לוחמה אווירית במלחמת קוריאה
מהלך המלחמה בזירה האווירית > שלב ראשון - עליונות אווירית מוחלטת של כוחות האו"ם > הפלישה

בפרוץ המלחמה ב-25 ביוני 1950, במקביל לפלישה הקרקעית, תקף חיל האוויר הצפון קוריאני את שדות התעופה בקימפו ובסיאול. חיל האוויר הדרום קוריאני שכלל מספר מטוסי תובלה וקישור לא היה יכול להתמודד עם האויב ולכן ביקש סיוע מהאמריקאים. במקביל האמריקאים החלו במבצע חילוץ של האזרחים שלהם מקוריאה הדרומית.
בתחילת המערכה האווירית שהחלה רשמית ב-27 ביוני עם הטלת המשימה על חיל האוויר החמישי, הוא השיג עליונות אווירית בזירת הפעולה שלו כמעט באופן מיידי בשל איכות מטוסיו, הן הסילוניים והן הבוכנתיים, והן בשל ההכשרה העדיפה של צוותי האוויר. ההפלה הראשונה במערכה נרשמה באותו היום, כאשר מבנה מטוסי F-82 הותקף על ידי מבנה מטוסי יאק-9 שיצאו ממסך עננות, הקרב נגמר עם שבע הפלות לטובת האמריקאים. כמו כן כנף קרב 8 התארגנה ככנף מעורבת שטסה עם צוותי אוויר דרום קוריאנים משדה תעופה טאגו.
למחרת החלו מטוסי חיל האוויר האמריקאי במשימות תקיפה ואמנעה כדי לעזור לדרום קוריאנים בבלימת האויב. למחרת מטוסי B-26 תקפו גשרים בנהר האן שבו היה ריכוז גדול מאוד של כוחות צפון קוריאנים החוצים אותו. מטוסי F-82 תקפו לראשונה בעזרת מכלים מלאים בנפלם שהיה יעיל מאוד עקב דביקותו והטמפרטורה הגבוהה שבה הוא בער. מלאי מכלי הנפלם הזמינים אזל במהרה וחיל האוויר החמישי נאלץ לרכוש מכלים מהתעשייה היפנית שלא היו מתאימים לחלוטין לנשיאה של שני מרעומים. במקום זה אלתרו צוותי הקרקע תצורה של מכל שכללה מרעום אחורי בלבד ופתח קדמי דרכו הנפלם היה יכול לזלוג, בזמן ירי תותחים הנפלם הזולג היה ניצת ובזמן פגיעה בקרקע היה פועל כמרעום קדמי.
מיד עם קבלת אישור תקיפה של שדות תעופה בקוריאה הצפונית תקף להק הפצצה ה-3 את שדה התעופה היג'ו ליד פיונגיאנג. בשלב זה המשיכו כוחות קוריאה הצפונית בהתקדמות המהירה שלהם לאורך חצי האי וכבשו את הבירה הדרום קוריאנית.
ב-30 ביוני עם ההוראה של הנשיא האמריקאי הארי טרומן על הטלת מצור ימי, וכן שימוש בחיל רגלים אמריקאיים, הוטלה על חיל האוויר החמישי משימת השגת עליונות אווירית, משימות אמנעה וסיוע טקטי לכוחות הקרקע. ב-1 ביולי החלה כנף תובלת חיילים ה-374 להטיס את דיוויזיית הרגלים ה-24, שהייתה לכוח האמריקאי הראשון על אדמת קוריאה. באותו היום יצא להק משימה TF-77 המשותף לצי האמריקאי והבריטי ממפרץ באנקר ביי (Bunker Bay) לכיוון הים הצהוב. משימתם הייתה לתקוף בקוריאה הצפונית בקרבת פיונגיאנג. אף על פי שמאוחר יותר הם השתתפו בתקיפות טקטיות במהלך הקרבות בפוסאן.
ב-5 ביולי הקים חיל האוויר החמישי מרכז מבצעים מאוחדים (Joint Operations Center או בראשי תיבות JOC) בטאג'און כדי לייעל את משימות הסיוע לכוחות הקרקע, כאשר באותו היום הכוחות הרגלים האמריקאיים יצרו מגע לראשונה עם האויב. למחרת התבצעה ההפצצה האסטרטגית הראשונה על ידי B-29 אשר תקפו בית זיקוק בווסאן (Wusan) ומפעל כימיקלים בהנגנאם (Hungnam).
בשלבי הלחימה הראשונים התקשו מטוסי התקיפה הסילוניים למלא את תפקידם בשל מהירותם הגבוהה וזמן השהייה המוגבל מאוד מעל אזור הלחימה, הם התקשו לזהות מטרות אויב בוודאות ולתקוף היכן שצריך. יחידת הבקרים הקדמיים מה-JOC החלו להשתמש בג'יפים ומכשירי קשר בשביל לכוון את מטוסי התקיפה. משימתם הופרעה על ידי מכשירי הקשר שהיו רגישים ולא מתאימים לתנאי השטח וכן מוגבלים בטווח הקליטה שחייב צוותים להישאר צמודים לחזית ועל ידי כך הפכו למטרה נוחה. לכן, החלו הבקרים להשתמש במטוסי קישור, אך אלה היו איטיים מדי ולא משוריינים ובמהרה אלה הוחלפו במטוסי T-6 טקסן שהיו גם מהירים ועמידים יותר לאש אויב, מה שעזר למטוסי התקיפה לנצל את הזמן והטווח המוגבל שלהם ביתר יעילות. ב-7 ביולי הצטרפה טייסת 77 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי רשמית למערכה והוכפפה למטה ה-FEAF ומאוחר יותר לחיל האוויר החמישי.
בשלב הזה נאלץ מפקד FEAF גנרל סטרטמאייר להתמודד עם המטה של דאגלאס מקארתור ובראשו גנרל אדוארד מ. אלמונד שניסו "לשעבד" את ה-FEAF תחתיו ולנהל את הלוחמה האווירית בעצמו מיפן ולהתמקד בעיקר במשימות טקטיות. לאחר מספר התנצחויות אישר מקארתור את העצמאות של חילות האוויר, אבל עדיין דרש לעיתים תקיפות טקטיות של מפציצי B-29 הכבדים ומגביהי הטוס בחזית. מטוסים אלה לא היו יעילים מכיוון שהם לא יכלו להרוות אזור מסוים בפצצות בדומה לארטילריה ולא היו מדויקים מספיק בשביל לתקוף ליד כוחות ידידותיים ולכן מאמציהם במשימות אלה היו לשווא. דוגמה לכך הייתה התקיפה ב-17 ביולי בקרבת אנדונג (Andong) בה נפגעו אזרחים ולא כוחות צבאיים. ב-22 ביולי טסו לראשונה במלחמה מסוקי ה-H-5 של חיל האוויר האמריקאי מבסיסם בטאגו (Taegu).