מיניות ברומא העתיקה
ביאורים

↑  ראו ברט סי. ורסטרטה, וורנון פרובאנסל (2005), Same-Sex Desire and Love in Greco-Roman Antiquity and in the Classical Tradition, הוצאת האוורת', עמוד 5. לדיון מורחב כיצד ניתן לייחס את התפיסה המודרנית של הדקדנס המיני הרומאי לפולמוס הנוצרי בתקופה המוקדמת, ראו אלאסטייר ג'יי. אל. בלנדשארד, Sex: Vice and Love from Antiquity to Modernity (וילי-בלאקוול, 2010), עמודים 1–88.
↑  ראו Clarke, עמוד 8, אשר טוען כי לרומאים "לא הייתה מודעות מינית עצמית".
↑  הטבלה היה ציור קטן ונייד, להבדיל מציור קיר קבוע מבחינה ארכיטקטונית.
↑  ראו Potter (2009), עמוד 330. אף על פי שאין עוררין שאוסוניוס היה נוצרי, יצירותיו הכילו אינדיקציות רבות כי הוא לפחות התעניין בדתות הרומיות והקלטיות המסורתיות, גם אם לא נהג בהן.
↑  כמו שמופיעה בשורה הראשונה של "על טבע היקום" של לוקרטיוס: "אמו של אניוס, ההנאה האלוהית של בני האדם".
↑  ראו פליניוס הזקן, "תולדות הטבע" 28.4.7‏ (28.39), אשר טוען כי כאשר גנרל חגג ניצחון, הבתולות הווסטליות תלו את קמע המזל פאשינוס על החלק התחתון של המרכבה של הגנרל, כדי להגן ממנו מ-invidia.
↑  משמעות המונח Iter amoris הוא "מסע" או "מסלול האהבה". ראו פרופרטיוס 3.15.3–6; אובידיוס, "פסטיבלים" 3.777–778; מישל גורג', Roman Dress and the Fabrics of Roman Culture (הוצאת אוניברסיטת טורונטו, 2008)
 עמוד 55. רוברט אי. איי. פלמר, Roman Religion and Roman Empire: Five Essays (הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה, 1974), עמודים 187–206, אשר טוען כי מוטונוס טוטונוס היה תלוי מטקסי הפולחן של האל ליבר; אוגוסטינוס, "עיר האלוהים" 7.21, שטוען כי פאלוס היה חפת אלוהי שהיה משתמשים בזמן הפסטיבל ליברליה, עדי להדוף כוחות זדוניים מהיבולים.
↑  ראו ברברטה סטנלי ספת', The Roman Goddess Ceres (הוצאת אוניברסיטת טקסס, 1996), עמודים 115–116, שאומר כי כוהנות מצפון אפריקה נשבעו נדר בתולים לאלה קרס, בדומה לאיך שנדרו בתולות וסטליות (טרטוליאנוס, Ad uxorem 1.6 Oehler). אובידיוס מציין כי האלה קרס מרוצה אפילו מטקסי פולחן קטנים, כל עוד הן casta ("פסטיבלים" 4.411–412). סטאטיוס ציין כי האלה קרס היא בעצמה casta‏ (Silvae 4.311). ייתכן כי דאגתה של האלה ל-castitas עשויה להיות קשורה לתפקיד הוראת הגבולות שלה, כולל המעבר בין חיים למוות, שמבוצע באופן דומה בדתות המסתוריות.
↑  שמו של קראסוס היה ליקיניוס; שמה של הבתולה הווסטלית היה ליסיאניה. המוניטין של קראסוס בחמדנות ובעסקאות נוקבות עזרו לו במשפט; הוא טען שלא בילה זמן עם ליסיאניה כדי להשיג נכס מקרקעין שהיה בבעלותה. למקורות, ראו Michael C. Alexander, Trials in the Late Roman Republic, 149 BC to 50 BC (University of Toronto Press, 1990), p. 84. השנה הסבירה ביותר הייתה 73 לפנה"ס; פלוטרכוס, Life of Crassus 1.2, מרמז שהתביעה הייתה פוליטית. בתולה וסלטית אחת או יותר הובאו גם בפני קולג' האפיפיורים בגין incestum בהקשר עם קונספירציית קטילינה (Alexander, Trials, p. 83).
↑  לדוגמה, באמצע המאה ה-3 לפני הספירה, המשורר גנאיוס נאיוויוס השתמש במילה זו ב-Bellum Punicum, שבו תוארה החרפה הצבאית של עריקה או פחדנות; ראו Fantham, עמוד 117.
↑  עבודתו של מרקלוס אמפיריקוס הייתה "האוסף הגדול ביותר והאחרון מביניהם [של טיפולים רפואיים] שנכתב בגאליה, והתבסס על עבודתם של סופרים יוונים עתיקים ועכשוויים". ראו בוני אפורס, Creating Community with Food and Drink in Merovingian Gaul (פאלגרייב מאקמיליאן, 2002), עמוד 55.
↑  הכוונה לווריקוצלה.
↑  ראו Brown, עמוד 65. פילוסופים אפיקוראים לימדו כי הנשמה היא רקמה דקה של אטומים שהתפוגגה אל היקום עם המוות, ולכן אין שום סיב שבני תמותה יחיו עם חרדות לגבי מה שיקרה לאחר המוות.
↑  מינו של הילד, לעומת זאת, אינו נקבע על פי מינו של ההורה שתכונותיו שולטות.
↑  ראו Fredrick, עמוד 105. האלים ה-"אמיתיים", כפי שהוגו על ידי הפילוסופים האפיקוראים דומה מעט להגדרות שנמצאו בספרות המיתולוגית הרומית. שניהם לא מתעסקים בבני תמותה, על אחת כמה וכמה מקיימים איתם יחסי מין, ואינם מתקיימים במצב של ניתוק והנאה אידיאלית.
↑  ראו Colish, עמוד 39, אשר מצביע שזה היה כך בתקופת הפילוסופים הסטואים המוקדמים ביותר, "ולכן ניתן לספק צרכים מיניים בכל דרך שנוחה לאדם, לרבות עובדי מין, גילוי עריות, אוננות והומוסקסואליות".
↑  ראו Gaca, עמודים 60 ו-89, המדגישים כי סנקה ומוסוניוס רופוס, על אף היותו בעלי השפעה רבה ברחוב הרומאי, הם בכלל "לא ייצגו" את המסורת של האסכולה הסוטאית.
↑  ראו ויליאם לואדר, Sexuality and the Jesus Tradition (וומ. בי. ארדמנס, 2005), עמוד 186. הקשר של המיניות והאסכולה הסטואית ליצירת האתיקה המינית הנוצרת הוא נושא שנחקר רבות, אם כי המיינסטרים הנוצרי דוחה את המחקרים האלו, בשל הטענה כי הצליבט הוא אידיאל, ואילו מין הוא חטא מטבעו וגועל, גם אם מתרחש בתוך הנישואים. ראו Nussbaum, עמוד 308, וכן את Colish.
↑  ראו Nussbaum, עמוד 299. מוסוניוס רופוס כתב ביוונית תחת השלטון הרומאי, כאשר סנקה היה סופר לטיני מספרד הרומית.
↑  Gaca, עמוד 111, המציין את מה שכתוב ב-Ad Helviam ‏13.3: "אם חושבים שהתאווה המינית ניתנת לאדם לא לשם הנאה אלא להפצת המין האנושי, אזי כל שאר התאווה תעבור לו ללא פגע, שכן כוח ההרס הקבועה בעורמה הפנימית אינה פוגעת בו באופן אלימה." (si cogitas libidinem non voluptatis causa homini datam, sed propagandi generis, quem no violaverit hoc secretum et infixum visceribus ipsis exitium, omnis alia cupiditas intactum praeteribit)
↑  "... קרונוס זהה לכרונוס: ככל שהמיתוגרפים מציעים גרסאות שונות של סטורן [= קרונוס] בסיפוריהם, המדענים הפיזיקליים מחזירים לו דמיון מסוים לאמת. הם אומרים שהוא ניתק את איברי המין של אביו, קיילוס, ושכאשר איברי מין אלו הושלכו לים נוצרה ונוס, שלקחה את השם אפרודיטה מהקצף [האפרוס היווני] שממנו נוצרה. הם מפרשים זאת כך שכאשר היה כאוס, הזמן לא היה, מאחר שהזמן הוא מדידה קבועה המחושבת מסיבוב השמיים. מכאן שקרונוס, שכפי שאמרתי הוא כרונוס, נולד מהשמיים עצמם. כי הזרעים להולדת כל הדברים (semina rerum omnium) לאחר השמיים זרמו למטה. מן השמיים, ומאחר שכל היסודות הממלאים את העולם התחילו מאותם זרעים, כשהעולם היה שלם על כל חלקיו ואיבריו, הסתיים תהליך הבאת זרעים מהשמים לבריאת היסודות. רגע קבוע עם הזמן, מאחר שעד אז נוצרה השלמה מלאה של אלמנטים. היכולת להוליד יצורים חיים ברצף של רבייה בלתי שבירה הועברה מהמים לוונוס, כך שכל הדברים יתגלו מעתה דרך יחסי זכר ונקבה": מקרוביוס, Saturnalia 1.8.6–8, תרגום הספרייה הקלאסית לואב מאת רוברט א. קאסטר.
↑  ראו מרקוס טוליוס קיקרו, "על טבע האלים" 2.64. איזידורוס מסביליה טוען באופן דומה כי סטורן "כרת את איבריו המיניים של אביו, קיילוס, בשל הטענה שכלום לא נולד בשמים מזרעים" (Etymologies 9.11.32). ראו גם ג'יין צ'אנס, Medieval Mythography: From Roman North Africa to the School of Chartres, A.D. 433–1177 (הוצאת אוניברסיטת פלורידה, 1994), עמודים 27 ו-142.
↑  עד הרפובליקה המאוחרת, המרחצאות הציבוריות הרומיות כנראה הציעו לנשים אגף נפרד או מתקן נפרד, או שהיה להם לוח זמנים שאפשר לנשים ולגברים להתרחץ בזמנים שונים. מאז הרפובליקה המאוחרת ועד לעליית הדומיננטיות הנוצרית באימפריה המאוחרת, יש עדויות ברורות לרחצה מעורבת. מספר חוקרים סברו שרק נשים מהמעמד הנמוך התרחצו עם גברים, או כאלה כמו בדרנים או עובדי מין שהיו מושמצים. עם זאת, קלמנס מאלכסנדריה ראה שניתן לראות נשים עירומות מהמעמדות החברתיים הגבוהים ביותר במרחצאות הציבוריות הרומיות. הקיסר אדריאנוס אסר על רחצה מעורבת, אך נראה שהאיסור לא החזיק מעמד. בקיצור, המנהגים השתנו לא רק לפי זמן ומקום, אלא גם לפי מתקן; ראו Garrett G. Fagan, Bathing in Public in the Roman World (University of Michigan Press, 1999, 2002), עמ' 26–27.
↑  ראו Fredrick, עמודים 248–249. הרעיון הוא שלפורום אוגוסטוס תהיה פונצקיה אפוטרופית, שתחקה בקנה מידה גדול את ההשפעה של קמעות המזל בולה או פאשינוס.
↑  מונח זה הייתה המילה הנפוצה ביותר המתארת "פין" בשיריו של גאיוס ולריוס קאטולוס; ראו Adams, עמודים 10–11.
↑  המונח mentula מופיע על לפחות 18 כתובות גרפיטי בפומפיי, וכן ומופיע שלוש פעמים ב-Graffiti del Palatino, ו-26 פעמים בפריאפיאה; ראו Adams, עמודים 10 ו-12.
↑  ראו Adams, עמוד 13. המילה Verpa הופיעה בכתבי גאיוס ולריוס קאטולוס פעם אחת (28.12), בכתבי מרטיאליס פעם אחת (11.46.2) ופעם אחת בפריאפיאה (34.5). כמונח גס לטיני, הוא מופיע באופן תדיר על גבי יצירות גרפיטי (ראו Adams, עמודים 12–13).
↑  ראו ג'שועה טי. כץ, "Testimonia Ritus Italicus: Male Genitalia, Solemn Declarations, and a New Latin Sound Law",‏ Harvard Studies in Classical Philology‏ (1998), עמודים 183–217, אשר מצביע על ספר בראשית, פרקים כ"ד ומ"ז. האשכים של חיות שחותות בטקסים שהיו כחלק מראיות במשפטי רצח באתונה, כמו במקום הבא: דמוסטנס, Contra Aristocratem 23.67f.; Rhetorica ad Herennium 3.33, המצביע על הופעת אשיכי כבש באולם בית המשפט. כץ מבציע כי ה-urfeta מסמנת "אשכים", והיא קשורה ל-orbis; לפיכך, ישנו קשר בין אשכים ל-"הצהרות חגיגיות" על גבי הלוחות האיגוביים (כץ, עמוד 191).
↑  מספר סופרים יוונים-רומאים, כמו סטראבון, ראו ביהודים ממוצא מצרי, כאלו שככל הנראה יצאו ממצרים. ראו Schafer (1997), עמוד 93–94.
↑  ראו Schäfer (2003), עמוד 150 ו-Schafer (1997), עמוד 103. מקורות אלו מצביעים על הערה אחת שנכתבה ב-Historia Augusta, שאמינותה ההיסטורית מוטלת בספק. קסיוס דיו אינו מזכיר אף מילה לגבי ברית מילה שעשוי להיקשר למרד בר כוכבא. ראו גם Smallwood, עמודים 430–431. מקור זה מציין שהאיסור בוצע כחלק מצעד ענישה לאחר קיום המרד, שכן הוא "נוגד לחלוטין את המדיניות הרומית שהתבססה זמן רב על הבטחת חירות הדת היהודית".
↑  לפי Smallwood, עמוד 469, אוריגנס טען כי ברית המילה הייתה "טקס יהודי בלבד" בזמנו.
↑  אובידיוס מביא את סיפורם של הרקולס ואומפלה כהסבר לעירום הפולחני של הפסיטבל לופרקאליה; ראו ריצ'רד ג'יי. קינג, Desiring Rome: Male Subjectivity and Reading Ovid's Fasti (הוצאת אוניברסיטת אוהיו, 2006), עמודים 195, 195, 200 ו-204.
↑  גם יובנאליס (ליתר דיוק, ב-Satire 2) וגם מרטיאליס תיארו חתונות בין גברים. סווטוניוס דיווח שלנירון קיסר היו שני חתונות עם גברים, אחת כאשר הוא לקח את תפקיד הכלה, והשנייה כאשר הוא לקח את תפקיד החתן. ראו Williams, עמוד 28.
↑  ראו Phang (2001), עמוד 3. ב-Bellum Hispaniense, שנכתב בזמן מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר בחזית בספרד הרומית, מזכיר קצין רומי שיש לו עבד מין ממין זכר (concubinus).
↑  ראו Phang (2008), עמוד 94. החוק הרומי הכיר בחייל שהיה חשוף לאונס כשהיה שבוי על ידי האויב: ראו Digest 3.1.1.6, כפי שמצוין ב-Richlin (1993), עמוד 559.
↑  במקום אחר, הוא נקרא פלוטיוס.
↑  וארו, De lingua latina 6.8, המצטט קטע ממחזה שכתב לוקיוס אקיוס, עם המילים video, videre, visum (באופן מילולי: "לראות"), עם התחילית vi, אשר קשורה ל-vis (באופן מילולי: "בכוח"), ו-violare (באופן מילולי: "להשחית"): "מי שראה את מה שאסור לראות, הפר את זה בעיניו" (Cum illud oculis violavit is, qui invidit invidendum).
↑  ראו Fredrick, עמודים 1–2. האטימולוגיה בעת העתיקה לא הייתה בלשנות מדעית, אלא פרשנות אסוציאטיבית המבוססת על דמיון הצליל והשלכותיה של התאולוגיה והפילוסופיה של התקופה. ראו דווידה דל בלו, Forgotten Paths: Etymology and the Allegorical Mindset (הוצאת האוניברסיטה הקתולית של אמריקה, 2007).
↑  ראו Clarke, עמודים 133–134. הרומאים נטו לזהות את רוב האפריקאים השחורים כ-"אתיופים".
↑  ראו קאטולוס, Carmina 40.12, 61.101, 64.65, 66.81. אובידיוס שם דגש על "פטמות שימושיות" (habiles papillae, כמו שמופיע ב-"האהבות" 1.4.37). ראו גם 1.5.20 ו-2.15.11, שבו השיר שם דגש על הטבעת שנותן לחברתו, ועל פנטזיות הקשורות לנגיעת הטבעת על ידיה: "... מאחר שהייתי רוצה שאגע בשדיי פילגשי ולהכניס את יד שמאל לתוך הנרתיק". המשורר פרופרטיוס היה קצת יותר יצירתי: כאשר הוא נאבק על פילגשו העירומה, פטמותיה של הפילגש נלחמות בחזרה (3.14.20).
↑  סי. וו. מרשל, The Stagecraft and Performance of Roman Comedy (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2006), עמוד 65. ב-Poenulus של טיטוס מאקיוס פלאוטוס (שורה 1416), נערת חליל נחשבה כלא מושכת מינית מאחר שגם לחייה וגם שדיה היו מלאים מדי; נפיחות הלחיים בזמן נגינה בכלי נשיפה נחשבה ברחוב הרומאי כדבר מכוער (כפי שצוין גם ב-Fasti של אובידיוס 6.693–710). לעומת זאת, ב-Casina של טיטוס מאקיוס פלאוטוס (שורה 848), הדמות אומרת edepol papillam bellulam (באופן מילולי: "איזה שד קטן ויפה!").
↑  לריסה בונפנטה, "Nursing Mothers in Classical Art",‏ Naked Truths: Women, Sexuality, and Gender in Classical Art and Archaeology, (הוצאת ראות'לדג', 1997, 2000), עמודים 174 ואילך. המאפיינים האידיאליים של שדיה של אישה מינקת כתוב ב-Gynaecology של סורנוס מאפסוס 2.18–20.
↑  ראו Younger, עמוד 36. ה-vota, כמו ייצוגים של חלקי גוף אחרים, אשר יכולים להיות מוקדשים גם במקומות מרפא כחלק מחיפוש תרופה למחלת שד, כמו דלקות או גידולים סרטניים שונים.
↑  ראו פריץ גראף ושרה אילס ג'ונסטון, Ritual Texts for the Afterlife: Orpheus and the Bacchic Gold Tablets (ראות'לדג', 2007), עמודים 128–129. אולי גם מתייחס ל-"שביל החלב" כשביל לשמיים.
↑  ראו קלייר ל. ליונס ואן אולגה קולוסקי-אוסטרו, Naked Truths, עמוד 10; בונפטה, "Nursing Mothers", עמודים 187–188, המתייחס לעין הרע ולמבטה של מדוזה.
↑  מרי לפקוביץ ומורין בי. פאנט, Women's Life in Greece and Rome, עמוד 350, הערה מספר 5. דוגמה יוונית לכך ניתן למצוא ב-Hecuba של אוריפידס, אשר מתאר פוליקסנה, שעומדת להיות קורבן אדם, אשר מראה באומץ את "שדיה וחזיה היפים כמו של פסל".
↑  מוטיבים חזותיים נוספים כוללים סימון דמות נשית כאמזונה, כחלק מלבוש אתלטי או לצורך הנקת תינוק.
↑  האות הלטינית I נכתבה במין דקדוקי נקבי; CIL 4.5296, כמו שמצוין ב-Potter (2009), עמוד 347.
↑  בחוק שהתקבל מתישהו בין 80 ל-50 לפני הספירה, נאסר על נשים לפעול כתובעות באולם בית המשפט. ראו ולריוס מקסימוס 8.3.1; ריצ'רד איי. באומן, Women and Politics in Ancient Rome (ראות'לדג, 1992, 1994), עמוד 50; ג'וסף פארל, Latin Language and Latin Culture (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2001), עמודים 74–75; מייקל סי. אלכסנדר, Trials in the Late Roman Republic, 149–50 BC (הוצאת אוניברסיטת טורונטו, 1990), עמוד 180.
↑  ראו Staples, עמוד 164, המצטט את נורמן ביירון, "Two Narratives of Rape in the Visual Arts: Lucretia and the Sabine Women" (בלאקוול, 1986), עמוד 199. פרשנותו של אוגוסטינוס לאונס לוקרטיה (City of God 1.19) עוררה כמות גדולה של ביקורת, בין היתר ניתן למצוא זאת בסאטירה שנכתבה על ידי ניקולו מקיאוולי. ב-Augustine of Hippo: A Biography (פבר, 1967), ההיסטוריון פיטר בראון אפיין את הקטע הזה בעבודתו של אוגוסטינוס כהתקפה המצחיקה ביותר שלו על אידיאלים רומיים הקשור למידות טובות. ראו גם קארל ג'יי. אדמס ומארי אם. פורצ'ון, Violence against Women and Children: A Christian Theological Sourcebook (קונטינום, 1995), עמוד 219 ואילך; מליסה אם. מת'ס, The Rape of Lucretia and the Founding of Republics (הוצאת אוניברסיטת פינסלבניה, 2000), עמוד 68 ואילך; וירג'יניה בורוס, Saving Shame: Martyrs, Saints, and Other Abject Subjects (הוצאת אוניברסיטת פינסלבניה, 2008), עמוד 125 ואילך, איימי גרינשדטד, Rape and the Rise of the Author: Gendering Intention in Early Modern England (אשגייט, 2009), עמוד 71; מליסה אי. סנצ'ז, Erotic Subjects: The Sexuality of Politics in Early Modern English Literature (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2011), עמוד 93 ואילך. אוגוסטינוס מגדיר את השלמות המינית (pudicitia) כתכונה רוחנית שהטומאה הפיזית לא יכולה להחתים אותה. כפי שצוין, הרומאים ראו באונס ובצורות אחרות של תקיפות בהקשר פוליטי כפשעים נגד חירות האזרח.
↑  הפסלים הסגולים הופיעו גם על טוגות של שופטים, ילדי ההורה שנפטר ובתולות וסטליות. ראו ג'ודית לין סבסטה, Women's Costume and Feminine Civic Morality in Augustan Rome," Gender & History 9.3 (1997), עמוד 532 ו-"Symbolism in the Costume of the Roman Woman", עמוד 47
↑  סבסטה, "Symbolism in the Costume of the Roman Woman", עמודים 47 ו-51. ישנם מספר קטן של עדויות דו-משמעיות המרזמזות כי ילדות לבשו גם את הקמע בולה; טיטוס מאקיוס פלאוטוס, Rudens 1194.
↑  נערות שהגיעו לבגרות הקדישו את בובותיהן לאלה דיאנה, האלה שדאגה בעיקר לילדות, או לוונוס כשהן מתכננות להתחתן; בריל רוסון, Children and Childhood in Roman Italy (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2003), עמוד 48 על דיאנה; עמוד 128 מצטט את פרסיוס 2.70 ואת בית הספר הקשור אליו; עמוד 145 על ההשוואה בין רומא העתיקה ליוון העתיקה.
↑  סבסטה, "Women's Costume", עמודים 534–535, פסטוס 55L על ה-nodus Herculaneus, ששימשו כתכשיטים בעלי כוחות אפוטרופיים. הרקולס הרומי נחשב כאל בעל הפריון הגבוה ביותר, עם 70 ילדים שנולדו ממנו.
↑  הפרשנות של בני הזוג כנשואים טריים מתבססת על לבוש האישה; ראו Clarke, עמודים 99–101.
↑  המילה univira עשויה להופיע על מצבתה לאחר פטירתה
↑  פרופרטיוס, 2.22 ב', 31–34 הייוורת'; אובידיוס, Amores 1.9.35–36‏, Ars Amatoria 2.709–710 ו-3.107–110, Heroides 5.107; ברברה גרציוזי ויוהנס האובולד, Homer: Iliad Book VI (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2010), עמוד 52. ראו גם מרטיאליס 11.104.13–14, שם ההתעלסות הארוטית בין בני הזוג כה אינטנסיבית עד שהיא מאלצת את עבדי הבית לאונן.
↑  לדוגמה, Catullus 61.123, שבו concubinus (פלגש) ממין זכר ציפה שחתונת אדונו תגרום לנטישתו; ראו ג'יימס אל. בוטריקה, Same-Sex Desire and Love in Greco-Roman Antiquity', עמודים 218 ו-224
↑  פלאוטוס, Curculio 35–38. נראה כי הקטע מתאר מוסכמה ספרותית או רטורית של המיניות ברומא העתיקה; ראו גם Fantham, עמוד 123.
↑  על פי Edwards, עמודים 55–56: "הגברים שמופיעים בדפים [שנכתבו על ידי] קיקרו וטקיטוס אינם מתפרצים לחדרי השינה של נשותיהם כדי לנקום באלימות (גם אם היו יכולים באופן חוקי לבצע זאת)".
↑  נוויל מורלי, A Companion to the Roman Republic, עמוד 309, המתאר את הקשר כקשר "אינטימי ומלא חיבה"; ראו פליניוס הצעיר
, Epistulae 7.4.6, הטוען כי קיימת אפיגרמה של מרקוס טוליוס קיקרו על מרקוס טוליוס טירו, החושפת את "הכפיפות הנשית" של מרקוס טוליוס טירו, כפי שצוין במיקום הבא: אלן אולינסיס, "The Erotics of amicitia: Readings in Tibullus, Propertius, and Horace"; ראו Hallett, עמוד 171, הערה 37. ראו גם את ההערות על האפיגרפה ב-Richlin (1983), עמודים 34 ו-223, הטוען כי זאת כנראה בדיחה של פליניוס הצעיר.
↑  מרטיאליס (6.39) טוען כי כוחם של ראשי הבית היה כה מוחלט, עד כדי כך שיכלו לקיים יחסי מין עם בנם, ומבחינה טכנית לא עברו אף עבירה (nefas), כפי שצוין גם על ידי ג'ון בוסוואל, Christianity, Social Tolerance, and Homosexuality: Gay People in Western Europe from the Beginning of the Christian Era to the Fourteenth Century (הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 1980), עמוד 67.
↑  למעט אלו הנחשבים עובדי מין, שעושוים להיות עבדים או אינפמיות; ראו Parker, עמוד 283.
↑  בעיקר יובנאליס ומרטיאליס, בין היתר באפיגמה 6.39 של מרטיאליס, המציין אביהם של שבעת הילדים של סינה היו לכאורה מספר עבדים; ראו Parker, עמוד 292.
↑  ראו טיטוס ליוויוס 8.28 (ראו גם דיוניסיוס מהליקרנסוס 16.5); ולריוס מקסימוס 6.1.9. ההיסטוריה של סיפורים אלו מוטלת בספק, ואולי יש להתייחס אליהם כאלו דוגמאות המקיפות אירועים היסטוריים; ראו גם Cantarella] עמודים 104–105, וכן גרי פורסית', A Critical History of Early Rome: From Prehistory to the First Punic War (הוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2005, 2006), עמוד 313, אשר טוענים כי השמות "לגרמי פקטיביים".
↑  ביטול זה בוצע על ידי חקיקת החוק Lex Poetelia Papiria (אנ'), שנחקק ב-326 לפני הספירה (או 313 לפני הספירה, לפי מרקוס טרנטיוס וארו).
↑  על פי דיוניסיוס מהליקרנסוס, הצעיר נכנס לחובות רק כדי לשלם עבור הלווייתו של אביו.
↑  ביטול שעבוד החוב הוקל על ידי שינוי עבודות החוב לעבודה חקלטית; לפיכך, בתקופת כיבוש חצי האי האפניני על ידי רומא העתיקה, נוצרה ההבחנה בין אזרח רומי בעל זכויות לבין "איטלקי" שעלול היות משועבד. ראו ג'ון וו. ריץ', Crises and the Roman Empire. Proceedings of the Seventh Workshop of the International Network Impact of Empire (Nijmegen, June 20–24, 2006) (בריל, 2007), עמוד 160.
↑  בסיפורו של ולריוס מקסימוס, צעיר בשם טיטוס וטוריוס, שאביו היה שופט רומי שפשט את הרגל, נהפך לעבדו של פובליוס פלוטיוס, שניסה לפתות אותו (stuprare). כאשר ולריוס מקסימוס סירב, פובליוס פלוטיוס הצליף בו. לאחר מכן, ולריוס מקסימוס התלונן על כך בפני הקונסולים, שהעבירו את התלונה לסנאט הרומי, ולאחר מכן פובליוס פלוטיוס נכנס לכלא. ראו Cantarella, עמודים 104–105.
↑  ראו Williams, עמודים 102–103, המדגיש כי האופי ההומוסקסואלי של libido של פובליוס פלוטיוס הוא לא הבעיה, אלא יותר הפרה של גופו של זכר רומאי חופשי. ראו גם פורסיטה, A Critical History of Early Rome, עמודים 313–314; בוטריקה, "Some Myths and Anomalies in the Study of Roman Sexuality", עמודים 214–215.
↑  ראו McGinn (1998), עמודים 288 ואילך, ובמיוחד על עמוד 297. מנקודת מבט משפטית, החוזה לא היה נתון למשא ומתן למכירות הבאות, כי אז זה יפר את האמנה הראשונה באופן מרומז.
↑  גם הקנסורים וגם הפראיטורים יכלו לכפות על אדם אינמפיה, כמעמד חוקי. ראו McGinn (1998), עמוד 65 ואילך
↑  ראו Hallett, עמוד 67. הטאבולה הרקלנסיס (Tabula Heracleensis), שהייתה "כנראה מתקופתו של יוליוס קיסר, מפרטת את אלו שנאסור עליהם להיות שופטים בבית המשפט הרומאי, לרבות כל מי "שהיה או יהיה... מושכר למטרות לחימה כגלדיאטור... או מי שעבד או יעבוד בתור עובד מין; או מי שהיה או יהיה מאמן גלדיאטורים או שחקנים, או מי שניהל [או שינהל] בתי בושת" (כפי שצוטט על ידי Hallett, עמוד 70). אף על פי שניתן להשתמש באינפמיה כמונח משפטי מתקופת אדריאנוס, למונח זה היו השלכות חברתיות ולא טכניות בתקופת הרפובליקה הרומית ותקופת הפרינקיפט.
↑  ראו Hallett, עמודים 73–74. במאה ה-2 וה-3, אנשין חופשיים ממעמד נמוך היו נתונים יותר ויותר לצורות שונות של ענישה גופנית, ככל שרומא העתיקה התנצרה.
↑  אפילו מקצועות עם תכנוגות חושניים (voluptates) נחשבו כמקצעות פחות מכובדים מאחרים, לרבות מוכרי דגים, קצבים, טבחים, דייגים ומבשמים, אשר מרקוס טוליוס קיקרו טען כי לצד רקדנים ובמצעים, הם נמצאים תחת הקטגוריה ludus talarius (ראו De officiis 1.150, המצטט את המחזאי פובליוס טרנטיוס אפר); ראו גם Hallett, עמוד 83.
↑  בקומדיות וטרגדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ופובליוס טרנטיוס אפר, תפקידי נשים יוצגו על ידי גברים שלבשו לבוש דראג. ראו Hallett, עמוד 80.
↑  לפי Hallett, עמוד 80: נשים ממשפחת הקיסר שניהלו לכאורה רומנים כולל את "הנשים של קלאודיוס ודומיטיאנוס".
↑  הכוונה כאן היא ליצירות אמנות המתארות בני אדם המקיימים יחסי מין, ולא לתיאורים מיתולוגיים לאונס, סאטירה מעוררת או פריאפוס.
↑  ראו ולריוס מקסימוס 9.1.8: Aeque flagitiosum illud conuiuium, quod Gemellus tribunicius uiator ingenui sanguinis, sed officii intra seruilem habitum deformis Metello [et] Scipioni consuli ac tribunis pl. magno cum rubore ciuitatis conparauit: lupanari enim domi suae instituto Muniam et Flauiam, cum a patre tum a uiro utramque inclitam, et nobilem puerum Saturninum in eo prostituit. probrosae patientiae corpora, ludibrio temulentae libidini futura! epulas consuli et tribunis non celebrandas, sed uindicandas!; ראו גם McGinn (2004), עמוד 159, שמציע כי מסיבת מין זו הייתה הגורם המרכזי להופעתם הנרחבת יותר של "מועדוני המין" בפומפיי.
↑  זהותו של נער האצולה ומשפחתו נמצאת במחלוקת.
↑  מרקוס טוליוס קיקרו העלה האשמות מסוג זה נגד גאיוס ורס (אנ'), לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס ומרקוס אנטוניוס, כאשר האחרון בהם הואשם בהמרת חדרי השינה שלו לסטבולה (stabula; התאים המאכנסים עובדי המין בבתי הבושת) ואת חדר האוכל שלו לפופינה (popinae; מזנון/מסעדה). ראו In Verrem 2.3.6, 2.4.83, 2.5.81–82, 137; Post Reditum in Senatu 11, 14; Philippicae 2.15, 62–63, 69, כפי שצוטטו ב-McGinn (2004), עמוד 163.
↑  הפועל אינו מצוי, למשל, בכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו; ראו Adams, עמוד 118. המילה הופיעה בעיקר בגרפיטי (לפחות ב-65 מקרים) ובפריאפיאה. מרטיאליס השתמש במילה זו לפחות 49 פעמים. גאיוס ולריוס קאטולוס השתמש במילה זו 7 פעמים. הורטיוס השתמש במילה זו פעם אחת בלבד. על אף פי שאוסוניוס החיה את השימוש המגונה במילים, כפי שביצע מרטיאליס, הוא אף פעם לא השתמש במילה זו.
↑  Aut futue aut pugnemus; ראו מטריאליס 11.20.7; כמו כן, ראו Adams, עמוד 121. אוגוסטוס קיסר בחר להיענות להצעת הקרב.
↑  ראו אובידיוס, "אמנות האהבה" 2.681–684, שנכתב בו: "[נשים] לא צריכות עידוד כדי ליהנות מהן: תנו לגבר וגם לאישה להרגיש את מה שמענג אותם באותה מידה. אני שונא חיבוקים שלא מספקים את שני בני הזוג. זו הסיבה שבשבילי אני פחות נמשך מינית לבנים (Illis sentitur non inritata voluptas: / Quod iuvet, ex aequo femina virque ferant. / Odi concubitus, qui non utrumque resolvunt; / Hoc est, cur pueri tangar amore minus). ראו Edwards, עמוד 7.
↑  Hectoreus equus (ראו Ars Amatoria 3.777–778); מייבום וורסלויס, Nile into Tiber, עמוד 188; גיבסון, Ars Amatoria Book 3, עמוד 393. דימויים טרויאניים, במיוחד בהקשר לסוס הטרויאני, היו חשובים לקיסרים היוליו-קלאודיים, שטענו כי הם צאצאיו של הפליט הטרויאני, איניאס, בנו של ונוס.
↑  קווניטוס אפורניוס, עוזרו של גאיוס ורס (אנ'),‏ Verres 2.3; סקטוס קלוליוס, נושא הכלים של פובליוס קלודיוס פולכר, De domo sua 25, 26, 47–8, 83.
↑  ג'יי. פי. סוליבאן, Martial, the Unexpected Classic: A Literary and Historical Study (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1991), עמוד 190. מרטיאליס מתאר אפילו עבד מאונן בעודו צופה באנדרומאכה "רוכבת" על הקטור (11.104.13–14).
↑  At laeva lacrimas muttoni absterget amica (באופן מילולי: "בת זוג מנגבת את הדמעות של מוטו - יד שמאל שלו, כלומר"); ראו גאיוס לוקיליוס 307 ו-959. קירק פרוינדנבורג ציין כי ה-muttō של גאיוס לוקיליוס "בהחלט הכי פחות קפדני מכל הפינים המופיעים בסאטירות הרומאיות": Satires of Rome: Threatening Poses from Lucilius to Juvenal (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2001), עמוד 205.
↑  "אתה רואה כמה טוב אתה מזיין" (Vides quam bene chalas), כנראה מחמאה ששילמה עובדת מין ללקוח שלה כדי להפחית את האפקט השתלטני; ראו Clarke, עמוד 258.