כלכלת ירדן
רקע

התמ"ג לנפש של ירדן עלה בשנות השבעים בשיעור של 351%, חוותה ירידה של 30% בשנות השמונים, ועלייה של 36% בשנות התשעים. לאחר עלייתו של המלך עבדאללה השני לכס המלכות בשנת 1999, הונהגה מדיניות כלכלית ליברלית שהביאה לפריחה שנמשכה עד שנת 2009. כלכלת ירדן גדלה בשיעור שנתי של 8% לאחר המלכתו של עבדאללה השני, 1999 ועד ל-2008. עם זאת, הצמיחה הואטה ל-2% בלבד לאחר פרוץ האביב הערבי בשנת 2011. עלייה משמעותית באוכלוסייה, בשילוב עם האטה בצמיחה הכלכלית וגידול בחובות הציבוריים הביאו להחמרת העוני והאבטלה במדינה. נכון לשנת 2015, ירדן מתהדרת בתמ"ג בשווי של 37.6 מיליארד דולר, שמדרג אותה במקום ה-89 בעולם.
ירדן מחזיקה בחברות FTA עם ארצות הברית, קנדה, סינגפור, מלזיה, האיחוד האירופי, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, טורקיה וסוריה. ירדן היא חברה בהסכם הסחר החופשי הערבי רבתי, אזור הסחר החופשי אירו-ים תיכוני, הסכם אגאדיר, וגם נהנית ממעמד מתקדם עם האיחוד האירופי.
ירדן היא כלכלת ידע מתעוררת. המכשולים העיקריים לכלכלת ירדן הם מיעוט מקורות מים, הסתמכות מוחלטת על יבוא נפט לאנרגיה וחוסר יציבות אזורית. קצת יותר מ-10% מאדמות המדינה ניתנות לעיבוד, ואספקת המים מוגבלת. הגשמים מעוטים, ורוב מי התהום הזמינים בירדן אינם מתחדשים. על פי הסכם השלום בין ישראל לירדן, מחויבת ישראל להעביר לירדן 50 מיליון מ"ק מים מדי שנה. ביולי 2021 החליט ראש הממשלה נפתלי בנט להכפיל את כמות המים ולהעביר לירדנים 100 מיליון מ"ק מים. ההסכם שנחתם אז היה לשלוש שנים, ופג בסוף מאי 23. המשאבים הבסיסיים בכלכלה הירדנית מתרכזים בכריית זרחן, אשלג ונגזרות הדשן שלהם; תיירות; העברות מעבר לים; וסיוע חוץ. אלה המקורות העיקריים שלה להכנסות מטבע קשה. עקב מחסור במקורות אנרגיה זמינים, ירדן מסתמכת על גז טבעי, המספק 93% מצרכי האנרגיה המקומיים שלה. ירדן נהגה להיות תלויה בעיראק לצורך נפט עד למלחמת עיראק בשנת 2003. בירדן יש גם שפע של אזורים תעשייתיים המייצרים סחורות בתחום הטקסטיל, התעופה והחלל, ההגנה, התקשוב, התרופות והקוסמטיקה.
בשנים האחרונות הואטה הצמיחה הכלכלית של ירדן, בממוצע של כ-2%. סך החוב החיצוני של ירדן בשנת 2011 היה 19 מיליארד דולר, המהווים 60% מהתמ"ג. בשנת 2016 הגיע החוב ל-35.1 מיליארד דולר המהווים 93.4% מהתמ"ג. עלייה משמעותית זו מיוחסת להשפעות של חוסר היציבות האזורית שגורמות לירידה בפעילות התיירים; ירידה בהשקעות זרות; הגדלת ההוצאות הצבאיות; התקפות על הצינור המצרי המספק לממלכה גז; קריסת הסחר עם עיראק וסוריה; הוצאות הנובעות משיכון פליטים סורים וצבירת ריביות מהלוואות. על פי הבנק העולמי, הפליטים הסורים עלו לירדן יותר מ־2.5 מיליארד דולר בשנה, שהם 6% מהתמ"ג ו-25% מההכנסות השנתיות של הממשלה. בעקבות כניסת הפליטים הסורים לירדן, צמיחת השכר ירדה במידה ניכרת, עקב כך שהייתה תחרות על משרות בין פליטים לאזרחי ירדן. הנפילה שהחלה בשנת 2011 נמשכה עד 2018. חמשת המגזרים המובילים במדינה התורמים לתמ"ג הם שירותים ממשלתיים, מימון, ייצור, תחבורה ותיירות, הושפעו קשות ממלחמת האזרחים בסוריה. סיוע חוץ מכסה רק חלק קטן מעלויות אלה, 63% מכלל העלויות מכוסות על ידי ירדן. תוכנית צנע אומצה על ידי הממשלה, ומטרתה להפחית את יחס החוב לתוצר של ירדן ל-77 אחוזים עד 2021. התוכנית הצליחה למנוע את עליית החוב מעל 95% בשנת 2018.
בשנת 1975, בה החלה מלחמת האזרחים בלבנון העבירו בעלי הון ערבים את השקעותיהם מלבנון לירדן, יסדו בה מפעלי תעשייה, בנו שכונות מגורים ובנייני משרדים.
בשנת 1980 ירד ערכו של הדינר הירדני וממשלת ירדן נאלצה להטיל הגבלות על יבוא של מוצרי מותרות כדי להתגבר על הגירעון הכבד במאזן התשלומים שלה.
בעת מלחמת המפרץ, תמיכתו של המלך חוסיין בסדאם חוסיין, שליט עיראק, גרמה למדינות המפרץ ולסעודיה להפסיק את מכירת הנפט והסיוע לממלכה הירדנית, מה שגרם לקשיים כלכליים ניכרים שכן היא מייבאת את מרבית צורכי האנרגיה שלה.
במדינה עובר צינור הגז הערבי המוביל גז טבעי ממצרים לירדן, סוריה ולבנון. ירדן החלה לייבא גז לעקבה בשנת 2003 ובשנת 2005 הוארך הצינור עד אזור הבירה, עמאן. בתחילת שנת 2008 הושלם הצינור הצפוני שחיבר את סוריה לצינור, וירדן החלה לקבל תמלוגים.