stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה האנגלו-רוסית (1807–1812)
פעילות צבאית > סכסוך ימי באזור הבלטי > Centaur ו-Implacable לעומת וסבולוד

ב-9 ביולי יצא הצי הרוסי, בפיקודו של אדמירל פטר חניקוב, מקרונשטאדט. השוודים אספו צי תחת האדמירל השוודי רודולף צדרסטרום, שהיה מורכב מ-11 ספינות קו קרב ו-5 פריגטות באורו ויונגפרוסונד כדי להתנגד להן. ב-16 באוגוסט, סאומארז שלח את Centaur ו-Implacable עם 74 תותחים להצטרף לצי השוודי. הם רדפו אחרי שתי פריגטות רוסיות ב-19 והצטרפו לשוודים למחרת.
ב-22 באוגוסט עבר הצי הרוסי, שהיה מורכב מתשע ספינות הקו, חמש פריגטות גדולות ושש קטנות יותר, מהאנקו כדי לאיים על השוודים. השוודים, עם שתי הספינות הבריטיות, התקבצו באורו, ושלושה ימים לאחר מכן הפליגו לפגוש את הרוסים.
הרוסים והכוח האנגלו-שוודי היו מתאימים למדי, אך הרוסים נסוגו וספינות בעלות הברית עקבו אחריהם. Centaur ו-Implacable היו כלי שיט טובים יותר מהספינות השוודיות ומשכו לאט קדימה, כאשר Implacable צמצמה את הפער אל האנייה הרוסית ה-Vsevolod בעלת 74 תותחים, תחת קפטן דנייל רודנב (או רודנף). בסופו של דבר, ואחרי אבדות כבדות, טבעה וסבולוד.  בשנת 1847 העניקה האדמירליות את עיטור השירות הכללי של הצי לטוענים ששרדו (41 לכל כלי) מהפעולה.
סגן-אדמירל סאומרז עם כל השייטת שלו הצטרפו למחרת לשייטת האנגלו-שוודית. לאחר מכן חסמו את השייטת של חאניקוב לכמה חודשים. לאחר שהבריטים והשוודים נטשו את המצור, הצליח הצי הרוסי לחזור לקרונשטאט.
ב-7 וב-8 ביולי 1809 תפסו או השמידו הספינות Prometheus, Implacable, Bellerophon Melpomene סירות תותחים ושיירה מול חצי האי האנקו שבבלטי. בין הכלים שנתפסו היו סירות תותחים רוסיות מס' 5, מס' 10, מס' 13 ומס' 15. בשנת 1847 הנפיקה האדמירליות את אות השירות הכללי של הצי ל-33 תובעים ששרדו מהפעולה.
ב-25 ביולי שבע עשרה סירות משייטת בריטית המורכבת מ-Princess Caroline, Minotaur, Cerberus Prometheus, תקפו משט של ארבע סירות תותחים רוסיות ובריג מול ראש אספו ליד פרדריקשאמן בפינלנד העתיקה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. קפטן פורסט מפרומתאוס פיקד על הסירות והצליח ללכוד את סירות התותחים מס' 62, 65 ו-66 ואת אניית התובלה מס' 11. הפעולה הייתה חריפה בכך שהבריטים איבדו 19 הרוגים ו-51 פצועים, והרוסים איבדו 28 הרוגים ו-59 פצועים. בשנת 1847 הנפיקה האדמירליות את מדליית השירות הכללי של הצי ל-35 תובעים ששרדו מהפעולה.
אולם ההצלחות של הצבא הרוסי ביבשה אילצו את שוודיה לחתום על הסכם שלום עם רוסיה בשנת 1809, לפיו, בין היתר, שוודיה העבירה את הדוכסות הגדולה של פינלנד לרוסיה. שוודיה חתמה על הסכם שלום עם צרפת ב-1810 ולאחר מכן הצטרפה רשמית למצור נגד בריטניה כנדרש על ידי המערכת הקונטיננטלית. שוודיה המשיכה לסחור עם בריטניה והצי המלכותי המשיך להשתמש בנמלים שוודיים.
פעילות צבאית > פשיטות ימיות בים ברנץ

המלחמה חפפה, עם הזמן, את מלחמת סירות התותחים נגד דנמרק-נורווגיה, מה שהוביל את הבריטים להרחיב את אמברגו הסחר שלהם למים הרוסים ולגיחות של הצי הבריטי צפונה לים ברנץ. הצי ערך פשיטות על האסוויק והמרפסט ושיבש את סחר פומור, הסחר הנורווגי עם רוסיה.
ביוני 1809 HMS Nyaden השתתפה לפחות בפעולה אחת ואולי שתיים. ראשית, סירותיה ערכו פשיטה לילית על האי קילדין שחיסלה חיל מצב רוסי. סירות ניאדן תפסו גם כ-3–22 ספינות מסחר חופיות בנהר קולה, רבים במעלה הנהר מהעיר הנוכחית מורמנסק. ניאדן גם תפסה כמה אוניות רוסיות אחרות בים כפרס.
ניאדן הייתה ככל הנראה כלי השיט שספינותיו ביולי השתלטו על נמל קתרין, באוסטרוג, או ביישוב המבוצר, של קולה. הבריטים פקדו גם את כל החנויות השייכות לחברת הים הלבן (נוסדה בשנת 1803 בארכנגלסק). ה"טיימס" דיווח כי זו הייתה ההתקשרות הבריטית הראשונה בשטח הרוסי, הידיעה על הפעולות באי קילדין או שהושלמו או התעלמו.
מעורבות הצי הבריטי באזור נמשכה גם בשנת 1811. ב-3 באוגוסט 1810, תפס הבריג Gallant את סנט פיודר. בשנה הבאה, ב-2 בינואר, לכדה גלנט את הפריבטיר הדני Restorateur מול החוף הנורווגי. הרסטורטור היה חמוש בשישה תותחי 12 פאונד והיה לו צוות של 19 איש. ארבעה חודשים לאחר מכן, ב-5 באפריל, תפסה גלנט את ה-Victoria. ב-1 באוגוסט 1811, תפסה הפריגטה Alexandria, שפעלה מחוץ לתחנת ליית', את כלי השיט הרוסיים מיכאיל, איוואן איסאימה וסנט אולף, ואת המטענים שלהם.
פעילות צבאית > פרס

במהלך המלחמה הרוסית-פרסית (1804–1813), כמה קצינים בריטים, חלק מפמליית השגריר סר ג'ון מלקולם בפרס ב-1809, נשארו במדינה זו, והעניקו הכשרה לצבא הפרסי המתחדש. אחד הקצינים הבריטים, ויליאם מונטית', ליווה את עבאס מירזה במסעו הלא מוצלח בג'ורג'יה ולאחר מכן פיקד על כוח גבול ועל חיל המצב של ירוואן.
תוצאה

אלכסנדר הראשון שמר על רוסיה נייטרלית ככל האפשר במלחמה הצרפתית המתמשכת עם בריטניה. הוא אפשר לרוסים להמשיך בחשאי לסחור עם בריטניה ולא אכף את המצור שנדרש על ידי המערכת הקונטיננטלית.  ב-1810 הוציא את רוסיה מהמערכת הקונטיננטלית והמסחר בין בריטניה לרוסיה גדל.
היחסים בין צרפת לרוסיה הלכו והחמירו לאחר 1810. עד 1811, התברר כי נפוליאון אינו עומד לצדו בתנאי הסכם טילזיט. הוא הבטיח סיוע לרוסיה במלחמתה נגד האימפריה העות'מאנית, אך ככל שהמערכה נמשכה, צרפת לא הציעה תמיכה כלל.
עם מלחמה קרובה בין צרפת לרוסיה, אלכסנדר החל להכין את הקרקע באופן דיפלומטי. באפריל 1812 חתמו רוסיה ושוודיה על הסכם להגנה הדדית. חודש לאחר מכן אלכסנדר הבטיח את האגף הדרומי שלו על ידי הסכם בוקרשט (1812), שסיים רשמית את המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר שנפוליאון פלש לרוסיה ביוני, חתמו הבריטים והרוסים על חוזה אחד של אורברו ב-18 ביולי 1812; באותו יום ובאותו מקום חתמו הבריטים והשוודים על הסכם אורברו נוסף שסיים את המלחמה האנגלו-שוודית (1810–1812), מלחמה שלא היו בה כיבושים וללא נפגעים.
הערות שוליים

↑  Aleksandr A. Orlov, Russia and the Napoleonic Wars (Palgrave Macmillan, London, 2015) pp. 84-96.
↑  Speshnoy was the name ship for the 34-member Speshni-class of frigate.
1 2  Mikaberidze, Alexander (2005). Russian Officer Corps of the Revolutionary and Napoleonic Wars. Casemate Publishers. p. 356. ISBN 978-1611210026.
↑  The Times, 29 July 1809.
אראנוס

| --- | --- |

פגישת אראנוס, 1938
 מייסדים:  Olga Fröbe-Kapteyn 
 תקופת הפעילות:  1933–הווה (כ־91 שנים) 
 
אראנוס (באנגלית: Eranos; ביוונית: ἔρανος), הוא שמה של קבוצת דיון אקדמית שמתכנסת לשם לימודי הומניזם ולימודי דתות, כמו גם דיון במדעי הטבע. אנשי האקדמיה שהיו חברים בה, נפגשו באופן שנתי, החל משנת 1933, במקומות כינוס שונים באירופה, כגון: בעיירה השוכנת סמוך לאגם מאג'ורה, ובאסקונה, שווייץ. קבוצת מלומדים מהעיר הידלברג, בתחילת המאה העשרים, אף היא קראה לעצמה בשם "אראנוס הידלברג". בין חבריה, היו גם ההיסטוריון והסוציולוג מקס ובר וכן התאולוג ארנסט טרייטש, שניהם גרמנים.
משמעות השם אראנוס, מילה השאובה מיוונית עתיקה, "משתה שבו האורחים מביאים את האוכל, ללא מארח חיצוני שמביא אוכל זה". את הכינוס הראשון של אראנוס, שכאמור לעיל, התקיים בשנת 1933, בעיירה סמוך לאגם מאג'ורה, יזמה הספיריטואליסטית אולגה פרובה-קפטיין, שהייתה חברה באגודה התאוסופית. החל מ-1933, קבוצת אראנוס התכנסה באופן מסודר, אחת לשנה. במשך שבעים שנים, ועידות אלו שימשו כנקודת כינוס למפגשים שהתקיימו בחברותא, בין הוגים בתחומים שונים של ידע, החל מפסיכולוגים שעוסקים בתת-מודע, עבור בחוקרי מדע הדתות ובהיסטוריונים וכלה במבקרי ספרות וחוקרי פולקלור, שדנו בכל נושא רוחני. בכל ועידה שנתית כזו, שנמשכה שמונה ימים, היו המשתתפים אוכלים, ישנים וחיים ביחד, עובדה שהפכה אותם לחבורה מגובשת, דבר שקידם דיון חופשי ופתוח. בכל שנה היו בוחרים לדון בנושא מרכזי חדש וכל חוקר אקדמי היה בוחר להעניק הרצאה בת שעתיים על כל נושא משני שיבחר הקשור לנושא המרכזי - תרומתו או תרומתה ל'משתה' הרעיונות - זאת בניסיון למשוך קהל הוגים רבגוני זה, לקיים דיון אינטלקטואלי פרודוקטיבי.
ראשית הקבוצה

פרובה-קפטיין הקימה קבוצה זו בעצתו של ההיסטוריון וחוקר לימודי הדתות, רודולף אוטו. פרובה-קפטיין, הולנדית במוצאה, הקימה לפני כן את הסלון הספרותי "השולחן העגול", אשר היווה סממן בהמשך, לנטייתה ה'ספריטואליסטית' של קבוצת אראנוס עצמה. אכן, החל מייסודה של קבוצת אראנוס, נטתה קבוצה זו לעסוק בנושאים ספיריטואליסטים. הנושא המרכזי הראשון בו דנה הקבוצה 'יוגה ומדיטציה: מזרח ומערב', אמנם היווה נושא דיון תקדימי בשנות ה-30 של המאה ה-20. נושאים מרכזיים נוספים שדנו עליהם בעבר במסגרת קבוצתית זו: 'כתות השמש העתיקות והמשמעות הסימבולית של האור בגנוסטיקה ובנצרות הקדומה' (1943); 'האדם והשלום' (1958); 'יצירה וארגון' (1966); וכן 'על אמיתותם של חלומות' (1995). בין המשתתפים במשך השנים, ניתן לציין את היינריך צימר, קארוי קרניי, מירצ'ה אליאדה, קרל גוסטב יונג, אריך נוימן, רוברט אייזלר, קת'לין ריין, הנרי קורבין, גרשם שלום ועוד רבים וטובים.
הערות שוליים

↑  Eranos Foundation (History) Archived 2009-02-22 at the Wayback Machine
מאיר שלזינגר

הרב מאיר שלזינגר (נולד ב-1933) הוא רב וראש ישיבה ישראלי, כיהן כרב קיבוץ שעלבים, מייסד ישיבת שעלבים וראש הישיבה הראשון.
ביוגרפיה

נולד בברלין שבגרמניה בשנת 1933 לרופא ועסקן הציבור ד"ר פאלק שלזינגר. כשהיה בן חודשיים עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם עזר אביו לד"ר משה וולך בניהול בית החולים שערי צדק, ולימים ניהל בעצמו את בית החולים.
היה חניך תנועת עזרא, ובבגרותו יצא לשליחות מטעמה בשווייץ, בריטניה, הולנד, לוקסמבורג ובלגיה והיה חבר נשיאות התנועה.
למד בבית הספר חורב בירושלים, ולאחר מכן בישיבת קול תורה, שם נעשה תלמידו המובהק של הרב שלמה זלמן אוירבך. למד שנה אחת בבאר יעקב. במקביל ללימודיו, הדריך בתנועת עזרא והשלים תעודת בגרות.
התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין הנח"ל של חברי תנועת עזרא שהקים את קיבוץ שעלבים (שנקרא אז "שלהבת"). לבקשת חברי הקיבוץ שישמש כרבם, למד בישיבת פוניבז' והוסמך לרבנות, ובפברואר 1957 התמנה לרב הקיבוץ, לצד עבודתו ברפת ובענף הצאן. המשיך ללמוד שנים רבות מפי הרב יעקב אדלשטיין.
ב-1961 הקים בקיבוץ את ישיבת ההסדר שעלבים ועמד בראשה. הוא הקים בישיבה מחלקה לבני חו"ל, ונסע בעצמו לגייס תלמידים אליה. נהג ללמד את נערי קיבוצי הסביבה לקראת בר המצווה.
ב"מלחמת הטרקטורים" ב-1965, התיר לבני הקיבוץ לחרוש את שדות הקיבוץ בשנת השמיטה ובשבת, בשל המאבק על הגבולות עם הירדנים, ואף שכנע את הרב הראשי לצה"ל אלוף שלמה גורן לבוא אל הקיבוץ ביום שישי כדי ולבחון את המצב, דבר שהוביל לתמיכת הרב גורן בפסק ההלכה.
בשנת 1988 פרש מרבנות הקיבוץ (החליפו הרב אהרן מרצבך) ומראשות הישיבה (החליפו אל"ם הרב אברהם אבידן).
כתביו

לקט מאמרים – בהוצאת ישיבת שעלבים, תשל"ה.
משפחתו

נשוי לאסתר לבית לבינשטיין. בתו חגית נשואה לרב אוריאל לביא. בנו פרופ' יחיאל שלזינגר הוא מנהל בית החולים לילדים על שם וילף במרכז הרפואי שערי צדק.
אחותו היא המשפטנית פרופ' רות קנאי. גיסיו הם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן והמתמטיקאי פרופ' יקר קנאי ממכון ויצמן למדע, לשעבר נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
הערות שוליים

↑  הרב שלזינגר חזר מביקור בקהילות אירופה, שערים, 18 בספטמבר 1960
↑  מועצת "עזרא" דנה בדרכים להעלאת הרמה החינוכית, שערים, 12 בפברואר 1958
↑  נפתלי קראוס, רבנים של פלדה, מעריב, 29 בפברואר 1988
↑  הרב מאיר שלזינגר שליט"א הוכתר לרבה של  "שלהבת", שערים, 11 בפברואר 1957
↑  כיצד מילדים פרה בשבת?, הצופה, 29 בנובמבר 1962
↑  יצחק יעקבי, בחפץ חיים מנסים לפתור בעית השמיטה, דבר, 7 בפברואר 1958
↑  נפתחה הישיבה בקיבוץ שעלבים, הארץ, 29 באוגוסט 1961
↑  החברה והפרט, היום, 9 בפברואר 1966
↑  מיכה לימור, השנה - אין זורעים ואין שותלים בקיבוץ שעלבים, מעריב, 19 באוקטובר 1965
↑  מיכה לימור, הרבנים התירו העבודה בשבת, מעריב, 31 באוקטובר 1965
↑  חיים פיקרש, לפי הדין חרשנו אדמתנו בעצם יום השבת, הצופה, 22 באפריל 1966
↑  ההיתר מתבסס על תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף מ"ג, עמוד א'
↑  הרב מיכאל ימר,  שאלה שבועית: מלחמת הטרקטורים, באתר ישיבת שעלבים
המרד היעקוביטי של 1689

המרד היעקוביטי של 1689 היה סכסוך שהתרחש בעיקר בהרי ההיילנדס הסקוטיים, שמטרתו הייתה להחזיר את ג'יימס השני/השביעי לכס המלוכה, בעקבות הדחתו על ידי המהפכה המהוללת של נובמבר 1688. על שם "יעקובוס", שמו בלטינית של ג'יימס, תומכיו היו ידועים כ'יעקוביטים' והתנועה הפוליטית הקשורה כיעקוביטיזם. ההתקוממות של 1689 הייתה הראשונה מתוך סדרה של מרידות ועלילות שביקשו לשקם את בית סטיוארט שנמשכה עד סוף המאה ה-18.
הסכסוך היה חלק מהסכסוך האירופי הרחב יותר המכונה מלחמת תשע השנים, המרד הסקוטי נועד לתמוך במלחמת הוויליאמיטים באירלנד בשנים 1689–1691. למרות ניצחון יעקוביטי מכריע בקיליקרנקי ביולי 1689, מנהיגם הכריזמטי ג'ון גרהם, הוויקונט דנדי הראשון נהרג בהתקפה האחרונה. מותו, בשילוב עם תמיכה פנימית או חיצונית מוגבלת, פירושו שהמרד מעולם לא היווה איום ממשי על הממשל החדש של ויליאם ומרי השנייה. פעולה צבאית גדולה הסתיימה ב-Cromdale במאי 1690, אם כי ההיילנדס לא הובאו תחת שליטה עד 1692, לאחר הטבח בגלנקו.
רקע

בפברואר 1685, ג'יימס השני והשביעי עלה לשלטון עם תמיכה רחבה בכל שלוש הממלכות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, למרות היותו קתולי. באירלנד הקתולית ברובה, קיוו שהוא יחזיר אדמות שהוחרמו מהקתולים במהלך המאה ה-17, וחוקי עונשין המגבילים את זכותם לכהן בתפקידים ציבוריים. באנגליה ובסקוטלנד, ששתיהן היו פרוטסטנטיות ברובן, החוויה של מלחמות שלוש הממלכות בשנים 1638 עד 1651 גרמה לכך שרבים חששו מההשלכות של עקיפת 'היורש הטבעי'. השאיפה ליציבות הובילה להתמוטטות מהירה של שתי התקוממויות פרוטסטנטיות ביוני 1685, מרד מונמות' באנגליה והתקוממות ארגייל בסקוטלנד.
חוקי הירושה והמבחן הסקוטיים משנת 1681 הפכו את הציות למלך לחובה חוקית, 'ללא קשר לדת'; בתמורה, ג'יימס נשבע לשמור על הבכורה של כנסיית סקוטלנד או קירק. עד 1680, למעלה מ-95 אחוזים מהסקוטים היו חברים בקירק; הקתולים מנו פחות מ-2% מהאוכלוסייה ואפילו כתות פרוטסטנטיות אחרות נאסרו. ניסיונות לבטל את חוק המבחן הסקוטי ערערו את תומכיו המתונים, תוך תגמול לפרסביטריאנים המתנגדים שתמכו בארגייל ב-1685.
התפיסה שג'יימס היה מוכן להתעלם מהתחייבויותיו, שבועת ההכתרה שלו ותומכיו שלו ערערו קשות את מעמדו בסקוטלנד. באוקטובר 1685, כ-200,000 פרוטסטנטים צרפתים נאלצו לגלות על ידי צו פונטנבלו, בעוד שההתפשטות הצרפתית תחת לואי ה-14 איימה על הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית. קשרים כלכליים ותרבותיים הדוקים בין סקוטלנד לקלוויניסטים אחרים בצרפת והולנד החמירו את החששות שאירופה הפרוטסטנטית תהיה מאוימת על ידי רפורמת נגד קתולית.
ביוני 1688, שני אירועים הפכו את ההתנגדות למשבר. הראשון היה לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד ב-10 ביוני, שיצרה את הסיכוי לשושלת קתולית, במקום שאת ג'יימס תירש בתו הפרוטסטנטית מרי, יחד עם בעלה ויליאם מאורנג'. השני היה העמדה לדין של שבעת הבישופים, שנראה היה שחורג מהסובלנות לקתוליות להתקפה על הכנסייה האנגלית. נראה היה שזה גם מאיים על הקירק, וזיכויים ב-30 ביוני הרס את סמכותו הפוליטית של ג'יימס הן בסקוטלנד והן באנגליה.
לפני 1685, רבים חששו ממלחמת אזרחים אם ידיחו את ג'יימס; עד 1688, נראה היה שרק הדחתו תוכל למנוע זאת. המלחמה עם צרפת נראתה קרובה, מה שגרם לוויליאם להיות להוט לאבטח משאבים אנגליים; ביולי, הוא קיבל הבטחות לתמיכה בהתערבות מזוינת מכל המעמד הפוליטי האנגלי, כולל אלו שתמכו בעבר בג'יימס. מלחמת תשע השנים החלה בספטמבר וב-5 בנובמבר נחת וויליאם בבריקסהם עם 14,000 איש; ככל שהתקדם, חלק גדול מהצבא המלכותי ערק וג'יימס יצא לגלות ב-23 בדצמבר. בפברואר, הפרלמנט של אנגליה הפך את ויליאם ומרי למלכים משותפים של אנגליה.
האמנה הסקוטית

במרץ 1689 נערכו בחירות לוועידה סקוטית להסכמה על הסדר. רבים מיועציו של ויליאם היו גולים סקוטים כמו ארגייל ומלוויל, שרצו לגרש בישופים מהקירק. כאשר הוועידה התכנסה במרץ, 125 הנציגים חולקו בערך 75:50 בין פרסביטריאנים ואפיסקופלים; רק מיעוט זעיר היה נאמן לג'יימס, הוויכוח האמיתי היה השליטה בקירק וגבולות הסמכות המלכותית.
ב-12 במרץ נחת ג'יימס באירלנד; הוא שלח לאמנה מכתב, שהוקרא ב-16 במרץ, ובו דרש ציות ואיים בעונש על אי ציות. הכעס הציבורי גרם לכך שחלק מהאפיסקופלים הפסיקו להשתתף בפגישות, בטענה שהם חוששים לביטחונם, בעוד שאחרים החליפו צד. בנוסף, הדוכס הקתולי מגורדון החזיק בטירת אדינבורו עבור ג'יימס, בעוד מפקדו הצבאי לשעבר ויקונט דנדי החל לגייס חיילים. ההשפעה הייתה לחזק את הרוב הפרסביטריאני בוועידה, שהתכנסה בדלתיים סגורות בשמירה על ידי חייליו.
ב-11 באפריל, האמנה סיימה את שלטונו של ג'יימס ואימצה את סעיפי התלונות ואת חוק תביעת הזכויות שהפך את הפרלמנט לסמכות החקיקה העיקרית בסקוטלנד. ב-11 במאי 1689, ויליאם ומרי קיבלו על עצמם את כס המלוכה הסקוטי והוועידה הפכה לפרלמנט מלא ב-5 ביוני.
המרד היעקוביטי

ההתקוממות של דנדי נועדה להשלים את המתקפה היעקובית באלסטר, אך לא היו לו מספיק משאבים לתחזק אותה ללא תמיכה חיצונית. מולו עמד יו מקאי בעל ניסיון רב, שהיה לו כוח של כ-3,500 לוחמים, כולל 1,100 איש מהבריגדה הסקוטית הוותיקה. אוון קמרון מלוצ'יאל אסף כ-1,800 היטלי היילנד בגלנרוי; דנדי הצטרף אליו עם כ-40 מלווים וב-18 במאי, יצא לדרך בניסיון להביא את מקאי לקרב.
מודע לאופי קצר הטווח של לוחמת היילנד, מקאי נמנע מקרב וכשדנדי חזר לגלנרוי בסוף יוני, רוב אנשי השבטים הלכו הביתה, והותירו אותו עם פחות מ-200 איש. מעמדו נחלש עוד יותר כאשר גורדון נכנע ומסר את טירת אדינבורו ב-14 ביוני, בעוד הנסיגה היעקוביטית מאלסטר הקשתה ביותר על אספקה מחדש. התגבורת היחידה שקיבל דנדי הייתה קבוצה של 300 חיילים אירים תחת אלכסנדר קאנון, שנחתה ליד טירת דיוארט ב-21 ביולי.
לפני שחזר לגלנרוי, דנדי הציב חיל מצב יעקוביטי בטירת בלייר, נקודה אסטרטגית ששלטה בגישה לשפלה הסקוטית. המושב המשפחתי של המרקיז מאתול, הוא מספק דוגמה טובה לכמה סקוטים ניסו לאזן את שני הצדדים. אתול עזב לבאת', סאמרסט בטענה לקויה, בעוד בנו הבכור ג'ון מורי 'צר' על בית אבותיו בשם הממשלה. הוא נזהר לא לפגוע בו, בעוד שחיל המצב שלו היה בפיקודו של פטריק סטיוארט מבלצ'ין, שומר משפחת אתול מהימן.
כאשר תגבורת בראשות דנדי הגיעה לבלייר ב-25 ביולי, מוריי נסוג, בעוד שמקאי עזב את פרת' עם כ-3,500 איש ועבר צפונה כדי לתמוך בו. בקיליקרנקי ב-27 ביולי, זכו היעקוביטים בניצחון מהדהד, והסבו כמעט 2,000 הרוגים למקאי אך כמעט שליש מצבאם נהרגו, כולל דנדי. קנון קיבל את הפיקוד אך ללא ציוד מצור הוא לא יכול היה לכבוש נמל, מה שהפך אספקה מחודשת לכמעט בלתי אפשרית, בעוד היעדר פרשים הפך את היטלי ההיילנד שלו לפגיעים בשטח פתוח. הזמן היה לצדו של מקאי, כל עוד הוא נמנע ממארב נוסף.
לאחר שהסתערות על דאנקלד באוגוסט נהדפה באבידות כבדות, קנון סיים את המערכה לשנה, וצבאו התפזר. מקאי בילה את החורף בצמצום מעוזי יעקוביטים ובניית בסיס חדש בפורט ויליאם, בעוד שתנאי מזג אוויר קשים הובילו למחסור חמור במזון ברחבי ההיילנדס. תומאס ביוקאן החליף את קנון בפברואר 1690, אך יכול היה לגייס רק כ-800 איש; הוא הופתע ב-Cromdale במאי וכוחותיו התפזרו. מקאי רדף אחרי ביוקאן לתוך אברדנשייר, ומנע ממנו להקים בסיס מאובטח. בנובמבר 1690 ויתר מקאי על הפיקוד לתומס ליווינגסטון.
בדאגה להקצות מחדש משאבים למלחמה נגד צרפת, במרץ 1690, לורד סטיר הציע לראשי היעקוביטים 12,000 פאונד עבור השבועת אמונים לוויליאם. לבסוף הם הסכימו לעשות זאת בהצהרת אחאלדר מיוני 1691, אם כי המלחמה לא הסתיימה רשמית עד הטבח בגלנקו בפברואר 1692. קאנון וביוקאן קיבלו מחסה בהיילנדס על ידי גלנגרי, וכחלק מהעסקה שסיימה את ההתקוממות קיבלו מעבר בטוח לצרפת במרץ 1692.
לאחר מכן

אף על פי שוויליאם רצה לשמור על בישופים, המרד הדגיש את הסתמכותו על תמיכה פרסביטריאנית. בניסיון לשמר את האפיסקופליות הציעו הבישופים הסקוטים איחוד עם אנגליה, דבר שנדחה על ידי הפרלמנט האנגלי. באוקטובר 1690 התכנסה האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד לראשונה מאז 1653; האספה של 1690 ביטלה את האפיסקופות ויצרה שתי ועדות לדרום ולצפון הטאי, שבמהלך 25 השנים הבאות הסירו כמעט שני שלישים מכלל השרים.
מעשי הסובלנות בשנים 1693 ו-1695 אפשרו לרבים מהם לחזור לקירק, כשאחרים מוגנים על ידי האדונים המקומיים, כמו מייקל פרייזר, שר בדאוויות ובדנליכטי. הוא מונה לראשונה ב-1673, הוא עדיין היה בתפקיד כאשר מת ב-1726, למרות שפונה ב-1694, וכן הצטרף למרידות היעקוביטים של 1715 ו-1719.
הערות שוליים

ג'יימס השני והשביעי
ג'ורג' מלוויל, הרוזן הראשון ממלוויל, מנהיג הממשלה בפרלמנט
המנהיג היעקוביטי דנדי, נהרג בקיליקרנקי
מרכנברונן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מזרקה, גן נוי, אוסף פסלים 
 כתובת:  פרידריכסהיין 
 מיקום:  פרידריכסהיין-קרויצברג 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1913
 תאריך פתיחה רשמי:  1913 
 חומרי בנייה:  טרוורטין, ברזל חשיל, אבן חול, אבן גיר, עץ 
 יוצר:  איגנטיוס טשנר, יוזף ראוך, גאורג ורבה 
 אדריכל:  לודוויג הופמן 
 סגנון אדריכלי:  נאו-בארוק 
 קואורדינטות:  52°31′41″N 13°25′37″E﻿ / ﻿52.5281°N 13.4269°E﻿ / 52.5281; 13.4269
  (למפת ברלין מוגדלת) מרכנברונן(למפת ברלין רגילה) מרכנברונן
 
הכניסה הראשית למזרקת האגדות
המרכנברונן (בגרמנית: 'Merchenbrunnen'; "מזרקת האגדות") שוכן בפארק פרידריכסהיין בברלין. בשנת 1893 הציבו שלטונות ברלין את הכניסה האמנותית לפארק הלאומי פרידריכסהיין. מזרקת האגדות הוזמנה על ידי הפארק הלאומי ותוכננה על ידי לודוויג הופמן. הופמן העלה את הרעיון של מזרקה בפארק כדי לתאר אגדות ותיאר זאת בזיכרונותיו.
עיצוב > תוכנית כללית

עיצוב מתחם המזרקות הגיע מהאדריכל וחבר מועצת העיר ברלין, לודוויג הופמן. החלק המרכזי של העיצוב הוא אגן מזרקה בגודל 34 על 54 מטר בסגנון נאו-בארוק. אגן המזרקה מורכב מארבעה מפלים זורמים המכילים מזרקה גדולה ותשע מזרקות קטנות, ושבעה פסלונים של צפרדע שופכי מים, שאחד מהם מתואר בתור הנסיך-צפרדע. בצד המזרחי, הבריכה המדורגת מוקפת בארקדת חצי עיגול; רצף של קשתות. במרכז תשע הקשתות יש קערת אבן גדולה המעוטרת בפסלים של ראשי כלבים. מעל הארקדה יש גלריית פסלים של בעלי חיים מפולקלור ואגדות ספרותיות. מאחורי הארקדה שוכנת "מזרקת הדולפינים" (בגרמנית: Delphinbrunnen), שקוטרה 8 מטרים. היא מעוצבת עם עיגולים קונצנטריים, ושפתה מעוטרת בפסלי ילדים עם חיות מהאגדות. היא נוצרה על ידי הפסל גיאורג ורבה.
עיצוב > פסלים

הופמן הדגיש קישוטים מפוסלים במבנים שפיסל. הוא גילה שהיבט זה של האדריכלות לא יוצג באופן מסורתי בצפון גרמניה – ובמיוחד בברלין – ולכן שיתף פעולה לעיתים קרובות עם שלושה פסלים מדרום גרמניה: איגנטיוס טאשנר, גיאורג ורבה ויוזף ראוך. מפסלים ואמנים אלה הגיע אוסף הפסלים הנרחב של מרכנברונן, 106 פסלי אבן פיגורטיביים או דקורטיביים. טאשנר יצר את המוטיבים המרכזיים, 10 פסלים סביב שפת המזרקה, דרכם פירש תשע אגדות מאת האחים גרים: הנזל וגרטל, עם שני פסלים המבוססים על הגרסה השנייה, הפחות מוכרת, של האגדה מ-1819, שבה הילדים ניצלו ונישאים הביתה מעל המים על ידי ברווז, החתול במגפיים, הנס בר מזל, שבעת העורבים, סינדרלה, כיפה אדומה, אח ואחות, שלגיה ושבעת הגמדים והיפהפייה הנרדמת. ורבה קיבל עמלה עבור ארבע הרמות בשבילים צרים עם גדר חיה לצד המזרקה. הן מתארות מפלצת, בת הענק (Riesentochter), ריבצאל (רוח הרים פולקלורית, Rübezahl) והאם הזקנה "כפור". שש קבוצות פסלי ילדים הוצבו בגומחות סביב מזרקת הדולפינים וכן אלמנטים דקורטיביים אחרים. ראוך סיפק את 14 פסלי השיש המתארים חיות משחק שנמצאו על ארקדת המזרקות.
אחד משבעת הגמדים שלגיה מזכיר את הצייר אדולף פון מנצל. זו הייתה מחאה שקטה נגד החלטתו של הקיסר וילהלם השני לא להעניק לאמן אנדרטה לאחר מותו, עקב מחלוקת בין השניים על האופן בו תיאר מנזל את התנאים הקשים בתעשייה המתפתחת של גרמניה. מנגד, וילהלם השני העריך את יצירותיו של מנזל על ההיסטוריה הפרוסית ואף הורה על הלוויה ממלכתית לצייר, שבה השתתף בעצמו.
היסטוריה > תכנון ובנייה

בזיכרונותיו תיאר הופמן את היסטוריית הפיתוח הארוכה של הפרויקט. מאז 1893 נועד אתר זה להיבנות. כשנכנס לתפקידו כחבר מועצה בשנת 1896, הופמן מצא תוכניות של הוועדה העירונית לאמנות ליצירה דקורטיבית של אדריכלות. הוא דחה את העיצובים הללו ובמקום זאת פיתח את הרעיון של אגדה לאחר שראה ילדים רבים משחקים במקום במהלך סיור. הטיוטה הראשונה פורסמה ב-1901 והוצגה בתערוכת האמנות הגדולה של ברלין (Grosse Berliner Kunstausstellung). הקיסר בירך על התוכנית אך רצה לבצע שינויים.
כך החל סכסוך בין הקיסר (שבאמצעות מפקד המשטרה היה בעל סמכות לאשר או לדחות כל תוכניות לבנות בכיכרות או רחובות ברלין) לבין הגופים העירוניים (שהיו אחראים על מבנים בשטח הפארק). הופמן נמנע מעימות עם הקיסר, אך זכה לביקורת מהעיתונות הליברלית ומחלקים במועצת העיר בשל כך. הוא שינה את העיצוב. חוזים לבניית הבטון לא נחתמו עד 1907. העלויות, כולל עבודות גינון, עמדו, לדברי הופמן, על 960,000 מארק (כוח קנייה מותאם למטבע של היום: בסביבות 4,874,000 יורו). ב-15 ביוני 1913, יום השנה ה-25 לעליית וילהלם השני לכס המלכות, השטח נפתח לציבור. בשנת 1901 החל תכנון המזרקה. בשנת 1905 הושלם התכנון, והופמן הציג את הסקיצות שלו ואת דמויות האגדות שיצרו ראו, טאשנר ו-ורבה. הפתיחה החגיגית של המזרקה נערכה ב-15 ביוני 1913 והעבודות העיקריות על המזרקה היו מ-1907 עד 1913.
| --- | --- |

בסביבות 1905: גלויה בשנת 1913

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| החתול במגפיים | הרכב המפל | הנס בר מזל. פסל I. |

מידות המזרקה - 90 על 172 רגל. החלק העיקרי של המתחם הוא בגודל 34 על 54 מטר. הוא עשוי בסגנון נאו-בארוק. חלקו העיקרי של האנסמבל נקרא "מי בריכה" והוא נבנה על ארבע במות שטוחות של המפל, וכולל מזרקה גדולה ותשע קטנות. הוא כולל דמויות של שבע צפרדעים שמייצרות סילוני מים. אחת הצפרדעים היא מאגדת "נסיכת הצפרדע". הפסלים עשויים מאבן גיר. בצד המזרחי של הבריכה יש ארקדת מפל סגורה בצורת חצי עיגול עם רצף קשתות. במרכז תשע הקשתות יש קערת אבן גדולה המעוטרת בפסלים של ראשי כלבים. מעל הארקדה יש גלריה עם פסלי בעלי חיים מסיפורי עם וספרות.
מאחורי הארקדות ישנה מזרקה עגולה בשם "מזרקת הדולפין" (בגרמנית: Delphinbrunnen) בקוטר 8 מטר. יש בה עיגולים העשויים מאבן חול וארבע קבוצות פסלים המייצגות ילדים וגולשי סקי על הדולפין. הפסל הוא גאורג ורבה.
המזרקה מעוטרת בדמויות אגדות ידועות, כמו האחים גרים, הנזל וגרטל, החתול במגפיים, סינדרלה, כיפה אדומה, שלגיה, היפהפייה הנרדמת ואגדות מימי הביניים כמו הרובזאל.
היסטוריה > הרס ושיקום

המרכנברונן ופארק פרידריכסהיין בכללותו נפגעו קשות בשנת 1945 כתוצאה ממלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נעלמו רוב הפסלים. רק בשנת 1950 התגלו מחדש מאחורי חומה גבוהה בגן ירק ברובע פרידריכסהיין. רבים מהם ניזוקו קשות. בשנים 1950–1951 עמלה מועצת העיר ברלין על שיקום מתחם המזרקות. במקום פסלי האגדות המקוריים, הותקנו עותקים גסים והגנים מסביב עוצבו בפשטות. צעדים נוספים לשיקום דמויות ופסלים שנהרסו, חלו בשנים 1972/1973 ו-1982/1983.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, אירעו מקרי ונדליזם חוזרים. פסלים ודמויות ניזוקו או הוסרו, וגרפיטי בחלקים רבים של האדריכלות פגמו במזרקה וגניה. בשנת 2005 החל פרויקט שיקום מקיף. 90% מהעלויות, כ-1.3 מיליון יורו, שולמו על ידי מדינת ברלין, הממשלה הפדרלית הגרמנית והאיחוד האירופי, והשאר נתרם על ידי מממנים פרטיים. שלב הבנייה הראשון הסתיים ב-24 במאי 2007, והמתחם נגיש לציבור מאז יולי 2007. גדר ומכשול גישה לילי הותקנו מסביב לאזור מרכנברונן כדי למנוע ונדליזם עתידי.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| כיפה אדומה | סינדרלה | היפהפייה הנרדמת |

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| הנזל | אח ואחות | גרטל |

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| שלגיה עם שלושה גמדים | ריבצאל (רוח הרים) | שבעת העורבים |