stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחיקם פולונסקי
ביוגרפיה

פולונסקי נולד וגדל בכפר חיים למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין. בגיל 8 התייתם מאביו. שני אחיו הבוגרים היו אתלטים מצטיינים. פנחס פולונסקי אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש ועטרה פולונסקי, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה הרביעית בזריקת דיסקוס. הוא פיתח קריירה באתלטיקה והתאמן בקבוצת הפועל כפר חיים ובהמשך בקבוצת הפועל חדרה.
ביוגרפיה > 1966

בתחרות שנערכה בינואר 1966 זכה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אישי חדש של 45.95 מטר, התוצאה הרביעית בטיבה בישראל באותה העת וכיום (2018) מקום 19 בכל הזמנים.
ביוגרפיה > 1968

באליפות ישראל שנערכה ברמת גן בסוף יוני 1968 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 35.68 מטר, אחרי מאיר יעקובי (56.78 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' (43.60 מטר).
ביוגרפיה > 1969

באליפות ישראל בהיאבקות שנערכה באשקלון בפברואר 1969 זכה פולונסקי במדליית זהב בסגנון חופשי במשקל כבד מעל 100 ק"ג.
ביוגרפיה > 1970

באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 1970 זכה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.25 מטר, לפני עקיבא קורל מהפועל רמת גן (42.05 מטר), ועופר בורובסקי מהפועל עמק חפר (39.38 מטר).
ביוגרפיה > 1971

באליפות הפועל בהיאבקות שנערכה במכון וינגייט בסוף דצמבר 1971 זכה פולונסקי במדליית זהב במשקל עד 100 ק"ג.
ביוגרפיה > 1972

באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס אחרי עקיבה קורל מהפועל רמת גן (42.19 מטר) ולפני דב אליאס.
ביוגרפיה > 1973

בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה פולונסקי במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.52 מטר, אחרי ג'רי וולף שקבע שיא מכביה חדש של 51.92 מטר וג'ו גולד (45.28 מטר), שניהם מארצות הברית.
ביוגרפיה > 1974

באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 1974 זכה פולונסקי במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.10 מטר, אחרי עופר בורובסקי (43.40 מטר) ויאיר מקלר מהפועל אשקלון (39.06 מטר).
חייו האישיים

פולונסקי אב ל-5 ילדים. נפטר בכפר חיים בגיל 76, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
הנצחה

בשנת 2012 יצא לאור סרטו של יגאל תיבון "הולך על הידיים" סרט תעודה, על חייו של אחיקם פולונסקי.
שיאים אישיים

זריקת דיסקוס: 45.95 מטר (1966)
יידוי פטיש: 35.68 מטר (1968)
הערות שוליים

1 2 3  50 התוצאות הטובות ביותר בישראל בכל הזמנים - זריקת דיסקוס, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
↑  הקבר של אחיקם פולונסקי בבית העלמין כפר חיים, באתר BillionGraves.
↑  אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר gbrathletics (באנגלית)
1 2  האתלט שחקן הכדוריד והכדורסלן הוסיף כתר לראשו - בהאבקות, מעריב, 28 בפברואר 1969
↑  44 שחקנים הוזמנו לאימון ראשון של נבחרת הכדוריד, מעריב, 3 בינואר 1967
↑  אחיקם פולונסקי ימשיך להתאבק במכבי נתניה, מעריב, 16 בינואר 1972
↑  אלכס פרלסמן, אחיקם פולונסקי "שיאן עולמי", מעריב, 2 באוגוסט 1977
↑  יעקב פתאל, אסתר שחמורוב - תקוה גדולה שאכזיבה בגלל מאמנה, דבר, 30 ביוני 1968
↑  יעקב פתאל, שיא חדש של גונטובניק בברזל -16.28 מ', דבר, 5 ביולי 1970
↑  פולונסקי אלוף הפועל בהיאבקות, דבר, 26 בדצמבר 1971
↑  יעקב פתאל, אכזבה גם ביום ה-2 באתלטיקה, דבר, 10 ביולי 1972
↑  יורם רייס, שיאי המכביה החדשים בא"ק לא חיפו על הרמה הירודה, דבר, 16 ביולי 1973
↑  אורי ירון, נעילה בלי שיאים, מעריב, 11 ביולי 1974
↑  50 התוצאות הטובות ביותר בישראל בכל הזמנים - יידוי פטיש, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
הנס-דיטריך גנשר

הנס-דיטריך גנשר (בגרמנית: Hans-Dietrich Genscher‏; 21 במרץ 1927 בריידבורג, סקסוניה – 31 במרץ 2016), פוליטיקאי גרמני, היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המערבית (יושב ראש שלה בשנים 1974–1985) ואחר כך בגרמניה המאוחדת מחדש, שר החוץ וסגן קנצלר של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנים 1974–1992 (להוציא פסק זמן של שבועיים בשנת 1982), כשכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בשני תפקידים אחרונים אלה. בשנת 1991 היה יושב ראש הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. גנשר כיהן גם כשר הפנים של גרמניה המערבית בשנים 1969–1974. עורך דין בהכשרתו.
ילדות וצעירות

הנס-דיטריך גנשר נולד בשנת 1927 בריידבורג, המהווה בימינו חלק מן העיר האלה בסקסוניה. משפחתו השתייכה לשכבה בורגנית-איכרית בעלת דעות שמרניות-לאומיות. אביו היה המשפטן קורט גנשר ששירת אגודה של חקלאים, ואמו, הילדה לבית קריימה, הייתה בת איכרים. האב נפטר בשנת 1937. הנס-דיטריך למד בגימנסיה ממלכתית בהאלה ובשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה גויס לתפקיד תמיכה בחיל האוויר הגרמני "לופטוואפה". בשנת 1944, בגיל 17, התקבל למפלגה הנאצית. בימי הקרב על ברלין לחם כחייל בארמייה ה-12 שהייתה תקוותו האחרונה של היטלר במאבקו בבעלות הברית. במאי 1945 רב הטוראי גנשר נלקח לשבי הצבא האמריקני אחר כך הועבר לידי הצבא הבריטי ושוחרר אחרי זמן קצר.
אחרי לימודי משפטים בפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה באוניברסיטת האלה ובאוניברסיטת לייפציג, בשנת 1949 עבר גנשר מבחנים אחרונים והוסמך לעורך דין.
באותה שנה מזרח גרמניה שנמצאה תחת כיבוש סובייטי הפכה למדינה קומוניסטית תחת השם "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית". גנשר חלה אז בצורה קשה של שחפת ואושפז למשך שלוש שנים בסנטוריום לחולי שחפת.
תחילת פעילותו הפוליטית

בשנת 1946 הצטרף גנשר למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה המזרחית, אך לאחר שהבין שמזרח גרמניה נשלטת באופן מלא על ידי המפלגה הקומוניסטית, ברח בשנת 1952 למערב גרמניה.
עם הגעתו למערב גרמניה הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית בגרסתה המערבית, ועבר בחינה באוניברסיטת המבורג להסמכה כעורך דין בגרמניה המערבית. התיישב בעיר ברמן. מאוחר יותר, בזמן חברותו בממשלה, עבר לגור בווילה בווארטבך-פוסט, על יד עיר הבירה דאז, בון.
הקריירה הפוליטית

בשנים 1962–1964 גנשר היה עוזר של סיעת הדמוקרטים החופשיים בבונדסטג. בשנת 1965 הוא נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה וב-1968 נבחר לסגן יושב ראש מפלגתו. באוקטובר 1969 כוננה קואליציה בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות וילי ברנדט, ובין הדמוקרטים החופשיים, וגנשר מונה לתפקיד שר הפנים. במאי 1974, בעקבות היבחרו של ראש מפלגתו, ולטר של, לנשיא גרמניה, נבחר גנשר לראש המפלגה הדמוקרטית החופשית, שר החוץ וסגן קנצלר של גרמניה המערבית. הוא המשיך לכהן בתפקידים אלו בשנים 1974–1982 בממשלות בראשות הלמוט שמידט. מפלגתו של גנשר הייתה לשון המאזניים בין ימין לשמאל. בשנת 1982 העביר גנשר את מפלגתו לקואליצייה של הימין, בראשות האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של הלמוט קוהל. בקואליציה זו המשיך גנשר לכהן כשר חוץ וכסגן קנצלר למשך עשור נוסף, בשנים 1982–1992. העברת התמיכה של מפלגתו אל הימין הייתה למורת רוחם של חלק מחברי המפלגה שכשליש מהם עזבו את המפלגה. אולם בקרב הציבור הבחירה השתלמה ובשנת 1990 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר מבחינתה מזה שנים רבות.
ב-18 במאי 1992 התפטר גנשר, לפי בקשתו, מן הממשלה הפדרלית, בה כיהן למשך 23 שנה. הוא היה שר החוץ שכיהן מספר השנים הרב ביותר בעולם (18 שנים) והפוליטיקאי הגרמני הפופולרי ביותר. הוא לא ציין במפורש את הסיבות לפרישה, אולם באותה תקופה עבר שני התקפי לב. בעת פרישתו נשאר לכהן עדיין בבונסטאג והמשיך להחזיק בעמדת השפעה במפלגה החופשית דמוקרטית.
אחרי פרישתו, הקנצלר הלמוט קול ויושב ראש המפלגה החופשית דמוקרטית, הרוזן אוטו למבסדורף, החליטו למנות את אחת מעוזרותיו של גנשר, אירמגרד שווצר, לשרת החוץ החדשה. בהחלטה מפתיעה רוב חברי הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה דחה את המינוי והצביע במקום זאת בעד מינויו של קלאוס קינקל.
הקריירה הפוליטית > כשר הפנים

בפברואר 1970, בעקבות הצתה של בית אבות במינכן בה נספו 7 אנשים, גנשר נדרש להתמודד עם בעיית הטרור הפלסטיני נגד יהודים וישראלים. מיד לאחר השריפה הורה גנשר למשטרה הפדרלית לסייע בחקירת האירוע והוא עצמו יצא למינכן לעמוד מקרוב על התקדמות החקירה ולהשתתף בהלוויות. בנוסף, הורה על הצבת משמרות של שוטרים על כל המוסדות הישראליים והיהודיים בגרמניה. בעקבות מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן והפיצוץ שריסק את טיסה 330 של סוויסאייר, הורה גנשר על החמרה בפיקוח על זרים ובמתן אשרות לערבים ופעל לשיתוף פעולה בינלאומי נגד חבלות במטוסים. בספטמבר 1970, לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, אמר גנשר שהחטיפות ייפסקו רק כשאף מדינה לא תסכים לקלוט את החוטפים.
בספטמבר 1972 כשר פנים דחה גנשר את הצעת ישראל לשלוח לגרמניה יחידות מיוחדות כדי לסייע בשעות משבר בני הערובה הישראלים במשחקים האולימפיים במינכן. ניסיון חילוץ כושל של כוח משטרה גרמני בבסיס חיל האוויר הגרמני בפירסטנפלדברוק הביא לטבח עקוב בדם, במהלכו נהרגו כל 11 בני הערובה, 5 מחבלים פלסטינים ושוטר גרמני. הפופולריות של גנשר בישראל ירדה עוד יותר אחרי שהוא שחרר שלושה מן המחבלים הערבים בעקבות חטיפה של מטוס של חברת "לופטהנזה" ב-29 באוקטובר 1972.
הקריירה הפוליטית > מדיניותו כשר החוץ > בזירה האירופית

במסגרת האיחוד האירופי גנשר היה משוכנע בתפקיד ההכרחי של ההתחזקות הברית הגרמנית-צרפתית, חיונית בעיניו במאמצי ההתיעלות של קהילייה האירופית שכללה אז עשר מדינות. גנשר תרם לתנופה מחדש של הברית הפוליטית האירופית והציע בשנת 1981 יחד עם שר החוץ האיטלקי אמיליו קולומבו צעדים לחיזוק שיתוף הפועלה המדיני, מה שנקרא "תוכנית הפעולה האירופית" לצורך גיבושה של מדיניות חוץ מערב-אירופית משותפת, התאמת החקיקה ושיתוף פועלה ברמה מערב אירופית בסוגיות של ביטחון הציבור, המאבק בטרוריזם וחיזוק תפקיד הפרלמנט.
הקריירה הפוליטית > מדיניותו כשר החוץ > היחסים עם ברית המועצות

מתוך שכנוע כי המלחמה הקרה מחמירה את פצע ההפרדה בין שתי המדינות הגרמניות, השתדל גנשר לקדם בכל הזדמנות את יוזמות ה"דטאנט", הדו-שיח, והמשא ומתן בין המחנה המערבי והמחנה הקומוניסטי, זאת על מנת לשמור על קשרים פוליטיים ותרבותיים כתשתית לאיחוד מחדש של גרמניה בעתיד. להערכתו הקרע בין הגרמניות היה אידאולוגי בלבד ובאחריות ההנהגה בקרמלין. לכן הוא נמנה עם היוזמים של "אוסטפוליטיק" מציאותית, שתסייע לדו-השיח עם הסובייטים. מדיניות חוץ זו הובנה לפעמים על ידי ממשלות אחרות ועל ידי אנליסטים פוליטיים כ"פילו-סובייטית". היא הובילה בסופו של דבר לחתימת הסכמי הלסינקי.
עם זאת, בעת כהונתו בקואליציה בראשות הקנצלר הלמוט קוהל, הצליח גנשר לעצור את הסחף הפציפיטסטי מזמן "משבר האירו-טילים" והתנגד בתקיפות לתמרונים הפוליטיים והדיפלומטיים של ברית המועצות.
בשנת 1987, אחרי הגעתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב, גנשר קרא למערב להבין כלשונו את הנאום החדשני של המנהיג הסובייטי שהביע את רצונו לערוך רפורמות בארצו. אולם ב-1989 כשהתנגד להתחדשות מערך טילי הגרעין בעלי טווח קצר, המדינות האנגלו-סקסיות מתחו בקורת על מדיניות פירוק הנשק של גנשר ועל שיתוף פעולה הפעיל עם ברית המועצות ועם גרמניה המזרחית. בימי פסגת ה-40 של נאט"ו בסוף מאי 1989 הציע גנשר את "אופציית אפס שלישית": פירוק אירופה מהטילים הגרעיניים לטווח קצר (פחות מ-500 ק"מ), לרבות מטילי "לאנס", אחרי פירוק הטילים בעלי טווח ארוך ובינוני. אופציה זו נחשבה בעייתית מפני שאיפשרה לכוחות ברית ורשה להישאר במעמד של עליונות מוחצת, עם מלאי של פי ארבעה יותר טילים וכוחות קונבנציונליים מאשר לכוחות נאט"ו.
הקריירה הפוליטית > מדיניותו כשר החוץ > הפליטים הגרמנים ומאמצי האיחוד מחדש של גרמניה

ב-1989 הצליח להפוך את הבריחה ההמונית של גרמנים ממזרח אירופה להצלחה אישית, כאשר מן המרפסת של השגרירות המערב-גרמנית בפראג הודיע לפליטים ב-30 בספטמבר כי יורשו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית להגר חופשית דרך שטחה למערב גרמניה. שר החוץ המזרח גרמני טען מצידו כי היה מדובר ממילא ב"יסודות אסוציאליים" ש"לא יוכלו למצוא מקום בתהליך החברתי הנורמטיבי של מזרח גרמניה".
[בינתיים ב-18 באוקטובר המנהיג הקומוניסטי המזרח גרמני אריך הונקר התפטר, בעוד שגורבצ'וב הצהיר שהוא מעוניין בסדר אירופי חדש, עם גבולות פתוחים.
בשנת 1990 גנשר נשא ונתן עם עמיתו הגרמני, מרקוס מקל, בסוגיית איחודה מחדש של גרמניה. בנובמבר 1990 חתם עם שר החוץ של פולין, קשישטוף סקובישבסקי, על הסכם הגבולות הגרמני-פולני, בנוגע לקביעת הקו אודר-נייסה כגבולה המערבי של פולין.
הקריירה הפוליטית > מדיניותו כשר החוץ > אחרי איחוד גרמניה מחדש

בשנת 1991 נמנה עם קובעיה העיקריים של המדיניות הגרמנית בנוגע ליוגוסלביה.
גנשר נודע בעבר כתומך בטיפוח היחסים הטובים בין גרמניה המערבית ליוגוסלביה.
בשנת 1991 הוביל את ההכרה על ידי גרמניה של הרפובליקה של קרואטיה בימי מלחמת העצמאות של קרואטיה, זמן קצר אחרי המתקפה הסרבית על העיר ווקובר. אחרי שקרואטיה וסלובניה הכריזו על עצמאות, הסיק גנשר כי לא ניתן יותר לשמר את הפדרציה היוגוסלבית, שבהנהגת המשטר הקומוניסטי-לאומני הסרבי בבלגרד וסבר שהרפובליקות האלה שרצו לעזוב את הפדרציה זקוקות להכרה דיפלומטית מידית. הוא קיווה שמהלך כזה יוכל לעצור את המלחמה.
דנמרק והולד הצטרפו מהר ליוזמה הגרמנית. שאר האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר ללכת בעקבותיהן. המזכיר הכללי של האו"ם חוויאר פרז דה קוויאר הזהיר את הממשלה הגרמנית כי, להפך, הכרה בסלובניה וקרואטיה תוביל להעצמת העמותים במרחב יוגוסלביה לשעבר. הועלו טענות מצד תומכי המחנה הסרבי בקרב היסטוריונים (גיבס), דיפלומטים ואנשי אקדמיה ותקשורת לפיהן הדיפלומטיה הגרמנית בהנהגתו של גנשר יחד עם זו של הוותיקן דרבנו את קרואטיה וסלובניה לפרק את יוגוסלביה מתוך מניעים פוליטיים משלהן. לפי תאוריית קונספירציה זו, לולא עמד גנשר על ההחלטה להכיר בצורה "חפוזה" בעצמאותן של סלובניה וקרואטיה, הבוסנים המוסלמים לא היו מזדרזים להכריז על עצמאות, בלגרד לא היה פולשת לשם ועשור של אסונות היה נמנע. טוני ג'דט המצטט תאוריה זו טוען שיש בכך הפחתת האחריות המכרעת של המנהיגים בבלגרד בקשר לטרגדיית המלחמה ביוגוסלביה בשלהי המאה ה-20.
במפגש שרי החוץ של הקהיליה האירופית בשנת 1991 הציע גנשר ללחוץ לקיים משפט פשעי מלחמה נגד נשיא עיראק דאז, סדאם חוסיין, בגין תוקפנותו כלפי כווית, השימוש בנשק כימי נגד אזרחים ורצח עם נגד הכורדים.
בימי מלחמת המפרץ ניסה גנשר למצוא דרך להתמודד עם הבעיה העיראקית אחרי שמנהיגי המערב החליטו לצאת למלחמה כדי להוציא את כוחות עיראק מכווית. גרמניה תרמה תרומה פיננסית מהותית למאבק בעלות הברית אולם, בגלל מגבלות חוקתיות נגד השימוש בכוחותיה הצבאיים, כמעט לא סיפקה סיוע צבאי כלשהו.
כשאחרי המלחמה, פרצו דיונים פוליטיים מרחיקי לכת בקשר לדרך שבה על גרמניה למלא את האחריות הגלובלית שלה, השיב גנשר כי אם המעצמות הזרות מצפות מגרמניה לקחת על עצמה אחריות יותר גדולה, הן צריכות לתת לה סיכוי לבטא את השקפותיה ב"אופן יותר חזק" במועצת הביטחון השל האו"ם.
בשנת 1992 יחד עם עמיתו הדני, אופה אלמן-ינסן, נקט גנשר ביוזמה ליצור את "מועצת המדינות הבלטיות" (CBSS) ואת ה"יורופקולטי".
פעילותו אחרי הפרישה מן החיים הפוליטיים

אחרי הפרישה, המשיך גנשר להיות פעיל כמשפטן ובמסגרת ארגונים בינלאומיים.
בשנים 2010-1999 הצטרף למשרד עורכי הדין ביזינג, מיפלמן וטייה. בשנת 2000 הקים חברת ייעוץ משלו,Hans-Dietrich Genscher Consult GmbH. בשנים 2013-2001 שימש כיושב ראש החברה הגרמנית ליחסי חוץ.
בשנת 2001 ניהל גנשר בוררות ששמה קץ לסכסוך שנמשך כחודש בין חברת התעופה הגרמנית "לופטהנזה" ולארגון טייסיה, והשיג הסכם לפיו סוכם על העלאת המשכורות ביותר מ-15% עד לסוף שנה הבאה.
בשלהי שנת 1992 התמנה ליושב ראש אגודת התורמים החדשה של האופרה הממלכתית של ברלין.
גנשר לא נמנע מלהביע דעתו על נושאים פוליטיים שונים. בשנת 2009 מחה נגד החלטתו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לבטל את נידוי הבישופים של אגודת הקדוש פיוס העשירי, בגלל שאחד הבישופים היה מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
ב-20 בדצמבר 2013 התגלה כי גנשר שיחק תפקיד בתיווך שחרורו מן הכלא והטסתו לגרמניה של האוליגרך הרוסי לשעבר ויריב מר של הנשיא הרוסי פוטין, מיכאיל חודורקובסקי. אחרי 2012 גנשר נפגש פעמיים, בגרמניה וברוסיה, עם הנשיא ולדימיר פוטין ובחן אפשרויות חוקיות לשחרורו של חודורקובסקי מן הכלא. ההזדמנות נוצרה כשאמו של איש העסקים אושפזה בנבובמר 2013 בגלל סרטן. אז שיגר גנשר מכתב לחודורקובסקי שבו המליץ לפנות עם מכתב מחילה לנשיא פוטין.
הנס-דיטריך גנשר היה נשוי פעמיים: לראשונה בשנים 1958–1966 - ללואיזה לבית שווייצר, שילדה את בתו, מרטינה (נשואה מאוחר יותר עם ריינהרדט צודרופ), ולברברה לבית שמידט - החל מאוקטובר 1969.
מבחר פרסים ואותות כבוד

גנשר הוא אזרח כבוד של הערים הַאלֶה וברלין.
1973 - הצלב הגדול להצטיינות של גרמניה; עם כוכב וחגורת כתף (1975)
בספרד - 1977 - הצלב הגדול של מסדר איזבלה הקתולית; ;1990 - פרס נסיך אסטוריאס
1977 - במבי, פרס התקשורת הגרמנית
בפורטוגל - הצלב הגדול של מסדר כריסטוס ; 1984 - הצלב הגדול של מסדר האינפנטה דום אנריקה; 1987 - הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות
באיטליה - 1979 - הצלב הגדול להצטיינות
באוסטריה - 1979 - עיטור הכבוד מזהב להצטיינות
בצרפת - 1986 - הצלב הגדול של לגיון הכבוד
1990 - פרס תאודור הויס
בפולין - 1992 - הצלב הגדול להצטיינות
בהונגריה - 1992 עיטור המסדר להצטיינות
בקרואטיה - 1996 - עיטור מסדר הנסיך טרפימיר
בלטביה: 1997 - עיטור מסדר שלושת הכוכבים
באסטוניה: 1997 - עיטור מסדר הצלב מריינלנד
בליטא - 1998 - עיטור המסדר הדוכס הגדול גדימינאס
2003 חבר כבוד של מועדון בודפשט
2004 - פרס אריך קסטנר של מועדון העיתונות בדרזדן
2004 - פרס האמנות להבנה צ'כית-גרמנית
2005 - הפרס אירופה לתרבות
2006 - פרס אדם מיצקביץ'
2007 - הפרס לחירות של הקרן פרידריך נאומן
לקריאה נוספת

Dennis Kavanagh - "Genscher, Hans-Dietrich". A Dictionary of Political Biography. Oxford: OUP, 1998
Hans-Dietrich Genscher. Erinnerungen — Berlin: Siedler-Verlag, 1995. — 1086 p. — ISBN 3-88680-453-4. (בגרמנית)
Werner Filmer, Heribert Schwan. Hans-Dietrich Genscher — Rastatt: Moewig-Verlag, 1993. — ISBN 3-8118-2815-0. (בגרמנית)
Hans-Dieter Lucas. Genscher, Deutschland und Europa — Baden-Baden: Nomos, 2002. — 444 p. — ISBN 3-7890-7816-6. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  ראשי המפלגה הליבראלית הגרמנית יצאו למוסקבה, הצופה, 23 ביולי 1969
↑  א. דויטשקרון, יורד מישראל - שר המשפטים בממשלת בון, מעריב, 5 באוקטובר 1969
↑  פורסם הרכב ממשלת ברנדט, דבר, 23 באוקטובר 1969
↑  שאול בן חיים, המנצח האמיתי: הנס דיטדיך גנשר, מעריב, 3 בדצמבר 1990
↑  שבעה נספו במושב־זקנים במינכן שהוצת בזדון, דבר, 15 בפברואר 1970
↑  נשיא מערב גרמניה ישתתף, דבר, 17 בפברואר 1970
↑  צוות משטרתי מתוגבר חוקר ההצתה במינכן, למרחב, 16 בפברואר 1970
↑  שווייץ קוראת לכינוס, למרחב, 24 בפברואר 1970
↑  גרמניה תפעל נגד מדינות השותפות לפשעים נגד אזרחיה, מעריב, 4 במרץ 1970
↑  א. דויטשקרון, הפלשתינאים גובים מיסים בגרמניה, מעריב, 26 באפריל 1970
↑  א. דויטשקרון, גרמניה תפעל במישור בינלאומי למען מלחמה נגד פיראטיות באוויר, מעריב, 8 באפריל 1970
↑  המתנקשים במטוס "אל־על."במינכן עומדים להשתחרר מבית הכלא, מעריב, 8 בספטמבר 1970
↑  Tony Judt Postwar A History of Europe since 1945 Vintage Books, London p.666
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463079105171  PLWABN: 9810703180805606  BIBSYS: 90371398  BNE: XX1283175  BnF: cb12228930j (data)  CiNii: DA00319895  GND: 118690388  ICCU: TO0V168421  ISNI: 0000 0001 0913 7933  LCCN: n50018293  LNB: 000156301  MusicBrainz: 212f741d-48f3-41a7-acb2-c9975a85e961  NARA: 10581091  NKC: jn19990002612  NLA: 35118241  NSK: 000040006  NTA: 068396260  RERO: 02-A003287635  SELIBR: 394349  SNAC: w6m375gf  SUDOC: 030981638  Trove: 831768  VIAF: 71442679   WorldCat (עם VIAF): 71442679
משה גרילק

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1936 כ"ח באדר תרצ"ו אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  16 במאי 2023 (בגיל 87) כ"ו באייר ה'תשפ"ג
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  תל אביב, שכונת הר נוף, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 16 במאי 2023 
 בת זוג:  שרה גרילק
 אב:  אליהו גרילק
 
משה חיים גרילַק (כ"ח באדר ה'תרצ"ו, 22 במרץ 1936 – כ"ו באייר ה'תשפ"ג, 16 במאי 2023) היה סופר, מרצה, עיתונאי, בעל טור, והעורך הראשי של השבועון "משפחה".
ביוגרפיה

נולד באנטוורפן שבבלגיה למשפחה חסידית יוצאת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לצרפת עם משפחתו, שם חיו תחת שלטון וישי במסווה של גויים. בשנת 1942, בגיל 6, הבריח את הגבול לשווייץ לבד עם שלושה ילדים נוספים, קטנים ממנו, ושם גדל אצל הורים מאמצים עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתגורר בבני ברק. גרילק למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "קול תורה" ופוניבז'.
שירת בצה"ל במסגרת הסדר שלב ב', ולאחר מכן בשירות מילואים בחיל האוויר, לחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1966–1970 היה בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית בסאו פאולו שבברזיל.
גרילק היה בין הראשונים והידועים במרצים בתנועת התשובה, והיה ממקימי ארגון "ערכים" להחזרה בתשובה. נחשב למרצה מבוקש בנושאי יהדות. כמו כן היה מרואיין בתקשורת בנושאי דת וחרדים.
במשך שנים התגורר בתל אביב. בשנות ה-90 של המאה ה-20 עבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. היה נשוי לשרה (נפטרה באפריל 2019), ואב לשישה. אחיו היה הסופר מנחם גרילק.
גרילק נפטר ב-16 במאי 2023.
פעילות עיתונאית וספרותית

בשנת 1977 החל לכתוב ב"מעריב" (יחד עם שמואל חסידה) מדור דו-שבועי בנושא יהדות בשם "דע את יהדותך". החל משנת 1985, במשך שמונה שנים, כתב מדור שבועי ב"מעריב" על פרשת השבוע בשם "פרשה ופשרה". רשימות אלו יצאו לאחר מכן בספרים "דע את יהדותך", "סיני מאז ולתמיד", "פרשה ופשרה" ו"פרשה ולקחה".
בשנת 1985 נמנה עם מקימי העיתון "יתד נאמן", והיה עורכו במשך כשלוש שנים עד להתפטרותו במרץ 1988. בנוסף ערך מוסף תורני בשם "קולמוס" וכמו כן את כתב העת "ניצוצות" למחשבה יהודית.
משנות ה-90 עד למותו כיהן כעורך ראשי של השבועון "משפחה". משנת 2010 כתב טור דו-שבועי קבוע באתר צו פיוס.
גרילק גם פרסם מספר ספרי מתח, תחת שם העט ח. אליאב, אשר תורגמו למספר שפות.
מספריו > יהדות

פרשה ופשרה (1988)
פרשה ולקחה (1990)
הגדה ופשרה (1995)
סיני מאז ולתמיד (2011)
שם אבותי (2022)
מספריו > סיפורת

דון קרלוס מליסבון (1993)
דון קרלוס בכלא (1994)
בין קורי העכביש (1996)
כתונת פסים (1996)
המעטפה (2000)
מספריו > שונות

שיח שבים (עורך, 1998)
החרדים: מי אנחנו באמת? (2005)
הערות שוליים

↑  א.פרידמן, על ילד יהודי והשגחה פרטית: ראיון עם הרב משה גרילק, באתר הידברות, 4 בנובמבר 2013
↑  מוקדי כוח והשפעה חוץ פרלמנטריים בחברה החרדית, באתר "אנשים"
↑  משה ויסברג, אשת הסופר והעורך הלכה לעולמה בשבת, באתר בחדרי חרדים, 13 באפריל 2019
↑  יוסי שטארק, ‏נפטר ותיק הסופרים בעיתונות החרדית: הרב משה גרילק ז"ל, באתר JDN‏, 16 במאי 2023
↑  אמנון לוי, הנהלת "יתד נאמן" התפטרה בגלל פגיעה בחופש הביטוי, חדשות, 22 במרץ 1988
↑  חיים הוא שמו השני, ו'אליאב' רומז לאביו אליהו.
↑  פרשה ולקחה - חלק א, באתר אוצר החכמה, פרשה ולקחה - חלק ב, באתר אוצר החכמה
↑  שיח שבים, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260709605171  BnF: cb14514111p (data)  GND: 1141084988  ISNI: 0000 0000 7843 6825  LCCN: n88074444  SUDOC: 077754484  VIAF: 100326441   WorldCat (עם VIAF): 100326441
ששון גבאי

| --- | --- |

גבאי, 2015
 לידה:  24 בנובמבר 1947 (בן 77) י"א בכסלו ה'תש"ח בגדאד, ממלכת עיראק 
 תאריך עלייה:  1951
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1972
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 צאצאים:  אדם גבאי
 מספר צאצאים:  5
 פרסים והוקרה:  4 פרסי אופיר  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע  פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
ששון גבאי בסדרת הטלוויזיה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", 1991
ששון גבאי (מימין) וקרן צור בהצגה "רוחל'ה מתחתנת", מאת סביון ליברכט, בבימויה של ציפי פינס, בתיאטרון בית ליסין, 2011
ששון גבאי (נולד ב-24 בנובמבר 1947, י"א בכסלו ה'תש"ח) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי. זוכה ארבעה פרסי אופיר (שיא לשחקן ישראלי), פרס האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, פרס התיאטרון הישראלי, פרס קלצ'קין ופרס רוזנבלום.
ביוגרפיה

ששון נולד בבגדאד שבעיראק כבנם הקטן של משה גבאי, ואמירה (נזימה, למשפחת אברהמי). נקרא על שם אבי אביו, ששון. סבו היה מגבאי מתחם קבר יחזקאל הנביא בעיירה אל כפל (צ'פל), ומשם נבע שם המשפחה "גבאי". אביו עבר מעיירה זו לבגדאד, שם עסק בסחר בדים והתחתן. אחיו הבכור היה הדיפלומט והמזרחן צבי גבאי.
המשפחה הייתה אמידה, וגרה בבית מרווח בשכונה החדשה "באב אל שרקי" (השער המזרחי) בבגדאד. הם חיו בצל עימותים בלתי פוסקים עם השכנים המוסלמים, ובאווירה עוינת. בפרהוד משפחת סבו וסבתו, מצד אמו, ניצלה בזכות שכניה הערבים. לאחר כ"ט בנובמבר 1947, הורע מצבם בכלל יהודי עיראק, וב-1951, לאחר שביתם הוחרם על כל תכולתו, עלתה המשפחה ארצה במבצע "עזרא ונחמיה" והתגוררה בחיפה. ב-1968 נרצח אביו במכולת שלו בחיפה, בידי ערבי-נוצרי.
את שירותו הצבאי עשה ששון במשטרה הצבאית. לאחר מכן, למד תיאטרון ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

עם סיום לימודיו החל לשחק בתיאטרון החאן בלהקתו של מייקל אלפרדס שם עבד עם אילן רונן, ספי ריבלין ואחרים. בין המחזות בהן השתתף באותן השנים היו: "הפרוטוקלים הפרסיים" (1972), "וויצק" (1973), "משרתם של שני אדונים" (1974), "מלכוד 22" (1975), "פנשן" (1977), "אוכלים" (1979), "מרסיה וקאמיה" (1979), "רשומון" (1980) ו"המרפסת" מאת ז'אן ז'נה (1981).
לאחר מכן שיחק בהצגות רבות בהבימה, בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון בית ליסין, שם הוא נמנה עם סגל השחקנים הקבוע. הוא הרבה לשתף פעולה על הבמה עם השחקנית יונה אליאן, איתה הופיע בהצגות: "נסים ונפלאות בקופסאות שימורים" (הבימה 1986), "פילומנה", "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" {1997), "תנאים של חיבה", "מירנדולינה" ו"זוג גרוש".
בין ההצגות בהן שיחק ניתן למצוא את: "זינגר", "רוזנטה חזר משדה הקרב", "זוג פתוח", "הוצאה להורג", "זהות", "איש הגשם","רוחל'ה מתחתנת", "מלאכת החיים" ו"אוצר יקר". גבאי שיחק גם בשנת 1989 במחזמר "פיטר פן" בתפקיד קפטן הוק.
ב-2008 השתתף במחזמר "אוליבר", שם גילם את פייגין.
ב-2009 שיחק במחזה "הדוד וניה" בתיאטרון בית ליסין
ב-2012 שיחק בהפקה מיוחדת של הקומדיה "החולה המדומה" עם תזמורת הבארוק ירושלים, עיבוד שכלל את המוזיקה המקורית שכתב למחזה מלחין הבארוק הצרפתי מארק-אנטואן שרפנטייה.
ב-2017 שיחק בגרסה הבימתית של הסדרה "פולישוק" בתיאטרון בית ליסין.
בקיץ 2018 שיחק גבאי בברודוויי, בגרסת התיאטרון לסרט "ביקור התזמורת".