הגלריה לאמנות אום אל-פחם
המעבר מגלריה למוזיאון

עם חלוף השנים והתפתחות הגלריה, התפתחו גם שאיפותיו של אבו שקרה, שרצה להעביר את הגלריה למבנה חדש בעיר ולהפכה למוזיאון הערבי הראשון בארץ שיוקדש לאמנות חזותית ויהיה מוכר על ידי הרשויות בתחומי הקו הירוק. נוסף על חללי התצוגה יכלול המוזיאון גם ארכיון היסטורי, לתולדות העיר אודיטוריום ודירות אמן.
בשנת 2002 פנתה הנהלת הגלריה אל זאהה חדיד, האדריכלית הבריטית ילידת עיראק, בבקשה לתכנן את המוזיאון בעיר. אולם המשא ומתן עם משרדה הופסק כעבור זמן מה. תוכנית חליפית של האדריכל הערבי-ישראלי סנאן עבד אל-קדר, הוצגה בשנת 2007 בטקס חגיגי במוזיאון תל אביב, ואולם גם היא נגנזה בגלל אי הבנות בין הצדדים.
בפברואר 2007 הכריז סעיד אבו שקרה, כנגיד עמותת "אלסאבר", על תחרות לתכנון המוזיאון באום אל פחם. העמותה הכריזה על תחרות מסודרת בשיתוף איגוד האדריכלים בישראל. בתחרות היו כמה שלבים. השלב הראשון היה אנונימי ופתוח לכל האדריכלים ומבין 49 ההצעות שהוגשו נבחרו חמש הצעות. בשלב השני התמודדו שלושה משרדי אדריכלים ומבניהם נבחרה ההצעה שזכתה.
יושב ראש חבר השופטים היה האדריכל יוסי פרחי, והשופטים היו ערבים ויהודים, וביניהם אדריכלים, מנכ"ל המוזיאון, מהנדס העיר וחוקרת תרבות. החלטות חבר השופטים ונימוקיהם הוצגו בתערוכה לקהילה המקומית ולציבור הרחב. במהלך התערוכה התבקש הציבור לבחור את העבודה המועדפת עליו בהצבעה לתוך תיבה נעולה. הצעה זו נקראה "מועדפת הציבור".
בתכנון המבנה החדש של המוזיאון זכו האדריכל אמנון בר אור, המתמחה בשימור מבנים, ושותפיו לתכנון ליאור ציונוב וליאור ויתקון. טקס זכייתם התקיים ב-3 בנובמבר 2008 במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. בפרס השני זכו ד"ר יוסי קורי, האדריכל פרח פרח והמעצב פלאביו אדריאני. הפרס הראשון בסך 60,000 ₪ והפרס השני בסך 25,000 ₪ הוענקו על ידי מפעל הפיס. הפרס השלישי בסך 10,000 ₪ שתרמה משפחה מאום אל פחם שבנה נהרג בפיגוע בירדן, הוענק למשרד סטוי אדריכלים.
בנימוקים לבחירה כתבו השופטים בין היתר, כי התוכנית של בר אור מציעה פתרון פונקציונלי ומאפשר התמצאות טובה בבניין וכי העיצוב "מרשים בפשטותו".
עריית אום אל פחם הקצתה למוזיאון שטח של 13 דונם סמוך לשכונה חדשה וליד אצטדיון כדורגל. שטחו הכולל של שהוקצה למוזיאון היה 15 אלף מ"ר ועלותו נאמדה ב-25 מיליון דולר. את הכספים תוכנן לגייס ממשרד התרבות ומתרומות של גופים שונים, מקצתם מהעולם הערבי. התחזית הייתה שאבן הפינה למוזיאון תונח בשנת 2010 והמוזיאון ייחנך ב-2013.
עם סיום התחרות לבנייתו של מוזיאון אום אל פחם וקבלת אדמה מהרשות המקומית לבנייתו, נעשה מאמץ גדול להביא תרומות שיעזרו בבנייתו והקמתו. אך רעיון הקמת המוזיאון ותפעולו השוטף חשף חלל גדול וחוסר משווע באנשי מקצוע, במשאבים, בתרומות ובתשתיות. מתוך מודעות ותחושה של אחריות לעתיד החלו מייסדי הגלריה לפעול בכמה כיווני עשייה: תכנון, גיוס כספים והכשרת צוות מקצועי. אמנים, אוצרים ואנשי מקצוע מתרבויות שונות הוזמנו לקחת חלק בעשייה. לצורך כך, נמכרו יצירות במכירות פומביות (דוגמת המכירה הפומבית שאצרה דפנה נאור בביתם של יוסי ומרי גילבן בשנת 2007 וגייסו בה 80 אלף דולר. במכירה זו הוצעו למכירה 40 יצירות, בהן של אסד עזי, דוראר בכרי, מוטי מזרחי, מיכל רובנר, פריד אבו שקרה).
בשנת 2016 עשרות מיליוני דולרים עדיין הפרידו בין אבו שקרה לבין חלומו להפוך את הגלריה למוזיאון רשמי ומוכר על פי חוק המוזיאונים והדגם של בר אור ושותפיו עמד כשמונה שנים בתוך ויטרינת זכוכית במסדרון הקומה השנייה של הגלריה באום אל פחם. בשנה זו נפגש אבו שקרה כמה פעמים עם הממונה על התקציבים במשרד האוצר ועם אנשיו, והחל תהליך של ניסיון לגבש תוכנית תקציבית לבניית מוזיאון בגרסה מצומצמת הרבה יותר, של כ-4,000 מ"ר, אבל על אותו שטח, מה שיאפשר התרחבות בעתיד, כך שבהמשך תהיה אפשרות לגייס לבניה גם כסף מתורמים ערבים. לדברי אבו שקרה, אחד התנאים ההכרחיים להקמת המוזיאון היה ש-40% מהמימון יגיעו מתורמים ערבים, אולם אז גילה שבעולם הערבי מסרבים לתרום למוסד בתחומי ישראל, גם אם זה מוסד תרבות ערבי. לאחר שתוכנית הבניין החדש נגנזה, החליט אבו שקרה לנסות לקבל הכרה כמוזיאון במבנה הקיים.
"המוזיאון הערבי הראשון" הוקם, לכאורה, ביוני 2015, בסכנין, ביוזמת האמנים בלו סמיון פיינרו ואביטל בר שי. אין מדובר במוזיאון מוכר, אלא במוסד שמגדיר את עצמו מוזיאון פרטי. תגובתו של אבו שקרה הייתה זועמת. לטענתו הוא מזמן היה יכול לקרוא לגלריה מוזיאון מטעם עצמו, אבל "מוזיאון זה לא רק חלל, זו גם אמירה. זה תהליך שצריך להתבשל יחד עם האנשים והקהילה".