stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החונטה הצבאית האתיופית
החונטה: לקראת רפובליקה עממית > החוקה: סופו של המשטר הצבאי

כאשר קמה המפלגה החדשה היא החלה בחקיקת חוקה חדשה לרפובליקה העממית. ב-1 בפברואר 1987 החוקה המוצעת הוגשה לציבור, הממשלה המרכזית טענה ש 81 אחוז מהאזרחים אישור את החוקה החדשה. משימת פרסום החוקה ברחבי אתיופיה הוטלה על האגודות העירוניות והכפריות. קומוניסטים אתיופים רבים טענו שהחוקה המוצעת לא נכתבה כדי לעזור לעם אלא הייתה "תרגום מקוצר של החוקה הסובייטית של שנת 1977".
ב-10 בספטמבר 1987 אחרי שלוש עשרה שנות שלטון צבאי, אתיופיה נהפכה רשמית ל-"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" תחת חוקה חדשה ובראשה ממשלה אזרחית. "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" או ה"דרג" בוטלה וביוני של אותה שנה אזרחי אתיופיה בחרו בבחירות את האספה הלאומית (אמהרית: "שאנגו"). חרף שינויים אלו, חברי הדרג לשעבר התמודדו על מקומות באספה הלאומית. אחת הדוגמאות הם מנגיסטו שנבחר על ידי האספה הלאומית לנשיא המדינה, המזכ"ל של מפלגת הפועלים, ראש ממשלת אתיופיה ובכירים אחרים בממשלה החדשה מקורם בדרג.
למרות השינוי הפוליטי הממשלה לא שינתה את מדיניותה המרקסיסטית אף על פי שהיו שינויים קטנים. חברי הדרג הישנים היו עדיין בשלטון וחברי מפלגת הפועלים המשיכו לפקח על האוכלוסייה העירונית. תחת השלטון החדש הוכרזו באתיופיה חמישה מחוזות אוטונומיים שבהם היו התקוממויות רבות: אריתריאה, עסב, תיגראי, דיר דאווה ואוגדן, החוקה החדשה הייתה כפולה במשמעותה היא כללה למשל אוטונומיה לקבוצות לאומיות אך עם ממשלה לאומית ואף על פי שהחוקה הכילה הגנה על זכויות אזרחים כוחם של האגודות העירוניות והכפריות נותר כמות שהוא.
לקריאה נוספת

אנדרגצ'אוו טירונאה, המהפכה האתיופית 1974 - 1987, ISBN 0521430828 (באנגלית)
ברהו זאוודה, ההיסטוריה המודרנית של אתיופיה, מסת"ב 0821409719 (באנגלית)
מרינה ודוד אוטווי, אתיופיה: אימפריה במהפכה, מסת"ב 084190362X (באנגלית)
אדמונד ג'וזף קאלאר, אתיופיה המהפכנית, מסת"ב 025335014X (באנגלית)
אילומינטי

ערך זה עוסק באגודת סתרים בווארית שהוקמה בשנת 1776. אם התכוונתם לקומיקס, ראו .
| --- | --- |

פרסום של האילומינטי הבווארי מ-1776 עליו מתנוסס הינשוף של מינרווה, סמלה הרשמי של האגודה
 מדינה:  נסיכות הבוחר מבוואריה 
 מייסדים:  אדם וייסהאופט, Leopold Engel 
 תקופת הפעילות:  1 במאי 1776 – מרץ 1785 (כ־8 שנים) 
 
עין ההשגחה
אילומינטי (מלטינית: Illuminati – "נאורים") זו כת שמעלימה אנשים וגם סוגדת לחייזרים ומצד שני הוא שם המתייחס למספר אגודות סתרים, היסטוריות, מודרניות ואמיתיות, שהידועה בהן היא קבוצת האילומינטי הבווארית, אגודת סתרים מעידן הנאורות. בעידן המודרני מתייחס השם פעמים רבות לארגונים קונספירטיביים שהתגלגלו כביכול מן האגודה הבווארית. על פי תאוריות קשר, ארגונים אלה מתפקדים בתור "הכוח שמאחורי הכתר", שולטים בעולם באמצעות ממשלות ותאגידים, ושואפים לכונן סדר עולמי חדש.
היסטוריה > בבוואריה

האילומינטי הבווארית החלה ב-1 במאי 1776 כתנועת הארה על ידי אדם וייסהאופט הישועי, פרופסור לתאולוגיה ומומחה למשפט קאנוני. התנועה הייתה מסדר סודי, בדומה לבונים החופשיים, אך בשונה ממנה היו למסדרים אלו מטרות פוליטיות. עיקרה היה בכניעה לראשי המסדר שמוליכים את החברים לעבר מטרה סודית כלשהי. היא הוגדרה כתנועת הארה ובוטלה (או ירדה למחתרת) יחד עם כל המסדרים החופשיים בבוואריה בשנת 1784 כאשר השליט החדש של בוואריה, קארל תאודור, אסר את קיומם. ייתכן כי חברים אחדים בתנועתו של יעקב פרנק הצטרפו בשלב מסוים לאילומינטים.
בתרבות הפופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"טרילוגיית אילומינטוס" של רוברט אנטון וילסון ורוברט שיי, שיצאה לאור בשנת 1975, תוארה על ידי מחבריה כ"מעשיה לאנשים בעלי פרנויה". היא התבססה במקור על מכתבים שקיבלו מחבריה, ששימשו עורכי משנה של המגזין פלייבוי מקוראים על תאוריות קשר שונות ומשונות.
האילומינטי ממלאים חלק חשוב בספרו של דן בראון "מלאכים ושדים", שם הם מוצגים כאחווה אנטי-קתולית קיצונית שמנסה להשמיד את קריית הוותיקן. כן מופיעים אזכורים רבים לאילומינטי בספריו של אומברטו אקו "המטוטלת של פוקו" ו"בית הקברות של פראג". הסדרה "גרוויטי פולס" מזכירה בתוכה הרבה מאוד סמלים שקשורים לאילומינטי. בחברת מארוול קומיקס ישנה קבוצה בשם אילומינטי, בה חברים נציגים מתחומים שונים שמטרתם לנטרל איומים על יקום מארוול.
בתרבות הפופולרית > משחק הקלפים "אילומינטי"

בשנת 1981 הוציא סטיב ג'קסון (Steve Jackson) לשוק את משחק הקלפים "אילומינטי", שבו כל שחקן משחק סוג אחר של קונספירציה המנסה להשתלט על העולם והשוכנים בו. השליטה בעולם מושגת לאחר שהקונספירציה אותה משחק השחקן משתלטת על די קבוצות (כמו המאפיה, ה-FBI ועוד) המסוגלות לתקוף את השחקנים היריבים ולנצח.
בתרבות הפופולרית > האילומינטי בקולנוע

בסרט האימה "הסר חבר: רשת אפלה", האנטגוניסטים הם חברי ארגון זדוני סודי הפועל ברשת האפלה, ומתאפיין ביכולות חובקות עולם המיוחסות לאגודות הסתרים של האילומינטי. אחד הפרוטגוניסטים בסרט טוען שהאילומינטי הם חלק ממזימה של גוגל, פייסבוק, טוויטר ויוטיוב להפוך בני אדם למוצר. כאשר אנשי הארגון פורצים למחשב שלו, על צג המחשב מוצג סמל האילומינטי כתמונת רקע.
בתרבות הפופולרית > האילומינטי בטלוויזיה

האילומינטי מופיע בצורה קומית או קונספירטיבית בפרסומות, במהדורות חדשות, בסרטים ובערוצי תינוקות.
בסדרות טלוויזיה האילומינטי מוצג לרוב בצורה מסתורית.
לפעמים מופיעות אגודות פיטיקביות המבוססות על האילומינטי, כמו למשל הקואופרטיב בעונה השמינית של אימה אמריקאית.
בתרבות הפופולרית > האילומינטי בטלוויזיה > האילומינטי באנימציה

בסדרות טלוויזיה מצוירות, האילומינטי והסמל של עין ההשגחה מוצגים בצורה מסתורית או לחלופין בצורה פרודית.
בתרבות הפופולרית > האילומינטי במשחקי וידאו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש צורך בדוגמאות נוספות.
האילומינטי הופיע גם במשחקי וידאו ובמשחקי מחשב רבים, כדוגמת המשחקים GTA V ו"אל תיגע בשום דבר".
אזכור נוסף היה במשחק life is strange - בתחילת המשחק, כשמקס נכנסת לשירותי הבנות, ניתן לראות את סמל עין ההשגחה של האילומנטי.
ראו גם

מלאכים ושדים
אילומינטי (קומיקס)
הבונים החופשיים
תאוריית קשר
סדר עולמי חדש
הערות שוליים

↑  פאבל מצ'ייקו, ערב רב: פנים וחוץ בוויכוח הפרנקיסטי. מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2016, עמ' 256. המקור האנגלי פורסם בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה.
אדם וייסהאופט, מייסד האילומינטי
עמי מימון

| --- | --- |

מימון באולפן "קול ברמה" 2020
 לידה:  7 בנובמבר 1975 (בן 49) בת ים
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאי, די-ג'יי, מנחה
 מעסיק:  רדיו קול ברמה
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  Maimon_ami
 Http://www.dj-ami.net
עמוס (עמי) מימון נודע בכינוי "שר השמחה" (נולד בג' בכסלו ה'תשל"ו, 7 בנובמבר 1975) הוא איש תקשורת, די-ג'יי ומנחה חרדי. מנהל התוכניות ברדיו קול ברמה ומגיש תוכנית חידודון בערוץ. זוכה ציון לשבח מארגון איגוד העיתונאים בישראל, נבחר לאחד מעשרת אנשי השנה מאתר "חב"ד אינפו". התפרסם במהלך מלחמת חרבות ברזל בלהיט "אנחנו לא מפחדים".
ביוגרפיה

מימון נולד וגדל בבת ים. כבן בכור למשפחה בת שמונה אחים, לאביו דוד ולאימו אידה צברים ממוצא טריפולטאי. למד בבית הספר ממ"ד חב"ד-יפו ובישיבות תומכי תמימים-קריית גת ובר-אילן. נישא בהיותו כבן שמונה עשרה. שירת בצה"ל כמש"ק דת בבסיס תל-השומר.
דרכו התקשורתית החלה בתחנת הרדיו החרדי קול צופייך, כמנהל התוכניות ועריכת המוזיקה וכמגיש תוכנית הבוקר "להגיד בבוקר חסדך" עד לסגירת הערוץ. במקביל להיותו מספק שירותי די-ג'יי באירועים ושמחות.
בשנת 2009 הייה ממייסדי תחנת הרדיו קול ברמה והחל להגיש את תוכנית הצוהריים חידודון, בהמשך מונה למנהל התוכניות בערוץ.
היה שותף ליצירות מוזיקליות ופרויקטים, בהם פרויקט שש מצוות תמידיות.
בשנת 2016 נבחר לאחד מעשרת אנשי השנה באתר חב"ד אינפו.
באוקטובר 2017 זכה מימון בציון לשבח מטעם איגוד העיתונאים.
בשנת 2015 נפטר בנו יהודה שמואל, כשבוע לאחר חגיגת הבר מצווה שלו, לאחר שרוב חייו היה חולה במחלה קשה.
במהלך מבצע שומר החומות הוציא יחד עם אודי דמארי את השיר "אנחנו לא מפחדים", שהגיע במהלך מלחמת חרבות ברזל למקום ה-40 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
חיים אישיים

מימון נשוי לטלי לבית עטל, ולהם שמונה ילדים. מתגוררים בעיר בת ים.
הערות שוליים

↑  עשרת אנשי השנה של חב"ד אינפו, באתר chabad.info
↑  "עמי מימון קיבל ציון לשבח על התוכנית 'חידודון' - כיכר השבת". כיכר השבת. נבדק ב-2018-01-11.
↑  "בנו של השדרן עמי מימון נפטר שבוע לאחר הבר מצווה". חרדים10. 2015-02-20. נבדק ב-2018-01-11.
↑  המצעד השבועי: מצעד השירים השבועי, להיטים ישראלים ולועזיים | היטליסט, באתר web.archive.org, ‏2023-11-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009977754705171  VIAF: 4162721255061092640   WorldCat (עם VIAF): 4162721255061092640 
מימון בפרויקט 'מחבק את אבא' ברדיו 'קול ברמה'
סטודיו למשחק (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

לוגו התוכנית "סטודיו למשחק"
 סוגה:  תוכנית אירוח
 בימוי:  ג'יימס ליפטון 
 מנחים:  ג'יימס ליפטון (1994-2018)
 שחקנים:  ג'יימס ליפטון 
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  23
 מספר פרקים:  277
 הפקה
 מפיק:  ג'ף וורץ
 מפיקים בפועל:  ג'יימס ליפטון
 אתר צילומים:  אוניברסיטת פייס, ניו יורק
 אורך פרק:  60-120 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Bravo
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 8
 תקופת שידור מקורית:  12 ביוני 1994 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר התוכנית הרשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סטודיו למשחק (באנגלית: Inside the Actors Studio) היא תוכנית אירוח אמריקאית של ערוץ הטלוויזיה בכבלים "בראבו", אותה הנחה ג'יימס ליפטון, אשר שימש גם כמפיק בפועל. את התוכנית מפיק ומביים ג'ף וורץ. התוכנית, אשר הועלתה לראשונה בשנת 1994, מופצת ברחבי העולם על ידי CABLEready והיא משודרת בכ-125 מדינות ברחבי העולם, ומגיעה לכ-89,000,000 בתים. בישראל משודרת התוכנית בערוץ 8 בהוט.
התוכנית מצולמת במרכז לאמנויות על שם מייקל שימל, אשר נמצא בקמפוס החדש של אוניברסיטת פייס בניו יורק.
בספטמבר 2018 הודיע ג'יימס ליפטון על פרישתו מהנחיית התוכנית לאחר 22 עונות במשך 24 שנים. לאחר מכן, התוכנית עברה לרשת Ovation, בהנחיית מפורסמים מתחלפים.
רקע

התוכנית החלה את דרכה כסדנת סמינר לסטודנטים בבית הספר למשחק, במקור - מיזם משותף של הסטודיו למשחק ושל New School University בשנת 1994, עם פול ניומן כאורח התוכנית הראשונה. עד מהרה, התוכנית הפכה לתוכנית הדגל של ערוץ בראבו האמריקאי. בתחילה, התוכנית צולמה באודיטוריום ע"ש טישמן, אשר בגריניץ' וילג', ניו יורק, מרחק של מספר רחובות ממרכז מנהטן, בו מתקיימים לימודי הסטודיו למשחק, במרכז לאמנויות ע"ש מייקל שימל אשר באוניברסיטת פייס, לשם הועברו לבסוף הצילומים (בתחילה - לסירוגין עם מקום הצילומים הקודם, אך מאז 2005 - באופן קבוע). התוכנית משמשת כסמינר עבור הסטודנטים בסטודיו למשחק.
מאז הבכורה, התארחו בתוכנית מעל 200 אורחים. האורח ה-200 היה דסטין הופמן. בין האורחים היו 74 זוכי פרס האוסקר, מתוכם: שמונה זוכי פרס על בימוי, ארבעה זוכי פרס על תסריט, 61 זוכים וזוכות בפרסים על משחק ושני זוכים בפרס על מוזיקה.
לכבוד התוכנית ה-200 בחר ליפטון להפוך בעצמו למרואיין בתוכנית, ובחר באופן אישי בדייב שאפל להיות מנחה אורח, במקומו.
בספטמבר 2018 הודיע ליפטון על פרישתו מהנחיית התוכנית לאחר כ-24 שנים.
אופי התוכנית

התוכנית בכוונה משתמשת בקצב איטי יותר בראיונות, לעומת הראיון סלבריטי טיפוסי בתוכניות אירוח אחרות, ולכן - בניגוד למקובל בתוכניות אירוח אמריקאיות - התוכנית מצולמת בדרך כלל במשך כשעתיים, ורק לאחר מכן נערכת לתוכנית של שעה - תחבולה בה השתמש לראשונה גראוצ'ו מרקס, בשעשועון הטלוויזיה שלו משנת 1950 "אתה יכול להתערב על החיים שלך". התוצאה, כפי שנכתב ב"ניו יורק טיימס", היא ש"בכיסא האורח של מר ליפטון, השחקנים מפסיקים להיות כוכבים לזמן מה, והופכים להיות אמנים ומורים".
הזמן הארוך ביותר שלקח לצלם תוכנית אחת היה הפרק בו התארח סטיבן ספילברג, אשר צילומיו ארכו כארבע שעות. בסופו של דבר נערך הראיון עמו כשני פרקים, באורך של 60 דקות כל אחד.
מבנה התוכנית

רוב התוכנית הוא ראיון "אחד על אחד" שמנחה ליפטון, בשילוב קטעי ארכיון בהם מככב האורח. הראיון נערך באודיטוריום, בנוכחות קהל המורכב ברובו מסטודנטים למשחק ולאמנויות. במהלך הריאיון ליפטון נעזר בערימה גדולה של כרטיסיות בצבע כחול, הממוספרות ועליהן מופיע מידע ביוגרפי רב על אורח התוכנית - תוצאותיו של תחקיר מדוקדק למדי, שלעיתים מפתיע ומרתיע את האורחים.
בתום הראיון מציג ליפטון בפני אורחיו גרסה מותאמת של שאלון פרוסט. השאלון כולל עשר שאלות, המבוססות על שאלון דומה שנהג לשאול את אורחיו המנחה ברנאר פיבו, בתוכניתו "אפוסטרוף" בטלוויזיה הצרפתית. לאחר השאלון מתקיימת סדנת שאלות ותשובות של האורח עם קהל הסטודנטים, ללא התערבותו של ליפטון.
מבנה התוכנית > השאלון

עשר השאלות שליפטון שואל הן:
מהי המילה האהובה עליך ביותר?
מהי המילה שהכי פחות אהובה עליך?
מה מדליק אותך?
מה דוחה אותך?
איזה קול או רעש אתה אוהב?
איזה קול או רעש אתה שונא?
מהי הקללה האהובה עליך ביותר?
באיזה מקצוע, מלבד המקצוע שלך, היית מעוניין להתנסות?
באיזה מקצוע לא היית מעוניין להתנסות?
אם קיים גן עדן, מה היית רוצה לשמוע את אלוהים אומר לך, כשתגיע לשעריו?
ברוב המוחלט של התוכניות, השאלון נשאר קבוע, למעט מספר בודד של מקרים יוצאי דופן. למשל, כאשר התארחה בתוכנית השחקנית ש. אפאתה מרקרסון, כחלק מצוות התוכנית "חוק וסדר", בתגובה לשאלה האחרונה היא הצהירה כי היא אתאיסטית, ולא מאמינה באלוהים. בתגובה, ליפטון ניסח מחדש את השאלה, ושאל: "אם קיים גן עדן, ואם קיים אלוהים, מה היית רוצה לשמוע אותו אומר לך, כשתגיעי לשעריו?"
אורחים

ברוב התוכניות הופיע אורח אחד בלבד - כמעט תמיד שחקן או שחקנית. לעיתים, האורח היחיד היה במאי קולנוע, מפיק, מנחה טלוויזיה, זמר, תסריטאי או בעל מקצוע אחר, הקשור בצורה כלשהו לעולם הבידור. כמו כן, היו תוכניות בהן אורחים אשר התראיינו בעבר וחזרו לראיון נוסף (למשל: אלק בולדווין שהתארח בתוכנית הראשונה וחזר להתארח בעונה ה-13, וניל פטריק האריס אשר הופיע כחלק מהצוות של איך פגשתי את אמא בעונה ה-20 וחזר לאחר שלושה פרקים להתארח לבד) ותוכניות שבהן היו יותר מאורח אחד, בהן התארחו צוות של שחקנים ויוצרים, לרוב - של תוכנית טלוויזיה (למשל: צוות המדבבים הקבוע של התוכנית "משפחת סימפסון").
גרסה ישראלית

גרסה ישראלית לתוכנית הופקה בשנת 2004 בישראל בשם "סדנה למשחק", בהנחייתו של עמנואל הלפרין. התוכנית צולמה באוניברסיטת תל אביב ושודרה בערוץ 8. עם המרואיינים לתוכנית ניתן למנות את ששון גבאי, אלון אבוטבול, יוסי גרבר, יונה אליאן, תיקי דיין, ליאור אשכנזי, סשה דמידוב, רמי הויברגר, עמוס לביא, אסתי זקהיים, ואחרים.
הערות שוליים

↑  Lipton takes readers inside ‘Inside the Actors Studio’, ‏October 17, 2007
↑  רותה קופפר, מחכה לג'ק ניקולסון, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2006
↑  Patrick Shanley, James Lipton Retiring From 'Inside the Actors Studio'. Hollywood Reporter. September 24, 2018
ג'יימס ליפטון עם אורחת התוכנית אנג'לינה ג'ולי
הדיוויזיה ה-26 (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הדיוויזיה
 פרטים
 כינוי:  "הדיוויזיה הינקית"
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917 1947 – 1945 1993 (כ־28 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה ה-26 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ופורקה ב-1993.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-18 ביולי 1917, שלושה חודשים לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. כמפקד הדיוויזיה מונה קלרנס רנסום אדוארדס. הדיוויזיה כונתה "הדיוויזיה הינקית" (Yankee Division), ובהתאם לכך, תג הכתף שלה הוא מונוגרמה של ראשי התיבות YD. הדיוויזיה נשלחה לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של ג'ון פרשינג. הדיוויזיה נחתה בצרפת ב-21 בספטמבר 1917, והייתה בכך לדיוויזיה השלמה הראשונה של צבא ארצות הברית שהגיעה לחזית המערבית. כיוון שמרבית חיילי הדיוויזיה היו טירונים, הם הועברו לנופצ'טו שם אומנו בידי קצינים צרפתים מנוסים. בינואר 1918 נכללה הדיוויזיה במסגרת הקורפוס הראשון, והועברה לחזית. הדיוויזיה לחמה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון, וב-3 במאי 1919 הוחזרה לארצות הברית ופורקה. כ-1,587 מחיילי הדיוויזיה נהרגו בקרבות, וכ-12,077 נפצעו.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בתקופה של בין שתי מלחמות העולם הדיוויזיה נותרה פעילה במסגרת המשמר הלאומי. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, עברה הדיוויזיה אימונים בקמפ קמבל, קנטקי, ובאוגוסט 1943 מונה כמפקדה ויליארד סטיוארט פול אשר פיקד עליה עד סוף המלחמה. הדיוויזיה הוקצתה לקורפוס ה-3 אשר היה חלק מהארמייה ה-9 בפיקודו של ויליאם סימפסון. באוגוסט 1944 נשלחה הדיוויזיה לצרפת בלי לעצור קודם לכן בבריטניה, ונחתה בחוף יוטה. בתחילה היא שימשה ככוח סיור ולא לקחה חלק בקרבות. באוקטובר של אותה שנה הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-12 אשר היה חלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון. ב-20 בנובמבר כבשה הדיוויזיה את דיאז מידי הגרמנים, ב-5 בדצמבר הגיעה אל קו מאז'ינו אשר הוחזק בידי הגרמנים, וב-8 בדצמבר נכנסה לסארגמין. לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה לקורפוס ה-3.
הדיוויזיה הועברה לתקופת מנוחה במץ, אולם זו נקטעה ב-16 בדצמבר כיוון שהגרמנים פרצו במתקפת הארדנים. ב-19 בדצמבר הועברה הדיוויזיה ללוקסמבורג והשתתפה בהתקפה על הבליטה הגרמנית בארדנים. בחג המולד כבשה הדיוויזיה את ארסדורף לאחר כבר כבד. בתחילת ינואר הועברה הדיוויזיה למנוחה, אולם כבר ב-20 בינואר חזרה לחזית וחצתה את הנהר וילץ. בסוף החודש הועבר הדיוויזיה לקורפוס ה-20 והוצבה בעמדות מגננה ממזרח לסאר. ב-21 במרץ 1945 הגיעה הדיוויזיה אל הריין, וחצתה אותו ב-26 במרץ באזור אופנהיים. הדיוויזיה השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, וסייע בכיבוש פולדה ומיינינגן. בהמשך הוחזרה הדיוויזיה לקורפוס ה-12 וב-25 באפריל הגיעה לנהר הדנובה. ב-26 באפריל חצתה הדיוויזיה את הדנובה דרומית-מערבית לרגנסבורג ונכנסה לאוסטריה, וב-4 במאי השתתפה בכיבוש לינץ. לאחר מכן הופנתה הדיוויזיה לעבר פראג, אולם אז נכנעו הגרמנים ב-8 במאי. יחידות מהדיוויזיה סייעו בשחרור מאוטהאוזן. כ-1,850 חיילים מהדיוויזיה נהרגו במהלך המלחמה. שניים מחייליה עוטרו במדליית הכבוד, ו-38 עוטרו בצלב השירות המצוין. הדיוויזיה הוחזרה לארצות הברית ופורקה ב-21 בדצמבר של אותה שנה.
היסטוריה > המלחמה הקרה

ב-11 באפריל 1947 הוקמה הדיוויזיה פעם שנייה בבוסטון. הדיוויזיה הוצבה במסצ'וסטס כחלק מהמשמר הלאומי. לאחר התפרקות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה, החלו בתהליכים לצמצם את הדיוויזיה. היא צומצמה לגודל של בריגדה ונכללה כחלק מהדיוויזיה ה-29, ופורקה רשמית ב-1993.
חוק האזרחות והכניסה לישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  15 במרץ 2022
 תאריך חקיקה עברי:  י"ב באדר ב' תשפ"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים וארבע
 תומכים:  45
 מתנגדים:  15
 נמנעים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2968, עמ' 808
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 מספר תיקונים:  0
 נוסח מלא:  חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022
 תאריך פקיעה:  14 במרץ 2025
 
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022 הוא חוק ישראלי ששולל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים.
היסטוריה חקיקתית > החוק המקורי

החוק נחקק לראשונה כחוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003 על ידי הכנסת השש עשרה בעקבות ישיבת קבינט מ-2002 שבה הוחלט להקפיא את מתן האזרחות במסגרת איחוד משפחות בין אזרחי ישראל ותושבי יהודה והשומרון ורצועת עזה.
החוק, שהוגדר כהוראת שעה, אושר בכנסת ב-31 ביולי 2003 ופורסם בספר החוקים ב-6 באוגוסט 2003. תוקף החוק היה לשנה מיום פרסומו, וניתנה לממשלה הסמכות להאריך תוקף זה בצו, באישור הכנסת, לתקופה שלא תעלה בכל פעם על שנה. החוק הוארך מאז עד 16 ביוני 2021, ובמהלך השנים נעשו בו תיקונים שהגדירו חריגים לחוק.
בחוק, ועוד יותר מכך בתיקונים לו, ניתנה לשר הפנים ולמפקד כוחות צה"ל ביהודה והשומרון סמכות להתיר 'ישיבה' במעמד תושב קבע או 'שהייה' בישראל במקרים המפורטים בחוק.
היסטוריה חקיקתית > פקיעת תוקפו של החוק המקורי

ב-6 ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה לאחר שהכנסת העשרים וארבע נמנעה מלחדש אותה. בהצבעה שיתפו סיעות האופוזיציה מימין (הליכוד, מפלגת הציונות הדתית, ש"ס ויהדות התורה) פעולה עם הרשימה המשותפת וחה"כ מימינה עמיחי שיקלי, לאור השינויים שהוכנסו בו לדברי האופוזיציה מימין בלחצן של מפלגות מרצ ורע"מ, והצליחו למנוע את אישור הארכת הוראת השעה לשנה נוספת, וזאת במקביל להימנעותם של חברי הקואליציה מרע"מ, מאזן גנאים וסעיד אלחרומי.
היסטוריה חקיקתית > חקיקת החוק מחדש לאחר פקיעתו

ב-10 במרץ 2022 נחקק החוק מחדש, כהוראת שעה בתוקף לשנה אחת. החוק עבר בתמיכת חלק מחברי הקואליציה וחלק מחברי האופוזיציה, בעוד חברי הכנסת מסיעות מרצ ורע"ם (קואליציה) והרשימה המשותפת (אופוזיציה) התנגדו לו.
חברי כנסת מחד"ש, מרצ ורע"ם גינו את החוק, ועמותת עדאלה הגיבה: "חוק זה הוא אחד החוקים הגזעניים ביותר בעולם כולו – אין מדינה בעולם שאוסרת על אזרחיה לממש את הזכות למשפחה על בסיס שיוך הלאומי או אתני." לעומתם בירכה שרת הפנים איילת שקד על אישור החוק: "מדובר בחוק ציוני, לאומי וביטחוני מהמעלה הראשונה, שלא ניתן היה להפקיר אותו אך ורק בשל פוליטיקה קטנה".
בחוק נקבע כי "הממשלה, באישור הכנסת לאחר שקיבלה את המלצתה של ועדה שוועדת הכנסת תקבע לעניין זה, רשאית, בצו, להאריך את תוקפו לתקופה שלא תעלה בכל פעם על שנה אחת." בהתאם לסמכות זו, במרץ 2023 האריכה הממשלה את תוקף החוק בשנה נוספת, עד 14 במרץ 2024.
מטרת החוק > טעם ביטחוני

בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
אף על פי שהחוק חל על כלל אזרחי ישראל, הוא משפיע באופן מעשי על האוכלוסייה הערבית ומגביל את ערביי ישראל מלקיים חיי משפחה בישראל עם בני זוג פלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה. לטענת המדינה, החוק נחקק משיקולים ביטחוניים ולזמן מוגבל, לנוכח מעורבותם בפעילות טרור של פלסטינים תושבי השטחים שקיבלו היתרי ישיבה בישראל מכוח איחוד משפחות. על פי ארנון סופר וגיל שלו, בממוצע, בכל פיגוע חמישי שבו מעורב ערבי ישראלי, זהו ערבי ישראלי שזכה בתעודת זהות מתוקף איחוד משפחות.
מטרת החוק > טעם דמוגרפי

כלי של מדיניות ציבורית להרחקת האיום דמוגרפי על מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, על ידי הגבלת הגירה של אוכלוסייה ערבית לתחומי המדינה. זאת, על רקע הנתון שבין השנים 1994–2002, בעיקר כתוצאה מהליך מדורג שמטרתו להביא לאיחוד משפחות, השתקעו בישראל כ-130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית. על פי הדמוגרף פרופ' ארנון סופר, אם החוק יבוטל ואיחוד משפחות יתאפשר ללא הגבלה לתוך מדינת ישראל, ייכנסו לישראל בעשור שלאחר מכן כ-200 אלף פלסטינים. בתוך 20 שנה בלבד יתווספו לאוכלוסייה הפלסטינית כחצי מיליון איש רק מכוח איחוד משפחות, ובשקלול הריבוי הטבעי יגדל שיעור האוכלוסייה הפלסטינית בישראל מ-20% כיום ל-31%. בתוך 20 שנה – כל אזרח שלישי במדינת ישראל בגבולות 67 יהיה ערבי ישראלי. בתוך 40 שנה יתווספו כ־1.5 מיליון פלסטינים בחסות החוק ושיעור הפלסטינים בקרב האוכלוסייה בישראל בגבולות 67 יעלה ל-41%. ובתוך 60 שנה בלבד ישיגו ערביי ישראל רוב בתוך מדינת ישראל של 51.5%. (יש הסבורים כי הפרת האיזון הדמוגרפי תואץ אם התרחיש ילווה בעזיבת יהודים את ישראל ולהפסקת העלייה). כלומר מדינת ישראל תהפוך למדינה בעלת רוב ערבי בתוך שני דורות בלבד.
תמיכה בעמדת המדינה ניתן למצוא בחוות הדעת של מרכז מציל"ה בו נאמר שעמדתה של המדינה לגבי הגבלת הכניסה לישראל במסגרת איחוד משפחות אינה שרירותית כפי שעמדת המדינה השוללת את זכות השיבה אינה שרירותית – שתי פעולות אלו (איחוד המשפחות וזכות השיבה) עלולות "לסכן את קיומה של המדינה ואת מימוש זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בתוכה".
תחולת החוק

החוק חל על פלסטינים תושבי אזור יהודה שומרון וחבל עזה.תיקון מס' 1 לחוק, מאוגוסט 2005, קבע שגם מי שרשום במרשם האוכלוסין של יהודה, שומרון וחבל עזה, אפילו אם אינו תושב האזור (למשל, הוא תושב ממלכת ירדן) נחשב לתושב האזור. בתיקון מס' 2 לחוק הוטלו הגבלות דומות על תושבי איראן, לבנון, סוריה ועיראק.
המונח "איחוד משפחות" אינו מתייחס לאיחוד בני משפחה אשר נקרעו זה מזה ומבקשים לשוב ולהתאחד, אלא למצב שכיח בו ערבי ישראלי או ערבייה ישראלית נישאים לתושבי אותם אזורים, ומבקשים לתת לבני זוגם זכות להיכנס לישראל ולהתגורר בה.
עם זאת, בלחץ בג"ץ שינתה הכנסת את הוראות החוק וצמצמה את ההגבלות כך שיחולו רק על גברים מתחת לגיל 35 ועל נשים מתחת לגיל 25.
עתירות נגד החוק

הארגון עדאלה עתר לבג"ץ נגד חוקיותו של החוק, ובפסק הדין בעתירה שניתן ב-14 במאי 2006 קיבל בית המשפט, ברוב של 6 מול 5 שופטים, את הטענה שמדובר בחוק שאינו חוקתי, הסותר את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. עם זאת, העתירה נדחתה כיוון שהשופט אדמונד לוי, שהיה בין שופטי דעת הרוב, סבר כי אין טעם להכריז על פסלותו של החוק מכיוון שהוא עומד לפוג מאליו בתוך מספר חודשים, ופסיקתו הצטרפה לדעת המיעוט של חמישה שופטים שסברה כי החוק חוקתי ונוצר רוב של שישה שופטים לקביעה שאין לפסול את החוק. פסק הדין המרכזי בדעת המיעוט היה של השופט מישאל חשין, ובו פסק שהזכות לכבוד האדם, המוקנית בחוק-היסוד, וכן הזכויות לחיי משפחה ולשוויון הנגזרות ממנה, אינן כוללות זכות של אזרחים ישראלים שתותר כניסתם של בני-זוגם הזרים לישראל.
לאחר שהוכנס לחוק שני תיקונים ב-17 ביולי 2011,[דרוש מקור] הוגשו מספר עתירות חדשות נגד החוק, מטעם חברת הכנסת זהבה גלאון, עדאלה, האגודה לזכויות האזרח והמוקד להגנת הפרט, בין היתר בהסתמך על כך שרוב שופטי ההרכב שדן בעתירות הקודמות סברו שהחוק אינו חוקתי. העתירה האחרונה מתמקדת בהשפעת הוראות החוק ככל שהוא נוגע לילדים. העתירות הועברו אף הן לדיון בפני הרכב מורחב של 11 שופטים.
בינואר 2012, בהרכב מיוחד של 11 שופטים, דחה בג"ץ את כל העתירות כנגד החוק. השופטים "הכירו בקיומה של זכות חוקתית לחיי משפחה, אך עם זאת קבעו כי היא לא חייבת להיות ממומשת דווקא בישראל. עוד נקבע כי גם אם ישנה פגיעה בזכויות חוקתיות בהן הזכות לשוויון, הפגיעה היא מידתית ועומדת בתנאים של חוק היסוד". השופט אשר גרוניס, שתמך בדחיית העתירה, כתב בנימוקיו לפסק הדין ש"זכויות אדם אינן מרשם להתאבדות לאומית."
הסמכות לדון בענייני החוק

ב-11 במאי 2018 הבשיל מהלך של שרת המשפטים איילת שקד שהעביר את ההכרעה בעניינים ביטחוניים שונים מבג"ץ לבתי המשפט המחוזיים ונכנס לתוקף צו בתי משפט לעניינים מנהליים, שהסמיך את בתי המשפט המחוזיים בשבתם כבתי משפט לעניינים מנהליים לדון בכל ענייני מינהל האוכלוסין (למעט חריגים), ובכלל זה בעתירות על החלטות לפי סעיף 3ג לחוק האזרחות והכניסה לישראל.
ראו גם

חוק האזרחות (ישראל)
בג"ץ גלאון נגד היועץ המשפטי (בג"ץ איחוד משפחות II)