stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואדי ניסנאס
היסטוריה

משמעות השם "ניסנאס" (نسناس) היא נמייה בערבית. השכונה, שהוקמה במהלך המאה ה-19 כשכונת פועלים פשוטה, הייתה שכונה ערבית קודם למלחמת העצמאות, ושמרה במידה רבה על זהותה זו, ועל הארכיטקטורה הים-תיכונית שאפיינה אותה לפני המלחמה.
בשנות המנדט הבריטי התגוררו ערביי חיפה בעיר העתיקה, ובשכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב וחליסה. ואדי ניסנאס הפכה בתקופה זו לרובע עירוני משגשג. ב-22 באפריל 1948 כבשו כוחות "ההגנה" את חיפה הערבית. רוב תושביה הערבים של העיר עזבו אותה, אך כ-3,500 ערבים נותרו בעיר ורוכזו בוואדי ניסנאס ובוואדי סאליב. בניגוד לשכונות כחליסה וואדי סאליב, שעברו תמורות בעקבות העליות שלאחר קום המדינה, שמרה ואדי ניסנאס במידה רבה על מאפיינים רבים של זהותה כשכונה ערבית גם לאחר קום המדינה. עד 1948 היו רוב תושבי השכונה ערבים נוצרים, אך במהלך השנים ועם חילופי האוכלוסייה הפכו המוסלמים לרוב.
מאז שנת 1993 מתקיים בוואדי פסטיבל "החג של החגים" בחודש דצמבר, הסמוך לחג המולד הנוצרי ולחג החנוכה היהודי. הפסטיבל הוא ביטוי לרב-תרבותיות המאפיינת את השכונה ולשאיפה לדו-קיום. במהלך הפסטיבל הותווה בסימטאות השכונה "מסלול האמנות", ובו ציינו אמנים מיצירותיהם. חלק מהיצירות נותרות בין הבתים באורח קבע כל השנה, והעניקו לשכונה מקצת מאופייה הייחודי. עם שינוי הניהול בין גורמים בעיריית חיפה הופסק המנהג.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הייתה חיפה יעד לרקטות של חזבאללה. במטח רקטות שפגע בשכונה ב-6 באוגוסט נהרגו ארבעה מתושביה, יהודים וערבים.
בדצמבר 2020 הציגה עיריית חיפה תוכנית התחדשות לשכונה.
אתרים

בין האתרים הידועים בשכונה, "שוק הוואדי" המצוי ברחובותיה המרכזיים של השכונה - רחוב הוואדי ורחוב יוחנן הקדוש, קתדרלת אליהו הנביא היוונית-קתולית מלכיתית וכנסיית יוחנן הקדוש האנגליקנית, וכן בית הגפן – מרכז יהודי-ערבי לתרבות. בגבול השכונה עומד מוזיאון חיפה לאמנות, השוכן במבנה אבן משנות ה-30 של המאה ה-20 ששימש בעבר כבית ספר אנגליקני ומאוחר יותר כבתי ספר עבריים ובשנות ה-70 נפתח כמוזיאון. בוואדי פועלות, זו מול זו, שתי חנויות פלאפל מהמפורסמות בחיפה פלאפל הזקנים ופלאפל מישל, ויש הטוענים שמהטובות בארץ; שאליהן מובילים מדריכי טיולים את מטייליהם, וכן מסעדות עממיות רבות.
בכיכר סולל בונה נמצאת תחנת הכרמלית העיקרית המשרתת את ואדי ניסנאס, לידה עומד מגדל הנביאים מכוסה-המראות, שבשנות ה-80 שכן בו מרכז קניות ששימש את שכונת הדר הסמוכה ומאז שנות ה-90 הפעילות בו דלה. ב-1995 נפתח בו תיאטרון אלמידאן ("הכיכר"), ראשון התיאטראות הערביים בישראל שנתמך על ידי המדינה. בקרבתו, במורד רחוב כורי, נמצאים משרדי ההסתדרות ומועצת הפועלים.
בתרבות

השכונה תוארה ביצירותיהם של הסופרים אמיל חביבי וסמי מיכאל. חביבי גדל בשכונה, וכתב עבור היומון "אל-איתיחאד" בתקופה שבה מערכת היומון הייתה ממוקמת בשכונה. יצירותיו הביוגרפיות כ"אח'טיה" מתארות את הווי הוואדי. סמי מיכאל מיקם בשכונה את עלילת ספרו "חצוצרה בואדי" (1987), שבה תיאר סיפור של אהבה בין ערביה ישראלית ליהודי, עולה חדש מרוסיה, על רקע הווי השכונה. המשורר חסן אל בוחיירי נולד וגדל בשכונה לפני מלחמת העצמאות.
הערות שוליים

↑   יעקב מרקוביצקי, המערכה על חיפה וסביבותיה במלחמת העצמאות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח.
↑  אחיה ראב"ד, שנתיים אחרי: בית שנהרס במלחמה - נבנה מחדש, באתר ynet, 5 באוקטובר 2008
↑  חגית הורנשטיין, העירייה הציגה את תוכנית ההתחדשות של ואדי ניסנאס, באתר כלבו – חיפה והצפון, 17 בדצמבר 2020
↑  מתן אברמוביץ', עכבר העיר, 10 הפלאפליות הכי טובות בישראל, באתר הארץ, 4 במרץ 2009
↑  נעמה סובול, הגיע הזמן שתכירו את ואדי ניסנאס, גן העדן לטבעונים, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2020
גילי קמחי, עכבר העיר, טעים בחיפה: מסלול אוכל בוואדי ניסנאס, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2012
חלק מיצירה ממתכת על קיר מבנה בואדי ניסנאס
הכנסייה יושבת בתחתית הואדי בה תמצאו פסיפס מרשים של אליהו הנביא. לקריאה נוספת
פרשת הריגת ידידיה סגל

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1926
 נרצח:  12 בינואר 1948 (בגיל 21)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 הנצחה
 גן משחקים בחיפה
 
עלון בוגרי בית הספר הריאלי העברי בחיפה, פסח תש"ח
ידידיה סגל (23 בספטמבר 1926 – 12 בינואר 1948) היה איש אצ"ל שנחטף על ידי אנשי "ההגנה" בינואר 1948, וגופתו נמצאה בסמוך לכפר הערבי טירה (כיום טירת כרמל). לטענת האצ"ל והמשפחה, סגל נרצח במהלך חקירתו על ידי אנשי "ההגנה", וגופתו הושלכה בסמוך לטירה, על מנת לטשטש ראיות. לפי גרסת "ההגנה" ידידיה סגל הצליח לברוח מידי אנשי ההגנה ונרצח בידי תושבי טירה.
פרשה זו עוררה סערה ציבורית ביישוב ערב הקמת המדינה, וכן כאשר עלתה לכותרות מספר פעמים בשנים הבאות. הפרשה הייתה אחת מנקודות השיא במאבקים הפנימיים בתוך היישוב העברי בין "ההגנה" לאצ"ל.
תולדות חייו

ידידיה סגל נולד בט"ו בתשרי תרפ"ז (23 בספטמבר 1926) ליוסף ומלכה בחיפה. הוריו עלו לארץ ישראל כשנה לפני היוולדו והתפרנסו בעבודות נטיעות. משפחתו הייתה מהמשפחות המייסדות של שכונת אחוזת שמואל (אחוזה), וידידיה היה התינוק הראשון שנולד בשכונה. אביו יוסף היה מייסד ומנהל בית הספר היסודי "זיכרון יוסף" בשכונה. אחיינו הוא חגי סגל. ידידיה למד בבית הספר של אביו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי. בעידוד בית הספר הצטרף לארגון "ההגנה", אולם לאחר מכן פרש ממנו והצטרף לאצ"ל, שם עבר קורס מפקדים זוטרים. בסוף 1947 עבד כפועל בניין וכשומר אתר בנייה ברחוב יוסף (הגידם) בשכונת הדר הכרמל.
פרשת החטיפה והמוות > טבח בתי הזיקוק

ב-30 בדצמבר 1947 יצאו שלושה חברי אצ"ל (משה לוי, שמעון דמתי ומשה בודק) לפעולה כנגד ערבים בעיר התחתית של חיפה. לאחר שלא מצאו יעד לתקיפה, קיבלו השלושה אישור להעביר את הפעולה אל הכניסה לבתי הזיקוק במפרץ חיפה, שם היה ריכוז קבוע של פועלים ערביים שביקשו להתקבל לעבודות זמניות בבית הזיקוק. השלושה השליכו פצצה לעבר הפועלים הערבים, רצחו שישה מתוכם ופצעו עשרות. בעקבות פעולת האצ"ל החלו פועלים ערבים לטבוח בפועלים יהודים בבית הזיקוק, באירוע שכונה טבח בתי הזיקוק, ובו נרצחו 39 יהודים. עוד באותו היום ביצעה "ההגנה" פעולת נקם על הטבח בה הרגו כוחות הפלמ"ח למעלה מ-60 מתושבי הכפרים בלד א-שיח' וחוואסה.
פרשת החטיפה והמוות > חטיפות אנשי האצ"ל

בעקבות פעולת האצ"ל ותוצאותיה החליטו מפקדי "ההגנה" לחטוף את אנשי האצ"ל שהיו מעורבים באירוע. למחרת האירוע נחטף משה בודק, שהיה חייל זוטר באצ"ל, וכעבור שבוע נחטף משה לוי, שהיה מפקד בכיר באצ"ל בחיפה. בתגובה על חטיפתו של לוי הוחלט באצ"ל לחטוף מפקד בכיר ב"הגנה", וב-11 בינואר 1948 נחטף גדליה אבן קמינצקי (אביו של עוזי אבן), שהיה ראש המחלקה המדינית של הש"י בחיפה. קמינצקי הובא בתחילה לצריף באתר הבנייה עליו שמר ידידיה סגל, והועבר לאחר מכן לזכרון יעקב. בתגובה לחטיפתו של קמינצקי החליטו בכירי "ההגנה" בחיפה (איסר בארי, דוד שאלתיאל ואברהם קדרון) לחטוף שלושה מאנשי האצ"ל: יחיאל שרון, דניאל אטיאס וידידיה סגל. החטיפה בוצעה על ידי אנשי הפלוגה המיוחדת של "ההגנה" בחיפה, והחטופים הובאו למתקן חקירות של "ההגנה" שכונה באירוניה "הקייטנה" או "בית פוליצ'וק" - בית דו-קומתי מבודד על שפת המדרון ברחוב נעמי 11 בשכונת כרמליה (שיבוש שמו של הבעלים חיים פולצ'ק. נהרס באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ואחר נבנה תחתיו).
פרשת החטיפה והמוות > חקירת אנשי האצ"ל ושחרור החטופים

אנשי האצ"ל נחקרו בידי חוקרי הש"י בחקירה שכללה עינויים, אלימות והזרקת סם אמת. למחרת פנה מפקד "ההגנה" בחיפה למפקד האצ"ל בחיפה בהצעה בכתב לשחרור הדדי של החטופים משני הצדדים. בעקבות כך שוחררו קמינצקי ושרון אולם ידידיה סגל לא חזר אל ביתו. למחרת החטיפה נמצאה גופת אלמוני בסמוך לכפר טירה, ועליה סימני אלימות. במשך מספר ימים חיפשו בני המשפחה אחר ידידיה סגל, אולם ללא תוצאות. רק לאחר כמה ימים זיהו בני המשפחה את גופת האלמוני כגופתו של ידידיה סגל.
בדיווח למפקדיו, וגם בעדות מאוחרת יותר, סיפר קמינצקי כי לא נחקר ולא עונה על ידי אנשי האצ"ל. ניכר גם כי מפקדיו בש"י ידעו כי גופת האלמוני היא של ידידיה סגל עוד לפני זיהויו על ידי המשפחה.
פרשת החטיפה והמוות > האשמות האצ"ל וגרסת "ההגנה"

האצ"ל האשים את אנשי "ההגנה" בכרוז שפרסם באחריות למותו של ידידיה סגל, שמת כתוצאה מחקירתו או אף נרצח. ל"הגנה" היו מספר גרסאות - בתחילה נטען שידידיה שוחרר, ונרמז כי לא חזר לביתו מפאת הבושה על כך שנחשף. לאחר מכן נטען שהצליח לברוח מחוטפיו ונמלט לעבר הכפר טירה, שם נרצח על ידי תושבי הכפר. גרסאות אלו נדחו על ידי האצ"ל והמשפחה כבלתי סבירות, בפרט על רקע היכרותו של ידידיה את הכרמל והיכרותו את העוינות של הכפר. בתקופה המדוברת כניסת יהודי למרכז הכפר באור יום משמעותה הכמעט ודאית הייתה מוות בידי פורעים.
חקירת המוות

האצ"ל דרש הקמת ועדת חקירה ציבורית ובלתי תלויה שתחקור את ההאשמות נגד "ההגנה", וזו אכן הוקמה. בוועדה היו חברים יצחק גרינבוים, משה חיים שפירא והרב יהודה לייב מימון. ועדת החקירה לא הגיעה למסקנות ברורות בפרשה ולא יכלה לאשר או להכחיש אף אחת מהגרסאות. מסקנותיה לא פורסמו בפומבי.
משפט פאול קולק

בינואר 1950 פרסם העיתון "חרות" את השתלשלות הפרשה והאשים את פאול קולק (אחיו של טדי קולק) באחריות למותו של ידידיה סגל, זאת על רקע תפקידו של קולק בפיקוד "ההגנה" בחיפה. קולק תבע את העיתון בגין הוצאת דיבה. המשפט נוהל בחוסר עניין ציבורי, כשאת "חרות" ייצג תחילה יצחק בן ימיני, הפרקליט הקבוע של האצ"ל, שהוחלף בעורך הדין הצעיר שמואל תמיר. תמיר הפך את אולם בית המשפט לזירת התגוששות עם הממסד שהורכב ברובו מיוצאי "ההגנה". הוא העלה לדוכן העדים אנשי "הגנה" בכירים אשר הודו בחקירות בעינויים שערכו אנשי "ההגנה" באנשי אצ"ל (לימים השתמש תמיר בטקטיקה דומה במשפט קסטנר). בין העדים במשפט נמנו אמו של ידידיה סגל, איסר בארי ויוסף אלמוגי. המשפט הסתיים בפשרה מחוץ לבית המשפט.
לקריאה נוספת

חגי סגל, רק לא מלחמת אחים, הוצאת שילה-ברכץ, בית אל ומקור ראשון, תשס"ט (2009).
מנחם בגין, המרד, תל אביב: הוצאת אחיאסף, תשמ"א 1981, עמ' 419–421
הערות שוליים

↑  סעיף ז' לכרוז האצ"ל, שנכתב על ידי מנחם בגין ופורסם בסמוך לאירועים
↑  סגן אלוף פליכסברוד מספר כיצד נעלם ידידיה סגל, מעריב, 29 בינואר 1950
↑   עופר אדרת, משה בודק הקדיש את עשוריו האחרונים לכתיבת מכתבים למערכות עיתונים, באתר הארץ, 11 ביוני 2022
↑  הסניגור החל בנאום הסיכום במשפט קולק-חרות, מעריב, 19 בפברואר 1950
↑  אם ידידיה סגל מתארת פרשת החטיפה, מעריב, 30 בינואר 1950
↑  בארי מעיד במשפט קוליק - חרות, מעריב, 1 בפברואר 1950
↑  משרד הביטחון מעניק גמול חסד לאמו של איש אצ"ל ידידיה סגל, מעריב, 13 באוקטובר 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581285805171  ISNI: 0000 0000 6977 6860  LCCN: no2009159689  VIAF: 97593435   WorldCat (עם VIAF): 97593435
יהדות כווית

דגל כווית
מפה של כווית.
יהדות כווית היא חלק מיהדות בבל.
ב-1776, העיר בצרה שבעיראק נכבשה בידי הפרסים. רבים מיהודיה היגרו לכווית, והם תרמו לתנופת הבנייה והמסחר במדינה. במאה ה-19 חיו בכווית סיטי כ-80 משפחות יהודיות והתקיימו בעיר בית כנסת ושוק שנקרא "שוק היהודים". שוק זה היה סגור בשבת ובו נמכרו בין השאר טקסטיל מיובא ואלכוהול שהם ייצרו. היהודים סחרו עם הודו, בגדאד וחלב, ואף עם אירופה וסין. יהודי הקהילה נהגו ללבוש גלימות ארוכות או חליפות אירופאיות וחבשו תרבוש, מה שהבדיל את מראם החיצוני מזה של שאר האוכלוסייה.
במאה ה-20 עם עליית פייסל הראשון, מלך עיראק עזבו היהודים את כווית, רובם חזרה לבגדאד וחלקם להודו. הרב שאול כהן ומשפחתו עלו לארץ ישראל דרך עיראק.
היסטוריה

בתחילת המאה 20 הרב שאול כהן היה רבה של הקהילה היהודית, הוא היה מחתן, מוהל, שוחט וכל מעשיו לשם שמיים. היה מקבל שד"רים מארץ ישראל ועוזר להם עד שבשנת 1926 החליט לעלות לארץ ישראל והקהילה היהודית התפרקה. סיפור מעניין היה שאחרי מלחמת ששת הימים הגיע לירושלים אדם מכווית וחיפש אחר בניו של הרב שאול כי הוא רוצה לקנות את הבית כנסת של הרב שאול בכווית. הוא הגיע לבנו עובדיה שסירב כיון ששאל רב ולפי ההלכה אסור למכור בית כנסת.
איש העסקים הבריטי נעים דנגור היה יהודי עיראקי שסבו היה הרב הראשי בבגדד. הוא הגיע לבריטניה בשנות ה-30 כדי ללמוד הנדסה באוניברסיטת קווין מרי בלונדון, חזר לעיראק, הצטרף לצבא ולאחר מכן הקים אימפריה עסקית. בשנות ה-50 הוא ניהל את הזיכיון של קוקה קולה בעיראק עם שותף מוסלמי. הוא תיאר:
פרופסור פייסל עבדולה אלקנדרי מכווית כתב:
חידוש הקהילה

ממשלת כווית אישרה לבנות עיר חדשה בשם מדינה אל-חריר (אנ') בצפון כווית, סופר מגה-פרויקט שיכלול גורד שחקים בגובה 1,001 מטר. המגדל יכלול מסגד מוסלמי, בית כנסת יהודי וכנסייה נוצרית.
יחסי ישראל–כווית

הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ טען כי כווית עשויה להצטרף להסכמי אברהם.
יהודים בולטים

• הרב שאול כהן היה רב של הקהילה היהודית, הוא היה מחתן, מוהל, שוחט וכל מעשיו לשם שמיים.
• האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי היו מוזיקאים יהודים כוויתים מפורסמים שנולדו בכווית
היו גם כמה כוויתים שהתגיירו, כמו יוסף אל-מחנא (שם עברי: נפתלי בניה), איבתיסאם חמיד (שם עברי: בסמה אל-כוויתי) ומארק חלאווה.
ראו גם

דתות אברהמיות
יהודים-ערבים
גלות בבל
יהדות חצי האי ערב
יהדות ארצות האסלאם
אנטישמיות מוסלמית
פליטים יהודים ממדינות ערב
יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי
יחסי אסלאם–יהדות
מזרחים
יהדות בבל
יהדות בחריין
יהדות עומאן
יהדות תימן
הערות שוליים

↑  "Keeping promises, 2004". London: guardian.co.uk. 26 בנובמבר 2004. נבדק ב-4 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "History of the Jews in Kuwait". dangoor.com..
↑  "Islam and Christian-Muslim Relations, Volume 17, Issue 4 October 2006, pages 445 - 456". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  ynet, טראמפ: ייתכן שכוויית תצטרף להסכמי השלום, באתר ynet, 19 בספטמבר 2020
יוסף אשכנזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 איזמיר 
 נהרג:  12 בפברואר 1974  (בגיל 47 בערך) כ' בשבט ה'תשל"ד 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  איזמיר
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בפברואר 1974 
 תחומי עיסוק:  הלכה, שחיטה
 תפקידים נוספים:  שוחט
 
הרב יוסף אשכנזי (איזמיר, כ"א בחשוון ה'תרפ"ח – כ' בשבט ה'תשל"ד, 16 בנובמבר 1927 – 12 בפברואר 1974) היה רבה של העיר איזמיר שבטורקיה ואב בית הדין בה, נבחר לכהן כרב העיר יהוד בישראל.
ביוגרפיה

נולד באיזמיר לרב דוד יום טוב אשכנזי (1949-1878), שכיהן כרב העיר, ולשרה מרים, המכונה בכורה, בת אחיו, הרב נסים אברהם אשכנזי (1947-1861). משפחתו היא משפחת רבנים מפורסמת מזה דורות רבים באיזמיר, שראשיתה ברבי יוסף ב"ר גרשון אשכנזי, שהגיע מבודפשט לאיזמיר בסביבות שנת ה'תס"ט, לאחר שמשפחתו גורשה מווינה. על משפחה זו נמנו מחשובי רבני איזמיר, בהם דוד אביו, הרב ניסים אברהם אשכנזי ועוד.
אביו נפטר בשנת ה'תש"י, ואחריו כיהן הוא כרב ראשי, אב בית דין ושוחט של העיר עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תשל"ב (1972).
בשנת ה'תשל"ד נבחר לכהן כרבה של העיר יהוד, אך ביום מינויו לתפקיד, כ' בשבט, נהרג יחד עם אחותו לונה סול עמנואל בתאונת דרכים בסמטאות העיר יהוד. הותיר אחריו אשה וארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  שמעון ואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, ירושלים ה'תשס"ו, עמ' 315-316.
↑  מחבר ספר "נחמד למראה" ד' חלקים.
בלה סנש

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1894 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 במאי 1927 (בגיל 33) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Schlesinger Béla 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 צאצאים:  חנה סנש 
 
בלה סנש עם רעייתו קתרינה
המצבה על קברו של בלה סנש בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בבודפשט
בֶּלָה סֶנֶש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szenes Béla; בודפשט,‏ 18 בינואר 1894 – בודפשט, 26 במאי 1927) היה סופר, עיתונאי ומחזאי יהודי-הונגרי. אביה של חנה סנש, בן דודו של המשורר, עיתונאי, מתרגם אנדור סנש.
ביוגרפיה

בלה סנש נולד בשם שמואל שלזינגר ב-1894. הוא החל ביצירתו הספרותית בגיל צעיר, ובשנות ה-20 נחשב לאחד המחזאים הבולטים בהונגריה. בלה סנש נפטר בגיל 33 מהתקף לב.
בשנת 1950 יצא לאור התרגום לעברית לספרו "צ'יבי" (בהונגרית: Csibi), פרי עטו של אביגדור המאירי. ספר ילדים זה, המספר את סיפורו של בן עניים הלומד בבית ספר לילדי עשירים ועומד בכבוד בתחרות שבינו לבינם, היה אחד הספרים האהובים ביותר על בני הנוער בישראל בשנות ה-50.
בתו חנה סנש הייתה מצנחני היישוב ומשוררת, והוצאה להורג בהונגריה בשנת 1944. היא הייתה בת שש במותו, ולדבריה, דמותו השפיעה עליה כל חייה.
ספריו

סיפורו של פחמי (1916)
צ'יבי (1919) - מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה. את ההשראה לספר שאב סנש מדמותו של יוזף בראון, כדורגלן יהודי שהיה אהוב מאוד בהונגריה של שנות ה-20. (ספרו היחיד שתורגם לעברית: על ידי אביגדור המאירי, 1950)
כתבים הומוריסטיים (1921)
השוטה (1922)
הערות שוליים

↑  רונן דורפן, צ'יבי, באתר ספורט 5, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268767005171  PLWABN: 9810584115205606  GND: 107329269X  ISNI: 0000 0000 6700 9932  LCCN: n93018592  NKC: jo2012724424  VIAF: 55820259   WorldCat (עם VIAF): 55820259
ליאון קרול

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1884 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  25 באוקטובר 1974 (בגיל 89) גלוסטר, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ליאון קרול, באנגלית: Leon Kroll (6 בדצמבר 1884 - 25 באוקטובר 1974) היה צייר וליטוגרף אמריקאי. אמן פיגורטיבי שתואר על ידי מגזין Life כדיקן ציירי העירום בארצות הברית, הוא גם היה צייר נוף וגם הפיק כמות יוצאת דופן של קומפוזיציות טבע דומם. האמנות הציבורית שלו כוללת ציורי קיר עבור בניין משרד המשפטים בוושינגטון הבירה. הוא יצר את הפסיפס היחיד שלו לתקרת הקפלה בבית הקברות האמריקאי והאנדרטה בנורמנדי.
ביוגרפיה

ליאון קרול נולד למשפחה מוזיקלית בשדרה השנייה התחתית בניו יורק. אביו היה כנר, ובן דודו היה המלחין ויליאם קרול. הוא למד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק אצל ג'ון הנרי טוואצ'מן ובאקדמיה ז'וליאן בפריז עם ז'אן פול לורן בסוף המאה ה-19.
בשנים 1911 ו-1912, הוא הציג בתערוכה הקבוצתית של "העצמאים" שיזם רוברט אנרי במועדון מקדוול בניו יורק. "זו הייתה קבוצה שבחרה בעצמה: היית צריך להיבחר על ידי עשרת האחרים. הופר היה בה ויוג'ין ספיצ'ר, ג'ון סלואן וכן רוברט אנרי, וילאם גלקנס וג'ורג' לוקס - זו הייתה קבוצה מרשימה של האמנים הטובים ביותר", אמר קרול.
בנוסף לעבודתו, קרול לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק ובבית הספר של האקדמיה הלאומית לעיצוב, שם הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-1910, נבחר כשותף ב-1920 וכאיש אקדמיה מן המניין ב-1927. קרול גם לימד פרסום ועיצוב כרזות בקופר יוניון בין השנים 1926–1930. בשנת 1930, הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות. הוא זכה גם בתואר של לגיון הכבוד בשנת 1950.
קרול מת בגלוסטר, מסצ'וסטס בגיל 89.
האמן-סופר ג'רום מאיירס באוטוביוגרפיה שלו "אמן במנהטן" כתב:
לליאון קרול יש עין של נץ ולב של יונה, כלומר יש לו גם אינטליגנציה וגם תחושה. מה שהוא נתן לאמנות שלנו הוא עניין של תיעוד ציבורי במשך יותר שנים ממה שהוא או אני היינו רוצים לומר. אקדמאי ובו בזמן הומני, ליאון קרול הוא אומן מושלם, תמיד סימפתי כלפי כישרונות נעורים, ועומד באומץ למען זכויות הזולת כמו גם לזכויותיו. פעילות האמנות שלו הייתה מופלאה, חופפת כמה דורות. כמורה ומרצה, הוא היה בראש ובראשונה דבק במסורת וודסטוק. הוא היה נשיא מוכשר של אגודת הציירים, הפסלים והחרטים, והוא חבר מצטיין באקדמיה הלאומית. מציג באופן שוטף בענפי אמנות רבים. הוא נשא בעקביות את דגלו הקלאסי במהומה של המודרניזם. יש לכבד את הצלחתו של ליאון קרול. באופן אישי, תמיד מצאתי בו יריב אמיץ בוויכוחים, אמן שכבש לבבות רבים וגם פרסים רבים.
הערות שוליים

↑  "Leon Kroll". Social Security Death Index. FamilySearch.org
↑  Davis, Kenneth Morton (1993). The Life and Works of Leon Kroll with a Catalogue of His Works. Ann Arbor, Michigan: UMI Dissertation Services. p. 14
↑  Kroll, Leon (1983). Hale, Nancy; Bowers, Fredson (eds.). Leon Kroll: A Spoken Memoir. Charlottesville: University Press for Virginia. p. 2.
↑  "A Finding Aid to the Leon Kroll Papers, 1905-1974". Archives of American Art. Smithsonian Institution.
↑  Levin, Gail (1995). Edward Hopper an intimiate biography. p. 86.
↑  Deceased Members". American Academy of Arts and Letters. Archived from the original
↑  Leon Kroll". Massachusetts Death Index. Ancestry.com.
↑  Myers, Jerome (1940). Artist in Manhattan. New York: American Artists Group, Inc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432191705171  GND: 128638036  ISNI: 0000 0000 8087 9705  LCCN: n83053016  RKD: 46532  SNAC: w65m681m  SUDOC: 197073050  Trove: 1224958  ULAN: 500018087  VIAF: 8444070   WorldCat (עם VIAF): 8444070 
בכפר, 1907
חוות בודדים

חוות נאות על כביש צומת טללים-שדה בוקר
חוות בודדים (או התיישבות בודדים) היא צורת התיישבות במדינת ישראל. בניגוד ליישוב מקובל, חוות בודדים מופעלת ומנוהלת על ידי איש בודד, משפחה אחת או מספר מועט של מתיישבים, המתפרשים על שטח גדול. בדרך כלל המונח "חוות בודדים" בישראל מתייחס למעל 20 חוות הבודדים המוכרות תכנונית בנגב. בנוסף, מספר חוות הוקמו כיוזמה פרטית בשאר הארץ, ביניהן כ-90 חוות ביהודה ושומרון הנקראות גם "חוות רועים" ומספר חוות בגליל. כלכלת החוות ביהודה ושומרון מבוססת על מרעה, ובנגב מבוססת על חקלאות ותיירות. מטרת הקמתן של החוות בנגב היא פיתוח אתרי תיירות וכן שמירה על אדמות לאום מפני התיישבות בלתי חוקית.
החוות בנגב

לאורך ההיסטוריה של מדינת ישראל היו קיימות חוות קטנות ומבודדות אשר לא היו שייכות ליישובים מסודרים, אולם כאשר מדברים על "חוות בודדים", בדרך כלל מתכוונים לאותן חוות אשר הוקמו מתחילת שנות התשעים בישראל, בעיקר לתוכנית "דרך היין".
בתחילת שנות התשעים החל להתגבש הרעיון להקמת ציר של חוות בודדים באזור רמת נגב. בשנת 1991 נערך ניסוי על ידי קבוצת חוקרים אשר ממצאיו הראו כי התנאים האקלימיים השוררים ברמת נגב אידיאלים לגידול גפנים. וכך, קיבלה התוכנית את שמה, "דרך היין", בהתייחסות לדרך הבשמים מימי הנבטים. לפי החזון שגובש במשותף על ידי המועצה האזורית רמת נגב, מינהל מקרקעי ישראל, הסוכנות היהודית ומשרד החקלאות, תוכננו לקום כ-32 נקודות יישוב קטנות מצומת משאבי שדה ועד למצפה-רמון, כאשר מטרת הקמתן של החוות היא פיתוח אתרי תיירות ייחודיים בנגב וכן שמירה על אדמות לאום מפני התיישבות בלתי חוקית.
בהחלטה מס' 443 של מועצת מקרקעי ישראל בפברואר 1990 הוסדרו מסירת קרקע ליחידים (משפחות) למטרות התיישבות מחוץ ליישובים.
ביום 6.11.2002, התקבלה החלטה בוועדת השרים לפיתוח הנגב והגליל, שלאחר מכן קבלה תוקף של החלטת ממשלה ש:
1. התיישבות יחידים היא אמצעי למימוש מדיניות הממשלה לפיתוח הנגב והגליל ולשמירה על קרקעות המדינה בנגב ובגליל.
2. שרי הממשלה הנוגעים בדבר יביאו למימוש מדיניות זו באמצעות נציגיהם במוסדות התכנון.
3. להטיל על מינהל מקרקעי ישראל להגיש לוועדת השרים לפיתוח הנגב והגליל, תוך 60 יום, תוכנית להתיישבות יחידים בנגב ובגליל."
התוכנית יצאה לפועל בהובלת משרד החקלאות. המשרד שוקל בקשות להקמת חוות בודדים שהוגשו באישור המועצה האזורית. לאחר אישור של משרד החקלאות, המשרד מעביר את הבקשה לעלייה על הקרקע לאישור סופי של מוסדות התכנון.
בשנת 2010 אישרה הכנסת את תיקון מס' 4 לחוק הרשות לפיתוח הנגב אשר מאפשר לוועדה הבין-משרדית הממונה על ידי הממשלה להכשיר בדיעבד חוות בודדים שהוקמו ללא אישור מינהל מקרקעי ישראל וקבלת זכויות על הקרקע, וכן מאפשרת לשר להמליץ על הקמת חוות חדשות.
בשנות ה-2020 נוסף הליך של מכרז לצורך עלייה על הקרקע.
החוות בנגב > ביקורת

על מפעל חוות הבודדים ישנה ביקורת ממספר סיבות סביבתיות וחברתיות.
ארגוני איכות סביבה מתנגדים ממספר סיבות, שהעיקריות הן:
פגיעה בשטחים פתוחים - הפיזור הנרחב וכן התשתיות (כבישים, חשמל, צינורות) קוטעים את השטח הפתוח ופוגעים באיכות הנופית שלו.
פגיעה בזכות הציבור - שטחים ציבורים נרחבים עוברים מחזקת הציבור לחזקה פרטית של בודדים אשר יכולים לגבות כסף בעבור הכניסה אליהן.
פיתוח בלתי יעיל של תשתיות - השקעה של כספי ציבור בפיתוח תשתיות מים, ביוב, כבישים וחשמל אשר משרתות מעט אנשים.
סתירה למדיניות של ריכוז אוכלוסייה במטרופולינים - בשנים האחרונות גובשה במועצה לתכנון מדיניות של ריכוז האוכלוסייה על מנת למנוע "בזבוז" של קרקע. חוות הבודדים הן יוצא דופן במדיניות זאת.
השלכות אקולוגיות - גידור ובניית החוות פוגעת במסדרונות אקולוגים המהווים בית גידול לבעלי חיים וצמחים שונים. כמו כן, החוות גורמות להחדרה מסיבית של מינים מבויתים.
צדק חלוקתי - חוות הבודדים מאפשרות לעשרות משפחות בודדות בעלות על עשרות דונמים.
בשנת 1999 הגישו הארגונים אדם טבע ודין והחברה להגנת הטבע עתירה לבג"ץ נגד הקמת חוות בודדים בנגב (בג״ץ 243/99). עתירה זאת נדחתה.
ביקורת נוספת נמתחה מצד אלה הרואים בהקמתן של חוות הבודדים אפליה אל מול הקשיים של התיישבות הבדואים בנגב. רק חווה אחת מתוך 23 מאוכלסת על ידי משפחה בדואית, בעוד שבנגב מאות אלפי אזרחים בדואים המתגוררים בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה בתנאים קשים. בשנת 2006, מרכז עדאלה, עמותת במקום והפורום לדו-קיום בנגב הגישו עתירה לבג"ץ נגד המועצה הארצית לתכנון ובנייה ומינהל מקרקעי ישראל. בשנת 2010 דחה בג"ץ את העתירה.
חוות אחרות

מלבד החוות בנגב, הוקמו ברחבי הארץ כ-90 חוות אשר מתמקדות בעיקר במרעה ונקראות גם "חוות רועים". החוות הוקמו באופן עצמאי כיוזמה פרטית על מנת למנוע שימוש בקרקע על ידי פלסטינים.
ראו גם

פרשת שי דרומי
הערות שוליים

1 2  אורן מג'ר (1 באוקטובר 2009), "לא בודדים בשטח", הארץ. "אולי לא מיותר לציין כי הוא הבדווי היחיד מבין 23 החוואים האחרים."
1 2  מאבק הרועים על עתיד אדמות הלאום, באתר ערוץ7, ‏7.08.23
1 2  עודד שלום, החוות ל"גירוש פלסטינים", והעדויות הקשות על התעמרות חמושים, באתר ynet, 15 בנובמבר 2024
↑  יומיים לאחר מכן, ב-12.8.97, בדיון בין שר התשתיות הלאומיות דאז, אריאל שרון (להלן – שר התשתיות דאז), לשר החקלאות דאז, קבעו השרים (להלן - דיון השרים), כי יש לעודד ולקדם את  התיישבות היחידים, וכי המטרה העיקרית של התיישבות זו היא לשמור על קרקעות המדינה. שני השרים לא בחנו, אם האמצעים הנוספים שהוצגו במכתב מנהל הסיירת הירוקה יעילים ואפקטיביים יותר מן האמצעי שעליו החליטו. דוח מבקר המדינה, שנתי 50ב לשנת 1999.
↑  צפריר רינת, 20 ביולי 2003, "שרון מקדם הקמת 30 יישובים בנגב ובגליל", הארץ. "על פי הנוהל שקבע משרד ראש הממשלה, מי שרוצה להקים התיישבות בודדים צריך להגיש בקשה הנתמכת על ידי מועצה אזורית למשרד החקלאות ולסוכנות היהודית, וזו מועברת לאישור רשות התכנון במשרד החקלאות ולאחר מכן למוסדות התכנון."
↑  מיטל שרעבי, 12 ביוני 2023, "פרח המדבר: ירוחם בדרך להפוך לבירת תיירות", מעריב און-ליין
↑  "צוות תמ"א 35 רואה סכנה רבה במדיניות של התיישבות בודדים כאמצעי לפיזור אוכלוסייה ו'תפיסת קרקע' שאינם מבוקרים תכנונית. מדיניות ההתיישבות חייבת להיות מוכתבת על ידי עקרונות הפריסה המבוטאים בתמ"א 35... יש להדגיש שהימנעות מהקמתם של יישובים חדשים כמדיניות תכנון מעוגנת בעקרונות הבסיסיים של תמ"א 35; זאת, כדי לכוון את המאמץ אל פיתוחם וחיזוקם של היישובים הקיימים תוך מניעת פיזור מאמץ ומשאבים, הבטחת רמות שירותים בתחבורה ציבורית ושמירה על שלמותם ורציפותם של השטחים הפתוחים". חוות דעת של צוות תמ"א 35, 1999