stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשבר בים סוף
תקיפות בים סוף > יוני 2024

ביוני 2024 החלו החות'ים לתקוף אוניות באמצעות סירות בלתי מאוישות טעונות חומר נפץ. הסירות מנווטות בשלט רחוק על ידי מפעילים בסירות או אוניות שנמצאות במרחק מהן. ב-12 ביוני 2024 פגעה סירה כזאת באוניית הצובר Tutor (Attacks on the MV Tutor). הסירה נראתה כסירת דייגים ועליה שתי דמויות, מה שהטעה את חוליית המשמר החמושה שהייתה על האונייה, שלא ירתה לעברה. הסירה התנגשה והתפוצצה בירכתי האונייה, שם נמצא חדר המנועים. הצוות הפיליפיני נטש את האונייה בסירת הצלה ונאסף על ידי פריגטה של חיל הים הצרפתי, אל נושאת המטוסים אייזנהאואר. איש צוות שהיה בחדר המנועים בעת הפגיעה נהרג. לאחר מכן ירו החות'ים כטבמ"ים לאונייה, וכעבור שישה ימים היא טבעה. זו הייתה התקיפה המוצלחת הראשונה של החות'ים באמצעות סירות בלתי מאוישות. הטוטור הייתה הספינה השנייה שהחות'ים הטביעו, אחרי ה(Rubymar) שטבעה בפברואר 2024. לאונייה לא היה קשר לישראל או לארצות הברית, לפי הודעת החות'ים הם תקפו אותה משום שאונייה אחרת של הבעלים נכנסה לנמל חיפה.
תקיפות בים סוף > יולי 2024

ב-12 ביולי 2024 ספינה איראנית שהייתה בדרך לחות'ים נעלמה. הדבר דווח לראשונה ב-15 ביולי. על פי הפרסום בערוץ "אל עין", על הספינה היו מומחים איראניים בנוסף לאמצעי לחימה, תחמושת וציוד לבניית טילים. ביום ההיעלמות נחשף דו"ח מודיעין אמריקאי המפליל את איראן בהפצת נשק שמשמש את החות'ים לצורך מתקפות על נתיבי הסחר הימי הבינלאומי.
תגובת העולם לאירועים > הגנה על אוניות

בדצמבר העבירה ארצות הברית את נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר מהמפרץ הפרסי אל מפרץ עדן מול חופי תימן, סמוך למצר באב אל-מנדב שבפתח ים סוף. האונייה נושאת כוח צבאי ומלווה במבנה של חמש סיירות ומשחתות מצוידות במאות טילי טומהוק שמגיעים למרחק של עד 2,500 ק"מ. ב-18 בדצמבר, לאחר שחברות הספנות הגדולות בעולם הודיעו שהן מפסיקות לעבור בים סוף, הודיע מזכיר ההגנה של ארצות הברית לויד אוסטין על הקמת כוח הגנה רב-לאומי בשם מבצע שומר השגשוג ("Prosperity Guardian") על מנת להגן על נתיב המסחר מפני האיום החות'י. המדינות המשתתפות במבצע הן: ארצות הברית, בריטניה, בחריין, קנדה, הולנד, נורווגיה וסיישל.
בפועל משתתפות במבצע הצבאי רק ארצות הברית ובריטניה, צרפת מלווה אוניות בבעלות צרפתית.
תגובת העולם לאירועים > תקיפות נגד החות'ים

החל מהמתקפה האווירית של ארצות הברית והממלכה המאוחדת נגד החות'ים בתימן בחודש ינואר 2024, המשיכו כוחות ארצות הברית והממלכה המאוחדת בתקיפות אוויריות וימיות נגד החות'ים ויירוט איומים אווירים וימיים ששיגרו החות'ים. שאר חברי קואליציית מבצע שומר השגשוג נמנעו מתקיפות והתמקו בליווי ספינות צי הסוחר בים סוף.
במהלך 2024 ביצעו הכוחות המזוינים של ארצות הברית והכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת עשרות תקיפות בהן נפגעו עשרות כלי טיס בלתי מאוישים וטילים מסוגים שונים של החות'ים. בתקיפות נהרגו בין 50 ל-200 מחבלים חות'ים.
ב-20 ביולי 2024, בתגובה ל-9 חודשי תקיפות מצד החות'ים ופיגוע הכטב"ם בתל אביב בו נהרג אזרח ישראלי, ביצעה ישראל את מבצע יד ארוכה: תקיפה אווירית נרחבת נגד החות'ים בעיר הנמל אל-חודיידה בה נפגעו קשות מתקני טרור, תשתיות ואנרגיה של החות'ים ונהרגו ונפצעו עשרות.
ראו גם

מעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל
ארצות הברית במלחמת חרבות ברזל
מבצע שומר השגשוג
ביאורים

↑  בתחום הספנות קשה לדעת מי הבעלים.
ספינת התובלה גלקסי לידר בתצלום משנת 2007
המשחתת האמריקאית נגד טילים קרני (DDG-64) הפועלת בים סוף
הנרייטה אמלי ליזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1875 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצחה:  3 בדצמבר 1943 (בגיל 68) גטו ריגה, לטביה 
 שם לידה:  Henriette Amalie Landau 
 מדינה:  אוסטריה 
 בן או בת זוג:  יוסטוס ליזר 
 
הנרייטה אמלי ליזר (ידועה בשם לילי ליזר; 4 ביולי 1875, וינה – 3 בדצמבר 1943, גטו ריגה) הייתה פטרונית אמנות יהודיה-אוסטרית שנרצחה בשואה.
ביוגרפיה

לילי לנדאו, נולדה להורים אמידים, אלברט ופאני לנדאו. בנובמבר 1896 נישאה לתעשיין וחבר המועצה הקיסרית יוסטוס ליזר, מבעלי חברת HITIAG, ולזוג נולדו שתי בנות: הלן (1898–1962) ואני (1901–1972). נישואיהם הסתיימו בגירושין בשנת 1905. הלן הייתה האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה דוקטורט במדע המדינה בשנת 1920, ואילו אני נישאה לאוסטרי הנס סידוניוס בקר.
בין השנים 1910–1915 הייתה ליזר מיודדת עם אלמה מאהלר, וקיץ בתיהן בעיירת הקיט ברייטנשטיין היו סמוכים זה לזה. השתיים נסעו יחד לשֶוֶונִינְגֶן, ולילי אף תמכה באלמה בעת שעברה הפלה. בין היתר, ליזר תמכה כלכלית במלחין ארנולד שנברג ואפשרה לו להתגורר ללא תשלום בביתה שבוינה ברחוב גלורייטגאסה 43, ברובע היטצינג, בין השנים 1915–1918. אותה עת, היא עצמה התגוררה בארמון ברחוב ארגנטיניירשטראסה 20a. בנוסף, סיפקה לשנברג קצבה חודשית של 500 קרונות ואורגן הרמוניום שיובא מארצות הברית.
בשנת 1925 סייעה ליזר כלכלית למלחין אלבן ברג במימון הדפסת האופרה שלו "ווצק", אותה הקדיש לאחר מכן לאלמה מאהלר.
הפקעת רכושה ורציחתה בשואה

לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, נרדפה משפחת ליזר במסגרת חוקי הגזע הנאציים. רכושה ובתיה הוחרמו במסגרת תהליך ה"אריזציה". בין חפציה שהוחרמו נמנו רהיטים, כלי נגינה ויצירות אמנות, ובהן ציורים של מוריס אוטריו. בנותיה הצליחו לברוח לאנגליה ולארצות הברית, אך ליזר עצמה גורשה לגטו ריגה ב-11 בינואר 1942 ונרצחה שם ב-3 בדצמבר 1943. על פי מקורות אחרים, היא נשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ ושם נרצחה.
מורשת

בדרמה "אלמה" מאת יהושע סובול מופיעה הנרייטה אמלי ליזר בדמותה של לילי ליזר (כך במקור), חברה של אלמה מאהלר, והשתיים דנות בתפקידה של ליזר במימון הדפסת האופרה "ווצק" מאת אלבן ברג.
ציור דיוקנה של העלמה ליזר (1917) מאת גוסטב קלימט מתאר ככל הנראה את אחת מבנותיה או את אחייניתה של לילי ליזר. בשנת 1925 הציור היה בביתה ברחוב ארגנטיניירשטראסה 20 והוצג בתערוכה בגלריה "נויה גאלרי" של אוטו קאליר. הבעלות על הציור בתקופת השלטון הנאצי אינה ידועה במלואה. בשנת 2023 הופיע הציור באופן מפתיע למכירה בבית המכירות הפומביות "אִים קינסקי". בית המכירות הודיע כי הבעלים הנוכחיים, שזהותם לא נמסרה, הגיעו להסכם עם יורשי משפחת ליזר.
בספרות

Irene Suchy: Lilly Lieser – eine Übersehene. Eine Co-Produzentin der Schönberg'schen Musikgeschichte.   in: Österreichische Musikzeitschrift, 10/2008. Als  PDF bei irenesuchy.org
הערות שוליים

1 2  "Henriette Amalie Lieser | AustriaWiki im Austria-Forum". austria-forum.org. נבדק ב-2024-01-26.
↑  "Alma Mahler-Werfel | Dieter Wunderlich: Buchtipps und mehr" (בגרמנית). נבדק ב-2024-01-26.
↑  "Arnold Schönberg Center - Brief Datenbank". archive.schoenberg.at. נבדק ב-2024-01-26.
1 2  "Lilly Lieser (1875-1943)". Mahler Foundation. 22 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lieser Henriette". www.doew.at. נבדק ב-2024-01-26.
↑  ""Alma – A Show biz ans Ende. Entstehungs- und Rezeptionsgeschichte. Stückanalyse auf topografische, historische und biografische Bezüge zwischen Alma Mahler-Werfel und den Spielorten."" (PDF).
↑  APA. "Wiederentdecktes Klimt-Gemälde aus 1917 in Wien präsentiert". apa.at (בגרמנית). נבדק ב-2024-01-26.
↑  "A Long-Lost Gustav Klimt Portrait Could Fetch $54M at Auction". Observer (באנגלית אמריקאית). 2024-01-25. נבדק ב-2024-01-26.
↑  "Long-lost Klimt painting resurfaced in Austria". RFI (באנגלית). 2024-01-25. נבדק ב-2024-01-26.
↑  "Gustav Klimt portrait found after almost 100 years" (באנגלית בריטית). 2024-01-26. נבדק ב-2024-01-26.
↑  "Lost £55m Gustav Klimt Masterpiece To Be Auctioned in Vienna". Artlyst (באנגלית בריטית). נבדק ב-2024-01-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137451806  VIAF: 81641221   WorldCat (עם VIAF): 81641221 
ארמון ברחוב ארגנטיניירשטראסה 20a בו התגוררה לילי
יוז'ף לוקאץ' (בנקאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בנובמבר 1855 סגד, הונגריה 
 פטירה:  23 בינואר 1928 (בגיל 72) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Löwinger József 
 מדינה:  הונגריה 
 
סֶגֶדִי יוז'ף לוקאץ' (במקור לווינגר עד 1890, בהונגרית: Lukács József; סגד, 16 בנובמבר 1855 – בודפשט, 23 בינואר 1928) היה הונגרי-יהודי בעל תואר אצולה, מנהל הבנק האנגלו-אוסטרי, אביו של הפילוסוף ג'רג' לוקאץ'.
קורות חיים

יוז'ף (לוקאץ') לווינגר הוא למעשה מייסד משפחת האצולה ההונגרית-יהודית לוקאץ'. הוא היה בנם של יעקב לווינגר ויוליה פולאק. יוז'ף לווינגר הצליח ללמוד עד גיל 13 ואז עזב את בית הספר והתחיל לעבוד בבנק. הסבים והסבתות של לווינגר לא היו עשירים: על פי תעודת הלידה של הסב, שגם שמו היה יוז'ף לווינגר, היה יצרן שמיכות בסגד. על פי זיכרונו של נכדו, היו לסב עקרונות יושר והגינות קיצוניים עד כדי כך שנשאר עני כל חייו. הוא לא ידע קרוא וכתוב, ויכול היה רק לכתוב את שמו. הסבא נלחם בצבא של לאיוש קושוט במהפכת 1848 בהונגריה, ונכדיו לעיתים הקניטו אותו שהפסידו בקרב המכריע באִישַסֶג מפני שברח. סבו זה של יוז'ף נפטר בשנת 1903, בגיל 93.
בגילאי 13 עד 18 עבד בסגד. הוא המשיך את השכלתו, למד שפות, היסטוריה וכלכלה. בגיל 18 הגיש מועמדות למכרז של בנק בבודפשט לתפקיד "מנהל ההתכתבויות". הוא זכה בתפקיד, עבר לפשט, ומונה למנהל סניף בודפשט של בנק האנגלו-אוסטרי כבר בגיל 24. תחילה עבד כאמור ב"בנק האנגלו-הונגרי" מגיל 18, אחר כך ב"בנק האשראי הכללי ההונגרי" ומשנת 1880 בבנק האנגלו-אוסטרי. בשנת 1882 הוא התקבל לתא פאטריה של הבונים החופשיים, ובשנת 1901 הגיע לדרגת אמן/רב בונה.
יוז'ף לווינגר, שהיה כבר פקיד בנק יוקרתי, ב־1 ביולי 1883 נשא לאישה את אדל ורטהיימר שהכיר בווינה. ב-מאי 1899 הוענקה לו תואר אצולה עם הקידומת סֶגֶדִי וגם סמל אצולה מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם המלך פרנץ יוזף הראשון של הונגריה. אדל ורטהיימר הייתה בתם של מריה נוישלוס ושל הנריק ורטהיימר, נכדתו של ברנט נוישלוש. על פי הנתונים הזמינים, ברנט גדל בפשט, בבית דודו, מנו, עמוס נוישלוש, לאחר שאיבד את הוריו מוקדם מאוד, לפני גיל 10. על פי זיכרונה של מריה לוקאץ', בתו של יוז'ף, היא גדלה בשגשוג מכיוון שסבה היה עשיר מאוד. אדל ורטהיימר אכן הביאה הון רב לנישואין, כפי שמעיד מכתב מאת יוז'ף לוקאץ' בשנת 1911, בו הוא כותב את הדברים הבאים על החומר שניתן היה לספק לבנו:
"... אם אמות היום, אתה זכאי להכנסות מרכוש מכובד שהכנסותיו... יכולות לספק לך את כל הדרוש על פי התוכניותיך."
מכתב זה גם מאשר כי אדל ורטהיימר הביאה את רכוש לנישואין, יוז'ף הביא את המעמד היוקרתי, ואת ההזדמנות לשמור ולהגדיל את העושר. יוז'ף עבד עד 1906 בבנק אנגלו-אוסטריה כמנכ"ל הבנק. "חדשות בודפשט" דיווחו על מותו.
ראו גם

Déry Béla – Bányász László – Margitay Ernő (szerk.): A Nemzeti Szalon almanachja (Képzőművészeti Lexikon). Budapest, 1912
Körner Éva: Derkovits Gyula. Budapest, 1968
Szinyei Merse Anna: Szinyei Merse Pál élete és művészete. Budapest, 1990
Sz. n.: László Fülöp kiállításának katalógusa. Nemzeti Szalon, Budapest, 1907
Lyka Károly – Majovszky Pál – Petrovics Elek: A magyar akt-kiállítás albuma. Műcsarnok, Budapest, 1925-26
Sz. n.: Az 1925-26. évi Akt-kiállítás katalógusa. Műcsarnok, Budapest, 1925-26
Balogh, Jolán: Katalog der ausländischen Bildwerke des Museums der Bildenden Künste in Budapest IV-XVIII. Jahrhundert. 2 kötet, Budapest, 1975
Geskó Judit (szerk.): Picasso, Klee, Kandinszkij. A svájci Ruff-gyűjtemény remekei. SzM, Budapest, 2007
Molnos Péter – Várkonyi György: Antal – Lusztig gyűjtemény. A pécsi válogatás 2006-2008. A huszadik század első felének magyar művészete. Budapest, 2009
Gömöry Judit – Veszprémi Nóra (szerk.): A Művészház 1909-1914. Modern kiállítások Budapesten. MNG, Budapest, 2009
Markója Csilla – Bardoly István (szerk.): A Nyolcak. Janus Pannonius Múzeum Modern Magyar Képtár, Pécs, 2010
Boros Judit – Plesznivy Edit (szerk.): Ferenczy Károly (1862-1917) gyűjteményes kiállítása. MNG, Budapest, 2011-12
לקריאה נוספת

בשפת המקור:
Lukács József. Magyar Életrajzi Index. Petőfi Irodalmi Múzeum
Lukács (Löwinger) József. Kieselbach Galéria
Kókai Károly: A fiatal Lukács György és a zsidóság. Szombat, 2002. február 1.
Bendl Júlia: Lukács György élete a századfordulótól 1918-ig. Budapest: Scientia Humana Társulás, 1994.
בתרגום לעברית:
יוז'ף לוקָאץ'. אינדקס ביוגרפי הונגרי. המוזיאון הספרותי פטפי
לוקאץ' (לווינגר) יוז'ף. גלריית קיזלבאך. https://web.archive.org/web/20110225011453/http://kieselbach.hu/
קארוי קוקאי: ג'רג' לוקאץ' הצעיר והיהדות. המגזין האינטרנטי "שבת", 1 בפברואר 2002
יוליה בנדל: חייו של ג'רג' לוקאץ' מסוף המאה ועד 1918. בודפשט: אגודת סיינטיה הומנה, 1994.
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1890. évi 63910. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1890. év 7. oldal 11. sor.
↑  Halálesete bejegyezve Budapest I. ker. polgári akv. 217/1928. folyószám alatt.
↑  K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 70. kötet - 598 - 602. oldal
↑  Bendl Júlia: Lukács György élete a századfordulótól 1918-ig. Budapest: Scientia Humana Társulás, 1994.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137891253  ISNI: 0000 0000 5896 5906  VIAF: 86060900   WorldCat (עם VIAF): 86060900
דה רגולציה

דה רגולציה (באנגלית: Deregulation) או הסרת חסמים רגולטוריים (בעברית: אסדרה), היא תהליך המתרחש כאשר ממשלה או רגולטור מקטינים או מפחיתים את הפיקוח על פעילותם של תעשיות ועסקים. הפחתה זו מאפשרת להוריד את עלויות התפעול לעסקים בתחומים כגון: תשלומי ביטוח, הגנת הסביבה ותחרות הוגנת. הסרת החובות מסייעים בהמרצת צמיחה כלכלית מוגברת ובמתן שוק חופשי ותחרותי, תוך ייעול תנאי המסחר הן עבור העסקים והן עבור הצרכנים.
היסטוריה

הדה רגולציה (או ביטול רגולציות ממשלתיות) התפתחה בעידן המכונה ה"תקופה המוזהבת" (אנ') בארצות הברית בין השנים 1877–1900, בתקופת השיקום לעידן הפרוגרסיבי. התקופה התאפיינה בצמיחה כלכלית מהירה ולא מבוקרת, שיצרה כשלי שוק ובעיות חברתיות. צמיחה זו התבטאה ברפורמות פרוגרסיביות שנתפסו חיוניות להגבלת "השפעות חיצוניות" (externalities) כגון: ניצול תאגידי, העסקה לא בטוחה של קטינים, מונופולים, זיהומים סביבתיים, ומיתון תנודות כלכליות. רפורמות רגולטוריות אלו השפיעו לרעה על הצרכנים והרווחה הכללית, והובילו לחשש מפני פגיעה במערכת הכלכלית. בנוסף, עלה החשש שהתעשיות המפוקחות בידי הממשלה עלולות לשבש את פעילותן של סוכנויות הרגולציה הפועלים במטרה לעודד תחרותיות במשק, להקל על הפעילות העסקית בשוק הכלכלי ולהסרת חסמים רגולטוריים. בתום התקופה, פוליטיקאים וממשלות ליברלים פעלו על מנת לקדם מדיניות נאו-ליברלית חדשה המתבססת על עקרונות ה'דה-רגולציה'. פעילותם נבעה מלחץ מצד חברות גדולות שפעלו להקטין את הרגולציה, ובכך להגביר את הרווחים שלהם. מדיניות הדה רגולציה דגלה בעקרונות השוק החופשי ככלי יעיל לקצוב משאבים ולהשגת רווחה כלכלי. הגישה הדגישה את החשיבות פריטת חברות ממשלתיות והקטנת תפקיד הממשלה בכלכלה ובתעשייה . הגישה הליברלית החדשנית התבססה על שלושה הוגים מרכזיים שפעלו בתחומים שונים ביניהם: פרידריך האייק, מילטון פרידמן, וגארי בקר. האייק, כלכלן ופילוסוף אוסטרי-בריטי, טען שהשוק החופשי הוא הכלי היעיל ביותר להקצאת משאבים ולהבטחת חירות אישית, והתנגד בתוקף להתערבות ממשלתית, אותה ראה כמובילה לדיקטטורה ולפגיעה בחירות. לצידו, מילטון פרידמן, כלכלן אמריקאי זוכה פרס נובל, הדגיש את החשיבות בצמצום התערבות ממשלתית בכלכלה, מתוך אמונה שכוחות השוק צריכים לפעול באופן חופשי ללא מגבלות. השלישי שפעל לקידום מדיניות הדה רגולציה היה גארי בקר, כלכלן נוסף המזוהה עם הזרם הנאו-ליברלי, אשר הרחיב את השימוש בעקרונות השוק החופשי לתחומים נוספים כמו חינוך, בריאות ומשפחה. פעילותם וחזונם של הוגים תבעו את הקרקע לפיתוח מדיניות נאו-ליברלית בשנות ה-70 וה-80, ואת הבסיס להתפתחות הגישה שצברה תאוצה והשפיעה רבות על המדיניות הכלכלית בעולם המערבי.
היסטוריה > מעבר לשוק חופשי

רפורמה רגולטורית היא תהליך המתרחש במקביל לתהליך הדה-רגולציה. רפורמות רגולטוריות אלו מתייחסות לתוכניות מאורגנות ומתמשכות לבחינת רגולציות במטרה למזער אותן, לפשט אותן ולהפוך אותן לחסכוניות יותר. התהליך נתמך על ידי חוק הגמישות הרגולטורי (Regulatory Flexibility Act), שנחקק ב-1980 בארצות הברית. חקיקת החוק בא במטרה לחקור את עלות אל מול תועלת, המשמש לעיתים קרובות בסקירות ובבדיקות כלכלניות שמתבצעות באופן קבוע בתאגידים ובחברות שונות. לצד זה הוצעו חידושים רגולטוריים בהצעת כלכלנים בתחומי סחר בפליטות, במטרה להגדיל רווחים ולהרחיב את תחומי הסחר ללא הגבלות ממשלתיות (emissions trading).
תהליך ההפרטה מהווה מנגנון נוסף להעברת נכסים ושירותים מהספירה הציבורית לגורמים פרטים. מטרת התהליך היא אופטימיזציה של מערכות שירות, העצמת הדינמיקה התחרותית במשק, וצמצום המעורבות הממשלתית בזירה הכלכלית. תוצאות התהליך כוללות פוטנציאל לשיפור היעילות התפעולית, הגברת הדינמיות בשוק, ועידוד השקעות. מנגד, ניצבים אתגרים משמעותיים ובהם: הצורך במנגנוני פיקוח מתוחכמים, חשש מהעמקת פערים סוציו-אקונומיים, ותמורות בשוק העבודה. בישראל לדוגמה ניתן לראות כי תהליך ממשיך להתפתח ולהשתלב בתחומי החינוך, הבריאות ובאמצעות הקמת מוסדות פרטיים במקביל למוסדות הציבוריים.
בין חירות כלכלית לפגיעה בציבור

תנועת הדה-רגולציה בסוף המאה ה-20 חוללה השפעות כלכליות משמעותיות, תוך שהיא מעוררת מחלוקות רבות. התנועה התבססה על גישות אינטלקטואליות שתבעו כי נדרש להעניק לכוחות השוק מרחב פעולה נרחב ונגיש יותר. תהליך זה טומן בחובו יתרונות רבים, כמו עידוד תחרות וחדשנות, אך גם חסרונות פוטנציאליים שעלולים לפגוע בצרכנים, בעובדים ובסביבה.
הרציונל המוצהר לדה-רגולציה טמון בהנחה כי כאשר הרגולציות יהיו פחותות יותר, תוגבר התחרותיות והיעילות בשוק הכלכלי מה שיביא לרווחת הכלל. הדה רגולציה עשוי לאפשר לעסקים להתפתח בשוק התחרותי וכך לשפר את איכות השירותים ולהוריד את המחירים עבור הצרכנים. מדיניות זו מציגה סביבה עסקית ידידותית המאפשרת לעסקים לפעול באופן חופשי ללא רגולציות מורכבות ועשויה למשוך משקיעים זרים להשקיע בחברות רבות ולייעל תהליכים עסקיים בשוק הבינלאומי. בנוסף, הקלה על מגבלות רגולטוריות יכולה לעודד חדשנות ופיתוח טכנולוגיות חדשות. בארצות הברית בשנות ה־90 לדוגמה, תהליך הדה רגולציה אפשרה לחברות אמריקאיות חדשות להיכנס לשוק, להשקיע בפיתוח טכנולוגיות ולהציע שירותים חדשניים לצרכנים. ניתן להצביע על חברות ענק כגון גוגל, פייסבוק ואמזון כדוגמה לחברות שעברו תהליך זהה מעצם התפתחותם והתעצמותם באמצעות הסרת המגבלות הרגולטוריות.
זאת מנגד, מבקרי הדה רגולציה טוענים כי הצורך ברגולציה הוא חיוני על מנת לשמר את איכות השירותים ולהנגשה של שירותים נרחבים לכלל האוכלוסייה. תהליך הדה רגולציה עלול לסכן את הפיקוח על תנאי העסקה וזכויות עובדים, לפגוע בביטחון ותנאי העסקה ולהגביר את הסיכוי לרמאות והונאה תוך ניצול לרעה של הצרכנים. בנוסף, הסרת הרגולציות על חומרים מסוכנים עשויים להוביל לזיהום סביבתי מוגבר, אי ודאות פיננסית והתחזקות המונופול. הדיון סביב ההשלכות השליליות של דה-רגולציה מתחדד על רקע המשבר הכלכלי העולמי שהתחרש 'במשבר המשכנתאות' בארצות הברית בשנת 2008. המשבר הוכיח כי ללא פיקוח רגולטורי חיוני הבנקים עשויים לקחת סיכונים המופרזים אשר עלולים לסכן את היציבות של הכלכלית של המשק באופן גורף. מתנגדי התהליך מצביעים על המשבר כראיה לכך שתהליכי דה-רגולציה קיצוניים עלולים להוביל לתוצאות הרסניות.
דה רגולציה בישראל

בישראל, תהליך הדה רגולציה התרחש בתחומים רבים בעשורים האחרונים. אחת הדוגמאות הבולטות ביותר היא תהליך הדה רגולציה בשוק התקשורת בשנות ה-90, שכולל פתיחת השוק לתחרות, הפסקת המונופול של בזק בתחום הטלפון, והכנסת מפעילים חדשים לשוק הסלולר והאינטרנט. תהליך דומה התרחש בתחומי הבנקאות, התחבורה והתעופה, כאשר הבנקים הממשלתיים עברו הפרטה, שהובילה לתחרות בשוק הבנקאי. זאת לצד הפרטת חברת התעופה הישראלית אל-על בשנת 2003 כאשר מניות החברה הוצעו למכירה לציבור, לאחר ששנים שימשה כחברת התעופה הלאומית של ישראל והייתה בבעלות ממשלת ישראל. הדה רגולציה בישראל מעודדת תחרות, משפרת את השירותים ומוזילה את העלויות לצרכן. למרות היתרונות הפוטנציאליים של דה רגולציה, יש גם ביקורות רבות על התהליך בקרב הציבור הישראלי, שכן הורדת הרגולציה עלולה ליצור פערים חברתיים כלכליים ולפגוע באיכות השירותים והמוצרים.
חיל האוויר העממי של קוריאה הצפונית

חיל האוויר העממי והנ"מ של קוריאה הצפונית (KPAAF) הוא כוח האווירי המאוחד של קוריאה הצפונית. זהו הכוח השני בגודלו של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית הכולל כ-110,000 אנשים. לחיל כ-950 מטוסים מסוגים שונים, רובם מתוצרת סובייטית וסינית בני עשרות שנים. המשימה העיקרית של החיל היא להגן על המרחב האווירי של קוריאה הצפונית.
היסטוריה > שנים מוקדמות (1945–1949)

החיל החל ב-1945 בתור "אגודת התעופה הקוריאנית". ב-1946 הפכה האגודה לארגון צבאי והפכה לחטיבת תעופה בתוך צבא העם הקוריאני (KPA). בנובמבר 1948 הפך לחיל עצמאי כחלק מהכוחות המזוינים. הכשרת כוח אדם היוותה מכשול גדול, כאשר הסובייטים דיווחו במאי 1950 שמתוך 120 הטייסים המאומנים, רק 32 היו מוכשרים לקרב. הטייסים המנוסים היחידים במדינה היו כאלה שטסו לפני כן עבור שירות האוויר של הצבא היפני הקיסרי, אך הם נדחו על ידי החברה והמשטר. ב-25 ביוני 1950 החיל החל לטוס במשימת תמיכה לפלישה לדרום קוריאה.
היסטוריה > מלחמת קוריאה: פלישה לקוריאה הדרומית ומתקפה של האו"ם (יוני–נובמבר 1950)

האיליושין Il-10 היו המפציצים העיקריים ששימוש בתקיפות נגד שדות תעופה, בעוד שהיאק-9 ומטוסי קרב אחרים שימשו בהתקפות אחרות. חיל האוויר של קוריאה הצפונית היו באותה תקופה מטוסים יפניים רבים כולל מטוסי תובלה מסוג Ki-54. במהלך המלחמה התרחש מפגש עם מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית כאשר שני מטוסים צפון קוריאנים לא ידועים תקפו שני מטוסי F-82. מטוסי קוריאה הצפונית היו מחוץ לטווח ולכן לא הצליחו להשיג פגיעה.
ב-27 ביוני, מטוס F-82 של חיל האוויר של ארצות הברית הפילו מטוס יאק-11 שלווה על ידי ארבעה מטוסי יאק-9. ב-29 ביוני, לאחר נפילת סיאול, בוצעה תקיפה בשדה התעופה של סוואן על ידי 3 מטוסי איליושין Il-10 ו-6 מטוסי יאק-9, כתוצאה מהתקיפה הושמד מטוס C-54 Skymaster אמריקאי שהיה על הקרקע. אולם תקיפה שנייה על סוון סוכלה על ידי מטוסי F-80 אמריקאיים.
בחודשים יולי ואוגוסט, המשיך החיל לתמוך בכוחות הקרקעיים בקרב על פוסאן. במהלך אותה תקופה, הם באו במגע הולך וגובר עם מטוסי סילון של חיל האוויר האמריקאי ובעלות בריתם, דבר שהביא לפגיעות רבות במטוסי קוריאה הצפונית.
ב-3 ביולי 1950 במהלך התקפת מטוסי הסילון מנושאת מטוסים הראשונה בהיסטוריה, הפיל מטוס סילון מסוג פאנת'ר F9F-3 של חיל הים של ארצות הברית מטוס מסוג יאק-9 של קוריאה הצפונית. בסופו של דבר, שדות התעופה פיונגיאנג, פיונגיאנג מזרח ו-Onjong-Ni (אשר סומנו כיעדים לתקיפה), נפגעו בהצלחה בזמן שחיל האוויר של קוריאה הצפונית איבד רבים ממטוסיו. במקביל חיל האוויר האמריקאי החל לתקוף מטרות קרקעיות בתוך קוריאה הצפונית, ונתקל בהתנגדות קטנה מאוד מצד החיל האוויר של קוריאה הצפונית.
מקורות סובייטים דיווחו כי חיל האוויר של קוריאה הצפונית לא פעל עוד לאחר ה-10 באוגוסט. הצפון קוריאנים הפילו רק 3 מטוסים אמריקאים בקרבות אוויר (B-29, L-4 ו-L-5).
היסטוריה > ארגון מחדש (נובמבר 1950–1953)

לאחר האבדות הכבדות שנתקלו בהם ביולי ואוגוסט 1950, החלו הסובייטים לאמן את הצפון קוריאנים להטיס את המיג-15, על אף שהסובייטים היו הראשונים שהטיסו את המיג נגד כוחות האו"ם.
היסטוריה > לאחר מלחמת קוריאה

חיל האוויר הצפון קוריאני הוצב מדי פעם מחוץ לגבולות המדינה. החיל פרס טייסת קרב לטובת לצפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. על פי הדיווחים קים איל-סונג אמר לטייסים הצפון קוריאנים "להילחם במלחמה כאילו השמים הווייטנאמיים הם שלהם".
ב-15 באפריל 1969, מטוסי מיג-21 של החיל הפילו מטוס מודיעין אמריקאי בים יפן. בשנים 1990–1991 הפעילה קוריאה הצפונית ארבעה בסיסי אוויר קדמיים ליד האזור המפורז הקוריאני (DMZ).
היסטוריה > לאחר מלחמת קוריאה > במלחמת יום הכיפורים

בשנת 1973 נפרסה טייסת צפון קוריאנית של מטוסי מיג-21 בבסיס חיל האוויר המצרי Bir Arida (הידוע גם כ-Wadi Abu Rish) כדי לסייע בהגנה על דרום מצרים במהלך מלחמת יום הכיפורים.
כלי טיס

| סוג | יצרן | כמות |
| --- | --- | --- |
מטוסי תקיפה
| מיג-29 | רוסיה | 35 |
| מיג-21 | ברית המועצות | 26 |
| מיג-23 | ברית המועצות | 56 |
| סוחוי Su-7 | ברית המועצות | 18 |
| סוחוי Su-25 | רוסיה | 34 |
| איליושין Il-28 | ברית המועצות | 80 |
| שניאנג J-5 | סין | 106 |
| שניאנג J-6 | סין | 97 |
| צ'נגדו J-7 | סין | 120 |
מטוסי תובלה
| P-750 | ניו זילנד | 3 |
| אנטונוב An-24 | אוקראינה | 1 |
מסוקים
| MD 500 | ארצות הברית | 84 |
| PZL Mi-2 | פולין | 47 |
| מיל מי-8 | ברית המועצות | 41 |
| מיל מי-14 | ברית המועצות | 8 |
| מיל מי-24 | רוסיה | 20 |
| מיל מי-26 | רוסיה | 4 |
מטוסי אימון
| שניאנג J-5 | סין | 135 |
| שניאנג FT-2 (מבוסס על מיג-15) | סין | 30 |
| שניאנג J-6 | סין |  |
| מיג-15 | ברית המועצות | 15 |
כלי טיס > חימוש

| סוג | יצרן | כמות |
| --- | --- | --- |
| וימפל R-27 | רוסיה | 60 |
| וימפל R-73 | רוסיה |  |
| R-60 | ברית המועצות | 190 |
| וימפל K-13 | ברית המועצות | 1050 |
| וימפל R-23 | ברית המועצות | 250 |
כלי טיס > מערכות הגנה אוויריות

| סוג | יצרן | כמות |
| --- | --- | --- |
טילי קרקע-אוויר
| S-200 | ברית המועצות | 75 |
| S-125 נייבה | רוסיה | 300 |
| S-75 דווינה | ברית המועצות | 1950 |
| 9K32 סטרלה-2 | רוסיה | 4000 |
תותחי נ"מ מתנייעים
| ZSU-57-2 | ברית המועצות | 250 |
| ZSU-23-4 | ברית המועצות | 248 |
עריקות

התרחשו מספר אירועים בהם ערקו טייסים צפון קוריאנים עם מטוסיהם. אירועים אלו כוללים:
ב-21 בספטמבר 1953 הטיס לוטננט נו קום-סוק בן ה-21 את מטוס המיג-15 שלו לקוריאה הדרומית ונחת בבסיס האוויר גימפו ליד סיאול. האירוע נחשב למשמעותי מבחינה מודיעינית, שכן מטוס הקרב הזה היה באותה תקופה הטוב ביותר שהיה לגוש הקומוניסטי. קום-סוק תוגמל בסכום של 100,000 דולר (כמיליון דולר במונחי 2021) ובאזרחות אמריקאית. נפטר בפלורידה ב-26 בדצמבר 2022, בגיל 90.
ב-5 באוגוסט 1960 נחת מטוס J-5 בגימפו. מטוס זה נשמר על ידי קוריאה הדרומית והוטס לזמן קצר תחת סימון דרום קוריאה לפני שנגרט.
בפברואר 1983 ניצל לי אונג-פיונג תרגיל אימון כדי לערוק והנחית את הJ-6 שלו בשדה תעופה בסיאול. לפי הנוהג שהיה מקובל אז, הוא קיבל מינוי בחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה, בסופו של דבר הפך לקולונל ולימד באקדמיה הדרום קוריאנית עד מותו ב-2002. הוא קיבל תגמול של 1.2 מיליארד וון דרום קוריאני.
ב-23 במאי 1996 ערק קפטן לי צ'ול-סו עם J-6 לבסיס האוויר סוון שבקוריאה הדרומית. לפי הדיווחים, הוא השאיר מאחור את אשתו ושני ילדיו. לי זכה ב-480 מיליון וון דרום קוריאני (כ-400 אלף דולר אמריקאי). כיום הוא אלוף-משנה בחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה ומדריך אקדמי.