stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברית ההגנה הפולנית-רומנית
הרקע הגאו-פוליטי

לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה המדינה הפולנית העצמאית, לראשונה לאחר תקופה ממושכת של שעבוד בידי שכנותיה. גם רומניה יצאה מורחבת (רומניה הגדולה) על חשבון שכנותיה. לשתי המדינות היה אינטרס משותף לשמור על ההישגים ולהתנגד לשאיפות הרוואנשיסטיות של שכנותיהן, ברית המועצות, הונגריה וגרמניה, מדינות שהפסידו טריטוריות נרחבות.
המדינה הפולנית ניסתה לנצל את האנרכיה ששררה באימפריה הרוסית לאחר מהפכת אוקטובר ולכבוש שטחים נוספים באוקראינה. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, שנערכה בין פברואר 1919 ובין מרץ 1921 חיפשו הפולנים בני ברית נגד המדינה הסובייטית שזה עתה קמה. פולין יצאה למלחמה גם נגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה שקמה בצפון בוקובינה, גליציה וזקרפטיה ובאותו זמן הותקפה על ידי צ'כוסלובקיה שחמדה את זָאוֹלזֶ'ה, אזור מחלוקת בשלזיה. רומניה עזרה לפולין בחיסול הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בכך שכבשה ללא קרבות את פוקוטיה, שאותה מסרו לאחר מכן לפולנים. פולין ורוסיה הסובייטית חיסלו את הרפובליקה העממית של אוקראינה (מזרח אוקראינה) וחילקו אותה ביניהן.
לרומניה היה סכסוך עם האימפריה הרוסית/ברית המועצות בנושא השליטה על בסרביה. לאחר שאספת העם של בסרביה קראה ב-22 בדצמבר 1917 לכניסת הצבא הרומני, עבר זה, בהנהגת גנרל ברושטאנו, את הפרוט לתוך בסרביה, ב-10 בינואר 1918, השתלט על קישינב תוך מספר ימים ובהמשך, ב-24 בינואר הכריזה האספה על עצמאות בסרביה וב-27 במרץ קיבלה החלטת הצטרפות לרומניה. בתגובה ברית המועצות כלאה את הדיפלומטים הרומנים שהיו בשטחה והכריזה מלחמה על רומניה. כניסת הצבא האדום לאודסה הגבירה מאוד את האיום על רומניה. הצבא הרומני, שכבש את בודפשט, חנק את המהפכה הקומוניסטית ההונגרית.
התוכנית לחלוקת אוקראינה

הרוזן אלכסנדר סקז'ינסקי, שעתיד היה להיות ראש ממשלת פולין, באישורם של יוזף פילסודסקי ואיגנצי יאן פדרבסקי, הגיש לממשלת רומניה הצעה להשתתף במנהל העתידי של אוקראינה. המסר הועבר לממשלת יון ברטיאנו באוגוסט 1919 ואלכסנדר סקז'ינסקי חזר עליו כעבור חודש, כשהתמנה לשגריר פולין ברומניה.
הערכתו של השגריר הרומני בפולין, אלכסנדר ג. פלורסקו, לתוכנית זו הייתה פחות נלהבת, הוא תיאר אותה כ"אי דיוק ופנטזיה שאין להתייחס אליהם ואין לקחת אותם בחשבון". ממשלת ברטיאנו פעלה לפי עצת שגרירה וחיפשה נתיבים ליצירת קשרים עם הרפובליקה העממית האוקראינית.
בשנת 1920 הציע פילסודסקי תוכנית דומה לממשלת אוורסקו. תוכנית זו הייתה מפורטת יותר והציעה לרומניה להרחיב את גבולה על חוף הים השחור, כולל אודסה וטרנסניסטריה. אורסקו, שלא רצה להיות מעורב במלחמת האזרחים הרוסית, דחה את התוכנית.
הכנת ההסכם וחתימתו

פולין ורומניה, שהיו להם משטרים אנטי-קומוניסטיים, חשו עצמן מאוימות גם מהרפובליקה הסובייטית של הונגריה, שקמה ב-21 במרץ 1919 וממרד הספרטקיסטים בגרמניה, ב-1 בינואר 1919. הן מצאו עצמן בחזית אחת נגד ברית המועצות ועל כן ניהלו משא ומתן לחתימת הסכם הגנה הדדי.
בתחילת שנות ה-20 חתמו רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה על ההסכמה הקטנה, ברית כנגד שאיפות הרבנשיזם של הונגריה. שר החוץ של רומניה, טאקה יונסקו, ניסה למשוך לברית גם את פולין, אך ניגודי אינטרסים (סכסוך גבולות על מחוז זאולז'ה) בינה ובין צ'כוסלובקיה מנעו את הצטרפותה.
בין 13 ל-24 במרץ 1920, בוורשה, התנהל ויעוד פולני-רומני שהוכן היטב על ידי המארחים. על פי הוראות גנרל סטניסלב הלר, ראש המטה הכללי הפולני, זומן מפריז הגנרל הפולני רוזבדובסקי שהיה מקורב לחוגים רומנים. בראש המשלחת הרומנית עמד אלוף-משנה (לוקוטנט קולונל) יון אנטונסקו. בסוף מרץ שוחח ארוכות ראש הממשלה החדש של רומניה, אלכסנדר אוורסקו, עם ראש הנציגות הפולנית בבוקרשט. בתחילת מאי הגיע לבוקרשט, לפי הזמנת מלך רומניה, גנרל רוזבדובקי שהתקבל בלבביות רבה וניהל שיחות עם ראש ממשלת רומניה ושרי החוץ וההגנה. ב-5 ביוני הגיש הצד הפולני תזכיר שבו פורטו היחסים הבעיתיים עם רוסיה הסובייטית. המגעים בין הצדדים נמשכו וב-3 במרץ 1921, בבוקרשט, נחתם בין שתי המדינות הסכם הגנה לתקופה של 5 שנים. ההסכם חייב את הצדדים למתן סיוע צבאי הדדי במקרה שאחד הצדדים יותקף בגבול המזרחי.
חידוש הברית

בתום תקופת 5 השנים של הברית תבעו הפולנים את הרחבת הברית וסירבו לחדשה במתכונת הישנה. במהלך שנת 1925 חלה התרחקות בין צרפת ובין פולין בשל המדיניות האירופית שנקטו בתקופה זו הממלכה המאוחדת וצרפת, מדיניות שגרסה שאת הביטחון האירופי צריך להשיג עם גרמניה ולא נגדה. גרמניה התחייבה לשמור על הסטטוס קוו בגבולה המערבי וב-16 באוקטובר 1925, בלוקרנו, חתמה עם צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה ואיטליה על הסכם אי-התקפה המכונים הסכמי לוקרנו. גרמניה לא הכירה בגבולותיה עם פולין וצ'כוסלובקיה והסתפקה בחתימת הסכמי בוררות איתם. פולין וצ'כוסלובקיה חשו נבגדות על ידי צרפת וחיפשו בני ברית נוספים מול איום גרמני פוטנציאלי.
דאגותיה של פולין מהרבנשיזם הגרמני ושל רומניה מהרבנשיזם ההונגרי הביאו לכך שב-26 במרץ 1926 חודשה הברית הפולנית-רומנית והפעם מתוך רצון להרחיבה לכל התקפה על אחת משתי המדינות, לא רק בגבול המזרחי. הברית המורחבת כונתה "ברית להגנה הדדית נגד תוקפנות ולסיוע צבאי" ונחתמה באופן רשמי בוורשה, ב-9 בפברואר 1927.
הידוק קשרים וגישושי איחוד

בשנת 1927 הלך לעולמו פרדיננד הראשון, מלך רומניה וכס המלכות הועבר לנכדו, מיכאי הראשון, מלך רומניה, שהיה עדיין ילד. לכן, הוקם מוסד עוצרות בראשותו של הנסיך הרומני ניקולאה, הדוד של המלך הקטין, שניהל את המדינה בשם המלך עד שאביו של מיכאי, קרול השני, מלך רומניה, אחיו של ניקולאה, שב לרומניה ותפס את השלטון בשנת 1930.
ב-15 בינואר 1931 התהדקו יחסי שתי המדינות בחתימה על הסכם ערבות הדדי. באוקטובר התחילה בפולין חרושת שמועות על כך שפילסודסקי שוקל את מועמדותו של הנסיך הרומני ניקולאה (העוצר לשעבר) לכתר הפולני הפנוי. פוליטיקאים פולנים שמרנים, כגון יאנוש רדזיוויל תמכו בכך. רדזיוויל העלה בסנאט את נושא השבת המלוכה לפולין. בשנת 1932 הודיע השגריר הרומני בפולין לראש ממשלת רומניה, ניקולאה יורגה, שקבוצות פולניות שמרניות שוקלות אפשרות של יצירת ברית אישית בין פולין לרומניה על ידי בחירתו של קרול, מלך רומניה, גם לכס המלכות הפולני.
שערוריית ספרו של יאן סבה

בשנת 1934, כשרומניה יצרה את הברית הבלקנית, עם יוגוסלביה, טורקיה ויוון, הצטננו מעט יחסי שתי המדינות. פרסום ספרו של יאן סבה, שגריר צ'כוסלובקיה ברומניה, ספר שקרא להתקרבות של רומניה לברית המועצות ויצירת קשרים משולשים הדוקים, כולל מסילת רכבת ישירה שתעבור מצ'כוסלובקיה לברית המועצות דרך רומניה יצר משבר פוליטי. הספר, שהקדמתו נחתמה על ידי שר החוץ הצ'כוסלובקי, קאמיל קרופטה, כלל אמירות לא דיפלומטיות כלפי פולין.
שר החוץ הצ'כוסלובקי טען בראשית 1937 שלא היה מודע לתוכן הספר. הפולנים לחצו ולאחר ביקור של ראש ממשלת רומניה, גאורגה טטרסקו, בפראג הוחזר השגריר הצ'כוסלובקי למולדתו.
עליית כוחה של גרמניה ופירוק צ'כוסלובקיה

במפגש של טטרסקו עם שר החוץ הפולני, יוזף בק, הציע האחרון שרומניה תמשוך את ידה מתמיכתה בצ'כוסלובקיה ותנסה להגיע לפשרה עם הונגריה. בעת משבר צ'כוסלובקיה, בשנת 1938, דחק בק בממשלה הרומנית של מירון קריסטאה להשתתף בחלוקת צ'כוסלובקיה על ידי תמיכה בסיפוח ההונגרי של רותניה הקרפטית בתקווה שתמיכה זו תביא לכך שמנהיג הונגריה, מיקלוש הורטי, ירפה מתביעותיו בטרנסילבניה.
המלך הרומני, קרול השני, דחה את ההצעה, אך פולין השתתפה בחלוקת צ'כוסלובקיה ופלשה למחוז זאולז'ה שבשלזיה, שצ'כוסלובקיה כבשה מידיה בעת שפולין הייתה עסוקה במלחמת פולין-אוקראינה. רומניה חששה שלאחר פירוק צ'כוסלובקיה צפוי לה גורל דומה. עליית כוחה של גרמניה הדאיג את פולין והיא דאגה לרשת את עצמה במערכת של בריתות. רומניה ופולין הציעו האחת לרעותה תמיכה. בשבועות שקדמו למלחמת העולם השנייה, במשא ומתן שניהלה פולין עם צרפת, הממלכה המאוחדת וברית המועצות, תבעו הסובייטים את ביטול ברית ההגנה הפולנית-רומנית. הפולנים, שראו בברית עם רומניה נכס אסטרטגי, סירבו לבטלה, יתר על כן, במערכת הבריתות, שרקמו עם מעצמות המערב, הם הבטיחו גם לרומניה ערובה בריטית.
פולין ורומניה נמנעו מלייעד ספציפית את בריתן כנגד גרמניה, משום ששתיהן שאפו לשפר את יחסיהן איתה ושרי החוץ של שתי המדינות סיכמו זאת ביניהם במפגש שערכו בקרקוב באפריל 1939.
ראש הגשר הרומני

בשעה שגרמניה הנאצית תקפה את פולין העדיפה זו לא לבקש מרומניה את עזרתה הצבאית, אלא להשתמש בשטח רומניה כעורף אסטרטגי, שדרכו תוזרם אספקה לצבא הפולני. את האספקה היו אמורות להביא לנמלי הים השחור של רומניה ספינות צי אנגליות וצרפתיות, אך הן התמהמהו.
ב-14 בספטמבר הורה המפקד הפולני העליון, מרשל אדוורד רידז-שמיגלי, לכוחות הפולניים שממזרח לוויסלה, להתרכז באזור הגבול עם רומניה, אזור שכונה "ראש הגשר הרומני". ההוראה ניתנה לכ-20 דיוויזיות. מטרת הפיקוד העליון הפולני הייתה לרכז את הצבא באזור הסמוך לגבול הרומני, אזור משופע במכשולים טבעיים (ביצות ונהרות) ולשמר בו את הכוח הצבאי הפולני ולארגן בו את המגננה נגד הגרמנים עד שבני הברית המערביים יפתחו בחורף במתקפה המובטחת במערב גרמניה. הפולנים סמכו על כך שדרך הגבול הרומני יקבלו אספקה שוטפת ויחס ידידותי. התוכנית הפולנית הוכנה מראש למקרה שבו הצבא הפולני לא יצליח לשמור על הגבול נגד הגרמנים. כניסת הצבא האדום לפולין ב-17 בספטמבר חיסלה למעשה את התוכנית הפולנית, אך בראש הגשר הרומני כבר התרכז כוח צבאי גדול.
במהלך נפילת פולין וגם זמן מה לאחריה, חיילים פולנים עברו את הגבולות עם רומניה ועם הונגריה בניסיון לעבור דרכן אל אזורים שנשלטו על ידי כוחות בני בריתם. הרומנים אפשרו למעשה לפולנים להמשיך במסעם וכ-120,000 אנשי צבא פולנים עשו את הדרך הזאת ולצדם גם פליטים אזרחים רבים.
הנסיך הרומני ניקולאה שהפולנים חשבו להמליך על עצמם
הצבא הפולני פולש לזאולז'ה ב-1938
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות

אמו של אסיר מודה לקונראד אדנאואר עם שובו ממוסקבה ב-14 בספטמבר 1955. אדנאואר הצליח לסיים עד סוף אותה שנה את המשא ומתן לשחרור 15,000 אזרחים ושבויי מלחמה גרמנים.
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות נחשבה על ידי ברית המועצות חלק מפיצויי המלחמה הגרמניים, על הנזקים שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה משנת 1941 ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב-1945 שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה. גרמנים אתניים שחיו בברית המועצות גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה, וגויסו לעבודות כפייה. שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות אולצו לעבוד בעבודות כפייה במהלך המלחמה ואחריה בברית המועצות. תופעה זו קרתה גם במדינות בעלות הברית המערביות. לאחר המלחמה גירשו השלטונות הסובייטיים אזרחים גרמנים מגרמניה וממזרח אירופה לברית המועצות כעובדי כפייה.
גרמניה הנאצית השתמשה בעבודות כפייה של אנשים בשטחים שכבשה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1940 יזמה שעבוד אוכלוסיות ממדינות מזרח אירופה לעבודת כפייה במפעלים ובמתקנים חקלאיים גרמניים. הממשלה הסובייטית הציעה להשתמש בעבודה גרמנית כפיצויים ב-1943, והעלתה את הנושא בוועידת יאלטה בפברואר 1945. ברית המועצות החלה לגרש גרמנים אתניים מהבלקן בסוף 1944. ה-NKVD היה בעל התפקיד הראשי בגירושים, דרך המנהלת הראשית לענייני מלחמה וענייני פנים (GUPVI).
מידע על עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות הוסתר בגוש המזרחי עד לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. לפני כן, הדבר היה ידוע במערב דרך דוחות שפורסמו בגרמניה המערבית וזיכרונות של עצירים. היסטוריונים מצטטים דיווחים גרמניים על עבודת גרמנים בברית המועצות. יש נתונים סותרים לגבי השימוש הסובייטי בעבודה אזרחית גרמנית. נתונים סטטיסטיים פורסמו בוועדת שידר (Schieder) במערב גרמניה בשנים 1951–1961, על ידי הצלב האדום הגרמני, בדו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני ובמחקר של גרהרד רייכלינג (Reichling) עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה.
גירוש ועבודות כפייה של גרמנים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה

המיעוט הגרמני האתני בברית המועצות נחשב סיכון ביטחוני על ידי הממשלה הסובייטית וגורש במהלך המלחמה על מנת למנוע שיתוף פעולה אפשרי שלהם עם הפולשים הנאצים. באוגוסט 1941 הורתה ממשלת ברית המועצות לגרש גרמנים אתניים מברית המועצות האירופית. בתחילת 1942 גורשו 1,031,300 גרמנים למרכז אסיה וסיביר. במהלך 1945 גירשו הסובייטים להתנחלויות המיוחדות עוד 203,796 גרמנים אתניים סובייטים שגרמניה יישבה בפולין. במהלך המלחמה פקד את ברית המועצות מחסור במזון, במיוחד בתוך ההתיישבויות החדשות. החיים בהן היו קשות. האוכל היה מוגבל והאוכלוסייה המגורשת הייתה כפופה לתקנות נוקשות. עד אוקטובר 1945 נותרו 687,300 גרמנים בחיים ביישובים אלה. 316,600 גרמנים סובייטים נוספים גויסו לעבודה במלחמת העולם השנייה במדורי העבודה של NKVD, שלימים כונו "צבא העבודה". הגרמנים הסובייטים לא התקבלו בכוחות המזוינים הסדירים אלא הועסקו כעובדי חובה. אנשי צבא העבודה פעלו לפי תקנות דמויות המחנה וקיבלו את מנות הגולאג. בשנת 1949 היו ביישובים אלה 1,035,701 גרמנים, לפי ה-NKVD.  לפי אוטו פוהל 65,599 גרמנים נספו ביישובים אלה ו-176,352 נוספים "ככל הנראה מתו בצבא העבודה". בתקופת סטלין היו הגרמנים הסובייטים ביישובים בפיקוח קפדני, ב-1955 הם שוקמו אך לא הורשו לחזור למערב ברית המועצות עד 1972. האוכלוסייה הגרמנית הסובייטית גדלה למרות הגירושים ועבודות הכפייה במהלך המלחמה. במפקד האוכלוסין הסובייטי של 1939 היו 1.427 מיליון גרמנים. ב-1959 היו 1.619 מיליון.
ועדת שידר

ועדת שידר (Schieder), בחסות ממשלת מערב גרמניה במהלך שנות ה-50, תיעדה את העברת האוכלוסייה של גרמנים ממזרח ומרכז אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה לברית המועצות. בראש הוועדה עמד ד"ר תיאודור שידר, חבר לשעבר במפלגה הנאצית. ב-1952 בחרה ממשלת מערב גרמניה את שידר לעמוד בראש הוועדה שתתעד את גורלם של הגרמנים ממזרח אירופה.
משנת 1953 עד 1961 אמדה ועדת שידר את מספר האזרחים הגרמנים שמתו בגירושים ושגורשו לברית המועצות לעבודות כפייה.
נתוניה, להלן, לגבי עבודות כפייה בלבד, הם הערכות ואינם מבוססים על ספירת ההרוגים.
השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה – 218,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ולפחות 100,000 עד 125,000 מתו.
רומניה – 75,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ו-15% (10,000) לא חזרו.
הונגריה – 30,000 עד 35,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ונהרגו 6,000.
יוגוסלביה – 27,000 עד 35,000 אזרחים גרמנים גורשו לברית המועצות ונהרגו 4,500 עד 5,000.
הערכות הצלב האדום הגרמני

שירות החיפוש של מערב גרמניה שעבד עם הצלב האדום הגרמני ניסה להתחקות אחר אזרחים גרמנים שגורשו לברית המועצות ולהעריך את מספר ההרוגים. התוצאות פורטו במחקר של קורט במה (Böhme) שפורסם ב-1965, בשם Gesucht wird (אלה שחיפשו אחריהם). מספר המגורשים נאמד לפי אומדן מספרם של הנשלחים לברית המועצות, ולא על ספירה ממשית. שירות החיפוש הגרמני הצליח להתחקות אחר גורלם של אזרחים במזרח אירופה רק באופן חלקי. הנתונים לגבי המגורשים ומקרי המוות היו אומדנים גסים ולא תמיד מבוססים על דיווחים מאושרים. עד 30 בספטמבר 1964, שירות החיפוש אסף מידע על 504,153 אזרחים גרמנים שנכלאו בברית המועצות. 217,827 היו בחיים ב-1964, 154,449 חזרו הביתה, 85,145 דווחו כנעדרים, ו-46,732 מתו כעובדי כפייה.
המספרים מהצלב האדום הגרמני מצוטטים בדוחות באנגלית של גרמנים שגורשו לברית המועצות.
עבודת כפייה של אזרחים גרמנים – הערכה של הצלב האדום הגרמני ב-1964
| תיאור | מספר מגורשים | שיעור תמותה | מתים או נעדרים |
| --- | --- | --- | --- |
| א. "מגורשי פיצויים" | 375,000 | 45% | 169,000 |
| ב. עבודת כפייה במחוז קלינינגרד | 110,000 | 45% | 50,000 |
| ג. "החזרה כפויה" ו"מתיישבים" | 300,000 | 37% | 111,000 |
| ד. אזרחים המוחזקים כשבויי מלחמה | 45,000 | 22.2% | 10,000 |
| ה. "שירות בכפייה" | 26,000 | 0.4% | 100 |
| ו. תושבי קלייפדה (ממל). | 10,500 | 9.5% | 1,000 |
| ז. "שבויים מורשעים" | 7,500 | 9% | 700 |
| סה"כ | 874,000 | 39% | 341,800 |
מקור לנתונים: Kurt W. Böhme - Gesucht wird - Die dramatische Geschichte des Suchdienstes Süddeutscher Verlag, München 1965 עמוד 275
הערות:
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים מופיעות גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי.
א. פיצויים מגורשים ("reparationsverschleppte") – גרמנים אתניים שגויסו לעבודה בברית המועצות בגין נזקים שגרמה גרמניה במהלך המלחמה. מוצא – שטחים מזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין 233,000; רומניה 80,000: הונגריה 35,000; יוגוסלביה 27,000. רוב הניצולים שוחררו עד 1950.
ה. "שירות בכפייה" ("Zwangsverpflichtete") – בסוף 1946 גויסו לעבודה בברית המועצות במסגרת חוזה לחמש שנים 6,000 עובדים מיומנים, רובם מאזור הכיבוש הסובייטי, מלווים ב-20,000 בני משפחה. הם הוחזקו בתנאים נוחים ושחרורם החל ב-1950. האחרון חזר הביתה ב-1958.
הקטגוריות הבאות בנתוני הצלב האדום עבור מגורשים אינן רשומות בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי.
ב. עבודת כפייה במחוז קלינינגרד – אזרחים גרמנים שנכלאו בפרוסיה המזרחית לשעבר. רוב הניצולים שוחררו עד 1948.
ג. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" ("Zwangrepatriierte"/"Vertragsumsiedler") – גרמנים אתניים מברית המועצות שגרמניה יישבה בפולין במהלך המלחמה. הם הוחזרו לברית המועצות.
ד. אזרחים שהוחזקו כשבויי מלחמה – הסובייטים סיווגו אותם כשבויי מלחמה והם הוחזקו במחנות שבויים. הם היו גרמנים אתניים מהשטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה ופולין.
ו. תושבי קלייפדה (ממל) – גרמנים אתניים שנשארו בקלייפדה לאחר המלחמה. הם גורשו לברית המועצות.
ז. "שבויים מורשעים" (Strafgefangene) – שבויי מלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה והוחזקו בבתי הכלא הסובייטיים. הם שוחררו עד 1955.
דו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני

בשנת 1969 הורתה ממשלת מערב גרמניה הפדרלית שהארכיון הפדרלי הגרמני יחקור את הגירוש. המחקר הסתיים ב-1974. המחקר קבע 600,000 מקרי מוות ממה שכונה "פשעים בלתי אנושיים" בעיני החוק המערב גרמני, כולל 200,000 מתים בעבודות כפייה בברית המועצות. ההגדרה לפשעים כללה מקרי מוות מאושרים שנגרמו על ידי פעילות צבאית במערכה בשנים 1944–1945 וכן הרג מכוון ומקרי מוות משוערים עקב עבודת כפייה. המחקר טען כי הדו"ח נועד לספק תיעוד היסטורי ולא לבסס האשמות פליליות. עם זאת, בפולין ובצ'כוסלובקיה, במהלך המלחמה הקרה, ההאשמות הללו נתפסו כניסיון לנקום ולחזור לגבולות שלפני המלחמה. המחברים טענו שנתוניהם מכסים רק מקרי מוות שנגרמו כתוצאה ממעשים אלימים וחוסר אנושיות (Unmenschlichkeiten) ואינם כוללים מקרי מוות לאחר המלחמה עקב תת-תזונה ומחלות. לא נכללו אנשים שנאנסו או סבלו מהתעללות ולא מתו מיד. לא נמסרו נתונים לגבי רומניה והונגריה.
מקרי מוות המוערכים בדוח הארכיון הפדרלי הגרמני: הנתונים הם אומדנים גסים ואינם מבוססים על ספירה בפועל של מגורשים ושל אלו שמתו.
מקרי מוות אזרחיים שמצא הארכיון הפדרלי הגרמני, 1974
| תיאור | מקרי מוות | אזור אודר-נייסה, פולין | צ'כוסלובקיה | יוגוסלביה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עבודת כפייה לאחר גירוש לברית המועצות | 205,000 | 200,000 | - | 5,000 |
| עבודת כפייה בקלינינגרד | 40,000 | 40,000 | - | - |
| במחנות הכליאה לאחר המלחמה | 227,000 | 60,000 | 100,000 | 67,000 |
| מקרי מוות אלימים במהלך המלחמה ב-1945 | 138,000 | 100,000 | 30,000 | 8,000 |
| סה"כ | 610,000 | 400,000 | 130,000 | 80,000 |
מקור: הארכיון הפדרלי הגרמני, Spieler, Silke Vertreibung und Vertreibungsverbrechen 1945-1948. Bericht des Bundesarchivs vom 28. מאי 1974. Archivalien und ausgewählte Erlebnisberichte. בון, 1989, עמ' 53–54
קטגוריה זו של מגורשים בדוח הארכיון הפדרלי רשומה גם בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:
א. גורשו משטחי המזרח לשעבר של גרמניה ופולין לעבודות כפייה בברית המועצות – למעלה מ-400,000 אזרחים, מתוכם כ-200,000 מתו. מחבר המחקר ביסס נתונים אלה על דו"ח הצלב האדום הגרמני המפורט לעיל.
ב. מגורשים מיוגוסלביה לעבודות כפייה בברית המועצות – כ-27,000 עד 30,000 אזרחים. מתוכם כ-5,000 מתו.
ג. המחקר של הארכיון הפדרלי הגרמני לא סיפק נתונים לגבי רומניה והונגריה.
מקרי מוות אזרחיים אלו בדוח הארכיון הפדרלי אינם רשומים בסטטיסטיקות הארכיון הרוסי:
ד. מחנות עבודה בצפון פרוסיה המזרחית, מחוז קלינינגרד – 110,000 הוחזקו על ידי ברית המועצות בצפון פרוסיה המזרחית. כ-40,000 נספו.
ה. הארכיון הפדרלי הגרמני העריך 60,000 הרוגים מתוך 200,000 גרמנים במחנות המעצר הפולניים לאחר המלחמה. אזרחים גרמנים אתניים מפולין שלפני המלחמה נחשבו בוגדים ונידונו לעבודות כפייה.
ו. 67,000 הרוגים במחנות מעצר ביוגוסלביה.
ז. 100,000 הרוגים במחנות המעצר בצ'כוסלובקיה.
ח. 138,000 מקרי מוות אזרחיים אלימים במערכה הצבאית בשנים 1944–1945 (100,000 בפולין, 30,000 בצ'כוסלובקיה ו-8,000 ביוגוסלביה).
מחקר מאת גרהרד רייכלינג

מחקר על עבודת כפייה גרמנית וגירוש על ידי החוקר המערב גרמני ד"ר גרהרד רייכלינג (Reichling) פורסם על ידי ה-Kulturstiftung der deutschen Vertriebenen (קרן מגורשי גרמניה) ב-1986. רייכלינג היה עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי והיה מעורב בחקר סטטיסטיקות גירוש גרמנים מאז 1953. נתוניו לגבי עבודת כפייה גרמנית התבססו על חישוביו, הם אומדנים ואינם מבוססים על ספירת המתים בפועל. ד"ר קורט הורסטמן (Horstmann) ממשרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה כתב את ההקדמה וסמך ידו על העבודה.
| תיאור | מגורשים | נספו |
| --- | --- | --- |
| גרמניה (גבולות 1937) | 400,000 | 160,000 |
| פולין (גבולות 1939) | 112,000 | 40,000 |
| דנציג | 10,000 | 5,000 |
| צ'כוסלובקיה | 30,000 | 4,000 |
| המדינות הבלטיות | 19,000 | 8,000 |
| הונגריה | 30,000 | 10,000 |
| רומניה | 89,000 | 33,000 |
| יוגוסלביה | 40,000 | 10,000 |
| ברית המועצות | 980,000 | 310,000 |
| סה"כ | 1,710,000 | 580,000 |
מקור הנתונים: ד"ר גרהרד רייכלינג, Die deutschen Vertriebenen in Zahlen, Teil 1, Bonn 1986 (מהדורה מתוקנת 1995). עמ' 33, 36.
קטגוריה זו של מגורשים רשומה גם בסטטיסטיקת הארכיון הרוסי:
א. גורשו ממזרח אירופה לברית המועצות בשנים 1945–1950 לשם עבודה עבור תשלום פיצויים – 600,000. (גרמניה בגבולות 1937 – 400,000; דנציג – 10,000, צ'כוסלובקיה – 30,000; המדינות הבלטיות - 10,000; הונגריה – 30,000; רומניה – 80,000; יוגוסלביה – 40,000). סך ההרוגים – 224,000 (גרמניה בגבולות 1937 – 160,000; דנציג – 5,000, צ'כוסלובקיה – 3,000; המדינות הבלטיות – 6,000; הונגריה – 10,000; רומניה – 30,000; יוגוסלביה – 10,000).
קטגוריות אלה של מגורשים בדו"ח של רייכלינג אינן רשומות בסטטיסטיקה של הארכיון הרוסי:
ב. "החזרה כפויה" ו"מתנחלים" – גרמנים אתניים סובייטים שחזרו לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה – סה"כ גורשו 310,000 (ברית המועצות 280,000; המדינות הבלטיות 9,000; פולין 12,000; רומניה 9,000) וסך ההרוגים – 110,000 (ברית המועצות 100,000; המדינות הבלטיות 3,000; פולין 4,000, רומניה 3,000).
ג. גרמנים סובייטים שגורשו בתוככי ברית המועצות בשנים 1941–1942 – גורשו 700,000 ומתוכם 210,000 מתו.
ד. עבודת כפייה גרמנית בפולין שלאחר המלחמה, בשנים 1945–1950 – סך הכל 100,000, מתוכם 36,000 מתו.
מומחים טכניים

ברית המועצות ניצלה את המומחיות הטכנית של המומחים הגרמנים שהיו תושבי אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה ושל שבויי מלחמה שהוחזקו בברית המועצות. באוקטובר 1946 ה-NKVD גירש ממזרח גרמניה "כמה מאות" מומחים גרמנים לעבודה בברית המועצות. הם הוחזקו בתנאים נוחים ורובם שוחררו עד 1948. הם עבדו בתעשיית התעופה ובפיתוח צוללות. כמה הושארו בברית המועצות עד תחילת שנות ה-50, כולל מדענים גרמנים שעבדו בברית המועצות על פיתוח טילים בליסטיים. הלמוט גרטרופ (Gröttrup) היה בקבוצה זו. הם לא היו מעורבים ישירות בתוכנית הטילים אלא רק יעצו למהנדסים סובייטים. מנפרד פון ארדן עבד על פרויקט פצצת אטום סובייטית וזכה בפרס ברית המועצות.
שבויי מלחמה

עבודת כפייה נכללה גם בטיוטת תוכנית מורגנטאו מספטמבר 1944, ונכללה בפרוטוקול הסופי של ועידת יאלטה. ברית המועצות ובעלות הברית המערביות העסיקו שבויים גרמניים עד 1949.
שבויי מלחמה גרמנים הועבדו בעבודות כפייה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה על ידי ברית המועצות. בהתבסס על מסמכים בארכיון הרוסי, גריגורי פ' קריבוסייב, במחקרו משנת 1993, טען כי 2,389,600 אזרחים גרמנים נלקחו כשבויי מלחמה ו-450,600 מהם מתו, כולל 356,700 במחנות NKVD ו-93,900 במחנות מעבר. עוד 182,000 אוסטרים נפלו בשבי. במהדורה מתוקנת משנת 2001, קבע ש-2,733,739 חיילים גרמנים (ורמאכט מכל הלאומים) נפלו בשבי ו-381,067 מתו. מקורות מערביים מציינים מספר גבוה יותר של שבויי מלחמה שנתפסו ונהרגו. ריצ'רד אוברי בספרו "הדיקטטורים: גרמניה של היטלר ורוסיה של סטלין" טוען ש-2,880,000 שבויי מלחמה גרמנים נתפסו על ידי ברית המועצות ומתוכם 356,000 מתו. בספרו "מלחמתה של רוסיה" טוען אוברי שלפי מקורות רוסיים, 356,000 מתוך 2,388,000 שבויי מלחמה גרמניים מתו בשבי הסובייטי.
מחקר של ההיסטוריון הצבאי הגרמני ריגידר אוברמנס (Rüdiger Overmans) קבע כי 363,000 שבויים גרמנים מתו במעצר סובייטי. אוברמנס ציטט נתונים סטטיסטיים של ועדת מאשקה (Maschke) המערב-גרמנית שהעמידה את מספר השבויים הגרמנים בידי הסובייטים על 3,060,000, מתוכם 1,090,000 מתו בשבי. אוברמנס סבר, אם כי ללא הוכחה, ש-700,000 אנשי צבא גרמנים שדווחו כנעדרים מתו במעצר הסובייטי; אוברמנס העריך את מספר ההרוגים המרבי של שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות במיליון. הוא טען שבין אלה שדווחו כנעדרים היו שמתו כשבויי מלחמה.
ראו גם

עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית
"מלאך הרעב", רומן משנת 2009 מאת הסופרת זוכת פרס נובל הרטה מילר
"רחוק ככל שישאו הרגליים", סרט משנת 2001 על נמלט גרמני מגולאג
תוכנית מורגנטאו
לקריאה נוספת

Павел Полян, Не по своей воле... (Pavel Polian, Against Their Will... A History and Geography of Forced Migrations in the USSR), ОГИ Мемориал, Moscow, 2001, ISBN 5-94282-007-4
Pavel Polian-Against Their Will: The History and Geography of Forced Migrations in the USSR Central European University Press 2003
Kurt W. Böhme - Gesucht wird - Die dramtische Geschichte des Suchdienstes Süddeutscher Verlag, München 1965
Dokumentation der Vertreibung der Deutschen aus Ost-Mitteleuropa./ Bearb. von T. Schieder. Bd. 1–5. Wolfenbattel, 1953–1961
Die Deutschen Vertreibungsverluste. Bevolkerungsbilanzen fuer die deutschen Vertreibungsgebiete 1939/50. Wiesbaden, 1958
Rhode G. Phasen und Formen der Massenzwangswanderungen in Europa. // Die Vertriebenen in Westdeutschland. Bd. 1. Kiel, 1959.
Karner, Stefan, Im Archipel GUPVI. Kriegsgefangenschaft und Internierung in der Sowjetunion 1941-1956. Wien-München 1995.
Sharkov, Anatoli, GUPVI Archipelago: Prisoners of War and Internees on the Territory of Belarus: 1944—1951(in Russian) (2003), Minsk, Belarus, ISBN 985-463-094-3
Gerhard Reichling. Die deutschen Vertriebenen in Zahlen, Bonn 1995, ISBN 3-88557-046-7
Ivan Chukhin, Interned Youth, a history of the NKVD Camp 517 for interned female Germans, Padozero, Karelia
The Expulsion of 'German' Communities from Eastern Europe at the end of the Second World War, Steffen Prauser and Arfon Rees, European University Institute, Florense. HEC No. 2004/1 (The section "The "expulsion" of the German speaking minority from Yugoslavia" contains info on their deportation to the SU for forced labor)