stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חורבת עקד
המטבעות שנמצאו במקום

המטבעות שנמצאו במקום, שמתוארכים לשנה ג' ואילך של מרד בר כוכבא, מעידים כי הרומאים שוב כבשו את המקום בשנת 134 לספירה או בשלהי המרד (שנת 136 לספירה). כל מטבעות בר כוכבא אשר נמצאו בחורבת עקד, טבועים על גבי מטבעות אשר הוצאו משימוש. באחת מהמערות נתגלה ריכוז גדול של שברי מטבעות, שהם בלאי של תהליך הכנה לטביעה מחודשת. מכאן למדים שהמטבעות הוטבעו בתוך מערה זו או בסביבתה. הצעה נוספת היא שמערה זו שימשה כמקום אחסון למיטבעה ניידת של בר כוכבא. ההנחה הזו מסבירה את הרעיון של טביעה מחודשת על מטבעות ישנים. כך אנשי בר כוכבא לא נזדקקו לתנור התכה הדרוש לטביעת מטבעות חדשים.
החפירות שנערכו במקום > עונת חפירות ראשונה - 1976

בשנת 1976 נערכה חפירת הצלה במערה ליד חורבת עקד בשל פעולות שוד והרס עתיקות. החפירה נערכה במימון אגף העתיקות והקרן הקיימת לישראל. בתוך המערה, ששימשה כנראה למגורים, ניתן לראות שרידי בנייה. הממצא המעורב באתר הכיל קרמיקה מתקופות הברזל, פרסית, ההלניסטית והרומית הקדומה. נתגלו מספר מטבעות, אחד מימי החשמונאים וארבעה מימי מרד בר כוכבא. במערה נתגלתה מחילה שאורכה 15 מ' שמגיעה לבור מים גדול ומטויח.
החפירות שנערכו במקום > עונת חפירות שנייה - 1979

עונת החפירות אשר התקיימה בשנת 1979, הייתה במסגרת שיתוף פעולה בין מוסדי בין המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב עם הפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת פירנצה. בעונה זו, נחשף קטע של החומה באורך 30 מ' בדרום-מערב פסגת הגבעה. החומה נבנתה מאבנים אשר מסותתות סיתות גס וביניהן יש מילוי. עובי החומה הוא כ-2.5 מ' וגובהה נשתמר לכדי 3 מ'. ייתכן שיש בה שני שלבי בנייה, כאשר המאפיין של השלב הראשון הוא טיוח של המישקים בין האבנים הגדולות, אשר מולאו בחצץ ואבנים.
ליד קטע זה של החומה נחשף שער אשר בנוי מאבנים מסותתות. רוחבו של השער הוא כ-2 מ', אורכו כ-4 מ' והוא נשתמר לגובה 1.70 מ'. לאחר המעבר של השער נפתחים שני חדרים צרים וארוכים, שהם חדרי משמר או חדרי מדרגות למגדלי השער. הממצא בקטע זה כלל חרסים, ראשי חצים, קליע עופרת ומטבעות, אשר בעזרתם קובעים את זמן הקמת הביצור בתקופה הסלאוקית ואת חורבנו הסופי בימי מלחמת בר-כוכבא. המטבע הקדום ביותר הוא מימי אנטיוכוס השלישי והמאוחר ביותר של בר כוכבא. ראשי חץ ואבני בליסטראות שנמצאו במקום מעידים על המלחמה שבה נחרב היישוב.
מגדל עגול נחשף ממערב לשער וייתכן שגם ממזרח לו היה מגדל דומה. מגדלים אלה נהרסו כנראה במלחמת החורבן. התיקון של הפריצה בחומה ממזרח לשער והקמת מבנה בולט במקום המגדל המזרחי מייחסים החופרים לתקופת בר כוכבא. ממערב לשער נתגלו ההמשך של החומה וקטעי מבנים סמוכים לחומה מבפנים. בקצה המערבי של הפסגה נחשפו קטעי ביצורים שנשמרו לגובה רב. החומה נחשפה כאן לאורך 20 מ' וממנה בולט החוצה מגדל עגול, ופנימה מגדל רבוע. המבנה שנשתמר לגובה של 3 מ', הוא היסוד המוצק של המגדל. הוא כולל נדבכי אבן, שהונחו בתוך חומר מלכד וצופו בחזית באבנים גדולות ומסותתות. אבני המפולת של בניין העל פזורות סביב ונראה שמגדל זה נהרס עד היסוד, כפי שמעידה שכבת שרפה ובה ראשי חצים, ראשי חנית, רומח, אבני בליסטראות ומטבעות בר כוכבא.
לקראת סוף העונה נחשפו בשטח שמצפון למגדל רצפות, קירות וקטעי חומה בנויים אבני גזית מסותתות. במרכז האתר נתגלו שרידי בנייה דלים והרבה חציבות בסלע ובורות. ייתכן שאבני גזית בשימוש משני בטראסות החקלאיות שבאזור, מקורן בבניינים שבפסגה. בתקופת החיים האחרונה במקום נעשו עבודות שיפוץ במערות ונחפרו מנהרות ופתחי בריחה על ידי לוחמי בר כוכבא. התארוך הוא על פי המטבעות אשר נמצאו שם.
החפירות שנערכו במקום > עונת חפירות שלישית - 1980

עונת חפירות נוספת התקיימה ב-1980 בהנהלתו של פרופ' מרדכי גיחון מטעם המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב.
בעונה זו נחפרו המגדלים העגולים למחצה, הבולטים משני צידי שער הגזית שבדרום האתר. המגדלים, שקוטרם כ-4 מ', הושתתו על הסלע הטבעי ועל המילוי. המגדל המזרחי נבנה על בסיס בן שלוש מדרגות. נחשפו שכבות עליונות של המגדל המערבי. שני המגדלים נהרסו במרד הראשון ושופצו בתקופת בר כוכבא. החומה שליד השער בנויה אבני גזית גדולות. עובי החומה כ-4.25 מ' והיא נחפרה לאורך של כ-15 מ'. נחשפו כ-12 מ' של חומת תמך המקבילה לחומת העיר מבפנים, ממערב לשער. חומה זו מתוארכת לזמנה של מלחמת בר כוכבא. בחפירות אלו נתגלה מגדל נוסף הבולט מקו החומה החוצה (בצורת חצי עיגול) ופנימה (ריבוע).
בחלק התחתון של החומה נתגלו שני פשפשים צרים שבהם התגלו מטבעות רבים מימי אלכסנדר ינאי.
במורד הגבעה נמשכה חשיפת המנהרות המיוחסות לימי מלחמת בר כוכבא. בעונה זו נחפרה באופן חלקי הכניסה למערכת שממנה מתפתלת מנהרה חצובה באורך 20 מ', המוליכה אל בור מים שחלקו העליון היה ארובת אוויר או פתח חירום. הבור נסתם על ידי הרומאים באבני גזית. הכניסה נפתחה גם אל אולם, שעדיין לא נחפר, שהיה קשור במנהרה לבור נוסף. ייתכן שקירות התמך ומחיצה בתוך האולם והגישות אליו גם הם מימי מלחמת בר כוכבא ולפחות חלקם שימשו להסתרת חומר החציבה. יש סימנים לכך שראשיתן של המערכות התת-קרקעיות הייתה בתקופה קדומה יותר. נמצאו מטבעות מן התקופות הסלאוקית, החשמונאית, ימי בית הורדוס ותקופת בר - כוכבא, אך בעיקר מימי אלכסנדר ינאי. במערות ובראש הגבעה נמצאו ראשי חץ, חלקי נשק ואבני בליסטראות וקלע.
החפירות שנערכו במקום > עונת חפירות רביעית - 2012

עונת חפירות זו התרחשה לאחר סקר שנעשה באתר בשנת 2011 על ידי בנימין הר-אבן ויבגני אהרונוביץ מיחידת קמ"ט ארכאולוגיה ביהודה ושומרון.
החפירות בעונה זו נערכו על ידי חנניה היזמי, מיכל הבר ויבגני אהרונוביץ ממשרד המטה לארכאולוגיה של יהודה ושומרון.
עונת 2012 התמקדה בעיקר בחלק הדרומי של האתר. החפירה כללה חשיפת קטעים של קיר האתר הדרומי והמזרחי, הכוללים שישה מגדלים, שמגיעים בסה"כ לאורך של כ-170 מ'.
מטרותיה של עונת חפירות זו היו להבין טוב יותר את ההרכב של מערכת המיגון של האתר בכל שלביה השונים, לחשוף ראיות נוספות שיוכיחו או יפריכו את ההנחה שהאתר קשור לבקכידס ולחשוף ראיות נוספות שיוכיחו או יפריכו את ההנחה שהאתר קשור לימיו האחרונים של מרד בר כוכבא.
לקריאה נוספת

מרדכי גיחון, "חורבת עקד", בתוך: אפרים שטרן ואחרים, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, בהוצאת החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, משרד הביטחון וכרטא, 1992, כרך 4, עמ' 1254-1252
"חדשות ארכאולוגיות", גיליון ס"א-ס"ב, עמ' 61, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים, 1977
"חדשות ארכאולוגיות", גיליון ע"ג, עמ' 23-24, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים, 1980
"חדשות ארכאולוגיות", גיליון ע"ו, עמ' 28, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים, 1981
אורן טל, הארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית: בין מסורת לחידוש, עמ' 146-147, מוסד ביאליק, ירושלים, 2007
עמוס קלונר, אהרון אופנהיימר, מרדכי גיחון ויגאל ידין, מערות המסתור בשפלת יהודה - מימי בר כוכבא?, באתר יד יצחק בן-צבי, 16 בפברואר 1982.
אריה קינדלר, "מיטבעה ניידת של בר כוכבא בח’רבת עקד", בתוך אהרון אופנהיימר ואוריאל רפפורט (עורכים), מרד בר כוכבא - מחקרים חדשים, ירושלים, תשמ"ד, עמ' 172-181
Mordechai Gichon, "Arrow-heads from Horvat ’Eqed", Israel Exploration Journal 41, pp. 242-258
Emanuel Damati, 'Four Bar Kokhba Coins from Khirbet El-Aqd', Israel Numismatic Journal, IV (1960), pp. 27-29
Hananya Hizmi, "From the Maccabees to Bar Kokhba : Evidence of Fortification and Revolt at Khirbet el-’Aqd. The Results of the Renewed 2012 Excavations", חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבתה ז, עמ' 6-24
הערות שוליים

1 2 3  "חדשות ארכאולוגיות", גיליון ע"ג, עמ' 23, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים 1980
↑  אורן טל, האריכאולוגיה של א"י בתקופה ההלניסטית, עמ' 146, מוסד ביאליק, ירושלים, 2007
1 2 3 4  אפרים שטרן (עורך ראשי), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, כרך 4, עמ' 1252, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה 1992
1 2 3  אריה קינדלר, "מיטבעה ניידת של בר כוכבא בח’רבת עקד", בתוך אהרון אופנהיימר ואוריאל רפפורט (עורכים), מרד בר כוכבא - מחקרים חדשים, עמ' 173, ירושלים, תשמ"ד
↑  "חדשות ארכאולוגיות", גיליון ס"א-ס"ב, עמ' 61, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים 1977
1 2 3  "חדשות ארכאולוגיות", גיליון ע"ג, עמ' 24, אגף העתיקות והמוזאונים - משרד החינוך והתרבות 1980
1 2  "חדשות ארכאולוגיות", גיליון ע"ו, עמ' 28, משרד החינוך והתרבות-אגף העתיקות והמוזאונים 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270401005171  VIAF: 316603832   WorldCat (עם VIAF): 316603832
ננסי וקסלר

| --- | --- |

וקסלר, 2015
 לידה:  19 ביולי 1945 (בת 79) ארצות הבריתוושינגטון, ארצות הברית
 ענף מדעי:  גנטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן
 מוסדות:  מכללת רדקליף
 פרסים והוקרה:  מדליית בנג'מין פרנקלין (2007)  פרס קרן רוברט וקלייר פסראו לתרומות ייחודיות למחקר הניורופסיכאטרי (1987)  פרס לסקר-בלומברג לשירות הציבור (1993)  הפרס הבינלאומי לרפואה על שם ג'. אלין טיילור (1994)  תוכנית פולברייט  עמית  אקדמיית ניו יורק לרפואה 
 תרומות עיקריות
 תרומה לזיהוי הגן הגורם למחלת הנטינגטון
 
ננסי סבין וקסלר (בשם מלא באנגלית: Nancy Sabin Wexler; נולדה ב-19 ביולי 1945, וושינגטון, ארצות הברית) היא גנטיקאית אמריקנית המשמשת פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. עיקר פרסומה ממעורבותה במחקר בו התגלה מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון.
וקסלר בעלת בדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן, אך עיסוקה המחקרי הוא בגנטיקה. וקסלר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמיתה בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון.
בשנת 1979 החלה וקסלר לנהל מחקר רחב היקף בקרב אוכלוסייה בוונצואלה, במסגרתו מופה אילן היוחסין של 18,149 אנשים שסבלו מהמחלה במשך עשרה דורות ונלקחו למעלה מ-4,000 דגימות דם. הנתונים שנאספו במסגרת מחקר זה סייעו לזיהוי מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון בקצה כרומוזום 4, ובנוסף סייעו במיפוי מחלות גנטיות נוספות, בהן מחלת אלצהיימר, סרטן הכליות, שני סוגי נוירופיברומטוזיס, טרשת אמיוטרופית צידית (ALS), גמדות ואחרות.
ביוגרפיה

וקסלר נולדה ב-19 ביולי 1945 בוושינגטון, ארצות הברית למילטון (אנ') ולאונורה וקסלר. אביה היה פסיכואנליטיקאי שפעל בלוס אנג'לס, ואימה הייתה ביולוגית שנפטרה לאחר שלקתה במחלת הנטינגטון. בשנת 1964 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת רדקליף, ובשנת 1974 קיבלה את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן.
ביוגרפיה > מחלת הנטינגטון

בשנת 1972, בעת שנכחה בסימפוזיון לציון 100 שנים למאמר שכתב ג'ורג' הנטינגטון, שמעה מפסיכיאטר ונצואלני כי על חופי אגם מרקאיבו נמצאת אוכלוסייה גדולה של חולי מחלת הנטינגטון.
בשנת 1976 מונתה להוביל ועדה שזימן הקונגרס של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לייצר סדר עדיפויות תקציבי במימון המאבק נגד מחלת הנטינגטון. ב-1977 הציגה הוועדה את המלצותיה בפני הקונגרס, שאישר תקצוב לחקר המחלה.
ביוגרפיה > מחלת הנטינגטון > מציאת הכרומוזום הפגום

ביולי 1979 ובאפריל 1980 נסעה וקסלר לוונצואלה כהקדמה להגעת משלחות המחקר. באוקטובר 1979, במסגרת סדנה שהעבירה, עלה רעיון של שימוש בפולימורפיזמים כסמן שישב קרוב למיקום של הגן הגורם לפגם הגנטי על הכרומוזום. הדבר התאפשר הודות למהפכה שהתרחשה באותה עת בביולוגיה המולקולרית - הגילוי וההשמשה של אנזימי הגבלה.
במרץ 1981 הגיעה לוונצואלה משלחת המחקר (שלימים תהפוך למשלחת שנתית) לאסוף דגימות דם ולמפות את עץ המשפחה של תושבי המקום.
ב-1982 הצליח ג'יימס גוסלה (James Gusella), חוקר מבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד, לזהות פולימורפיזם שהופיע רק בבני משפחה (מתוך מאגר גנטי של משפחה מאיווה) שלקו במחלה. במאגר לא היה די כדי לזהותו בוודאות, אך הדגימות ששלחה וקסלר מוונצואלה אימתו את הזיהוי. המחקר מיקם את הפולימורפיזם בזרוע הקצרה של כרומוזום 4, ובנוסף זיהה 20 גרסאות של הסמן, שאפשרו לזהות אם לאדם הפגם הגנטי הגורם למחלה, בדיוק של 96 אחוז.
ב-1983 התפרסם בכתב העת Nature מאמר המסכם את תוצאות המחקר.
ביוגרפיה > מחלת הנטינגטון > מציאת הגן הפגום

וקסלר לא הסתפקה במציאת הכרומוזום בו נמצא הפגם, ולאחר הגילוי פנתה למצוא את הגן הספציפי הגורם למחלה. בתחילת 1984 הקימה, יחד עם אלן טובין (Allan Tobin), קבוצת מחקר שיתופית שהציבה לעצמה את המטרה הזו. בזמן העבודה בקבוצת המחקר, עברה וקסלר ממעבדה למעבדה במטרה לסייע לחוקרים, נסעה כל שנה לוונצואלה לאסוף דגימות דם, נכחה בהתרמות למען המחקר ועוד. בשנת 1992 גילתה אחת המדעניות בקבוצה, מרסי מקדונלד (Marcy MacDonald) את הגן האחראי למחלה. כשפורסם המאמר, במרץ 1993, ניתן הקרדיט לקבוצת המחקר השיתופית, ובכללה וקסלר.
מאז 1985 משמשת וקסלר פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה. בנוסף, וקסלר מכהנת כנשיאת ארגון HDF (אנ'), ארגון לחקר מחלות תורשתיות ובראשן מחלת הנטינגטון.
פרסים והוקרה

וקסלר זכתה במספר רב של הוקרות ופרסים, ואף במספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1993 זכתה וקסלר בפרס לסקר לשירות ציבורי "על מחקרה היוצא מן הכלל שהוביל למיקום ולבסוף למציאת הגן הגורם למחלת הנטינגטון ועל הובלת המחקר, פיתוח מדיניות ותמיכה מדעית במאמץ העולמי למציאת תרופה".
בשנת 2007 זכתה במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים "על חלקה החיוני בגילוי הגן הגורם למחלת הנטינגטון".
לקריאה נוספת

אדל גלים, Gene Hunter: The Story of Neuropsychologist Nancy Wexler, וושינגטון די. סי.: Joseph Henry Press, 2006, ISBN 978-0-309-09558-7. (באנגלית).
הערות שוליים

↑  איימי אליס נאט, ‘Phenomenal’ trial results may lead to a treatment for Huntington’s disease, experts say, וושינגטון פוסט, ‏12 בדצמבר 2017.
↑  בו זיהה את מחלת הנטינגטון הקרויה על שמו.
↑  Gusella JF, Wexler NS, Conneally PM, Naylor SL, Anderson MA, Tanzi RE, Watkins PC, Ottina K, Wallace MR, Sakaguchi AY, Young AB, Shoulson I, Bonilla E, Martin JB, A Polymorphic DNA Marker Genetically Linked to Huntington's Disease, Nature 306, 1983, עמ' 234-238 doi: 10.1038/306234a0.
↑  The Huntington's Disease Collaborative Research Group, A Novel Gene Containing a Trinucleotide Repeat That is Expanded and Unstable on Huntington's Disease Chromosomes, Cell 72, 1993, עמ' 971-983 doi: 10.1016/0092-8674(93)90585-e.
↑  Research, policy, and advocacy for Huntington’s disease, באתר פרס לסקר (באנגלית).
↑  Nancy S. Wexler, באתר מדליית בנג'מין פרנקלין, אפריל 2007 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389080905171  ISNI: 0000 0000 6711 5962  LCCN: n79059440  NKC: mzk2015862107  NTA: 135684439  SUDOC: 111720613  VIAF: 3750669   WorldCat (עם VIAF): 3750669
ג'ון די

| --- | --- |
דיוקנו של ג'ון די מהמאה ה-16.
דיוקנו של ג'ון די מהמאה ה-16.
 לידה:  23 ביולי 1527 לונדון, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  1608  (בגיל 80 בערך) מורטלייק, ממלכת אנגליה 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, אסטרונומיה, אסטרולוגיה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום קבורה:  כנסיית מרי הבתולה 
 מקום לימודים:  קולג' סנט ג'ון (1546)  טריניטי קולג' (1548)  האוניברסיטה הישנה של לוון (1550) 
 מנחה לדוקטורט:  גמה פריזיוס, גרארדוס מרקטור 
 מוסדות:  סורבון  רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 
 תלמידי דוקטורט:  Thomas Digges 
 בן או בת זוג:  ג'יין די 
 צאצאים:  ארתור די 
 תרומות עיקריות
 היה מקדם נלהב של המתמטיקה, מומחה בניווט, ומדריך לקפטנים לעתיד של מסעות התגלית של אנגליה (די יצר את האמרה "האימפריה הבריטית").
 
ג'ון די (אנגלית: John Dee‏; 13 ביולי 1527–1608) היה מתמטיקאי, אסטרונום, אסטרולוג, גאוגרף ואוקוטוליסט אנגלי וולשי ידוע, וכמו כן היה היועץ של המלכה אליזבת הראשונה, וקיים קשרים עם שני השרים החזקים שלה, סר פרנסיס וולסינגהם והברון ברלי. די הקדיש את רוב חייו ללימודי אלכימיה, גילוי עתידות, ופילוסופיה הרמטית. מעט מאוד ידוע על משפחתו של די. ג'ון די היה גם המרגל של המלכה, והראשון בשירות החשאי הבריטי שנטל את הקוד "007", שהמספר 7 ייצג את עצמו ושני האפסים את עיני המלכה, וכשלוש מאות שנה לאחר מכן בחר הסופר הבריטי איאן פלמינג לכנות כך את ג'יימס בונד.
די עסק גם בעולם המדע וגם בעולם הקסם בדיוק בתקופה שבה הובחנו כשונים.
השכלתו

די למד בבית הספר של קתדרלת צ'למספורד, ומשם הצטרף לסגל האקדמי בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'. הוא נכנס לעולם המדע והקסם בימיהם הראשונים. כאחד האנשים הידועים בזמנו, הוא הרצה באולמות התצוגה באוניברסיטת פריז כשעוד היה בשנות העשרים לחייו. ג'ון היה מקדם נלהב של המתמטיקה, ואסטרונום מכובד, מומחה בניווט, ומדריך לקפטנים לעתיד של מסעות התגלית של אנגליה (די יצר את האמרה "האימפריה הבריטית"). בביתו הייתה לו ספרייה בת 2000 ספרים, שהייתה בזמנו הספרייה הגדולה ביותר באנגליה. בנוסף, די התעניין מאוד ברוג'ר בייקון, שהיה פילוסוף אנגלי.
כשמת לאונרד דיגס (ממציא הטלסקופ) נהפך ג'ון לאפוטרופוס של בנו תומאס דיגס, שערך והפיץ את ספריו של אביו
מאגיה

בזמן לימודיו, הוא החל להתעמק בתורות הקסם ובפילוסופיה ההרמטית, והקדיש את השליש האחרון של חייו למטרות אלו בלבד. אדוארד קלי, אנגלי ממעמד נמוך שכנע אותו שהוא מסוגל לדבר עם מלאכים בשפה שנקראה "השפה החנוכית" לפי ג'ון די, ובשנת 1584 הם הגיעו לפראג, שנחשבה בזמנם לבירת הכישוף של אירופה, ושם שוכנע, על ידי אדוארד קלי ו"המלאכים שלו", שעליו לשרוף את אוסף ספריו, וכך עשה. לפי דעה, הוא קיבל את כתב יד וויניץ' ממנזר בפראג, ומשם להנרי השמיני. הוא המציא את גביש הפחם שלאחר מכן כונה גם המראה המאגית, כפי שנכתב עליו בספר "המלאך בחלון המערבי" מאת גוסטב מירינק.
בתרבות הפופולרית

די מככב בסדרה הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות בתור אנטגוניסט לצד ניקולו מקיאוולי ורבים אחרים.
שירה של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן "האלכימאי" מתוך אלבומה הגבול הסופי עוסק בדמותו של די.
די מופיע בספר "השוטה מחצר המלוכה" של הסופרת פיליפה גרגורי, שיצא בשנת 2003.
פרנק יוברט מקנמרה

| --- | --- |
פרנק מקנמרה בנציגות חיל האוויר האוסטרלי באנגליה (1942)
פרנק מקנמרה בנציגות חיל האוויר האוסטרלי באנגליה (1942)
 לידה:  4 באפריל 1894 ראשוורת', אוסטרליה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1961 (בגיל 67) בקינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אוסטרליה 
 השכלה:  אוניברסיטת מלבורן  Shepparton High School 
 השתייכות:  חיל האוויר המלכותי האוסטרלי 
 דרגה:  סגן מרשל אוויר 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 צלב ויקטוריה  חבר במסדר האמבט  מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
סגן-מרשל אוויר פרנסיס יוברט "פרנק" מקנמרה (באנגלית: Francis Hubert (Frank) McNamara;‏ 4 באפריל 1894 – 2 בנובמבר 1961) היה חייל בכוחות ההגנה של אוסטרליה שקיבל את צלב ויקטוריה, שהוא העיטור הצבאי הגבוה ביותר עבור גבורה בפני האויב שניתן להעניקו לחבר בכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת או חבר העמים הבריטי. הוא שירת בקורפוס התעופה האוסטרלי, וקיבל את העיטור על פעילותו ב-20 במרץ 1917, כשחילץ טייס עמית שהופל מעבר לקווי האויב. מקנמרה היה הטייס האוסטרלי הראשון, והיחיד במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את צלב ויקטוריה. מאוחר יותר הוא התמנה לקצין בכיר בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ראשית חייו ותחילת מלחמת העולם הראשונה

מקנמרה נולד בעיירה ראשוורת' שבוויקטוריה, והיה בנם הבכור של ויליאם פרנסיס מקנמרה, פקיד במחלקת אדמות המדינה, ואשתו רוזאן. הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי של ראשוורת', והשלים את חינוכו העל-יסודי בבית הספר התיכון החקלאי שפרטון, אליו התקבל באמצעות מלגת לימודים. ב-1910 עבר עם משפחתו למלבורן.
הוא הצטרף לבית הספר צוערי הצבא האוסטרלי ב-1911, וביולי 1913 הוסמך כלוטננט משנה (סגן משנה) בגדוד ה-49. הוא החל לעבוד כמורה לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההוראה במכללת המורים של מלבורן ב-1914, ולימד במספר בתי ספר בוויקטוריה. הוא נרשם גם לאוניברסיטת מלבורן, אך לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
מקנמרה גויס לשירות צבאי פעיל באוסטרליה עם הכרזת המלחמה באוגוסט 1914. הוא שירת במשך תקופות קצרות בבסיסים בקווינסקליף ובפוינט ניפן שבוויקטוריה, ובדצמבר הצטרף לבית הספר לקצינים שבברודמדוס (Broadmeadows). בפברואר 1915 החל להדריך במרכז האימונים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי. ביולי הוא קודם לדרגת לוטננט, ומיד התנדב לקורס אווירונאוטיקה בבית הספר המרכזי לטיסה שפוינט קוק.
מקנמרה החל להשתתף בקורס טיס בפוינט קוק באוגוסט 1915, ב-18 בספטמבר ערך את טיסת הסולו הראשונה שלו בבריסטול בוקסקייט, והוסמך כטייס באוקטובר. ב-6 בינואר 1916 הוצב כנספח בטייסת 1 של קורפוס התעופה האוסטרלי, שנודעה עד 1918 גם כטייסת 67 של גיס התעופה המלכותי. במרץ עזב את מלבורן לכיוון מצרים על גבי האונייה HMAT אוסרובה, והגיע לסואץ כעבור חודש. במאי סופח באופן זמני לטייסת 42 של גיס התעופה המלכותי, על מנת שיוכל ללמוד בבית הספר המרכזי לטיסה באפהייבן שבאנגליה; סיפוחו לקורפוס התעופה האוסטרלי פורסם בלונדון גאזט ב-5 ביולי 1916‏.
מקנמרה השלים את קורס הטיס באפהייבן, ובאוגוסט הוצב במצרים, אך ב-8 בספטמבר אושפז בבית חולים בגלל דלקת באשכים. הוא שוחרר מבית החולים ב-6 באוקטובר, ושירת למשך תקופה קצרה כמדריך טיסה בטייסת 22, לפני שהוצב מחדש בטייסת 1. במשימתו הראשונה, שהייתה סיור מעל סיני, הוא לא היה מודע לכך שמטוסו נפגע מירי נ"מ, וחזר לבסיסו כשאספקת שמן המנועים שלו נוצלה כמעט עד תום. הוא טס במטוסי B.E.2 ומרטינסייד, ובחודשים שלאחר משימתו הראשונה יצא לגיחות סיור והפצצה.
בין מלחמות העולם

באפריל 1920 הועבר מקנמרה לכוחות האוויר האוסטרליים באפריל 1920, וזאת בעקבות פירוק קורפוס התעופה האוסטרלי. הוא קיבל את צלב ויקטוריה באופן אישי מידי הנסיך מוויילס, בטקס שנערך ב-26 במאי בבית הממשלה שבמלבורן. ב-1921 התגייס מקנמרה לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי שזה עתה הוקם. הוא קיבל דרגת קצין טיסה ודרגת כבוד של לוטננט טיסה, ונמנה עם 21 הקצינים הראשונים של חיל האוויר עם הקמתו באותו מרץ. בתחילה הוא הוצב במטה החיל במלבורן בתפקיד קצין מטה מבצעים ומודיעין, וביולי 1922 קיבל את הפיקוד על בית הספר להדרכת טיסה מספר 1 בפוינט קוק. הוא קודם לדרגת מפקד טייסת במרץ 1924, ובחודש שלאחר מכן נישא לבלגית אלן בלונטשלי, אותה פגש בקהיר במהלך המלחמה, בקתדרלת פטריק הקדוש; השושבין שלו היה עמיתו הקצין פרנק לוקיס.
ב-1935 עבר מקנמרה לאנגליה, ובמשך שנתיים שירת בבית הספר להדרכת טיסה מספר 5 של חיל האוויר המלכותי בבסיס סילנד ובמנהלת האימונים שבמיניסטריון האווירייה בלונדון, במסגרת חילופי קצינים. ב-1928 חזר מקנמרה ללימודיו באוניברסיטת מלבורן, לאחר שקודם לכן נכשל בבחינות הכניסה למכללה של חיל האוויר המלכותי באנדובר שבהמפשייר. הוא היה סטודנט באופן חלקי, וב-1933 סיים בהצלחה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים. באוקטובר 1930 מונה מקנמרה למפקד בית הספר לטיסה מספר 1, ובשנה שלאחר מכן קודם לדרגת מפקד כנף. בפברואר 1933 מונה למפקד בסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לברטון שבוויקטוריה. ב-1936 קודם לדרגת מפקד להק, ובשנה שלאחר מכן למד במכללה המלכותית ללימודי הגנה בלונדון. במסגרת תוארי השנה החדשה של 1938 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
מלחמת העולם השנייה ושלהי חייו

בין ינואר 1938 לספטמבר 1939, עת נפתחה מלחמת העולם השנייה, שירת מקנמרה כקצין קישור בבית אוסטרליה שבלונדון. בדצמבר קודם לדרגת קומודור אוויר, וזמן קצר קודם לכן יעץ להקים בסיס קליטה שישמש את מפקד חיל האוויר האוסטרלי באנגליה ו"בדרך כלל יפקח על האינטרסים של אנשי הצבא האוסטרלים" המוצבים בו. אולם, בנובמבר 1940 הוא נסוג מעמדה זו, ותמך בהצעת מיניסטריון האווירייה להקים מחנה צבאי של חיל האוויר המלכותי עבור חיילי כל המדינות. ב-1 בדצמבר 1941 הוקמה מפקדת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שמעבר לים, ומקנמרה מונה לסגנו של מרשל אוויר ריצ'רד ויליאמס. מקנמרה מונה לסגן-מרשל אוויר בפועל ולמחליפו של ויליאמס כשזה חזר לאוסטרליה בינואר 1942 עבור ביקור זמני; אולם, ויליאמס הוצב בוושינגטון הבירה, ומקנמרה המשיך בתפקיד זה עד סוף השנה.
בשלהי 1942 מונה מקנמרה למפקד הכוחות הבריטיים בעדן, וב-9 בינואר 1943 החל לכהן באופן רשמי. התפקידים העיקריים של כוחות אלו היו מלחמה נגד צוללות וליווי שיירות. מקנמרה טס במשימות האלה לפי יכולתו, בדרך כלל כמשקיף, אך כמעט ולא בא במגע עם האויב. בתוארי השנה החדשה של 1945 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט, ובמרץ הוא חזר ללונדון. באותו חודש חווה טרגדיה אישית עם מותו של חברו הקרוב פיטר דראמונד, שסייע לו בהדיפת הפרשים במהלך האירוע שבגינו קיבל את צלב ויקטוריה. מטוס ה-B-24 ליברייטור של דראמונד נעלם ליד האיים האזוריים בדרכו לקנדה, וכל אנשי הצוות שלו הוכרו כהרוגים; מקנמרה היה זה שנאלץ לבשר על כך לאיזבל, אלמנתו של דראמונד. בריאותו של מקנמרה נפגעה כתוצאה מהחשיפה לאבק המדברי בעדן, והוא לא היה יכול להתחיל בכהונתו כנציג חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במשרד ההגנה הבריטי עד ספטמבר. לאורך כל המלחמה הוא שהה מחוץ לאוסטרליה.
מקנמרה פרש מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ב-1946, ביחד עם מספר קצינים בכירים ובוגרי מלחמת העולם הראשונה, כשההצדקה הרשמית לכך היא פינוי מקום לטובת קצינים צעירים יותר בעלי כישורים דומים. בנוסף, תפקידו כנציג אוסטרלי צומצם במידה רבה. הוא שוחרר מחיל האוויר ב-11 ביולי. במאי 1946 הציעה לו ממשלת בריטניה לכהן כקצין בקרת חינוך בכיר בווסטפאליה שבגרמניה, תחת חסותה של המועצה לפיקוח של בעלות הברית, ומאוחר יותר הוא התמנה לסגן מנהל החינוך באזור הכיבוש הבריטי. הוא חזר להתגורר באנגליה לאחר שהשלים את עבודתו עם המועצה באוקטובר 1947, ועד 1959 היה חבר במועצת הפחם הלאומית. ב-2 בנובמבר 1961 נפל ומת בביתו שבבקינגהאמשייר כתוצאה ממחלת יתר לחץ דם שפגעה בלבו. הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים, ונקבר בלוויה גדולה במנזר סנט ג'וזף שבעיירה ג'רארדס קרוס.
מקנמרה היה ממורמר בגלל אופן שחרורו מחיל האוויר האוסטרלי ומפיצויי הפיטורים שקיבל מממשלת אוסטרליה, והתעקש כי צלב ויקטוריה שניתן לו לא יוחזר לאוסטרליה לאחר מותו; במקום זאת החליטה המשפחה לתרום את העיטור למוזיאון חיל האוויר המלכותי שבלונדון. אדריאן קול, ששירת עם מקנמרה בטייסת 1, תיאר את מקנמרה כ"שקט, מלומד, נאמן ואהוב על ידי כולם... הקצין האחרון שהיה צפוי כי יקבל את העיטור הגבוה הזה". הוא היה אחד ממקבלי צלב ויקטוריה שמונו לתפקידים בכירים לאחר מכן, אם כי היסטוריון חיל האוויר האוסטרלי אלן סטיבנס טען כי המינויים היו שגרתיים, וכי אירועי 1917 הקנו לו תהילה שככל הנראה הייתה נטל מבחינתו. הביוגרף כריס קולטהארד-קלארק תיאר את ה"דילמה" של מקנמרה ככזו של "אדם רגיל לחלוטין" שנזרק לאור הזרקורים על ידי "אירוע יוצא דופן במידה רבה מאוד".
על שמו קרויים פארק פרנק מקנמרה בשפרטון שבוויקטוריה, ומועדון פרנק מקנמרה VC במרכז התעופה הצבאית אוקי שבקווינסלנד.
ראו גם

ביל קיבי
לקריאה נוספת

Chisholm, Alec H. (ed.) (1947). Who's Who in Australia 1947 (Pages 567 - 568). Melbourne: The Herald and Weekly Times
Macklin, Robert (2008). Bravest: How Some of Australia's Greatest War Heroes Won Their Medals (Pages 84 – 99). Crows Nest, NSW: Allen & Unwin. ISBN 1741148820
Stephens, Alan; Isaacs, Jeff (1996). High Fliers: Leaders of the Royal Australian Air Force (Pages 20 – 22). Canberra: Aust. Govt. Pub. Service. ISBN 0644456825
Coulthard-Clark, Chris (1997). McNamara VC: A Hero's Dilemma. Canberra: Air Power Studies Centre. ISBN 0642265003
Stephens, Alan (2006) [2001]. The Royal Australian Air Force: A History. London: Oxford University Press. ISBN 0195555414
Wilson, David (2005). The Brotherhood of Airmen. Crows Nest, NSW: Allen & Unwin. ISBN 1741143330