stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאב וילנאי
פטירתו והנצחתו

וילנאי נפטר ב-1988 והותיר אחריו שני בנים. לפני מותו ביקש להיקבר ליד בית שמש, בסמוך למושב נחם, מפני שבצעירותו ביקר בין צרעה ואשתאול, ודמותו של שמשון הגיבור הותירה בו רושם כה עז, עד כי ביקש להיקבר שם באחרית ימיו לצד קברה של אסתר רעייתו.
לאחר מותו הוקם על שמו 'מרכז וילנאי' ובו ספרייה גדולה בחצר סרגיי בירושלים. המרכז שם לו למטרה להוות מוקד מידע בתחום חקר ירושלים ושימור האתרים ההיסטוריים המצויים בה. על שמו רחובות בחיפה ובבאר שבע, כמו כן יש רחוב על שמו בירושלים "דרך זאב וילנאי " ובו בתי מלון ידועים. חטיבת הביניים 'דקל וילנאי' ותיכון 'עמל דקל וילנאי במעלה אדומים נקראים על שמו. בישיבה החילונית של בינ"ה במתחם גני הטבע בתל אביב קרוי על שמו בניין מרכזי.
בנו אורן ומשפחתו הוציאו לאור, על פי מצוותו, את מדריך ארץ ישראל באנגלית לקראת האלף השלישי (The Vilnay Guide to Israel), סיימו לערוך את "אנציקלופדיית וילנאי לירושלים" וסדרה בעלת שלושה ספרונים של אגדות ארץ ישראל לילדים: "אגדות ארץ ישראל שסבא סיפר לאסתר".
בשנים 2006 ו-2007 פורסמו על ידי ספר וספל ספרי אגדות נוספים מאת זאב וילנאי.
בשנת 2021 הוקמה במסגרת המחלקה ללימודי ארץ-ישראל במכללה האקדמית כנרת קתדרה לתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה על-שם זאב וילנאי. מטרת הקתדרה להוות מסגרת לקידום מחקרים אקדמיים העוסקים בתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה של ארץ-ישראל וכן להפיץ ולהנגיש את המחקר בתחום זה לציבור שוחר הידע ואוהב הארץ שמחוץ לאקדמיה.
בשנת 2023 נחנכה ספריה לידיעת הארץ ע״ש פרופ׳ זאב וילנאי בכפר הנוער אשל הנשיא. הספרים נתרמו ע״י בנו מתן וילנאי, ומשמשים את חניכי הפנימייה לחיזוק ערכי אהבת הארץ והמדינה.
מספריו

ואהבת לארצך כמוך, הוצאת כרטא, 1974
אנציקלופדיה לידיעת א"י, הוצאת עם עובד,
אנציקלופדיה לידיעת הארץ (3 כרכים), הוצאת ידיעות אחרונות על ידי קרית ספר בע"מ, דפוס קואופרטיבי "אחוה", ירושלים, תשט"ז, 1956.
1965 ISRAEL HORIZONS by VILNAY-BERGER. All rights reserved. Printed in Israel.
מדריך ארץ ישראל, הוצאת סטימצקי, 1935
אנציקלופדית וילנאי לירושלים, הוצאת כנרת זמורה ביתן דביר, 1993
אנציקלופדיית אריאל, הוצאת עם עובד, 1969–1982
אטלס תשכ"ח – שנת עשרים למדינת ישראל, הוצאת כרטא, 1968
המפה העברית של ארץ ישראל, תשכ"ח (הספר בקטלוג ULI)
כפר החשמונאים - מודיעים בעבר ובזמן הזה, מטיילים, 1925
עמק יזרעאל בתקופת התנ"ך, קופת הספר, 1927
עמק יזרעאל לפני כיבוש ישראל, קופת הספר, 1927
הרטוב וסביבותיה: ארץ שמשון הגיבור, קופת הספר, 1928
תולדות הערבים והמוסלמים בארץ ישראל, א-ב, שטיבל, 1932
אגדות ארץ-ישראל, לונדון, 1929
אגדות א"י השפלה החוף הנגב הגליל
אגדות א"י יהודה ים המלח שומרון
אגדות א"י ירושלים
אגדות א"י עבר הירדן וסיני
באר שבע עיר אבות ובנים
ירושלים בירת ישראל העיר העתיקה
ירושלים בירת ישראל העיר החדשה
ירושלים שלי בסיפור ובאגדה
תל אביב שלי בסיפור ובאגדה
מצבות קודש בארץ ישראל (הוצאת מוסד הרב קוק, 1951, 1963 / הוצאת אחיעבר, 1985)
הטיול וערכו החינוכי, שעלים-ספריה למדריכים, ירושלים, תשי"ג
שעלבים וסביבתה, הוצאת קבוצת שעלבים, תשכ"ח.
רמלה עבר והווה
סיני עבר והווה
לקסיקון כרטא- החי והצומח בארץ ישראל
יהודה ושומרון [הגדה המערבית] (הוצאת ספרית השדה, תשכ"ט, 1968).
גולן וחרמון, הוצאת אחיעבר, ירושלים, תש"ל - 1970.
ואהבת לארצך כמוך זאב וילנאי מסייר ומספר (הוצאת כרטא, תשל"ה).
שמות ישובינו, הוצאת מסדה.
ים המלח וחופו הישראלי (1964), מועצה אזורית תמר.
אשקלון החדשה והעתיקה (הוצאת עיריית אשקלון, תשכ"ג, 1963)
לקריאה נוספת

'וילנאי (וילנסקי), זאב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 197. (הספר בקטלוג ULI)
אלי שילר, ספר זאב וילנאי, מבחר מאמרים בידיעת הארץ מוקדשים לווילנאי, הוצאת אריאל, ירושלים, 1984.
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, 1949. הערך: ד"ר זאב וילנאי (וילנסקי).
↑  הספרייה ע"ש פרופסור זאב וילנאי, אתר החברה להגנת הטבע ירושלים
↑  https://jbss.org/connecting/bibliography/
| ידיעת ארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| כללי | ארץ ישראל • ידיעת ארץ ישראל • מחקר אזור בארץ ישראל |  |
| תחומי מדע | היסטוריה • גאוגרפיה • גאולוגיה • אקלים • החי • הצומח • הצפרות בישראל |  |
| תחומי הפעילות | לימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה • של"ח וידיעת הארץ • סדרות חינוך • לימודי ארץ ישראל • חוגי סיירות • החקלאות בישראל |  |
| מוסדות | בתי ספר שדה • האגודה הגאוגרפית הישראלית • החברה ההיסטורית הישראלית • החברה המזרחנית הארץ-ישראלית • החברה להגנת הטבע • החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה • המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל • המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן • המכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב) • המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן • המכון לארכיאולוגיה גלילית • המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי • המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא • המרכז למיפוי ארץ ישראל • המרכז למיפוי ישראל • העמותה הישראלית לפרהיסטוריה • הקרן לחקר ארץ ישראל • יד יצחק בן-צבי • מכון אבשלום • מכון ישראלי לארכאולוגיה • רשות העתיקות • רשות הטבע והגנים |  |
| מסלולים מסומנים | שביל ישראל • שביל ישראל לאופניים • שביל ירושלים • שביל הגולן • שביל הסנהדרין • שביל גולני • שביל הים • סובב כנרת |  |
| חוקרי ארץ ישראל | בנימין מטודלה • אשתורי הפרחי • יהוסף שוורץ • אברהם משה לונץ • אברהם יעקב ברור • זאב וילנאי • יוסף ברסלבי • שמריה גוטמן • צבי אילן • יוסי בן-ארצי • אורי דביר • ספי בן-יוסף • שמואל אביצור • ברוך ספיר • מורה דרך |  |
| ספרי יסוד | ארץ-ישראל: ספר-המסעות • מדריך ארץ ישראל • אנציקלופדיה אריאל • מדריך ישראל • כל ארץ ישראל • אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל • אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269666105171  PLWABN: 9810668112005606  BnF: cb127594348 (data)  CiNii: DA13224907  GND: 119141825  ISNI: 0000 0001 1023 5776  LCCN: n82147246  NKC: jn20001227349  NLA: 35582322  NSK: 000016130  NTA: 074028146  RERO: 02-A003943721  SUDOC: 13128259X  VcBA: 495/275345  VIAF: 30340192   WorldCat (עם VIAF): 30340192
מחסום חיזמא

| --- | --- |

מחסום חיזמא במבט מכיוון ירושלים. בתי הכפר חיזמא נראים ברקע.
 שם רשמי:  מעבר בחורים
 מיקום:  עוטף ירושלים, בין פסגת זאב לחיזמא
 מנוהל על ידי:  המשטרה הצבאית
 קואורדינטות:  31°49′40″N 35°15′07″E﻿ / ﻿31.8279029°N 35.2519472°E﻿ / 31.8279029; 35.2519472
  (למפת ירושלים מוגדלת) מחסום חיזמה(למפת ירושלים רגילה) מחסום חיזמה(למפת הרי ירושלים רגילה) מחסום חיזמה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מחסום חיזמה he
מחסום חיזמא או בשמו הרשמי מעבר בחורים הוא מחסום צה"לי בקטע עוטף ירושלים של גדר ההפרדה, הממוקם בין שכונת פסגת זאב שבירושלים לבין הכפר הפלסטיני חיזמא. המחסום מופעל על ידי גדוד ארז של המשטרה הצבאית, בשיתוף עם חברת אבטחה אזרחית ועם משמר הגבול.
מחסום חיזמא הוא המעבר העיקרי מירושלים ליישובי בנימין והשומרון.
מיקום

מחסום חיזמא ממוקם בקצה המזרחי של שדרות סיירת דוכיפת בפסגת זאב, שהן מקטע מכביש 4197 המגיע ממחלף בנציון. בצמידות למחסום נמצא צומת חיזמא שבו מתחברים כביש 4197 עם כביש 437 (המחבר בין מחלף גבע בנימין לצומת מישור אדומים), והוא מפריד בין תחום השיפוט של עיריית ירושלים לתחום השיפוט של המועצה האזורית מטה בנימין.
ממזרח למחסום נמצאים ההתנחלות ענתות, מחנה ענתות, הכפר הפלסטיני ענאתא וכביש הטבעת המזרחי.
המחסום נקרא באופן רשמי "מעבר בחורים" על שם העיר המקראית בחורים שמזוהה בחורבת עלמית הסמוכה.
היסטוריה

בזמן האינתיפאדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. באזור הכפר תוואי הגדר עוקב ברובו את גבול ירושלים המאוחדת, אך קטע קטן במערב הכפר, שהוא בתוך גבול ירושלים המאוחדת, הוא בצידו הפלסטיני של הגדר. ממערב לכפר, בין כביש 437 לקצה המזרחי של שדרות סיירת דוכיפת בשכונת פסגת זאב, הוקם "מחסום חיזמא". המעבר במחסום מותר לאזרחים ישראלים ופלסטינים תושבי מזרח ירושלים אך אסור לפלסטינים תושבי יהודה ושומרון בעלי היתרי כניסה, ולכלי התחבורה הציבורית של מזרח ירושלים מחויבים לעבור רק דרך "מעבר קלנדיה" בצפון ירושלים (עד להקמת המחסום יכלו תושבי הכפר להיכנס לירושלים כמעט ללא הגבלה).
בית יחיד בכפר - בית משפחת אל־חטיב, הממוקם בוואדי שלמרגלות שדרות סיירת דוכיפת, נותר בצד הישראלי של גדר ההפרדה, אך לבני המשפחה אסורה הכניסה לישראל, ולבני משפחתם בכפר, אסור לחצות את המחסום כדי לבוא לבקרם.
במחסום היו מספר פיגועים, ואירועים רבים של יידוי אבנים על כלי רכב ישראלים. במחסום נעשים גם ניסיונות הברחה.
להלן כמה מהאירועים שהתרחשו במחסום:
ביוני 2009, מוחמד סבייח בן 25, פקיד ברשות הפלסטינית, התנפל על חייל וניסה לחטוף את נשקו, החיילים ירו במחבל ופצעו אותו.
בדצמבר 2015, מחבל הגיע אל המחסום, ירה בישראלי ופצע אותו באורח קל.
במאי 2016, שני חיילים נפצעו קשה וקל מפיצוץ מטען חבלה.
במאי 2017, צעיר חמוש בסכין נורה למוות על ידי אנשי כוחות הביטחון במחסום חיזמא. שעות לאחר האירוע דווח כי הצעיר, תושב שכונת פסגת זאב בירושלים בן 19, השאיר מכתב שמעיד על רצונו לשים קץ לחייו.
תחבורה

בהיותו העורק הראשי המחבר בין ירושלים ובין שומרון ובנימין, מהווה המחסום נקודת דרכים חשובה במסלול זה. במחסום נמצאות תחנות אוטובוס עבור כל קווי בנימין ושומרון, וכן טרמפיאדה פעילה. לצד זאת, בצירים המובילים למחסום נוצרים עמוסי תנועה רבים.
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר ייחוד נקודות מעבר טובין (יהודה והשומרון), תשע"ו-2016, תוספת שלישית (סעיף 3), באתר נבו
↑  עמירה הס, יש מקום לחשש, באתר הארץ, 21 בפברואר 2010
↑   עמירה הס, המינהל אוסר על פלסטינית בהריון בסיכון לעבור במחסום לישראלים בלבד, באתר הארץ, 11 בפברואר 2014
↑   גדעון לוי, אלכס ליבק, שלושה נכים, לבדם במובלעת מנותקת, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2016
↑  עדו בן פורת, הכיסאות הגבוהים עוררו את חשד הלוחם, באתר ערוץ 7, 4 בנובמבר 2018
↑  אורלי הררי, תיעוד: שב"חים בדופן הרכב, באתר ערוץ 7, 29 בנובמבר 2018
↑  גדעון לוי, מיקי קרצמן, אזור הדמדומים: אי-דיוקים גדולים אצל דובר צה"ל, באתר הארץ, 12 ביוני 2009
↑  צעיר נורה למוות במחסום חיזמה כשבידו סכין; נמצא מכתב התאבדות שהשאיר, באתר הארץ, 10 במאי 2017
↑  אלירן אהרן, הפקקים מצפון לירושלים: "מציאות בלתי נסבלת", באתר ערוץ 7, 12 בנובמבר 2018
2020 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 2020  בספרות |  |
< · 2018 · 2019 — 2020 — 2021 · 2022 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 2020 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

25 ביוני – ספרה הלא שלם של לואיזה מיי אלקוט "סיפורה של דודה נלי", אותו יצרה בסביבות שנת 1849, פורסם לראשונה במגזין סטרנד מגזין.
13 באוקטובר – הספר הראשון מהמהדורה הראשונה של הארי פוטר ואבן החכמים נמכר במכירה פומבית בבריטניה תמורת 60,000 ליש"ט.
14 באוקטובר – מהדורת הפוליו הראשונה של שייקספיר נמכרה במכירה פומבית בניו יורק תמורת 9.98 מיליון דולרים
ספרים חדשים נבחרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים > סיפורת

ארנסט קליין – שחקן מספר שתיים
ספרים חדשים נבחרים > ספרי ילדים ונוער

סוזן קולינס – בלדה לנחשים וציפורי שיר
סופי בלקאול – אם תבוא לכדור הארץ (הוכרז על ידי הניו יורק טיימס כספר הילדים הטוב ביותר לשנת 2020)
ג'ף קיני – יומנו של חנון - במים עמוקים
ג'יי קיי רולינג – האיקבוג (אנ')
סטפני מאייר – שמש חצות (אנ')
ספרים חדשים נבחרים > ספרי עיון

ברק אובמה – ארץ מובטחת
נפטרו

9 בינואר – מייק רזניק, סופר יהודי אמריקאי (נולד ב-1942)
12 בינואר – רוג'ר סקרוטון, פילוסוף אנגלי וסופר שהתמחה באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית (נולד ב-1944)
31 בינואר – יוז'ף טורנאי, משורר, מתרגם וסופר הונגרי (נולד ב-1927)
31 בינואר – מרי היגינס קלארק, סופרת אמריקאית (נולדה ב-1927)
3 בפברואר – ג'ורג' סטיינר, מבקר ספרות יהודי אמריקאי, פובליציסט, פילוסוף, סופר ומחנך (נולד ב-1929)
17 בפברואר – צ'ארלס פורטיס, סופר אמריקאי (נולד ב-1933)
19 בפברואר – ז'אן דניאל, עיתונאי וסופר יהודי צרפתי (נולד ב-1920)
24 בפברואר – קלייב קאסלר, סופר אמריקאי, שעסק גם בארכאולוגיה ימית ובחשיפת כלי שיט טבועים (נולד ב-1931)
2 במרץ – ג'יימס ליפטון, סופר, משורר, מלחין ושחקן אמריקאי יהודי (נולד ב-1926)
17 במרץ – אדוארד לימונוב, עיתונאי, סופר ומשורר ופעיל פוליטי רוסי (נולד ב-1943)
24 במרץ – אלבר אודרזו, צייר וכותב קומיקס צרפתי ממוצא איטלקי (נולד ב-1927)
25 במרץ – פאול גומה, סופר רומני, ממתנגדי המשטר הקומוניסטי ברומניה וממצדיקי שואת יהודי רומניה (נולד ב-1935)
27 במרץ – קרל פרידמן, סופרת יהודייה הולנדית (נולדה ב-1952)
29 במרץ – יורי בונדארב, סופר סובייטי (נולד ב-1924)
25 באפריל – פר אולוב אנקוויסט, סופר שוודי (נולד ב-1934)
22 במאי – אלבר ממי, סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי-צרפתי (נולד ב-1920)
27 במאי – לארי קרמר, מחזאי, סופר ופעיל זכויות להט"ב אמריקאי (נולד ב-1935)
17 ביוני – ג'ין קנדי סמית', דיפלומטית, אקטיביסטית, הומניטרית וסופרת אמריקאית (נולדה ב-1928)
19 ביוני – קרלוס רואיס סאפון, סופר ספרדי (נולד ב-1964)
29 ביוני – קרל ריינר, שחקן, קומיקאי, במאי, תסריטאי וסופר יהודי-אמריקאי (נולד ב-1922)
12 ביולי – ג'ואנה קול, סופרת ילדים אמריקאית (נולדה ב-1944)
14 ביולי – אדאלט אאולו, סופרת ומחזאית טורקית (נולדה ב-1929)
28 ביולי – קלייב פונטינג, חוקר וסופר בריטי בתחום ההיסטוריה ומדע המדינה (נולד ב-1946)
21 באוגוסט – קן רובינסון, סופר בריטי (נולד ב-1950)
6 בספטמבר – אחמת דנגור, סופר ומשורר דרום אפריקאי (נולד ב-1948)
9 בספטמבר – עמוס לוצאטו, רופא יהודי איטלקי, סופר ומחבר מאמרים וחוקר עולמי בנושא התרבות היהודית (נולד ב-1928)
17 בספטמבר – טרי גודקיינד, סופר אמריקאי ומחברה של סדרת הפנטזיה רבת-המכר "חרב האמת" (נולד ב-1948)
18 בספטמבר – סם מקברטני, סופר ילדים צפון אירי (נולד ב-1943)
24 באוקטובר – בן עמי פיינגולד, סופר, חוקר ספרות ומבקר תיאטרון (נולד ב-1931)
6 בנובמבר – ג'ורג' קוקרופט, סופר אמריקאי, שכתב תחת שם העט לוק ריינהרט (נולד ב-1932)
6 בנובמבר – מיכאיל ז'בנצקי, סופר סאטירה וסטנדאפיסט יהודי רוסי וסובייטי (נולד ב-1934)
12 בדצמבר – ג'ון לה קארה, סופר בריטי (נולד ב-1931)
פרסים

פרס מאן בוקר: דאגלס סטיוארט, "Shuggie Bain".‏
פרס נובל לספרות: לואיז גליק
הערות שוליים

↑  Flood, Alison (19 בנובמבר 2020). "Douglas Stuart wins Booker prize for debut Shuggie Bain". The Guardian. ארכיון מ-22 בנובמבר 2020. נבדק ב-19 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hofmann, Richie (2020-10-08). "Opinion: Nobel reminds us why Gluck's poetry matters now". CNN. ארכיון מ-2021-12-26. נבדק ב-2021-12-26.
| שנים בספרות |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-20 | 1901 • 1902 • 1903 • 1904 • 1905 • 1906 • 1907 • 1908 • 1909 • 1910 • 1911 • 1912 • 1913 • 1914 • 1915 • 1916 • 1917 • 1918 • 1919 • 1920 • 1921 • 1922 • 1923 • 1924 • 1925 • 1926 • 1927 • 1928 • 1929 • 1930 • 1931 • 1932 • 1933 • 1934 • 1935 • 1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1941 • 1942 • 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 |  |
| המאה ה-21 | 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
עקיבא ארנסט סימון

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1899 י"ד באדר ב' ה'תר"ס ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1988 (בגיל 89) ה' באלול ה'תשמ"ח ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  חינוך
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל בחינוך לשנת ה'תשכ"ז מדליית בובר-רוזנצווייג (1969) מדליית צלב הברזל של הצבא הגרמני
 צאצאים:  אוריאל סימון 
 
עקיבא ארנסט סימון (גרמנית: Ernst Simon‏; 15 במרץ 1899 – 18 באוגוסט 1988), פילוסוף וחוקר חינוך, מרצה לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. מאנשי "ברית שלום". חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ז (1967).
קורות חייו > בגרמניה

סימון נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית לאפרים גוטהולד סימון וססיליה לבית ליפמן, דור חמישי לרבי עקיבא איגר (הראשון, מהלברשטאדט). הוא גדל כבן למשפחה יהודית מתבוללת וכפטריוט גרמני. אביו היה מנהל בחברה מסחרית בברלין. היה הבכור מבין שלושה אחים, אחיו הצעירים היו פריץ מיכאל והנס. נסחף בהתלהבותם של צעירי גרמניה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא בהיותו בן 17 (מרץ 1916) ונשלח לחזית כלוחם בגדוד תותחני שדה. באותה שנה נפצע בוורדן, אך חזר לשרת במהלך 1917 עד תום המלחמה. בתקופת שירותו נתקל סימון בתופעות אנטישמיות, שכוּונו הן כלפיו אישית והן כלפי ציבור החיילים היהודים. למרות שיהודים רבים נפלו בחפירות, היו שטענו כי הם לא תרמו דיים וכי הם משתמטים מהלחימה. רוח זו הביאה מהפך בנפשו, והוא הפך לציוני. במהלך המלחמה בזמן הגנה על מחסן תחמושת, הוא הצליח לנטרל רימון שנזרק לעבר המחסן. בעקבות מעשה זה הוא זכה במדליית צלב הברזל של הצבא הגרמני.
בשנת 1919 החל את לימודיו בברלין ובפרנקפורט ע"נ מיין. בשנת 1923 סיים תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא: "ראנקה והגל". בזמן לימודיו הכיר את הפסיכואנליטיקן אריך פרום, איתו נשאר בקשרי ידידות כל חייו, וכן את הפילוסוף והמחנך פרנץ רוזנצווייג שהטביע חותם מכריע על התפתחותו הדתית וההגותית, את הרב האורתודוקסי המתון נחמיה אנטון נובל, ואת מרטין בובר - פילוסוף וחוקר החסידות, שהשפיע עליו רבות גם בהמשך חייו. בובר הוציא לאור עיתון בשם "דֶר יוּדֶה" (Der Jude, 'היהודי'), וסימון כתב בעיתון זה וערך כעורך משנה את שני הכרכים האחרונים של העיתון.
כתלמיד קרוב של רוזנצווייג היה ממייסדיו וממוריו המרכזיים של "בית המדרש היהודי החופשי" (Freies Jüdisches Lehrhaus) בפרנקפורט ע"נ מיין, שהקים רוזנצווייג. הוא לימד שם מספר שנים ואף ייסד את המניין שהתכנס בביתו של רוזנצוויג שהיה משותק ומרותק למיטתו באותן שנים.
קורות חייו > בישראל

סימון ואשתו טוני (לבית רפופורט) עלו לארץ ישראל בשנת 1928. בשנותיו הראשונות בארץ לימד סימון היסטוריה בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנת 1934 שב לגרמניה למשך חצי שנה, לפי הזמנתם של בובר וראשי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה (Reichsvertretung der Deutschen Juden), ליאו בק ואוטו הירש, ושם הצטרף למרכז לחינוך יהודי למבוגרים שהקים בובר. חינוך יהודי למבוגרים בתקופת המשטר הנאצי דרש זהירות רבה מהמורים והתלמידים כאחד, והם נאלצו להשתמש לעיתים ברמזים כדי למנוע הלשנות. בשובו עבר עם משפחתו לירושלים, שם התגורר בשכונת רחביה, מעוזם של האינטלקטואלים. עם שובו מגרמניה הוזמן על ידי  בן ציון דינבורג לשמש כמורה לפילוסופיה יוונית בבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, שהוקם בשנים אלה, ובית המדרש למורים העברי. בשני מוסדות אלה שימש תקופות מספר כמנהל. בשנת 1939 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית למחלקה לחינוך כמרצה לפילוסופיה ותולדות חינוך. בשנת 1950 קיבל מינוי של פרופסור חבר, ב-1955 פרופסור מן המניין ואחר כך מונה למנהל בית הספר לחינוך. בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו מהוראה באוניברסיטה בשנת 1967.
סימון היה מנציגי מפלגת "עלייה חדשה" באספת הנבחרים הרביעית (שכיהנה בשנים 1944-1949). היה חבר בתנועות שלום (ראו פעילות חברתית-פוליטית להלן). היה ממייסדי מכון ליאו בק (מכון לחקר תולדות יהדות גרמניה), פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם (בין השאר פרופסור בסמינר לתאולוגיה יהודית בניו יורק). חיבר ספרים ומאמרים רבים, והיה בין השאר שותף לעריכת האנציקלופדיה החינוכית.
בשנת 1967 הוענק לו פרס ישראל בחינוך לשנת תשכ"ז, ובשנת 1969 הוענקה לו בפרנקפורט מדליית בובר-רוזנצוויג לאות הוקרה על תרומתו לדיאלוג היהודי-נוצרי.
סימון נפטר בשנת 1988 בירושלים, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. השאיר אחריו את אשתו ושני ילדיו: בנו פרופ' אוריאל סימון, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, מראשי תנועת מימד; ובתו חנה גרינברג, ממייסדות בית הספר סדברי ואלי.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת ׳המדע׳ בעיר רחובות, יחד עם רחובות על שם זוכי פרס ישראל נוספים בשכונה זו.
פעילות חברתית-פוליטית

יהדותו של סימון הייתה "יהדות הומניסטית". פעילותו הפוליטית הייתה בתנועות חוץ-פרלמנטריות שדגלו בדרך פייסנית בסכסוך הישראלי-ערבי. עם עלייתו ארצה, הצטרף לחבריו בובר, שלום ואחרים לתנועת "ברית שלום" – אגודת אנשי רוח שמאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 שאפה לדו-קיום יהודי-ערבי בארץ ישראל.
ב-12 במרץ 1930 כתב סימון תזכיר לסוכנות היהודית, בו קרא לה להגביל את העלייה היהודית לארץ ישראל ולהכריז רשמית על שאיפת היישוב היהודי "להישאר מיעוט" בה. הוא הביע את דעתו כי היהודים צריכים להישאר במצב קבע של כ-40% מהאוכלוסייה הכללית, וטען "שלום אמיתי יכול להיות מושג רק על ידי שינוי המטרה הציונית, כלומר על ידי ויתור על המדינה היהודית... ויתור על הרוב היהודי".
ביולי 1941 הכריז בכינוס בבן שמן שלעם הערבי זכות על הארץ כמו לעם היהודי. נאום זה והתבטאויות נוספות שלו גרמו לצעדים אלימים נגדו: בספטמבר של אותה שנה הושלכה פצצה לביתו, ובאחד הימים התפרצו אנשים לכיתת הלימוד שלו והיכוהו. בשנת 1942 חבר לפרופ' י' ל' מאגנס (מראשי "ברית שלום") ולאחרים, בהם הנרייטה סאלד, מייסדת "עליית הנוער", לסיעת "איחוד", שיחד עם "השומר הצעיר" דגלו בהקמת מדינה דו-לאומית. סימון התנגד לבן-גוריון ולדרכו המדינית. בשנת 1961 אף קרא להקים ממשלת שלום ללא בן-גוריון.
בשנת 1962, היה ממייסדי הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, ארגון שפעל במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון, לאחר שנחשף שמדינת ישראל מנסה לפתח פצצות אטום.
סימון היה ממבטאיה המובהקים של יהדות דתית-ליברלית בישראל. במשך עשרות שנים היה חבר פעיל ומרכזי בבית הכנסת הייקי-הליברלי "אמת ואמונה", שסדרי התפילה בו היו מסורתיים למדי, כולל ישיבה נפרדת לגברים ולנשים, אך ללא מחיצה של ממש. הוא הרבה לשאת דרשות בקהילה זו וביטא בהן שילוב של למדנות יהודית, קריאה נבואית לצדק חברתי ולשלום ומעוגנות מעמיקה בתרבות הכללית. סימון, שהושפע עמוקות ממרטין בובר, צעד בשאלת היחס למצוות המעשיות, בעקבות פרנץ רוזנצווייג.
לאחר מלחמת ששת הימים היה חבר בתנועה לשלום וביטחון שהוקמה בשנת 1969. הוא נאם בהפגנות התנועה, שקראה להכרה בזכות ההגדרה עצמית לפלסטינים והחזרת השטחים שנכבשו במלחמה.
כאיש חינוך עסק בהוראה בבתי ספר ובאוניברסיטה ובחינוך מבוגרים. הוא היה יועץ חינוכי וחבר "הוועדה לעליית הנוער הדתי" שבין השאר הקימה מסגרת חינוכית דתית בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
הוא הרבה להביע את דעותיו במאמרים ומכתבים למערכת (בעיקר לעיתון "הארץ"). בקרב חוגים דתיים לא תמיד היו דעותיו מקובלות למרות היותו יהודי שומר-מצוות. על כך סיפר אוריאל, בנו: "אבא האמין באופי המוסרי האימננטי של תורת ישראל, אך דווקא במאבקיו הציבוריים הוא מצא עצמו בעל-בריתם של הציונים החילונים ואף האתאיסטים. דווקא אצלם הוא מצא רגישות רומה לזו שלו לעוולות סוציאליות. פעם הוא התוודה לפני הרב סולובייצ'יק על כאבו, שדווקא עם אלה שהוא מתפלל הוא אינו מוצא שפה משותפת, ועם אלה שהוא מוצא אתם שפה משותפת הוא אינו יכול להתפלל."
הגותו ומחקריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סימון שהתגייס לצבא כיהודי "אגנוסטי ובור" כדבריו, השתחרר כיהודי מקורב לדת היהודית וכציוני. לאחר שחרורו התמודד עם שלוש שאלות:
"היחס שבין גבורה צבאית לאומץ אזרחי והתפקיד של הדמיון..."
"האפשרות להבדיל בין עמדה אנטי-מילטאריסטית לבין השקפה פאציפיסטית-עקרונית"
"מה בין ציונות ליהדות דתית"
סימון נתן ביטוי לשאלות אלה באישיותו ובדרכו בחיים כהומניסט מאמין, כציוני, כפעיל שלום וכמחנך.
בשדה החינוך, סימון הסביר כי בעקבות מהפכת המידע חלה על המחנך אחריות מוגברת לברור ולתווך את הידע המונגש לחניך.
מכתביו בעברית

פסטאלוצי וקורצ’אק: חלוצים לחינוך סוציאלי (ספריה פדגוגית קטנה, ב), תל אביב: אורים, 1949.
עקיבא ארנסט סימון, חיים איזק (עורכים), משנת פסטאלוצי, מבחר מקורות, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1953.
על פראנץ רוזנצווייג, במלאת כ"ה שנה לפטירתו (דיוני בית הלל), הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, 1956.
חיים אורמיאן (עורך ראשי), אנציקלופדיה חינוכית: אוצר ידיעות על החינוך בעם ישראל , ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות מוסד ביאליק, תשי"ט-תשכ"ט:
עקיבא ארנסט סימון (עורך), כרך א: יסודות החינוך, תשכ"א.
עקיבא ארנסט סימון, אהרון פריץ קליינברגר ועזריאל שוחט (עורכים), כרך ד, תולדות החינוך, תשכ"ד.
קוו-התיחום: לאומיות, ציונות והסכסוך היהודי-ערבי במשנת מרטין בובר ובפעילותו, המרכז ללימודים ערביים, גבעת חביבה, 1973.
האם עוד יהודים אנחנו: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1982.
הזכות לחנך, החובה לחנך: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1983.
יעדים, צמתים, נתיבים: הגותו של מרדכי מ' בובר: מסות, הוצאת ספרית פועלים, תל אביב, 1985.
פרקי חיים: בנין תוך חורבן, תרגם אברהם טוביאס, הוצאת ספרית פועלים בשיתוף מכון ליאו בק, תל אביב, 1986.
לקריאה נוספת

נתן גובר, ההומניזם הדתי של ע. א. סימון, שדמות לג, תשכט-1969.
אדיר כהן, הזכות לחנך, החובה לחנך: פרקים במשנתו החינוכית של עקיבא ארנסט סימון, עיונים בחינוך 44, 1986, עמ' 41-5.
אהוד לוז, התמימות השנייה: על ההומאניזם היהודי של עקיבא ארנסט סימון, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל ב (4), 1983, עמ' 644-613.
יהוידע עמיר, גשרים – עקיבא ארנסט סימון ותקוות הקווים, בתוך: צבי לם (עורך), עיצוב ושיקום: אסופת מאמרים לזכרם של פרופ' ארנסט סימון ופרופ' קרל פרנקנשטיין, הוצאת מאגנס ובית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ו, עמ' 58-38.
פנחס רוזנבליט, עולמו הרוחני של עקיבא ארנסט סימון, בתוך: הנ"ל, בישראל ובאדם: מבחר מאמרים, ירושלים: הוצאת מכון ליאו בק, 1992, עמ' 179-174.
אבי שגיא, אתגר השיבה אל המסורת, ירושלים: מכון שלום הרטמן, 2006, פרק שלישי: "המידור – מארנסט סימון ועד ישעיהו ליבוביץ", עמ' 80-59.
אברהם שפירא, איש המוסר והאיש החזק: ע. א. סימון בן 80, משא, מוסף דבר, מרס 1979.