stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנדור פטפי
תולדות חייו

פטפי נולד בכפר קישקרש (Kiskőrös) שבמרכז הונגריה, כ-100 ק"מ דרומה מבודפשט. שמו בלידה היה שנדור פטרוביץ' (Petrovics Sándor). הוא השתמש בשם המשפחה ההונגרי פטפי החל משנת 1842. אביו היה קצב ואמו משרתת, שניהם ממוצא סלובקי שדיברו הונגרית עדיין עם מבטא סלובקי. למשפחת האב היו גם שורשים סרביים רחוקים. מוצאו לא מנע ממנו להרגיש מדיארי או הונגרי בכל נימי נפשו. בגיל 16 עזב פטפי את לימודיו בבית הספר והחל ללמוד לבדו שפות זרות, בהן גרמנית, צרפתית ואנגלית. במקביל שיחק בלהקת תיאטרון חובבים. באותה עת החל לחבר שירים אפיים עממיים-כביכול שהידוע בהם הוא "יאנוש האביר" ולתרגם (או, נכון יותר, לכתוב שירה המבוססת על) שירי פרסי ביש שלי, פייר-ז'אן דה ברנז'ה (Pierre-Jean de Béranger) והיינריך היינה. כמו כן תרגם את מחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס", תרגום הנחשב ליצירת מופת הונגרית ומשמש להצגת המחזה בתיאטרון.
בשנת 1846 שהה בטרנסילבניה (שהייתה באותה עת שטח הונגרי) ונשא לאישה את יוליה סנדרי (Júlia Szendrey), אם בנו היחיד.
בגיל 24 החל לעבור ברגל בין כפרי הונגריה. הוא חיבר שירי מחאה בהונגרית פשוטה, בניגוד לשירה הכבדה והמליצית שהייתה נהוגה בדורו. את חציו שילח בשתי קבוצות: הכובשים האוסטרים ששיעבדו את הונגריה, והאצילים ההונגרים ששיעבדו את העם במערכת פיאודלית אכזרית. לשיריו, שנכתבו בתבנית שירי עם, הותאמו לחנים עממיים פשוטים על ידי כפריים, שקיבלו בהתלהבות אותם ואת מסרי ההתנגדות והגאווה הלאומית-מדיארית הגלומים בהם.
עם פרוץ אירועי "אביב העמים" בפריז ולאחר מכן בווינה היה פטפי לנושא דגלו של העם ההונגרי. ב-3 במרץ 1848 היה בין מנהיגי המרד, כדובר העם לצד המנהיג הפוליטי לאיוש קושוט. ב-15 במרץ ניצב בפתח המוזיאון הלאומי של הונגריה וקרא באוזני ההמון את "12 הנקודות" ואת שירו הלאומי "Nemzeti dal" ("שיר לאומי"), הפותח במילים:
| שיר לאומי | Nemzeti dal |
| --- | --- |
על רגליך, מדיאר! המולדת קוראת! עתה הוא הזמן, או לעולם לא! העבדים נהיה או בני חורין? זו השאלה, בחרו את תשובתכם! – בשם אלוהי ההונגרים אנו נשבעים, אנו נשבעים, לעולם לא נהיה עוד עבדים לעולם לא עוד!:   Talpra magyar, hí a haza!  Itt az idő, most vagy soha!  Rabok legyünk vagy szabadok?  Ez a kérdés, válasszatok! –  A magyarok istenére  Esküszünk,  Esküszünk, hogy rabok tovább  Nem leszünk! 
לאחר שהמהפכה עברה לשדה הפוליטי, הצטרף פטפי לצבא המהפכני שנלחם בטרנסילבניה מול צבא האימפריה הרוסית, שנקרא לסייע לשלטון האוסטרי בדיכוי המרד. הוא נראה חי לאחרונה ב-31 ביולי 1849 בסגשוואר (כיום, ברומנית, סיגישוארה). משערים כי נהרג בקרבות בסמוך לתאריך זה. הוא נקבר באופן אנונימי.
שירתו

פטפי חיבר כ-800 שירים, בהם שירי עם, שירי מחאה, שירי יין ושירי אהבה ליריים. כתיבתו מצטיינת בפשטות ובשימוש בשפה יומיומית, המשולבת בפראזות לאומיות ופאתוס. בנוסף, כתב בין 9 ל-11 אפוסים, שני מחזות, רומן ומסות המתארות את נדודיו ורעיונות על שירה, ספרות ולאומיות.
הוא תורגם ללשונות רבות, ושירתו היוותה דגם מופת לשירה לאומית אותנטית בעיני היינה (שכתב עליו בשירו "1849"), המשורר הפולני אדם מיצקביץ', הוגה הדעות הבריטי תומאס קרלייל, המשורר הצרפתי פרנסואה קופה וויקטור הוגו (שהזכיר את פטפי בשירו "נוף אירופי"), והמחזאי והמשורר הנורווגי הנריק איבסן (שכתב על פטפי בשירו "אל הונגריה"). על פי עדותו של אביגדור המאירי, הפציר בו חיים נחמן ביאליק לתרגם לעברית משירי פטפי מן הטעם הכפול של "הזרמת דם חי במחזור דמנו הספרותי" ושל "לקחת קצת פשטות שכזו".
פטפי והיהודים

המהפכה ההונגרית הצטיינה בהתנגדות לאנטישמיות ובדרישה ליברלית לשוויון דתי. פטפי כתב:
אזרחים גרמנים, אני מאשים אתכם לפני האומה ולפני ההיסטוריה, שאתם מפירים את האחדות בארצנו. שתים אלה, האומה וההיסטוריה, ישפטו אתכם! אתם הצהרתם ראשונה, שיהודים לא יתקבלו אל חיל-האזרחים, וכך זרקתם ראשונים טיט ורפש על הדגל הטהור של המהפכה ההונגרית, שעליו חרתנו את הצו: חירות, שוויון, אחווה".
הנצחה

אחרי דיכוי מהפכת 1849-1848 כתבי פטפי זכו בהונגריה לפופולריות עצומה וגישתו הפטריוטית והמהפכנית שימשו כמופת עבור המהפכנים ההונגרים לדורותיהם, מכל צבעי הקשת הפוליטית.
כיום ניתן למצוא רחוב או כיכר פטפי בכל עיר או עיירה בהונגריה, ובדרך כלל לפחות פסל אחד שלו בכל יישוב הונגרי. בבודפשט לבדה ישנם  (גשר פטפי), אחד עשר רחובות וארבע כיכרות הנושאים את שמו.
בבודפשט נפתח מוזיאון וספרייה על שם פטפי.
אחת התחנות הרדיו הראשיות של בודשפט נקראת על שמו Petőfi Rádio Budapest
ב-1944-1876 פעל בהונגריה איגוד יוצרים על שמו.
בבודפשט על יד הקצה מצד פשט של הגשר אליזבת (ארז'בת) הוצבה אנדרטה של פטפי מטרקוטה, הגדולה מהחיים, יצירה של הפסלים מיקלוש איז'ו ואדולף הוסאר.
בשלהי המאה ה-19 -התחלת המאה ה-20  הוצבו פסלים דומים של פטפי ברבות מערי הונגריה. ב-1911 גם בעיר פוז'ון או פרסבורג, כיום ברטיסלבה, בירת סלובקיה,  אז בממלכת הונגריה, ניצבה אנדרטה של פטפי בככר המרכזית של העיר. ב-1918 עת כיבוש העיר על ידי צבא הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה, הפסל פוצץ ושרידיו כוסו עד שהוחלפו בפסל של המשורר הסלובקי פבול אורסאג הווייזדוסלב. כיום קיים פסל של פטפי במקום אחר בברטיסלבה, בככר מדיץ (Medická záhrada)
בעיר אוז'גורוד (אונגוואר) בחבל זקרפטיה באוקראינה של היום, ישנה ככר הנקראת שנדור פטפי.
גם בעיר טרנוב בגליציה בפולין ישנה ככר לזכרו של פטפי, עם שער סקלרי המוביל אל פסל פרוטומה של המשורר ההונגרי
בעיר אוראדיה (נאג'וואראד) בחבלביהור בפרטיום, מערב טרנסילבניה, כיום ברומניה רחוב ופארק נקראים על שמו.
רחובות על שמו קיימים גם  בסופיה, בירת בולגריה, באסטנה בירת קזחסטן
המלומד ההונגרי ממוצא גרמני הוגו מלצל תרם רבות להפת יצירותיו של פטפי מחוץ להונגריה
הנצחה > שטרות ומטבעות

בין 1932--31 ביולי 1946 הנפיק הבנק של הונגריה שטר של  50 פנגה עם דמותו.
בין 1993-1947 היה בשימוש בהונגריה שטר של 10 פורינט עם דיוקנו
1948 - הונפק מטבע כסף חגיגי של 5 פורינט לכבוד מלאת מאה שנה למות המשורר והמהפכן
2023 - הונפק מטבע חגיגי של 200 פורינט לכבוד מלאת מתאיים שנה להולדתו
קרוי על שמו האסטרואיד 4483 Petöfi, חלק מהאסטרואידים מ"משפחת הונגריה"
הנצחה > בולי דואר עם דמותו

שני בולים הונפקו ב-12 ביוני 1919
חמישה בולים - ב-13 בינואר 1923 לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו
בול אחד  ב-16 באוקטובר 1948 בסדרת "משוררים וסופרים"
שלושה בולים - ב-31 ביולי 1949 - לכבוד מלאת שנה למותו
בול אחד - ב-15 במרץ 1952 בסדרת "גיבורי מהפכת 1848"
שלוש בולים  הונפקו ב -30 בדצמבר 1972 לכבוד מלאת 150 שנה להולדתו
דמותו ויצירתו של פטפי במדיה אמנותית > מוזיקה

המלחין פרנץ ליסט שהיה בן זמנו הלחין לזכרו של פטפי את המנגינה לפסנתר "Dem Andenken Petőfis" (לזכרו של פטפי).
הוא כתב גם לחנים לכמה משיריו של פטפי.
המלחין ההונגרי  ינה הובאי כתב ב-1923 "סימפוניית פטפי" לרגל מלאת מאה שנה להולדת פטפי.  היא בוצעה ב-2023 לרגל מלאת מאתיים שנה להולדתו של פטפי.
דמותו ויצירתו של פטפי במדיה אמנותית > ספרות

בשנות ה-1940 המאוחרות שיריו זכו לתרגום רוסי משובח בידי בוריס פסטרנק
אינו טאמברג הלחין ספר שירים המבוסס על שיריו.
לקריאה נוספת

אביגדור המאירי (תרגום ומבוא), משירי שנדור פטפי, הוצאת סיני 1961
איתמר יעוז קסט, אהבה וחרות: מבחר שירים, מהדורה דו-לשונית, עקד, 1997
הערות שוליים

↑  P.Lendvai עמ' 232
1 2  אביגדור המאירי, שאנדור פטיפי, "סיני", 1961 עמוד 10
↑  ב-"12 הנקודות" דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי, וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
↑  אביגדור המאירי, שאנדור פטיפי, "סיני", 1961 עמוד 13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266407905171  PLWABN: 9810646499805606  BIBSYS: 90127278  BNE: XX824823  BnF: cb11919432z (data)  CANTIC: a19171043  CiNii: DA02960616  GND: 118593226  ISNI: 0000 0000 8137 6448  LCCN: n79141240  LNB: 000072516  MusicBrainz: 59a209a6-91c7-43c7-9acb-2bb9442bab24  NDL: 00551372  NKC: jn20000701396  NLA: 35419464  NLG: 172370  NLK: KAC201909449  NSK: 000068625  NTA: 069807418  RERO: 02-A003688024  SELIBR: 239092  SNAC: w67w6p0h  SUDOC: 027335992  Trove: 946182  VcBA: 495/34678  VIAF: 59087691   WorldCat (עם VIAF): 59087691 
פטפי מקריא את "Nemzeti dal" בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה ב-15 במרץ 1848  - ציור מאת מיהאי זיצ'י
אנדרטת פטפי בבודפשט
פסל פרוטומה של פטפי באתר הזיכרון המוקדש לפטפי בעיר טרנוב בפולין
שטר של 50 פורינט מ-1932
שטר של 10 פורינט מ-1947
אסתר סלמוביץ

אסתר סלמוביץ' (נולדה ב-8 באפריל 1948) היא פוליטיקאית ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-13 מטעם צומת. במהלך הקדנציה פרשה מהמפלגה עם עוד שניים מחבריה, והשלושה הקימו את סיעת "יעוד", שממנה התפלגה ל"סיעת עתיד".
ביוגרפיה

סלמוביץ' נולדה ברומניה ועלתה לישראל בשנת 1950.
עבדה כעוזרת לתחום מקרקעין במשרד עורכי דין ובמקביל החלה בפעילות ציבורית מקומית בעיר מגוריה, נהריה. מטעם מפלגת צומת נבחרה ליו"ר הסניף המקומי והתמודדה מטעמו למועצת העיר.
תקופה קצרה לפני מערכת הבחירות לכנסת ה-13 שימשה כמזכ"ל המפלגה. במערכת הבחירות מוקמה על ידי רפאל איתן, במקום השביעי ברשימת המפלגה ונבחרה לכנסת. סלמוביץ כיהנה כחברת הכנסת בין השנים 1992–1996 ופעלה בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה לענייני ביקורת המדינה. כמו כן נמנתה על מייסדות הוועדה לקידום מעמד האישה וכיהנה בה כיו"ר ועדת המשנה לפניות הציבור ובנוסף כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת.
לאחר שנה וחצי בכנסת התפלגה לסיעת יעוד עם גונן שגב ואלכס גולדפרב. בתחילת 1995 הצטרפה המפלגה לקואליציה, אך סלמוביץ שסירבה להיות בקואליציה עם מר"צ. בנובמבר 1995 התפלגה לסיעת עתיד יחד עם גולדפרב. לקראת הבחירות לכנסת ה-14 הצטרפה למפלגת הליכוד בלחצו של בנימין נתניהו, שחתם בהמשך עם רפאל איתן על הסכם על ריצה משותפת של הליכוד עם צומת. סלמוביץ כשלה בהתמודדות בבחירות הפנימיות לקביעת הרשימה לכנסת, ולא נבחרה לכנסת ה-14.
לאחר יציאתה מהפוליטיקה סיימה סלמוביץ תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים. בשנת 2007 הוסמכה כעורכת דין וכמגשרת והחלה לעסוק במקצוע.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מורן שריר,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'רבין חיזר אחריה, ונתניהו נטש. אסתר סלמוביץ לא מתגעגעת לכנסת וחרדה מאוד מהעתיד, באתר הארץ, 9 בפברואר 2021
צ'רלס ספרונג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באפריל 1949 (בן 75) ארצות הברית 
 לאום:  ארצות הברית, ישראל
 שם לידה:  Charles Leon Sprung 
 התמחות:  רפואה פנימית, טיפול נמרץ כללי
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  מנהל מחלקת טיפול נמרץ במרכז הרפואי הדסה
 מחלקות ובתי חולים:  מחלקת טיפול נמרץ
 פרסים והוקרה:  פרס בוני ציון 
 
פרופסור צ'רלס לאון ספרונג (באנגלית: Charles Leon Sprung; נולד ב-5 באפריל 1949) הוא רופא, חוקר קליני וחבר סגל האוניברסיטה העברית. היה מנהל היחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הדסה עין כרם.
ביוגרפיה

ספרונג נולד וגדל בארצות הברית, אביו עסק בין היתר בהברחת נשק למדינת ישראל טרם הקמתה.
בשנת 1990 עלה לישראל יחד עם אשתו והחל לעבוד במרכז הרפואי הדסה. התמחה ברפואה פנימית ובטיפול נמרץ ובהמשך מונה למנהל המחלקה לטיפול נמרץ כללי.
בין השנים 2000–2005 היה יו"ר ועדת המשנה הרפואית בוועדה לענייני החולה הנוטה למות (ועדת שטיינברג).
היה חבר בוועדה המייעצת של מיזם 'עד מאה ועשרים' של ארגון רבני צוהר.
בשנת 2015 זכה בפרס בוני ציון של ארגון נפש בנפש בתחום המדע והרפואה.
באותה השנה היה בין החותמים נגד עמדת הר"י בנושא הזנה בכפייה לשובתי רעב.
ביוגרפיה > מחקריו

ספרונג מתמקד במחקריו בהבנה ובטיפול במצבים רפואיים חמורים ובסוגיות האתיות הכרוכות בהם.
עבודתו באה לידי ביטוי בכ-300 פרסומים שראו אור בכתבי עת מדעיים וזכו להוקרה מגופים שונים. כיושב הראש של מספר ארגונים הוא פעל לקידום מטרות רבות, כגון: הכרה בטיפול נמרץ כתת-התמחות, אישור ויישום חוק החולה הנוטה למות, שיפור הטיפול שמקבלים ביחידות הטיפול הנמרץ בישראל, שינוי הפרקטיקות הנוגעות למצבי רפואה חמורים, מיון ראשוני וטיפול בחולים סופניים.
חיים אישיים

היה נשוי לרבקה ספרונג (נפ' ביולי 2022), להם 4 ילדים ונכדים. התגורר בעבר בירושלים וכעת מתגורר במודיעין.
הערות שוליים

↑  צוהר עד מאה ועשרים באתר ארגון רבני צהר
↑  זוכי פרס בוני ציון לשנת 2015 באתר נפש בנפש
↑  אסף גולן,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'רופאים בכירים ואנשי רוח: "מותר להזין בכפייה", באתר nrg‏, 23 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317774905171  BIBSYS: 90743427  CiNii: DA03031656  GND: 112026109  ISNI: 0000 0000 2765 8428  LCCN: n83025348  NKC: nlk20030138328  ORCID: 0000-0002-2268-906X  VIAF: 72034163   WorldCat (עם VIAF): 72034163
אליעזר רובינזון

אין תמונה חופשית
אליעזר רובינזון (נולד בשנת 1931) הוא רופא אונקולוג ישראלי אשר כיהן בעבר כיושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכמנהל המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם.
ביוגרפיה

רובינזון נולד בווינה שבאוסטריה. ב-1940 עלה לארץ ישראל והיה בין הניצולים בטביעת אניית הגירוש פאטריה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בירושלים יצא ללמוד רפואה במונטווידאו שבאורוגוואי, וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא התמחה באונקולוגיה בבית החולים הדסה בירושלים ועבד בו כרופא קבוע. בשנת 1968 עבר לחיפה וייסד את המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם, שבראשו עמד עד לפרישתו לגמלאות.
רובינזון כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, כנשיא הכינוס האירופאי לסרטן (ECCO 7) וכנשיא איגוד הסרטן העולמי (International Union Against Cancer) וחבר בוועד המנהל של איגוד זה. הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מקצועיים.
בשנים 1971-1995 היה רובינזון סגן יושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכיהן כיו"ר האגודה בשנים 1996-2018, בהתנדבות. כמו כן הוא מכהן כיושב ראש המועצה הלאומית לאבחון וטיפול במחלות ממאירות.
בין השנים 2000-2005 שימש כחבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות.
בשנת 2003 הוענק לרובינזון אות המופת על מפעל חיים של משרד הבריאות וב-2009 – פרס ההסתדרות הרפואית בישראל. בשנת 2012 העניק לו האיגוד לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה אות הוקרה על פעילותו. בשנת 2002 ניתן לו אות יקיר העיר חיפה.
רובינזון, מתגורר בשכונת נווה שאנן בחיפה, נשוי, אב לשלושה. כאדם דתי הוא רואה ברפואה מצווה.
לקריאה נוספת

שי חורב, אליעזר רובינזון, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 333, 2018.
כליאת שווא

כליאת שווא היא עוולה נזיקית, הנוגעת לשלילה של חופש התנועה ומעניקה לנכלא זכות תביעה בנזיקין נגד הגורם שפגע בזכות זו, כלומר אפשרות לקבל פיצוי.
על מנת לקבל פיצוי, עוולת כליאת שווא אינה דורשת קיומו של נזק. עוולת כליאת שווא נחשבת כעוולה פרטיקולארית בדיני הנזיקין, בניגוד לעוולות מסגרת כמו רשלנות והפרת חובה חקוקה, שיכולות להגן על אינטרסים מגוונים.
עוולה זו קבועה בישראל בסעיפים 26–27 לפקודת הנזיקין. בנוסף אליה ובנפרד ממנה, קיימת עבירה פלילית של כליאת שווא, המוגדרת בחוק העונשין, אשר הפרתה גוררת ענישה פלילית.
התפתחות העוולה

במקור, עוולת כליאת שווא הייתה מהעוולות הראשונות שהוכרו במשפט המקובל האנגלי כעוולות נזיקיות. בראשית המאה ה-20, בזמן שלטונם של הבריטים בקפריסין, נקבעה עוולת כליאת השווא בקודיפיקציה במשפט הקפריסאי ומשם יובא ל"פקודת העוולות האזרחיות" של המנדט הבריטי שנכנסה לתוקפה ב 15 ביולי 1947. המחוקק הישראלי קבע ל"פקודת העוולות האזרחיות" נוסח חדש ב 1 באוקטובר 1968, ומאז שמה הוא – "פקודת הנזיקין [נוסח חדש]".
מלכתחילה לא הייתה זהות גמורה בין הדין האנגלי לבין הפקודה ולא כל העוולות שהיו מוכרות אז בדין האנגלי נכללו בפקודה. בין היתר נקבע בדין המקומי, כי לא תוטל אחריות שילוחית בגין כליאת שווא, וזאת בשונה מהדין האנגלי.
סעיפי החוק שעוסקים בעוולת כליאת השווא מופיעים בפקודת הנזיקין בסימן ב' של פרק ג' שעוסק בעוולות השונות. בסימן זה שכותרתו "כליאה" כלולים שני סעיפים: סעיף 26 שעוסק בהגדרת העוולה וביסודותיה, וסעיף 27 שכולל בתוכו את ההגנות הספציפיות לעוולה זאת, כלומר מקרים בהם הנתבע לא יהיה חייב בנזק אף על פי שכלא כליאת שווא.
עד שנת 2005 כללה פקודת הנזיקין גם את סעיף 28 שצמצמה את האחריות השילוחית של המעביד על מעשה כליאת שווא שביצע העובד שלו, אולם סעיף זה בוטל בתיקון מספר 10 לפקודה בשנת 2005, יחד עם סעיפים דומים בעוולות התקיפה והנגיסה.
בנוסף על השינויים בעוולה שנעשו על ידי חקיקה, הפסיקה הישראלית, בבית המשפט העליון, עיצבה את דיני הנזיקין האנגלים, ובתוכם גם את עוולת כליאת השווא בעצמה והתאימה אותם למדינת ישראל, שינויים אלה היו בעיקר בהקשר של החפיפה בין עוולת המסגרת לעוולה זו.
היקף העוולה

קיימת מחלוקת בין המלומדים לגבי החלת העוולה על מעשים שנעשו מתוך רשלנות או בלא מודעות מצד הכולא. פרופ' דוד קרצ'מר טוען שמטרת העוולה היא לשמור על חירות האדם, על ידי הרתעת כולאים פוטנציאליים, ולא פיצוי הנפגע, ועל כן אין לחייב אדם לשלם פיצוי כאשר הוא כלא כליאת שווא ללא כוונה, למשל מתוך רשלנות.
לעומת זאת, ישנם כאלה שמתמקדים בנפגע עצמו, ורואים את המטרה של העוולה בהענקת פיצוי לסבל שעבר על הנפגע בלי כל קשר לשאלה האם בכלל הייתה מודעות מצד הכולא לעוולה שהוא ביצע. פרופ' יצחק אנגלרד, במאמרו "חצי יובל לפקודת הנזיקין האזרחיים - בעיות ומגמות", כותב שעוולת כליאת השווא אינה דורשת הוכחת מצב נפשי של אשמה מוסרית של כולא השווא. השופטת שושנה נתניהו, בפס"ד כרמלי (בעמ' 776–778), דוחה כל ניסיון להסביר את העוולה על רקע הגיון תחיקתי כלשהו, מאחר שהיא התקבלה ללא שיקולי מדיניות חקיקתית או משפטית כיבוא מהמשפט האנגלי, שמטרתו פיצוי הנפגע.
היקף העוולה > העוולה האזרחית לעומת העבירה הפלילית

כאמור, בנוסף לעוולת כליאת השווא הנזיקית, קיימת גם עבירה פלילית בחוק העונשין האוסרת על כליאת שווא:
377. כליאת שווא
העוצר או כולא אדם שלא כדין, דינו – מאסר שלוש שנים; עצר אותו כשהוא מתחזה כבעל מעמד רשמי או מתיימר שיש לו צו, דינו – מאסר חמש שנים.
ההבדל הגדול בין שני הדינים הוא בסעד שהם מספקים. בעוד שדיני העונשין מתמקדים בענישת העבריין על ידי המדינה, בלי כל קשר לשאלת הפיצויים לכלוא, דיני הנזיקין מתמקדים במתן פיצוי כספי לאדם שנכלא בכליאת שווא.
לפי הדין במדינת ישראל, פסק דין פלילי הוא ראייה במשפט אזרחי. ולכן כנגד אדם שהורשע במשפט פלילי על כליאת שווא, יכול שתהיה מוגשת תביעה אזרחית על ידי הקורבן לשם קבלת פיצויים, תוך הסתמכות על פסק הדין הפלילי לשם הוכחת קיומה של העוולה. שימוש בדרך זו נעשה בהליכים משפטיים שונים ובהם למשל פס"ד אלמונית נ' ז'ק איגור (להלן), אולם טכניקה זו אינה נפוצה במיוחד (להלן).
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא?

כאמור, הסעיף הראשון מבין שני הסעיפים שדנים בכליאת השווא הוא סעיף 26 והוא כולל את ההגדרה הבסיסית של עוולת כליאת השווא:
26. כליאת שווא

כליאת-שווא היא שלילת חירותו של אדם, שלילה מוחלטת ושלא-כדין, למשך זמן כלשהו, באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל-סמכות.
נוסח סעיף 26, העוסק בהגדרת העוולה מגדיר מספר יסודות בסיסיים שחייבים להתקיים על מנת שיהיה מצב שיוגדר ככליאת שווא.

היסודות הם:
שלילת חירותו של אדם
שלילה מוחלטת
שלילה שלא כדין
למשך זמן כלשהו
באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > שלילת חירותו של אדם

שלילת חירותו של אדם, היא המעשה הבסיסי המוגדר ביסוד העוולה. כדי שמישהו יוגדר ככולא עליו לשלול את חרותו של אדם אחר. פרופ' קרצ'מר שטוען בספרו "דיני הנזיקין העוולות השונות - תקיפה וכליאת שווא", שגם כשאדם נכנס מרצון למקום מסוים ואחר מונע ממנו לצאת, מדובר בכליאת שווא. בנוסף, אין מדובר רק בכליאת אדם בבית הסוהר או במעצר. אפילו עיכוב אדם במקום ציבורי יכולה להגיע לידי שלילית חירות.
אולם שלילת החירות יכולה להיות מוגדרת גם בצורה כללית יותר, אפילו אין מדובר בכליאה פיזית ממש, אלא בשלילת חירות כפשוטה, היותו של אדם שבוי בידי אחר. כך לדוגמה, בסעיף 8 לפס"ד אלמונית נ' ז'ק איגור, שניתן בבית המשפט המחוזי אשר דן בתביעה כנגד אדם שעסק בסחר בנשים כדי להעסיקן בזנות, נקבע שאף על פי שאין מדובר בכליאה מאחורי סורג ובריח או באשפוז בכפייה, קורבן סחר הוא לעולם שבוי של אדוניו, ואשה הנסחרת לתעשיית המין איננה יותר מאשר "מריונטה המרקדת לצלילי חלילו של אדונה, וחירותה - ממנה והלאה." ולכן נפסק כי היה במקרה זה של סחר בנשים מקרה של שלילת חירות שהתגבשה בסופו של דבר לכליאת שווא.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > שלילה מוחלטת

היסוד השני שהעוולה דורשת הוא ששלילת החירות תהיה מוחלטת. ולכן, חסימת יציאה אחת ממקום שממנו יש יציאות אחרות, לא מהווה כליאה, כי אין כאן שלילה מוחלטת של החירות אלא רק הגבלה עליה. מקורה של הדרישה לשלילה מוחלטת בדעת הרוב בפסק הדין האנגלי משנת 1845, bird v. jones, שבו נדון מקרה שבו סגרו הנתבעים חלק מכביש ציבורי ולא התירו לתובע גישה אליו, אף על פי שהוא היה רשאי להיכנס אליו. שופטי הרוב בפסק הדין קבעו שכליאה אינה זהה להגבלת חופש התנועה, אלא היא "הגבלה בתוך תחומים מוגדרים". התביעה הנכונה בשל חסימת מעבר או יציאה אחת היא תביעה לפי עוולת מטרד לציבור.
אין הגדרה מדויקת לגודל התחום שכליאה בתוכו מעוררת את עוולת כליאת שווא. כמו כן, מהותה של ההגבלה שלא מוגדרת ככליאה, משתנה בהתאם לנסיבות. כך למשל נעילת אדם בחדר עם חלון גבוה יכול לא להיות כליאה עבור אדם צעיר אך כליאה עבור גבר זקן או חולה, לפי דעת פרופ' קרצ'מר.
אולם ישנם מצבים שבהם גם כאשר מתאפשרת יציאה של הכלוא ממקום הכליאה, אולם היא כרוכה ב"מחיר" פיזי עבורו, המקרה יכול להיות מוגדר כ"שלילה מוחלטת". כך לדוגמה בית המשפט השלום בירושלים הכיר בכליאה במונית שהתובעת הצליחה לקפוץ ממנה במהלך נסיעה ככליאת שווא.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > שלילה שלא כדין

היסוד השלישי בעוולה הוא הדרישה שהכליאה צריכה להיות "שלא כדין" כדי שהיא תחשב ככליאת שווא. כלומר נדרש דין מיוחד מחוץ לפקודת הנזיקין שמעניק לכולא סמכות לכלוא את הכלוא בנסיבות העניין. כך למשל כליאה של אדם לאחר משפט, בבית כלא על ידי שירות בתי הסוהר אינה כליאה שלא על פי דין. בדומה, גיוס אדם על-פי חוק אינה כליאה שלא כדין, אף שהשארתו בתחומי הבסיס מקיימת את היסוד של "שלילה מוחלטת של חירותו".
בפסיקה הכירו בקיומה של עוולת כליאת שווא גם במצבים שבהם אדם נעצר כדין אולם לא שוחרר בגלל כשל טכני, וזאת אף ללא מעשה מכוון לכלוא כליאת שווא.
בפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט העליון עסק בתביעה כנגד פסיכיאטר מחוזי שהביא לכליאת שווא של אדם במוסד לחולי נפש, ברשלנות ובלי שהיה צידוק רפואי לכליאתו. אולם בית המשפט פסק שאין כליאת שווא, משום שלא מתקיים התנאי, לפיו בוצעה הכליאה "שלא כדין". היות שהמערער, כלומר הפסיכיאטר המחוזי, הוסמך על ידי המחוקק להוציא הוראת אשפוז.
מנגד, יש הטוענים כמו פרופ' רייך שבפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט היה צריך לראות ברשלנות הרופא כ"מעשה שלא כדין", ובמקביל להחיל את ההגנות האמורות ב' 27(3) או ס' 7 לחוק.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > משך זמן כלשהו

היסוד הרביעי בעוולה זאת הוא שהכליאה צריכה להיות "למשך זמן כלשהו". אין בפקודה ההגדרה מה הוא פרק הזמן המינימלי, ולכן גם עיכוב אדם יוכל להיות יסוד לתביעה בשל כליאת שווא. כלומר לא נדרש פרק זמן ארוך או אפילו פרק זמן מסוים.
למעשה פסק בית המשפט המחוזי בנצרת, בפס"ד מדינת ישראל נ' יגאל בן משה דרור, כי גם כליאה למשך "מספר שניות" מספיקה כדי להיות מוגדרת ככליאת שווא. פסק דין זה אמנם היה פסק דין פלילי, אך בהיקש בין החוקים השונים ניתן ללמוד כי גם בעוולה הנזיקית הדין דומה.
ואכן בסעיף 6(ו) לפס"ד עפרה רוה, פסק שופט השלום ברוח דומה. פסק הדין עסק בתביעה אזרחית כנגד מדינת ישראל על מעצר משטרתי שבוצע ללא עילה עניינית, כאשר התובעת נעצרה על ידי קצין משטרה עקב תלונות על הטרדות טלפוניות ושוחררה למחרת היום. השופט פסק כי יש לתת פיצויים "כביטוי סמלי על תחושת אבדן החירות, קצר ככל שהיה".
כלומר יש כאן הכרה בעקרון לפיו אין חשיבות למשך הכליאה.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות

על פי הסעיף, דרך שלילת החירות יכולה להיות בשני אופנים:
אמצעים פיזיים - כלומר מניעת חופש התנועה על ידי מניעה פיזית מהנכלא לנוע. עם זאת, מקובל לטעון שהכליאה לא חייבת להיות ישירה, על ידי כליאה פיזית, אלא האמצעי לכליאה יכול להיות גם עקיף. כליאה על ידי איומים, מתפרשת כהפעלה עקיפה של כוח פיזי.
 כך לדוגמה, בפס"ד אלמונית נ' ז'ק איגור, הכיר בית המשפט בטענה של המתלוננת שהיא נכלאה כליאת שווא כתוצאה מאיומים, ואף הרחיב את מסקנתו וקבע שהיותה של אישה נסחרת כבר מעמידה אותה ככלואה עקב מצבה הנפשי.
הופעה כבעל סמכות - כלומר הצגת מצג בפני הנכלא והטעייתו לחשוב שאין לו זכות לצאת מן המקום. כאשר במקרה כזה נדרש לבדוק קשר סיבתי בין ההתחזות לבין הכליאה.
 בפס"ד גד פלר נ' יובל אוזנה, נפסק כי הופעה של אדם כבעל סמכות וכליאת שווא עקב כך יכולה להיות גם עקב יצירת מצג של אדם שמתנדב במשמר האזרחי, ואפילו ללא ענידת הסמלים והתגים שנדרשים על פי חוק לענוד מתנדבי המשמר האזרחי.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא? > הסכמת הכלוא

בניגוד לסעיף 23 בפקודת הנזיקין שעוסק בעוולת התקיפה סעיף 26 שעוסק בעוולת כליאת שווא אינו מגדיר את העדר הסכמת הכלוא כיסוד מיסודות העוולה. עם זאת ברור שמעצם מהות העוולה, שלילת החירות, הדבר נעשה ללא הסכמה של הכלוא.
פסק דין אנגלי משנת 1915, הנקרא herd v. weardale steel, דן במקרה שבו פרץ סכסוך בין כורה פחם שעבד במשמרת שנמשכה מ-9 ועד 4, לבין המעביד שלו. בתגובה המעביד סירב לאפשר לו להשתמש במעלית ולצאת מהמכרה. בית המשפט קבע שהכורה הסכים עם כניסתו להישאר בו עד שעה 4 ולכן אין מדובר בכליאת שווא, גם אם הכורה שינה את דעתו. ישנם המבקרים את ההלכה הזאת ובהם פרופ' קרצ'מר, הטוען שבגלל חשיבות האינטרס של חירות האדם מוטלת חובה לשחרר אדם מרגע שהביע את רצונו לכך, גם אם קודם לכן הסכים לכליאה, אם ישנה דרך סבירה לשחרור הכלוא.
אי הצורך בהוכחת הנזק

אחד האלמנטים החשובים בעוולת כליאת השווא, הוא אי הצורך הוכחת הנזק כתוצאה מהעוולה על מנת לקבל פיצוי. עיקרון זה נפסק כבר בפסק דין מזל כרמלי, אז נקבע על ידי ביהמ"ש כי "נזק כללי מכליאת שווא, אינו טעון הוכחה".
עיקרון זה, שנזק כללי מכליאת שווא כלל אינו טעון הוכחה, אוזכר בפסקי דין רבים לאחר מכן. בניגוד לעוולת הרשלנות שבה מרבים להשתמש בחוות דעת רפואיות, בעוולה זאת כלל אין צורך בה. עם זאת רק בחוות דעת רפואית יש כדי להצביע בנוסף על שיעור הנזק.
"מלאכתו של בית המשפט, שעה שהוא בא להעריך ולפסוק פיצוי לא ממוני, היא תמיד עניין שבאומדנה, וכך גם במקרה זה. מחובתו של בית המשפט, כל אימת שלא נקבע בחוק פיצוי קבוע מראש לנזקים כלליים, (להבדיל מחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים לגבי כאב וסבל), על ביהמ"ש לבדוק ולבחון מה הסבל שנגרם לתובעת מכל העבירות כפי שפורטו לעיל, ועל סמך זאת להעריך ולקבוע את הפיצוי הראוי לדעתו בנסיבות העניין". (ראו: פס"ד ז'ק איגור).
לפי פרופ' דפנה ברק-ארז, בספרה עוולות חוקתיות, (בעמודים: 276-277):