stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב באזרבייג'ן
מעמד בחוק

| --- | --- |
 :  ראו גם – זכויות להט"ב במדינות ברית המועצות לשעבר
לאחר הכרזת עצמאותה מהאימפריה הרוסית ב-1918, לרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לא היו חוקים נגד הומוסקסואליות. כאשר הפכה לחלק מברית המועצות ב-1920, הייתה כפופה לחוקים הסובייטיים אשר הפלילו פעילות הומוסקסואלית בין גברים בהסכמה אף על פי שלודימיר לנין העביר אי-הפללה של הומוסקסואליות ברוסיה הסובייטית באופן לא מפורש, לאחר שמערכת המשפט הצארית בוטלה אשר הפלילה "מעשי סדום", מגע מיני בין גברים אשר נקרא בטעות כ-"פדרסטיות" בחוקים, ולא לפי המונח המדויק טכנית כ-"סדום", הפך לעבירה פלילית ב-1923 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, בעוד דינו היה עד חמש שנות מאסר בין מבוגרים בהסכמה, או עד שמונה שנים אם היה כרוך בכפייה או איומים.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות. השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב. קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
אזרבייג'ן חזרה לעצמאותה ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות, ובשנת 2000 ביטלה את חוק ההפללה של הומוסקסואליות מתקופת ברית המועצות. מהדורה מיוחדת של אזרבייג'ן, העיתון הרשמי של האספה הלאומית, שפרסם ב-28 במאי 2000, דיווח כי האספה הלאומית אישרה קוד פלילי חדש אשר כלל את ביטול סעיף ההפללה 121, וכי הנשיא היידר אלייב חתם על צו המקנה לו מעמד חוק החל מ-1 בספטמבר 2000. ביטול הסעיף הייתה דרישת מועצת אירופה מאזרבייג'ן עבור הצטרפותה לחברות במועצה.
גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות

אזרבייג'ן אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ

זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים הן באופן חורג והן באופן משותף.
זהות מגדרית

לאזרבייג'ן אין חקיקה המאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מינם באופן חוקי במסמכים רשמיים. עם זאת, רשאים לשנות את שמם כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת.
תרומת דם

לא ידוע אם גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם באזרבייג'ן. על פי החוק, אין קבוצות הנאסרות מנתינת תרומת דם מלבד אנשים הנגועים ב-HIV/איידס.
תנאי מחיה

אזרבייג'ן היא במידה רבה מדינה חילונית עם אחת מאוכלוסיית הרוב המוסלמית הפחות מתרגלות את דת האסלאם ברחבי העולם. הסיבות העיקריות מאחורי הומופוביה ברחבי המדינה נובעת בעיקר מחוסר ידע על מהי קהילת הלהט"ב, וכן בשל "מסורות הטרוסקסואליות". משפחות של הומוסקסואלים לרוב אינן מסוגלות להשלים עם נטייתן המינית של בני משפחן, במיוחד באזורים כפריים, בעוד יציאה מהבית גורמת לעיתים קרובות לאלימות או לנידוי מצד אבות המשפחה או לקיום נישואים הטרוסקסואלים בכפייה.
בשנת 2012, החלו שמועות על מצעד גאווה שמתארגן בזמן לאירוויזיון 2012, אותו אירחה אזרבייג'ן אשר גרמו לחוסר הסכמה בחברה עקב דעות הומופוביות, אך זכו לתמיכה מפעילי זכויות האדם אזרים. נוכחות התחרות באזרבייג'ן גרמה גם למתיחות דיפלומטית עם איראן השכנה. אנשי הדת האיראנים איאתוללה מוחמד מוג'טאהד שבסטרי ואייתוללה ג'עפר סובאני גינו את אזרבייג'ן בגין "התנהגות אנטי-אסלאמית" וטענו כי אזרבייג'ן עומדת לארח מצעד גאווה. הדבר הוביל להפגנות מול שגרירות איראן בבאקו, שם נשאו המפגינים סיסמאות לועגות למנהיגי איראן. עלי חסאנוב, ראש המחלקה לעניינים ציבוריים ופוליטיים בממשל נשיא אזרבייג'ן, הצהיר כי טענות לקיום מצעד הגאווה אינן נכונות, והזהיר את איראן "שלא להתערב בענייניה הפנימיים של אזרבייג'ן". בתגובה, איראן החזירה את שגרירה מבאקו, בעוד אזרבייג'ן דרשה התנצלות רשמית מאיראן על הצהרותיה בקשר עם אירוח האירוויזיון של באקו, ובהמשך גם החזירה את שגרירה מטהראן. למרות השמועות, לא התרחש מצעד גאווה במדינה.
בשנים האחרונות, חברי קהילת הלהט"ב האזרית זכו לנראות רבה יותר, באמצעות ראיונות שונים, פוסטים ברשתות חברתיות וסרטים. לרגל חודש הגאווה (יוני) בשנת 2019, מספר סלבריטאים אזרים שיתפו פוסטים ברשתות חברתיות התומכים בזכויות להט"ב, בהם הזמרת רויה, הסטייליסט ענר אגאקישייב וזוכה האירוויזיון לשנת 2011 אלדר גאסימוב.
תנאי מחיה > מדיה

אתר החדשות הראשון עבור חברי קהילת הלהט"ב באזרבייג'ן הושק על ידי רוסלן בלוחין ב-25 במאי 2011 תחת השם, "gay.az".
מגזין הלהט"ב האזרי המקוון הראשון "Minority Magazine" נוסד על ידי סמאד איסמאילוב בדצמבר 2015. המגזין עוסק בנושאי חינוך, בידור ואקטואליה על מעמד חברי הקהילה באזרבייג'ן וברחבי העולם. המגזין החל לתפקד כארגון לא ממשלתי מאוגוסט 2017.
תנאי מחיה > סרטים

סמאד איסמאילוב, פעיל להט"ב ומייסד "Minority Magazine", יצר סרט תיעודי על טרנסג'נדר מאזרבייג'ן בשם סבסטיאן. סרטו התמקד באתגרים, הפחדים והחלומות של סבסטיאן לגבי העתיד. הסרט צולם באוהיו שבארצות הברית והופיע לראשונה בבאקו ב-25 בנובמבר 2017, בתמיכת שגרירות הולנד. כ-80 איש הגיעו לצפות בבכורתו ולהשתתף בדיונים על זכויות להט"ב לאחר סיומו.
תנאי מחיה > ספרות

בשנת 2009, הסופר עלי אכבר הוציא לאור ספר מעורר מחלוקת בשם "Artush and Zaur", שהתמקד באהבה הומוסקסואלית בין ארמני לאזרי. לפי אכבר, "להיות ארמני או הומוסקסואל הם נושאי טאבו מרכזיים בחברה האזרית".
בשנת 2014 פרסם הסופר האזרי אורחאן בהדירסוי רומן על אהבתם של שני גברים צעירים תחת הכותרת, "It is a sin to love you".
תנאי מחיה > ארגוני זכויות להט"ב

"Gender and Development" (מגדר ופיתוח) - נוסד בשנת 2007. הארגון מבצע פרויקטים מקומיים בנושאי בריאות בשיתוף משרד הבריאות האזרי.
"Nefes LGBT Azerbaijan Alliance" (ברית נשימת להט"ב אזרבייג'ן) - הוקם בשנת 2012. הארגון מיישם פרויקטים, כולל חלק מסקר בינלאומי ומקיים באופן קבוע שיחות עם משלחת האיחוד האירופי לאזרבייג'ן ושגרירויות אירופיות נוספות בנוגע לקשיים של חברי קהילת הלהט"ב במדינה.
"AZAD LGBT" (חינם להט"ב), הוקם בשנת 2012 על ידי איסה שחמרלי. הארגון מתרכז בחינוך וייצוג תקשורתי טוב יותר באזרבייג'ן עבור חברי הקהילה. בשנה הראשונה שלו, ניהל מספר פרויקטים, כולל ארגון ערבי סרטים הכוללים תוכני להט"ב בבירה באקו. בלילות הסרטים הללו השתתפו פסיכולוגים מקומיים אשר ענו על שאלות ותשובות לאחר ההקרנה. בשנת 2014, לאחר התאבדותה של איסה שחמרלי, הארגון הקים סדרה של פרויקטים הכוללים צילומים וסרטונים עבור הקהילה האזרית. בשנת 2015, "AZAD LGBT" השיק אתר אינטרנט המספק כלי חינוך מקוונים בחינם.
בנוסף לארגונים הקיימים, ישנם קמפיינים או מגזינים מקוונים אזרים נוספים בהם,
"Gay.az", פורטל המידע הראשון לקהילת הלהט"ב באזרבייג'ן.
"Love Is Love", קמפיין צילום מקוון הנועד לספק תמיכה לחברי הקהילה.
"Reng", לזכר יום הולדתה של הפעיל המנוח איסה שחמרלי, כולל גרסאות מאוירות של מספר מכתביו.
מגזין "Minority Magazine", המסקר נושאי חינוך, בידור ואקטואליה בקרב חברי קהילה הלהט"ב ברחבי העולם ואזרבייג'ן בפרט.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 2000)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים:  (מאז 2000)
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד מיניים: 
הכרה בזוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים: 
אימוץ ילד חורג על ידי זוגות חד מיניים: 
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
זכות לשינוי מגדר בחוק:  (טרנסג'נדרים רשאים לשנות את שמם אך לא את מגדרם החוקי)
גישה להפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות: 
טיפולי המרה אסורים בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
חואן ארסה

חואן ארסה (בספרדית: Juan Arza;‏ 12 ביוני 1923 – 11 ביולי 2011) היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא שיחק במהלך רוב הקריירה שלו בסביליה, וערך בסך 349 הופעות ליגה בהן כבש 182 שערים ב-16 עונות. לאחר הקריירה שלו גם אימן אותה מספר פעמים.
ביוגרפיה

ארסה נולד באסטלה, מחוז נווארה, שבספרד בשנת 1923, וקבוצתו הראשונה הייתה קבוצת עיר הולדתו איזארה. הוא עבר לקבוצת דפורטיבו אלאבס מחבל הבסקים, ולאחר מכן שיחק במשך שנה אחת במלאגה. בשנת 1943, בגיל 20, הצטרף ארסה לקבוצה סביליה שמאנדלוסיה. בהופעת הבכורה שלו כבש שלושער במשחק הבית נגד סבדל, ומשם המשיך לכבוש 57 שערים בארבע עונותיו הראשונות שם, תוך כדי שהוא זוכה עימה בתואר ליגה ראשון (ויחידי עד כה) של הקבוצה בהיסטוריה בעונת 1945/46. הוא היה גם שותף בזכייתה בגביע הספרדי של 1948, וגם כבש במשחק הגמר נגד סלטה ויגו.
כינויו של ארסה היה "El Nino de Oro" ("נער הזהב"), ובעונת 1954/55 הוא כבש 29 שערי ליגה שהעניקו לו את תואר הפיצ'יצ'י. עונתו האחרונה בסביליה הייתה עונת 1959/60 בה שיחק רק שבעה משחקים, ובסיומה עזב אותה בגיל 36. קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה אתלטיקו אלמריה בה שיחק במשך שנה אחת לפני שפרש. ארסה הוא השחקן שכבש הכי הרבה שערי ליגה במדי סביליה במהלך ההיסטוריה, עם 182 שערים, ובכל המסגרות הוא ממוקם במקום השני אחרי קמפנאל. בטבלת ההופעות הוא ממוקם במקום השני עם 414 הופעות בסך, אחרי חסוס נבאס. כמאמן הוא אימן מספר עונות את סביליה וסלטה ויגו.
ארסה ערך רק 2 הופעות במדי נבחרת ספרד במשך 5 שנים, והופעת הבכורה שלו הייתה בהפסד 3–2 לאירלנד. הוא גם שיחק בספרד ב' בה ערך הופעה אחת בשנת 1954.
ארסה נפטר ב-17 ביולי 2011 בסביליה שבספרד, בגיל 88.
תארים

אליפות ספרד: 1945/46
הגביע הספרדי: 1948
תואר הפיצ'יצ'י: 1954/55
טופולוגיה דיסקרטית

בטופולוגיה, הטופולוגיה הדיסקרטית על קבוצה  \ X, היא טופולוגיה מנוונת במיוחד, המוגדרת כך שכל הקבוצות יהיו פתוחות. את הטופולוגיה הדיסקרטית אפשר להגדיר באמצעות מטריקה מתאימה, הקרויה המטריקה הדיסקרטית: תחת מטריקה זו, המרחק בין כל שתי נקודות שונות קבוע.
עבור כמעט כל התכונות הטופולוגיות קל לקבוע האם המרחב הדיסקרטי מקיים אותן, אם לאו. למשל, הטופולוגיה הדיסקרטית מקיימת את כל אקסיומות ההפרדה, היא קומפקטית בדיוק כאשר המרחב סופי והיא מרחב בלתי קשיר לחלוטין. בין השימושים בטופולוגיה הדיסקרטית אפשר למנות את הנוכחות שלה בהגדרת טופולוגיות חשובות על מרחבים אחרים; לדוגמה, את טופולוגית זריצקי (על שם אוסקר זריצקי) אפשר להגדיר על יריעה אלגברית על-פי הדרישה שכל פונקציה פולינומית תהיה רציפה, וזאת ביחס לטופולוגיה הדיסקרטית של שדה הבסיס. הגדרה זו מאפיינת את הקבוצות הסגורות של הטופולוגיה, בתור קבוצות האפסים המשותפים של משפחה של משוואות פולינומיות.
הטופולוגיה הדיסקרטית היא דוגמה קיצונית אחת למרחב טופולוגי. בעבר השני מצויה הטופולוגיה הטריוויאלית, שבה רק הקבוצה הריקה והמרחב כולו הן קבוצות פתוחות. מנקודת מבט טופולוגית, במרחב כזה לא ניתן להבדיל בין הנקודות השונות כלל.
כל פונקציה ממרחב דיסקרטי למרחב אחר היא רציפה. מכאן שהמרחבים הדיסקרטיים הם אובייקטים חופשיים בקטגוריה של המרחבים הטופולוגים (כשהמורפיזמים הם פונקציות רציפות).
ז'וזף קנטלוב

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1879 אנוניי, צרפת 
 פטירה:  4 בנובמבר 1957 (בגיל 78) Grigny, צרפת 
 שם לידה:  Marie Joseph Canteloube 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  סקולה קאנטורום 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  Saintour Prize (1951) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ז'וזף קנטלוב (בצרפתית: Marie-Joseph Canteloube de Malaret‏, 21 באוקטובר 1879 – 4 בנובמבר 1957), היה מלחין ומוזיקולוג צרפתי הידוע בעיקר בגלל יצירתו "שירי אוברן".
ביוגרפיה

קנטלוב החל את מלימודי המוזיקה ב-1901 בבית הספר למוזיקה סקולה קנטורום שנוסד על ידי ונסן ד'אנדי. בהשפעת ד'אנדי הוא הקדיש עצמו לאיסוף שירי עם מחלקים שונים בצרפת וספרד ועיבד אותם לתזמורת, פסנתר, סולנים, מוזיקה קאמרית ועוד. הוא חיבר גם מוזיקה מקורית משלו שכללה גם שתי אופרות שלא זכו להצלחה.
הוא עיבד שירים מאזור הולדתו, אוברן (Auvergne), טורן, לנגדוק, חבל הבסקים, קטלוניה ועוד.
ב-1951 פרסם אוטוביוגרפיה על ד'אנדי.
שירי אוברן

קנטלוב אסף כמוזיקולוג שירי רועים מחבל אוברן בו נולד ופרסם אותם בחמש סדרות כ"שירי אוברן" (Chants d'Auvergne). הוא תזמר את השירים והם מבוצעים כיום על ידי זמרות סופרן בליווי תזמורת. השירים הם בשפה האוברניינית שהיא ניב מקומי של השפה האוקסיטנית.
מסדרה זו ידוע בעיקר השיר "ביילרו" (Baïlèro) שהוא השיר השני מהסדרה הראשונה. השיר מספר על רועָה ורועֶה הרועים את עדריהם משני צידי עמק שבו זורם נחל. היא משכנעת את הרועה לעבור עם עדרו לצד שלה שהוא טוב יותר. העיבוד התזמרתי העשיר של קנטלוב הפך יצירה זו למפורסמת מאוד והיא משמשת לעיתים קרובות כשיר רקע לסרטי טלוויזיה העוסקים בחיי בר ומראים שדות מרעה הרריים ושוממים. קנטלוב ידוע ומוכר בעולם בזכות יצירה זו בלבד והוא שייך לקבוצת מלחינים המוכרים בגלל יצירה אחת מכל יצירותיהם
קיימים ביצועים לשיר זה של שרה ברייטמן, נתניה דברת, ויקטוריה דה לוס אנחלס, קירי טה קאנאווה, אלי אמלינג, פרדריקה פון שטאדה ועוד.
הערות שוליים

↑  קנת וואלרי מקליש:מוזיקה קלאסית, מדריך למאזין, עמ' 197, הוצאת אחיאסף, 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274671105171  PLWABN: 9810640519005606  BIBSYS: 38995  BNE: XX1457081  BnF: cb13892124k (data)  CANTIC: a10447362  CiNii: DA04099393  GND: 118874969  ICCU: UBOV545608  ISNI: 0000 0001 2127 5570  LCCN: n83127198  LNB: 000242516  MusicBrainz: fb144a8f-99fc-4227-9ed1-5bbb54013484  NDL: 00959382  NKC: mzk2005275078  NLA: 35226029  NLK: KAC2020S2093  NSK: 000063269  NTA: 310317886  RERO: 02-A000028558  SELIBR: 44599  SNAC: w67m0cth  SUDOC: 028219007  Trove: 872746  VIAF: 34642729   WorldCat (עם VIAF): 34642729
חואן אקוסטה

חואן מנואל אקוסטה דיאס (בספרדית: Juan Manuel Acosta Díaz; נולד ב-11 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן הימני במונטווידאו וונדררס.
קריירה

אקוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת בוגרים ב-6 במרץ 2016 במדי רוצ'ה, בניצחון 1–0 על סרו לארגו במסגרת הליגה האורוגוואית השנייה.
ב-1 בפברואר 2017 עבר לסרו לארגו, גם היא מהליגה האורוגוואית השנייה. בתום עונת 2018 העפיל עם הקבוצה לליגת העל האורוגוואית. בעונת 2019 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, ובעונת 2020 העפיל עם הקבוצה עד לשלב המוקדמות השני של גביע הליברטדורס.
עקב עונתו הטובה, ב-3 בינואר 2020 עבר לפניארול. באוגוסט 2021 הושאל לסרו לארגו עד לתום העונה. ב-6 בינואר 2022 עבר למונטווידאו וונדררס, גם היא מליגת העל האורוגוואית.
הערות שוליים

↑  Rocha FC - Cerro Largo FC, 06/03/2016 - Segunda División Profesional - Segunda Fase - Informe del partido, www.transfermarkt.es (בספרדית)
↑  https://mobile.twitter.com/campeonatoauf/status/1227021414928199681, Twitter
↑  Juan Acosta - Historial de fichajes, www.transfermarkt.es (בספרדית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חואן אקוסטה".
חזית עבר הקווקז

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  חזית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 באוגוסט 1941 – 25 באוגוסט 1945 (4 שנים)
 מקים היחידה:  סטבקה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
ברזנייב, 1942.
חזית עבר הקווקז (ברוסית: Закавказский Фронт) הייתה חזית (מקביל לקבוצת ארמיות בצבאות מערביים) של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

החזית הוקמה ב-23 באוגוסט 1941 על בסיס פיקוד עבר הקווקז, וכמפקדה הראשון מונה דמיטרי קוזלוב. החזית הוקמה כהכנה לקראת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, ובמהלכה כבשה את איראן בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים על מנת למנוע את התייצבותה של איראן במלחמה לצד מדינות הציר. לאחר הפלישה תפקידה של החזית היה להגן על הגבול עם טורקיה איראן והים השחור. היא כללה את הארמיות ה-45 וה-46 על הגבול הטורקי, ואת הארמיות ה-44 וה-47 על הגבול האיראני. ב-30 בדצמבר של אותה שנה פורקה החזית ועל בסיסה הוקמה חזית הקווקז. ב-15 בפברואר 1942 הוקמה החזית מחדש וכמפקדה מונה איוואן טיולנב. החזית השתתפה בקרבות בצפון הקווקז ובחבל קובאן, ובכלל זה בקרב על קווקז. לאחר סיום המלחמה ב-25 באוגוסט 1945 פורקה החזית ועל בסיסה הוקם פיקוד טביליסי.
מפקדים

דמיטרי קוזלוב (23 באוגוסט 1941 - 30 בדצמבר 1941)
איוואן טיולנב (15 בפברואר 1942 - 25 באוגוסט 1945)
התקופה הרומית בארץ ישראל

| --- | --- |
התקופה הרומית בארץ ישראל
63 לפנה"ס – 324 לספירה


אתרים רומאים בארץ ישראל: בקיסריה, בית שאן, בית גוברין וירושלים.

מיקומה של יהודה במערך הקיסרות הרומית
התקופה הרומית בארץ ישראל החלה ב-63 לפנה"ס (ג' תרצ"ז) עם פלישת הצבא הרומי לארץ בפיקודו של פומפיוס; תקופה זו נמשכה עד 324 לסה"נ, שנה שמקובל לראותה כתחילת השליטה של האימפריה הביזנטית בא"י (תקופה זו אף מכונה תקופת הַמִּשְׁנָה, שכן במהלכה, מסוף המאה ה-1 ועד תחילת המאה ה-3, גיבשו התַּנָּאִים את המִּשְׁנָה). החל מימיו של הקיסר אדריאנוס, כונתה ארץ ישראל בשם "פלשתינה" (מן השורש המקראי פ.ל.ש.), שנזכר כבר באמצע המאה ה-5 לפנה"ס בחיבורו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס לתיאור נחלת הפלשתים לאורך מישור החוף הדרומי בואכה השפלה הפנימית של ארץ ישראל.
השלטון הרומי שהנהיג מדיניות של קולוניזציה, הלניזציה, נישול תושבים מקומיים והפקעת קרקעות, נתקל בהתנגדות עזה של בני הארץ היהודים שהיוו את רוב האוכלוסייה. מכל הפרובינקיות הייתה התנגדות היהודים לשלטון הרומי – הארוכה והקשה ביותר. לאחר המרד הגדול (66–70 לסה"נ), וביתר קשיחות ואכזריות כעבור כ-60 שנה, לאחר מרד בר כוכבא (132–135 לסה"נ) פעלו הרומאים לצמצום האוכלוסייה היהודית בארץ, ולפגיעה בלאומיותה המרדנית. האימפריה הרומית חיסלה בסופו של דבר את עצמאות היהודים בארץ וכן את הרוב היהודי בה, ואף שינתה את שם הארץ, בשנת 135 לספירה, מפרובינקיה יודיאה לפרובינקיה סוריה פלשתינה. העם היהודי איבד את חרותו המדינית, הפך למיעוט בארצו, והשיטה הרומית הסוציו-כלכלית שנכפתה הרסה את מעמד האיכרים היהודי.
רקע

עד המאה ה-2 לפנה"ס הייתה ארץ ישראל תחת שלטונה והשפעתה העיקרית של האימפריה הסלאוקית, כשמדרום לה שושלת בית תלמי, ששלטה במצריים, ניסתה אף היא להתערב במה שקורה בארץ.
במקביל, התחזקה רומא בתקופת הרפובליקה התיכונה, והחלה לגלות עניין בנעשה בחלק המזרחי של אגן הים התיכון. צעד מעשי ראשון היה להשתלט על פרגמון ב־133 לפנה"ס. בשנת 63 לפנה"ס הצליחו כוחות רומיים בפיקודו של פומפיוס הגדול להביס את צבא מיתרידטס השישי, מלך פונטוס. ב־47 לפנה"ס דיכאו הרומאים בפיקודו של יוליוס קיסר בקרב זלה כוחות שהיו בפיקודו של פארנקס השני מפונטוס, שניסה לנצל את מלחמת האזרחים על מנת להשתחרר מהשלטון הרומי. באותו מסע כבש יוליוס קיסר גם את ממלכת יהודה, סוריה וחלק מארמניה.
ראשית יחסי יהודה ורומא

תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן־יוחנן בן־הקוֹץ ויָסוֹן בן־אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה. הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשיו של יהודה, יונתן הוופסי, שמעון התרסי ויוחנן הורקנוס הראשון חידשו את הברית ונקטו מדיניות פרו־רומאית.
מצב זה השתנה בימי מלכותו של אלכסנדר ינאי, אשר בניגוד לקודמיו בחר שלא לחדש את הברית עם רומא. הרקע למדיניותו היה ככל הנראה התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח. אלכסנדר ינאי בחר, ככל הנראה, לקשור את עצמו לברית מזרחית אנטי־רומאית עם האימפריה הפרתית, פונטוס וארמניה. ובכך הרחיק את סיכויי צאצאיו להיכנס לתקופה הרומית כבעלי ברית של הרומאים, דבר שהיה יכול לשמר את עוצמת הממלכה החשמונאית כפי שהעביר לשלומציון אלכסנדרה.
יהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס – 6 לספירה) > סופו של בית חשמונאי (63–37 לפנה"ס)

עם כיבוש סוריה על ידי המצביא הרומאי פומפיוס, היה ברור לכל שארץ ישראל תבוא בעקבותיה, תחת עול השעבוד לרומא. אל פומפיוס הגיעו משלחות מטעמם של הורקנוס השני ואריסטובולוס השני שהיו מעורבים במחלוקת על השליטה ביהודה ונציגי העם שמאסו בשלטון האחים. בתחילה פומפיוס לא הגיע לידי החלטה, אולם עם ניסיונו של אריסטובולוס למרוד בו, הוא כבש את ירושלים ולכד את אריסטובולוס ומשפחתו ושלחם לרומא. כמו כן הוא חילל את בית המקדש כשנכנס לקודש הקודשים, אבל מייד לאחר מכן ציווה לטהר אותו ולהמשיך את הפולחן כסדרו. עתה מסר פומפיוס את הממלכה להורקנוס תוך שהוא מוריד אותו לדרגת אתנארך ("ראש העם", תואר פחות ממלך), קורע מספר מחוזות משליטתו ומקים מחדש את הערים ההלנסטיות בדקפוליס ובשפלת החוף, שהחשמונאים החריבו.
נוכחותה של רומא עוררה התנגדות עזה ביהודה. בשנת 57 לפנה"ס הניף את נס המרד אלכסנדר השני שהיה בנו של המלך המודח ונכדו של אלכסנדר ינאי, השתלט על ירושלים, לקח לעצמו את משמרת המקדש והחל להקים את חומות ירושלים שהרס פומפיוס. אלכסנדר הקים כוח צבאי גדול שעל פי המקור של יוספוס פלביוס מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים. המרד דוכא בידי מושל סוריה אולוס גביניוס. לאחר ניצחונו גביניוס הגיע למסקנה שכדי להכפיף את יהודה למרותה של רומא הוא יצטרך לנקוט צעדים יותר קיצוניים – על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, גביניוס פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן ואדוריים. מטרת גביניוס בחלוקה זאת הייתה לפורר את האחדות הלאומית היהודית שהייתה מקור כוחו של רוח המרד כנגד שלטון רומא. אף צעד זה לא השקיט את המרדנות היהודית ובשנת 56 לפנה"ס ברח המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני משביים ברומא ועשו דרכם ליהודה, שם עשו ניסיון כושל למרוד והובסו על ידי גביניוס.
לאחר ניצחונו במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר (ב-45 לפנה"ס) הוא איחד מחדש את יהודה תחת שלטונו של הורקנוס ומינה את אנטיפטרוס לאפיטרופוס של יהודה וזה מינה את בניו פצאל והורדוס למושלי ירושלים והגליל. יחסו של יוליוס קיסר ליהודים היה סובלני ומקבל, כשקבע שהיהודים הם עם (אתנוס), הנשלט בידי אתנארך/כוהן גדול במעמד מוכר של בעל ברית. למושלים מעין אלו התירו הרומאים להחליט בכל אורחות החיים של אזרחיהם. יוליוס קיסר התיר מחדש לבנות את חומות ירושלים והשיב ליהודה חלקים שנקרעו ממנה על ידי פומפיוס, לדוגמה, העיר יפו. כן אסר, לדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים", על גיוסם של היהודים (כולל יהודי התפוצות) לצבא רומי, ועל גביית כספים מהם בשנת השמיטה. אולם מצב זה לא נמשך זמן רב, קיסר נרצח בשנת 44 לפנה"ס ואנטיפטרוס נרצח בשנה שלאחר כך. יהודה נפלה תחת השפעתם של רוצחי קיסר שכמו בכל מקום שלטו שלטון רודני וסחטו כספים רבים מן הערים שהיו תחת מרותם.
יהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס – 6 לספירה) > ממלכת הורדוס (37–4 לפנה"ס)

מצבה המדיני של יהודה השתנה שוב בעקבות ניצחון הטריומווירט השני בקרב פיליפי, יהודה נפלה תחת מרותו של מרקוס אנטוניוס שאישר את מעמדם של פצאל והורדוס והעלה אותם לדרגת טטררכים. שלטון האחים נמשך עד הפלישה הפרתית ב-40 לפנה"ס; הפרתים כבשו את יהודה והמליכו את אנטיגונוס כמלך מטעמם. בינתיים, עשה הורדוס את דרכו לרומא והצליח לשכנע את הטריומווירט להמליכו למלך יהודה. עם כיבושה מחדש של יהודה בידי הצבא הרומאי ב-37 לפנה"ס, כוננה רומא את שלטונו של הורדוס על יהודה.
מבחינה מדינית היה הורדוס וסאל נאמן של רומא ובאופן טבעי היה מקורב לשליט המזרח מרקוס אנטוניוס. עם תבוסת אנטוניוס פטרונו בקרב אקטיום, ב-31 לפנה"ס, מיהר הורדוס להעביר את תמיכתו לאוקטביוס (ששינה את שמו לאוגוסטוס קיסר), וזה אשרר את מעמדו כמלך יהודה ואף הגדיל את שטח ממלכתו מספר פעמים. הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית על מאמיניה. בנוסף, פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" – קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר, שהופסק ב-66 לספירה, ובכך ניתן האות לפרוץ המרד הגדול.
שלטון הורדוס היה בעל אופי רודני שלא נהנה מתמיכת רוב העם, גם בשל תמיכתו המדינית ברומא, גם בגלל זילזולו בחוקי היהדות, וגם כי פעל לחיזוק הגורמים הלא יהודיים בממלכה, שהיו נאמנים לשלטון הרומאי. אחרי מות הורדוס, פרצו מספר מרידות שדוכאו בידי נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
יהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס – 6 לספירה) > הטטררכיה ההרודיאנית (4 לפנה"ס – 6 לספירה)

עם מותו של הורדוס ב-4 לפנה"ס, הקיסר אוגוסטוס, בניגוד לבקשת נציגי העם, כיבד את צוואתו של הורדוס, וחילק את ממלכתו בין שלושת בניו ואחותו: ארכלאוס קיבל את חלקה העיקרי של הממלכה שכלל את אדום, שומרון ויהודה, הורדוס אנטיפס קיבל את הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודי), פיליפוס קיבל את הבשן ואחותו שלומית קיבלה את יבנה, אשדוד ופצאליס. מעמדם של בני הורדוס היה נחות משל אביהם, שכן אף אחד מהם לא החזיק בתואר מלך והם אף לא נהנו מאותו אמון מצד רומא, לו זכה הורדוס אביהם.
ארכלאוס המשיך את מדיניותו של אביו, אך נתגלה כשליט בעל כישרון נחות משל הורדוס, ואף הצליח לעורר עליו את זעמו של העם, עד אשר בשנת 6 לספירה יצאו (בפעם השנייה) משלחות יהודית ושומרונית לרומא, והעלו קובלנות בפני הקיסר אוגוסטוס על שלטונו של ארכלאוס. עקב כך, החליט הקיסר להדיח את ארכלאוס, ולשלוח אותו לגלות בגאליה, ולספח את יהודה כפרובינקיה רומאית.