stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרה

ערך זה עוסק בעיר בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גרה (בגרמנית: Gera) היא עיר עצמאית (Kreisfreie Stadt, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת תורינגיה שבגרמניה. זוהי העיר השלישית בגודלה בתורינגיה, והיא שוכנת במרחק של 55 ק"מ מדרום ללייפציג, 75 ק"מ ממזרח לבירת המדינה ארפורט, ו-120 ק"מ ממערב לדרזדן. יחד עם שכנותיה קמניץ, צוויקאו ופלאואן, היא מהווה את המרכז של אזור ייצור הטקסטיל והמתכות שבו מתגוררים מעל מיליון תושבים.
גרה מוזכרת לראשונה בשנת 995 והיא התפתחה להיות עיר במאה ה-13. בהמשך היא הייתה מקום משכנם של כמה שליטים מבית רויס (Reuß), עד לסיום המלוכה בגרמניה ב-1918. במהלך המאה ה-19 הפכה גרה למרכז תעשיית הטקסטיל וחוותה תהליך של צמיחה מהירה. ב-1952 הפכה העיר למרכז מנהלי של מחוז הנושא את שמה בגרמניה המזרחית. מאז 1990 גרה היא שוב חלק ממדינת תורינגיה. אובדן תפקידיה המנהליים יחד עם צמצום הפעילות התעשייתית שלה, גרם לשקיעה של המצב הכלכלי שנמשכת עד היום.
מאז 1990 שופצו רבים מהמבנים בעיר והוכנו תוכניות רבות לשיקום העירוני שלה, וזאת כדי לשקם את כלכלתה. ניתן לראות בניינים ציבוריים ופרטיים, במיוחד מעונות מלכותיים מתקופת הפריחה של העיר בשנים 1870–1930, ששינו את חזותם. הצייר המפורסם אוטו דיקס נולד בגרה בשנת 1891.
גרה שוכנת בשטח של גבעות במזרח תורינגיה, בתוך העמק הרחב של וייסה אלסטר (Weisse Elster).
גאוגרפיה

גרה ממוקמת באזור של גבעות במזרח תורינגיה על גדות נהר וייסה אלסטר, בין רמות תורינגיה (Thüringer Schiefergebirge) שבמרחק 50 ק"מ לערך מדרום-מערב לה, הרי הארצגבירגה (Erzgebirge) במרחק 50 ק"מ מדרום-מזרח לה ומפרץ לייפציג (Leipziger Tieflandsbucht) שבמרחק 50 ק"מ מצפון לה. גבולה המוניציפלי מסומן על ידי עמק נהר האלסטר שחוצה אותה בכיוון צפון-דרום. ממערב לעמק, הנוף גבעתי ומיוער יותר, ואילו הצד המזרחי שטוח יותר, והקרקעות שבו יותר בשימוש חקלאי. גובה פני הקרקע נע בין 180 ל-354 מטרים מעל פני הים, אך רוב שטחיה של העיר נמצאים בגובה של כ-200 מטרים מעל פני הים. בתחומיה של העיר זורמים יובלים קטנים של הוייסה-אלסטר.
היסטוריה > ימי הביניים

המקום הקרוי גרה מתייחס במקור לאזור בעמק הנהר אלסטר בו ניצבת העיר כיום. מקור השם ככל הנראה בתקופה שלפני נדידת העמים. הסלאבים הראשונים שהתיישבו באזור במהלך המאה ה-8 אימצו את השם. התיעוד הראשון לשם גרה הוא משנת 995.
ב-999 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את המחוז של גרה למנזר קוודלינבורג (Quedlinburg). ב-1209 העבירה הכנסייה את השלטון באזור לידי הווגט של ויידה (Weida). הווגטים של ויידה היו אבותיהם של בית ראוס ששלטו בגרה עד ל-1918. גרה מוזכרת לראשונה כעיר ב-1237, למרות שלא ברור מתי היא קיבל את זכויותיה כעיר. העיר הקטנה הוקפה בחומות במאה ה-13, אורכה היה 350 מטרים ורוחבה 350 מטרים. מצודתו של הווגט נבנה בפינה הדרום-מערבית של העיר באזור של רחוב המבצר (Burgstraße) של היום. החותם של העיר היה בשימוש לראשונה ב-1350, מועצה מונתה לראשונה ב-1360 ובניין מועצת העיר מוזכר לראשונה ב-1426. אם המנזר של קוודלינבורג נותרה השליטה הרשמית של העיר עד 1358 ואז עבר לידי בית וטין. הווגטים לא יכלו להשתחרר משלטונו של בית וטין. ב-1450 נחרבה גרה כמעט לחלוטין במהלך מלחמת האחים הסקסונית (Sächsischer Bruderkrieg), אך היא הצליחה להשתקם במהירות מאחר שענף הטקסטיל שהחל להתפתח בה הביא רווחה לעיר.
היסטוריה > ראשית העת החדשה

הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לגרה ב-1533 בניגוד לרצונם של הווגטים של בית וטין. לאחר המלחמה השמלקלדית ב-1546 איבד בית וטין את גרה לטובת מלכי בוהמיה, שלא השפיעו רבות על העיר ובית ראוס המשיך למשול בעיר. במהלך המאה ה-16 היגרו לגרה כמה יצרני טקסטיל מהולנד הספרדית שנמלטו ממנה כפליטים דתיים, הגיעו לגרמניה בהזמנתו של היינריך השני, רוזן ראוס-גרה ופיתחו את ענף הטקסטיל בעיר. במאה ה-18 נבנו בתי חרושת לטקסטיל שאותם ניתן לראות בעיר עד היום.
ב-1673 הפכו שליטי בית ראוס לרוזנים של האימפריה הרומית הקדושה וגרה הפכה להיות מקום משכנם המלכותי. ב-1686 וב-1780 נחרבה העיר בשריפות גדולות. לאחר כל אחת מהשריפות נבנתה העיר מחדש ובשנות השמונים של המאה ה-18 עוצבו בתי העיר בסגנון הבארוק המאפיין את מרכז העיר עד היום.
ב-1806 הקים נפוליאון את מפקדתו בעיר במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית. מכאן, ב-12 באוקטובר 1806 שיגר הקיסר הצרפתי מכתב איום יהיר למי שבהמשך היה פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, מכתב שגרר את פרוסיה למלחמה ולתבוסה מוחצת בקרב יינה, כמה ימים לאחר מכן.
היסטוריה > לאחר 1815

השליט האחרון לבית ראוס מת ב-1802 כך שמכאן והלאה לא הייתה העיר מקום משכן מלכותי עד אשר שליט חדש עקר לכאן משליץ (Schleiz) ב-1848. מאז ועד ל-1918 שימשה גרה כמקום מושב הנסיכים של הענף הצעיר של בית ראוס. עם פרוץ המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה-19, נהנתה גרה מצמיחה מהירה בתעשיית הטקסטיל שלה וב-1836 הופעל בה הנול הממוכן הראשון. ב-1859 קושרה גרה לראשונה לרשת מסילות הברזל. בעשורים הבאים הפכה העיר לצומת רכבות חשוב והתעשייה בה המשיכה להתפתח. בשנת 1892 הייתה גרה לעיר השנייה בגרמניה שהופעלה בה חשמלית.
במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919 נאלץ הנסיך של בית ראוס להתפטר והנסיכות הפכה להיות מדינה דמוקרטית, המדינה העממית רויס, שהצטרפה למדינת תורינגיה ב-1920. לאחר שצורפו אליה כמה יישובים שכנים בעשור השני של המאה ה-20 ובעשור שאחריו, גדלה אוכלוסיית העיר ל-80,000 תושבים והייתה לעיר הגדולה ביותר בגבולות תורינגיה של אז, ללא ארפורט. למרות זאת, ויימאר בעלת המיקום המרכזי יותר, הפכה להיות בירת המדינה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, חרבה הקהילה היהודית של העיר, בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר והיהודים היגרו ממנה או נרצחו במחנות הריכוז. הפצצות אוויריות החריבו כמה חלקים של העיר ב-6 באפריל 1945. 300 בניינים נפגעו, כולל כמה מבנים היסטוריים, רבים מהם לא שוקמו לאחר המלחמה. גרה נכבשה על ידי האמריקאים ב-14 באפריל 1945 והיא הועברה לידי הסובייטים ב-1 ביולי 1945.
ב-1949 הפכה גרה להיות חלק מגרמניה המזרחית והיא הייתה מרכזו של המרד המזרח-גרמני ב-1953, כאשר אלפי פועלים, כולל כורי אורניום רבים, דרשו העלאת שכר ובחירות חופשיות. רק התערבותם של כוחות שריון סובייטיים הצליחה לדכא את המרד. העיר נעשתה לבירת מחוז שנשא את שמה ב-1952. כתוצאה מכך רוכזו בעיר פונקציות מנהליות רבות והעיר זכתה לתנופת פיתוח. אוכלוסיית העיר ושטחה גדלו במהלך השלטון הקומוניסטי ונבנו פרברים חדשים מצפון ומדרום לה.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 גרה הייתה שוב לחלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש. יחד עם זאת איבדה מרבית תפקידיה המנהליים ורוב בתי החרושת בעיר נסגרו. כתוצאה מכך התחולל בעיר משבר כלכלי, שכלל עלייה של שיעורי האבטלה, ממנו לא התאוששה גרה עד היום.
אתרים

מוזיון אוטו דיקס - המוזיאון ממקום בבניין בו נולד הצייר אוטו דיקס והוא מוקדש ליצירותיו.
מוזיאון לאמנות - במוזיאון מרוכזים יצירות של אמנים גרמנים מתקופת הבאוהאוס וצילומים של אנה בירמן.
ערים תאומות

הולנד ארנהם, הולנד
ארצות הברית פורט ויין, אינדיאנה, ארצות הברית
בוסניה והרצגובינה גורז'דה (אנ'), בוסניה והרצגובינה
פינלנד קואופיו, פינלנד
גרמניה נירנברג, גרמניה (מ־1988)
צ'כיה פלזן, צ'כיה
רוסיה פסקוב, רוסיה
רוסיה רוסטוב על הדון, רוסיה
צרפת סן-דני, צרפת
פולין סקרנביץ, פולין
בולגריה סליבן, בולגריה
רומניה טימישוארה, רומניה
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566934505171  GND: 4020295-1  LCCN: n83030313  MusicBrainz: 39863a94-a303-44b0-9759-eaf16800b812  NARA: 10045672  NKC: ge369067  VIAF: 153640280   WorldCat (עם VIAF): 153640280
קרפלד

קרפלד (בגרמנית: Krefeld) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר נמצאת מערבית-צפונית לדיסלדורף, מעט מערבית מנהר הריין.
העיר מכונה "עיר הקטיפה והמשי". אף על פי שככלל תושבי גרמניה כיום דוברי הוך דויטש, תושבי העיר דוברים גם גרמנית תחתית.
היסטוריה

מקור העיר הוא במחנה לגיון רומי בשם "גלדובה" (כיום אחד מרבעי העיר, בשם גאלאפ). העיר עצמה מאוזכרת לראשונה בשנת 1105 בשם "קרינבלדה".
קרפלד החלה לצמוח במהלך המאה ה-17, לאחר שניצלה ממאורעות מלחמת שלושים השנים. בגלל גידול האוכלוסייה המהיר, בשנת 1683 עזבה קבוצה של שלושים משפחות מנוניטים את העיר, חצו את האוקיינוס האטלנטי והקימה את המושבה גרמנטאון, שכיום מוכרת בשם פילדלפיה שבפנסילבניה.
לאחר מותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה בשנת 1702, עברה קרפלד לידי ממלכת פרוסיה. הקרב על קרפלד אירע בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים. בעת המלחמות הנפוליאוניות נכבשה קרפלד בידי צרפת והפכה לחלק מהקיסרות הראשונה, עד קונגרס וינה ב-1815. בשנת 1872 קרפלד הפכה לעיר עצמאית, בתוך פרוסיה הריינית. בשנת 1918 הפכה לבסיסו של הצבא הבלגי במהלך כיבוש ארץ הריין. העיר הפכה לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
העיר מתחלקת ל-18 רבעים, וכיום (2012) מתגוררים בה 234,396 תושבים. שטח העיר הוא 137.68 קמ"ר.
יהודי קרפלד

בעת הקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת ב-1808, הוקמה בקרפלד (שאז הייתה חלק מצרפת) אחת מן הקונסיסטוריות המחוזיות. כראש הקונסיסטוריה וכרב העיר מונה הרב יהודה לייב קארלבורג. הרב קארלבורג המשיך לכהן כרב העיר גם לאחר חזרת העיר לשלטון פרוסיה, עד 1835.
ספורט

קבוצת הכדורגל אורדינגן 05 משחקת באצטדיון גרוטנבורג-שטדיון ברובע אורדינגן בקרפלד. עיקר הצלחתה של קבוצה זו היה בשנות ה-80, ונכון לשנת 2020 היא משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
תושבים מפורסמים

רודי דורנבוש (1942 - 2002) - כלכלן
מקס אוגוסט צורן - מתמטיקאי
בליינד גארדיאן - להקת מטאל
אם סיסרא נשקפה מן החלון

אם סיסרא
אם סיסרא נשקפה מן החלון (באנגלית: The Mother of Sisera Looked out a Window) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי אלברט ג'וזף מור, שנוצר בשנת 1861 בממלכה המאוחדת. היצירה משתייכת לזרם האקדמיזם ומוצגת כיום במוזיאון ובגלריית האמנות טולי האוס בקרלייל, אנגליה. הציור מתאר את דמותה של אם סיסרא ברגע של ציפייה וחרדה לשובו של בנה מהקרב, כפי שמתואר בשירת דבורה בספר שופטים. הציור משקף את הניגוד הדרמטי בין תקוותה של האם לבין גורלו המר של בנה סיסרא, שנהרג על ידי יעל, ובכך מחזק את המתח הרגשי והסיפורי שבשירה המקראית.
תיאור היצירה

הציור מציג דמות נשית אלגנטית המתבוננת החוצה דרך חלון בהבעה מהורהרת בציפייה לבנה ש-"בֹּשֵׁשׁ רִכְבּוֹ לָבוֹא". הדמות נשענת על המשקוף, ואצבעותיה מונחות עליו בעדינות. תשומת לב רבה מוקדשת לפרטים האדריכליים של החלון, לרבות גילופים עדינים המזכירים תחרה, וכן לתיאור הריאליסטי של לבושה ותכשיטיה של הדמות. היצירה מגלמת את המתח שבציפייה ואת הרגש המאופק של רגע מקפיא בזמן, בהתאם למסורת הסיפורית של הזרם האקדמי.
ההקשר המקראי

הציור מתאר את הפסוקים: "כח בְּעַד הַחַלּוֹן נִשְׁקְפָה וַתְּיַבֵּב אֵם סִיסְרָא, בְּעַד הָאֶשְׁנָב: מַדּוּעַ, בֹּשֵׁשׁ רִכְבּוֹ לָבוֹא, מַדּוּעַ אֶחֱרוּ, פַּעֲמֵי מַרְכְּבוֹתָיו." (שופטים ה', כ"ח-כ"ט). סיסרא היה שר צבאו של יבין מלך כנען, אשר דיכא את בני ישראל, אך הובס בקרב מול ברק בן אבינועם. לאחר תבוסתו, מצא מקלט באוהלה של יעל אשת חבר הקיני, אשר הרגה אותו בשנתו. הציור מציג את אמו של סיסרא ברגע של דאגה וציפייה לשובו, שאינה יודעת עדיין את גורלו המר.
המודל לציור ופרשנות

דמות האם בציור מבוססת ככל הנראה על פאני איטון, דוגמנית ממוצא ג'מייקני, אשר שימשה השראה לאמנים רבים הקשורים לתנועת הפרה-רפאליטית.
מור אינו מתעניין בשאלה האם מותו של סיסרא היה מעשה בגידה או גבורה. במקום זאת, הוא מתמקד ברגשותיה של אמו כאשר היעדרותו מתארכת. בשירת דבורה, המתארת את הישועה מסיסרא, האם מדומיינת כשהיא מציצה מבעד לחלון, רגע המדגיש את תחושת הגאולה של בני ישראל. אך נראה כי מור מפרש זאת אחרת – בעיניו, סבלה של האם הוא העיקר. פאני איטון, בעלת מראה כהה ואקזוטי, הייתה הדוגמנית האידיאלית לציור זה, כפי שהייתה עבור חברים נוספים באחווה הפרה-רפאליטית בציורים בעלי אופי תנ"כי. דוגמה טובה לכך היא היצירה אם משה מאת סיימון סולומון.
הערות שוליים

1 2  The Mother of Sisera Looked out a Window (1861) by Albert Joseph Moore – Artchive (באנגלית אמריקאית)
1 2  The Mother of Sisera | Art UK, artuk.org (באנגלית)
↑  Teruah, Sisera's Mother and Fanny Eaton | Sefaria, www.sefaria.org
מאגיסו גונזאלס

חורחה אלברטו גונזאלס בריאס (בספרדית:Jorge Alberto González Barillas; נולד ב-13 במרץ 1958) הוא כדורגלן עבר סלוודורי ששיחק בעמדת החלוץ. ידוע בכינויו אל מאגיסו (El Mágico) שפירושו בספרדית הקסם.
קריירה

מאגיסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אנטאל. כעבור שנה חתם באינדפנדיינטה ובגיל 20 הצטרף לדפורטיבו פאס מליגת העל הסלוודורית. במדי פאס היה שותף ל-3 אליפויות ולזכייה אחת בליגת האלופות של CONCACAF בשנת 1979.
בשנת 1982 חתם בקאדיס מהליגה השנייה בספרד למרות שקיבל הצעה גם מאתלטיקו מדריד. מאגיסו גילה יכולת גבוה כבר בעונתו הראשונה ועזר לקבוצה להעפיל ללה ליגה בסיום העונה. העובדה שנהג לצאת ולהשתכר מידי ערב לא הפריע לו להפוך לחביב הקהל. במהלך מחנה אימונים של הקבוצה בארצות הברית בה התאמן לצידו של כוכב ברצלונה דאז דייגו מראדונה שהעיד עליו כי הוא אחד מהכדורגלנים הגדולים שראה בחייו. בסיום העונה ירדה קאדיס לליגה השנייה ולמרות התעניינות מקבוצות מהליגות הראשונות בצרפת ואיטליה, החליט להישאר בקאדיס. בינואר 1985 חתם בריאל ואיאדוליד במדיה שיחק שנה אחת בסיומה חזר לקאדיס. ב-6 ביוני 1991 הודיע על עזיבה.
בקיץ 1991 חזר לדפורטיבו פאס במדיה שיחק 8 עונות.
קריירה בינלאומית

ב-1 בדצמבר 1976 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אל סלוודור במשחק נגד קוסטה ריקה. מאגיסו השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1982 שיחק בכל שלושת המשחקים של הנבחרת.
אחרי הפרישה

עם פרישתו מונה לעוזר מאמן ביוסטון דינמו מה-MLS.
בשנת 2001 היה אורח כבוד במשחק ידידות של קאדיס שהכנסותיו הלכו לשיקום אל סלוודור אחרי רעידת אדמה שפקדה את המדינה. בשנת 2003 קיבל את תואר הכבוד "היחו מריטיסימו" (Hijo Meritísimo) מהפרלמנט של אל סלוודור. באותה שנה החליט הנשיא דאז אנטוניו סאקה לקרוא לאצטדיון הלאומי על שמו של מאגיסו. ב-28 באוגוסט 2004 נערך באצטדיון משחק הוכרה לכבודו.
תארים

ליגת העל הסלוודורית: 1977/1978, 1978/1979, 1981, 1994/1995, 1995/1996
ליגת האלופות של CONCACAF: 1979
יהושע צייטלין

יהושע צייטלין (או צייטלס, צייטליש; כונה גם השר מאוסטיה; 1742 – א' באלול ה'תקפ"ב, 18 באוגוסט 1822) היה איש עסקים, נדבן ושתדלן יהודי.
חייו

צייטלין, יליד שקלוב (מחוז מוהילב, היום בבלארוס), היה בצעירותו תלמידו של רבי אריה לייב גינצבורג בעל "שאגת אריה". הוא עשה חיל במסחר והתעשר. היה מקורב לנסיך פוטיומקין וכשכבשה האימפריה הרוסית את אזור מגוריו החל לספק סחורות לצבא הרוסי במלחמותיו עם טורקיה. הודות להצלחתו בסיפוק צורכי הצבא נתמנה ליועץ של חצר המלוכה.
עם מותו של פוטיומקין ב-1791 הקים לעצמו אחוזה בעיירה אוסטיה שבמחוז מוהילב, שם העסיק כ-900 איכרים. באחוזתו תמך בתלמידי חכמים משכילים, בהם ר' מנחם מנדל לפין מסטנוב ורבי ברוך שיק משקלוב, סיפק את כל צורכיהם ואיפשר להם ללמוד בבית המדרש שהקים ולהשתמש בספרייתו העשירה. בשל השילוב בין עושרו והשכלתו הרבנית נשמעה דעתו של צייטלין בענייני הציבור היהודי בתחום המושב. הוא תמך במלחמותיו של הגר"א בתנועת החסידות, וסייע לרבי מנשה מאיליה לעמוד כנגד מתנגדיו שביקשו להחרים אותו. צייטלין חיבר הגהות על ספר מצוות קטן, שנדפסו בקאפוסט בשנת תק"ף-1820.
בתו, שרה, התחתנה עם אברהם בן ישראל פרץ, שהתנצר עם ילדיו; נכדו, גריגורי פרץ, היה מן הדקבריסטים - משתתפי מהפכת דצמבר 1825 נגד הצאר ניקולאי הראשון. נינו היה פרופסור ולדימיר פרץ, חבר האקדמיה הרוסית למדעים, חוקר ספרות רוסית ופולקלור רוסי. הוא נשפט והוגלה לסראטוב ב-1934, בימי הטרור הסטאליניסטי.
עתיד

ערך זה עוסק במושג העתיד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
איור משנת 1883 מאת אלברט רובידה, המתאר את "השכונה העמוסה" העתידית במאה ה-20
עתיד הוא החלק של קו הזמן שעדיין לא קרה, כלומר המקום בזמן שבו נמצאים כל האירועים שעדיין לא קרו. במובן זה העתיד הפוך במשמעותו לעבר (הזמן והאירועים שכבר קרו). מבחינת ציר הזמן הכרונולוגי, העתיד והעבר שניהם מצויים בקצוות הקוטביים של ההווה שהוא האירועים שקורים כעת.
בעת העתיקה מושג העתיד נתפס רק על ידי חלק מהקדמונים.
בימי הביניים עסקו חכמים ופילוסופים בהערכת הזמנים והיחסים ביניהם. היו אשר סברו, כי אין הווה כלל אלא ”רק שני זמנים: עובר (עבר) ועתיד”.
ניסיון לחזות את העתיד העסיק את האדם מאז ומתמיד, כך נוצרו תורות כגון האסטרולוגיה והנומרולוגיה ומוסד האורקל מדלפי ועוד אורקלים רבים יוון העתיקה. בחיזוי עתידות עסקו נביאים, מכשפים, קוסמים ומפענחי חלומות.
העתידנות המודרנית עוסקת בהשערות לגבי העתיד.
בפיזיקה הקלאסית, העתיד הוא רק מחצית מציר הזמן וזהה לכל הצופים. בתורת היחסות הפרטית, זרימת הזמן תלויה בנקודת ההתייחסות של המתבונן. ככל שצופה מתרחק מהר יותר מאובייקט התייחסות, נראה כי האובייקט נע מהר יותר בזמן. לפיכך, העתיד אינו מושג אובייקטיבי או בלתי תלוי. תפיסה מודרנית יותר היא עתיד מוחלט, או קונוס האור. בעוד שאדם יכול לנוע אחורה או קדימה בשלושת הממדים המרחבים, פיזיקאים רבים טוענים שניתן להתקדם קדימה בזמן ובכך שוללים מסע בזמן אל העבר.
ספר העיון "המצאת המחר" מאת הפילוסוף דניאל ש. מילוא, טוען כי סוד הצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת – "המצאת המחר".
ראו גם

מחר
קפסולת זמן
מסע בזמן
הערות שוליים

↑  ר' ש' אבן תיבון, פירוש המילים הזרות, הערך: עתה.
↑  You Can't Travel Back in Time, Scientists Say, live science
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4068097-6 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יניב גרטי

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בן 58 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 מקצוע:  מהנדס חשמל
 מעסיק:  אינטל
 תפקיד:  סגן נשיא חברת אינטל העולמית, מנכ"ל אינטל ישראל
 תואר:  תואר ראשון בהנדסת חשמל  תואר שני במנהל עסקים
 תקופת כהונה:  15 בינואר 2017–הווה
יניב גרטי (נולד ב-1967 בערך) הוא סגן נשיא חברת אינטל ומנהל קבוצת תקשורת אלחוטית וחיבוריות בה. מנכ"ל אינטל ישראל החל מ-15 בינואר 2017.
קריירה

יניב גרטי הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1994 החל לעבוד כמנהל שיווק ופיתוח עסקי בחברת ציוד התקשורת אורכית. בשנת 1999 עבר לתפקיד סגן נשיא לשיווק בחברת אופטיבייס, וכעבור כשנתיים מונה למנהל התפעול בחברת התקשורת סרקונט. בשנת 2002 מונה למנכ"ל וסגן נשיא בחברת אנוורה, שפיתחה ערכות שבבים לתקשורת אלחוטית. בשנת 2004 רכשה אינטל את החברה, וגרטי החל למלא תפקידי ניהול באינטל ישראל ובאינטל בארצות הברית. בשנת 2011 מונה למנהל קבוצת תקשורת אלחוטית וחיבוריות באינטל, ובשנת 2014 מונה לסגן נשיא אינטל.
גרטי החליף את מקסין פסברג כמנכ"ל אינטל ישראל ב-15 בינואר 2017. גרטי הוחלף על ידי קרין אייבשיץ-סגל ודני עטר בינואר 2023, ופרש מאינטל.
הערות שוליים

↑  12 על 12: הדמויות המשפיעות בענף השבבים, באתר tech12, ‏2022-01-04
↑  אבי בליזובסקי, פרסום ראשון: חמישה סגני נשיא ישראלים מונו באינטל, באתר Chiportal,‏ 22 אפריל 2014
↑  רפאל קאהאן, מנכ"ל אינטל יניב גרטי פורש; קרין אייבשיץ סגל ודניאל בן עטר יחליפו אותו, באתר כלכליסט, 9 בינואר 2023
↑  אסף גלעד, ‏הנהלת אינטל ישראל משנה את פניה: המנכ"ל יניב גרטי פורש אחרי 6 שנים, באתר גלובס, 9 בינואר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רחוב עמק רפאים

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  נחל רפאים
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  ירושלים
 שכונה:  המושבה הגרמנית
 
 קואורדינטות:  31°45′48″N 35°13′09″E﻿ / ﻿31.76320278°N 35.21912222°E﻿ / 31.76320278; 35.21912222
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) רחוב עמק רפאים(למפת ירושלים רגילה) רחוב עמק רפאים(למפת הרי ירושלים רגילה) רחוב עמק רפאים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) רחוב עמק רפאים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב עמק רפאים הוא רחוב בדרום ירושלים העובר בשכונות המושבה הגרמנית והמושבה היוונית. תחילתו של הרחוב בהתפצלות מדרך בית לחם ליד גן הפעמון והתחנה הראשונה, והוא נמשך דרומה עד לצומת אורנים בקצה המושבה היוונית. לרחוב חשיבות מסחרית ותרבותית רבה, ולאורכו מסעדות, בתי קפה ובתי עסק רבים. בעתיד מתוכנן לעבור בו הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
הרחוב סלול לאורך ערוץ נחל רפאים, בחלקו העליון והשטוח המכונה עמק רפאים, ומכאן שמו.
שלט ובית מספר 24 ברחוב עמק רפאים בירושלים
רחוב וינדהם דידס פינת עמק רפאים, ירושלים
היסטוריה

בתחילתו היה הרחוב דרך עפר קטנה שהובילה מירושלים לכפר בית צפאפא. בשנת 1873 הוקמה לאורכה המושבה הגרמנית על ידי עדת הטמפלרים, וחלק מהדרך נסלל והפך לרחוב הראשי במושבה.
עם תהליך היציאה מן החומות הוקמו באזור שכונות נוספות - בקעה וקטמון על ידי ערבים-נוצרים והמושבה היוונית בידי נוצרים יוונים מהרובע הנוצרי, וגם המושבה הגרמנית גדלה והתפתחה. חשיבותו של הרחוב עלתה ובתים רבים נבנו לאורכו, רבים מהם נבנו על ידי משפחות עשירות מהעיר העתיקה והיו גדולים ומפוארים.
במלחמת העצמאות ננטשו רוב הבתים על ידי תושביהם הערבים, מלבד כמה נוצרים מהמושבה היוונית. לאחר המלחמה הושיבה המדינה בבתים הנטושים עולים חדשים. חשיבותו והדרו של הרחוב ירדו עם עזיבת תושביו העשירים, וחלק מהבתים בו הוזנחו או הורחבו ללא התחשבות בערכיהם האדריכליים.
עם הזמן הפך הרחוב למבוקש בקרב תושבים אמידים, בזכות קרבתו ונגישותו למרכז העיר והאופי הכפרי המיוחד של השכונה ובתיה.
לקראת סוף המאה ה-20 התפתח הרחוב כמוקד בילוי והסעדה, ונפתחו בו מסעדות, בתי קפה, ברים ובתי עסק שונים, ומתקיימים בו אירועים ופסטיבלים שונים, כמו גם שוק איכרים קבוע. ב-9 בספטמבר 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, התבצע פיגוע התאבדות בקפה הלל (בית הקפה היה ממוקם ב"בית הלבן", שברחוב עמק רפאים מס' 56) . למרות זאת, ובעיקר עם סיומה של האינתיפאדה, חזרו רחוב עמק רפאים והמושבה הגרמנית להיות אחד האזורים התוססים בעיר המאופיין במבלים רבים, בדגש על אוכלוסייה אנגלו-סקסית מן האזור.
במסגרת המערך להסעת המונים בירושלים מתוכננת לעבור ברחוב שלוחה של הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים. במקור תוכננה השלוחה לעבור בתוואי המסילה הישנה, אך לאחר הקמת פארק המסילה ובעקבות מחאת תושבים הועבר מסלול הקו לרחוב עמק רפאים. התוכנית נתקלה גם היא בהתנגדות מצד תושבים ובעלי עסקים שהגיעה לשיאה ב-2018 בשורת אירועי מחאה לצד התנגדויות שהוגשו לוועדות התכנון והבניה. לאור המחאה נבחנו חלופות שכללו מעבר הקו בתוואי פארק המסילה מעל ומתחת לפני הקרקע, וכן בדרך חברון, אך לבסוף הוחלט להיצמד לתוכנית הקיימת; תוכנית הקו אושרה ביוני 2018 בוועדה המחוזית, ובאפריל 2020 פורסמו מסמכי המיון למכרז להקמת הקו.
מהלך הרחוב

רחוב עמק רפאים ישר כמעט לחלוטין, ובחלקו הוא מקביל למסילת הרכבת הישנה שהפכה לפארק. הוא מתחיל בפיצול מדרך בית לחם מול מתחם התחנה הראשונה, מדרום לגן הפעמון. כאן הוא נכנס למושבה הגרמנית, ורחובות קטנים מתפצלים ממנו לשני הצדדים. במרכזו נמצאת כיכר חכמי יוון, בה הוא מצטלב עם רחוב רחל אמנו. מכאן שייכים הבתים למושבה היוונית.
מהלך הרחוב > צומת אורנים

הרחוב מסתיים בצומת אורנים המחבר ארבעה רחובות מרכזיים: רחוב עמק רפאים, רחוב פייר קניג – רחוב מרכזי בתלפיות שבו נמצא קניון הדר ומרכזי מסחר נוספים, רחוב אלעזר המודעי בקטמון, ורחוב רבן יוחנן בן זכאי. בסמוך לצומת עובר גם פארק המסילה ברחוב הרכבת. הצומת נמצא בתפר שבין כמה שכונות ומחבר אותם. השכונות הן: קטמון, גוננים, בקעה, מקור חיים, תלפיות והמושבה הגרמנית.
בצומת צפויים לעבור שני קווי רכבת קלה ובעקבות כך הצומת צפוי להיות האב תחבורתי, הקו התכלת והקו הסגול. תוכנית העירייה הייתה להרחיב את כבישי הצומת לתנועת כלי רכב, אך בשל מחאת תושבים שונתה התוכנית והצומת אמור להפוך לתצורת כיכר מרומזר, כאשר במרכזו יעבור פארק המסילה.
בתים ואתרים ברחוב

מבני ציבור:
בית העם הטמפלרי (עמק רפאים 1) - כיום כנסייה ארמנית.
בית הספר התיכון הטמפלרי (עמק רפאים 3) - כיום נכלל במלון אוריינט מרשת ישרוטל. בקומה 1- של המלון קיימת תצוגה שמנציחה את ההתיישבות של הטמפלרים במקום.
מרכז תרבות העמים - בית יהודית (עמק רפאים 12א) - מתפקד כמתנ"ס שכונתי
קולנוע סמדר (לויד ג'ורג' 4)
מלון המושבה (לויד ג'ורג' 4א) - מעל מבנה בית הקולנוע.
בנין בית הספר השכונתי (עמק רפאים 22) - בעבר שכנו במקום בתי הספר היסודיים "אליהו הכרמלי" ו"אדם" (עד שנת 2020), ומ-2021 פועל במבנים תיכון "בית חינוך במושבה". כמו כן נמצא במקום קונסרבטוריון "הסדנה" למוזיקה.
בית הכנסת "שערי אחים" (עמק רפאים 28) - מיסודם של עולי כורידסטן האיראנית (נוסד 1952).
בריכת ירושלים (עמק רפאים 43) - נסגרה ב-2017 ונפתחה מחדש, במתכונת שונה, בסוף שנת 2023.
מול בריכת ירושלים (עמק רפאים 44) - שכן קפה הנס וגרץ בין השנים 1979-1981.
בתים פרטיים בעלי עניין אדריכלי:
בית פרנק (עמק רפאים 6)
פנסיון שמידט (עמק רפאים 8)
בית זנדל (עמק רפאים 9)
בית אברלה (עמק רפאים 10)
בית אמה אימברגר (עמק רפאים 11 פינת רחוב כרמייה 2-4) - בבניין שברחוב כרמייה 4 פעל בשנים 1948-1974 קפה פטר.
בית אימברגר (עמק רפאים 14)
בית פאולוס (עמק רפאים 18)
בית מאסו (עמק רפאים 25) - בניין מפואר המעוטר בעיטורי קרמיקה ארמנית כחולה. בבניין פעלה בשנים 1949-1995 מגדניית נדה (ירושלים).
בית גארבאדיאן (עמק רפאים 33) - בבניין התגוררה, עד למותה, הסופרת בתיה גור. בנוסף, קיימת על יד הבית ערוגת ברושים, ובה לוחית-הנצחה לתושבת השכונה שנפטרה, אורה רון-שמחוביץ (2016-1953).
בית ד"ר פוטיוס אפקלידס (רחל אמנו 3) - מוזיאון קטן המנציח את חיי היום-יום של המושבה היוונית בעבר.
בית יואנידיס ("הבית הלבן", רח' עמק רפאים 56)
בתי קברות:
בית הקברות הטמפלרי (עמק רפאים 37)
בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית (עמק רפאים 41)
נקודות נוספות בעלות עניין:
שכונת יהודה עמיחי (תחילת רחוב עמק רפאים, ללא מספר) - גינה פראית ועליה מתנוסס שלט על הקמת שכונה עתידית. הגינה והשלט זכו בזכות מסתוריותם לכתבות בעיתונות המקומית.
"דגל עֵז", או: "העיזים הצהובות" (עמק רפאים 59) - פסל סביבתי שיצר האמן יובל רימון ב-1987.
פילבוקס מנדטורי (עמק רפאים 65) - בתוך השטח שהיה שייך למשתלת ראובני.
הרחוב בספרות העברית

רחוב עמק רפאים מהווה רקע לכמה ספרים בספרות העברית:
חנוך ברטוב, שש כנפיים לאחד, ספרית פועלים, 1954. הספר מבוסס על חוויותיו של הסופר מתקופת מגוריו בשכונת המושבה הגרמנית לאחר מלחמת העצמאות, כשעל ידו התגוררו ניצולי השואה מאירופה ועולים חדשים מארצות המזרח.
גד שמרון, אהובת הטמפלר מעמק רפאים, תל אביב, הוצאת מטר, 2009. רומן היסטורי המתאר סיפור אהבה בין צעיר גרמני מהמושבה הגרמנית בעמק רפאים לבין צעירה יהודייה על רקע מלחמת העולם השנייה.
אתי שחר, הדוקטור היווני מירושלים, הוצאת ש. זק, 2017. סיפורה הבדוי של משפחה יוונית שנכתב על ידי אחות בבית חולים, שאותו ניהל ד"ר פוטיוס אפקלידס, אבי המשפחה.
חיים באר, בחזרה מעמק רפאים, עם עובד, 2018. הספר מתחיל בהלוויה של סופר בבית הקברות הנוצרי שבמרכז רחוב עמק רפאים.
דורי פינטו, ירח, עם עובד, 2020. הספר מתאר את חייהם של חמישה מתושבי עמק רפאים במשך יום אחד בשנת 1969.
אברהם קושניר, נראה לאחרונה בעמק רפאים, הוצאת סטימצקי, 2022. ספר מתח ובו משולבים תיאורי אתרים לאורך רחוב עמק רפאים.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, המושבה הגרמנית ורחוב עמק רפאים, הוצאת כתר, 2008
יוסי בן-ארצי, מגרמניה לארץ הקודש - התיישבות הטמפלרים בארץ-ישראל, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1996.