stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל–קניה
שיתוף פעולה מסחרי וצבאי

בין השנים 1970–1973, היקף היצוא הישראלי השנתי לקניה נאמד בסכום של כ-3.5 מיליון דולר, בעוד שהיקף הייבוא השנתי מקניה לישראל נאמד בסכום של כ-1.4 מיליון דולר. בשנת 2011, ובהתאם למידע שפורסם על ידי שר המסחר הקנייתי, היקף הסחר בין שתי המדינות נאמד בסכום של כ-150 מיליון דולר.
במהלך חודש נובמבר 2011, קיים ראש ממשלת קניה, ראליה אודינגה, ביקור רשמי במדינת ישראל, וזאת בליווי משלחת של אנשי עסקים ופקידים ממשלתיים מקניה. מטרת הביקור הייתה לפעול להרחבת היקף הסחר בין שתי המדינות. במסגרת ביקורו, אודינגה נפגש עם שר התמ"ת, שלום שמחון, והציג בפניו את הצורך הדחוף של קניה בטכנולוגיות חדשות לניהול מים, זאת בעקבות תקופות היובש הארוכות שידעה קניה בשנים האחרונות. במסגרת הפגישה הוסכם, כי ישראל תסייע לקניה בהקנייתן של טכנולוגיות ניהול מים חדשניות, ביניהן פיתוחים טכנולוגיים ישראליים כגון השקיה בטפטוף וטיהור מי קולחין.
בנוסף, נפגש אודינגה עם יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, אשר הדגיש את יחסיה הקרובים של קניה עם מדינת ישראל, וטען כי היא הטובה ביותר מבין כלל יחסיה של ישראל עם מדינות אפריקה.
לאורך השנים, צה"ל העביר שורה של אימונים מקצועיים לקציני צבא קניה, וכמו כן העביר לקניה ציוד מודיעיני מיוחד המשמש לאיסוף מודיעין בים, באוויר וביבשה. החל מחידוש היחסים הדיפלומטיים, מאות חיילים קנייתים זכו בהכשרה בלוחמה בטרור, וכן אומנו בקניה על ידי מדריכים ישראלים רשמיים או רשמיים למחצה.
במהלך שנת 2012, היקף הסחר בין שתי המדינות נאמד בסכום של כ-139 מיליון דולר, אשר היווה כ-8% מכלל הסחר של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה.
לאורך השנים קיימת מגמת עליה בהיקף המסחר בין ישראל לקניה: בשנת 2020 סך הסחר בין ישראל לקניה היה 44 מיליון דולר, בשנת 2021 המסחר הסתכם ב-62 מיליון דולר,ובשנת 2022 ב-76 מיליון דולר, מתוכם כ-55 מיליון דולר בייצוא מישראל לקניה וכ- 21 מיליון דולר בייבוא מקניה לישראל. עיקר היצוא לקניה מישראל הוא בענף מכונות וציוד חשמלי, מוצרי גומי ופלסטיק ,כימיקלים ומוצרי נפט.עיקר היבוא מקניה לישראל הוא תוצרת חקלאית טרייה ומוצרי מזון (בעיקר דגים ופירות).
בשנת 2023 ביקר נשיא קניה, ויליאם רוטו, בישראל, במסגרת ביקורו הצהיר כי נחתמו הסמכים לשיתופי פעולה בנושאי מסחר ואיכות סביבה.
בשנה זו נחתם לראשונה הסכם תיירות בין ישראל לקניה, למטרת קידום שיתוף פעולה בארגון התיירות של האו"ם וכן בין מפעילי תיירות, סוכני נסיעות ונציגים מהמגזר הפרטי.
ראו גם

יהדות קניה
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 255–256.
פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית

פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית היא חפירה בהר הבית שבוצעה על ידי הווקף המוסלמי במהלך שנים, באופן שהביא להרס ואובדן של ממצאים ארכאולוגים רבים. בניסיון להציל את הממצאים הוקם פרויקט סינון העפר מהר הבית.
היסטוריה

בנובמבר 1999 נחפר על ידי הווקף בור גדול במתחם בהר הבית. הבור, בעל ממדים של 43x36 ובעומק 12 מטרים, נחפר ברובו בתוך יום וחצי, תוך שימוש בציוד מכני כבד, ללא חפירה ארכאולוגית מקדימה או פיקוח ארכאולוגי, ותוך פגיעה בעתיקות. שפכי העפר מכריית בור זה, יחד עם שפכים נוספים מעבודות בניין וגינון באזורים סמוכים פונו באמצעות ארבע מאות משאיות למספר מקומות. רובן נשפכו בנחל קדרון הסמוך. סביבותיו של הבור רוצפו ובבור עצמו נבנו מדרגות המובילות מטה. מלבד הרס העתיקות עצמן, העתיקות שהיו עשויות להתגלות בחפירה נותקו מהקשרן ובכך איבדו רבות מערכן המדעי.
במסגרת מהומות הר הבית 2022, חסמו מוסלמים את גישתם של יהודים שרצו לעלות להר הבית לרגל חג הפסח, באמצעות אבנים. חלק מהאבנים היו ממצאים ארכאולוגיים עתיקים. בעקבות זאת הודיעה רשות העתיקות על בחינה של הממצאים הארכאולוגים שנפגעו ממעשה זה.
כמענה לבקשת מכון המידע של הכנסת מידע מרשות העתיקות על פגיעה בעתיקות בהר מ־2011 ואילך ענתה רשות העתיקות "יש בידינו מידע, אך ניתן למסור אותו בדיון מסווג בלבד" וסירבה לספק אותו.
חוסר האכיפה

בדיון בכנסת ישראל בה' בשבט ה'תש"ס (12 בינואר 2000) בעניין "העבודות הלא חוקיות בהר הבית המתבצעות תוך כדי הריסה ופגיעה באתרים ארכאולוגיים חשובים", הסביר שר החינוך יוסי שריד את חוסר האכיפה: הר הבית הוא אתר עתיקות ומקום קדוש מן המעלה העליונה. לפיכך, משום חשיבותו והרגישות הפוליטית והדתית הנובעת מכך, ההחלטות הנוגעות לביצוע פעולות בתחומו נתונות, על פי חוק, בידי הדרג המדיני - חוק העתיקות, 1978, סעיף 29(ג).
1. רשות העתיקות מקיימת כל העת פיקוח ארכאולוגי בהר הבית. מאז נובמבר 1996
הפיקוח הוא מוגבל, והוא נעשה לעיתים בחסות המשטרה.
2. על פי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, שניתנו בהמשך לפסיקת בג"ץ בעניין הר הבית, מנועה רשות העתיקות מלאכוף את חוק העתיקות בהר הבית. עליה לדווח על הנעשה במתחם ולפעול על פי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה והנחיות הדרג המדיני.
סוגיית האכיפה נדונה פעמים מספר בבג"ץ, לרבות דיון בזמן האחרון, בהקשר של פריצת הפתח החדש ב"אורוות שלמה".
3. חוק העתיקות נאכף בכל מקום. פעולות פיתוח במקומות המוכרזים כאתר עתיקות נעשות באישור רשות העתיקות ועל פי תנאי מינהל מקרקעי ישראל, כקבוע בחוק.
הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית

בראשית שנת 2000 הוקם "הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית". עם חברי הוועד נמנים ארכאולוגים בכירים רבים, בהם יו"ר המועצה הארכאולוגית ונשיא החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה, משפטנים, בהם גם נשיאי בית המשפט העליון בדימוס ומבקרת המדינה לשעבר, אנשי רוח ואישי ציבור ואנשי ביטחון בכירים.
הוועד פועל במטרה למנוע פגיעה במעמדו ההיסטורי והארכאולוגי של מתחם הר הבית, מפני שמשמעותה היא פגיעה בתרבות העולמית בכלל ובמורשת היהודית בפרט. מאחר שהווקף והתנועה האסלאמית מבצעים את הרס העתיקות ומשנים את אופיו ההיסטורי של המתחם העתיק תוך הפרה של חוק העתיקות תשל"ח-1978 וחוק התכנון והבנייה תשכ"ה-1965, ולפיכך דורש הוועד להורות למשטרת ישראל לאכוף את חוקי העתיקות, התכנון והבנייה בהר הבית, לערוך סיורים שוטפים בתדירות גבוהה, כל יום, בכל חלקי הר הבית, ולמנוע ולסכל כל פעולה בלתי חוקית המתבצעת במקום, כמקובל בכל שאר אתרי העתיקות בארץ. כמו כן דורשים לפתוח באופן מלא וחופשי את כל מתחם הר הבית לביקור וסיקור שוטף של התקשורת הישראלית והבינלאומית; דבר זה, הנמנע כעת, הוא הפרה של חופש העיתונות והמידע במדינה דמוקרטית ושלילת זכות הציבור לדעת, ללא כל בסיס חוקי. סגירת ההר לתקשורת מאפשרת לווקף להסתיר את הפשעים הארכאולוגיים והעבירות שהוא מבצע על ההר מעיני הציבור בישראל וכלל העולם התרבותי. ולבסוף, דרישה לפיקוח קבוע, שוטף יומיומי ואמיתי בכל חלקי הר הבית של רשות העתיקות, שתפקידה להגן ולשמור על העתיקות בכל מקום ועל אחת כמה וכמה במקום בעל חשיבות היסטורית וארכאולוגית כמו הר הבית.
הערות שוליים

↑  מפעל סינון העפר מהר הבית דו"ח מקדמי שלישי באתר מכון מגלי"ם
↑  גדעון אבני ויוחנן (ג'ון) זליגמן, הר הבית 1917-2001, רשות העתיקות, ירושלים, התשס"א, עמודים 30-33; ‏
John Sleigman, "Solomon’s Stables, The Temple Mount, Jerusalem: The Events Concerning the Destruction of Antiquities 1999–2001", ‘Atiqot' 56, pp. 33*-54*; Yitzkak Reiter and John Seligman "1917 to the Present: AL-Haram al-Sharif / Temple Mount (Har ha-Bayit) and the Western Wall", in: Oleg Grabar & Bejamin Z. Kedar (eds.), Where Heaven and Earth Meet: Jerusalem's Sacred Esplanade, Jerusalem, 2009, pp. 268-270; גבריאל ברקאי, "תמורות בהר הבית בעשור האחרון", אריאל 175, עמ' 51-53.
ראו גם: הרס עתיקות בשנים 1995-2001 באתר הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית; יצחק צויג,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'‏מידע חדש מחפירות שונות בהר-הבית במאה השנים האחרונות, 'חידושים בחקר ירושלים 14 (2008), עמ' 293-355, באתר Academia.edu
↑  מרים ברדוגו,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'‏נבחנת פגיעה ארכיאולוגית בהר הבית ע"י פורעים מוסלמים, באתר "סרוגים", 19 באפריל 2022
↑  בניגוד לחוק: ברשות העתיקות מסרבים למסור מידע על פעילות בהר הבית | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-08-05
↑  הישיבה השבעים ושבע של הכנסת החמש עשרה יום רביעי, י"ט בשבט התש"ס (26 בינואר 2000), באתר knesset.gov.il
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
סנדי ברגר

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1945 Millerton, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בדצמבר 2015 (בגיל 70) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר למשפטים בהרווארד  אוניברסיטת קורנל 
 תפקיד:  היועץ לביטחון לאומי (14 במרץ 1997–20 בינואר 2001)  סגן היועץ לביטחון לאומי (20 בינואר 1993–14 במרץ 1997) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 
סמואל ריצ'רד "סנדי" ברגר (בשם מלא באנגלית: Samuel Richard "Sandy" Berger‏; 28 באוקטובר 1945 – 2 בדצמבר 2015) היה איש ממשל יהודי-אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ה-19 של ארצות הברית, תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון בשנים 1997–2001, היהודי השלישי בתפקיד זה. נחשב לאחד ממעצבי מדיניות החוץ הבולטים בתקופת ממשל קלינטון.
במהלך כהונתו בבית הלבן תחת קלינטון, בלט בייעוץ לנשיא בנושאי פיגוע הטרור במגדלי חובאר שבסעודיה (1996), "מבצע שועל המדבר" להפגזת סדאם חוסיין (דצמבר 1998), מבצע כוח מאוחד כנגד יוגוסלביה (1999), תגובת ארצות הברית כנגד מתקפת הטרור על השגרירויות האמריקאיות בקניה וטנזניה (1998), ועיצוב מדיניות החוץ האמריקאית כלפי סין. כמו כן, מילא תפקיד מרכזי בועידת קמפ דייוויד, בהשתתפות אהוד ברק ויאסר ערפאת.
לפני הצטרפותו לממשל קלינטון, עבד ברגר כעורך דין המתמחה בסחר בינלאומי. בשנותיו האחרונות כיהן כיושב ראש חברת ייעוץ לעניינים בינלאומיים ויושב ראש מועצה להשקעות בינלאומיות.
באפריל 2005 הודה ברגר בסעיף אישום משני בדבר נטילה בלתי מוסמכת ואחזקה של חומר מסווג מהארכיון הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון. על פי התובע הראשי בתיק זה, נטל ברגר רק העתקים של מסמכים בעלי מידע מסווג, ושום חומר מקורי לא הושמד. הרקע לפרשת נטילת המסמכים הייתה לפני עדותו בוועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר, על דרך התנהלות ממשל קלינטון כנגד תכנוני מתקפות טרור משולבות של ארגון אל-קאעידה לפתיחת המילניום בשנת 2000, שאחת מהן נתגלתה בטעות.
בשנת 2008 שימש כיועץ מדיניות חוץ לקמפיין הבחירות המקדימות לנשיאות 2008 של הילרי קלינטון.
התגורר בשכונת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי.. היה נשוי לסוזן ברגר, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ברגר נפטר מסרטן בביתו שבוושינגטון ב-2 בדצמבר 2015, והוא בן 70, כשנה לאחר האבחון הראשוני.
סנדי ברגר (במרכז) יחד עם הנשיא ביל קלינטון ושרת החוץ מדליין אולברייט
הערות שוליים

↑  רויטרס,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'מת סנדי ברגר, היועץ לביטחון לאומי בממשל קלינטון, בגיל 70, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2015
↑  Samuel Berger, Adviser to Clinton Who Shaped Foreign Ties, Dies at 70,‏ הניו יורק טיימס, 2 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461417905171  PLWABN: 9812214960705606  BIBSYS: 6026510  GND: 1191856380  ISNI: 0000 0000 3376 0285  LCCN: n97092621  NARA: 10573818  NTA: 13018716X  SUDOC: 080291643  VIAF: 53439700   WorldCat (עם VIAF): 53439700 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחום רקובר

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1932 (בן 92) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  דין, הלכה 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2018)  פרס ישראל (2002)  פרס כץ  פרס צלטנר (1979) 
 צאצאים:  בנימין רקובר 
 
הרב נחום רָקוֹבֶר (נולד בי"ד בחשוון תרצ"ג, 13 בנובמבר 1932 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים המתמחה בחקר המשפט העברי, משנה ליועץ המשפטי לממשלה לשעבר, חתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשס"ב, ובעל עיטור "יקיר ירושלים".
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נחום רקובר נולד בירושלים לרב חיים רקובר ולחנה מלכה, בתו של הרב שמחה מנדלבוים. בשנת 1947 החל ללמוד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה. כעבור שנתיים, בגיל 16 וחצי, החל ללמוד בישיבת "משכן ישראל" בירושלים, בראשות הרב יעקב כלאב. זמן קצר לאחר מכן התמזגה הישיבה בישיבת מרכז הרב, ורקובר דבק ברב צבי יהודה הכהן קוק שעמד בראשה. בין השאר, סיכם את שיעורי רבו על פרק "קניין תורה" במסכת אבות, אשר נערכו ונדפסו לימים בספר מיוחד בידי בנו הרב בנימין רקובר. הוא השתתף גם בשיעוריו של הרב הנזיר. רקובר למד במשך שנים רבות בחברותא עם הרב דוב ליאור. לצד לימודיו בישיבה השלים את בחינות הבגרות. בשנת 1953 הוסמך לרבנות.
בשנת 1952 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1957 והוסמך כעורך דין ב-1959. הוא החל ללמד באוניברסיטה בשנת 1964, במקביל לעבודה כעוזר ליועץ המשפטי לממשלה ולוועדת החוקה, חוק ומשפט, וזכה לתואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1968, על העבודה "יסודות ההרשאה במשפט העברי".
שימש פרופסור אורח באוניברסיטת דרופסי שבארצות הברית ב-1970, מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1975–1980, פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ברנדייס ב-1977. בשנת 1981 התמנה לפרופסור חבר במחלקה לקרימינולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1982 נתמנה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לענייני משפט עברי.
בין השנים 2000-2005 שימש חבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות.
קיבל פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשס"ב (2002) הענקת הפרס לוותה בביקורת בגלל אמירותיו נגד קהילת הלהט"ב.
יצירתו המחקרית של רקובר ענפה ומגוונת, ומתפרסת על פני כל תחומי המשפט העברי, בנושאים שלא נחקרו בו מעולם (דוגמת צנעת הפרט, זכויות יוצרים ושילטון החוק), תוך השוואה למשפט הישראלי והצעות חוק שונות. במשך השנים פרסם רקובר קרוב ל-30 ספרים עיוניים, ערך למעלה מעשרה ופרסם יותר מ-250 מאמרים.
מכהן כראש מורשת המשפט בישראל וכנשיא מכללת תלפיות.
פרסים

רקובר זכה על עבודתו במשפט העברי במספר פרסים, בהם:
פרס ישראל (על מכלול פרסומיו)
פרס קוגל של עיריית חולון לשנת 1974 (על הספר "השליחות וההרשאה במשפט העברי")
פרס ירושלים (על הספר "אוצר המשפט - מפתח ביבליוגרפי למשפט העברי")
פרס צלטנר (על מחקר על "ההגנה על כבוד האדם במשפט העברי")
פרס לספרות ולמחקרים תורניים ע"ש הרב י"ל הכהן מימון (על מחקרים במשפט העברי), תש"נ
פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו (על סדרת הספרים "חוק לישראל").
פרס הציונות הדתית לשנת תשע"א
תואר יקיר ירושלים לשנת תש"ע (2010)
חתן אות יקיר המשפט העברי ע״ש כבוד השופט מנחם אלון לשנת ה'תשע"ד (2014)
פרס א.מ.ת. לשנת 2018
חיים אישיים

בשנת ה'תשכ"א נשא לאשה את בתיה לבית בירגר (כ"ו בטבת ה'תרצ"ט–כ"ה בטבת ה'תשס"ח) אשר שימשה כמיילדת בבית החולים שערי צדק עשרות שנים. לבני הזוג תשעה ילדים:
הרב בנימין – עורך ספרי השיעורים על הש"ס של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
הרב אריאל – ר"מ בישיבת "נצר מטעי" באריאל.
הרב יששכר – מנהל חינוכי במוסדות החינוך מוריה.
הרב חיים – מחנך, מנחה סדנאות ומלמד חסידות.
הילה וולברשטיין – סופרת, שותפה לחיבור ספרי הביוגרפיה מלאכים כבני אדם על הרב אברהם יצחק הכהן קוק, משמיע ישועה על הרב צבי יהודה הכהן קוק ורב הכותל על הרב מאיר יהודה גץ, וזוכת פרס עמינח לשנת תשס"ד. נשואה לרב יצחק וולברשטיין, ראש כולל ביישוב שומריה.
מוריה הרמן - ד"ר באוניברסטת בר-אילן. נשואה לרב גד הרמן ר"מ בישיבת אורות הזורעים.
רחל שפירא - נשואה לרב יצחק שפירא ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר ומנהיגה של קהילת חסידי הרב יצחק גינזבורג בירושלים, ממחברי הספר תורת המלך.
חנה מלכה - נשואה לרב חיים צפרי, חבר בית הדין לענייני ממונות בבנימין.
יעל - נשואה לרב עדיאל דומוביץ' – ראש כולל דולב-טלמונים.
אחיו היו הרבנים שמחה רז וברוך רקובר. גיסיו: הרב ישעיהו הדרי ופרופ' משה ימר.
מספריו וממאמריו > מספריו

השליחות וההרשאה במשפט העברי, תשל"ב.
אוצר המשפט - מפתח ביבליוגרפי למשפט העברי, תשל"ה (2 כרכים בעברית, וכרך נוסף בלועזית).
עדות בשבועה, תשמ"א.
הלכות יום העצמאות ויום ירושלים, ירושלים תשמ"ה.
עושר ולא במשפט, תשמ"ח.
המסחר במשפט העברי, תשמ"ח.
שלטון החוק בישראל, תשמ"ט.
זכות היוצרים במקורות היהודיים, תשנ"א.
המשפט העברי בחקיקת הכנסת, 1988.
המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל, 1989.
הרמב"ם והחוק במדינת ישראל, תשמ"ה-1985.
מורה דרך במקורות המשפט העברי.
ניבי תלמוד - אמרות, פתגמים ומטבעות לשון מתחום המשפט - ביאורם, הוראתם ושימושם, תשנ"א.
סדרת חוק לישראל - עריכה שיטתית ועדכנית של המשפט העברי, תשנ"ב-תשע"ד (11 כרכים בנושאים: שכירות ושאילה, שומרים, ערבות, נזיקין, עשיית עושר ולא במשפט, השבת אבדה, שליחות, נאמנות בנכסים, פגמים בחוזה, שיתוף בנכסים).
איכות הסביבה - היבטים רעיוניים ומשפטיים במקורות היהודיים, תשנ"ד.
לשילובו של המשפט העברי במשפט הישראלי, תשנ"ט-1998.
גדול כבוד הבריות - כבוד האדם כערך-על, תשנ"ט.
מסירות נפש - הקרבת היחיד להצלת הרבים, תש"ס-2000.
מטרה המקדשת את האמצעים, ירושלים: הוצאת ספרית המשפט העברי, תש"ס.
ההגנה על צנעת הפרט, תשס"ו.
השלום כערך על.
סודו של המשפט העברי - צדק משפט יושר ורחמים, 2019.
קנין תורה ביאור הרב צבי יהודה הכהן קוק למסכת אבות, אלון שבות: המרכז לתרבות ישראלית, תשמ"ג
הערות שוליים

↑  ראו: קל"ח פתחי חכמה עם "פתחי הפרדס", מכון נזר דוד תשס"ט, מבוא עמ' 29 בהערה
↑  הרב פרופ' נחום רקובר, 'זכרתי ימים מקדם: זכרונות על הרצי"ה זצ"ל', בתוך: שמעתין 184, שבט תשע"ג, עמ' 135–147
↑  הוסמכו 55 עו"ד חדשים, דבר, 21 באפריל 1959.
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 25 באפריל 1968
↑  חתן פרס ישראל לספרות - הרב פרופ' נחום רקובר, באתר גלובס, 7 במרץ 2002
↑  ההומואים והלסביות: לפסול פרופ' רקובר מקבלת פרס ישראל, באתר וואלה, 19 במרץ 2002
↑  i24NEWS, פרסום ראשון: החוקר שממומן ע"י המדינה - ומקדם את הרפורמה המשפטית, באתר i24NEWS, ‏2024-12-01
↑  בורג מסתייג מהדברים בעניין פיזור עיריית עכו, דבר, 16 במרץ 1975
↑  על אודותיה ראו: חידושים ברפואת נשים, מכון פוע"ה תשס"ט, עמ' 17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266980805171  GND: 1023558742  ISNI: 0000 0001 1439 5531  LCCN: n83206343  NKC: ola20231197121  NTA: 129794910  SUDOC: 234778857  VIAF: 22552023   WorldCat (עם VIAF): 22552023
אבי עורי

| --- | --- |

צילום מ-2023
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) נתניה
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  בית חולים תל השומר 
 
אבי (אברהם) עורי (יליד 1948) הוא רופא שיקומי ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואה שיקומית באוניברסיטת תל אביב, ולשעבר מנהל החטיבה לשיקום בבית החולים השיקומי "רעות" בתל אביב. נודע בפעילותו בקידום הרפואה השיקומית ועידוד ספורט נכים בישראל. פעל פעילות מקיפה אקדמית ומחקרית ועוסק, בנוסף, גם בתחומים של ההיסטוריה והפילוסופיה של הרפואה, ביו-אתיקה, 'רפואה ושואה', הרפואה בפולין בין שתי מלחמות העולם וההשפעות ארוכות הטווח של נכות ושל שהייה בשבי האויב.
קורות חייו

אבי עורי גדל בנתניה. הוריו אממה (לבית לוין) וישראל (יורק לדרמן), שניהם ילידי פולין, הגיעו לישראל במהלך מלחמת העולם השנייה. אבי למד בבית הספר היסודי ביאליק ואחר כך בתיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי בנתניה.
בשנת 1973 סיים כעתודאי לימודי רפואה במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וב-1973 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בחודש ספטמבר ירד לשירות מילואים במעוזי קו בר לב לחופי תעלת סואץ, יחד עם כמה מחבריו למחזור. הוא אמור היה לסיים את שירות המילואים ב-7 באוקטובר, למחרת יום הכיפורים, ולכן בערב יום הכיפורים כבר היו בבסיס טסה, כ-20 ק"מ מהתעלה. בשל הכוננות שהוכרזה בסיני ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, התבקש עורי להתנדב לעוד שלושה ימי מילואים ולחזור למעוז שלא היה בו רופא. אבי הסכים להתנדב, והגיע למעוז 'חיזיון', ביום הכיפורים בערך בשעה אחת בצהריים. חיילי המעוז לא היו מודעים לכוננות, חלקם ישנו וחלקם צמו ואבי הספיק לערוך את הציוד הרפואי בבונקר 'מרפאה' במעוז. ברבע לשתיים בצהריים החלו המצרים להפגיז את כל קו המעוזים בתעלה, וכוחות רבים החלו לחצות את התעלה בסירות וכך פרצה מלחמת יום הכיפורים. לוחמי המעוז לחמו בגבורה בניסיון לעצור את הצבא המצרי לחצות את התעלה ולכבוש את המעוז. במהלך הלחימה ובמהלך הניסיון לצאת מהמעוז נהרגו 13 מתוך 21 קציני וחיילי המעוז.
ביום החמישי למלחמה, יצא עורי מהבונקר העשן והמפויח ונפל בשבי יחידת הצבא המצרי. קצין מצרי הציל אותו פעמיים מהוצאה להורג בידי כיתת חיילים מצריים. עקב פציעתו הקשה בריאותיו כתוצאה משאיפת עשן הלהביורים ורימוני עשן אפור שהתפוצצו בתוך המעוז, הועבר עורי, לאחר תקופת חקירות קשה, לאגף החולים והפצועים בכלא עבאסייה בקהיר שם הוחזקו כל השבויים הישראליים. בכלא עזר בטיפול בשבויים אחרים ולאחר 44 ימים בשבי הוחזר לישראל ב-19 בנובמבר 1973.
כיוון שהיה עתודאי, גויס מיד לצה"ל, והוצב לשרת במרכז השיקום בבית החולים תל השומר. בשנים 1974–1978 התמחה שם ברפואה שיקומית, בהדרכתו של מנהל המחלקה השיקומית, פרופסור רפאל רוזין. בהמשך נשלח להשתלמות באנגליה ובארצות הברית, וב-1982 התמנה לסגנו של פרופ' רוזין. אחרי מותו של רוזין בשנת 1985, מונה עורי למנהל מרכז השיקום, אותו ניהל בשנים 1985–1999.
ב-1988 התמנה כפרופסור חבר לרפואה שיקומית באוניברסיטת תל אביב והחל משנת 2000 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1999 התפטר מתל השומר, ועבר לנהל את החטיבה לרפואה שיקומית בבית החולים השיקומי 'רעות' בתל אביב, וסינף אותה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות ניסיונו האישי כשבוי מלחמה וניסיונו האקדמי, צורף לצוות מחקרי בראשות ובהובלת פרופ' זהבה סלומון, לחקור סיבוכים רפואיים ונפשיים ארוכי טווח של פדויי השבי והלומי הקרב.
נמנה עם מייסדי עמותת "ערים בלילה" הנאבקת להכרה ולשיקום פדויי השבי בישראל. הוא נמנה גם על מייסדי עמותת 'אתגרים'.
ב-2023-2012 היה עורי חבר בוועדת "לנסט" לנושא "רפואת הנאצים והשואה".  
במהלך שנות עבודתו נשלח לשליחויות וייעוצים שיקומיים ברחבי העולם, על ידי משרד החוץ ומשרד הביטחון, ארגון הג'וינט (AJDC) הכוח הרב הלאומי של האו"ם לארצות: צ'כיה, קרואטיה, סרי לנקה, אל סלוודור, סין, מונגוליה, איי פיג'י, ועוד.
שימש כרופא התאחדות ספורט הנכים בישראל ובוועדות הפאראלימפיות הבינלאומיות, ובשנים 1977–1992 שימש כרופא משלחות ספורטאי ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
בשנים 2000–2005 שימש כחבר בוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות.
חיים אישים

אבי עורי נשוי לקרין ולהם שתי בנות. בזמן הפנוי מתופף בתחום מוזיקת ג'אז. אחיו הצעיר הוא בני עורי, איש רדיו טלוויזיה.
הוקרה

2013 - פרס מיוחד של שרת הבריאות על הספר שערך: "יסודות ברפואה השיקומית"
2015 - פרס מפעל חיים מטעם האיגוד הישראלי לרפואה שיקומית
2016 - אות הוקרה מתנועת אומ"ץ
2021 - פרס ע"ש מיכאל לנדאו מטעם מפעל הפיס על מפעל החיים ברפואה שיקומית
יוני-יולי 1990 - מלגת מימונידס מטעם הפדרציה הרפואית היהודית מאסיה ואוסטרליה (סיור בן חמשה שבועות בסניפי הפדרציה ובמרכזים לרפואה שיקומית ברחבי אוסטרליה, כלל 23 הרצאות, 8 ראיונות לתחנות רדיו ועיתונים מקומיים)
2005 - נבחר לייצג את ההסתדרות הרפואית הישראלית באיגוד הרפואי העולמי - "רופאי הטיפול בעולם"
2019 - פרס למפעל חיים מטעם פורום הוועידות השנתיות בנהריה בנושא "הרפואה והשואה".
ספרים

עורי פרסם בסביבות 250 פרסומים, מתוכם 5 ספרים.
2011 - עם אברהם לזר ורפאל חרותי - יסודות ברפואה השיקומית
Ohry A & Ohry-Kossoy K, Spinal cord injuries in the 19th -  century - background, research and treatment. Supplement to "Paraplegia", ISSN 0031-1758, published by Churchill Livingstone 1989.
Kossoy E & Ohry A. The Feldsher: Medical, Sociological and  Historical Aspects of Practitioners of Medicine with below University Level Education, the Magnes Press, the Hebrew University, Jerusalem, 1992. (ISBN 965-223-789-2).
Ohry A, & Shaked A (ed): Introduction to Rehabilitation Medicine (306 pp in Hebrew). Ministry of Defense, 1990
.Ohry A,(Editor) Topics in Spinal Cord Injury. Speed Print, Jerusalem, 1995.(Hebrew)
Ohry A, An Introduction to the History of RehabilitationMedicine in Israel. Printed by the Tel-Aviv University Press, 149 pages, 1997. (Hebrew)
Ohry A, (editor). : Essentials of Rehabilitation Medicine. Reuth MC & Heiliger, Tel Aviv, 700p, 2012,(Hebrew and English)
הערות שוליים

1 2 3  מהשבי המצרי ועד התמיכה בפדויי שבי, באתר ערוץ 7
↑  נימוקי ועדת הפרס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276587505171  BIBSYS: 90344580  ISNI: 0000 0000 6697 2284  LCCN: n88008728  RERO: 02-A006123725  VIAF: 6470631   WorldCat (עם VIAF): 6470631
פרשת שנאו

תחנת הרכבת במרשג (2006), בה התבצעה החטיפה
פרשת שנאו הייתה חטיפה של בני ערובה יהודים באוסטריה והמשבר שהתפתח בעקבותיה ביחסי אוסטריה–ישראל. החטיפה התרחשה ב-28 בספטמבר 1973, שמונה ימים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
רקע > העלייה מברית המועצות

בראשית שנות ה-70 החל גל עלייה מברית המועצות שהתאפשר מחד עקב התעוררות רגשות ציוניים בקרב יהודי ברית המועצות, ומאידך מרגישות סובייטית לדעת הקהל העולמית שהתעוררה עקב פעולות של אלה, כדוגמת מבצע חתונה.
בקשת אשרת יציאה משלטונות ברית המועצות הייתה כרוכה בסיכון רב. שלטונות ברית המועצות נטו לפגוע במבקשים על ידי סילוקם ממקום העבודה ושלילת זכויות אחרות, ולפעמים אף מעצרם. ליהודים שביקשו אשרת יציאה לא הייתה כל דרך לדעת איזו תשובה יקבלו ומתי. בדרך כלל, ניתנה האשרה במפתיע, ולמקבלי האשרה הוקצו ימים מועטים להסתלק מברית המועצות. לעיתים היה מדובר בפרק זמן כה קצר עד שאלו אפילו לא הספיקו להפרד מיקיריהם.