stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוקרטיה תעשייתית
היסטוריה

את המונח הגה הפילוסוף האנרכיסט הצרפתי פייר ז'וזף פרודון בשנות ה-50 של המאה ה-19, כדי לתאר את החזון שלו כיצד צריכים להיראות מקומות העבודה. "ההנהלה צריכה להיבחר מבין הפועלים, על ידי הפועלים עצמם, וחייבת להיות מתאימה", כתב בספרו 'רכוש מהו, או מחקר על עקרונות החוק והממשל'. לרעיון זה חזר גם בחיבורים מאוחרים יותר כגון 'הרעיונות הכלליים של המהפכה'.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, דמוקרטיה תעשייתית לצד רעיונות סינדיקל-אנרכיסטיים שיחקה תפקיד חשוב ברעיונות תנועת העבודה העולמית והסוציאליזם המהפכני. המושג שימש את בני הזוג סידני וביאטריס ווב בספרם מ-1897 "דמוקרטיה תעשייתית", בו התכוונו בעיקר לתהליך המיקוח הקולקטיבי, ויחסי העבודה הקיבוציים הנובעים מהתאגדות עובדים. על אף שהרעיון דעך לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמת האזרחים בספרד, ישנם איגודים שלא זנחו אותו עד היום דוגמת תנועת הקורו.[דרוש מקור]
במדינות רבות באירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, נחקקו חוקים שנועדו להבטיח את ייצוגם של העובדים במבנה התאגידי של החברות. דוגמה בולטת לכך היא בגרמניה בה בכל מקום עבודה נסחר בבורסה בן למעלה מ-500 עובדים נבחרים שליש מחברי הדירקטוריון על ידי העובדים ובמקומות עבודה נסחרים בבורסה בני למעלה מ-2000 בוחרים העובדים מחצית מחברי הדירקטוריון. דמוקרטיה תעשייתית כוללת גם מבני קבלת החלטות המערבות מועצות-ייצור, ומערכות בוררות שונות בין ההנהלה וועדי העובדים.
במאי 2016, בעקבות המשבר הכלכלי שנגרם כתוצאה ממגפת הקורונה נתפרסם מניפסט עליו חתמו למעלה מ-3000 אנשי אקדמיה מכל העולם, הקורא ל'דמוקרטיזציה של מקומות העבודה' ולהתניית חילוצן של חברות על ידי המדינות במעבר למשטר תאגידי המעניק סמכויות שוות לנציגי משקיעי ההון בדירקטוריון - ולעובדים המשקיעים בחברות את כוח עבודתם. על פי כותבי המניפסט, שילובם של העובדים בתהליכי קבלת ההחלטות יאפשר הצבת שיקולים נוספים במערך שיקולי החברות מלבד שיקול הרווח למשקיעים - דבר הנחוץ לשם יצירת כלכלה ירוקה ומקיימת, נוכח החששות מפני משבר סביבתי.
דמוקרטיה תעשייתית בישראל

על פי חוק בכל חברה ממשלתית שבה למעלה ממאה עובדים, זכאים העובדים לייצוג של שני עובדים בדירקטוריון, הנבחרים בבחירות חשאיות על ידי כלל העובדים. חלק מחברות אלו שהופרטו, משמרות בתוכן עדיין את מנגנון ייצוג העובדים (כגון בחברת בזק). בהסתדרות הכללית קיים האגף לדמוקרטיה תעשייתית, האחראי על הכשרת וליווי הדירקטורים מבין העובדים, ולהסדרת מנגנון הבחירות לתפקיד זה. כמו כן מרכז האגף את נושא מועצות הייצור – מנגנון משותף לעובדים ולהנהלה בחברות שונות, באמצעותו קובעים את הנורמות והמדדים בשיטת שכר העידוד, תוך מתן דגש על ניסיונם של העובדים בשטח.
בשנת 2015 הניחו קבוצת חברי כנסת מהאופוזיציה הצעת חוק למינוי נציגי עובדים לדירקטריונים של חברות ציבוריות וחברות פרטיות שהן חברות איגרות חוב. בינואר 2018 נפלה הצעת חוק זו בוועדת השרים לחקיקה.
במאי 2020, הייתה חברת הסלולר סלקום לחברה המסחרית הראשונה בישראל (שלא הוקמה כחברה ממשלתית או הסתדרותית) שבה מונה דירקטור מטעם לעובדים - אך בניגוד למקובל בחברות הממשלתית, לא מונה עובד לתפקיד כי אם רואה חשבון. זאת במסגרת הסכם שנחתם בסוף שנת 2019 עם ועד העובדים בחברה. בנובמבר 2020 תבע גם ועד עובדי חברת הביטוח כלל מינוי דירקטור נציג עובדים.
הסדר נוסף לשיתוף עובדים בתהליכי קבלת החלטות המוסדר בחוק הישראלי, הוא החובה של כל מפעל המעסיק למעלה מ-25 עובדים בישראל למנות 'ועדת בטיחות' המורכבת מנציגי העובדים ונציגי המעביד ביחס שווה, והנדרשת להתכנס לפחות שמונה פעמים בשנה - וזאת מתוקף חוק ארגון הפיקוח על העבודה (1954). בסמכות הוועדה לקיים בירור על תאונות עבודה ולהמליץ על אמצעים למניעתן, להמליץ על שיפורי בטיחות ולייעץ בקביעת כללי בטיחות במפעל, לדרוש דו"חות מנאמני הבטיחות בחברה על מנת לבקר ולתאם את פעולותיהם ולהתלוות למפקח מטעם מינהל הבטיחות והבריאות במשרד העבודה בעת סיורו במפעל. בנוסף רשאית הוועדה להמליץ למעסיק על נקיטת אמצעים משמעתיים נגד עובדים לרבות ניכוי שכר של עד שבוע ימים, השעייה של עד שבועיים, העברת תפקיד ופיטורים של עובד שלא ניתן למצוא לו תפקיד חלופי (המעסיק אינו חייב לנקוט באמצעות שהומלצו לו על ידי הוועדה). ככל שמנוכה סכום כסף מעובד על פי המלצת הוועדה, על המעסיק להעביר את הסכום לרשות ועדת הבטיחות על מנת שישמש לקידום הבטיחות במפעל. על המעסיק חל איסור לפגוע או לפטר את חברי ועדת הבטיחות ללא אישור של שר העבודה. במידה והמעסיק איננו ממלא את המלצות ועדת הבטיחות, רשאי מפקח עבודה מטעם מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית להורות לו על כך בצו. נציגי ועדת הבטיחות הממונים לשלוש שנים, נבחרים על ידי ועד העובדים במקום העבודה, ובמקום בו אין ועד עובדים, יש לקיים בחירות לוועדת הבטיחות..
מועצות ייצור קיימות בישראל במקומות עבודה רבים, במסגרת הסכמים קיבוציים, בין היתר במשרדי הממשלה, בנמלי הים, במפעלי תעשייה ובמקומות עבודה נוספים.
לקריאה נוספת

יונה יגול, דמוקרטיה תעשייתית בישראל, הוצאת תרבות וחינוך, 1966
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מתן בורד, דמוקרטיה במקום העבודה, פורום ארלוזורוב, 30 במאי 2023.
↑  בורד
↑  ניצן צבי כהן, ‏כנס שיתוף עובדים: ״בעולם של הפרטה, החשיבות של נציגי עובדים בדירקטוריון מתחדדת״, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 ביוני 2023
↑  ניצן צבי כהן, ‏חוקרים מרחבי העולם: יש להפוך את העובדים לשותפים שווים בניהול מקום העבודה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 16 במאי 2020
↑  טל כרמון, ‏כך דואגות מועצות הייצור שכל עובד יקבל את התגמול שמגיע לו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בינואר 2023
↑  ניצן צבי כהן, ‏נדחתה הצעת חוק למינוי דירקטורים מטעם העובדים בחברות ציבוריות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 28 בינואר 2018
↑  ניצן צבי כהן, ‏לראשונה בחברה פרטית: אושר מינוי דירקטור מטעם העובדים בסלקום, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 10 במאי 2020
↑  ניצן צבי כהן, ‏ועד עובדי 'כלל ביטוח' דורש למנות נציג עובדים בדירקטוריון החברה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 בנובמבר 2020
↑  תפקיד ועדת הבטיחות באתר משרד העבודה
↑  אלי פינסלר, ועדת בטיחות, המוסד לבטיחות ולגיהות
↑  עדי פאר, ‏טובת העובדים, טובת החברה: סיפור ההצלחה של מועצות הייצור, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בינואר 2023
↑  טל כרמון, ‏כך דואגות מועצות הייצור שכל עובד יקבל את התגמול שמגיע לו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בינואר 2023
חויניקי

חויניקי (בבלארוסית: Хойнікі) היא עיר בדרום מזרח בלארוס קרוב לגבול אוקראינה–בלארוס ולכור הגרעיני בצ'רנוביל. העיר ממוקמת 105 ק"מ מהעיר הומל ו-58 ק"מ ממאזיר. היא מהווה תחנה אחרונה של מסילת רכבת שמתפצלת מקו הומל-ברסט ליטובסק.
היסטוריה

חויניקי מוזכרת לראשונה בשנת 1504 כעיר מחוז של הדוכסות הגדולה של ליטא. החל משנת 1793 - תחת שליטת האימפריה הרוסית. בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1906 בעיירה התגוררו 1700 יהודים מסך אוכלוסייה של 2600 תושבים. בשנת 1919 הפכה לחלק מרוסיה סובייטית. ב-1927 הועברה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.
מ-25 באוגוסט 1941 עד ל-23 בנובמבר 1943 העיירה הייתה כבושה בידי הצבא הגרמני. יהודי העיר רוכזו בגטו ונשלחו להשמדה.
ב-10 באוקטובר 1967 היישוב קיבל מעמד עיר. העיר נפגעה באופן משמעותי מאסון צ'רנוביל.
בשנת 2009 סופח לעיר כפר הנמצא בקרבתה ובעקבות כך אוכלוסיית העיר גדלה באופן משמעותי.
הערות שוליים

↑  Аrchiwum Główny Akt Dawnych w Warszawie. Аrchiwum Рrozorów і Jelskich. Sygn. 1. S. 3, 200. Sygn. 2. S. 78
↑  М. А. Ткачоу, А. Р. Акушка i iнш., Гiсторыка-дакументальная хронiка Хойнiцкага раёна, Минск: Беларуская энцыклапедыя, 1993, ע. 187
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349550705171  LCCN: n2018042733  NKC: ge692223  VIAF: 5880153289915432770000   WorldCat (עם VIAF): 5880153289915432770000 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בבלארוס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זופיה פראניו

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1899 פסקוב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  25 בנובמבר 1978 (בגיל 79) ורשה, פולין
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מדינה:  פולין
 מקצוע:  רופאה
 מידע חסידת אומות העולם
 תאריך הכרה:  26 בדצמבר 1971
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  זופיה פראניו
 
ד"ר זופיה פראניו (בפולנית: Zofia Franio; ‏16 בינואר 1899 – 25 בנובמבר 1978) הייתה רופאה פולנייה, אשר שירתה בדרגת מייג'ור בצבא פולין, ופעילה במחתרת הפולנית, שהוכרה כחסידת אומות העולם על הצלת יהודים בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ד"ר פראניו הכירה זמן רב לפני מלחמת העולם השנייה את אנה אשכנזי, יהודייה שעבדה כמורה בבית ספר תיכון לתפירה בווילנה. לאחר כיבוש וילנה על ידי הצבא הגרמני ב-1941, הסתתרה אשכנזי בדירתה של ולאדיסלבה מוזולף, שניהלה את בית הספר בו עבדה עד 1939. לאחר מכן עברה אשכנזי לחווה בבעלותה של מוזולף. מוזולוף דאגה להשיג עבור אנה תעודת זהות ליטאית מזויפת על שם אנה וירסקה.
בסתיו 1941 צעדה אשכנזי ברגל, מצוידת בתעודה המזויפת, מהחווה עד לעיר ורשה, והגיעה לדירתה של פראניו. פראניו הצליחה להשיג עבורה קנקארטה, שאפשרה את מגוריה בעיר ורשה.
למרות הקנקארטה ותעודת הזהות המזויפת, אשכנזי הועברה בין מקומות מסתור שונים – תחילה בדירתה של פראניו ולאחר מכן, מחשש להלשנות, במקומות אחרים שאיתרה פראניו. בסוף שנת 1943 פראניו מצאה לה עבודה ב"בית חולים של ילדי ישו", בו היא נשארה עד פרוץ מרד ורשה באוגוסט 1944.
פראניו רצתה לסייע גם לאמה ולאחותה של אשכנזי, שהתגוררו בעיר לבוב. היא נסעה אליהן, אולם, הן סירבו להצעתה.
פראניו סייעה גם לבן דודתה של אשכנזי: אדוארד קודנובסקי, הסתתר בעיר לבוב, עד שנשלח ברכבת לאושוויץ. אדוארד הצליח לקפוץ מהרכבת הנוסעת, להתחמק מהנאצים ולבסוף הגיע לוורשה, אל דירתה של פראניו. ד"ר פראניו אבחנה שהוא לקה בטיפוס, סיפקה לו מסמכים מזויפים, שלקחה מנפטר צעיר ואשפזה אותו בבית החולים למחלות מידבקות ע"ש סטניסלב הקדוש בוורשה. בבית חולים זה היו לפראניו ידידים נאמנים בקרב אנשי הצוות. בעקבות פקודה חדשה של הרשויות הגרמניות, כל המטופלים המדבקים הועברו לבית החולים הזיהומי ברחוב צ'וצ'ימסקה (Chocimska). בזמן שאחיות בית החולים רחצו את אדוארד, הן שמו לב שהוא נימול ודיווחו על כך למנהל בית החולים, ד"ר גורטנר. המנהל פנה לד"ר פראניו, שאמרה לו: "אם אתה היית נתקל במצב כזה, מה היית עושה בתור רופא ובן אדם?". ד"ר גורטנר השתתק ולא הסגיר את המטופל. אחרי שאדוארד קודנובסקי החלים מן הטיפוס, פראניו ביקשה מאשכנזי לאסוף מזוודה בשבילו. בתוך המזוודה היו פריטי לבוש וכאלף זלוטי במזומן. למרות העזרה שקיבל קודנובסקי, הוא לא שרד את המלחמה.
הכרה והנצחה

ב-11 במאי 1971, העידה אנה אשכנזי-וירסקה על פעילות ההצלה של ד"ר פראניו בהצהרה בשבועה שנתנה בבית המשפט העליון בלונדון. ב-26 בדצמבר 1971, הוכרה פראניו על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם בטקס שהתקיים בוורשה ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

1 2 3  הצהרה בשבועה שנתנה ד"ר זופיה פראניו, 7 ביולי 1965, תיק M.31.2/720/1, ארכיון יד ושם
1 2 3  הצהרה בשבועה שנתנה אנה אשכנזי-וירסקה בבית המשפט העליון בלונדון, 11 במאי 1971, תיק M.31.2/720/1, ארכיון יד ושם
↑  ד"ר זופיה פראניו, באתר "יד ושם" (באנגלית)
| --- | --- |
ערך טוב: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810661838705606  GND: 1201333628  ISNI: 0000 0004 0922 1192  LCCN: no2019097688  VIAF: 302698941   WorldCat (עם VIAF): 302698941 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "זופיה פראניו".
ז'אן ברוסה

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1921 פייר דה קיורטיל, צרפת 
 פטירה:  19 באוקטובר 2017 (בגיל 96) אנסי, צרפת 
 שם לידה:  Jeanne Élise Adèle Maurier 
 מדינה:  צרפת צרפת
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (4 ביוני 1973)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (1997)  אביר במסדר הדקל האקדמי (2008)  אבירה בלגיון הצרפתי (2004)  צלב לוחם המחתרת המתנדב (1976) 
 
ז'אן ברוסה (בצרפתית: Jeanne Brousse;‏ 2 באפריל 1921 – 19 באוקטובר 2017) ידועה בתור ז'אנט, הייתה פקידה צרפתייה בפריפקטורה של אנסי, צרפת, אשר הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
קורות חיים

ז'אן מורייה נולדה בשנת 1921 בפייר דה קיורטיל, וגדלה באנסי. אביה ז'ון מורייה היה יצרן גבינות ששירת ונפצע במלחמת העולם הראשונה ועבד באנסי. אמה מארי, הייתה עקרת בית. ז'אן רצתה ללמוד להיות אחות בפריז, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא התאפשר לה לעשות זאת, והיא נשארה באנסי.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

אנסי, בירת מחוז הוט סבואה (Haute-Savoie), הייתה תחת שלטון איטלקי בנובמבר 1942. מדיניות השלטון האיטלקי הייתה אז הומנית וליברלית בשטחים שכבשה, ויהודים רבים מצאו מקלט באנסי. בספטמבר 1943 הועברה השליטה על האזור לגרמניה הנאצית, והיהודים שחיו באנסי נחשפו לסכנה מיידית. באותו זמן עבדה ברוסה בפריפקטורה, וידעה על מעצרים עתידיים של יהודים באזור. היא הייתה בקשר קבוע עם המחתרת הצרפתית, והיה ביכולתה להזהיר את אלו שעמדו להיעצר או להיות מגורשים. מכיוון שהכירה את כל ראשי הכפרים, היא הצליחה לארגן מקומות מחבוא בשביל יהודים וילדים יהודים בפרט. היא גם סייעה לבודדים ולמשפחות שלמות לחצות את הגבול לשווייץ. היא סיפקה ליהודים במחבוא מוצרים הכרחיים, ובהם, מסמכי תעודה מזויפים, תלושי מזון, שמיכות ופרטי ביגוד שקשה להשיגם.
לאחר המלחמה והשואה

אחרי המלחמה, הרב הנרי שילי, שבשנות ה-50 היה יושב הראש של האקדמיה הרבנית בפריז, העיד על חלקה של ברוסה בהצלת חייו וחיי משפחתו. הוא סיפר כי היא סיפקה להם מסמכים מזויפים ולאחר הכיבוש הנאצי, ארגנה לילדיו מקום מסתור.
אחרי ששוחרר האזור מהשליטה הגרמנית ב-1944, התחתנה ברוסה עם ז'אן ברוסה שהיה עובד ממשלה מקומי. היא שירתה כסגנית נשיא הוועדה הצרפתית של יד ושם למספר שנים החל מ-1987, והשתתפה בדיונים ציבוריים בנוגע לשואה. ז'אן בעלה נפטר ב-2003. בתם קלודי מתה בנעוריה והיו להם שני בנים. בנוסף לארבעה נכדים ושלושה נינים. ברוסה נפטרה בגיל 96 ב-19 באוקטובר 2017.
הכרה והנצחה

ברוסה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ב־4 למאי 1973. ב-2005 זכתה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי. ב-2006 נחרט שמה באנדרטה לזכר השואה בפריז.
הערות שוליים

↑  Jeanne Maurier Brousse, apjn.org, ‏6 במאי 2006
1 2 3  Hanna Diamonds, Jeanne Brousse obituary, The Guardian, ‏16 בנובמבר 2017
↑  Emily Langer, ‘I was determined . . . that the greatest number of those who came to me could be saved.’, The Washington Post, ‏27 באוקטובר 2017
1 2  Maurier FAMILY, Yad Vashem, The Righteous Among The Nations
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448829205171  BnF: cb15002364d (data)  GND: 131997025  ISNI: 0000 0000 1960 1894  LCCN: no2006084267  SUDOC: 094281920  VIAF: 60229851   WorldCat (עם VIAF): 60229851 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'אן ברוסה".
יעקב יוסף אטינגר

| --- | --- |

 לידה:  1780 גלוגוב, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  1860 (בגיל 80 בערך) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 תקופת הפעילות:  ?–1860 
 
רבי יעקב יוסף אטינגר (בכתיב מיושן: עטטינגר; בגרמנית: Oettinger; ה'תק"מ, 1780 - כ"ב בחשוון ה'תרכ"א, 7 בנובמבר 1860) היה ראב"ד ברלין ורבה הראשי בפועל במשך 35 שנה.
ביוגרפיה

נולד לרב מרדכי אטינגר בגלוגאו, למד מפי רבי עקיבא איגר. ב-1804 נישא לליבע רייזל לבית זקס.
בשנת 1818 הגיע לברלין והתמנה כמורה בבית המדרש המקומי, במשך תקופה שימש דיין בבית הדין הגדול של קהילת ברלין, תחת רבה של העיר, הרב מאיר וייל. בשנת 1825, ה'תקפ"ה, התמנה כראש בית הדין וכרבה הראשי בפועל של ברלין, תפקיד שבו נשא עד פטירתו.
עם מינויו קוצצו סמכויותיו של הרב הראשי בקהילה הברלינאית, וחלק ניכר מהסמכויות שהיו בידי הרב באופן מסורתי הועברו למוסדות אחרים של הקהילה. הרב אטינגר נאלץ להתמודד עם הרוח החדשה ששררה בקהילה, בדרך כלל שלא בהצלחה. כך למשל, חיווה דעתו לשלילה על מנהג המקהלה שליוותה את התפילות החגיגיות לחזור על מילים בנוסח התפילה בקטעים שבהם התבקש הדבר מבחינה מוזיקלית, אך לאחר שהמקהלה המשיכה במנהגה למרות דעתו, ביטל את הוראתו.
בפועל, היה הרב אטינגר הרב האחרון שהנהיג את קהילת ברלין המאוחדת כרב, לאחר פטירתו פעלו כרבנים, עוזרו הרב אלחנן רוזנשטיין (עד 1869) והרב מיכאל זקש שהיה דרשן. במקביל עתרו ראשי הקהילה, לאופולד צונץ ואחרים לשלטונות בקריאה לביטול משרת הרב, הם טענו כי לקהילה נחוץ בימים אלו רק מורה אמוני ולא פוסק הלכה. בבית הכנסת החדש שהחל להיבנות בשנת חייו האחרונה של הרב אטינגר, שלטו כבר הרפורמים.
על מצבת קברו נחרט:
יען הטיבות לשם אלוה ולעדה אשר נחית

עקב הצדקה והשלום לשמור ולעשות צוית

ישבת על מדין ואחרי הצדק מלאת

וספר אל חי בענות צדק הורית

לכן משמרת כהנתך פעלך בקרב שנים

מופת לרבים יהיה ולשם לך טוב מבנים

הן ציון תפארת הרימה לך עדתך הלום

לאמר יש פרי לצדיק ואחרית לאיש שלום
מלבד הסכמותיו לספרים רבים, לא נשתמרו כתבים הלכתיים שלו. מכונה לאפיית מצות מכונה שזכתה לאישור הלכתי שלו, עמדה לפני הרב יוסף שאול נתנזון ובית דינו והביאה אותם להצטרף לעמדת המתירים להשתמש במצות אלו בחג הפסח.
נותרו בדפוס הוספות שלו לספר "תורת חיים ואהבת חסד" (ברלין תקפ"ט) הכולל הדרכה, הלכות ותפילות לחברי החברה קדישא לפי מנהג ברלין.
לקריאה נוספת

דוד קסל, שירים לכבוד... ר' יעקב יוסף נ"י ראב"ד דק"ק ברלין... ליום מלאת להם חמשים שנה מאז ברית שלומם נכרתה. ברלין: דפוס גרשון ברנשטיין, ה'תרי"ד, 1854
הערות שוליים

↑  קהלת יעקב בברלין: בחמשים שנה הראשונות למאה הנוכחית, הצפירה, 14 בספטמבר 1887.
↑  א"ל לאנדסהוטה, סדר בקור חולים, בערלין תרכ"ז, ציוני מצבות נו' 1, מצוטט אצל יהודה לייב ביאלר, מן הגנזים, ג, ירושלים תשל"ה, עמ' 267.
↑  הרב יוסף שאול נתנזון, שו"ת שואל ומשיב שביעאה, פתיחה לקונטרס "ביטול מודעה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504402205171  GND: 130140783  VIAF: 35554524   WorldCat (עם VIAF): 35554524 
דיוקן של הרב אטינגר שהופק לרגל יום הולדתו ה-60. ברלין 1840
וילמוש שולהוף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביוני 1874 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  יולי 1944 (בגיל 70) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, בלנאולוג, ראומטולוג 
 
וילמוש שולהוף (בהונגרית: Schulhof Vilmos;‏ בודפשט, 10 ביוני 1874 – אושוויץ, יולי 1944) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא ספא, בלנאולוג וראומטולוג, אחיו למחצה של הרופא אדן שולהוף (1896–1978) שהיה צעיר ב-22 שנים מאחיו המבוגר וילמוש שאיבד את אמו מוקדם, אז האב - לפי המנהג היהודי - נשא את אחותה של אשתו. האישה השנייה ילדה את אדן. וילמוש שולהוף וגם אחיו הצעיר אדן מילאו תפקיד מכריע בפרסום ובהפיכת הספא של הוויז לבעל שם עולמי).
קורות חייו

וילמוש שולהוף נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל סלומון שולהוף (1848–1913), עובד הבורסה בבודפשט ושל רוזליה אמסטר. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1897 ולאחר מכן עסק ברפואה בברלין. מאוחר יותר עבד בספא סנט לוקאץ', משם עבר למרחצאות הוויז. מ-1905 עד 1944 עבד שם כרופא הספא וכרופא הראשי של בית ההבראה. הוא עשה הרבה למען המוניטין של הספא ופיתוחו הרפואי.
לאחר שחזר הביתה מברלין עבד תחילה במכון הרפואי של קרן העבודה הכללית בבודפשט. ב-1906, בגיל 32 הגיע להוויז כרופא ספא. חייו הותאמו לעונת הרחצה. מהאחד במאי עד סוף ספטמבר טיפל בחולים בהוויז, ולאחר מכן נסע הביתה לבודפשט ועמד בראש המחלקה הראומטולוגית של ספא ארז'בט במהלך חודשי החורף. שולהוף החל לעבוד בהוויז במרץ רב. חלקית הודות לפעילותו, בית ההבראה והספא הראשון של הוויז נבנה בשנת 1907, בו חיכו לאורחים אמבטיות תרמיות, טיפול בבוץ, עיסוי וטיפול חשמלי. שולהוף היה הראשון בהונגריה שהשתמש בפיזיותרפיה ה"ממוכנת" שפיתח גוסטב זנדר, רופא שוודי. ב-1911 הקים את בית החולים ומכון זנדר. המהות של שיטת זנדר הייתה התעמלות גופנית באמצעות מכונות.
רעייתו הראשונה הייתה רוז'ה וייס (1875–1927). אשתו השנייה הייתה רוזה מריה אקר, לה נישא ב-29 במאי 1937 בבודפשט. הם התגרשו ב-1938.
ב-1944 הוא ואשתו (לשעבר) גורשו מגטו קסטהיי לאושוויץ. אחיו הצעיר אדן שולהוף ששהה בבודפשט וניצל מהגירוש (1896–1978). הוא המשיך בעבודתו בהוויז אחרי המלחמה.
עבודותיו

מאמריו הרבים פורסמו בכתבי עת רבים (כולל בחו"ל) לרבות ב:
"חוברות הקליניקה" (1900 Thiocol-Roche)
"כתב עת הרופאים" (1901 על טיפול הידרופטי בתפליטים פלאורליים)
"העיתון הרפואי של בודפשט" (Budapesti Orvosi Ujság):
"רפואת מרחצאות ומים" (1903 על כמה תכונות טבעיות-כימיות של במעיינות מרפא, 1906. על אמבטיות אוויר)
"השבועון הרפואי" (גיליון יובל 1906: טיפול תרופתי באונות מפרקיות תת-חריפות וכרוניות)
בכתב העת הרפואי של בודפשט (1907 המצב היום של האבחון והטיפול בסיאטיקה) ובעיתון של ספא סנט לוקאץ'.
משנת 1907 היה העורך המשותף של הנספח "המרחצאות ומכון מי המרפא" בבודפשט.
עבודות אחרות

חוויות לרינגולוגיות. מטעם בודפשט. ממחלקת האף, הגרון והוושת של המרפאה. בודפשט, 1899. יחד עם פילפ ולדמן)
התנסויות ברפואת רינו-פרינגולוגיה. בודפשט, 1901. (מהדורה מיוחדת של "רפואה")
מלאי של תרופות חדשות. הוצאה 3,2,1. בודפשט, 1905-1907.
לקריאה נוספת

Alexander Emed. "Schulhof Vilmos és Schulhof Ödön" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-08-08. נבדק ב-2014-07-31. (כתב בהונגרית ד"ר אלכסנדר אמד, חוקר: האחים שולהוף. חיפה, ישראל)
Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XII. (Saád–Steinensis). Budapest: Hornyánszky. 1908. (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצרותיהם של סופרים הונגרים)
Róbert Péter: A Schulhof testvérek szerepe Hévíz világfürdővé válásában, Hévíz, 2000 (8. évfolyam, 1-4. szám) (פטר רוברט: תפקידם של האחים שולהוף בהפיכת הוויז לאתר ספא עולמי)
Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
ראו גם

Három évtized története életrajzokban. Szerk. Gellért Imre és Madarász Elemér. Budapest, Európa Irodalmi és Nyomdai Rt., é. n. [1932] (תולדות שלושה עשורים בביוגרפיות}
Zalai életrajzi kislexikon. 3. javított, bővített kiadás. Szerk. Fatér Bernadett, Horváth József, Kiss Gábor [és mások]. Zalaegerszeg, Deák Ferenc Megyei Könyvtár, 2005. (הלקסיקון הביוגרפי הקטן של זאלה)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti izraelita neológ hitközség születési akv. 784/1874. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
↑  "Schulhof Sámuel halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1366/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
↑  "Schulhof Vilmosné Weisz Rózsa halotti bejegyzése a hévízi polgári halotti akv. 19/1927. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 394/1937. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-05.
חנוך חסון (רב)

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1867 י"ז באייר ה'תרכ"ז חברון, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1929 (בגיל 62) י"ח באב ה'תרפ"ט חברון, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי העתיק בחברון
 מדינה:  ארץ ישראל, פלשתינה (א"י), האימפריה העות'מאנית 
 מקום מגורים:  בית חסון 
 מקום פעילות:  חברון
 תקופת הפעילות:  ? – 24 באוגוסט 1929 
 השתייכות:  עדת הספרדים
 בן או בת זוג:  קלרה חסון 
 צאצאים:  יעקב חסון  יוסף חסון  מרדכי פנחס חסון  חיים חסון  רחמים חסון 
 
 תפקידים נוספים:  אב בית דין של עדת הספרדים בחברון
 
הרב חנוך חסון (י"ז באייר ה'תרכ"ז, 22 במאי 1867- י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה אב בית דין של עדת הספרדים בחברון.
ביוגרפיה

חסון נולד ב-22 במאי 1867 למרדכי, סוחר אמיד מעסקני כוללות העיר, ולרבקה בחברון. חסון התחנך בישיבות העיר, ובגיל 15 נודע כבקי בש"ס.
במשך כמה שנים לימד חסון בתלמוד תורה של העדה הספרדית. בשנת 1900 יצא בשליחות העדה לאסוף כספים בגולה ובשובו נבחר לחבר בית הדין בחברון והפך ליד ימינו של הרב הראשי חיים חזקיהו מדיני. חסון בין היתר גם ביצע את ההגהה וההדפסה לחלקים מספרו של מדיני, "שדי חמד" ואף כתב את ההקדמה לספר.
לאחר פטירת הרב מדיני ב-1905, מונה חסון לאב בית דין של עדת הספרדים.
בשנת 1920 נבחר לשמש כחבר הסתדרות הספרדים, והפיץ את השקל הציוני.
חסון פעל רבות למען היישוב היהודי בעיר, התמחה בחקר תולדותיה ואסף תעודות קדומות. בעקבות חיבתו לחברון, סירב לעזוב אותה למרות הפצרותיהם של בניו להצטרף אליהם בירושלים, בטענה ש”יציאתי את העיר תמעט את ישובה”.
ב-24 באוגוסט 1929 במהלך פרעות תרפ"ט נרצח חסון יחד עם אשתו.
חיים אישיים

חסון נישא לקלרה, בתו של הרב רחמים יוסף פרנקו, בשנת 1884. לזוג היו חמישה בנים: יעקב, חיים, מרדכי פנחס, יוסף, ורחמים.
הערות שוליים

1 2 3  דוד תדהר (עורך), "חנוך חסון", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 322
1 2  הרב חנוך חסון, באתר www.hebron.co.il
↑  דף לזכר חנוך חסון, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה; דף לזכר קלרה חסון, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012450074805171  VIAF: 9981169381412139550009   WorldCat (עם VIAF): 9981169381412139550009
חורול

חוֹרוֹל (באוקראינית: Хорол; ביידיש: חאראל) היא עיר במחוז פולטבה באוקראינה. בסמוך לעיר נמצא נהר חורול. בעיר התקיימה עד השואה קהילה יהודית והיה בה מחנה השמדה גדול. היא ידועה בין היתר בהיותה עיר הולדתם של חתני פרס ישראל השר פרופ' בן-ציון דינור ופרופ' אריה דבורצקי.
היסטוריה

המקום מוזכר לראשונה בכתבי ולדימיר השני, נסיך קייב ב-1083. העיר הייתה עדה לעימותי הדמים של הסלאבים עם הנוודים.
בשנת 1362, הקרקע שעליה התבססה העיר הייתה תחת שלטון הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1654 הצטרפה חורול לשטח רוסיה הצארית.
ב-1782 קיבלה חורול מעמד של עיר.
במהלך המאה ה-19 התגוררו בעיר מאות אצילים ודוכסים. בתחילת המאה ה-20 היו 990 משקי בית ו-9,199 תושבים בחורול.
בספטמבר 1941 הקימו הנאצים מחנה של שבויי מלחמה, אשר היה מיועד בעיקר ליהודים. בין 22 בספטמבר 1941 ל-1 במאי 1942, על פי נתונים גרמניים, נהרגו במחנה כ-37,600 איש. נתונים מדויקים על מספר ההרוגים במחנה חורול לא ידועים, אבל ההערכה היא על כ-91,000 איש.
יהודי חורול

היהודים התיישבו לראשונה בחורול בתחילת המאה ה-17. בשנת 1648, במהלך ההתקוממות של בוגדן חמלניצקי, נראה כי הקהילה הושמדה במסגרת גזירות ת"ח-ת"ט.
ב-1905 וב-1919 היו פוגרומים בעיר, ומאוחר יותר בוצעו שוב על ידי הצבא של דניקין.
בעיר נפטר הרב משה נחום ירושלמסקי.
ב-1926 חיו בחורול 2,081 יהודים. קהילת יהודי חורול בתקופה זו הייתה בעלת אופי חב"די. רב העיר היה הרב אברהם מדייבסקי, סבו של השר בן ציון דינור, יליד העיר. את מקומו מילא בנו, הרב אליעזר משה מדייבסקי. אב"ד העיר היה הרב שמואל גוראריה.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1941. באוקטובר (נובמבר 1941) נורו למוות 460 יהודים בדרך ללובנסקוי, מחוץ לעיר. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1943.
אוכלוסייה

אוכלוסיית חורול לפי שנים:
| שנה | מספר תושבים |
| --- | --- |
1647: 1,279
1802: 3,583
1880: 5,500
1900: 9,199
1959: 12,357
1989: 16,492
2001: 14,800
2011: 13,720
2012: 13,631
2013: 13,593
2014: 13,532
2015: 13,427
2016: 13,265