stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות איזמיר
תולדות הקהילה > המאה ה-20

מאז אמצע המאה ה-19, מספר היהודים באיזמיר הלך וירד בהתמדה. בשנת 1868 חיו באיזמיר כ-40,000 יהודים. בתחילת המאה ה-20 ירד מספרם ל-25,000. מתוכם הייתה קהילה אשכנזית קטנה שנוסדה על ידי פליטים מרוסיה בשנת 1905, הדבר שתרם להקמת קהילה זו היה קו אוניות נוסעים  שבועי (בכל יום  רביעי) שיצא מנמל אודסה לעבר איסטנבול, איזמיר, ביירות, חיפה, יפו, עד לאלכסנדריה (בקו זה השתמשו גם אנשי העלייה השנייה שהגיעו מאודסה). קריסתה של האימפריה העות'מאנית, והמלחמה בין הטורקים ליוונים (1919 - 1921) שהרסה את העיר, גרמו לעזיבה מואצת של יהודים. רבים עזבו ליוון, לצרפת, לארצות הברית ולארגנטינה. בשנים 1921-1923 אפרים שוחמי היה מוציא עיתון יהודי  "איל מונדו" ("העולם").
בשנת 1927 חיו באיזמיר כ-17,000 יהודים, וב-1947 ירד מספרם לכ-15,000.
בימי מלחמת העולם השנייה, מילאו נכבדי קהילת איזמיר תפקיד חשוב בהצלתם של כאלף יהודים משטחים יווניים שנכבשו בידי הנאצים. החל מדצמבר 1943, בעזרתם של פרטיזנים יוונים, הוברחו קבוצות של יהודים יוונים לטורקיה בסירות קטנות. הם מצאו באיזמיר מקלט וטופלו על ידי הקהילה, עד שאישרו השלטונות הבריטיים באיסטנבול את עלייתם לישראל.
בעקבות הקמתה של מדינת ישראל, עלו כ-10,000 יהודים מאיזמיר לישראל.
בתחילת שנות ה-60, חיו בעיר פחות מ-2,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כ-2,300,000 תושבים. הייתה זו הקהילה היהודית השנייה בגודלה בטורקיה, אחרי איסטנבול. יוסף אשכנזי היה רב העיר עד לעלייתו ארצה בשנת 1972.
הקהילה כיום

הירידה הדרמטית במספר היהודים בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 גרמה לסגירתם של כמה מוסדות קהילתיים, בהם בית הספר אליאנס, ששב ופעל עד סגירתו הסופית ב-1959. בשנות ה-60 פעל בקהילה בית ספר אחד ושני בתי כנסת, בית חולים ובית דין רבני בראשות הרב הראשי מורנו סייגורה, עד לפטירתו בשנת 1966. ב-1970, היו עדיין כמה פעילויות נוער. החיים הדתיים מרוכזים סביב שני בתי כנסת, "בית אל" ו"שער השמים", בית כנסת חדש בשכונה החדשה אלסנקאק, בה נמצאים גם משרדי הרבנות והקהילה. הפעילות התרבותית מאורגנת על ידי "ליגה", ארגון תרומות שנוסד ב-1990. בית ספר "תלמוד תורה" הוותיק נסגר ב-1998 והתלמידים הנותרים הועברו לבית הספר האמריקני המקומי. כ-150 ילדים לומדים בבית הספר היהודי היסודי, בו שפת הלימוד טורקית. עברית לומדים 15 שעות בשבוע. בית החולים היהודי בקאראטאש מטפל כיום גם בחולים לא יהודים.
קבורה

בית העלמין העתיק "בהרי באבה" היה בשימוש מאז המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-19, ונהרס בתחילת המאה ה-20 בשל עבודות פיתוח. בית העלמין היה אחד משלושה בתי עלמין שפעלו בעיר איזמיר. בבית עלמין זה היו קבורים אישים כגון רבי חיים פאלאג'י, רבי יוסף איסקפה ועוד. שרידיהם הוזזו מאוחר יותר לבית העלמין "גיורצ'שמה" (Gürçeşme).
משנגמר המקום בבית העלמין "בהרי באבה", הקים אלכסנדר סידי בשנת 1880 בית עלמין בורנאבאט (כיום בורנובה, עיירה במחוז איזמיר)  בנוסף אליו היה קיים בית עלמין נוסף בשם “גיורצ’שמה”, שהיה בשימוש עד לשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנות ה-30 נפתח בית הקברות החדש, שעדיין נמצא בשימוש, באזור אלטינדאג.
בית הקברות "גיורצ’שמה" נמצא במצב גרוע ומוזנח מאד, עד כי אגודת "אהלי צדיקים" יצאה בקול קורא בנושא:
"האגודה פונה בזאת לכל מי שיכול לעשות ולפעול משהו למען כבודם ומנוחתם של צדיקי ויהודי איזמיר, ומודיעה כי תשמח לשתף פעולה עם הקהילה היהודית באיזמיר לשיפוץ בית קברות זה, יחד עם שני בתי הקברות הנוספים באיזמיר, הזקוקים גם הם לשיפוץ וניקיון דחוף, ויפה שעה אחת קודם".
לקריאה נוספת

Dina Danon, The Jews of Ottoman Izmir: A Modern History, Stanford University Press, 2020.
הערות שוליים

↑  מגנסיה בעבר היום העיר מניסה הממוקמת כ-30 קילומטר מצפון מערב לאיזמיר, ראו בערך באנגלית Manisa
↑  מוזכר בשו"ת אברהם שמע חלק ב סימן נא לרב אברהם פלאג'י שהייתה שריפה בשנת התר"א, היא שנת 1841. מציין שהייתה שריפה גם בשנת התר"ה, אך שריפה זו הייתה קשה יותר לשאר האומות בעיר: "שאלה בשנת התר"א ותר"ה ליצירה היו שריפות גדולות בעירינו אזמיר יע"א לא תפ"ץ ושלחו מכל המקומות מעות לצורך העניים אשר נשרפו בתיהם בשריפה ההיא ... והנה אמת כי בשנת התר"א שאירע שהיה מן היהודים שנשרפו בתיהם יותר משאר האומות כמו כן לקחו חלק יותר ובשנת התר"ה שהיה להפך ששאר האומות היה יותר נלקים בשריפה לקחו יותר".
↑  גור אלרועי, אימיגרנטים ההגירה היהודית לארץ ישראל בראשית המאה העשרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 2004, עמ' 102
↑  Gürçeşme (Gurcesme) Cemetery, Izmir, Turkey | Archive | Diarna.org, archive.diarna.org
↑  הקהילה היהודית באיזמיר, באתר מוזיאון העם היהודי
↑  אלי ברדנשטיין, עומדים לחסל את בית העלמין, באתר nrg
↑  איזמיר, טורקיה: כאב וזעזוע מההרס וההזנחה בבית העלמין העתיק בו טמון הגה"ק רבי חיים פאלאג'י זי"ע - חדשות JDN, באתר JDN - חדשות, המגזר החרדי, כלכלה, דעות - עדכונים שוטפים מהארץ ומהעולם, ‏2022-01-23
↑  Meet the Authors: Dina Danon, שיחה עם המחברת בערץ היוטיוב של אוניברסיטת סטנפורד
מוזיאון השואה (גואטמלה)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להנצחת השואה
 כתובת:  6a 1-88 Avenida Barrio San Sebastián Zona 1
 מיקום:  גואטמלה סיטי
 מדינה:  גואטמלה
 מייסדים:  הארגון הבינלאומי יחד-אין אונום
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2016
 תאריך פתיחה רשמי:  2016
 
 קואורדינטות:  14°38′52″N 90°30′41″W﻿ / ﻿14.647642°N 90.5113224°W﻿ / 14.647642; -90.5113224
 http://www.mdh.org.gt/
 he
 
מוזיאון השואה בגואטמלה, שהוקם על ידי הארגון "יחד-אִין אוּנוּם", פתח את שעריו בינואר 2016 במרכז ההיסטורי של גואטמלה סיטי, בבניין בו פעלו בעבר מוסדות החינוך.
במוזיאון מתקיימות תערוכות ארעיות וקבועות ופעילות חינוכית ענפה בנושא השואה. המוזיאון מארגן סיורים מודרכים לתלמידים, הדרכות למורים, מפתח תוכניות לימוד בספרדית להוראת השואה ומתרגם לספרדית את תוצאות מחקריה של העמותה המייסדת "יחד-אין אונום" .
להבדיל ממוזיאוני שואה אחרים באמריקה הלטינית הפועלים בארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו פוארטו ריקו וקוסטה ריקה, המוזיאון בגואטמלה מתמקד בחשיפת היקפה וממדיה של "השואה באמצעות כדורים" (אנ') בה נרצחו מאות אלפי יהודים במזרח אירופה על ידי פלוגות ההרג של הצבא הנאצי ושותפיהן במלחמת העולם השנייה.
המוזיאון מצטיין גם בכך שהוא מציג מידע ומזמין שיח על רצח העם שהתבצע בגואטמלה על ידי צבא גואטמלה כנגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה, אשר הגיע לשיאו בין השנים 1980 - 1983.
התערכה הראשונה שהוצגה במוזיאון בשנת 2016 הייתה תערוכת תמונות המתעדות את הרצח ההמוני של יהודי מזרח אירופה בין השנים 1941 - 1944. התמונות הושאלו מארכיוני המוזיאון הלאומי בבלארוס, מוזיאון הניצחון במוסקבה, מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, ארכיון התמונות של מורשת פרוסיה בברלין, המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו במילאנו ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תערוכה בנושא אלימות נגד נשים המתבססת על תוצאות המחקרים של ארגון יחד-אין אונום.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון גם תערוכה של האומנית הישראלית מירה מיילור בשם "לזכור את השואה דרך אומנות".
הערות שוליים

↑  Nosotros – Museo del Holocausto Guatemala (בספרדית)
↑  Del Valle, José Ángel <Director of the Holocaust Museum, Guatemala, USA>, The Holocaust Museum Guatemala: History and Contemporaneity, UniSa. Sistema Bibliotecario di Ateneo, 2022 doi: 10.1515/iph-2022-2042
↑  Ilan Ben Zion, Guatemala Opens First Holocaust Museum in Central America, Hadassah Magazine, ‏2017-01-13 (באנגלית)
↑  En la sombra de la historia (בספרדית)
↑  Museo del Holocausto, Guatemala Nominated for Leading Culture Destinations Award, InPark Magazine (באנגלית)
↑  רותי קדוש, הכומר הצרפתי והאמנית הישראלית מנחילים את לקחי השואה היהודית באמריקה הלטינית, באתר nrg
מלכה מרין

מלכה מרין. צילום: אמנדה סורודי, 2023.
מלכה מרין היא במאית תיאטרון ישראלית, ובעבר שחקנית ממייסדות התיאטרון הקהילתי הירושלמי בהנהגת הבמאית הלנה קאוט האוסון.
ביוגרפיה

מרין למדה לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת החוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיה הייתה ממקימי התיאטרון הקהילתי הירושלמי.
את הקריירה שלה בתיאטרון החלה כשחקנית בתיאטרון חיפה, שם הכירה את מי שהפך לימים לבעלה, המחזאי חיים מרין, כששיחקה ב"סורגים" המחזה הראשון שכתב חיים ב-1979. בני הזוג הפכו לשותפים ליצירה לאורך הקריירה המקצועית של שניהם. בתם היא הסופרת תמר מרין.
מרין מלמדת משחק וכתיבה דרמטית בבית ספר "הדרך" של איל כהן ורות דייכס, וכן מעבירה סדנאות משחק פרטיות.
קריירה מקצועית > משחק

הגואל - מחזה מאת המחזאי הבריטי פיטר טרסון בבימויה של הלנה קאוט האוסון. התיאטרון הקהילתי בירושלים, 1972
דיוגנס מחפש איש ישר - הפקה במסגרת התיאטרון הקהילתי בירושלים
יום הולדת - מחזה מאת ליאונרד מלפי שהוצג על רקע בית קפה ובמהלך ההצגה הוגשו לצופים ארוחות ומשקאות. התיאטרון הקהילתי בירושלים, 1972
אופניים לשנה
סורגים - המחזה הראשון של חיים מרין, שנכתב בשיתוף עם איציק ויינגרטן, בבימויו של עודד קוטלר ועם מוזיקה שהלחין שלמה גרוניך. המחזה זכה בפרסי כינור דוד וורד הכסף. תיאטרון חיפה, 1980
אשה מן האדמה - מחזה על פי אגדות חז"ל בבימויה של אתי רזניק. פרס ראשון בפסטיבל עכו 1984.
נשים בצמרת - מחזה מאת קריל צ'רצ'יל בבימויה של הלנה קאוט האוסון. לצד סנדרה שדה, רבקה נוימן, עפרה ויינגרטן, אורלי זילברשץ וחיה הורוביץ. הקאמרי, 1984
בתוכו - ערב שירה משוחקת לצד ריקי דסקל ובבימויה של תמי לדרר. תיאטרון הסימטה, 1985
החולמים - הפקה בינלאומית של אורי ברבש, בתפקיד אסתר. 1987
קריירה מקצועית > בימוי

רכבת בבוואריה - מחזה ובימוי על פי ספרה של אסתר פוקס "אסור לי להתאבד" ובכיכובן של ריקי דסקל ומיכל גולדברג. פסטיבל עכו, 1986
גבר ואישה - מחזה שכתב חיים מרין לפסטיבל עכו בשנת 1986, אך העלאתו בוטלה לאחר שהשחקנים פרשו ממנו, ובסופו של דבר הוצג בפסטיבל עכו 1988.
שחקנים: מיכל ורד, סיני פתר.
בבדידות - מחזה שכתבה מרין יחד עם חיים מרין, על פי סיפורי נחמה פוחצ'בסקי. תיאטרון החאן, 1991
יהודית - עריכה ובימוי למונודרמה מאת חיים מרין ובכיכובה של רזיה ישראלי. תיאטרונטו 1994.
היובל שלי - הצגה שעלתה לראשונה במסגרת פסטיבל עכו 1998, ולאחר האינתיפאדה השנייה עובדה מחדש והועלתה בהפקה מעודכנת. תמונע, 2004
ביער ביער - עריכה ובימוי לגרסה מחודשת למחזה של חיים מרין שעלה במקור בפסטיבל עכו 1988. תמונע, 2004. שחקנים: אייל רוזלס, ניר שעיבי.
ספר הזיכרונות של בטני - מופע המבוסס על שירי הספר בעל אותו השם מאת ריקי דסקל. תיאטרון קרוב, 2005
עלילות הגבורה של דון קישוט וסנצ'ו פנסה - בימוי וריכה למחזה לילדים מאת אייל רוזלס. זוכה פרס השחקן לבפסטיבל חיפה להצגות ילדים. תיאטרון אורנה פורת, 2007 שחקנים: אייל רוזלס, אסף סולומון.
הדנטיסט - מחזה מאת חיים מרין ורזיה ישראלי. עלה לראשונה במסגרת פסטיבל אישה יוצרת חולון ב-2006 ולאחר מכן הוצג גם בפסטיבלים באדינבורו (2009), טורונטו (2010), ואמסטרדם והאג (2011).
רחוב - בימוי ועריכת גרסה ישראלית למחזה מאת ג'ים קארטרייט במסגרת פסטיבל "עתיד התיאטרון 2012". זוכה צל"ש לשחקנית מטעם סדנאות הבמה.
אוטובוס 92 - מחזה מאת חיים מרין בהשראת אירוע אמיתי. המחזה היה מועמד לפרס קיפוד הזהב לשנת 2013. תיאטרון הסימטה, 2012
הטפט הצהוב - תרגום ועיבוד לבמה של סיפור קצר מאתר שארלוט פרקינס גילמן, בהשתתפות רונא זורלא ואלינור פלקסמן. הסימטה, 2015
קולות - בימוי ועריכה לדרמה קומית מאת מיכל בלומנפלד. הוצגה בפסטיבל הפרינג' תל אביב, בפסטיבל זרקור בתיאטרון הקאמרי ובמרכז הפרינג' באר שבע. ההצגה הייתה מועמדת לפרס קיפוד הזהב למחזאית השנה, שחקנית השנה ושחקן משנה. הסמטה, 2015
עוברות אורח - עריכה ובימוי למופע בכיכובן של נגה אשד וריקי דסקל המבוסס על ספרה של דסקל בשילוב טקסטים מתוך "מכתבים מנסיעה מדומה" של לאה גולדברג, טקסטים מתוך פייסבוק ושירי זמר. 2017
ירמה שלי - אינטרפרטציה אישית למחזהו הנודע של לורקה. זוכה פרס במאית השנה ועיבוד השנה של תיאטרון הסימטה לשנת 2019
גלגול נשמות - מחזה של חיים מרין זוכה פרס המחזאי, ההצגה, השחקן הראשי ושחקן המשנה בפסטיבל "אביב ישראלי" 2020. הסימטה, 2020
מנהל הבית - מחזה של הרולד פינטר בתרגומו של חיים מרין. קומדיה טרגית וגרוטסקית שנכתבה על לונדון בשנות ה-60 אך בעיבודה של מרין היא בחרה למקם אותה בתל אביב של ההווה. שחקנים: אורי אברהמי, עמוס איינו, עדי אלמו. הסימטה, 2022
הערות שוליים

↑  מלכה מרין, באתר אי"ב - ארגון יוצרים עצמאים בתיאטרון
1 2 3  מערכת חיפוש אנשי במה, באתר www30.tau.ac.il
↑  תיאטרון - ביער ביער, באתר www.habama.co.il
↑  ⁨"נשים בצמרת" - ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 11 יוני 1984 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨11^ע^ ⁩ | ⁨כותרת ראשית⁩ | 14 אוגוסט 1985 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  עכו, סוכות תשמ"ז, באתר חדשות, ‏14 באוקטובר 1986
↑  פסטיבל עכו, באתר www.accofestival.co.il
↑  ⁨"גבר ואשה": חיים מרין ("מקס ומוריץ") כתב, מלכה מרין ביימה, באתר ⁨חדשות, ‏25 אוגוסט 1988
↑  ⁨עוד אירועים, באתר ⁨חדשות⁩, ‏7 מרץ 1991
↑  היובל שלי, באתר www.tmu-na.org.il
↑  שי בר-יעקב, היובל של כולנו, באתר ynet, 29 בנובמבר 2004
↑  , הצגת ילדים, תיאטרון אורנה פורת, מרכז סוזן דלל תל-אביב, 05/01/08 • Ligdol, באתר www.ligdol.co.il
↑  מגזין מפיק - עתיד התיאטרון כבר כאן, באתר www.mefik.co.il
↑  אוטובוס 92 / תיאטרון הסימטה, באתר אימגו מגזין מאמרים (באנגלית)
↑  marthayodaat, ראשיתו של הקץ, באתר מרתה יודעת, ‏2012-11-29
↑  תיאטרון - הטפט הצהוב, באתר www.habama.co.il
↑  דוד רוזנטל‏, 125 שנה וכולם לא השתנה: "הטפט הצהוב" מתאר כמה מעט התקדמנו במאבק לשחרור האישה, באתר וואלה, 26 במאי 2016
↑  אופיר הלל, מלונדון עד י"ל פרץ: תיאטרון בשני "קולות", באתר nrg
↑  דודי טל, למה דווקא לברלין?, באתר | תל אביב tlv-times, ‏2018-06-24
↑  hasimta, ירמה שלי, באתר תאטרון הסימטה, ‏2017-11-28
↑  מה שהיה מרגש במיוחד בקבלת שני הפרסים החשובים האלה ..., בעמוד הפייסבוק של Malka Marin
↑  נירה פרי, גלגול נשמות-תיאטרון הסימטה, באתר סלונה, ‏2022-04-11
אסי בוזגלו

אסף (אסי) בר בוזגלו (נולד ב-3 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן הימני ב-16 קבוצות שונות, לאורך קריירה של 17 שנים ככדורגלן מקצועי.
עם תום קריירת הכדורגל שלו, זכה לתשומת לב ציבורית רבה הודות להשתתפותו בשתי תוכניות מציאות: "הבוזגלוס", ששודרה בשנים 2017–2024 ועקבה אחר חייהם של אסי, אחיו והוריהם; והעונה השלישית של "הישרדות VIP", בה זכה בתואר "השורד האהוב" ואף בתואר "השורד האחרון".
ריאליטי

בנובמבר 2017 עלתה ב-yes סדרת דוקו-ריאליטי בשם "הבוזגלוס" העוקבת אחר בני משפחתו.
במאי 2020 השתתף בעונת ה-VIP השלישית של הישרדות. הוא זכה בתואר "אהוב הקהל" שנבחר על ידי הקהל, ולאחר מכן בתואר "השורד האחרון".
חיים אישיים

בוזגלו הוא בנם של חני בוזגלו ושל כדורגלן העבר יעקב בוזגלו. לאסי שלושה אחים, מאור, אלמוג ואוהד, כולם כדורגלני עבר והווה.
בוזגלו נשוי לעדי ואב לארבעה, ומתגורר בראשון לציון.
בספטמבר 2022, הוציא בוזגלו את ספרו הראשון הנקרא: "בין החיים למשחק" בהוצאת ספרי ניב.
תארים

גביע הטוטו של הליגה הלאומית: 2004/2005
גביע הטוטו של הליגה הלאומית: 2015/2016
אליפות ליגה לאומית 2015/2016
אליפות ליגה לאומית 2004/2005
הערות שוליים

↑  איזי עין דור, הכח עמידר ר"ג: אסי בוזגלו הושעה, באתר ynet, 13 באפריל 2007
↑  יניב טוכמן, אסי בוזגלו חתם לעונה בהפועל פ"ת, באתר nrg‏, 27 באוגוסט 2009
↑  ניב חביב, ‏משפחת בוזגלו מתפרקת: אלמוג ליפו, אסי לבת ים, באתר ONE‏, 31 בדצמבר 2012
↑  מיכאל וייסרמן, שאול סמדג'ה ואסי בוזגלו חתמו בקריית מלאכי, באתר דאבל פס, ‏4 ביולי 2013
↑  אסי בוזגלו נפצע, עלול להיעדר כחודשיים, באתר ערוץ הספורט, 15 בנובמבר 2016
↑  גל ברקן ודורון בן דור, ‏מתחזקת: אסי בוזגלו סיכם לעונה בהפועל מרמורק, באתר ONE‏, 3 ביולי 2017
↑  ישראל סרנגה, אסי בוזגלו: "יש בנאדם אחד שהורס כל חלקה טובה בהפועל מרמורק", באתר ערים רחובות, ‏17 בפברואר 2018
↑  ערן סויסה, הקרב על האסי, באתר ישראל היום, 17 בספטמבר 2020
↑  דינה חלוץ, וידאו: הילה רגב, אסי בוזגלו: 'אנחנו חיים משתי משכורות ולא מצליחים להגיע לדירה', באתר Xnet‏, 7 ביולי 2020
↑  דינה חלוץ, עדי ואסי בוזגלו: "בכתבה הקודמת סיפרנו שאנחנו לא מגיעים לדירה. מאז קנינו 4 דירות", באתר ynet, 23 בינואר 2022
↑  רותם רוזנסקי, "אסי בוזגלו סופר? מה קשור?", באתר ישראל היום, 2 באוקטובר 2022
↑  בין החיים למשחק - ספרי ניב, באתר nivbook.co.il
| הישרדות |
| --- | --- | --- |
| מנחה | גיא זו-ארץ (2007–) |  |
| עונות | 2007–2008: האיים הקריביים • 2008–2009: איי הפנינה • 2009: הפיליפינים • 2010: אולסטארס • 2011: איי קמרינס • 2012: VIP • הונדורס • 2017: פאלאוון • 2019: VIP‏ 2 • 2020: VIP‏ 3 • 2021: VIP‏ 4 • 2022–2023: מנילה • 2024 הישרדות באש ובמים |  |
| זוכים | נעמה קסרי (האיים הקריביים) • אריק אלפר (איי הפנינה) • שי אראל (הפיליפינים) • נתן בשבקין (אולסטארס) • אירית רחמים-בסיס (איי קמרינס) • איתי שגב (VIP) • לירון (טילטיל) אורפלי (הונדורס) • ענבר פיניאבסקי-בסון (פאלאוון)  • ג'ובאני רוסו (VIP 2) • אסי בוזגלו (VIP 3) • אלה אייבינדר (VIP 4) • אלית מוסאיוף (מנילה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012323276805171  LCCN: no2024000435  VIAF: 2139168290788657610001   WorldCat (עם VIAF): 2139168290788657610001
פול ברמר

| --- | --- |

פול ברמר, ספטמבר 2003
 לידה:  30 בספטמבר 1941 (בן 83) ברידג'פורט, קונטיקט
 שם לידה:  Lewis Paul Bremer III
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ייל  המכון למדע המדינה פריז  בית ספר קנט  New Canaan Country School  אקדמיית פיליפס  בית הספר לעסקים של הרווארד  אוניברסיטת הרווארד  קולג' עזרא סטיילס 
 תפקיד:  ראש הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק
 תקופת כהונה:  12 במאי 2003 - 28 ביוני 2004
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  Frances Winfield 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית 
 
לואיס פול ברמר השלישי (באנגלית: Lewis Paul Bremer III; נולד ב-30 בספטמבר 1941) הוא דיפלומט ויועץ אסטרטגי אמריקני שכיהן במספר משרות בכירות במחלקת המדינה האמריקנית. תפקידו הבולט ביותר היה ראש הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק (CPA) לאחר הפלישה האמריקנית ב-2003. תפקיד זה הקנה לו בפועל את השליטה המוחלטת במדינה, ובמסגרתו הוא מינה את חברי מועצת הממשל העיראקית, פירק את הצבא העיראקי מנשקו, שלט על התכנים של החוקה הראשונה שנוסחה בעיראק, וניסה לקדם הפרטה של משאבי המדינה, כולל לבעלותן של חברות זרות ובכללן גם אמריקניות. בנוסף, בתקופת שלטונו נעלמו סכומי כסף גדולים מהתקציב האמריקני שיועד לשיקומה של עיראק, ובשל כך הועמד ברמר לשימוע בפני הקונגרס. התנהלותו ופעולותיו של ברמר ספגו ביקורת רבה, והוא נחשב לאחד מאבות הכישלון של המדיניות האמריקאית בעיראק.
ילדות וקריירה מוקדמת

ברמר נולד בהרטפורד שבמדינת קונטיקט לאב שהיה נשיא מחלקת הבשמים של חברת התמרוקים כריסטיאן דיור בניו יורק ולאם שהייתה מורה להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ברידג'פורט. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ותואר שני מהרווארד, לצד תואר מהמכון למדעי המדינה פריז. עם תום לימודיו בפריז ב-1966, מונה ברמר לנציב שירות כללי בשירות החוץ האמריקני בקאבול, בירת אפגניסטן. משם התקדם לשירות כנספח כלכלי בנציגות האמריקנית במלאווי ועבד תוך כדי כך במשרות שונות במחלקת המדינה האמריקנית, שבראשן שירות כעוזרו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בין השנים 1972–1976. בין משימותיו הרבות בתפקיד זה, עזר ברמר בתיווך בין ישראל למצרים ולסוריה בשיחות הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים. תחת ממשל רייגן, כיהן ברמר כסגן השגריר באוסלו וכעוזר מיוחד למזכיר המדינה אלכסנדר הייג, עד שמונה לשגריר ארצות הברית בהולנד. בשנת 1989 פרש משירות החוץ ועבר לעבוד במגזר הפרטי, בחברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' בבעלותו של הנרי קיסינג'ר. בשנת 1999 מונה ליו"ר הוועדה הלאומית למלחמה בטרור. במהלך אסון התאומים בספטמבר 2001 משרדו היה במגדל הצפוני, בסמוך למקום פגיעת המטוס השני ולמזלו הוא לא נכח במשרדו בעת הפיגוע.
שליח הנשיא לעיראק

בשנת 2003, בעודו מכהן כראש חברת ייעוץ פרטית, נקרא ברמר על-ידי הנשיא ג'ורג' בוש הבן לשמש כשליח מיוחד לבנייתה מחדש של עיראק. בחירה זו בברמר הפתיעה דיפלומטים ובכירים רבים מכיוון שברמר מעולם לא ביקר בעיראק, לא דיבר ערבית ולא מילא בעברו שליחות כלשהי במזרח התיכון. שלטונו כמושל על השטח הכבוש בעיראק היה מתוקף צו נשיאותי מיוחד שאיפשר לו אוטונומיה מלאה בקבלת ההחלטות וכוח בלתי מוגבל בניהול המדינה, לצד סמכות שניתנה לו מטעם האו"ם על ידי צו 1483 מטעם הארגון שהקנה לו שליטה על כל כספי המדינה. מינוי אזרח ולא איש צבא לתפקיד זה נועד בעיקר כדי להשתיק את הביקורת האירופית ולתת למהלך בנייתה מחדש אצטלה אזרחית ולא כזו של כיבוש צבאי. זמן קצר לאחר הגיעו לעיראק, כתב ברמר איגרת לנשיא שבה פירט את מטרותיו:
להראות לציבור העיראקי שסדאם חוסיין ומפלגת הבעת' אינם רלוונטיים עוד.
להקים את הבסיס לממשלה עיראקית חדשה, דמוקרטית.
לטעת תקווה בלבבות האזרחים העיראקים שחייהם עומדים להשתפר.
ברמר החליף בתפקיד את הגרל ג'יי גארנר, שהיה עד אז האחראי על בניית התשתיות למדינה החדשה תחת המשרד לשיקום וסיוע הומניטרי, ותוך ימים ספורים החל לבצע רפורמות דרמטיות, בהן:
פיזור הצבא העיראקי מהלך שהותיר מאות אלפי עיראקים שזכו להכשרה צבאית מובטלים ועוינים לארצות הברית. עיראקים אלה היוו מאוחר יותר בסיס רחב לגיוס חמושים למילציות סוניות ובראשן אל קעאדה העיראקית שהתנגדו לארצות הברית.
פיזור מפלגת הבעת' שהייתה התשתית המרכזית למשרות ממשלתיות ולמורים בבתי הספר, מהלך שיצר אבטלה נרחבת במדינה וכן הגביר את העוינות של הסונים, שהיוו את השדרה המרכזית של חברי המפלגה כלפי ארצות הברית.
שיקום הכלכלה העיראקית הכושלת במתכונת של שוק חופשי והפרטה של החברות הממשלתיות לחברות פרטיות ובכללן גם אמריקניות.
אישור הרכבה של מועצת השלטון הזמנית, שחבריה היו רק עיראקים שתמכו בפלישה האמריקנית. גוף זה סבל אף הוא מחוסר לגיטימציה ציבורית, בין היתר משום שבראשו עמד אחמד צ'לבי, שהואשם מאוחר יותר על ידי האמריקנים במרמה ובאספקת הוכחות מזויפות לקיום נשק להשמדה המונית בידי סדאם חוסיין.
כתיבת החוקה העיראקית הזמנית: תחת מועצת השלטון הזמנית נקבע תאריך סופי לניסוח חוקה לעיראק – 30 ביוני 2003. כדי לעמוד במועד שנקבע, נכתבה בלחץ זמן חוקה זמנית שהעניקה זכויות רבות למיעוטים במדינה, ובראשם הכורדים.
ייצוב הכלכלה העיראקית: אחת ההצלחות הבודדות של ברמר ושל הרשות הזמנית של הקואליציה הייתה הורדת האינפלציה ויצירת מטבע חדש ויציב, הדינר העיראקי, שהיה נתון לפיקוח הבנק המרכזי של עיראק שפעל באופן עצמאי ובלתי תלוי בממשלה.
יומיים לפני שעזב את עיראק, פרסם ברמר את צו מספר 17 של הרשות הזמנית של הקואליציה, המעניק הגנה לכל חברי הרשות הזמנית ולפקידי הממשל והקבלנים הפרטיים האמריקנים מפני החוק העיראקי. הגנה זו הוטמעה גם בספר החוקים של הממשלה העיראקית. מהלך אנטי-דמוקרטי זה העניק חסינות חוקית רטרואקטיבית לפעילויות מפוקפקות של חברות הקבלן, של פקידים מושחתים, ובעיקר של אנשי הממשל, שיכלו לעשות ככל העולה על רוחם מבלי לשלם על כך מחיר. צו 17 בעצם מפר את הסיבה המוצהרת בגינה פלשה ארצות הברית לעיראק מלכתחילה – השתתת משטר דמוקרטי הוגן לאזרחי עיראק, והפכה את ארצות הברית לעוד שליט אינטרסנטי שפועל "מעל החוק".
ביקורת וטענות נגדו

חוסר ניסיונו של ברמר והבנתו המוגבלת את התרבות המקומית ניכרו עד מאוד בשורת המהלכים שביצע. המתנגדים העיקריים בתחילה היו צוות המומחים שגיבש האו"ם בראשות השליח המיוחד לאח'דר בראהימי, שהבין את ההשלכות של פיטורי כל מחזיקי המשרות הממשלתיות שהיו חברים במפלגת הבעת' על הכלכלה ועל המנהל התקין במדינה. במסיבת עיתונאים שכינס אמר בראהימי: "קשה להבין את שחרורם של אלפי מורים, מרצים באוניברסיטה, עובדי בריאות, מהנדסים ובעלי מקצועות נוספים להם אנו זקוקים נואשות". בנוסף ביקר בראהימי את המעצרים המנהליים שבוצעו ובהם מוחזקים עצירים לתקופות ארוכות ללא משפט.
סטוארט בואן (.Stuart W. Bowen Jr), רואה חשבון שמונה לחקור את ההתנהלות הכלכלית של רשויות הכיבוש האמריקני בעיראק תחת ברמר ושל הרשות הזמנית של הקואליציה, טען שלא בוצע מעקב תקין אחר הכספים, ובלתי ניתן לדעת כמה כסף הוזרם בפועל למטרות הומניטריות. בואן גם האשים את ברמר ואת הקואליציה בהענקת משכורות פיקטיביות ואי רישום של סכומים גדולים בדוחות הכספיים.
למרות הביקורת הקשה שהוטחה בו קיבל ברמר מהנשיא בוש הבן את מדליית החירות עבור שירותו בהצהרת הנשיא שאומר שברמר במעשיו הניח את התשתית לשלטון דמוקרטי בעיראק.
פעילות כיום

ברמר מועסק כיום כיועץ בחברת ייעוץ פרטית ומצייר ציורים בצבעי שמן שאותם ניתן לראות באתר הבית שלו. הוא התאלמן מאשתו, הסופרת פרנסיס ווינפילד שנפטרה בשנת 2019, והוא אב לשני ילדים.
הערות שוליים

1 2  NRG מעריב, לאן נעלמו 5 מיליארד דולר?, באתר nrg‏, 31 בינואר 2005
↑  L. Paul Bremer III | American statesman | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2  Aaron Gell, Paul Bremer, Ski Instructor: Learning To Shred With The Bush Administration’s Iraq War Fall Guy, Task & purpose, ‏26/3/2018
↑  Dobbins, James, Occupying Iraq: A History of the Coalition Provisional Authority, RAND Corporation
1 2  Phebe Marr, The modern history of Iraq, Boulder, Colorado, United States: Westview Press, 2012
↑  ווי-נט, אי פי, המושל האמריקני החדש: "נצעיד את עיראק לדקמורטיה", באתר ynet, 12 במאי 2003
↑  L. Paul Bremer, My Year in Iraq: The Struggle to Build a Future of Hope, New York: Simon and Schuster, 2006
↑  U.S. Government, Coalition Provisional Authority Order Number 1: De-Ba'athification of Iraqi Society
1 2  Larry Diamond, What Went Wrong in Iraq., Foreign Affairs
↑  "Coalition Provisional Authority Order Number 2: Dissolution of Entities"
↑  עיראק אישרה רפורמה שתאפשר למשקיעים זרים בעלות מלאה בכל המגזרים למעט נפט, באתר וואלה, 21 בספטמבר 2003
↑  Hazam Saghieh, The Life and Death of De-Baathification, Revue des Mondes Musulmans et de la Méditerranée
↑  ל"מ, President Presents Medal of Freedom, ארכיון ג'ורג' בוש הבן באתר הבית הלבן, ‏December 14, 2004
↑  פול ברמר, ציורי שמן, באתר ציורי השמן של פול ברמר, ‏2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427953105171  GND: 1130344851  ISNI: 0000 0000 8418 5890  LCCN: n85246757  NARA: 10569200  NLK: KAC201002606  NTA: 101068425  SUDOC: 104618760  VIAF: 3920084   WorldCat (עם VIAF): 3920084