stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה אפק

| --- | --- |

 לידה:  1952 (בן 73 בערך) חיפה, ישראל 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב, התקפת מניעת שירות, חישוב מבוזר 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  צבי אוסטפלד, ענת ברמלר-בר 
 http://www.cs.tau.ac.il/~afek/
 
יהודה אפק (נולד ב-30 בספטמבר 1952) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וידוע בעיקר בעבודתו בתחום לוחמת רשת ובתקלות מחשוב. אפק היה ממקימי חברת Riverhead Networks בשנת 2000 ועמד בראש בית הספר למדעי המחשב, אוניברסיטת תל אביב, בין השנים 2016-2014.
ביוגרפיה

אפק נולד בחיפה להורים ניצולי שואה (מרים ומנחם פינקהוף) אשר נמנו בין המייסדים של המחתרת ההולנדית "קבוצת וסטרוויל" (אנ') שהצילה למעלה מ-300 צעירים יהודים במהלך השואה עד שנפלו בשבי הנאצים, כשעל כך זכו שניהם באות המציל היהודי. אפק למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובשנת 1970 התגייס לצה"ל, שם שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל, והשתתף במלחמת יום הכיפורים. בשנת 1978 הוא סיים תואר ראשון בהנדסת תוכנה בטכניון. בין השנים 1978 ל-1980 הוא שירת כאזרח עובד צה"ל, כמהנדס, אחראי על פיתוח יחידת האוויוניקה של המל"ט (כלי טיס בלתי מאויש) הראשון שיוצר על ידי חיל האוויר (רם לבב שהפך לדלילה). בין השנים 1980 ל-1985 הוא השלים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). בין השנים 1985 ל-1988, הוא עבד כחוקר במעבדות נוקיה בל. ב-1988 הוא הצטרף לסגל המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, בה הוא עובד כיום כפרופסור. הוא גם כיהן כראש בית ספר למדעי המחשב בין השנים 2014 ל-2016.
בשנת 2000 אפק היה המייסד הראשי של חברת ההזנק Riverhead Networks, חברה שסיפקה מערכת סינון להתקפות מניעת שירות מבוזרות. המוצר Riverhead Guard נפרס בעשרות אלפי אתרים, והגן עליהם מפני התקפות מרובות ג'יגה-ביט לשנייה. ריברהד נרכשה על ידי סיסקו סיסטמס ב-2004 בסכום של כ-44 מיליון דולר, ולאחר מכן אפק נשאר CTO ומנהל בסיסקו ישראל עד מאי 2009. אוניברסיטת תל אביב וחברת רמות הגישו תביעה נגד אפק בטענה שהפטנטים שרשם בשם ריברהד שייכים לאוניברסיטה, וב-2007 הגיעו הצדדים לפשרה שבמסגרתה שילמה סיסקו ובעלי המניות ב-Riverhead מספר מיליוני שקלים לאוניברסיטה והאוניברסיטה העבירה את זכויות הקניין הרוחני הרלוונטיות לסיסקו.
בשנת 2021 זכה אפק במענק מחקר של תוכנית החדשנות GEANT.
בשנת 2022 היה שותף להגשת עתירה בבג"ץ דרעי שהובילה לפסילת מינויו של דרעי לשר.
הערות שוליים

↑  Yehuda Afek, scholar.google.com
↑  dblp: Yehuda Afek, dblp.org (באנגלית)
↑  Tel Aviv University Review | 2017
↑  רשימת המצילים שקיבלו את אות המציל היהודי בין השנים 2011–2019 - יהודי מציל יהודי בשואה, באתר www.jrj.co.il
↑  List of rescuers recieving "JRJ citation" between 2011-2020 - Jews Rescuing Jews, www.en.jrj.co.il
↑  הלילה שבו נולדו מיתוסים, באתר www.israelhayom.co.il
↑  סיירת מטכ"ל בת 50, באתר nrg
↑  הסודות של דלילה, באתר https://www.iaf.org.il/
↑  Faculty Members, en-exact-sciences.tau.ac.il (באנגלית אמריקאית)
↑  Laura Rohde, Cisco buys security tech company Riverhead Networks, InfoWorld, ‏2004-03-22 (באנגלית)
↑  Cisco Beefs Up Security Portfolio With Riverhead Networks Acquistion | Network Computing, www.networkcomputing.com (באנגלית)
↑  News Wire Feed Light Reading 8/5/2003, Riverhead Enhances DDoS Protection, Light Reading (באנגלית)
↑  Greenberg, Andy. "Web Giants Scrambled to Head Off a Dangerous DDoS Technique". Wired (באנגלית אמריקאית). ISSN 1059-1028. נבדק ב-2022-06-17.
↑  אבי שאולי, פשרה: סיסקו תשלם מיליוני שקלים לאוניברסיטת ת"א, באתר ynet, 11 במרץ 2007
↑  חוקר מאוניברסיטת תל אביב זוכה במענק תכנית חדשנות של GÉANT, באתר מחב"א, ‏2021-07-19
↑  בג"ץ 8948/22 אילן שיינפלד ואחרים נ' הכנסת ואחרים, ניתן ב־18 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451872705171  dblp: a/YAfek  GND: 1045294543  ISNI: 0000 0000 3968 0542  LCCN: n88679474  MGP: 167132  SUDOC: 236156217  VIAF: 1596054   WorldCat (עם VIAF): 1596054
עליזה בנציוני

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1936 (בת 88) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה של הצמח
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור יואש ועדיה וד"ר הרמן ליפס
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון
 תרומות עיקריות
 ביצעה את המחקר עליו נשען גידול החוחובה בישראל
 
עליזה בנציוני (נולדה ב-8 בספטמבר 1936) היא מדענית ישראלית ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקרת בתחום פיזיולוגיה של הצמח. פרופסור בנציוני תרמה תרומה מכרעת לגידול החוחובה בארץ.
קורות חיים

עליזה נולדה להילדה והנס ריטר, בשנת 1936, בתל אביב. הוריה הגיעו לארץ שנה לפני כן, מברלין, גרמניה. אמה קראה את החיבור "מיין קאמפף" של היטלר והחליטה שהמצב המסתמן מחייב עליה ארצה. בעלה הצטרף אליה, כצפוי. עד עלית הנאצים הוא היה שופט, אך בעקבות " חוקי נירנברג" איבד את משרתו. הם היו חלק מהעלייה החמישית, הידועה גם בכינוי "עליית היקים", בתקופה של עליה ליגלית, עם "סרטיפיקט". בארץ האב לא חזר לעיסוקו הקודם ומצא את פרנסתו בהנהלת חשבונות.
עליזה בנציוני (אז עדיין ריטר) למדה בבית הספר תיכון חדש בתל אביב, הצטרפה לתנועת השומר הצעיר והתגייסה לנח"ל יחד עם חבריה לתנועה. עליזה הייתה חלק מהיאחזות ניר עוז ומהשלמת קיבוץ מגן בנגב. ב-1958 נישאה ליואל בנציוני והם הורים ל-4 בנות: סיגל, התאומות ורד ונורית והצעירה, הדס.
פרופסור בנציוני מתגוררת כעת בתל אביב.
המסלול האקדמי

עליזה בנציוני לסיימה לימודי תואר ראשון ב-1961 ולימודי לתואר מוסמך ב-1965, שניהם באוניברסיטת תל אביב, במחלקה לביולוגיה. במקביל, בשנת 1958 הצטרפה למכון לחקר הנגב, שהיה מכון מחקר ממשלתי וצורף לאוניברסיטת בן-גוריון עם היווסדה.
היא המשיכה את לימודיה לדוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור יואש ועדיה ודוקטור הרמן ליפס. את תואר דוקטור לפילוסופיה קיבלה בשנת 1972. במסגרת עבודת הדוקטורט גילתה מסלול מטבולי הנקרא על שמה. עליזה בנציוני המשיכה את עבודתה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהוראה וכן כחוקרת במכון לחקר הנגב, אשר הפך ל"מכונים למחקר שימושי", במסגרת האוניברסיטה. בשנת 1998 הוענק לה תואר פרופסור.
במסגרת עבודתה הייתה חברה בהתאגדות מגדלי החוחובה, חברה בוועדת השיפוט של קרן ישראל ארצות הברית (BARD), וכן חוקרת ראשית במיזם החוחובה של משרד החקלאות. בנוסף, הייתה פרופסור בנציוני יועצת בפיתוח גידולים תעשייתיים כמו חוחובה וגואיולה (אנ') במדינות שונות (מצריים, הודו, צ'ילה, אוסטרליה וסין).
בנציוני פרשה כפרופסור אמריטוס בשנת 2015.
מחקרים

השפעת הורמונים כמו קינטין וחומצה אבסיסית על צמחים במצבי עקה
חקר המסלול המטבולי (הנקרא על שמה),הקושר בין חיזור ניטרט בנוף לקליטת אשלגן ניטרט בשורש
השפעת עקות מלח ויובש על סינתזת חלבונים
השפעות עקות חום קצרות טווח וארוכות טווח על תהליכים מטבוליים בצמחים ובעיקר על שלמות קרום התא
אינטרודוקציה של גידולים חדשים כולל קיוונו, קרלה, לופה אקטונגולה וגואיולה
מחקרים > תחום מחקר עיקרי: חקר צמח החוחובה

רעילות וספיגה של שעוות החוחובה (מחקר בעכברים)
מהלך התפתחות הפרי וצבירת השעווה
משק המים וצריכת הדשן במהלך גידול הצמח
השפעת המליחות על גידול והנבה
אפיון עשרות זנים לשם בחירת זנים עתירי יבול ומתאימים לתנאי קרקע ואקלים נתונים
תרומה לכלכלה ולשימור הסביבה

מחקריה של פרופסור בנציוני היוו בסיס לשיטות הגידול הנהוגות במטעי החוחובה, הנטועים היום על פני שטח של 24000 דונם ברחבי הנגב, רובם בעיבוד "חוחובה ישראל" מקיבוץ חצרים. רוב הגידולים הם זנים שנלמדו ואופיינו ידי פרופסור בנציוני.
השעווה המופקת מהזרעים מיוצאת ומהווה כיום כשליש מהצריכה של שמן החוחובה בשוק העולמי בעיקר בתעשיית הקוסמטיקה. שמן החוחובה דומה מאוד לשמן המופק מלוויתן הזרע ושימוש בה מקטין את ציד הלווייתנים עצמם. בנוסף, גידול החוחובה חסכוני במים ומונע בזבוז משאב זה.
הערות שוליים

1 2  Benzioni, A. et al., Nitrate uptake by roots as regulated by nitrate reduction products of the shoot, Physiol. Plant. 24, 1971, עמ' 288-290
↑  Benzioni, A., Water and salt stress, kinetin and protein synthesis in tobacco leaves, Plant Physiol. 42, 1967, עמ' 361-365
↑  Benzioni, A. and Heimer, Y.M, Temperature effect on nitrate reductase activity in vivo, Plant Science Letters 9, 1977, עמ' 225-231
↑  Benzioni, A., Fruit development and wax biosynthesis in jojoba, New Phytol. 81, 1978, עמ' 105-109
↑  Nerd, A. and Benzioni, A., Effect of water deficit on vegetative growth and fruit development in jojoba., J. Am. Hort. Sci. 113, 1988, עמ' 440-444.
↑  Benzioni, A., Jojoba research as basis for domestication of jojoba in Israel, Isr. J. Plant Sci 54, 2006, עמ' 157-167
↑  Gisser,H.et al., Jojoba oil as a sperm oil substitute, Wear 34, 1975, עמ' 53-63
אביב לביא

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1967 (בן 57) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  מעריב, הארץ, העיר 
 פרסים והוקרה:  פרס פראט (2009) 
 
אביב לביא (נולד ב-9 באוגוסט 1967 ברמת גן) הוא עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

אביב לביא הוא בנו של הצייר רפי לביא. למד בבית ספר גורדון בתל אביב, בתיכון עירוני ה', וסיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב. את שירות המילואים עשה ככתב צבאי בשבועון "במחנה".
לביא החל את דרכו העיתונאית במוסף הספורט של המגזין "העיר" בשנת 1989. ב-2002 השתתף בכתיבת הספר "מאיפה משתין הדג" שאסף 2,000 שאלות טריוויה שהופיעו במגזין "העיר". החל משנות ה-90 ועד לשנת 2010 שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט, והגיש בערוץ את המגזין "חמישיות" יחד עם שימי ריגר ועפר שלח. בנוסף, הוא שימש ככתב מגזין ומבקר תקשורת בעיתון "הארץ" עד לשנת 2004. בין השנים 2007–2011 שימש ככתב לענייני איכות הסביבה במעריב. במרץ 2013 חזר לכתוב בעיתון בתור פרשן. בעבר כתב טור שבועי למוסף "דיוקן" של העיתון "מקור ראשון". באמצע העשור השני של המאה ה-21 הוא כותב טור שבועי בנושאי סביבה ופוליטיקה באתר mako, וכן כותב באתר "זמן ישראל". בעבר הגיש וערך את התוכנית "זה הזמן" בהגשת עמנואל רוזן בערוץ 10. כיום מגיש בגלי צה"ל את "יהיה בסדר", מגזין יומי בנושאים חברתיים וסביבתיים יחד עם לינוי בר-גפן ונעמי רביע. שימש גם כמראיין בתוכנית "הפירמה" בערוץ HOT בידור ישראלי.
ב-2007 יצא לאור "המדריך הישראלי לאוכל אורגני", שחיבר עם אשתו, שירי כץ.
ביוגרפיה > פרסים

פרס פראט לשנת 2009 לאנשי תקשורת העוסקים בנושאי סביבה.
פרס השדר המצטיין של אגודת העיתונאים בתל אביב לשנת 2017.
חיים אישיים

מתגורר עם בת זוגו שירי כץ ושלושת ילדיהם בתל אביב. מנהל אורח חיים טבעוני.
לביא מעודד את תנועת המזון האורגני.
ספריו

מיכל שרון ואביב לביא, מאיפה משתין הדג, הוצאת בבל, 2002
שירי כץ ואביב לביא, המדריך הישראלי לאוכל האורגני, הוצאת כנרת, 2007
הערות שוליים

↑  אמילי גרינצווייג‏, אביב לביא וערוץ הספורט כבר לא, באתר וואלה, 25 באוקטובר 2010
↑  אמילי גרינצווייג‏, מעריב: אביב לביא פוטר - מכה לסיקור איכות הסביבה?, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2011
↑  נעמה תורן, זיכרונות מרחוב קרליבך: "היו בקרים ש'מעריב' לא היה ראוי להיקרא 'עיתון'", באתר אייס
↑  מאמרי אביב לביא, באתר זמן ישראל
↑  ענת באלינט, אביב לביא יערוך את "זה הזמן", באתר הארץ, 5 בספטמבר 2004
↑  אביב לביאו שירי כץ, כוחות השוק האורגני, באתר הארץ, 20 במאי 2007
↑  אביב לביא, איש מעריב, זכה בפרס פראט, באתר nrg
↑  אלכסנדר כץ, הזוכים בפרסי הרדיו: אביב לביא שדרן מצטיין - ומי עוד?, באתר אייס, 30 באוקטובר 2017
↑  אביב לביא ב"עושים סדר": "הפתרון הוא לא לאכול בשר", 9 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570673605171  VIAF: 97146461682127732707   WorldCat (עם VIAF): 97146461682127732707
מריומה קליין

| --- | --- |

מריומה קליין עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, בטקס חנוכת מבנה "בית השנטי" החדש בתל אביב, 2018
 לידה:  3 בדצמבר 1964 (בת 60) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1966
 מקום מגורים:  תל אביב
 ידועה בשל:  בית השנטי
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 תפקיד:  מייסדת ארגונים (1984) 
 בן זוג:  עובדיה גרשון, מיכאל בן יוסף
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל
 
מרים (מריומה) קליין (נולדה ב-3 בדצמבר 1964) היא פעילה ויזמת חברתית ישראלית, אחת מבין המייסדים של בית השנטי. כלת פרס ישראל בתחום מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשפ"ב (2022).
ביוגרפיה

קליין נולדה בניו יורק בשנת 1964 לאב יהודי-אמריקאי ואם ישראלית. כשהייתה בת שנתיים עלתה עם משפחתה לישראל, אך לאחר זמן קצר הוריה התגרשו ואביה חזר לארצות הברית.
בגיל חמש היא חוותה תקיפה מינית, ומאז הותקפה מספר פעמים נוספות.
בגיל 13 נסעה לחפש את אביה בארצות הברית, ומכיוון שלא רצה שום קשר עימה, היא נאלצה לחיות שנתיים כדיירת רחוב בבוסטון. בגיל 15 חזרה לישראל ועברה לפנימייה הדתית "אמנה" בכפר סבא, אך כעבור שלושה חודשים נשרה משם. היא עברה לסיני, שם נשארה כשנה, ומשם עברה לגור בתל אביב. היא נרשמה לסיום לימודיה בתיכון ושכרה לעצמה דירה. את דמי השכירות ואת מחייתה מימנה בעבודת מלצרות. במהלך תקופה זו, היא עברה התעללות מינית ואונס. למרות החוויות הקשות שעברה, קליין התגייסה לצה"ל ובין היתר שירתה כפקידה ביחידת הקישור ללבנון במרג' עיון וכמורה למלאכת יד בבתי­ כלא צבאיים.
בשנת 1984 הקימו קליין ובן זוגה דאז, עובדיה (דינו) גרשון, את בית השנטי בנווה צדק בתל אביב. בתחילה שימש הבית כמוסד לארוחות שבת לדיירי רחוב, ובהמשך הפך לבית מחסה לבני נוער בסיכון. בשנת 1992 התאגדה עמותת בית השנטי באופן רשמי.
בשנת 2000 קיבל בית השנטי הכרה מהמדינה, ומאז הוא זוכה לתמיכה ממשלתית המהווה 15% מהסכום הדרוש להפעלתו. באותה שנה התכבדה קליין בהדלקת משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל, ואף קיבלה את אות הנשיא למתנדב ואות המתנדב בעיר תל אביב. ב-2007 היא קיבלה מעיריית תל אביב יפו את אות "יקירת העיר" על עשייתה ופועלה למען ילדי הרחוב.
ב-2009 היא הקימה במסגרת העמותה את כפר הנוער "שלווה במדבר" ("בית השנטי במדבר") ליד שדה בוקר, המשמש בית חם לילדי הפריפריה, בו חוות סוסים לרכיבה טיפולית ומרכז חקלאות אקולוגי.
בשנת 2016 פרסמה קליין הרצאת TEDx על חייה והוציאה את הספר "דרך בית השנטי: שיטת טיפול בבני נוער", המגולל את סיפור חייה ואת סיפור הקמתו של בית השנטי. שנה אחר כך, היא נבחרה לאחת מהגיבורים העולמיים של CNN.
בשנת 2022 זכתה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים על פועלה במישור החברתי-קהילתי. במאי 2022, בעקבות בעיות שלא טפלו עד כה ובנוסף לליקויים שהתגלו בתחקיר עובדה, מריומה קליין זומנה לשימוע לאור אי עמידה של בית השנטי בהנחיות משרד הרווחה ואף המשרד הפסיק לשלוח בני נוער למוסד.
חיים אישיים

לקראת סוף שירותה הצבאי, הכירה קליין את עובדיה (דינו) גרשון, שהפך לבן זוגה. לשניים נולדו שלוש בנות. השניים נפרדו בתחילת שנות ה-2000.
בשנת 2005 היא הכירה את מיכאל בן-יוסף, ממתנדבי הבית, שהפך לבעלה השני. השניים התגרשו בשנת 2019.
ביקורת

בשנת 2022 שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר על פגיעה וניצול בבני נוער ששהו במוסד. לאחר פרסום הכתבה, הועלו טענות ברחבי הרשת של בוגרי המוסד, עובדים ממקצועות הרווחה ואף עובדים שעבדו בעבר - כנגד ההתנהלות של מריומה קליין ובית השנטי כלפי בני נוער. לחלק מהמתלוננים נשלחו מכתבי התראה לפני תביעה.
בעקבות הביקורות טרם התוכנית והצפה של תלונות כנגד קליין ובית השנטי, החליטו במשרד הרווחה לזמן את קליין לוועדת משמע במשרד.
אביעד ברטוב, בוגר בית השנטי, תיאר את העונשים, כמו כליאה בבידוד, סילוק, איומים ועוד.
לקריאה נוספת

"דרך בית השנטי - שיטת טיפול לבני נוער" - מריומה קליין, 2015
הערות שוליים

↑  תמר טרבלסי חדד, פרס ישראל למייסדת בית השנטי: "העשייה והצלת הילדים בנפשי", באתר ynet, 4 באפריל 2022
↑  הדס יום טוב, ‏מריומה קליין-שנטי, זוכת פרס ישראל: ״לא למדתי באוניברסיטה, בית השנטי התפתח מתוכי, מהשטח״, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 4 באפריל 2022
↑  איריס עודד, ה״זולה" נהרסה, רק בית השאנטי נשאר לנטושים, חדשות, 17 במרץ 1993
↑  אריסון בשנטי, באתר גלובס, 24 בנובמבר 2009
↑  Laura Klairmont CNN, Homeless at 14, she's saving kids from the streets, CNN
↑  אורלי הררי, שאשא ביטון הודיעה: פרס ישראל יוענק למריומה קליין - מייסדת "בית השנטי" למען בני הנוער, באתר ערוץ 7, 4 באפריל 2022
↑  לי נעים, ‏אחרי תחקיר "עובדה" וההקלטות ב"מהדורה המרכזית": מייסדת בית השנטי זומנה לשימוע, באתר ‏מאקו‏, 29 במאי 2022
↑  אודות מיכאל בן יוסף, סמנכ"ל בית השנטי
↑  חן ליברמן תומר ממיה, ‏עובדה | מדריך שתקף מינית, גירוש נערים ללא פיקוח ותלונות למשרד הרווחה: מה קורה בבית השנטי?, באתר ‏מאקו‏, 11 במאי 2022
↑  גלית הראלי, "אי אפשר לשבור אדם שכבר ריסקתם": בית השנטי מזהיר מתביעות לשון הרע לכותבי פוסטים ברשת, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 21 ביוני 2022
↑  חן ליברמן, ‏משרד הרווחה העביר לבדיקת המשטרה טענות חדשות על בית השנטי, באתר ‏מאקו‏, 12 ביולי 2022
↑  מיכל יעקב יצחקי, אחרי ששרד את הכת של אביו, הוא הגיע לבית השנטי: הגיהינום והניצחון של אביעד אמבש, באתר ישראל היום, ‏8 בספטמבר 2022
הפגנות יוצאי אתיופיה

מפגין יוצא אתיופיה נושא את דגל ישראל ודגל אתיופיה בהפגנה בתל אביב (2015)
הפגנות יוצאי אתיופיה הן סדרת הפגנות שנערכו בישראל על ידי ישראלים יוצאי אתיופיה ובהמשך גם על ידי צאצאיהם. בעשורים הראשונים התרכזו המחאות בעניין עליית יהדות אתיופיה וההכרה בה. בהמשך, הופנו המחאות כנגד גזענות, ואלימות משטרתית.
עלייה והכרה ביהדות אתיופיה > עליית יהדות אתיופיה

באפריל 1974 יצא ועד הפעולה להצלת יהודי אתיופיה בקריאה לממשלת ישראל ולארגונים היהודים בתפוצות להיחלץ להצלתה של הקהילה היהודית באתיופיה הנתונה למצוקת רעב ולהתקפות. בהתאם נערכה אספת מחאה בתל אביב ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-7 בינואר 1979 התרחשה הפגנה למען עליית יהודי אתיופיה ויישום הנתיב הסודאני וזאת לאחר פגישה של ראשי התאחדות יהודי אתיופיה בישראל עם ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, יומיים לפני כן. בדצמבר 1981 עשרות מיוצאי אתיופיה ערכו צעדת מחאה מקיבוץ צובה אל משכן הכנסת בדרישה להעלות את יהודי אתיופיה לישראל. לטענת משה בר-יודא הופסקו הפגנות אלה לבקשת מזכירו הצבאי של מנחם בגין, אפרים פורן, מחשש כי ההפגנות ישבשו את הטסת יהודי אתיופיה ממדבריות סודאן.[דרוש מקור]
בספטמבר 1990 הפגינו מאות מיוצאי אתיופיה מול משרד ראש הממשלה בתביעה להעלות 18 אלף יהודים שתרכזו באדיס אבבה, ובינתיים לשלוח סיוע רפואי נוכח התמותה הגוברת של הממתינים לעלייה. המפגינים חסמו את התנועה למספר שעות. השוטרים, אשר הזדהו עם המחאה, נמנעו מלפזר את המפגינים. שר הקליטה יצחק פרץ אמר למפגינים כי "שערי רוסיה היו נעולים מעל 70 שנה – והם ממתינים מספר חודשים", המפגינים השיבו בזעם כי "הם ממתינים כבר 2,500 שנה". בתום ההפגנה נפגשו נציגי המפגינים עם מזכירו הצבאי של ראש הממשלה עזריאל נבו. פעילי העדה הודיעו כי אם לא יהיה שיפור במצב – הם יוציאו אלפים לרחובות.
באוגוסט 2013 עם תום מבצע כנפי יונה, תנועת המחאה מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה קיימה הפגנה מול משרד ראש הממשלה במחאה על סגירת העלייה, שכללה כ-700 מפגינים. בנובמבר 2016 כמחאה על הקפאת החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה, מטה המאבק יצא ב"צעדת החירות" יחד עם מספר חברי הכנסת ברחבי ירושלים, שכללה כ-1,500 מפגינים.
במרץ 2018, כמחאה על עיכוב המשך העלייה, הפגינו מאות מפעילי המאבק מול הכנסת, בהפגנה השתתפו חברי הכנסת. ב-29 ביולי 2018 הפגינו אלפים מול משרד ראש הממשלה נגד העיכוב במימוש החלטות הממשלה בנוגע לעלייה מאתיופיה.
עלייה והכרה ביהדות אתיופיה > הכרה ביהדות אתיופיה והדרישה לגיור לחומרה

בשנת 1973 אישר הראשון לציון עובדיה יוסף פסיקות רבניות קודמות אודות יהדותם של ביתא ישראל ועודד את עלייתם. עם זאת, בדומה לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לפניו, נדרש מרן יוסף להתמודד עם חששו של רדב"ז כי קידושיהם של ביתא ישראל תקפים בעוד שנוסח הגט המשמש אותם אינו תואם את תיקוני חז"ל, מצב המעורר חשש לקיומם של ממזרים בקרב ביתא ישראל. הרב הרצוג התיר ספק הלכתי זה באמצעות הוספת ספק נוסף על גביו לגבי כשרות הליך הגיור שנהגו ביתא ישראל לעשות למצטרפים אליהם. פתרון הלכתי זה אפשר לחתן את העולים מאתיופיה עם שאר הציבור היהודי בישראל, אולם היה כרוך בהליך של גיור לחומרא, הכולל טבילה במקווה והטפת דם ברית, ללא ברכה מאחר שכל ההליך נעשה מחמת הספק בלבד. ראשוני העולים מאתיופיה ובהם העולים מאזור תיגראי עברו גיור לחומרא ללא תרעומת. עם התגברות העלייה מאזור בגמדר במבצע משה התעוררה תחושת השפלה בקרב חלק מהעולים מכך שגיירו אותם בלא ידיעתם ובניגוד לרצונם, במסווה של חיסון רפואי. תרמו לתחושות אלה חשיפת מבושיהם של הגברים והדרישה לטבול כלפי ציבור שהקפיד על טהרה בחומרה יתרה מכפי שהייתה נהוגה בישראל. בעקבות זאת קיימה קבוצת עולים בהנהגת אדיסו מאסלה הפגנות ממושכות מול בניין הכנסת ומול מועצת הרבנות הראשית בהיכל שלמה בחודשים מרץ-אוקטובר 1985. הפגנות אלה תוארו בשיר עבודה שחורה הפותח את האלבום אהוד בנאי והפליטים.
ב-2 באוקטובר 1985 נאם ראש הממשלה שמעון פרס בפני המפגינים והבטיח לטפל במשבר הגיור. לפי עדותו של משה בר-יודא, ציפו המפגינים כי הבטחת ראש הממשלה תקוים בדומה להחלטות הקיסר באתיופיה, ולכן הפרת ההבטחה הממשלתית הביאה להסלמה בהפגנות לכדי שביתת רעב באורך 32 יום. באותה העת עלה לישראל ליקה כהנת הדנה טקויה, שהוביל קו מתון של הידברות מול הרבנות הראשית, הגיע עמה להסכמה וקרא למפגינים לשוב לביתם. בירור הלכתי שעשה הרב שלמה משה עמאר עמו ועם בנו, הרב יוסף הדנה, אפשר לו לבטל את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר "שאין ממש בקידושין שלהם, שמעולם לא נותן החתן דבר מה לידי הכלה (...) ואין אומרים שום דבר של קנין או קידושין כלל ועיקר (...) ומכל מה ששאלתי בזה לא ראיתי דבר ששייך בו עניין של קידושין, לא במעשה הנתינה ולא בדיבור הראוי לקידושין". מאמציהם של טקויה, בר-יודא והמפגינים הביאו להפסקת הטפת דם הברית, אולם מונה רשם נישואין ארצי לבדיקת יהדותם של בני זוג בעת רישום נישואין.
ביולי 1989 נערכה מחאה מול הכנסת על ידי עשרות מיוצאי אתיופיה, כנגד הרבנות הראשית ומשרד הדתות בתביעה לאפשר לבני העדה להינשא ללא טבילה. לטענת המוחים מאות זוגות שנישאו לפי מנהגי העדה – אינם מוכרים כנשואים על ידי המדינה. מחאות אלו הביאו בהדרגה לידי הסרת דרישות הרבנות דה–פקטו מבלי שהרבנות שינתה את דרישתה באופן רשמי. חוות-דעת הלכתית של הרב מנחם ולדמן משנת 1990 ופסיקה הלכתית של הראשון לציון שלמה משה עמאר משנת 2003 ביטלו את החשש לממזרות בקרב ביתא ישראל, מאחר קידושיהם ממילא אינם תקפים להלכה. בשנת 1991 פסק הרב משה פיינשטיין כי מבחינת הדין העולים מאתיופיה "אינם באיסור ממזרות... שהרי יש בהם כמה וכמה ספקות", אף כי הוסיף לעמוד על הדרישה לגיירם, לצד החובה לקרב אותם לכלל עם ישראל.
עלייה והכרה ביהדות אתיופיה > הכרה במעמד הכהנים

כהני ביתא ישראל בישראל לא קיבלו מעמד רשמי עם הגיעם לישראל, גם בגלל הטלת הספק ביהדותה של קהילת יהודי אתיופיה כולה. באתיופיה הכהנים הנהיגו את הקהילה, הורו לציבור כיצד לנהוג בדרכי התורה, ערכו חתונות, לוויות, גירושים ושחיטה. עם הגעתם לישראל לא הכירה הרבנות בטקסים שערכו הכהנים וחתרה לערער את מעמדם. בסתיו 1992 ארגנו קבוצות של פעילים ישראלים אתיופים סדרת הפגנות בדרישה להכרה בכהנים כעורכי טקסים דתיים על ידי המדינה וכן לשלם להם שכר כרבני קהילות.
גזענות > פרשת הדם

פרשת הדם נוגעת למדיניות מפלה שהונהגה בחשאי בשירותי הדם של מגן דוד אדום בין השנים 1984–2017. על-פי המדיניות, שלא הובאה לידיעת משרד הבריאות והוסתרה מן התורמים עד חשיפתה בשנת 1996, הושמדו כמעט כל מנות הדם שנאספו מעולים מאתיופיה ומצאצאיהם. יישום המדיניות באופן גורף כלפי קבוצה אתנית שלמה עורר ביקורת קשה בציבור הישראלי, בתקשורת העולמית ובספרות המדעית. שתי ועדות ציבוריות מתחו ביקורת על שירותי הדם של מד"א והמליצו על ביטול מדיניות ההחרגה, בשנת 1996 ובשנת 2015, אולם זו בוטלה בפועל רק ביולי 2017. פרשת הדם עוררה שלושה גלים עיקריים של מחאה ציבורית: הראשונה עם חשיפתה בשנת 1996, השנייה בשנת 2006 והשלישית בשנת 2013.
גזענות > פרשת הדם > מחאת 1996

ב-24 בינואר 1996 פרסם העיתונאי רונאל פישר בעיתון מעריב כי מנות דם הנתרמות על ידי עולים מאתיופיה מועברות להשמדה. החשיפה, תחת הכותרת "שקר הדם האתיופי", עוררה תחושות זעם ועלבון ממספר טעמים:
העובדה שהתייחסו לכל כהי העור, בין אם נולדו בישראל או באתיופיה, כקבוצת סיכון בריאותית.
העובדה ששרותי הדם של מד"א פרסמו את שיעורי הנשאות של נגיף HIV בקרב ילידי אתיופיה, מבלי לפרסם נתונים דומים עבור מחלות זיהומיות בקרב ילידי ישראל, ברית המועצות, ברזיל וצרפת.
העובדה שהסתירו מהתורמים את הכוונה להשמיד את תרומת דמם מבלי להשתמש בה.
הזיקה שנוצרה בין החלטה זו לבין פרשיות אחרות הנוגעות לעלייה מאתיופיה, בהן ההמתנה הממושכת לעלייה לישראל שגבתה את חייהם של אלפי יהודים במחנות בסודאן, והטלת הספק ביהדותם של העולים מאתיופיה על ידי חלק מהממסד הדתי והפוליטי.
תחושת ההשפלה משפיכת דם העולים, שחשו כי 'דמנו הוא נשמתנו' (ביטוי באמהרית הנגזר מהביטוי המקראי ”הַדָּ֖ם ה֣וּא הַנָּ֑פֶשׁ” (דברים יב כג)) וכי דמם הופקר.
חשיפת פרשת הדם ותגובות שרותי הדם של מד"א הובילו ביום ראשון, 28 בינואר 1996, להפגנה של בין שמונת אלפים לעשרת אלפים עולים מאתיופיה מול משרד ראש הממשלה בירושלים. הם נשאו שלטים כגון "לא ניתן דמנו הפקר", "עם אחד, דם אחד", "אנחנו שחורים אבל הדם שלנו אדום", "אנחנו יהודים כמוך: עצרו את האפרטהייד הגזעני". המשטרה, שהעניקה רישיון להפגנה של 850 איש, לא תגברה את כוחותיה למול המפגינים הרבים, לאור ניסיונה בהפגנות השקטות של עולי אתיופיה בשנות השמונים והתשעים. השוטרים במקום ניסו לפזר את אלפי המפגינים בעזרת אלות וזרנוקי מים, אך משמקצת המפגינים יידו לעברם אבנים עברו לירי כדורי גומי ורימוני גז מדמיע. 41 שוטרים ולמעלה מעשרים מפגינים נפצעו בהפגנה, בה ניזוקו כמעט כל המכוניות בסביבת משרד ראש הממשלה. הן המפגינים והן השוטרים השוו בין אלימות המפגינים והשוטרים לבין פיזור הפגנות אלימות בימי האינתיפאדה. החוקר אורי בן אליעזר טען כי השמדת מנות הדם הייתה עבור ישראלים אתיופים צעירים רגע הפכו לקבוצה המובדלת על בסיס גזע בחברה הישראלית. ח"כ פרופ' יורם לס, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר וחבר הכנסת בעת חשיפת הפרשה, טען כי מדיניות ההשמדה היא "גזענית וחסרת הצדקה מדעית". לדבריו, שיעור ההידבקות באיידס גבוה בהרבה בארצות הברית מאשר בישראל ובכל זאת איש מעולם לא שקל למנוע מיהודים אמריקאים לתרום דם. פרופ' לס הוסיף וטען כי "אי אפשר להעליב אנשים ולהונות אותם על ידי לקיחת דם מוורידיהם והשלכתו לאשפה". גלי הביקורת אודות מדיניות מד"א חדלו כעבור חודש, בעקבות סדרת פיגועי התאבדות שפקדו את ערי ישראל בחודשים פברואר-מרץ 1996.
בעיצומה של ההפגנה זומן מארגנה אדיסו מאסלה ללשכת ראש הממשלה שמעון פרס, שהבטיח לו להקים ועדת חקירה ממלכתית שתבחן את פרשת הדם לצד שאר היבטי היחס המפלה כלפי יהודי אתיופיה. "השגנו ביום אחד מה שלקח לתימנים ארבעים שנה להשיג!" זעק מאסלה בפני המפגינים בצאתו מן הפגישה, כשהוא מתייחס לוועדת החקירה הממלכתית שהוקמה בשנת 1995 לחקירת פרשת ילדי תימן. בפועל הוקמה ועדת בירור ציבורית בעלת סמכויות מוגבלות יותר, בראשות הנשיא לשעבר יצחק נבון.