שניאור זלמן פוגצ'וב
ביוגרפיה > בארץ ישראל: "כפר ילדים"

בראשית שנת תרפ"ה (סתיו 1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בארץ עִברת את שמו ל"עמיאב".
לאחר הגיעו לארץ התוודע לקיומו של מוסד חינוכי ליתומים בבלפוריה העליונה שבעמק יזרעאל, ובסוף שנת 1924 התמנה למנהלו. לאחר הפרעות במלחמת האזרחים ברוסיה אסף ישראל בלקינד ילדים פליטים מבתי היתומים באוקראינה והביאם לבסוף, באביב תרפ"ד (1924), לשטח בלפוריה העליונה שלרגלי גבעת המורה (לימים חלק מעפולה), שאותו עזבה זמן קצר קודם לכן קבוצת בלפוריה, שעברה לשטח חדש לא הרחק משם. באתר נותרו רק צריפים אחדים ובית אבן אחד, שלא הספיקו עבור הנערים, שמנו יותר ממאה, ובמשך שמונה חודשים הם התגוררו באוהלים. שנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע פרשו ציוני דרום אפריקה את חסותם על הכפר, ותמיכתם הכספית אפשרה לבנות עבור הנערים מוסד שניתן לחיות בו ברווחה יחסית.
פוגצ'וב, שהיה למנהל המוסד, הביא עִמו את רעיון כפר הילדים המיוסד על שיטת החינוך העמלני מתוך הנהלה עצמית של התלמידים. הוא נתן למוסד את השם "כפר ילדים", וארגן את החיים בו במתכונת של חברת ילדים. לדברי חוקר החינוך שבח אדן, פוגצ'וב, שדגל בשיטות חינוך ליברליות למדי בשעתו, מצא בכפר "מדריכים הנוקטים משטר נוקשה וילדים חשדנים. תכניתו החינוכית לא קנתה את לב כל המדריכים. היו בהם לעיתים מעטים ולעיתים רבים - שהסתייגו מדרכו ואף סלדו ממנה. יחס זה כבל את ידיו, שלל כל אפשרות של שיתוף מלא מצד חבר העובדים, וגרם בסופו של דבר לכישלונו הגמור של הניסיון".
דרכו החינוכית של פוגצ'וב בכפר התבססה על ארבעה יסודות: עבודה, השכלה הנרכשת בשיטת העבודה העצמית, מסורת, ואוטונומיה. הוא לא האמין כי החניכים בכפר ידרשו מיוזמתם חוקה דמוקרטית, ולכן ויתר על השימוש באנרכיה כאמצעי חינוכי לרה-אורגניזציה של המוסד (אמצעי שנקט שאצקי), ותחת זאת הציג בפניהם הצעת חוקה, שזכתה להסכמתם. בחוקה הוגדרה מטרת ההתארגנות: להגדיל את רכושו של כפר הילדים באמצעות עבודה אינטנסיבית הנעשית מתוך הבנה והכרה של כל ענפי המשק. עם זאת, המטרה לא הייתה תועלת חומרית פשוטה, כי אם בניינה של חברת העבודה העברית בארץ. לדברי אדן, "העבודה לא הייתה רק אמצעי חינוכי. לעבודת הילדים היה ערך כלכלי רב. עובדה זו הגבירה את בטחונם העצמי של החניכים, אך גם העמידה בצל את יתר שטחי החיים". לאחר שנה וחצי כתב פוגצ'וב כי "יש כאן אפוא, בכפר ילדים שני עמים וקונפליקט מתמיד בין שני אלה: ... בין הדעה, שהכל משועבד לחינוך האישיות, ובין הדעה, שהכל משועבד למשק".
ביחס להשכלה, חוקת הכפר קבעה כי "כל אזרח מחויב לרכוש לו את ההשכלה היסודית, הנחוצה לבניין החיים התרבותיים. אזרחי הכפר חייבים ללמוד את החומר הלימודי הקשור בענפי המשק". הלימודים לא נחשבו כבעלי ערך כשלעצמם, אלא כאמצעי המשרת את המשק. לצד זאת, טופח בכפר הביטוי העצמי האמנותי, באמצעות בימוי, ריקוד וכדומה.
פוגצ'וב הטביע חותם מסורתי בחיי הכפר: הוא הקפיד על שמירת מצוות, קירב את החניכים לבית הכנסת שהוקם בכפר ולתפילה, והעניק צביון לאומי מסורתי לחגים ולהווי הכללי.
פוגצ'וב גרס כי תפקידה העיקרי של האוטונומיה הוא "לעשות את הילד אחראי לפני מצפונו הוא". כפר הילדים נוהל באמצעות אספה כללית, שהתכנסה אחת לחודש ובה ניתנו דו"חות הוועדות השונות, וועד פועל שנבחר מתוכה, אשר פיקח על יחסי החברה, על מילוי חובות החניכים ועל פעולות הוועדות.
המפעל החינוכי זכה לפרסום רב ולביקורים של פדגוגים רבים. אולם משהפסיק ועד העזרה מדרום אפריקה את הסיוע למוסד, הוא עמד בפני סגירה. מספר החניכיו הוקטן בחצי, ל-60, והוא קיבל ילדים מהארץ, ששילמו שכר לימוד ודמי מחיה. בד בבד התערערו היחסים בתוך המוסד: המדריכים קבלו על סילוף עובדות בדו"חות החניכים, ואלה באו בטענות על פגיעה באוטונומיה שלהם מצד המדריכים. עם החרפת הסכסוך בין חברי הסגל, ועדת בירור מטעם ההסתדרות מינתה למוסד הנהלה משותפת של שלושה, ששני החברים האחרים בה היו ממתנגדי פוגצ'וב. פוגצ'וב, שלא הסכים לסידור החדש, התפטר, ויחד איתו פרשו חלק מהעובדים. כך, לאחר קרוב לשבע שנים, הפסיק כפר ילדים לפעול במתכונת של חברת ילדים. עם סיום עבודתו שם פרסם ספרון על "תולדות המפעל החנוכי: כפר ילדים (למשפט הקהל)".