האספה המחוקקת ונפילת המלוכה הצרפתית
מלחמה באופק

המהגרים המחומשים בשטח הקיסרות הרומית הקדושה מאוד העיקו על צרפת המהפכנית. מאידך, התמדת ממשלת צרפת במתן כסף לנסיכים גרמניים התובעים קניין באלזס מאוד העיקה על הקיסרות.
בבהלה, הבחינו מדינאים זרים בהשפעת המהפכה הצרפתית על דעת הקהל במדינותיהם, והם שנאו את ניסיונות המהפכנים הצרפתיים לייצא את המהפכה לארצותיהם. החכם במדינאים אלה היה הקיסר לאופולד השני, שגילה מיומנות רבה בהתחמקותו מהבושה שהשאיר קודמו יוזף השני. קשריו המשפחתיים עם לואי ה-16, שהיה נשוי לאחותו של לאופולד, מארי אנטואנט, וכן האמונה בצורך להגן על השלטון המלוכני הביאו לכך שהיה מחויב, בתור קיסר, להגן על משפחת המלוכה הצרפתית. עם זאת, הוא הבין את חולשת בית הבסבורג באותה תקופה. לאופולד גם ידע כי ארצות השפלה האוסטרית, ששם הצליח לאכוף את משטרו בזמן האחרון, מלאות בתומכי המהפכה וכי הבלגים יקבלו בברכה את צבא צרפת. הוא סלד מחולשתם וטפשותם של המהגרים וכמו כן הרחיקם מוועדותיו. בסופו של דבר, רצה הקיסר בכנות למנוע כל מלחמה שתסכן את חייהם של אחותו מארי אנטואנט ובעלה.
באוגוסט 1791, נועד לאופולד עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, בקרבת דרזדן. פרי שיתוף הפעולה בין שני המונרכים הייתה הצהרת פליניץ, שבה כתוב כי החזרת הסדר והמונרכיה בצרפת היו אינטרס עליון של כל שליט. עוד הוכרז כי שניהם יהיו מוכנים לפעול למען מטרה זו יחד עם שאר הכוחות. המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה גורסת כי לאופולד נאלץ ליזום הצהרה זו בשל הנסיבות הפוליטיות. הוא הבין כי שיתוף פעולה בין הכוחות לא ייתכן, מכיוון שבריטניה הגדולה התעקשה שלא להתערב בענייני צרפת. אמנם לאופולד בעצם נסוג מעמדתו זו אחרי שלואי קיבל את החוקה, אבל ההצהרה עדיין הייתה טעות גדולה שקידמה את המלחמה המתקרבת.
בצרפת, רבים קיוו למלחמה מסיבות מגוונות. שר המלחמה נרבון ראה בה אמצעי להחזיר סמכות מסוימת למלוכה ולהגביל את המהפכה. הוא תכנן מלחמה נגד אוסטריה בלבד. המלך והמלכה גם סברו כך וקיוו כי אוסטריה תחזיר את המונרכיה האבסולוטית. לעומתם, הז'ירונדינים קיוו כי המלחמה לא תחזק את המונרכיה אלא תאפשר להם להרסה כליל. הם עוד חשבו שמלחמה כוללת תבטיח את המהפכה בצרפת דרך העתקתה לארצות אחרות והפיכתה לאוניברסלית. לשמאל הקיצוני היו אותן המטרות, אך טען כי מלחמה כזו לא תתבצע בנאמנות על ידי המלך ושריו. בקיצור, המהפכה נלכדה במלכוד 22: הניצחון היה מחיה את כוח המלוכה; התבוסה הייתה ממוטטת את המהפכה. לפיכך, רובספייר והיעוקבינים חפצו שלום.
אמנם בתי בורבון והבסבורג היו יריבים ותיקים, אבל צרפת בכלל לא הייתה מוכנה למלחמה רצינית. החוקה לא הייתה יישומית, והרשויות השונות חשדו זו בזו. האוצר נשאר במצב של אי-סדר, שלווה באינפלציה עצומה בשל הנפקת שטרות בסכום של 900,000,000 לירות על ידי האספה המחוקקת במשך פחות משנה. גל עריקות התפשט בקרב החיילים, שכבר סבלו מחוסר משמעת גמור. כמו כן המבצרים היו במצב עלוב, וחסר ציוד.
באוקטובר, לאופולד ציווה על פיזור המהגרים המחומשים בארצות השפלה האוסטריות, ומנהיגי טייר ומיינץ הלכו בעקבותיו. בתמורה, האוסטרים נענו לבקשתם של המהגרים להגנה מהמהפכנים. האספה הקצתה 20,000,000 לירות לנרבון, שסייר בצפון המדינה ודיווח על היערכות למלחמה. בפברואר, לאופולד חתם על הסכם הגנתי עם פרידריך ווילהלם השני, אך זה לא עודד אמון אמיתי בין השליטים. ב-1 במרץ 1792, לאופולד, שעדיין קיווה לשלום, הלך לעולמו והוריש את כס מלכותו לבנו פרנץ הצעיר והבלתי מנוסה. לכן, הנהלת הדיפלומטיה בפועל נפלה לידיו של הקנצלר הישיש וונצל אנטון וון קאוניץ.
בינתיים בצרפת, המלך מינה ממשל חדש, שחבריו היו לרוב ז'ירונדינים רדיקליים. ב-20 באפריל, לואי התכופף לרוחות המלחמה המנשבות בממלכתו והציע באספה שתוכרז מלחמה על אוסטריה.