stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעמד האישה באסלאם
נישואין > הסכם הנישואין

הסכם הנישואין מדבר על הנדוניה שמביאה הכלה, בנוסף ההסכם קובע היכן יגור הזוג, האם האישה תרשה לבעל להינשא לאישה שנייה, הסכמתה בנושא, האם האישה תוכל בעתיד ליזום גירושין ועוד עניינים ונושאים שונים. הסכם הנישואין הוא צורה פורמלית לסיכום תנאי היתכנות הזוג ביחד ולכן לעיתים יכול להכיל ולהימתח לנושאים לא כלכליים שלעיתים מתעלמים מהם הסכמי הנישואין. בשטח, רוב המתחתנים מגיעים לחתונה בלי הסכם כתוב או עם דף חלק המסופק על ידי עורך החתונה הדתי. פמיניסטיים אסלאמיים המכירים את החוק האסלאמי דואגים ופועלים ליידע נשים מוסלמיות בזכויות המגיעות להן לפי החוק ומעודדים אותן לדון ולגבש הסכם שייטיב עימן, לפני הנישואין.
נישואין > התנהגות לאחר הנישואין וצניעות

לפי הקוראן, האהבה בין הגבר לאישה הוא מעשה ידי אלוהים. האסלאם תומך ביחסים הרמוניים בין הגבר לאישה ומצביע על כך שככל שהאישה תחוש מכובדת, כך היא תצליח לרצות את בעלה טוב יותר, שכן זוהי אחריותה הגדולה. גם הגבר וגם האישה צריכים להגשים את צורכיהם המיניים של האחר. על הגברים מוטלת האחריות להתייחס לנשותיהן בכבוד והנשים צריכות להיות קשובות לבעליהן. הקוראן מעודד דיון והסכם הדדי המתייחס להחלטות המשפחתיות. יש הטוענים שהאסלאם אוסר קיום יחסי מין מחוץ לנישואין. האסלאם, נותן משקל גדול לצניעות הן של הגברים ובעיקר של הנשים. על מנת להגן על נשים מפני האשמות כוזבות בדבר אי־צניעות, הקוראן מציב עונשים כבדים בעבור טענות שווא בדבר אי־צניעותן של נשים.
נישואין > הכאת נשים בידי בעליהן

הקוראן מורה לבעל להכות את אשתו, וכן למנוע ממנה יחסי מין כאשר הוא חושש שהיא תתנהג בצורה לא ראויה: "אך את אלה אשר אתם פוחדים שתמרודנה, הטיפו להן מוסר, והימנעו מביאה אליהן במגע, והכון קלות"
נישואין > גירושין

החוק האסלאמי הנהוג בנושא גירושין שונה מאוד בין הפלגים האסלאמיים השונים. באסלאם הסוני והשיעי, הזכות להחליט על גירושין שמורה לגבר בתחילה, אם אין שום חלק בנושא מתוך הסכם הנישואין הקובע אחרת. נשים יכולות לבקש גירושין רק מול בית משפט מוסלמי על ידי שכנוע הקאדי, השופט הדתי להעניק להן גירושין. בדרך כלל כאשר הבעל מבקש להתגרש האישה הגרושה שומרת לעצמה את הנדוניה שהביא הבעל וגם את כל הרכוש שהיה רשום בהסכם הנישואין. האישה גם תקבל לידיה את התינוק אם הוא נזקק להנקה עד שהשגחתו של הילד תיושב על ידי בני הזוג או בית המשפט. זכויות הנשים בנושא הגירושין לעיתים מוגבלות בצורה קיצונית בהשוואה לגברים. בעוד שגברים יכולים להתגרש בקלות, נשים נתקלות במכשולים חוקיים וכלכליים. לדוגמה, בתימן נשים יכולות לבקש גירושין רק אם הגבר אינו יכול לתמוך בהן כלכלית, בעוד שגבר יכול להתגרש מאשתו אם הוא מכריז 'אני מתגרש ממך'. אם בני הזוג התגרשו והתחתנו פעם נוספת וכך הלאה, בפעם הרביעית אסור להם להתחתן. חוק זה נועד להרתיע גברים מלצאת בהכרזות חפוזות ולהיות עדינים וסבלניים כלפי נשותיהם.
תנועות ונסיעות

גם הגברים וגם הנשים צריכים ליידע את בן/ת הזוג ביציאתם את הבית. אישה צריכה את אישור בעלה לצאת מהבית, למרות זאת האישה אינה צריכה לבקש אישור בשביל כל טיול וטיול. בקוראן לא מצוין שום איסור על תנועת נשים לבדן, למרות זאת בזרם הנמנה עם הסלפיזם, אישה צריכה להסתובב עם מחרם, אדם שהיא מכירה שאינו נשוי. ישנם הטוענים שלנשים אסור לצאת למסע הארוך יותר משלושה ימים לבדה, שווה ערך ל-48 מיל לפי מנהגי האסלאם הקדום. לפי מכון מחקר אירופאי לדינים ומחקרים, איסור זה צמח מתוך הפחד והסכנה שמועצם אצל נשים. יש הטוענים שהאיסור הוא על מנת שהאישה תהנה ותהיה בטוחה בטיול שלה. 'שייח עייד אל קרני', איש דת מלומד הידוע בדעותיו הפתוחות, אומר שהקוראן אינו אוסר על נשים לנסוע ברכב, לפי השייח הרבה יותר טוב שאישה תיסע לבד ולא תוסע על ידי זר. בערב הסעודית קיים איסור על נשים לנהוג ברכב והיא המדינה המוסלמית היחידה שאוסרת נהיגת נשים. באפגניסטן כאשר שלט שלטון הטליבן, על נשים נאסר לנהוג ברכב. ג'ון אספוסיטו טוען שאיסורים אלו אינם חוקי האסלאם אלא חוקים שנולדו ממנהגים תרבותיים.
קוד לבוש

הקוראן מתייחס לחזות החיצונית של נשים בכך שמדבר על כך שנשים צריכות להיות צנועות ולהסתיר את שערן, דרישה לחג'אב. החג'אב במשמעותו הוא כיסוי. או דרישה לבורקה. הדרישה מנשים באסלאם היא לבוש שלא יתפרש כפיתוי מיני ומשיכת הגבר. קיימות כמה דעות הנוגעות לאלו אזורים צריכות נשים להסתיר, חלק טוענים שיש לחשוף רק את הפנים והידיים וחלק טוענים שיש לחשוף רק את העיניים. אצל הגברים, הקביעה הרווחת היא שהכיסוי צריך להסתיר לפחות את החלק מהבטן ועד הברכיים. נושא החג'אב מעסיק רבות את העולם המוסלמי. באיראן, החג'אב והצניעות כתובים כחוקי מדינה, באזורים שונים בהודו קביעת קוד הלבוש היא תלוית נורמות חברתיות ולא חוק המדינה ובקצה השני מדינה כמו תוניסיה שם הממשלה אינה מעודדת נשים ללבוש רעלה.
חג'אב (حجاب): כיסוי ראש המכסה את השערות, האוזניים ורוב הצוואר ולא מסתיר את הפנים.
עבאיה (عباءة או عباية): שילוב של שמלה עם חיג'אב.
צ'אדור (چادر): גלימה שחורה, לרוב נטולת שרוולים, העוטפת את כל הגוף חוץ מהפנים שנשארות גלויות, לרוב נלבש יחד עם חיג'אב.
ניקאב (نقاب): כיסוי גוף מלא (לעיתים קרובות שחור) הכולל חיג'אב ומטפחת שמכסה למעלה ממחצית הפנים למעט העיניים שנשארות גלויות.
בורקה (برقع): כיסוי גוף מלא המכסה גם את הראש כולו כולל העיניים ומאפשר ראייה רק דרך בד רשת או תחרה.
לבישת החג'אב אצל נשים מוסלמיות נתפסת במערב כסימן לדיכוי נשים בחברה המוסלמית. מדינות אירופה אף הן נדרשו לנושא בעקבות מהגרים מוסלמים שהגיעו למדינתם וכך בשנת 2004 אסר בית המשפט הצרפתי על תלמידים בבית הספר להגיע לבית הספר עם סימנים דתיים כלשהם. באפריל 2010, נאסרה בבלגיה ההליכה עם בורקה במקומות ציבוריים. בצרפת נחקק באוקטובר 2010 חוק נגד כיסוי מלא של הפנים במרחב הציבורי. החוק המכונה "חוק הבורקה" מיושם מאז ה-11 באפריל 2011.
נשים בחיי הדת

באסלאם לא קיים הבדל בין הקשר של נשים וגברים לאלוהים. גם גברים וגם נשים מקבלים את אותו הגמול בעבור מעשיהם. לפי דברי הנביא מוחמד, נשים יכולות להשתתף בחיי הדת במסגד והמחזה של נשים במסגד היה נפוץ עד שבאסלאם החלו פיצולים ומאז נשים אינן שותפות בחיי הדת במסגד בעקבות החשש מאי צניעות היכולה להיגרם במפגש בין הגברים לנשים במהלך התפילה. אולם במהלך העשורים האחרונים, נשים החלו להגיע יותר ויותר אל המסגד, שם התפילה נערכת בהפרדה מוחלטת. ההפרדה נועדה למנוע הסחה במהלך התפילה. באסלאם המוקדם נשים דתיות היו שותפות לחיי הדת. חוקר המזרח התיכון, יצחק (איגנץ) גולדציהר, העריך שכ-15% מן החדית'ים נכתבו על ידי נשים. בתקופה המודרנית, אפשרויות לימודי הדת בעבור נשים נעלמה כמעט כליל וקיימות חומות תרבותיות שאינן מאפשרות לנשים לרכוש השכלה זו. למרות זאת לאישה מוסלמית קיימת האפשרות להפוך לאימאם, אולם זה תלוי ברוב. תפקיד האימאם הוא להוביל את התפילה. באופן כללי לנשים אסור להוביל תפילה כאשר קהל המתפללים הוא מעורב אך עם זאת, יש הטוענים שמותר לנשים להוביל תפילה בקרב ציבור מעורב ומפרשים זאת בכך שמוחמד נתן אישור לאום ווארקה, אישה, להוביל תפילה עם ציבור מעורב. ב-2005 הייתה אמינה וואדוד לאישה הראשונה שהובילה תפילה בקרב ציבור מעורב, אך היא ספגה ביקורת רבה על כך בקרב חוגים מוסלמים.
נשים ופוליטיקה

ישנו ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם נשים יכולות לעמוד בראש הנהגה פוליטית. פסק הלכה המתייחס לנושא זה הוא של צחיח אל-בוח'ארי, אחד מששת החדית'ים הכי חשובים, שבו מוחמד אומר שעם שאותו תנהיג אישה לעולם לא יצליח. ארגונים פמיניסטיים ניסו להתווכח על אמיתותו של פסק הלכה זה. למרות זאת, קיימים מנהיגים אסלאמיים קלאסיים כמו א-טברי, התומך בשלטון נשים. בתקופת טרום האסלאם, נשים כמו: עאישה, אום וורקה וסמרה בת וואהיב, לקחו חלק בפעילויות הפוליטיות השונות. עם זאת, בעשורים האחרונים במדינות כמו אינדונזיה, פקיסטן, בנגלדש וטורקיה, בהם קיים רוב מוסלמי, נשים נמצאו בתפקידי מפתח פוליטיים. יש הטוענים שבאסלאם אין דבר שמתיר או אוסר שלטון על ידי נשים. עד לאחרונה, רוב מדינות האסלאם לא היו דמוקרטיות ולכן לנשים היה קשה יותר להיכנס לפוליטיקה, המגמה של המדינות המוסלמיות המודרניות היא נתינת דרגות שונות של הצבעה ושליטה על הממשלה. באזרבייג'ן, לנשים ניתנה הזכות להצביע משנת 1918, אולם במדינות אסלאמיות אחרות, זכות ההצבעה לנשים ניתנה רק בעשור האחרון. נכון לשנת 2019, חוץ מברוניי, מדינה בדרום אסיה (שבה זכות ההצבעה אינה מותרת גם לגברים וגם לנשים), בכל ארצות האסלאם או ארצות שבהן רוב האזרחים הוא מוסלמי, ישנה זכות בחירה לנשים. אף על פי כך, בלבנון, כלפי חוץ קיים זכות הצבעה לנשים ובפועל, נשים לבנוניות צריכות להוכיח שהן מלומדות כיוון שרק נשים שלמדו יכולות להצביע.
דיון עכשווי על מעמד הנשים באסלאם

בחברה האסלאמית קיים טווח רחב של דעות, משמרנים ועד לליברלים. הן השמרנים והן הליברלים משתמשים בהלכה המוסלמית, ובאופן שבו מתוארים חיי הנשים הבולטות באסלאם, על מנת להתווכח ולדון על זכויות הנשים בחברה המוסלמית. בעוד שהשמרנים רואים את השוני המגדרי כעובדה קיימת שצוותה על המוסלמים, הליברלים מוצאים בתקופת ראשית האסלאם עקרונות רבים התומכים בשוויון זכויות לנשים. יש הרואים דיון זה כהכרחי וטוענים שצריך להוסיף עוד מרכיבים לתוך הדיון כמו המצב כיום ולא לשתף רק את הדוקטרינה האסלאמית בדיון. בין אם חוסר הצדק נתפס ביחס לאמונה האסלאמית או לתרבות, הוא שרוי במחלוקת. בתחרות יופי מוסלמית העולם נדרש להפגין גם ידע באסלאם ומסורת.
דיון עכשווי על מעמד הנשים באסלאם > שמרנים

השמרנים דוחים את הטענה שישנם חוקים שונים לנשים וגברים אשר מפחיתים עם ערך האישה בהשוואה לגבר. לטענתם, הקריטריון היחיד העומד בפני האל הוא רמת האדיקות של האדם ולא מינו. למרות זאת ישנם שמרנים המכירים בחוקי ההלכה השונים המבטאים חוסר שוויון ומצדיקים אותם בהבדלים הביולוגיים והסוציולוגיים השונים בין המינים. כך לדוגמה ניתן לראות בנושא הירושה, חוק הירושה קובע שחלקה של האישה בירושה הוא כמחצית מירושת הגבר, ומסבירים זאת בכך שבזמן שהחוק נוצר, הגבר היה צריך לשלם בעבור כלתו ובנוסף, הגבר אחראי על נשותיו והוצאתן בעוד שלנשים אין חובה ואחריות כזו ולכן החוק נכתב כך. ההתייחסות כלפי נשים במדינות מוסלמיות היא מגוונת, שלטון הטליבאן גונה על ידי הקהילה הבינלאומית כיוון שחייב נשים ללבוש בורקה בציבור, אסר על נשים לצאת לעבודה וללמוד לאחר גיל 8 ובנוסף נשים התמודדו עם עונשים אכזריים שכללו הצלפות ציבוריות. באיראן לאחר המהפכה המצב מורכב יותר ונע בין פתיחות לשמרנות וכך ניתן לראות יציאה כנגד קיום יחסי מין ומן הצד השני נשים יכולות להיבחר לפרלמנט ולצאת ללמוד באוניברסיטאות.
דיון עכשווי על מעמד הנשים באסלאם > ליברלים ופמיניסטיות

קיים ויכוח בנוגע לפירוש המושג אג'תהאד, מונח המבטא ביקורת מחשבתית, שמשתמשים בו על מנת לפתח יחס מתקדם של האסלאם עם כבוד למעמד הנשים. נשים פמיניסטיות אסלאמיות תומכות במתן זכויות נשים, שוויון בין המגדר וצדק חברתי המבוסס על הדוקטרינה האסלאמית. פמיניסטיים אסלאמיים מבקשים להדגיש את לימוד השוויון באסלאם על מנת להתמודד עם הפירוש הפטריארכלי של מלמדי האסלאם השמרנים. לאחר אסון התאומים, הפוקוס העולמי הופנה אל עבר נשים בחברה המוסלמית. קמו מבקרים רבים שטענו שנשים אינן מקבלות שוויון בחברה.
ראו גם

יוסוף אל-קרדאווי
קדם-אסלאם
שריעה
מעמד האישה בחברה הערבית
מעמד האישה בערב הסעודית
מעמד האישה באפגניסטן
המשחקים האסלאמיים לנשים
עומר היית'ם

עומר היית'ם (בערבית: عمر هيثم), נולד ב-3 בינואר 1963, בסוריה), הוא איש עסקים סורי, שהתאזרח ברומניה ונידון בה בהיעדרו לעונש של 20 שנות מאסר על מעורבותו בחטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק, ב-2005.
ביוגרפיה

היית'ם, שנולד בסוריה והגיע לרומניה בשנת 1980 לצורך לימודים אוניברסיטאיים בבוקרשט, הוא קרוב משפחה של מוסטפא טלאס. הוא נשא לאישה את רומנייה בשם אדלה ויחד הביאו לעולם שבעה ילדים. לאחר המהפכה הרומנית התאזרח ברומניה.
ביוגרפיה > חטיפת העיתונאים הרומנים

שני עובדי ערוץ הטלוויזיה המסחרי הרומני Prima TV, יחד עם כתב של כתב העת הרומני România liberă ועם מלווה ומתרגם יליד עיראק בעל אזרחות אמריקאית (משנת 2000) בשם מוחמד מונאף, שהתגורר ברומניה משנת 2001 ועבד שם בשירותו של עומר היית'ם, שהו מזה כשבוע בעיראק לצורך העבודה עיתונאית של הרומנים. ביום 28 במרץ 2005 הם נסעו באזור בגדאד ברכב פרטי הנהוג בידי המלווה הערבי. רכב אחד של החוטפים חסם את מעבר כלי הרכב בו נסעו העיתונאים ורכב חוטפים נוסף חסם את אפשרות המילוט ברברס. העיתונאים והמלווה שלהם נלקחו באיומי רובים והוכנסו לתאי המטען של מכוניות החוטפים. החטופים הוסעו לחדר גדול ובו מזרנים מונחים על הרצפה. בערב העבירה מרי-ז'אן יון מסרון לערוץ הטלוויזיה בו עבדה ובו הודיעה על חטיפתם וביקשה שיפנו לשגרירות הרומנית בעיראק. בהמשך הודיע משרד החוץ הרומני על ייתכנות של חטיפת עיתונאים רומנים בעיראק.
ב-30 במרץ מסר עומר היית'ם, מי שמימן את נסיעת העיתונאים לעיראק, שהתקשר אליו אלמוני ותבע ארבעה מיליוני אירו תמורת שחרור העיתונאים. לאחר הפרסום הזה צולמו החטופים על ידי חוטפיהם בעזרת ציוד הצילום שלהם והצילומים נשלחו לגיבוי תביעתם לנסיגת הכוחות הרומנים מעיראק.
ביוגרפיה > המעצר

עומר המשיך לנהל ברומניה עסקים גם אחרי המהפכה הרומנית והסתבך עם המשמר הפיננסי.
באוקטובר 2005 נפתח ברומניה משפטם של עומר היית'ם ומוחמד מונאף החשודים בקשירת קשר לחטיפת העיתונאים הרומנים וחטיפת אנשים פוליטיים רומנים, הכל לשם קבלת כופר נפש של ארבעה מיליוני יורו.
לעזרתו של עומר היית'ם ובני משפחתו גויס עורך דין ישראלי, מרדכי ציבין.
ב-19 ביולי 2013 הודיע דובר נשיא רומניה שעומר היית'ם הובא לרומניה, כדי שירצה את מאסרו.
ראו גם

חטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק
הערות שוליים

↑  עו"ד ציבין: יש לי קשר אישי עם הסורים" באתר חדרי חרדים, ביום 27 בפברואר 2007
↑  DOCUMENTAR Omar Hayssam şi dosarul de terorism privind răpirea jurnaliştilor români în Irak תיעודי "עומר היית'אם ותיק הטרור בנוגע לחטיפת העיתונאים הרומנים בעיראק (ברומנית)
↑  אורי יבלונקה "ישראלי למען טרוריסט סורי באתר מעריב, 14 במרץ 2007
רון יוסף

| --- | --- |
רון יוסף, 2013
רון יוסף, 2013
 לידה:  30 בספטמבר 1974 (בן 50) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
רון יוסף (נולד ב־30 בספטמבר 1974) הוא פעיל ישראלי לזכויות להט"ב אשר כונה באמצעי התקשורת הרב האורתודוקסי ההומוסקסואל הראשון שיצא מהארון. יוסף עמד בראש הו"ד, ארגון הומואים דתיים שהקים, והיה פובליציסט המרבה לפרסם מאמרי דעה בתקשורת הכללית והדתית העוסקים בקבלה של הומוסקסואלים דתיים ובהתנגדות להומופוביה. בפברואר 2016 פורסם שהוא נעצר בחשד להונאה ומאז, נעלם מהזירה הציבורית.
ביוגרפיה

נולד ומתגורר בנתניה. לדבריו גילה את נטייתו המינית בגיל תיכון וסיפר עליה למשפחתו בגיל 21. נולד למשפחה מסורתית, אך במהלך שירותו הצבאי, בעודו חייל בחיל הרפואה ובחיל השלישות החל תהליך של חזרה בתשובה. עם שחרורו מהצבא למד לדבריו בישיבה[דרושה הבהרה] ובמכללה התורנית חוש"ן[דרושה הבהרה].
לפרנסתו עסק במזכירות משפטית ובהנהלת חשבונות. לדבריו, משנת 1996 עוסק גם בפעילות ציבורית התנדבותית והחל מ-2003 כיהן כרב של בית כנסת של קהילת יוצאי תימן בנתניה, בין השנים 2004 ל-2005 שימש כמנהל משרד ב"אגודה לטיפוח חברה ותרבות" של יוצאי תימן וכעורך עלון 'עובד-יה' אותו מוציאה לאור אגודה זו, ובהמשך הוסמך לרב, לטוען רבני ולסופר סת"ם. הוצג כרב באמצעי התקשורת, אך יש מי שמפקפקים בכך.
לדבריו, באותה תקופה השתתף במפגשים חברתיים של קבוצת הומואים מבית דתי שאחת לחודש בתל אביב כינס חוזר בתשובה שהתכנה בשם הבדוי "אסף זהבי", ובשנת 2008 הקים ארגון הומואים דתיים בשם הו"ד. באפריל 2009, בעת פרסום תחקיר בטלוויזיה בתוכניתה של אילנה דיין "עובדה", יצא מהארון, החלטה שאליה הגיע לדבריו אחרי תהליך ארוך ומייגע, ונגעה להתנהלותו כמנהל ארגון מורכב ורצונו ולנהל שיח אחראי, רציני ומעמיק. מאוחר יותר אמר על היציאה מהארון: "אני מקווה כי הנראות שלי כרב הומוסקסואל מחוץ לארון, עבור הציבור הדתי, שוות ערך למצעד" "זאת כיוון שלהומו הדתי ניתנו פנים סוף כל סוף".
בעקבות היציאה מהארון ב-2009 הוא העיד כי "אף אחד לא קיבל את זה בשמחה; שמו לי איומים על הדלת, התקשרו בשעות-לא שעות, זרקו ביצים על הדלת ועשו כל מיני דברים לא נחמדים. אני מניח שחשבו שזה ירתיע". על יחס הקהילה שלו העיד כי "זה לא היה פשוט אלא תהליך מאוד ארוך", וכי בקרב הדור הצעיר הוא קיבל הרבה חיזוקים ותמיכה, בעוד בקרב הדור המבוגר זה היה קשה. עוד ציין שיציאתו מהארון שימשה לשבור את הסטיגמה של קהילתו בנוגע להומוסקסואל החי בתל אביב, מבלה במסיבות ומנהל אורח חיים מתירני מבחינה מינית, כיוון שהתחוור להם שרב הקהילה שלהם נראה הפוך לגמרי מהסטיגמה, מה שהביא אותם להתחיל ללמוד את הנושא לעומק.
לדבריו, עם השנים קיים מפגשים רבים עם רבנים אורתודוקסיים לאומיים וחרדיים, במטרה לקדם מודעות וקבלה של הומוסקסואלים, ובמסגרת פעילות זאת הביא לחתימה או להבעת הסכמה ותמיכה של 163 רבנים מהארץ ומחו"ל על מסמך העקרונות של הו"ד, אותו גיבש ביחד עם צוות הו"ד ובהתייעצות עם אנשי מקצוע מתחומי ההלכה, החינוך והפסיכולוגיה, כדי לסייע לצעירים בהתמודדות עם הקונפליקט הנובע מהיותם הומוסקסואלים ודתיים.
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, וטרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין. בפברואר 2016 יוסף ובן זוגו דרור זכריה נעצרו בחשד להונאה, לאחר שעל פי החשדות גנב כ-350 אלף ש"ח מחברה בה עבד כמנהל חשבונות, וכשנדרש להחזיר את הכסף, פתח עם בן זוגו בקמפיין לגיוס כספים להצלתו, בטענה שחלה בסרטן. יוסף הורשע בדין, ופעל להשיב את הכספים שנגנבו ושנאספו במרמה. גזר הדין בו נדון למאסר בפועל ניתן ב-23 במאי 2022.
ביוני 2016 נבחר לרשימת "הלהט"בים המשפיעים בישראל" של מערכת "mako גאווה".
ראו גם

הומואים דתיים
סטיבן גרינברג
הערות שוליים

↑  שי לוטן, הרב ההומוסקסואל נלחם בסתימת הפיות, באתר mynet‏ נתניה, 15 בפברואר 2010
↑  טל גוטמן, יוצא מארון הקודש: הרב האורתודוכסי הראשון שיצא מהארון מדבר, באתר nrg‏, 10 באוגוסט 2009
↑  יוצא מארון הקודש: הרב האורתודוקסי הראשון שיצא מהארון מדבר, באתר nrg, ‏10 באוגוסט 2009
↑  עמית לוי (שם בדוי), החשדות נגד הרב רון יוסף: עצב מהול בהקלה, באתר nrg‏, 23 בפברואר 2016
↑  אורלי וילנאי עידית אברהמי, ‏גאווה פצועה, באתר ‏מאקו‏, 6 באפריל 2009
↑  הרב רון יוסף‏, מצעד הגאווה אינו עוזר להומואים דתיים, באתר וואלה, 30 ביולי 2010
1 2  רזי ברקאי, "מה בוער", ‏18 בדצמבר 2013, 37:00 - 46:00 (ארכיון).
↑  שבתי בנדט‏, המאבק לקבלה של הרב רון יוסף: "גם להומו דתי מותר לאהוב", באתר וואלה, 21 בדצמבר 2012
↑  רועי יולדוס, ‏ההומואים הדתיים יוצאים מהארון: למעלה מ-6,000 פניות לארגון הו"ד, באתר ‏מאקו‏, 13 בנובמבר 2012
↑  לפי אתר dunsguide
↑  אלחי הלמן, "הרב רון יוסף, מייסד הו"ד, עצור בחשד למעילה", באתר gogay,‏ 22 בפברואר 2016
ירון דורון, הרב שהקים ארגון להומואים דתיים חשוד בגניבה והונאה, באתר nrg, ‏ 22 בפברואר 2016
↑  החלטות בתיק: 2893-06-18 שניתנו בתאריכים 8, 15 במאי, 19 ביולי 2022
↑  גאים בהם: 40 הלהט"בים המשפיעים של 2016, באתר ‏מאקו‏, 2 ביוני 2016
מכון שילה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מכון מחקר 
 מיקום:  גבעת שמואל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2004
 תאריך פתיחה רשמי:  2004 
 
 www.mshilo.co.il
 
מכון שילה הוא מרכז פסיכולוגי ייחודי וייעודי לציבור הדתי לאומי, שנוסד בשנת 2004 בגבעת שמואל ופועל ברחבי ישראל.
רקע

מכון שילה הוקם כמענה לתופעה בחברה הדתית, שבה אנשים חששו לפנות לייעוץ פסיכולוגי מקצועי, ומתוך הבנה שהציבור מהציונות הדתית זקוק לאוזן קשבת שתוכל להבין את מרקם החיים המיוחד שלו.
בחברה הדתית והדתית לאומית נהגו מאז ומעולם לפנות לרבני הקהילה, מתוך חשש שפסיכולוגים עלולים שלא להבין או אף להשפיע לרעה בנושא האמוני וההלכתי. בנוסף, בנושאים רגישים השייכים לעולם הרגשי הפנימי, נושאי משפחה, זוגיות, מיניות, ובמיוחד הטרדות ופגיעות מיניות, ובעיות. בזהות המינית, דורשים מענה משולב של רבנים ואנשי מקצוע, דבר שלא היה קיים עד להקמת מכון שילה.
היסטוריה

בסוף שנות ה-90 נעשה ניסיון להקמת מכון דתי, ביוזמתו של ד"ר צבי מוזס, אך הניסיון נכשל בשל קשיים כספיים, למרות ניסיונו לערב גורמים ציבוריים, דוגמת משרד החינוך, החינוך הממלכתי-דתי ומרכז ישיבות בני עקיבא.
בשנת 2004, ד"ר צבי מוזס החל ביישום הפרויקט על ידי חברת קונטקט בבעלותו, אשר באותה תקופה, נתנה טיפולים פסיכולוגיים לעולים חדשים.
הרב יובל שרלו, בתחילה התנגד לרעיון, אך לבסוף, שינה את עמדתו ותמך בקידומו, זאת לאחר שנתקל בבעיות פסיכולוגיות רבות, שהגיעו אליו באמצעות שו"ת בפורטל מורשת ואתר ערוץ 7 ונזקקו למענה מקצועי. ביוזמתו, נוצר שיתוף פעולה עם ארגון רבני צוהר והרב רפי פוירשטיין בפרט. יחד עם  ארגון רבני צוהר ואוניברסיטת בר-אילן, בשיתוף פרופ' אלי וקיל, התקיימו כנסים בנושא פסיכולוגיה ויהדות. אשר זכו להד ציבורי ושימשו בסיס לתחילת הדרך של מכון שילה.
פעילות > פינוי גוש קטיף

במהלך התקופה לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות, פנה מכון שילה, לשירותי הרווחה בגוש קטיף במטרה להקים צוות טיפולי שיסייע בהתמודדות של התושבים מהכיוון הפסיכולוגי. לאחר קבלת תקציב מהמחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, הוקם צוות ממטפלי המכון שפעל בגוש קטיף והורשה לנוע בין היישובים ולתת סיוע טיפולי מתאים. בין השאר, הצוות עסק בליווי משפחות שאיבדו את יקיריהם ונאלצו להעתיק את מקום קבורתם.
פעילות > כיום

כיום, מכון שילה פועל עצמאית בניהולו של ד"ר צבי מוזס, ומרכז פעילות ענפה בנושא הפסיכולוגיה בציבור הדתי. במכון עובדים עשרות פסיכולוגיים דתיים בכל הארץ. בנוסף, מכון שילה שם לו למטרה להעלות לדיון ציבורי נושאים שלא דוברו בציבור הדתי. כחלק ממטרה זו, אורגנו במשך השנים כנסים שעסקו בנושאים רגישים ואקטואליים. בין הנושאים: המחיר הנפשי של שמירת הלכה, השלכות של חינוך נפרד ומעורב, נישואין מוקדמים ורווקות מאוחרת, גירושין וייעוץ משפחתי או זוגי.
הערות שוליים

↑  דילמות וקונפליקטים הלכתיים ומוסריים, בהם נתקלים פסיכולוגים דתיים, אתר פסיכולוגיה יהודית
↑  "גם אצלנו זה קורה" – עבירות מין בחברה הדתית, באתר nrg
↑  עמדת היהדות בשאלת היחסים בין בני מין אחד, דעות, 11, עמ' 9-15
↑  טיפול פסיכולוגי מגובה מחקר ורגיש לאמונה תרבות ומוסר אתר פסיכולוגיה יהודית
↑  כבר לא מציירים בתים, יותם ירקוני nrg
↑  אריה דיין, הפסיכולוג מחויב למטופל, הרב מחויב לאלוהי המטופל, באתר הארץ, 3 בינואר 2005
↑  איתמר מרילוס, נפרד או מעורב: איפה הילד הדתי יילמד?, באתר ynet, 12 ביולי 2012
↑  תפישת הרווקוּת בחברה הדתית-לאומית, אתר אנשים
↑  גירושין במגזר הדתי לאומי, אתר אנשים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987013177790605171
מאיר גולדברג

| --- | --- |

מאיר גולדברג
 לידה:  30 בנובמבר 1957 (בן 67) גבעתיים, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם (2012)  פרס משרד החינוך והתרבות (2005) 
 
מאיר גולדברג (נולד ב-30 בנובמבר 1957) הוא פזמונאי, פרסומאי וקופירייטר ישראלי.
ביוגרפיה

מאיר גולדברג נולד בגבעתיים ב-30 בנובמבר 1957. הוא החל לכתוב שירים כבר בגיל 6. עבר טירונות גולני ואת רוב שירותו הצבאי עשה בחיל השריון.
בין השאר השתתף בקרב סולטאן יעקוב במלחמת לבנון הראשונה.
שיריו של גולדברג החלו להתפרסם רק כשהיה כבן 30. ליעל לוי כתב את השיר "לך לאן שתלך", שהלחין קובי אייזנמן ולקורין אלאל כתב מילים לכמה מלהיטיה הגדולים, בהם "זן נדיר", "ארץ קטנה עם שפם" ו"התעשייה האבירית" (שנכתב על פרויקט הלביא), שאת שלושתם הלחינה אלאל. בין האמנים הנוספים שכתב להם נמצאים רמי קלינשטיין ("ילד אחר", "אין כמוה", "תינוקי"), גלי עטרי ("מה שאת אוהבת", "ערמונים מהאש", "כשהלב הוא חופשי"), הראלה בר ("טנגו אחרון"), נתן סלור ("ילד עם קוף", "מאושרים הכונו", "איפה אתה", "עצים חולמים יותר", "רגל על רגל") ויסמין אבן ("אגדות ילדים").
במהלך השנים כתב גולדברג שירים רבים לחבריו הקרובים, בהם דנה ברגר ("בומביי", "2007", "לבנות ולהרוס" ו"אבני שפה" יחד עם איתי פרל), דודי לוי ("דוד", "כל הזמן שבעולם", "מלאך", "אם ארצה") ודן תורן ("אימפריות נופלות לאט", "יחסי הציבור של המוות", "טיפות של שיש").
בשנת 1991 שיתפו גולדברג ודן תורן פעולה בכתיבת המילים לאלבום הילדים "זנב לא שוכח".
בשנת 1998 פרסם גולדברג את ספר הילדים "לעזאזל, אני לא מוצא את ישראל" בהוצאת ידיעות אחרונות, עם איורים מאת עמוס אלנבוגן.
בשנת 2004 פתח עם חברו הזמר דן תורן סדנת פזמונאות בשם "סלון הפזמון". באותה שנה הוציא גולדברג אלבום אוסף של שיריו בשם "מילים: מאיר גולדברג". בעקבות האלבום הועלה במועדון הבארבי בתל אביב מופע מיוחד של שיריו הגדולים של גולדברג, שבוצעו על ידי אמנים איתם עבד.
בשנת 2005 זכה בפרס שרת החינוך לתמלילן השנה.
בשנת 2006 החל גולדברג לכתוב את סדרת סיפורי הקומיקס המדעיים "ננו קומיקס", בעריכתו של יבשם עזגד ובהוצאת מכון ויצמן למדע.
בשנת 2012 הוענק לגולדברג פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש אהוד מנור בתחום הזמר העברי.
בשנת 2018 החל גולדברג לשתף פעולה עם הזמר סמי בירנבך. אלבום הבכורה של בירנבך בעברית, "מילים בודדות", מכיל 6 קטעים שכתב גולדברג.
במקביל לכתיבת שירים עבד גולדברג לפרנסתו כקופירייטר ופרסומאי. בין השנים 1986 ל-2004 עבד במשרד הפרסום "גיתם BBDO". במהלך עבודתו זו עמד גולדברג מאחורי יצירת הסלוגנים "לימון מוסיף המון", "אשכוליות או לא להיות" ו"סוני, זה כל השוני" (לחברת סוני). בשנים האחרונות הוא מלמד ומנהל משותף במגמת הקופירייטינג ב-ACC, המכללה למקצועות הקריאייטיב ע"ש תרצה גרנות.
גולדברג היה נשוי לליקי אגינסקי (1955–2012), עיתונאית ועורכת, עד מותה, ובנם הוא דניאל גולדברג, זמר-יוצר. מאז שנת 2013 מתגורר גולדברג עם בת זוגו ירדנה ברדה בראש העין עם בנה יהל חגי.
דיסקוגרפיה

מילים: אוסף שירים; כל המילים: מאיר גולדברג; עריכה והפקה: נגה טל דואניאס, אן אם סי, 2003.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, פרסי שרת החינוך והתרבות לאהוד בנאי ומוני אמריליו, באתר הארץ, 30 במאי 2005
↑  טקס פרסי אקו"ם: דודו אהרון ושלמה ארצי חולקים פרס, nrg מעריב, 21 בפברואר 2013. נימוקי השופטים: הזוכים בפרסי אקו"ם בתחום המוזיקה הפופולרית: פרס ע"ש אהוד מנור על מפעל חיים ליוצר מאיר גולדברג, באתר אקו"ם
↑  לאה ליקי אגינסקי גולדברג באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  גידי אביבי, שפם חמוץ-מתוק, באתר הארץ, 16 בפברואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310041905171  ISNI: 0000 0000 6976 9871  MusicBrainz: ba349a89-c940-46d5-bbe3-4b7577812e1b  VIAF: 97329597   WorldCat (עם VIAF): 97329597
יוהנה פרנר

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1938 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  30 באוקטובר 2005 (בגיל 67) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  מנהלת כללית 
 
יוהנה פּרֶנֶר (23 בינואר 1938 – 30 באוקטובר 2005) הייתה אשת טלוויזיה ישראלית, מחלוצות הטלוויזיה בישראל, שנמנתה עם ראשי הטלוויזיה החינוכית, ערוץ 2 וערוץ 10.