וידאו ארט בישראל
שנות התשעים

כניסת טכנולוגיות אחסון מידע דיגיטליות, אשר נכנסו לשוק התקשורת בשנות התשעים של המאה ה-20, פתחו בפני האמנים אפשרויות חדשות בכל הקשור לצילום, לעריכה ולתצוגה של ווידאו ארט, ויצרו פריחה של מדיום זה בארצות הברית ובאירופה. במקביל, החלה התפתחות ניכרת במודעות למדיום זה בישראל.
ב-1997 הקים סרג'יו אדלשטיין את "המרכז לאמנות עכשווית" (cca), שפעל עד שנת 2005 מתוך סינמטק תל אביב. בשנת 2002 החל המרכז להפיק את "VideoZone" – ביאנלה הבינלאומיות לווידאו ארט. בנוסף, החל מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית להציג באופן קבוע סרטי וידאו ארט עדכניים מרחבי העולם.
הצגה נוספת של וידאו ארט, שסימנה את מרכזיותו של מדיום זה באמנות, נערכה בנובמבר 1996 בתערוכות המרכזיות של אירועי "ארט פוקוס", שהוצגו בחלל מתחת לאצטדיון טדי בירושלים. בין המוצגים בתערוכה היו כ-17 סרטים ומיצב וידאו ארט של אמנים ישראלים ובינלאומיים. עמי ברק, אוצר התערוכה "מחבואים" באצטדיון טדי, הציג במאמרו את המדיום החדש בשדה האמנות כתהליך ביקורתי בעידן בו משתנה מעמדה של יצירת האמנות.
רוב אמני הווידאו ארט בתקופה זו צמחו מתוך בתי הספר הממוסדים לאמנות ופעלו מתוך שדה תרבותי זה. לימודי וידאו ארט ועריכה ממוחשבת החלו במחלקות לאמנות בבתי הספר לאמנות כגון "בצלאל" ו"המדרשה לאמנות" במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90. בין האמנים שפעלו בסוף המאה במדיום בולט הקשר אל האמנות המושגית הישראלית והבינלאומית, על ידי שימוש במדיום זה לתיעוד והצגה של פעולות גוף, בהימנעות מיצירת נראטיבים קולנועיים מפורשים ובהדגשה של מוטיבים ארס פואטיים.
הילה לולו לין, ביטאה בעבודותיה גוון סוריאליסטי ומיניות פרובוקטיבית, תוך שימוש במחוות גוף שונות. בעבודה "הקצ לדמעות" (1994), לדוגמה, הופיע לולו לין בעצמה כשהיא מעבירה על גופה חלמון של ביצה. יגאל צלמונה פירש את העבודה כניסיון לכינון יחס שונה בין זהות גברית לנשית, באופן המקביל לביטויים אמנותיים רבים מאותה תקופה.
שימוש בסמליות ובאיקונוגרפיה פרטית מופיע גם ביצירותיה של סיגלית לנדאו. יצירות הווידאו הראשונות שלה היו בעלות אופי תיעודי-דוקומנטרי, אך קיבלו בהדרגה אופי עצמאי יותר, כשהן מתמקדות ביצירת דימויים סמליים.
גיא בן-נר יצר החל מסוף שנות התשעים מספר סרטים בהן שולבו ביטויי גוף מושגיים בתוך מסגרת עלילתית. בסרטים כגון "האי של ברקלי" (1999) או "מובי דיק" (2000) יצר בן-נר פרודיה על סיפורי הרפתקאות על ידי שיחזורם בתוך המסגרת הביתית-משפחתית שלו. לבד מן השימוש בחשיפת אמצעי הייצור של הסרט, השתמש בן-נר גם בדימויים הקוטעים את רצף העלילה ומהווים מעין הרחבה ופרשנות על הנרטיב העיקרי של הסרט. אמנים נוספים יצרו סרטי וידאו ארט בסגנון קולנועי-דוקומנטרי כגון רועי רוזן, קרן רוסו ואחרים.
מספר אמנים נטו להדגיש את טכניקות העריכה הדיגיטליות ככלי ליצירת משמעות ביקורתית. עבודות אלו חושפות את השפעתם של אמני הווידאו ארט האמריקאים כגון דרה בירנבאום (Dara Birnbaum), נאם ג'ון פייק ואחרים. האמן דורון סולומונס, לדוגמה, הציג עבודות ארס פואטיות המתבססות על דימויי "רדי מייד" מתוך אמצעי התקשורת הישראלית, מתוך שידורי חדשות, סרטים דוברי ערבית וכדומה. שימוש בעל משמעות דומה מופיע בעבודה משנת 1996 בה יצרו האמנים דנה ובועז זונשיין חיבור בלתי אפשרי בין הכותל לבין חוף ים.
עד לראשית המאה ה-21 הפך הווידאו ארט למדיום פופולרי באמנות הישראלית. הדבר התבטא בריבוי של תצוגות העושות שימוש במדיום זה. בשנת 2003 החל מוזיאון חיפה לאמנות להציג סדרת תערוכות המציגות את התפתחות הדימוי המוקרן בשנות השישים והשבעים. שלוש התערוכות – "הפרעות בתקשורת" (2003), "בדרך לקולנוע" (2004) ו"כתוב בעור – פעולה בשידור חי" (2006) – הציגו מבחר של סרטי אמנים וסרטי וידאו ארט בינלאומיים, ולצידם את עבודותיהם של אמנים ישראלים. הפופולריות הגוברת של המדיום הביאה אף גלריות מסחריות להציג תצוגות של סרטי וידאו ארט. גלריה אלון שגב, לדוגמה, העלתה בשנת 2000 תערוכת יחיד מיצירותיו של דורון סולומונס.