna), הדודא (Mandragora officinarum) והשיכרון (Hyoscyamus niger). בצמחים אלו נעשה שימוש, בנוסף למרכיבים אחרים, כדי ליצור "משחת תעופה". בחברה הנוצרית, האמינו כי מכשפות מרחפות באוויר על מטאטא שנמשח במשחה זאת אשר נמרחה גם על עור המכשפות.
כל מגע עם צמחים אלו עלול היה להיות מוכח כמסוכן, ולהוביל, בין היתר, להוצאה להורג של אותו אדם בעוון "עיסוק בכישוף". ההתלהבות של מקצת קבוצות נוצריות, שמדכאות את השימוש בצמחים מעוררי חזיונות שכאלו, מעלה, ללא קביעה חד משמעית, את השאלה באיזו מידה היה נפוץ השימוש בצמחים הזייתיים לכל אורך ההיסטוריה של העולם הנוצרי. מצד אחד, נקיטת יד קשה כנגד שימוש בחומרים פסיכואקטיביים נראית כסימן להיעדר שימוש, בהנחה כי דיכוי זה הצליח. בעוד שמצד שני, גישה זו מציינת כי היה קיים שימוש נרחב באלו.
התנגדותה של הנצרות הרומית הביאה לקץ אלפיים שנות פולחן של מסתרי אלאוסיס, טקס החניכה בכת של דמטר ופרספונה, בו היה מעורב כפי הנראה שימוש בחומר אנתאוגני הידוע כקיקאון (למרות הדמיון בשם, לא ידוע על קשר לקיקיון המוכר לנו היום). בדומה לכך, קיימות עדויות על כך שתחמוצת החנקן או אתילן היוו חלק מן הגורם האחראי לחזיונותיו של האורקל מדלפי שהאריך ימים (Hale et al, 2003).
בתרבות הגרמנית הקדומה קנאביס היה מזוהה עם אלת האהבה הגרמנית פריה. הקציר של צמח זה היה חלק מחגיגות ארוטיות דתיות שהתקיימו. רווחה האמונה כי האלה פריה חייתה ככוח מפרה בפרחים הנקביים של הצמח, ועל ידי אכילתו הושפע האדם מכוח אלוהי זה. בדומה לכך, אומנית הזבובים הייתה מקודשת לאודין, אל האקסטזה, בעוד שצמח השיכרון היה מקודש לאל הרעם – ת'ור מהמיתולוגיה הנורדית - וליופיטר אצל הרומאים (Rätsch 2003).
בנצרות של העידן המודרני, לכל הפחות, טקס הקידוש על לחם לזכרו של ישו משחק תפקיד סמלי במסורת הדתית, שמשכה אליה לעיתים את ההגדרה של "אנתאוגן" או "אנתאוגן פלצבו", למרות שאותו לחם בטקס הקידוש בעידן המודרני איננו תואם בהגדרתו לחומר האנתאוגני המעודד חזיונות.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > המזרח התיכון

השימוש בחומרים אנתאוגנים, במיוחד בחשיש. השימוש בחשיש על ידי החשאשינים כדי לגייס חסידים חדשים על ידי ערפול מחשבתם היה נפוץ למדי בזמן מסעות הצלב. למרות זאת, החומרים בהם עשו החשאשינים שימוש היו, כפי הנראה, יין, אופיום, וצמח השיכרון, או שילוב של חומרים אלו, השימוש בו התבצע יותר למטרת הקהיית החושים מאשר לצרכים אנתאוגנים. קיימת סברה שטקס הקטרת צמח החרמל (שבר סורי) במדינות ערב הוא סימן לטקס עתיק יותר, בו צרכו מינון גבוה יותר מצמח כזה כאנתאוגן.
הפילולוג ג'ון מארקו אלגרו טוען בספרו, "הפטרייה המקודשת והצלב", כי הפולחן היהודי והנוצרי הקדום היה מבוסס על שימוש באמנית הזבובים שנשכחה ברבות הימים על ידי חסידיה. הנחה זו לא זכתה להתייחסות רבה באקדמיה. הנחתו של אלגרו על כך שאמנית הזבובים נשכחה לאחר הנצרות הקדומה סותרת את טענתו על כך שבכנסיית פליינקורוולט נמצאו ראיות על שימוש נוצרי באמנית הזבובים במאה השלוש-עשרה.
שימוש באנתאוגנים בתרבויות שונות > אוקיאניה

ההנחה היא כי ילידים אוסטרלים לא עשו שימוש באנתאוגנים, למרות שקיים קשר שתיקה אשר אופף את השאמניזם האבורג'יני, ואשר הגביל את הידע שנמסר לזרים. ידוע שהמקומיים בפפואה גינאה החדשה עשו שימוש בכמה פטריות אנתאוגניות (Psilocybe spp, Boletus manicus).
הקווה קווה (Piper Methysticum) תורבת לפני למעלה מ-3000 שנים על ידי מספר תושבי איי האוקיינוס השקט. מבחינה היסטורית, מרבית התרבויות בפולינזיה, מלנזיה וכמה מיקרונזיות צרכו את השורש הטחון של חומר פסיכואקטיבי זה, לרוב כשהוא מדולל במים. שימושים מסורתיים רבים בקווה, על אף שדוכאו על ידי מיסיונרים נוצריים במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים, נחשבים כמסייעים ביצירת קשר עם רוחות המתים, במיוחד עם קרובי משפחה ואבות קדמונים (Singh 2004). לא ידוע על שימוש באנתאוגנים אצל המאורים מניו זילנד.
אנתאוגנים ביהדות

לפי מספר חוקרים, קנאביס הוא מרכיב בשמן המשחה הקדוש המוזכר במקורות דתיים עבריים. עשב מדובר זה היה ידוע כקְנֵה-בֹשֶׂם. ביטוי זה מופיע מספר פעמים בתורה כמוצר נסחר, קטורת, וכמרכיב שמן המשחה בו השתמש הכהן הגדול בבית המקדש. למרות שמחקרו של כריס בנט עוסק בעיקר בצמח הקנאביס, הוא מציג ראיה נוספת המרמזת על שימוש נוסף בצמח מעורר חזיונות כגון השיכרון.
בתרגום השבעים קנה הבושם מתורגם כ"קלמוס" (צמח האקורוס) ותרגום זה הופץ ללא שינוי במרבית התרגומים המאוחרים של התנ"ך. למרות זאת, האנתרופולוגית הפולנייה סולה בנט פרסמה מחקר המעלה טיעון אטימולוגי לגבי המילה הארמית לצמח ההמפ, אותה ניתן לקרוא כקאנבוס וככל הנראה מקורה מקורב למילה המודרנית 'קנאביס', כאשר קאנ משמעותו קנה או המפ ובושמ משמעותו ניחוח, ריח. גם הקנאביס וגם הקלמוס הם בשמים, דמויי קנה, אשר מכילים מרכיבים פסיכואקטיביים.
ספר אחד טוען שקנאביס בפרט מהווה כלי חדש, ייחודי, רב עוצמה ובטוח יחסית שבאמצעותו ניתן לעורר חוויות מיסטיות  ופנומנולוגיה נבואית.
האנתאוגנים בספרות

החומר "מרקוח" (מלאנז') בספרו של פרנק הרברט, "חולית", מתפקד כאנתאוגן מאריך חיים. שליטה על אספקת המרקוח הייתה קריטית לאימפריה, מכיוון שהיא הייתה נחוצה, בין היתר, לניווט "מהיר מן האור".
צריכה של הפטריות הדמיוניות "אנוכי" כאנתאוגן היא אבן היסוד להיווסדות הנצרות על פי ספרו האחרון של פיליפ ק. דיק "ההתגלגלות של טימוטי ארצ'ר", אשר נראה כי שאב את ההשראה לרעיון מספרו של ג'ון אלגרו.
ספרו האחרון ""האי" (1962), מתאר אלדוס האקסלי פטריה אנתאוגנית בדיונית הנקראת -"תרופת מוקשה" - אשר נצרכת על ידי אנשי פאלה בטקסי מעבר, כגון המעבר לבגרות וסוף החיים.
ספרו של ברוס סטרלינג, "אש קדושה", מתייחס לדת העתיד בהשפעת האנתאוגנים שנצרכים באופן שכיח על ידי האוכלוסייה.
בספרו של סטיבן קינג "האקדוחן", ספר מס' 1 בסדרת "המגדל האפל", מקבלת הדמות הראשית הדרכה לאחר שצרכה מסקאלין.
הערות שוליים

↑  Wesley Thoricatha, What is the Meaning of Psychedelic? Different Terms for Entheogens and What They Mean, Psychedelic Times, ‏2015-12-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rudgley, Richard, The Encyclopedia of Psychoactive Substances, www.mescaline.com, ‏מאי 21, 2015
↑  Carl Kerenyí, Eleusis: Archetypal Image of Mother and Daughter. Princeton University Press, 1991. ISBN 0-691-01915-0.
↑  דרך עץ החיים: נבואה והעיסוק בה במסורת היהודית, בן אדם
שאמאן אוררי,1988
קקטוס סן פדרו, אנתאוגן אשר שימש במשך 3,000 שנים.
ארקן קריב

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1963 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  22 באפריל 2012 (בגיל 48) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית קברות ווסטריאקובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 
ארקן קריב (ברוסית: Аркан Карив;‏ 25 באפריל 1963, מוסקבה - 22 באפריל 2012, מוסקבה) היה עיתונאי וסופר ישראלי-רוסי.
ביוגרפיה

ארקן קריב נולד כארקדי קרבצ'ייבסקי במוסקבה למשפחת משורר, סופר ומבקר ספרות. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה, אך לא סיים את הלימודים ועזב לאחר שנתיים.
בשנת 1989 ארקדי עלה לישראל והתחיל לעבוד כעיתונאי בעיתון וסטי ובערוץ 9. בעיתון הייתה לו פינה קבועה "עברית קטן". במקביל הוא הכין שיעורי עברית באינטרנט.
הוא כתב ספר ללימוד עברית ב-3 כרכים. ארקן קריב גם כתב מספר ספרי בלשים (בחלקם עם חברו אנטון נוסיק).
בשנת 2004 ארקן קריב חזר לרוסיה. הוא המשיך לעבוד כעיתונאי בעיתונות רוסית וישראלית. בשנת 2011 הוא חזר לישראל והחל להגיש תוכנית טלוויזיה פארק תרבות.
בשנת 2012 הוא חזר לרוסיה ונפטר תוך זמן קצר.
אנטוניו טאבוקי

| --- | --- |
אנטוניו טאבוקי
 לידה:  24 בספטמבר 1943 פיזה, איטליה 
 פטירה:  25 במרץ 2012 (בגיל 68) ליסבון, פורטוגל 
 מדינה:  איטליה, פורטוגל, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  סורבון, אוניברסיטת פיזה, סקואולה נורמלה סופריורה בפיזה 
 שפות היצירה:  איטלקית, פורטוגזית 
 יצירות בולטות:  Pereira Maintains, Indian Nocturne 
 תקופת הפעילות:  1975 – 25 במרץ 2012 (כ־37 שנים) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייז' (2007)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (1997)  פרס קמפיאלו (1994)  פרס ויארג'יו (1994)  פרס פרנסיסקו סרסדו (2004)  פרס מדיסיס זר (1987)  אביר מסדר האמנויות והספרות  עיטור מסדר הנסיך אנריקה בדרגת מפקד 
 
אנטוניו טאבוקי (באיטלקית: Antonio Tabucchi; ‏(24 בספטמבר 1943 – 25 במרץ 2012) סופר ואיש אקדמיה איטלקי, לימד פורטוגזית וספרות פורטוגזית באוניברסיטת סיינה באיטליה.
טאבוקי היה מומחה לכתבי פרננדו פסואה, תרגם וביקר אותם ושאב מהם את מושגי הגעגוע, הבידיון וההטרונים. טאבוקי נחשף לעבודתו של פסואה בשנות ה-60 בעת שהותו בסורבון. הוא הוקסם ממנה עד כדי כך שעם שובו לאיטליה למד פורטוגזית כדי להיטיב להבין את המשורר, והתאהב בשפה ובתרבות הפורטוגזית. 
יחד עם אשתו הפורטוגזית, מריה ג'וזה דה לנקסטר, תרגם רבות מעבודותיו של פסואה לאיטלקית וכתב ספר מאמרים וקומדיה על אודות המחבר.
טאבוקי נהג לבלות בכל שנה שישה חודשים בליסבון עם אשתו, ילידת העיר ושני ילדיהם. בשאר השנה שהה בכפר ילדותו ווקיאנו בטוסקנה, ולימד ספרות פורטוגזית באוניברסיטת סיינה. טאבוקי ראה עצמו כסופר רק במובן האונטולוגי מכיוון שמנקודת המבט האקזיסטנציאלית הוא היה מעדיף לראות עצמו כפרופסור, מרצה באוניברסיטה. ספרות בעיניו אינה מקצוע אלא "תערובת של תשוקות, חלומות ודמיון".
כתיבתו שנונה, פוליטית, ביקורתית ואף חתרנית, אנטי פשיסטית, מזדהה עם המדוכאים ותומכת בזכויות האזרח ובחופש הביטוי.
טאבוקי עקב בכאב אחר הידרדרותה הפוליטית והחברתית של איטליה בראשות סילביו ברלוסקוני ובשנת 2004 יצא לגמלאות מאוניברסיטת סיינה, עזב את איטליה ועבר לחיות בליסבון.
ספריו זיכו אותו בפרסים רבים. ספריו ומאמריו תורגמו ב-18 מדינות, ביניהן ישראל.
כתביו

Piazza d'Italia (1975), ISBN 88-07-01458-0
Il piccolo naviglio (1978)
Il gioco del rovescio e altri racconti (1981, אוסף סיפורים קצרים‏), ISBN 88-07-01354-1
Donna di Porto Pim (1983)
Notturno indiano, 1984
Piccoli equivoci senza importanza, 1985, אוסף סיפורים קצרים‏, ISBN 88-07-01306-1
Il filo dell'orizzonte (1986, אוסף סיפורים קצרים‏), ISBN 88-07-01322-3
I volatili del Beato Angelico (1987)
Pessoana mínima (1987)
I dialoghi mancati (1988), ISBN 88-07-05058-7
Un baule pieno di gente. Scritti su Fernando Pessoa (1990, essays), ISBN 88-07-05080-3
L'angelo nero (1991, short story collection), ISBN 88-07-01414-9
Sogni di sogni (1992)
Requiem: A Hallucination (Requiem: uma alucinação, 1991), ISBN 88-07-01433-5
Gli ultimi tre giorni di Fernando Pessoa (1994), ISBN 88-389-1056-1
Pereira Maintains (Sostiene Pereira, 1994), ISBN 88-07-01461-0
Dove va il romanzo (1995, essay), ISBN 88-86680-00-7
Carlos Gumpert, Conversaciones con Antonio Tabucchi (1995)
La testa perduta di Damasceno Monteiro, 1997, ISBN 88-07-01518-8
Marconi, se ben mi ricordo (1997), ISBN 88-397-0978-9
L'Automobile, la Nostalgie et l'Infini (1998)
La gastrite di Platone (1998), ISBN 88-389-1421-4
Gli Zingari e il Rinascimento (1999), ISBN 88-380-8010-0
Ena poukamiso gemato likedes (Una camicia piena di macchie. Conversazioni di A.T. con Anteos Chrysostomidis, 1999)
Dreams of Dreams and the Last Three Days of Fernando Pessoa (2000), ISBN 9780872863682
Si sta facendo sempre più tardi. Romanzo in forma di lettere, 2001), ISBN 88-07-01590-0
Autobiografie altrui. Poetiche a posteriori (2003), ISBN 88-07-42098-8
Tristano muore. Una vita (2004), ISBN 88-07-01646-X
Il tempo invecchia in fretta (2009)
Viaggi e altri viaggi (2010)
Racconti con figure (2011), ISBN 88-389-2494-5
ספריו שיצאו לאור בעברית

חוט האופק / רקוויאם. בהוצאת הספריה החדשה, 1996. שפת המקור: פורטוגזית. תרגום: מירון רפפורט, מרים טבעון.
לטענת פררה. בהוצאת זמורה ביתן, 1996. שפת המקור: איטלקית. תרגום: אלון אלטרס.
ראשו האבוד של דמאשנו מונטיירו. בהוצאת זמורה ביתן, 1998. שפת המקור: איטלקית. תרגום: אלון אלטרס.
מיום ליום נעשה מאוחר. בהוצאת זמורה ביתן, 2003.
הערות שוליים

↑  Antonio Tabucchi, un dubitatore impegnato. ראיון על ידי Asbel Lopez.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296197505171  PLWABN: 9810633921705606  BIBSYS: 90372914  BNC: 000117220  BNE: XX911201  BnF: cb12056239h (data)  CANTIC: a11293676  CiNii: DA05047668  GND: 119022060  ICCU: CFIV004335  ISNI: 0000 0001 2146 3635  LCCN: n84178794  MusicBrainz: 9c932d12-5742-42e9-aa07-02eac0fd3d33  NDL: 00475899  NKC: jn20000605256  NLA: 35695432  NLG: 64662  NLK: KAC199627007  NSK: 000053687  NTA: 072883626  RERO: 02-A003884995  SELIBR: 227898  SNAC: w6mt7h84  SUDOC: 028801334  Trove: 1046296  VIAF: 106662948   WorldCat (עם VIAF): 106662948
ארמיד

מבנה של ארמיד פרה הידוע יותר בתור קוולאר
ארמידים (באנגלית: Aramids) הם משפחת סיבים סינתטיים בעלי תכונות פיזיקליות ייחודיות של עמידות בחום ובעלי חוזק קריעה (Tensile Strength). בשל תכונות אלו הם משמשים כבַּד לצרכים צבאיים ולתחליפי אזבסט. השם נגזר מצמד המילים: ארומטי ואמיד. הסידור המרחבי הוא כזה שבו השרשראות הפולימריות מסתדרות זו לצד זו ליצירה מבנה סיבי חזק.
היסטוריה

הפוליאמיד הארומטי הראשון היה הנומקס, שנתגלה לראשונה על ידי חברת דופונט ב-1960. מטא-ארמיד זה מוכר בשל עמידותו בטמפרטורות גבוהות מאוד.
סטפני קוולק, שעבדה בחברת דופונט באותו הזמן, הייתה הראשונה שהציגה את הפרה-ארמיד, הידוע יותר בכינויו "קוולאר", בשנת 1973. חמש שנים לאחר מכן חברת AKZO הציגה את אותו ארמיד בעל השם Twaron. שתי החברות, דופונט ואקסו, יצאו למלחמת פטנטים בשנות השמונים בעקבות החומר החדש.
היקף ייצור הארמידים מסתכם ב-55,000 טון לשנה, וקיים גידול של 5%-10% בייצור לשנה.
הכנה

ארמידים בדרך כלל מסונתזים על ידי ריאקציה בין דיאמין ארומטי לבין דיקרבוקסיכלוריד ארומטי.
ראו גם

נומקס
קוולאר
ריאקציה כללית ליצירת ארמיד
אריה לרנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בפברואר 1909 זדולבונוב, אוקראינה 
 פטירה:  29 באפריל 1973 (בגיל 64) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אריה לֶרנֶר (7 בפברואר 1909, תרס"ט – 29 באפריל 1973, תשל"ג) היה מבקר אמנות ישראלי, מבקר האמנות של עיתון "דבר" במשך שנים ועורך המוסף דבר לספרות ואמנות, ומתרגם פורה, בעיקר של ספרות ילדים. מפעילי אגודת הציירים והפסלים בישראל.