גרשון חנוך הניך ליינר
חידוש מצוות התכלת

צביעת התכלת הלכה והתמעטה בעקבות חורבן הבית השני, ועם גלותם של רוב היהודים מארץ ישראל והתיישבותם באירופה ובצפון אפריקה, במקביל להתייקרות הצבע, ובימי הגאונים, פסקה המסורת על הדג ממנו הופק צבע התכלת, כליל.
בשנת ה'תרמ"ז החל רבי גרשון חנוך להפיץ את שיטתו לחידוש המצוה; הוא פרסם שלושה ספרים: "שפוני טמוני חול", "פתיל תכלת", ו"עין התכלת" העוסקים במצוה זו מכל ההיבטים, ובהם ביאר את החיוב במצוה ואת הזיהוי של דג החילזון בימיו שממנו הפיקו את התכלת בעת העתיקה.
רבי גרשון חנוך אימץ את דעתם של כמה חוקרים בני תקופתו שזיהו את החילזון עם דיונון הרוקחים (Common Cuttlefish). בהם: לודוויג לוויזון בספרו "זואולוגיה של תלמוד", חנוך קאהוט בספרו "ערוך השלם", ומיכאליס (Michaelis) ב"לקסיקון העברי". וזאת על פי תיאור החילזון על ידי הרמב"ם בהלכות ציצית: "ודמו שחור כדיו". בין כתיבת הספר הראשון לשני הוא נסע למוזיאון הימי בנאפולי שבאיטליה לראות את הדיונון כשהוא בחיים, ושם הצליח לאתר כימאי שהצליח להפיק צבע מהדיונון. ובשנת ה'תרמ"ח (1888) החל בייצור פתילי התכלת מההפרשה השחורה של הדיונון. לדברי רבי גרשון חנוך, 12,000 איש בפולין החלו להטיל תכלת בציציותיהם בעקבות גילויו.
ההכרזה על "גילוי התכלת מחדש" עוררה פולמוס נרחב, ובמהלכו נכתבו כמה ספרים להפרכת הטענות לחידוש התכלת, בהם: "ביטול הראשון למאמר" שחובר על ידי הרב יוסף אליעזר מראדזין, "תכלת מאי אלישה" שחובר בידי הרב מרדכי בוכהלטר, "פתיל תכלת" שחובר על ידי הרב הלל משה מעשל גלבשטיין. תשובות הלכתיות בעניין התכלת נכתבו בשו"ת "ישועות מלכו" לרבי ישראל יהושע מקוטנא, ועוד. גם רבי יוסף דב הלוי סולובייצ'יק שהיה מיודד עם רבי גרשון חנוך התנגד לחידוש זה, ואמר כי תחילה יש לברר האם אכן השימוש בתכלת פסק מפני שלא היה בנמצא ולא עקב סיבות אחרות שעלולות להיות תקפות עדיין. במיוחד תקף אותו בחריפות רבי הלל משה מעשל גלבשטיין – מחסידי קוצק בירושלים, שלחם בתוקף בכל מי שלבש את התכלת. כמה מחסידיו של רבי גרשון חנוך יצאו בספרים ומאמרים משלהם להגן על שיטתו, היו שטענו שההתנגדות לגילויו נובעת ממניעים פוליטיים ומצרות עין. תמיכה לעמדתו של רבי גרשון חנוך הביע חוקר המדרש אברהם עפשטיין במאמרו "החלזון והתכלת" שהתפרסם בירחון "בית תלמוד". בהסתמך על מידע ביולוגי שגוי, טען עפשטיין לאמיתות זיהוי הדיונון כמקור לצבע התכלת.
בפועל, השימוש בפתילים אלו לא התפשט בציבור הרחב, והצטמצם בעיקר בקרב חסידיו, שנרדפו בפולין בשל כך וחלק מחסידי ברסלב. אם כי היו מעט רבנים כמו רבי שלום מרדכי שבדרון, ורבי עקיבה יוסף שלזינגר שהטילו תכלת בציציותיהם.
בשנת תרע"ג, בעת לימודיו באוניברסיטת לונדון, ערך הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בעבודת הדוקטור שלו מחקר בנושא התכלת והארגמן, במחקרו נדחתה השערת הדיונון. בעקבות עיסוקו בנושא זה, ערך הרב הרצוג התכתבות עם חצרו של רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר בנו של רבי גרשון חנוך, משם קיבל את מתכון הצביעה (שלימים שימש לשחזור ייצור התכלת הרדזינאית שאבד בשואה) ואת הפתילים הצבועים עצמם. בדיקות של פתילים אלו בשתי מעבדות כימיות (האחת בדרמשטט שבגרמניה בניהולו של פרופ' פרידלנדר, והשנייה בבית גובלן (אנ') שבפריז) העלו שהצבע המופק מהדיונון אינו הצבע הטבעי שבהפרשותיו, אלא "כחול פרוסי", צבע סינתטי הניתן להפקה ממגוון מקורות אחרים. הבדיקות שנערכו על ידי הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שנים רבות לאחר מכן (ב-1964 וב-1972), הגיעו שוב לאותה המסקנה. בעקבות זאת הציע הרב הרצוג חילזון אחר, הנקרא Janthina או סגולית בעברית של ימינו (אנ').
עם פרוץ השואה והכחדת רוב חסידות ראדזין בפולין, פסקה המסורת של צביעת התכלת באופן שחידש רבי גרשון חנוך ועברה מפה לאוזן במשך השנים. בשנים שלאחר קום מדינת ישראל נעשו מאמצים רבים על ידי השרידים מחסידי ראדזין, לשחזר ולחדש את ייצור התכלת. מהבולטים במאמץ זה היה שלמה זלמן שרגאי מחסידי ראדזין, שאף כתב מאמרים וספרים על חסידות ראדזין בכלל ועל חידוש התכלת שלה בפרט. בתהליך הצביעה החדש לא הוכנסו כלל חומרים כימיים לתרכובת מה שהפריך את הטענה שהצבע מופק מחומרים כימיים ולא מהדיונון. כיום פתילי "התכלת הרדזינאית" מיוצרים על ידי הרב יצחק אנגלרד בנו של האדמו"ר הקודם מראדזין, רבי אברהם ישכר אנגלרד), בבני ברק.
רבים מרבני ומנהיגי חסידות ברסלב בדור הקודם תמכו בלבישת פתיל התכלת המיוצר מהדיונון, בטענה כי רבי אברהם חזן תמך בתכלת; הרב שמואל שפירא, הרב אליהו חיים רוזין, והרב בנימין זאב חשין.