stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאטריה
בשירות חברת הספנות British-India Steam Navigation

ב-22 ביוני 1940 נכנעה צרפת לגרמניה, וב-25 ביוני אסרו שלטונות המנדט הבריטיים בארץ ישראל על פאטריה לעזוב את חיפה. השלטונות הבריטיים תפסו את פאטריה ב-15 באוגוסט והציבו אותה תחת ניהולה של חברת הספנות הבריטית British-India Steam Navigation. היא הוסמכה לנשיאת 1,800 חיילים, בנוסף לאנשי צוות. היו לה מספיק סירות הצלה רק עבור המספר המקורי של אנשי צוות ונוסעים שהוקצה לה, 805 נוסעים ואנשי צוות, ולכן נוספו לה סירות הצלה.
למרות ייעודה החדש נותרה פאטריה מושבתת בחיפה עד תחילת נובמבר 1940. באותו חודש יירט הצי המלכותי שלוש ספינות חכורות, פסיפיק, מילוס ואטלנטיק, שנשאו פליטים יהודים מאירופה הכבושה בידי הגרמנים, אל ארץ ישראל. לפליטים לא היו אישורים להיכנס לארץ ישראל, ולכן הורו הרשויות הבריטיות על גירושם למאוריציוס, אי בריטי באוקיינוס ההודי. פליטים מפסיפיק וממילוס הועלו על סיפונה של פאטריה, והחלה עלייתם של פליטים מאטלנטיק. ב-25 בנובמבר התפוצצה פצצה שהוטמנה על ידי ההגנה, בכוונה להשבית את הספינה ולמנוע את גירושה על ידי הבריטים. הפצצה קרעה חור בגוף הספינה בצידה. היא נטתה לצד ושקעה תוך 16 דקות, באפיק הנמל, חלק מגופה ומבנה העל שלה נותרו מעל המים.
עד מועד ההתקפה הועלו על סיפון פאטריה כמעט 1,800 פליטים, יחד עם צוות של 130 ושומרים בריטים רבים. רוב האנשים שהיו על הסיפון חולצו, אך בין 260 ל-300 נהרגו ו-172 נפצעו. כמעט כל הקורבנות היו פליטים יהודים. 209 גופות נמצאו ונקברו בחיפה.
פאטריה נשארה כאונייה טרופה בנמל חיפה עד שנת 1952, אז נגרטה.
ראו גם

אסון פאטריה
לקריאה נוספת

Commission of Enquiry into explosion and sinking of SS Patria. Palestine. Illegal Immigration. Colonial Office. 1941. CO 733/446/4.
הערות שוליים

↑  "Olney Arnold's Body Arrives" (PDF). New York Times. 5 באפריל 1916. נבדק ב-23 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Ramona, Philippe. "Le Providence". L'Encyclopedie des Messageries Maritimes (בצרפתית). Philippe Ramona.
↑  על השימוש ב"פאטריה" להעלאת עולים יהודים לארץ ישראל בשנות השלושים, באתר יד ושם
1 2  Pitot, Geneviève (2000). The Mauritian Shekel: The Story of Jewish Detainees in Mauritius, 1940–1945. Lanham, MD: Rowman & Littlefield. p. 83. ISBN 0-7425-0855-2.
↑  Penkower, Monty Noam (2002). Decision on Palestine Deferred: America, Britain and Wartime Diplomacy. London: Routledge. pp. 55–59. ISBN 0-7146-5268-7.
↑  Stein, Leslie (2003). The Hope Fulfilled: The Rise of Modern Israel. Westport, CN: Greenwood Publishing Group. pp. 227–228. ISBN 0-275-97141-4.
↑  Perl, William R. (1979). The Four-front War: From the Holocaust to the Promised Land. New York: Crown Publishing Group. p. 250. ISBN 0-517-53837-7.
פיטר ברגר

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1929 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  27 ביוני 2017 (בגיל 88) ברוקליין, ארצות הברית 
 שם לידה:  Peter Ludwig Berger 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה של הדת, לותרניזם 
 מקום לימודים:  קולג' וגנר  ניו סקול 
 מוסדות:  אוניברסיטת בוסטון  ניו סקול  אוניברסיטת ראטגרס 
 פרסים והוקרה:  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2010)  פרס מאנס שפרבר (1992)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
פיטר לודוויג ברגר (באנגלית: Peter Ludwig Berger;‏ 17 במרץ 1929 – 27 ביוני 2017) היה סוציולוג ותאולוג לותרני אמריקאי שנולד באוסטריה, ידוע בשל שותפותו עם תומאס לקמן בחיבור ספרו "הבניה החברתית של המציאות: מסה על סוציולוגיה של הידע" (ניו יורק, 1966).
ביוגרפיה

ברגר נולד בווינה, אוסטריה, וזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית. בשנת 1949 קיבל תואר B.A. בואגנר קולג', לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (כיום: בית הספר החדש), וקיבל תואר M.A. בשנת 1950, ו-Ph.D. בשנת 1954.
בשנים 1955 ו-1956 עבד באקדמיה האוונגלית בעיירה באד בול שבדרום גרמניה. בין השנים 1956 ו-1958 היה מרצה בכיר באוניברסיטת דרום קרוליינה. בין השנים 1958 ו-1963 היה מרצה בכיר בסמינר התאולוגי בהרטפורד. לאחר מכן היה פרופסור בבית הספר החדש למחקר חברתי, באוניברסיטת ראטגרס ובבוסטון קולג'. משנת 1981 היה ברגר פרופסור לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ומשנת 1985 ניהל את המכון למחקר התרבות הכלכלית, שנקרא כיום המכון לתרבות, דת ויחסים בינלאומיים.
ברגר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לויולה, ואגנר קולג', האוניברסיטה של נוטרדאם, אוניברסיטת ז'נבה ואוניברסיטת מינכן. בנוסף, ברגר חבר כבוד באגודות מדעיות רבות.
נפטר בניו יורק ב-27.6.2017.
הלך מחשבה

ברגר ידוע בשל השקפת עולמו לפיה המציאות החברתית היא תוצר של תודעה אנושית. ברגר עסק בעיקר בקשר שבין הפרט לחברה. בספרו הבניה החברתית של המציאות, פיתח ברגר תאוריה חברתית: "חברה כמציאות אובייקטיבית וכמציאות סובייקטיבית". תאוריה זו מתארת את תפיסת הפרט את המציאות הסוביקטיבית, הנובעת מיחסיו עם מבנים חברתיים. הוא כותב על כך שתפיסות והמצאות אנושיות חדשות הופכות לחלק מהמציאות שלנו באמצעות תהליך של אובייקטיפיקציה. לרוב מציאות זו אינה נתפסת לאחר מכן כיצירה אנושית, לתהליך זה קורא ברגר ראיפיקציה.
לפי ברגר השפה היא "מערכת הסימנים החשובה ביותר של החברה האנושית". תפיסתו את המבנה החברתי כסובב סביב חשיבות השפה דומה לאופן שבו ראה הפילוסוף הגל את הרוח.
בדומה לרוב הסוציולוגים של הדת בזמנו, הוא טעה כשחזה כי העולם יעבור תהליך כולל של חילוניות, ומספר פעמים הודה כי טעה, וציין כי המידע שנאסף בנושא מוכיח כי התחזית לא התממשה. בסוף שנות ה-80, ברגר הכיר באופן פומבי בכך שדת (ישנה וחדשה) לא זו בלבד שנותרה נפוצה אלא במקרים רבים אף הפכה האמונה עצמה למלאת חיים יותר מבעבר.
הוא מציין שהדת היא עדיין כוח חברתי חזק, אך עם זאת פלורליזם והגלובליזציה משנים את האופן שבו אדם חווה את הדת, בעוד שבעבר אופייה של הדת היה מובן מאליו, כיום הדת היא חיפוש אינדיבידואלי אחר העדפה דתית. עם זאת, בספרו "הדה-חילוניות של העולם" (באנגלית: The Desecularization of the World), הוא מסמן את האקדמיה המערבית ואירופה המערבית כיוצאים מהכלל, כמי שנותרו חילוניים לעומת שאר העולם.
למרות הופעת "פרדיגמה חדשה" בסוציולוגיה של הדת, השואבת השראה מתיאורית ה"מחשבה הרציונלית" בבואה להסביר את החברות (כנסיות) והצרכנים (מאמינים), אופן המחשבה של ברגר השפיע על בעלי תפקידים חשובים בתחום הסוציולוגיה כיום.
ברגר הבחין בין "כבוד" לבין "כבוד האדם" (באנגלית: dignity). "כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים. בהנגדה לכך, "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי. בכך הסביר ברגר את שחיקת מעמדו של "הכבוד" הקלאסי בעת החדשה ובמקביל את צמיחת מעמדו של "כבוד האדם". שכן, התפיסה בעת החדשה בכלל ובמאה העשרים ואחת בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים. עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד לאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית."
ביבליוגרפיה

הזמנה לפגישה (עם הסוציולוגיה) (1963) - Invitation to Sociology: A Humanistic Perspective.
הבניה החברתית של המציאות: מסה על סוציולוגיה של הידע (1966) עם תומאס לקמן. - The Social Construction of Reality: A Treatise in the Sociology of Knowledge with Thomas Luckmann
The Noise of Solemn Assemblies (1961).
The Sacred Canopy: Elements of a Sociological Theory of Religion (1967).
A Rumor of Angels: Modern Society and the Rediscovery of the Supernatural (1969).
The Homeless Mind: Modernization and Consciousness (1973) with Brigitte Berger and Hansfried Kellner.
Many Globalizations: Cultural Diversity in the Contemporary World (1974) with Samuel P. Huntington
Pyramids of Sacrifice: Political Ethics and Social Change (1974).
Other Side of God (1981).
The Capitalist Spirit: Toward a Religious Ethic of Wealth Creation (editor, 1990)
Redeeming Laughter: The Comic Dimension of Human Experience (1997)
The Desecularization of the World: Resurgent Religion and World Politics (editor, et al., 1999).
A Far Glory: The Quest for Faith in an Age of Credibility (1992)
Heretical Imperative: Contemporary Possibilities of Religious Affirmation (1979).
The Limits of Social Cohesion: Conflict and Mediation in Pluralist Societies: A Report of the Bertelsmann Foundation to the Club of Rome (1998)
Peter Berger and the Study of Religion (2001)
Questions of Faith: A Skeptical Affirmation of Christianity (2003).
Four Faces of Global Culture (The National Interest, Fall 1997).
הערות שוליים

↑  פיטר ברגר נפטר
↑  לאן נעלם הכבוד?, באתר השילוח, ‏2017-07-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276399705171  PLWABN: 9810577512805606  BIBSYS: 90066171  BNE: XX1075525  BnF: cb11891396g (data)  CANTIC: a11707306  CiNii: DA00248130  GND: 118808834  ISNI: 0000 0000 8172 9370  LCCN: n79026686  LNB: 000212878  NDL: 00433010  NKC: jn19990000708  NLA: 36115567  NLG: 98502  NLK: KAC199602283  NTA: 068896883  SELIBR: 177589  SNAC: w68x960h  SUDOC: 085829145  Trove: 1214866  VIAF: 108189396   WorldCat (עם VIAF): 108189396
פוזי

ערך זה עוסק באלבום של אריק איינשטיין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עטיפת האלבום בגרסת התקליט, 1969
פוזי הוא אלבום הסולו השלישי של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בסוף שנת 1969 ונחשב לאלבום הרוק העברי הראשון[דרוש מקור].
הפקת האלבום

בתחילת ההקלטות עבד איינשטיין עם המוזיקאי מישה סגל. סגל התפרסם לראשונה בסוף שנות השישים, בין היתר בזכות הלחנת פסקול המחזה "מחכים לגודו". בעקבות פרסומו פנה אליו איינשטיין, בבקשה שילחין את שירו של איציק מאנגער "אברהם ושרה", בתרגום של בנימין טנא. איינשטיין היה מרוצה מהתוצאה, והציע לסגל להמשיך בשיתוף הפעולה ביניהם ליצירת אלבום שלם. סגל הלחין ועיבד חמישה מהשירים שבאלבום, לצד עיבוד השיר "פראג". את כל השירים הלחין בתקופה של שבועיים על הפסנתר בדירתו.
בהקלטת השירים בעיבודו של סגל השתתפו המתופף אהרל'ה קמינסקי, הבסיסט שמוליק ארוך והקלידן יעקב נגר. בהקלטות השתתפו גם חברי להקת הצ'רצ'ילים, שהייתה להקת הליווי של איינשטיין בהופעותיו באותה תקופה. באמצע ההקלטות, לאחר סכסוך עם אורי זוהר, עזב סגל את ההפקה. איינשטיין הסביר את הפסקת שיתוף הפעולה ביניהם בכך שהצטברו שירים של מלחינים אחרים, שהוא מעוניין להקליט לצד השני של האלבום. את יתר השירים עיבדו חברי הצ'רצ'ילים ושלום חנוך. שירי האלבום אינם אחידים בסגנונם, וריבוי המוזיקאים באלבום הוא הסיבה לכך. שיריו של סגל נוטים לכיוון הפסיכדלי, בעוד שעיבודיו של חבר להקת הצ'רצ'ילים סטן סלומון משכו לכיוון הרוקיסטי יותר.
איינשטיין עצמו כתב מילים לארבעה משירי האלבום ("היה לנו טוב, נהיה לנו רע", "ארץ ישראל", "כמה חם" ו"היה היה") ויהונתן גפן כתב ארבעה ("אחינועם לא יודעת", "כשאת בוכה את לא יפה", "חיי האהבה של הכלבה עליזה" ו"ילדה ציור"). מרים ילן-שטקליס כתבה את "אצו רצו גמדים", בנימין טנא תרגם מיידיש את שירו של איציק מאנגער (שנפטר באותה השנה) "אברהם ושרה", ושלום חנוך כתב והלחין את השיר "פראג". המלחינים באלבום הם מישה סגל, שלום חנוך, שמוליק קראוס, רוב הקסלי וחברי הביטלס ג'ון לנון ופול מקרטני ששירם "הבלדה על ג'ון ויוקו" תורגם על ידי איינשטיין לשיר בשם "היה לנו טוב, נהיה לנו רע".
שירים בולטים נוספים באלבום הם "כשאת בוכה את לא יפה", "אחינועם לא יודעת" (שבמקור הופיע בגרסה באנגלית בשם When You're Gone באלבום הבכורה של להקת הצ'רצ'ילים) ו-"היֺה היה".
מקור השם "פוזי" הוא בכינוי חיבה לאשתו של אריק, אלונה איינשטיין. בתו של איינשטיין, שירי, מופיעה בצילום שעל עטיפת האלבום כשהיא יושבת על ברכיו של אביה. את העטיפה עיצב הגרפיקאי דוד טרטקובר.
רשימת הקטעים

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | אחינועם לא יודעת  | יהונתן גפן | רוב האקסלי | 3:22 |
| 2. | כשאת בוכה את לא יפה  | יהונתן גפן | שמוליק קראוס | 3:26 |
| 3. | פראג  | שלום חנוך | שלום חנוך | 5:07 |
| 4. | היה לנו טוב, נהיה לנו רע  | אריק איינשטיין (במקור לנון-מקרטני) | לנון-מקרטני | 2:40 |
| 5. | אצו רצו גמדים  | מרים ילן-שטקליס | שמוליק קראוס | 2:52 |
| 6. | ארץ ישראל  | אריק איינשטיין | שמוליק קראוס | 3:58 |
| 7. | כמה חם  | אריק איינשטיין | מישה סגל | 3:43 |
| 8. | חיי האהבה של הכלבה עליזה  | יהונתן גפן | מישה סגל | 3:16 |
| 9. | ילדה ציור  | יהונתן גפן | מישה סגל | 3:04 |
| 10. | אברהם ושרה  | איציק מאנגר (תרגום: בנימין טנא) | מישה סגל | 3:47 |
| 11. | היה היה (לזיגי)  | אריק איינשטיין | מישה סגל | 7:45 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 43:00 |
שירי האלבום

אחינועם לא יודעת  (יהונתן גפן/רוב האקסלי)
האקסלי כתב את השיר במקור באנגלית. שמו המקורי הוא "When You're Gone", והוא נכלל באלבומה של להקת הצ'רצ'ילים. גרסתם של הצ'רצ'ילים נטתה לכיוון רוק פסיכדלי, אך לבקשתו של איינשטיין ניגן האקסלי באלבום בצורה רכה יותר. את המילים העבריות לשיר כתב יהונתן גפן לאחר שנולדה אחינועם, בתו של אורי זוהר. זוהר דחק בגפן שיכתוב מילים עבריות לשיר, והשורה החוזרת בפזמון "היא לא יודעת כלום" נבעה מכך שגפן עצמו לא ידע מה לכתוב.
כשאת בוכה את לא יפה (יהונתן גפן/שמוליק קראוס)
לחנו של קראוס לשיר קדם למילים. קראוס חיבר את הלחן לאחר פירוק להקת "החלונות הגבוהים", שבה היו הוא ואיינשטיין חברים. איינשטיין העביר את הלחן ליהונתן גפן, שכתב את מילותיו. בקולות הרקע של השיר השתתפו שלום חנוך ורוב האקסלי.
פראג (שלום חנוך)
השיר נכתב על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שהביאה לסיומה של תקופת האביב של פראג. במהלך הקלטות האלבום התחרה איינשטיין עם השיר בפסטיבל הזמר והפזמון של 1969, והגיע למקום השביעי. הביצוע של "פראג" שמופיע ב"פוזי" שונה מהביצוע בפסטיבל הזמר והפזמון.
היה לנו טוב, נהיה לנו רע (אריק איינשטיין/ג'ון לנון ופול מקרטני)
גרסה עברית לשירה של להקת הביטלס "The Ballad of John and Yoko". את השיר נהג איינשטיין לבצע בהופעותיו עם הצ'רצ'ילים עוד בטרם יציאת האלבום. על עיבוד השיר חתום מיקי גבריאלוב, אך גבריאלוב הודה כי העיבוד למעשה מועתק מביצועם המקורי של הביטלס.
אצו רצו גמדים (מרים ילן-שטקליס/שמוליק קראוס)
קראוס הלחין את השיר על פי מילותיה של ילן-שטקליס בתחילת שנות השישים. מאוחר יותר הקליט קראוס את השיר עם ג'וזי כץ לאלבומם המשותף "לבד ביחד ולבד לבד".
ארץ ישראל (אריק איינשטיין/שמוליק קראוס)
גם שיר זה הולחן בתחילת שנות השישים. בקולות הרקע משתתפים רוב האקסלי ומיקי גבריאלוב. בסוף שנות ה-90 נעשתה גרסת כיסוי לשיר על ידי מלחינו, שמוליק קראוס, במסגרת פרויקט עבודה עברית.
כמה חם (אריק איינשטיין/מישה סגל)
חיי האהבה של הכלבה עליזה (יהונתן גפן/מישה סגל)
ילדה ציור (יהונתן גפן/מישה סגל)
סגל הלחין את השיר בהשראת שירם של סיימון וגרפונקל "Mrs. Robinson".
אברהם ושרה (איציק מאנגער/מישה סגל. תרגום לעברית: בנימין טנא)
את מילות השיר הביא איינשטיין לסגל מספר שירים של מאנגער שהיה ברשותו. איינשטיין העלה את הרעיון לשיר את השיר בסגנון הביטלס, וסגל הלחין אותו בהשפעת שירה של הלהקה "Ob-La-Di, Ob-La-Da".
היה היה (לזיגי) (אריק איינשטיין/מישה סגל)
השיר הוקלט לזכרו של זיגי סקרבניק, המעבד התזמורתי, נגן הפסנתר והעוגב באלבומם של החלונות הגבוהים. קטע מוקלט מנגינתו על פסנתר בסגנון ג'אז מופיע בתחילת השיר. השיר זכה לגרסה מחודשת בשנת 1996 - השיר האחרון באלבום "בחזרה לשבלול" של להקת רוקפור.
השפעת האלבום

"פוזי" מוגדר לרוב כאלבום הרוק העברי הראשון. אף על פי שמספר להקות קצב ישראליות, ובהן הצ'רצ'ילים, הוציאו קודם לכן אלבומי רוק, היו אלבומים אלו באנגלית, ולא בעברית. מבקר המוזיקה יואב קוטנר תיאר את האלבום כמהפכני, מה שהתבטא בין היתר בסגנון הרגשי המוחצן שבו שר איינשטיין את השיר "היה היה". ניר שחק השווה את האלבום ל"אלבום הלבן" של להקת הביטלס, בעקבות ריבוי הסגנונות המוזיקליים שבו.
חלק משירי האלבום הוקלטו בגרסאות מחודשות בידי אמנים שונים. כך למשל באלבומה של להקת רוקפור "בחזרה לשבלול" מ-1996 נכללו גרסאות של חברי הלהקה לארבעה משירי האלבום. השיר "כשאת בוכה את לא יפה" זכה לעשרות גרסאות כיסוי, ובהן של להקת תיסלם וביצוע משותף של יהודית רביץ ונורית גלרון.
בתקופה זו הרבה איינשטיין להופיע, להקליט ולכתוב מילים גם לזמרים אחרים (שולה חן, שלישיית התאומים), וכן ליזום פרויקטים כדוגמת סרט בבימויו של אורי זוהר שנגנז על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל). יש הרואים ב"פוזי" כמסמן לא רק את ראשיתה של תקופת השיא הקלאסית של איינשטיין, תקופה שנמשכה לאורך מחציתן הראשונה של שנות ה-70, אלא אף של הרוק הישראלי בכלל.
מישה סגל זכה בעקבות העבודה המשותפת עם איינשטיין לפרסום נרחב יותר. בהמשך אותה שנה הפיק סגל את אלבומה של להקת השלושרים, ומאוחר יותר המשיך לפעול כמלחין וכמעבד, בישראל ומאוחר יותר גם בארצות הברית. גם עבור חברי הצ'רצ'ילים היה האלבום ציון דרך, שתרם לקירובם לזרם המרכזי במוזיקה. חברי הלהקה המשיכו בשיתוף פעולה עם איינשטיין גם באלבומיו הבאים, "שבלול" ו"פלסטלינה".
קרדיטים

אריק איינשטיין: שירה, מילים (4, 6, 7, 11)
סטן סולומון: עיבודים (1, 5, 6), טכנאי הקלטה
מישה סגל: פסנתר, לחנים, עיבודים והפקה מוזיקלית (רצועות 3, 7, 8, 9, 10, 11)
שלום חנוך: קולות רקע, מילים ולחן ("פראג" - 3) ועיבוד (2 - "כשאת בוכה את לא יפה")
מיקי גבריאלוב: גיטרה בס, קולות רקע, עיבוד ל"היה לנו טוב, נהיה לנו רע" (4)
רוב האקסלי: גיטרות, קולות רקע
חיים רומנו: גיטרות
שמוליק ארוך: גיטרה חשמלית סולו ב"הָיֹה הָיָה", גיטרה בס
אהרל'ה קמינסקי: קונגס ("ילדה ציור"), תופים
עמי טרייבטש: תופים
יעקב נגר: אורגן האמונד
זיגי סקרבניק: פסנתר ("היה היה"; הקלטת ארכיון)
הוקלט באולפני "גול" ובאולפני "קולינור"
דוד טרטקובר: עיצוב עטיפה
רוזוויתה מגנדרסהיים

| --- | --- |

 לידה:  935 דוכסות סקסוניה 
 פטירה:  אחרי 968 באד גנדרסהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, פרנקיה המזרחית 
 מקום מגורים:  מנזר גנדרסהיים 
 תפקיד:  canoness 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
רוֹזְוויתה מִגנדֶרְסְהיים (בגרמנית: Roswitha von Gandersheim, בגרמנית עילית עתיקה: Hrotsvit; סביבות 935–אחרי 968) הייתה קאנון חילונית שכתבה דרמה ושירה נוצרית תחת השושלת האוטונית. היא נולדה בבאד גנדרסהיים (אנ') במשפחת אצילים סקסונים ונכנסה למנזר גנדרסהיים (אנ') כקאנון. היא נחשבת לסופרת הראשונה במרחב דובר הגרמנית, להיסטוריונית הראשונה, לאדם הראשון מאז שקיעת האימפריה הרומית שכתבה דרמות במערב הלטיני, והמשוררת הגרמנית הראשונה.
שש הדרמות הקצרות של רוזוויתה נחשבות ליצירותיה החשובות ביותר. היא אחת הנשים הבודדות שכתבו על חייה במהלך ימי הביניים המוקדמים, מה שהופך אותה לאחת האנשים היחידים שרשמו היסטוריה של נשים בתקופה ההיא מנקודת מבט של אישה. היא כונתה "האישה המופלאה ביותר בתקופתה", ודמות חשובה בהיסטוריה של נשים.
מעט ידוע על חייה האישיים של רוזוויתה. כל כתיבתה היא בלטינית מימי הביניים. יצירותיה התגלו מחדש בשנת 1501 על ידי ההומניסט קונרד צלטס (אנ') ותורגמו לאנגלית במאה ה-16.
שמה של רוזוויתה (בלטינית: Hrotsvitha Gandeshemensis) מופיע במספר רב של תעתיקים כולל: Hrotsvit‏, Hrosvite‏, Hroswitha‏, Hroswithe‏, Rhotswitha‏, Roswit‏, Roswindis ו-Roswitha. פירוש השם הוא "צעקה גדולה", ונועד להציג את הדרך שבה רצתה לפאר גיבורים ואגדות נוצריות, כמו גם את הערכים שהם מייצגים. יש שהעירו כיצד פירוש שם זה מייצג או מתנגש עם האישיות המוצגת בכתיבתה.
אף שרבים הטילו ספק באותנטיות של עבודתה של רוזוויתה, בחינות ואוספים של יצירותיה, יחד עם יצירות היסטוריות בנות זמנה מרובות המדברות עליה, מוכיחים שעבודתה של רוזוויתה היא אותנטית. חוקרים פמיניסטיים טענו כי תהייה זו באותנטיות של עבודתה של רוזוויתה משקפת נרטיב סקסיסטי ולא באמת חושפת פגם ביצירתה או שהיא לא הייתה קיימת, שכן אנשים עוסקים ביצירתה במשך מאות שנים, ובעוצמה מוגברת מאז גילויה מחדש בתקופת הרנסאנס הגרמני (אנ').
רקע וקורות חיים

כל המידע על רוזוויתה מגיע מהמבואות לעבודתה, ומפרשנויות מאוחרות יותר לכתביה. משערים שרוזוויתה נולדה סביב שנת 935 ומתה אחרי שנת 968, אם כי קיימת גם הטענה כי מתה סביב שנת 1002. מעט ידוע על השושלת שלה, או מדוע היא נכנסה למנזר.
מנזר גנדרסהיים היה בית של קאנוניות חילוניות. יש קצת ויכוח מתי היא נכנסה למנזר. רוזוויתה נדרה נדרים של צניעות וצייתנות, אך לא עוני. היא הייתה יכולה לחיות חיים נוחים יחסית ולעזוב את המנזר בכל עת, כל זאת תוך שהיא מוגנת, לומדת מספרייה גדולה ולומדת ממורים רבים. עובדה זו מוכיחה על מצבה הכלכלי כבת למשפחה אצילה. רוזוויתה החלה את לימודיה אצל הנזירה ריקרדיס, שהייתה צעירה ממנה. היא גם למדה אצל אם המנזר גרברגה (אנ'), נכדתו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. אם המנזר גרברגה הפכה לחברה ויועצת של רוזוויתה. היא הייתה תלמידה טובה שקראה יצירות רבות פופולריות באותה תקופה עם התמקדות מיוחדת באגדות על קדושים והייתה מבלה חלק ניכר מזמנה בלימוד כיצד לכתוב חרוזים. רוזוויתה עצמה הפכה למורה בשנות ה-20 לחייה.
מכיוון שכתביה מדגימים פרספקטיבה בוגרת למדי, ייתכן שהם נכתבו כשהייתה מבוגרת יותר. הייתה לה הבנה טובה של המערכת המשפטית, ושל ההיסטוריה של השושלת האוטונית. רוזוויתה היה האדם הצפון אירופי הראשון שכתב על האסלאם והאימפריה האסלאמית. היא הייתה גם משכילה וגם מעודכנת. השימוש שלה במיתוסים מצביע על פרספקטיבה ספציפית כשהיא כותבת על חשיבותה של הנצרות – תוך התמקדות בבתולים, מות קדושים וחוזקם של ערכים נוצריים – אל מול האיום שהאסלאם הציב בפניהם.
בתחילה כתבה רוזוויתה בסתר עד שעודדו אותה לקרוא את היצירות שלה בקול ולערוך אותן. אם המנזר עודדה אותה להמשיך לכתוב. רוזוויתה כתבה בעיקר אגדות, קומדיות ומחזות. ספרי האגדות שלה או Carmina liber primus ("ספר השירים הראשון") נכתבו בשנות ה-50 או ה-60 של המאה העשירית ונכתבו לכבודה של אם המנזר גרברגה. הוא מכיל שמונה אגדות שנכתבו בהקסמטר דקטילי. יצירתה הפופולרית ביותר הייתה ספר הדרמה, או Liber Secundus ("ספר שני"), שהציע אלטרנטיבה נוצרית ליצירתו של המחזאי הרומי טרנטיוס. בניגוד לטרנטיוס, שסיפר סיפורים על נשים חלשות ומושחתות מבחינה מוסרית, סיפורי רוזוויתה היו על בתולות מוסריות בעלות קשר חזק לאלוהים והתמידו באמונתן גם בעיתות מצוקה. ספרה השלישי של רוזוויתה מכיל את Gesta Ottonis ("המעשה של אוטו"), המפרט את ההיסטוריה של האוטונים מ-919 עד 965; ואת Primordia coenobii Gandeshemensis ("ראשיתו של מנזר גנדרסהיים"), ההיסטוריה של מנזר גנדרסהיים.
כתבים

יצירותיה של רוזוויתה משתייכות לקטגוריות של אגדות, קומדיות ומחזות. הקרדינל גאסקה אמר שלעבודותיה יש "תביעה למעמד מובהק בספרות ימי הביניים, והן מכבדות את המגדר שלה, לעידן שבו היא חיה ולייעוד שאותו היא מילאה". העבודות מאורגנות בצורה כרונולוגית ומספרות כיצד רוזוויתה העריכה את הגישה הנוצרית לחיים.
למרות חשיבותה של רוזוויתה כמחזאית הידועה הראשונה, עבודתה לא נתפסה כחשובה ותורגמה לאנגלית רק במאה ה-17. לעיתים קרובות היא מושמטת בטקסטים על תולדות המחזות והספרות.
כתב היד החשוב ביותר של יצירותיה, המכיל את כל הטקסטים מלבד Primordia, הוא Clm 14485 של Codex Bayerische Staatsbibliothek (ספריית מדינת בוואריה), כתב יד שנכתב על ידי מספר כותבים שונים בגנדרסהיים לקראת סוף המאה ה-10 או תחילת המאה ה-11. הוא התגלה על ידי ההומניסט קונרד צלטס (אנ') ב-1493/94 בקלויסטר של סנט אמרם ברגנסבורג והיווה את המהדורה הראשונה (אוירה על ידי אלברכט דירר).
כתבים > Liber Primus ("ספר ראשון")

ספר האגדות הוא אוסף של שמונה אגדות: "מריה", "אסנסיו", "גונגולפוס", "פלגיוס", "תאופילוס", "בזיליוס", "דיוניסיוס" ו"אגנס". כולן כתובות בהקסמטר לאוניני (אנ') מלבד "גונגולפוס", שנכתבה בצמדים מחורזים. "תאופילוס" ו"בזיליוס", מבוססות על תרגומים ללטיניים של חיי הקדושים היווניים, והן גרסאות של המסורת של פאוסט, שבה חוטא מוכר את נשמתו לשטן. רוזוויתה משלימה את הסיפור עם תיאורו של תאופילוס בשבע האמנויות: De sophiae rivis septeno fonte manantis ("מהנחל של החוכמה הזורם משבע המזרקות").
נושא משותף לכל אורך הספר הוא הקרב המתמיד בין טוב ורע. השטן הוא נוכחות תכופה ברבות מיצירותיה של רוזוויתה, והיא מאפיינת אותו בהתאם למוסכמות של זמנה. ב"דיוניסיוס" ו"אגנס הקדושה" היא מספרת על מות הקדושים של הנוצרים הקדומים. ה-Liber Primus משקף את העניין של רוזוויתה לשלב צורות קלאסיות עם נושאים נוצריים, ואת רצונה ליצור ספרות המקדמת מוסר וסגולה נוצריים.
כתבים > Liber Secundus ("ספר שני")

ספר הדרמה מציג אלטרנטיבה קתולית לטרנטיוס. אלו הם ששת המחזות: "גליקנוס", דולציטיוס", "קלימאכוס", "אברהם" "פפנוטיוס" ו-"ספיינטיה". הם בעצם סיפורי אהבה, כתובים בפרוזה, והם לא כל כך דרמות ויותר "דיאלוגים". אף על פי שנחשבו בתחילה דוגמאות מימי הביניים למחזות שנועדו להקראה בלבד, מחקר מדורני הראה שרוזוויתה הייתה קשורה לתיאטרון של החצר האוטונית, ויתרה מכך, בהקשר של קלויסטר גנדרסהיים, ייתכן שמחזותיה הועלו או, לפחות, הוקראו בקול.
בתור הסופרת המוכרת ביותר בארצות דוברות הגרמנית, רוזוויתה הייתה מודעת היטב לכך שהמגדר שלה גורם לכתביה להילקח פחות ברצינות מאשר לכתבים של בני דורה הגברים. בפרולוג לספר האגדות כתבה רוזוויתה: "אסור לו לזלזל במגדר החלש יותר של הסופר/ את מי ששורות אלה הקטנות הושרו בלשונה של אישה שלא קיבלה הדרכה/ אלא צריך לשבח את החסד השמיימי של האדון".
באופן כללי, מחזותיה של רוזוויתה היו יצירות הגיוגרפיות. היא כתבה שה-Passio Sancti Pelagii ("הפסיון של פלגיוס הקדוש") נגזר מעדות ראייה למות הקדושים של פלגיוס הקדוש מקורדובה. כל ששת מחזותיה מדברים על נושא עקבי ביצירתה של רוזוויתה, מעלת הבתולים על פני הפיתוי.
מחזותיה מעמתים את הצניעות וההתמדה של נשים נוצריות מול הנשים הרומיות, שהוצגו כחלשות ורגשניות. רוזוויתה כתבה את מחזותיה בתגובה למחזותיו של טרנטיוס, מחזאי רומאי פופולרי שלדעתה מייצג נשים בצורה לא הוגנת כלא מוסריות. היא כותבת, "לכן אני, הקול החזק של גנדרסהיים, לא היססתי לחקות משורר (טרנטיוס) שיצירותיו נקראות לרוב, מטרתי היא להאדיר, בגבולות כישרוני העלוב, את הצניעות הראויה לשבח של בתולות נוצריות. באותה צורת קומפוזיציה עצמה ששימשה לתיאור מעשיהן חסרי הבושה של נשים מופקרות".
כל המחזות הללו משרתות מטרה מוצנעת. "גליקנוס" ו"קלימאכוס" מתמקדים בהמרת דת, "אברהם" ו"פפנוטיוס" מספרים סיפורי גאולה וחזרה בתשובה, ו"דולציסיוס" ו"ספיינטיה" מספרים סיפורים על מות קדושים של בתולות. במצטבר הם מדברים על כוחו של ישו וערכים נוצריים, מטרתה המוצנעת של רוזוויתה. ידוע שמחזות אלו בוצעו פעמים רבות מאז מותה, האישור המוקדם ביותר של ביצועם היה בפריז ב-1888.
היא כותבת במבוא שלה שכתיבתה תעניין רבים שנמשכים לקסם הסגנון. ישנם אלמנטים קומיים, כמו ב"דולציסיוס", כאשר המושל העיוור המרושע מועד בין סירים ומחבתות, לאחר שניסה להתעלל בשלוש בתולות. הנשים מתבוננות וצוחקות. אף על פי שהן ממשיכות להיות קדושות בגלל אמונתן, הן עושות זאת בתנאים שלהן. "דולציסיוס" היא היחידה מהקומדיות של רוזוויתה שמתיישרת עם הסוגה הקומית המודרנית.
כתבים > Liber Tertius ("ספר שלישי")

הספר השלישי מוקדש לקיסרים אוטו הראשון ואוטו השני, והוא מורכב משני כתבים היסטוריים בהקסמטרים לטיניים. Gesta Oddonis ("מעשה אוטו") מספר את סיפורה של השושלת האוטונית, ועלייתה לשלטון, מ-919 עד 965; ואת Primordia coenobii Gandeshemensis ("ראשיתו של מנזר גנדרסהיים"), ההיסטוריה של מנזר גנדרסהיים.