stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בקאו
היסטוריה

על פי מפקד 1772–1774 ישבו בעיר 5 משפחות יהודיות. על פי המפקד של 1803 ישבו בעיר 233 משפחות. על פי המפקד של 1820 ישבו 108 משפחות. מפקד 1852 מנה 504 משפחות יהודיות. מפקד 1930 כבר מנה 9424, כמעט 50% מתושבי העיר. רישומי חברה קדישא התחילו ב-1774. ראש הקהילה מוזכר לראשונה ב-1794 והקהילה הוכרה רשמית ב-1857.
בית הכנסת הראשון הוקם בבקאו בשנת 1820. בשנת 1841 הקימו יהודים חסידי חב"ד בית כנסת נוסף. בשנת 1864 היו 14 בתי כנסת מתפקדים בבקאו. בין הבולטים ניתן למנות את בית הכנסת בורא וולף, פרחי בית הכנסת, בית הכנסת אלטר יונאס. בשנת 1880 בבקאו היו 21 בתי כנסת ובתי תפילה. בשנת 1916 פעלו בעקבות בתי כנסת פרים אייזיץ', אלתר לייב, איציק לייב בריל, ליפסקן, החייטים הצעירים, מאמנים, בית כנסת סנדלרים, דגני בוקר, בנייה, בית הכנסת רבי ישראל, בית כנסת "אחוות ציון" סיימה קופלר. בשנת 1917 הסתיימה קבורה בבית הקברות היהודי הישן ונפתח בית עלמין חדש.
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

לאחר מלחמת העולם הראשונה נסגרו כמה בתי כנסת ואחרים התרחבו. חלקם נשאו את שמותיהם של רבנים או אנשים שנפטרו בחיים שהשפיעו על הקהילה: בית כנסת ויסמן, בית כנסת גאון ביתאל ספרן, בית כנסת רבי בליין, בית כנסת דוד הרקוביץ, בית כנסת פילדרמן, בית כנסת רבי ווהראן ובית כנסת רבי לאן.
על פי תקנון הקהילה היהודית בבקאו, שאומץ בשנת 1935, משימת הקהילה הייתה להקים, לתחזק או לסבסד, לפקח על שירותי הדת, התרבות, הסוציאליות והלוויות ביישוב. ראשיתו של ארגון יהודי בקהילה אינם ידועים בדיוק. ברור ממסמכי הקרן שמאז 1848 היו ליהודים בבקאו קהילה משלהם ב-1865 שמה של הקהילה מופיע במסמך רכישת מכירה שהונפק על ידי בית המשפט המחוזי בבקאו. ב־25 בינואר 1932, הקהילה היהודית בבקאו מוכרת על ידי משרד הדתות כישות ציבורית. הקהילה הייתה קשורה גם לשכונות: גשר הברזל (רומנית: Podul de Fier), מחסום מרגינני (Bariera Mărgineni), קלוגרה (Călugăra) וג'ראיישטי (Gherăieşti). לחברי הקהילה הייתה הזכות להשתמש במוסדות רווחה דתיים, תרבותיים וחברתיים, להשתתף בניהול הקהילה, על פי החוק, לבחור ולהיבחר להנהגת הקהילה, וכחובות, הם היו צריכים לכבד את חוק, לשלם את התרומה הישירה, להשתתף באסיפות הכלליות של הקהילה. הקהילה הובלה ומנוהלת על ידי ועדה שנבחרה למשך 4 שנים, שאורגנה במחלקות: מנהלית, דתית, בית ספר, תרבותית, חברתית וכלכלית, תרומה וסטטיסטיקה והלוויה. הגוף המינהלי והביצועי העליון של הקהילה היה הנשיא. גופי שלטון נוספים בקהילה היו: ייצוג הקהילה, ועדת הצנזורים, ועדת הבוררים, ועדות החוגים, מועצת הרב ומועצת בית הכנסת. הקהילה הייתה כפופה לאיחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה, אז לאיגוד האיגודים הקהילתיים היהודיים של ממלכת רומניה.
היסטוריה > בתקופת השואה

כמו כן, באוקטובר גורשו 12 משפחות של יהודים ממוצא זר המתגוררים בבקאו ונשלחו לגבול עם הונגריה, שם נאסר על כניסתם והם נאלצו להישאר כמה ימים תחת כיפת השמיים בגבול. ב־21 ביוני 1941, בעקבות פקודות טלפון שנמסרו על ידי משרד הפנים, נלקחו הגברים היהודים מבקאו בני 18 עד 60 כבני ערובה. ב-22 ביוני הוסדר פינוי היהודים מהעיירות והכפרים סביב בקאו אל העיר עצמה, דבר שהוביל לצפיפות גדולה. בתחילה הפינוי התרחש במוינשטי וטרגו אוקנה ועד מהרה פונו שתי הקהילות לבקאו. משטרת העיר הודיעה ב -4 ביולי 1941 שתוך 48 שעות לכל היותר נדרשו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על בגדם. היה צריך למקם את הטלאי הצהוב בחזית, ומי שלא יציית ייעצר. באוגוסט 1941 הוטלו על היהודים בבקאו מגבלות על התנועה לאחר השעה 21:00. בסתיו 1941 בבקאו הוחזקו בני ערובה, תחת משמר צבאי כמה עשרות יהודים שהוחלפו עם אחרים לאחר 15 יום, וקיבלו אוכל ממשפחות. ב־3 באוקטובר, בבית הכנסת שהפך למחנה היו 34 יהודים. בדצמבר 1941 הוקם מחנה בקאו (רומנית: Garnizoana Bacău), מחנה מעצר נוסף בו הייתה אמורה להיכלא הסדרה הראשונה של 20–30 יהודים ב-31 בדצמבר, והחלפתם תתרחש תוך 30 יום. במקביל, המשטרה שחררה את האישה שהוחזקה בבית הכנסת ב -21 בדצמבר. נוהג זה הושעה בפברואר 1942 כתוצאה מחוזר שהונפק על ידי משרד הפנים. היהודים מבקאו נשלחו באופן מאסיבי לעבודות כפייה מחוץ לעיר, במיוחד לאלו שבניהול ה-CFR (הרכבת הרומנית). רבים הגיעו אפילו לבסרביה וטרנסניסטריה. קהילת בקאו הצליחה לארגן קנטינה עבור העניים שהציעה ארוחות יומיות עבור 1,000 איש. מרבית העוזרים היו בני משפחותיהם של אלה שנשלחו לעבודות כפייה מחוץ לעיר.
היסטוריה > הקמת הרפובליקה העממית הרומנית

לאחר המלחמה יהודים רבים חזרו לבקאו והתיישבו בה והקהילה מנתה מספר שיא של כ-18,000 יהודים. ואולם, המשטר הקומוניסטי שעלה לשלטון הגביל את החיים היהודיים ורוב בתי הכנסת בעיר נסגרו. הקהילה היהודית בבקאו הפסיקה את פעילותה בשנת 1950 כשהחליפה אותה הוועד הדמוקרטי היהודי, גוף שהוקם על ידי השלטונות החדשים והיה אנטי ציוני.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 הצטמצמה באופן משמעותי הקהילה היהודית בעיר כאשר רבים מיהודי העיר עלו לישראל במסגרת העלייה הרומנית ופדיון יהודי רומניה.
היסטוריה > כיום

כיום הקהילה מונה מספר עשרות של יהודים. מושב הקהילה נמצא ברחוב Erou Costel Marius Hasan 2. בעיר שני בתי כנסת: בית הכנסת הגדול של בקאו (ידוע גם בשם בית הכנסת סוחרי הדגן). מאז 1955 הוא אינו פעיל, פתוח לביקורים ונמצא ברשימת המבנים בעלי ערך תרבותי של ממשלת רומניה, ובית הכנסת רבי אברהם רוזן המשמש את הקהילה.
קיימים כיום שני בתי קברות, ישן שהיה בשימוש עד מלחמת העולם הראשונה וחדש, שנפתח ב-1916 ומשמש את הקהילה היהודית גם כיום.
בית הכנסת הגדול של בקאו

הכניסה לבית הקברות היהודי החדש בבקאו
יחסי בחריין–כווית

| יחסי בחריין–כווית |
| --- | --- |
בחריין: כווית


בחריין: כווית
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 17,818
אוכלוסייה
1,616,117: 4,957,430
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 161,772
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 32,632
משטר
מונרכיה חוקתית: מונרכיה

יחסי בחריין–כווית (בערבית: العلاقات البحرينية الكويتية) הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת בחריין ובין מדינת כווית. היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-19 באוגוסט 1971.
היחסים

ב-5 ביולי 2011, יועץ התקשורת של מלך בחריין, נביל אל-אמיר, צוטט באומרו, כי יחסי בחריין-כווית "עמדו במבחן הזמן" ו"יש לבצע מחווה למען הקרבה בין שני העמים."
ב-7 בנובמבר 2014, האמיר הכוויתי, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ביקר את מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. שני המנהיגים דנו בנוגע לדרגים להגביר את האחדות והאחווה של מדינות ה-GCC ועל המצב הפוליטיקה העולמית והאזורית והסתגלותן של שתי המדינות אל המצב הקיים.
ב-2016, שר החוץ של בחריין, אמר כי היחסים בין בחריין לכווית הם נצחיים והוא מהווה דוגמה ליחסים הבילטרליים בכל הרמות.
יחסי בחריין–מולדובה

| יחסי בחריין–מולדובה |
| --- | --- |
בחריין: מולדובה


בחריין: מולדובה
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 33,851
אוכלוסייה
1,616,117: 3,025,120
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 16,539
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 5,467
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי בחריין–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת מולדובה.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין ממלכת בחריין כוננו ב-7 באפריל 2004. רפובליקת מולדובה האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה, על בחריין.
על פי המידע שהתקבל מהמטה הלאומי המולדובני לסטטיסטיקה, ב-2014 הייבוא הבחרייני ממולדובה הוערך ב-28,700 דולר אמריקאי, מבלי שום ייצוא. מ-2015 לא נערך סחר רשמי בין שתי המדינות.
נציגויות דיפלומטיות

מולדובה אינה מיוצגת בבחריין, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. מולדובה האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה, על בחריין.
בחריין אינה מיוצגת במולדובה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי בחריין–לבנון

| יחסי בחריין–לבנון |
| --- | --- |
בחריין: לבנון


בחריין: לבנון
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 10,400
אוכלוסייה
1,616,117: 5,816,885
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 17,937
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 3,084

יחסי החוץ בין בחריין ללבנון הם היחסים הדיפלומטיים בין בחריין ללבנון המבוססים על שיתוף פעולה במגוון תחומים כמו פוליטיקה, כלכלה ותרבות. שתי המדינות חוו עליות ומורדות ביחסים במהלך השנים, כולל הפסקות ושחזור היחסים הדיפלומטיים.
היסטוריית היחסים בין המדינות

באוקטובר 2021 בעקבות התבטאויות של שר המידע הלבנוני ג'ורג' קורדאהי אשר ביקר את המעורבות הצבאית הסעודית במלחמת תימן, בחריין ביחד עם מדינות המפרץ האחרות ניתקו את היחסים הדיפלומטיים עם לבנון. הצעד הזה גרם לקרע דיפלומטי משמעותי בין המדינות.
במאי 2023 הכריז משרד החוץ של בחריין כי יחזיר את היחסים הדיפלומטיים המלאים עם לבנון במסגרת מאמצים לחיזוק הקשרים האחוותיים בין המדינות. ההחלטה התקבלה בברכה על ידי ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי שהביע הערכה על ההחלטה ושיבח את השיפור ביחסים בין המדינות.
החלטת בחריין לשקם את היחסים עם לבנון הגיעה על רקע תהליכי פיוס אזוריים, כולל חידוש היחסים בין ערב הסעודית לאיראן, וחזרת סוריה לליגה הערבית לאחר שנים של ניתוק בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
יחסי ליטא–ליכטנשטיין

| יחסי ליטא–ליכטנשטיין |
| --- | --- |
ליטא: ליכטנשטיין


ליטא: ליכטנשטיין
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 160
אוכלוסייה
2,851,781: 39,935
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 7,365
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,294: 184,417
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי ליטא–ליכטנשטיין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליטא לבין נסיכות ליכטנשטיין.
היסטוריה

וילהלם, דוכס אוראך, שמועצת ליטא שקלה להכריז עליו כמלך ליטא, התגורר בטירת ליכטנשטיין. מכתבו של האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר המברך את וילהלם על הפיכתו למלך ליטא עדיין שמור בטירת ליכטנשטיין. היחסים בין ליטא לליכטנשטיין כוננו ב-27 במרץ 2001. שתי המדינות חברות באו"ם, במועצת אירופה ובארגונים בינלאומיים אחרים.
יחסים כלכליים

בשנת 2020 מחזור הסחר בין ליטא לליכטנשטיין הסתכם ב-730.1 אלף אירו, וליכטנשטיין הייתה שותפת הסחר ה-141 של ליטא במונחים של נפח סחר. היצוא הסתכם ב-635.2 אלף אירו; ליכטנשטיין היא שותפת הייצוא ה-140 בגודלה במונחים של נפח סחר. היבוא הסתכם ב-94.4 אלף אירו; ליכטנשטיין היא שותפת היבוא ה-113 במונחים של נפח סחר. המוצרים המיובאים ביותר הם: מכונות ומכשירים חשמליים וחלקיהם (77%), כימיקלים אנאורגניים (16%), מכשירים אופטיים, צילום, קולנועיים (2%), מתכות בסיסיות (2%), מוצרים כימיים שונים (1%) וחומרי דפוס (1%). ליכטנשטיין נמצאת במקום ה-25 במונחים של השקעות זרות ישירות בליטא וההשקעות מסתכמות ב-75.87 מיליון אירו.
נציגויות דיפלומטיות

ליטא מיוצגת בליכטנשטיין באמצעות שגרירותה בווינה, אוסטריה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בטריזן.
ליכטנשטיין מיוצגת בליטא באמצעות שגרירות שווייץ בריגה.
יוסי בן-חנן

| --- | --- |

אלוף יוסי בן-חנן, מפקד המכללות לביטחון לאומי ולפיקוד ומטה, 1990–1994
 לידה:  23 בפברואר 1945 (בן 79) המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 צאצאים:  עמליה דואק 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1963–1994 (כ־31 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבה 656  מפקד חטיבה 7  קצין שריון ראשי  מפקד המכללה לביטחון לאומי  מפקד גיס
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל
 עיטורים
   עיטור העוז
 תפקידים אזרחיים
 ראש אגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון; ראש משלחת משרד הביטחון באירופה
 
יוסי בן-חנן (נולד ב-23 בפברואר 1945) הוא אלוף במילואים בצה"ל, עוטר בעיטור העוז. את רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון. כיהן כראש האגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט) ושימש ראש משלחת משרד הביטחון באירופה.
ביוגרפיה > תחילת הדרך

בן-חנן נולד ב-23 בפברואר 1945, י' באדר ה'תש"ה, בירושלים למיכאל בן-חנן, הידוע כ"מר התעמלות הבוקר", שבמשך שנים רבות הפעיל את מאזיני הרדיו בארץ ישראל בתוכנית התעמלות בוקר ששודרה ב"רדיו קול ירושלים" ולאחר מכן ברדיו "קול ישראל". אימו, שרה בן חנן, ילידת צפת, הייתה אשת חינוך ידועה, מחברת מקראות וספרי ילדים (בשיתוף עם בלהה יפה), וממקימות המגמה לדידקטיקה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין שבירושלים.
בגיל 16 הצטרף לפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ועם גמר לימודיו ב-1963, התגייס לחיל השריון.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > כקצין צעיר

עם גיוסו לחיל השריון עבר בן-חנן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. ב-1964 היה חבר במשלחת החשאית של צה"ל למערב גרמניה שנשלחה לקלוט את טנקי הפטון האמריקאים (שזכו לכינוי מגח בצה"ל), והיה ממקימי גדוד 79 בחטיבה 7. במלחמת ששת הימים שירת כקצין המבצעים של חטיבה 7, ולחם עימה בקרבות לכיבוש סיני מגבול רצועת עזה ועד תעלת סואץ. בתום המלחמה נודע כחייל שתמונתו הופיעה על שער מגזין לייף, כשהוא רוחץ במי תעלת סואץ ומניף רובה AK-47 (קלשניקוב) מעל לראשו. תמונה זו הפכה לאחד מסמלי הניצחון הישראלי. לאחר מלחמת ששת הימים, במהלך מלחמת ההתשה, שירת בחזית תעלת סואץ כמפקד פלוגת טנקים, אחר כך כסמג"ד טנקים, כקצין אג"ם של חטיבה משוריינת, ומפקד גדוד 53 (בחטיבה 188). ב-1972 פיקד על כוח משוריין שפעל בלבנון במהלך מבצע קלחת 4.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > במלחמת יום הכיפורים

שלושה חודשים לפני המלחמה החליף עודד ארז את בן-חנן כמפקד גדוד 53. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בן-חנן בירח דבש בנפאל. כאשר נודע לו כי פרצה מלחמה, חזר מייד לישראל ועלה לרמת הגולן. בלילה שבין 8 ו-9 באוקטובר 1973 הרכיב בעזרת סגנו, רב-סרן שמואל אסקרוב, וקצין השלישות החטיבתי, רב-סרן שמואל בן משה, כוח של 11 טנקים משרידי חטיבת ברק (חטיבה 188) שנפגעה קשות במהלך הקרבות. הכוח זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן חנן. הכוח התארגן במהירות, וביום שלישי, 9 באוקטובר 1973, השתתף בקרב המכריע לבלימת התקפת הסורים באזור שמצפון לקוניטרה (עמק הבכא), קרב שהסתיים בהדיפת הכוחות הסורים והשמדתם. בקרב זה ובקרבות הנגד שהתנהלו בימים שלאחר מכן נפצע פעמים אחדות, אך המשיך להילחם. בפעם הרביעית נפצע מאחורי קווי האויב בקרב תל א-שמס בשטח המובלעת הסורית שנכבשה על ידי צה"ל. כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקוד יוני נתניהו, חילץ אותו. לנתניהו הוענק עיטור המופת על פעולת החילוץ.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים בקרבות ברמת הגולן ובכיבוש המובלעת הסורית, הוענק לבן-חנן עיטור העוז.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > תפקידי פיקוד בכירים

לאחר מלחמת יום הכיפורים הועלה לדרגת אל"ם ושימש במגוון תפקידים בכירים בחיל השריון, ובהם ראש תורת לחימה במפקדת גייסות השריון, מפקדה הראשון של חטיבה 656 ומפקד חטיבה 7 בשנים 1977–1979. בשנת 1981 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש כראש מחלקת תורת לחימה במה"ד. בשנים 1982–1986 היה ראש מו"פ (במינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית) שבמשרד הביטחון, במלחמת לבנון הראשונה שימש במקביל כעוזר מפקד עוצבת האש. בשנים 1986–1990 שירת כקצין שריון ראשי. כשמונה לקצין-שריון ראשי קבע שטקסי השבעת הטירונים וטקסי הסמכת המפקדים של חיל-השריון יערכו באתר בלטרון. בן-חנן שינה את סיסמת חיל-השריון ל”האדם שבטנק ינצח”, לאחר ששכנע את כל מפקדי חיל השריון שקדמו לו כולל ישראל טל בעדיפות הסיסמה ובצורך בשינוי. שימש כמפקד אוגדת מקשנ"ר כמינוי חירום והיה ממייסדי אתר "יד לשריון" בלטרון.
בשנת 1990 התמנה למפקד המכללות (המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי) והועלה לדרגת אלוף. ב-1994 סיים את שירותו, ופרש מצה"ל.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

בתום שירותו הצבאי ערך את "מסע של אלופים" מאירופה ועד סין והודו-סין, ביחד עם האלוף במילואים מאיר דגן. כתבות פרי עטו המתעדות את המסע התפרסמו במעריב. לקראת בחירות 1996 הביע בן-חנן תמיכה במפלגת מולדת ובמטרותיה המדיניות, ואולם לא ראה עצמו כמועמד לכנסת אלא סייע לה מבחוץ.
ב-1997 מונה בן-חנן לעמוד בראש האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט), תפקיד שמילא עד אוקטובר 2008. מנובמבר 1999 היה, בנוסף על תפקידו כראש סיב"ט, ראש ועדת ההיגוי לפרויקט טנק המרכבה. בנובמבר 2008 מונה לראש משלחת משרד הביטחון באירופה, שמקומה בפריז. באוקטובר 2012 יצא בדחיפות לבלארוס ושם סייע בארגון השתלת כבד בחברו מאיר דגן ולאחר מכן שב לישראל.
השכלה

בן-חנן הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (1971), ובוגר הקורס המתקדם לשריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס (1975). הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי, מאוניברסיטת הרווארד (1980), ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סטנפורד (1981).
משפחה

בן-חנן הוא אב לשלושה. בנו ברק שירת אף הוא בחיל השריון ונפצע בלבנון בתור סמ"פ. בתו יוני נקראה על שם חברו הטוב, יוני נתניהו, שהציל את חייו במלחמת יום הכיפורים, ואף קיבל על כך את "עיטור המופת". בתו נשואה לאיש העסקים משה גולד.
בתו עמליה דואק (המשותפת לו ולעיתונאית נחמה דואק) היא עיתונאית.
באוגוסט 1973 נשא לאישה את עינת (נתי) פרידמן. באוקטובר 2021 נשא את חני ארבל־אגמון, שהייתה אשתו של פרופ׳ יגאל קם, חלוץ השתלות הכבד בישראל.
גיסו הוא גלעד ויינגרטן.
בטקס הממלכתי לי"א באדר בתל חי – 16 במרץ 2022
לקריאה נוספת

מן הכוח אל הפועל, מתוך הסיפור שלי – 41 סיפורים מעוררי השראה על הרבי מלובביץ', עמוד 127–134, בהוצאת JEM תשע"ט.
אילן סהר, תל אחד שלושה קרבות - הלחימה לכיבוש והגנת תל א-שמס, מחלקת היסטוריה של צה"ל, 2004
אילן סהר, מורשת חטיבה 7 בקרבות רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, חלק ב' - קרבות ההבקעה, זרקור - מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, 2013
ביאורים

↑  מימין לשמאל: אפרים לפיד, סגן יו"ר ארגון מורשת ההגנה; ברוך לוי, יו"ר הארגון; אלוף יוסי בן חנן; מושיק אביב, מנהל מרכז ההסברה.
הערות שוליים

צילום באתר 'יד לשריון' בלטרון.
↑  צילום באתר 'יד לשריון' בלטרון.
↑  יוסי בן-חנן, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  מירב ארלוזורוב, גבורה, טירוף או פחדנות, חדשות, 8 באוקטובר 1989;
אילן סהר, ‏יוזמה של קמ"ן במלחמת יום הכיפורים, מבט מל"מ 43, דצמבר 2005, עמ' 20
↑  אביגדור קהלני, עוז 77 הוצאת שוקן, 1975, עמוד 201;
מוקי בצר, לוחם חשאי: סיפורו של איש היחידות המיוחדות בצה"ל, הוצאת כתר, 2015, עמ' 201—207;
 חילוץ יוסי בן חנן על ידי הכוח של יוני נתניהו, באתר הגבורה
↑  עיטור המופת שהוענק לרס"ן יונתן נתניהו, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

רס"ן יונתן נתניהו, באתר הגבורה
↑  עיטור העוז שהוענק לסא"ל יוסף בן-חנן, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

סא"ל יוסף בן-חנן, באתר הגבורה
↑  Howard Blum, "The Eve of Destruction: The Untold Story of The Yom Kippur War", HarperCollinsPublishers, 2003, ISBN 0-06-001399-0, p. 24
↑  ליאורה גולדנברג-שטרן, ‏אמא של נוי בר בשיחה ראשונה על האירוסים לאבנר נתניהו, באתר מעריב אונליין, 8 באוקטובר 2021
| מפקדי חיל השריון  |
| --- | --- | --- |
| מפקדי גייסות השריון | יצחק פונדק • חיים לסקוב • מאיר זורע • אורי בן ארי • חיים בר-לב • דוד אלעזר • ישראל טל • אברהם אדן • משה פלד • אמנון רשף • משה בר כוכבא |  |
| קציני שריון ראשיים (קשנ"ר) | שאול יפה • משה בר-תקווה • מנחם מרון • מרדכי ציפורי • עמי מורג • עמוס כץ • יוסי בן-חנן • יצחק רבין • אמי פלנט • דוביק טל • מאיר גחטן • אודי שני • אביגדור קליין • סמי תורג'מן • חלוצי רודוי • אגאי יחזקאל • יגאל סלוביק • עפר צפריר • שמואל אולנסקי • גיא חסון • אוהד נג'מה • הישאם אבראהים • אוהד מאור |  |
תמונתו של יוסי בן-חנן במימי תעלת סואץ לאחר מלחמת ששת הימים, על שער מגזין "לייף"
יוסי בן-חנן על ספינת פיקוד הכח הימי במלחמת לבנון הראשונה, 6 ביוני 1982
יחסי איטליה–ליכטנשטיין

| יחסי איטליה–ליכטנשטיין |
| --- | --- |
איטליה: ליכטנשטיין


איטליה: ליכטנשטיין
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 160
אוכלוסייה
59,293,250: 39,935
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 7,365
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 184,417
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי איטליה–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לנסיכות ליכטנשטיין.
היסטוריה

שתי המדינות מקיימות יחסים כלכליים כחלק מהאזור הכלכלי האירופי, למרות שאיטליה היא חברת האיחוד האירופי ואילו ליכטנשטיין היא חברת איגוד הסחר החופשי האירופי. כמו כן, שתי המדינות הן חברות האו"ם ומועצת אירופה.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מיוצגת בליכטנשטיין באמצעות הקונסוליה בציריך, שווייץ.
ליכטנשטיין מיוצגת באיטליה באמצעות שגרירותה בברן, שווייץ.
יחסי איטליה–לוקסמבורג

| יחסי איטליה–לוקסמבורג |
| --- | --- |
איטליה: לוקסמבורג


איטליה: לוקסמבורג
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 2,586
אוכלוסייה
59,293,250: 674,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 85,755
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 127,064
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

ראש ממשלת איטליה מריו מונטי (מימין) ביחד עם מקבילו הלוקסמבורגי ז'אן-קלוד יונקר באירוע בבריסל שבבלגיה, 2012
יחסי איטליה–לוקסמבורג הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית להדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
סקירה כללית

במהלך ימי הביניים היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, היו שתי המדינות מהחברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית. בשנת 1957 הן היו שותפות לייסוד הקהילה הכלכלית האירופית, אשר היוו את הבסיס להקמת האיחוד האירופי מאוחר יותר.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. יש בערך 19,000 אנשים ממוצא איטלקי החיים בלוקסמבורג.
נציגויות דיפלומטיות

איטליה מחזיקה בלוקסמבורג שגרירות בלוקסמבורג סיטי.
לוקסמבורג מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-8 קונסוליות בפירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פלרמו, פרוג'ה, טורינו וונציה.
יאק-1

יאק-1 (ברוסית: Як-1) הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הוא היה המטוס הראשון שפותח על ידי "משרד תכנון א.ס. יאקובלב" (לימים: "יאקובלב חברת כלי טיס"). המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1940 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
תכנון המטוס החל בשנת 1939, לאחר החלטת פיקוד חיל האוויר הסובייטי לפתוח מכרז לבניית מטוס יירוט מתקדם, אשר יחליף את מטוסי I-16 - "סוס העבודה" של החיל דאז. תכנון המטוס נמשך כחצי שנה. התוצאה הייתה מטוס חד מנועי, הבנוי מאלומיניום (גוף המטוס) ומעץ (הכנפיים). החימוש העיקרי של המטוס כלל תותח בקוטר של 20 מ"מ, אשר הותקן בגוף המטוס והיה מסוגל לירות מבעד להבי המדחף. החימוש המשני כלל שני מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, ו-4 קני נשיאה לרקטות RC-82, אשר הותקנו כולם בכנפי המטוס.
בינואר 1940 נערכה טיסת הבכורה לאב הטיפוס של המטוס, אשר כונה I-26. המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי בסוף אותה שנה. ייצור המטוס הופסק בשנת 1944 ובסה"כ נבנו 8,734 מטוסים מדגם זה.
דגמים עיקריים

I-26 – אב טיפוס ראשון.
UTI-26 – מטוס אימון דו־מושבי. שימש כבסיס לפיתוח מטוס יאק-7.
I-28 – מטוס ליירוט בגובה רב. יוצר רק אב טיפוס של הדגם.
I-30 – דגם בעל חימוש כבד, שכלל 3 תותחי 20 מ"מ ו-4 מקלעי 7.62 מ"מ.  יוצר רק אב טיפוס של הדגם.
יאק-1 – הדגם המבצעי הראשון. כ-4,500 מטוסים מדגם זה יוצרו בשנים 1940–1942.
יאק-1B – שם לא רשמי לגרסה המשופרת של הדגם יאק-1, אשר הוכנסה לייצור באוגוסט 1942. השיפור כלל החלפת שני מקלעי ה-7.62 מ"מ במקלע אחד של 12.7 מ"מ, החלפת ההדקים המכניים של התותח והמקלע בהדקים חשמליים, החלפת חופת תא הטייס לחופה מזכוכית משוריינת ושדרוג מערכת הקירור של המנוע. עד להפסקת הייצור בשנת 1944 יוצרו 4,188 מטוסים מדגם זה.
יאק-1M – בדגם זה קוצרו הכנפיים (ביחס לשאר הדגמים) ושופרו ביצועי המנוע. נבנו רק 2 מטוסים מדגם זה, אך הוא שימש כבסיס לפיתוח המטוס יאק-3.
מפעילים אחרים

פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לצבא הפולני ולצבא יוגוסלביה. בשנים 1942-1943 השתמשה במטוסים אלו הטייסת הצרפתית נורמנדי-ניימן, שלחמה במסגרת הצבא האדום.
יאק-11

יאק-11 (ברוסית: Як-11, קוד דיווח נאט"ו: "מוס") הוא מטוס אימון מתוצרת יאקובלב. היה בשימוש חיל האוויר הסובייטי בין השנים 1947 ועד 1962.
התכנון של היאק-11 התבסס ברובו על מטוס הקרב יאק-3 ממלחמת העולם השנייה. היאק-11 נבנה ממתכת ועץ, והוא בעל זוג כני נסע מתקפלים וגלגל זנב קבוע.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של המטוס נערכה ב-10 בנובמבר 1945, והוא נכנס לשימוש ב-1946. בסך הכל יוצרו 3,859 מטוסי יאק-11 בין השנים 1947 ו-1956. החל מ-1953, יוצרו ברישיון 707 מטוסים נוספים על ידי חברת לט קונוביס בצ'כוסלובקיה תחת הכינוי C-11.
דגם בעל מערכת כני נסע תלת-אופנית שכונה יאק-11U תוכנן להחליף ב-1958 את הדגם המקורי של המטוס לצורך אימון טייסי מטוסי סילון של חיל האוויר הסובייטי. ברם, היאק-11U יוצר לבסוף בכמות קטנה, והדגם המקורי של המטוס נותר בשירות חיל האוויר הסובייטי עד 1962.
יאק-11 בישראל

ב-19 בינואר 1964, ערק לישראל קפטן מחמוד עבאס חילמי, רווק בן 26 ששימש כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר המצרי, עם מטוס יאק-11. חילמי נחת בבסיס חצור וביקש מקלט מדיני לאחר שלטענתו התאכזב ממדיניות מצרים שניהלה מלחמה כנגד שכנתה הערבית תימן.
במהלך טיסתו לישראל שנמשכה כשעה ועשרים דקות רדפו אחריו זוג מטוסי מיג 17 וניסו לאותת לו לשוב על עקבותיו (כנראה חשבו שטעה בניווט).
הצוות הטכני של חצור ניסה ללמוד את המכניקה של המטוס שהיה שונה מהמוכר במטוסי המערב ולאחר מכן בוצעו בו מספר טיסות ניסיון על ידי הטייס עזרא אהרון.
אך מאחר שראש להק ציוד בחיל האוויר לא היה מעוניין בהשמשת המטוס הוא קורקע.
בשנת 1978 גילה מוזאון התעופה הבריטי עניין במטוס והמטוס הועבר אליהם בעסקת חליפין ביחד עם מספר טנקי שלל תמורת מטוס הרווארד במצב טיסה.
מפעילות

מפעילות של היאק-11
יחסי ליטא–מלזיה

| יחסי ליטא–מלזיה |
| --- | --- |
ליטא: מלזיה


ליטא: מלזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 329,847
אוכלוסייה
2,851,781: 35,663,114
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 399,649
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,294: 11,206
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית פדרלית

יחסי ליטא–מלזיה הם יחסי החוץ בין ליטא למלזיה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ליטא ומלזיה כוננו בשנת 1994, ומלזיה ביקשה בימים אלו לחזק את היחסים הדו-צדדיים עם ליטא, בעיקר בכלכלה, במסחר ובהשקעות.
יחסים כלכליים

שתי המדינות מבקשות לשפר את שיתוף הפעולה במיוחד בתחום ההשקעות, התחבורה והלוגיסטיקה, תעשיית המזון, אנרגיה מתחדשת וטכנולוגיות גבוהות, ויש אף כמה ליטאים שהקימו עסק במלזיה. ליטא הזמינה גם את חברת הנפט והגז המלזית להציע חוזה לאספקת גז טבעי נוזלי למסוף Klaipėda LNG FSRU שלה בנמל קלייפדה וחברות מלזיות נוספות להרחבת מזון חלאל במדינה. בתעופה, המדינה מקבלת גם מטענים אוויריים ממלזיה.
יחסי חינוך

בחינוך נחתם מזכר הבנות לפיתוח שותפות בין שתי האוניברסיטאות במדינה בין אוניברסיטת מיקולס רומריס לאוניברסיטת מלזיה פרליס.
נציגויות דיפלומטיות

ליטא מחזיקה במלזיה קונסולית כבוד בקואלה לומפור.
מלזיה מיוצגת בליטא באמצעות שגרירותה בסטוקהולם שבשוודיה.
יחסי בחריין–מקסיקו

| יחסי בחריין–מקסיקו |
| --- | --- |
בחריין: מקסיקו


בחריין: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 1,964,375
אוכלוסייה
1,616,117: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 13,642
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה פדרלית

יחסי בחריין–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לבחריין. שתי המדינות חברות באו"ם.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 באוגוסט 1975.
נציגויות דיפלומטיות

מקסיקו מוסמכת לבחריין משגרירותה בריאד, ערב הסעודית ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד במנאמה.
בחריין מוסמכת למקסיקו משגרירותה בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.