stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיבט
דמוגרפיה > עמדת הקהילה הטיבטית הגולה

במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה העשרים, נשלחו אסירים רבים (למעלה ממיליון, על פי כמה מקורות), למחנות עבודה בצ'ינגהאי, ולאחר שחרורם מצאו תעסוקה במקום. הפחתת הנוקשות הכלכלית ועלייה בניידות הפנימית בסין, הביאו החל משנות השמונים של המאה העשרים לשטף הגירה של סינים בני האן לטיבט לצורכי עבודה או להתיישבות קבע, אך מספרם הממשי נותר שנוי במחלוקת.
על פי הממשלה הגולה, מספר הלא-טיבטים בטיבט עומד כיום על 7.5 מיליון, לעומת שישה מיליון טיבטים (הנתונים מתייחסים לשטחים הטיבטיים על פי הגדרתה של הממשלה הגולה, ולא למחוז האוטונומי). לטענתם, זוהי תוצאה של מדיניות מכוונת של הממשלה, מתוך מטרה לפגוע בסיכויים לעצמאות טיבטית, וככזו היא נוגדת את אמנת ז'נבה מ-1946, האוסרת על יישוב שטחים כבושים. הממשלה הגולה מטילה ספק גם בנתונים המתפרסמים על ידי ממשלת סין, כיוון שהם אינם מתייחסים לחיילי הצבא הסיני המוצבים בטיבט, וגם לא למהגרים הלא-רשומים. בהקשר זה גם מוזכרת מסילת הרכבת ללהסה, שנחנכה ב-2006, כגורם שעלול להגביר את ההגירה לטיבט.
דת

הדת היא מרכיב חשוב מאוד בחיי הטיבטים, ויש לה השפעה חזקה על כל היבטי החיים.
רוב הטיבטים מאמינים בדת שהיא סינתזה בין דת הבון לבין הבודהיזם.
דת > בון

דת הבון (Bön או Bon) היא הדת העתיקה של טיבט, היא כשלעצמה מחולקת לדת האלים (לה צ'וס) ודת האנשים (מי צ'וס, או גקונג).
דת האנשים מועברת בצורת מיתוסים וסיפורי עם, על פי דת זו העולם נברא על ידי אלי השמיים או ההרים (וכן אלי הסלעים והעצים) שירדו מהשמיים (פיווה). כאשר האלים ירדו הם הביאו איתם את הצמחים, את בעלי החיים ואת האנשים. תקופה מסוימת חיו האלים יחד עם בני האדם עד שהשטן נמלט מכלאו והפיץ את הרשע בעולם. כתוצאה מכך עלו חלק מהאלים חזרה לשמיים וחלק הפכו לתת-קרקעיים (אלי הקלו), בהם אלי (או אלות) המים. העולם התדרדר.
המלך הראשון נולד כתוצאה מזיווג של אל שירד מהשמיים עם אחת מאלות המים ומכאן קדושתו ותפקידו המרכזי של המלך בדת.
בדומה למקובל בסין, יש בכל בית אל תנור המטבח או אל האח המבוערת, שנקרא גם העמוד אל השמיים. בהתאמה, הפתח שבגג, ממנו נכנס האור ויוצא העשן הוא "פתח השמיים".
ההרים מייצגים את האלים ולכן הם קדושים ומכונים אל המקום או עמוד השמיים אבל גם קודקוד האדם הוא אל המקום בזכות האמונה כי בעבר היה יוצא מראשם של המלכים "חבל מו" מאגי, העשוי מקרני-אור ודרכו היו עולים בערב לשמיים וחוזרים עם בוקר לאדמה. על פי האמונה המלכים לא מתו אלא בשלב מסוים עלו לשמיים דרך חבל המו שלהם.
בכל שנה חדשה נערכות תחרויות מסוגים שונים המייצגות את המאבק בין האלים לשדים.
עם הגעת הבודהיזם שילב הבון לתוכו אלמנטים בודהיסטיים רבים וכן מיתולוגיות אחרות שחילחלו לטיבט מאיראן ומסין. כך הוגדר בנרב ני-בו כמייסד דת הבון וקיבל מאפיינים איראניים ובודהיסטיים. וכך יש בכתבי הקודש של הבון כמה גרסאות לסיפור הבריאה המושפעות ממקורות שונים.
דת > בודהיזם

הבודהיזם הובא לטיבט במאה ה-7, ובסוף המאה ה-8 כבר הופיע בתעודות רשמיות כדת המדינה. במאה ה-9 הייתה תקופה בה נאסר הבודהיזם והוחזרה דת הבון.
טיבט היא המרכז המסורתי של הבודהיזם הטיבטי, צורה ייחודית של וג'ריאנה, המתקשרת גם למסורת בודהיזם השינגון ביפן. פרט לטיבט, נפוץ הבודהיזם הטיבטי גם במונגוליה, וברפובליקות בוריאטיה, טובה, וקלמיקיה שברוסיה.
דת > אסלאם

בערים טיבטיות יש גם קהילות מוסלמיות קטנות המכונות קאצ'י. אלה קושרות את מוצאן לשלושה אזורים: קשמיר ("קאצ'י יול" בטיבטית עתיקה), לדאק, ומדינות טורקיות במרכז אסיה. גם לפרס הייתה השפעה מוסלמית על טיבט. לאחר הפלישה לטיבט ב-1959 ביקשה קבוצה של טיבטים מוסלמים לקבל אזרחות הודית על-סמך שורשיהם בקשמיר והממשלה ההודית הצהירה עוד באותה השנה שכל הטיבטים המוסלמים הם מעתה ואילך אזרחי הודו. פרט לאלה יש גם קהילה מוסלמית סינית מבוססת בטיבט, הקשורה לבני החְווֵי הסינים. הטענה היא שמהגרים מוסלמים נכנסו לראשונה לטיבט בסביבות המאה ה-12. נישואים ויחסים חברתיים הביאו לגידול הדרגתי באוכלוסייה זו.
תרבות

ארמון פוטאלה, אשר נקבע כאתר מורשת עולמית, הוא משכן העבר של הדלאי לאמה. הארמון נבנה על ידי הדלאי לאמה ה-5 במאה ה-17 ובו כ-1,000 חדרים, והוא פתוח בחלקו למבקרים. הכניסה לטיבטים אסורה ביום ההולדת של הדלאי לאמה הנוכחי. גם נוֹרְבּוּלִינְגְקָה, שהיה מעון הקיץ של הדלאי לאמה הוא אתר מורשת עולמית.
בעת דיכוי המאבק לשחרור בשנות החמישים, ובזמן מהפכת התרבות של שנות ה־60, נהרסו או הושחתו מרבית האתרים ההיסטוריים בטיבט. טיבטים מאמינים כי עבודות הבנייה בכמה מנזרים חשובים הם ניסיונות להציג מצג שווא של המצב בטיבט.
לקריאה נוספת

ברוק לארמר, הקשר בין קרחונים לאנשים, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 143, אפריל 2010
תיאודור איליון, בטיבט הסודית, ספר מסע שנכתב בשנות ה-30 על מסע של הרפתקן לטיבט. הוצאת אופוס 2015
הערות שוליים

↑  Jessica Hendy, Ancient protein analysis in archaeology, American Association for the Advancement of Science, ‏15 בינואר 2021
1 2  Chen, F. et al (2019) A late Middle Pleistocene Denisovan mandible from the Tibetan Plateau. Nature
↑  Zhang, J.F. and Dennell, R., 2018. The last of Asia conquered by Homo sapiens. Science, 362(6418), pp.992-993.
↑  Mitochondrial genome evidence reveals successful Late Paleolithic settlement on the Tibetan Plateau
↑  Nature Editorial (2019) The mysterious Denisovans have at last come in from the cold. Nature
↑  קדמוניות נופי ארץ-ישראל : הביוגרפיה של העם על פי הגאוגרפיה של הארץ עמוד: 22, מנשה הראל, כנרת, זמורה דביר בע"מ,2005
↑  המילה צ'וס משמעה מנהג
↑  מקביל לעידן השחור ההינדי והאלים יחזרו בעידן עתידי ואז גם תהיה תחיית המתים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4060036-1  ISNI: 0000 0001 1781 6290  LCCN: n2011015804  NKC: ge131050  NSK: 000192952  VIAF: 262467023   WorldCat (עם VIAF): 262467023 
אוטונומיות טיבטיות בסין העממית
לסת האדם הדניסובי ממערת באישיה (טיבט), כ-160,000 שנים לפני זמננו.
מפת אסיה במאה ה-7 לספירה. טיבט מופיעה במרכז בורוד.
מפה של להסה, בירת טיבט, מתחילת המאה ה-19
ארמון פטאלה בלהסה
נזירים בודהיסטים צעירים במנזר דרפונג שבטיבט
אורח החיים של מרבית הטיבטים לא השתנה רבות במשך השנים, והם עדיין משתמשים ביאק הבית לצרכים שונים
שפן הסופר

ערך זה עוסק בסופרו של יאשיהו מלך יהודה. אם התכוונתם לשפ"ן הסופר, מנהל דפוס וילנא, ראו .
שפן הסופר קורא את התורה לפני המלך יאשיהו, תמונה של יוליוס שנור פון קרולספלד (1860)
שָׁפָן בֶּן-אֲצַלְיָהוּ בֶן-מְשֻׁלָּם הַסֹּפֵר (או בקיצור, שפן הסופר) היה סופרו של יאשיהו מלך יהודה. מפורסם בשל חלקו בפרשת מציאת ספר התורה, ולאחר מציאתו היה זה שפן שקרא בספר התורה לפני המלך יאשיהו. בעקבות כך חולל יאשיהו רפורמה פולחנית משמעותית בממלכת יהודה, שעד אז היה נהוג בה פולחן לאלים רבים במקומות רבים.
שפן הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
אזכורו בתנ"ך

מופיע בתנ"ך כסופרו של יאשיהו מלך יהודה.
בשנה ה-18 למלכותו, התעורר יאשיהו לשפץ את בית המקדש שהיה מוזנח עד אותו הזמן. במהלך השיפוץ שלח יאשיהו את שפן אל חלקיהו בן שלום הכהן הגדול, למנות את הכסף שנאסף מהעם לצורך השיפוץ. חלקיהו מצא בבית המקדש ספר תורה, וכאשר שפן בא אליו למניית הכסף מסר לו חלקיהו את הספר שייתן אותו למלך.
שפן הגיע למלך וקרא לפניו את ספר התורה. כאשר שמע יאשיהו את התוכחה הקשה הכתובה בתורה, והעונשים הקשים הצפויים לבוא על עם ישראל כאשר יעברו על התורה, קרע את בגדיו לאות צער, ושלח את חלקיהו ושפן יחד עם שרים נוספים לשאול את פי חולדה הנביאה על העניין. לאחר שחולדה התנבאה על קיומם של העונשים הקשים המוזכרים בתורה, בעקבות חטאי מנשה ובנו אמון, חולל יאשיהו מהפכה דתית משמעותית בארץ, שבה אסר בממלכה את הפולחן הפוליתאיסטי, כמו גם את הבמות שבהן הקריבו לה' מחוץ לבית המקדש, וריכז את הקרבת הקרבנות בבית המקדש בלבד.
משפחתו

שפן השתייך למשפחה שבניה כיהנו במשרות בחצר המלוכה ביהודה, ונטייתם הייתה לטובת ציות לבבלים. בניו של שפן היו שרים וסופרים חשובים אצל מלכי יהודה:
אחיקם – היה מחשובי השרים בתקופת יאשיהו ובניו, והיה מן השרים אותם שלח יאשיהו אל חולדה הנביאה בעקבות קריאת ספר התורה. אחיקם היה מתומכי ירמיהו הנביא, והצילו ממוות בידי העם.
גדליהו בן אחיקם  – היה מושל יהודה האחרון, לאחר חורבן הבית.
גמריהו – היה שר בחצר המלך יהויקים.
מיכיהו בן גמריהו –  סיפר לאביו ושאר השרים על הדברים שקרא ברוך בן נריה תלמידו של ירמיהו הנביא מתוך מגילה שכתב ירמיהו על הפורענות שתבוא על יהודה בידי מלך בבל.
אלעשה – היה אחד משני השרים שנשלחו על ידי צדקיהו מלך יהודה אל נבוכדנצר השני מלך בבל. באותה הזדמנות שלח בידם ירמיהו הנביא איגרת לגולים, להודיע כי הם עתידים להישאר בבבל זמן רב. מעשה זה מורה לכאורה על נאמנותם של שני השרים (אלעשה בן שפן וגמריה בן חלקיהו) לנביא, למרות שזה היה נגד המגמה הרווחת אצל שרי המלוכה באותה תקופה.
יאזניהו – נזכר לגנאי בספר יחזקאל, בין שבעים אנשים מזקני ישראל שהקטירו קטורת לעבודה זרה. הזכרת שמו של יאזניהו בייחוד בין שבעים האנשים, מעידה לדעת רש"י על חשיבותו המיוחדת בתוך העם, שעל כך הקפיד עליו ה' יותר משאר הזקנים, כי הוא עלול ללמד יותר את העם לחטוא בעבודה זרה.
נוסף על בני המשפחה המוזכרים במקרא, ייתכן שניתן לזהות בני משפחה נוספים לפי בולות שהתגלו הנושאות שמות הזהים לשמות דמויות מוכרות במשפחה. אישים שייתכן שמתייחסים למשֻלם, סבו של שפן, הם: מעשיהו בן משֻלם, נריהו בן משלם, יחמליהו בן מעשיהו, שפטיהו בן מעשיהו, וחנניהו בן נריהו; ואישים שייתכן שמתייחסים לצאצאי שפן הם: אלשמע בן גדליהו ונחמיה[ו?] בן מיכיה[ו?].
במחקר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש לפרט על מקומו של שפן בגיבוש רפורמת יאשיהו לפי המחקר.
ב"בית הבולות" שבעיר דוד נמצאה בולה בקוטר 1 ס"מ ועליה הכתובת ”לגמריהו בן שפן”. הבולה זוהתה כשייכת לבנו של שפן הסופר, גמריהו בן שפן.
בספרות חז"ל

שפן מוזכר בספרות חז"ל באופן חיובי ביותר, כמי שהציל את עם ישראל משכחת התורה, ובכך העמידו אותו בשורה אחת עם משה רבנו, עזרא הסופר ורבי עקיבא:
מה אילו זה שעמד וקיים תורה בישראל, לא הייתה תורה משתכחת? מה אילו לא עמד שפן בשעתו, עזרא בשעתו, רבי עקיבא בשעתו, לא הייתה תורה משתכחת?
משמעות דברי חז"ל אלו היא, כי חטאי מנשה ואמון, והובלתם את העם בדרך הרחוקה מן התורה, הובילו את העם כמעט לשכחת התורה כליל. אך מעשי שפן שבא והקריא לפני המלך את ספר התורה - וגרם בכך למהפך שהוביל יאשיהו - הובילו לכך שלא תשתכח תורה מישראל.[דרוש מקור: לפרשנות]
מסיפור קריאת ספר התורה על ידי שפן בפני המלך יאשיהו, למדו חז"ל את דין שומע כעונה. כי אף על פי ששפן היה הקורא בתורה, נאמר בפסוק: ”כֹּה אָמַר ה', הִנְנִי מֵבִיא רָעָה אֶל הַמָּקוֹם הַזֶּה וְעַל יֹשְׁבָיו, אֵת כָּל דִּבְרֵי הַסֵּפֶר אֲשֶׁר קָרָא מֶלֶךְ יְהוּדָה” (מלכים ב', כ"ב, ט"ז), הרי שהקריאה מתייחסת ליאשיהו מפני הקשבתו לקריאת שפן.
שימוש בשם בתרבות

מנהל ההדפסה של ש"ס וילנא, שמואל שרגא פייגנזון (1838–1932), השתמש בכינוי "שפ"ן הסופר".
בשנות ה-60 וה-70 פרסמה הוצאת עם עובד סדרת ספרי ילדים בשם "ספריית שפן הסופר". בין הספרים שיצאו במסגרת הסדרה: המפוזר מכפר אז"ר, מיץ פטל והביצה שהתחפשה.
ראו גם

מציאת ספר התורה בימי יאשיהו
רפורמת יאשיהו
חלקיהו בן שלום
הערות שוליים

↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  מלכים ב', כ"ב, ג'–ט"ו.
↑  בימי אבותיו של יאשיהו, מנשה ואמון שעבדו עבודה זרה והזניחו את המקדש.
↑  שמואל ייבין, משפחות ומפלגות בממלכת יהודה, תרביץ י"ב, 1941, עמ' 255–258
↑  מלכים ב', כ"ב, י"ב; ירמיהו, כ"ו, כ"ד.
↑  ירמיהו, ל"ו, י'.
↑  ירמיהו, ל"ו, י"א–י"ג.
↑  ירמיהו, כ"ט, ג'.
↑  ח', י"א.
↑  רש"י שם.
↑  שמואל ייבין, משפחות ומפלגות בממלכת יהודה, תרביץ י"ב, 1941, עמ' 248, 257–258
↑  יגאל שילה, אוצר של טביעות־חותם ישראליות על בולות מעיר־דויד, קדמוניות יט, 1986, עמ' 9 (ראו גם העתק של המאמר, עם מספרי עמודים שונים מהמקור)
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ל"ח, עמוד ב'.
שושלת שפן הסופר - סוף ימי בית המקדש הראשון
ג'באליה

ערך זה עוסק בעיר ברצועת עזה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הריסות בג'באליה לאחר מבצע עופרת יצוקה
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  צפון עזה
 חבל ארץ:  רצועת עזה
 שטח:  25 קמ"ר
 גובה:  40 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  172,704 (2017)
 קואורדינטות:  31°31′41″N 34°29′00″E﻿ / ﻿31.528114°N 34.483244°E﻿ / 31.528114; 34.483244
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.jabalia.ps/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) ג'באליה(למפת מערב הנגב רגילה) ג'באליה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'באליה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'באליה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ג'באליה (בערבית: جباليا, תעתיק מדויק: ג'באליא) היא עיר בצפון רצועת עזה, כארבעה ק"מ צפונית לעיר עזה. במקורה הייתה עיירה קטנה שתושביה באו מהרי חברון (ומכאן שמה "ההרריים" בעברית), ולידה הוקם מחנה הפליטים ג'באליה לפליטים פלסטינים ממלחמת העצמאות ב-1948.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-2017 מנתה אוכלוסיית העיר כ-172,704 נפש.
למעשה, קיים רצף של שטח בנוי בין העיירה בית לאהיא הנמצאת בצפון רצועת עזה ובין העיר עזה. מדרום לבית לאהיא נמצא מחנה הפליטים ג'באליה. מדרום לו העיר ג'באליה, בדרום ג'באליה עִזְבְּת עבד רבו המזרחית לעיר עזה והעיירה נזלה.
היסטוריה

אזור ג'באליה היה ידוע במאות השנים האחרונות באדמתו הפורייה ובעצי ההדרים שגדלו בו. מושל עזה הממלוכי, האמיר סנג'ר אלג'אולי, בנה במקום במאה ה-13 מסגד שממנו שרדו פורטיקו וצריח. שאר חלקי המסגד נבנו מחדש במאה ה-20. הפורטיקו מורכב משלוש ארקדות הנתמכות בארבעה עמודים. נתגלו במקום שרידי בית קברות מהתקופה הרומית והביזנטית ושרידי כנסייה ביזנטית הכוללת פסיפס ובו ציורי בעלי חיים, ציפורים, צמחים וכתובות שונות.
ב-1957 מנתה אוכלוסיית הכפר, יחד עם כפר נזלה הסמוך מצפון-מערב, כ-6,000 נפש ופרנסת רוב התושבים הייתה על חקלאות ומיעוטם על דיג.
בשנת 1997 הוקם בעיר בית החולים אל-עוודה.
ב-1 בנובמבר 2005 חיסלה ישראל בסיכול ממוקד את פאזי אבו קריע, מפקד ג'באליה בארגון חמאס שהיה מעורב בפיגוע בנמל אשדוד (יחד עם בכיר גדודי חללי אל-אקצא חסן מדהון).
ב-15 בינואר 2009, במהלך מבצע "עופרת יצוקה", תקפה ישראל מהאוויר את ביתו של איאד סיאם בשכונה. בתקיפה נהרגו סיאם, פעיל חמאס בכיר; אחיו, סעיד סיאם, ממנהיגי חמאס שהיה היעד לתקיפה; וסלאח אבו שראח, ראש מנגנון ביטחון הפנים של חמאס.
ב-16 בינואר, יום למחרת, אירעה התקרית שבה הופגז בשכונה ביתו של הרופא עז א-דין אבו אל-עייש בטעות, בידי כוח שריון ישראלי. בדיעבד קבע בית המשפט הישראלי כי הנזק הגדול בביתו נגרם גם כתוצאה מחימוש שהוסלק בבית בידי ארגוני הטרור ושלא בידיעת בעל הבית, אך דחה את תביעת הנזיקין שהגיש בעניין זה נגד משרד הביטחון הישראלי בשל מותן של שלוש בנותיו ופציעתה של אחרת בתקרית זו.
בסוף החודש, לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף, החלו בצפון הרצועה מעשי איבה בין חמאס לפת"ח. במהלך אירועים אלה נורה ברגליו בג'באליה עומר חדורה, קצין לשעבר במשטרה הפלסטינית.
ב-13 באוקטובר 2012 ביצעה ישראל סיכול ממוקד ברחוב סואן במרכז השכונה, והרגה את הישאם אל-סעדני, טרוריסט שהיה חבר מייסד של מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים ברצועת עזה ומנהיג "צבאות הייחוד והג'יהאד בפלסטין", סניף של אל-קאעדה ברצועה. בפעולה נהרג גם אשרף אל-סבאח.
במלחמת חרבות ברזל, במהלך קרב ג'באליה כבשה ישראל את ג'באליה, וב-19 בדצמבר 2023 הכריזה אוגדה 162 על סיום כיבוש השכונה. עוד קודם לכן, ב-31 באוקטובר 2023 ביצעה ישראל סיכול ממוקד באברהים ביארי, מפקד גדוד מרכז ג'באליה של חמאס, שהיה אחראי על שילוח מחבלי נוח'בה לישראל במתקפת הפתע על יישובי עוטף עזה ב-7 באוקטובר של אותה שנה. ביארי היה גם מעורב בפיגוע בנמל אשדוד, בהכוונת ירי רקטי לעבר ישראל במשך שני עשורים ובתכנון פיגועים רבים.
במאי 2024 נערך קרב ג'באליה השני, שבמהלכו נלחמו כוחות צה"ל בהפצצות מהאוויר ובפעולה קרקעית. במהלך הקרב, אותרו והושמדו סדנאות לייצור כלי נשק, הושמדו משגרי רקטות ויותר מעשרה קילומטרים של מנהרות טרור. בתום הקרבות השיבו כוחות צה"ל שבע גופות חטופים. באוקטובר 2024, החל קרב ג'באליה השלישי, שלווה בפינוי נרחב של האוכלוסייה.
ראו גם

ג'באליה (יפו) - שכונה ביפו שהקימו יוצאי ג'באליה העזתית. לאחר שננטשה במלחמת העצמאות שונה שמה לגבעת עלייה.
הערות שוליים

↑  צבי אילן, "עזה", עמוד 277 בנופים ואתרים, הוצאת משרד הביטחון, 1973
↑  נפתחה מועצה כפרית בכפר ג'בליה, דבר, 18 בינואר 1957
↑  עלי ואקד וחנן גרינברג, חיסול ברצועה: נהרג האחראי לפיגוע באשדוד, באתר ynet, 1 בנובמבר 2005.
↑  רובי שטיינברג, חוסל שר הפנים של חמאס סעיד סיאם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 בינואר 2009
↑  אמיר בוחבוט ועמית כהן, "רצועת עזה: חוסל שר הפנים של חמאס סעיד סיאם", באתר nrg, ‏15 בינואר 2009
↑  המבשר, המוסף השבועי, 30 בינואר 2009, עמ' 7.
↑  יואב זיתון, הקשירות במרתף השבויים, דלת המסתור בבית סינוואר: "הושלם כיבוש ג'באליה", באתר ynet, 19 בדצמבר 2023
↑  יואב זיתון, צה"ל יצא מג'באליה - ומסכם: שבעה חללים חטופים הושבו, מאות מחבלים חוסלו, באתר ynet, 31 במאי 2024
↑  יואב זיתון, פשיטה בתנאים חדשים: עזה הפכה לזירה משנית, הפעולה בג'באליה עלולה להימשך חודשים, באתר ynet, 11 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009294039605171  LCCN: nr2006011910  VIAF: 144717857   WorldCat (עם VIAF): 144717857
פליט

ערך זה עוסק באדם שנמלט מביתו או מארצו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פליטים רוסים ליד סטלינגרד, אוקטובר 1942
פליטים פלסטינים, אוקטובר-נובמבר 1948
פליטים מווייטנאם, מאי 1984
פליט הוא אדם שעזב את ביתו ונמצא מחוץ לארץ אזרחותו משום שיש לו חשש מבוסס מפני רדיפה על רקע גזע, דת, לאום, השקפתו הפוליטית או השתייכותו לקבוצה חברתית מסוימת (קבוצה חברתית מסוימת היא קטגוריה עמומה במידה מסוימת אך ברוב מדינות העולם נהוג להכניס נשים לקטגוריה זו).
אטימולוגיה

המילה העברית "פליט" מופיעה מספר פעמים במקורות.
לראשונה היא מוזכרת בפרשת לך לך בספר בראשית, פרק י"ד, פסוק י"ג: "ויבוא הפליט ויגד לאברם". על פי רש"י הכוונה היא לעוג מלך הבשן שנקרא כך משום שנפלט (ניצל) מהמבול.
בספר מלכים ב' מורה יהוא: "אִם-יֵשׁ נַפְשְׁכֶם--אַל-יֵצֵא פָלִיט מִן-הָעִיר, לָלֶכֶת לגיד (לְהַגִּיד) בְּיִזְרְעֶאל".
ספר ירמיהו, פרק מ"ד: "וְלֹא יִהְיֶה פָּלִיט וְשָׂרִיד, לִשְׁאֵרִית יְהוּדָה, הַבָּאִים לָגוּר-שָׁם, בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם".
המילה גם מופיעה במקומות נוספים בספרי ירמיהו, עמוס ואיכה.
הפרוש התנ"כי מכוון לפועל "להפלט" ואילו הפרוש המודרני קרוב יותר למשמעות "עיר מפלט", שהיא התוצא של אותה פעולה. בכך הוא חופף למשמעות המילה באנגלית ורוב השפות הרומאניות המבוססת על Refugium הלטיני. בגרמנית (Flüchtling) ובשפות קרובות המילה שבשימוש מבוססת על הפועל "להימלט".
קיים הבדל בין פליט למבקש מקלט, על אף שכיום ההקבלה בין המונחים אוטומטית ברוב המקרים. אדם הוא פליט מעצם העובדה בשטח, בעוד שבקשת מקלט וקבלתה הם מונחים הקשורים בהכרתו ככזה על ידי המדינה המארחת. ברוב השפות המדוברות במערב, המונח המשמש עבור מקלט מדיני מבוסס על המילה הלטינית Asylum.
פירושים והתייחסות פוליטית

האסכולה המצמצמת גורסת כי רדיפה פירושה אך ורק סכנה לחיים ולחירות, ולא סכנה מסוג אחר, אולם כיום הגישה המקובלת במדינות היא שיש לפרש את המונח רדיפה באופן רחב יותר: לפי סעיף 15 ל- hand book של נציבות האו"ם לפליטים, איום על החיים או החירות הוא תמיד רדיפה אולם ייתכנו גם סוגים אחרים של מצבים שיעלו כדי רדיפה (למשל עינויים והשחתת איבר המין הנשי).
פליטים המבקשים הכרה והגנה מהמדינה הבטוחה הראשונה אליה הגיעו במהלך בריחתם ממדינתם, מוגדרים כ"מבקשי מקלט" על פי האמנה. הגדרת מעמד הפליטים לפי האמנה בדבר מעמדם של פליטים איננה חלה על מקרים של אסונות טבע או משברים כלכליים.
לעיתים המדינה מעניקה מעמד של פליט לאדם בודד המבקש מקלט מדיני, או לקבוצה מצומצמת של נמלטים, ובמקרה זה אין קושי לפליט או למדינה הקולטת אותו למצוא מגורים סבירים לפליט. פעמים רבות, בפרט כאשר הפליטים מגיעים למעמדם זה עקב שינוי פתאומי, כגון מלחמה, הם מקבלים מחסה במחנות פליטים, המורכבים מעשרות, מאות ואף אלפי אוהלים, פחונים או בתים מעץ המהווים משכן זמני עבורם עד שייבנו עבורם בתים קבועים.
ואולם ההכרה של המדינה באדם כפליט היא דקלרטיבית, לא קונסטיטוטיבית. אדם שיש לו חשש מבוסס מפני רדיפה על בסיס אחת העילות הבאות: גזע, דת, לאום, השתייכותו לקבוצה חברתית מסוימת או השקפתו הפוליטית - הוא פליט מרגע שיצא ממדינתו. כלומר, אדם לא הופך לפליט רק כי מדינה מסוימת הכירה בו כפליט, כי אם מרגע שיצא ממדינת המוצא שלו.
פליט sur place (מצרפתית=במקום) הוא אדם שנכנס למדינה מסיבות שאינן קשורות לרדיפה (למשל נכנס כדי לנפוש או כדי לעבוד), ובעקבות התרחשות שקרתה אחרי שהוא נכנס למדינה יש לו חשש מבוסס מפני רדיפה על רקע אחת העילות הבאות: גזע, דת, לאום, השתייכותו לקבוצה חברתית מסוימת או השקפתו הפוליטית (למשל בזמן שהוא שהה במדינה התרחשה הפיכה, שינוי פוליטי משמעותי במדינת המוצא שלו).
פעמים רבות עומד העולם בפני בעיית פליטים, שבאה על פתרונה בשתי דרכים עיקריות:
כאשר חולף האיום שבגללו נמלטו הפליטים מארצם, הם חוזרים אליה.
הפליטים משתלבים במדינה שקלטה אותם בעת שנמלטו או במדינה אחרת, ואין להם עניין בחזרה לארצם.
אף שמקובל על הכול שמתן מחסה לפליטים הוא מטרה הומנית נעלה, פעמים רבות מסרבות מדינות לפתוח את שעריהן בפני פליטים, ולמעשה מפקירות אותם לגורלם. דוגמה קיצונית לכך היא גורלם של פליטים יהודים מגרמניה הנאצית, שנאלצו לעיתים לחזור אל ארץ מוצאם, שבה מצאו את מותם. לעיתים מטלטלת ספינת פליטים רעועה ועמוסה במשך זמן רב בים, עד למציאת מדינה המוכנה לקלוט את הפליטים. על-פי אמנת הפליטים שאושרה בוועידת האו"ם בז'נבה בשנת 1951 ועל פי פרוטוקול משלים משנת 1967, על מדינה להעניק מקלט לפליטים, ואסור לה להחזירם למדינה שממנה נמלטו. מדינות רבות מתעלמות מאמנה זו.
כיום פועלת במסגרת האו"ם נציבות האו"ם לפליטים (United Nations High Commissioner for Refugees,‏ UNHCR), שמאז היווסדה בשנת 1950 עוסקת בשמירה על זכויותיהם ועל ביטחונם של פליטים ברחבי העולם, ומסייעת לממשלות בהשגת פתרון של קבע לבעיית פליטים. חריגים מכלל זה הם הפליטים הפלסטינים, הנמצאים בטיפולה של אונר"א (UNRWA), סוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים (ראו למטה).
אמנה בדבר מעמדם של פליטים

נושא קביעת נהלים לטיפול בפליטים עלה לדיון ציבורי באירופה של בין שתי מלחמות העולם אולם דיון זה לא גובש לכדי כללים מחייבים. בתום מלחמת העולם השנייה היו באירופה ומחוץ לה מאות אלפי פליטים חסרי מעמד חוקי והנושא עלה מחדש לדיון ציבורי. בין הדוחפים לחתימת אמנה בינלאומית היו ארגונים יהודים שזכרו את השואה והשערים הנעולים בפני הבורחים מאימי המשטר הנאצי ואת גורלם של ניצולי השואה ששהו במחנות עקורים באירופה.
בדברי ההסבר לאמנה צוין שמטרתה למנוע הישנות המצב בו פליטים שעברו רדיפה יאלצו להיות מגורשים למדינה בה נרדפו.
האמנה מגדירה מעמד של "מבקש מקלט" - אדם הטוען שנרדף ומבקש מקלט בהתאם לאמנה. האמנה אף מסדירה את היחס שעל פיו יש לבחון את בקשתו של "מבקש המקלט".
סעיף 31(1) לאמנת הפליטים הבינלאומית קובע כי -
"המדינות בעלות האמנה לא יטילו עונשים על פליטים, שבדרכם ישר מן הארץ שבה רחפה סכנה על חייהם או על חירותם, במשמעות סימן א, נכנסו לשטח ארצן או נמצאים בו בלא הרשאה, בתנאי שעליהם להתייצב בלא דיחוי לפני הרשויות ולתת נימוק מספיק לכניסתם או לשהייתם הבלתי חוקית."
משמעות סעיף זה היא כי פליט שנכנס שלא כדין למדינה בה הוא מבקש מקלט, לא יהיה חשוף לסנקציות דוגמת מעצר אם פנה בהקדם בבקשת מקלט, ואם הגיע ישירות ממדינה בה נשקפת לו סכנה (כשמעבר קצר במדינה אחרת או מעבר במדינה בה לא זכה להגנה נאותה, עדיין ייחשב להגעה ישירות מן המדינה בה נשקפת לו סכנה). הסעיף אינו קובע כי אדם שעבר במדינה אחרת אינו פליט ואינו קובע כי ניתן לגרשו למדינה בה נשקפת לו סכנה רק בשל העובדה שלא הגיע ישירות ממדינת מוצאו.
דוגמאות לבעיות פליטים ופתרונן

בתת-היבשת ההודית היו מספר תנועות פליטים משמעותיות.
עם חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947 מיליוני פליטים מהודו התיישבו בפקיסטן, ומיליוני פליטים מפקיסטן התיישבו בהודו.
אחרי כיבוש טיבט על ידי הרפובליקה העממית של סין נקלטו אלפי פליטים טיבטיים בהודו ואף הקימו בה את הממשלה הטיבטית הגולה. פליטים טיבטיים ממשיכים להגיע להודו.
בשנות ה-80 קלטה פקיסטן, תוך קבלת עזרה רבה מארצות הברית, מיליוני פליטים אפגנים (בעיקר פשטונים) שברחו מאפגניסטן עקב הפלישה הסובייטית אליה, חלקם חזרו לאפגניסטן וחלקם נמצאים עדיין בפקיסטן.
בתום מלחמת העולם השנייה (1945) נותרו מאות אלפי פליטים יהודים – מהם היו שניסו לחזור למקומות מגוריהם שלפני המלחמה (ונתקלו פעמים רבות באנטישמיות), או רבים אחרים שניסו להגיע לארץ ישראל. שלטון המנדט הבריטי הטיל הגבלות חמורות על כניסת יהודים לארץ ישראל, והתאמץ לעצור ספינות מעפילים שניסו להביא פליטים יהודים ארצה חרף האיסור. נוסעיהן של ספינות שנלכדו סמוך לחופי ישראל הועברו למחנות פליטים שהוקמו עבורם בקפריסין, שהייתה גם היא תחת שלטון בריטי. רק לאחר הקמת המדינה הורשו פליטים אלה לעלות לישראל. מדינת ישראל הצעירה קלטה מספר גדול מאוד של פליטים ומהגרים כחלק מגל העלייה ההמונית: לצד פליטים יהודים ששהו במחנות העקורים באירופה, הגיע מספר רב של יהודים מארצות ערב, וחלק גדול מהקהילות היהודיות שם התחסל. (ראו הפליטים היהודים ממדינות ערב). בסך הכל קלטה ישראל כ-900,000 פליטים ועולים, אשר קיבלו מעמד של אזרח, במהלך העשור הראשון למדינה.
בעקבות מלחמת העצמאות נוצרה בעיית הפליטים הפלסטינים, כשמאות אלפים מערביי ארץ ישראל המנדטורית עזבו את מקום יישובם. מרביתם לא נטמעו ולא זכו למעמד של אזרח במדינות ערב (פרט לירדן) אלא התיישבו במחנות פליטים ומטופלים על ידי אונר"א ולא על ידי נציבות הפליטים. הגדרותיה של אונר"א למעמד הפליטות שונות מזו של נציבות הפליטים ומשמרות את הסטטוס של צאצאיהם. חרף השנים הרבות שחלפו מאז נוצרה, לא נמצא לבעיית הפליטים הפלסטינים פתרון נאות באף אחת מהארצות אליהן הגיעו. פתרון הבעיה נחשב לאחת הסוגיות הקשות ביותר בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בתום מלחמת וייטנאם (1975) נמלטו מווייטנאם פליטים רבים בספינות, אך התקשו למצוא מדינות שיקלטו אותם. במקרה אחד של פליטים וייטנאמים שספינתם נסחפה בלב ים, שאף מדינה לא הייתה מוכנה לקולטם, החליט ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שזכר פליטי השואה היהודים המטלטלים בלב ים היה זכור לו, לקולטם בישראל.
מלחמת עיראק (2003) וגל מעשי הדמים ששטף בעקבותיה את עיראק במשך שנים אחדות, יצרו מיליוני פליטים, מהם שנמלטו למדינות הסמוכות – ירדן, סוריה ואף מצרים – ומהם שהפכו לפליטים בארצם. אלה הצטרפו לפליטים שנמלטו מעיראק במהלך מעשי איבה קודמים במדינה זו: מלחמת איראן–עיראק (שבין פליטיה גם כאלה שמצאו מקלט באיראן) ומלחמת המפרץ.
פליטי מלחמת האזרחים בסוריה: במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נמלטו מיליוני תושבים מבתיהם, חלקם הפכו לפליטים במדינות הסמוכות (בעיקר טורקיה, ירדן ולבנון), וחלקם הפכו לפליטים בארצם. בשנת 2015 החלה נהירה של מאות אלפי פליטים סורים לאירופה, פעולה שהיוותה מרכיב בולט במשבר ההגירה באירופה.
ראו גם

אמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות
מבקש מקלט
ילדי התרבות השלישית
עת"מ יוהנס למה באיו נגד משרד הפנים
לקריאה נוספת

בתוך המרד נגד הגלובליזציה מאת נדב איל, חלק ו' 'הפליטים והעקורים' ע' 187