stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי לוב–מצרים
היסטוריה של יחסי המדינות > מהמפכה במצרים עד המהפכה בלוב (1952–1969)

בעוד שמהפכת הקצינים החופשיים במצרים, בשנת 1952, גיבשה את המדיניות הפאן-ערבית במצרים ואת התנתקות מצרים מהשפעת הממלכה המאוחדת, השלטון בלוב נותר בידי המלך אידריס עד 1969, ובתקופה זו הוא לוב נותרה תחת השפעה בריטית חזקה. לוב, שאזרחיה סבלו מאוד מעוני ושהנהגתה הייתה חסרת ניסיון, הסתמכה על סיוע כלכלי מבריטניה. זמן קצר לאחר עצמאותה הגיעו הבריטים והלובים להבנות שיעמדו בבסיס אמנה אנגלו-לובית. תנאי האמנה הוסכמו ב-1951, אך הוסכם גם שעדיף ללוב להתקבל קודם לליגה הערבית והאמנה נחתמה ב-1953 לאחר שלוב התקבלה לליגה. לבריטניה היה בסיס צבאי בלוב, והיא התייחסה ללוב כבסיס אלטרנטיבי להשפעתה באזור, בעקבות הרעת היחסים עם מצרים. במזכר של משרד ההגנה הבריטי מ-1956 נכתב שלוב משמשת ככוח נגד להשפעה המצרית ושהיא גם מעסיקה את ממשל נאצר באופן שעשוי לרסן את שאיפותיו.
על אף השפעתה של בריטניה, למהפכה במצרים הייתה גם כן השפעה נרחבת על החברה בלוב. תחת השלטון האיטלקי בלוב, מנעו האיטלקים את פיתוח מערכת החינוך וההשכלה בלוב, ומרבית המורים בלוב בשנים הראשונות לאחר עצמאותה היו מצרים. נוכחות מצרית זו הביאה להתפשטות אידאולוגיה פאן-ערבית ופרו-מצרית בלוב.
בהכנות לקראת מבצע קדש שקלו הבריטים והצרפתים שימוש בבסיסים בלוב נגד מצרים. תוכניות אלו נזנחו, בין השאר מחשש שהם יביאו להתחזקות ההשפעה המצרית במדינה ולערעור שלטונו של אידריס. ממשלת לוב, שהייתה מודעת לחלק מההכנות, ודרשו לא לערב את לוב במלחמה. עם פרוץ המלחמה, החלו בלוב הפגנות ומחאות שהממשל המלוכני התקשה להכיל. מנגד, האליטות הפוליטיות בלוב נטו עדיין לתמיכה בבריטניה ולא לתמיכה במצרים. המלך אידריס עצמו סלד מההשפעה המצרית ואמר בינואר 1957 ש"הבריטים היו צריכים לחכות שהיהודים יחסלו את מצרים".
כישלון הבריטים במלחמה הביאה לעליית המוניטין של נאצר בלוב, במקביל לירידת המוניטין של בריטניה. בטווח הקצר הביאה המלחמה להתחזקות הסיוע הבריטי ללוב, שכן בריטניה חששה מהתקרבות של לוב למצרים או לברית המועצות. בעקבות ההפגנות בלוב ביקש אידריס מהבריטים שיצמצמו את נוכחותם הצבאית במדינה. עם זאת, בעקבות חששו מהמצרים הוא לא ביקש פינוי מוחלט של הכוחות, אותם הוא תפס כערובה נגד השאיפה של המצרים להגביר את השפעתם. בטווח הארוך, המלחמה הביאה להתחזקות הרגשות הלאומיים בלוב והנטייה הפרו-מצרית.
מלחמת ששת הימים הביאה להתפרצות נוספת של רגשות לאומיים ופרו-מצריים בלוב, ולחשש נוסף מפעולות מצריות שיסכנו את המשטר המלוכני. ייתכן שההפגנות פרצו גם בעקבות שידורים של רדיו קהיר בטריפולי. הממשלה הלובית הביעה את תמיכתה במצרים, והחל מ-1 ביוני 1967 החלה להעביר כוחות לאזור החזית המצרית, אך לא היה לה כוח משמעותי לתרום למלחמה בחצי האי סיני. עד 1067 הפכה לוב ליצואנית נפט משמעותית – השלישית בעושרה בעולם העברי אחרי ערב הסעודית וכוויית – ולאחר המלחמה היא סיפקה סיוע למצרים ולירדן. התפתחויות אלו הגבירו מצד אחד את חוסר שביעות הרצון מהשלטון המלוכני ומשיתוף הפעולה עם המערב, ומצד שני הפחיתו את החשש של הלובים מההשפעת מצרים, שהזקקה לסיוע הלובי.
בסיכומו של דבר לאידאולוגיה המצרית הייתה הפשעה רבה על התפתחות הגורמים שהביאו להפיכה בלוב, אך המצרים הופתעו מההפיכה עצמה. זמן קצר לאחר ההפיכה צורפו אנשי ביטחון מצרים לכוחות הביטחון הלובים.
היסטוריה של יחסי המדינות > התחממות היחסים לאחר עליית קדאפי לשלטון (1969–1973)

| --- | --- |
 :  ראו גם – איחוד הרפובליקות הערביות
ממשל נאצר במצרים בירך על עליית קדאפי לשלטון והיה אחד הראשונים שהכירו בו כשליט לגיטימי. תמיכה זו נבעה, בין השאר, מהכרה בהשפעה של האידאולוגיה הפאן-ערבית המצרית על בלוב והקשר בינה לבין המהפכה. קדאפי אימץ את האידאולוגיה הזו, ובדצמבר 1969 הוכרזה הקמת "החזית הערבית המהפכנית" שכללה את לוב, מצרים וסודאן, והייתה אמורה להיות צעד ראשון לקראת איחוד מדיני. סוריה הביעה עניין בשיתוף הפעולה, וביוזמת לוב הוצעה הקמת "איחוד הרפובליקות הערביות" – גוף מדיני שבמסגרתו ימוזגו את לוב, מצרים וסוריה למדינה ערבית מאוחדת. לאחר מות נאצר ועליית אנואר סאדאת לשלטון במצרים, קודמה הקמת הגוף כפדרציה של שלוש המדינות, במקום מיזוג. ההצעה אושרה במשאלי עם שנערכו סימלוטנית בשלוש המדינות ב-1 בספטמבר 1971. עם זאת, התנאים לשיתוף הפעולה במסגרת זו מעולם לא נקבעו וההצעה נזנחה סופית בשנת 1977, עם פרוץ המלחמה בין לוב למצרים.
היסטוריה של יחסי המדינות > סיוע לובי במלחמת יום כיפור

לאחר שקדאפי תפס את השלטון בשנת 1969, הוא החל במהירות להשתמש בהכנסות מנפט כדי לבנות את הכוחות המזוינים של לוב, ורכש מטוסי מיראז' 3 וציוד אחר מצרפת. רבים מהמטוסים הועברו בשקט למצרים, שם התאמנו טייסים מצרים לקראת מלחמה חדשה נגד ישראל כדי להשיב שטחים שאבדו במלחמת ששת הימים בשנת 1967. ההתקפה המצרית בתמיכת חטיבה משוריינת ושתי טייסות של מטוסי מיראז' 3 מלוב (טייסת אחת שהפעילה מצרים) הושקה ב-6 באוקטובר 1973. עם זאת, למרות ההצלחה הראשונית, הישראלים עברו מהר מההגנה להתקפה, ואחרי שלושה שבועות הוסכם על הפסקת אש. במשא ומתן שלאחר מכן להגיע להסכם בר-קיימא עם ישראל ולהשבת סיני, מצרים תחת סאדאת התקדמה בנחישות לכיוון הצד המערבי במלחמה הקרה, שינוי במדיניות שנחשבה לבגידה מצד מדינות ערב רבות כולל לוב.
היסטוריה של יחסי המדינות > הידרדרות היחסים 1973–1977

לאחר מלחמת יום כיפור, חנך סאדאת מדיניות מתונה עם ממשלת ישראל, שכללה מעבר לוועידת השלום שהתכנסה בז'נבה בדצמבר 1973, יחד עם נציגי ארצות הברית וברית המועצות. התגובה הלובית לוועידת ז'נבה הייתה שלילית, וראתה אותה כפרודוקטיבית כנגד האחדות הערבית.
היסטוריה של יחסי המדינות > מלחמת לוב–מצרים

לאחר העלייה במתיחות הדיפלומטית, ביוני 1977 הורה מועמר קדאפי ל-225,000 המצרים בלוב לעזוב את המדינה. הוא האשים את מצרים בתכנון לתפוס את שדות הנפט הלוביים. ביולי 1977 התרחשו כמה קרבות בגבול, וכלי טיס לוב נפגעו על ידי מתקפה מצרית. לאחר ארבעה ימים שעלו באבדות כבדות מצד שני הצדדים, שתי המדינות הסכימו להפסקת אש לבקשת נשיא אלג'יריה. אף על פי שלוב טענה ל"ניצחון", אובדן העובדים המצריים פגע בכלכלת לוב.
קשרים רשמיים

לאחר מלחמת 1977 היו היחסים עוינים למעלה מעשור. בנובמבר 1988, לוב הצהירה שהיא לא תחדש את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים כל עוד מצרים תקיים יחסים עם ישראל. עם זאת, באוקטובר 1989, קדאפי ביקר במצרים לראשונה מזה 16 שנים. במרץ 1990 נפגשו חוסני מובארכ והנשיא חאפז אל-אסד מסוריה עם מועמר קדאפי בלוב. בסוף שנת 1990 היחסים בין לוב למצרים היו מצוינים. במרץ 1991 הפצירו בכירים במצרים מממשלת ארצות הברית לבחון את מדיניותה הקשה כלפי לוב. בנובמבר 1991, בעת ביקור במצרים לשיחות עם הנשיא חוסני מובארכ, הכחיש קדאפי את ההאשמות כי ארצו הייתה מעורבת בפיגוע על טיסה 103 של פאן אמריקן ב-1988.
הבדלים פוליטיים טריים בין לוב למצרים הופיעו בשנת 1995. קדאפי מתח ביקורת על מאמצי מצרים לקדם יחסים כלכליים בין ישראל לשכנותיה הערבים, ואמר כי מצרים לא עושה מספיק כדי לתמוך בהסרת הסנקציות נגד לוב. במחצית השנייה של 1995 גירשה שוב לוב עובדים מצריים, והחלה גם בגירוש 30,000 עובדים פלסטינים כנקמה על אש"ף שעשה שלום עם ישראל.
למרות המתחים הללו והלחץ האמריקני לבודד את לוב עוד יותר, מצרים שמרה על קשר. ביולי 1998 טס מובארק לוב כדי להיפגש עם מועמר קדאפי, שהחלים מניתוח בירך. ביולי 2000 הסכימו לוב וגם מצרים לעבוד עם מרכז קרטר באטלנטה כדי לסייע בתיווך בין סודאן לאוגנדה בגלל האשמות בנוגע לתמיכה בתנועות מורדים במדינות אלה.
סכסוך התלקח בינואר 2004 על ביקורת העיתונות המצרית על סירובה של לוב להפסיק את המאמצים לפתח נשק להשמדה המונית, מה שהוביל להגבלות נסיעות בין המדינות. המתיחות הייתה קצרת מועד, ואחרי פגישות דיפלומטיות ברמה הגבוהה היחסים חזרו במהירות לשגרה וההגבלות הוסרו. גם מצרים וגם לוב נהנים מ-350,000 מצרים העובדים בלוב.
בישיבה שנערכה באוגוסט 2005 בסירת, לוב, חוסני מובארק ועבד אל-עזיז בותפליקה נשיא אלג'יריה הכריזו על יחסים מצוינים בין ארצותיהם עם לוב. במאי 2006, במהלך ביקורו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, בטריפולי, הציעה לוב איחוד משולש של לוב, סודאן ומצרים. הסודנים הבטיחו לתת את עמדותיהם לאחר שלמדו את טיוטת החוקה שהציגה לוב. באוקטובר 2006, שרי החוץ המצרים והלוביים שנפגשו בקהיר נתנו את תמיכתם בממשלת סודאן בגלל המחלוקת שלהם עם האו"ם על כוחות שמירת השלום בדארפור. בינואר 2007 נפגשו בלוב מנהיגים מאלג'יריה, מצרים, לוב, סודאן ותוניסיה כדי לדבר על סוגיות ערביות ואפריקניות.
ישנם עדיין הבדלים בין שתי המדינות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בדצמבר 2008 אסרה מצרים על מטוס לובי שהוביל עזרה לעזה לנחות בנמל התעופה הבינלאומי אל עריש במצרים.
הסכמי שנות האלפיים

באוקטובר 2000 חתמו צ'אד, מצרים, לוב וסודאן על הסכמים לניטור וניהול מי תהום במערכות האקוויפר צפון-מערב סהרה.
באוגוסט 2003 חתמו מצרים ולוב על הסכם סחר ומכס שהסיר את דמי המכס על סחורות והקימו מנגנון ליישוב סכסוכי סחר. ההסכם החליף הסכם סחר קודם שהושלם בשנת 1990. ביולי 2006 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה טכני בתחום שוקי המניות. הסחר בין שתי המדינות צמח ב-39% בשנת 2007 והסתכם ב-267 מיליון דולר. כעת תוכניות להקים אזור סחר חופשי בגבול מצרים–לוב שיכלול פרויקטים של תעשייה, מחסנים, סחר ותיירות. ביולי 2008 נפגשו חוסני מובארק ומומאר קדאפי בטריפולי כדי לדון בדרכים לקידום יחסי מצרים-לוב, בעיקר בתחום הנפט, הגז וההשקעות. שר ההשקעות המצרי נפגש עם עמיתיהם הלוביים כדי לדון בדרכים לשיפור הסחר והשקעות בין המדינות.
אנרגיה

מצרים היא יצואנית נטו של נפט וגז טבעי וגם מדינת מעבר לנפט במזרח התיכון. עד 2007 תפוקת הנפט הייתה בירידה אך ייצור הגז הטבעי עלה במהירות. עם הסרת הסנקציות נגד לוב, גברה ההשקעה החיצונית במשאבי הנפט והגז הלוביים. בין השחקנים הגדולים נמנו חברות האיטלקיות אני ואנל, והענקית הרוסית גזפרום, שחשפה בשנת 2008 כי היא מתכננת השקעות גדולות במצרים ולוב בשיתוף פעולה עם אני. זה גרם לדאגה באירופה, הרואה באספקת משאבי האנרגיה מצפון אפריקה אלטרנטיבה לתלות ברוסיה בגז טבעי.
ביוני 1997 במהלך ביקורו של הנשיא חוסני מובארק ממצרים, שתי המדינות הסכימו באופן עקרוני לתוכנית לחיבור רשת הגז המצרית והלובית. הצעה שאפתנית יותר היא לבנות צינור באורך 900 מייל להובלת גז ממצרים, לוב, תוניסיה ואלג'יריה לצינור הקיים במרוקו–ספרד. בשנת 2003 החלה חברה לובית / מצרית בבעלות משותפת "אל טוב" במחקרים נוספים על צינורות להובלת גז טבעי מצרי ללוב, ולהעברת נפט גולמי לובי לבתי הזיקוק המצריים ליד אלכסנדריה.
ביולי 2008 הודיע ראש ממשלת לוב בגדדי מחמוד כי מצרים ולוב חתמו על הסכם להרחבת ההשקעה הלובית בתחום האנרגיה המצרי ולהקל על מגבלות ההשקעה ותנועת העובדים בין המדינות. לוב תממן בית זיקוק לנפט מערבית לאלכסנדריה, ותגדיל את ההשקעה בלוב במצרים מ-2 מיליארד דולר ל-10 מיליארד דולר בתוך שנתיים. בינואר 2009 הכריזה לוב על תוכניות השקעה נוספות לתעשיית הזיקוק המצרית, כיום הגדולה באפריקה עם יכולת לעבד 726,000 חביות נפט גולמי ליום.
חברות פרטיות פעילות גם כן. ביוני 2009 ניהלה משא ומתן על החברה הכוויתית "אל ספאט אנרגיה", 60% מבעלי חברת קידוחים לאומית המצרית, למתן הלוואה למתקנים חדשים כדי לעמוד בביקוש הגובר בלוב. ביוני 2009 זכתה החברה המצרית טאקה ערב, חברת בת של מצודת הבירה המצרית, בהצעה של 118 מיליון אירו לפיתוח רשת חלוקת גז בלוב שתספק כמעט ל-370,000 בתי אב.
במרץ 2008 הסכימו מצרים ולוב להוסיף 400–500 קילוואט של קיבולת לרשת החשמל בין שתי המדינות. ביולי 2008 דנו שר החשמל והאנרגיה המצרי ועמיתו הלובי בתוכניות לתחנת כוח תרמית של 1,300 מגה וואט בלוב שתספק את השוק המצרי.
בדצמבר 2022, נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי הוציא צו התחום את הגבול הימי בין המדינות. ממשלת האחדות הלאומית של לוב סירבה להחלטת הנשיאות המצרית.
הגירה

ד"ר גרסימוס צוראפס באוניברסיטת בירמינגהם טוען כי "באופן היסטורי, לוב הייתה יעד מועדף על עובדים מצריים המחפשים הזדמנות בחו"ל. המדינה המצרית, שהוקמה גדולה ומפותחת יותר, חסכה חלק גדול מההגירה הזו, לאחר שגילתה שהיא יכולה לספק את צורכי האיוש החינוכי והביורוקרטי של שכנתה העצמאית החדשה ממערב." עם מספר גדול של עובדים זמניים מצריים בלוב, ממשיכות להיות בעיות ספורדיות הנוגעות לאישורי כניסה, אגרות מעבר וכן הלאה. ביולי 2005, לוב החזירה 3,000 מצרים עם אישורי עבודה לא חוקיים וללא מסמכי נסיעות. ככל הנראה העובדים היו קורבנות הונאה של שתי חברות מצריות שהבטיחו להשיג משרות ואישורי עבודה בלוב. מאוחר יותר באותו החודש האשימו ארגוני זכויות האדם המצריים את לוב בהוצאתם להורג של ארבעה מצרים מבלי שסיפקו להם משפט הוגן, ואמרו שיש עוד 15 מצרים נידונים למוות בלוב. במרץ 2007, לוב אמרה כי היא תגרש 32,000 עובדים מצריים שלא היו להם תעודות המראים שהם חוסנו נגד שפעת העופות. ביוני 2009 נתקעו 6,000 מצרים בגבול מכיוון ששלטונות לוב דרשו 500 דינרים לפני שהתירו להם לחזור למצרים.
ביולי 2009 דווח על התפרצות של דבר הבלוטות בעיירה טוברוק הלובית. זה גרם לשלטונות מצרים להכריז על מצב חירום לאורך הגבול, וביצוע בדיקות בריאות על כל מי שחזר מלוב. עיירת הגבול סאלום הייתה כבר תחת הסגר בגלל חששות מהעברת שפעת החזירים. בפברואר 2015 פרסמה המדינה האסלאמית קטעי וידאו המראים עריפה של 21 קופטים מצרים העובדים בלוב, שהעלו כותרות ברחבי העולם, אך "יש היסטוריה של התעללות של מהגרים מצרים בלוב שנמשכת למעלה מ-60 שנה."
פשע חוצה גבולות

הגבולות בין מצרים לוב הם נקבוביים, ופשעים חוצי גבולות אינם חריגים. על פי נתוני סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, בשנת 1993 חטפו סוכנים מצרים מתנגד לובי בולט ותושב ארצות הברית בקהיר והסגירו אותו ללובים שהוציאו אותו להורג. לוב עשירה בהריסות עתיקות יווניות ורומיות. לאחרונה נרשם סחר גובר במטבעות ביזה, פסלים וממצאים אחרים שנמצאו על ידי לובים שמוכרים אותם למתווכים מצרים למכירה בסופו של דבר לאספנים אמריקאים ואירופאים עשירים. בספטמבר 2008 נחטפה קבוצה של אחד עשר תיירים אירופאים ושמונה מדריכים מצריים בספארי מדברי בדרום מצרים ונלקחה דרומה לסודאן. משם טענו גורמים סודאנים כי בני הערובה נלקחו ללוב. הלובים אמרו כי לאחר חקירות קבעו כי בני הערובה עדיין בסודאן.
חיקסוס

ציור קיר מקבר בני חסן שבו מתוארת שיירת נוודים שמיים (עאמו) יורדת למצרים, אחד מהם מוזכר בשמו: "אבישה" (או "אבישר") המכונה "חקאו־ח'אסות" (החיקסוס) – 'שליט ארץ זרה' בשפה המצרית הקדומה.
חֶקַאוּ־חַ'אסוּת (במצרית קדומה: ḥḳꜣw-ḫꜣswt, "שליטי הארצות הזרות"; ביחיד 𓋾𓈎𓈉 – ‏ḥḳꜣ-ḫꜣswt), חיקסוס או היקסוס (ביוונית: Ὑκσώς או Ὑξώς, היקסוס; או Ύκουσσώς, היקוסּוס) הוא כינוי למערב אסיאתים שהשתלטו על מצרים העתיקה עם התרופפות כוחה של הממלכה התיכונה, בתקופה המכונה "תקופת הביניים השנייה".
המחקר הארכאולוגי העלה שאוכלוסיית החיקסוס הזרה שישבה בדלתא לא הייתה קבוצה אתנית אחת מאוחדת שפלשה למצרים ברגע אחד נתון, באופן צבאי, אלא הורכבה ממהגרים ובני מהגרים, רובם מאזור כנען או סוריה – וחלקם בני עמים רחוקים יותר, כגון חורים וכשים ובני עמים הודו־אירופים – אשר החלו מתיישבים באופן הדרגתי ואיטי באזור הדלתא, תחת חסות השלטון המצרי, החל מסוף האלף השלישי ובמהלך המאות ה־20 עד ה־18 לפנה"ס. נראה כי עם התרופפות השלטון של השושלת ה־13 המצרית במהלך המאה ה־18 לפנה"ס, ניצלו אי־אלה מנהיגים מקרב השכבה הזרה, מצאצאי המהגרים הללו, את ההזדמנות לתפוס את השלטון באזור הדלתא של מצרים, ושליטים אלה זכו לכינוי המצרי חקאו־ח'אסות.
כינוי זה, אשר שימש את המצרים בעבר ככינוי למנהיגים נכבדים מארצות זרות, כגון שליט העאמו המתואר בציור השיירה מקבר בני חסן, הפך אף לתואר שאותו נשאו בגאווה חלק מהשליטים הללו עצמם, ואף חרתו אותו בחרפושיותיהם.
חרפושיות של מלכי החיקסוס, עם התואר "חיקסוס" מודגש
"שמקן החיקסוס"
"ח'יאן החיקסוס"
בירתם של השליטים החיקסוסיים נקראה חוּת־וַערֶת (ḥw.t wꜥr.t) – היא אווריס בלשונו של מנתון – והיא נמצאת בצד המזרחי של הדלתה של הנילוס.
אטימולוגיה

המשמעות המילולית למונח המצרי "חקאו חֿאסות" היא חוקקי ארצות־הגבעות (אנ')", במשמעות של "שליטי ארצות זרות". המילה המצרית העתיקה ḥḳꜣw (בחרטומים – 𓋾𓈎𓏥) באה מאותו שורש אפרו־אסייתי של המילה העברית "חוקקים", ומשמעותה, כבעברית, שליטים. ההירוגליף 𓈉, הוא ḫꜣswt, מסמל "ארץ גבעות", ומשמעו "ארצות זרות", שכן מנקודת המבט המצרית העתיקה היושבת על מישור אפיק היאור, כל הארצות הזרות הסובבת נראו כארצות הרריות. המונח המצרי נכתב ביוונית כ־Ὑκσώς, Ὑξώς או Ύκουσσώς; הוא מוזכר בספרות יוונית מאוחרת: בספר "נגד אפיון" של ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה-1 לספירה, שבו ציטט את ההיסטוריון המצרי־הלני מנתון, בן מצרים התלמיית של המאה ה־3 לפנה"ס, שהזכיר את החיקסוס וזיהה אותם עם בני ישראל במצרים.
הגדרה ותארוך

על־פי שחזורם של החוקרים המודרניים (כגון הפרופסור האגיפטולוג קים רייהולט (אנ')), השושלת הזרה הראשונה ממוצא אסייתי שאותה ניתן לכנות "חיקסוסית", למרות שמלכיה לא נשאו עדיין את התואר "חקאו־ח'אסות", הייתה השושלת ה־14 שעלתה לשלטון כנראה במקביל לשושלת המצרית ה־13 (בזמן לא ברור שבין ראשית המאה ה־18 לפנה"ס לבין 1,725 לפנה"ס); ואחריה עלתה לשלטון השושלת ה־15 (אנ') שנחשבת לחיקסוסית מובהקת (מלכיה השתמשו בתואר "חקאו־ח'אסות" בחרפושיותיהם). בין החוקרים השונים קיים ויכוח האם מדובר בשתי שושלות נפרדות, או שמא שתיהן היו שושלת אחת, וכמו כן לגבי סדר השליטים בשושלות החיקסוסיות ה־14 וה־15: חלק מהחוקרים טוענים כי השליט הראשון של השושלת ה־14 היה ששי ואחריו בנו נחסי, ולפי אחרים נחסי היה המלך הראשון ואילו ששי היה מלכה האחרון – ולפי שיטתם של אחרים נבסנרע או יעקב־הר. נראה כי מקובל היום על מרבית החוקרים כי השליט החיקסוסי האחרון, בן השושלת ה־15, היה ח'מודי אשר כיהן כשליט בתחילת המאה ה־16 לפנה"ס, עד נפילת שלטונם.
שלטונם של השליטים החיקסוסיים באזור הדלתא של מצרים (ונראה כי לתקופות מסוימות אף חלשו על שליטי מצרים המקומיים שישבו בתבאי שבדרום) החזיק מעמד בין מאה ושישים לקצת יותר ממאתיים שנה (תלוי לפי שיטת מי מהחוקרים), והסתיים עם גירושם על ידי יעחמס הראשון, שליט מקומי, סביב שנת 1570 לפנה"ס, שייסד את השושלת ה־18 במצרים ואת הממלכה החדשה. במהלך גירושם הם נמלטו צפונה לארץ כנען, לשרוחן. יעחמס הראשון צר על העיר במשך שלוש שנים ובסופו של דבר הצליח לכבוש אותה.
במחקר הארכאולוגי > הגירה למצרים

במהלך המאה ה־22 לפנה"ס שבו להתקיים קשרי מסחר ותרבות בין כנען ומצרים לאחר נתק של מאות שנים, עיקר הקשר האנושי הזה הוא ממצאי כלי חרס מצריים מהממלכה התיכונה בתקופת הברונזה הביניימית באתרים בארץ. במאה ה־18 לפנה"ס הקשרים מתהדקים כפי שעולה מכתובות על משלחות כורים שהובאו מהלבנט לעבוד עבור המצרים באתרים בחצי האי סיני, כמו זאת של חבדד שממצאיה הם המצאת הכתב הפונטי (בניגוד לכתב ההירוגליפים הפיקטוגרפי) בידי עובדים כנעניים בסרביט אל־ח'אדם.
בסוף המאה ה־19, חפר הארכאולוג פלינדרס פיטרי באזור הדלתה של מצרים, וגילה שם ממצאים חומריים – קרמיקה ואדריכלות – שאינם אופייניים לתרבות המצרית, אך דומים מאוד לתרבות החומרית שאפיינה את אזור ארץ ישראל וסוריה באותה תקופה. את הממצאים האלה זיהה פיטרי כתרבות החומרית של החיקסוס. תחילה חשבו החוקרים – בהתאמה לכתבי מנתון – כי החיקסוס היו בני עם, שהיה מפותח טכנולוגית, אשר פלש למצרים. על פי הממצאים הם זיהו כי מקורו של העם הזה הוא מצפון לסוריה וארץ ישראל, ולשיטתם אחרי שהשתלטו החיקסוס על סוריה וארץ ישראל הם המשיכו למצרים – בשנת 1750 לפנה"ס – ושלטו במצרים באזור דלתת הנילוס עד 1570 לפנה"ס.
משמעותו המקורית של הכינוי "חיקסוס" – או "חקאו־ח'אסות" במקורות המצריים היא השליטים (חקאו) מהארצות הזרות (ח'אסות).
תפיסה זאת של החיקסוס – כ"עם זר שפלש למצרים" – הייתה מקובלת מאוד בראשית המחקר, אולם, רוב החוקרים סבורים שהחיקסוס לא היו "עם" של ממש אלא כינוי לשליטים (מלכים מהשושלת ה־15) בני שכבת מהגרים מגוונת שהגיעה למצרים בהדרגה, אשר ניצלו תקופת כושר של היחלשות השלטון המצרי האוטוכטוני והשתלטו על מצרים. התואר "חקא־חסות" – כלומר "שליט הארצות הזרות" – מופיע על כמה מהחרפושיות שהנפיקו שליטים אלה לצד שמותיהם, שהיו שמות שמיים (כגון: "יעקבהר", "ענתהר" ו"נחמן") וחוריים[דרוש מקור] שהיו נפוצים לפני כן בכל רחבי המזרח הקדום (למעט מצרים).
הסברה לגבי מוצאם של החיקסוס משכבת מהגרים שהתנחלה בהדרגה באזור הדלתא, ולא כבני "עם פולש" או לחלופין "אוכלוסייה מקומית ותיקה", מקבלת חיזוק מהעובדה שבבירתם אווריס התחילה להתיישב החל מהשושלת ה־12 (1900 לפנה"ס לערך) אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A. המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה. בקברי התקופה מצאו חמורים, שייתכן ושימשו כמנחת קבורה. בתקופת השושלת ה־13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית בעיר, וצברו עושר רב. בתקופה זאת הוקם רובע מיוחד שבו, על פי השקפת החוקרים, ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח. באחד הארמונות של החיקסוס באווריס נחשפו ציורי קיר בסגנון מינואי, עדות לקשרי המסחר של החיקסוס עם איי יוון.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים עם מאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה. מקובל להניח שהאשרה הכנענית זוהתה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
במחקר הארכאולוגי > עלייה לשלטון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במחקר הארכאולוגי > תקופת השלטון ומאפייניה

בעבר זוהתה בירת החיקסוס אווריס עם "צוען" המקראית, שבצפון הדלתה, אולם כיום, בעקבות חפירותיו של הארכאולוג האוסטרי מנפרד ביטק בתל אל־דבע שבמצרים, ברור כי בירת החיקסוס שכנה בקנטיר – גם היא בצפון הדלתה – עיר שלימים שופצה על ידי רעמסס השני שיסד בה את בירתו פר־רעמסס (שרבים מזהים אותה עם "רעמסס" המקראית).
החיקסוס פיתחו את הטכנולוגיה ואת חרושת הברזל והנשק במצרים, והנחילו למצרים את הקשת המורכבת ואת מלחמת המרכבות, בהן עשו המצרים שימוש רב. המילים "מרכבה" ו"סוסים", שהפכו לחלק בלתי נפרד מהשפה המצרית הקדומה, באות למעשה משורש של שפה שמית שהובאה יחד עמם למצרים בתקופת החיקסוס. לוחמי המרכבות נקראו מריאנוּ (אנ'), מילה שמוצאה בשפה החורית, בממלכת מיתני. בתקופת שלטון החיקסוס הוקמו גם החלקלקות, שהן חומות ביצורים מרשימות סביב יישובים בכנען. בין הממצאים שנמצאו בקברים של החיקסוס במצריים היה גרזן מקור הברווז שמופיע גם בידי אחד מבני השיירה השמית מקבר בני חסן במצרים וגם בידו של חבדד, אחיו של הנסיך מכנען. זאת טכנולוגיה שהופיעה במזרח הקדום לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה 2א ולכן יכולה להעיד על זמנם של החיקסוס.
מבחינה פולחנית אימצו בהדרגה אנשי החיקסוס, שתחילה האמינו באלי המזרח הקדום, את פנתיאון האלים המצרי כאשר הם זיהו את אלי מצרים המקומיים עם אלים שמיים ידועים, למשל פולחן הבעל זוהה עם האל המצרי סת שאותו עבדו החיקסוס כאל הראשי שלהם.
במחקר שנערך על הסטרונציום משיניהם של 71 פרטים שחיו לפני ובתוך תקופת החיקסוס בתל אל־דבע עולה כי רוב הנשים (21 מתוך 27) שנקברו בקבורה של המעמד הגבוה בטרם עלו החיקסוס לשלטון הגיעו מחוץ למצרים, בעוד שרק מעט גברים מהאליטה שהתגלו מאותה העת העידו על מוצא מחוץ למצרים. לאור הממצא הזה החוקרים הסיקו שהנשים היגרו מהלבנט ונישאו לגברים שכבר חיו במצרים והיו מהאליטה בה בטרם עלו החיקסוס לשלטון. מתוך קברי האליטה של השושלת החיקסוסית עולה כי כמחצית מן הגברים והנשים שנקברו באותה העת היו מהגרים מחוץ למצרים, משמע שהעיר אווריס הייתה אטרקטיבית מבחינה בינלאומית ומשכה אליה מהגרים.
במחקר הארכאולוגי > תקופת השלטון ומאפייניה > תלים שנמצאו בהם עדויות לשלטון החיקסוס

מן המחקרים על הדלתה של הנילוס במאה השנים האחרונות עולה כי תמונת היישוב של החיקסוס (לפי יישובים מבוצרים שהכילו קרמיקה כנענית מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'–ג') הייתה כדלקמן לפי מנפרד ביטק:
עיזבת רושדי IV – אתר קטן מדרום לתל אל דבע, ייתכן והיה רובע המהגרים המקורי של העיר. מזוהה כנקודת ההיאחזות הראשונה של המהגרים ממערב אסיה בימי השושלת ה-12 לפי הרקורד הארכאולוגי.
תל אל־דבע – זוהתה כאווריס, בירת הממלכה החיקסוסית.
תל הליופוליס – מזוהה עם און המקראית.
תל אל־יהודיה – היא "ניי־טה־חות".
תל חאבוה – מזוהה עם עיר הגבול המזרחי, "ת'ארו".
כאפר אל-מוקאדם (אנ') – טָרִמוּ.
תל אל מסח'וטה – מזוהה כפר-אתום, היא פיתום מהצמד המקראי "פיתום ורעמסס".
כום אל-חילגן – לא מזוהה.
תל אל ראטאבה – חסר זיהוי.
תל קוואה – חסר זיהוי.
במחקר הארכאולוגי > ירידה מהשלטון

המערכה שתוביל למפלתם של החיקסוס החלה בעקבות חשיפת תוכנית של שליט החיקסוס אפופיס הראשון בימי קאמוס (בן לשושלת מצרית מקומית ששלטה בתקופת החיקסוס מתבאי על אזור מוגבל בדרום מצרים) להשתלט על השטח המצרי המצומצם שבידיו של קאמוס בעזרת שיתוף פעולה עם מלך כוש. השליח ששלח השליט החיקסוסי אל מלך כוש נתפס בידי חייליו של קאמוס שהחליט לצאת למערכה לגירוש החיקסוס ממצרים התחתונה ולהחזיר את השליטה על שטחים אלה. בשנת 1568 לפנה"ס בערך הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת ה־17 מצור על אווריס, אך לא הצליח להכניע את החיקסוס. קאמוס (כא-מוס) ואביו פרעה טאו השני (אנ') נהרגו במלחמה עם החיקסוס. בסופו של דבר גורשו שרידי החיקסוס האחרונים ממצרים כ־18 שנים לאחר מכן בימיו של ח'מודי על ידי המלך המצרי יעחמס הראשון (אחיו של קאמוס) – שנחשב למייסד השושלת ה־18 – סביב 1570 לפנה"ס. לפי כתבים ועדויות מתקופה זאת נמלטו שליטי שושלת זאת אל ארץ כנען, אל העיר שרוחן (הנזכרת במקרא כעיר בנגב יהודה), אך ברבות הימים ערך יעחמס הראשון מסע צבאי גם לארץ ישראל, צר על שרוחן שלוש שנים, וחיסל או לקח בשבי את אלה מפליטי החיקסוס שמצאו בה מפלט.
בתבליטים מקבר יעחמס, קצין בצבא המצרי ששירת בצבאו של המלך יעחמס, התגלתה עדות למלחמה בחיקסוס. הקבר התגלה באל־קאב, אזור מדברי כ־65 ק"מ דרומית לתבאי, ועל קירותיו נכתב כי הקצין לקח חלק בקרב נגד עם זר שכבש את צפון מצרים. מהקרב הזה הוא לקח שבויים ואף כף יד של האויב (כך ספרו את האויבים שנהרגו בקרב) שאותה הביא כפרס למלך.
סברת החיקסוס ובני ישראל

סיפר של קורות החיקסוס הובא בידי מנתון, היסטוריון מצרי־הלניסטי בן המאה ה־3 לפנה"ס, שזיהה אותם כאבות היהודים. מנתון כתב בספרו כי החיקסוס שגורשו ממצרים היו בני שבט יהודה שהקימו מאוחר יותר את בירתם בירושלים. ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו בן המאה ה־1 לספירה ציטט את גרסתו של מנתון, חלק על פרטים שונים מתוכה, אך גם ראה בפרטים מסוימים אחרים מדבריו ראיה לתיאור המקראי של יציאת מצרים.
סברת החיקסוס ובני ישראל > היחס לסברה כיום

רוב החוקרים כיום פוסלים את הזיהוי שבין החיקסוס ובין אבות ישראל. ישנם המציעים כי ייתכן והאירועים המתוארים בסוף ספר בראשית (פרקים מ"א–נ'), שבהם חלה עליית יוסף לשלטון במצרים העתיקה וירידת יעקב אבינו ובני משפחתו למצרים אירעו בתקופת שלטונם של החיקסוס במצרים, שעודדו זרים להשתקע במצרים ולתפוס עמדות שלטוניות, כדי לחזק את שלטונם בארץ זאת. הוצע שהכתוב "וַיָּקָם מֶלֶךְ חָדָשׁ עַל מִצְרָיִם אֲשֶׁר לֹא יָדַע אֶת יוֹסֵף" (שמות, א', ח') מתייחס לגירוש השליטים הזרים ממצרים, שבעקבותיו השלטונות החלו לראות את בני ישראל כאִיום: "פֶּן יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם הוּא עַל שֹׂנְאֵינוּ". (שמות, א', י')
ישנם חוקרים (כדוגמת ישראל פינקלשטיין וישראל קנוהל) הטוענים כי בניגוד לתיאור המקראי של מוצא עם ישראל ממסופוטמיה מקורו הוא למעשה בקבוצות כנעניות מקומיות שהתגבשו בתקופת הברזל לעם אחד באזור ההר, וכי סיפורו של יוסף הוא ייצוג הזיכרון של שלטון החיקסוס במצרים, כפי שהשתמר אצל צאצאיהם של מגורשי החיקסוס – קרי, לדעתם החיקסוס היו חלק מהקבוצות הפרוטו־ישראליות שהתגבשו לעם ישראל.
ראו גם

היסטוריה של מצרים העתיקה
פרעוני מצרים
קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי
סת־בעל
פענוח כתבים מצריים עתיקים
לקריאה נוספת

A. H. Sayce, "The Hyksos in Egypt", The Biblical World 21(5), May 1903, pp. 347-355
Charlotte Booth, The Hyksos Period in Egypt, Osprey Publishing, 2005
Jean Bérard, "Les Hyksos et la légende d'Io. Recherches sur la période mycénienne", in: Syria 29 (1-2), 1952, pp. 1-43.