stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלאונורה ד'ארבוראה
הערות שוליים

↑  אלאונורה ד'ארבוראה, המלכה הגדולה מסרדיניה, באתר querido28.rssing.com
↑  סרדיניה - אי של עבר ועתיד - מגזין דיסקברי, באתר www.discoveryt.co.il
↑  The Carta de Logu, the law in Sardinia in the late fourteenth century, www.finestresullarte.info (באנגלית)
↑  Eleonora d'Arborea, Woman and Ruler in Medieval Sardinia, ‏2023-08-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  אלאונורה ד'ארבוראה, המלכה הגדולה מסרדיניה, באתר querido28.rssing.com
↑  אלאונורה מארבוראה, באתר אלאונורה מארבוראה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375630905171  BNE: XX1219126  BnF: cb12076623n (data)  GND: 119515172  ISNI: 0000 0000 2201 1828  LCCN: n82211378  VcBA: 495/114106  VIAF: 35202   WorldCat (עם VIAF): 35202 
אלאונורה ביום חתונתה
פסל לזכרה של אלאונורה
ההיסטוריות של מוחמד

דף מתוך קוראן סמרקנד קופיק מהמאה ה-9, אחד העותקים הקדומים ביותר של הקוראן ששרדו
מפת המזרח התיכון לפני תחילת הכיבוש הערבי והתפשטות האסלאם. השבטים הערבים יצאו אחר כך מחצי האי ערב וכבשו את האימפריה הסאסאנית (בוורוד) וחלקים מהאימפריה הביזנטית (בסגול)
ההיסטורִיּוּת של מוחמד מתייחסת לחקר מוחמד כדמות היסטורית ובחינה ביקורתית של מקורות שעליהם מתבססים דיווחים מסורתיים עליו.
מקור המידע המוסלמי הקדום ביותר לחייו של מוחמד, הקוראן, נותן מעט מאוד מידע אישי עליו וההִיסְטוֹרִיות שלו שנויה במחלוקת. ביוגרפיה נבואית, המכונה סירה, יחד עם תיעוד של האמירות, המעשים וההלכות של מוחמד, החדית', שרדו ביצירות ההיסטוריות של סופרים מהמאות השלישית והרביעית של התקופה המוסלמית (כ-800–1000 לספירה), ונותנים מידע רב על מוחמד, אך מהימנות המידע הזה שנויה במחלוקת רבה בחוגים אקדמיים מסוימים. בנוסף יש מספר קטן יחסית של מקורות לא מוסלמיים בני זמנו, או כמעט בני זמנו, המעידים על קיומו של מוחמד והם בעלי ערך הן כשלעצמם והן להשוואה למקורות מוסלמיים.
מקורות איסלאמיים

המקור האסלאמי העיקרי על חייו של מוחמד הם הקוראן ותיאורים על חייו של מוחמד המבוססים על מסורות בעל פה, הידועות בשם סירה וחדית'. רוב המוסלמים מאמינים שאלוהים הבטיח "להגן ולשמור על הקוראן" מפני שגיאות, לא ייתכן למוסלמי לעורר ספקות באשר לאופי הבלתי משתנה של הקוראן, כי אללה הבטיח לשמור על הקוראן. אללה אומר: ”הן שלחנו אליכם זכרון [את הקוראן], ואנחנו נשמרו” (סורת אל-חג'ר, פסוק 9). בנוסף מאמינים כי הסונה (או החדית') "הם המילים, המעשים והאישור המיוחסים לנביא מוחמד - וכמו הקוראן, הם "השראה אלוהית" (אל-וואחי).
מקורות איסלאמיים > הקוראן

על פי התפיסה האסלאמית המסורתית, כל הקוראן נכתב על ידי חבריו של מוחמד בעודו בחיים (במהלך 610–632 לספירה), אך הוא היה בעיקר מסמך בעל פה. לאחר מותו של מוחמד הקוראן הפסיק להתגלות, ושותפיו ששיננו את הקוראן החלו למות (במיוחד לאחר קרב יאמאמה ב-633). עקב חשש שחלקים מהקוראן עלולים ללכת לאיבוד באופן בלתי הפיך, ביקש הח'ליפה השני עומר בן אל-ח'טאב לח'ליף אבו בכר להורות על איסוף חלקי הקוראן שהיו מפוזרים עד אז בין "גבעולים של עלי דקל, אבנים לבנות דקות, ...גברים שידעו אותו בעל פה, ...", חיברו אותם יחד. תחת הח'ליף עות'מאן בן עפאן, ועדה של חמישה איש העתיקה את הפיסות השונות לכרך אחד, פתרה חילוקי דעות לגבי פסוקים שונים, איתרה פסוק שאבד. עריכת אוסף זה - שנודע כ"קודקס העותמאני" - הסתיימה בסביבות שנת 650 לספירה, ולאחר מכן הוציא עותמאן הוראה לשרוף את כל שאר העותקים והגרסאות האחרות הקיימות של הקוראן (הידועות בשם "אהרוף").
חוקרים מודרניים שונים בהערכתם של הקוראן כמקור היסטורי על חייו של מוחמד.
לפי האנציקלופדיה של האסלאם, "הקוראן מגיב ללא הרף ולעיתים בכנות לנסיבות ההיסטוריות המשתנות של מוחמד ומכיל שפע של נתונים חבויים, הרלוונטיים למשימת החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי". לעומת זאת, סולומון א' ניגוסיאן כותב שהקוראן מספר לנו מעט מאוד על חייו של מוחמד. בניגוד לנרטיבים של התנ"ך על חיי משה או ישו, ההיסטורין מייקל קוק מציין כי:
בעוד שהקוראן מספר סיפורים רבים, זה של מוחמד אינו ביניהם. יש התייחסויות לאירועים בחייו, אבל הם רק אזכורים, לא נרטיבים. בנוסף, הספר אינו נוטה לאזכר שמות אנשים בהקשר של זמנו. מוחמד עצמו מוזכר ארבע פעמים בלבד, ושני אנשים מבני דורו פעם אחת כל אחד... ומסיבה זו כמעט בלתי אפשרי לקשר את הכתוב לחייו מבלי לצאת ולקראו מחוץ לו
.
לגבי ההיסטוריות של הקוראן עצמו, רוב החוקרים מטלים בה ספק. חוקר האסלאם פרנסיס אדוארד פיטרס סבר כי "הקוראן הוא באופן משכנע דבריו של מוחמד", וקיים גם קלף של עותק מוקדם של מספר סורות מהקוראן - "כתב היד של ברמינגהאם", בו הטקסט שונה רק במעט מהגרסאות מודרניות, ומתוארך בערך לימי חייו של מוחמד. עם זאת, רוב החוקרים מטילים ספק במידת הדיוק של חלק מהדיווחים ההיסטוריים של הקוראן והאם הספר היה קיים בשום צורה לפני העשור האחרון של המאה השביעית. בנוסף מספר חוקרים סבורים שהקוראן הוא שילוב של טקסטים שונים, שחלקם אף אולי היה קיים כבר מאה שנים לפני מוחמד, והם פותחו כדי ליצור את הקוראן.
מסורות

בניגוד לקוראן, החדית' והסירה מוקדשים למוחמד, חייו, דבריו, מעשיו, והדוגמה שלו למוסלמים באופן כללי.
מסורות > הביוגרפיה הנבואית (הסירה)

באסלאם העממי, ישנה אמונה רווחת שאנשים בימינו יודעים הרבה על מוחמד הודות לספרות הסירה. כל מה שהוא עשה ואמר נרשם. ומכיוון שלא ידע לקרוא ולכתוב בעצמו, שירתה אותו כל הזמן קבוצה של 45 סופרים שרשמו את דבריו, הוראותיו ופעילותו. מוחמד עצמו התעקש לתעד את החלטותיו החשובות. כמעט שלוש מאות מהמסמכים כביכול שלו נשמרו, כולל הסכמים פוליטיים, גיוסים צבאיים, מטלות של פקידים ותכתובת.
בספרות הסירה, הביוגרפיה החשובה ביותר שקיימת הן שתי העריכות של טקסטים שכתב אבן אסחאק (נפטר בשנת 768), הידועה כ"סירת רסול אללה" - سيرة رسول الله "חיי שליח האלוהים", ששרדו ביצירותיו של עורכיו, ובראשם אבן השאם (נפטר בשנת 834) וינוס בכאייר (נפטר 814–815), אם כי לא בצורתם המקורית. על פי אבן השאם, אבן אסחאק כתב את הביוגרפיה שלו כ-120 עד 130 שנים לאחר מותו של מוחמד. חוקרים רבים, אך לא כולם, מקבלים את הדיוק של ביוגרפיות אלה, אם כי דיוקן אינו ניתן לבירור[דרושה הבהרה].
לאחר אבן אסחאק, ישנם מספר כתבים קצרים יותר (שחלקם מוקדמים יותר מאבן אסחאק) המתועדים בצורות שונות, ביוגרפיות אחרות של מוחמד כולל את זו של אל-ואקדי (נפטר 822) ולאחר מכן את זו של אבן סעד (נפטר 844–45). אל-ואקידי זוכה לביקורת לעיתים קרובות על ידי היסטוריונים מוסלמים מוקדמים שקובעים כי המחבר אינו אמין. אלו אינן "ביוגרפיות" במובן המודרני של המילה, אלא תיאורים של משלחותיו הצבאיות של מוחמד, אמרותיו, הסיבות והפרשנויות לפסוקים בקוראן.
היסטוריונים מודרניים מתחו ביקורת רבה כלפי הסירה.
ההיסטוריון טום הולנד (אנ') מציין כי אבן השאם טוען שמלאכים עזרו למוסלמים לנצח בקרב בדר, ותוהה מדוע הוא צריך להיחשב כמקור היסטורי אמין יותר מאשר משורר יוון העתיקה הומרוס, שהציג את האלים כמשפיעים על קרבות בשירו האפי איליאדה (שנתפס כסיפור אגדה).
חוקר האסלאם וים רייבן, מצוין שלא ניתן ליצור דימוי קוהרנטי של מוחמד מהספרות של הסירה, שאמיתותה וערכה העובדתי הועלו בספק ממספר נימוקים שונים. הוא מפרט את הטיעונים הבאים נגד האותנטיות של הסירה (ואחריהן כמה טיעוני נגד):
כמעט אף חיבור בסירה לא נכתב במהלך המאה הראשונה של האסלאם. עם זאת החוקר פרד דונר מציין שהכתבים ההיסטוריים המוקדמים ביותר על מקורות האסלאם הופיעו לראשונה בשנים 60–70 לספירה המוסלמית, הרבה בתוך המאה הראשונה של ההיג'רה. יתרה מכך, המקורות הקיימים כיום, המתוארכים למאות השנייה, השלישית והרביעית לספירה, הם על פי דונר לרוב אוסף של חומר שמקורו במקורות מוקדמים יותר.
הפערים הרבים המוצגים בסיפורים שונים שנמצאו ביצירות הסירה. עם זאת, למרות היעדר אורתודוקסיה אחת באסלאם, עדיין קיימת הסכמה ניכרת לגבי המאפיינים הכלליים ביותר של סיפור המוצא המסורתי.
מקורות מאוחרים יותר הטוענים שהם יודעים יותר על תקופתו של מוחמד מאשר מקורות מוקדמים יותר (כדי להוסיף קישוטים והגזמות הנפוצות למסורת סיפור בעל פה).
פערים בהשוואה למקורות שאינם מוסלמים. אבל יש גם קווי דמיון והסכמות הן במידע הספציפי למוחמד, והן בנוגע למסורת המוסלמית בכללותה.
חלקים או ז'אנרים מסוימים של הסירה, כלומר אלה העוסקים בנסים, אינם מתאימים כמקורות למידע היסטוריוגרפי מדעי על מוחמד, למעט הצגת האמונות והדוקטרינות של קהילתו.
חוקר האסלאם הנרי למנס מצביע על סתירות במסורות על חייו של מוחמד, כולל על מספר ילדיו ונשותיו. בכמה כתבים יש לו ילד אחד, באחרים שניים, ואחר טוען שיש לו שנים עשר ילדים, כולל שמונה בנים. בעוד שברוב הכתבים נכתב כי היו לו תשע נשים, ואילו חלק מהקטעים בסירה מדברים על עשרים ושלוש נשים. על פי המסורת, מוחמד חי בין 60 ל-65 שנים.
מסורות > החדית'

אוספי החדית' כוללים תיאורים מסורתיים והגיוגרפיים של המסורות המילוליות והמעשיות של מוחמד (סונה), ולעיתים קרובות מסבירים למה מתייחס פסוק בקוראן ביחס למוחמד.
המולמדים המוסלמים המוקדמים היו מודאגים מכך שחלק ממסורות החדית' (והדיווחים בסירה) מפוברקים, ולפיכך הם פיתחו מדע של ביקורת החדית' (מדע החדית'), כדי להבחין בין אמירות אמיתיות לבין אלו שזויפו, תועדו באמצעות מילים שונות, או שיוחסו בטעות למוחמד.
באופן כללי, רוב האקדמאים המערביים מנתחים את אוספי החדית' בזהירות רבה. ברנרד לואיס קובע כי "האיסוף והכתיבה של החדית' לא התרחשו עד כמה דורות לאחר מותו של הנביא. במהלך אותה תקופה ההזדמנויות והמניעים לזיוף היו כמעט בלתי מוגבלים".
המאפיין העיקרי של החדית' הוא זה של איסנאד (שרשרת המסירה), שהם הבסיס לקביעת האותנטיות של הדיווחים במחקר האיסלאמי המסורתי. לפי סטיבן האמפריז, בעוד שמספר חוקרים מודרניים "מוכשרים מאוד" הגנו על האותנטיות הכללית של איסנאות, רוב החוקרים המודרניים מתייחסים לאיסנאד ב"חשדנות עמוקה".
מקורות לא מוסלמים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההיסטוריה האסלאמית הקדומה באה לידי ביטוי גם במקורות שנכתבו ביוונית, סורית, ארמנית ועברית על ידי קהילות יהודיות ונוצריות, שכולם מתוארכים לאחר שנת 633 לספירה. מקורות אלה מכילים כמה הבדלים מהותיים ביחס למקורות מוסלמים, במיוחד לגבי הכרונולוגיה וגישתו של מוחמד כלפי היהודים וארץ ישראל. לטענת יהודה נבו ויהודית קורן, אף מקורות ביזנטיים או סוריים אינם מספקים כל פרט על "הקריירה המוקדמת של מוחמד... שקודמה לספרות המוסלמית בנושא".
לפי מקורות סוריים וביזנטיים שנחקרו על ידי ההיסטוריון סבסטיאן ברוק, "התואר 'נביא'" שהוחל על מוחמד "אינו נפוץ במיוחד, 'שליח' אפילו פחות. בדרך כלל הוא מתואר בפשטות כראשון מלכי ערב, ובאופן כללי יהיה נכון לומר שהמקורות הסורים של תקופה זו רואים את הכיבושים בעיקר כערבים, ולא מוסלמים".
במחקר המדעי המודרני

בשנות ה-70 של המאה ה-20, העלתה האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם ספקות בסיסיים לגבי מהימנותם של מקורות אסלאמיים מסורתיים, ויישם את השיטות ההיסטוריות-ביקורתיות על התקופה המוסלמית הקדומה, כולל אמיתות התיאור המקובל על מוחמד. מקור מרכזי לקושי בחיפוש אחר מוחמד ההיסטורי הוא חוסר הידע המודרני על ערב הפרה-אסלאמית. לדברי האראלד מוצקי, "מצד אחד, לא ניתן לכתוב ביוגרפיה היסטורית של הנביא מבלי שיאשימו אותו בשימוש לא ביקורתי במקורות, ומצד שני, כשמשתמשים במקורות באופן ביקורתי, פשוט לא ניתן לכתוב ביוגרפיה כזו".
ב-1952 כתב חוקר האסלאם הצרפתי רג'יס בלאשר, מחבר של ביוגרפיה ביקורתית על מוחמד, שלקחה בחשבון באופן מלא את המסקנות הספקניות של איגנאק גולדציהר והנרי למנס, כלומר החדית' האיסלאמי הושחת ולא יכול להיחשב כמקורות מידע אמינים, רג'יס כתב:
אין לנו עוד מקורות שיאפשרו לנו לכתוב היסטוריה מפורטת של מוחמד עם כרונולוגיה קפדנית ומתמשכת. יש צורך בבורות חלקית או מוחלטת, בעיקר לכל מה שנוגע לתקופה שקדמה לקריאה האלוהית של מוחמד [כ. 610 לספירה]. כל מה שביוגרפיה מדעית באמת יכולה להשיג היא לפרט את הבעיות העוקבות שנוצרו בעקבות התקופה הזו, לשרטט את אווירת הרקע הכללית שבה קיבל מוחמד את קריאתו האלוהית, לתת במשיכות מכחול רחבות את התפתחות השליחים במכה, לנסות עם סיכוי גדול יותר להצלחה לעשות סדר בעובדות הידועות, ולבסוף לפרט את כל מה שנותר לא ודאי. לרצות ללכת רחוק יותר זה ליפול להגיוגרפיה או רומנטיזציה
.
ההיסטוריון מייקל קוק מלין על כך שהשוואה בין אבן אסחאק לפרשן מאוחר יותר אל-ואקדי - שביסס את כתיבתו על אבן אסחאק, אך הוסיף הרבה פרטים צבעוניים אך מומצאים - מתגלה כיצד ההיסטוריה שבעל פה יכולה להיות מזוהמת בסיפורת של מספרי סיפורים. הוא כתב”ראינו מה יכול היה להשיג חצי מאה של סיפורים בין אבן אסחאק לאל-ואקדי, בתקופה שבה אנו יודעים שחומר רב כבר נכתב. מה היו אותם תהליכים שהובילו, במאה שלפני כן, את כתיבתו של אבן אסחאק הוא משהו שאנחנו יכולים רק לנחש ולשער”.
עמיתו של קוק, פטרישיה קרון, מציינת שהביוגרפיה הנבואית (הסירה) נכתבה "לא על ידי נכד, אלא נין מדור הנביא", שהיא כתובה מנקודת מבטם של העולמא ובית עבאס, כך ש"לעולם לא נדע... איך זכרו הח'ליפים האומיים את נביאם".
בנוגע לתאריכי חייו של מוחמד, כותב לורנס קונרד כי "במהלך המאה השנייה לספירה [האסלאמית] דעת המלומדים על תאריך הלידה של הנביא הציגה טווח שונות של 85 שנים. מתוך הנחה שהכרונולוגיה חיונית לייצוב של כל מסורת של נרטיב היסטורי, בין אם הדבר מועבר בעל פה ובין אם בכתב, ניתן לראות במצב עניינים זה אינדיקציה ברורה לכך שמחקרי סירה במאה השנייה עדיין היו בחוסר יציבות". כיוון שהדעה המלומדת של המאה השנייה לספירה היא הדעה המלומדת המוקדמת ביותר, ובהנחה שככל שהחוקרים היו קרובים יותר לאירוע הממשי, כך יש סיכוי גבוה יותר שמקורותיהם יהיו מדויקים, הדבר מעיד על חוסר מפתיע במידע בקרב חוקרי אסלאם לגבי מידע בסיסי על מוחמד.
ההיסטוריון רוברט הוילנד טוען כי ייתכן שחשיבותו ההיסטורית של מוחמד הוגזמה על ידי חסידיו, וכתב שמנהיגים ערבים "אחרים" "במקומות אחרים" הקדימו את מוחמד בתקיפת האימפריות הביזנטית והפרסית המוחלשות, אך אלה "הוצאו מההיסטוריה על ידי סופרים מוסלמים מאוחרים יותר" (הוילנד והיסטוריונים אחרים טוענים שהפולשים הערבים המקוריים לפרס וביזנטיו לא היו כולם מוסלמים).
ראו גם

ההיסטוריות של התנ"ך
ההיסטוריות של ישו
ביבליוגרפיה

Donner, Fred McGraw (1998). Narratives of Islamic Origins: The Beginnings of Islamic Historical Writing. Darwin Press, Incorporated. ISBN 0878501274.
Berg, Herbert; Sarah Rollens (2008). "The Historical Muhammad and the Historical Jesus: A Comparison of Scholarly Reinventions and Reinterpretations". Studies in Religion/Sciences Religieuses. 37 (2): 271–292. doi:10.1177/000842980803700205. S2CID 144445914.
Cook, Michael (2000). The Koran : A Very Short Introduction. Oxford University Press. ISBN 0192853449.
Crone, Patricia; Cook, Michael (1977). Hagarism: The Making of the Islamic World. Cambridge University Press. ISBN 0-521-29754-0.
Fouracre, Paul (2006). The New Cambridge Medieval History. Cambridge University Press. ISBN 0-521-36291-1.
Hoyland, Robert G (1998). Seeing Islam as Others Saw It: A Survey and Evaluation of Christian, Jewish and Zoroastrian Writings on Early Islam. Darwin. ISBN 0-87850-125-8.
Ibn Warraq, ed. (2000). "2. Origins of Islam: A Critical Look at the Sources". The Quest for the Historical Muhammad. Prometheus. pp. 89–124.
Lewis, Bernard (1967). The Arabs in history. Harper & Row. ISBN 9780061310294.
Lammens, Henri (2000). "4. The Koran and Tradition".  In Ibn Warraq (ed.). The Quest for the Historical Muhammad. Prometheus. pp. 169–187.
Lammens, Henri (2000). "5. The Age of Muhammad and the Chronology of the Sira".  In Ibn Warraq (ed.). The Quest for the Historical Muhammad. Prometheus. pp. 188–217.
Nevo, Yehuda D.; Koren, Judith (2000). "Methodological Approaches to Islamic Studies". The Quest for the Historical Muhammad. New York: Prometheus Books. pp. 420–443.
Nigosian, Solomon Alexander (2004). Islam: Its History, Teaching, and Practices. Indiana University Press. ISBN 0-253-21627-3.
Peters, F. E. (1991). "The Quest for Historical Muhammad". International Journal of Middle East Studies. doi:10.1017/S0020743800056312.
Hoyland, Robert G. (2015). In God's Path: the Arab Conquests and the Creation of an Islamic Empire. Oxford University Press.
Waines, David (1995). Introduction to Islam. Cambridge University Press. ISBN 0-521-42929-3.
Nevo, Yehuda D.; Koren, Judith (2000). "Methodological Approaches to Islamic Studies". The Quest for the Historical Muhammad. New York: Prometheus Books. pp. 420–443.
ביאורים

↑  At least many contemporary sources state that Muhammad had three sons, or only two.
דולר סינגפורי

| --- | --- |
 משתמשים:  סינגפור סינגפור ברוניי ברוניי
 ISO 4217:  SGD 
 בנק מרכזי
 בנק מרכזי:  הרשות המוניטרית של סינגפור 
 → Malaya and British Borneo dollar 
 
דמותו של נשיא סינגפור הראשון, יוסוף בן אסחאק על שטר דולר סינגפורי
דולר סינגפורי הוא המטבע הרשמי של סינגפור מאז 1967.
שווה ל-100 סנט סינגפוריים ומתחלק למטבעות של 5, 10, 20 ו-50 סנט סינגפורי (1 סנט הוצא מהמחזור).
למטבע זה השיא העולמי של שווי שטר כסף. שטר בסך 10,000 דולר סינגפורי SGD הוא השטר הסחיר בעל הערך הרב ביותר כיום (2013) שווי עומד על כ-8,100$. לשם השוואה השטר הבא אחריו בתור 1,000 פרנק שווייצרי שווה כשמינית ממנו
הערות שוליים

↑  http://wiki.answers.com/Q/What_is_the_world's_most_expensive_banknote
ערך זה הוא קצרמרבנושא סינגפור ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איסילדור

| --- | --- |

הארי סינקלר בתפקיד איסילדור
 גילום הדמות:  הארי סינקלייר, מקס בלדרי 
 מידע
 מקום לידה:  נומנור 
 גזע:  אדם
 מין:  זכר
 מקצוע:  סייף
 מקום פטירה:  הקרב בשדות הסיפנים 
 דמויות קשורות
 אויבים:  סאורון 
 
איסילדור או יסילדור הוא דמות בדיונית בלגנדריום של ג'. ר. ר. טולקין ומופיע, בין השאר, באפוס שר הטבעות. איסילדור היה דונאדן, בנו הבכור של אלנדיל ואחיו של אנאריון, אחד משני המלכים הראשונים של גונדור. פירוש שמו הוא "מסור לירח".
בטרילוגיה הקולנועית שיצר פיטר ג'קסון על שר הטבעות מגלם השחקן הארי סינקלר את דמותו של איסילדור.
תולדותיו

איסילדור בנו הראשון של אלנדיל בן אמנדיל, השר האחרון של אנדוניה ואחי אנאריון. נולד בשנת 3209 לעידן השני בנומנור, לאיסדילור היו ארבעה בנים: אלנדור, אראטאן, קיריון ווואלנדיל.
בנעוריו, בהיותו עוד בנומנור לפני נפילתה, איסילדור גנב ענף מהעץ נימלות' לפני שנגדע, ובכך שימר את שושלת העץ הלבן. הוא שתל את העץ במינאס אנור.
איסילדור יחד עם אביו ואחיו עמד בראש הנומנורים הנאמנים שהצליחו להימלט משקיעתה של נומנור ופנו לארץ התיכונה.
בזמן שאביו, אלנדיל, התיישב בארידור שבצפון וייסד את ממלכת ארנור התיישבו איסילדור ואנאריון בדרום, וייסדו את ממלכת גונדור.
איסילדור התיישב בגדה המזרחית של נהר האינדואין, מינה את עצמו ל"שר איתיליה" ובנה את עירה הראשית, מינאס איתיל בצילם של "אפל דואת", הרי הצל. בזמן שאחיו אנאריון, התיישב בגדה המערבית של האנדואין וייסד את מינאס אנור (לימים מינאס טירית).
הוא ואחיו אנאריון היו מלכיה המשותפים של גונדור, הם קבעו את בירתם המשותפת באוסגיליאת, שבה עמדו כיסאותיהם זה לצד זה בארמון המלכות.
בשנת 3429 לעידן השני, כבש סאורון את מינאס איתיל, ואיסילדור נמלט צפונה לארנור והותיר את אנאריון להגן על אוסגיליאת ומעברות הנהר.
בארנור היה שותף להקמת הברית האחרונה של האלפים ובני האדם בשנת 3434. חזר לדרום עם צבא הברית האחרונה יחד עם אביו וגיל גאלאד מלך הנולדור.
בקרב במורדות הר האורודרוין בשנת 3441 אביו וגיל-גאלאד מתו מידיו של סאורון, אז איסילדור לקח את נארסיל, חרבו של אביו אשר נותצה בקרב עם סאורון, וכרת את הטבעת האחת מאצבע סאורון, אך על אף הפצרותיהם של אלרונד וקירדן, איסילדור סירב להשמיד את הטבעת, ובמקום זאת תבע את הטבעת לעצמו.
איסילדור מלך על גונדור במשך שנתיים לאחר הקרב. בדרכו למלוך בארנור הותקף על ידי צבא אורקים, הוא ניסה להימלט בעזרת הטבעת אך היא החליקה מאצבעו אל הנהר וגרמה למותו.
קאנון המלכים של תלמי

קאנון המלכים של תלמי היה רשימה מתוארכת של מלכים, ששימשה אסטרונומים קדומים כאמצעי נוח לתארך תופעות אסטרונומיות, כמו ליקויי מאורות. הקאנון נשמר על ידי האסטרונום היווני תלמי (המאה ה-2) בחיבורו "טבלאות שימושיות" (Πρόχειροι κανόνες) (אנ'), ועל פי מתוארכים האירועים האסטרונומיים המוזכרים בספרו "אלמגסט", ולכן הוא ידוע לפעמים בתור הקאנון של תלמי או הקאנון האסטרונומי. זהו אחד הבסיסים החשובים ביותר לידע שלנו על כרונולוגיה עתיקה.
רשימת המלכים > מלכי העיר בבל (אשורים ובבלים), 747–539 לפנה"ס

נבונצר (Nabonassáros): 734–747 לפנה"ס
נבו-נדין-זרי (Nadíos): 732–733 לפנה"ס
נבו-מוכין-זרי (Khinzêr) ותִּגְלַת-פַּלְאֶסֶר השלישי (פול) (Póros): 727–731 לפנה"ס
שלמנאסר החמישי (Iloulaíos): 722–726 לפנה"ס
מרדוך-אפלה-אידינה השני (מרודך בלאדן) (Mardokempádos): 710–721 לפנה"ס
סרגון השני (Arkeanós): 705–709 לפנה"ס
ללא מלכים: 704–703 לפנה"ס
בל-איבני (Bilíbos): 700–702 לפנה"ס
אשור-נדין-שומי (Aparanadíos): 694–699 לפנה"ס
נרגל-אושזיב (Rhegebelos): 693 לפנה"ס
מושזיב-מרדוך (Mesêsimordákos): 689–692 לפנה"ס
ללא מלכים: 688–681 לפנה"ס
אסרחדון (Asaradínos): 668–680 לפנה"ס
שמש-שום-אוכין (Saosdoukhínos): 648–667 לפנה"ס
כנדלנו (Kinêladános): 626–647 לפנה"ס
נבופלאסר (Nabopolassáros): 605–625 לפנה"ס
נבוכדנצר השני (Nabokolassáros): 562–604 לפנה"ס
אמל-מרדוך (אויל מרודך) (Illoaroudámos): 560–561 לפנה"ס
נרגל שראצר (Nêrigasolassáros): 556–559 לפנה"ס
נבונאיד (Nabonadíos): 539–555 לפנה"ס
רשימת המלכים > מלכי פרס, 538–332 לפנה"ס

כורש: 538–530 לפנה"ס
כנבוזי השני: 529–522 לפנה"ס
דריוש הראשון: 521–486 לפנה"ס
חְשְיָארְשָׁ הראשון (אחשוורוש הראשון, קסרקסס הראשון): 485–465 לפנה"ס
ארתחששתא הראשון: 464–424 לפנה"ס
דריוש השני: 423–405 לפנה"ס
ארתחששתא השני: 404–359 לפנה"ס
ארתחששתא השלישי (אוכוס): 358–338 לפנה"ס
ארתחששתא הרביעי (ארוגוס): 337–336 לפנה"ס
דריוש השלישי: 335–332 לפנה"ס
רשימת המלכים > מלכי מקדוניה, 331–305 לפנה"ס

אלכסנדר הגדול: 331–324 לפנה"ס
פיליפוס השלישי: 323–317 לפנה"ס
אלכסנדר הרביעי: 316–305 לפנה"ס
רשימת המלכים > מלכי בית תלמי במצרים, 304–30 לפנה"ס

תלמי הראשון סוטר (תלמי בן לאגוס): 304–285 לפנה"ס
תלמי השני פילדלפוס: 284–247 לפנה"ס
תלמי השלישי אורגטס: 246–222 לפנה"ס
תלמי הרביעי פילופטור: 221–205 לפנה"ס
תלמי החמישי אפיפנס: 204–181 לפנה"ס
תלמי השישי פילומטור: 180–146 לפנה"ס
תלמי השמיני אורגטס השני: 145–117 לפנה"ס
תלמי התשיעי סוטר השני: 116–81 לפנה"ס
תלמי ה-12 נאוס דיוניסוס: 80–52 לפנה"ס
קלאופטרה תיאה פילופטור: 51–30 לפנה"ס
רשימת המלכים > קיסרים רומיים, 29 לפנה"ס – 160 לספירה

אוגוסטוס: 29 לפנה"ס – 14 לספירה
טיבריוס: 15–36
גאיוס קליגולה: 37–40
קלאודיוס: 41–54
נירון: 55–68
אספסיאנוס: 69–78
טיטוס: 79–81
דומיטיאנוס: 82–96
נרווה: 97
טראיאנוס: 98–116
אדריאנוס: 117–137
אורליוס אנטונינוס פיוס: 138–160
ראו גם

כרונולוגיה של המזרח הקדום
חומת סהרה המערבית המרוקאית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גדר גבול 
 מיקום:  סהרה המערבית 
 מדינה:  מרוקו מרוקו
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1980
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־80 של המאה ה־20 
 מידות
 אורך:  10 ק"מ 
 גובה:  3 מ' 
 
חומת סהרה המערבית המרוקאית (Berm) היא מחסום הפרדה באורך של 2,700 קילומטרים המפרידה מדרום לצפון בין סהרה המערבית (ובפרט החלק בסהרה המערבית הנשלט על ידי רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) לבין החלק הדרום-מערבי של מרוקו. תפקידה העיקרי של החומה הוא לחסום כניסתם של לוחמי חזית פוליסריו לשטחה של מרוקו.
על פי המפות של משלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית, במקומות מסוימים החומה ממוקמת כמה קילומטרים לתוך שטח מאוריטניה.
חומת סהרה המערבית המרוקאית ממבט אווירי
מבנה פיזי

החומה מורכבת בעיקר מביצורי חול ואבנים ומכילה גדרות, מוקשים ועמדות ארטילריה. בסך הכל, יש כ-6 תוואים שונים של החומה. הקו הראשי והארוך ביותר, מתחיל בגרגראט שלחופי הים התיכון ומגיע עד לעיירה טקלחה שצמודה לגבול עם "האזור החופשי" (שטחי רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) ומשם מתעקלת צפונה לכיוון סמארה ואז מתעקלת בשנית לכיוון מזרח וממשיכה עד הגבול עם אלג'יריה, בסמוך לטינדוף.
כל הערים הגדולות באזור סהרה המערבית, בהן בירת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, לעיון נמצאים בצד המרוקאי של החומה.
היסטוריה

החומה נבנתה בהדרגה על ידי מרוקו בסיוע יועצים מדרום אפריקה, ישראל וקוריאה הדרומית. הבנייה החל ב-1980 והסתיימה ב-1987. בבנייה עצמה נעזרו המרוקאים בשכירי חרב פורטוגזים וצרפתים.
ב-2005, לאחר שהכוחות המזוינים של מרוקו החלו בגירושם של מסתננים שנעצרו במרוקו, הצבא גירש את המסתננים לצד השני של הגדר. חזית פוליסריו ומשלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית חילצו כמה עשרות מסתננים שהלכו לאיבוד במדבר לאחר שנגמרו להם המים.
מאז 2008 מתקיימות מדי שנה הפגנות של פעילי זכויות אדם בינלאומיים ושל פליטים סהראווים נגד החומה. בהפגנה שנערכה ב-2008, יותר מ-2,000 בני אדם (רובם סהראווים וספרדים אך חלקם גם היו אלג'יראים ואיטלקים) יצרו שרשרת אנושית לצד דרישה להרוס את החומה ולקיים את משאל העם לעצמאות סהרה המערבית שהאו"ם הורה ליישם ב-1991 לאחר קבלת החלטה 690 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-2009, איברהים חוסיין לייבייט, פליט סהראווי איבד את רגלו הימנית בפיצוץ מוקש במהלך הפגנות נגד החומה. התקרית אירעה לאחר שליבייט ועשרות מוחים ניסו לחצות את שדה המוקשים באזור החומה תוך זריקת אבנים לעבר צידה השני.
הערות שוליים

↑  "De Bangladesh al desierto del Sáhara" (בספרדית). El País. 19 באוקטובר 2005. נבדק ב-28 באוקטובר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Screenings in The Devil’s Garden: The Sahara Film Festival, New Internationalist, Issue 422, 20 May 2009
מפגינים נושאים דגלי חזית פוליסריו מול חומת סהרה המערבית (2011)
תקופת עובייד

קרמיקה מתקופת עובייד המאוחרת
קובעת מתקופת עובייד. אוסף המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו
תקופת עובייד היא תקופה פרהיסטורית שהתקיימה בדרום מסופוטמיה בין השנים 5600–4000 לפנה"ס, כלומר כ-1,600 שנים לפחות, (חלק מהחוקרים מתארכים את התקופה בין 5900–4000 לפנה"ס, ותקופה שהיא קדומה לתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל). התקופה נקראת על שם תל אל-עובייד, אתר הנמצא מערבית לאור. התל גם נתן את שמו לתרבות הקרויה תרבות עובייד. תרבות זו שייכת לתקופת ההתיישבות הטרום שושלתית בדרום מסופוטמיה שהתקיימה על המישור של אדמות הסחף (נקרא סחף אלוביאלי) שנוצרו מסחף הנהרות הפרת והחידקל. החפירות הארכאולוגיות שהגיעו עד לקרקע בתולה הראו שזו ההתיישבות הקדומה ביותר שהתקיימה באזור זה. ההתיישבות השתייכה לסופה של התקופה הנאוליתית ונכנסה גם לתקופה הכלקוליתית. תרבות זו התקיימה עד לתחילתה של תקופת אורוכ אשר תחילתה בשנת 4000 לפנה"ס לערך. המצאת הגלגל מיוחסת לתקופה זו.
קדמו לתרבות עובייד תרבויות של כפרים קטנים בצפון מסופוטמיה (לימים אזור ממלכת אשור), החל מה- האלף ה-6 לפנה"ס. השלבים התרבותיים הפרה-היסטוריים של סאמרא-חסונה, ו-תרבות חלף נראה שהיישובים הקדומים ביותר בדרום מסופוטמיה, כמו ארידו, נוסדו בערך בשנת 5000 לפני הספירה, בשלהי תקופת חלף. מכאן ואילך עוברות תרבויות הצפון והדרום רצף של תקופות ארכאולוגיות מרכזיות שבצורותיהן הדרומיות ידועות כ-עובייד, אֶרֶךְ ו-Protoliterate(אנ') (שבמהלכן הומצא הכתב), שבסופן - מעט לאחר 3000 לפני הספירה מתחילה ההיסטוריה המתועדת.