ציר הזמן של השם פלשתינה
הפניות היסטוריות > תקופה מודרנית > התקופה העות'מאנית המאוחרת

1805: נוסדה אגודת ארץ ישראל (פלשתינה באנגלית)
1806: לאנט קרפנטר, מבוא לגאוגרפיה של הברית החדשה: הוא הוציא בשנת 1806 מדריך פופולרי לגאוגרפיה של הברית החדשה. (מפת לבנט)
1809: רג'ינלד הבר, פלשתינה: שיר
1811: פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, מסלול נסיעה מפריז לירושלים (מסעות ביוון, פלשתינה, מצרים וברברי, בשנים 1806 ו-1807 [תרגום 1812]): "באשר לנוסעים מתאריכים מאוד מאוחרים כמו מולר, ואנזוב, בראון ואחרים, הם שותקים כמעט לחלוטין בכבוד למקומות הקדושים. הנרטיב של דשייס (1621), שנשלח לפלשתינה על ידי לואי ה-13, נראה לי אפוא הכי מתאים לעקוב אחריו."
1812: ויליאם קרוטש, פלשתינה (אורטוריה)
1819: ג'ורג' פקסטון, איורים של כתבי הקודש: בשלושה חלקים.
 1. מהגאוגרפיה של המזרח.
1819: אברהם ריס, פלשתינה וסוריה, האנציקלופדיה: או, מילון אוניברסלי לאמנויות, מדעים וספרות: פלשתינה, "אומר וולני, היא מחוז בלתי תלוי בכל פאשה. לפעמים יש לה מושלים משלה, המתגוררים בעזה תחת התואר פאשה; אבל זה בדרך כלל, כמו כיום, מחולק לשלושה אפאנגים, או מלקנה, כלומר. יפו, לוד ועזה. הראשון שייך לאם וולדה או סולטנה. הקפטן פאשה קיבל את שני האחרים כתגמול על שירותיו, ותגמול לראש דאהר. הוא חווה אותם לאגה, המתגורר ברמלה, ומשלם לו עבורם מאתיים וחמישה עשר ארנקים, דהיינו. מאה שמונים לעזה ורמלה, ושלושים וחמש ללוד." "[...] האדמה מעובדת על ידי חמורים או פרות, לעיתים רחוקות על ידי שוורים. במחוזות כמו פלשתינה, החשופים לערבים, על בן הארץ לזרוע עם מוסקט בידו. התירס לפני שהוא משנה את צבעו, נקצר, אך מוסתר במערות. כל התעשייה של האיכר מוגבלת לאספקה של צרכיו המיידיים; וכדי להשיג מעט לחם, מעט בצלים, חולצה כחולה עלובה, ומעט צמר, אין צורך בעמל רב."
1822: קונרד מלטה-ברון, גאוגרפיה אוניברסלית, או, תיאור של כל חלקי העולם, על תוכנית חדשה: ספר 27: "טורקיה באסיה. חלק שני. כולל ארמניה מסופוטמיה ואירק ערבי. המחוזות המזרחיים של האימפריה הטורקית באסיה יוצרים שלוש חטיבות טבעיות: אזור אורונטס וליבנוס, או סוריה ופלשתינה; זה של מקורות הפרת והחידקל, או ארמניה עם קוורדיסטאן; לבסוף, אזור הפרת התחתון, או אל-ג'סירה עם איראק-ערבי, אחרת מסופוטמיה ובבל. נחבר כאן את שתי המחלקות על הפרת, מבלי לבלבל ביניהן. סוריה תתואר בספר נפרד."
1822: ג'יימס סילק בקינגהאם, מסעות פלשתינה, דרך ארצות בשן וגלעד, מזרחית לנהר הירדן: כולל ביקור בערים גרזה וגמאלה, בדקאפוליס: "ג'רום הקדוש הגה אותה [רמלה] כאריתאה של כתבי הקודש; ואדריכומיוס, שחושב בדעה דומה, מתחקה אחר שמותיה השונים בכל שינוייהם, מרמתיים ורמה, כפי שהיא מכונה בברית הישנה, ועד רמתה או ארמטה מושב שמואל, כפי שיש ליוספוס, ועד הארימתיאה. של הברית החדשה, ושל רמלה של ימינו. הגאוגרפים המזרחיים מדברים על זה כעל המטרופולין של פלשתינה, וכל הופעה של חורבותיה גם עכשיו מאשרת את הדעה שפעם הייתה עיר ניכרת. מצבה, כשהוא שוכן מיד בכביש הגבוה מיפו לירושלים, הפך אותו בהכרח למקום נופש גדול; ומפוריות הארץ הסובבת אותה, היא בוודאי הייתה חשובה באותה מידה כמו תחנה צבאית או מאגר אספקה, וככתב עת לאיסוף פריטי מסחר כאלה שיוצאו מהחוף."
1822: רוברט ריצ'רדסון, מסעות לאורך הים התיכון וחלקים סמוכים: "בחברת הרוזן מבלמור, במהלך השנים 1816-17-18: הצעיף הלבן המכסה את הראש והפנים, ונופל על הכתפיים, נלבש על ידי כל הנשים בסוריה ובפלשתינה, מלבד היהודיות. [...] מעולם לא ראיתי אף אחד מהם עם רעלות; והודיעו לו שנוהגים היהודים בירושלים ללכת בגלויות פניהם; הן הנשים היחידות שם שעושות זאת."
1823: צ'ארלס לאונרד אירבי, ג'יימס מנגלס, מסעות במצרים ובנוביה, בסוריה ובאסיה הקטנה; "במהלך השנים 1817 ו-1818: תשומת הלב שלנו משכה יותר את האנדרטה הזו [הנקרופוליס של פטרה], שכן היא מציגה, אולי, את הדוגמה הקיימת היחידה של פירמידות שיושמו כך, אם כי קראנו שהן מוצבות באופן דומה על פסגת קבר המכבים ושל מלכת עדיאבאנה, שניהם במחוז השכן של פלשתינה."
1823: ארנסט פרידריך קרל רוזנמולר, "גאוגרפיה של פלשתינה". מדריך לעתיקות המקרא: גאוגרפיה מקראית
1827: אנציקלופדיית ברוקהאוס: "פלשתינה, המכונה "הארץ המובטחת" מההבטחה שניתנה לצאצאי אברהם, משתרעת מאזור הביניים ועד החוף, מסוריה ולבנון דרומה ועד לגבולות מצרים."
1827: פיליפה ואנדרמאלן, אטלס אוניברסלי של גאוגרפיה פיזיקלית: מפה: סוריה ופלשתינה
1830: יהושוע קונדר, "פלשתינה". הנוסע המודרני
1833: היינריך פרידריך פאנקוצ'ה: "בכתבי היוונים והרומאים, אין צורך לחפש סימנים להיכרות מוכרת מאוד עם ההיסטוריה והשפה של היהודים הפלסטינים, מכיוון שהם אפילו לא ערבו את תשומת לבם לשפה ולאומית. כתבי האומות היותר מתורבתות של העת העתיקה, כמו הקרתגים, הפיניקים וסטראבון, שמהם ציטטנו לעיל את הקטעים הנוגעים לנושא שלנו, הוא אולי היחיד שמעביר מידע כללי זה על הסורים, (אליו גם הפלסטינים השתייכו), שהם ושכניהם דיברו שפה מוכרת, אבל הוא לא מוסיף הסבר נוסף לגבי ההבדל בין הניבים שלהם."
1834: ניאופיטוס, נזיר בכנסיית הקבר: "כיבוש פטולמאיס נחגג בירושלים עם הארות, ריקודים ומוזיקה, בכל רחוב ומקום בעיר... המוסלמים לבדם לא יכלו להסתיר את צערם וזועפתם (אם כי הם רקדו עם השאר), כי הייתה להם מצג שמצרים תשתמש בכוחה נגדם. הם הרגישו שהם לא יכולים להמשיך לפעול כרצונם, וכי מכאן, ירושלים וכל פלשתינה יעברו רפורמה".
1835: קארל גאורג פון ראומר, פלשתינה
1835: היינריך ברגהאוס, אסיה, אוסף תזכירים הנוגעים לגאוגרפיה ולהידרוגרפיה של חלק זה של העולם; חובר כדי להסביר ולהסביר את אטלס המפה שלו: מפת סוריה (מס' 5 של אטלס אסיה של ברגהאוס): מפת סוריה בספרייה הלאומית של ישראל.
1837: לורד לינדזי, מכתבים על מצרים, אדום וארץ הקודש: "...אמרנו שלום לירושלים... זו הייתה כוונתנו, לאחר שחקרנו את פלשתינה (שנקראת כך), לחצות את הירדן ולבקר בג'רש."
1838: האמפרי דייווי, היצירות שנאספו של סר האמפרי דייווי: "פלשתינה, שם שאמור להיות נגזר מהחוף הפלשתי העתיק, הוחל, מהמוקדמות של העידן המודרני, על השטח שהוקצה בעבר כחלק של שנים עשר השבטים. ממדי המדינה הזו אינם תואמים לתהילתה: אורכה עשוי להיות 150 מיילים צפונה ודרומית, וכמעט באותה מידה ברוחב קיצוני. היא תחומה ממערב על ידי הים התיכון; בצפון הוא משתרע לאורך החצאיות הדרומיות של ליבנוס; בעוד שבמזרח ובדרום הוא עובר אל המדבר הערבי, בין טווחים ארוכים של גבעות סלעיות. יהודה היא ארץ גבוהה, המתנשאת בטרסות עוקבות מחוף שהוא, במקומות רבים, נועז ונעלה. הבולטים העיקריים שלה, כרמל, בשן, תבור, אינם עולים לגבהים קודרים ומחוספסים: הם מכוסים בכפרים, שטחי מרעה עשירים וחורשות שופעות; על מדרונותיהם כרמים בשפע, ובבקעי הסלעים דבורים רבות, הניזונות מצמחיהן הארומטיים, מטילות את הדבש שלהן. נמצאו אפילו עקבות של גידול, על ידי טרסות מלאכותיות, השווה לזה השורר בחלקים המשופרים ביותר של המזרח."
1838: צ'ארלס ג' אדיסון, דמשק ותדמור: מסע למזרח: "בתחילת 1834 פרצו מרידות בהרי שכם, על ג'בל חליל ובחלקים שונים של פלשתינה. חלקם, מודה, קודמו על ידי חסרי חוק וחסרי רצון לכל השלטון המיושב; אחרים אומנו על ידי השייח'ים, שהיו מרוצים מהתביעות שלהם מצליינים נוצרים שהושלמו להם, ורבים על ידי הערבים הבדואים ומטפסי ההרים של לבנון, שלא היו מרוצים מכך שהתרומות שהם נהגו להטיל על הכפרים הופסקו."
1840: פרדיננד דה ז'ראמב, עלייה לרגל לפלשתינה, מצרים וסוריה: "ושוב, מה שהכי תורם להפיכת פלשתינה למדבר הוא הממשלה הרודנית שתחתיה היא נאנקת, והמוטו שלה הוא הרס."
1840: ג'ורג' לונג, פלשתינה וסוריה, אציקלופדיית פני של האגודה להפצת ידע שימושי: "ההיסטוריה המודרנית של פלשתינה נכללת בצורה נוחה יותר תחת סוריה. החלקים היחידים ממנו שדורשים הודעה נפרדת טופלו במסגרת מסעי צלב. כיום המדינה מהווה חלק מסוריה הנכללת תחת הפשליקים של דמשק עקה וטריפולי ומהווה חלק מממלכת המשנה של הפאשה של מצרים." "[...] ביישום הרגיל ביותר של המילה, סוריה הייתה המחוז התחום על ידי טווח אמנוס מצפון, על ידי הים התיכון ממערב, על ידי הפרת ומדבר ערב ממזרח ומדרום, ועל ידי 'נהר מצרים' כנראה הנהר (אל-עריש) בדרום-מערב. במובן צר עוד יותר, זה ציינה לפעמים את אותו מחוז, למעט פיניקיה ופלשתינה, הרודוטוס, בדיבור על פלשתינה, כולל אותה בסוריה, כחלוקה כפופה: הוא קורא לה ' פלשתינה סוריה'."
1840: ג'ון קיטו, ההיסטוריה הציורית של פלשתינה וארץ הקודש כולל היסטוריה מלאה של היהודים, כרך א. א. תולדות המקרא. כרך א. ב. תולדות המקרא, המשך. תולדות הטבע וגאוגרפיה.
1841: ג'ון קיטו, פלשתינה: הגאוגרפיה הפיזית וההיסטוריה הטבעית של ארץ הקודש, מאויר בחיתוכי עץ.
1841: אדוארד רובינסון, חקר המקרא בפלשתינה: "הר סיני וערב פטריאה: הגוף הגדול של הנוצרים בפלשתינה הוא מהכנסייה היוונית; אבל כולם ערבים ילידים, ומשתמשים רק בשפה הערבית בפולחן שלהם."
1841: צ'ארלס הנרי צ'רצ'יל בהתכתבות עם משה מונטיפיורי: "האם המשאבים שברשותכם כולכם כוונו בהתמדה לקראת התחדשותן של סוריה ופלשתינה, לא יכול להיות ספק אלא שבברכתו של העליון, [מעצמות אירופה ] יפרע במידה רבה את ההתחייבות, ושתסיים בהשגת ריבונות פלשתינה לפחות".
1842: אדריאנו באלבי, מערכת גאוגרפיה אוניברסלית, נוסדה על יצירותיהם של מלטה-ברן ובאלבי: "ערים, עיירות וכו', בסוריה ובפלשתינה. סנטה סאבה, 8 או 9 מייל דרום מזרחית לירושלים, מנזר יוצא דופן במצבו על גובה, המתנשא בגובה רב כמה מאות מטרים מהעמק העמוק של נחל קדרון. לצדו יש מערות רבות, שעל פי הדיווחים היו מאוכלסים על ידי יותר מ-10,000 נזירים בתקופה שבה הכנס סבא הקדוש את חיי הנזירים לפלשתינה. בסכנה מתמדת מצד הערבים הפראיים, המנזר נראה כמו מבצר, עם מגדלים חזקים ונישאים להפליא."
1843: אלכסנדר קית', ארץ ישראל, על פי הברית עם אברהם, עם יצחק ועם יעקב: "פלשתינה שופעת אזורים מעובדים ופורחים, יש כמה ערים גדולות שמתחרות זו בזו במצוינותן, דהיינו. קיסריה, אלאוטרופוליס, נאפוליס, אשקלון ועזה. האזור שמעבר לירדן, הנשלטת ערב, עשיר במגוון הסחורה שהוא מלא בה; יש בה מלבד עיירות גדולות אחרות הערים בוסטרה, גרסה ופילדלפיה, אשר מוצקות חומותיהן הופכת לבטוחה ביותר." "[...] בפלשתינה יש שומשום בשפע, שממנו רוכשים נפט, ודורה טובה כמו זו של מצרים. תירס משגשג באדמה הקלה של בעלבק; ואפילו אורז מגדלים בהצלחה בגבולות ארצות הביצות של חבולה. לאחרונה הם החלו לטפח קני סוכר בגנים של סיידה ושל ביירות, השווים לאלו של הדלתא..."
1843: אוריג'ן באכלר, שיקום והמרה של היהודים: "אבל מאז 1832, כשמהמט עלי השתלט על סוריה, הייתה נהירה יוצאת דופן של היהודים לפלשתינה. מספרם המדויק כיום בארץ הקודש מוערך בכ-40,000."
1843: סטיבן אולין, מסעות במצרים, ערב פטרה ובארץ הקודש: "סוחרים אירופאים לא יכלו לחיות במזרח, אלא תחת חסותם של הקונסולים שלהם. הם לעולם לא הופכים לנתינים לשליטים הילידים. אם כוח תרבותי נוצרי כלשהו היה מציל את פלשתינה, בהסכם או בכוח, משלטון מוחמד, ומקים ממשלה נאורה, שוויונית ויציבה, אז אולי היא תהפוך למגורים רצויים לאנשים מתורבתים; אבל בשום תנאי אחר לא יכלו לסבול מקום מגורים שם מלבד ברברים, המסתפקים בלהיות עניים וסובלניים מההרגל הארוך של דיכוי ואי צדק. ממלא אותי בהפתעה לראות כמה מטובי האנשים של אנגליה פועלים לקידום הקולוניזציה של יהודים בפלשתינה, וזאת תחת ממשלות קיימות. היהודים הם בדיוק העם האחרון עלי אדמות המתאים למפעל כזה, שכן הם אומה של סוחרים, ואינם יודעים דבר בחקלאות. חוץ מזה, יהודי אירופה ואמריקה הם מתורבתים ועשירים, ולא היו מתענגים על דיכוי ושוד, אפילו בפלשתינה."
1843: יוהאן פרידריך רוהר, התיאור ההיסטורי-גאוגרפי של רוהר על פלשתינה: מחקרים בפלשתינה: "נפוליאון בונפרטה, בשנת 1799, העניק חשיבות חדשה לפלשתינה. זה היה קשור לכיבוש מצרים שלו, והתחייב באופן נומינלי להדוף את הצבא הטורקי תחת ג'זאר (או הקצב, שנקרא כך על ידי נתיניו מאכזריותו המדהימה. הוא מת ב-1808, כנראה במצפון שקט), הפאשה של סנט ז'אן ד'עכו, שבאמצעותו איים עליו, ולמנוע אותו מלחסום את כוונותיו באשר למצרים, אלא למעשה להשיג את העושר העצום של הפאש'ה הזה, האצור בעכו, ולהפוך אותו לבסיס של פרויקטים נרחבים אחרים כמו ממזרח."
1844: ג'.ט. בניסטר, סקר של ארץ הקודש...: "טאקיטוס משווה הן את האקלים והן את האדמה לאלו של איטליה, ובמיוחד מציין את עצי הדקל והבלסם כיצורים שהעניקו למדינה יתרון על שלו. ג'סטין מאשר את סיפורו של טקיטוס, מכבד את התוצרת השופעת של פלשתינה, האקלים היפה שלה, הדקל ועצי הבלסם הריחניים."
1845: אנציקלופדיה מטרופוליטנה, "סוריה."
1845: שלמה מונק, פלשתינה, תיאור גאוגרפי, היסטורי וארכאולוגי, ב"היקום הציורי": "תחת השם פלשתינה, אנו מבינים את המדינה[דרושה הבהרה] הקטנה שאוכלסה בעבר על ידי בני ישראל, והיום היא חלק מהפאכאלים של עכו ודמשק. היא משתרעת בין קו רוחב 31 ל-33° צפון ובין קו אורך 32 ל-35 מעלות מזרח. אזור של כ-1300 ליגה (יחידת שטח צרפתית ישנה). כמה סופרים קנאים, כדי לתת לארץ העברים חשיבות מדינית מסוימת, הגזימו בהיקף פלשתינה; אבל יש לנו סמכות עבורנו שאי אפשר לדחות. ג'רום הקדוש, שטייל זמן רב במדינה זו, אמר במכתבו לדרדאנוס (עמ' 129) שהגבול הצפוני לזה של הדרומי, הוא מרחק של 160 מיילים רומיים, שהם כ-55 ליגה. הוא נתן כבוד לאמת למרות חששותיו, כפי שאמר בעצמו, מהנצל את הארץ המובטחת ללעג פגאני."
1847: וולטר מקלאוד, הגאוגרפיה של פלשתינה: "מחלקות מודרניות. 8. פלשתינה מחולקת כעת לפשליקים, שהחשובים שבהם הם עכו ודמשק. המדינה נמצאת בשליטת הטורקים, והיא נשלטת על ידי מחמט פאשה, אשר מונה לאחרונה למושל הכללי של פלשתינה."
1848: תומאס רייט (ביוגרף), מסעות מוקדמים בפלשתינה: הכוללים את הנרטיבים של ארקולף, וויליבאלד, [ואחרים].
1848: קרל ריטר, הגאוגרפיה ההשוואתית של פלשתינה וחצי האי סיני: פרק ב'. סקירת הרשויות על הגאוגרפיה של פלשתינה.
49-1848: ארכיון עות'מאני: מפה עות'מאנית של פלשתינה, המציגה את המונח "פילסטין ("filastin ülkesi") ("ארץ פלשתינה") לאזור שבין רמלה ליפו מדרום לנחל הירקון.
1849: ויליאם פרנסיס לינץ', נרטיב משלחת ארצות הברית לנהר הירדן ולים המלח: "ממזרח לבית לחם נמצאת הגבעה שבה שמעו הרועים את ההכרזה על הולדת המשיח; ובמישור שלמטה, השדה אשר ליקטה בו רות אחרי הקוצרים. הארץ שמסביב הייתה שופעת צמחייה, והגרגר הצהוב, אפילו כשהסתכלנו, נפל מתחת למגל. צור מגוון, גיר ואבן גיר, ללא מאובנים, נקצצו מדי פעם בצידי הגבעות; אבל לאורך המדרונות התחתונים, ובתחתית העמק, היו חורשות רצופות, ותחתיהן שטיח מוריק. זה היה המקום הכי כפרי והכי יפה שראינו בפלשתינה. מבין פרחים רבים אספנו אחד לבן יפהפה, נקי מכל כתם ארצי, סמל מתאים של טוהר האלוהות התינוקות."
1850: יהוסף שוורץ, גאוגרפיה תיאורית ושרטוט היסטורי קצר של פלשתינה: "בשנת 5592 (1832), הכריז מחמוד עלי, פאשה מאלכסנדריה במצרים, על עצמו כבלתי תלוי בסולטן של קונסטנטינופול. בנו, אברהם פאשה, נע בפתאומיות בכוח גדול לעבר פלשתינה, ולקח כמעט ללא כל התנגדות מצד חסידי הסולטן, את יפו, ירושלים, שכם וחיפה, והציב בהם חיילים מצרים כחיילות מצב, והופיע לאחר מכן לפני עכו, שנכבשה על ידי עבד אלפאשה, וצר עליה זמן רב, וכבש אותה לבסוף בסערה, תוך שהוא סוחב את הפאשה כשבוי למצרים. כעת הוא כבש בהדרגה את כל פלשתינה, סוריה, ערב ונוביה."
1856: ג'יימס רדהאוס, מילון אנגלי וטורקי: נחשב למילון העות'מאני-אנגלי המקורי והסמכותי, מתרגם את ארץ הקודש ל"דארי-פילסטין" (בית פלשתינה).
1858: ג'וזאיה לזלי פורטר, מדריך לנוסעים בסוריה ובפלשתינה: "ניתן לחלק את התושבים המודרניים של דרום פלשתינה לשתי מעמדות - הבדווים, או שבטים נודדים השוכנים באוהלים, והפלחים, המתגוררים בכפרים." "[...] מישור עכו הוא אחד העשירים בפלשתינה – מייצר כאחד את היבולים השופעים ביותר ואת העשבים השוטים המעולים בארץ. הוא לח יותר מכל המישורים האחרים; וחלקים גדולים ממנו הופכים לביצות במהלך החורף."
1859: סמואל אוגוסטוס מיטשל, מפות: טורקיה באסיה וגאוגרפיקה-ערב.
1859: דויד קיי, בעריכת תומאס סטיוארט טרייל, פלשתינה, אנציקלופדיה בריטניקה: "[פלשתינה] ... הוכנעה לבסוף בשנת 1517 על ידי סלים הראשון, סולטן הטורקים, שתחתיו היא המשיכה יותר מ-300 שנה. ...עד הפלישה הבלתי נשכחת למצרים על ידי הצבא הצרפתי בשנת 1798. בונפרטה אשר נודע לו על התכוננות הפשאות של עכו לתקיפתו במצרים, החליט, על פי הטקטיקה הרגילה שלו, לצפות את תנועות אויביו. בהתאם לכך הוא צעד על פני המדבר המפריד בין מצרים לפלשתינה, ופלש לארץ בראש 10,000 חיילים. לאחר שכבש כמה עיירות, ובין השאר את יפו, שם הכתים את דמותו בטבח הנורא של 4000 אסירים."
1859: הנרי סטאפורד אוסבורן, פלשתינה, בעבר ובהווה: עם מודעות תנ"כיות, ספרותיות ומדעיות: "המדליות מוטבעות בטביעת הענבים, כפי שהראינו על מטבעו של הורדוס, (עמוד 486,) דמות הדקל. - עץ הנראה לעיתים קרובות כל כך על מדליות אחרות שהוטבעו על ידי אספסיאנוס וטיטוס, והמדליה של אגריפס הצעיר אוחז בפירות, כולם מעידים על מצוינות המדינה. למרות כל זאת, מעיר מר גיבון, כשהוא מדבר על פיניקיה ופלשתינה (פרק א' עמ' 21), "הראשון שבהם היה חוף צר וסלעי; האחרון היה טריטוריה שלא הייתה עדיפה על ויילס במידת הפוריות או בהיקפו... מ' גיזוט מניח שהוא ביסס את דבריו על קטע בסטרבו, המדבר רק על הארץ סביב ירושלים, שלדבריו לא הייתה פורייה וצחיחה במשך שישים אצטדיונים (כנראה חמישה או שישה מייל;) במקומות אחרים. מקומות המעידים עדות מצוינת לפריון פלשתינה". הוא אומר, "על יריחו היא יער של עצי דקל, והארץ במשך מאה אצטדיונים מלאה במעיינות ומאוכלסת היטב"."
1860: ג'וזאיה לזלי פורטר, בעריכת תומאס סטיוארט טרייל, סוריה, אנציקלופדיה בריטניקה: "התושבים המודרניים של סוריה ופלשתינה הם גזע מעורב, המורכב מצאצאי הסורים הקדומים שכבשו את המדינה בראשית ימי הנצרות ומהערבים שנכנסו עם צבאות הח'ליפים והתיישבו בערים ובכפרים. מספרם של האחרונים בהיותו קטן יחסית, תערובת הדם לא שינתה באופן גלוי את סוג האנשים הקדומים. ניתן לראות זאת בהשוואה בין הנוצרים למוסלמים. הראשונים הם ללא ספק ממוצא סורי טהור, בעוד שהאחרונים מעורבים פחות או יותר, ובכל זאת אין הבחנה נראית לעין בין השניים מלבד מה שהלבוש עושה."
1860: הקונגרס ה-36 של ארצות הברית, הטבח בסוריה: תיאור נאמן של האכזריות שספגו הנוצרים של הר הלבנון, במהלך הרדיפות המאוחרות בסוריה: עם היסטוריה תמציתית של מהומטניזם ועלייתם של המארונים, הדרוזים. .. ועוד כתות מזרחיות ...: "נצרות מוקדמת בסוריה. א.-מתבודדים ועולי רגל. [...] ב.-מוצאם של נזירים. הנזירים והעוגנים, כפי שכונו, זכו להערכה רבה, ואלפי עולי רגל, מכל חלקי הארץ, חיפשו את תאיהם כדי להפיק תועלת מתפילתם. במאה הרביעית, הארצות העתיקות של סוריה ופלשתינה היו מלאות ב"אנשים קדושים" כאלה, וזמן קצר לאחר מכן החלו להקים חברות ולחיות יחד, כאחים, בשבועות ובתקנות."
1865: ויליאם 'קורקי' נורטון, איך קיבלתי את רגלי השעם שלי, מגזין סנט ג'יימס: "הייתי אז במלטה, שירתתי על סיפונה של הספינה [הוד מלכותו] פאורפול בעלת 80 תותחים, קפטן צ'ארלס נאפייר; ...זה היה בשנת 1840 ... אנגליה, בהשראת הלורד פאלמרסטון, החליטה, בניגוד לצרפת, להפיל את הפאשה של מצרים, מוחמד עלי, ואת בנו המרושע לא פחות. ...לפיכך נכחתי בהפצצת ביירות - מלכת הערים בפלשתינה - בנחיתה, הייתי עד לבריחת הפאניקה של המצרים המתפארים הרבה למראה החשוף של חברינו, ונכחתי בנפילת עכו. מעולם לא הערכתי גבוה מאוד את תהילת המערכה הסורית ההיא. איזו התנגדות אמיתית יכולה הייתה להציע שפע של חיילים מצרים לכוח בריטי מאורגן היטב? אין זה אומר לזאבים כמה הכבשים יכולות להיות רבות."
1865: ויליאם מקלור תומסון, הארץ המובטחת: מטייל בפלשתינה המודרנית [מתוך הארץ והספר]: "משומרון לשכם זו רכיבה קלה של שעתיים; תחילה דרומה, מעבר לכתף ההר, ואחר כך מזרחה, במעלה העמק המקסים של שכם. שום דבר בפלשתינה אינו עולה עליו בפוריות וביופי טבעי, וזאת בעיקר בזכות הנחל הזורם דרכו. הארץ כולה משובצת כפרים; המישורים לבושים בדשא או בתבואה; והגבעות המעוגלות במטעי זית, תאנה, רימון ועוד."
1867: טיטוס טובלר, ביבליוגרפיה גאוגרפית של פלשתינה.
1871: ג'ון טילוטסון, פלשתינה המקומות הקדושים והסיפור הקדוש שלה: "גאוגרף מודרני אמר, "הנוף הטבעי של פלשתינה מדבר בקול אחד לטובת המקרא; כל מילה מסיפורי הקודש מקבלת את הפירוש הטוב ביותר שלה על ידי כך שהיא נלמדת בהקשר של המקום בו היא תועדה"."
1873: ויליאם סמית (מילונאי), מילון לגאוגרפיה יוונית ורומית: 2: "יאבאדיוס-זימתוס: פלשתינה (Παλαιστίνη: את' (Παλαιστίνόs), השם הנפוץ והקלאסי ביותר של הארץ, המכונה גם ארץ כנען, יהודה וארץ הקודש וכו'. שם זה הוא בעל סמכותו של הנביא ישעיהו, בין סופרי הקודש: והתקבל על ידי ההיסטוריונים החילוניים הקדומים ביותר. הרודוטוס מכנה את העברים סורים של פלשתינה; וקובע כי גבול הים של סוריה, מיושב, לפיו הפיניקים מהים האדום, נקרא פלשתינה עד מצרים (ח' 89). במקום אחר הוא מציב את סוריה פלשתינה בין פיניקיה למצרים; צור וצידון בפיניקיה: אשקלון, קאדיטיס אייניסוס בפלשתינה סוריה; במקום אחר הוא ממקם את קדיטיס ואזוטוס פשוט בסוריה (ד' 39, ג' 5, ב' 116, 157, א' 105, ג' 5). [...] התרומות החשובות ביותר לגאוגרפיה העתיקה של פלשתינה הן אלו של אוזביוס והפרשן שלו ס' ג'רום ב"אונומסטיקון", שחובר על ידי הראשונים, ותורגם, עם הוספות ותיקונים חשובים, על ידי האחרון שגם שילב בפירושיו ובמכתביו הודעות גאוגרפיות רבות בעלות ערך מופלג. עם זאת, הם אינם בעלי אופי כזה שיהיו זמינים תחת מאמר כללי זה, אלא מצוטטים במלואם תחת שמות העיירות וכו'."
1876: תומאס קוק, מדריך התיירים של קוק לפלשתינה וסוריה: "המסלול המקובל של שלושים ימי סיור בפלשתינה: בשלהי הסתיו עדיף לנוע מצפון לדרום וכך לעבור עם העונה. באביב עדיף לנוע בכיוון ההפוך, מכיוון שהדרך מלבנון והר החרמון מושלגת בתדירות גבוהה בחלק המוקדם של השנה."
שנות ה-1880: הממשלה העות'מאנית מוציאה מספר צווים לממשלות זרות, שנועדו להגביל את ההגירה הציונית, רכישת קרקעות והתיישבות. הגזירות מתייחסות ל"פלשתינה", אך המונח אינו מוגדר. "פלשתינה" בשורה הראשונה של "תוכנית בזל" שנכתבה בקונגרס הציוני הראשון ב-1897
1897: הקונגרס הציוני הראשון: תוכנית בזל קובעת את מטרותיה של התנועה הציונית: "הציונות שואפת להקים לעם היהודי בית מולדת בפלשתינה לפי משפט הכלל."
1898: חליל ביידס, הקדמתו לתרגומו לתיאור ארץ הקודש מאת אקים אולסניצקי: "העם הפלסטיני היה זקוק לספר גאוגרפיה על ארצם... האיכר הפלסטיני מחכה בקוצר רוח לבוא החורף, למען גשם העונה כדי להרטיב את השדות המאובנים שלו." הוצע שזה מייצג את המקרה הראשון בהיסטוריה המודרנית שבו המונח 'פלסטיני' או 'פילסטיני' מופיע בערבית.[דרוש מקור]
1900–1910: מושלים עות'מאניים: לדברי חיים גרבר "שרידי התכתובות של המושלים העות'מאניים עם הממונים עליהם בעשור הראשון של המאה העשרים מתייחסים לעיתים קרובות לשאלה הציונית ולהתנגדות אליה בקרב תושבי המקום. הארץ מכונה לאורך כל הדרך פלשתינה."
1900: ג'יי.מ רוברטסון, נצרות ומיתולוגיה: "הרבה לפני שהיהדות המקראית נודעה, התושבים בפלשתינה היו שותפים לטקסים האוניברסליים של הפולחנים הקדומים של שמש וירח, טבע וסמל; וגלי הכיבוש הרצופים, הפיזיים והמיסטיים, רק שינו את ההזיה הקדמונית."
1911: דייוויד ג'ורג' הוגארת', "סוריה". אנציקלופדיה בריטניקה: "אוכלוסייה - האוכלוסייה בפועל של סוריה היא למעלה מ-3,000,000 נפשות על פני שטח של כ-600,000 מייל רבוע, כלומר כ-51⁄2 אנשים למייל רבוע. אבל הממוצע הנמוך הזה נובע ברובו מהכללת שטחי הערבות הצפוניות הכמעט בלתי מיושבות; ובחלקים האלה של סוריה, המיושבים, הנתונים הם בשיעור גבוה בהרבה. בפיניקיה ולבנון יש את האוכלוסייה הצפופה ביותר, מעל 70 למייל רבוע, בעוד פלשתינה, החלק הצפוני של הרמה המערבית ממזרח לירדן, נווה המדבר של דמשק וחלב, עמק אורונטס וחלקים מקומגנה, מאוכלסים היטב."
1913: רוחי חלידי, ציונות או השאלה הציונית, לפי חיים גרבר "ראוי לציין שבכל פעם ששם המדינה מופיע, היא תמיד פלשתינה, לעולם לא דרום סוריה או כל דבר אחר."
1914: ארבעה ימים לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על האימפריה העות'מאנית בישיבת הקבינט הבריטי ב-9 בנובמבר 1914, דייוויד לויד ג'ורג', שר האוצר, "התייחס לגורל הסופי של פלשתינה."[דרוש מקור][מפני ש...]
1914: קטלוג המטבעות היווניים בפלשתינה: "כרך זה של קטלוג המטבעות היווניים במוזיאון הבריטי (העשרים ושבע בסדרה שהחלה ב-1873) מכיל תיאורים של כל המטבעות העתיקים שהונפקו בגליל, שומרון ויהודה (למען הקיצור השלושה נקראים בשם המקיף פלשתינה) עד לסיום מִטבָּעָת המטבע הקיסרי היווני במחוז זה תחת טרבוניאנוס גאלוס ו-וולוסיאנוס." [...] "עיקר סדרת המטבעות מפלשתינה המתוארים מורכבת, [...] מאוסף שנרכש על ידי הנאמנים ב-1908. רכישה זו הציבה את אוסף המוזיאון הבריטי, במספרים וכנראה גם באיכות, בראש כל האחרים לגבי מטבעות יהודיים; ובזכות המסה הגדולה של דגימות הזמינות למחקר ניתן היה ליישב בעיות מסוימות, אם כי לא הקריטיות ביותר, הקשורות לענף זה של נומיסמטיקה. התאריך של השקלים ה'עבים' נותר שאלה שבקושי אפשר להחזיק בה יותר מ'השערה מהוססת'; אבל הטיעון האפיגרפי נראה חזק דיו כדי לצמצם את הסקאלה לטובת ייחוס למרד הראשון."