ויליאם וורדסוורת'
בלדות ליריות

בספטמבר 1796 יצא לאור בעילום שם, ללא כותרת, ובלי תוכן עניינים, ספר שירה קטן שחיברו שני חברים, ויליאם וורדסוורת' בן ה-28 וסמואל קולרידג' בן ה-25. בפתח הספר נכתבו הדברים הבאים:
יש להתייחס לרוב השירים הבאים כניסיונות. הם נכתבו בעיקר על מנת לוודא עד כמה שפת השיחה של המעמדות הבינוני והנמוך של החברה מתאימה לתכלית עונג שירי. קוראים המורגלים בצעקנות ובצירופי המילים הריקנים של כותבים מודרניים רבים, עלולים להיאבק ברגשות של מוזרות וגלמוניות: יבקשו שירה, ויאלצו לשאול לפי אלו כללי נימוס הניסיונות הללו ראויים לשמה. רצוי שקוראים כאלה, למענם, לא יתנו למלה שירה, מלה שמשמעותה שנויה במחלוקת, לעמוד בדרך לשביעות רצונם; אלא שבמהלך עיונם בספר ישאלו את עצמם אם הוא כולל תיאור טבעי של רגשות אנושיים, צביונות אנושיים, והתרחשויות אנושיות; ואם התשובה חיובית בהתאם למשאלות המחבר, אזי יסכימו להיות שבעי-רצון למרות האויב הנורא ביותר של הנאותינו, כללי החלטה מבוססים מראש. קוראים, ששיפוטם נעלה יותר, עשויים להסתייג מהסגנון של רבות מהיצירות; יש להניח ששורות ופסוקים רבים לא יהיו בדיוק לפי טעמם. אולי ייראה להם, שעל מנת להימנע מהחסרון השכיח של זמנו, המחבר לפעמים ירד נמוך מדי, עד שרבים מביטוייו מוכרים מדי וחסרי הדר. מסתבר שככל שהקורא בקיא יותר בכותבינו הבכירים, ובאלו אשר בזמנים המודרניים הצליחו ביותר לצייר רגשות והתנהגויות, כן תהיינה לו פחות תלונות מהסוג הזה.
הספר "בלדות ליריות" נפתח בבלדה המפורסמת "שירת יורד הים הישיש" מאת קולרידג' וכלל עוד שלשה שירים פרי עטו ובהם האידיליה "הזמיר", ונחתם בשיר "שורות שנכתבו במרחק כמה מיילים מעל מנזר טינטרן" מאת וורדסוורת'. כמה מהשירים הנודעים ביותר של וורדסוורת' כלולים בספר: סימון לי, אנחנו שבעה, שורות נכתבו בראשית האביב, הקוצני, הילד האידיוט, מחאה ותשובה, שולחנות הפוכים, ועוד. במהדורה של 1800, מה שהתחיל כניסיונות היה לדרך שירית. השירים שחיבר קולדרידג' סומנו, על מנת שלא יבלבלו ביניהם. וורדסוורת' הרחיב את הספר וצירף חלק שני המורכב משיריו החדשים, ובהם: האחים, היא התגוררה בדרכים לא כבושות, לוסי גריי, רות, שני בקרים באפריל, המעיין - שיחה, ליקוט אגוזים, הקבצן הזקן מקמברלנד, מייקל, ועוד. וורדסוורת' צירף גם מבוא נרחב בו הסביר את דרכו השירית. להלן שני הבתים הראשונים של הבלדה "רות":
כְּשֶׁרוּת נוֹתְרָה חֲצִי בּוֹדֶדֶת,

אָבִיהָ לָקַח בַּת-זוּג אַחֶרֶת;

וְרוּת, עוֹד לֹא בַּת שֶׁבַע,

מֵרְצוֹנָהּ, נֶעֱלֶבֶת,

בְּחֵרוּת לֹא מִתְחַשֶּׁבֶת

הָלְכָה לְשׁוֹטֵט בַּטֶּבַע.



מִתֶּבֶן עָשְׂתָה חָלִיל,

יָכְלָה לְהָפִיק כָּל צְלִיל

כְּקוֹלוֹת פְּלָגִים וְרוּחוֹת;

סֻכָּה עֲלֵי יֶרֶק בָּנְתָה,

כְּמוֹ מִיּוֹם לֵדָתָהּ

הָיְתָה יַלְדַּת יְעָרוֹת.
אף על פי שבתחילה "בלדות ליריות" משך את תשומת לבם של מבקרים מעטים, ובשנה הראשונה נכתבו עליו שלוש ביקורות קשות וביקורת אוהדת אחת, הרי שבהמשך היה לאבן-דרך חשובה בתולדות השירה האנגלית. ויליאם הזליט, אולי המבקר האנגלי המשפיע ביותר בתקופה הרומנטית, כשקרא לראשונה את השירים מצא בהם מעט נגיעות של אמת וטבע והשאר מובן מאליו, אולם התחושה של סגנון חדש ורוח חדש כבשה אותו, עד שהרגיש השפעה דומה לזו של אדמה רעננה, של משב-רוח המבשר את בוא האביב. להלן "האלון ואחירותם החורש", בית ראשון:
אֱמֶת פְּשׁוּטָה אֶנְדְּרוּ מָצָא

בְּצִדֵּי פְּלָגִים רוֹחֲשִׁים;

תַּלְמִיד זָהִיר הָיֹה הָיָה

בְּקֶרֶב חֻרְשׁוֹת וְהָרִים.

בְּלֵיל חֹרֶף, כְּשֶׁרוּחַ עַז

מִבַּעַד לָעֵצִים, אָחַז

עַל בִּרְכָּיו בְּיַלְדּוֹ הַקָּטוֹן:

וּכְשֶׁהַשְּׁאָר, מַקְהֵלָה סְמוּקָה,

יְשׁוּבִים סְבִיב אֵשׁ מַבְהִיקָה,

וַיְסַפֵּר אָז רוֹעֵה הַצֹּאן:
כתבה הלן דארבישייר:
וורדסוורת' כתב את "בלדות ליריות" כשהגיע מהזעזוע של המהפיכה הצרפתית. אירועים ציבוריים הפריכו את תקוותיו העמוקות עבור האנושות. והוא נקלע למצב של סכסוך רוחני קשה, מצטמצם זמן-מה לשיטה של גודווין, שביססה תפיסה של השתלמות אנושית על כחו החסין מטעויות של ההגיון. אולם וורדסוורת' לא היה אינטלקטואל. טבעו הזדעזע עד עמקי נפשו, ובמהירה התקומם נגד השיטה השטחית של גודווין. הוא חפץ להתקרב למציאות עצמה, ולא ויתר על תקוותיו למען האדם בטרם יבחן את הטבע האנושי ביסודותיו. אבל איך למצוא את הטבע האנושי היסודי הזה? וורדסוורת' השיב בעצמו על השאלה: "על ידי הסרת הלוט מלבנו, והתבוננות אל אנשים שאורחות חייהם הפשוטים ביותר, וביותר בהתאם לטבע: אנשים שמעולם לא ידעו לא עידוני הבל, לא חשקים הפכפכים ומלאכותיים, לא ביקורות כוזבות, ולא דרכים רכרוכיות של מחשבה ורגש". הוא ביקש אפוא את הבריות האנושיות הענוות ביותר - בני כפר, ילדים, קבצנים ונוודים - ומצא שהרוח האנושית חזקה וחופשית... שיריו כמעיין הררי, נובעים היישר מן האדמה. לשונם חסרת צבעים כמים. אוירתם ברה כאוויר השחר, והחזיון שמעבירים אודות הארץ והחיים האנושיים דומה לזה שאנו רואים לעיתים ביקיצה מוקדמת. העולם של דברים מוכרים לגמרי ממשי, ואף-על-פי-כן לא מוכר עם משמעות נסתרת... פעם וורדסוורת' אמר שהוא מוקיר את שירתו לא בעבור השפעתה המוסרית או הפילוסופית, אלא כי הביא כח חדש לעולם הספרות. כח זה מצוי בצורתו הטהורה ביותר ב-"בלדות ליריות". בשירים מאוחרים הוא מופיע בהתפתחות בוגרת יותר ובלבוש עשיר יותר, אך שוב לעולם לא בחוזק ובפשטות כה פשוטים.
איש זקן מתהלך (מתוך "בלדות ליריות")
צִפֳּרֵי הַמְּשׂוּכָה הַקְּטַנּוֹת

לְאֹרֶךְ הַשְּׁבִיל, לֹא מַשְׁגִּיחוֹת בּוֹ.

הוּא מִתְהַלֵּךְ, כְּשֶׁפָּנָיו, צְעָדוֹ,

הִלּוּכוֹ, אֶחָד; כָּל גַּף, מַרְאֵהוּ

וּכְפִיפוֹת קוֹמָתוֹ, מְעִידִים

עַל אִישׁ הַנָּע בְּלִי כְּאֵב, מִתְקַדֵּם

עִם מַחְשָׁבָה - בַּאֲדִישׁוּת נָדוֹן

לְשַׁלְוַת הַדָּעַת: עַל יָדוֹ

כָּל מַאֲמָץ נִשְׁכָּח, בַּעֲבוּרוֹ

לַסַּבְלָנוּת יֵשׁ נִנּוֹחוֹת רַכָּה,

עַד שֶׁסַּבְלָנוּת נִרְאֵית כְּדָבָר

מְיֻתָּר. הוּא מוּבָל בְּטִבְעוֹ

לְשָׁלוֹם מֻשְׁלָם, - צְעִירִים צוֹפִים

בּוֹ בְּקִנְאָה, מַה שֶׁהוּא לֹא מַרְגִּישׁ.
על ייחודו של הספר "בלדות ליריות", כתב תומאס האצ'ינסון:
מה שמבדיל את בלדות ליריות, אפוא, משירים אחרים של חיי צניעות, זה שהודות להשלכה יוצאת דופן של גאוניות המחבר ולהלך-רוח מיוחד של התעניינותו בזמן הכתיבה, השירים הם גם לימודים בפסיכולוגיה. שכל האדם, ויותר מכל הלב, הוא מחוז חפצו של המשורר, והתחום העיקרי של שירו. שירה, אומר וורדסוורת' בהערה לשיר "הקוצני" (1800) - "שירה היא ההיסטוריה או המדע של רגשות". "העסק ההולם של שירה", הוא אומר במקום אחר, "(שבכל זאת, אם אמיתית, היא תמידית כמדע טהור), שימושה ההולם, זכותה וחובתה: להתייחס לדברים לא כמו שהם אלא כפי שמופיעים; לא כמו שקיימים כשלעצמם, אלא כפי שנראים קיימים לחושים ולרגשות".
ההשקפה של וורדסוורת' ב-"בלדות ליריות" היא שהאמת העמוקה ביותר נמצאת בטבע, מורה טוב יותר מכל החכמים ומכל הספרים, ובלבד שהחושים טהורים, ללא השפעת הגיון מדעי או אמנותי, ושהלב נכון להתבונן ולקבל; ובהתאמה הרגשות הנעלים ביותר יסודם ברגש הטוּב הטבעי התמים, מה שמצא בבריות כפריות, ולא בחברה האנושית העירונית.
יֵשׁ רָמָה, - מִגִּבְעוֹתֵינוּ אַחֲרוֹנָה

הַמְּשׂוֹחַחַת עִם חַמָּה שׁוֹקַעַת.

מַשְׁגִּיחִים בָּהּ מִמְּקוֹם שִׁבְתֵּנוּ בַּגַּן;

וּכְשֶׁלְּעֵת עֶרֶב אָנוּ מִתְהַלְּכִים

בַּדֶּרֶךְ, זֶה הַצּוּק, כֹּה גָּבוֹהַּ

מֵעָלֵינוּ, מְרֻחָק בְּקוֹמָתוֹ,

נִרְאֶה, וְלִפְעָמִים נִדְמֶה שׁוֹלֵחַ

שֶׁקֶט עָמֹק לְהָשִׁיב אֶת לִבֵּנוּ.

זֶה אֲתָר הֶחָבִיב עַל מֵטֵאוֹרִים:

כּוֹכַב צֶדֶק, כֹּה יָפֶה וְגָדוֹל

בְּלֵב הַשָּׁמַיִם, כֹּה בָּהִיר רַק

כְּשֶׁנּוֹצֵץ מֵעָלָיו. זֶה בֶּאֱמֶת

מָקוֹם בּוֹדֵד בְּיוֹתֵר בֵּין הֶעָבִים.

וְזוֹ שֶׁגָּרָה עִמִּי, שֶׁאָהַבְתִּי

בְּאַחְוָה, כָּךְ שֶׁשּׁוּם מָקוֹם בָּאָרֶץ

לְעוֹלָם לֹא יִהְיֶה לִי מִדְבָּר,

אָמְרָה, פִּסְגַּת-בָּדָד זוֹ תִּשָּׂא אֶת שְׁמִי.
(שירים על קריאת שמות למקומות, III, מתוך "בלדות ליריות")