stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזף בראדלי
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

בראדלי הביע את השקפותיו באופן רחב על סמכויות הממשל הפדרלי על פי סעיף המסחר לחוקת ארצות הברית, אך פירש את התיקון ה-14 לחוקה באופן צר, כפי שעשו שאר שופטי בית המשפט העליון באותה תקופה. הוא כתב את חוות דעת הרוב ב"תיקי זכויות האזרח (Civil Rights Cases) של 1883, אך היה בין ארבעת השופטים שהתנגדו לדעת הרוב בפסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" (Slaughter-House Cases) ב-1873. פירושו את התיקון ה-14 בשני המקרים נותר הבסיס לפסיקות מאוחרות יותר במשך שנים רבות.
בראדלי כתב חוות דעת משלימה בפסק הדין "בראדוול נגד אילינוי" (Bradwell v. Illinois), שבו נקבע שהזכות לעסוק בעריכת דין לא הייתה מוגנת על ידי סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14. הוא חלק על דעת הרוב, ככל הנראה בשל היסמכותה על ההחלטה בתיקי בתי המטבחיים, אך הסכים לפסק הדין על רקע הטענה שסעיף המסחר לא הגן על נשים בזכותן לבחור את חופשותיהן. חוות דעתו המשלימה זכתה לפרסום בשל תיאורו את הנשיות: "ההרמוניה, שלא לומר הזהות, של האינטרסים ששייכים, או שצריכים להשתייך, למוסד המשפחה, מעוררת שאט נפש לשמע הרעיון שאישה מאמצת קריירה נפרדת ועצמאית מזו של בעלה... הגורל והמשימה העליונה של הנשים צריכים להגשים את התפקידים העדינים והאצילים של רעייה ואם. זהו חוק האל".
עקב התערבותו של בראדלי שוחררו אסירים שהואשמו ב-1873 בטבח בקולפקס, לאחר שהזדמן לו לדון במשפטם, והוא פסק שהחוק הפדרלי שעל פי הם הואשמו היה מנוגד לחוקה. כתוצאה מכך הובא התיק על ידי הממשל הפדרלי לבית המשפט העליון בתיק ארצות הברית נגד קרוקשנק (United States v. Cruikshank) ב-1875. משמעות פסיקת בית המשפט העליון בתיק הייתה שהממשלה הפדרלית לא יכלה להתערב בהתקפות של קבוצות צבאיות למחצה על יחידים. למעשה פתח פסק הדין פתח להגברת הפעילות הצבאית למחצה בדרום, שהחלישה את כוחם של הרפובליקנים, הדירה את השחורים מהאפשרות להצביע, פתחה את הדרך לשליטה של הדמוקרטים בבתי המחוקקיים של המדינות, וכתוצאה מכך נחקקו חוקי ג'ים קרואו.
בראדלי כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "חברת הרכבת של שיקגו, מילווקי וסנט פול נגד מינסוטה" (Chicago, Milwaukee & St. Paul Railway Co. v. Minnesota), שאף על פי שלא היה מונע ממניעים גזעניים, היה תיק נוסף בנוגע לזכות להליך הוגן שעלה מהתיקון ה-14. בחוות דעתו זו, טען בראדלי שבנטייתו לצד חברת הרכבת יצר רוב השופטים מצב בו שאלת סבירותו של חוק מדינה הפכה לשאלה משפטית, ובכך הכניע את המחוקקים לרצונו של בית המשפט. חוות דעתו של בראדלי בתיק זה הדהדה בטיעונים בתיקים מודרניים שנגעו לאקטיביזם שיפוטי.
בראדלי גם כתב את פסק הדין "האנס נגד לואיזיאנה" (Hans v. Louisiana), שבו נקבע שהמדינה לא יכולה להגיש תביעה נגד אחד מאזרחיה בבית משפט פדרלי. לאור חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין של חברת הרכבת נגד מינסוטה, נראה זה ככל הנראה אירוני, שכן פסק הדין האנס נגד לואיזאנה התבסס כולו על אקטיביזים שיפוטי, וכפי שהודה בראדלי בחוות הדעת שלו, הוא לא הסתמך על לשון החוקה.
כדן יחיד, פסק בראדלי בעתירה לצו הביאס קורפוס שהוגשה בשמו של צ'ארלס גיטו, רוצחו של הנשיא ג'יימס גרפילד. עורכי דינו של גיטו טענו ששפיטתו במחוז קולומביה לא הייתה ראויה. הם טענו שאף על פי שגיטו ירה בגרפילד בתחומי העיר וושינגטון, גרפילד נפטר בביתו שניו ג'רזי. בראדלי דחה את העתירה בחוות דעת מפורטת וגיטו הוצא להורג.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > הוועדה האלקטורלית של 1876

בראדלי זכור במיוחד בשל היותו החבר ה-15 והאחרון שמונה ל"וועדה האלקטורלית (Electoral Commission), שהכריעה על תוצאות הבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, בהן התמודדו הרפובליקני רתרפורד הייז והדמוקרט סמואל טילדן.
כאיש המפלגה הרפובליקנית מאז ימיה הראשונים של המפלגה, בחירתו של בראדלי לוועדה לא הייתה ברורה מאליה. על ארבעת השופטים האחרים הוטלה המשימה לבחור את השופט החמישי והאחרון, שכפי שהכל הבינוי, היה אמור להיות הקול המכריע בין כל שאר 14 חברי הוועדה, ולפיכך היה אמור להיות חסר נטייה פוליטית. בתחילה הם בחרו לתפקיד בשופט דייוויד דייוויס, אך באותה עת נבחר דייוויס לסנאט של ארצות הברית ולא היה יכול להצטרף לוועדה. השופטים התפשרו על בחירתו של בראדלי. הסיבות לכך היו ברורות, אם כי ברור שעמיתיו ראו בו כהכי נייטרלי מבחינה פוליטית. בכל אופן, רוב שופטי בית המשפט העליון באותה עת היו רפובליקנים.
בראדלי כתב מספר פסקי דין בשבתו בוועדה, וכמו עמיתיו השופטים חברי הוועדה, הוא צידד במפלגתו שלו. ההצבעה הסופית של שמונה מול שבעה, שהתפצלה על פי נטיות מפלגתיות, הכריעה למעשה שהייז יושבע כנשיא, ובראדלי תואר בעיתונות כ"מצביע מטעם", או כשובר שוויון. הדמוקרטים, שקיוו שבראדלי יתמוך במועמד שלהם, מיקדו את זעמם כלפיו ולא כלפי עמיתיו לוועד הרפובליקנים. הדיווחים בעיתונות שמתחו ביקורת על ההחלטה השמיצו את בראדלי לבדו הוא קיבל מספר איומים ברצח.
במשך השנים הועלו האשמות בלתי מוכחות שבראדלי תכנן מלכתחילה להצביע בעד טילדן, הוא שודל לשנות את דעתו בלילה שלפני ההחלטה הסופית. טענות אלו נדונו באריכות במספר מחקרים שעסקו בפרשה. בראדלי לא הודה מעולה שהוא הושפע על ידי אף אחד באופן בלתי ראוי.
מותו

בראדלי כיהן על כס השיפוט עד 1891, כאשר הוא נחלש עקב מחלה (ככל הנראה שחפת).
ג'וזף בראדלי נפטר ב-22 בינואר 1892 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבניוארק.
הערות שוליים

↑  United States Supreme Court, 83 U.S. 130, Concurrence by Joseph P. Bradley
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444713105171  ISNI: 0000 0000 8220 7910  LCCN: n85335912  SNAC: w63n21rb  VIAF: 38373819   WorldCat (עם VIAF): 38373819
בראד פייזלי

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1972 (בן 51) ארצות הברית גלן דייל, וירג'יניה המערבית
 שם לידה:  בראדלי דאגלס פייזלי
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בלמונט, John Marshall High School, Linsly School 
 עיסוק:  זמר ‏•‏‏ פזמונאי ‏•‏‏ גיטריסט
 סוגה:  קאנטרי
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה ‏•‏‏ בס ‏•‏‏ מנדולינה ‏•‏‏ רזונטור ‏•‏‏ בנג'ו
 חברת תקליטים:  אריסטה נאשוויל ‏•‏‏ EMI נאשוויל
 בת זוג:  קימברלי וויליאמס (2003–היום)
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  Country Music Association Award for International Achievement (2014)  Country Music Association Award for International Achievement (2011) 
 www.bradpaisley.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בראדלי דאגלס פייזלי (באנגלית: Bradley Douglas Paisley; נולד ב-28 באוקטובר 1972) הוא זמר, פזמונאי וגיטריסט קאנטרי אמריקאי.
ביוגרפיה

פייזלי נולד וגדל בעיר גלן דייל שבמדינת וירג'יניה המערבית בארצות הברית. הוא החל לעסוק במוזיקה בהשפעת סבו מצד אמו, וורן ג'רוויס, שנתן לו את הגיטרה הראשונה שלו בגיל שמונה. הוא החל להופיע בכנסייה בגיל צעיר וצבר פופולריות בעיר הולדתו. הוא כתב את השיר הראשון שלו, "Born on Christmas Day", בגיל 13.
פייזלי סיים את בית הספר התיכון בשנת 1991 ולמד במכללת ווסט ליברטי במשך שנתיים. הוא קיבל מלגה לאוניברסיטת בלמונט בנאשוויל, טנסי, ועשה תואר בעסקי מוזיקה. פייזלי חתם על חוזה פזמונאי עם EMI זמן קצר לאחר סיום הלימודים.
פייזלי הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Who Needs Pictures", בשנת 1999. הוא זכה ללהיט הראשון שלו, "He Didn't Have to Be". בשנת 2001 הופיע בגראנד אול אופרי. פייזלי הוציא אלבומים מצליחים כמו Mud on the Tires ו-Time Well Wasted בתחיל שנות ה-2000 ושיתף פעולה עם אמנים כמו דולי פרטון ואל אל קול ג'יי. הוא גם זכה במספר פרסים, כולל פרס גראמי ופרס איגוד מוזיקת הקאנטרי.
פייזלי המשיך להוציא אלבומים כמו Wheelhouse, Moonshine in the Trunk ו-Love and War בשנות ב-2010.
הוא חתם על חוזה תקליטים חדש עם EMI נאשוויל בשנת 2023.
פייזלי צפוי להוציא את אלבום האולפן ה-13 שלו, Son of the Mountains, בשנת 2024.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1999: Who Needs Pictures
2001: Part II
2003: Mud on the Tires
2005: Time Well Wasted
2006: Brad Paisley Christmas
2007: 5th Gear
2008: Play: The Guitar Album
2009: American Saturday Night
2011: This Is Country Music
2013: Wheelhouse
2014: Moonshine in the Trunk
2017: Love and War
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2009: Playlist: The Very Best of Brad Paisley
2010: Hits Alive
2010: Norwegian Favorites
דיסקוגרפיה > סינגלים

1999: "Who Needs Pictures"
1999: "He Didn't Have to Be"
2000: "Me Neither"
2000: "We Danced"
2001: "Two People Fell in Love"
2001: "Wrapped Around"
2002: "I'm Gonna Miss Her (The Fishin' Song)"
2002: "I Wish You'd Stay"
2003: "Celebrity"
2003: "Little Moments"
2004: "Whiskey Lullaby" (עם אליסון קראוס)
2004: "Mud on the Tires"
2005: "Alcohol"
2005: "When I Get Where I'm Going" (עם דולי פרטון)
2006: "The World"
2006: "She's Everything"
2007: "Ticks"
2007: "Online"
2007: "Letter to Me"
2008: "I'm Still a Guy"
2008: "Waitin' on a Woman"
2008: "Start a Band" (עם קית' אורבן)
2009: "Then"
2009: "Welcome to the Future"
2009: "American Saturday Night"
2010: "Water"
2010: "Anything Like Me"
2010: "This Is Country Music"
2011: "Old Alabama" (עם אלבמה)
2011: "Remind Me" (עם קארי אנדרווד)
2011: "Camouflage"
2012: "Southern Comfort Zone"
2013: "Beat This Summer"
2013: "I Can't Change the World"
2013: "The Mona Lisa"
2014: "River Bank"
2014: "Perfect Storm"
2015: "Crushin' It"
2015: "Country Nation"
2016: "Without a Fight" (בהשתתפות דמי לובאטו)
2016: "Today"
2017: "Last Time for Everything"
2017: "Heaven South"
2018: "Bucked Off"
2019: "My Miracle"
2020: "No I in Beer"
2021: "City of Music"
2023: "Same Here" (בהשתתפות הנשיא וולודימיר זלנסקי)
בריאן נייטון

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1971 בולטימור, מרילנד, ארצות הברית
 פטירה:  4 בפברואר 2016 (בגיל 44) מרילנד
 שם במה:  אקסל רוטן
 משקל:  140 קילוגרם
 גובה:  1.85 מטר
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  1987–2014 (כ־27 שנים)
 מאמנים:  ריקי לאולס ג'ואי מאגס
 
בריאן נייטון (באנגלית: Brian Knighton;‏ 21 באפריל 1971 - 4 בפברואר 2016), הידוע יותר בשם הבמה שלו, אקסל רוטן היה מתאבק אמריקאי. נייטון היה ידוע כאחד ממתאבקי האקסטרים הגדולים ביותר של שנות ה-90 ועיקר פעילותו היה בארגון האקסטרים ECW.
קריירת היאבקות מקצועית > אימון וארגונים עצמאיים (1986–1993)

נייטון החל להתאמן תחת הדרכתו של ריקי לאולס וג'ואי מאגס. הוא ערך את הבכורה שלו בזירה כבר בגיל 17 תחת השם אקסל רוטן, הלחם בסיסים של שמות הזמרים אקסל רוז וג'וני רוטן. רוטן זכה באליפות הראשונה שלו עם לאולס בארגון SCW בקיץ 1988. בשנות ה-90 המוקדמות רוטן החל לאמן את איאן רוטן, שהתחזה להיות אחיו. השניים היו ידועים בתור ה-Bad Breed והתאבקו בעיקר בארגון Mid-Eastern Wrestling. אקסל מאוחר יותר פתח ארגון היאבקות משלו במרילנד שנקרא Universal Independent Wrestling. הארגון זכה להיות משודר בטלוויזיה בימי שבת בערוץ ABC, אך נסגר באמצע שנות ה-90. משנת 1991 עד 1993 הייתה לאקסל ולאיאן כהונה מוצלחת בתור אלופי הזוגות של הארגון GWF שהיה בטקסס.
קריירת היאבקות מקצועית > World Championship Wrestling‏ (1991)

בשנת 1991 רוטן היה פרק זמן קצר בארגון המצליח לשעבר, WCW. במהלך תקופתו בארגון רוטן התיידד עם פול אי דיינג'רסלי, הידוע יותר בתור פול היימן, ששימש כבעלים לעתיד של הארגון Extreme Championship Wrestling.
קריירת היאבקות מקצועית > Extreme Championship Wrestling‏ (1993–1999)

בשנת 1993 קבוצת ה-Bad Breed הובאו לארגון על ידי פול היימן. הם התחרו בדיוויזיית הזוגות עד הפסדם לפיטבולס באירוע November to Remember ב-1994 כאשר סוג הקרב היה שהזוג המפסיד חייב יהיה להיפרד. השניים האשימו אחד את השני בהפסד, מה שהפך למריבה שהובילה אותם לקבל את פרס "פיוד השנה" של מגזין Pro Wrestling Illustrated לשנת 1995. הקרב הראשון בין השניים נערך ב-4 בפברואר כשאיאן הצמיד את אקסל לניצחון. השניים נלחמו במגוון קרבות אקסטרים במשך שבעה עשר החודשים הבאים, כשחלק מהקרבות היו "שיער נגד שיער" ומחבט/כיסא העטוף בגדר תיל. הפיוד שלהם הסתיים ב-1 ביולי 1995 באירוע Hardcore Heaven כשאקסל מנצח את איאן בקרב Taipei Death match, שהתאפיין בחבישת האגרופים של כל מתאבק בזכוכיות. בסופו של דבר האחים אקסל ואיאן התפייסו והפכו לזוג שוב בתחילת שנת 1996.
בשנת 1997 אקסל הרכיב זוג משלו ביחד עם באלס מהוני והם נקראו The Hardcore Chair Swingin' Freaks. מהוני ורוטן התאבקו ביחד עד שנת 1999, ששם נפרדו והתאבקו אחד נגד השני.
קריירת היאבקות מקצועית > החזרה לארגונים העצמאיים (1999–2014)

רוטן עזב את ECW ב-1999 והופיע בארגוני אקסטרים עצמאיים במהלך תחילת שנות האלפיים. רוטן הופיע במופע האיחוד של ECW ב-10 ביוני 2005 ביחד עם איאן בהפסדם לניו ג'ק וג'ון קרונוס. באירוע לאחר מכן ב-6 בנובמבר רוטן ניצח את איאן באותו קרב Taipei Death match שנערך עשור קודם לכן. ב-28 באפריל 2012 רוטן הופיע שוב במופע איחוד של ECW כשהפעם הוא פוגש את חברו לשעבר, באלס מהוני.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE‏ (2005)

בחודש יוני של שנת 2005 רוטן צורף באופן זמני לארגון ההיאבקות המוביל, ה-WWE, בשביל אירוע המחווה בתשלום לארגון ECW, שנקרא "לילה חד פעמי", ובו רוטן, מהוני וקיד קאש התעמתו עם ארגון ה-bWo לפני המופע עצמו. ב-6 ביוני בפרק של RAW, הסתער לזירה ביחד עם כמה אגדות ECW. רוטן המשיך להתאבק בקרבות חושך (קרבות שאינן משודרים לטלוויזיה) ביולי 2005 ולאחר מכן פוטר.
קריירת היאבקות מקצועית > TNA‏ (2010)

רוטן ערך הופעה חד פעמית בארגון TNA ב-8 באוגוסט 2010 במופע מחווה שנקרא Hardcore Justice, שנועד לתת כבוד למתאבקי העבר של דור האקסטרים של הארגון ECW. רוטן צוות לבאלס מהוני שהפסידו לקבוצת Team 3D (באבא ריי דאדלי ודיבון דאדלי) בקרב רחוב בסגנון דרום פילדלפיה.
חיים אישיים

נייטון עזב את בית הספר בכיתה יא' במטרה לרדוף את החלום שלו, להיות מתאבק מקצועי. בשנותיו האחרונות נייטון סבל מפציעות בעמוד השדרה שהכריחו אותו להתרחק מהזירה ולהשתמש בכיסא גלגלים.
מוות

נייטון נמצא ללא רוח חיים בתא שירותים של חברת המזון, מקדונלד'ס, במרילנד ב-4 בפברואר 2016. ניתוח לאחר המוות הראה שסיבת המוות של נייטון הייתה מנת יתר של הרואין.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות Global Wrestling Federation - GWF
אליפות חבר המדינות העצמאיות של GWF (פעם אחת)
אליפות הזוגות של GWF (פעם אחת)  - עם איאן רוטן
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-132 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1996
PWI דירג אותו במקום ה-437 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2003
PWI דירגה את הפיוד שלו נגד איאן רוטן בתור פיוד השנה של שנת 1995
הישגים בארגון ההיאבקות Star Cavalcade Wrestling - SCW
אליפות במשקל כבד של SCW (פעם אחת)
אליפות הזוגות של SCW (פעם אחת)  - עם ריקי לאולס
הערות שוליים

↑  נייטון נמצא מת עקב מנת יתר
גבירתנו ממריצ'ל

גבירתנו ממריצ'ל
גבירתנו ממריצ'ל (קטלונית Nostra Senyora de Meritxell) או אם האלוהים ממריצ'ל (Mare de Déu de Meritxell) היא הקדושה המגנה של אנדורה, המיוצגת בפסל של המדונה והילד. הפסל שמור ב"בזיליקת ההיכל של גבירתנו ממריצ'ל" (Basílica Santuari de Nostra Senyora de Meritxell) בכפר מריצ'ל בקהילה האוטונומית קניליו באנדורה. הפסל המקורי מהמאה ה-12 הושמד בשריפה ב-1972 וכיום שמורה בהיכל רפליקה שלו. יום חגה של גבירתנו ממריצ'ל, 8 בספטמבר (יום הולדתה של מרים, אם ישו), הוא יום החג הלאומי של אנדורה, וגבירתנו ממריצ'ל נזכרת גם בהמנון אנדורה. על שמה של גבירתנו ממריצ'ל קרוי גם בית החולים של אנדורה.
המסורת בדבר מקור הפסל

בחג ההתגלות צעדו בני מריצ'ל לקניליו כדי להשתתף במיסה. לצד הדרך הם הבחינו בשיח ורדים פורח, דבר יוצא דופן בחורף, ובין ענפיו גילו פסל של המדונה והילד. הם נטלו עימם את הפסל לכפר קניליו והניחו אותו על המזבח המרכזי בכנסייה, תוך שהם מבטיחים לבנות כנסייה חדשה לכבודו. למחרת הפסל נעלם מהכנסייה ונמצא שוב מאוחר יותר תחת ענפי השיח לצד הדרך. בני הכפר הסיקו כי הבתולה מעוניינת לשהות בכפר הסמוך אנקאם, ומסרו את הפסל לתושבי אנקאם אשר הבטיחו מצידם להקים כנסייה חדשה עבורו. אולם הפסל נעלם שוב ונמצא לאחר מכן תחת שיח הוורדים, ואף על פי שהיה זה יום מושלג, שיח הוורדים וסביבתו נותרו נקיים משלג. בני הכפר הבינו כי מרים, אם האלוהים, בקשה להיוותר במקום בו נמצאה, ובמקום זה שוכנת אורטוריה קטנה. סמוך לשם הוקמה הכנסייה הראשונה שהוקדשה לגבירתנו ממריצ'ל.
היסטוריה

הכנסייה הראשונה במקום נבנתה בסגנון רומנסקי קודם למחצית השנייה של המאה ה-12. המבנה היה צנוע וכלל ספינה בודדת ואפסיס אחד. ב-1658 עברה הכנסייה שיפוץ מקיף שלמעשה שינה אותה מהיסוד והתוצר היה מבנה גדול יותר בסגנון הבארוק, שלצידו הוקם מגדל פעמונים. כנסייה זו שמרה על צורתה המקורית, למעט הוספת קפלה צדדית מאחורי המזבח, החלפת הגג והוספת ציורי קיר במאה ה-19. ב-24 באוקטובר 1873 הכריזה המועצה הכללית של העמקים על גבירתנו ממריצ'ל כקדושה המגנה של אנדורה, וההחלטה אושרה על ידי האפיפיור פיוס העשירי ב-1914. ב-1921 הפסל הוכתר ויום חגה של גבירתנו ממריצ'ל הפך ליום החג הלאומי של אנדורה. הכנסייה נשרפה כמעט לחלוטין בלילה שבין ה-8 ל-9 בספטמבר 1972, ועימה נשרף גם פסל גבירתנו ממריצ'ל המקורי שהיה מגולף מעץ. במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בשנת 1991 ואלה חשפו את יסודות הכנסייה הרומנסקית הראשונה שנצבה במקום. הכנסייה שופצה חלקית ב-1994 והפכה למוזיאון המציג תערוכה קבועה אודות תולדות המקום.
ב-8 בספטמבר 1974 החלה הקמת ההיכל החדש מדרום לכנסייה הישנה, בתכנונו של האדריכל ריקארדו בופיל, ואף שעבודות ההקמה טרם הסתיימו, ההיכל נחנך ב-8 בספטמבר 1976. בתחילה תוכנן קומפלקס גדול שכלל היכל ענק, ויאדוקט המקשר בין ההרים לעמק, אגם מלאכותי ומעליו גשר, רחוב עם חנויות ומסעדות, אמפיתיאטרון לאספות ואירועים ועוד; אולם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות עממית ובקשיים כלכליים, ורק חלק קטן ממנה מומש לבסוף. התוצר היה מבנה אקלקטי מאבן, נחושת וזכוכית, שבמרכזו כנסייה בצורת צלב יווני, המשלב השפעה רומנסקית בדמות מערכת קשתות שנועדה להזכיר את הכנסייה הראשונה באתר. הקלויסטר שמדרום לכנסייה נושא גג בצורת קמרון צולב ומזכיר קלויסטר מימי הביניים, ושימוש בחומרי בניין שחורים ולבנים אמור לרמוז לאדריכלות רנסאנס איטלקית. עוד שולבו במבנה יסודות איסלמיים, דוגמת המזרקה במרכז הקלויסטר והפטיו בצידו הצפוני של המבנה. לצד המבנה שוכן מגדל פעמונים רבוע השואב מאדריכלות המנזרים הרומנסקיים בקטלוניה. המבנה אמור להשתלב בסביבה והוא חף מקישוטים, דבר המדגיש את חומרי הבניין בהם נעשה שימוש - אבן כהה המייצגת את ההרים, אבן בהירה המסמלת את השלג ונחושת שתוריק עם השנים ותייצג את מדרונות ההרים והעמקים הירוקים במדינה. ב-13 במאי 2014 העלה האפיפיור פרנציסקוס את הכנסייה לדרגת בזיליקה מינורית.
בית חולים היחיד במדינה נקרא על שמה בית החולים נוסטרה סניורה דה מריצ'ל.
הערות שוליים

↑  La llegenda de Meritxell
↑  The New Sanctuary
↑  Basílica Santuari de la Mare de Déu de Meritxell
הכנסייה הישנה
פנים ההיכל - הכנסייה
גבירתנו ממריצ'ל בבזיליקת הבשורה בנצרת - מתנת אנדורה לבזיליקה
מראה בהיכל
ג'וזף בוננו

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1905 קסטלמארה דל גולפו, איטליה 
 פטירה:  11 במאי 2002 (בגיל 97) טוסון, ארצות הברית 
 מדינה:  ממלכת איטליה, איטליה, ארצות הברית 
 
ג'וזף בוננו (באנגלית: Joseph Bonanno) אשר נודע בכינוי ג'ו בננות (Joe Bananas) או דון פפינו (Don Peppino‏; 18 בינואר 1905 – 11 במאי 2002) היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני, ראש משפחת הפשע "בוננו" שפעלה במסגרת המאפיה האמריקאית. עמד בראש הארגון במשך 30 שנה, והפך אותו לאחד מחמשת הארגונים החזקים ביותר במדינה, עד שנת 1960, שבה נאלץ "לפרוש" עקב ניסיון כושל שלו לתפוס את השלטון על כל הפשע המאורגן בניו יורק (מה שנודע כ"מלחמת הבננה").
ביוגרפיה > תחילת דרכו

בוננו נולד ב-18 בינואר 1905 בשם ג'וזפה קרלו בוננו, בעיירה קסטלמארה דל גולפו על החוף הצפון מערבי של סיציליה. בכפר זה נולדו גם שני מאפיונרים מפורסמים נוספים: סלבטורה מרנזנו וסטפנו מגדינו. הוריו נקראו קתרינה וסלבטורה, ומשפחתו הייתה משפחה עשירה, אשר הייתה מקושרת למאפיה הסיציליאנית והשפעתה הורגשה היטב באזור. ב-1908, כשהיה בן שלוש, היגרה משפחתו לארצות הברית והשתקעה בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין. ב-1911 חזרה המשפחה לסיציליה כדי לחזק את כוחה מול משפחות הפשע האחרות. אביו של ג'וזף, שרת כחייל בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, ונהרג. אמו נפטרה כמה שנים לאחר מכן, והוא נלקח תחת חסות בן דודו סטפנו מגדינו, אשר צרף אותו אל עולם הפשע. בוננו היה לאחד המאפיונרים המבטיחים בקרב בני גילו, אולם לאחר עליית המפלגה הפאשיסטית לשלטון באיטליה, החליט בניטו מוסוליני לפרק את ארגוני הפשע בסיציליה. ב-1924 נמלט בוננו מסיציליה בדרך חזרה אל ארצות הברית. בוננו טען לימים שהסיבה לכך שעזב את סיציליה הייתה התנגדותו לפאשיזם, אולם נראה שהסיבה האמיתית לכך הייתה צעדיו של מוסוליני נגד המאפיה שגרמו לו לחשוש לעורו.
ביוגרפיה > סגנו של מרנזנו

בוננו ניסה להגיע לפלורידה בצורה לא חוקית, באמצעות סירת דייגים שיצאה מקובה. הוא נתפס בידי השלטונות האמריקאיים ונעצר, אולם שוחרר ביוזמת דודו מגדינו. באותה תקופה, שלח ויטו קשופרו, אחד המאפיונרים החזקים בסיציליה, את סלבטורה מרנזנו כדי שהלה ירחיב את "עסקיו" גם בברוקלין. מרנזנו היה ידיד קרוב של אביו של בוננו, מה שפתח בפני בוננו הצעיר את הדלתות בארגון הפשע של מרנזנו. הוא נודע כמבריק ואנרגטי, ובעל כישרון ארגון מעולה. עד מהרה הוא היה לבן טיפוחיו של מרנזנו. אולם לאחר שקשופרו נכלא באיטליה, מצאו את עצמם אנשי מרנזנו ללא הנהגה והוראות. ג'וזפה מסרייה, שהיה אז בוס הפשע הגדול ביותר בניו יורק, החליט שהגיעה השעה להיפטר מהארגון. מסרייה היה מנהיג המאפיונרים מהדור הקודם אשר כונו "הפיטים המשופמים" והוא ראה בעין רעה את חדירת המאפיונרים החדשים אשר נמלטו מאימת מוסוליני ונגסו בשלטונו. מעשי האיבה בין אנשי מרנזנו, אשר כונו "קסטלמארזים" לבין אנשי מסרייה, החלו בשנת 1930 וכונו "מלחמת הקסטלמארזים".
במלחמה זו, היה בוננו סגנו של מרנזנו, והוא סייע להתהוות הקשרים בין הקסטלמארזים לבין קבוצה שלישית בהנהגתו של לאקי לוצ'יאנו אשר כונתה "הטורקים הצעירים". ב-15 באפריל 1931 רצחו אנשיו של לוצ'יאנו את מסרייה, ובכך הסתיימה המלחמה ומרנזנו נהפך לבוס הפשע החזק ביותר בניו יורק. מרנזנו התווה תוכנית שנועדה לרכז תחת שליטתו את הפשע המאורגן הסיציליאני-איטלקי בארצות הברית כולה. על פי תוכניתו, יחולקו ארגוני הפשע ל-24 כנופיות אשר כונו "משפחות", אשר בראש כל אחת מהן יעמוד בוס. בראש הארגון כולו יעמוד ה"קאפו די טוטי קאפי" ("הבוס של כל הבוסים") כלומר מרנזנו עצמו. תוכנית זו לא סיפקה חלק מהמנהיגים, במיוחד לא את לוצ'יאנו. ב-10 בספטמבר 1931 נרצח מרנזנו ביוזמת לוצ'יאנו. בוננו טוען בזיכרונותיו שהרצח בא עליו בהפתעה, אולם ככל הנראה הוא ידע עליו, וייתכן שאף השתתף בו. כך או כך, הוא התפייס עם לוצ'יאנו במהירות.
ביוגרפיה > משפחת בוננו

במקום הנהגת "הבוס של כל הבוסים" שחזה מרנזנו, לוצ'יאנו הקים "ועדה" שבה כל אחת מהמשפחות יוצגה בידי הבוס שלה. כל משפחה הפכה לאוטונומית באזורה, והוועדה שימשה כבוררת בסכסוכים בין המשפחות. לטענתו של בוננו בזיכרונותיו, מוסד זה גרם לשלום יחסי של יותר מ-20 שנים במאפיה. בוננו הפך למנהיגה של אחת מחמש המשפחות בניו יורק, אשר כונתה "משפחת בוננו" על שמו. הוא היה בן 26 בלבד באותה תקופה. הוא כונה בלעג בידי העיתונות האמריקאית "ג'ו בננות" (Joe Bananas). הוא סלד מהכינוי, והעדיף את כינוי החיבה "דון פפינו" (Don Peppino) אשר הוא שיבוש של שמו האיטלקי. בנובמבר 1931 הוא נישא לפיי לאברוזו, ושנה לאחר מכן נולד בנם הראשון, סלבטורה אשר כונה לימים "ביל".
משפת בוננו הפעילה עסקי הימורים והגרלות רבים, ואנשיה אספו כסף גם באמצעות הלוואות בריבית קצוצה, סחיטות, ועסקים מפוקפקים אחרים. הארגון היה קטן יחסית למשפחות הפשע האחרות, וכלל רק 350 "חיילים". עם זאת, הוא היה מלוכד ומאורגן הרבה יותר, וכמעט שלא סבל מהטרדות מצד ארגונים אחרים ומסכסוכים פנימיים. ב-1938 עזב בוננו את הארץ וחזר שוב כדי לקבל אזרחות אמריקאית. עוד לפני כן הוא כבר היה מולטי-מיליונר. לבוננו היו גם עסקים חוקיים רבים. בבעלותו היו שני מפעלי טקסטיל, מכבסה, מפעלי גבינה, חברת הובלות השקעות נדל"ן ועוד. היה לו אף בית לוויות, אשר בו השתמש גם כאמצעי לסילוק גופות של אנשים שנרצחו בידי אנשיו. לקוחות בית ההלוויות שלו היו מקבלים ארונות קבורה כפולים, ובעוד בתא העליון היו מניחים את יקיריהם, בתא תחתון נסתר הונחה גופה נוספת. לא ידוע כמה קורבנות נקברו בשיטה זו, אולם על פי ההערכות מדובר בכמה מאות. בוננו הכחיש לימים את קיומו של ארגון פשע שתחת הנהגתו. בספרו - "אדם של כבוד, האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו", שראה אור ב-1983 - תיאר את עצמו כ"יזם הון סיכון" שהשקיע בעסקים של אנשים שהציעו לו להפוך שותף בגלל קשריו. הוא טען שעסקי ההימורים והסחיטה שבהם הואשם הם "לא מכובדים", והיו מצומצמים בהיקפם. עם זאת, הוא הודה שהיה חבר בוועדה של לוצ'יאנו.
בוננו שם דגש על נאמנות וכבוד בקרב אנשיו. הוא הקפיד לשלם את המיסים שלו, ובמשך כל הזמן שעמד בראש הארגון ההרשעה היחידה שלו הייתה קנס בסך 450 דולר בגין פגיעה בחוקי השכר במפעל בגדים שהיה בבעלות חלקית שלו ב-1945. הוא נקנס בסכום של 50 דולר. ההון הרב שצבר אפשר לו לרכוש בתים רבים ברחבי הארץ, ומעין ארמון פרטי בן 14 חדרים בניו יורק. עם זאת, בניגוד למאפיונרים אחרים שהשתדלו להבליט את עושרם, בוננו העדיף להיפגש עם אנשים בפרטיות בביתו שבברוקלין. הוא נודע בחיבתו לטבעות כבדות ולסיגרים יקרים. בוננו היה איש משפחה מסור, והיו לו שני בנים ובת. ב-1956 נישא בנו הבכור לרוזלי פרופאצ'י, אשר הייתה בתו של ג'ו פרופאצ'י, ראש משפחת פרופאצ'י. בוננו ראה את הנישואים בעין יפה, וסבר שהמהלך יוכל לקדם איחוד בין שתי המשפחות. החתונה נערכה בפאר רב, ויש הטוענים שהיא שימשה כהשראה לסצנה שבתחילת הסרט "הסנדק". הפרח החביב על הכלה היה מרגניות, אשר לא פרחו באותו הזמן בניו יורק, ועל כן בוננו שכר מטוס פרטי שהביא אלפי מרגניות מקליפורניה.