stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלימנטי שפטיצקי
ילדות ונעורים

קלימנטי שפטיצקי נולד ב-17 בנובמבר 1869 בפריבוצ'י (Prylbychi), כפר במחוז יבוריץ', ליד לבוב בגליציה למשפחת אצולה פולנית-רותנית ותיקה.  הוא היה אחיו הצעיר של אנדריי שפטיצקי, הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בלבוב וקיבל את השכלתו תחילה בביתו והחל מ-1882 בקרקוב. שפטיצקי למד מאוחר יותר גם במינכן ובפריז. בשנת 1892 הפך לדוקטור למשפטים באוניברסיטת יגיילוניאן. לאחר מכן חזר הביתה כדי לטפל בהוריו המבוגרים ולנהל את הנכסים של משפחתו. בשנת 1900 נבחר קז'ימייז' שפטיצקי לפרלמנט האוסטרי וחבר המועצה הלאומית, אך לאחר פיזורה ב-1907 החליט לפרוש מהפוליטיקה.
לאחר תקופה קצרה כמנהל הנכסים של משפחתו החליט ב-1911 להפוך לנזיר והוא נכנס למנזר הבנדיקטיני של באדן-וירטמברג בגרמניה. לאחר כשנה החליט ללכת בעקבות אחיו ולחזור לכנסייה היוונית-הקתולית האוקראינית והוא נכנס למנזר הסטודיטי בקמניקה, כשהוא משנה את שמו לקלימנטי על שם האפיפיור קלמנט (קלמנס) הראשון . בשנת 1913 הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת אינסברוק. ב-28 באוגוסט 1915 הוסמך לכומר במהלך לימודיו. לאחר סיום לימודיו הוא חזר לאוקראינה למנזר הראשי באוניב, כיום במחוז לבוב.
בשנת 1926 מונה שפטיצקי להגמון (פריור) של המנזר הראשי באוניב ובשנת 1944 הפך לארכימנדריט (אב המנזר).  בשנת 1939 נכבש האזור על ידי קומוניסטים, הסובייטים ביצעו מיד תוכנית לחסל את העילית האינטלקטואלית האוקראינית והכנסייה. באותה תקופה הם לא עצרו את המטרופוליט עצמו, מחשש מסמכותו הגדולה בקרב האומה, אלא הלכו אחרי משפחתו בניסיון ללכוד את שפטיצקי.
פעילותו בהצלת יהודים

עם כיבוש לבוב על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1941, הופסקה רדיפת הנוצרים. בתקופה זאת החל קלימנטי שפטיצקי לפעול להצלת יהודים. שפטיצקי סייע לאחיו אנדריי שפטיצקי להציל יהודים, הוא סיפק מקלט ליהודים, יחידים ומשפחות במנזרים של סטודיט, המנזרים שבראשותו, השיג עבורם תעודות זהות מזויפות וארגן קבוצות שיסייעו להם להימלט למחוז סובקרפטיה שבשליטת הונגריה.
מ-1941 עד 1944, כששלטה באזור גרמניה הנאצית, הוחבאו נערים יהודים במנזר באוניב, ביתם של נזירים מהכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית. היו שלושה גורמים שהיו מכריעים לשמירתם: המטרופוליט אנדריי שפטיצקי, שפטיצקי, ואומליאן קובץ' (Omelyan Kovch), כומר מהעיירה הסמוכה פרמישליאני.  בנוסף, שפטיצקי סייע למאות ילדים יהודים להימלט מהעיר, והעביר אותם למנזרים ברחבי אוקראינה. הוא גם סיפק סיוע הומניטרי לניצולי השואה, כולל מזון, ביגוד ותרופות.
בין היהודים שהציל שפטיצקי היה קורט לוין, בן 16, שאביו היה רב בלבוב. ודוד כהן, לימים רב ראשי בחיל האוויר הישראלי,  הם הוחבאו על ידי שפטיצקי בלבוב. לוין הגיע למנזר של שפטיצקי באוגוסט 1942 לאחר שאביו נרצח על ידי הנאצים. שפטיצקי השיג עבור לוין תעודת הטבלה מזויפת, והסתיר אותו במנזר עד לשחרור לבוב בידי הצבא האדום בקיץ 1944 במשך כל זמן הסתתרותו של לוין במנזר שמר שפטיצקי על קשר עמו ווידא שזהותו נשמרת בסוד..
מעצרו ומותו

ביולי 1944 נכבשה לבוב שוב על ידי הסובייטים. באפריל 1945, החלה הממשלה הסובייטית בחיסולה של הכנסייה האוקראינית היוונית-קתולית. מוסדותיה נסגרו, נכסיה הוחרמו, ואנשיה נעצרו והועמדו לדין ביניהם גם יורשו של המטרופוליט  אנדריי שפטיצקי שנידון למאסר של שמונה שנים. כתוצאה מכך קלימנטי שפטיצקי, שהיה אחד מאנשי הדת הבכירים ביותר שלא נעצרו, הפך למנהיג לא פורמלי של הכנסייה. הוא מחה נגד רדיפת הנצרות היוונית-קתולית וניסה להביא לשחרור אסירים פוליטיים, בעקבות כך בקיץ 1947, לאחר תום המלחמה, הוא נעצר על ידי השלטונות הסובייטים באשמת "פעילות אנטי-סובייטית" בעת תפילה בחדרו במנזר. תחילה נכלא בכלא של ה-  נ.ק.וו.ד בלבוב, לאחר מכן בקייב, ולבסוף, לאחר סירובו לוותר על אמונתו ולשרת את הפטריארכיה במוסקבה, נידון לשמונה שנות מאסר. ונשלח לכלא המרכזי בולדימיר (הכלא הפוליטי המרכזי של ברית המועצות), שם מת ב-1 במאי 1951.
הכרה והנצחה

ב-1995 הכיר יד ושם בקלימנטי שפטיצקי כחסיד אומות העולם. ב-29 ביולי 2011 הוקמה אנדרטה לזכרם של אנדריי וקלימנטי שפטיצקי בכפר מולדתם פרילביצ'י.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
סיפור ההצלה של לוין, באתר יד ושם (באנגלית)
הצלת ילדים במנזר שהשתייך למסדר בראשותו של שפטיצקי, באתר יד ושם.
הערות שוליים

1 2  Українська Греко-Католицька Церква: Beatification of the Servants of God on June 27, 2001, web.archive.org, ‏2014-11-29
↑  Natalia A. Feduschak, Greek Catholic monastery recalls saving Jews in war - Nov. 10, 2011, Kyiv Post, ‏2011-11-10
↑  Tanks and Toys | The Ukrainian Week (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810541988505606  GND: 119501457  ISNI: 0000 0001 4052 064X  LCCN: no2019043137  NLA: 65128279  SUDOC: 119838184  VIAF: 197236255   WorldCat (עם VIAF): 197236255
קמפיין המרצה

קמפיין המרצה ליום הבחירות בארצות הברית, 2017
קמפיין הַמְרָצָה (או באנגלית: GOTV, ראשי תיבות של "Get Out The Vote"; בתרגום חופשי: "להוציא את המצביעים") הוא מסע פרסום המיועד להעלות את שיעור המצביעים להצביע בבחירות במדינות בהם לא מונהגת הצבעת חובה.
ייתכנו שני סוגים של קמפיינים: הראשון, מסע פרסום המבוצע על ידי הרשויות או ארגונים שאינם מפלגתיים המנסים להניע בוחרים הפוטנציאליים לממש את זכותם להצביע; והשני, מאמצים שנעשים על ידי מפלגות פוליטיות או פוליטיקאים הממוקדים לבוחרים מסוימים שצפויים להצביע לטובתם.
סוג של קמפיין המרצה נפוץ בבחירות בישראל הוא קמפיין געוואלד, המיועד לטעת בקרב מצביעים פוטנציאליים את התחושה כי הצבעתם מחויבת המציאות, ובלעדיה יקרה אסון.
ראו גם

קמפיין געוואלד
קמפו גראנדה

קמפו גראנדה (פורטוגזית: Campo Grande) היא בירת המדינה הברזילאית מאטו גרוסו דו סול ומונה כ-900,000 תושבים.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-20 באוגוסט 1899 והיוותה מוקד למטיילים אשר היו בדרכם מסאו פאולו ומינאס ז'ראיס אל עבר מדינת מאטו גרוסו.
בתחילת המאה ה-20, קמפו גראנדה הפכה למפקדה צבאית של צבא ברזיל ובכך הפכה למרכז צבאי חשוב.
ההתפתחויות הכלכליות שחלו בברזיל הפכו את העיר למרכז מסחרי חשוב, ובכך אוכלוסייתה גדלה מ-140,000 תושבים בשנת 1970 לכ-700,000 בשנת 2000.
בשנת 1977 חולקה מדינת מאטו גרוסו לשניים, ובכך הפכה קמפו גראנדה לעיר הבירה של מדינת מאטו גרוסו דו סול.
כיום, לעיר עצמה כבר יש תרבות משל עצמה, העשויה מתרבותם של אותם הנוסעים מאזורי סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, דרך שירים, אוכל ואנשים שונים, אשר יצרו תרבות ייחודית מכל חלקי ברזיל ומרחבי העולם.
ערים תאומות

פרגוואי פדרו חואן קבאיירו, פרגוואי
גרמניה גלזנקירכן, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה (מ־2007)
קרב אל-קסר אל-כביר

קרב אל-קסר אל-כביר (בערבית: معركة القصر الكبير) (מבוטא לפעמים גם כאלקסר קיביר, אל קסר אל-קיבְר, אלקאזארקיביר, אלקאסר וכדומה, שפירושם בערבית הוא הארמון הגדול), נודע גם כקרב שלושת המלכים, היה קרב גדול שנערך בצפון הממלכה השריפית, ליד העיירה אל-קסר אל-כביר, הנמצאת בין טנג'יר לפאס, ב-4 באוגוסט 1578. הקרב נערך בין צבאו של אבו עבדאללה השני סעדי, ביחד עם בעל בריתו סבשטיאו, מלך פורטוגל, נגד צבא מוסלמי גדול בפיקודו של הסולטאן החדש של הממלכה השריפית (ודודו של אבו עבדאללה השני סעדי) עבד-אל-מאליק.
מלך פורטוגל המיליטנטי תכנן מסע צלב לאחר שאבו עבדאללה ביקש את עזרתו בהחזרת כתרו, שאותו לקח ממנו דודו עבד-אל-מאליק. בסופו של דבר הפסידה פורטוגל בקרב, ובכך גם הפסידה את עצמאותה למשך שישים שנה, בהן הייתה תחת הכתר הספרדי.
בקרב נהרגו אבו עבדאללה ועבד אל-מאליק, שאת מקומו ירש אחיו אחמד אל-מנסור, והמלך הפורטוגלי נעלם וכנראה נהרג גם הוא.
פורים סבסטיאנו
בקרב קהילות יהודיות בצפון מרוקו, נהגו בעבר לחגוג בראש חודש אלול מדי שנה בשנה את "פורים סבסטיאנו".
על פי המסורת, בטרם יצא סבסטיאנו לקרב, הוא נדר לכפות את הדת הנוצרית על כל הקהילות היהודיות הנכבשות. מותו והפסדו בקרב, גדע את ביצוע רצונו זה.
לזכר נס ההצלה שהתרחש להם, קראו היהודים בקהילות אלה את "מגילת סבסטיאנו" ואף שלחו מנות (בעיקר פירות) איש לרעהו ומתנות לאביונים.
הערות שוליים

↑  אינסיו שטיינהרדט, פורים דסבסטיאן, באתר "בתקופת היהודים", ‏14 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541061105171  LCCN: sh85071723 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרלו פטיטי די רורטו

| --- | --- |

הגנרל קרלו פטיטי די רורטו
 לידה:  18 בדצמבר 1862 טורינו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  27 בינואר 1933 (בגיל 70) טורינו, ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השתייכות:   צבא איטליה
 תקופת הפעילות:  1878–1918 (כ־40 שנה)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד אוגדת הקרבינרים ה-35. מפקד הגיס האיטלקי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.   מפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית.
 פעולות ומבצעים
 המלחמה האיטלקית-עות'מאנית  מלחמת העולם הראשונה 
 תפקידים אזרחיים
 מושל טריאסטה.  חבר פרלמנט.
 
קרלו פטיטי די רורטו ומוריס סראי סוקרים את הכוחות האיטלקים בחזית המקדונית
קרלו פטיטי די רורטו ומוריס סראי בהתייעצות מפקדים בחזית המקדונית
קרלו פטיטי די רורטו (באיטלקית: Carlo Petitti di Roreto; ‏18 בדצמבר 1862, טורינו ממלכת איטליה – 27 בינואר 1933, טורינו, ממלכת איטליה), היה פוליטיקאי וגנרל איטלקי, שכיהן כמפקד הגיס של צבא איטליה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך פיקד על ארמייה בחזית האוסטרו-הונגרית אשר כבשה את העיר טריאסטה.
תחילת הקריירה

פטיטי נולד למשפחת אצולה פוליטית-צבאית איטלקית שמקורה בחבל פיימונטה. סבו קרלו אילריונה פטיטי די רוטרו היה סנטור בממלכת סרדיניה ולוחם נודע למען איחוד איטליה. דודו אוגוסטינו היה גנרל שלחם למען אותה המטרה ומאוחר יותר הפך לשר המלחמה האיטלקי.
מלחמת העולם הראשונה

פטיטי פיקד על אוגדת הקרבינרים ה-35 של צבא איטליה ובהמשך מונה למפקד הגיס ה-33 האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ומנה בשיאו 55,000 חיילים. הגיס הורכב מ-4 אוגדות, ה-28, ה-35, ה-54 וה-61 של צבא איטליה וכן מגדודי ארטילריה ואסקדרוני פרשים.
הגיס האיטלקי בפיקודו של די רורטו נחת בסלוניקי ב-11 באוגוסט 1916 והקים מפקדה ובית חולים. הכוח האיטלקי צורף למערך כוחות מדינות ההסכמה בזירה עליה פיקד הגנרל הצרפתי מוריס סראי. מרבית הכוחות האיטלקים הוצבו בגזרת אגם דויראן-נהר צרנה שהיו מרוחקים כ-170 קילומטרים ממפקדתם ונותרו בה עד למתקפה לאורך עמק הוארדאר, בספטמבר 1918. האיטלקים שהוצבו באזור נמוכים יחסית וליד מקורות מים, סבלו קשות ממלריה ועניין זה העסיק את די רורטו לא פחות מהתמודדות הצבאית.
למרות רצון הפיקוד הצרפתי, התקבלה דרישתו של די רורטו להשארת הכוחות האיטלקים במבנה האוגדתי שלהם במשימות אליהן נשלחו. לדי רורטו כמו לסגל הקצינים הבכירים משאר הצבאות היו עימותים רבים מול הגנרל סראי, שלא הועילו למורל הכוחות ואיכות ביצועיהם.
די רורטו ומחליפו בפיקוד על האוגדה ה-35, הגנרל ארנסטו מומבלי סייעו בשיקומו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי בחזית המקדונית, אשר חייליו הגיעו במורל ירוד והיה צורך להחזירם למבנה של כוח לוחם. התעורר גם הצורך לשקם את היחסים בין הסרבים לאיטלקים על רקע טענת הסרבים לאי קבלת עזרה מספקת מהאיטלקים בעת נסיגתם דרך אלבניה. הגנרל די רורטו פעל בעיקר לשיקומו החומרי של הצבא הסרבי ובאספקת ציוד אישי וצבאי לחיילים. ביולי 1916 השתתף הכוח האיטלקי בקרבות סביב העיר מונאסטיר. בנובמבר במהלך חילופי אש בגזרת מונאסטיר פגע פגז במטה הפיקוד האיטלקי, הגנרל די רורטו וסגנו נפצעו והובהלו לבית החולים בסלוניקי ומספר קצינים וחיילים נהרגו.
בראשית 1917 גדל הכוח האיטלקי תחת פיקודו של די רורטו לכדי 55,000 חיילים. במהלך חודש מאי נקרא הגנרל די רורטו לרומא ומונה למפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית ובמקומו מונה הגנרל ג'וזפה פנלה אשר הוחלף לאחר זמן קצר בגנרל ג'ובאני בטיסטה. ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה,.
ב-3 בנובמבר 1918 כבשה הארמייה בפיקודו של די רורטו את טריאסטה וטרנטו ודי רורטו נאם בטריאסטה בפני קהל איטלקי משולהב, בהבטיחו שהשטח יישאר איטלקי לעד והחיילים האיטלקים לא נפלו לשווא. ב-6 בנובמבר מונה די רורטו למושל הצבאי של העיר. עם הגיעו לעיר לצורך כניסתו לתפקיד, על גבי משחתת שהגיעה מוונציה נתקבל די רורטו בידי קהל המונים מקרב האוכלוסייה ממוצא איטלקי. בהגיעו ציין די רורטו שזהו הרגע בו הוא חש את הגאווה הגדולה בחייו.
שלהי הקריירה ואחריתו

בעת כהונתו כמושל גברה הלאומנות האיטלקית בטריאסטה, התושבים ממוצא סלבי הותקפו ורבים מהם נמלטו למדינות השכנות. שיעור התמיכה וההצטרפות לתנועה הפשיסטית היו מן הגבוהות באיטליה.
ב--6 באוקטובר 1919 נבחר לפרלמנט האיטלקי. הוא נפטר בטורינו בינואר 1933 והוא בן 70 שנים.
ראו גם

איטליה במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

H. Collinson Owenחזית סלוניקי ומה שאחריה-הזירה הצדדית שסיימה את המלחמה הגדולה, באתר www.archive.org, (באנגלית).
הערות שוליים

1 2  וילארי לואיג'י, החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, באתר ebooksread.com (באנגלית).
↑  אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "סר ג'ורג' פרנסיס מילן", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  הצבא האיטלקי בחזית המקדונית, באתר bulgarianartillery.it (באנגלית).
↑  הודעת משרד המלחמה האיטלקי, "הכוחות האיטלקים שבו חצי מיליון חיילים אוסטרים" באתר הניו יורק טיימס 6 בנובמבר 1918  (באנגלית).
↑  הודעת משרד המלחמה האיטלקי, "הכוחות האיטלקים נכנסו לשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר כניעתה" באתר הניו יורק טיימס 7 בנובמבר 1918  (באנגלית).
↑  קרלו פטיטי די רורטו, באתר בית הנבחרים האיטלקי (באיטלקית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA08347690  GND: 1228588848  ICCU: SBNV014934  VIAF: 90357766   WorldCat (עם VIAF): 90357766
קפיטנו

קפיטנו בפסל פורצלן של פרנץ אנטון בוסטלי 
במוזיאון לגיון הכבוד (אנ')  בסן פרנסיסקו
Capitano Spavento from the series Commedia Dell'Arte
קפיטנו (במקור: Il Capitano) הוא אחד מדמויות האדונים של הקומדיה דל'ארטה. מקור הדמות בעת העתיקה, לדוגמה "החייל הרברבן" מאת פלאוטוס.  הקפיטנו רברבן, שחצן, סוואגר מתפאר בגבורתו, חייל לשעבר, אך פחדן גדול. הוא גנדרן, ובאיטליה הוא בדרך כלל ספרדי או צרפתי, כלומר: לא מכאן. לפעמים הוא אכזר. הוא נושא חרב או פגיון, בדרך כלל בתוך נדן ארוך, המסכה שלו חומה או שחורה, עם אף גדול ומחודד. הבגד הדוק, עם פסים, או בצבע אחד.
קרקרה אדומת-גרון

| קרקרה אדומת-גרון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
תת־משפחה:: קרקרים
סוג:: Ibycter 
מין:: קרקרה אדומת-גרון
שם מדעי
 Ibycter americanus ‏בודארט, 1783
תחום תפוצה


קרקרה אדומת-גרון (שם מדעי: Ibycter americanus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הבזיים והוא המין היחיד בסוגו. הקרקרה חיה בטבע ביערות של מרכז אמריקה ודרום אמריקה. בניגוד לרוב העופות הדורסים היא מעדיפה לחיות בלהקות קטנות.
תפוצתה בטבע במדינות הטרופיות של אמריקה, מדרום מקסיקו לוונצואלה, ובעיקר באמריקה המרכזית והדרומית. היא חיה ביערות טרופיים ויערות הרריים טרופיים וסובטרופיים ונמצאות רוב הזמן על העצים.
מאפיינים

אורכן של הקרקרות 51 ס"מ בממוצע אצל זכרים ו-56 ס"מ אצל נקבות. אלה עופות שחורים עם פנים וגרון אדומים (ומכאן שמם) ומקור צהוב, למעט פיסה תכלת בקדמתו, גדול ומעוקל. הרגליים אדומות והזנב ארוך. כנפי הקרקרות נועדו כדי לעוף בין עצי היערות והן מעוגלות ומזכירות כנפי נץ.
הקרקרות ניזונות בעיקר מזחלי דבורים וצרעות, לעיתים גם מדבורים בוגרות, וגם מפירות. יצורים בעלי חוליות מאוד נדירים בתפריטן, ונאכלים רק בעתות של מחסור במזון. הן צדות בלהקות,  תוקפות ב"הפצצות" מהאוויר קנים של דבורים וצרעות  במטרה להפיל אותם מהעץ, ואז בורחות מהנחיל הזועם שלהן. הן קורעות חלקים מהקן הנופל ומתבייתות על השלל הרצוי -  הזחלים. הן אינן מראות רגישות לעקיצות דבורים וצרעות אבל לא ברור האם הן חסינות לגמרי לארס. 
כריתת היערות באזור חיותן מצמצמת את כמות הקנים הנחוצים לתזונת הקרקרות, אך בינתיים 
מצב השימור של קרקרה זו הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  קרקרה אדומת-גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN
קוסקוס מזרחי

| קוסקוס מזרחי> מצב שימור |
| --- | --- |
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס
מין:: קוסקוס מזרחי
שם מדעי
 Phalanger intercastellanus ‏תומאס, 1895
תחום תפוצה


קוסקוס מזרחי (שם מדעי: Phalanger intercastellanus; קרוי גם קוסקוס אפור/מצוי מזרחי) הוא מין קוסקוס שנפוץ במזרח גינאה החדשה ובאיים סמוכים באזור ים שלמה. הוא תואר מדעית בשנת 1895 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ובעבר נחשב לפרקים כתת-מין של קוסקוס דרומי או קוסקוס צפוני עד שקיבל מעמד של מין עצמאי.
תיאור

לקוסקוס המזרחי מבנה גוף מוצק וגמיש והוא מכוסה בפרווה גסה ועבה. ראשו האגסי קצר ומחודד בקצהו והוא נראה כצורת ביניים בין פוסום ללמור. עיניו גדולות ובולטות ואוזניים בינוניות ועגלגלות. זנבו ארוך וגמיש, וקצהו חשוף וקשיח עם יכולת לפיתה בענפים. אורך ראשו וגופו של הקוסקוס המזרחי 35–45 סנטימטרים, אורך זנבו 27–32 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.4 קילוגרם. הוא קטן יותר מן הקוסקוס הצפוני אך גדול מהקוסקוס הדרומי.
צבע הפרווה שלו אפור מלוכלך או חום-אפרורי ששזור בשיער חום, לבן, שחור וזהוב. הצוואר והמותניים בצבע צהוב או בז', ואילו הבטן, המפשעה והחזה נעים בין צהבהב-קרמי ללבנבן. הנקבה נוטה להיות כהה מן הזכר. לאורך הגב יש פס כהה ברור. הראש בצבע אפרפר או בז', הפנים כהות מעט ועל המצח פס שחור דקיק. בבסיס האוזניים יש כתמים לבנים. חלקי הגוף החשופים בצבע ורוד-בהיר (הכפות, קצה הזנב, החוטם ופנים האוזניים).
תפוצה וביולוגיה

הקוסקוס המזרחי אנדמי לפפואה; הוא מצוי לאורך השפלה ומדרונות ההרים של חצי האי זנב-ציפור וחצי האי הואון במזרח גינאה החדשה, ובמספר קבוצות איים בפרובינציית מפרץ מילן הפפואנית בין ים שלמה לים האלמוגים: איי ד'אנטריסקו (נורמנבי, פרגוסון וגודנו), איי טרוברינד (כנראה רק בקירווינה), איי סידייה וארכיפלג לואיסיאד (ונטינאי, מיסימה ורוסל). המין בולט בהיעדרותו מהאי וודלרק שמאוכלס על ידי קוסקוס וודלרק הנדיר.
בית הגידול של הקוסקוס המזרחי מורכב מיער גשם טרופי בשפלה, בחופים או על מדרונות הרריים עד רום 1,250 מטר מעל פני הים, והוא מסתגל גם לחיים ביערות משניים עם הפרעה אנושית, במטעים ובקרבת מגורי אדם.
אין מידע רב על אורח החיים של המין. הוא ככל הנראה פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעלים, פירות ביצים וחרקים. הנקבה ממליטה גור יחיד בדרך כלל ומדי פעם תאומים, לאחר תקופת היריון קצרה. הגור שוהה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה של אימו עד יציאתו לעצמאות.
מצב

קוסקוס מזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה וסובלנותו לשינויים בבית הגידול. מגמת האוכלוסייה נמצאת אמנם בירידה, אך היא עדיין לא ברמה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. האיומים על הקוסקוס הם ציד לבשרו ובירוא יערות שלעת עתה אינם ברמה כה חמורה.
הקוסקוס המזרחי מצוי במספר אזורים מוגנים, ורשום בנספח ב' של אמנת CITES.
הערות שוליים

↑  קוסקוס מזרחי באתר הרשימה האדומה של IUCN
קונדיטוריה

חלון ראווה של קונדיטוריה באוסטריה, ינואר 2012
קוֹנְדִּיטוֹרְיָה, או מגדנייה, היא חנות העוסקת במכירה קמעונאית של מוצרי מגדנאות - דברי מאפה מתוקים (עוגות, עוגיות וכו'). פעמים רבות כוללת החנות גם אזור לייצור המוצרים הנמכרים בה, בנוסף למוצרים שמקורם בספק סיטונאי. לעיתים פועלת הקונדיטוריה גם כבית קפה, כלומר מאפשרת אכילה במקום של מוצריה (בתפקוד זה כוללת הקונדיטוריה גם מכירה של משקאות).
ציוד עיקרי בקונדיטוריה הוא מקרר בעל חלון זכוכית, המאפשר לקונים לראות את העוגות שיש לאחסן בקירור. מדפי תצוגה משמשים לאחסון מוצרים שאינם דורשים קירור.
אטימולוגיה

מקור המילה קונדיטוריה (בגרמנית: Konditorei, המקום בו עובד הקונדיטור, Konditor) במילה הלטינית candire, שמשמעותה "ממתק פירות". בקונדיטוריה שמים דגש על ההיבט האמנותי של המסחר, ובניגוד למאפייה, לרוב לא מייצרים בה לחמים. מלאכת הקונדיטוריה התפתחה כאשר אופים מסוימים התמחו ביצירת לחם מתוק אליו נוספו פירות מסוכרים ומרכיבים מתוקים אחרים. בעברית, קונדיטוריה היא מִגְדָּנִיָּה (ללא ניקוד: מגדנייה), וקונדיטור הוא מִגְדְּנַאי.
היסטוריה והתפתחות > עוגת לבקוכן

מקצוע הקונדיטור התפתח ממקצועו של האופה. לאחר שהאופים של ימי הביניים (המאה ה-15) שלטו באמנות אפיית הלחם, חלקם החלו להעשיר את הבצק בדבש, פירות יבשים ותבלינים. הם הקימו גילדה בשנת 1643 באזור נירנברג ובסביבתה בגרמניה. באותה תקופה, האופים של הלבקוכן עסקו גם בדונג, תוצר לוואי של דבש. הם הפכו לאומני שעווה, וסיפקו לכנסיות ולמשקי בית פרטיים נרות אמנותיים, דמויות שעווה ותמונות עשויות שעווה. הם גילפו בעצמם תבניות עץ והשתמשו בהן כדי ליצור דמויות מרהיבות משעווה. כמה קונדיטורים עסקו באמנות המתוחכמת של אומני השעווה עד לתקופה האחרונה. מאוחר יותר האופים של הלבקוכן הפכו לקונדיטורים הראשונים.
היסטוריה והתפתחות > השפעת הסוכר והתבלינים

הסחר הימי הביא תבלינים וסוכר לעיירות הנמל האיטלקיות המפורסמות גנואה וונציה. אף על פי שרבים היו מעוניינים בסוכר, רק העשירים זכו לצרוך אותו. מקצוע הקונדיטוריה התקשר לזה של הרוקח, מכיוון שהסחר של הסוכר היה בלעדי לרוקחים. המילה הגרמנית "קונפקט" ("Konfekt") (באנגלית: confection) לתיאור ממתקים נובעת משפת יצרני התרופות, שנקראה גם כן קונדיטוריה ("confectionari").
היסטוריה והתפתחות > ייצור המרציפן

במאה ה-14 הביאו הוונציאנים את המרציפן - ממתק עשוי שקדים, סוכר ומי ורדים - למרכז אירופה. המרציפן היווה חומר ליצירת יצירות שצוירו בצורה אמנותית בצבעים ועוטרו לעיתים בעלה זהב.
היסטוריה והתפתחות > השוקולד

בתחילת המאה ה-19, השוקולד הראשון עשה את דרכו לגרמניה, לאחר שנשות המעמד הגבוה בספרד, איטליה וצרפת היו כבר רגילות לכוס שוקו חמה מדי יום. כאשר קואנראד יוהנס ואן האוטן ההולנדי הצליח לעבד את מסת הקקאו, נוצרו החומרים הנוספים חמאת קקאו ואבקת קקאו. השוקולד המדולל בחמאת קקאו שימש ליצירת דמויות מגוונות משוקולד, וצביעת עוגות עם אבקת קקאו הפכה לפופולרית. כך נולד ה"שוקולטייר" או שׁוֹקוֹלָדַאי, שהוא קונדיטור המתמחה בעבודה עם שוקולד. שוקולד מילא כעת תפקיד מרכזי בקונדיטוריה. דוגמה טובה היא עוגת השוקולד שיצר מבשל השוקולד של קלמנס פון מטרניך בווינה בשנת 1832, הקונדיטור היהודי אוסטרי פרנץ זאכר, הזאכרטורטה, אשר מהווה חלק בלתי נפרד מהמטבח האוסטרי ומהמטבח הוינאי בפרט.
היסטוריה והתפתחות > מאפים

במאה ה-19, שפע הסוכר ממקור סלק הסוכר אפשר התפתחות עוגות ומאפים, תוך התמקדות באמנות דקורטיבית. עוגות ספוג קלות, מאפי שקדים, שטרודל תפוחים או שטרודל חלב שמנת, קוגלהוף ועוגות קרם הוגשו עם משקאות מודרניים אז כגון קפה, תה ושוקולטה.
היסטוריה והתפתחות > קונדטורים בולטים

ניקולה אפרט, הממציא הצרפתי של שימור המזון
פייר ארמה
קרין גורן
מיקי שמו
אסטלה
עודד ברנר
רון בן-ישראל
דודו אוטמזגין
ראו גם

מַאֲפִיָה
מגדנאות
בית קפה
בית מאפה
תצוגה בקונדיטוריה ישראלית, עם הבחנה בין חלבי לפרווה
תצוגה בקונדיטוריה באוסטריה
תצוגה בקונדיטוריה/בית מאפה בליל שבצרפת
תיאור של אופה לבקוכן, נירנברג, גרמניה, 1520
קונדיטוריית "זאונר" בבאד אישל, אוסטריה
קרב אל בורג'

שלט הסבר על קרב אל בורג' בגבעת התיתורה במודיעין
חיילי חטיבת יפתח עם משוריין הלגיון שחוסל בפאתי אל בורג'
קרב אל בורג' היה קרב שנערך במלחמת העצמאות ב-16 ביולי 1948 באזור הכפר הערבי אל בורג' (גבעת התיתורה באזור מודיעין של ימינו), בין כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון הערבי ובין כוחות של הגדוד השלישי (גדוד הגליל) של חטיבת יפתח. תוצאת קרב זה, שהסתיים בתבוסת הלגיון, קבעה את תוואי שביתת הנשק עם ירדן באזור. הגבול היה בתוקף עד למלחמת ששת הימים.
לאחר כיבוש לוד והסרת המצור על בן שמן במבצע דני, נעו כוחות חטיבת יפתח מזרחה וב-15 ביולי 1948 כבשו את הכפר ברפיליה (כיום בתחום העיר מודיעין).
בליל 15 ביולי 1948 לאחר שכבשו את הכפר הערבי ברפיליה נעו כוחות יפתח מזרחה וכבשו את הכפר ביר מעין (בתחומי רעות של ימינו) ואת הכפר אל בורג'. המטרה הייתה להתקדם מזרחה לעבר צומת בית סירא בכביש לטרון–רמאללה ובכך לנתק את הכוח הירדני שהיה בלטרון מהעיר רמאללה. מפקד הלגיון ג'ון באגוט גלאב עמד על איום זה וכבר ב-16 ביולי 1948 פקד על התקפה משולבת של משוריינים ורגלים.
לוחמי יפתח התכוננו להתקפה. הם בנו עמדות בבתי הכפרים ובאל בורג' בנו עמדות לנשק אנטי טנקי מסוג פיא"ט. תותח 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) ומרגמות 81 מ"מ קודמו לעמדות ממערב לשני הכפרים.
התקפת הלגיון השתהתה והחלה בשעות אחר הצהרים כשהחיילים התוקפים מתקדמים ופניהם מול השמש כשהם משמשים מטרה ברורה ללוחמי חטיבת יפתח.
בשעה 17:30 הבחינו חיילי יפתח בטור של 12 משוריינים נושאי תותח ואחריהם משאיות מובילות חיילים. המשוריינים התקרבו לאל בורג' ופתחו באש. המשוריין הראשון נפגע מפגז פיא"ט ונעצר. המשוריין השני ניסה לחלצו אך גם הוא נפגע מפגז פיא"ט. חיילי החי"ר של הלגיון התקרבו לאל בורג בחיפוי המשוריינים. המגינים נצרו את אשם עד שהגיעו התוקפים לטווח של כ-50 מטר מבתי הכפר. אז פתחו באש וההסתערות נבלמה כשחיילי הלגיון סובלים אבדות כבדות. התוקפים נערכו להתקפה נוספת אבל התותחים והמרגמות הצליחו לפגוע במספר משוריינים ולהסב אבדות לרגלים התוקפים. ניסיון ההתקפה השני נשבר ב-19:20 והאש פסקה ב-20:30.
לחטיבת יפתח היו שלושה הרוגים ושבעה פצועים. אבדות הלגיון הגיעו ל-30 הרוגים ו-50 פצועים. שישה משוריינים של הלגיון נותרו במקום, מהם שניים ראויים לשימוש.
בהסכם שביתת הנשק עם ירדן נקבעו קווי שביתת הנשק באזור זה לפי תוצאות הקרב הזה.
לקריאה נוספת

אלחנן אורן: בדרך אל העיר, מבצע דני, הוצאת מערכות, 1976
קוסקוס דרומי

| קוסקוס דרומי |
| --- | --- |
 קוסקוס דרומי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס
מין:: קוסקוס דרומי
שם מדעי
 Phalanger mimicus ‏פאלאס, 1766
תחום תפוצה


קוסקוס דרומי (שם מדעי: Phalanger mimicus; קרוי גם קוסקוס אפור/מצוי דרומי או קוסקוס אוסטרלי), הוא מין קוסקוס קטן-בינוני שנפוץ בדרום גינאה החדשה ובצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1922 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ובעבר נחשב כתת-מין של קוסקוס צפוני. שמו המדעי ניתן לו על שם נהר מימיקה בגינאה שבקרבתו נאספה הדגימה הראשונה של המין. זהו המין היחיד בסוגו שנמצא באוסטרליה.
תיאור

לקוסקוס הדרומי גוף גוצי וגמיש, ראש חרוטי דמוי אגס ואוזניים קצרות ועגולות. עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, זנבו ארוך, דק ושרירי ומשמש לאחיזת ענפים. בדומה ליתר הקוסקוסים, גם למין זה יש טפרים חזקים ומעוקלים וכריות הדבקה שמאפשרות לו לטפס בקלות על עצים. אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הדרומי: 40-33 סנטימטרים; אורך זנבו: 35-28 סנטימטרים ומשקלו: 2-1.5 קילוגרם.
הפרווה של הקוסקוס הדרומי קצרה ודלילה. צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לחום כהה או אפור-צפחה עם פס שחור דק לאורך הגב. הצד התחתון בצבע לבנבן שמתרחב לעיתים לעבר פלג הגוף האחורי. באזור הצוואר יש לעיתים סינר כתמתם דהוי. הראש בצבע זהה לגוף, והפנים עשויות להיות חיוורות יותר. על המצח פס שחור דקיק והסנטר ובסיס האוזניים לבנים. חלקי הגוף החשופים (האף, הכפות, פנים האוזניים ורוב הזנב) בצבע ורוד כהה או בהיר.
תת-מינים

המין כולל כיום 2 תת-מינים:
P. m. mimicus - גינאה החדשה.
P. m. peninsulae - אוסטרליה.
P. m. intercastellanus - מוכר כיום כמין עצמאי (קוסקוס מזרחי).