stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבני המחאה
רבני המחאה בגרמניה

לקראת כינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ב-25 באוגוסט 1897, במינכן, התעוררה התנגדות הולכת וגוברת לכינוס, התנגדות שבאה מחוגים דתיים, אורתודוקסים ורפורמים גם יחד, וגם מחוגים כלליים. "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה", שכלל רבנים אורתודוקסים ורפורמיים גם יחד, התכנס בברלין ופרסם בכמה עיתונים החלטה המגנה את הציונות וקוראת להתרחק ממנה. בכרוזי הרבנים פורטו שלושה סעיפים עיקריים:
שאיפת המכונים ציונים להקים מדינה יהודית לאומית בארץ ישראל מנוגדת ליעודים המשיחיים של היהדות.
הדת היהודית מחייבת שירות נאמן של המדינה בה חיים היהודים.
אין סתירה בין התנגדות ליעדי הציונות ובין נכונות לסייע לאיכרים יהודים להתיישב ולהתפרנס בארץ ישראל.
על הכרוז חתמו חמשת חברי הוועד המנהל של האיגוד, מהם שלושה רבנים רפורמים (ד"ר מאיבוים מבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, יעקב גוטמן מברסלאו וורנר ממינכן) ושני רבנים אורתודוקסים (רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט ורבי מרדכי הורוויץ מפרנקפורט).
כתגובה לכרוז זה פרסם הרצל מאמר ובו הכתיר את החותמים בכינוי "רבני המחאה", שהפך לכינוי מקובל לפרשה.
כל רבני האיגוד, פרט לרב יצחק זליג משטרסבורג, תמכו בהחלטה זו. רבני המחאה אף פנו אל השלטונות, כדי שיאסרו פעילות ציונית בעקבות פרסום זה נאלצה התנועה הציונית להעביר את כינוס הקונגרס הציוני מגרמניה לבזל, שבשווייץ.
במאבק זה היו גם רבנים שלא התנגדו לציונות ואף תמכו בה, כגון יצחק רילף, משה גסטר ועוד.
הרב משה גידמן

לקראת פרסום ספרו, מדינת היהודים, ניסה הרצל להעביר את הרב הראשי של יהדות וינה משה גידמן לצד הציוני ואף הציג בפניו את חיבורו בטרם פרסומו. על כך השיב הרב שקרא ולא מצא דבר לערער עליו. לאחר פרסום הספר, ב-17 באפריל 1897, פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונים לטעון שהיהדות מהווה לאום ולא דת.
בנימין זאב הרצל פרסם תשובה כתגובה לדברי הרב הראשי של וינה ד"ר משה גידמן, שיצא נגד התנועה הציונית, בה התייחס הרצל לתנועת ההתיישבות בארץ שהתנהלה למעלה מ-50 שנים שקדמו לזמנו:
"...מר ד"ר גידמאן יוצא אל המערכה נגד הציונות בהמון מקראות, אך חושב אני, כי למצער כאלה וכאלה אפשר למצא בעד הציונות. אינני כמובן מלומד כל כך, כדי שאוכל להביאם... אבל במחברת קטנה שנדפסה זה מקרוב, כתובה ביד הסוחר התורני אהרון מרקוס בפודגורז', אני מוצא מקום אחד המסייע לנו: "תנועת היישוב נוצרה לפני יותר מחמשים שנה בחוגים היותר חרדים בידי גדולי הרבנים למטרה גלויה של יסוד מדינה. הספר "שיבת ציון" יכיל יותר ממאה הסכמות של גדולי רבנינו". – איך יצדיק מר ד"ר גידמאן לעומת עובדא זו את דבריו...? ... ואהרן מרקוס זה ... כדאי הוא שנסמוך עליו. הוא בעצמו הנהו "חסיד", ויחד עם זה איש שקנה חכמה הרבה וסופר בעל טעם, שכתב ספר נפלא על הפילוסופיה החדשה. במצבו האזרחי הוא סוחר. הוא "איננו חי מן היהדות" – כדברי ידידנו ליאון קלנר – "אלא בעד היהדות". ".
לקריאה נוספת

אלתר דרויאנוב, "התחבולה החדשה", בפרויקט בן-יהודה
אלתר דרויאנוב, "ניצחון ומנחה", בפרויקט בן-יהודה
הערות שוליים

1 2  יוסי גולדשטיין, "בין ציון לציונות - תולדות התנועה הציונית 1881–1914", האוניברסיטה הפתוחה, עמודים 202–203
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר שמואל סמי גרונמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1383
↑  יאיר צבן, "מדינת ישראל כמפעל יהודי מודרני", באתר זמן יהודי חדש
↑  באתר פרויקט בן יהודה
טיפוס קרח

טיפוס קרח בשווייץ
טיפוס קרח הוא פעילות ספורט אתגרי הכוללת טיפוס על תצורות קרח תלולות.
מטפסי קרח משתמשים בציוד טיפוס המתאים לקרח, כגון חבלים, בורגי קרח, גרזני קרח וקרמפונים (חודים מפלדה על נעלי הטיפוס, המונעים החלקה). הם מטפסים על תצורות כגון קרחונים, מפלי מים שקפאו, וצוקים או סלעים המכוסים בקרח בשל זרימת מים שקפאה.
ניתן לסווג את הטיפוס על הקרח לשני סוגים:
טיפוס על קרח אלפיני - נפוץ בסביבה הררית, ומיועד לרוב למטרת טיפוס אל פסגת ההר (הקרח הוא רק חלק מהדרך הארוכה אל הפסגה).
טיפוס על מי קרח - נפוץ על צוקים בהם קפאו מים זורמים. מיועד לרוב למטרת האתגר שמציב הקרח בטיפוס, והאתר נבחר במיוחד לשם כך (לכן פעולת הטיפוס היא לרוב בעלת אתגר טכני גבוה יותר יחסית לקרח האלפיני).
יהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16

איור של ירושלים, הוצג בגרמניה, 1493
קהילת היהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16, עברה תמורות ושינויים. בראשית המאה ה-16 חלו שינויים משמעותיים בהרכב הקהילה היהודית בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, בעקבות עליית חלק ממגורשי ספרד לארץ ישראל, לצד עליית יהודים נוספים מרחבי האימפריה העות'מאנית אשר כבשה את ארץ ישראל בשנת 1517. מקהילה שהורכבה בעיקר מיהודים מוסתערבים תחת שלטון ממלוכי, הפכה קהילת יהודי ירושלים במאות 15 - 16 לקהילה מגוונת, בעלת מרכיב ספרדי ניכר, תחת שלטון עות'מאני. השינויים שחלו בתקופה זו והיחסים שהתגבשו במהלכה היו התשתית לחיי הקהילה גם במאות הבאות.
הקהילה היהודית הוותיקה

בראשית המאה ה-15 שררה מצוקה כלכלית בארץ ישראל בכלל, ובירושלים בפרט. אך עליות לא פסקו, וכך גם עולי הרגל. החל מהרבע השני של המאה ה-15 התקיימה גזירת הים, שהייתה למעשה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון. איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485‏. לאחר שכבשו המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, הייתה התעוררות בקרב מקצת מיהודי המזרח אשר עלו בעקבות כך לארץ ישראל. הייסוד הוותיק ביישוב היהודי בתקופה זו היה המוסתערבים, שכבה של יהודים ותיקים הדומים לאוכלוסייה הערבית המקומית בשפתה ובתרבותה. הידיעות לגבי המוסתערבים מעטות יחסית וחד-צדדיות באופיין הואיל ומקורן בעולים החדשים. חייהם של המוסתערבים עצמם היו פשוטים מבחינה רוחנית, ללא הנהגה רבנית מסודרת, ועל כן זכו ליחס מזלזל מצד העולים החדשים.
בסוף מאה זו ירושלים הייתה נתונה במצב ביטחוני קשה. לעיר לא היו חומות, מה שהביא לפשיטות שודדים. נוסף על כך, יהודי העיר נקלעו גם לבעיה כלכלית ולחובות בשל הריסת בית הכנסת שבנייתו יוחסה לרמב"ן (1420) ובנייתו מחדש בעזרת הלוואות בריבית ממוסלמים ומכנסיות, מכירת אביזרים שונים של בית הכנסת ועוד.
לאור המצב הגרוע, יהודים רבים ברחו מירושלים. במסגרת ניסיונות יהודי ירושלים למשוך לעיר יהודים ולגייס תרומות ניכר בשנות ה-80 של המאה ה-15 שינוי ביחס כלפי תלמידי חכמים, למשל במתן פטור ממסים. בעקבות כך חל גידול במספר העולים לירושלים. ערב הכיבוש העות'מאני (1517), פרט למוסתערבים חיו בירושלים גם אשכנזים. כמו כן, באותה תקופה כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים ועולים מצפון אפריקה אבל עדיין לא בקבוצות גדולות.
עליית מגורשי ספרד והכיבוש העות'מאני

בראשית המאה ה-16 התחוללו שינויים גדולים בכל רחבי העולם היהודי, בעקבות גירוש ספרד ב-1492 אשר הביא לנדידת רחבת היקף של יהודים. כ-200,000 יהודי ספרד נקלטו בקהילות יהודיות בעיקר באזור אגן הים התיכון, שם ניסו להשתקם מהאסונות אותם חוו ובכך נוצר לראשונה מפגש בין יוצאי ספרד לקהלים אחרים. מלבד המשמעויות הדמוגרפיות, משבר הגירוש אף יצר אתגר תאולוגי קשה להנהגה היהודית. הגולים ראו בסבלם חלק מחבלי המשיח ובתקופה זו הופיעו חישובי קץ שונים ותנועות משיחיות אשר הובילו רבים מהמגורשים לעלות לארץ ישראל. עם זאת, מרביתם השתקעו בארצות בדרך - בטורקיה, באסיה הקטנה, בסוריה ובארצות נוספות. מקרב אלה שהגיעו לארץ פנו מרביתם לירושלים.
כיבוש ארץ ישראל וסוריה בשנת 1517 על ידי סלים הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית, הביא לגידול בעליות לארץ ישראל. כמו כן חל גידול גם בהגירת נוצרים ומוסלמים לעיר. למעשה, לאורך המאה ה-16 גדלה האוכלוסייה היהודית בירושלים פי 2, אולם האוכלוסייה המוסלמית בעיר גדלה פי 4.
לאחר הכיבוש העות'מאני השתנה גם חתך העולים לארץ, והחלו להגיע יותר ויותר אנשים צעירים, משפחות וכן רבנים ידועים שמשכו אחריהם גלי עלייה נוספים.[דרוש מקור] הגיוון באוכלוסיית העולים, נוסף על הגיוון לעומת הקהילה הוותיקה הביאו ליצירת קהילות יהודיות קטנות ונבדלות אלו מאלו, כאשר לכל קהילה היה בית כנסת ומוסדות משלה. עם זאת, במהלך המאה החלו הקהילות הקטנות להיטמע בתוך הקהילה הספרדית הגדולה אשר פרנסיה שימשו כנציגי היהודים בכלל, זאת למעט הקהל האשכנזי אשר שמר על קיומו הנפרד.
יחסים בין יהודים לשאינם יהודים > יחסי יהודים-מוסלמים

העות'מאנים מינו, על פי המלצת הקהילה, נציג (לרוב מוסתערבי) אשר יתווך בין הקהילה לשלטונות. נציג זה כונה "שיח אל יהוד" ומינויו לא הוגבל בזמן אך לעיתים התלוננו היהודים בפני השלטונות על תפקודו. מבחינה משפטית פנו יהודים לא אחת דווקא לשיפוט מוסלמי, במיוחד נשים אשר דיני הירושה המוסלמיים נוטים יותר לטובתן. יהודים אף היו בעלי קשרים כלכליים עם מוסלמים, מכוח חברות משותפת בגילדות מקצועיות כגון גילדת החלפנים.
מבחינה תרבותית הושפעו היהודים מסביבתם המוסלמית בלבוש, במאכלים, במוזיקה ועוד.
יחסים בין יהודים לשאינם יהודים > יחסי יהודים-נוצרים

מגעים בין יהודים לנוצרים בארץ ישראל התקיימו בעיקר בירושלים. נקודת מפגש אחת ביניהם הייתה בעסקי הלוואה בריבית. נקודות מחלוקת בין שתי הקבוצות נגעה למקומות הקדושים ובהם הר ציון אשר שני הצדדים ראו בו אתר מקודש - היהודים בשל קבר דוד המלך, והנוצרים בשל חדר הסעודה האחרונה. במידה רבה יריבות זו באה אל סופה בהפגנת כוח וריבונות מצד השלטון המוסלמי ובהקמת מסגד במקום במאה ה-16. בשנת 1534 הוצא צו האוסר על היהודים להתקרב למקומות הקדושים לנוצרים.
ראו גם

עובדיה מברטנורא (1440–1515)
יצחק הכהן שולאל (נפטר 1524)
אברהם בן אליעזר הלוי (1460–1530)
לוי בן חביב (1480–1541)
משה קאשטרו (נפטר 1547)
שלמה סיריליו (1485–1555)
בצלאל אשכנזי (1520–1594)
מנחם די לונזאנו (1550–1626)
בית כנסת הרמב"ן
פולמוס הסמיכה הראשון
שד"ר
לקריאה נוספת

יצחק בן-צבי, ארץ ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני, מהדורה שנייה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, התשכ"ז 1967.
אברהם דוד, "לתולדות הקהילה האשכנזית בירושלים במאה הט"ז", ותיקין, מחקרים בתולדות היישוב, רמת גן ה'תשל"ה
אברהם דוד, עלייה והתיישבות בארץ-ישראל במאה הט"ז, ירושלים ה'תשנ"ג
אברהם דוד, "עלייתם של מגורשי ספרד לארץ ישראל והשפעתם על היישוב היהודי בירושלים", בתוך: יוסף דן (עורך), תרבות והיסטוריה, ירושלים ה'תשמ"ז.
אברהם חיים, "תעודות נוספות על יחסיה של עדת הספרדים עם השלטונות העות'מאניים ועם האוכלוסייה הערבית בירושלים", פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, ב, ירושלים ה'תשל"ו
אמנון כהן, יהודים בשלטון האסלאם, קהילת ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים, ה'תשמ"ב
דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד.
ח' מרחביה, קולות קוראים לציון, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, תשמ"א.
הערות שוליים

↑  בצלאל רות, תולדות היהודים באיטליה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962, עמ' 101.
ג'ורג' סיגל (אמן)

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1924 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  9 ביוני 2000 (בגיל 75) ניו ברנזוויק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ראטגרס  אוניברסיטת ניו יורק  מכון פראט  תיכון סטאיווסנט  קופר יוניון 
 תקופת הפעילות:  1953–2000 (כ־47 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 זרם באמנות:  פופ ארט 
 יצירות ידועות:  אנדרטת שחרור הלהט"ב 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות (1999)  פרימיום אימפריאל (1997) 
 
ג'ורג' סיגל (באנגלית: George Segal;‏ 26 בנובמבר 1914, ניו יורק – 9 ביוני 2000, ניו ג'רזי) היה צייר ופסל יהודי אמריקאי. עבודותיו משויכות לזרמי האמנות של הפוֹפ ארט והפיסול הסביבתי.
חייו ויצירתו

סיגל החל את דרכו כצייר וחדל מכך כשהחל לפסל בתחילת שנות ה-60. הוא נודע בעיקר בפסלים ובמיצבים פיסוליים של דמויות אדם במלוא קומתם, כשהם מוצבים במרחב הציבורי ומערבים בהם את הצופים. סיגל יצר את הפסלים באמצעות עטיפת דוגמנים חיים, רובם בני משפחתו וחבריו, על בגדיהם, בתחבושות ספוגות גבס עד להתקשוּתן. התבניות הוצגו בתחילה כמות שהן, מאוחר יותר צבע כמה מהן ואף יצר באמצעותן פסלי מתכת. לעיתים שילב במיצבים הפיסוליים פרטי רֶדי מֵייד המדגישים מציאות יומיומית. מיעוט הפרטים והצבעים תורם להבעת התוּגה השורה על יצירותיו. בסגנונו ובבחירת נושאי יצירותיו ניכרת חמלה אנושית עמוקה, ובכך ייחודו מיוצרים אחרים בתנועת הפופ ארט. רוב שנותיו חי ויצר במשק התרנגולות שלו בניו ג'רזי. ב-1997 הוענק לו פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה, וב-1999 – אות האמנויות הלאומי של ארצות-הברית.
מעבודותיו

"נוסעי האוטובוס" (1962); "מסיבת תחפושות" (1965); "המשאית" (1966); "חלון המסעדה" (1967); "הכיסא של פיקאסו" (1973); "עקדת יצחק" (1973); "אברהם ויצחק" – מצבת זיכרון לירי ביום ה-4 במאי 1970 באוניברסיטת קנט, אוהיו (1977); אנדרטת שחרור הלהט"ב (1980); "הנוסעים" (1982); האנדרטה לזכר שואת יהודי אירופה (סן פרנסיסקו) (1983); "אברהם נפרד מישמעאל" (1987); "שעת העומס" (1987); "חציית רחוב" (1993); "התור ללחם", "שיחות ליד האח" ו"בני הזוג מחוות האפּלצ'ים 1936" הם חלק מאנדרטת ההנצחה לנשיא רוזוולט (1999).
לקריאה נוספת

דקל, ר', "עקדת יצחק ביצירתו של ג'ורג' סיגל ומלחמת וייטנאם", מותר
15, 2006, עמ' 143–146
גרניון גזור

| גרניון גזור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גרנאים
משפחה:: גרניים
סוג:: גרניון
מין:: גרניון גזור
שם מדעי
 Geranium dissectum ‏לינאוס, 1755
גֵּרַנְיוֹן גָּזוּר (שם מדעי: Geranium dissectum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי, ממשפחת הגרניים. ים-תיכוני ואף אירו-סיברי, בעל פרחים נכונים, ורודים עד סגולים ופירותיו בעלי מקור קצר. המין נפוץ באזורים ים-תיכוניים ואירו-סיביריים, ותפוצתו הטבעית משתרעת מאירופה דרך אגן הים התיכון ועד איראן. בישראל הוא גדל בבתי גידול לחים בשדות בור וקרקעות לחות, כמעט בכל האזורים פרט לחבלי המדבר בדרום.
מין זה הוא אחד מ-362 מינים מסוג גרניון ממשפחת הגרניים ואחד מבין 9 מינים הגדלים בר בישראל. גרניון גזור דומה למינים אחרים במשפחת הגרניים, במיוחד לגרניון נאה (Geranium molle) ולגרניון רך (Geranium pusillum). עם זאת, ישנם מאפיינים המבדילים אותו מהם.
גרניון גזור דומה לגרניון נאה (Geranium molle), אך נבדל בכך שהפרודות שלו שעירות, בעוד שבגרניון נאה הן קירחות, עלי הכותרת של גרניון גזור מפורצים קלות, לעומת עלי הכותרת של גרניון נאה המפורצים עמוקות לשתי אונות צרות, מה שגורם לפרח להיראות כאילו יש לו עשרה עלי כותרת. בנוסף, גרניון גזור נבדל מגרניון רך בצורת העלים: העלים של גרניון גזור מחולקים לאונות צרות ובדרך ככלל בעלי מתאר משולש, בעוד שעלי גרניון רך עגולים ומפורצים בשפתם.
מורפולוגיה

גרניון גזור מתנשא לגובה של 15 עד 50 ס"מ. הגבעולים עגולים, שרועים עד זקופים ומסתעפים באופן מפוזר. הם מכוסים זיפים כפופים מטה, ולעיתים מפרקי הגבעולים תפוחים, ובכל מפרק מופיעים קשקשים אדומים ומשולשים.
העלים מסורגים, גזורים פעמיים, באורך של 1 עד 2.5 ס"מ ולעיתים רחוקות עד 3.5 ס"מ והם בעלי עלי לוואי באורך 3 עד 8 מ"מ, בצורת ביצה עד מוארכים עם קצה מחודד-קוצני. פטוטרות העלים התחתונים יכולות להגיע עד 20 ס"מ. הטרף לעיתים קרובות בעל מתאר עגול עד משולש, גזור ככף יד ל-5 עד 7 אונות. האונות דמוי יתד, מחולקות ל-3 אונות מוארכות-צרות, קהות, עם חוד קצר, ושפתן תמימה עד מפורצת. העלים העליונים גזורים עמוק יותר, לעיתים עד לנקודה בה נפגשים העורקים העיקריים, ובכך הם בעלי מתאר משולש. העלים בעל עירוק כעין כף יד. כלומר, העורקים בגודל דומה מסתעפים מנקודה אחת אל האונות העיקריות של העלה.
התפרחות בדרך כלל נושאות 2 פרחים ועוקצי התפרחת באורך 0.5 עד 3 ס"מ. החפים באורך 1 עד 3 מ"מ עם קצה מחודד-קוצני.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, בעלי שחלה עילית ועטיף כפול, עלי כותרת ועלי גביע מפורדים.
עוקצי הפרחים נעים בין 0.5 ל-2 ס"מ, מתפשקים או נוטים מטה לאחר הפריחה.
הגביעים מורכבים מ-5 עלי גביע מפורדים, רעופים ודמויי ביצה-אזמל. קודקודם קהה עד מוארך מאוד, כזנב (מלען) שאורכו עד 2 מ"מ. הגביעים באורך 3 עד 6 מ"מ, מתארכים מעט בפרי, ולפני ההבשלה מקבלים גוון אדמדם.
הכותרת מורכבת מ-5 עלי כותרת מפורדים באורך 4 עד 6 מ"מ, בצבע ורוד עד סגול. עלי הכותרת מפורצים קלות עד עמוקות בראשם, בעלי ציפורן קצרה וריסנית, כלומר, השוליים שעירים בבסיס.
ישנם 5 צופנים, כאשר צופן אחד ממוקם בין כל שני עלי כותרת.
האבקנים הפוריים, שמספרם 10, כרגיל כולם נושאים מאבקים (בשונה מהמינים מהסוג מקור-חסידה שבהם מאבקים מופעים רק ב-5 אבקנים מתוך 10). המאבקים נפתחים לאורכם. הזירים מאוחים בבסיסם.
השחלה עילית, ובה 5 עלי שחלה מאוחים ומעורים בעמוד המרכזי של הפרח, שהוא המשך מצעית הפרח. בכל אחת מ-5 המגורות יש 1 או 2 ביציות. 5 עמודי שחלה קצרים, מאוחים, קירחים ודמויי מקור מחודד, כשבקודקוד כל עמוד שחלה יש צלקת קצרה. בעת ההבשלה, הם מתכופפים כלפי מעלה בצורת קשת או קפיץ.
הפרי הוא מפרדת בעלת מקור, הנגלל כלפי מעלה בעת ההבשלה ונפרד לחמש פרודות בעלות מקור, הניתקות מהעמוד המרכזי שהוא המשך מצעית הפרח. במילים אחרות, חלקו החיצוני של העמוד המרכזי נפרד לחמישה מלענים ארוכים. המלענים נגללים מהבסיס כלפי מעלה, אך אינם מסתלסלים בחלקם התחתון. המין מפיץ את הזרעים על ידי הסתלסלות המקור כקפיץ או התקשות מהירה. הפרי נישא על עוקץ קצר שאורכו אינו עולה על 12 מ"מ.
הפרודות מכילות שני זרעים, נפתחות בצדן הפנימי (המופנה אל העמוד), וחסרות גומות בראשן. יחידת ההפצה היא הזרע בלבד, ללא דופן הפרודה או איבר נוסף. הפרודות באורך 2 עד 3 מ"מ, חלקות ושעירות, בעלות שיער רך ומפושק. מקור הפרי קצר, עד 1.8 ס"מ, ומכוסה בלוטות.
הזרעים מחורצים ומרושתים.
תפוצה ובית גידול

תפוצתו הטבעית של גרניון גזור רחבה, והיא משתרעת באזורים ממוזגים באירופה, מערב ומרכז אסיה וצפון אפריקה. הצמח התפשט גם לצפון ודרום אמריקה, לאפריקה (פרובינציות הכף, אריתריאה), לאוסטרליה ולאוקיאניה, וגם ליפן ולקוריאה במזרח אסיה, וכן לאירלנד ולבריטניה באירופה. בישראל, הוא גדל בבתי גידול טבעיים לחים, בשדות בור וקרקעות לחות, באזורי השפלה, ההר, הבקעה הצפונית והמרכזית, עמק יזרעאל והגולן.
פנולוגיה (מחזור חיים)

העלווה מלבלבת בתחילת נובמבר ונותרת עד אמצע מאי. הפריחה מתרחשת בין סוף ינואר לתחילת מאי. הפירות מופיעים בסוף פברואר, והפצתם מתחילה מאמצע אפריל ועד אמצע יוני.
הערות שוליים

↑  Geranium dissectum, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Geranium dissectum, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏04-06-2024
↑  גרניון גזור, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  גרניון, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 272-3
↑  Zohary, M., Flora Palaestina – Part One, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1972, עמ' 227-231
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם  דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1989
דגלוניים

| דגלוניים |
| --- | --- |
 Kuhlia xenura
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: Centrarchiformes
תת־סדרה:: Terapontoidei
משפחה:: דגלוניים
סוג:: דגלון
שם מדעי
 Kuhliidae ‏ג'ורדן ואוורמן, 1896

דגלונים צעירים
דִּגְלוֹנִיִּים (שם מדעי: Kuhliidae) הם משפחת דגים מסדרת הדקראים בתוכה סוג יחיד - דִּגְלוֹן (Kuhlia). דגים אלה חיים במי האזור האינדו-פסיפי הטרופיים. חלק מהמינים אנדמיים למימי הוואי. חלקם מצליחים לשחות במים מליחים או אף במים מתוקים, אך רובם חיים בים.
דגים אלה קטנים יחסית (20 עד 50 סנטימטרים) ובעלי גופים כחולים עם סנפיר גבי נמוך מאוד, עיניים גדולות, ובעיקר זנב רחב בעל קצוות לבנים ושחורים, המזכיר במראהו דגל מתנפנף. דגים אלה נאספים בקבוצות גדולות בימים רדודים וניזונים מדגים קטנים ומסרטנים. הם יוצאים לציד לילי בעוד שהם נחים במחילות ביום.
מיון

משפחה דגלוניים (Kuhliidae)
סוג דגלון (Kuhlia )
מין Kuhlia boninensis
מין Kuhlia caudavittata
מין Kuhlia malo
מין Kuhlia marginata
מין דגלון קיפוני (Kuhlia mugil)
מין Kuhlia munda
מין Kuhlia nutabunda
מין Kuhlia petiti
מין Kuhlia rubens
מין Kuhlia rupestris
מין Kuhlia salelea
מין Kuhlia sandvicensis
מין Kuhlia sauvagii
מין Kuhlia xenura
יוסף בן-דוד (גאוגרף)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1933
 פטירה:  2012 (בגיל 79 בערך)
 ענף מדעי:  גאוגרפיה
 מקום מגורים:  ישראל
 הערות:  נחשב כמומחה בעל שם בתחום הבדואים בנגב
 תרומות עיקריות
 חקר החברה הבדואית בישראל ובמיוחד על התמורות שנעשו באורחות הבדואים תחת שלטון ישראל.
יוסף (יוסקה) בן-דוד (1933–2012) היה גאוגרף-אנתרופולוג ישראלי, חוקר החברה והתרבות הבדואית בישראל, היה עמית-מחקר במרכז למחקרים חברתיים, המכון לחקר המדבר. בן דוד גם שימש כמרצה לגאוגרפיה במכללת דוד ילין ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנותיו האחרונות הוא פעל כחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל ובמכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות. בן דוד נחשב כמומחה בעל שם בתחום הבדואים בנגב. הוא העלה את הדברים על הכתב ותרם תרומה חשובה בעיקר בכל הנוגע להיבט האקדמי של העבודה ולהעמדת דברים על דיוקם תוך הסתייעות במקורות, השוואות והתעמקות בספרות העוסקת בנושא.
מספריו ומאמריו

בדווים ובדווים - פלאחים בתהליך העיור בנגב, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, 2001
ג'בליה : שבט בדוי בצל המנזר, הוצאת כנה, 1981
הבדווים בישראל : היבטים חברתיים וקרקעיים, הוצאת המכון לחקר מדיניות קרקעית ושימושי קרקע ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2004
המורשת התרבותית של הבדווים בנגב,  הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל
הסכסוך על אדמות הבדווים בנגב, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1996
יישוב הבדווים בנגב : מדיניות ומציאות 1992-1967,  הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל,  1993
מבוא לסוציולוגיה, 1959
מריבה בנגב : בדווים, יהודים, אדמות, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1996
שבטי הבדוים בדרום-סיני, הוצאת דפוס הקשת
הבדווים בגליל ובצפון הארץ בראי התמורות
גדעון קרסל ויוסף בן דוד, ‏השוק הבדווי – אבן הפינה לייסוד באר-שבע, קתדרה 77, אוקטובר 1995, עמ' 66-39
הבדווים בנגב, 1960-1900 אתר מט"ח
צו כרמיה

צילום נוסח הצו
אדולף כרמיה, יוזם צו כרמיה
צו כרמיה, או פקודת כרמיה, צו שניתן ב-1870 בצרפת והעניק לכ-35 אלף יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית. הצו נקרא על שמו של אדולף כרמיה, שר המשפטים הצרפתי-יהודי שיזם אותו. 
הצו קבע כי:
היהודים ילידי מחוז אלג'יריה מוכרזים כאזרחים צרפתים. עקב כך נקבע מעמדם המציאותי ומעמדם האישי מיום פרסום הדקרט הנוכחי. לפי החוק הצרפתי, כל הזכויות שנרכשו עד היום הזה נשארו בעינן, וכל הוראה מחוקקת, צו, תקנה או פקודה מנוגדים - מבוטלים. ניתן בטור ביום 24 באוקטובר 1870.
הרקע

צרפת פלשה לאלג'יריה וכבשה אותה בשנת 1830. בעת הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה חיו בה כ-16,000 יהודים, מרביתם בארבעת הערים הגדולות, אלג'יר, אוראן, קונסטנטין ותלמסן. תחת השלטון העות'מאני, ששרר עד הכיבוש הצרפתי, היהודים חיו במעמד של ד'ימים, מעמד נחות לעומת בני האוכלוסייה המוסלמית.
הרקע > ביטול האוטונומיה המשפטית של יהודי אלג'יריה

הקהילה היהודית נהנתה בתקופה העות'מאנית מאוטונומיה פנימית בענייני דת ומשפט. לאחר הכיבוש הצרפתי השלטון החדש החל להתערב בנושאי ניהול הקהילה וגבולות האוטונומיה עד שב-28 בפברואר 1841 הוצא צו חדש שביטל את בתי הדין הרבניים והכפיף את היהודים לחוק האזרחי הצרפתי - לא נערכו שינויים דומים לגבי האוכלוסייה המוסלמית.
קבלת הצו תרמה רבות להתקדמותם של היהודים באלג'יריה בכל תחומי החיים והחברה. עם זאת, בעקבות הצו גברה באופן משמעותי האנטישמיות של אנשי המנהל והמתיישבים האירופיים, שהתקשו להשלים עם העובדה שילידים - היהודים האלג'יראים - הפכו להיות שווים להם. רגש העליונות וכן החישוב הכלכלי בהפסידם כוח עבודה זול, יצרו גילויי אנטישמיות כלפי היהודים. גם המוסלמים תושבי אלג'יריה גילו ביטויי שנאה ליהודים, לאחר שהם עצמם לא הוכרזו כאזרחים צרפתים ונשארו במעמדם החברתי הנמוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-7 באוקטובר 1940, ביטל ממשל וישי שהוקם בצרפת את צו כרמיה, ונשללה אזרחותם הצרפתית של יהודי המושבות הצרפתיות בצפון אפריקה.
ב-20 באוקטובר 1943 הושבה האזרחות הצרפתית ליהודי אלג'יריה.
לקריאה נוספת

מיכאל אביטבול, מכרמיה לפטן, מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשנ"ד.
הערות שוליים

↑  מיכאל אביטבול, מכרמיה לפטן, מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשנ"ד, עמוד 14
הפרעה אורגנית

הַפְרָעָה אוֹרְגָּנִית או מחלה אורגנית הוא מונח המתאר מצב של הפרעה בהתנהגות, שמקורו בגופו של האורגניזם, ושנוצר בעקבות שינוי באיברים, ברקמות או בחומרים הכימיים המצויים בהם. זאת בניגוד להפרעות שמקורן האורגני אינו ידוע, ומניחים כי הוא פסיכולוגי; אלו מכונות הפרעות פסיכוגניות. המונח הפרעה אורגנית משמש לעיתים גם כשם נרדף לבעיות מוחיות-נוירולוגיות, שמקורן במוח.
המונח הפרעה אורגנית יכול לתאר כל מחלה שמקורה בשינוי חלק מחלקי האורגניזם למשל אוליגואנצפאליה. עם זאת, הצורך בשימוש במונח הזה, נוצר בפרט במקרים גבוליים שבהם לא ברור בבדיקה ראשונית אם מקור ההפרעה נפשי או לא. ישנו מספר הפרעות התנהגותיות הנבדקות תחילה בבדיקות אורגניות ולפי התוצאות מתקבלת ההחלטה אם יש צורך בטיפול תרופתי או פסיכולוגי. לדוגמה, לעיתים קרובות נבדקות הפרעות שינה כדי לברר האם מקורן בשינוי אורגני או בשינויים פסיכוגניים, כדי להחליט כיצד לטפל בבעיה.
הערות שוליים

↑  רשימת מחלות אורגניות ומחלות שאינן אורגניות, באתר מרכז לבריאות הנפש גהה
הרי אנסריה

| --- | --- |
מראה אופייני
מראה אופייני
 מידע כללי
 גובה:  1,562 מטר
 מדינה:  סוריה סוריה
 מיקום:  מערב המדינה, צפונית ללבנון
 רכס הרים:  רכס הרי החוף
 אורך הרכס:  70 קילומטרים
 קואורדינטות:  35°15′N 36°06′E﻿ / ﻿35.25°N 36.1°E﻿ / 35.25; 36.1
  (למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהאנסריה(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיהאנסריה
 
הרי אנסריה (בערבית:  جبال النصيرية), הידועים גם בכינוי הרי אל-עלאווין (جبال العلويين; שני השמות מתייחסים לעלווים הנקראים גם "נֻצַירִים") או בשמם הסורי הרשמי - רכס הרי החוף (سلسلة الجبال الساحلية), הם רכס הרים בצפון-מערב סוריה (מצפון לדרום) המקביל לרצועת החוף. במקורות הקלאסיים נקראים הרי אנסריה בשם "ברגילוס" (Bargylus) ותחת שלטונם של החשישיון נקראו "ג'בל בהרה". ההיסטוריון עדיה חורון זיהה אותם עם הרי "שלח" או "שלחן" המוזכרים בשירת אוגרית, וכיום זיהוי זה מקובל במיוחד לחלק הצפוני של ההרים.
רוחבם הממוצע של הרי אנסריה הוא 32 ק"מ וגובהם הממוצע הוא 1,200 מטר, כאשר הפיסגה הגבוהה ביותר, נבי יוניס (מזרחית ללטקיה), מגיעה לגובה של 1,562 מטרים. בצפון גובה ההרים יורד ל-900 מטרים, ובדרום ל-600 מטרים. ההרים בנויים מסלעי גיר, ולהן תופעות קרסטיות הנגרמות מהמסת הגיר. כמות המשקעים השנתית היא 500 עד 1,000 מ"מ, והדבר מאפשר מגוון עשיר של גידולים חקלאיים, בהם: פירות, ירקות, טבק, סלק, סוכר ועוד. פסגות הרי אנסריה מכוסות בשלג בעונת החורף.
כפרים רבים, ביניהם סאפיתא, קדמוס, ענזה וסריה, שוכנים במורדות המערביים המתונים של ההרים. בחלקים המזרחיים התלולים של הרכס האוכלוסייה דלילה. בהרי אנסריה ממוקמים מספר כפרי נופש כמו סלנפה, קסאב, סלמה ועוד, אליהם מגיעים תיירים רבים בעיקר בתקופת הקיץ. נהר ארנת זורם צפונה במקביל לרכס בקצהו המזרחי בעמק הע'ב, לאחר מכן זורם גם באזור הצפוני של הרכס לפני שנשפך לים התיכון.
דרומה לעיר מסיאף ישנו העתק הסטה אופקית (סדק שנוצר בסלעים של קרום כדור הארץ) ההולך מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב ומפריד בין הרי אנסריה לבין הרי הלבנון ומול הלבנון.
הרי אנסריה היוו חלקים מהגבול של מדינת העלווים שהוקמה בסוריה בשנות ה-20.