ג'יימס קלארק מק'ריינולדס
אישיותו

מק'ריינולדס תויג כבן דמותו של אבנעזר סקרוג' על ידי העיתונאי דרו פירסון. נשיא בית המשפט העליון והנשיא לשעבר, ויליאם הווארד טאפט, סבר שהוא אנוכי, בעל דעות קדומות, "ומישהו שכנראה מתענג לגרום לאחרים חוסר נוחות... הוא רוטן באופן תמידי, והוא תמיד נפגע בשל העובדה שבית המשפט עושה משהו שהוא מתייחס אליו כלא מכובד".
בתחילת דרכו, מזגו השפיע על תפקודו בבית המשפט. לדוגמה, הוא היה נחרץ בדעתו שג'ון קלארק, מינוי נוסף של וילסון, היה "ליברלי מדי" וסירב להחליף עמו מילה. קלארק החליט לפרוש מוקדם מבית המשפט ואמר שהאנטיפתיה הגלויה של מק'ריינולדס הייתה אחד הגורמים להחלטתו זו. מק'ריינולדס סירב לחתום על מכתב הפרידה המסורתי שהוגש לקלארק, ושתמיד היה נהוג להגישו לשופט שפורש. טאפט כתב ש"זוהי דוגמה ברורה לאישיותו של מק'ריינולדס ולקשיים להסתדר עמו".
טאפט גם כתב שאף על פי שהוא החשיב את מק'ריינולדס כ"אדם מוכשר", הוא מצא שהוא "אנוכי ברמה הקיצונית ביותר ...גדוש בדעות קדומות יותר מכל אדם שהכרתי מימי ...אדם שנהנה לגרום לאחרים לחוש בחוסר נוחות. אין לו שום תחושת אחריות ...נראה באמת שיש לו פחות תחושת נאמנות כלפי בית המשפט בהשוואה לכל אחד אחר". ב-1929 ביקש מק'ריינולדס מטאפט שיכריז על משימות כתיבת פסקי הדין שיוטלו עליו, בהסבירו ש"קריאה דחופה גורמת לי לצאת מהעיר. אני לא סבור שמחלתי הפתאומית תהיה קטלנית, אך דברים מוזרים מתרחשים לעיתים בתקופת חג ההודיה". עונת ציד הברווזים נפתחה ומק'ריינולדס יצא למרילנד לעסוק בכך. ב-1925 הוא עזב באופן כה פתאומי בנסיבות דומות כך שלא הייתה לו הזדמנות להודיע לנשיא בית המשפט על עזיבתו. טאפט רתח מזעם, שכן שתי החלטות חשובות שהוא רצה למסור התעכבו בשל העובדה שמק'ריינולדס לא הגיש את חוות דעת המיעוט שלו לפני שעזב.
מק'ריינולדס נהג להשמיעה נאומי תוכחה כלפי "אנטי-אמריקאים" ו"חתרנים פוליטיים". כמי שנודע בשל דעותיו הקדומות, הוא לא היה מוכן לקבל "יהודים, שתיינים, שחורים, נשים, מעשנים, אנשים נשואים או מאורסים" כפקידים משפטיים. המגזין טיים כינה אותו "פוריטני", "גס רוח באופן בלתי נסבל", "סרקסטי באופן פראי", "ראקציונרי להפליא" ו"אנטישמי". מק'ריינולדס סירב לדבר עם לואיס ברנדייס, השופט היהודי הראשון בבית המשפט העליון, במשך שלוש שנים לאחר מינויו של זה האחרון. גם ב-1939, כאשר פרש ברנדייס מכס השיפוט, לא חתם מק'ריינולדס על מכתב הפרידה המסורתי. כאשר ברנדייס דיבר, הוא נהג תמיד לעזוב את החדר.
כאשר עמד על הפרק מינויו של בנג'מין קרדוזו, שופט יהודי גם הוא, הצטרף מק'ריינולדס לעמיתיו פירס באטלר וויליס ון דוונטר כדי ללחוץ על הבית הלבן לא "לייסר את בית המשפט עם עוד יהודי". כאשר פורסם דבר מינויו של קרדוזו, נטען שמק'ריינולדס אמר "הא, נראה שהדרך היחידה שאתה יכול להביא תועלת לבית המשפט העליון בימים אלה היא להיות בנו של פושע, או יהודי, או שניהם". במהלך טקס ההשבעה של קרדוזו, עסק מק'ריינולדס במפגיע בקריאת עיתון. לעיתים קרובות הוא נהג לעיין במסמך או בתיק כאשר קרדוזו הקריא את חוות הדעת שלו באולם בית המשפט. הוא סירב לחתום על חוות דעת שנכתבו על ידי ברנדייס.
לדבריו של ג'ון פראש נוקס, ששימש כעוזרו המשפטי של מק'ריינולדס בשנים 1936–1937, לאחר שבע השנים בהן שימש בתפקיד מוריס מהוני, מק'ריינולדס לא החליף מילה עם קרדוזו מעולם. הוא לא נכח בטקס הזיכרון שנערך בבית המשפט לכבודו של קרדוזו. הוא גם לא נכח בטקס ההשבעה של פליקס פרנקפורטר, וקרא, "אלי, עוד יהודי בבית המשפט".
ב-1922 הציע טאפט ששופט בית המשפט העליון ייתלוו אליו לפילדלפיה לאירוע טקסי, אך מק'ריינולדס סירב להצטרף, וכתב: "כידוע לך, לא תמיד ניתן למצוא אותי כאשר יש עברי בסביבה. לפיכך 'אי יכולתי' להשתתף לא צריכה להפתיע אותך". בכל אופן, הסיפור החוזר ונשנה שמק'ריינולדס סירב להצטלם לתמונה השנתית של שופטי בית המשפט ב-1924 בשל עוינותו לברנדייס, הוא לא נכון. מק'ריינולדס סירב להשתתף בתצלום בשל העובדה שלא חל שינוי בהרכב בית המשפט מאז התצלום השנתי של 1923. למעשה, מק'ריינולדס הצטלם במספר רב של תמונות קבוצתיות של שופטי בית המשפט יחד עם ברנדייס, ובהמשך גם עם פרנקפורטר.
באחת הפעמים, כאשר השופט הרלן סטון העיר בנוגע לדבריו של עורך דין שעתר בפני בית המשפט: " זה היה הטיעון המשעמם ביותר ששמעתי בימי חיי", הגיב מק'רריינולדס: "הדבר המשעמם יותר שאני יוכל לחשוב עליו הוא לשמוע אותך קורא את אחת מחוות הדעת שלך".
גסות רוחו של מק'ריינולדס לא הייתה מוגבלת לעמיתיו לכס השיפוט או ליהודים. כאשר צ'ארלס המילטון יוסטון, אחד מעורכי הדין האפרו-אמריקאים הבולטים ביותר באותה תקופה, הופיע בפני בית המשפט לצורך טיעון לטובת ביטול ההפרדה הגזעית בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מיזורי בתיק "גיינס נגד קנדה" (Gaines v. Canada), סובב מק'ריינולדס את כסאו לאחור כדי שהוא לא יצטרך להביט בהמילטון.
כאשר זומן מק'ריינולדס בפני יושב ראש ועדת מועדון הגולף בצ'בי צ'ייס, מרילנד, כדי להשיב לתלונות נגדו, הוא אמר:
"אני חבר מועדון זה במשך שנים רבות וטובות ואף אחד כאן לא הפגין כלפי אדיבות, כך שאין בכוונתי להפגין אדיבות כלפי אף אחד". יושב ראש הוועדה הזועם השיב: "כבוד השופט, לא היית חבר במועדון זה אם זה לא היה לטובת תפקידך הרשמי. חברי מועדון זה  השלימו עם חוסר האדיבות שלך במשך שנים, אך ורק בשל העובדה שאתה שופט בבית המשפט העליון. אך אני אומר לך כעת ובפעם הבאה שתוגש תלונה נגדך, תושעה מכל הזכויות של חבר המועדון".
השופטים פירס באטלר וויליס ון דוונטר עברו ממועדון זה מפני שמק'ריינולדס הסתכסך עמם מעבר לגבול יכולתם.
כאשר הופיעה באולם בית המשפט עורכת דין אישה, דווח שמק'ריינולדס מלמל: "אני רואה שהנקבה שוב כאן". לעיתים קרובות הוא עזב את מושבו כאשר אישה קמה כדי להציג מקרה. הוא סבר שענידת שעוני יד על ידי גברים היא תופעה נשית ושנשים שצבעו את ציפורניהן בצבע אדום הן וולגריות.
מק'ריינולדס אסר על עישון בנוכחותו. מקובל לומר שהוא האחראי על שלטי האיסור על עישון בבניין בית המשפט העליון שנחנך במהלך תקופת כהונתו. הוא נהג להכריז באוזני כל שופט שניסה לעשן בחדר הישיבות ש"עשן טבק מעורר בי סלידה אישית".
מנגד, סופר על מק'ריינולדס שהוא היה נדיב באופן יוצא מן הכלל לשמשים שעבדו בבית המשפט והוא חש רגשי אהבה לילדיהם. לדוגמה, הוא העניק עזרה נדיבה מאוד ואימץ 33 ילדים שהיו קורבנות של הבליץ על לונדון ב-1940, ובצוואתו הורה על מתן סכום נכבד לצדקה. לאחר מות רעייתו של אוליבר ונדל הולמס הבן פרץ מק'ריינולדס בבכי בטקס ההלוויה שלה. ב-1926 כתב הולמס: "מק'ריינולדס המסכן, אני חושב שהוא אדם של רגשות ושל לבביות סמויה במידה רבה ממה שאנו סבורים".
לעיתים קרובות הוא אירח אנשים בדירתו, ועל אף האיסור שהטיל על עישון לידו בבית המשפט, העביר לאורחיו סיגריות. הוא נהג להזמין אנשים לארוחות ברנץ' בימי ראשון בבוקר. לדבריו של ויליאם אורוויל דאגלס, "בהזדמנויות בלתי רשמיות אלו בביתו הוא היה מכניס אורחים ובן לוויה חביב". באחת הפעמים, כאשר הוא נסע בחשמלית למשרדו, אדם שיכור עלה לחשמלית ונפל במעבר. מק'ריינולדס הרימו, סייע לו לשוב למושבו וישב לצידו עד שהם הגיעו אל הקפיטול, ועזב אותו רק לאחר שנתן הוראות מפורשות לכרטיסן. כאשר הוא נדרש לנהל את הדיון בבית המשפט בשל היעדרותם של שופטים בכירים יותר, "הוא שפע אדיבות, בירך את עורכי הדין משני המגדרים והקשיב קשב רב לטיעוניהם". כלפי חוץ הוא נודע בשל הכנסת האורחים שלו. הוא אירח לעיתים קרובות אנשים במלון ווילרד, ורשימת האורחים שלו הגיעה ל-150 איש, כולל עמיתיו לכס השיפוט, ובמסיבת ליקר ביצים שהייתה אחת מאירועי השיא החברתיים של עונת חג המולד. אליס רוזוולט, שנמנתה על חוג ידידיו, ביקשה לקבל את שירותיה של הטבחית שלו, הגברת פרקר, לארוחת הבוקר של חתונתה.