אלן בלום
פילוסופיה > דלדולה של הרוח באמריקה

הספר דלדולה של הרוח באמריקה (באנגלית: Closing of the American Mind) ראה אור ב-1987, חמש שנים לאחר שבלום פרסם את חיבורו בכתב העת The National Review על כישלון האוניברסיטאות לשרת את צורכיהם של תלמידיהן. בעידודו של סול בלו, עמיתו להוראה באוניברסיטת שיקגו, הוא העמיק את תובנותיו והפכן לספר "על אודות חיים שחייתי", עיון ביקורתי על מצב המדינה בתחום ההשכלה הגבוהה באוניברסיטאות אמריקה. חבריו ומעריציו שיערו כי תיפול בחלקו הצלחה צנועה בלבד, במיוחד לאור היענותו הרפה של המוציא לאור להשלים את הפרויקט. חרף זאת, בזכות מספר ביקורות חיוביות ביותר, ובהן אחת מאת כריסטופר ליהמן-האפט ב"ניו יורק טיימס", נהפך הספר לרב-מכר בלתי צפוי בן לילה. ברבות הימים הוא מכר חצי מיליון עותקים בכריכה קשה וכיכב בראש רשימת רבי-המכר של ה"ניו יורק טיימס" ברשימת ספרי העיון במשך ארבעה חודשים.
"דלדולה של הרוח באמריקה" הוא ביקורת על האקדמיה בת ימינו, שאותה תפס בלום ככושלת בהכשרת תלמידיה. יתרה מכך, בלום מתח ביקורת על הפילוסופיה האנליטית כתנועה: "פרופסורים בני האסכולות הללו כלל אינם מסוגלים ואף לא ששים לשוחח על שום דבר בעל חשיבות, והם אינם מייצגים בעצמם חיים פילוסופיים עבור תלמידיהם". במידה רבה נסבה ביקורתו של בלום על הפיחות בערכם של הספרים הגדולים של ההגות המערבית כמעיין נובע של חוכמה. על כל פנים, ביקורתו של בלום משתרעת מעבר לאוניברסיטה כדי לדון במשבר הכללי הפוקד את החברה האמריקאית. "דלדולה של הרוח באמריקה" עורך אנלוגיות בין ארצות הברית לרפובליקת ויימאר. בלום גרס כי הפילוסופיה הליברלית המודרנית נשמרה במקום קדוש בהגותו של ג'ון לוק, שסבר כי חברה צודקת יכולה להתבסס על טובת עצמה גרידא – בצד צמיחת היחסיות בהגות האמריקאית – דבר שהוביל למשבר השורר בחברה.
הכוח הטמון בביקורתו של בלום על התנועות החברתיות בנות זמנו, אשר לקחו חלק באוניברסיטאות או בחברה בכללותה, נובע מנקודת הראות הפילוסופית שלו. כישלונו של החינוך הליברלי בן ימינו מוביל להרגלים חברתיים ומיניים של סטודנטים, לחוסר יכולתם לעצב לעצמם חיים מעבר לסמלי ההצלחה הרגילים של העולם הגשמי. בלום טען כי ערכים כלכליים הפכו למוערכים יותר מאשר חיפוש פילוסופי אחר האמת או הרדיפה המתורבתת אחר כבוד או תהילה.
הוא ביקר במיוחד את השפעותיה של המוזיקה הפופולרית. במַקמו את מוזיקת הפופ או במינוחה הכללי – "מוזיקת רוק" – בקונטקסט ההיסטורי, החל מ"הרפובליקה" של אפלטון וכלה בכמיהתו הדיוניסית של ניטשה. בטַפלו בה ברצינות תהומית, הוא האיר באור חדש את תעשיית המוזיקה, אוכלוסיית היעד שלה (ילדים ומתבגרים), מבצעי-העל שלה והיומרות הצבועות שלה לשחרור ולחופש. אף על פי שתואר כגזען וקנאי עיוור על ידי כמה ממבקריו, בלום, שהתבסס על סוקרטס, אריסטו, רוסו וניטשה, חקר את כוחה של המוזיקה להשפיע על נפש האדם. הוא הצביע על החייל המחרף נפשו בקרב לקול הלמות התופים, הקנאי הדתי המתפלל תחת לחשם של המנונים דתיים, האהובה המפותה על ידי נעימת גיטרה רומנטית; ומציין את המסורת הפילוסופית המחשיבה את החינוך המוזיקלי כחשוב מכל. בלום ראה במיק ג'אגר נציג העיקרי של הצביעות והסטריליות האינטלקטואלית של הרוק. מוזיקת הפופ מכילה דימויים ושפה מינית על מנת להקסים את עולי הימים ולשכנעם שמרדם הדל הוא פוליטיקה אמיתית, בעוד שלמעשה הם נשלטים על ידי מנהלי הכספים, שמבצעים מוצלחים כמו ג'אגר משרתים בלאט.
למעשה, בלום טען כי ג'אגר שימש כגיבור תרבות עבור רבים מן הסטודנטים באוניברסיטאות, שקינאו בתהילתו ובעושרו, בעוד הם עצמם מוכי שעמום מהאפשרויות הדלות העומדות בפניהם. לצד היעדרה של הספרות בחיי הצעירים, ומערכות היחסים האירוטיות שלהם, פירש חלקו הראשון של הספר את המצב הנוכחי של החינוך באופן המצוי מעבר ליכולת פרשן התרבות החוקר את התרבות בת ימינו.