stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטרוזיליה

| פטרוזיליה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: Petroselinum (אנ')
מין:: פטרוזיליה
שם מדעי
 Petroselinum crispum ‏פוס, 1866
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  87.71 ג'
 
 קלוריות:  36 קק"ל
 
 חלבונים:  2.97 ג'
 פחמימות:  6.33 ג'
 שומן:  0.79 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  8424 מק"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.09 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  134 מ"ג
  ‑ ויטמין E:  0.75 מ"ג
 
 ברזל:  6.20 מ"ג
 סידן:  138 מ"ג
 מגנזיום:  50 מ"ג
 זרחן:  58 מ"ג
 אשלגן:  554 מ"ג
 נתרן:  56 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  3.3 ג'
 
 מקור: Nutrient values and weights are for edible portion., USDA
פֶּטְרוֹזִילְיָה (שם מדעי: Petroselinum crispum) היא עשב תיבול ממשפחת הסוככיים. מוצאו מדרום אירופה. צמח זה הוא דו-שנתי. עליו של צמח זה הם בצבע ירוק כהה.
ביוון העתיקה סימן הצמח הזה את המוות והוא פוזר מעל קברים. הרומאים התחילו להשתמש בו בבישול.
ברפואה העממית מיוחסות לצמח זה סגולות רפואיות ונטען שביכולתו להפחית או לבטל כליל: הפרעות בעיכול, לחץ דם גבוה, ריח רע מהפה, גזים, הפרעות בתפקוד בלוטת הערמונית ומחלות כליות. הפטרוזיליה עוזרת לטיפול בדרכי השתן ובאבנים בכליות. הפטרוזיליה עשירה ביותר בוויטמינים ומינרלים רבים, בין השאר בוויטמין A ו-C ובברזל. בפטרוזיליה נמצא גם נוגד החימצון רוטין.[דרוש מקור]
ברומא וביוון העתיקה, נהגו ללעוס פטרוזיליה בסוף כל ארוחה כדי לרענן את ריח הפה.
הפטרוזיליה מכילה רעלן בשם פסוראלן, רעלן פוטוטוקסי ופוטוקרצינוגני, שפוגע בדנ"א וברקמות ועלול לגרום לבני אדם האוכלים אותו רגישות קיצונית לאור השמש.
אטימולוגיה

באנגלית, המילה המשמשת עבור פטרוזיליה היא: "Parsley" ("פָּֿארְסְלִי"). מקור מילה זו באנגלית עתיקה, שם היא נכתבת: "Petersilie" ("פֶּטֶרְסִֿילִיֶה"). מילה זו חלחלה לגרמנית המודרנית, שם היא נהגית: "פֶּטֶרְזִֿילִיֶה".
בצרפתית עתיקה (אנ') נכתבת המילה כך: "Peresil" ("פֶּרֶזִֿיל").
מקור המילים באנגלית העתיקה ובצרפתית העתיקה בלטינית של ימי הביניים (אנ'), שם נכתבת המילה: "Petrosilium" ("פֶּטְרוֹזִֿילִיוּם"), ובלטינית מודרנית, שם היא נכתבת: "Petroselinum" ("פֶּטְרוֹזֶֿלִינוּם"). מילים אלו הן למעשה צורה לטינית (אנ') של המילה היוונית: "Πετροσέλινον" (תעתיק מיוונית: "פֶּטְרוֹסֶֿלִינוֹן"). מילה זו הנה הלחם בסיסים של שתי מילים נפרדות: "Πέτρα" (תעתיק מיוונית: "פֶּֿטְרָה") - אבן, ו- "Σέλινον" (תעתיק מיוונית: "סֶֿלִינוֹן") - סלרי. כלומר, משמעות המילה היוונית, בתרגום חופשי לעברית, היא "סלרי האבנים" (או: "סלרי הגדל בין/על אבנים").
הצורה הראשונה בעלת תיעוד אמין של מקור המילה "סלרי" מצויה באתר הארכאולוגי "מיקנה", שם נחרט השם: "σε-ρι-νο" ("סֶה-רִי-נוֹ") בכתב ליניארי ב'. באי אוויה, השייך ליוון, מכונה צמח זה: "Μυρώνι" ("מִירֿוֹנִי"), אשר תרגומו העברי הוא: תמכה (המכונה גם: "הפטרוזיליה לאניני הטעם"), או ליתר דיוק: "Μακεδονήσι" ("מַקֶדוֹנִֿיסִי").
גידול ביתי

פטרוזיליה היא צמח אשר גדל היטב בתנאי האקלים הישראלי. משום כך, ומפני שהיא משמשת עשב תיבול במאכלים רבים במטבח הישראלי, נהפכה הפטרוזיליה צמח מקובל בגינות ועציצים ביתיים. משתלות רבות מוכרות שתילי פטרוזיליה שאותם רצוי לשתול בסתיו באדמה או בעציץ עמוק יחסית (כדי לאפשר מספיק מקום לשורש העבות והטעים). הפטרוזיליה זקוקה לפחות ל-5 שעות אור ביממה ולהשקיה מתונה על פי הצורך. הצמח מתרבה באמצעות הפצת זרעים, המבשילים בתוך עמודי התפרחת. למרות זאת, זמן הנביטה הארוך לרוב מרתיע את הגנן הביתי משימוש בזרעי הפטרוזיליה ליצירת דור חדש.
שימושים במטבח

במרכז ומזרח אירופה ובמערב אסיה מוגשים הרבה מאכלים עם פטרוזיליה טרייה קצוצה מפוזרת מעל. לעיתים קרובות מוגשת הפטרוזיליה כמעין קישוט לצלחת. את הפטרוזיליה ניתן למצוא כמרכיב במתכוני תפוחי אדמה שונים, עם תבשילי אורז, דגים, עוף מטוגן, טלה, אווז, סטייקים, בשר או תבשילי ירקות (כמו גולאש או קדירת עגל). באירופה הפטרוזיליה נחשבת לאחד המרכיבים בבוקה גרני, צרור של מגוון עשבי תיבול שנותן ניחוח לתבשילי ציר ולמרקים.
הערות שוליים

↑  המונח המדויק עבור "כינוי עממי" ביוונית הוא: "Ψευδοκαθαρεύουσα", ובעברית: "פסאודו-קאתארבוסה" ("קאתארבוסה מדומה/מזויפת"), כלומר: "השפה היוונית הלא טהורה".
↑  כינויה העממי אינה "Πετροσέλινον" ("פֶּטְרוֹסֶֿלִינוֹן"), אלא "Μαϊντανός" ("מַאידַאנֿוֹס").
↑  מקור: הערך המקביל בוויקיפדיה היוונית, בפסקה: "Ετυμολογία" (אטימולוגיה).
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565500105171  BnF: cb12373226c (data)  LCCN: sh85098313  NKC: ph268208
כוכב אניס

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  צמח שימושי 
 
כוכב אניס (בלטינית: Illicium verum נקרא גם באדיאן) הוא עץ ירוק-עד בגודל בינוני שמקורו בצפון מזרח וייטנאם ודרום סין.
מאפיינים

זהו תבלין הדומה מאוד לאניס בטעמו ומתקבל מהפרי דמויי הכוכב אשר נקטף ממש לפני ההבשלה. שמן כוכב אניס הוא שמן ריחני מאוד המשמש לבישול, בישום, סבונים, משחות שיניים, מי פה וקרמים לעור. עד 2012, כאשר עברו להשתמש במקור חיידקי, חברת הופמן לה רוש השתמשה בעד 90% מיבול כוכב אניס השנתי בעולם לייצור חומצה שיקימית, תוצר ביניים כימי המשמש בסינתזה של אוסלטאמיביר (בשם המסחרי: טמיפלו).
אטימולוגיה ומינוח

Illicium מקורו במילה הלטינית illicio כלומר "לפתות" או "לשדל".
Verum פירושו "אמיתי" או "טבעי".
נראה שהשם "באדיאן" נובע מ-badiane הצרפתית, מהשם הסיני התיאורי לכאורה בפין - יין: "bājiǎo - שמונה קרניים". המילון האנגלי של אוקספורד מציין שמקורו לפני כן אינו ידוע.
תיאור

העלים ארומטיים, פשוטים ואזמליים, אובציתיים-אליפטיים או אליפטיים, גודל 5–15 ס"מ × 2-5 ס"מ. הפרחים הם בודדים, דו מיניים, ורודים עד אדומים כהים, ביתיים או תת-טרמינליים.
הפרי הוא זקיק דמוי קפסולה, בצורת כוכב, חום-אדמדם, המורכב משישה עד שמונה זקיקים המסודרים בסחרור. כל זקיק בצורת סירה, 2-1 ס"מ אורך, מחוספס ונוקשה, צבעו חום-אדמדם, עם זרע אחד, נפתח לאורך קצה הגחון בהבשלה.
שימוש > קולינרי

כוכב אניס מכיל אנתול (אנ') הידוע כקמפור אניס, אותה תרכובת שנותנת לאניס את הטעם שלו. כוכב אניס נכנס לשימוש במערב כתחליף פחות יקר לאניס באפייה, כמו גם בייצור משקאות חריפים, בעיקר בייצור הליקר גליאנו. כוכב אניס משפר את טעם הבשר.
שימוש > קודמן לתרופה

כוכב אניס הוא המקור העיקרי של התרכובת הכימית חומצה שיקימית (אנ'), קודמן ראשוני בסינתזה הפרמצבטית של התרופה נגד שפעת אסלטאמיביר (Tamiflu). שיטה תעשייתית לייצור חומצה שיקימית באמצעות תסיסה של חיידקי E. coli התגלתה בשנת 2005, ויושמה במגפת השפעת (2009) כדי לטפל במחסור בטמיפלו, מה שגרם גם לעליית מחירים של כוכב אניס כחומר גלם של החומצה השיקימית. נכון לשנת 2018, התסיסה של E. coli הייתה תהליך הייצור הנבחר לייצור חומצה שיקימית לסינתזה של טמיפלו.
רעילות של מינים קרובים

כובב אניס אינו רעיל. עם זאת, מינים קשורים אחרים הם רעילים.
רעילות של מינים קרובים > מפרטים

ISO 11178:1995 – מפרט לפירות היבשים של כוכב אניס.
קהילת יהודי ורשה

קהילת יהודי ורשה היא הקהילה היהודית בעיר ורשה בפולין. תיעוד ראשון של התיישבות יהודית במקום היה כבר בתחילת המאה ה-15. קהילת יהודי ורשה היא אחת מהקהילות היהודיות המוכרות והגדולות ביותר בעולם. במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה קהילת יהודי ורשה הקהילה היהודית הגדולה ביותר באירופה והשנייה בגדולה בעולם, אחרי יהדות ניו יורק.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

יהודים תועדו לראשונה בוורשה בספר מחוז צ'רסק בשנת 1414, אך ככל הנראה ישבו כבר שם מסוף המאה ה-14. בתיעוד מוזכר סכום כסף שהתקבל מיהודי מורשה. באותה תקופה הקהילה היהודית בעיר הייתה קטנה מאוד, ובשנת 1421 היו בעיר עשרה יהודים בלבד. היהודים התיישבו ברחוב זִ'ידוֹבְסְקַה, זכה לכינוי "רחוב היהודים", ליהודים היה בית כנסת שנבנה מאבן, בית קברות ומקווה. היהודים סבלו מעוינות תושבי המקום הבנדיקטינים וגורשו מהעיר בשנת 1483 בידי נסיך בולסלב. על אף הגירוש, התיישבו היהודים ביישובים הסמוכים לורשה והגיעו אליה לצורכי עסקים. הם שבו אליה בשנת 1486, שלוש שנים מאוחר יותר.
תולדות הקהילה > התפתחות הקהילה

זיגמונט הראשון, מלך פולין אסר על היהודים לגור בורשה ובפרבריה. שלושת המלכים הבאים (זיגמונט אוגוסט, סטפאן באטורי ויאן סובייסקי) אישרו גם הם את האיסור. יהודים אחדים הורשו להתיישב בורשה על אף האיסור. יהודים אלו היו פקידי מכס וגובי מיסים.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 חוקק חוק שהתיר ליהודים לבקר ולסחור בעיר בתקופה הסיים (הפרלמנט הפולני). החוק חוקק בידי המלך זיגמונט אוגוסט. החל מהמאה ה-17 החלו היהודים להתיישב באחוזות אצילי ורשה. הם עסקו במסחר, מלאכה, אומנות וייצור אלכוהול. תחת שלטונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר. בשנת 1764 היו בעיר 2,519 יהודים ובשנת 1778 גדל המספר ל-3,512. בשנת 1780 הותרה הקמתו של בית קברות ברובע פראגה, אשר בו נוסדה קהילה יהודית ב-1775, עם ביטולו של צו האי-סובלנות ליהודים ברובע.
יהודי הקהילה עסקו בטווית ותפירת בגדים, בצורפות, בשענות, בנגינה ובניהול בתי מרזח. בחלוקת פולין השלישית שהתרחשה בשנת 1796 עברה ורשה לשלטון פרוסיה. רשויות השלטון החדש הסדירו את שהייתם של היהודים בעיר והפכו אותה לחוקית. השלטון המקומי לא קיבל את ההחלטה והתנגד לה. רק בשנת 1808 הכירה מועצת העיר בקהילה היהודית כחוקית. בשנים אלו הקהילה היהודית בעיר גדלה בהתמדה: בשנת 1797 היו בעיר 7,688 יהודים ובשנת 1804 גדלה האוכלוסייה ל-11,630 יהודים, שהיוו למעלה מ-17% מכלל האוכלוסייה. בשנת 1910 התגוררו בורשה יותר מ-300 אלף יהודים. באותה תקופה פעלו בעיר מפלגות ציוניות, חרדיות וקומוניסטיות.
תולדות הקהילה > במלחמת העולם הראשונה

במלחמת העולם הראשונה נגרם נזק כבד לקהילת יהודי ורשה. צבא האימפריה הרוסית עשה ביהודים פוגרומים במהלך נסיגתו מורשה, בעוד צבא גרמניה ניצל אותם מבחינה כלכלית.
תולדות הקהילה > בין מלחמות העולם

בתום מלחמת העולם הראשונה (1918) זכתה פולין בעצמאות והוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה. ורשה הפכה לבירת המדינה. ב-1920 התקיימה מלחמה בין פולין לברית המועצות. הצבא הסובייטי הגיעה עד פרבריה המזרחיים של העיר אך נעצר על ידי הצבא הפולני. בתקופה שלאחר המלחמות העיר חוותה פריחה כלכלית אשר היטיבה גם עם הקהילה היהודית. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-350,000 נפש, אשר היוו כ-30% מכלל תושבי העיר. רובם הגדול התגורר במרכז העיר בשכונת מוראנוב (Muranow), שם היו משרדי הקהילה ומוסדות דת ותרבות יהודיים, כגון בתי כנסת, בתי חולים, בתי יתומים, ותיאטרון וכן בתי עסק, חנויות ומפעלים רבים בבעלות יהודית. ריכוז נוסף של יהודים היה בשכונת פראגה בצד המזרחי של נהר ויסלה.
בתקופה זו עסקו מרבית היהודים בתעשייה ומלאכה. חלק גדול נוסף עסק במסחר וחלק קטן יותר עבד במקצועות חופשיים. היהודים החלו להשתלב בחברה הפולנית ורבים אף שירתו בצבא הפולני. בשנות ה-30 ובפרט לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה גברה בורשה פעילותן של תנועות ציוניות וביניהן תנועת בית"ר. בתקופה זו פעל בורשה זאב ז'בוטינסקי. ב-1936 הוא נפגש עם יוזף בק, שר החוץ הפולני, במטרה לקדם את תוכנית האווקואציה ליישוב מיליון וחצי יהודים בארץ ישראל בתוך 10 שנים, כאשר מחצית מהם יבואו מפולין. בק התייחס באהדה לרעיון וראה בו הזדמנות להפטר מהיהודים בפולין, שאותם החשיב כ"מיותרים". ב-1938 התקיימה בוורשה הוועידה העולמית השלישית של תנועת בית"ר. יהודים רבים מפולין ומורשה עלו לארץ ישראל בתקופה זו, חלקם באופן לגאלי וחלקם בעלייה בלתי לגאלית. בשנים 1933–1938 פעלה אונית הנוסעים פולוניה בקו לנמלי חיפה ותל אביב והובילה כ-200,000 עולים מפולין לארץ ישראל. בכמה הפלגות היא נוצלה על ידי ארגון ההגנה להברחת נשק שנרכש בפולין.
גורל יהודי הקהילה בשואה > כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה

ב-1 בספטמבר 1939 הסתערו גייסותיה של גרמניה הנאצית על גבולה המערבי של פולין. תוך ימים אחדים ורשה הייתה נתונה תחת מצור. כוחות ארטילריה ואוויר מוטטו את קווי ההגנה הפולנים, אשר היו בעלי ציוד מיושן. חיל הפרשים הפולני לא היווה מכשול משמעותי עבורם. תוך מספר ימים התפרסו הכוחות הגרמניים ממערב לנהר בוג, והחלו להפציץ מן האוויר את ורשה. ב-7 בספטמבר הגיעו יחידות רגליות גרמניות למבואותיה של העיר. עוד לפני שכותרה סופית, נמלטה ממשלת פולין לרומניה. ורשה התקשתה לעמוד מול המצור שהושם עליה; לא היה בה מלאי מזון, ציוד ותרופות, וגם לא מקלטים לכל תושביה. למרות זאת הצליחה העיר להחזיק מעמד - כאשר כ-300,000 היהודים שבה פועלים גם כן להגנתה - במשך שלושה שבועות (זמן רב יותר מכל ערי הבירה האחרות שכבשו הנאצים במלחמת העולם השנייה), עד אשר נפלה. ב-28 בספטמבר החליט ראש העיר סטאז'ינסקי על כניעת העיר. ב-2 באוקטובר קיים צבא גרמניה הנאצית מצעד ניצחון ברחובות העיר.
לאחר כיבוש פולין חילקו הגרמנים את שטחי פולין אותם כבשו לשני חלקים. החלק המערבי סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי. בחלק המערבי נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"גרמניזציה" של הטריטוריה החדשה. מיד לאחר הכיבוש הם רצחו כ-15,000 מבני האינטליגנציה הפולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש. בנוסף גורשו מבתיהם שני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים. עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו, והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית. מטרת הנאצים הייתה למחוק כל זכר לתרבות הפולנית באותם אזורים, וליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים. גם באזור מרכז פולין נקטו הנאצים במדיניות שיטתית של גירוש ורצח. חמור מכל היה יחסם כלפי היהודים בפולין.
גורל יהודי הקהילה בשואה > השמדת הקהילה

ב-21 ביולי 1942, ערב תשעה באב תש"ב 1942, הגיעה אל בניין היודנראט קבוצה מצומצמת של אנשי אס אס ואס דה, ו-11 מחברי הנהלת היודנראט ששהו אותה עת בבניין ועימם עשרות פקידים, הועלו על כלי רכב והובלו אל בית כלא בוורשה. באותה העת עברה פלוגה של חיילים ברחובות הגטו, וביצעה ירי ללא הבחנה באנשי הגטו. לפי מסמכי הגרמנים, במשך 58 ימי האקציה גורשו 300,000 גברים ונשים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
עד לאותו יום, לא משנה עד כמה החיים היו קשים, יושבי הגטו הרגישו שחיי היומיום שלהם, יסודות הקיום שלהם, נתלו על משהו יציב ועמיד... ב-18 באפריל הבסיס עצמו של חיי הגטו נע מתחת לרגליהם של האנשים... כעת כולם כבר הבינו שהגטו עתיד להיחרב, אך איש עדיין לא הבין שכל יושבי הגטו נידונו למוות
נתונים דמוגרפיים

| שנה | מספר חברי הקהילה | אחוז חברי הקהילה מכלל האוכלוסייה בעיר |
| --- | --- | --- |
| 1421 | 10 | לא ידוע |
| 1764 | 2,519 | לא ידוע |
| 1765 | 2,500 | לא ידוע |
| 1778 | 3,512 | לא ידוע |
| 1795 | 6,750 | לא ידוע |
| 1797 | 7,688 | לא ידוע |
| 1799 | 9,200 | 10% |
| 1804 | 11,630 | למעלה מ-17% |
| 1918 | 320,000 | 42% |
| 1939 | 378,000 | 29% |
בתי כנסת

בית הכנסת וונטזר
בית כנסת פלנסיה
לקריאה נוספת

פ' לחובר, ורשה, בתוך: קהלות ישראל שנחרבו : הרצאות פומביות על הריסות הגולה שנערכו באוניברסיטה העברית בירושלים בקיץ תש"ג, תל אביב תש"ד. עמ' 66–79.
משה פראגר, "וורשה – הקהלה הגדולה והחשובה בתולדות יהדות אירופה", בתוך לאות ולעד, בני ברק: גנזך קידוש השם, עמ' 133–164, 1976
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  קהילת יהודי ורשה, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29  היסטוריה, באתר שטעטל וירטואלית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  ורשה (Warsaw), באתר המכון הבין-לאומי לחקר השואה - יד ושם
↑  ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1939 - 1943 עמ' 102. הוצאת יד ושם, ירושלים
↑  על הליכי ההכרזה על סגירת הגטו ועל בנייתה של חומת גטו ורשה, באתר יד ושם
↑  על פולנים נוצרים בגטו ורשה ראו: Peter Florian Dembowski, Christians in the Warsaw Ghetto: an Epitaph For the Unremembered, University of Notre Dame Press, 2005
↑  ד"ר מרים עופר, "רפואה יהודית בגטו - נר בימי האפלה", גליליאו (כתב עת), גיליון 176, אפריל 2013, עמ' 40-47.
הלה וזליג הופנשטנד - זוג יהודי ברחובות ורשה, 1934. זליג שירת בצבא הפולני. בני הזוג עלו לארץ ישראל ב-1935. רוב בני משפחתם נותרו מאחור ובהמשך רוכזו בגטו ורשה ונספו בשואה.
בית הכנסת "נוז'יק", המבנה היחיד שלא נהרס בגטו ורשה (צולם ב-1999)

משאית ברחוב גז'יבובסקה בגטו, מאי 1941
רחוב קרמליצקה בגטו, מאי 1941
חורבות מבנה בגטו ורשה, סמוך לשריד מחומת הגטו, ברחוב Waliców 1
גטו ורשה, יוני 1942
לענה דרקונית

| לענה דרקונית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: אסטראים
משפחה:: מורכבים
סוג:: לענה
מין:: לענה דרקונית
שם מדעי
 Artemisia dracunculus ‏לינאוס, 1753
לענה דרקונית (שם מדעי: Artemisia dracunculus) הוא מין צמח עשבוני רב-שנתי, המשמש כעשב תיבול במטבחים שונים בעולם. כעשב תיבול הוא מוכר בעברית ובאנגלית בשם טָרָגוֹן (Tarragon) ובצרפתית, בגרמנית ובספרדית בשם אֶסְטְרָגוֹן (Estragon).
הצמח גדל באופן טבעי בחצי הכדור הצפוני, כולל אירופה, חלקים מאסיה (בהם הודו), אמריקה הצפונית ואף מקסיקו.
תיאור

הלענה הדרקונית היא עשב רב-שנתי הצומח לגובה של עד מטר וחצי, עם גבעולים מפוצלים לגבעולי משנה פעמים רבות. העלים דמויי להב, ארוכים וצרים, שפתם תמימה וצבעם ירוק מבריק. הצמח נושא תפרחות המונות עד 40 פרחים קטנים בגוון ירוק צהבהב. חלק מזני הלענה הדרקונית שתורבתו למאכל אינם פורחים כלל.
השפעה בריאותית

טרגון מכיל חומר טעם המזכיר אניס, הקרוי אסטרגול. חומר זה נמצא כגורם מסרטן וטרטוגן בעכברים. בדיקה של האיחוד האירופי הראתה שגם בצריכה גבוהה פי 100 עד 1000 מזו של האזרח הממוצע, לא נראה שהאסטרגול משפיע לרעה על בריאותם של בני אדם.
לעיסת גבעולי טרגון גורמת לאלחוש הפה, והייתה בשימוש החל מימי יוון העתיקה כפתרון זמני לכאבי שיניים. עם זאת, מקורות אחרים מזהירים שלא להתמיד בלעיסת טרגון למטרה זו מעבר ל-4 שבועות.
החל מתקופת האימפריה הרומית היה העשב בשימוש להקלה על בחילות ולשמירה על ערנות במסעות ארוכים. במאה העשירית כתב רופא ערבי כי הטרגון מומלץ לחולים הסובלים מהיעדר תיאבון.
גידולים מתורבתים > טרגון צרפתי

זן שתורבת לצרכים קולינריים. הצמח עקר, כלומר אינו מתרבה על ידי זרעים אלא באמצעות ייחורים בלבד. פעמים רבות הצמח כלל אינו מגיע לכדי שלב פריחה. זהו צמח עשבוני רב שנתי, שנכנס בעונת החורף לתרדמה בה עליו וענפיו מתייבשים, וחוזר לצמוח באביב. מעדיף שמש ואדמות לא מאוד לחות. טעמו חזק.
גידולים מתורבתים > טרגון רוסי

צמח עשבוני רב-שנתי, הצומח בטבע לגובה של כמטר. מעדיף קרקעות עזובה יבשות, ומתרבה היטב בטבע. טעמו וריחו חלשים באופן ניכר בהשוואה לטרגון הצרפתי. לעומת זאת, ענפיו מניבים עלים רבים יותר, והוא נחשב זן מתאים לסלטים וכתוספת לתבשילים. ניתן לבשל את הגבעולים הצעירים כתחליף לאספרגוס בתבשילים שונים. מתרבה מזרעים וייחורים.
שימושים קולינריים

לענה דרקונית היא אחד מעשבי התיבול המשמשים באוסף fines herbes הצרפתי, לצד עירית, תמכה ופטרוזיליה, ולעיתים מוסיפים אותה גם לתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס. במטבח הצרפתי היא משמשת לרוב לתיבול של עופות, דגים ותבשילי ביצים. לענה דרקונית היא חלק חיוני מרוטב ברנייז, ואחד ההבדלים הבולטים בינו לבין רוטב הולנדז. לעיתים מוסיפים ענפי לענה דרקונית לחומץ על מנת לשפר את טעמו.
בחלק ממדינות חבר המדינות, כגון גאורגיה, ארמניה, רוסיה ואוקראינה, משווק משקה תוסס בטעם לענה דרקונית, תחת המותג "טַרחוּן" (Тархун). משקה זה נצבע בירוק בוהק.
המטבח הפרסי נוהג להוסיף את העלים כמתאבן למאכלי בשר כגון חורשת' וגונדי.
הערות שוליים

↑  Surburg, Horst; Johannes Panten (2006). Common Fragrance and Flavor Materials: Preparation, Properties and Uses. Wiley-VCH. pp. 233. ISBN 9783527607891.
↑  http://books.google.co.il/books?id=DuUx21ovi90C&pg=PA381&lpg=PA381&dq=Tarragon&source=bl&ots=2dB9AwALiK&sig=ZHYRp0k1fFknDNHFSjsHOgtJKkg#PPA381,M1
↑  גאמנון צמחים ומרפא - טרגון
| עשבי תיבול ותבלינים קולינריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • עלי דפנה • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • כוסברה • עלי קארי • שמיר • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • נענע • אורגנו • פטרוזיליה • רוזמרין • מרווה (סייג') • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) • לענה (טרגון) • קורנית (תימין) |  |
| תבלינים | פלפל אנגלי • אניס • פלפל שחור • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • הל (אנ') • פלפל חריף (פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש(אנ') • חלפניו • טבסקו) • קינמון • ציפורן • כמון (קצח תרבותי) • שבת ריחני (שמיר) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • שום • זנגביל • חזרת הגינה • לימון פרסי • שוש קירח (ליקוריץ) • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי • מוסקט • אבקת בצל(אנ') • פפריקה • פלפל פרואני • זרעי רימון • זרעי פרג • זעפרן • שומשום • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • כורכום • ואסאבי • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | בהרט • ברבר • בוקה גרני • צ'אט מסאלה • אבקת קארי • דקה • תערובת חמשת התבלינים • גאראם מסאלה • אבקת שום(אנ') • מלח שום(אנ') • אריסה • חוויאג' • ארב דה פרובאנס •  חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • פאמפקין ספייס • ראס אל חנות • שארנה סול • טאביל • טנדורי מסאלה(אנ') • זעתר |  |
ספר סופר וסיפור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ש"י עגנון
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך הוצאה:  1978
 מספר עמודים:  463
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  2000
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 965-19-0504-2
ספר סופר וסיפור: סיפורים על סופרים ועל ספרים הוא אנתולוגיה בת שבעה שערים מאת ש"י עגנון, הספר יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1978,  הכרך השביעי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו בידי בתו אמונה ירון.
תוכן הספר

ספר ראשון: תורה נביאים וכתובים, ספרים חיצוניים, תרגום על התורה
ספר שני: כתיבת ספר תורה, קריאת ספר תורה, לשון הקודש
ספר שלישי: משנה, תלמוד, מדרש, זוהר וקבלה
ספר רביעי: ראשונים ואחרונים
ספר חמישי:סיפורים על הסידור ועל התפילה ועל המחזור
ספר שישי:ספרי מוסר, שירה, ספרי היסטוריה, ספרים שיצא עליהם ערעור, אגרות, גימטריאות ועוד
ספר שביעי:ספריהם של צדיקים וסיפורי מעשיות של צדיקים
על יצירת הספר

באחרית דבר למהדורת תשל"ח כותבים אמונה וחיים ירון:
לקריאה נוספת

דוד תמר על "ספר סופר וסיפור" לש"י עגנון, ידיעות אחרונות, ז' בניסן תשל"ח
ציפורן (תבלין)

ערך זה עוסק בתבלין. אם התכוונתם לאיבר בגוף האדם, ראו .
הצמח אוגניית הציפורן, ממנו מפיקים את התבלין.
תבלין הציפורן
צִיפּוֹרֶן הוא תבלין העשוי מכפתורי פרחים מיובשים של עץ תבלין טרופי ירוק עד בשם אוגניית הציפורן (שם מדעי: Syzygium aromaticum) ממשפחת ההדסיים.
מוצאו של העץ הוא באיי מלוקו, המכונים "איי התבלין", שבמזרח אינדונזיה. ארצות הייצור של התבלין הן זנזיבר שבטנזניה, מאוריציוס וארצות דרום מזרח אסיה.
תיאור

גובהה של אוגניית הציפורן הוא 10–12 מטרים. עליה דמויי ביצה מוארכת ואורכם 5 עד 12 סנטימטרים. על פני העלים פזורות נקודות - בלוטות שמן. העץ פורח בגיל 5 וממשיך להניב עד גיל 80 פעמיים בשנה. עץ ממוצע מניב 3 עד 20 ק"ג ניצני ציפורן.
תבלין הציפורן הוא ניצן הפרח הסגור. צבע הניצן ורוד לפני הייבוש וחום אדמדם אחריו. צורתו היא צורת מסמר.
שימושים

הניצנים נקטפים ביד ומיובשים. הם משווקים בשלמותם או טחונים ומשמשים לתיבול דברי מאפה, נקניקים, ממרחים ועוד.
כ-20 אחוז ממשקל הניצן מהווה שמן ציפורן - חומר חיטוי חריף המכיל חומצת ציפורן (Eugenol), אצטט וברזל. שמן הציפורן מופק מזיקוק הניצנים, הגבעולים והעלים של הצמח. הוא משמש בתעשיית הווניל הסינתטי, חומרי טעם, בשמים, סבונים, סיגריות, תרופות, וממתקים.
שימושים > ברפואה

בימי הביניים שימש התבלין מרכיב בתרופות שטיפלו בבעיות עיניים, במחלת הנפילה, בפעמת ובאין-אונות. כמו כן שימש הציפורן מרכיב בגלולה המעוררת חשק מיני.
בימינו, ברפואה העממית, משמש הציפורן כמרכיב בתרופות רבות וכסם להרדמה מקומית, בעיקר בטיפולי שיניים וחניכיים. שמן הציפורן משמש גם הוא להקלת כאבי שיניים כאבי שרירים וכאבי ראש, לסילוק פצעונים מהפנים ולריפוי יבלות וכתמים בעור.
שימושים > ביהדות

בתרבות היהודית הציפורן משמש לברכה על בשמים בהבדלה. לעיתים מאחסנים אותו במכל "צריח" מתאים או נועצים אותו באתרוג.
תפרחת עץ הציפורן
ניצנים טריים בייבוש
ניצני ציפורן מיובשים
ייבוש ציפורן באי באלי, אינדונזיה
לקריאה נוספת

זהר עמר, "שחלת צפורן", על אתר, גיליון ג, (תשנ"ח), עמ' 31–37.