stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאט לה-בלאנק
הערות שוליים

↑  Matt LeBlanc and longtime girlfriend Andrea Anders split after 8 years, Mail Online, ‏2015-01-07
↑  Matt LeBlanc Emmy Nominated
| חברים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים | מרתה קאופמן • דייוויד קריין |  |
| שחקנים ראשיים | ג'ניפר אניסטון • מת'יו פרי • קורטני קוקס • דייוויד שווימר • מאט לה-בלאנק • ליסה קודרו |  |
| דמויות ראשיות | רייצ'ל גרין • צ'נדלר בינג • מוניקה גלר • רוס גלר • ג'ואי טריביאני • פיבי בופה |  |
| פרקים | האחרון • חברים: האיחוד |  |
| מוזיקה | שיר הנושא • Smelly Cat |  |
| סדרות המשך | ג'ואי |  |
| פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית |
| --- | --- | --- |
| 1970‏-1980 | פליפ וילסון (1970) • קרול או'קונור (1971) • רד פוקס (1972) • ג'ק קלוגמן (1973) • אלן אלדה (1974) • אלן אלדה (1975) • הנרי וינקלר (1976) • הנרי וינקלר (1977) • רובין ויליאמס (1978) • אלן אלדה (1979) • אלן אלדה (1980) |  |
| 1981‏-2000 | אלן אלדה (1981) • אלן אלדה (1982) • ג'ון ריטר (1983) • ביל קוסבי (1984) • ביל קוסבי (1985) • ברוס ויליס (1986) • דבני קולמן (1987) • מייקל ג'יי פוקס/ג'אד הירש/ריצ'רד מאליגן (1988) • טד דנסון (1989) • טד דנסון (1990) • ברט ריינולדס (1991) • ג'ון גודמן (1992) • ג'רי סיינפלד (1993) • טים אלן (1994) • קלסי גראמר (1995) • ג'ון לית'גו (1996) • מייקל ג'יי פוקס (1997) • מייקל ג'יי פוקס (1998) • מייקל ג'יי פוקס (1999) • קלסי גראמר (2000) |  |
| 2001-היום | צ'ארלי שין (2001) • טוני שלהוב (2002) • ריקי ג'רווייס (2003) • ג'ייסון בייטמן (2004) • סטיב קארל (2005) אלק בולדווין (2006) • אלק בולדווין (2007) • דייוויד דוכובני (2008) • אלק בולדווין (2009) • ג'ים פרסונס (2010) • מאט לה-בלאנק (2011) • דון צ'ידל (2012) • אנדי סמברג (2013) • ג'פרי טמבור (2014) • גאל גרסיה ברנאל (2015) • דונלד גלובר (2016) • עזיז אנסרי (2017) • מייקל דאגלס (2018) • ראמי יוסף (2019) • ג'ייסון סודייקיס (2020) • ג'ייסון סודייקיס (2021) • ג'רמי אלן וייט (2022) • ג'רמי אלן וייט (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384345205171  PLWABN: 9810541916805606  BIBSYS: 4079706  BnF: cb14006259c (data)  GND: 137019971  ISNI: 0000 0000 8116 1789  LCCN: no97002697  NKC: xx0164693  NTA: 252221842  SNAC: w6ns1qms  SUDOC: 141910275  VIAF: 37113364   WorldCat (עם VIAF): 37113364 
לה-בלאנק, 1995
ארמונד סוסנה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 מרוקו 
 פטירה:  9 בדצמבר 2020 (בגיל 66 בערך) ירושלים 
 שם לידה:  עמרם (ארמנד)
 מוקד פעילות:  ישראל
 מקום לימודים:  בית היתומים דיסקין, ישיבת אור החיים
 סוגה:  רוק, ג'אז, מוזיקה חסידית, מוזיקה ישראלית, מוזיקה מזרחית, פיוט
 שיתופי פעולה בולטים:  ג'קי אלקיים, אבי סינגולדה, גן עדן (להקה)
 צאצאים:  ישראל סוסנה 
 
ארמונד (עמרם) סוסנה (1954 – 9 בדצמבר 2020) היה מוזיקאי ופייטן ישראלי, מחלוצי המוזיקה המזרחית-חסידית.
ביוגרפיה

נולד במרוקו לפרחה ולמשה סוסנה, ובילדותו למד פיוט ומוזיקה מרוקאית, ובעיקר את משקלי ה"אלא האנדלוסיה" וסגנון השעבי.
בשנת 1962 עלה לישראל והתיישב בקריית שמונה.
בצעירותו למד בבית היתומים דיסקין, ומגיל 14 עד 17 למד מלונאות. בהמשך שימש כשף, ולמד מקאמים אצל הכנר סמי לוי. בשלב מסוים למד בישיבת אור החיים.
מגיל צעיר הופיע בבית הספר, ובלהקות ג'אז-רוק שונות שפעלו באזור מגוריו. בשנות ה-80 של המאה ה-20 ביצע שירים עם להקת גן עדן.
בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20 החל להופיע כזמר בחתונות, בהילולות, באירועים של תנועת ש"ס ובאירועים ציבוריים של רבנים ואדמו"רים שונים.
בתקופה שבה היה נהוג בציבור החרדי לקיים חתונות בליווי תזמורת של כלי נגינה בלבד, סוסנה נחשב לחלוץ בתחום כאשר החל להופיע באירועים כזמר, בנוסף לכלי הנגינה.
סוסנה הוציא מאות שירים, ופיתח סגנון מוזיקלי ייחודי בישראל ובעיקר במגזר הדתי, שכלל שירה בשילוב מספר סגנונות מהעולם כמו מוזיקה יוונית, מוזיקה כורדית (אנ'), מוזיקה מרוקאית ומוזיקה טורקית לצד ג'אז, רוק ומוזיקה חסידית.
באלבומיו שיצאו בשנות ה-90, שיתף פעולה עם המוזיקאי ג'קי אלקיים, שכתב, שר והלחין עבורו.
סוסנה הלך לעולמו ב-9 בדצמבר 2020 לאחר מחלה.
בנו הוא הרב משה סוסנה, מוזיקאי ולשעבר רב בקהילה בווירג'יניה שבארצות הברית. בן נוסף הוא המוזיקאי ישראל סוסנה.
דיסקוגרפיה

רשימה חלקית:
לשיר ולרקוד עם ארמונד סוסנה
אפתח פי, 1984
שבת בירושלים, 1986
שער הרחמים, 1997
20 להיטים במחרוזת 1, 1997
20 להיטים במחרוזת 2, 1997
אדון הסליחות, 1998
שירו לה' חסידיו, 1990
רינתי לצדיק.
ארץ במתנה.
רפאל סוויסה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   שירות בתי הסוהר
 תקופת הפעילות:  1985–1986
 דרגה:    רב-גונדר
 תפקידים בשירות
 נציב בתי הסוהר
 
רפאל (רפי) סוויסה (5 בינואר 1935 – 4 במרץ 2024) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כנציב בתי הסוהר, ראש מועצת מזכרת בתיה וחבר הכנסת העשירית.
ביוגרפיה

רפאל סוויסה נולד בקזבלנקה שבמרוקו. למד בישיבת אם הבנים. בשנת 1950 עלה לישראל. למד בפנימיית שדה חמד.
נמנה עם הגרעין להקמת קיבוץ קוממיות בנגב.
סוויסה נפצע במבצע קדש בשנת 1956. באותה שנה הצטרף למפא"י, היה חבר לשכת העבודה, וכן יו"ר מחוז יהודה במפלגה.
ניהל את לשכת התעסוקה ביבנה, ולאחר מכן את חברת עמידר עד 1965.
בשנים 1965–1969 היה חבר מועצת מזכרת בתיה, ובשנת 1969 כיהן כראש המועצה.
בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית מטעם המערך, וב-1982 נבחר בשנית לתפקיד ראש מועצת מזכרת בתיה, וכיהן בתפקיד עד 1984. באפריל 1985 מונה לנציב בתי הסוהר, תפקיד שמילא עד 1986. הוא נמנה עם מייסדי האגודה לשיקום האסיר. בשנים 1993–2003 כיהן שוב כראש מועצת מזכרת בתיה. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 הפסיד בבחירות לראשות היישוב אך כיהן כחבר מועצה. ניסה שוב להיבחר לראשות המועצה גם בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008, אך הגיע למקום השני עם כ-20% תמיכה. הוא כיהן כחבר מועצה, לאחר שסיעתו זכתה בשלושה מושבים בבחירות.
בבחירות לכנסת ה-12 רץ ברשימת "רפי סויסה לכנסת" (נודעה גם בשם "התנועה למען חברה צודקת"), שזכתה ב-3,222 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-113 הסמלי ברשימת קדימה, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 הסמלי.
בשנת 1992 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2009 נקרא על שמו רחוב במזכרת בתיה.
אחיו של סוויסה, שמעון סביר, כיהן כקצין בכיר במשטרת ישראל.
נפטר ב-4 במרץ 2024, בגיל 89.
הערות שוליים

↑  רונן דמארי, מזכרת בתיה: רחוב לכבוד היריב הפוליטי, באתר nrg‏, 6 בדצמבר 2009
↑  אבל במושבה: רפי סוויסה הלך לעולמו, באתר My Rehovot, ‏4 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450857505171  ISNI: 0000 0000 5209 6922  LCCN: no2002047064  VIAF: 2133874   WorldCat (עם VIAF): 2133874
צאריצינו

ערך זה עוסק בארמון. אם התכוונתם לנפה במוסקבה, ראו .
| --- | --- |

ארמון צאריצינו הגדול
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1776 
 אדריכל:  וסילי בז'נוב 
 מייסדים:  יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה 
 בעלות:  יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  צאריצינו (ראיון), צפון אורחובו-בוריסובו 
 קואורדינטות:  55°37′01″N 37°40′58″E﻿ / ﻿55.6168339°N 37.682817°E﻿ / 55.6168339; 37.682817
 www.tsaritsyno-museum.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) צאריצינו(למפת מוסקבה רגילה) צאריצינו he
 
צאריצינו (ברוסית: Царицыно)  היא שמורה ומוזיאון במוסקבה שנוסדה בשנת 1984 בפארק בעל אותו השם.
בצאריצינו ישנו מוזיאון להיסטוריה ולארכיטקטורה, פארק עם יער סמוך, מוזיאון לאמנות ומפל של בריכות צאריצינו. בפארק מספר ביתנים, פרגולות, שדירות עצים, מערות מלאכותיות, גשרים דקורטיביים, ובית תפילה אורתודוקסי רוסי בשם "מקור חיים". צאריצינו ממוקם בין הנפות צאריצינו, ביריוליובו המזרחית, דרום אורחובו-בוריסובו וצפון אורחובו-בוריסובו.
ואאל יונס

ואאל יונס (בערבית: وائل يونس; נולד ב-31 בינואר 1963) הוא איש ציבור ופוליטיקאי ערבי-ישראלי, אשר שימש כחצי שנה כחבר הכנסת מטעם מפלגת תע"ל בסיעת הרשימה המשותפת.
ביוגרפיה

יונס נולד בערערה. למד סיעוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא אח מוסמך ועסק בתחום במספר בתי חולים בצפון ישראל.
בשנים 1995–2018 היה בעלים ומנהל של חברת "גני מייס אלרים", שברשותה אולם אירועים ומסעדה.
חבר הלשכה המדינית של תע"ל, נבחר כמועמד מטעמה לכנסת ושובץ במקום ה-18 ברשימה המשותפת לקראת הבחירות לכנסת העשרים. ב-9 בפברואר 2018, עם כניסתה לתוקף של התפטרות יוסף עטאונה, החל יונס לכהן כחבר הכנסת העשרים וכיהן בה כחצי שנה.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדה אחת: "הוועדה המיוחדת לעניין הצעות חוק מסוימות שהועברו לדיון בה".
ב-10 באוגוסט 2018 התפטר מחברותו בכנסת במסגרת מימוש הסכם רוטציה בסיעתו, הרשימה המשותפת.
יונס הוא תושב ערערה שעל יד נחל עירון. נשוי, ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  ח"כ יוסף עטאונה (הרשימה המשותפת) התפטר מהכנסת; במקומו ייכנס יונס ואאל, באתר הכנסת
↑  יהונתן ליס, אדלשטיין סירב לחתום על מכתב התפטרות בערבית כי אינו דובר את השפה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2011
משה גילדנמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוקטובר 1898 קוריץ
 פטירה:  אוגוסט 1957  (בגיל 58) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינויים נוספים:  דיאדיא מישה
 ידוע בשל:  מפקד פרטיזנים
 מקצוע:  מהנדס
 פרסים והוקרה:  הכוכב האדום  מלחמת המולדת  צלב גרונואלד
 
משה גילדנמן (המכונה דיאדיא מישה או "הדוד מישה"; באוקראינית: Гільденман, Моше‏; 10 באוקטובר 1898–1957) היה מהנדס וסופר יהודי מקורץ, אוקראינה. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במחתרות פרטיזניות שונות ופיקד על הפלוגה היהודית הפרטיזנית שנקראה "הדוד מישה". גילדנמן שרד את המלחמה ופרסם חמישה ספרים.
קורות חיים

גילדנמן נולד ב־1898 בעיירה קורץ, באזור ווהלין, שבגבול אוקראינה. הוא למד הנדסת בניין והתמחה בבניית גשרים. בעיירת הולדתו הקים מפעל לייצור מוצרי בטון בו עבד גם בנו שמחה.
גילדנמן נפטר באוגוסט 1957 (י"ב באב ה'תשי"ז) ונטמן בבית העלמין בנס ציונה.
מלחמת העולם השנייה

לפי ההסכם הרוסי - גרמני עברה קוריץ לשלטון הרוסים והמהנדס גילדנמן צווה תחילה להמשיך בעבודתו כמהנדס העיר אולם בפרוץ המלחמ בין גרמניה לרוסיה, בעקבות מבצע ברברוסה, מצבם של יהודי קוריץ הורע ותוך זמן קצר נכלאו כולם בגטו. כאשר הגרמנים חילקו את היהודים לעבודה, הם ניצלו את הידע המקצועי שלו והותירו לו לעבוד. באקציה הראשונה, בערב חג השבועות ב־1942, נרצחו כ־2000 יהודי קוריץ ובניהם אשתו ובתו של גילדנמן. הוא ובנו שמחה נשארו בחיים.
בהמשך גילדנמן הצליח לברוח מהגטו ליערות הסמוכים עם עוד 11 צעירים וביניהם בנו, מצוידים באקדח אחד עם חמישה כדורים. תחילה, ניסו גילדנמן וחברי הקבוצה להצטרף לקבוצות פרטיזניות שונות ביערות אבל זה לא התאפשר מכיוון שלא היה להם נשק וגם בשל היותם יהודים. מסיבה זו החליטו לפתוח קבוצה משלהם וכדי לחמש את הקבוצה תקפו קבוצת שוטרים אוקראינים, רצחו אותם וחטפו מהם רובים, אקדחים ומספר רימוני יד. משראו שהצליחו, הרשו לעצמם לתקוף תחנות משטרה קטנות באזור על מנת לצייד את הקבוצה מדי פעם בפעם. גילדנמן קלט לקבוצתו כל יהודי שברח מהגטאות ושנמלט ליערות, בהם הנער מרדכי שליין, וכך הקבוצה הלכה וגדלה. בנדידת הקבוצה של גילדנמן בחיפוש אחר פרטיזנים סובייטים, הם הוכתרו והותקפו על ידי כוחות גדולים של הצבא הגרמני ורבים מלוחמיו של קיפחו את חייהם בקרב זה עם האויב.
בינואר 1943 פגשו קבוצתו של גילדנמן בכוחות של הגנרל אלכסנדר סאבורוב (אנ'), ששמע על הפעולות הנועזות בהנהגתו של גילדנמן ומינה אותו לפקד על פלוגה של יחידת פרטיזנים. חלק מהמבצעים הנועזים נגד הגרמנים היו התקפות יחידות צבא הפצצות רכבות של תחמושת ומזון והטילו פחד בכל כפרי הסביבה באמצעות פעולות נקם. כך למשל, כשנודע להם שראש כפר מסוים הוציא להורג יהודי, התקיפו גילדנמן ופלוגתו את אנשי הכפר ולאור היום תלו את ראש הכפר והשאירו מסר בכתב, שכל מי שיתקוף יהודי בעתיד דמו בראשו. דבר זה גרם להרבה פחד לסביבה ורבים נמנעו מלפגוע ביהודים.
בגלל מדיניותם של הסובייטים לא לאפשר יחידות פרטיזניות יהודיות, הם צורפו לפלוגתו פרטיזנים ממוצא אוקראיני והיהודים הפכו למיעוט. הפלוגה פעלה באופן עצמאי באזור הצפוני של מחוז ז'יטומיר (Zhitomir), עד שחרור השטח באוקטובר 1943.
גילדנמן נפגש בחזית עם הצבא הסובייטי והתנדב לשרת בשורותיו ולהמשיך להילחם בגרמנים. גילדנמן שירת בחיל ההנדסה עד לכיבושה של ברלין וכניעתה של גרמניה והשתחרר בדרגת סרן.
אותות גבורה ועיטורים

בהוקרה על פעילותו בצבא הסובייטי עוטר במספר אותות בין היתר באות "הכוכב האדום" ואות "מלחמת המולדת" שהוענקו לו על ידי השלטונות הסובייטים וממשלת פולין העטירה אותו ב"צלב גרונואלד".
לקריאה נוספת

Misha Gildenman in They Fought Back: The Story of the Jewish Resistance in Nazi Europe, ed. and trans. Yuri Suhl (New York, 1967).
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה, גילדנמן, משה, באתר יד ושם
↑  משה גילדנמן, באתר BillionGraves
1 2 3 4 5 6  משה גילדנמן דיאדיא מישא, באתר ארגון הפרטיזנים- לוחמי המחתרות והגטאות
↑  נח דגוני, הקדמה, מוטלה- נער יהודי לוחם בשורות הפרטיזנים, משרד הבטחון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307961905171  ISNI: 0000 0000 6693 5205  LCCN: n82028050  NTA: 334047099  VIAF: 79496372   WorldCat (עם VIAF): 79496372
חיים אופק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 (בן 88 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בינגהמטון 
 
חיים אופק (Haim Ofek; נולד ב-1936) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק.
חייו

חיים אופק נולד בתל אביב. סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964, תואר שני בכלכלה בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1971. נושא עבודתו היה "הקצאת זמן ומשאבים במסגרת המשפחתית".
בין השנים 1971 ל-1975 היה מרצה באוניברסיטה העברית, אחר כך השתלם במשך שנה כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1976-78 היה חוקר באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1981 הצטרף כפרופסור חבר לסגל אוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק. בשנת 1999 התמנה שם כפרופסור מן המניין.
בשנת 2001 יצא ספרו Second Nature: Economic Origins of Human Evolution, בהוצאת קיימברידג'. הספר תורגם לעברית ויצא כמהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 2010 בשם "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" (מאנגלית: יצחק טישלר). הספר נכלל ברשימת החיבורים האקדמיים המצטיינים (Outstanding Academic Titles) לשנת 2002 של כתב העת Choice של ירחון אגודת הספריות של ארצות הברית (ALA).
הספר דן בנושאים של ביו-כלכלה ופָּלֵאו-כלכלה כשהוא בוחן את האבולוציה של האדם מנקודת מבט כלכלית ומנסה להסביר את המעבר מהומו ארקטוס להומו סאפיינס.
ז'אק דרידה

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1930 אל-ביאר (אנ'), אלג'יריה הצרפתית 
 פטירה:  8 באוקטובר 2004 (בגיל 74) הרובע החמישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jacques Derrida 
 מקום קבורה:  Cemetery of Ris-Orangis 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פנתאון-סורבון, הפקולטה לאמנויות של פריז, אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת הרווארד, תיכון לואי הגדול 
 מוסדות:  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה  European Graduate School  אוניברסיטת קליפורניה באירוויין 
 מונחה לדוקטורט:  ברנרד שטיגלר, François Raffoul, Pierre-Henri Castel, Karel Thein, Carlos Lobo, Serge Margel, קתרין מלאבו, Carlos Alberto Lobo, Manola Antonioli, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 זרם:  דקונסטרוקציה
 תחומי עניין:  פילוסופיה של הלשון, תורת הספרות, פנומנולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, מבקר ספרות, סופר 
 הושפע מ:  מרטין היידגר, פרידריך ניטשה, אדמונד הוסרל, מישל פוקו, עמנואל לוינס, ג'יימס ג'ויס,  לודוויג קלגס
 השפיע על:  מישל פוקו, עמנואל לוינס, פול דה מאן, גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, ג'פרי הרטמן, קתרין מלאבו, מיכל בן־נפתלי, זרם הדה-קונסטרוקטיביזם באדריכלות
 מדינה:  צרפת צרפת
 פרסים והוקרה:  פרס תאודור אדורנו (2001) Harry Oppenheimer Fellowship Award (2008) 
 בן או בת זוג:  Marguerite Aucouturier (1957–2004) 
 צאצאים:  Daniel Agacinski, פייר אלפרי 
 
ז'אק דרידָה (בצרפתית: Jacques Derrida‏; 15 ביולי 1930 – 9 באוקטובר 2004) היה פילוסוף צרפתי ממוצא יהודי אלג'יראי, אבי זרם הדקונסטרוקציה, שמשנתו מהווה את המסד הפילוסופי העיקרי של זרם זה, והוא שטבע את המונח עצמו. לביקורתו על יסודות החשיבה שמכוננים את הפילוסופיה המערבית, על טיבה של השפה, הכתיבה ודרכי המשמוע הפועלים בה ודרכה, נודעה השפעה רבה, והיא עוררה מחלוקת חריפה בקרב האינטלקטואלים בסוף המאה ה-20.
תולדות חייו

דרידה נולד באל-ביאר שבאלג'יריה, למשפחה שייחסה עצמה למגורשי ספרד מהעיר טולדו. עם השתלטותו של משטר וישי הצרפתי על אלג'יריה סולק מבית הספר בשל יהדותו. בשנת 1949 עבר לצרפת לשם הרחבת השכלתו ולמד בכיתות המכינות של תיכון לואי הגדול (דהיינו אלה המכינות לבחינות הכניסה לגראנד אקול). משפחתו המשיכה להתגורר באלג'יריה, והיגרה רשמית לצרפת בשנת 1962 לאחר שמולדתו קיבלה את עצמאותה ממנה. בשנת 1952 החל ללמוד באקול נורמל סופרייר, ועם מוריו נמנו מישל פוקו, לואי אלתוסר ועמנואל לוינס.
בשנים 1957–1959 עסק דרידה בהוראת אנגלית וצרפתית לילדי חיילים, כתחליף לשירות צבאי באלג'יריה. בשנים 1960 - 1964 לימד פילוסופיה בסורבון, ומ-1964 עד 1984 לימד באקול נורמל סופרייר. מ-1986 ועד מותו כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
משנות השישים ואילך פרסם דרידה מספר גדול של ספרים ומאמרים על מגוון רחב של נושאים, והרצה עליהם ברחבי העולם. את עיקר השפעתו ופרסומו רכש מחוץ לצרפת, ובראש ובראשונה באוניברסיטת ייל, שהאסכולה שצמחה מתוכה (ומכונה אסכולת ייל) בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, כללה מבקרים ספרותיים (עם הבולטים שבהם נמנים פול דה מאן, היליס מילר ואחרים) שכתיבתם הביקורתית הצטיינה בספקנות וברלטיביזם מובהק, ושאבה את עיקר השראתה מרעיונותיו, כתביו והרצאותיו של דרידה. ברוח זו, עיקר מטרתם ופועלם כוונו לפירוק מודע של כל שיטתיות מבנית או ביקורתית, ובכלל זה חתירה תחת מבנים של משמעות בתוך הטקסט עצמו, על מנת להביא לפירור כל משמעות יציבה או אפשרית בקרבו.
מבחינה פוליטית התנגד דרידה לדיכוי מיעוטים חלשים. יצא נגד הפלישה האמריקנית לעיראק וכך גם נאבק בגזענות ובעונש המוות. בראיונות טען כי חוויות אנטישמיות שחווה על בשרו באלג'יר בילדותו, הן שהביאו אותו לעסוק בנושאים אלו. דרידה לא התכחש ליהדותו מעולם, אך גם לא הצהיר עליה בפומבי. בשנת 1991 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Circonfession"; הלחם שמורכב מהמילה הצרפתית "Circumcision" (ברית מילה) ו"Confession" (וידוי, או דת). ב-1977, דרידה חתם על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
דרידה היה מיודד עם הפילוסוף הבלגי ועמיתו לזרם הדקונסטרוקציה פול דה מאן. בסוף שנות השמונים, לאחר מותו של דה מאן, נחשף כי דה מאן פרסם מאמרים אנטישמיים  בעיתון בלגי, ששיתף פעולה עם הנאצים. בכרך שפורסם על הפרשה  דרידה ניסה להגן על שמו הטוב של חברו, ולהסביר את הביטויים האנטישמיים במאמרים אלו.
דרידה נשא לאישה את מרגריט אוקוטוריה (Marguerite Aucouturier), פסיכואנליטיקאית ומתרגמת, ב-1957 ולזוג נולדו שני בנים. בן נוסף נולד לו מסילביאן אגסינסקי, פרופסורית בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, ב-1985. נפטר בפריז ב-2004 בגיל 74 לאחר תקופה ממושכת שבה סבל מסרטן הלבלב.
כתביו

בין החשובים שבכתביו (בתרגום לאנגלית מהמקור הצרפתי) ניתן למנות את:
Of Grammatology - 1967
Writing and difference - 1967
Margins of Philosophy - 1972
Dissemination - 1972
כתביו > כתביו שתורגמו לעברית > ספרים

בית המרקחת של אפלטון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
נפתולי בבל (1990), הוצאת רסלינג, 2002.
מה ילד יום (עם אליזבת רודינסקו), הוצאת חרגול, 2003.
מחלת ארכיב (1995), הוצאת רסלינג, 2006.
תוקף החוק (1990), הוצאת רסלינג, 2006. (הספר מכיל למעשה שני כתבים, כאשר השני הוא של דרידה, הראשון נקרא "לביקורת הכח" של ולטר בנימין)
על הכנסת אורחים (1996), הוצאת רסלינג, 2007.
ברית-וידוי (1991), הוצאת רסלינג, 2008.
מתת מוות (1999), הוצאת רסלינג, 2008.
דרידה קורא שייקספיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2008.
היה שלום: לעמנואל לוינס (1997), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
על הגרמטולוגיה (1967), הוצאת רסלינג, 2015.
שיבולת: לפאול צלאן (1984), הוצאת הקיבוץ המאוחד 2015.
החד-לשוניות של האחר, הוצאת רסלינג, 2019
אחרון היהודים, תרגום מצרפתית: מיכל בן-נפתלי, הוצאת רסלינג, 2024
כתביו > כתביו שתורגמו לעברית > ראיונות

מיכל בן-נפתלי, ‏אתיקה של זיכרון – מיכל בן־נפתלי מראיינת את ז'אק דרידה ביד ושם, תיאוריה וביקורת 15, קיץ 1999, עמ' 5–17
מישל ויוורקה, ‏המאה והסליחה: ריאיון עם ז'אק דרידה, תיאוריה וביקורת 27, סתיו 2005
המלנכוליה של אברהם – שיחה עם ז'אק דרידה, מראיינת: מיכל בן־נפתלי, רסלינג
לקריאה נוספת

זאב לוי, הרמנויטיקה, הוצאת ספרית פועלים
מארק לילה, הנפש הנמהרת, עם עובד, הוצאת אופקים, 2004
מיכל בן-נפתלי, כרוניקה של פרידה - על אהבתה הנכזבת של הדקונסטרוקציה, הוצאת רסלינג
גדעון עפרת, הברית והמילה של ז'אק דרידה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
דרור פימנטל, "חלום הטוהר, היידגר עם דרידה", הוצאת מאגנס - פילוסופיה, 2009
מאמרים בעברית על יצירתו:
פול אלבהר, "על זיכרון עדות וסליחה", יהדות - סוגיות, קטעים, פנים, זהויות, תשס"ז 2007.
מיכל בן-נפתלי, "אלקטה בשיבולים: השואה בהגותו של ז’אק דרידה", נצח בעיתות של שינוי, תשס"ה 2005.
מיכל בן נפתלי, "כשהרוח נקראת לדגל: דרידה על הפוליטיקה של היידגר", עיון, מ"ד, תשס"ו 2006.
זאב לוי, "עמנואל לוינס וז’אק דרידה: השפעות ותגובות", מנחה לשרה, תשנ"ד 1994.
דורית למברגר, "נפתולי דרידה", מבוע, מ"ב, תשס"ה 2005.
יצחק (יאני) נבו, "מה הוא מחיר הדקונסטרוקציה?, דרידה על היידגר ובעיית הנאציזם - מחקר ביקורתי", עכשיו, 59, תשנ"ג 1993.
ישראל רוזנסון, "ביתך - בית ועד לחכמים: מסה על חינוך כהכנסת אורחים",הגות בחינוך היהודי, ב', תש"ס 2000.
ג'יובנה בוראדורי, פילוסופיה בזמן טרור: שיחות עם הברמאס ודרידה, תרגום, עריכה והקדמה: רועי ברנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
זאב הרוי, רש"י על בריאת העולם: מעבר לאפלטון ולדרידה, בתוך 'חלמיש למעיינו מים: מחקרים בקבלה, מנהג והגות מוגשים לפרופ' משה חלמיש, אבי אלקיים, וחביבה פדיה (עורכים), ירושלים, 2016 עמ' 167–179.
מיכל בן-נפתלי, האתיקה של הזיכרון, שיחה עם ז'אק דרידה, הוצאת רסלינג, 2017.
הערות שוליים

↑  ניצן ליבוביץ, אופטימי, אבל עם קצה מלנכולי, באתר הארץ, 23 במרץ 2003
↑   דוד הדר, "על הגרמטולוגיה": החשד על פי ז'אק דרידה, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2015
 יואב רינון, ז'אק דרידה ומהותה של הדקונסטרוקציה, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2015
↑   שירה סתיו, התאריך הוא קבר, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260300605171  PLWABN: 9810587895805606  BIBSYS: 90061882  BNC: 000060960  BNE: XX1130306  BnF: cb11899710z (data)  CANTIC: a10073462  CiNii: DA00404236  GND: 118677888  ICCU: CFIV020220  ISNI: 0000 0001 2142 9146  LCCN: n79092610  LNB: 000016366  MusicBrainz: bf957c94-776f-449a-a4f7-2b37f7fd9a89  MGP: 221124  NDL: 00437722  NKC: jn19990001723  NLA: 35357803  NLG: 64708  NLK: KAC199606951  NSK: 000001552  NTA: 068900600  RERO: 02-A003171083  RKD: 446969  SELIBR: 183691  SNAC: w6p84tvf  SUDOC: 027287130  Trove: 924295  ULAN: 500045861  VcBA: 495/56381  VIAF: 88958529   WorldCat (עם VIAF): 88958529
משה שרוני

משה שרוני (1929 – 20 בספטמבר 2020) היה חבר הכנסת בכנסת ה-17. מטעם סיעת "גיל" ויושב ראש השדולה למען חיפה.
קורות חייו

שרוני נולד בשנת 1929 בבוחוש שברומניה, ועלה לישראל בשנת 1948. מיד עם הגיעו ארצה התגייס לצה"ל ושרת במגוון תפקידים, בהם ראש הלשכה של חיים לסקוב ומאיר זורע. שרוני השתחרר ב-1964 בדרגת רס"ן. עבד במשך שנים רבות בעיריית חיפה, ובשנות ה-60 אף היה יו"ר ארגון עובדיה. שרוני בוגר לימודי משאבי-אנוש (1978) ומנהל מוניציפלי (1987) באוניברסיטת חיפה.
בבחירות לכנסת ה-14 היה מועמד לכנסת ברשימת הגמלאים בראשות נאוה ארד, אך רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום השלישי ברשימת הגמלאים המחודשת (גיל - גמלאי ישראל לכנסת) בראשותו של רפי איתן. לאחר הבחירות ועם כניסת המפלגה לקואליציה התמודד על תפקיד שר הבריאות שהיה תפקיד השר השני שהמפלגה קיבלה, אולם הפסיד את התפקיד על חודו של קול בהצבעה במזכירות המפלגה לחבר מפלגתו יעקב בן יזרי. התפרסם בשורה של התבטאויות החורגות מהקונצנזוס, למשל בעניין משפט קצב.
באוקטובר 2008 הודיעה המשטרה כי נמצאה תשתית ראייתית נגדו בחשד לרישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים, והמליצה להעמידו לדין, אך ב-2009 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק. היה יושב ראש השדולה למען חיפה והגליל. היה נשוי ואב לשני ילדים, התגורר בשכונת רמת התשבי שבחיפה ונפטר ב-20 בספטמבר 2020.
קורות חייו > פרישתו ממפלגת גיל

בכנסת ה-17 כיהן כיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה עד ל-29 באוקטובר 2007, אז הודח מתפקידו כהצעת חברי סיעתו. עד 15 באוקטובר 2007 שימש שרוני יו"ר סיעת גיל, אך הודח מתפקידו בשל מחלוקת עם יו"ר המפלגה, רפי איתן, בנוגע להצעת חוק שהגיש העוסקת בהגדלת קצבאות זקנה. ב-29 באוקטובר העביר שרוני את החוק בוועדת העבודה והרווחה לקראת קריאה שנייה ושלישית. באותה שעה, הודח מתפקיד יו"ר הוועדה לאחר דיון שנערך בוועדת הכנסת. במקומו מונה חבר הכנסת יצחק גלנטי. בתגובה להדחה אמר שרוני: "אני מבקש סליחה מכל הציבור הגמלאים שהצביע עבור מפלגתי בבחירות".ב-28 באפריל 2008 הגיש שרוני לוועדת הכנסת יחד עם חבריו לסיעה, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים". זאת בעקבות הדחת שרוני מספר חודשים קודם לכן מראשות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ומראשות הסיעה. בנימוקי הפרישה אמר שרוני:
ביקשתי לפני כמה ימים לכנס את הסיעה כדי לבדוק אם ראש הממשלה מקבל את הדרישות שלנו. יו"ר הסיעה הודיע לי שיו"ר המפלגה אמר לו לא לכנס את הסיעה. אז התכנסו היום - אני, שרה וגלזר והחלטנו להתפלג. אם רפי איתן חושב שהוא הכל יכול, אז שיישאר לבד."
מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, וזאת לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים. ב-3 במאי שינו גלזר ומרום-שלו את החלטתם, ויום לאחר מכן כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם גאידמק ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים". ב-19 במאי, עם תום פגרת החורף של הכנסת, התקיים דיון בוועדת הכנסת בסופו אמורה הייתה להתקיים הצבעה על אישור התפלגות הסיעה. במהלך הדיון הושמעה ביקורת מצד חברי כנסת רבים וכן מצד היועצת המשפטית לכנסת, נורית אלשטיין, באשר לחוקיות ההסכם בין הפורשים לגאידמק. בתום הדיון החליט שרוני למשוך את בקשתו לאישור ההתפלגות, ולהעמידה להצבעה במועד אחר לאחר תיקון סעיפי ההסכם, לאחר שהסתמן רוב בקרב חברי הוועדה נגד אישור ההתפלגות. לאחר תיקון ההסכם הוגשה הבקשה בשנית ובהצבעה שנערכה בוועדה ב-28 במאי נדחתה הבקשה. לבסוף, ולאחר שבוטל ההסכם עם גאידמק, אישרה ועדת הכנסת ב-2 ביוני את התפלגות הסיעה ואת הקמת סיעת "צדק לזקן". במקביל להליכי הפילוג, החליטה סיעת גיל כי שרוני יישאר נציגהּ רק בוועדת החוקה חוק ומשפט, וביתר הוועדות הוחלף בחברים אחרים.
ב-15 באוקטובר 2008, בעת נסיונותיה של ציפי לבני להקים ממשלה חדשה בראשותה, הודיעו ראשי שתי הסיעות על איחוד מחודש. חבר הכנסת גלזר הודיע כי יישאר בסיעת היחיד "צדק לזקן".
פעילות ציבורית

יו"ר ארגון גמלאי עיריית חיפה, 1991
סגן יו"ר גמלאי השלטון המקומי, 1991
סגן ומ"מ יו"ר התאחדות עולי רומניה בחיפה, 1998