stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרווארט ולדן
ביוגרפיה

ולדן למד קומפוזיציה ופסנתר באקדמיות למוזיקה בברלין ופירנצה. אך העניין שלו השתרע על כל האמנויות. הוא הפך למוזיקאי, מלחין, סופר, מבקר ובעל גלריה. הוא היה ידוע בעיקר כמייסד כתב העת האקספרסיוניסטי דר שטורם (הסערה) ותוצריו אלה כללו הוצאה לאור, הרצאות, תיאטרון ועוד. כתב העת נוסד בשנת 1910, ואליו הוסיף גלריה לאמנות שנתיים לאחר מכן.
בין השנים 1910–1932 פרסם ולדן את כתב העת, אותו הקים יחד עם אלפרד דובלין והיה אחד הפרסומים החשובים ביותר של האקספרסיוניזם. משתפי הפעולה הספרותיים כללו את פטר אלטנברג, מקס ברוד, ריכרד דהמל, אנטול פראנס, קנוט האמסון, סלמה לגרלף, היינריך מאן, ואחרים. בשנת 1910 הגיע אוסקר קוקושקה לברלין על פי הצעתו של ולדן ועבד על המגזין. דיוקן בפורמט גדול של ולדן, שצייר קוקושקה באותה השנה, נמצא בגלריה הממלכתית בשטוטגרט.
הוא גילה, חסד וקידם אמנים צעירים רבים, שעדיין היו לא ידועים, בעלי סגנונות וזרמים שונים, כמו "הפרש הכחול" והפוטוריזם האיטלקי. מאוחר יותר חלקם התפרסמו מאוד, בין היתר האמנים: אוסקר קוקושקה, מריה אודן, גאורג שרימפף. הוא גם גילה וקידם כמה משוררים.
בין השנים 1901–1911 ולדן התחתן עם אלזה לסקר-שילר, הנציגה הנשית המובילה של האקספרסיוניזם הגרמני. היא המציאה עבורו את שם הכינוי "הרווארט ולדן", בהשראת ספרו של הנרי ולדן, "החיים ביער" (1854).
בשנת 1912 נישאה לציירת השוודית נל רוסלונד (אנ'). לאחר פרוץ המלחמה בשנת 1914 עבדה נל וולדן בזכות כישורי השפה הסקנדינבית עבור שירותי ביון גרמניים שונים בארצות הנורדיות ובהולנד והתמורה הכספית היוותה את הבסיס הפיננסי של חברת Sturm במהלך המלחמה.
בשנת 1916, ברוח האוונגרדית של כתב העת דר שטורם, ייסד ולדן את בית הספר לאמנות וארגן ערבי תרבות שם הציגו אמני צעירים את שיריהם. בשנה שלאחר מכן הוא פתח חנות ספרים של דר שטורם, שבעקבותיה הגיע בשנת 1918 Sturm-Bühne והמגזין בעל אותו השם. הם נועדו לקדם את אמנות התיאטרון האקספרסיוניסטית.
בשנת 1919 הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית. בשנת 1924 הוא התגרש מאשתו השנייה שהתנגדה לכניסתו למפלגה הקומוניסטית.
גלות ומוות

עם השפל הכלכלי של שנות השלושים והעלייה של הנאצים, פעילותו נפגעה. בשנת 1932 הוא התחתן שוב ועזב את גרמניה בגלל האיום של הגסטפו. הוא נסע למוסקבה, שם עבד כמורה וכמוציא לאור. אהדתו לאוונגרד עוררה עד מהרה את חשדה של הממשלה הסובייטית הסטליניסטית, והוא נאלץ להתגונן שוב מפני הפשיזם.
בשנת 1941 נכלא ולדן. אשתו ובתו חיפשו מקלט בשגרירות גרמניה וחזרו לברלין.
ולדן נפטר ב־31 באוקטובר 1941 בכלא הסובייטי ליד סראטוב.
פרסומים

Der Sturm (Magazine, 1910–1932)
Dafnislieder für Gesang und Klavier (Songs, 1910)
Das Buch der Menschenliebe (Novel, 1916)
Die Härte der Weltenliebe (Novel, 1917)
Expressionismus: die Kunstwende (Essays, 1918)
Kind (Drama, 1918)
Menschen (Drama, 1918)
Unter den Sinnen (Novel, 1919)
Die neue Malerei (Essays, 1920)
Glaube (Drama, 1920)
Einblick in Kunst (Essay, 1920)
Sünde (Drama, 1920)
Die Beiden (Drama, 1920)
Erste Liebe (Drama, 1920)
Letzte Liebe (Drama, 1920)
Im Geschweig der Liebe (Poems, 1925)
Vulgär-Expressionismus (Essay, 1938)
הערות שוליים

↑  "Expressionism, Futurism, and the Dream of Mass Democracy"
↑  Special Exhibitions – Berlin Metropolis, web.archive.org, ‏2011-07-16
↑  The Sturm is Herwarth Walden, SCHIRN KUNSTHALLE FRANKFURT, ‏2015-11-11 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269520905171  PLWABN: 9810695147205606  BIBSYS: 90500487  BNE: XX1156682  BnF: cb132027141 (data)  CiNii: DA01454590  GND: 118770950  ISNI: 0000 0003 6863 9006  LCCN: n84115148  NDL: 00460016  NKC: xx0141466  NLA: 35799785  NLK: KAC201762930  NTA: 069969299  RERO: 02-A003954384  RKD: 358754  SNAC: w6vd775h  SUDOC: 035273569  Trove: 1092923  ULAN: 500327860  VIAF: 24745197   WorldCat (עם VIAF): 24745197 
שלט הנצחה בברלין, להרואת ולדן ואשתו הראשונה אלזה לסקר שילר
הרווארט ולדן ואשתו השנייה נל, 1915
משה צדיקוב

| --- | --- |

המנצח והמלחין משה צדיקוב
 לידה:  1885 סופיה, נסיכות בולגריה
 פטירה:  4 בנובמבר 1947 (בגיל 62 בערך) ניו יורק ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ממלכת בולגריה
 תקופת הפעילות:  1909–1939 (כ־30 שנה)
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה בווירצבורג 
 עיסוק:  מנצח, מלחין ומעבד מוזיקלי, מנצח ומנהל מקצועי של מקהלת צדיקוב
 שפה מועדפת:  בולגרית 
 בת זוג:  אנה צדיקובה
 צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  מסדר המופת האזרחי הבולגרי (1935) 
 
משה צדיקוב (בבולגרית Моше Цадиков;‏ 1885, סופיה, נסיכות בולגריה – 4 בנובמבר 1947 ניו יורק, ארצות הברית) היה מנצח, מלחין, מעבד מוזיקלי ומנהל מקהלת צדיקוב בבולגריה. צדיקוב נחשב לאחד ממניחי היסודות לשירת המקהלות המקצועית בבולגריה המודרנית בכלל ובקרב יהדות בולגריה בפרט.
קורות חיים > ראשית הקריירה

משה צדיקוב נולד בסופיה למשפחה קשת יום וכבר מגיל צעיר התבלט בכישוריו המוזיקליים. הוא למד מוזיקה אצל המלחין הבולגרי הנודע דוברי חריסטוב. ב-1908 הוקם מבנה בית הכנסת בסופיה והנהלת הקהילה בסופיה החליטה להקים מקהלה אשר תלווה את התפילות והאירועים בבית הכנסת. המקהלה הוקמה וחבריה היו 35 תלמידי בית הספר העברי בסופיה. משה צדיקוב זכה למלגת לימודים מטעם הקהילה, נשלח ללימודים בקונסרבטוריון בווירצבורג (אנ') וב-1910 סיימם בהצטיינות, ביקש וקיבל לידיו את ניהול מקהלת בית הכנסת בסופיה.
במהלך לימודיו בווירצבורג הושפע צדיקוב מיצירותיהם של מלחינים אירופיים קלאסיים ועם שובו לבולגריה, שילב ברפרטואר של המקהלה גם מיצירות בטהובן וכן מוזיקה עממית בולגרית בנוסף לניגוני התפילות. שילוב זה הוביל לעימות בין צדיקוב ובין ההנהגה הוותיקה של הקהילה (נוֹטָאבֶּלִים) וכן הממסד הדתי.
בעקבות העימות נאלצה המקהלה לעזוב את בית הכנסת ולחפש משכן חדש. ב-1911 ערך צדיקוב את הקונצרט הציבורי הראשון של המקהלה לקהל הרחב ובו שולבו מיצירותיהם של שוברט ומנדלסון.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה גויסו חלק מחברי המקהלה וצדיקוב ארגן הופעות לצורך התרמת כספים למשפחות הנפגעים בקרבות. במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויסו כל חברי המקהלה, הסולנים המגויסים הוחלפו בתלמידי תיכון וצדיקוב ארגן אירועי צדקה בהשתתפות המקהלה לצורך גיוס תרומות למשפחות החיילים ובכלל זה הופעה בתיאטרון הלאומי של בולגריה.
קורות חיים > שיא הקריירה ואחריתו

בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, מנתה המקהלה 120 זמרים וזמרות וצדיקוב הוזמן שוב לבית הכנסת בסופיה והמקהלה חזרה להשתתף בתפילות חגיגיות ואירועים קהילתיים. צדיקוב כתב את אופרטת הילדים "אביב" והופיע עמה ביחד עם המקהלה בסדרות הקונצרטים ברחבי בולגריה בשילוב סולנים מהאופרה הלאומית הבולגרית. צדיקוב יצא גם לסדרת קונצרטים בבלגרד בירת ממלכת יוגוסלביה.
ב-1934 ניצח צדיקוב על הביצוע הראשון בבולגריה של האורטוריה בריאת העולם מאת יוזף היידן. ההופעה זכתה לביקורות נלהבות בעיתונות הבולגרית וכונתה "חגיגה למוזיקה בבולגריה". במקביל, פעל צדיקוב גם בערי שדה לייסוד מקהלות מקומיות ואף דאג לציוד והדרכה. באירועי חצי היובל ליסוד מקהלת צדיקוב, השתתפו נכבדים מכל שדרות הקשת הפוליטית והתרבותית בבולגריה. המלחינים דוברי כריסטוב ופטקו סטאינוב, כתבו במיוחד יצירות לרגל החגיגות. בוריס השלישי, מלך בולגריה העניק עיטור מיוחד למשה צדיקוב על מתן שרות אזרחי למופת למען בולגריה.
בנובמבר 1938, לאור התגברות האנטישמיות הממוסדת בבולגריה, החליט משה צדיקוב לסיים את עבודתו בבולגריה, להגר לארצות הברית ולהרחיב את פעילותו המוזיקלית, לאחר הגיעו לארצות הברית, לא עלה בידיו לממש את רצונותיו. הוא הלך לעולמו ב-1947 בניו יורק והוא בן 62 שנים. לאחר עליית חברי המקהלה לישראל הוחלט להעניק לה את השם "המקהלה על שם משה צדיקוב" כהוקרה לפעילותו, והיא נודעה כמקהלת צדיקוב.
צדיקוב היה נשוי לאנה צדיקובה (1890–1987) ואב לשני בנים: ויקטור ויעקב. יעקב (ז'אק) צדיקוב (1911–2003) הלך בדרכי אביו והיה למנצח, וויקטור (1920–2007) היה לפסנתרן.
הערות שוליים

1 2 3  Биньямин Ардити, Видни евреи в България,Том I ,Тел Авив, 1969, 199-203. עברית: בנימין ארדיטי, יהודים בולטים בבולגריה, כרך ראשון, תל אביב, 1969, עמודים 199–203, תרגום לעברית: איזי מאיר.
1 2  אלברט מיכאל,  היהודים באמנות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 756-755.
↑  ז'אק צדיקוב, באתר data.carnegiehall (באנגלית).
אסף פינקוס

אסף פינקוס
אסף פינקוס (נולד ב-10 ביוני 1969) הוא פרופסור בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, מומחה לתולדות האמנות של ימי-הביניים. בנוסף, הוא מנהל ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב ע"ש חיים רובין.
חייו ופועלו האקדמי

פינקוס נולד וגדל בתל אביב. סיים את הדוקטורט בהצטיינות בשנת 2002 באוניברסיטת תל אביב, תחת הנחייתה של פרופסור נורית כנען-קדר.
מחקרו של פינקוס עוסק בפיסול הגותי במרחב דובר הגרמנית במאות 13–15, ובציור האיטלקי של המאה ה-14, ומתמקד בשאלות של פטרונות, תאוריית דימויים, תגובת הצופה, סומה-אסתטיקה, אלימות חזותית ודמיון. בין השנים 2011–2014 עסק בתאוריית הדימויים סימולאקרה-דימוי-אידולה (symulachra-bild-ydola). מחקרו העכשווי מתמקד בפסלי הענקים שעצבו את הנוף האורבני והספרותי של ימי-הביניים המאוחרים. ממייסדי עמותת אימגו (IMAGO – The Israeli Association for the Visual Culture of the Middle Ages). מייסד ויושב ראש קרן טיאף (TIAF) לחקר האמנות בישראל (Tel Aviv Israeli Art Foundation).
בין השנים 2004–2006 כתב בתמיכת קרן מקס פלנק (Max-Planck Gesellschaft) ובשיתוף פעולה עם פרופסור וילהלם שלינק (Wilhelm Schlink) את עבודת הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 2007 זכה במלגת אלון והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב. באותה תקופה זכה במלגת ג'יף (GIF – Young Scientists’ Program) עבור פרויקט "המציצנות בימי-הביניים" (Voyeurism in Late Medieval Art and Cult),
בשנת 2013 זכה במלגת איי.אס.אף (ISF) עבור חקר דימויי האלימות של מרטירים בשלהי ימי-הביניים בגרמניה (Visual Aggression: Martyr’s Imagery in Late Medieval Germany).
בשנת 2016 זכה במענק מחקרי מטעם קרן גרדה הנקל (Gerda Henkel Stiftung) להקמת קבוצת פוסט-דוקטורנטים לחקר "רטוריקה ותגובה לדימויי אלימות בימי-הביניים", בשיתוף עם פרופסור מרטין ביקסל (Martin Büchsel) מאוניברסיטת פרנקפורט. כמו כן, זכה בפרסי הצטיינות אקדמיים בינלאומיים עבור ספריו ומאמריו. בנוסף, משמש פינקוס כשופט עבור כתבי-עת מובילים וקרנות מחקר בעולם ונמנה עם המערכת של אחדים מהם.
בין השנים 2012–2016 כיהן כראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2013–2016 ניהל את הגלריה האוניברסיטאית.
בין השנים 2013–2015 היה עמית בינ"ל באיקמה (ICMA; An International Associate) ובין 2014–2016 היה חבר בוועד.
ספרים שערך

האנתולוגיה לכבוד פרישתה של פרופסור יונה פינסון מציגה ספקטרום נרחב של סוגיות היסטוריות, איקונוגרפיות, תאורטיות, ומתודיות של המחקר בתחום אמנות ימי-הביניים המאוחרים והרנסאנס בארצות הצפון. האנתולוגיה מחולקת תמתית (mirror of moralization, self-fashioning; marginality; artistic identity) והשתתפו בה מיטב החוקרים הוותיקים בתחום.
פרסים

בשנת 1999 זכה פינקוס במלגת רוטנשטרייך לדוקטורנטים מצטיינים; המלגה הוענקה לו לשלוש שנים. בשנת 2004 זכה במלגת פוסט-דוקטורט של מכון מינרבה ובשיתוף קרן מקס-פלאנק (Max-Planck-Gessellschaft: Minerva) ונסע לאוניברסיטת פרייבורג לביצוע המחקר. באותה השנה זכה גם בפרס הצטיינות במדעי הרוח למנוסקריפט מחקרי מאת Geschwister Boehringer Ingelheim Stiftung ; בשנת 2007 זכה פינקוס במלגת אלון לחוקרים מצטיינים שהוענקה לו לשלוש שנים; בשנת 2008 בחר כתב בעת פמינה (Feminae: Medieval Women and Gender Index) במאמר של פינקוס “The Patron Hidden in the Narrative: Eve and Johanna at St. Theobald in Thann,” Zeitschrift für Kunstgeschichte, 70, no. 1 (2007), pp. 23-54. על פטרונות נשית בימי-הביניים כמאמר החודש וכקריאה מומלצת בתחום; ובשנת 2009 זכה בפרס האקדמי הגרמני למנוסקריפט מדעי מצטיין ופורץ דרך מאת VGWort – Verwertung Gesellschaft Wort . בשנה זו, זכה גם במלגת ג'יף (German Israeli Foundation: Young Scientists’ Program) עבור חקר המציצנות בימי-הביניים וגם נבחר למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2014 – 2017 זכה באיי.אס.אף (I.S.F. – Israeli Science Foundation) וכן במענק מחקר לשנים 2016 – 2019 של קרן גרדה הנקל (Gerda Henkel Stiftung).
חייו האישיים

נשוי לאמנית שרון פקטורוביץ' ואב לשני בנים.
הערות שוליים

↑  פרופ' אסף פינקוס, באתר הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266670805171  ISNI: 0000 0001 1047 0389  LCCN: nr2006026408  NKC: xx0256057  SUDOC: 114937281  VIAF: 25746438   WorldCat (עם VIAF): 25746438
ליאון סורוז'ון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 1913 נובי פאזאר, ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה
 פטירה:  28 בינואר 2007 (בגיל 93) בריסל, בלגיה בלגיה
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 שפה מועדפת:  בולגרית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
ליאון שבתאי סורוז'ון (בבולגרית: Леон Сабитай Суружон; ‏30 בינואר 1913, נובי פאזאר, ממלכת בולגריה – 28 בינואר 2007, בריסל, בלגיה) היה מוזיקאי ומורה למוזיקה יהודי-בולגרי אשר מרכז פעילותו היה בבולגריה ובבלגיה, פרופסור באקדמיה הלאומית הבולגרית למוזיקה.
קורות חיים

נולד בנובי-פאזאר לשבתאי שהיה סוחר אמיד ולאסתר פעילה ציונית חברת ויצו. ב-1919 עברה המשפחה לסופיה בירת בולגריה. בילדותו למד נגינת כינור ביחד עם אחיו. בהמשך, בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 סיים את הקונסרבטוריון של פראג, שב לבולגריה ומונה לקונצרטמייסטר של תזמורת האופרה והבלט הלאומיים בסופיה. הוא יצא לפריז ללימודים גבוהים באקול נורמל סופרייר, ושם למד ניצוח אצל ג'ורג'ה אנסקו. בראשית שנות ה-40 שב לסופיה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר החלת החוק להגנת האומה, נשלח סורוז'ון לעבודות כפייה. לאחר המלחמה שב לעבודתו המוזיקלית.
מ-1949 לימד מוזיקה ונגינת כינור באקדמיה הלאומית הבולגרית למוזיקה, בהמשך כיהן כפרופסור, ובין 1959–1962 כיהן כדיקן פקולטה. סורוז'ון נחשב לאחד המורים המובילים במדינה בתחומו והכשיר דורות של מורים למוזיקה. סורוז'ון השתתף בקונצרטים במדינות רבות ובכללן פולין, צ'כיה, צרפת, ברית המועצות ובהמשך רוסיה, סין, ישראל, קובה, בלגיה וספרד.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע סורוז'ון לאנטוורפן בבלגיה עם קבוצת נגנים ומוזיקאים בולגריים וערך מסע הופעות, אשר בעקבותיו חילק את זמנו בין בולגריה לבלגיה, ולימד גם במכון למוזיקה בבריסל.
ליאון סורוז'ון הלך לעולמו ב-2007 בבריסל בירת בלגיה, והובא לבקשתו לקבורה במולדתו, בולגריה. היה נשוי לפסנתרנית קטיה קזנג'ייבה, אחייניתה של דורה גאבה. אחותו סולטנה סורוז'ון הייתה ציירת נודעת.
הערות שוליים

↑  הלך לעולמו ליאון סורוז'ון, באתר news.bg (בבולגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mzk2015863018  VIAF: 315198609   WorldCat (עם VIAF): 315198609
מגדל הסוסים הכחולים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנץ מארק 
 תאריך יצירה:  1914 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  130 ס"מ 
 גובה:  200 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מיקום:  ערך בלתי־ידוע
 
מגדל הסוסים הכחולים (בגרמנית: Der Turm der blauen Pferde) הוא ציור שמן משנת 1913 מעשה ידי האמן האקספרסיוניסטי הגרמני פרנץ מארק. הציור נחשב לאחד מיצירותיו החשובות ביותר, אך נעלם בשנת 1945.
תיאור

"מגדל הסוסים הכחולים" הייתה יצירה גדולה, בגודל 200 על 130 ס"מ.  מרבית הציור מוקדש למראה חזיתי של ארבעה סוסים כחולים, המסודרים במבנה מדורג בצידה הימני של היצירה, פונים אל הצופה אך ראשיהם מופנים שמאלה. אחד מהמבקרים ציין כי הסוס הקדמי נראה "כמעט בגודל טבעי". משמאל לגופם של הסוסים, החובקים את מרכז הציור, מתואר נוף מופשט, ומעליו קשת בצבע כתום על רקע צהוב. על חזהו של הסוס הקדמי מופיע סהר, וגופו מעוטר בסימני צלב המרמזים לכוכבים.
היסטוריה

מארק יצר את הציור בקיץ 1913. סקיצה מקדימה של היצירה, בדיו ובגוּאש, מופיעה בגלויה לשנה החדשה שנשלחה באותה שנה אל המשוררת אלזה לסקר-שילר. ציור זה, כמו רבים נוספים שצייר מארק עבור לסקר-שילר, כלל מוטיבים אישיים שלה כגון הירח והכוכבים, וכן את צבעה האהוב – כחול. כיום נמצאת הסקיצה באוסף הגרפי של מדינת בוואריה במינכן. היצירה הגדולה הייתה אחת משבע עבודות של מארק שהוצגו בסתיו 1913 בתערוכת "סלון הסתיו הגרמני הראשון" (Erster Deutscher Herbstsalon).
בשנת 1936 הוערכה היצירה ב-80,000 רייכסמארק, אך מאוחר יותר צנח ערכה ל-20,000 רייכסמארק והיא הועברה למשמורתו של הרמן גרינג כחלק מקבוצה מובחרת של יצירות מודרניסטיות יקרות ערך, לצד שני ציורים נוספים של מארק. בעוד שגרינג מכר חלק מהיצירות ברווח ניכר, נראה כי "מגדל הסוסים הכחולים" לא נמכר, והוא נעלם בסוף המלחמה.
בשנת 1977 דיווח ההיסטוריון לאמנות אדווין רדסלוב כי ראה את הציור ב-Haus am Waldsee שבצהלנדורף, ברלין, בתקופת הכיבוש הסובייטי, כלומר במחצית הראשונה של 1945. בנוסף, העיתונאי יואכים נברוקי דיווח כי ראה אותו באכסניית נוער סמוכה במהלך חורף "המצור על ברלין" בשנת 1948/49, כשהוא חתוך בשתיים או שלוש חריצים. תאוריות נוספות טוענות כי הציור הושמד בקארינהאל כאשר גרינג פוצץ את האחוזה לקראת התקדמות הצבא האדום בשנת 1945, כי נמצא בבניין "לשכת הנבחרים הפרוסית", או כי הוברח לשווייץ וייתכן שהוא שמור בכספת בנק בציריך. בשנת 2001 טען אספן אמנות כי הציור הוצע לו למכירה.    בשנת 1986, במסגרת תערוכה על אקספרסיוניזם גרמני בגלריה הלאומית של מזרח גרמניה, הציב חוקר האמנות רולנד מארץ' את הציור על כריכת הקטלוג, בתקווה כי "קשישה מהרי "Erzgebirge" תיכנס למשרדו ותפרוש בד ממנו יתפזרו גבישי פיגמנט כחול". מארץ' המשיך בחיפוש אחר הציור, אך הוא טרם התגלה.
משמעות וחשיבות

"מגדל הסוסים הכחולים" נמנה עם קבוצת ציורי החיות הרבים של מארק, ובמיוחד עם סדרת ציוריו העוסקת בסוסים. ביצירה זו ניכרת מגמתו של האמן "לראות ולצייר דרך עיניו של בעל החיים", כפי שניסח זאת פאול קליי: "הוא מרומם אותם לרמתו שלו". היצירה הותירה רושם עז על מבקרים רבים; אחד מהם כתב:
"הציור מהפנט אותנו... קבוצת ארבעת הסוסים מתגלה לנגד עינינו כחזיון... גופו האדיר של הסוס הקדמי... נראה כאילו הוא עולה ממעמקים ונעצר מיד מול הצופה". הרכב היצירה המאורגן והצבעים – המעניקים לה איכות שקופה המזכירה זכוכית צבעונית – יוצרים תנועה עוצמתית כלפי מעלה.
בשנת 1921, בהרצאה שנשא באוניברסיטת ברלין, ציין התאולוג פאול טיליך את הציור כדוגמה לאופן שבו האקספרסיוניסטים "הורסים צורות וצבעים טבעיים כדי להשיג תובנה על האמת הפנימית של הדברים". חוקרת האמנות זוזנה פרטש הציעה פרשנות לפיה הירח, הקשת והאזכורים לכוכבים מבטאים ניסיון "לתאר את אחדות היצור והיקום", כאשר הסוסים מייצגים את עוצמתו של האדם.. סוזנה פרטש מציעה שהירח, הקשת והסוגסטיה של כוכבים מצביעים על קריאה בציור כניסיון "להציג את האחדות של היצור והקוסמוס", שבו האנושות עוברת סובלימציה בסוסים, המייצגים את כוחו.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר של האמן.
הערות שוליים

↑  Susanna Partsch, tr. Karen Williams, Franz Marc, 1880–1916, Cologne: Taschen, 2001, מסת"ב 9783822856444, p. 44 caption.
1 2  Partsch, p. 47.
↑  Partsch, p. 67.
↑  Peter Selz, German Expressionist Painting, Berkeley: University of California, 1957, 3rd printing 1974, מסת"ב 9780520025158, pp. 248, 266.
↑  Lynn H. Nicholas, The Rape of Europa: The Fate of Europe's Treasures in the Third Reich and the Second World War, New York: Knopf, 1994, מסת"ב 9780679400691, p. 22.
↑  Jonathan Petropoulos, Art as Politics in the Third Reich, Chapel Hill: University of North Carolina, 1996, מסת"ב 9780807822401, p. 57.
↑  Petropoulos, p. 79, note 18, p. 336.
↑  Mario-Andreas von Lüttichau, "Pferde, bitte meldet Euch!", Art: Das Kunstmagazin, May 2001, p. 8 (בגרמנית)
↑  Jacqueline Koller, Sammeln und Ausgrenzen—Kunstpolitik im Dritten Reich, Munich: GRIN print on demand, 2010, מסת"ב 9783640785957, p. 8.
↑  Stefan Koldehoff, "Auf der Jagd nach Görings verlorenem Schatz: Nächste Woche wird in London ein Gemälde von Lucas Cranach versteigert. Prominenter Vorbesitzer: Hermann Göring. Noch immer sind viele Werke aus der Sammlung des Reichsfeldmarschalls verschollen. Wurden sie bei Kriegsende zerstört - oder lagern sie in russischen Spezialdepots?", Die Welt, 4 July 2010 (בגרמנית)
↑  Jacqueline Koller, Sammeln und Ausgrenzen—Kunstpolitik im Dritten Reich, Munich: GRIN print on demand, 2010, ISBN 9783640785957, p. 8.
↑  Quoted in Koldehoff: "Ich dachte, dann kommt vielleicht ein Mütterlein aus dem Ost-Erzgebirge zu mir ins Büro, rollt eine Leinwand aus, und heraus rieseln die blauen Farbkristalle."
1 2  Partsch, p. 46.
1 2  Selz, p. 266.
↑  "Zur Theologie der bildenden Kunst und der Architektur", cited in Jeremy Begbie, Voicing Creation's Praise: Towards a Theology of the Arts, Edinburgh: Clark, 1991, ISBN 9780567291882, note 68, p. 23. See Paul Tillich, "Der religiöse Gehalt und die religionsgeschichtliche Bedeutung der griechischen Philosophie" (Wintersemester 1920/21) 1. Stunde: "Form und Gehalt der Kulturerscheinungen", Berliner Vorlesungen II (1920-1924), ed. Erdmann Sturm, Gesammelte Werke, Ergänzung- und Nachlass-Band 13, pp. 1–6, Berlin: De Gruyter-Evangelisches Verlagswerk, 2003, ISBN 9783110176636, p. 4 (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4670068-7 
סקיצה 1912/13 בגלויה לאלזה לסקר-שילר
לאוניד אוטיוסוב

| --- | --- |

אוטיוסוב בסרט "בחורים שמחים", 1934
 לידה:  9 במרץ 1895 (יוליאני) אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 במרץ 1982 (בגיל 87) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Lazar Weissbein 
 שם במה:  Леонид Осипович Утёсов 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 סוגה:  ג'אז, רומנס רוסי, מוזיקה עממית, אסטרדה 
 צאצאים:  Edit Utesova 
 פרסים והוקרה:  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 (1946)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1947)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1942)  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין (1970)  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945 (1975)  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945 (1965)  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה (1947)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1958)  מדליית ותיק העמל (1976)  עיטור מהפכת אוקטובר (1975)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 (1945)  אמן העם של ברית המועצות (1965)  עיטור הדגל האדום של העמל (1945, 1980)  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד (1957) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאוניד אוסיפוביץ' אוטיוסוב (ברוסית: Леонид Осипович Утёсов, שמו האמיתי: לייזר יוספוביץ' וייסביין; 21 במרץ 1895 - 9 במרץ 1982) היה זמר אסטרדה סובייטי יהודי, מנהל תזמורת, בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (קיבל אותו ב-1965, הזמר הראשון שזכה בתואר הזה). ביצע שירים בז'אנרים שונים ושיחק בסרטים.
קורות חיים

לייזר וויסביין נולד באודסה, למשפחה יהודית מרובת ילדים. תקופה מסוימת עבד בקרקס נודד כמתעמל. בשנת 1912 החל לעבוד בתיאטרון של מיניאטורות בקרמנצ'וג והחל להופיע תחת שם הבמה ליאוניד אוטיוסוב.
לפני מהפכת 1917 שיחק בכמה תיאטראות. בשנת 1917 זכה בתחרות פזמונאים בהומל. באותה שנה הגיע למוסקבה, שם הופיע בתיאטרון "הרמיטז'". בשנת 1919 כיכב בסרטו הראשון, "סגן שמידט - לוחם חופש". ב-1920 המשיך להופיע על הבמה ולשחק בתיאטראות שונים במוסקבה, לנינגרד (לשם עבר ב-1922) וריגה. במקביל נמשכה הקריירה הקולנועית שלו.
אוטיוסוב יצר תזמורת ג'אז שהופעתה הראשונה נערכה ב-8 במרץ 1929 על במת תיאטרון בלנינגרד. ההצלחה הייתה גדולה, ומאז שינה אוטיוסוב את עיסוקו ועבד כמנהל תזמורת ג'אז.
בשנת 1934 יצא הסרט "הבחורים השמחים", בו כיכב אוטיוסוב בתפקיד הראשי לצד הלהקה שלו. הצלחת הסרט הביאה לאוטיוסוב פופולריות ותהילה רבה ברחבי ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיע אוטיוסוב בפני חיילים בחזית מספר פעמים, לעיתים תחת הפצצות.
לאחר המלחמה, אוטיוסוב ולהקתו המשיכו להופיע ברחבי המדינה, להוציא תקליטים, להישמע ברדיו, ומאוחר יותר גם בטלוויזיה.
לאוטיוסוב הייתה בת אחת - אדית אוטיוסוב (1915 - 1982), אשר הייתה זמרת והופיעה רבות ביחד עם אביה.
אוטיוסוב מת ב-9 במרץ 1982 במוסקבה.
קברו של לאוניד אוטיוסוב בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
משה זלאטין

| --- | --- |

משה זלטין (התמונה צולמה בניו יורק ב-1924)
 לידה:  10 בדצמבר 1882 יקטרינוסלב האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  9 באוקטובר 1952  (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 מוקד פעילות:  בולגריה
 עיסוק:  מלחין מנצח פסנתרן
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
משה (מויסיי) מרקוביץ' זלאטין ( 10 בדצמבר 1882, יקטרינוסלב - 9 באוקטובר 1952, ניו יורק) הוא מנצח ופסנתרן אקדמי רוסי ובולגרי ממוצא יהודי, מנצח ראשי של האופרה הלאומית בסופיה (1922–1924, 1929, 1932–1936).
חייו

נולד ביקטרינוסלב, מחוז יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית ב-10 בדצמבר 1882.
סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במוסקבה כפסנתרן וכמנצח. לאחר סיום הלימודים, לימד בחוג לאופרה בקונסרבטוריון. מאוחר יותר עבד באופרה "זימין" במוסקבה.
בשנת 1920 הגיע לבולגריה, שם מונה למנצח הראשי של אגודת האופרה (ידידות האופרה) בסופיה, שם הכניס כלי נגינה חדשים – קלרינט בס וקונטרה-בסון. ב-1922 יסד את הפילהרמוניה הלאומית ועבד כמנצח הראשון שלה.
לאחר 1924 עזב את בולגריה ועמד בראש להקות אופרה רוסיות במדינות אירופה ובארצות הברית .
היה מנהל האופרה של סופיה ב-1929 ושוב בשנים 1932–1936. הועלה לראשונה בבולגריה למעלה מ-20 אופרות, ביניהן הנסיך איגור, בוריס גודונוב, ההוגנוטים.
משנת 1936 חי באמריקה, ניצח במטרופוליטן אופרה ועסק בהוראה. משה מרקוביץ' זלאטין נפטר בשנת 1952
הערות שוליים

↑  מוכר בבולגריה כ-Мойсей
1 2  Спомен за диригента Мойсей Златин, Болгарское национальное радио. 20.01.13(בבולגרית)
↑  Златин, Мойсей Маркович(בבולגרית)
↑  1-Златин, Моисей Маркович, архив(בבולגרית)
סוסים בנוף

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנץ מארק 
 תאריך יצירה:  1911? 
 טכניקה וחומרים:  צבע מים 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  ערך בלתי־ידוע
 
סוסים בנוף (בגרמנית: Pferde in Landschaft) הוא ציור בצבעי מים ובעיפרון על נייר מאת הצייר הגרמני פרנץ מארק, שנוצר בשנת 1911. ככל הנראה מדובר במחקר מוקדם, שנחשב לאבוד, לקראת יצירת הציור סוסים כחולים משנת 1911. הציור זכה לחשיפה עולמית בעקבות גילוי אוסף גורליט בנובמבר 2013, והיה אחד מ-11 היצירות הראשונות שהוצגו במסיבת עיתונאים מטעם פרקליטות אוגסבורג. גודלו של הציור קטן יחסית, ומדוד 12.1 × 19.6 ס"מ.
תיאור היצירה

בציור נראים שלושה סוסים חומים-כחולים, המתוארים מן הצד או מאחור. הם עומדים בראשיהם מורכנים שמאלה, על רקע נוף הררי שמעליו שמים עם עננים לבנים. קווי המתאר של הסוסים משקפים את קווי המתאר של ההרים. בולטים בציור שני גזעי עצים לבנים וחלקים, אחד בחזית ואחד ברקע, הניצבים באלכסון. הסוס הקדמי נוגע בגזע העץ הקדמי. הציור נעשה על נייר חום, ושוליו אינם סדירים. בצדו השמאלי של הציור מופיעה חתימתו של מארק, ללא ציון שנת היצירה.