stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכחשת המוות (ספר)
רקע

הנחת היסוד של הכחשת המוות היא שהציוויליזציה האנושית היא בסופו של דבר מנגנון הגנה סמלי משוכלל כנגד ידיעתנו שאנו בני תמותה. מנגנון זה, בתורו משמש תגובה רגשית ואינטלקטואלית בסיסית המהווה את מנגנון ההישרדות שלנו. בקר טוען כי דואליות בסיסית בחיי האדם קיימת בין העולם הפיזי לבין העולם הסמלי של המשמעות האנושית. האנושות היא בעלת אופי דואליסטי המורכב מעצמי פיזי ומעצמי סמלי, ולכן אנו מסוגלים להתעלות מעל דילמת התמותה באמצעות גבורה, על ידי מיקוד תשומת לבנו בעיקר בעצמי הסמלי שלנו. התמקדות סימבולית זו בעצמי (self) לובשת את צורתו של "פרויקט האלמוות" של הפרט (או "פרויקט causa sui" (אנ'), כלומר הגורם המהווה את הסיבה של עצמו), שהוא למעשה מערכת אמונה סמלית המבטיחה שהמאמינים סבורים, או מאמינים, שהם עצמם עדיפים או עליונים על המציאות הפיזית. בכך שהם חיים בהצלחה תחת תנאי פרויקט האלמוות, אנשים מרגישים שהם יכולים להפוך להרואיים, ומכאן ואילך – לחלק ממשהו נצחי: משהו שלעולם לא ימות בהשוואה לגופם הפיזי. תחושה זו, בתורה, נותנת לאנשים את התחושה שלחייהם יש משמעות, מטרה ושהם בעלי משמעות בתוכנית הגדולה של הדברים – התוכנית של האל, היקום או ההוויה, כל אחד לפי אמונתו.
פרויקטים של אלמוות הם דרך אחת בה אנשים מתמודדים עם חרדת המוות. עם זאת, אנשים מסוימים ישתכרו או ישתמשו בסמים כדי לברוח מחרדת המוות. אחרים ינסו להתמודד עם אימת המוות על ידי התעלמות מהבעיה ועל ידי "הרגעת עצמך עם הטריוויאלי" (מונח שאותו שאל בקר מקירקגור). בקר מתאר את ההצלחה של תמונת העולם הנוצרית שהייתה מסוגלת לקחת "עבדים, נכים ... ואת הפשוטים והאדירים כאחד", ולהפוך אותם לגיבורי סיפור משלהם על ידי התבוננות מעבר לעולם הזה אל הממלכה השמימית, שם יזכו לתגמול על גבורתם מאת אלוהים, תגמול בדמות חיים עמו לנצח.
בקר טוען כי השרירותיות של פרויקטי האלמוות שהומצאו על ידי האדם גורמת להם לנטות באופן טבעי לסכסוך. כאשר פרויקט אלמוות אחד מתנגש עם אחר, מדובר בהאשמה של הצד השני בגרימת 'עוולת חיים', לא פחות, וזהו הקשר שמוביל לחוסר אפשרות לפשרה, להתנהגות תוקפנית ומתגוננת כאחד. כל אחד מהצדדים ירצה להוכיח שמערכת האמונות שלו מעולה, דרך חיים טובה יותר. לפיכך פרויקטים של אלמוות אלה נחשבים כמניע בסיסי לסכסוך אנושי, כגון מלחמות, דעות קדומות, רצח עם וגזענות.
נושא נוסף העובר בחוט השני לאורך הספר הוא התפיסה לפיה "מערכות הסגידה לגיבורים" – המערכות המסורתיות של האנושות המערבות סגידה לגיבורים, כמו דת – אינן משכנעות עוד בעידן הנאורות. עם זאת, בקר טען שאובדן הדת הותיר לאנושות משאבים דלים יותר להתמודדות עם אשליות הכרחיות. המדע מנסה לשמש כפרויקט אלמוות, דבר שבקר האמין שהוא לעולם לא יוכל לעשות משום שהוא אינו מסוגל לספק משמעויות מוסכמות ומוחלטות לחיי אדם. בקר קבע כי אנו זקוקים ל"אשליות" חדשות ומשכנעות המאפשרות לנו להרגיש הרואיות בדרכים מוסכמות. בקר לא סיפק תשובה מוחלטת, בעיקר כי האמין שאין פתרון מושלם. במקום זאת, הביע תקווה שהפנמה הדרגתית של הפוטנציאל המוטמע והכיוון הטבעי שאליו חותרת האנושות – כלומר הבנה הדרגתית של המוות – יכולה לעזור להביא את האנושות לחיים בעולם טוב יותר: מכיוון שכולנו בני תמותה, ניטל רוב הטעם ממערכות אמונה רבות שבבסיסן מחלוקות, שנאה ומלחמה.
מחלת נפש

בקר מסיים את קטע המבוא של הפרק שבו הוא מציע "מבט כללי על מחלת נפש" עם התצפית המסכמת שלפיה "מחלת נפש מייצגת סגנונות של התעמקות בהכחשת היותנו בני תמותה, יצורי אנוש", הכחשה שמהווה צדדים שונים והתבטאויות שונות של פרויקט האלמוות.
מחלת נפש > דיכאון

בקצה האחד, לאנשים החווים דיכאון יש תחושה שפרויקט האלמוות שלהם נכשל. הם מתחילים לחשוב שפרויקט האלמוות הוא שקרי או מרגישים שהם לא מסוגלים להיות גיבורים בהקשר של אותו פרויקט אלמוות (דת, לאומיות, תפיסה פוליטית, כלכלית וכו'). כתוצאה מכך הם נזכרים בעקביות בהיותם בני תמותה, בעליונותו של גופם הביולוגי על כל רעיון או אידאולוגיה, וכתוצאה מכך – בתחושות חוסר הערך שלהם.
מחלת נפש > סכיזופרניה

בקצה השני מתאר בקר את הסכיזופרניה כמצב בו אדם הופך לאובססיבי לפרויקט האלמוות האישי שלו, עד שהוא מכחיש כל מציאות אחרת. סכיזופרנים יוצרים מציאות פנימית, נפשית, משלהם, בה הם מגדירים ושולטים בכל התכליות, האמיתות והמשמעויות. כך הם הופכים עצמם לגיבורים טהורים, החיים במציאות נפשית הנחשבת כנעלה על המציאות הפיזית והתרבותית כאחד.
יצירתיות

כמו הסכיזופרניים, גם אנשים יצירתיים ואמנים מכחישים הן את המציאות הפיזית והן פרויקטים של אלמוות שמקובלים בחברה ובתרבות השליטות (דת, לאום וכו'), ומביעים צורך ליצור מציאות משלהם. ההבדל העיקרי הוא שלפרטים יצירתיים יש כישרונות המאפשרים להם ליצור ולהביע מציאות שאחרים עשויים להעריך, במקום לבנות מציאות פנימית, נפשית, שעשויה להתבטא באופן שפוגע בעצמם או בסובביהם, ולכן עשויה להיתפס כשיגעון או דיכאון.
הערכה

"הכחשת המוות" זכה לשבחים על גישתו הפוסט-פרוידיאנית לפסיכואנליזה, אך ספג ביקורת על התיאורים הרדוקטיביים של בריאות הנפש והאנושיות.
הספר עזר לעורר עניין מחדש בעבודתו של הפסיכואנליטיקאי האוסטרי אוטו ראנק.
לספר הייתה השפעה תרבותית מעבר לתחומי הפסיכולוגיה והפילוסופיה. הספר הופיע בסרטו של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני", כאשר הדמות האובססיבית למוות, אלבי זינגר, קונה את הספר עבור חברתו אנני. ספאלדינג גריי התייחס אליו ביצירתו "זה מדרון חלקלק". נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ציטט את "הכחשת המוות" באוטוביוגרפיה "חיי" משנת 2004; הוא כלל אותו כאחד מ-21 הספרים המועדפים עליו. המחזאי איאד אכטאר הזכיר את הספר במחזהו זוכה פרס הפוליצר "מבוזה".
ראו גם

ממנטו מורי
תאוריית ניהול האימה
עמק המוזרות
אקזיסטנציאליזם
הערות שוליים

↑  Becker, Ernest (1973). The Denial of Death. New York: Simon & Schuster. ISBN 0-684-83240-2.
↑  "The 1974 Pulitzer Prize Winner in General Nonfiction". The Pulitzer Prizes. נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Becker, Ernest, “The Denial of Death” Chapter 1.
↑  Becker, Ernest, “The Denial of Death” chapter 8.
↑  Summary of Ernest Becker's, The Denial of Death|Reason and Meaning
1 2  Podgorski, Daniel (22 באוקטובר 2019). "The Denial of Life: A Critique of Pessimism, Pathologization, and Structuralism in Ernest Becker's The Denial of Death". The Gemsbok. נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Becker, Ernest (1973). The Denial of Death. New York: Simon & Schuster. pp. 208–210. ISBN 0-684-83240-2.
↑  Becker, Ernest (1973). The Denial of Death. New York: Simon & Schuster. pp. 210–217. ISBN 0-684-83240-2.
↑  Becker, Ernest (1973). The Denial of Death. New York: Simon & Schuster. pp. 217–221. ISBN 0-684-83240-2.
↑  Becker, Ernest (1973). The Denial of Death. New York: Simon & Schuster. pp. 171–173. ISBN 0-684-83240-2.
↑  Broyard, Anatole (6 ביוני 1982). "Reading and Writing; Life before Death". The New York Times. נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lieberman, E. James; Kramer, Robert (2012). The Letters of Sigmund Freud & Otto Rank: Inside Psychoanalysis. Baltimore: The Johns Hopkins University Press. p. 285. ISBN 978-1-4214-0354-0.
↑  
Gray, Spalding (1997). It's a Slippery Slope (Revised ed.). USA, New York: Farrar Straus & Giroux Inc. ISBN 978-0-374-52523-1.
↑  Clinton Presidential Library and Museum. "Biography — William J. Clinton". אורכב מ-המקור ב-2010-12-04. נבדק ב-2009-08-05.
↑  Witzig, Peter (10 בפברואר 2016). "'Disgraced' Seeks To Raise The Discourse, But Discourse At An All-Time Low". The Emory Wheel. נבדק ב-22 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
הצי הפרוסי

הצי הפרוסי (בגרמנית: Preußische Marine) היה הצי המלחמתי של פרוסיה, שראשיתו עוד בימי נסיכות ברנדבורג שקדמה לממלכת פרוסיה. עיקר כוחה של פרוסיה, בכל תולדותיה, היה צבא היבשה, ואף שמעולם לא חתרה להשגת עוצמה דומה בים, החזיקה תמיד גם צי של אוניות מלחמה.
הצי של נסיכות ברנדנבורג

נסיכות ברנדנבורג, שקדמה לממלכת פרוסיה, החזיקה בחיל ים משל עצמה מהמאה ה-16 ואילך. החל משנת 1657 לערך, בתקופת פרידריך וילהלם ("האלקטור הגדול"), התפתח חיל זה לכדי כוח ימי התקפי. האלקטור ראה בספנות ובמסחר הימי מן הנעלות שבמשימותיה של המדינה, והוא חתר במרץ להקמה ולפיתוח קולוניות מעבר לים. ברם, צאצאי פרידריך וילהלם גילו עניין מועט במיזמים ימיים אלה ובצי המלחמתי. בנו, פרידריך הראשון, שהיה מלך פרוסיה מ-1701, שמח למכור את הנחלות הקולוניאליות להולנד. שקיעת הצי המלחמתי הברנדנבורגי החלה עוד קודם שהפכה הנסיכות לממלכת פרוסיה, וקיצו הגיע עם מכירת הקולוניות.
המאה ה-18

מלכי פרוסיה במאה ה-18 לא התעניינו בהחזקת צי מלחמתי. בשל מיקומה הגאוגרפי של המדינה, החסרה גבולות טבעיים, נאלצה פרוסיה להשקיע את משאביה בכוחות היבשה. זאת ועוד, היא יכולה הייתה לסמוך על קשרי הידידות הרבים שלה עם המעצמות הימיות השכנות, דנמרק והולנד.
פרידריך השני ("הגדול") החזיק בדעה, כי אל לה לפרוסיה לחתור לפיתוח צי מלחמתי משל עצמה, שכן לעולם לא ישווה כוחו לציים הגדולים של אנגליה, צרפת, ספרד, דנמרק ורוסיה; הפרוסים, עם אוניותיהם המעטות, תמיד יפגרו אחר המעצמות הימיות הגדולות. הוא האמין כי רק לעיתים נדירות יכולים קרבות ימיים להכריע את גורל המערכה, והעדיף להחזיק בצבא הטוב ביותר באירופה מאשר בגרוע שבציי המעצמות הימיות.
למרות זאת רצה המונרך הפרוסי ליטול חלק במסחר הימי הבינלאומי, ולצורך כך הקים כמה חברות מסחר, מהן שהצליחו ואחרות פחות. אחת מחברות אלה, שנוסדה ב-1772 בשם Societé de Commerce maritime, עדיין קיימת בימינו כקרן ושמה Preußische Seehandlung.
המאה ה-19

לאחר המלחמות הנפוליוניות החלה פרוסיה לבנות אט-אט צי קטן משל עצמה להגנת החופים. גם הפעם יוחסה חשיבות רבה יותר לצי המסחרי מאשר לצי המלחמתי. בהקשר זה נועד תפקיד מיוחד לחברת המסחר הימי הפרוסית שנזכרה לעיל. אוניותיה חומשו בתותחים להגנה מפני פירטים והן הניפו את נס המלחמה הפרוסי. צי מגנני זה התקיים עד 1850 לערך.
הנסיך אדלברט (Adalbert) היה מן הראשונים שפעל לפיתוח צי מלחמתי פרוסי. הוא ערך מספר סיורים בארצות שמעבר לים והכיר בחשיבות הצי המלחמתי לאינטרסים המסחריים של המדינה ולהגנת אוניותיה המסחריות. בתקופת מהפכות 1848–1852, בעקבות המלחמה עם דנמרק, הורה הפרלמנט של פרנקפורט על הקמת צי מלחמתי והטיל את המשימה על הנסיך אדלברט.
לקונפדרציה הגרמנית לא היה למעשה צי מלחמתי, והיא שמה את מבטחה במעצמות ימיות בנות-בריתה: בריטניה, הולנד ודנמרק. במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851) הוכח כישלון קו אסטרטגי זה, מאחר שבריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה של פרוסיה. בתוך ימים ספורים עצר הצי הדני את כל המסחר הימי הגרמני בים הצפוני ובים הבלטי. הצי של אוסטריה, בעלת בריתה של פרוסיה, עגן בנמליו בים התיכון, והיה מסוגל להושיט עזרה רק בשלב מאוחר יותר של המלחמה.
לאחר כישלון מהפכות 1848 יכול היה אדלברט להמשיך בתוכניותיו להקמת צי מלחמתי פרוסי. הוא החל בבניית אוניות מלחמה ובחינוך והכשרה ימיים. מאמצע שנות החמישים של המאה ה-19 ניתן היה לראות קורבטות ופריגטות פרוסיות על פני שבעת הימים.
אישים חשובים נוספים בראשית תולדות הצי, מלבד הנסיך אדלברט, היו הקצינים הימיים קרל רודולף ברומי (Karl Rudolf Brommy) ולודוויג פון הנק (Ludwig von Henk), מי שנעשה לימים אדמירל בצי הגרמני הקיסרי.
באותה עת גם הוקם הבסיס הימי הראשון בים הצפוני. על פי חוזה יאדה (Jade) משנת 1853 נסוגה דוכסות אולדנבורג ממה שמכונה מחוז יאדה של הגבול הפרוסי. במקום זה צמח בשנים הבאות נמל צבאי גדול, אשר ב-1869 קיבל את השם וילהלמסהאפן (Wilhelmshaven).
בשלב זה כבר חדל הצי הפרוסי להתקיים. לאחר מלחמת אוסטריה-פרוסיה ("המלחמה הגרמנית") של 1866 התאחדו המדינות הגרמניות הצפוניות תחת הנהגתה של פרוסיה. צי הקונפדרציה הצפון-גרמנית (Norddeutsche Bundesmarine) צמח מן הצי הפרוסי, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) שוב הוחלף שמו והוא נעשה הצי הקיסרי (Kaiserliche Marine) של האימפריה הגרמנית החדשה.
ראו גם

הצי הגרמני (פירושונים)
פרידריך וילהלם, האלקטור של ברנדנבורג
פרידריך הגדול, מלך פרוסיה
פסלו של הנסיך אדלברט בווילהלמסהאפן
הנצחיים (DC קומיקס)

ערך זה עוסק בדמויות מיקום DC. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הנצחיים, מכרזה לקידום הקומיקס "The Sandman: Endless Nights". משמאל עם כיוון השעון: מוות, גורל, חלום, חורבן, תשוקה, הזיה, יאוש
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 הופעה ראשונה:  The Sandman #1
 יוצרים:  ניל גיימן
 מידע
 חברוּת בקבוצה:  גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה, יאוש, הזיה
הנצחיים (מאנגלית: The Endless) היא קבוצת ישויות המופיעה ביקום DC שנוצרה על ידי ניל גיימן עבור סדרת הרומנים הגרפים סנדמן (1989–1996) העוקבת אחר חלום, המכונה גם איש החול. בקבוצה, המכונה גם משפחה, חברים שבעה ישויות המהוות האנשה וייצוג של אחד משבעה היבטים קיומיים של יקום DC ומתקיימים כל עוד הקונספט אותו מייצגים מתקיים, והופיעו כאשר הקונספט הזה הופיע לראשונה (מוות לדוגמה טוענת שהחלה להתקיים עם מות היצור הראשון, ותחדול כאשר היקום עצמו ימות); הם נחשבים בין היצורים החזקים ביותר ביקום DC, והם ללא ספק היצורים העתיקים ביותר הקיימים. הם נבדלים מאלים ביקום DC בכך שהם לא שואבים את כוחם מאמונה ואינם ניתנים להשמדה כל עוד הרעיון אותו הם מייצגים ממשיך להתקיים.
הנצחיים מתוארים לרוב כמשפחה לא תפקודית של שבעה אחים הקרויים בשמות גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה, יאוש, והזיה. הם עשויים להופיע בצורות שונות, אך בדרך כלל בעלי עור לבן חרסינה ושיער שחור, למעט חורבן והזיה ששניהם בעלי שיער ג'ינג'י. המראה שלהם משתנה בהתאם לציפיות הצופה, ולפעמים הם אף מופיעים במופע לא אנושי. כשחלום נשאל על ידי מרקו פולו האם הוא תמיד כה חיוור, זה השיב "זה תלוי בצופה". סדר גילם הוא גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה ויאוש (תאומות) והזיה.
הדמויות חלום ומוות נחשבות מבין דמויות הקומיקס האהובות ביותר, ואף דורגו במקום השישי והחמש-עשרה בהתאמה בדירוג דמויות הקומיקס הגדולות בכל הזמנים של מגזין אמפייר.
הערות שוליים

↑  Jimenez, Phil (2008), "Endless, The",  in Dougall, Alastair (ed.), The DC Comics Encyclopedia, New York: Dorling Kindersley, p. 115, ISBN 0-7566-4119-5, OCLC 213309017
↑  The 50 greatest comic-book characters, Empire
המזכיר הכללי של נשיאות הרפובליקה הצרפתית

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אלכס קולר
 תאריך כניסה לתפקיד:  14 במאי 2017
 דרכי מינוי:  מינוי אמון של הנשיא
 תחום שיפוט:  צרפת צרפת
 כפוף:  נשיא צרפת
 מושב המשרה:  פריז ארמון האליזה
 ייסוד המשרה:  1849
 
המזכיר הכללי של נשיאות הרפובליקה הצרפתית (בצרפתית: Secrétaire général de la présidence de la République française) הוא עוזרו הבכיר של נשיא צרפת והממונה על ניהולו השוטף של ארמון האליזה, המשרד הרשמי של הנשיא. ראש הסגל עובד בצמוד לנשיא על בסיס יום-יומי, ועוצמה רבה מרוכזת בידיו כתוצאה מקרבה זו.
תפקידים וסמכויות

החוק אינו כולל הגדרה מפורטת לתפקידו של המזכיר הכללי של האליזה, מה שמוביל לחוסר ודאות משפטית לגבי סמכויותיו. בהיעדר מסגרת חוקית ברורה, הנשיא הוא זה שמחליט על היקף פעילותו של המזכיר הכללי. באופן מסורתי לאורך השנים תפקידי המזכיר הכללי של נשיאות הרפובליקה הצרפתית:
אחראי על ניהול כל השירותים באליזה
ווידוא פעולות ויישום נכון של החלטות הנשיא.
ניהול ותכנון המבנה הארגוני של צוות האליזה.
שולט על זרימת האנשים אל משרד הנשיא.
מנהל את זרימת המידע אל הנשיא וההחלטות ממנו.
הגנה על האינטרסים הפוליטיים של הנשיא.
ייעוץ לנשיא בנושאים, אדמיניסטרטיביים ומשפטיים.
ייצוג הנשיא באירועים מסוימים, כמו פגישות בין-משרדיות או טקסים רשמיים.
אחראי על ניהול משאבי האנוש באליזה, כולל גיוס, קידומים והערכות.
טיפוח קשרים הדוקים עם מוסדות אחרים ברפובליקה, כמו הממשלה והפרלמנט כדי ליישם את סדר היום של הנשיא.
ראו גם

ראש סגל הבית הלבן
ראש סגל הקרמלין
ראש הסגל (ישראל)
הערות שוליים

↑  Le secrétaire général de l’Élysée, un personnage mystérieux au sommet de l’État, France 24, ‏18 Mai 2022
הצי הקיסרי הגרמני

| --- | --- |
דגל הצי הקיסרי הגרמני
דגל הצי הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 סוג:  צי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1871–1918 (כ־47 שנים)
 מלחמות:  מרד הבוקסרים מלחמת העולם הראשונה
מרכיבים עיקריים של צי הים הפתוח בתחילת העשור השני של המאה ה-20
הצי הקיסרי הגרמני (בגרמנית: Kaiserliche Marine) היה הצי המלחמתי של האימפריה הגרמנית.
הצי הקיסרי צמח מהצי הפרוסי וצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, והתקיים בין השנים 1871 ו-1919. הוא נועד בעיקר להגנת החופים, אך הקייזר וילהלם השני ומפקד הצי אדמירל אלפרד פון טירפיץ, שאימצו את תאוריית העוצמה הימית של אלפרד תייר מהן, הגדילו במידה ניכרת את מספר אוניות הצי ואיכותן עד שנעשה לאחד הכוחות הימיים הגדולים בעולם, שני רק לצי המלכותי הבריטי. צעדים אלה עוררו את מרוץ החימוש הימי בין גרמניה והאימפריה הבריטית, שנמשך מהעשור האחרון של המאה ה-19 עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
הצי הגרמני לא נחל הישגים מרשימים במלחמת העולם הראשונה; תוצאת הקרב העיקרי היחיד שלו, קרב יוטלנד, הייתה תיקו, אבל היא שמרה את צי השטח בעיקר בנמל לשארית המלחמה. צי הצוללות הורחב מאוד ואיים על מערכת האספקה הבריטית במהלך מערכת הצוללות. מרבית אוניות הצי הוטבעו ב-1919 על ידי אנשיו הוא בסקפה פלו לאחר מפלת הצבא הגרמני בחזית המערבית.
לשמות האוניות הראשיות של הצי נוספה התחילית SMS, ראשי התיבות של Seiner Majestät Schiff – "אוניית הוד מלכותו".
תולדות הצי > 1871 עד 1890

משרד האדמירליות הוקם רשמית ב-1 בפברואר 1872, ובראשו הועמד גנרל חיל הרגלים אלברכט פון שטוש (Albrecht von Stosch). המפקד העליון של הצי והצבא היה הקייזר.
משימותיו הראשונות של הצי המלחמתי החדש היו הגנת החופים ונתיבי המסחר הימיים של גרמניה, אך עוד קודם לכן הוקמו תחנות תדלוק בפחם עבור אוניותיו בארצות שמעבר לים. בשנות השמונים של המאה ה-19 נטל הצי חלק בהקמת קולוניות באפריקה, אסיה ואוקיאניה. בסיסי הצי הראשיים היו וילהלמסהאפן בים הצפוני וקיל בים הבלטי.
תולדות הצי > 1890 עד 1914

ב-1897, בתמיכת הקייזר וילהלם השני, החל המיניסטר החדש של הצי, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, בבניית צי מלחמתי מודרני הכולל אוניות מערכה וצוללות. מאוחר יותר מונה טירפיץ למפקד הצי. היחידות הלוחמות העיקריות של הצי יהיו לימים צי הים הפתוח (Hochseeflotte) וצי הצוללות (Unterseebootflotte).
תולדות הצי > מלחמת העולם הראשונה

הקרבות החשובים בהם נלחם הצי היו:
קרב הלגולנד – בפיקוד סגן אדמירל לברכט מאס (Leberecht Maass).
קרב קורונל – בפיקוד אדמירל משנה מקסימיליאן פון שפה (Maximilian von Spee).
קרב איי פוקלנד – בפיקוד אדמירל משנה מקסימיליאן פון שפה.
קרב דוגר בנק – בפיקוד אדמירל משנה פרנץ פון היפר (Franz von Hipper).
קרב יוטלנד – בפיקוד אדמירל משנה ריינהרד שר (Reinhard Scheer); אדמירל משנה פרנץ פון היפר.
פעולות קטנות מהן כללו את תקיפת הספנות המסחרית (commerce raiding) על ידי הסיירות "אמדן" (SMS Emden) ו"קניגסברג" (SMS Königsberg) ועל ידי אוניית המפרשים "זייאדלר" (SMS Seeadler).
בשרות הצי היו גם מספר ספינות אוויר שנוצלו לצורכי מודיעין ואף הפצצות. חלק מהם (למשל LZ 61) הופלו בידי הבריטים.
בסוף מלחמת העולם הראשונה הוחזקו במשמורת בסקפה פלו (Scapa Flow) רוב כלי השיט החדישים של הצי. אוניות אלה, 74 במספר, הוטבעו בכוונה על ידי אנשי צוותן ב-21 ביוני 1919 בפקודת סגן-אדמירל לודוויג פון רויטר (Ludwig von Reuter).
השגי הצי הקיסרי

הצי הקיסרי השיג כמה הצלחות מבצעיות בזירה הימית. בקרב קורונל הוא הנחיל את התבוסה הגדולה הראשונה לצי המלכותי הבריטי מזה מאה שנים ויותר. הוא נחלץ מקרב יוטלנד לאחר שהצליח להשמיד יותר אוניות משאיבד בעצמו. קיימת דעה מוטעית, כי צי הים הפתוח לא יצא יותר מנמליו לאחר קרב יוטלנד. למעשה ביצעו אוניותיו כמה פשיטות ופעולות קטנות-היקף, אם כי הגרמנים לא תכננו מעולם, לא לפני קרב יוטלנד ולא לאחריו, להתייצב אל מול ה"גרנד פליט" הבריטי כולו.
הצי הקיסרי הגרמני היה הראשון שהפעיל בהצלחה צוללות בקנה מידה נרחב בעת מלחמה (עד סופה של מלחמת העולם הראשונה הוכנסו לשירות 375 צוללות) והראשון שעשה שימוש מבצעי בצפלינים. הוא מעולם לא יכול היה להשתוות מבחינה מספרית לצי המלכותי הבריטי, אך משך רוב המלחמה היו הפגזים וחומר הנפץ ההודף שברשותו טובים יותר, עובדה המסבירה מדוע לא איבד אף אונייה בהתפוצצות מחסן התחמושת שלה מפגיעה על-מימית, למרות שהפרה-דרדנוט הקשישה SMS פומרן טבעה במהירות ביוטלנד לאחר שפיצוץ מחסן תחמושת נגרם על ידי פגיעה תת-מימית.
אוניות הצי הקיסרי הגרמני.
מלחים גרמנים בשירות סמוך לסין, 1912.
סיירת המערכה SMS זיידליץ לאחר שנפגעה קשה בקרב יוטלנד, 1916.
השריר פושט האגודל הקצר

| --- | --- |
       שרירים עמוקים בחלק האחורי של אמה שמאל 
 שיוך:  deep muscle of posterior compartment of forearm 
 עצבוב:  nerve to extensor pollicis brevis
 פעולת שריר:  פשיטה במפרק שורש כף היד, פשיטה של האגודל, הרחקה של האגודל 
 שריר נגדי:  השריר כופף האגודל הארוך 
 תחל שריר:  posterior surface of ulna 
 אחז שריר:  proximal phalanx of thumb 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (455) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  m. brevis extensor pollicis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A04.6.02.050 
 TA2 (2019):  2518 
 FMA:  38518 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0224284 
 
השריר פושט האגודל הקצר (TA: Musculus extensor pollicis brevis) הוא אחד השרירים העמוקים במדור האחורי של האמה. השריר פועל ליישור (פשיטה) של הפרק המקורב של האגודל במפרק בין הגליל המקורב של האגודל לעצם המסרק הראשונה. גיד השריר יחד עם גיד השריר מצדיד האגודל הארוך מתווה את הגובל הקדמי של תיבת ההרחה האנטומית.
תיאור

תחילתו של השריר פושט האגודל הקצר מיד בהמשך לתחל של השריר מצדיד האגודל הארוך, בפן האחורי של עצם החישור והקרום הבין-גרמי (שמחבר בין החישור לגומד. גיד השריר נכנס לכף היד ונאחז בבסיס הגליל המקורב של האגודל.
עצבוב

השריר פושט האגודל הקצר מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7,C8) דרך העצב הבין גרמי האחורי, ענף של עצב החישור.
תמונות נוספות

מבט אחורי על כף יד שמאל
מבט צידי על כף יד שמאל
וולטר גולד

| --- | --- |

 לידה:  1829 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  1893 (בגיל 64 בערך) פירנצה, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
וולטר גולד (באנגלית: Walter Gould‏: 1829 – 1893) היה צייר אמריקאי, ידוע בסצנות האוריינטליסטיות שלו. הוא גם צייר נופים, פורטרטים וטבע דומם.
ביוגרפיה

בגיל צעיר החל ללמוד אצל צייר הנופים ג'ון רוסון סמית' וצייר הדיוקנאות, תומאס סולי. בגיל ארבע עשרה הוא הציג את הדיוקן הראשון, ובשנה שלאחר מכן הציג באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה. מאוחר יותר הוא עבד גם בווירג'יניה, אבל רוב היצירות שלו אבדו במהלך מלחמת האזרחים.
ב-1849 נסע לאירופה ולאחר שהות קצרה בפריז עבר לאיטליה והתיישב בפירנצה. שם, הוא פגש והתיידד עם הפסל חירם פאוורס ונראה שהפך למעין דוד לילדיו הרבים. ב-1850 נתן לו פאוורס את המשימה להציל פסל שלו שאבד בספינה טרופה - משימה בה גולד הצליח.
בשנת 1851, פאוורס עודד אותו לנסוע לטורקיה לביצוע עבודות דיוקן אפשרית וסיפק לו את האמצעים. המשימה כללה ציור של לאיוש קושוט פליט פוליטיקאי, "אבי האומה" ההונגרית שברח לשם. עם מכתב היכרות שסופק על ידי השגריר הבריטי, סר סטרטפורד קנינג, הוא הצליח לפגוש את המנהיג ולצייר את דיוקנו. אם לשפוט לפי מכתביו לפאוורס, הם גם הפכו לחברים קרובים. בזמן שהותו שם, הוא ביקר באיסטנבול ויצר כמה מהיצירות האוריינטליסטיות שבגינן הוא זכור לטובה, כמו גם דיוקנאות, כולל אחד של הווזיר הגדול, מוסטפא רשיד פאשה.
הוא ערך ביקור קצר באמריקה, שהיה מאכזב מבחינת מכירות, והוא חזר לפירנצה.
הוא המשיך לצייר כמה סצנות מזרחיות, בנוסף לפורטרטים רבים.
הוא הציג תערוכה מרכזית בשנת 1866 באקדמיה הלאומית לעיצוב, אשר לא התקבלה היטב על ידי המבקרים.
הוא מת משיתוק, בזמן שהחלים משבץ מוחי.
שנה לאחר מותו, קרוביו העניקו חלק מיצירותיו במתנה לאגודה ההיסטורית של פנסילבניה, אך הרוב הגדול נמצא באוספים פרטיים.
הערות שוליים

↑  Biographical notes
↑  Biographical notes and commentary
↑  Gerald M. Ackerman, American Orientalists, www.acr-edition.com, 1994, ISBN 978-2-86770-078-1. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6704 8325  LCCN: nr92027226  RKD: 33017  ULAN: 500023594  VIAF: 24464724   WorldCat (עם VIAF): 24464724
התפלגות בוז-איינשטיין

התפלגות בוז-איינשטיין (או סטטיסטיקת בוז-איינשטיין) היא פונקציית התפלגות סטטיסטית שבעזרתה ניתן לתאר תכונות של בוזונים (חלקיקים בעלי ספין שלם) זהים חסרי אינטראקציה. ההתפלגות קרויה על שם הפיזיקאי ההודי סאטינדרה נאת בוז, שפיתח אותה ב-1920 עבור פוטונים, ועל שם אלברט איינשטיין, שהכליל אותה עבור אטומים ב-1924.
באופן מפורש, האכלוס הממוצע של רמת אנרגיה מסוימת במערכת של בוזונים זהים הנמצאת בשיווי משקל תרמודינמי הוא
n_{i}={\frac {g_{i}}{e^{(\epsilon _{i}-\mu )/k_{B}T}-1}}.
כאן
\ n_{i} הוא המספר הממוצע של חלקיקים שימצאו במצב ה- \ {i}.
\ g_{i} היא דרגת הניוון של המצב ה- \ {i}.
\ \epsilon _{i} היא האנרגיה של המצב ה- \ {i}.
\ \mu  הוא הפוטנציאל הכימי.
\ T היא הטמפרטורה.
\ k_{B} הוא קבוע בולצמן.
הבוזונים הם חלקיקים בעלי פונקציית גל סימטרית. בניגוד לפרמיונים, המצייתים לעקרון פאולי ולהתפלגות פרמי-דיראק, הבוזונים יכולים להמצא באותו מקום ובאותו מצב שבו נמצאים חלקיקים זהים נוספים.
בשימוש בהתפלגות בוז-איינשטיין, ותוך ידיעת צפיפות המצבים  \ g(\epsilon ), ניתן לחשב תכונות תרמודינמיות שונות של המערכת. לדוגמה, האנרגיה הממוצעת נתונה על ידי:
\ U=\int \epsilon g(\epsilon )n_{BE}(\epsilon )d\epsilon
פיתוח

את התפלגות בוז-איינשטיין ניתן לקבל בקלות על ידי שימוש בצבר הגרנד קנוני.
במסגרת צבר זה, ההסתברות למציאת מערכת במצב i עם  \ N_{i} חלקיקים ואנרגיה כוללת  \ E_{i} נתונה על ידי 
 P_{i}={\frac {1}{\mathcal {Z}}}e^{-{\frac {(E_{i}-\mu N_{i})}{k_{B}T}}}, כאשר  {\mathcal {Z}}=\sum _{i}e^{-{\frac {(E_{i}-\mu N_{i})}{k_{B}T}}} היא פונקציית החלוקה הגרנד-קנונית.
ניקח כמערכת רמת אנרגיה (חד-חלקיקית) מסוימת  \epsilon . אם אין אינטראקציה בין החלקיקים  \ E_{i}=n\epsilon  כאשר  \ n=N_{i} הוא מספר החלקיקים הנמצאים ברמה זו. כאשר מדובר בבוזונים אין הגבלה על ערכי n כלומר  \ n=0,1,\dots . פונקציית החלוקה במקרה זה תהיה  {\mathcal {Z}}=\sum _{n}e^{-\beta (\epsilon -\mu )n}={\frac {1}{1-e^{-\beta (\epsilon -\mu )}}}. מכאן ניתן לקבל את מספר החלקיקים הממוצע על ידי שימוש ב- \langle n\rangle =-{\frac {\partial \Omega }{\partial \mu }} כאשר  \Omega =-k_{B}T\ln {\mathcal {Z}}.
ראו גם

עיבוי בוז-איינשטיין
התפלגות פרמי-דיראק
| התפלגויות |
| --- | --- | --- |
| התפלגויות בדידות כלליות | אחידה בדידה • בינומית • מולטינומית • בינומית שלילית • ברנולי • גאומטרית • היפרגאומטרית • היפרגאומטרית שלילית • מנוונת • פואסון |  |
| התפלגויות רציפות כלליות | אחידה רציפה • בטא • גמא • לוג-נורמלית • מעריכית (אקספוננציאלית) • נורמלית (גאוסית) • לפלס • משולשת • פארטו • ריילי • קושי • כי בריבוע • חצי המעגל של ויגנר • התפלגות טרייסי-וידום |  |
| התפלגויות בפיזיקה סטטיסטית | בולצמן • בוז-איינשטיין • מקסוול-בולצמן • פרמי-דיראק • זטא |  |
| התפלגויות נוספות | התפלגות t • התפלגות F • ארלנג • וייבול • לוגיסטית |  |
| סוגי התפלגויות | בדידה • רציפה • מותנית • נורמלית מוכללת • זנב עבה • לא פריקה • משותפת |  |