stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקונגרס הציוני העולמי השישי
מהלך הקונגרס

מלבד הצירים המשתתפים (אחד מהם הלך ברגל 42 יום מבולגריה), נכחו בקונגרס גם משקיפים רבים, ביניהם גם מרגלים רוסים וטורקים. אף אחד מהצירים לא ידע עד אז על הצעת אוגנדה.
במרכזו של הקונגרס עמד הפולמוס ודיונים סוערים ונוקבים על תוכנית אוגנדה, שהוצעה על ידי ממשלת בריטניה להרצל, ליישוב יהודים באוגנדה (כיום שטח בקניה) על ידי התנועה הציונית. לבסוף הועמדה הצעת החלטה מתונה. הוחלט כי תשלח לאוגנדה משלחת חקר לבדיקת אפשרויות ההתיישבות בה. הרצל הסביר כי תמיכתו בתוכנית אוגנדה היא בעקבות פרעות קישינב, רדיפות היהודים במרוקו ותנועת הגירה-בריחה של המוני יהודים ממזרח אירופה לארצות מערב אירופה ואמריקה. הרצל עמד על הצורך במקלט טריטוריאלי מידי, ולו ארעי, למיליוני יהודי אירופה, שלהם חזה עתיד נורא. הוא הסביר לבאי הקונגרס, צירים, אורחים ועיתונאים, כי לא נמצא פתרון מדיני, חרף המאמצים הגדולים של הנהגת התנועה הציונית, למיליוני העם היהודי למוד הסבל והרדיפות האנטישמיות, כשבעה מיליון נפשות, לפי האומדנים, בארצות מזרח ומרכז אירופה, והם "משוללי-זכויות, ששוב התחילו רועדים מפחד".
295 הצירים שתמכו בהחלטה (ה"טריטוריאליסטים") היו בדרך כלל חברי התנועה הציונית ממרכז אירופה, ובהם מקס נורדאו, שראה בתוכנית "מקלט לילה" ליהדות אירופה. ו-178 שהתנגדו לה מקרב הצירים ממזרח אירופה, ובהם ד"ר יחיאל צ'לנוב, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן. 132 צירים נמנעו. במהלך ההצבעה יצאו מאולם הקונגרס בכאב לבם שבעה צירי הציונות הרוסית החברים בוועד הפועל הגדול של הקונגרס: צ'לנוב, ברנשטיין-כהן, פרופ' צבי בלקובסקי, ד"ר צבי ברוק, י"ל גולדברג, זאב טיומקין וד"ר ו' יעקובסון.
הקונגרס השישי נקרא לימים "קונגרס הדמעות", על שם הסערה הרגשית העצומה שעוררה ההצעה.
לאון טרוצקי, שישב ביציע העיתונות, צפה התמוטטות קרובה של התנועה הציונית. "אומרי הלאו" התכנסו לישיבה סגורה באולם אחר, שנמשכה עד מאוחר בלילה, לאחר נעילת המליאה. לדברי יעקב דה האז, אנשים ישבו "על הרצפה, מתאבלים בנוסח המסורתי על חורבן ירושלים". הרצל שמע על הישיבה ההפגנתית וחזר מבית המלון אל הקונגרס. הוא דפק על הדלת הנעולה וביקש להיכנס. אחד הנוכחים בחדר צעק לעברו: "בוגד". נערכה הצבעה והוחלט להניח לו להיכנס. הוא ניגש לדוכן הנואמים וניסה לשכנע את המתנגדים. בשעה 2:00 בלילה החליטו המשתתפים לחזור למקומותיהם בישיבת הבוקר של הקונגרס.
הרצל הבין את ההתנגדות הגדולה שקמה לתוכנית אוגנדה בקרב התנועה הציונית, וסיים את דבריו בנאומו האחרון בקונגרס (והאחרון בחייו; נפטר כשנה אחריו) בהכריזו מתוך ספר תהילים, פרק קל"ז, פסוק ה': "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
בקונגרס נמסרו דינים וחשבונות על מכירת מניות של הבנק הציוני אוצר התיישבות היהודים.
הקונגרס הציוני השישי היה הראשון שהסתיים בשירת התקווה ומאז ואילך זה הפך לנוהג מקובל.
לקריאה נוספת

אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 120–122.
מיכאל היימן (עורך), מפתח השמות והעניינים לפרוטוקולים של הקונגרס הציוני השישי, בזל, 28-23 באוגוסט 1903, (הוכן בידי מנפרד וינקלר ומשה שרף), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן, 1979.
יחיאל צ'לנוב, ציון ואפריקה בקונגרס השישי, (מוסקבה 1905), בתוך: ספר יחיאל צ'לנוב, תל אביב תרצ"ז.
תיאורים ספרותיים ואמנותיים

אברהם עוז, הר תפארת (מחזה), 2021. תמונת הסיום.
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 423.
↑  אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 120.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 426.
↑  מאיה כהן, חוקר הזמר העברי וחתן פרס ישראל הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370409905171
המכרז האולימפי 2020

| סקירה כללית |
| --- | --- |
משחקי האולימפיאדה ה-XXXII  המשחקים הפאראלימפיים ה-XVI

טוקיו  איסטנבול • מדריד
פרטים
וועד: הוועד האולימפי הבינלאומי

אולם הצבעה: בואנוס איירס המושב ה-125 של הוועד האולימפי הבינלאומי
מפה
  מיקום הערים המוצעות
תאריכים חשובים
מכרז ראשון: 1 בספטמבר 2011
צמצום: 7 בינואר  2013
החלטה: 7 בספטמבר 2013
החלטה
זוכה: טוקיו (60 קולות)
מקום שני: איסטנבול (36 קולות)
המכרז האולימפי 2020 היה המכרז שנועד לבחור את המארחת של משחקי הקיץ האולימפיים ה-32, שעתידים להתקיים בשנת 2020. תהליך הבחירה נוהל על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. טוקיו, בירת יפן, נבחרה לארח את המשחקים בכינוס הוועד האולימפי ה-125 בבואנוס איירס שבארגנטינה ב-7 בספטמבר 2013.
תהיה זו הפעם השנייה בהיסטוריה בה תארח טוקיו משחקים אולימפיים, אחרי שאירחה את המשחקים האולימפיים בשנת 1964.
הרציונל להשתתפות במכרז

זכייה במכרז האולימפי היא שאיפה לאומית מהגדולות בחיי מדינה. קיום המשחקים האולימפיים עשוי להביא לעיר ולמדינה המארחות הכרה בינלאומית. מעבר לכך, יביא האירוע לסיוע כספי מטעם הוועד האולימפי בבניית מתקני ספורט וכפר אולימפי שיוכלו לשמש לאחר תום האולימפיאדה את התושבים, ולבנייה ושיפור משמעותי לשנים רבות בתשתיות, ברכבות ובכבישים. אירוח האולימפיאדה והכנתה ארוכת השנים עשויים לתרום לעלייה משמעותית במקומות עבודה, וכן לעלייה בעסקים עם חברות באותה מדינה ומחוץ לה, בתיירות, ובניהול נכון תוביל להכנסות כספיות של מיליארדים. זאת מלבד הכבוד והגאווה הלאומית שבאירוח אירוע הספורט הבינלאומי הגדול בעולם. לאור סדרי הגודל בהם מדובר, מסתיים המכרז האולימפי כשבע שנים לפני מועד האירוע המתוכנן, דבר שיאפשר לעיר ולמדינה המארחות שנים של תכנון והיערכות.
המועמדות

שלוש ערים הבאות היו המתמודדות הסופיות על אירוח המשחקים האולימפיים בשנת 2020:
טורקיה איסטנבול, טורקיה;
יפן טוקיו, יפן; (נבחרה לארח את המשחקים האולימפיים ב-2020).
ספרד מדריד, ספרד.
ההליך לבחירת העיר המארחת

ההזמנות להגשת הצעות לאירוח אולימפיאדת הקיץ 2020 הוצאו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-16 במאי 2011, כאשר המועד האחרון להגשת שמות הערים המעוניינות בכך היה ה-1 בספטמבר באותה שנה. עד לאותו מועד הגישו ועדים אולימפיים לאומיים לוועד האולימפי הבינלאומי את שמותיהן של שש ערים – שלוש המתמודדות הסופיות וכן באקו שבאזרבייג'ן, דוחה שבקטר ורומא שבאיטליה (אלו הן ה-Applicant Cities).
עד ה-15 בפברואר 2012 הגישו חמש ערים את מסמכי המועמדות הרשמיים לוועד האולימפי הבינלאומי, כאשר ממשלת איטליה הסירה לפני כן את מועמדותה של רומא משיקולים כלכליים. המסמכים שהוגשו שימשו את הוועד האולימפי הבינלאומי לשם הערכה ראשונית של התאמת הערים המועמדות לאירוח האולימפיאדה.
ב-23 במאי 2012 דחה הוועד האולימפי הבינלאומי את מועמדותן של דוחה ושל באקו ואישר את איסטנבול, טוקיו ומדריד כמתמודדות הסופיות במכרז (ה-Candidate Cities).
ב-7 בינואר 2013 הגישו שלוש הערים את ספרי ההצעות המפורטים שלהן.
במהלך חודש מרץ ביקרה ועדת ההערכה של הוועד האולימפי הבינלאומי בשלוש הערים (ארבעה ימים בכל עיר). דו"חות הביקורים הוגשו לוועד האולימפי הבינלאומי ב-25 ביוני. ב-3 עד 4 ביולי הציגו נציגי שלוש הערים את הצעותיהם בפני הוועד האולימפי הבינלאומי.
ההליך לבחירת העיר המארחת > ההצבעה

הוועד האולימפי הצביע על מנת לבחור את העיר המארחת של המשחקים האולימפיים בקיץ 2020 ב-7 בספטמבר 2013 במושב ה-125 של הוועד האולימפי הבינלאומי במלון הילטון בואנוס איירס בבואנוס איירס, ארגנטינה. ההצבעה הייתה מסוג הצבעה ממצה[דרושה הבהרה]. אף עיר לא זכתה ביותר מ-50% מקולות הבוחרים בסיבוב הראשון, ומדריד ואיסטנבול היו בשוויון על המקום השני. הצבעת שובר שוויון בין שתי הערים הללו נערכה כדי לקבוע איזו עיר תנופה. בהצבעה הסופית, התחרות הייתה ראש בראש בין טוקיו ואיסטנבול, טוקיו נבחרה ברוב של 60 קולות מול 36 קולות.
| מכרז עיר האירוח למשחקים האולימפיים 2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עיר | מדינה | סיבוב 1 | שובר שוויון | סיבוב 2 |
| טוקיו | יפן יפן | 42 | — | 60 |
| איסטנבול | טורקיה טורקיה | 26 | 49 | 36 |
| מדריד | ספרד ספרד | 26 | 45 | — |
ערים שחזרו בהן מכוונתן להגיש מועמדות

מספר ערים התכוננו להגיש את מועמדתן לאירוח האולימפיאדה אך חזרו בהן: בוקרשט, רומניה; סנקט פטרבורג, רוסיה; פריז, צרפת; פראג, צ'כיה; דובאי, איחוד האמירויות הערביות; דרבן, דרום אפריקה; טורונטו, קנדה; הירושימה, יפן; פוסן, קוריאה הדרומית.
הוועד האולימפי הבינלאומי הודיע כי הוא מעוניין לקבל הצעת מועמדות מארצות הברית, אך הוועד האולימפי האמריקני החליט להימנע מכך. העיר לאס וגאס הגישה לבסוף את מועמדתה ללא תמיכת הוועד האולימפי האמריקני. הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הצעתה.
בנוסף לערים הנ"ל העלו עוד עשר ערים רעיון להגיש מועמדות לאירוח האולימפיאדה, אך החליטו לבסוף שלא להגישה: ברלין, גרמניה; בודפשט, הונגריה; ליסבון, פורטוגל; קהיר, מצרים; קזבלנקה, מרוקו; ניירובי, קניה; דלהי, הודו; קואלה לומפור, מלזיה; גוודלחרה, מקסיקו; בריסביין, אוסטרליה.
הערות שוליים

↑  טוקיו הגישה מועמדות לאירוח אולימפיאדת 2016.
↑  סדר הצגת הערים נקבע בהגרלה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
↑  זוהי מועמדות חמישית של איסטנבול לאירוח אולימפיאדת קיץ. בעבר התמודדה על במכרז האולימפי לקראת אולימפיאדות 2000, 2004, 2008 ו-2012
↑  מדריד הגישה מועמדות לאירוח אולימפיאדות 2012 ו-2016.
↑  "2020 Olympics Vote Total Box". Associated Press. Miami Herald. 7 בספטמבר 2013. נבדק ב-8 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
העורבים של מצודת לונדון

שני עורבים בטאוור גרין שבמצודת לונדון. ברקע ניתן לראות זקיף של המשמר הסקוטי, שהיא אחת מהיחידות המרכיבות את משמר המלכה.
העורבים של מצודת לונדון (אנגלית: The ravens of the Tower of London) הם קבוצה של עורבים שחורים הגדלים בשביה במצודת לונדון. האגדה מספרת כי נוכחות העורבים מגינה על המלוכה הבריטית ועל המצודה; קיימת אמונה טפלה ולפיה אם העורבים של מצודת לונדון ימותו או יימלטו, אזי הכתר ובריטניה ייפלו. הקבוצה מונה לכל הפחות שבעה פרטים, מהם שישה שהם המינימום הנדרש והשאר כגיבוי למקרה שאחד מהם ימות.
לאורך ההיסטוריה היו העורבים השחורים נפוצים ברחבי בריטניה הגדולה, לרבות בערים, כך שהמצודה הייתה ממוקמת בתחומי אזור הקינון הטבעי שלהם. אולם כאשר גורשו העורבים מרוב בתי הגידול המסורתיים שלהם, לרבות מלונדון, הם יכלו להמשיך להתגורר במצודה אך ורק בתנאי שבי ובתמיכת הרשויות.
אגדות מקומיות גורסות כי מוצא העורבים הוא מתקופתו של המלך צ'ארלס השני, אשר שלט באנגליה, בסקוטלנד ובאירלנד בין השנים 1660 ל-1685. אולם אין עדויות לנכונות האגדות הללו וההיסטוריונים אף גורסים כי "מיתולוגיית עורבי המצודה היא, ככל הנראה, מעוף הדמיון הוויקטוריאני".
חיי העורבים במצודה > טיפול ותזונה

העורבים שבמצודה אינם יכולים להתרחק ממנה בתעופה מאחר שהנוצות באחת מכנפיהם נשמרות מקוצצות באופן קבוע. מאחר שהמבנה של כנפיהם אינו זהה, הם אינם מסוגלים לעוף אלא למרחק קצר בלבד. זהו, ככל הנראה, הקושי היחיד בחיי היומיום שלהם. בוריה זאקס תיאר בהומור את חיי העורבים:
העורבים זוכים לטיפול דומה לזה של בני מלוכה. בדומה לבני מלוכה, הם מתגוררים בארמון ומטופלים על ידי משרתים. הם מתקיימים מתקציב ציבורי, אך בתמורה הם חייבים להראות את עצמם לציבור באירועים בעלי פאר רב. כל עוד הם מצייתים למספר חוקים בסיסיים, הן בני המלוכה והן העורבים לא אמורים לעשות משהו יוצא דופן. אם הכוח הנדון הוא פוליטי או דיפלומטי, לבני המלוכה הוא מעט יותר מהעורבים. אך המילה "כוח" יכולה לבוא כאן במשמעות של הילת זוהר ומסתורין שבזמנים מסוימים עוטפת הן את העורבים והן את המונרכים
לכל אחד מהעורבים יש תג צבעוני עם שמו על אחת מרגליו, על מנת שניתן יהיה לזהות בקלות את הפרטים השונים. לעורבים במצודה יש תוחלת חיים של כ-40 שנים.
כל אחד מהעורבים שבמצודה זוכה לקבל שם, וכולם מטופלים על ידי שומרי המצודה, היאומן וורדרס. התזונה של העורבים מבוקרת היטב; היא כוללת פירות טריים, גבינה ובשר טרי, כמו גם ויטמינים ותוספי תזונה אחרים. אחראי העורבים (Ravenmaster), דרק קויל, אמר בשנת 2007 כי: "אני קונה בשר טרי בסמית'פילד - כבד, כבש, בשר בקר, תרנגול. ולעיתים כאשר אני נמצא בבית שלי בסאפוק מישהו נותן לי ארנב שניצוד. אם אני רואה בעל חיים שנהרג על הכביש, והוא לא נפגע בצורה חמורה מדי, אני מכניס אותו לשק שחור ומביא אותו בחזרה לכאן. אני נותן להם גם ביסקוויטים, המוטבלים בדם מהבשר שאני רוכש ובחורף אני נותן להם כמוסות של שומן מכבד של דגי בקלה. אני יודע שהם מקבלים את כל הוויטמינים והשומן שהם צריכים. זו הסיבה שהם נראים כה בריאים". בהמשך הוסיף קויל: "הם מקבלים בכל יום שמונה אונקיות של בשר. אחת ליומיים הם מקבלים ביצים מבושלות ואני נותן להם תפוח חתוך וענבים - דרך אגב, הם אוהבים גבינה".
חיי העורבים במצודה > אירועים שונים

רק עורב אחד שרד את הפצצות הבליץ במלחמת העולם השנייה, ולפיכך הורה ראש הממשלה סר וינסטון צ'רצ'יל להביא עורבים נוספים למצודה על מנת שמספרם יעמוד בתקן. עורבי המצודה מגויסים לכוחות המזוינים של הממלכה כמו חיילים רגילים והם מקבלים תעודות זיהוי כמו חיילים ושוטרים. בדומה לחיילים, ניתן לשחרר את העורבים משירות בגין התנהגות בלתי הולמת.
רוב הלונדונים מחבבים את העורבים, אך לעיתים פרט ספציפי יאבד את חינו בשל התנהגותו. לדוגמה, העורב "ג'ורג'" איבד את תפקידו והוגלה לוויילס לאחר שתקף והרס אנטנה של טלוויזיה. בעקבות האירוע ניתן צו מיוחד שבו נאמר "העורב ג'ורג', שגויס בשנת 1975 הועבר, בשבת 13 בספטמבר שנת 1986, לגן החיות Welsh Mountain Zoo שבויילס. התנהגותו בלתי מספקת, ולפיכך שירותו אינו נחוץ יותר". בשנת 1996 שוחררו משירות שני עורבים נוספים מהמצודה בגין "התנהגות שאינה הולמת את דיירי המצודה".
עורבים אחדים הצליחו להימלט למרות נוצותיהם המקוצצות. בשנת 1981 החליט העורב "גרוג" לעזוב את אזור המצודה לטובת פאב וזאת לאחר 21 שנים של שירות לכתר. מנגד, עורבת בשם "מייבל" נחטפה מהמצודה, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, ותעלומה זו מעולם לא נפתרה.
סיפור נוסף נוגע לעורבים "ג'יימס קרואו" (James Crow) ו"אדגר סופר" (Edgar Sopper). אדגר סופר שם לב לתשומת הלב הרבה שניתנה לג'יימס קרואו לאחר מותו, והחל לחקות ולהעמיד פני מת על מנת לזכות בתשומת לב נוספת. התעלול היה כה משכנע, עד שאחראי העורבים האמין כי אדגר סופר מת. כאשר אסף האחראי את "הגופה" נשך העורב את אצבעו ו"התעופף משם כשהוא מקרקר צחוק עורב גדול".
בשנת 1990 הלך לעולמו כומר בשם נורמן הוד, בחדרו שבשטח המצודה. טום טרנט, לשעבר עוזרו של אחראי העורבים, דיווח כי נראה היה שהעורבים מודעים למוות, כיוון שזמן קצר לאחר המוות הם התאספו בטאוור גרין ליד הקפלה, קראו קריאות, ולאחר מכן השתתקו כמי שחולקים כבוד אחרון למת. עדות זו אינה מתארת בהכרח מאורע בדיוני, מאחר שידוע כי עורביים עורכים "הלוויות" שבהן הם מתאבלים ומתאספים בדממה סביב גופתו של עורב מת.
כיום העורבים הם אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות עבור מי שמבקר בסיטי של לונדון. ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, דווח כמי שהתרשם מאוד מהכישורים המילוליים של העופות; אחד מהעורבים בירך כל אחד מחברי הפמליה שלו בברכת "בוקר טוב!". עם זאת, רשויות המצודה ממליצות לתיירים לא להאכיל את העורבים, ומזהירים כי עורב עלול לנשוך אם הוא יחוש מאוים.
מאז שנת 1987 נתונים עורבי המצודה לתוכנית רבייה בשבי, אשר נושאת פירות. לדוגמה, במשך השנים הצליח זוג העורבים "צ'ארלי" ו"ריס" לגדל 17 גוזלים משותפים. עם זאת, סופו של צ'ארלי היה רע; לאחר שהוא נשך כלב מאתר פצצות (שנקרא גם הוא צ'ארלי), תפס הכלב את העורב בשיניו. נשיכתו של הכלב הייתה קטלנית עבור העורב.
במהלך מגפת שפעת העופות של 2006 הוכנסו עורבי המצודה לתוך אגפיה הפנימיים, ושוכנו במתחם סגור על מנת להגן עליהם מפני הדבקה בנגיף.
עורבים בלונדון

תחום תפוצתם של העורבים שחורים כולל את בריטניה הגדולה (ומרבית החלקים האחרים של חצי הכדור הצפוני), אולם בשנים האחרונות האוכלוסיות המתרבות בבריטניה מוגבלות לאזורים הגבוהים בדרום-מערב האיים הבריטיים. סביר להניח כי העורבים התגוררו במצודה ובסביבתה כבר לפני מאות שנים, כיוון שעד המאה ה-16 העורבים התגוררו בקרבה רבה לבני אדם וכן בטבע; הם התקבלו בברכה ביישובים כיוון שהרגלי הציד שלהם סייעו בניקוי הרחובות. אולם, בשנים האחרונות נתפסו העורבים כאיום על אורח החיים, ובמאה ה-19 הם גורשו בהדרגה מאזורים רבים באמצעות ציד וירי שיטתיים. הפעם האחרונה שבה נצפו עורבים שחורים מקננים בטבע בלונדון הייתה בשנת 1826 בהייד פארק. אולם בשנת 2004 דיווחה החברה המלכותית להגנה על עופות כי עורבים נצפו מקננים במחוזות הבית שמסביב ללונדון וכן במרחק של כ-30 מיל מהמצודה.
לקריאה נוספת

Sax, Boria. City of Ravens: London, Its Tower, and Its Famous Birds. London: Duckworth, 2011
Edward Impey & Geoffrey Parnell (2000). The Tower of London: The Official Illustrated History. Merrell Publishers in association with Historic Royal Palaces
הערות שוליים

1 2 3 4  Maev Kennedy, Tower's raven mythology may be a Victorian flight of fantasy, The Guardian, November 15th, 2004
↑  George Younghusband (1918). The Tower from Within. William Brendon and Son. p. 134
1 2  Boria Sax, City of Ravens: How ravens came to the Tower of London, why they stayed, and what they tell us about nature and humankind, boriasax.com
↑  Boria Sax, How Ravens Came to the Tower of London, Society and Animals 15 (2007) 269-283
1 2  מידע על העורבים, באתר הרשמי של המצודה
1 2 3  השומרים של מצודת לונדון באתר הרשמי של המצודה
1 2  Jen Ogilvie, The Ravenmaster Speaks, Fortean Times, November 2007
1 2 3  Jeffrey Vallance, Myths of the Raven, forteantimes, November 2007
1 2  A Little Raven History באתר cheshirecheesecat.com
↑  עורבי המצודה באתר Historic-UK.com
↑  עורבי המצודה באתר Europe For Visitors
↑  Nicola Iseard, My life in travel: Derrick Coyle, raven master at the Tower of London, The Guardian, February 1st, 2009
↑  עורב באתר האגודה המלכותית להגנה על עופות
↑  Michael Mccarthy, Ravens, the literary birds of death, come back to life in Britain , The Independent, January 23rd, 2006
↑   Wild ravens could nest once more at Tower, The Telegraph, 21 June 2004
שניים מן העורבים של מצודת לונדון
צמד עורבים על רקע מצודת לונדון
הרמן מילר

ערך זה עוסק בקנצלר גרמניה. אם התכוונתם לגנטיקאי ומחנך אמריקאי, ראו .
הרמן מילר (בגרמנית: Hermann Müller;‏ 18 במאי 1876 – 20 במרץ 1931) היה מדינאי גרמני איש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ששימש כשר החוץ של גרמניה וכקנצלר גרמניה בשתי תקופות כהונה שונות בתקופת רפובליקת ויימאר.
ביוגרפיה

מילר נולד במנהיים, ואביו היה יצרן יין. ב-1902 נישא לפרידה טוקוס, ומנישואים אלו נולדה לו בת בשם אנמרי ב-1905. לאחר לידת הבת מתה אשתו של מילר מסיבוכים הקשורים בלידה. בשנת 1909 נישא בשנית ומנישואים אלו נולדה לו בת בשם אריקה.
מילר עסק במסחר, ולאחר מכן שימש כעורך עיתון מקומי. משנת 1896 היה פעיל בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ושימש כמנהל מחלקת העיתונות של המפלגה משנת 1906. בתפקידו זה הקים את סוכנות הידיעות העצמאית של המפלגה. ב-1916 נבחר לראשונה כחבר הרייכסטאג מטעם המפלגה.
ב-21 ביוני 1919 התמנה לשר החוץ של גרמניה, ובתפקיד זה היה בין הנושאים ונותנים על הסכם ורסאי. ב-27 במרץ 1920 החליף את גוסטב באואר בתפקיד קנצלר גרמניה, ושימש בתפקיד זה עד 6 ביוני 1920.
ב-28 ביוני 1928 התמנה שוב לקנצלר גרמניה, והיה אחרון הקנצלרים ברפובליקת ויימאר שנהנו מרוב ברייכסטאג. אך הקואליציה שהקים נפלגה כתוצאה מחילוקי דעות בין הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת העם הגרמנית על נושאי התקציב, על רקע השפל הגדול. מילר ניסה למנוע ממפלגתו לפרוש מהקואליציה, אך כשל בכך. ב-27 במרץ 1930 סיים את תפקידו, והוחלף בקנצלר היינריך ברינינג. בשנה שלאחר מכן מת לאחר ניתוח כושל בשלפוחית השתן.
הפלישה הגרמנית לבלגיה

ערך זה עוסק במערכה בבלגיה במלחמת העולם הראשונה. אם התכוונתם למערכה בבלגיה במלחמת העולם השנייה, ראו .
צפלין גרמני מפציץ את העיר אנטוורפן
חיילים יהודים-גרמנים בתפילת יום הכיפורים בית הכנסת בבריסל 1915
הפלישה הגרמנית לבלגיה  הוא השם המקובל לפלישה שהנהיגה הקיסרות הגרמנית לתחומי בלגיה. הפלישה החלה את מלחמת העולם הראשונה, והסתיימה בניצחון גרמני שבעקבותיו נכבשה בלגיה ונשארה תחת שלטון גרמניה עד סוף המלחמה.
רקע

ערב מלחמת העולם הראשונה הייתה בלגיה ממלכה קטנה (אוכלוסייתה מנתה 7.5 מיליון נפש ב-1914) בעלת כלכלה מפותחת המבוססת על תעשייה ומסחר. באופן מסורתי נטתה הסימפתיה העממית של הפלמים לגרמניה והסימפתיה העממית של הוולונים, דוברי הצרפתית – לצרפת. בית המלוכה הבלגי היה נצר לבית סקסה-קובורג-גותה, המקורב לוילהלם השני, קיסר גרמניה. אולם הנייטרליות הפכה לקו מרכזי באופייה של הממלכה ולמקור עוצמה כלכלית ומדינית. בלגיה לא הייתה שותפה למערך הבריתות של מאזן הכוחות שקדם למלחמה, אולם במסגרת הסכם לונדון (1839) ערבה בריטניה לריבונותה של בלגיה, לשלמותה ולנייטרליות שלה. עקב תפיסה זו היה צבאה של בלגיה קטן וסמלי. הוא הורכב מ-43,000 חיילים סדירים, רובם בשש חטיבות חי"ר וכמה מאות פרשים ואנשי ארטילריה והנדסה ו-115,000 אנשי מילואים. מפקד הצבא היה המלך.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה והתדרדרות היחסים בין האימפריה הרוסית לקיסרות הגרמנית, היה ברור במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית שמלחמה בשתי חזיתות נגד צרפת ורוסיה בו זמנית היא רק עניין של זמן. תוכנית המגירה הגרמנית במקרה של התקפה כזו תוכננה בידי הרוזן אלפרד פון שליפן ונקראה על שמו "תוכנית שליפן". התוכנית התבססה על איגוף מהיר של צרפת תוך מעבר בשטחיהן של בלגיה הולנד ולוקסמבורג. שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה פגם בביצוע התוכנית כאשר הוריד ממנה את הולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
ב-28 ביוני 1914 רצח הלאומן הסרבי גברילו פרינציפ את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד. אוסטריה הגישה כמה דרישות לממשלת סרביה שנודעו בשם "משבר יולי". גרמניה תמכה בדרישותיה של אוסטריה, אולם הסרבים נכנעו לכל הדרישות פרט לאחת מהן. בעיני הגרמנים הסתיימה הפרשה, אולם אוסטריה שרצתה בלאו הכי לספח את סרביה, לא הסכימה להתפשר. העניינים התפוצצו סופית כאשר כמה חיילים סרבים חצו בטעות את הגבול האוסטרי. ב-28 ביולי הכריזה אוסטריה מלחמה על סרביה. יום לאחר מכן הורתה האימפריה הרוסית, בעלת בריתה של סרביה, על גיוס כללי. ויום למחרת גייסו אוסטריה וסרביה את צבאן. גרמניה לא יכלה לשבת בחיבוק ידיים לנוכח האיום הרוסי על הגבולות האוסטריים שגרמניה ערבה לשלמותם. איום על אוסטריה היווה למעשה גם איום על גרמניה. ב-31 ביולי הגישה גרמניה אולטימטום לצאר הרוסי לפזר את כל הכוחות לאורך הגבול האוסטרי. ב-1 באוגוסט פג האולטימטום הגרמני בלי שתינתן תשובה רוסית לצד זה או אחר. וילהלם השני, קיסר גרמניה הכריז מלחמה על רוסיה.
בתחילה רצה הקיסר לפתוח במלחמה על רוסיה בלבד, למרות שכאמור לעיל, על פי התוכנית הגרמנית המקורית היה צורך להכריז מלחמה גם על צרפת בעלת בריתה של רוסיה שיכלה לאגף את גרמניה ולהביא לנפילתה. הקיסר ניסה בתחילה להורות לא לתקוף את לוקסמבורג ואת בלגיה ודרכן את צרפת, אולם ביטל את הוראתו עוד באותו יום. ב-1 באוגוסט הפרה גרמניה את החוזה שלה עם לוקסמבורג, וכוחות גרמניים כבשו אותה כמעט ללא התנגדות במטרה לתפוס את רשת מסילות הברזל שלה שהיו נחוצות לצורך הפלישה לבלגיה. ב-2 באוגוסט דרשה גרמניה מבלגיה להעניק מעבר חופשי לצבא הגרמני בשטחה בטענה שצרפת מתעתדת לחלל את הנייטרליות הבלגית. המלך אלברט סירב בטענה ש"בלגיה היא אומה, לא דרך". ב-4 באוגוסט שלח שר החוץ של בריטניה אולטימטום לגרמניה בעניין בלגיה. ראש ממשלת גרמניה סירב וכינה את הבטחת גרמניה ואוסטריה לשמור על נייטרליותה של בלגיה, "פיסת נייר". הבלגים החלו להתכונן לפלישה ומלך בלגיה הורה לפוצץ את הגשרים על נהר המז ליד לייז'. המלחמה הוכרזה בחצות.
סיכום

העמידה הבלגית העיקשת הצליחה לבלום את הפלישה הגרמנית, שאיבדה מעוצמתה וממהירותה. בעוד הגרמנים תכננו להגיע לפריז תוך ימים ספורים, הם מצאו עצמם בסתיו עדיין בבלגיה. העמידה הבלגית העניקה לצרפתים ולבריטים זמן לארגן חיל משלוח ומתקפת נגד. בין 5 ל-12 בספטמבר התחולל הקרב הראשון על המארן, שנודע גם בשם "הנס על המארן", ובו נבלמה התקדמות המהירה של הצבא הגרמני אל צרפת. לאחר הקרב החל "המרוץ אל הים" בו נעו צבאות גרמניה ומדינות ההסכמה במהירות לכיוון צפון-מערב בעודם מנסים לשפר עמדות לכיוון גבול צרפת. במהלך "המרוץ", ב-16 באוקטובר חברו כוחות צבא בלגיה לכוחות הצרפתיים והבריטיים בקרב איזר. קו הגבול שנקבע שבוע לאחר מכן בקרב איפר הראשון (הוא קו מלחמת החפירות הסטטית ששררה בארבע השנים שלאחר מכן), היווה את גבול פינתה של בלגיה שנותרה בלתי-כבושה.
המלך הורה לראש הממשלה לסגת עם ממשלתו לנמל לה הבר הצרפתי, בעוד הוא וצבאו נושאים בנטל שחרור ארצם יחד עם כוחות מדינות ההסכמה באותה פינה חופשית של בלגיה.
ראו גם

בלגיה במלחמת העולם הראשונה
בלגיה שמה את הקץ על הקייזר
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת מערכות, 1964.
סירל פולס, מלחמת העולם הראשונה, תל אביב, הוצאת מערכות, 1981.
יהודה ואלך, תוכנית שליפן, זמנים חוברת 3, עמ' 74-62.
הערות שוליים

1 2 3  World War I: Belgium
↑  טוכמן, עמ' 17.
↑  פולס, עמ' 33.
↑  טוכמן, עמ' 107.
↑  על פי שעון גרמניה.
↑  טוכמן, עמ' 118.
↑  The Battle of Liege, 1914
↑  פולס, עמ' 45.
↑  המצור על אנטוורפן באתר המוקדש למלחמת העולם הראשונה
| החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| 1914 | קרב לייז' • המצור על אנטוורפן • המערכה על הגבולות • הקרב הראשון על המארן • הקרב הראשון על האן • המרוץ אל הים • קרב איפר הראשון • קרב ארטואה הראשון • קרב שמפאן הראשון • הפסקת האש של חג המולד |  |
| 1915 | קרב איפר השני • קרב ארטואה השני • קרב שמפאן השני • קרב לוס • קרב ארטואה השלישי |  |
| 1916 | קרב ורדן • הקרב על הסום |  |
| 1917 | קרב אראס • הקרב השני על האן • קרב מסין • קרב פשנדל • קרב קמברה |  |
| 1918 | מתקפת האביב • קרב המל • מתקפת מאה הימים |  |
הזירה האירופית במלחמת העולם הראשונה
 המערכה באיטליה • המערכה בבלקן • מערכת גליפולי • החזית המזרחית • החזית המערבית
הנילוס הלבן

| --- | --- |
מפלי מרצ'יסון בנילוס הלבן
מפלי מרצ'יסון בנילוס הלבן
 מידע כללי
 אורך:  3,700 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  878 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  1,800,000 קמ"ר
 מוצא:  נהר לובירונזה דרך ימת ויקטוריה
 גובה מוצא הנהר:  1,150 מטרים
 יובלים:  Bahr el Ghazal River, Adar River, Kidepo River, Ora River, Achwa, נהר סובט, Bahr el Zeraf, Kafu 
 שפך:  הנילוס, ליד ח'רטום
 מדינות באגן הניקוז:  אוגנדה אוגנדה אתיופיה אתיופיה בורונדי בורונדי דרום סודאן דרום סודאן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו טנזניה טנזניה סודאן סודאן קניה קניה רואנדה רואנדה
 מסלול זרימת הנילוס הלבן
 
הנילוס הלבן (באנגלית: White Nile; ערבית: النيل الأبيض, אַ-נִיל אַל-אָבּיַד; בדינקה: Kiir Ɣer, קִיר עֶ'ר; בסוואהילי: Nile Nyeupe) הוא נהר באפריקה, אחד משני יובליו העיקרים של הנילוס. אורכו הכולל של הנהר הוא 3,700 קילומטר.
מקורו בימת ויקטוריה, אשר שטחה מתחלק באוגנדה, קניה וטנזניה. מאגם ויקטוריה הנהר זורם צפונה ומערבה דרך אוגנדה, דרום סודאן וסודאן, וממשיך צפונה דרך המישור הסודני וביצת סוד עד העיר ח'רטום. בנקודה זו מתאחד הנילוס הלבן עם הנילוס הכחול.
מהות שמו

הנילוס הלבן נקרא כך משום שבדרכו צפונה הוא עובר בתוך ביצות סוד אך יוצא מהן נקי וצלול.