stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בורהאן ע'ליון
השקפתו המדינית

בחודש יוני 2011, כאשר דן במשימות העומדות בפני תנועת ההתקוממות הסורית ובשאלת קיום דו-שיח עם השלטון הסורי כתב: "השלטון אינו מעוניין או מוכן לעמוד בדרישות של דו-שיח משמעותי. האופוזיציה אינה יכולה להצטרף לדו-שיח עם אנשי ממשל אשר תרמו או הורו על הריגת ילדים, נשים וצעירים חסרי מגן." הוא אף כתב כי דיאלוג כזה יהיה חסר תוחלת אלא אם יוצבו לו מטרות ברורות בדמות "פירוק משטר הדיכוי והעריצות והחלפתו במשטר דמוקרטי שבו העם לבדו הוא בעל המילה האחרונה והממשלה שואבת כוחה וחייבת דיווח לנציגים הנבחרים של העם."
ע'ליון מאמין כי קיומו של דו-שיח עם השלטון אין פירושו עשיית עסקה עם המשטר ואין מקום לדון בהרחבת מעגל המשתתפים במשטר. דו-שיח עם המשטר הסורי חייב להיות ממוקד בלוח זמנים להחלפת השלטון באמצעים דמוקרטיים ובדרכי שלום, בתקווה להימנע מקורבנות נוספים באדם או ברכוש ויצירת התנאים ההכרחיים לתפקוד נכון של מוסדות שלטון. ע'ליון טוען כי ראשי המשטר הנוכחי בסוריה איבדו את הלגיטימיות שלהם בפוקדם על פרץ של אלימות רוויית דמים כנגד מפגינים שלווים.
הוא הביע אמונתו כי לאור המדיניות הדיכוי העקבית של המשטר בסוריה וסירובו של המשטר להגיע להסכמות עם העם, לסורים נותרו רק שתי אלטרנטיבות: הם יכולים להתאחד ולשתף פעולה בהבאת משטר פלורליסטי, אזרחי, דמוקרטי שבו כל האזרחים הסורים יהיו שווים, או לחלופין תהיה התדרדרות לאלימות, אנרכיה והרס.
ב-2 בדצמבר 2011 התפרסם מפי ע'ליון כי אם יתפוס את השלטון בסוריה בכוונתו לנתק את שיתוף הפעולה הצבאי עם איראן ולהפסיק את אספקת הנשק לארגון החזבאללה וכן לקיים משא ומתן עם ישראל.
הערות שוליים

↑  Burhan Ghalioun: Opposition from Exile or at Home?. Alakhbar-English.com. September 13, 2011
↑  Ghalioun: ‘I will cut Damascus’s relationship to Iran & end arms supplies to Hezbollah & Hamas!’. Arab News Blog, December 2, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296551405171  BNE: XX836543  BnF: cb12200301z (data)  CiNii: DA07314914  GND: 139408126  ISNI: 0000 0001 2276 1087  LCCN: n88199299  NLA: 35685207  NTA: 083195866  RERO: 02-A013789184  SUDOC: 030624649  Trove: 1041864  VIAF: 7437652   WorldCat (עם VIAF): 7437652
רודולף מאסרק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בספטמבר 1913 פראג 
 פטירה:  2 באוגוסט 1943 (בגיל 29) 
 
רודולף (רודי) מאסרק (או מסריק) (10 בספטמבר 1913 – 2 באוגוסט 1943) היה אסיר צ'כי במחנה ההשמדה טרבלינקה וחבר בולט במרד האסירים בטרבלינקה. גורש ממחנה הריכוז טרזיינשטט לטרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942,  ונהרג במהלך המרד שהתרחש במחנה ב-2 באוגוסט 1943.
ראשית חייו

מאסרק נולד למשפחה צ'כית אמידה של חייטים. על פי עדותו של ניצול טרבלינקה ריכרד גלזר, מאסרק שירת כלוטננט בצבא צ'כוסלובקיה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. גלזר תיאר את מאסרק כבן למשפחה מיוחסת שנהנה מחיי מותרות, ספורט, חופשות קיץ בריביירה וטיולים בבתי כפר.
חיל רייכמן, אסיר לשעבר בטרבלינקה, ציין בזיכרונותיו כי מאסרק היה אחיינו של נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר יאן מסריק.
העדויות חלוקות בשאלה האם מאסרק היה יהודי. לפי מקורות מסוימים היה בן לאב יהודי ולאם נוצרייה ("חצי-יהודי"), בעוד שמקורות אחרים טוענים כי לא היה יהודי כלל. בשנת 1938, לאחר האנשלוס של אוסטריה, התאהב באישה יהודייה מווינה, ולפי מקורות מסוימים, אף שלא היה יהודי, בחר להצטרף אליה למחנה הריכוז טרזיינשטט ובהמשך לטרבלינקה.
גירוש לטרבלינקה

מאסרק הועבר מפראג, שהייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, למחנה הריכוז טרזיינשטט ב-10 באוגוסט 1942. משם גורש למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942, שבו נרצחו בין 870,000 ל-925,000 יהודים אירופים. אשתו ההרה נרצחה עם הגעתה למחנה בתאי הגזים, ומאסרק נבחר על ידי אנשי האס-אס להשתייך לכוח עבודה מצומצם של אסירים שנועדו לתחזוקת המחנה.
על פי עדויות ניצולים, מאסרק, שהייתה לו חזות "נורדית" – שיער בלונדיני, עיניים כחולות ומבנה גוף אתלטי – משך את תשומת לבם של אנשי האס-אס עם הגיעו לטרבלינקה.
מאסר בטרבלינקה

בתחילה הוצב מאסרק בצוות האסירים שמיין את בגדיהם של המגורשים. לאחר מכן הועבר למחלקת החייטות במחנה, בין היתר בשל ניסיונו בתחום. מבנה גופו האתלטי משך את תשומת לבו של האונטרשארפיהרר קורט פרנץ, אחד הקצינים האכזריים במחנה. לבסוף מונה מאסרק ל"הופ יודה" (Hofjude), תפקיד שניתן למספר מצומצם של אסירים בעלי מיומנויות ייחודיות. במסגרת זו, הוטל עליו לטפל בבארי, כלבו של קורט פרנץ, וכן לדאוג לשאר בעלי החיים שהיו במחנה.. ניסיון החייטות של מסרק היה אחראי חלקית להעברתו.
למרות התנאים היחסית משופרים מהם נהנה, עדויות הניצולים מצביעות על מצבו הנפשי המעורער בעקבות הירצחם של אשתו ובנו שטרם נולד. על פי גלזר, מאסרק דיבר לעיתים קרובות על אשתו ההרה וכמה מאוד לה. הוא אף ניסה להתאבד פעמיים
מרד אסירי טרבלינקה

בדומה למרד שהתרחש מאוחר יותר במחנה סוביבור, קבוצת אסירים בטרבלינקה תכננה והוציאה לפועל מרד וניסיון בריחה ליערות הסמוכים. המרד אירע ב-2 באוגוסט 1943.
מאסרק מילא תפקיד מרכזי בתכנון וביצוע המרד. במהלך הקרב השתמשו האסירים בנשק שנלקח מאנשי האס-אס כדי להתגונן מפני תגובת המשמרות הגרמנים והאוקראינים. כמו כן, הציתו האסירים מבנים רבים במחנה. לפי אחת העדויות, מאסרק נראה יורה מקומת גג באנשי אס-אס וצעק: "זה בשביל אשתי ובשביל ילדי שמעולם לא ראה את העולם!"
מאסרק נהרג במהלך המרד.
ניצול טרבלינקה חיל רייכמן סיפר כי ברח מהמחנה יחד עם קבוצה שכללה את מאסרק. כשהתחבאו ביער, שיסף מאסרק את ורידיו כשחיילים גרמנים התקרבו. החיילים עזבו מבלי להבחין בניצולים, ורייכמן חבש את פצעיו של מאסרק. בלילה ניווט מאסרק את הקבוצה על פי הכוכבים, בזכות הכשרתו הצבאית. לאחר שבועיים ביער, עזב רייכמן את הקבוצה וניסה להגיע לבדו לוורשה.
בחודשים שלאחר המרד, הוציאו שלטונות גרמניה הנאצית לפועל את "מבצע 1005", שמטרתו הייתה לטשטש את עקבות הרצח ההמוני. במסגרת זו פורקו מתקני טרבלינקה ושטחו של המחנה הושטח..
לא ידוע מה עלה בגורל שאר בני משפחתו של מאסרק.
הערות שוליים

↑  Yad Vashem. "Rudolf Masarek". Yad Vashem. נבדק ב-16 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""He Died, Deliberately for Us"". 70 Voices: Victims, Perpetrators, and Bystanders. Holocaust Educational Trust. 27 בינואר 2015. נבדק ב-16 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Sereny, Gitta (1974). Into that Darkness: An Examination of Conscience (First ed.). New York: Random House, Inc. p. 182. ISBN 0-394-71035-5.
↑  Rajchman, Chil (2009). The Last Jew of Treblinka (באנגלית). USA: Pegasus Books. p. 128. ISBN 978-1-60598-139-0.
↑  Green, David (2 באוגוסט 2015). "1943: Treblinka Inmates Rise up Against Nazi Captors". Haaretz. Haaretz. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Witness at Eichmann Trial Describes Jewish Revolt in Treblinka Camp". Jewish Telegraphic Agency. Jewish Telegraphic Agency. 7 ביוני 1961. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Treblinka". Holocaust Encyclopedia. United States Holocaust Memorial Museum. נבדק ב-17 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sereny, Gitta (1974). Into that Darkness: An Examination of Conscience (First ed.). New York: Random House, Inc. p. 183. ISBN 0-394-71035-5.
↑  Glazar, Richard (1992). Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (Second ed.). Evanston, Illinois: Northwestern University Press. p. 23. ISBN 0-8101-1169-1.
1 2  Glazar, Richard (1992). Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (Second ed.). Evanston, Illinois: Northwestern University Press. p. 27. ISBN 0-8101-1169-1.
↑  "Treblinka Death Camp: "Remember Me"". Holocaust Education and Archive Research Team. H.E.A.R.T. נבדק ב-17 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Glazar, Richard (1992). Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (Second ed.). Evanston, Illinois: Northwestern University Press. p. 117. ISBN 0-8101-1169-1.
↑  Glazar, Richard (1992). Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (Second ed.). Evanston, Illinois: Northwestern University Press. p. 149. ISBN 0-8101-1169-1.
↑  Friedman, Phillip (1957). Their Brothers' Keepers. New York: Crown Publishers, Inc. ISBN 978-1245184083. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Sereny, Gitta (1974). Into that Darkness: An Examination of Conscience (First ed.). New York: Random House, Inc. p. 219. ISBN 0-394-71035-5.
↑  Glazar, Richard (1992). Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (Second ed.). Evanston, Illinois: Northwestern University Press. p. 43. ISBN 0-8101-1169-1.
↑  "Treblinka Death Camp Revolt". United States Holocaust Memorial Museum. נבדק ב-18 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kon, Stanislaw. "Revolt in Treblinka and the Liquidation of the Camp". Deathcamps.org. Jewish Historical Institute. נבדק ב-18 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rajchman, Chil (2011). The Last Jew of Treblinka (באנגלית). USA: Pegasus Books. pp. 128–134. ISBN 978-1-60598-139-0.
↑  "Testimony of Kurt Franz". A Teacher's Guide to the Holocaust. Florida Center for Instructional Technology, College of Education, University of South Florida. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
המועצה הלאומית של סוריה

| --- | --- |
 
 מטה הארגון:  איסטנבול 
 חברים:  20,000 נכון ל-2012
 יושב ראש:  ג'ורג' סברה 
 תקופת הפעילות:  23 באוגוסט 2011 – הווה (13 שנים) 
 אתר רשמי
 
סמל המועצה הלאומית של סוריה
המועצה הלאומית של סוריה (בערבית:  المجلس الوطني السوري, אלמג'לס אלווטני א-סורי) הידועה גם כ"המועצה הלאומית הסורית" היא גוף פוליטי שהוקם במקור ב-2005 ופורק והוקם מחדש ב-23 באוגוסט 2011 באיסטנבול, טורקיה.
המועצה היא ארגון האופוזיציה המרכזי המבוסס על איחודן של מספר תנועות אופוזיציה, ובראשה יושב בורהאן ע'ליון. המועצה הוקמה מחדש, על רקע ההתקוממות בסוריה.
מטרתה המוצהרת של המועצה היא הפלת שלטונו של אסד והקמת מדינה אזרחית שלא תפלה את אזרחיה על בסיס מין, לאום, דת או אידאולוגיה פוליטית.
המועצה מתנגדת להקמת מיליציות על בסיס עדתי ולהתערבות חיצונית להפלת השלטון, אך קוראת לקהילייה הבינלאומית להגן על אזרחי סוריה מפני הצבא ומפני שירותי הביטחון של אסד.
"הצבא הסורי החופשי" מורכב מעריקים של הצבא הסורי בראשותו של קולונל ריאד אל-אסעד. מספר חייליו אינו ידוע. הוא טען כי מספרם עומד על כ-20,000 איש.
הצבא הסורי החופשי

הצבא הסורי החופשי הוא גוף אופוזיציה נפרד שקם על מנת להיאבק באופן מזוין כנגד משטר אסד (לעומת המועצה שעד שלב מסוים דגלה במאבק פוליטי). ב-1 בדצמבר 2011 "הצבא הסורי החופשי" הגיע להסכמה עם "המועצה הלאומית של סוריה" על תיאום פעולות ומדיניות משותף. הצבא הוקם ביולי 2011 בידי קציני צבא סוריה ועריקים שהכריזו מלחמה על משטר בשאר אל-אסד. מפקד הצבא הוא הקולונל ריאד אל אסעד.
ראו גם

הקואליציה הסורית הלאומית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים
מועצת המעבר הלאומית (לוב)
מלחמת האזרחים בסוריה
צבא סוריה החופשית
האביב הערבי
עבד אל-באסט סיידא
ממשלה גולה
בסמה קודמאני
הערות שוליים

↑  לפי מאמר של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה שיצא ב-2012
↑  רשת אלג'זירה, 1 בדצמבר 2001
↑  רועי נחמיאס והסוכנויות, סוריה: 3 נהרגו, עריקים הקימו צבא אלטרנטיבי, באתר ynet, 30 ביולי 2011
↑  רן דגוני, ‏"וושינגטון פוסט": ניצני מרד מזוין נגד בשאר אל-אסד בסוריה, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה ובנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמל הצבא הסורי החופשי
סוריה   מדינות שהכירו דיפלומטית במועצה הלאומית הסורית כממשלה הלגיטימית היחידה של סוריה   מדינות שתומכות/מכירות באופן רשמי במועצה הלאומית הסורית כשותפה בדיאלוג מדיני או כקבוצת אופוזיציה   מדינות שתומכות באופן לא רשמי במועצה הלאומית הסורית כשותפה בדיאלוג מדיני   מדינות בעלות קשרים לא רשמיים עם המועצה הלאומית הסורית   מדינות שלא הביעו תמיכה במועצה הלאומית הסורית
יחיאל יעקב וינברג

| --- | --- |

 לידה:  1884 צ'חנוביץ, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 בינואר 1966 (בגיל 82 בערך) ד' בשבט ה'תשכ"ו מונטרה, שווייץ 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, גרמניה הנאצית, אזור הכיבוש האמריקני, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית, שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת גיסן  ישיבת מיר (בלארוס) 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 בינואר 1966 
 מעסיק:  בית המדרש לרבנים בברלין 
 תלמידיו:  אליעזר ברקוביץ, יוסף בורג, חיים משה שפירא, זאב חיים ליפשיץ 
 חיבוריו:  שו"ת שרידי אש
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
 מנחה לדוקטורט:  פאול קאלה 
 
הרב ד"ר יחיאל יעקב וינברג הנודע בכינויו השרידי אש (תרמ"ד-ה, 1884 – ד' בשבט ה'תשכ"ו, 24 בינואר 1966) היה רב, פוסק והוגה. עמד בראש בית המדרש לרבנים בברלין, התמחה בהלכה, תלמוד, מחשבה ומוסר. כתביו ששרדו אחר השואה פורסמו בשם שרידי אש (שו"ת וחידושים).
קורות חייו

נולד בצ'כנובצ'ה, שם למד עם רבה של העיירה - הרב אליהו ברוך קמאי, שלימים כיהן כראש ישיבת מיר ורב העיירה. בבחרותו למד בישיבת מיר, ובישיבת סלובודקה, שם התקרב לרבי נתן צבי פינקל - הסבא מסלובודקה, לרבי נפתלי אמסטרדם ולאחרים מאנשי תנועת המוסר. מאוחר יותר כתב מאמרים על התנועה ואישיה (בספרו "לפרקים").
בשנת 1906 (תרס"ו) החל לכהן כרב בעיירה פילווישקי שבליטא, במהלך שהותו בעיירה, בשנת תרס״ו, רבו, הסבא מסלבודקא הציע לו להינשא לאסתר שהייתה בת 16, בתו של רבה הקודם של העיירה הרב יעקב מאיר לוין, הזוג נישאו ולאחר תקופה קצרה הם התגרשו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עזב את ליטא והתיישב בגרמניה לצורך טיפול רפואי. בתקופה זו השלים לימודים כלליים באוניברסיטאות ברלין וגיסן, ובשנת 1923 (תרפ"ג) קיבל תואר דוקטור בעקבות עבודתו על הפשיטתא, התרגום הסורי למקרא. החל משנת 1924 (תרפ"ד) עמד בראש בית המדרש לרבנים על שם רבי עזריאל הילדסהיימר בברלין; והחזיק בתפקיד זה עד לסגירת המוסד בליל הבדולח (1938). הגרי"ד סולוביצ'יק פיתח יחס חם לרב וינברג בעת לימודיו בסמינר.
את תלאות מלחמת העולם השנייה עבר הרב וינברג בפולין, שאליה גורש בידי הנאצים בשל אזרחותו הרוסית. זמן מה שהה בגטו קובנה, ולאחר מכן הועבר לגטו ורשה, שם מונה על ידי רבני ורשה, למרות מצבו הבריאותי, לנשיא אגודת הרבנים הכללית, ולאחר מכן לנשיא אגודת רבני פולין. על פי עדותו היה מקורב לג'וינט וניהל את העניינים הכספיים של הגטו, שבו התרכזו רבנים מרחבי פולין וליטא. במסגרת פעילותו הוקם גם בית דין שבו היו חברים האדמו"ר מסוכצ'וב והרב מנחם זמבא. בהמשך המלחמה הועבר בשל היותו נתין רוסי למחנה העבודה וירצבורג בגרמניה, שם שהה עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר בעיר וייסנבורג, משם הועבר לבית החולים בנירנברג, שם שהה כתשעה חודשים. לאחר מכן עבר לעיר מונטרה שבשווייץ כדי להיות בסמיכות לתלמידו הרב שאול וינגורט. מאוחר יותר לימד גם את בנו, הרב אברהם אבא ויינגורט. הרב וינברג חי ופעל שם תוך שהוא דוחה הצעות למשרות שונות. בשנת 1966 (תשכ"ו) נפטר בשווייץ והובא לקבורה בישראל.
רבנים ועסקנים המזוהים עם תנועת 'המזרחי' (ובראשם: השרים בורג ושפירא ונשיא המדינה מר שז"ר), שהיו מתלמידיו, ביקשו לטומנו בבית הקברות סנהדריה שבירושלים, אולם בציווי רבי יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון, שהיה ידיד קרוב של הרב וינברג, הסיטו בחורים מישיבתו את מהלך הלוויה והובילוהו לקבורה בהר המנוחות, לחלקה שהשתייכה לרב סרנא עצמו, בטענה כי על המנוח להיטמן בקרבה לגדולי תורה. אנקדוטה זו משקפת את חייו ודמותו של הרב וינברג, שמיזג באישיותו מרוחה של יהדות ליטא ותנועת המוסר, עם הלך רוחה ודרכה של יהדות גרמניה ואנשי "תורה עם דרך ארץ".
הגותו

הרב ויינברג השתייך לאסכולת "תורה עם דרך ארץ" מבית מדרשו של הרש"ר הירש, ותמך בחקר התלמוד כמקובל בעולם האקדמי (שילוב של כלי מחקר ספרותיים ופילולוגיים בלימוד התלמוד). בספרו "מחקרים בתלמוד" פרסם את חידושיו בדרך זו. מאמריו ופסיקותיו התאפיינו בחדשנות מחשבתית ותפיסתית. בהתייחסותו לשואה הביע תמיכה במורדי גטו ורשה, תוך ביקורת במקביל על "גיבורי העט" כלשונו, שביקרו את אלו שלא התקוממו נגד החיה הנאצית, מתוך אי הבנה של המציאות הנוראה שדיכאה כל רצון לחיים וחירות. כמו כן הדגיש את ה"גבורה היהודית" שבאה לידי ביטוי בלימוד תורה וקיום מצוות תחת עול הסבל הנורא. למדינת ישראל הביע יחס אוהד, וראה בה נחמה פורתא לאחר ההשמדה האיומה, וכלי למלחמה בהתבוללות בקרב הנוער היהודי. מאידך הסתייג מהכרזת יום העצמאות כחג דתי בגלל התנגדותם של חלק מ"גדולי התורה והדת שבדור". בהתייחסו למצפון היהודי, הזכיר את מנהג תקיעת מאה קולות בשופר בראש השנה לזכר יבבותיה של אם סיסרא כששמעה על מות בנה, ואמר בדרשת ראש השנה: "מאז חלפו זה מאות בשנים, ואף על פי כן לא הניח המצפון היהודי לשכוח אנחות אם שנגזרה עליה לסבול מבלי כל פשע". מאמרי דעה שלו פורסמו בעיתונים דער איזראעליט, המודיע, דאס יודישע ווארט, דאס יודישע טאגבלאט, וישורון.
פסיקותיו

פסיקותיו משקפות את מצב יהדות גרמניה בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, בתוכה פעל. בתשובותיו עסק רבות בעניין הימום בהמה לפני השחיטה, פעולה שנדרשה בעקבות החוק שאסר שחיטה יהודית בגרמניה. בעניין זה ניהל הרב תכתובת ענפה עם גדולי רבני פולין ורוסיה בניסיון למצוא פתרון לאחת מהבעיות הקשות איתן התמודדה יהדות אירופה בזמנו, אך בסופו של דבר אסר פעולה זו. תוך שהוא מסתמך על פוסקים קודמים, התיר הרב וינברג את פעילותה של תנועת "ישורון" בצרפת, על אף שפעלה כתנועה מעורבת, בנימוק של "עת לעשות לה' הפרו תורתך", לצורך קירוב הנוער לתורה ולמצוות. הוא התיר לנשים וגברים לשיר זמירות שבת יחד, ותמך בקיום חגיגת בת מצווה לבנות, כהשוואה לבר מצווה הנחגגת לבנים, זאת על פי "שורת ההיגיון הישר, וחובת העיקרון הפדגוגי" ועל אף ההתנגדות שהועלתה מצד רבנים אחרים בטענה נגדית כי חגיגות אלו מחקות את מנהגי הנוצרים ויש בהם בעיות צניעות. בפסיקות נוספות התיר לבצע התעמלות וספורט בשבת והתיר עריכת ניסויים בבעלי חיים לצרכים רפואיים.
מתלמידיו

ד"ר אליהו קצנלנבוגן
הרב מרדכי (מרכוס) בורר, רבה האחרון של קהילות גיילנגן וראנדג בגרמניה-שווייץ.
הרב פרופ' אליעזר ברקוביץ.
הרב אברהם אבא וינגורט, שההדיר והוציא לאור רבים מספריו.
הרב שאול וינגורט, שהזמינו למונטרה בשווייץ אחרי המלחמה וסעדו שם. נהרג בתאונת רכבת ב־1946 (ה'תש"ו).
ד"ר גבריאל חיים (גבי) כהן, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
הרב זאב חיים ליפשיץ.
הרב משה שטרן, שהוציא את המהדורה השנייה של "לפרקים" כשנה לאחר פטירתו של הרב וינברג.
הרב מנחם אריה קניגסהפר.
ספריו

שו"ת שרידי אש , 4 כרכים, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"א-תשכ"ט (בהמשך יצא בהדפסות נוספות).
המהדורה הראשונה יצאה בעריכתו של אנשיל כ"ץ. הוצאה מחודשת ובסדר שונה בשני כרכים, בעריכת הרב אברהם אבא וינגורט והרב שבתי רפפורט, יצאה על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים, תשנ"ט. במהדורה זו רוכזו בחלק השני שאלות ותשובות של רבני תקופתו בנושא הימום בהמות לפני השחיטה.
חידושי בעל שרידי אש על הש"ס, בהוצאת הרב אברהם אבא וינגורט, ירושלים, תשנ"ח.
לפרקים, מהדורת בילגוריי תרצ"ו, באתר HebrewBooks.org. מהדורה שלישית מורחבת יצא על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים תשס"ב. בספר מופיע תיאור תולדות בעלי המוסר, בשילוב דברי הגות על ההווה.
כתבי רבי יחיאל יעקב ווינברג חלק א' בענייני הלכה.
כתבי רבי יחיאל יעקב ווינברג חלק ב' מאמרים נאומים ודיבורים. את שני החלקים הוציא לאור פרופ' מלך שפירא, סקרנטון תשנ"ח.
יד שאול, ספר זיכרון ע"ש הרב ד"ר שאול ווינגורט זצ"ל, הוצא לאור על ידי אלמנת המנוח תל אביב, תשי"ג, באתר היברובוקס.
מחקרים בתלמוד, ספר ראשון (רובו בהלכות נזיקין), בהוצאת בית המדרש לרבנים בברלין, תרצ"ז/תרח"ץ, באתר היברובוקס.
כמו כן, הוציא מבחר מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת שונים, רובם כונסו למהדורה החדשה של לפרקים.
הגדה של פסח על פי כתביו בהוצאת תלמידו הרב אברהם אבא וינגורט.
מועדי ישראל - על פי כתביו, בעריכת וביאור הרב אברהם אבא וינגורט.
פרשנות: עיונים ומחקרים בדברי חז"ל בעריכת הרב שאול יונתן וינגורט, מכון ירושלים, ה'תשע"ז
לקריאה נוספת

הרב אליעזר ברקוביץ, שרטוטים לאישיות מורי ורבי, הדרום כד, תשרי תשכ"ז, עמ' 6–11
ספר הזיכרון למורנו הרב יחיאל יעקב וינברג, עזריאל הילדסהיימר וקלמן כהנא (עורכים), הוצאת פלדהיים תש"ל
הרב אברהם אבא וינגורט, זכרונות השרידי אש - פרקי זכרונות ושיחות של הגאון על מפגשיו עם גדולי עולם ומאורעות חייו, הוצאת ישיבת היכל אליהו, 2019
אפרים חמיאל, השפעת רש"ר הירש על הגות אנשי ההלכה המודרניים, האמת הכפולה, כרמל, ירושלים תשע"ו, עמ' 295–324
אביעד יחיאל הולנדר, בדלנות חרדית והשלכותיה החינוכיות לאור תאוריית הלשון של לודוויג ויטגנשטיין: משנת הרב יחיאל יעקב ויינברג כאבטיפוס להגות חינוכית חרדית, דברים 16:ב (מרץ 2024), עמ' 73-40.
Shapiro, Marc B. between the Yeshiva world and Modern Orthodoxy, the life and Works of Rabbi Jehiel Jacob Weinberg, London 1999
הערות שוליים

↑  יוסף יצחק ליפשיץ, הפוסק שסירב לחתוך: בעל 'שרידי אש' ומדינת ישראל, באתר השילוח, ‏2021-11-14
↑  הרב יחיאל יעקב ויינברג, שו"ת שרידי אש, חלק ב', ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ז 1977, סימן לא, עמ' סד
↑  וינברג, יחיאל יעקב בן משה, יד שאול, האסון האיום במונטרה, באתר היברובוקס
↑  נפטר הרה"ג ר' יחיאל יעקב ויינברג, באתר הצופה, ‏26 בינואר 1966 (עמוד השער)
↑  הרב ויינברג למנוחות; מחלוקת על מקום קבורתו, דבר, 27 בינואר 1966
↑  איש אמת לאורך כל ימיו, באתר ערוץ 7, ‏2016-01-14
↑  אור המזרח עמוד 189, כאן מצוין שלמד בבית המדרש לרבנים של הרב הילדסהיימר
↑  יצא לאור בעריכת הרב שאול יונתן וינגורט, בהוצאת מכון ירושלים.
↑  כתבי הגאון רבי יחיאל יעקב ויינברג זצ"ל חלק ב, עמוד שו-שי.
↑  הקרבה וייסורים בהגותו של הרב ויינברג, באתר תורת הר עציון
↑   אדמיאל קוסמן, צער אם סיסרא על מות בנה, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2018
↑  אהרן סורסקי, ראשי פרקים מתולדותיו, לפרקים א, ירושלים: תשע"ו, עמ' 35, באתר אוצר החכמה
↑  שו"ת שרידי אש ח"ב סימן ח', על היתר זה הסתמכה בין היתר תנועת בני עקיבא.
↑  שו"ת "שרידי אש" ח"ב סימן צ"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300359505171  PLWABN: 9810678912905606  BnF: cb144928317 (data)  GND: 122477650  ISNI: 0000 0001 0773 0979  LCCN: nr95047009  NTA: 195298462  RERO: 02-A024778403  SUDOC: 059939311  VIAF: 15001409   WorldCat (עם VIAF): 15001409
חצי האי ערב

| --- | --- |
תצלום לוויין של חצי האי ערב
תצלום לוויין של חצי האי ערב
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ אילת, האוקיינוס ההודי, מצר הורמוז, המפרץ הפרסי, ים סוף, הים הערבי, מפרץ עומאן 
 קואורדינטות:  23°N 46°E﻿ / ﻿23°N 46°E﻿ / 23; 46
 שטח:  3,200,000 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  ג'בל א-נבי שועייב
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ערב הסעודית, בחריין, כווית, עיראק, תימן, קטר, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, ירדן 
 אוכלוסייה:  95,000,000(הערכה) (2023)
 עיר ראשית:  ריאד
 
 
חצי האי ערב (בערבית: شبه الجزيرة العربية) הוא חצי האי הגדול ביותר בעולם אשר נמצא בדרום-מערב אסיה, בצומת שבין אפריקה לאסיה, מזרחית לאריתריאה וצפונית לסומליה, מדרום לישראל ולירדן, ודרום-מערבית לאיראן.
חופי חצי האי ערב הם הים האדום מדרום-מערב ומפרץ אילת (הידוע גם בשם מפרץ עקבה בשפות שונות), הים הערבי מדרום-מזרח; ומפרץ עומאן והמפרץ הפרסי מצפון-מזרח.
חלוקה מדינית

בחצי האי ערב נמצאות המדינות:
ערב הסעודית ערב הסעודית
תימן תימן
עומאן עומאן
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
קטר (מדינה) קטר
בחריין בחריין
כווית כווית
כמו כן, כחלק מהאזור הגאוגרפי של חצי האי ערב נמצא חלק משטחי המדינות:
עיראק עיראק
ירדן ירדן
ערב הסעודית תופסת את רוב שטחו של חצי האי ערב. רוב אוכלוסיית חצי האי ערב גרה בערב הסעודית ובתימן.
גאוגרפיה

חצי האי ערב שוכן כולו ברצועת המדבריות העולמית. בשל כך אזור זה אינו משופע בגשמים, ובהיעדר קרבת ים עם מים חמים או גובהי הרים, שטחו צחיח מאוד. מתוך שטח המתקרב ל-3.2 מיליון קמ"ר, אחוזים בודדים – פחות ממאה אלף קמ"ר, נהנים מגשם הניתן לניצול ואגירה על ידי בני האדם. שאר השטח המישורי מדברי לחלוטין, ומדבר א-רובע אל-ח'אלי הוא מדבר החולות הגדול בעולם.
ישנה חריגה מהאקלים המדברי באזור תימן – שם לחות חודרת מכיוון האוקיינוס ההודי לאזור הרי תימן ויוצרת גשם מונסוני. פינה קטנה במזרח חצי האי – באזור הרי עומאן – זוכה אף היא לכמויות סבירות של גשמים המאפשרות התיישבות חקלאית למרגלות ההרים.
החקלאות המסורתית נמצאת בדרום מערב חצי האי לאורך הרי עסיר עד תימן ובהרי עומאן, ומבוססת על מרעה נוודים, חקלאות מדרגות ודייג. רק עם הפיתוח המואץ שחל בעשורים האחרונים מתפתחת בחצי האי ערב חקלאות המתבססת על התפלת מימי הים.
הדמוגרפיה של האזור בנויה סביב משטר המים, ומרבית אוכלוסיית חצי האי משתכנת סביב ההרים הואדיות או מעיינות. מרבית אוכלוסיית מרכז חצי האי החיה בתוך המדבר היא אוכלוסיית נוודים והיא מקור שבטי הנוודים הבדואים.
בעשורים האחרונים עם פריחת כלכלת הנפט והגז שהזרימה כסף רב לאזור, באזורי המפרץ הפרסי שהיו שוממים בעבר החלה להתרחב האוכלוסייה על ידי בניית ערים מודרניות. גם ריאד שהייתה בעבר נווה מדבר במרכז המדבר הערבי הפכה לעיר גדולה ומפותחת.
היסטוריה

באזורי תימן פרחו ממלכות רבות עד תחילת האסלאם. הן היו מושתתות על גידולים חקלאיים ייחודיים לאזור כמו לבונה, מור ותבלינים האופייניים לאזורים טרופים. קשרי מסחר בתבלינים ובשמים הפכו את אזור דרום חצי האי לפורח מבחינה כלכלית. לאורך הרי עסיר לכיוון צפון התפתח לו נתיב הבשמים שסיפק למדינות הים התיכון תבלינים ובשמים אקזוטיים.
אזור תימן הושפע מהמתרחש באפריקה. האימפריות בחבש ובאתיופיה מצאו את אזור תימן כנגיש למסחר וגם כאזור עליו ניתן להשפיע.
עם כניסת הנצרות לאתיופיה, התנהלו מספר מלחמות דת בתימן בה הייתה מעורבות של יהודים בניסיון להשפיע על הדת במקום.
עם עליית האסלאם הפך כל חצי האי למוסלמי, ולמעט היהדות, לא הורשתה אף דת אחרת להתקיים בחצי האי.
דווקא עליית האסלאם סימלה את דעיכתו של דרום חצי האי - תימן. מרכז הכובד עבר למכה ומדינה ומשם דרך שלטון הח'ליפים עברה האימפריה המוסלמית לכיוון דמשק ובגדאד. הפתיחות של הגבולות במזרח התיכון, וחיבור פרס והקווקז וטורקיה לצפון אפריקה וספרד גרם לשקיעה בדרום חצי האי כשמכה ומדינה נהנות במעט מפריחת האסלאם.
המהפכה השנייה שהתחוללה באזור הגיעה מכיוון מציאת שדות הנפט בחצי האי. עם תחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה, החלה חלוקה מחודשת של המדינות באזור וגורם הנפט הפך לחלק עיקרי בהתפתחות המדינות והכלכלה באזור.
תוך כמה עשורים, הלך והתגבר כוחן של מדינות חצי האי בהתבססותן על הנפט. למעט תימן (שהייתה בעבר הממלכה המבוססת של חצי האי), שאר מדינות חצי האי החלו לפרוח כלכלית לפי יחס כמות הנפט שבאדמתן.
כלכלה

עיקר הכלכלה באזור חצי האי מבוסס על נפט וגז כבר עשורים רבים. מדינות המפרץ הפרסי השוכנות בחצי האי ערב נחשבות לעשירות במיוחד.
כיום מנסות מדינות המפרץ הפרסי לפתח משאבים אנושיים באוכלוסייה המקומית ולנסות לייצר כלכלה נוספת של היי-טק ותיירות.