stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי גובר
ביוגרפיה

גובר נולד ב-1893 בעיירה גרודק (הורודוק) שליד העיר ביאליסטוק, רוסיה (אזור ליטא), שאליה עבר אביו, צבי הירש גובר (שכּונה הרשל "רוז'ינויֶר"), לאחר שישב רוב ימיו בעיירת הולדתו רוז'ינוי. בשנת 1903 שלח אותו אביו ללמוד בישיבה ברוז'ינוי, ושם למד עד 1906 אצל ר' אברהם שקולניק ואצל ר' שבתי והתגורר אצל קרובי אביו. אחר כך למד בישיבת סלובודקה. היה למורה להוראת עברית ופעיל במחתרת הציונית.
שימש כמורה במושבה נובו ויטבסק (זשאָלטע) שבאוקראינה, ושם הכיר את רבקה לבית בּוּמָגִין. השניים נישאו ב-1921.
בשל פעילותו הציונית נאסר פעמיים, מהן ב-1922.
בשנת 1925 קיבלו שני בני הזוג במפתיע רישיון יציאה מברית המועצות. הם עלו לארץ ישראל והצטרפו ל"חבורת הדרום" ברחובות, שם הכשירו עצמם לעלייה על הקרקע. בשנת 1934 יחד עם חבריהם היו בין מייסדי כפר ביל"ו וכפר ורבורג.
במלחמת העצמאות שימש בנו הבכור, אפרים, כמפקד ב"הגנה", ונהרג בהתקפה על טירת שלום כשהוא בן עשרים. שלושה חודשים לאחר מכן נהרג בנו השני, צבי, בקרב על משלטי חוליקאת, כשהוא בן שבע עשרה; גופתו נמצאה כעבור כשנה יחד עם גופת חברו לנשק עמנואל טוכלר, והוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות הצבאי בכפר ורבורג.
עם תום מלחמת העצמאות פנו בני הזוג גובר לסוכנות בבקשה להביא עולים חדשים להתיישבות בסביבת באר טוביה. בין השנים 1954-1950 כיהן גובר כראש המועצה האזורית באר טוביה. במסגרת תפקידו הוא עסק בקליטת העולים ואשתו ניהלה את בית הספר במעברת קסטינה.
בשנת 1955 החלה הסוכנות היהודית בביצוע תוכנית התיישבות רבתי בחבל לכיש ומרדכי ורבקה גובר העמידו עצמם לרשות המפעל. הם עברו ללכיש והיו ממייסדי מושבי העולים בחבל. בין השנים 1955–1968 שימש גובר כראש המועצה האזורית לכיש. רבקה שימשה כמדריכת עולים, מורה במעברת קסטינה, מנהלת בית ספר ומתנדבת. הם הקדישו ל"קרן המגן" את משקם בכפר ורבורג.
בשנת 1962 שונה שמו של בית ספר קסטינה לבית ספר "האחים", לזכרם של שני בניו שנהרגו. בשנת 1967 עברו בני הזוג גובר לכפר אחים, שנקרא על שם בניהם.
נפטר בשנת 1978, ונקבר לצד בניו בבית הקברות בכפר ורבורג. שלוש שנים לאחר מכן שמה אשתו קץ לחייה [דרוש מקור], ונטמנה לצדו. השניים ציוו את משקם למדינה.
לקריאה נוספת

רבקה גובר, מורשה להנחיל, ירושלים: קריית ספר, תשל"ט. (אוטוביוגרפיה)
הערות שוליים

↑  לויה צבאית לצבי גובר ולעמנואל טורלר, דבר, 3 ביולי 1949.
מתתיהו דרובלס

מתתיהו (מתי) דרובלס (20 באפריל 1931 - 21 באוקטובר 2018) היה חבר הכנסת ויושב ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, אשר פעל רבות לפיתוח מפעל ההתנחלויות.
קורות חיים

דרובלס נולד בוורשה בירת פולין ב-1931. הוא התייתם מאמו לפני מלחמה. בסוף 1940 נכנס, יחד עם משפחתו, לגטו ורשה. ב-1942 נלקח אביו, ודרובלס, באותה עת בן ה-11, נשאר עם אחותו בת ה-13 ואחיו בן ה-9. בפברואר 1943 נמלטו השלושה מהגטו ובמשך שנתיים נדדו ביערות ובכפרים. בתום המלחמה הגיעו לאיטליה ונכנסו לבית הילדים, בית שיזופולי, של ילדי סלבינו. קרובי משפחה שגרו בארגנטינה הזמינו את דרובלס אליהם לבואנוס איירס, שם השלים השכלה תיכונית והיה חבר בית"ר.
דרובלס עלה לישראל ב-1950 יחד עם גרעין מבוא ביתר. בשנת 1955 היה קצין שלטון בית"ר וב-1956 התחיל לפעול במחלקת ההתיישבות של תנועת החרות. ב-1967 נבחר ליושב ראש משקי חירות בית"ר ובתפקידו זה הוביל את פעילות התנועה בהקמת שבעה יישובים חדשים מעבר לקו הירוק. בבחירות לכנסת השביעית הוא הוצב במקום ה-28 ברשימת גח"ל ונכנס לכנסת ב-1972, עקב פטירתו של יוסף ספיר.
באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
ב-1978 מונה לראש החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית במקביל לרענן ויץ, ובתפקידו זה פעל רבות לפיתוח ההתנחלויות ביהודה ושומרון. בין היתר הפיק, עם היכנסו לתפקידו, את "תוכנית האב לפיתוח ההתיישבות ביהודה ושומרון לשנים 1983-1979" אשר היתוותה את מדיניות ממשלת הליכוד וההסתדרות הציונית העולמית בנושא ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. באוקטובר 1981, הציג את "תוכנית המיליון", תוכנית ליישוב מיליון יהודים ביהודה ושומרון תוך שלושים שנה.
דרובלס כיהן כנגיד חברת אוצר התיישבות היהודים וחבר בוועדת הדירקטוריון שלה החל מ-1987, וכן כחבר הנהלת יד ושם.
בשנים 1994–2012 שימש יו"ר הארכיון הציוני המרכזי. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 בירושלים, עיר מגוריו, שובץ במקום ה-10 האחרון והסמלי ברשימת הליכוד לעיריית ירושלים. בשנת 2011 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות.
דרובלס נפטר ב-21 באוקטובר 2018, ונקבר במבוא ביתר.
לקריאה נוספת

רזיאל ממט, פורץ דרך - סיפור חייו של מתתיהו דרובלס, ירושלים: הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית ומוסד ביאליק, תשע"ד/2013
הערות שוליים

↑  יאיר קוטלר, מתתיהו דרובלס: ביצועיסט בשטחים, מעריב, 24 באוגוסט 1979
↑  הרשימות סימניהן ובעלי מקומות ריאליים, מעריב, 25 בספטמבר 1969
↑  דב גולשטיין, היתום מגטו וורשה לכנסת בירושלים, מעריב, 10 במרץ 1972
↑  בוגד... טינופת... עוכר ישראל... סוכן זר, מעריב, 24 באוקטובר 1973
↑  ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית עם וילנר, דבר, 5 בדצמבר 1973
↑  אנשים ומעשים - מתפייסים..., מעריב, 30 במאי 1978
↑  יוסף וקסמן, בעוד 30 שנה - מיליון יהודים ביהודה ושומרון, מעריב, 5 באוקטובר 1981
↑  דוד ליפקין, דרובלס מציע למכור חלק ניכר ממניות ההצבעה בבנק לאומי, מעריב, 4 באוגוסט 1987
↑  עמירם ברקת, קריאה לפרק את מועצת המייסדים של חברת אוצר התיישבות היהודים, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2005
↑  אסף שטול-טראורינג, בין מדליקי המשואות: עובדת סוציאלית וכבאי מתנדב, באתר הארץ, 4 באפריל 2011
↑  הודעה על פטירתו באתר של מכון ז'בוטינסקי בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511521205171  PLWABN: 9810642314005606  VIAF: 7042151778232218130007   WorldCat (עם VIAF): 7042151778232218130007
שירות נשים במשטרת ישראל

שירות נשים במשטרת ישראל לא היה קיים בעת הקמת המשטרה והחל להתהוות באופן מדורג במהלך השנים.
משטרת המנדט

בעולם הייתה מסורת של נשים־שוטרות, שראשיתה בהעסקתן של "מטרוניות משטרה" (Police matrons) במאה התשע־עשרה. גיוסן של שוטרות ממש החל בראשית המאה העשרים, זאת בניגוד להיעדרן של חיילות־לוחמות, ככלל, מרוב הצבאות בעולם.[דרוש מקור]
משטרת המנדט העסיקה נשים מעטות, רובן ערביות, שעסקו בשמירה על נשים עצירות ואסירות, או לצורך חיפוש על גוף נשים. נשים אלה לא נחשבו לשוטרות, ולמעשה פעלו כמטרוניות משטרה. נשים יהודיות בודדות שירתו במשטרה החל משנת בשנת 1941 כנוטרות, כשומרות על נשים וילדים טמפלרים (תנועה). האישה הראשונה, שגויסה לתפקיד זה, הייתה רבקה ספירו. נשים יהודיות אחרות עבדו כפקידות עבור משטרת המנדט. האישה היחידה בכל תקופת המנדט, שהושבעה כשוטרת מן המניין, הייתה ויולט גרהאם, מפקדת כלא הנשים בבית לחם.
שנים ראשונות במשטרת ישראל

במלחמת העצמאות גייסה המשטרה נשים למגוון תפקידים, מבצעיים ומינהליים, במטרה לשחרר גברים לשירות הצבא.
השוטרת לאה פינטוך מממשטרת ירושלים העברית היא האישה הראשונה בישראל שצוינה לשבח על פעילות נוכח פני אויב, כאשר השתתפה בכיבוי שריפה תחת הפגזה ירדנית. נשים מילאו תפקידים מגוונים, ובכללם פיקוח על התנועה, אלחוט, שמירה על עצירות, ועוד. לצורך טיפול בשוטרות יצרה המשטרת תפקיד "קצינת שוטרות ארצית", אותו מילאה מפקח ציפורה פל-שיק. נשים מילאו תפקידים נוספים במטה הארצי. מפקח נחמה בורשטיין, לדוגמה, הייתה קצינת העיתונות (דוברת) של משטרת ישראל בשנים 1951-1950.
עם זאת, לאחר תום המלחמה שינתה המשטרה את מדיניותה, פיטרה את רוב הנשים והעבירה את הנותרות לתפקידים טכניים ופקידותיים, או לכאלה שחייבו מגע עם אזרחיות ועם עצורות.
יחידת שוטרות הסיור

בשנת 1960 חזרו נשים לתפקידי משטרה מבצעיים, עם הקמתה של יחידת שוטרות הסיור במחוז תל אביב.
את הקמת היחידה יזם מפקד המחוז, ניצב עמוס בן-גוריון. לצורך זה, מונתה מפקח לאה גפני למפקדת קורס ראשון מסוגו לשוטרות, שנערך בבית הספר הארצי של המשטרה בשפרעם ונמשך כשלושה חודשים.
גם במקרה זה, הזרז לשילוב שוטרות היה מחסור בשוטרים גברים, שנוצר בשל קשיים בגיוס ושימור כוח אדם. בתחילה התקשה הציבור הישראלי לקבל את מרותן של נשים־שוטרות, ותועדו מקרים רבים שבהם התייחסו האזרחים לשוטרות בגסות או בזלזול. בפיקוד המשטרה הייתה התנגדות להפעלת שוטרות בתפקידים מבצעיים, בטענות כי האזרחים לא יסכימו למלא את הוראותיהן של נשים, או שיתנגדו להן, מסיבות דתיות ותרבותיות. עם הזמן השתנה יחס זה ובשנת 1969 דיווח יומן החדשות "כרמל" כי השוטרות הפכו "לחלק בלתי־נפרד, ונעים, של העיר". נראה כי אי־שילובן של נשים בתפקידים מבצעיים בצה"ל, היה אחד הגורמים שסייעו לשירותן במשטרה: מאחר שהצבא לא הזדקק לכל הנשים שהיה חייב לגייס, לא התנגדו מפקדיו להעברתן לארגון אחר. לדוגמה, שוטרות שהתגייסו ב־1948 עשו זאת מתוקף גיוס החובה, במקום שירות בצה"ל.
נעמי שדמי, המפקדת הראשונה של יחידת שוטרות הסיור, טענה כי הזרז להקמת היחידה היה ביקורו של עמוס בן-גוריון, מפקד מחוז תל אביב, בבריטניה, שבמהלכו נחשף לשוטרות בתפקידים מבצעיים והתרשם מיכולותיהן.
חלק מהשוטרות ביחידת שוטרות הסיור של נעמי שדמי היו מגויסות חובה, שצה"ל העביר לשירות במשטרת ישראל, לבקשתן. עם הזמן, נפתחו יחידות שוטרות סיור גם בחיפה ובירושלים.
חיילות בשירות המשטרה (חיב"ה)

בשנת 1969 הקים צה"ל יחידה צבאית ייעודית — חיב"ה, חיילות בשירות המשטרה. יחידה זו הציבה חיילות בשירות חובה תחת פיקוד משטרתי. משימתן העיקרית של חיילות חיב"ה הייתה מניעת פעילות חבלנית עוינת (פח"ע), באמצעות סיור ברחובות הערים הגדולות. הנשים ששירתו ביחידה זו נותרו חיילות, כלומר היו כפופות לצה"ל מבחינת החוק והמשמעת. עם זאת, החיילות הוכשרו במשטרה, קיבלו סמכויות חוקיות של שוטרות ופעלו בהתאם לפקודות הנפות (מרחבים) של המשטרה כך קרה ששילוב נשים בתפקידים מבצעיים שירת את שני הארגונים: צה"ל, שהקטין את מספר הנשים שבהן נדרש לטפל, ומשטרת ישראל, שנזקקה לכוח אדם איכותי.
כניסה לתפקידים נוספים

בשנות השבעים והשמונים הצטרפו שוטרות לתפקידים נוספים בתחומי עיסוק שונים ובהם זיהוי פלילי, תביעה, מודיעין, ייעוץ משפטי ועוד. יחידת שוטרות הסיור פורקה, ונשים שולבו ביחידות הסיור שבתחנות המשטרה, לצד גברים. התהליך לא אירע בבת־אחת: אף שמאמצע שנות השמונים ואילך היו כל התפקידים (למעט חבלן) וכל הדרגות פתוחים להלכה בפני נשים, בפועל היה המצב שונה. בשנת 1986 היה שיעור הנשים גבוה בעיקר ביחידת התביעות, במרכזי השליטה המשטרתיים, בביקורת הגבולות, בפיקוח על התנועה בערים ובהדרכת בטיחות בדרכים בבתי הספר. תפקידים אלה, למעט הפיקוח על התנועה, שהיה תפקידן המבצעי המקורי של שוטרות החל משנת 1960, מאופיינים בהיותם נייחים ובסיכוי נמוך למגע ישיר בין השוטרת לבין עבריין אלים. בניגוד לכך היוו השוטרות רוב בכל תפקידי המינהלה. גם שיעורן של הנשים בדרגות בכירות ובתפקידים פיקודיים נותר נמוך מאוד, אך גם אם השינוי היה איטי, הרי שהיה עקבי. נשים התקדמו לעמדות השפעה, תחילה בתחומי עיסוק מינהליים ומשפטיים ובהמשך גם ביחידות מבצעיות.
בשנת 1989 קודמה חנה הירש לדרגת ניצב והייתה לאישה הראשונה באחד מארגוני הביטחון הישראליים שהגיעה למעמד זה. מאז, הגיעו קצינות משטרה נוספות לדרגה זו.
במאי 1990 הייתה שלומית כורם לאישה הראשונה שמונתה לפקד על תחנת משטרה בישראל.

בשנת 1995 היו במשטרה 3583 נשים, כ־18% מכלל המשרתים בארגון, כמחציתן שירתו בתפקידים ייעודיים, קרי שיטור, חקירות, מודיעין, תנועה וכדומה, והיתר בתפקידי מינהלה. עם זאת, בעוד שבתפקידים מינהליים היו השוטרות כמחצית מכלל המשרתים, הרי שבתפקידים הייעודיים הן היו מיעוט קטן, 11% בלבד. באופן יחסי היו דרגות הנשים בכירות מהגברים:
כשליש מהנשים (29%) היו בדרגות שבין רב־סמל בכיר (רס"ב) לרב־נגד (רנ"ג), לעומת כ־5.5% מהגברים גם השיעור היחסי של הנשים בדרגות קצונה היה גבוה משיעור הגברים, 25% לעומת 20% בהתאמה. בדרגות הבכירות, מסגן ניצב ומעלה, היה שיעור הנשים והגברים זהה כמעט, 3% ו־4% בהתאמה, אם כי שיעור הנשים ירד ככל שהדרגה עלתה.
כניסה לתפקידים נוספים > שילוב נשים בתפקידים מבצעיים

באפריל 1996 עתרו כמה נשים לבג"ץ, בטענה כי קיימת "מציאות של אפליה מושרשת ומובנית כלפי נשים בכל הנוגע לגיוסן, שיבוצן לתפקידים וקידומן במשטרת ישראל". העותרות טענו כי המשטרה הפלתה אותן על רקע מגדרי, אם במניעת גיוסן לארגון ואם במניעת שירותן של נשים ביחידות מבצעיות מסוימות. הדיון בעתירה גרם למשטרה לקדם את שילוב הנשים בארגון, באמצעות פתיחת תפקידים נוספים בפני נשים, קביעת מכסות מזעריות לגיוס, הצבת נשים בתפקידים ייעודיים, והסברה בנושא שילוב נשים בארגון.
פעילות המשטרה הביאה את שופטי בג"ץ שלא לפרסם פסק דין, בטענה כי העתירה "מיצתה את עצמה" והביאה לתוצאות הרצויות לעותרות והמשטרה נדרשה לעסוק בשילוב מלא של נשים ובקידומן.
נשים במשמר הגבול

באפריל 1995 הורה מפקד משמר הגבול, ישראל סדן, לשלב נשים בתפקידי לחימה בחיל. החלטה זו נבעה גם מאמונתו של סדן, קיבוצניק במוצאו, בשוויון בין המינים, וגם מצרכי החיל להגדיל את כוחותיו בעקבות הסכמי אוסלו והמשימות שהוטלו עליו במרחב התפר. מאחר שעד אז לא שירתו נשים בתפקידי לחימה בצה"ל, לא התנגד הצבא להעביר מגויסות למג"ב, מעבר למכסת המגויסים הגברים.
בפברואר 1996 נפתח בבבסיס ההדרכה החילי של משמר הגבול קורס הלוחמות הראשון. פיקדה על הקורס מפקח הדס שפירא-מדמוני (אז שפירא), שעברה לשם כך משירותה בבה"ד 12. במסגרת הקורס החניכות עברו הכשרה זהה לזו של הטירונים הגברים, והיו הנשים הראשונות בישראל שהוסמכו, כמסגרת אחת, כ"רובאי 05". לאחר סיום הקורס, במאי 1996, עברו הלוחמות לשרת בפלוגות המבצעיות
.
במאי 2000 הציגה מחלקת משאבי אנוש במג"ב את תמונת המצב בנוגע לשילוב נשים בחיל. ארבע שנים לאחר הקורס הניסיוני הראשון שירתו בחיל 150 לוחמות, שפעלו ביותר מ־20 פלוגות. לוחמות אלה היוו כ־3% מכלל סדר הכוחות הלוחם של מג"ב. כמה מהן שסיימו את שירות החובה והיו בשירות קבע, בחרו להמשיך במג"ב.
הצידוק הסופי לשילובן של לוחמות מג"ב היה תפקודן אל מול אש אויב. במהלך הפרות הסדר באוקטובר 2000 הוכיחו לוחמות מג"ב כי הן מקצועיות ואמיצות לא פחות מהגברים שלצידם לחמו. עשר לוחמות זכו לציונים לשבח על גילויי גבורה אל מול פני אויב.
נשים פיקדו ומפקדות על יחידת הסיירות במג"ב ירושלים.
צה"ל והמשטרה הודיעו על כוונתם להקים שתי פלוגות חדשות במג"ב, שתורכבנה מלוחמות בלבד ואשר תהיינה אחראיות לביטחון השוטף בחלק ממרחב התפר.
מג"ב הוביל למהלך מיוזמתו, ולא נגרר אליו בתגובה ללחצים חיצוניים, כגון עתירה לבג"ץ או ועדת חקירה. שילוב הלוחמות במשמר הגבול הוא דוגמה מוצלחת לאופן שבו ארגון ביטחוני משלב בקרבו אוכלוסייה, אשר לא יוצגה בו קודם לכן ובשנת 2021 "רבע מהמתגייסות ללוחמה סימנו את משמר הגבול בהעדפה הראשונה".
נשים מעוטרות

עיטורי משטרת ישראל מוענקים בהתאם להוראות חוק העיטורים במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, תשל"ב–1972. הענקת עיטורים לאנשי ביטחון משקפת את הערכת החברה למקבליהם. עיטורים שהוענקו לשוטרות כוללים שלוש קטגוריות של אירועים:
אירועי טרור והיתקלויות עם מחבלים. בקטגוריה זו הוענקו 12 עיטורים לנשים, מתוכן 8 ללוחמות מג"ב וזו הקטגוריה הגדולה ביותר.
אירועי פשע, "הסביבה הטבעית" של פעילות המשטרה, בקטגוריה זו זכו שש שוטרות לעיטורים.
אירועי שריפה, בהם עוטרו 3 שוטרות בעיטורים. אמנם אירועים אלה מטופלים בידי לוחמי כיבוי האש, אולם הכוח הראשון המגיע לאזור השריפה הוא המשטרה, המתחילה מיד לחלץ נפגעים עוד בטרם מגיעים כוחות הכיבוי למקום.
נשים מעוטרות > מקבלות העיטורים (לפי שנים) הן

1948 - שוטרת לאה פינטוך - צל"ש מפקד משטרת ירושלים
1974 - שוטרת יונה קוממי - עיטור הגבורה, האירוע בשנת 1965
1976 - סמ"ש גליה אגסי - עיטור האומץ, האירוע בשנת 1965
1981 - רס"ל אלישבע דניאלי - עיטור המופת
1990 - רס"ם שרה שוורץ - עיטור האומץ
1992 - רס"ל סימה סבן - עיטור המופת
2000 - סמ"ר ורד שפי גלעדי - עיטור המופת
2003 - רס"ל גלית ארביב - עיטור האומץ
2003 - סמ"ר אורלי שרגא - עיטור המופת
2011 - תנ"צ אהובה תומר - עיטור המופת
2013 – רס"ל נופר מזרחי - צל"ש המפכ"ל
2014 - האזרחית הדס מזרחי - עיטור המופת
2016 - סמ"ר אליסון לסרי - עיטור המופת
2016 - סמ"ש רווית מור - עיטור המופת
2016 - רש"ט הדר כהן - עיטור המופת
2016 - רס"ר שני בן אורי - צל"ש המפכ"ל
2018 - סמ"ר זהבה סמואל - עיטור המופת
2018 - רס"ר הדס מלכא - צל"ש המפכ"ל
2018 - רש"ט דניאל פרי - צל"ש המפכ"ל
2020 - רס"ר גל הרוש - עיטור המופת
2020 - סמ"ר בת שבע עובדיה - צל"ש המפכ"ל
ראו גם

שירות נשים בצה"ל
שילוב נשים במג"ב
ניסים סאאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  קריית יואל, ניו יורק
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2020
 עיסוק:  חזן
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  אנגלית
נסים סאאל (נהגה סַאל, באנגלית: Nissim Saal) הוא חזן יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה

סאאל נולד למשפחה ממוצא סורי-ארגנטינאי וגדל בקריית יואל שבמחוז  מונרו בניו יורק.[דרושה הבהרה]
כילד שר וניגן בשמחות משפחתיות. בצעירותו נהג להאזין למוזיקה של החזנות היהודית, כמו קטעי החזנות של החזן יוסף רוזנבלט, ופחות למוזיקה הפופולרית בקרב צעירים בני גילו. הוא הושפע גם מסגנונו של הזמר אברהם פריד, שנוהג לשלב אלמנטים חזניים בשירתו.
בראשית דרכו המקצועית פנה לתחום הזמר הפופ-חסידי, ושר בעיקר באנגלית. בשנת 2020 הוציא גרסת כיסוי לשיר "Breeze Of Hope” שקצר שבחים רבים.
בשנת 2021 הוציא קליפ של השיר "You Raise Me Up" של ג'וש גרובן.
עם התקשרותו עם אמרגנו, המפיק יוחי בריסקמן, ועל פי עצתו, בחר להתמקצע ולהתמקד בתחום החזנות.
סאאל ניחן בקול טנור גבוה ועמוק, ובמנעד קולי רחב ונדיר, מה שהפך אותו לחזן מדובר ומבוקש זמן קצר מתחילת הקריירה שלו כחזן. מנעד קולו מתפרס על פני ארבע אוקטבות לא כולל פלצט. חזנים ידועי שם כיעקב מוצן ונפתלי הרשטיק הגדירו את יכולותיו הקוליות כתופעה חד דורית.
קריירה

שימש כחזן בבית כנסת בלונדון, באוסטרליה ועוד.
מפסח ה'תשפ"ד החל לשמש כחזן הראשי בבית הכנסת ישורון בירושלים. עקב מגוריו של סאאל בארצות הברית, הוא מתפלל בבית הכנסת אחת לכמה חודשים.
משפחה

סאאל מתגורר בניו יורק.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑   שושנה חן, "הבעיה הגדולה של תחום החזנות היום היא פרנסה": האם אחד המקצועות הוותיקים בעולם היהודי יצליח לשרוד?, באתר ynet, 3 בספטמבר 2024
↑   מוצ"ש חי פרשת שמות תשפ"ד | החזן ניסים סאלל בראיון מיוחד למנחם טוקר, סרטון בערוץ "קול חי", באתר יוטיוב (אורך: 52:42)
↑  Nissim Saal – Debut Single: "Breeze Of Hope", The Jewish Insights, ‏6 August 2020
↑  נסים סאאל שר: You Raise Me Up, באתר ערוץ 7, 16 באוגוסט 2021
↑  בראיון למנחם טוקר מוצ"ש חי תשפ"ד
↑  כתבה ב'יובל' – האנסמבל הישראלי למוסיקה וחזנות
↑  "הוא יהיה כוכב!", באתר יובל | האנסמבל הישראלי לחזנות ומוסיקה יהודית, ‏30 בדצמבר 2022
↑  The Phenomenon That Is Nissim Saal – סקירה מאת יוחנן גורדון ב-5 Towns Jewish Times
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן אוזן

אהרן אוזן (ד' בחשון ה'תרפ"ה 1 בנובמבר 1924 - ד' בשבט ה'תשס"ז 23 בינואר 2007) היה  שר בממשלות ישראל, וחבר הכנסת,  מטעם מפא"י ומפלגת העבודה ולאחר מכן היה ממייסדי תנועת מסורת ישראל ב-1981.
ביוגרפיה

אהרן אוזן נולד בעיירה מוּכְּנִין (דרומית למונסתיר), תוניסיה, למד בקולג' בעיר סוסה. באותה תקופה היה חבר תנועת בית"ר. לאחר שסיים את לימודיו ונישא לג'יני, עבר לצרפת ומשם עלה ב-1949 לישראל, אוזן נשלח להכשרת חקלאית בקיבוץ רביבים בו הצטרף כחבר לתנועת מפא"י, לאחר ששימש כצורף זהב בארץ הולדתו.
אוזן היה ממקימי מושב גילת ב-1949 והיה חבר בו עד יום מותו. מ-1952 ועד 1959 שימש כמזכיר וגזבר המושב. בהמשך ניהל את ארגון קניות מושבי הנגב עד 1968. באותה תקופה היה שותף גם להקמת אגודת "מימי הנגב" וחברות נוספות הקשורות למושבים בנגב.
ב-1965, נבחר אוזן מטעם המערך לכנסת השישית ושימש סגן שר החקלאות. לאחר פרישתו מהכנסת ב-1969, מונה למזכ"ל תנועת המושבים, תפקיד בו כיהן כשלוש שנים; מ-1973 כיהן אוזן כנשיא הפדרציה הספרדית בישראל.
הוא מונה לשר לראשונה ב-1974 כחבר הממשלה ה-16 קצרת הימים, בראשותה של גולדה מאיר, וכיהן בה כשר התקשורת.
לאחר מכן בימי הממשלה ה-17 של יצחק רבין בין 1974 ל-1977 שימש שר החקלאות ובחלק מהקדנציה שימש גם שר התקשורת. היה השר הראשון יליד צפון אפריקה. כשר החקלאות נאבק נגד מושבים וקיבוצים שהחכירו מאדמותיהם לגורמים פרטיים.
ב-1976 מינה ועדה שתחקור את תופעת ההשתלטות על אדמות מדינה; בראש הוועדה עמד מאיר זורע, אז מנהל מינהל מקרקעי ישראל. אוזן אימץ את המלצת הוועדה והקים בסוף אותה שנה את "הסיירת הירוקה".
ב-1981 הקים יחד עם אהרן אבוחצירא את תנועת מסורת ישראל (תמ"י) ובאותה שנה נבחר לחבר הכנסת העשירית מטעם התנועה, ומונה לסגן השר לקליטת עלייה. בהמשך, לאחר התפטרות אבוחצירא מן הממשלה, מונה לשר העבודה והרווחה ולשר לקליטת עלייה. לאחר שלוש שנים, עם כישלון תמ"י בבחירות לכנסת ה-11 עזב את התנועה וסיים את פעילותו הפוליטית.
אוזן הביא את הכנסת העשירית לפיזור מרצון בניגוד לרצון הממשלה. ב-1984 "ערק" אוזן, בהיותו חבר ממשלה, לאופוזיציה והצליח להעביר ברוב זעום של קול בודד אחד הצעה לפיזור מוקדם של הכנסת.
ב-1970 נפל בנו, שלמה, במלחמת ההתשה. על שמו הוקם בית הכנסת "מגן שלמה" בגילת.
אוזן היה מראשי יד לוי אשכול וחבר הנהלתה.
אוזן נפטר ב-23 בינואר 2007, והובא לקבורה במושב גילת.
לקריאה נוספת

אוזן, א' (1979). יו"ר הפדרציה הספרדית בישראל. "הדים: קהילות ספרדיות בעולם", ה(40), 14.
עמוס כרמל, הכל פוליטי, כרך א' - הערך אוזן, אהרן
הערות שוליים

↑  תביעות נגד ישובים שהחכירו אדמותיהם, דבר, 21 במרץ 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604546205171  ISNI: 0000 0000 5296 6238  LCCN: nr95014780  VIAF: 34345813   WorldCat (עם VIAF): 34345813 
בית הכנסת "מגן שלמה" שהוקם על שם בנו הבכור של אהרן אוזן, שנפל במלחמת ההתשה
תומאס גיינסבורו

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1727 סדברי, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  2 באוגוסט 1788 (בגיל 61) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  St Anne's Church, Kew 
 מקום לימודים:  Sudbury Grammar School 
 זרם באמנות:  רוקוקו 
 יצירות ידועות:  Sir George Chad, Baronet of Thursford, Sarah Rowlls Chad, אדון וגברת אנדרוז 
 בן או בת זוג:  Margaret Burr Gainsborough 
 צאצאים:  Margaret Gainsborough, Mary Gainsborough Fischer 
 
בנותיו של תומאס גיינסבורו
תומאס גיינסברו (באנגלית: Thomas Gainsborough‏; 14 במאי 1727 – 2 באוגוסט 1788) היה צייר אנגלי שפעל בבריטניה במאה ה-18.
ביוגרפיה

תומאס גיינסבורו נולד בסדברי (אנ') במחוז סאפוק שבאנגליה לאב שהיה מורה ושעסק גם במסחר בצמר. בעודנו ילד יצא לצייר בחיק הטבע. ב-1740, אביו שהתרשם מציוריו שלח אותו ללמוד אמנות בלונדון. בתחילה למד אצל אמן שעסק בחריטה, אולם עד מהרה נקשר לאסכולת הציור של ויליאם הוגארת. ב-1746 נישא למרגרט בר, שאביה דוכס בופורט (אנ') העניק לזוג הצעיר קיצבה שנתית. תמונותיו, שהיו בעיקר ציורי נוף, לא נמכרו היטב וב-1748–1749 שב גיינסבורו לסדברי והתרכז בציורי דיוקנאות. ב-1752 עבר עם רעייתו ושתי בנותיו להתגורר בעיר איפסוויץ'. ציורי דיוקנאות לא היה בהם די כדי לכלכל את משפחתו, וגיינסבורו לווה כספים כנגד ביטחון של קיצבת רעייתו.
ב-1759 גיינסבורו ומשפחתו עברו להתגורר בעיר באת', שם עקב אחרי ציורי הדיוקנאות של אנתוני ואן דייק, ולבסוף זכה לקבל הזמנות לציור דיוקנאות של אנשי החברה הגבוהה. ב-1761 שלח את ציוריו לתערוכה של אגודת האמנים (אנ') בלונדון. ב-1769 אגודה זו הפכה לאקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שגיינסבורו היה אחד ממייסדיה. הוא הציג את תמונותיו בתערוכות השנתיות של האקדמיה המלכותית, אך ב-1773 חדל להציגן שם. ב-1774 עקר עם משפחתו ללונדון, והחל מ-1777 הציג שוב את תמונותיו בתערוכות האקדמיה.
ב-1780 צייר גיינסבורו את דיוקנו של ג'ורג' השלישי מלך אנגליה ואת זה של המלכה. מכאן ואילך זכה להזמנות רבות לצייר דיוקנאות של אנשי בית המלוכה. בשנותיו האחרונות שב גיינסבורו לצייר ציורי נוף, שהיו אהובים עליו ביותר. היות שהיה עסוק בציורי דיוקנאות לא היה סיפק בידו לצייר בחיק הטבע, והוא צייר בסטודיו שלו ציורי נוף מזיכרונו. הצייר ג'ון קונסטבל אמר: "כשאנו מתבוננים בציוריו של גיינסבורו, נקוות דמעות בעינינו, אך אין אנו יודעים מאין הן באות."
תומאס גיינסבורו נפטר בלונדון ב-1788 כתוצאה ממחלת הסרטן.
מציוריו החשובים

חורשת קורנארנד (אנ') (1748)
אדון וגברת אנדרוס (1748–1749)
הילד הכחול (1770 בקירוב)
שרה סידונס (1785)
אדון וגברת האלט (אנ') (1785)
לקריאה נוספת

Bermingham, Ann,  Sensation and Sensibility: Viewing Gainsborough's "Cottage Door", Yale University Press; Illustrated edition, 2005. מסת"ב 978-0300110029
ריקרדו אורסוליני

ריקרדו אורסוליני (באיטלקית: Riccardo Orsolini; נולד ב-24 בינואר 1997) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת החלוץ בבולוניה ובנבחרת איטליה בכדורגל.
קריירה

אורסוליני שיחק במועדון הנוער של אסקולי. בעונת 2014/2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ששיחקה בסרייה ב'. בינואר 2017 הצטרף ליובנטוס תמורת כ-6 מיליון אירו ששולמו לאסקולי, אך המשיך לשחק כמושאל באסקולי עד סוף העונה. ביולי 2017 הושאל לאטאלנטה מסרייה א', בה שותף כמחליף בשמונה משחקים. בינואר 2018 הושאל לבולוניה וביוני 2019 רכשה בולוניה את כרטיס השחקן שלו מיובנטוס תמורת כ-15 מיליון אירו.
בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2019 שיחק בנבחרת איטליה שסיימה במקום השלישי, הוא סיים את הטורניר ככובש המצטיין עם 5 שערים. באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערכה באיטליה שותף בשני משחקים.
אורסוליני רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בנובמבר 2019, בניצחון 1–9 על ארמניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. הוא נכנס כמחליף וכבש שער אחד.
רוברט השלישי, מלך סקוטלנד

רוברט השלישי, מלך סקוטלנד (Robert III of Scotland;‏ 1340 לערך - 4 באפריל 1406) כיהן כמלך סקוטלנד בין השנים 1390 ועד מותו ב-1406.