stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאול קלינג
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוא הפך לנגן ראשי בקונצרטים של התזמורת הסימפונית NHK ותזמורת לואיוויל. הוא לימד באוניברסיטת ויקטוריה, בקולומביה הבריטית, קנדה במשך 20 שנה, ומאוחר יותר היה פרופסור אמריטוס ומנהל בית הספר למוזיקה (1980–1987). בהמשך לימד כינור באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
בשנת 1995 הוצגה האופרה "קיסר אטלנטיס" לראשונה בטרזינשטאט בהפקה של ARBOS – החברה למוזיקה ותיאטרון. בשנת 1996 הוצגה האופרה במרכז הלאומי לאמנויות באוטווה קנדה במסגרת מיזם "ניצחון רוח האדם!", לראשונה עם הניצולים מטרזינשטט, קלינג והרברט תומאס מנדל שתרמו לפרויקט.
קלינג נפטר בוויקטוריה ב-2 בינואר 2005 בגיל 75. הוא היה נשוי לנבלנית היפנית טאקה קלינג.
הערות שוליים

↑  International Who's Who in Music and Musicians' Directory, Vol. 10: KLING, Paul
↑  Wadler, Aleeza. "Kling, Paul". Music and the Holocaust. נבדק ב-31 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Morrow, Fiona. "Legacy of a Holocaust Survivor". The Globe and Mail. נבדק ב-31 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  The Canadian Encyclopedia: Paul Kling
↑  Biography at World ORT's Music and the Holocaust
↑  In Memoriam Paul Kling
↑  Programme of the North American premiere of The Emperor of Atlantis on 22 October 1996
↑  Townsend, Bryan. "In Memoriam Paul Kling". The Music Salon. נבדק ב-31 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314937905171  CiNii: DA15404309  GND: 1146982534  ISNI: 0000 0000 2565 2815  LCCN: n85173086  NKC: osa2009530765  VIAF: 72830272   WorldCat (עם VIAF): 72830272
צ'ארלס סטרוס

| --- | --- |
סטרוס בכנס איסטרקון, 2012
סטרוס בכנס איסטרקון, 2012
 לידה:  18 באוקטובר 1964 (בן 59) לידס, אנגליה
 שם לידה:  Charles David George Stross 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 לאום:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 עיסוק:  סופר, לשעבר מתכנת ורוקח
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברדפורד 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני, פנטזיה, אימה
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 הושפע מ:  ויליאם גיבסון, ניל סטיבנסון, ברוס סטרלינג 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2005)  פרס סיידווייז להיסטוריה חלופית (2006)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2014)  פרס הוגו לרומן הטוב ביותר (2010)  הפרס לזכר אדוארד אלמר סמית' (2008) 
 www.antipope.org/charlie
 
צ'ארלס דייוויד ג'ורג' "צ'רלי" סטרוס (באנגלית: Charles David George "Charlie" Stross; נולד ב-18 באוקטובר 1964) הוא סופר בריטי, שעבודתו מתמקדת בסוגות המדע בדיוני, הפנטזיה והאימה.
ביוגרפיה

סטרוס נולד בלידס, אנגליה. בגיל 12 כתב את סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו. בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במדעי הרוקחות ובשנת 1987 הוסמך כרוקח. בשנת 1989 קיבל תואר במדעי המחשב מאוניברסיטת ברדפורד.
קריירה

בשנות ה-70 וה-80, פרסם סטרוס מאמרים במגזין הננס הלבן, בנושא משחק התפקידים מבוכים ודרקונים, חלק מהיצורים שהמציא התווספו לאחר מכן ליקום המשחק.
בשנת 1987 הופיע במגזין איטרזון הסיפור הקצר הראשון שפרסם, "הבנים". בשנת 2002 יצא מקבץ סיפורים קצרים שכתב בשם "Toast: And Other Rusted Futures". בשנת 2003 התפרסם ספרו הראשון, "Singularity Sky" בהוצאת אייס והועמד לפרס הוגו. בשנת 2004 התפרסמה הנובלה "The Concrete Jungle" שכתב, ובשנת 2005 זכתה בפרס הוגו. בשנת 2006 זכה ספרו "Accelerando" בפרס לוקוס. בשנת 2007 זכה ספרו "Glasshouse" בפרס פרומיתאוס, והנובלה "Missile Gap" שכתב זכתה בפרס לוקוס.
באוקטובר 2016 התארח כאורח הכבוד בפסטיבל אייקון בתל אביב-יפו.
ספריו

להלן רשימה של ספריו שתורגמו לעברית:
"העסק המשפחתי" (2004) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2013, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
"אקסלרנדו" (2005) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2010, בתרגומו של אהוד מימון.
"המשפחה הנסתרת" (2005) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2015, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
”השבט התאגידי” (2006) - יצא בעברית בהוצאת יניב בשנת 2016, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
פאול קסירר

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1871 גרליץ, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  7 בינואר 1926 (בגיל 54) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 בן או בת זוג:  טילה דוריו (1910–1926) 
 
פאול קסירר (בגרמנית: Paul Cassirer‏; 21 בפברואר 1871 – 7 בינואר 1926) היה סוחר אמנות ועורך יהודי גרמני, שמילא תפקיד משמעותי בקידום עבודתם של אמני הזצסיון הברלינאי והאימפרסיוניזם, כמו גם הפוסט-אימפרסיוניסטים הצרפתים. בפרט אלה של וינסנט ואן גוך ופול סזאן.
חיים

פאול קסירר התחיל את דרכו כסטודנט לתולדות האמנות, ואז הפך לסופר במינכן של שנות ה-1890, שם עבד במגזין השבועי "Simplicissimus" ופרסם שני רומנים.
קסירר עבר לברלין, והוא ובן דודו ברונו, בעודם באמצע שנות העשרים לחייהם, פתחו את הגלריה שלהם בקומת הקרקע בביתו של פאול בוויקטורישטראסה 35. בני הדודים הגיעו ממשפחה יהודית בולטת, שבין חבריה היו הנוירולוג ריכרד קסירר והפילוסוף ארנסט קסירר. אביו, לואי, היה מהנדס ואיש עסקים, שחברתו ייצרה כבלים טלגרפיים ובסופו של דבר השתלטו עליה סימנס.
בשנת 1895 התחתן עם לוסי אוברווארת.
בשנת 1901 ביקר קסירר בתערוכה הרטרוספקטיבית ליצירתו של ואן גוך, ומאוחר יותר באותה שנה הוא ארגן את שילובם של חמישה ציורים של ואן-גוך בתערוכת מאי של הזצסיון בברלין.
ב־21 במאי 1904 התגרשו קסירר ולוסי.
נישואים שניים

בשנת 1910 התחתן עם אוטילי גודפרוי (1880 - 1971), השחקנית הידועה בשם הבמה טילה דוריו. טילה הייתה נשואה עם הצייר אז'ן ספירו שש שנים קודם לכן. היא וקסירר היו נשואים שש-עשרה שנה, אך הנישואים הסתיימו באופן טרגי.
מוות

ב־7 בינואר 1926 פגש קסירר את אשתו במשרד עורך דין כדי לסיים את הליך הגירושין. הוא נכנס לחדר אחר, שם ירה בעצמו. כמו בהתאבדותו של ואן גוך, גם התאבדותו של קסירר לא הצליחה מיד. הוא נפטר מהפציעה כעבור כמה שעות.
הערות שוליים

↑  Paret, Peter: The Berlin Secession. Modernism and its enemies in Imperial Germany, Harvard University Press 1980
↑  Guide to the Cassirer collection, 1906-1933, www.oac.cdlib.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259440205171  PLWABN: 9810622912005606  BIBSYS: 90213258  BnF: cb12272172v (data)  GND: 118870645  ISNI: 0000 0001 1691 1392  LCCN: nr89008768  LNB: 000243185  NKC: xx0133876  NLA: 35909192  NTA: 073928933  RERO: 02-A010061001  RKD: 349668  SNAC: w6np285x  SUDOC: 031523218  Trove: 1141526  ULAN: 500315529  VIAF: 97723613   WorldCat (עם VIAF): 97723613
פרוסיה המערבית

פרוסיה המערבית הייתה חלק מממלכת פרוסיה בשנים 1773 (אז סופחה מפולין) עד 1918. בשנים 1773 עד 1824 ו-1878 עד 1918 הייתה מחוז נפרד, ובשנים 1824 עד 1878 הייתה חלק מפרובינציית פרוסיה, שבו נכללו פרוסיה המערבית ופרוסיה המזרחית. 
מחוזות פרוסיה המערבית מכונים כיום פומרניה.
היסטוריה > פרוסיה המלכותית

בשנת 1198 נוסד המסדר הטבטוני בחסותו של מלך פולין. אבירי המסדר הטבטוני ייסדו את מדינת פרוסיה כחלק מתהליך השלטת הנצרות על העמים הבלטיים. הם פיתחו את החקלאות והתעשייה, והשליטו את הדת הנוצרית במדינה. תושבי פרוסיה תחת שלטון המסדר לא היו בעלי זכויות מרובות, הם סבלו ממשטר כוחני שלא התחשב ברצונותיהם. לאחר התבוסה של חיילי המסדר הטבטוני בידי צבא פולין בקרב טננברג (Tannenberg) בשנת 1410, נחתם שלום טורן הראשון, ולפיו חולקה פרוסיה לשניים; חלקה המזרחי נשאר בשליטת המסדר הטבטוני, ולימים הפך לדוכסות פרוסיה, ואילו חלקה המערבי הועבר לשליטת ממלכת פולין. בשנת 1440 הוקמה הקונפדרציה הפרוסית, שדרשה להשתחרר מעולם של אבירי המסדר הטבטוני, ולהסתפח לחלוטין לממלכת פולין. כתוצאה מכך פרצה בשנת 1454 מלחמת שלוש עשרה השנים, ובשנת 1466 נחתם שלום טורן השני, ולפיו קיבלה פרוסיה המלכותית אוטונומיה שלטונית, עם מטבע משלה, זכות להחזיק צבא עצמאי, בחסות הכתר הפולני.
בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי, ובוטלה האוטונומיה של פרוסיה המלכותית. האזור הפך לחלק מפולין גדול, והתושבים יכלו להשתתף בבחירות לסיים. בישופות ורמיה ששכנה באזור שמרה על עצמאות מסוימת, אך גם היא הייתה כפופה לכתר הפולני.
היסטוריה > פרובינציית פרוסיה המערבית

בשנת 1772 חתמו נציגי פרוסיה, אוסטריה ורוסיה על הסכם לחלוקת פולין, ועד לאביב 1773 כבשו צבאותיהם את השטחים שסוכמו ביניהם. במסגרת החלוקה קיבלה פרוסיה שטחים לאורך החוף הבלטי, לא כולל גדנסק, טורון ואזורים נוספים. סך הכל הועבר שטח של 36 אלף קמ"ר, שבו 580 אלף תושבים. השטחים שנכבשו אורגנו כפרובינציית פרוסיה המערבית, ובמהלך חלוקת פולין השנייה בשנת 1793 צורפו אליה שאר שטחי פרוסיה המלכותית.
לאחר סיפוח האזור לפרוסיה, החל תהליך גרמניזציה נוקשה, הוכנסה מערכת משפטית פרוסית, ושטחי המלך והכנסייה הועברו לאוצר המדינה.
לאחר תבוסת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נלקחו מהפרובינציה שטחיה הדרומיים, וסופחו לדוכסות ורשה, ואילו דנציג הוכרזה כעיר חופשית. לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרו השטחים לפרוסיה, ונכללו שוב בפרוסיה המערבית. בשנת 1829 אוחדה הפרובינציה יחד עם פרובינציית פרוסיה המזרחית ליצירת פרובינציית פרוסיה, אולם בשנת 1878 פוצלו הפרובינציות בחזרה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, החליטו מעצמות ההסכמה להקים בשטחה של פולין מדינה עצמאית, לאחר שזו הייתה מחולקת בין האימפריה הרוסית, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית. עוד בינואר 1918 נשא הנשיא האמריקני וודרו וילסון את "נאום ארבע עשרה הנקודות" בו קרא להקמתה של פולין עצמאית, איתנה מבחינה כלכלית ומדינית, ובעלת מוצא אל הים הבלטי. גרמניה המובסת שלאחר המלחמה, נדרשה להעניק למדינה החדשה את המוצא אל הים. לשם כך נוצר המסדרון הפולני – רצועת אדמה ברוחב של כארבעים ק"מ, שחיברה בין פולין ובין הים הבלטי. בנקודת החיבור, בה נשפך הנהר ויסלה אל הים, עמד הנמל בעיר דנציג. ובעת שרטוט מפת אירופה שלאחר המלחמה. ליצור את העיר החופשית דנציג. כך שרובה של פרוסיה המערבית ניתנה לפולין, שאר שטחה של פרוסיה המערבית הפך לחלק מרפובליקת ויימאר.
ב־10 בינואר 1920 הוכרז על הקמתה של העיר החופשית, שכללה את העיר דנציג וסביבותיה, בשטח כולל של 1,966 קמ"ר, ואוכלוסייה של 357,000 איש בשנת 1919. כ־90% מתושבי "העיר החופשית" היו גרמנים במוצאם, ו־8% פולנים. על פי הסכם ורסאי הופרדה העיר מגרמניה, והושמה תחת חסותו של חבר הלאומים. לפולין נשמרו זכויות מיוחדות כלפי העיר: פולין ייצגה את העיר כלפי חוץ, והייתה באיחוד מכס עמה, ובנוסף, מסילת הברזל שהובילה אל העיר נשלטה על ידי פולין. עמדה צבאית בתוך הנמל, בשם וסטרפלאטה, ניתנה אף היא לפולין.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של פולין, חזר האזור כולו לשלטון גרמני. בשנים הבאות גירשו הגרמנים את האוכלוסייה היהודית של פומרניה, כאשר רובם ככולם של יהודים אלו עתידים למצוא לבסוף את מותם בשואה. תחת עול השלטון הנאצי, עשרות אלפי פולנים גורשו מפרוסיה שסופחה לרייך, ולמעלה מ-40,000 פולנים נהרגו בהוצאות להורג ובמחנות כפייה. הפולנים אשר נפגעו באופן הקשה ביותר היו אנשי אליטה מהמעמד הגבוה - בעיקר מורים, אנשי עסקים, כמרים, פוליטיקאים, קציני צבא לשעבר ועובדי מדינה. הגרמנים יחסו חשיבות אסטרטגית לפגיעה באנשים מסוג זה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו התושבים הגרמנים והשטח הועבר לידיה של פולין. הסובייטים הקימו בפולין ממשלה עצמאית כביכול, אולם בפועל הייתה עושה דברה של ברית המועצות. תחת השלטון הקומוניסטי ידע אזור פומרניה בנייה מחדש, ותחום הספנות בו פרח והתפתח. למרות זאת, כבכל פולין ומזרח גרמניה המצב הכלכלי היה בעיתי, וזכויות אדם ואזרח דוכאו באופן נרחב. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התפרסמה במיוחד תנועת סולדריות הפולנית - איגוד מקצועי שהיה למעשה גם ארגון פוליטי, ארגון ששאף לדמוקרטיזציה וליברליזציה של פולין. בסיס כוחו של הארגון היה באזור פומרניה, אשר באותן השנים ידע שביתות הפגנתיות רבות במגזר הספנות לצד אירועי מחאה אחרים. עד סוף שנות ה-80 נפל המשטר הקומוניסטי בפולין, וזה הוחלף ברפובליקה השלישית הפולנית.
ראו גם

פרוסיה המלכותית
הערות שוליים

↑  Leni Yahil, Ina Friedman, Haya Galai, The Holocaust: The Fate of European Jewry, 1932-1945, Oxford University Press US, 1991, ISBN 0-19-504523-8, p.138: February 12/13, 1940, 1,300 Jews of all sexes and ages, extreme cruelty, no food allowed to be taken along, cold, some died during deportation, cold and snow during resettlement, 230 dead by March 12, Lublin reservation chosen in winter, 30,000 Germans resettled before to make room
↑  http://www.britannica.com/EBchecked/topic/466681/Poland/28215/World-War-II
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 42406-7  LCCN: n81110501  NKC: ge130542  VIAF: 127854681   WorldCat (עם VIAF): 127854681
פרוסן (אוניית מערכה, 1903)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני רייכסמרינה רייכסמרינה
 דגל הצי:  הצי הקיסרי הגרמני רייכסמרינה
 סדרה:  בראונשווייג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 תחילת הבנייה:  אפריל 1902
 הושקה:  30 באוקטובר 1903
 תקופת הפעילות:  12 ביולי 1905 – 5 באפריל 1929 (23 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,208 טון, מקסימלי: 14,394 טון
 אורך:  127.7 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  8.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,600 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 16,000 כוחות סוס (12 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 110–250 מ"מ   צריחי תותחים 250 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   18 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"פרוסן" (בגרמנית: SMS Preussen) הייתה הרביעית מתוך חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של סדרת בראונשווייג. היא הונחה באפריל 1902, הושקה באוקטובר 1903, ונכנסה לשירות ביולי 1905. היא נקראה על שם מדינת פרוסיה. האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, אלזס, הסן ולותרינגן. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, פרוסן התיישנה במהירות על ידי השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית נקטעה.
הקריירה של פרוסן בזמן השלום התרכזה בתרגילי שייטות וצי ושיוט אימונים. האונייה שימשה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח במשך רוב הקריירה שלה. במלחמת העולם הראשונה שירתה כספינת שמירה במפרץ הגרמני ולאחר מכן במצר דנמרק. היא השתתפה בגיחת צי בדצמבר 1914 לתמיכה בפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, שבמהלכה התנגש הצי הגרמני לזמן קצר עם יחידת הצי הגדול הבריטי. פרוסן הוקצתה באופן זמני לתפקידי שמירה על אוניות באזור הבלטי במאי 1916, ולכן החמיצה את קרב יוטלנד. בשל גילה, היא לא הצטרפה שוב לצי, ובמקום זאת המשיכה לשרת כספינת שמירה עד 1917, אז הפכה לאוניית אם לצוללות שבסיסה בווילהלמסהאפן.
אחרי המלחמה, פרוסן נשמרה על ידי הרייכסמרינה שהוקם מחדש והוסבה לאוניית בסיס לשולות מוקשים מסוג F. היא נמחקה מרשימות הצי באפריל 1929 ונמכרה לגריטת ספינות ב-1931. חלק מהגוף שלה באורך 63 מטרים (207 רגל) נשמר כמטרה; היא הופצצה והוטבעה ב-1945 על ידי מפציצים של בעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה, ונגרטה ב-1954.
תכנון

עם העברת חוק הצי השני בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ בשנת 1900, הוקצה מימון לסוג חדש של אוניות מערכה, כדי לרשת את אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך שהוסמכו לפי חוק הצי משנת 1898. בשלב זה, קרופ, ספק הארטילריה הימית לצי הקיסרי הגרמני פיתח תותח ירי מהיר, בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ'); התותחים הגדולים ביותר ששילבו בעבר את הטכנולוגיה היו תותחי 24 סנטימטרים (9.4 אינץ') שהותקנו על אוניות סדרת ויטלסבאך. מחלקת העיצוב של משרד הצי הקיסרי (גר') אימץ את התותחים הללו עבור אוניות המערכה החדשות, יחד עם עלייה מתותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ') לתותחי 17 סנטימטרים (6.7 אינץ') עבור הסוללה המשנית, עקב האיום המוגבר מסירות הטורפדו כאשר הטורפדות הפכו ליעילים יותר.
למרות שסדרת בראונשווייג סימנה שיפור משמעותי לעומת אוניות מערכה גרמניות קודמות, העיצוב שלה נפל קורבן לקצב המהיר של ההתפתחות הטכנולוגית בתחילת המאה ה-20. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, שנה בלבד לאחר שפרוסן נכנסה לשירות. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל פרוסן.
פרוסן הייתה באורך כולל של 127.7 מטר (419 רגל), רוחב של 22.2 מטר (72 רגל 10 אינץ') ושוקע של 8.1 מטר (26 רגל 7 אינץ') בקדמת האונייה. הדחק האונייה היה 13,208 טונות (12,999 טונות ארוכות) כמתוכנן ו-14,394 טונות (14,167 טונות ארוכות) במעמס מלא. הצוות שלה כלל 35 קצינים ו-708 מלחים. האונייה הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים. קיטור סופק על ידי שמונה דוודים ימיים ושישה דוודים גליליים, כולם על בסיס פחם. תחנת הכוח של פרוסן דורגה ב-16,000 כוחות סוס (11,768 קילוואט), מה שיצר מהירות מרבית מתוכננת של 18 קשרים (33 קמ"ש). היא יכלה להפליג לטווח של 5,200 מיילים ימיים (9,600 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
החימוש של פרוסן כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי. החימוש המשני שלה היה מורכב מ-14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 ו-18 תותחי ירי מהיר 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/35. החימוש שלה הוגבר עוד יותר בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף האונייה. צינור אחד היה בחרטום, שניים היו בכל צד רוחב, והצינור האחרון היה בירכתיים. פרוסן הייתה מוגנת בשריון קרופ. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 110 עד 250 מילימטרים (4.3 עד 9.8 אינץ'), כשהשריון הכבד יותר במצודה המרכזית שהגן על מרחבי המחסנים והמכונות שלה, והציפוי הדק יותר בשני קצות הגוף. הסיפון שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 250 מ"מ של ציפוי שריון.
היסטוריית שירות > בנייה עד 1907

פרוסן הונחה באפריל 1902 במספנת AG Vulcan בשטטין בבנייה מספר 256. האונייה הרביעית של הסדרה שלה, היא הוזמנה תחת שם החוזה "K" כיחידה חדשה לצי. פרוסן הושקה ב-30 באוקטובר 1903, עם נאום שנשא הקנצלר ברנהרד פון בילוב והטבלה שנערכה על ידי הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. האונייה הוכנסה לצי ב-12 ביולי 1905. ניסויים ימיים נמשכו עד ספטמבר, אז הצטרפה רשמית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שם החליפה את אוניית המערכה קייזר פרידריך השלישי כאוניית הדגל של השייטת. ויצה-אדמירל מקס פון פישל היה אז מפקד השייטת.
הצי הגרמני היה עסוק באימונים נרחבים והפלגות לחו"ל בתחילת שנות ה-1900. האוניות עסקו בתרגילי יחידה, פלגה ושייטת במהלך אפריל 1906, ההפרעה היחידה הייתה בפברואר, כאשר פרוסן נשאה את הקייזר וילהלם השני לקופנהגן יחד עם הסיירת הקלה אריאדנה וסירות הטורפדו S121 ו-G111. וילהלם השני השתתף בקבורתו של המלך הדני כריסטיאן התשיעי, שמת בחודש הקודם. החל מ-13 במאי התקיימו תרגילי צי גדולים בים הצפוני ונמשכו עד 8 ביוני עם שייט סביב הסקיין אל הים הבלטי. במהלך שבוע קיל ב-21 ביוני, פרוסן קיבלה מתנה מפרובינציות פרוסיה המערבית ופרוסיה המזרחית, בדמות דגל המלחמה הפרוסי. הצי, כולל פרוסן, החל את הפלגת הקיץ הרגיל שלו לנורווגיה באמצע יולי, ונכח ביום הולדתו של המלך הנורווגי הוקון השביעי ב-3 באוגוסט. הספינות הגרמניות יצאו למחרת להלגולנד, כדי להצטרף לתרגילים שנערכו שם.
הצי חזר לקיל עד 15 באוגוסט, שם החלו ההכנות לתמרוני הסתיו. ב-22–24 באוגוסט השתתף הצי בתרגילי נחיתה במפרץ אקנרפורדה מחוץ לקיל. התמרונים הופסקו מ-31 באוגוסט עד 3 בספטמבר כאשר הצי אירח כלי שיט מדנמרק ושוודיה, יחד עם שייטת רוסית מ-3 עד 9 בספטמבר בקיל. התמרונים התחדשו ב-8 בספטמבר ונמשכו חמישה ימים נוספים. האונייה השתתפה בשייט החורף חסר האירועים לתוך הקטגט וסקאגרק בין 8 ל-16 בדצמבר. הרבע הראשון של 1907 עקב אחר הדפוס הקודם, וב-16 בפברואר, צי הקרב הפעיל הוגדר מחדש כצי הים הפתוח. מסוף מאי עד תחילת יוני יצא הצי לשייט הקיץ שלו בים הצפוני, וחזר אל הים הבלטי דרך הקטגט. לאחר מכן, נערך השייט הרגיל לנורווגיה בין 12 ביולי ל-10 באוגוסט, ולאחר מכן ערך הצי את תמרוני הסתיו השנתיים, שנמשכו בין 26 באוגוסט ל-6 בספטמבר. התרגילים כללו תרגילי נחיתה בצפון שלזוויג עם הקורפוס התשיעי. ב-1 באוקטובר 1907, קונטר-אדמירל לודוויג פון שרדר עלה על סיפונה של פרוסן, וקיבל פיקוד על השייטת, מכיוון שפישל הפך למפקד התחנה הימית של הים הצפוני (גר'). שייט האימונים בחורף יצא לקטגט בין 22 ל-30 בנובמבר.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ המלחמה באוגוסט 1914, פרס הפיקוד הגרמני את השייטת השנייה במפרץ הגרמני כדי להגן על חופי גרמניה מפני מתקפה גדולה של הצי המלכותי שהגרמנים שיערו כי היא קרובה. פרוסן וחברותיה לשייטת הוצבו בפתח האלבה כדי לתמוך בכלי השיט בשירות הסיור במפרץ. לאחר שהתברר שהבריטים לא יתקפו את צי הים הפתוח, החלו הגרמנים בסדרת מבצעים שנועדו לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי המעולה מבחינה מספרית ולהשמידו. על ידי השגת שוויון כוחות גס, הצי הגרמני יוכל לכפות קרב מכריע בחלקו הדרומי של הים הצפוני.
המבצע הראשון שבהם היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15 בדצמבר. סיירות המערכה של קבוצת הסיור I תקפו את העיירות בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, בעוד אוניות המערכה של צי הים הפתוח המתינו לתמיכה בתקווה לארוב ולהשמיד כל כוחות בריטיים שיגיעו לקראתם. במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיל ימי (19 קילומטרים) של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות. התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות שכנעו את המפקד הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול, ולכן הוא הפסיק את הקרב ופנה לגרמניה בחזרה. בסוף החודש, שר הוחלף בקונטר-אדמירל פליקס פונקה, ואילו שר המשיך לפקד על שייטת אוניות המערכה השלישית.
ב-14 במרץ 1915, פרוסן הפליגה לקיל לתחזוקה תקופתית, והיא הוחלפה כאוניית הדגל של השייטת על ידי אוניית המערכה דויטשלנד. האחרונה כיהנה בתפקיד למשך שארית קיומה של השייטת, למעט בין 19 בספטמבר עד 16 באוקטובר 1915, 25 בפברואר עד 7 באפריל 1916, בספטמבר אותה שנה, ומ-22 בינואר עד 10 בפברואר 1917; בכל אחת מהתקופות הללו, פרוסן חידשה זמנית את תפקיד אוניית הדגל. החל מאפריל 1916, הוטלו על אוניות השייטת השנייה לפטרל במצרי דנמרק; כל אונייה של השייטת הייתה אמורה להתחלף בתפקיד, והאחרות יישארו באלבה או ישרתו עם הצי הראשי. פרוסן החלה את הסבב הראשון ב-21 באפריל, כשהיא מחליפה את הסן; לפיכך היא נעדרה במהלך הפגזת ירמות' ולואוסטופט שלושה ימים לאחר מכן. ב-4 במאי, פרוסן הוחלפה והיא חזרה לאלבה, אם כי הועברה חזרה למיצרים ב-21 במאי, ונשארה שם עד 8 ביוני. כתוצאה מכך, היא החמיצה את קרב יוטלנד, שהתרחש ב-31 במאי - 1 ביוני בים הצפוני. אוניית האחות שלה לותרינגן גם החמיצה את הקרב, מכיוון שהיא נחשבה במצב גרוע מכדי להשתתף בגיחת הצי.
קרב יוטלנד הוכיח לשר, שהיה כעת מפקד הצי, שאוניות המערכה פרה-דרדנוט היו פגיעות מכדי להשתתף בפעולת צי גדולה, ולכן ניתק את השייטת השנייה מצי הים הפתוח. כתוצאה מכך, פרוסן נשארה בשירות רק כספינת שמירה. היא שירתה קדנציות נוספות במצרי דנמרק בין 30 ביוני ל-23 ביולי ובין 15 ל-31 באוגוסט. ב-13 במרץ 1917, פרוסן עזבה את האלבה ויצאה לכיוון הים הבלטי, שם היא שימשה זמנית כשוברת קרח כדי לפנות נתיב לשווינמינדה. היא הושבתה ב-5 באוגוסט, ורוב הצוות שלה הועבר לסיירת המערכה החדשה הינדנבורג. מאז ועד תום המלחמה, היא שימשה כאוניית בסיס עבור שייטת הצוללות III שבסיסה בווילהלמסהאפן. פרוסן החזיקה לזמן קצר את אדואר איזאק, מלח בצי האמריקני שנתפס לאחר שספינתו הוטבעה על ידי U-90, ביוני 1918; איזק המשיך ונמלט ממחנה שבויים גרמני וזכה במדליית הכבוד.
היסטוריית שירות > קריירה לאחר המלחמה

בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הצי הגרמני אורגן מחדש כרייכסמרינה על פי הסכם ורסאי. הצי החדש הורשה להחזיק שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט לפי סעיף 181 - שתיים מהן יהיו במילואים - להגנת החוף. פרוסן הייתה בין האוניות שנבחרו להישאר בשירות פעיל עם הרייכסמרינה. האונייה הוסבה לאוניית בסיס לשולות מוקשים מסוג F במספנה בווילהלמסהאפן ב-1919; האונייה פורקה מנשקה והותקנו פלטפורמות להחזקת שולות המוקשים.
פריוסן נכנסה לשירות ברייכסמרינה כדי לתמוך במאמץ ניקוי המוקשים, אם כי היא התגלתה ככבדה מכדי לשמש כספינת אם יעילה, ועד מהרה היא הוחלפה בסיירת הקלה הישנה ארקונה. פרוסן הוכנסה לעתודה ונותרה מחוץ לשירות עד 1929, אז נמחקה מרשימות הצי ב-5 באפריל. הרייכסמרינה מכר אותה לגריטת ספינות ב-25 בפברואר 1931 תמורת 216,800 רייכסמארקים. פרוסן פורקה לאחר מכן לגרוטאות בווילהלמסהאפן, אם כי חלק באורך של 63 מטר (207 רגל) של גווה נשמר כיעד ניסוי לנשק תת-מימי, כולל טורפדו ומוקשים. קטע האונייה זכה לכינוי "SMS Vierkant ("SMS מלבן"). מפציצים של בעלות הברית תקפו והטביעו את הקטע של גוף האונייה של פרוסן באפריל 1945. בסופו של דבר הוא נמשה ונגרט בסוף 1954.
תרשים של פרוסן במהלך אימוני ירי על ידי וילי שטוור ב-1906
פרוסן בלב ים, 1908
שייטות I (בחזית) ו-II (ברקע) בקיל
מפת הים הצפוני והבלטי בשנת 1911
פרוסן לאחר שהוסבה לספינת בסיס.
פרדריק קוק

פרדריק אלברט קוק (באנגלית: Frederick Albert Cook ‏ 10 ביוני 1865 - 5 באוגוסט 1940) היה חוקר ארצות, פיזיקאי ואתנוגרף אמריקאי, שנודע בטענתו להגעה אל הקוטב הצפוני ב-21 באפריל 1908, כמעט שנה לפני רוברט פירי, שהגיע לקוטב הצפוני ב-6 באפריל 1909. הדיווחים של שניהם הוכחשו במשך שנים אחדות. משלחתו אכן גילתה את האי מאיין, התגלית היחידה של אי באזור הארקטי האמריקאי על ידי משלחת בעלת ייצוג אמריקאי על הסיפון.
בדצמבר 1909, אחרי סקירה מחודשת של רשומות מוגבלות של קוק, פסקה ועדה של אוניברסיטת קופנהגן שטענתו לא הוכחה. ב-1911 פרסם קוק ספר זכרונות של משלחתו, שבו המשיך לתמוך בטענתו. הדיווח שלו על כיבוש פסגת דנאלי נפסל גם הוא.
חייו

קוק נולד בהורטונוויל, מדינת ניו יורק. הוריו היו מהגרים שזה מקרוב באו מגרמניה והכניסו שינוי קל בשם משפחתם כדי להתאימו לשפה האנגלית. הוא סיים את אוניברסיטת קולומביה והמשיך ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. ב-1890 קיבל  תואר דוקטור לרפואה.
קוק נשא לאישה את ליבי פורבס בשנת 1889. היא מתה כעבור שנתיים. ב-1902, ביום הולדתו ה-37, נשא לאשה את מרי פידל האנט. נולדו להם שתי בנות.
חייו > משלחות ראשונות

קוק היה הרופא במשלחת הארקטית של רוברט פירי בשנים 1891–1892 ובמשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1897–1899. הוא סייע בהצלת חייהם של אנשי צוותה כשספינתם - בלגיקה - נלכדה בקרח למשך החורף, מצב שהם לא התכוננו לו. הייתה זו המשלחת הראשונה שחרפה באנטארקטיקה. למניעת צפדינה, יצא קוק לצייד כדי לספק לצוות בשר טרי, זאת על אף התנגדותו הראשונית של מפקד המשלחת, אדריאן דה ז'רלאש.
ב-1897, ביקר קוק פעמיים בארץ האש, שם פגש את המסיונר האנגליקני תומאס ברידג'ס. הם חקרו את בני שבטי האונה והיהגאן, שאיתם עבד ברידג'ס במשך עשרים שנה. במהלך הזמן הזה, הכין כתב יד לדקדוק של לשונם ולמילון של יותר מ-30,000 מילים. קוק שאל ממנו את כתב היד לשם ייחוס אבל לא הספיק להשיבו לפני מותו של ברידג'ס ב-1898. שנים אחדות אחר כך, ניסה קוק להוציא לאור את המילון כמעשה ידיו.