אדוארד ג'ון אייר
מושל קולוניאלי בג'מייקה

מ 1854 היה אייר מושל של כמה מושבות בקריביים.
כמושל ג'מייקה, אייר, חשש מפני התקוממות באי, דיכא באכזריות את "מרד מפרץ מוראנט" ב־1865. המרד פרץ כאשר הכומר הבפטיסטי ומנהיג המורדים (והגיבור הלאומי של ג'מייקה) פול בוגלה עודד והוביל את המרד, שגרם למותם של 18 אנשי מיליציה או פקידים. למעלה מארבע מאות איכרים נהרגו בפעולות תגמול, כ -600 קבלו עונש מלקות וכאלף בתים נשרפו. גנרל לוק או'קונור היה אחראי באופן ישיר על אלה שפעלו לענישת היתר. אייר גם אישר את הוצאתו להורג של ג'ורג' ויליאם גורדון, איש ממוצא מעורב, שאף כי לא לקח חלק בפועל במרד, הועמד לדין במשפט צבאי על בגידה. גורדון, כחבר נבחר באספה הלאומית הג'מייקנית, היה ביקורתי באופן גלוי על התנהלותו של אייר בתפקידו. אך אייר היה משוכנע כי גורדון הוא אחד המנהיגים של מרד המפרץ המורנטי. ב -23 באוקטובר נתלה גורדון יומיים לאחר משפטו המהיר ומנהיג המורדים בוגלה נתלה אחריו יחד עם 14 מורדים אחרים.
המתיישבים האירופיים בג'מייקה ראו באייר גיבור שהציל את ג'מייקה מאסון. השפעתו של אייר על התושבים הלבנים הייתה כה חזקה, עד שהצליח לשכנע את אספת הנבחרים להעביר רפורמות חוקתיות שביטלו את חוקת הממשל הישנה. החוקה החדשה, איפשרה לג'מייקה להפוך למושבת כתר, עם מחוקק ממונה (ולא נבחר), על יסוד ההנחה ששליטה חקיקתית חזקה יותר תמנע מרד נוסף. מהלך זה הסתיים בהשפעה הגוברת של האנשים בני התערובת כמו גורדון, אדוארד יורדון ורוברט אוסבורן. בטרם הסתיימה החקיקה הועברו גם חוקים לטיפול במצבי חירום, לרבות חוק של קבלת חסינות משפטית המכסה את כל המעשים שנעשו בתום לב בזמן דיכוי המרד לאחר הכרזת מצב חירום צבאי.
אירועים אלה עוררו מחלוקת רבה בבריטניה, וכתוצאה מכך תבעו שאייר ייעצר על רצח גורדון. ג'ון סטיוארט מיל ארגן את "ועדת ג'מייקה", שדרשה את העמדתו לדין וכללה כמה אינטלקטואלים ליברלים ידועים, כגון ג'ון ברייט, צ'ארלס דרווין, פרדריק הריסון, תומאס יוז, תומאס הנרי האקסלי והרברט ספנסר.
מנגד, הוקם ועד להגנה על המושל אייר על ידי תומאס קרלייל בספטמבר 1866 שטען שאייר פעל בהחלטיות כדי להחזיר את הסדר הציבורי במושבה. מזכיר הוועדה היה המילטון יום, חבר באגודה הגאוגרפית המלכותית שאיתו חקר אייר באוסטרליה, בניו סאות' ויילס. תומכיו כללו את ג'ון רסקין, צ'ארלס קינגסלי, צ'ארלס דיקנס, לורד קרדיגן, אלפרד טניסון וג'ון טינדל.
נפתחו תיקים נגד אנשי הצבא הבריטי בג'ימייקה, שהיו מעורבים בדיכוי המרד. תיקים אלה נדונו בפני בית המשפט הפלילי המרכזי, אך חבר המושבעים הגדול סירב לאשר את התביעה. אייר התגורר בעיירה בשרופשיר, אנגליה, שהייתה מחוץ לתחום השיפוט של בית המשפט שבו המקרה נדון. עורך הדין ג'יימס פיציג'מס סטיבן נסע לעיירת מגוריו של אייר, אך לא הצליח לשכנע את השופטים לתמוך בעניינו נגד אייר. ועדת ג'מייקה ביקשה מהיועץ המשפטי לממשלה לאשר את המידע הפלילי נגד אייר, אך נדחתה. אייר עבר להתגורר בלונדון כדי שיוכל להביא את הנושא לבירור ייסודי. השופט בבית המשפט הלונדוני, סירב לעצור אותו, בשל כישלונם של התיקים נגד הקצינים. אז פנו התובעים אל המלכה שתוציא "צו מנדאמוס" שהוצדק על ידי חוק השיפוט הפלילי 1802. הצו הוצא נגד אייר, אבל חבר המושבעים הגדול של המלכה, סירב לאשר את כתב האישום ואייר השתחרר מהרדיפה הפלילית.
המקרה עבר לידי בתי המשפט האזרחיים. אלכסנדר פיליפס תבע את אייר על שישה סעיפים של תקיפה ושל מאסר שווא. המקרה הובא בסופו של דבר לבית המשפט העליון של בריטניה כ"פיליפס ואייר "(1870) LR 6 QB 1. המקרה היה בעל השפעה בקביעת תקדים בחוק האנגלי והאוסטרלי על סתירה בין חוקים, ובחירת החוק שיושם במקרה של נזקים בינלאומיים. אייר זוכה ופסק-דינו הפך לתקדים חשוב שנקבע על ידי השופט ג' וילס.
הוצאותיו המשפטיות של אייר כוסו על ידי ממשלת בריטניה ב־1872, ובשנת 1874 הוענקה לו קצבה של מושל קולוניאלי בדימוס. הוא חי את שארית חייו בדבון, שם הוא מת ב -30 בנובמבר 1901. הוא קבור בחצר הכנסייה בעיירה בה התגורר.