צ'ארלס סאמנר
ביוגרפיה > סנאטור מטעם מסצ'וסטס > המאבק בתנועה לביטול העבדות

ב-19 במאי 1856 סאמנר נאם בסנאט בנושא הנפיץ האם לקבל את קנזס בתור מדינה חופשית או מדינת עבדות לנוכח הפרעות האלימות שהתרחשו בין מתיישביה סביב הפרשייה, שנודעו בשם "קנזס המדממת". בנאומו "הפשע נגד קנזס" זיהה סאמנר שני סנאטורים דמוקרטים כאשמים העיקריים בפשע זה – סטיבן דאגלס מאילינוי ואנדרו באטלר מקרוליינה הדרומית. הנציג פרסטון ברוקס היה מקורבו של באטלר בהנהגה הלאומית מטעם קרוליינה הדרומית. במקום לקרוא תיגר על סאמנר לדו-קרב, דבר שהיה אסור חוקתית אך מקובל תרבותית, ברוקס תקף אותו במקל קל מהסוג המשמש לאילוף כלבים סוררים. זמן קצר לאחר שהסנאט סגר את דיוני היום, ברוקס נע במהירות, והטיח את המקל שלו בעל ראש המתכת על ראשו של סאמנר אשר היה חסר הגנה. כשברוקס הכה שוב ושוב, קם סאמנר והתכופף שוב במצב של עיוורון, בניסיון חסר טעם להגן על עצמו. אחרי דקה ארוכה סיים ברוקס להכות את סאמנר, אשר דימם מכל גופו. לאורך כל האירוע לא התערבו חברי הקונגרס הנוכחים. ברוקס הלך ברוגע מחוץ לחדר מבלי שעוכב על ידי הצופים ההמומים. בן לילה הפכו סאמנר וברוקס לגיבורים פוליטיים באזורים שלהם. לאחר הצעת אי-אמון בבית הנבחרים, התפטר ברוקס מתפקידו, נבחר מיד מחדש, וזמן קצר לאחר מכן נפטר בגיל 37. סאמנר עבר התאוששות ממושכת מפציעותיו עד ששב לתפקידו בצורה סדירה מלאה בשנת 1859.
לנוכח עלייתה של המפלגה הרפובליקנית הצטרף סאמנר לחבריה והיה בין הדוברים המובילים של תנועת הרפובליקנים הרדיקליים שדגלה בביטול מיידי ומוחלט של העבדות בארצות הברית. היה בין חברי הקונגרס הראשונים שטענו כי יש להילחם במלחמת האזרחים האמריקנית כדי לסיים את העבדות ובכך להציל את האיחוד ולא קודם כל להציל את האיחוד. לאמיתו של דבר, לדבריו, שתי המטרות קשורות זו לזו בקשר בל יינתק. הוא כינה את העבדות "המעיין העיקרי של המרד" והתעקש, שברגע שממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן יבטל רשמית את העבדות "המרד ימות בבת אחת." הוא פעל ללא לאות מאחורי הקלעים כדי למנוע מהרפובליקנים המתונים בקונגרס ובממשלו של אברהם לינקולן להתפשר בשאלת ביטול העבדות. כשהנשיא לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863, ששחררה דה יורה את כל העבדים במדינות הבדלניות שהרכיבו את הקונפדרציה, שיבח סאמנר את פעולתו של לינקולן אך הוסיף כי ההכרזה הנשיאותית לא הייתה מקיפה מספיק. רק ביטול עבדות לאומי, חסין מפעולת הופכין של בית המשפט העליון, יכול היה להבטיח קץ למוסד הנתעב – משמע שנדרש תיקון חוקתי.
כדי לזכות באישור הסנאט למה שהפך בהמשך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שיתף סאמנר פעולה עם מספר פעילים נגד עבדות וכינן ברית ייחודית עם חברי הליגה הלאומית לאדיקות נשים. הליגה, שנוסדה לכינון רפורמות, קיימה את הכינוס הראשון שלה במאי 1863 והחלה במסע לאיסוף מיליון חתימות על עצומה הדורשת תיקון חוקתי לביטול מוחלט של העבדות בארצות הברית. כדי לקבל עתירות אלו ואחרות ביקש סאמנר מהסנאט ליצור ועדה מיוחדת "שתיקח בחשבון את כל ההצעות הנוגעות לעבדות." הסנאט ציית וקרא את סאמנר ליו"ר הוועדה החדשה. בתחילת 1864 אספה הליגה הלאומית 100,000 חתימות. ב-9 בפברואר 1864 נכנס סאמנר לחדר הסנאט בליווי שני שומרים אפרו-אמריקאים גבוהים שנשאו רישומי חתימות בעד העצומות נגד המשך קיומה של העבדות במדינה. סאמנר הציג את העצומות בפני הסנאט, וכינה את החותמים עליהם "צבא אדיר, מאה אלף איש חוזקו... הם מבקשים לא פחות משחרור אוניברסלי." נאומו של סאמנר נודע בכינוי "תפילת מאה האלף".
ההגנה האיתנה של סאמנר על עקרונותיו הביאה אותו לעיתים קרובות להתנגד לצעדים לפשרה. הוא האמין שהממשלה חייבת לעבדים לשעבר הענקת שוויון זכויות כולל זכות הצבעה דמוקרטית, לצד תמיכה בפיתוח החינוך וקידום הבעלות על אדמות. תחילה התנגד סאמנר לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהכריז כי אפרו-אמריקאים הם אזרחים הזכאים להגנה שוויונית על החוקים, משום שלא הייתה בו ערובה ברורה לזכויות הצבעה. בסופו של דבר, הוא הצביע בעד התיקון. סאמנר מעולם לא נרתע מלשוחח עם חבריו במפלגה הרפובליקנית על כך שלא הרחיק לכת מספיק, וניצל כל הזדמנות שבאה לידיו להציב את שאלת שוויון הזכויות בפני הסנאט. השקפותיו הקיצוניות לאותה תקופה, עוררו פעולה של הסנאט, אך הן גם גרמו לאיגוד יריבים נגדו. "אם הייתי יכול לכרות את גרונם של כחצי תריסר סנאטורים," התוודה ויליאם פיט פסנדן, סנאטור ממיין, "סאמנר יהיה הקורבן הראשון."