stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדי יקותיאלי
מתודות

"ארטפרנד" הוא מיזם שמטרתו לספק מענה לקשיים הקשורים בזיקנה ובבדידות. באמצעות מכשיר הטלפון או הטאבלט, מתכתב הזקן/הבודד/המסוגר עם סטודנט/ גמלאי/ תלמיד, כאשר הזקן מצייר או מצלם בכל יום, בעוד הצד השני מגיב בשפה המעודדת חברות של ליווי תהליך יצירה. הפלטפורמה זכתה בפרס זוסמן בשנת 2017.
"מטאפורות" היא מתודה שמטרתה לברר ולפתור דילמות וקונפליקטים, על בסיס ההבנה שהאדם לבדו הינו בעל התשובה עבור עצמו. מובילי הסדנא משתמשים במטאפורות אותן עדי צייר ומובילים לפתרון אישי-פרקטי.
"אמנות בקהילה" שמה דגש על תהליך של שיח דרך אמנות. תהליך הצפת הקונפליקטים של הקהילה מתרחש באמצעות דימויי אמנות, לקראת יצירה משותפת רלוונטית שמוצגת על פי רוב בחלל הציבורי.
אסורות השמלה הגדולה
רוח ים, שמואל בינשטוק
מטפורות
שנחאי אמנות בקהילה
מתודת אמנות בקהילה פרויקט המנדלה ביראון
מתוך סדרת העבודות מלחמת ה-7 באוקטובר
מתוך התערוכה רקמה גדולה בגלריה על הצוק
מתוך עבודה WORLD WALL במוזיאון MOCA
עפיפונים מדברים TALKING KITES
מתוך המיצב תקרה בין עין לאין, חיריה
אוצרות וניהול אומנותי

בשנת 2010 יזם במסגרת פרויקט של עירית תל אביב, את שותפות הערים דימונה-תל אביב.
בשנים 2015–2020 שימש כאוצר "הגלריה לאמנות עכשווית – דימונה" (שצמודה לתיאטרון המקומי), כשאת ארבע התערוכות השנתיות הפיקה העמותה לאמנות בקהילה.
בשנים 2012 – 2011 שימש כמנהל אמנותי של "שנת האמנות" – פרויקט עירוני של עירית תל אביב-יפו בו לקחו חלק מעל 600 אמנים, במטרה להציב את האמנות בקדמת הבמה.
במרכז התרבות בשפרעם אצר את תערוכת הציורים "הכל אפשרי", של אמניות דרוזיות, ערביות, מוסלמיות ונוצריות. התערוכה "בתוך הבית שלנו", נועדה לעורר את המודעות לנושא האלימות נגד נשים. תערוכה זו הוצגה במרחב הציבורי שבעיר העתיקה של שפרעם; ציורים וצילומים לצד טקסטים של המשוררת איאת אבו שמיס.
תערוכת הצילומים של אמנים מסין "שוליים רחבים", שנאצרה בשיתוף עם ד"ר שושן ברוש-ויץ וג‘אנג פאנג, הוצגה ב"גלריה לאמנות עכשווית דימונה" וב"מוזיאון וילפריד" שבקיבוץ הזורע.
במוזיאון לאמנות יהודית שבהיכל-שלמה, אצר תערוכה בשם "גם זה אפשרי", אשר חיברה בין תשמישי קדושה מאוסף המוזיאון לבין יצירות של אמניות ערביות, דרוזיות ויהודיות לבין משפטי הגות.
ב"בית טרזין" ובגלריה שבקיבוץ גבעת-חיים איחוד אצר תערוכה בשם "שברים שלמים", בה יצר 20 מיקבצים שחיברו בין ציטוטים של העיתונאית רות בונדי לבין 25 יצירות של אמנים עכשוויים לבין יצירות של תושבי גטו טרזיינשטט.
ב"גלריה על הצוק" שבנתניה, התערוכה "מחפשים את אליס" הפגישה את הקהל עם דימויים מתוך אוסף פרטי של עשרות ספרי "אליס בארץ הפלאות" מאוירים, לצד יצירות אמנות של אמנים ישראלים אשר בחרו במשפט אחד מתוך הספר ככותרת לעבודתם.
בגלריית אום אל פאחם, בתערוכה "לשדה הזה קוראים בית" של האמנית מאג"דה חלבי עדי הפגיש את הצופה עם הנושא הכאוב של גבול שיוצר חיץ בין בני משפחה.
בתערוכה "רקמה גדולה", שהוצגה ב"גלריה על הצוק" שבנתניה, יצר עדי תערוכה קבוצתית של אומנים שבאמצעות אמנות הריקמה המסורתית, הציגו את תמצית מהותם שלהם, אותה ביררו בתהליך הכנה ייעודי.
בתערוכה "ירושלים כעיר תרבות" הציגו שבעים צלמים אמנים צילומי "ירושלים שלהם", אשר בשל מגפת הקורונה הוצגו במרחבים ציבוריים בכ-17 ערים שונות, ביניהן; מוסקבה, מדריד, לונדון, וינה, ורשה, קופנהגן, מומבאי. התערוכה הייתה בשיתוף משרד החוץ ושאפה להציג את יופיה האנושי של ירושלים ברחבי העולם.
בשנים 2022 – 2020 שימש עדי כמנהל האמנותי של "המרכז לחינוך סביבתי חירייה" בו אצר מספר תערוכות רלוונטיות.
יצירה אמנותית

עדי הוא אמן רב-תחומי היוצר בחומרים מגוונים – טקסטיל, ציור, מיצב. הציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, בארץ ובעולם. ציוריו נמצאים בעיקר באוספים פרטיים בארצות הברית וביפן.
בשנת 1983 השתתף בביאנלת הטקסטיל שבלוזאן, שווייץ.
בשנת 23 – 2022, לצד האומנים אחמד בוריאת וסולימאן מנסור, השתתף בתערוכת המחווה לג"ודי באקה, במסגרת הפרויקט שיזמה – "קיר העולם: חזון של עתיד ללא פחד", שהוצג ב-MOCA, המוזיאון לאמנות עכשוית בלוס אנג'לס (אנ')
אותות, מלגות ופרסים

2017 – פרס זוסמן-ג'וינט על מצוינות וחדשנות בפיתוח שירותים חברתיים בישראל
2012 – פרס היזמות בחינוך, עיתון כלכליסט ועיריית בת-ים
2000 – פרס משרד התרבות על פרויקט קהילתי בטירה – "רהיטים מספרים"
1998 – מלגת משרד החינוך "אמן מורה", 3 שנים ברצף
1997 – פרס אמנות לעם על פרויקטים בתעשייה, "הצילינדר הנודד"
1985 – מלגת המועצה לתרבות, קליפורניה על פיתוח שיקום אסירים
1984 – מלגת הצטיינות של אוניברסיטת קלירמונט, קליפורניה
1984-פרס ארגון Outstanding Young Man of America – צעירים בולטים בתרומתם לקהילה
לקריאה נוספת

רפי אלטרס, עדי יקותיאלי, ליאורה שגב-יקותיאלי, היום שאחרי המלחמה, ישראל: מיטב – מרכז ייעוצי טיפולי ליחיד, למשפחה ולקהילה בגליל העליון; העמותה לאמנות בקהילה ולדיאלוג בין-תרבותי, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
ניר מצליח, עדי יקותיאלי, מערבולת, גלריה לאמנות עכשווית, תיאטרון דימונה, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
עדי יקותיאלי, גם זה אפשרי: אמניות מהחברה היהודית והערבית במפגש עם אוסף האמנות היהודית של המוזיאון, היכל שלמה – המרכז למורשת היהדות, ירושלים, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
הניה שאהין, נג'את עבדאללה שאהין, האני שאהין, עדי יקותיאלי, הקו שלי עבר לציור שלנו, הגלריה לאמנות עכשווית; דימונה 2019 (הספר בקטלוג ULI)
יונה אלטרס, עדי יקותיאלי, רקמה גדולה, הגלריה על הצוק, נתניה, 2022 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  תערוכות חדשות, באתר הארץ, 3 במאי 2001
1 2  עדי יקותיאלי | שנקר לימודי חוץ, באתר ext.shenkar.ac.il
↑  אמנות בקהילה, באתר Edmond de Rothschild Foundation (IL)
↑  Shenkar Admin, המרצה עדי יקותיאלי זכה בפרס זוסמן- גוינט לשנת 2017, באתר שנקר - הנדסה. עיצוב. אמנות, ‏2017-08-16
↑  "ליצור מרחב עם ערך מוסף לביה"ס ולקהילה", באתר ynet, 7 בינואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279653  NLI: 987007519171005171  LCCN: no2019117290  ULAN: 500479837  VIAF: 308268350   WorldCat (עם VIAF): 308268350 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עדי יקותיאלי".
ולנסיה (כדורסל)

הקבוצה בזמן משחק (2009)
מועדון הכדורסל ולנסיה (בספרדית: Valencia Basket Club) היא קבוצת כדורסל ספרדי מהעיר ולנסיה, המתמודדת בליגת העל הספרדית וביורוקאפ.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1986 מאיחוד של שני מועדונים מהליגה השנייה, "חימנסטיקה" ו"בי.סי ולנסיה". המועדון המאוחד נקרא פאמסה ולנסיה. בסיום עונת 1987/88, העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, ובנוסף לכך הפכה לאחת הקבוצות הבכירות בספרד.
בעונת 1997/98 זכתה הקבוצה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת חובנטוד בדאלונה 75-89.
בעונות 1998/99, 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע ספורטה, אך הפסידה לקבוצות בנטון טרוויזו ומונטפסקי סיינה האיטלקיות בהתאמה.
בעונת 2002/2003 הגיע המועדון לגמר אליפות ספרד, שבה הפסיד לברצלונה. באותה עונה זכתה הקבוצה בתואר האירופאי הראשון שלה - גביע יול"ב. בגמר, הביסה את המועדון הסלובני נובו מסטו בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2009/2008 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר אליפות ספרד וגביע יול"ב. בעונת 2009/2010 גברה הקבוצה בגמר היורוקאפ על אלבה ברלין 44-67 והניפה שנית את הגביע.
בעונת 2010/2011 השתתפה ולנסיה ביורוליג, והודחה בשלב ההצלבה על ידי ריאל מדריד. בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוקאפ, אך הפסידה לקבוצת חימקי מוסקבה 68-77. בעונת 2013/14 זכתה ולנסיה ביורוקאפ לאחר ניצחון 80-67 במשחק הראשון, ו85-73 במשחק השני. בעונת 2015/2016 סיימה במקום השלישי.
בעונת 2016/1017 זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון 3–1 על ריאל מדריד בסדרת הגמר.
בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה ביורוקאפ בפעם הרביעית והעפילה ליורוליג.
אולם הבית של המועדון הוא פואנטה דה סן לואיס אשר מכיל 8,500 מקומות ישיבה.
תארים והישגים

הליגה הספרדית:
אליפות: 2017
מקום שני: 2003, 1996
הגביע הספרדי:
זכייה (1): 1998
גמר: 2000, 2006, 2013, 2017
גביע יול"ב/יורוקאפ:
זכייה (4): 2003, 2010, 2014, 2019
גמר: 2012, 2017
חצי גמר: 2005
גביע ספורטה :
גמר: 1999, 2002
חצי גמר: 2001
הסופר קאפ הספרדי
זכייה (1): 2017
הערות שוליים

| יורוקאפ - 2024/2025> בית א' | יורוקאפ - 2024/2025> בית א' | יורוקאפ - 2024/2025> בית ב' | יורוקאפ - 2024/2025> בית ב' | יורוקאפ - 2024/2025>  | יורוקאפ - 2024/2025>  | יורוקאפ - 2024/2025>  | יורוקאפ - 2024/2025>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ישראל הפועל תל אביב | ספרד גראן קנריה | ספרד ולנסיה | ישראל הפועל ירושלים |  |  |  |  |
| ספרד חובנטוד בדאלונה | גרמניה רטיופארם אולם | צרפת JL בורק | טורקיה טורק טלקום |  |  |  |  |
| מונטנגרו בודוצ'נוסט פודגוריצה | טורקיה בשיקטש | איטליה רייר ונציה | יוון אריס סלוניקי |  |  |  |  |
| טורקיה בחצ'שהיר קולג'י | ליטא וולבס | ליטא לייטקבליס | סלובניה צדביטה אולימפיה |  |  |  |  |
| איטליה אקילה באסקט טרנטו | פולין טרפל סופוט | גרמניה המבורג טאוורס | רומניה קלוז'-נאפוקה |  |  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 2405154441729435460003   WorldCat (עם VIAF): 2405154441729435460003
די. ג'יי. סילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בנובמבר 1989 (בן 35) ארצות הברית
 עמדה:  קלע/רכז
 גובה:  1.93
 מספר:  4 
 מכללה:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון
 דראפט:  לא נבחר, 2013
 קבוצות כשחקן
 2013–2014   2014   2014–2015  2015  2015   2015–2016   2016–2017   2017–2018   2018–2019   2019–2020   2020-2021:  רדניצ'קי קרגוייבץ   מאדי ביירות   דלאוור 87'   מנרסה   בשיקטש   גראן קנריה   מכבי תל אביב   גראן קנריה   ריטאס וילנה   סרגוסה באסקט   באיירן מינכן
 
דניס ג'רום "די. ג'יי." סילי (באנגלית: Dennis Jerome "D. J." Seeley; נולד ב-28 בנובמבר 1989) הוא שחקן כדורסל אמריקאי שמשחק בעמדות הקלע והרכז בקבוצת קלוז'-נאפוקה מליגת העל הרומנית וביורוקאפ.
קריירה

סילי שיחק בשנותיו בליגת המכללות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון.
בשנת 2013 ניגש סילי לדראפט ה-NBA, אך הוא לא נבחר ולכן חתם ברדניצ'קי קרגוייבץ הסרבית, שם שיחק עד לאמצע העונה, אז חתם במאדי ביירות מהבונדסליגה הגרמנית בכדורסל.
את עונת 2014/15 העביר סילי בדלאוור 87', קבוצת הבת של פילדלפיה 76' בליגת הפיתוח. לאחר שסילי לא קיבל חוזה ב-NBA הוא עבר לקראת סוף העונה למנרסה מליגת העל הספרדית.
בתחילת עונת 2015/16 חתם סילי בבשיקטש, אך בחלון ההעברות באמצע העונה עבר לגראן קנריה, והוביל את הקבוצה לחצי גמר היורוקאפ, שם הפסידה לגלטסראיי, שזכתה במפעל בתום העונה.
בקיץ 2016 חתם סילי במכבי תל אביב לעונה אחת עם אופציה לאחת נוספת.
ב-27 ביוני 2017 חתם סילי בגראן קנריה. ב-18 באוגוסט 2018 חתם סילי בריטאס וילנה. ב-29 ביולי 2019 חתם בסרגוסה באסקט.
ג'יפסי רוז לי

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1911 סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באפריל 1970 (בגיל 59) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Rose Lee Hovick 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות אינגלווד פארק 
 תקופת הפעילות:  מ-1937 
 בן או בת זוג:  Alexander Kirkland (1942–1944) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 
ג'יפסי רוז לי בלוס אנג'לס, 1937 בערך
ג'יפְּסי רוֹז לי (נולדה בשם רוז לוּאיז הוֹביק, 8 בינואר 1911 – 26 באפריל 1970) הייתה בדרנית, חשפנית, וכוכבת בורלסקה אמריקאית, המפורסמת במופע החשפנות שלה. לימים הפכה גם שחקנית, סופרת, ומחזאית. ספר הזיכרונות שלה משנת 1957 עובד למחזמר Gypsy בשנת 1959.
ראשית חייה

רוז לואיז הוביק נולדה בסיאטל, וושינגטון, ב־8 בינואר 1911;  על אף זאת, הוביק עצמה תמיד נקבה ב־9 בינואר כתאריך הלידה שלה. בקרב משפחתה נקראה בשמה האמצעי, לואיז. אחותה, השחקנית ג'וּן הבוֹק, נולדה ב־1912. אימן, רוז תומפסון הוביק, זייפה תעודות לידה שונות עבור כל אחת מבנותיה – מבוגרות יותר כדי לעקוף חקיקה נגד עבודת ילדים במדינות שונות בארצות הברית, וצעירות יותר עבור הנחות או פטור מתשלום ברכבת. הבנות לא ידעו אל נכון מהן שנות הלידה שלהן עד שלב מאוחר בחייהן.
אימן נישאה לג'ון אולף הוביק, פרסומאי עיתונות וכתב נורווגי־אמריקאי בעיתון "סיאטל טיימס".   הם נישאו ב־28 במאי 1910 בסיאטל. ב־20 באוגוסט 1915 התגרשו. רוז תומפסון נישאה מחדש, לג'אדסון ברנרמן, סוכן מכירות נוסע, ב־26 במאי 1916, בכנסייה אוניטרית בסיאטל.
תוך זמן קצר התגרשה הוביק גם מברנרמן, וג'וּן תרמה לפרנסת המשפחה על ידי מופע וודוויל בשם "רקדנית קצות האצבעות הקטנה ביותר בעולם" כשהייתה בת פחות מארבע. רוז וג'וּן נסעו להוליווד לשנתיים, שם הופיעה ג'וּן בסרטים קצרים בבימוי האל רואץ'. לואיז נותרה מאחור בזמן שג'וּן ואימן היו בדרכים. הייתה לה השכלה יסודית, בניגוד לג'וּן, שלמדה לקרוא מפי פועלי במה. למורת רוחה של אמה, ברחה ג'וּן עם בובי ריד, רקדן במופע המשותף שלה ושל לואיז, בדצמבר 1928, לאחר הופעה בטופיקה, קנזס, והמשיכה לקריירה קצרה בריקוד מרתוני, עיסוק רווחי יותר מאשר ריקודי סטפס.
קריירה

כישרונות השירה והריקוד של לואיז לא הספיקו לקיים את המופע בלי ג'וּן. תוך זמן קצר התברר שלואיז יכולה להרוויח כסף בבורלסקה, מה שקנה לה מעמד אגדי כאמנית חשפנות אלגנטית ושנונה. בתחילה, המופע שלה עורר עניין כאשר רצועת כתף על אחת השמלות שלה פקעה, וגרמה לשמלה ליפול על רגליה למרות מאמציה להסתיר את גופה; אבל לאור תגובת הקהל, המשיכה הוביק והפכה את זה למוקד ההופעה שלה.
החידושים שלה היו סגנון חשפנות כמעט אגבי בהשוואה לסגנונות העינטוז וההתחככות של רוב החשפניות בבורלסקה, והיא הביאה גם חוש הומור חד למופע שלה. היא הפכה מפורסמת בזכות שנינות הבמה שלה לא פחות מבשל סגנון החשפנות שלה, וכאשר אימצה לעצמה את שם הבמה ג'יפסי רוז לי, הפכה לאחת הכוכבות הגדולות ביותר של "הבורלסקה של מינסקי", שבה הופיעה במשך ארבע שנים. היא נעצרה תדיר בפשיטות על המופעים של האחים מינסקי. במהלך השפל הגדול, לי נאמה בפגישות שונות של איגודי עובדים לתמיכה בעובדים בניו יורק. לדברי הפעיל הארי פישר, ההרצאות שלה היו בין אלו שמשכו את הקהל הגדול ביותר.
בשנים 1937 ו־1938, הופיעה לי, בשם "לואיז הוביק", בחמישה סרטים בהוליווד. איכות המשחק שלה נקטלה בביקורת, ולכן חזרה לעיר ניו יורק, שם ניהלה רומן עם מפיק הסרטים מייקל טוד, והייתה שותפה להפקה והופיעה בקברט המוזיקלי שלו Star and Garter בשנת 1942.
לי ראתה את עצמה כחשפנית צמרת, ואהבה את המונח "אקדיסיאסטית", מן המלה היוונית "אקדיסיס" שפירושה "השלה", שטבע ה. ל. מנקן כמונח מכובד יותר למקצוע החשפנות. סגנון הדקלום האינטלקטואלי שלה תוך כדי התפשטות זכה לפארודיה בקטע "Zip!" במחזמר "החבר ג'ואי" של רודג'רס והארט, מחזמר שבו הופיעה ג'וּן האבוק בברודוויי, לצד ג'ין קלי. לי עצמה ביצעה גרסה מקוצרת של המופע שלה (כולל הדקלום האינטלקטואלי) בסרט Stage Door Canteen בשנת 1943.
בשנת 1941 פרסמה לי מותחן בלשי בשם The G-String Murders, שעובד לסרט מעודן בהרבה בשנת 1943 בשם Lady of Burlesque בכיכּוב ברברה סטנוויק. בעוד שיש הטוענים שהספר נכתב על ידי קרייג רייס, יש ראיות כתובות – כתבי יד והתכתבויות של לי עצמה – שמוכיחות שכתבה לפחות חלק גדול מהרומן בעצמה, תחת הדרכה של רייס ושל אחרים, בהם העורך הספרותי ג'ורג' דייוויס, שהיה חבר וחונך שלה.
מותחן הרצח השני של לי, Mother Finds a Body, פורסם ב־1942. בדצמבר 1942, הגישה דורותי ווילוק, עורכת זוטרה בכתב העת הרפרס בזאר, תביעה בבית המשפט העליון בטענה שבאוגוסט 1940 היא ולי התקשרו במה שווילוק תיארה כ"הסכם בעל פה לשתף פעולה במיזם משותף הכולל תפיסה, בנייה, פיתוח, כתיבה, ושיווק של יצירה ספרותית על רקע בורלסקי." לדבריה, בנובמבר 1940, ביטלה לי את שיתוף הפעולה, אחרי שווילוק כבר מצאה מו"ל לספר. לי גרסה שהעבירה פתקים וחומרים אחרים לווילוק ושהאחרונה כתבה אז "ספר לדוגמה". אולם ספר לדוגמה זה אינו הספר שיצא לאור בסופו של דבר, לדברי לי, והיא הכחישה כל דמיון בין ספרה של ווילוק לבין הספר שפורסם בשמה, מלבד קווי דמיון שעשויים לנבוע מהרשימות שלי מסרה לווילוק. התיק הוכרע מחוץ לבית המשפט.
מערכות יחסים

בהוליווד נישאה לי לארנולד "בוב" מיזי ב־25 באוגוסט 1937, בלחץ אולפן הקולנוע. בשנת 1941 התגרשה ממנו, בטענה להתעללות, אם כי הביוגרפית נורהלי פרנקל טוענת שבני הזוג הסכימו ביניהם שלי תעלה האשמות שווא כאלה כדי לסייע בהשגת הגירושין בלי קושי. ב־1942 נישאה לי לשחקן ויליאם אלכסנדר קירקלנד; הם התגרשו ב־1944. בעודה נשואה לקירקלנד, ילדה ב־11 בדצמבר 1944 בן שאביו היה השחקן והבמאי אוטו פרמינגר. בנה נקרא תחילה אֶריק לי, אך לימים גם אריק קירקלנד, אריק דה דייגו, ולבסוף אריק לי פרמינגר. לי נישאה בשלישית ב־1948, לחוליו דה דייגו; גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
שנים מאוחרות

לאחר מות אימן, חשו האחיות חופשיות לכתוב עליה מבלי להסתכן בתביעה. זכרונותיה של לי ראו אור בשם Gypsy: A Memoir בשנת 1957 ושימשו השראה למחזמר Gypsy מאת ג'ול סטיין, סטיבן סונדהיים וארתור לורנץ משנת 1959. ג'וּן האבוק לא אהבה את האופן שבו הוצגה ביצירה, אבל בסופו של דבר היא שוכנעה (בתשלום) לא להתנגד לכך למען אחותה.[דרוש מקור] המחזמר והעיבוד לסרט משנת 1962 הבטיחו ללי הכנסה קבועה. האחיות התנכרו זו לזו במשך תקופה מסוימת, אך השלימו. ג'וּן מצידה כתבה זכרונות בשני כותרים – Early Havoc ו־More Havoc – ובהם סיפרה את הגרסה שלה לסיפור.
ג'יפסי רוז לי החלה להנחות תוכנית אירוח בטלוויזיה האזורית של סן פרנסיסקו, KGO-TV, בשם The Gypsy Rose Lee Show (754 פרקים, שודרה 1965–1968). התוכנית הפופולרית כללה אורחים כמו ג'ודי גרלנד, אגנס מורהד ו־וודי אלן, והציגה את חיבתה לאנשים, לחיות מחמד ולסריגה בין תחומי עניין אחרים.
כמו אמנים ידועים כגון פבלו פיקאסו וארנסט המינגוויי, תמכה לי בתנועת החזית העממית במלחמת האזרחים בספרד וגייסה כסף לצדקה כדי להקל על סבלם של ילדים ספרדים במהלך הסכסוך. קרן אבוט, הביוגרפית של לי, מסבירה: "היא הפכה פעילה פוליטית ותמכה ברפובליקנים ספרדים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. היא גם השתתפה בקביעות בפגישות החזית המאוחדת הקומוניסטית, ונחקרה על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי־אמריקאית." לי הייתה תומכת המפלגה הדמוקרטית, ותמכה במועמדות של עדלי סטיבנסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב־1952. את קירות ביתה בלוס אנג'לס עיטרו תמונות של ז'ואן מירו, פבלו פיקאסו, מארק שאגאל, מקס ארנסט ודורותיאה טנינג, שלדבריה ניתנו לה על ידי האמנים עצמם.[דרוש מקור]
מוות

לי מתה מסרטן ריאות בלוס אנג'לס ב־1970, בגיל 59. הותירה עיזבון בשווי של 575,000 דולר ארצות הברית (כ־4 מיליון דולר בערכי 2021). היא קבורה בבית הקברות אינגלווד פארק באינגלווד, קליפורניה.
מורשת

בינואר 2012, ארגון מבקרי אמנות בסיאטל העניק לראשונה את פרסי ג'יפסי רוז לי, למצוינות בתיאטרון המקומי.
לקריאה נוספת

Preminger, Erik Lee (1984). Gypsy & Me: At Home and on the Road with Gypsy Rose Lee. Boston: Little, Brown. ISBN 978-0-316-71776-2. OCLC 10877424. Reprinted as My G-String Mother: At Home and Backstage with Gypsy Rose Lee. Berkeley, Calif.: Frog. 2003. ISBN 978-1-58394-096-9. OCLC 671810568.
Frankel, Noralee (2009). Stripping Gypsy: The Life of Gypsy Rose Lee. Oxford; New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-536803-1. OCLC 223876642.
Abbott, Karen (2010). American Rose: A Nation Laid Bare: The Life and Times of Gypsy Rose Lee. New York: Random House. ISBN 978-1-4000-6691-9. OCLC 608296594.
Strom, Robert (2010). Lady of Burlesque: The Career of Gypsy Rose Lee. Jefferson, NC: McFarland & Co. ISBN 978-0-7864-3826-6. OCLC 601050289.
ג'יפסי רוז לי ב-1956
קברה של ג'יפסי רוז לי בבית הקברות אינגלווד פארק (עם שנת לידה שגויה)
הכוכב של לי בשדרת הכוכבים של הוליווד
נוראדין איברהים פאשה

| --- | --- |
נוראדין פאשה
נוראדין פאשה
 לידה:  1873 בורסה, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  18 בפברואר 1932  (בגיל 59 בערך) קדיקוי, איסטנבול, טורקיה טורקיה
 מדינה:  טורקיה, האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  "נוראדין המזוקן" (Sakallı)
 השתייכות:  האימפריה העות'מאנית הצבא העות'מאני טורקיה הצבא הטורקי
 תקופת הפעילות:  1893–1925 (כ־32 שנים)
 דרגה:  "פריק" (בטורקית: Ferik ‏- דרגה מקבילה למייג'ור גנרל)
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד רגימנט הרגלים ה-77 (1910) מפקד הבטליון הראשון של רגימנט הרגלים ה-83 (1910-1911) מפקד רגימנט הרגלים ה-9 (1913-1914) מפקד הדיוויזיה הרביעית (1914-1915) מפקד זירת המערכה במסופוטמיה (1915-1916) מפקד הקורפוס התשיעי (אנ') (1916) מפקד הארמייה השלישית (1916) המפקד הצבאי של מחוזות אנטליה ומוגלה (1916-1917) מפקד הקורפוס ה-21 (אנ') (1917-1918) סגן מושל וילאייט איזמיר (אנ') (1918-1919) מושל וילאייט איזמיר ומפקד הקורפוס ה-17 (אנ') (1919-1920) מפקד הארמייה המרכזית (אנ') (1920-1922) מפקד הארמייה הראשונה של צבא טורקיה (אנ') (1922-1924)
 פעולות ומבצעים
 המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897) מלחמת הבלקן הראשונה מלחמת העולם הראשונה המערכה במסופוטמיה מלחמת יוון–טורקיה מלחמת העצמאות של טורקיה
 עיטורים
  דרגה 5 במסדר המג'ידיה  דרגה 3 במסדר אוסמניה  דרגה 2 במסדר המג'ידיה עם חרב  מדליית ליקאת (אנ')  מדליית לגיון הכבוד עיטור צלב הברזל  מדליית העצמאות של טורקיה (אנ')
 
נוראדין (משמאל) עם מוסטפא כמאל פאשה (1923)
נוראדין פאשה ב-1922
נוראדין איברהים פאשה (נקרא גם נוראדין איברהים קוניאר) (בטורקית: Nureddin İbrahim Paşa; ‏22 בנובמבר 1873 - 18 בפברואר 1932) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני ואחד ממובילי מהפכת הטורקים הצעירים. פיקד תקופה מסוימת על הצבא העות'מאני במערכה במסופוטמיה והנהיג את הניצחון הטורקי במצור על כות. היה מפקד ארמייה במהלך מלחמת יוון–טורקיה והצטרף לכוחות המהפכה בתקופת מלחמת העצמאות של טורקיה. הואשם מספר פעמים בביצוע פשעי מלחמה בתקופת המאבק ביוונים ורק חברותו עם מוסטפא כמאל אטאטורק מנעה את העמדתו לדין.
נעורים

נוראדין נולד ב-1873 בעיר הטורקית בורסה לאיברהים פאשה שהיה קצין בדרגת "מוסיר" (בטורקית: Müşir ‏- דרגה מקבילה לפילדמרשל). ב-1890 הצטרף ל"אקדמיה העות'מאנית הצבאית" (אנ') ברובע פנגלטי (Pangaltı) שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1893.
קריירה צבאית > השנים הראשונות

עם סיום האקדמיה גויס נוראדין לשירות בצבא העות'מאני כקצין רגלים בדרגת "מולאזם-ת'אני" (בטורקית: Mülâzım-ı Sani ‏- דרגה מקבילה ללוטננט משנה). הוא הוצב תחילה בבטליון הרגלים ה-40 ולאחר תקופה קצרה הועבר למטה הארמייה הראשונה (אנ'). בתחילת 1895 הועלה לדרגת "מולאזם-אוול" (בטורקית: Mülâzım-ı Evvel ‏- דרגה מקבילה ללוטננט) ובשלהי אותה שנה הועלה לדרגת יוזבאשי (בטורקית: Yüzbaşı ‏- דרגה מקבילה לקפטן).
במהלך שרותו בארמייה הראשונה מונה נוראדין למזכירו האישי של מפקד הארמייה אדהם פאשה (אנ') וב-1897 השתתף עם הארמייה בבמלחמה היוונית-עות'מאנית ולאחר סיומה מונה לראש המבצעים של מפקדת הארמייה.
ב-1898 סיים את שירותו בארמייה ומונה למזכיר הצבאי של הסולטן עבדול חמיד השני. ב-1901 הועלה לדרגת "בינבאשי" (בטורקית: Binbaşı ‏- דרגה מקבילה למייג'ור) ובאותה שנה עבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם בולגריה. ב-1902 הועבר למפקדת משמר הגבול בגבול עם מקדוניה.
ב-1907 הועבר למפקדת הארמייה השלישית שישבה בסלוניקי ובאותה שנה הועלה לדרגת "קיימאקם" (בטורקית: Kaymakam ‏- דרגה מקבילה ללוטננט קולונל) וב-1908 הועלה לדרגת "מיראלאי" (בטורקית: Miralay ‏- דרגה מקבילה לקולונל).
קריירה צבאית > מהפכת הטורקים הצעירים

ב-1908 התחוללה בטורקיה מהפכת הטורקים הצעירים שהציבה את נוראדין ואביו משני צידי המתרס. בעוד שהאב נשאר נאמן למסגרות הישנות של הצבא, הצטרף נוראדין למועצת האיחוד והקידמה. במסגרת הרפורמה שנערכה בצבא לאחר ההפיכה ב-1909, הורד נוראדין לדרגת "בינבאשי" והוצב ביחידות המילואים של הארמייה הראשונה ומונה למושל מחוז קוצ'וקצ'מצ'ה (אנ') שבאיסטנבול.
קריירה צבאית > טרום מלחמת העולם הראשונה

ב-1910 הוחזר נוראדין למסלול הצבאי ומונה לסגן מפקד רגימנט הרגלים ה-77 ובהמשך אותה שנה מונה למפקד הבטליון הראשון של רגימנט הרגלים ה-83. ב-1911 הוצב בקורפוס ה-14 (אנ') ונשלח להילחם במורדים בתימן ואף זכה לענוד בחזרה את דרגת ה"קיימאקם". ב-1913, כשחזר מהמערכה בתימן, מונה למפקד של רגימנט הרגלים ה-9 איתו נלחם בשלהי מלחמת הבלקן הראשונה. באותה תקופה היה חלק משיתוף פעולה שנרקם בין הכוחות הטורקים וכוח משימה גרמני שהוביל אוטו לימן פון זאנדרס.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > המערכה במסופוטמיה

באפריל 1914 (עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה) מונה נוראדין לפקד על הדיוויזיה הרביעית. באפריל 1915 מונה נוראדין לפקד על זירת המערכה במסופוטמיה כמחליפו של המפקד הקודם סולימאן אסקרי ביי שנפל במערכה. בתקופת המינוי ובחודשים הבאים נאלצו כוחותיו של נוראדין לסגת צפונה במעלה נהר החידקל תוך תבוסה בסדרה של קרבות אל מול הכוחות הבריטים וביניהם קרב עמארה, קרב נאסריה וקרב א-סין. רק בקרב קטסיפון, שמבואות בגדאד, הצליחו נוראדין וכוחותיו, בשלהי 1915, לבלום את ההתקדמות של הבריטים.
את חוסר ההכרעה בקרב קטסיפון הפך נוראדין להצלחה בכך שהורה לכוחותיו לרדוף אחר הכוחות הבריטים שנסוגו לעיר כות. לאחר שהניסיון הטורקי לכבוש את כות לא צלח הטיל נוראדין מצור על כות בה התבצרו חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" ובראשם מפקד הדיוויזיה צ'ארלס טאונסנד.
בדצמבר 1915 מונה קולמר פון דר גולץ למפקדו של נוראדין ובתחילת 1916 הוחלף נוראדין על ידי חליל כות שהיה המפקד בפועל של המצור על כות. לאחר החלפתו מונה נוראדין למפקד הדיוויזיה התשיעית (אנ') ובהמשך מונה למפקד הארמייה השלישית.
קריירה צבאית > מלחמת העולם הראשונה > השירות בטורקיה

בשלהי 1916 עזב נוראדין את זירת מסופוטמיה ומונה למפקד הצבאי של מחוזות אנטליה ומוגלה בטורקיה. במסגרת תפקידו זה הקים את הקורפוס ה-21 (אנ') ומונה למפקד קורפוס זה שמפקדתו הוקמה בעיר איידין (אנ') שלייד איזמיר. בשלהי 1918 מונה נוראדין לסגן מושל וילאייט איזמיר (אנ') (ששלט על מזרח טורקיה האסייתית).
קריירה צבאית > מלחמת יוון-טורקיה

עם סיום מלחמת העולם הראשונה מונה נוראדין למושל וילאייט איזמיר ולמפקד הקורפוס ה-17 (אנ'). בתחילת 1919 התכוון נוראדין לעבור לאיסטנבול כמפקד הקורפוס ה-25 (אנ') שמרכזו היה באיסטנבול. זמן קצר לאחר המינוי פרצה מלחמת יוון–טורקיה שהחלה בפלישת צבא יוון לאיזמיר ונוראדין הוחזר לתפקידו הקודם כדי להתמודד עם הפלישה ועם כיבוש איזמיר וסביבתה.
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות של טורקיה

מלחמת העצמאות של טורקיה פרצה לאחר שמדינות רבות לטשו עיניים לטורקיה מתוך רצון לנגוס שטחים ממנה. ב-1920 מונה נוראדין למפקד הארמייה המרכזית (אנ') שנבנתה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה במסגרת הרה-ארגון של הצבא. כמפקד כוח זה התמודד נוראדין במערכות שונות.
קריירה צבאית > מלחמת העצמאות של טורקיה > מרד הכורדים (אנ')

בשלהי 1920 ניהלה האספה הלאומית בראשות מוסטפא כמאל פאשה משא ומתן עם הכורדים בנוגע לשוויון ולמתן זכויות לכורדים. לאחר כישלון השיחות הורה אטאטורק לנוראדין לדכא את התסיסה הכורדית. בפברואר 1921 הוביל נוראדין כ-3,000 מחיילי הארמייה המרכזית למזרח אנטליה כדי לפעול כנגד ההתנגדות הכורדית. הקרבות מול הכורדים התנהלו עד יוני 1921 אז דיכא נוראדין את המרד באכזריות רבה. אכזריות זו הובילה את האספה הלאומית להחלטה לשחרר את נוראדין מתפקידו ולהעמידו למשפט. המשפט התבטל לאחר התערבותו של מוסטפא כמאל.