stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי איראן–פולין
היסטוריה

בשנת 1474 הסוחר הוונציאני אמברוזיו קונטריני מסר מכתב לקזימיר הרביעי, מלך פולין, מהשאה הפרסי אוזון חסן. כבר במהלך המאה ה-16 סוחרים איראניים יצרו קשר והחליפו סחורות עם סוחרים פולנים. בשנת 1795, פרס הייתה אחת משתי מדינות (השנייה היא האימפריה העות'מאנית) אשר לא הכירו בחלוקת פולין על ידי האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית.
בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חזרה פולין לעצמאותה. באותה שנה הכירה בה איראן וביססה עימה יחסים דיפלומטיים. בשנת 1927 חתמו שתי המדינות על חוזה ידידות וב-1928 פתחה פולין קונסוליה בתבריז.
בשנת 1942 הגיעו לאיראן כ-120,000 פליטים פולנים, שיצאו מברית המועצות בעקבות הסכם שיקורסקי–מייסקי, בסיוע צבא אנדרס. בטהראן שהו הפליטים בארבעה מחנות, כולל אחד הגנים הפרטיים של השאה האיראני שהוסב למחנה פליטים זמני, ובית חולים מיוחד הוקדש להם. לאחר המלחמה, כמה מהם החליטו להישאר באיראן לצמיתות, להתחתן עם בני זוג איראניים ולהקים משפחות. לאחר מלחמת העולם השנייה, איראן ופולין כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים באוגוסט 1945. רמת היחסים שודרגה לשגרירויות בשנת 1962.
בספטמבר 1966 ערך השאה מוחמד רזא פהלווי ביקור רשמי בפולין. במאי 1968, יו"ר מועצת המדינה הפולנית, מריאן ספיחלסקי, הגיע לביקור רשמי בטהראן. בשנת 1979 איראן הפכה לרפובליקה אסלאמית לאחר המהפכה האיראנית. היחסים בין איראן לפולין נמשכו ללא הפרעות מאז וכמה ביקורים רמי דרג התקיימו בין מנהיגי שתי המדינות.
עם זאת, בשנת 2019, פולין אירחה את ועידת ורשה, כנס אשר בפועל עסק בדרכי התמודדות מול השפעתה של איראן במזרח התיכון. הכנס עורר תגובה זועמת מצד ממשלת איראן, שגינתה את פולין והטיחה בפולין שהם מתנהגים כשכירי חרב של וושינגטון. לאחר מכן ביטלה איראן פסטיבל קולנוע פולני שעמד להתקיים בטהראן.
ביקורים רמי דרג > ביקורים רמי דרג מאיראן בפולין

שאה מוחמד רזא פהלווי (1966, 1977)
ראש ממשלת איראן אמיר עבאס הוויידא (1973)
ראש ממשלת איראן מיר-חוסיין מוסאווי (1989)
ביקורים רמי דרג > ביקורים ברמה גבוהה מפולין באיראן

היו"ר מריאן ספיחלסקי (1968)
ראש ממשלת פולין פיוטר ירושביץ' (1974)
ראש ממשלת פולין לשק מילר (2003)
הסכמים בילטרליים

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון אמנת ידידות (1927); הסכם סחר (1952); הסכם תחבורה דרכים (1976); הסכם תמיכה הדדית והגנה על השקעות (1998); הסכם למניעת מיסוי כפול (1998); הסכם על תחבורה אווירית (1999) והסכם על שיתוף פעולה בתחום הגנת הסביבה (2002).
יחסי סחר

בשנת 2017 הסתכם הסחר בין איראן לפולין ב-230 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של איראן לפולין כולל: נפט גולמי ומוצרי נפט, פטרוכימיקלים, פירות, פירות יבשים (בעיקר פיסטוקים וצימוקים) תמרים, פלסטיק ומוצרי פלסטיק, ברזל ופלדה, שטיחים ושטיחים מותאמים. הייצוא העיקרי של פולין לאיראן כולל: מכונות חקלאיות, מוצרי מזון, ציוד ומכשור רפואי, זכוכית ומכשירים ביתיים.
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי אזרבייג'ן–קזחסטן

| יחסי אזרבייג'ן–קזחסטן |
| --- | --- |
אזרבייג'ן: קזחסטן


אזרבייג'ן: קזחסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
86,600: 2,724,900
אוכלוסייה
10,351,953: 20,655,596
תמ"ג (במיליוני דולרים)
72,356: 261,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,990: 12,656

יחסי אזרבייג'ן–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין אזרבייג'ן לקזחסטן.
סקירה כללית

היחסים בין המדינות נחשבים לחמים מאוד על ידי תושבים ופוליטיקאים רבים. שני העמים קרובים ביותר מבחינה היסטורית, תרבותית ודתית. שני המעים משתייכים לקבוצת עמים דוברי השפות הטורקיות, ושת המדינות גובלות בים הכספי ולמעשה בעלות גבול ימי משותף. במהלך הטיהורים הגדולים בברית המועצות, יותר מ-150,000 אזרים היגרו לקזחסטן. כיום חיים בקזחסטן כ-85,000 אזרים. קזחסטן ואזרבייג'ן רואות זו בזו בעלות ברית ושותפות עיקריות במרכז אסיה ובעבר הקווקז.
שתי המדינות היו חלק מהאימפריה האחמנית וזו הסאסאנית, בית עבאס, האימפריה הרוסית וברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות הכריזו שתי המדינות על עצמאותן. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-27 באוגוסט 1992. שתי המדינות חברות מלאות באומות המאוחדות, חבר העמים, המועצה הטורקית, הארגון הבין-לאומי לתרבות טורקית, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
יחסים פוליטיים

ראשי שתי המדינות מבקרים זה את זה בקביעות. אלייב אף זכה במדליית "אסטנה" על תרומתו ליחסים הדיפלומטיים שבין המדינות. בתקופת נשיאותו של אלייב כיסו היחסים עסקו בעיקר במעמדו המשפטי של הים הכספי, וכן בתחומי החקלאות והאנרגיה. אחד הפרויקטים החשובים שקודם עם ידי מנהיגי המדינות הוא המעורבות הקזחית בצינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן.
ראש ממשלת אזרבייג'ן ארטור ראסיזאדה השתתף בטקס ההשבעה של נשיא קזחסטן בינואר 2006 באסטנה.
יחסים פוליטיים > מלחמת נגורנו קרבאך

קזחסטן מילאה תפקיד משמעותי במהלך מלחמת נגורנו קרבאך וניסתה לתווך בין הצדדים. זאת ביחד עם נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין. במהלך המלחמה אף נהרגו מספר משקיפים רוסים, קזחים ופקידי מדינה אזרים. במקביל לניסיונות להשכין שלום, קזחסטן תמכה בטענותיה של אזברייג'ן. המשורר והפוליטיקאי הקזחי המפורסם אולז'אס סולימנוב תיאר את ארמניה כ"כובשת" והוסיף כי על הכוחות הארמנים לעזוב את שטח אזרבייג'ן.
שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי

לפי נתוני סוכנות הסטטיסטיקה של קזחסטן, היצוא לאזרבייג'ן בשנת 2005 הוערך בכ-129 מיליון דולר והיבוא מאזרבייג'ן הסתכם בכ-3 מיליון דולר. כיום ישנם שיתופי פעולה כלכליים רבים בנושאי תחבורה.
בסוף 2016 מחזור הסחר בין המדינות עמד על כ-136.6 מיליון דולר. זוהי גדילה של כ-7.9% בהשוואה ל-2015. היבוא לאזרבייג'ן מקזחסטן היה בשווי של כ-105.9 מיליון דולר, ואילו היבוא לקזחסטן מאזרבייג'ן היה בשווי 33.8 מיליון דולר. נכון ל-2022 משאבי הסחר העיקריים הם נפט, חומרים כימיים, מנגנונים תעשייתיים וחומרי בניין.
יחסי תרבות

ב-25 בספטמבר 2006 נפתח במחוז ג'מביל שבקזחסטן מרכז התרבות של אזרבייג'ן על שם אימאדין נאסימי. מאז 2007, הפזורה האזרית בקזחסטן מוציאה לאור עיתון בשם "Vətən". בנוסף על כך, סומגאיט האזרית ואקטרו הקזחית הן עיירות תאומות. בקזחסטן יש אנדרטה המוקדשת לקורבנות הדיכוי של סטלין באזרבייג'ן. בשנת 2011 אוניברסיטת באקו פתחה מרכז על שם המשורר הקזחי אבאי קוננבאיולי.
נציגויות דיפלומטיות

אזרבייג'ן מחזיקה בקזחסטן שגרירות באסטנה וקונסוליה באקטאו.
קזחסטן מחזיקה באזרבייג'ן שגרירות בבאקו.
יסמין רפשה

| --- | --- |

רפשה בשנת 2007
 לידה:  1 ביוני 1961 (בן 63) צ'פלינה, בוסניה והרצגובינה
 עמדה:  מאמן
 קבוצות כמאמן
 1995–1997 1997–2000 2000–2001 2001 2001–2002 2002–2006 2006–2008 2010–2011 2011–2012 2012–2013 2013–2015 2015–2017 2018–2019 2020–2021 2021–:  ציבונה זאגרב טופאש בורסה ק.ק. ספליט שלאסק ורוצלב ציבונה זאגרב פורטיטודו בולוניה וירטוס רומא בנטון טרוויזו ציבונה זאגרב אוניקאחה מאלגה צדביטה זאגרב אולימפיה מילאנו בודוצ'נוסט פודגוריצה סקאבוליני פזארו פורטיטודו בולוניה
 הישגים כמאמן
 6 זכיות באליפות הליגה הקרואטית (1996, 1997, 2002, 2012, 2014, 2015) 2 זכיות באליפות הליגה הטורקית (1999, 2000) 2 זכיות באליפות הליגה האיטלקית (2005, 2016) 4 זכיות בגביע הקרואטי (1996, 2002, 2014, 2015) 2 זכיות בגביע הטורקי (1999, 2000) 2 זכיות בגביע האיטלקי (2016, 2017) זכייה בגביע המונטנגרי (2019)
יסמין רפשה (סרבו-קרואטית: Jasmin Repeša; נולד ב-1 ביוני 1961 בקפז'ינה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר, ומאמן בוסני-קרואטי המשמש כמאמן קבוצת פורטיטודו בולוניה. אימן בעבר את נבחרת קרואטיה בכדורסל. נחשב לאחד המאמנים הבולטים והמנוסים בקרואטיה ובאירופה.
קריירה

רפשה שיחק כדורסל במשך כשש שנים לפני פציעה שקטעה לו את קריירת המשחק.
רפשה פנה לקריירת אימון ואימן קבוצות נוער בקרואטיה ובאיטליה לפני עבודתו כמאמנה הראשי של קבוצת הבוגרים של ציבונה זאגרב, אותה אימן במשך שנתיים כשתחת הדרכתו זכתה בשתי אליפויות ליגה ובגביע אחד, כשבעונת 1995/96 קבוצתו זוכה בדאבל.
לאחר מכן, אימן את טופאש בורסה הטורקית עימה הוביל לשתי אליפויות רצופות (1998/99 ו-1999/00).
לאחר שלוש שנים בטורקיה אימן את ספליט ולאחר מכן אימן חצי עונה בקבוצה הפולנית, שלאסק ורוצלב וזכה עימה באליפות הליגה.
לאחר מספר שנים בקבוצות לא-קרואטיות, חזר לאמן את ציבונה זאגרב וזכה עימה בדאבל שני והוביל אותה להישג השיא שלה בשנים האחרונות באירופה, לאחר שהעפיל עימה לשלב הבתים השני של היורוליג, הטופ 16.
בעקבות הצלחותיו עם ציבונה, התמנה כמאמנה של פורטיטודו בולוניה. תחת הדרכתו, רשמה פורטיטודו בולוניה את אחת התבוסות הקשות במפעלים בה שיחקה, כשבגמר פיינל פור היורוליג, הובסה על ידי מכבי תל אביב, 118:74. למרות זאת, רפשה המשיך לאמנה ואף הוביל אותה לדאבל איטלקי (אליפות וגביע) בשנת 2005.
רפשה קיבל באותה שנה את משרת המאמן הראשי של נבחרת קרואטיה הבוגרת, והוביל אותה לשלוש אליפויות אירופה.
לאחר שנה ללא אימון קבוצה בוגרת, רפשה התמנה כמאמן לוטומטיקה רומא תחת הג'נרל מנג'ר, דיאן בודירוגה. תחת הדרכתו רומא הובלה לגמר אליפות איטליה אך נוצחה פעמיים בגמר על ידי מונטפסקי סיינה.
בקיץ 2012 התמנה לתפקיד המאמן בקבוצת אוניקאחה מאלגה מהליגה הספרדית.
בשנת 2018 מונה למאמן קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה מהיורוליג.
יעקב ורמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוקטובר 1924 פרנקפורט, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  12 ביוני 2005 (בגיל 80) 
 ענף מדעי:  ביולוגיה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  המכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן 
 צאצאים:  דרור ורמן 
 
יעקב ורמן (15 באוקטובר 1924 – 12 ביוני 2005) היה ביולוג ישראלי ופרופסור לגנטיקה במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
אודות

ורמן נולד בשנת 1924 בפרנקפורט שבגרמניה למשפחה יהודית שהיגרה מגליציה, ובשנת 1934 היגרה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בירושלים. ורמן למד בגימנסיה העברית בירושלים ואחר כך פנה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1955 קיבל את תואר הדוקטור על עבודת המחקר בנושא הגנטיקה של גמלי שלמה (Mantidae).
לאחר שקיבל את הדוקטורט, נשאר ורמן כחוקר באוניברסיטה העברית. בשנת 1956 מונה כמרצה מן המניין, בשנת 1959 כמרצה בכיר, בשנת 1966 כפרופסור חבר ובשנת 1972 כפרופסור מן המניין. יחד עם המשרה בירושלים הוא החזיק במשרות אקדמיות כחוקר עמית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כפרופסור אורח במכון קרולינסקה בשטוקלהולם, שוודיה, ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית. בשנת 1993 פרש מעבודתו באוניברסיטה העברית, אבל המשיך במחקריו עד למותו בשנת 2005.
ורמן ערך מחקרים בתחום הגנטיקה ועסק בחקר הכרומוזומים של אורגניזמים בהם חרקים, דגים ויונקים. הוא חקר את מנגנוני המין של חיפושית מסוג בלפס (Blaps) ומינים שונים של גמלי שלמה. כמו כן הוא ערך מחקרים בציטוגנטיקה של בני אדם במעבדתו. 
ורמן טיפח אוסף של בעלי חיים וצמחים של סביבת ארץ ישראל עם דגש על חרקים. כיום "האוסף האנטמולוגי של יעקב ורמן" שמור באוניברסיטת תל אביב. הוא זכה לכך שתשעה מינים של חרקים, קרויים על שמו, wahrmani.
מלבד הביולוגיה, ורמן התעניין מאוד בהיסטוריה של ארץ ישראל ואף כתב יחד עם בנו, ההיסטוריון דרור ורמן, מאמרים בתחום.
הערות שוליים

↑  העלאות בדרגה באוניברסיטה, חרות, 23 ביולי 1959
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה, מעריב, 5 במאי 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269617605171  GND: 1124789049  ISNI: 0000 0000 6700 9174  LCCN: n2008008265  VIAF: 48693716   WorldCat (עם VIAF): 48693716
ים המוות (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר "ים המוות"
 מידע כללי
 מאת:  ז'ורז' אמאדו
 שפת המקור:  פורטוגזית
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  סלבדור 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1936
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 274 מהדורה שנייה - 272
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת הקיבוץ הארצי מהדורה שנייה - הוצאת זמורה ביתן
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1951 מהדורה שנייה - 2003
 תרגום:  מהדורה ראשונה - מנשה לוין מהדורה שנייה - אראלה לרר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001273069, 001273070, 002314111, 001273071
 
ים המוות (בפורטוגזית: Mar Morto) הוא רומן מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, המתרחש על רקע חיי הספנים והדייגים בסלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה שבברזיל.
הספר ותרגומיו

ז'ורז' אמאדו כתב את הספר לאחר שהשתחרר ממאסר בן חודשיים עקב פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית, כשהוא חסר פרוטה. לכן נענה בחיוב להצעה שקיבל ממו"ל לכתוב רומן בתמורה לשכר סופרים לא מבוטל. אמאדו החל לכתוב את הספר "ים המוות" ברובע גמבואה דה סימה הצופה על הים בסלבדור והשלים אותו תוך חמישה עשר יום (או יותר נכון 15 לילות) ביוני 1936 בריו דה ז'ניירו.
הספר זכה להצלחה, וההוצאה הראשונה של הרומן זכתה ב-1936 בפרס Graça Aranha. הספר הצליח גם מחוץ לברזיל ותורגם לשש עשרה שפות. הספר תורגם לעברית לראשונה בידי מנשה לוין ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ הארצי (1951). הספר תורגם שוב בידי אראלה לרר, הוצאת זמורה ביתן (2003).
בהוצאה האחרונה של הספר בעברית נכתב כי אמאדו עצמו אמר לא אחת ש"ים המוות" הוא היצירה האהובה עליו ביותר מבין אלה שכתב.
בעקבות הספר

המפיק האיטלקי קרלו פונטי רכש את זכויות ההסרטה והספר הומחז לרדיו בברזיל כמה פעמים.
הספר שימש השראה למשורר והזמר דוריבאל קאיימי, חברו של אמאדו, והוא חיבר על פי השורה המופיעה כמה פעמים בספר את שירו הנודע "מתוק למות בים" (É doce morrer no mar). השיר תורגם לעברית ובוצע על ידי אילנית ומיכל טל. הספר שימש השראה לשיר שיר אהובת הספן שכתב יאיר לפיד, הלחין רמי קליינשטיין ושרה ריטה. כמו כן השפיע הספר על מנחם תלמי שבספרו "מכנסי עור היגואר" (1960) נוטלת חלק חשוב האלה ימאנז'ה ופולחנה.
יחסי דרום אפריקה – מאוריציוס

| יחסי דרום אפריקה – מאוריציוס |
| --- | --- |
דרום אפריקה: מאוריציוס


דרום אפריקה: מאוריציוס
שטח (בקילומטר רבוע)
1,219,090: 2,040
אוכלוסייה
64,192,939: 1,270,440
תמ"ג (במיליוני דולרים)
377,782: 14,397
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,885: 11,332
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי דרום אפריקה–מאוריציוס הם היחסים בין רפובליקת דרום אפריקה לרפובליקת מאוריציוס.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות החלו ב-1994.
יחסים כלכליים

דרום אפריקה היא משותפות הסחר הגדולות ביותר של מאוריציוס.
נציגות דיפלומטית

כיוון ששתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי, המדינות מיוצגות זו בזו על ידי נציב עליון.
לדרום אפריקה יש נציב עליון הממוקם בפור לואי.
למאוריציוס יש נציב עליון הממוקם בפרטוריה. בזמן שלטון האפרטהייד הייתה בדרום אפריקה רק משלחת עסקית ממאוריציוס, שמוקמה ביוהנסבורג.
יחסי דרום אפריקה – מדגסקר

| יחסי דרום אפריקה – מדגסקר |
| --- | --- |
דרום אפריקה: מדגסקר


דרום אפריקה: מדגסקר
שטח (בקילומטר רבוע)
1,219,090: 587,041
אוכלוסייה
64,192,939: 32,158,731
תמ"ג (במיליוני דולרים)
377,782: 16,032
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,885: 499

יחסי דרום אפריקה–מדגסקר הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת מדגסקר. שתי המדינות חברות באיחוד האפריקאי, G77, המדינות הבלתי-מזדהות וכן קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית.
היסטוריה

ליחסים בין המדינות היסטוריה ארוכה. קיימות עדויות מוקדמות לקיומו של קשר בין שני האזורים עם הגירת בני הבנטו למדגסקר ובמהלך המסחר הערבי בין מדגסקר והיבשת. בשנת 1652 החלו ההולנדים שהשתקעו במקום לייבא עבדים מאינדונזיה ומדגסקר לדרום אפריקה. ב-1766 תפסו התמרדו עבדים ממדגסקר על סיפון הספינה די מרמין שעה שהייתה בדרכה לקייפטאון. העבדים נמכרו לחברת הודו המזרחית ההולנדית כדי שישמשו כעבדים במושבה קייפ. במהלך המרד נהרגו כמחצית מאנשי הצוות ו-30 עבדים ושני מנהיגי המרד ששרדו נשלחו לרובן איילנד, שם חיו עד מותם. האירוע התפרסם בשם מרד העבדים של מרמין.
במהלך המאבק נגד שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה, ממשלת מדגסקר אירחה ותמכה בתנועות שנאבקו נגד השלטון והעניקה להן גישה לשידורים במדינה במטרה להעלות את המודעות למחאה. כך למשל הופעל Radio Freedom, שהופעל על ידי דרום אפריקאים בין השנים 1979–1993. ביוני 1991 האפרטהייד בדרום אפריקה בוטל ונלסון מנדלה נבחר לנשיא המדינה במאי 1994. באותה שנה מדגסקר ודרום אפריקה ייסדו באופן רשמי יחסים בין המדינות.
במהלך המשבר הפוליטי במדגסקר בשנת 2009 הנשיא מארק ראוואלומנאנה ברח לדרום אפריקה, שם נשאר בגלות למשך חמש השנים הבאות. באוגוסט 2012 נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה ביקר בסיישל כדי לסייע בתיווך עסקה בין נשיא מדגסקר אנדרי רג'ואלינה, ומארק ראוואלומנאנה.
לאורך השנים התקיימו כמה פגישות רמות דרג בין מנהיגי שתי המדינות. בשנת 2017 ערך נשיא מדגסקר, הר רג'ונאריממפיאנינה ועידת עסקים וסחר במטרה לעודד הזרמת השקעות מדרום אפריקה במדגסקר, ובעיקר בענפי האנרגיה, התשתיות, התיירות והכרייה.
הסכמים

שתי המדינות חתמו לאורך השנים על מספר הסכמים ואמנות:
הסכם לתעופה אווירית (1990)
הסכם למשלוחים ימיים וימייה (1990)
הסכם חילופי משלחות, הרשאות וחסינות דיפלומטית (1991)
הסכם חילופי מזכרים לייסוד יחסים דיפלומטיים (1994)
הסכם שיתוף פעולה בין אנטננריבו ופרטוריה (1996)
מזכרי הבנות בנוגע לעבודה של בני זוג של עובדים דיפלומטיים (2006)
הסכם לקידום והגנה על השקעות (2006)
הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (2015)
מסחר

בשנת 2018 הסתכם היקף המסחר בין שתי המדינות ב-336.5 מיליון דולר. בין הסחורות שדרום אפריקה ייצאה למדגסקר בהיקף כולל של 230.7 מיליון דולר היו מינרלים, שמנים מכונות וכלי רכב. בין הסחורות שמדגסקר ייצאה לדרום אפריקה בהיקף כולל של 105.8 מיליון דולר היו מוצרי הלבשה ודשנים.
יעקב ז'אק אמיר

יעקב ז'אק אמיר (15 במרץ 1933 – 30 במרץ 2011) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך (1974–1988) וכראש עיריית דימונה (1983-1978).
ביוגרפיה

אמיר נולד במוגדור שבמרוקו בשם יצחק-חיים אמזלג. בקזבלנקה למד בבית הספר התיכון המקצועי אורט והיה פעיל בתנועת הנוער החלוצית "דרור" ומטעם ארגון ההגנה. בינואר 1952 עלה לישראל. שמו שונה ליעקב בשל שגיאה של פקיד בנמל חיפה שהמיר את הכינוי "ז'אק" בשם 'יעקב'. לאחר עלייתו ביחד עם גרעין הנח"ל "בנתיב" התיישב אמיר בקיבוץ עין גב, בו חי כשלוש שנים. באותה תקופה הצטרף למפלגת אחדות העבודה. אחרי הפילוג בתנועה הקיבוצית עבר לחיות בקיבוץ גנוסר, שם הכיר את אורה צורף, לה נישא. את הקיבוץ עזב בשנת 1958 לדימונה.
כחמש עשרה שנים היה פועל במפעלי ים המלח ושימש כמנהל עבודה בכיר בענף המתכת. במפעל נבחר ליו"ר ועד העובדים (1959–1974) ובשנים 1959–1964 כיהן כחבר מועצת הפועלים של דימונה. בשנת 1965 נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
בפעילותו המפלגתית-פוליטית כיהן שנים רבות כחבר מועצת העיר דימונה. בשנים 1965–1968 ושוב בין 1973–1976 היה סגן ראש העירייה הממונה על החינוך והתרבות בעירייה. בשנת 1978 נבחר לראש העיר ובתפקיד זה כיהן כהונה יחידה. קודם לכן, בשנת 1974, נכנס אמיר לכנסת השמינית מטעם המערך, במקומה של ראש הממשלה המתפטרת גולדה מאיר.
כהונתו בכנסת נמשכה ברציפות עד שנת 1988. במהלך תקופה זו שירת בוועדות שונות, בהן ועדת החוץ והביטחון וועדת הכספים. כמו כן עמד בראש מספר ועדות, בהן ועדה משותפת לעניין שכרם של שוטרים וסוהרים, והופקד במהלך השנים על הטיפול בדרוזים, בדואים ועניינים הקשורים בנגב והפעיל לשכה פרלמנטרית בדימונה. היה משקיף מטעם הכנסת בדיוני מועצת אירופה.
לצד פעילותו בכנסת היה אמיר חבר הנשיאות של הפדרציה הספרדית העולמית ונמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1985 נבחר לכהן כיו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם. לאחר תום כהונתו שימש יו"ר ועדת הבחירות למוסדות ההסתדרות.
בשנים 1990–1993 יצא אמיר לבריסל לייצג את הסתדרות העובדים הכללית בקונפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים.
בשנת 2011 נפטר בבת חפר, שם התגורר. נקבר בקיבוץ גינוסר.
בספטמבר 2021 נחנך בית ספר יסודי חדש על שמו בדימונה.
חיים אישיים

היה נשוי ואב לשלושה.
יחסי איראן–פורטוגל

| יחסי איראן–פורטוגל |
| --- | --- |
איראן: פורטוגל


איראן: פורטוגל
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 92,090
אוכלוסייה
91,781,231: 10,421,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 287,080
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,375: 27,546
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה

יחסי איראן–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפורטוגלית.
היסטוריה > עד 1900

הקשר הבין-ממשלתי הרשמי הראשון החל בשנת 1507, כאשר נציג של השאה אסמאעיל הראשון ניסה לתפוס את האי הורמוז ונפגש עם אפונסו דה אלבוקרקי, שהשתלט על העיר.
אלבוקרקי נותר האדמירל החשוב ביותר של פורטוגל במפרץ הפרסי באותה תקופה. היה לו גם מבצר שהוקם בהורמוז, שהושלם בסביבות 1515. במקביל, אלבוקרקי, המשנה למלך של הודו הפורטוגזית, רדף גם כן אחר ארגון מחדש וארגון של שטחו, שכלל גם מספר משלחות דיפלומטיות, לבית המלוכה של אסמאעיל הראשון. השליח הפורטוגזי התקבל היטב בבית המלוכה הפרסי וחזר להורמוז מלווה על ידי שליח פרסי, עם מתנה מפוארת למשנה למלך הפורטוגלי, שקיבל אותו ב"טקס מפואר" במבצר שטרם הושלם. משנת 1507 כבש אלבוקרקי מספר ערים נוספות על חופי המפרץ הפרסי, שמאז ואילך היו כפופים לכתר הפורטוגזי. הורמוז, עם מיקומו החשוב אסטרטגי בכניסה למפרץ, נותר הבסיס הצבאי והמרכז המסחרי של הנוכחות הפורטוגלית באזור. עם זאת, האי לא הציע מספיק מים ומזון ולכן היה צריך לספק אותו בסיסים אחרים בשליטה פורטוגזית. במאי 1621 חידש פרייר דה אנדראד את מצודת קשם כדי לספק ביטחון צבאי ואספקה לוגיסטית לאי, אולם השאה ראה בצעד הבנייה הזה כמעשה עוין.
פורטוגל, שהייתה כעת באיחוד אישי עם ספרד ההבסבורגית, חוותה אז ירידה באימפריה הקולוניאלית שלה והתקשתה יותר ויותר להדוף התקפות, במיוחד נגד האנגלים הגואים והמתנגשים עם ספרד. לראשונה נפגשו פורטוגזים ואנגלים בקרב הימי בג'סק בדצמבר 1620 / ינואר 1621. ב-11 בפברואר 1622 הכריחו הכוחות האנגלו-פרסיים את נטישת המצודה הפורטוגזית קשם. ב-20 בפברואר שלאחר מכן לחצו לראשונה על הורמוז למעלה מ-3,000 חיילים פרסיים ושש אוניות מלחמה בריטיות.
ב-12 במאי 1622, פורטוגל סוף סוף ויתרה על האי הורמוז. כ-2,000 הפורטוגלים עברו למאסקט, והורמוז חזר לפרס, אך תחת שלטון פרוטקטורט הבריטי. ניסיונות כיבוש פורטוגזיים שונים באו לאחר מכן בשנים 1623, 1624, 1625 ו-1627. לאחר ניסיון אחרון, הפעם ניסיון דיפלומטי בשנת 1631, פורטוגל החזירה את נוכחותה במפרץ הפרסי עם מפעל חדש בבסורה (בצרה) בשאט אל-ערב.
בשנים 1624/1625 כוננו הפורטוגלים חוזה עם פרס, שהעניק להם מפעל מבוצר בבנדר-קונג (היום במחוז המינהל בנדר לנגה). ניתן לראות עדיין את חורבות המתחם שהיה חזק בעבר. בשנת 1631 נבנה מבצר פורטוגלי נוסף בצד חצי האי מוסנדאם מול פרס. פרייר דה אנדרדה, הבכיר הפורטוגלי החשוב ביותר במפרץ פרס, נפטר בשנת 1633. הוא נקבר בכנסיית איגרג'ה דה סנטו אגוסטינהו במוסקאט.
הסחר הפורטוגלי באזור המשיך לפרוח. בשנת 1648, לעומת זאת, לאחר מצור של סולטנות מאסקט, הפורטוגזים נאלצו לנטוש ולהרוס את המבצרים שהיו להם באזור לטובת סולטנות מאסקט, מה שסימן את סיום הנוכחות הפורטוגזית במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן.
הקשר הפרסי-פורטוגלי ירד באופן טבעי, אך עדיין התמיד, במיוחד ברמת הדיפלומטיה והסחר. באמצעות משלחות דיפלומטיות כמו זו של 1696/1697, שני הצדדים דנו באינטרסים משותפים והסכימו לשתף פעולה. אז ספינות מלחמה פורטוגזיות התווכחו עם הצבא הפרסי נגד מוסקט, במיוחד בשנים 1715 ו-1718.
היסטוריה > מאז 1900

ב-15 באוקטובר 1956 הוסמך לואיש נורטון דה מאטוש, נציג פורטוגל בטורקיה, כשגריר הראשון באיראן. ב-10 בפברואר 1972 החל השגריר קרלוש הנריקה פריירה למונדה מקדו לעבוד בשגרירות פורטוגזית שזה עתה נפתחה בטהראן.
מאז סיום הסנקציות על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2016, שני הצדדים חותרים לחזק, בעיקר, את היחסים הכלכליים. לדוגמה, שר החוץ הפורטוגלי ז'ורז'ה קוסטה אוליביירה ביקר באיראן עם משלחת כלכלית של יזמים פורטוגזים ביוני 2016. הוא אמר כי המדינות רצו תחילה להרחיב את הסחר הדו-צדדי ואז לפתח הזדמנויות השקעה הדדיות. הוא הזכיר את תחומי הייצור והתיירות, אך גם את החזרה ליבוא הפורטוגזי של נפט איראני.
הצד האיראני חותר גם למערכת יחסים חזקה יותר עם פורטוגל. בפברואר 2017 הצהיר נשיא איראן חסן רוחאני, לרגל ההסמכה של שגריר פורטוגל החדש בטהראן, כי אין מכשולים להתעצמות מקיפה של היחסים הדו-צדדיים, לא רק פוליטית וכלכלית, אלא גם תרבותית, מדעית, טכנולוגית ואקדמית.
יחסי סחר

לשכת המסחר הפורטוגזית AICEP מחזיקה משרד בשגרירות פורטוגל בטהראן.
בשנת 2016 ייצאה פורטוגל סחורות בשווי 18.04 מיליון אירו לאירן (2015: 19.74 מיליון; 2014: 7.03 מיליון; 2013: 7.40 מיליון; 2012: 13.24 מיליון), מתוכם 41.3% נייר ועיסת נייר, 15.9% מכונות ומכשירים, 9.8% מוצרים כימיים-תרופתיים ו-9.2% כלי רכב וחלקי רכב.
באותה תקופה איראן ייצאה לפורטוגל סחורות בשווי 33.97 מיליון אירו (2015: 26.83 מיליון; 2014: 30.63 מיליון; 2013: 13.13 מיליון; 2012: 7.34 מיליון), מתוכם 97.3% מתכות, 1.9% מוצרים חקלאיים, 0.4% עפרות ומינרלים ו-0.3% מוצרים כימיים-תרופתיים.
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יצחק יודלוב

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1944 (בן 80) כח בשבט תש"ד 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז'  ישיבת קול תורה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ביבליוגרפיה של הספר העברי, הספרייה הלאומית 
 
יצחק יודלוב (נולד ב-22 בפברואר 1944, כח בשבט תש"ד, פתח תקווה) הוא ספרן וביבליוגרף ישראלי. מתמחה בתחום תולדות ספר העברי ובספרות היהודית והתורנית.
ביוגרפיה

למד בישיבת קול תורה בירושלים ובישיבת פוניבז' בבני ברק. מוסמך לרבנות, בוגר בית הספר לספרנות וארכיונאות באוניברסיטה העברית.
ב-1967 התחיל לעבוד במפעל הביבליוגרפיה העברית שם עבד עד 1971 אז עבר לעבוד בקטלוג העברי בספרייה הלאומית. בחלק ניכר מזמנו בקטלוג הספרייה קטלג ספרים נדירים עבריים. ב-1991 חזר למפעל הביבליוגרפיה כמנהל שם עבד עד 2011 כשהספרייה הלאומית רכשה את הזכויות מחברת CDI כדי להנגיש את המאגר כולו, דרך תוכנת "אלף" של הספרייה חינם לכל דורש.
פרסם תשעה ספרים ומעל ל-90 מאמרים, רובם בתולדות הספר העברי.
נשוי ואב לשלושה ילדים.