stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם גרנט
קריירה בינלאומית > צ'לסי > 2008: מאבקי סוף העונה

בינואר 2008 צירף גרנט אל צ'לסי את ניקולא אנלקה, ברניסלב איבנוביץ' ופרנקו די סנטו. בפברואר הוביל גרנט את הקבוצה לגמר גביע הליגה שם היא הפסידה לטוטנהאם הוטספר. ב-20 בפברואר הוא קיבל ממקור בלתי ידוע איום ברצח על רקע אנטישמי. במרץ הודחה הקבוצה מגביע ה-FA בשלב רבע הגמר לאחר הפסד לבארנסלי.
בלם נבחרת ישראל טל בן-חיים, שהובא לצ'לסי על ידי מוריניו ופתח בקביעות בהרכב הראשון בתקופה בה ג'ון טרי וריקרדו קרבליו היו פצועים, הפך תחת שרביטו של גרנט לשחקן ספסל. באפריל הוא התבטא בחריפות כנגד גרנט ("אם הייתי יודע שגרנט יאמן את צ'לסי לא הייתי מגיע. באתי רק בגלל מוריניו. ידעתי ששום דבר טוב לא ייצא מזה שגרנט יגיע לצ'לסי") ונקנס על ידי הנהלת הקבוצה ב-80,000 ליש"ט.
ב-30 באפריל הוביל גרנט את צ'לסי לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות, בעקבות ניצחון 3–2 בסטמפורד ברידג' על ליברפול. הניצחון הושג לאחר ניצחונה של צ'לסי על מנצ'סטר יונייטד באפריל בתוצאה 2–1 שהוביל לשוויון בנקודות בין הקבוצות בראש הטבלה שני מחזורים לקראת סיום העונה, וכן ניצחון 2–1 על ארסנל במרץ, שהוציא את ארסנל מן המאבק על האליפות. שרשרת זו של ניצחונות במאבקים מכריעים מול קבוצות הצמרת, גרמה לשינוי גדול לטובה ביחסיהם של אוהדי צ'לסי והתקשורת האנגלית כלפי גרנט.
גרנט הוכתר כ"מנג'ר החודש של הפרמייר ליג" של חודש אפריל, מה שנחשב להישג גדול עבור מאמן בעונתו הראשונה בליגה. בחודש מאי, צ'לסי סיימה לבסוף את העונה במקום השני, בדומה לעונה הקודמת. בגמר ליגת האלופות, שנערך ב-21 במאי באצטדיון לוז'ניקי שבמוסקבה, הפסידה צ'לסי למנצ'סטר יונייטד בפנדלים, לאחר תיקו 1–1 בתום ההארכה. גרנט התגאה לאחר המשחק בהישג הקבוצה, שהייתה רחוקה מרחק בעיטת פנדל מוצלחת אחת מזכייה ראשונה בליגת האלופות, אך גם הביע עצב.
ב-24 במאי, שלושה ימים לאחר ההפסד בגמר ליגת האלופות, פוטר גרנט ממשרת מאמן צ'לסי. הוא גילה מאוחר יותר שסירב להצעה להישאר בקבוצה בתפקידו הקודם כמנהל מקצועי. צ'לסי לא הפסידה תחת שרביטו של גרנט אף משחק ביתי בפרמייר ליג, בדומה לתקופה בה אומנה הקבוצה בידי מוריניו.
קריירה בינלאומית > החזרה לפורטסמות' והמעבר לווסטהאם

באוקטובר 2009 מונה גרנט לקדנציה נוספת כמנהל המקצועי של פורטסמות', אך בעקבות פתיחת העונה הגרועה של הקבוצה (7 נקודות מ-13 משחקים), פוטר מאמנה פול הארט וגרנט מונה במקומו, במטרה להשאיר אותה בפרמייר ליג. אולם גם תחת הנהגתו של גרנט הקבוצה כשלה במשחקיה, סיימה את העונה במקום האחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה, הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. במקביל נתקלה פורטסמות' בבעיות כלכליות. על אף האכזבות בליגה, גרנט הצליח להוביל הקבוצה עד לגמר גביע ה-FA, בו הפסידה 0–1 לצ'לסי.
בקיץ 2010 חתם גרנט על חוזה לארבע שנים בקבוצת וסטהאם יונייטד ובכך, לראשונה בקריירת האימון שלו בפרמייר ליג, קיבל הזדמנות לאמן קבוצה טרם תחילת העונה. אולם, קבוצתו של גרנט הצליחה להשיג רק שני ניצחונות בשמונה עשר המשחקים הראשונים של העונה, ומצאה את עצמה לקראת מחזור משחקי חג המולד במקום האחרון בטבלה, ובסכנת ירידה לליגה השנייה, כשבמאזנה שלוש עשרה נקודות בלבד. גם בהמשך העונה הוסיפה קבוצתו של גרנט לדשדש בתחתית הטבלה כשסכנת הירידה לליגה השנייה מרחפת מעליה ללא הפוגה. היכולת הנמוכה של וסטהאם נזקפה במידה רבה לחובתו של גרנט, וגרמה לביקורת נוקבת מצד פרשני הספורט בקשר ליכולות האימון שלו, כמו גם לזלזול בהחלטותיו המקצועיות. ביקורות אלו לוו לא אחת בקריאות לפיטוריו המיידיים. בסיום העונה לא הצליח גרנט להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג. הקבוצה נשרה לליגת המשנה, וגרנט פוטר מתפקידו.
קריירה בינלאומית > לאחר התקופה באנגליה

ב-13 בינואר 2012 מונה גרנט לאימון פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית לאחר פיטוריו של המאמן אלכסנדר סטנוייביץ' שהסתכסך עם הנהלת בלגרד. גרנט קיבל את הקבוצה במקום הראשון וביתרון של 10 נקודות אל מול סגניתה, והצליח להבטיח את האליפות שלושה מחזורים לסיום העונה. במאי 2012 התפטר מתפקידו.
החל מה-16 בספטמבר 2014 שימש גרנט לתקופה קצרה כמנהל הטכני של הקבוצה התאילנדית טרו סאסאנה. ב-12 באוקטובר זכתה קבוצתו בגביע הליגה המקומי.
ב-7 בנובמבר 2014 מונה גרנט למאמן נבחרת גאנה. גרנט הדריך את גאנה במסגרת גביע אפריקה לאומות בשנת 2015, שם הגיעה הנבחרת עד למשחק הגמר בו הפסידה לחוף השנהב בבעיטות הכרעה לאחר 0–0 בתום הארכה. ב-7 בפברואר 2017, לאחר הדחתה של נבחרת גאנה מאליפות אפריקה החליט גרנט להתפטר מתפקידו.
בשנת 2018 מונה ליועץ טכני ולאחר מכן היה למאמן ראשי זמני בקבוצת נורת'איסט יונייטד (אנ') מליגת העל ההודית. לאחר מכן שימש כיועץ מקצועי בהתאחדות הכדורגל של איחוד האמירויות הערביות ובמשרד הספורט של בחריין.
ב-22 בדצמבר 2022 מונה למאמן נבחרת זמביה. ביוני 2023 הצליח להעפיל עם הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2023, אך נבחרתו הודחה בשלב הבתים, לאחר הפסד 1:0 במחזור הסיום למרוקו, שבעקבותיו סיימה במקום השלישי.
חיים אישיים

אברהם גרנט היה נשוי לצופית גרנט, אשת טלוויזיה ישראלית. לזוג בן ובת. בספטמבר 2014 הודיעו בני הזוג על גירושיהם.
אביו, מאיר גרנט, נולד בפולין וגורש לסיביר במהלך מלחמת העולם השנייה. מאיר נאלץ לכרות במו ידיו את קבריהם של אביו ושל חמישה מאחיו שנספו בשואה. במהלך גמר גביע הליגה באצטדיון ומבלי נשמעו קריאות אנטישמיות מצד אוהדי צ'לסי כלפי אברהם גרנט, על אף הימצאותו של אביו ניצול השואה ביציע.
במהלך משחק חצי גמר ליגת האלופות מול ליברפול, שהתקיים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, ענד אברהם על זרועו סרט שחור שעליו טלאי צהוב, דבר שגרר הד תקשורתי רב מאישי ספורט ומאישי ציבור בישראל ובתקשורת הבריטית.
גרנט נחשב למקורב למספר בעלי הון ובהם איש העסקים המיליארדר הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ', בעליו לשעבר של מועדון הכדורגל האנגלי צ'לסי, שיחסיו עמו החלו עוד בתקופת היותו של גרנט מאמן נבחרת ישראל, ונמשכו בעת שאברמוביץ' התעניין במהלך רכישת הפועל תל אביב תוך מינוי גרנט למאמן הקבוצה.
בנוסף, גרנט נחשב לחבר ילדות קרוב של איש העסקים המיליארדר הישראלי קובי מימון, ובעבר אף הואשם בניסיון לסייע למימון להתחמק מתביעת ענק נגדו בפרשת קווי אשראי לישראל.
בינואר 2022 שודר תחקיר בתוכנית "חשיפה" בערוץ 12 שחשף את עדויותיהן של מספר נשים שהאשימו את גרנט, במעשים המתארים הטרדה ואף תקיפה מינית, תוך ניצול מעמדו בכדורגל הישראלי בעשורים האחרונים. בעקבות התחקיר בפיפ"א החליטו לחקור את הנושא, המשטרה הודיעה כי היא פותחת בבדיקת הטענות כלפי גרנט.
לו גם דרכון פולני (דרך אביו), עקב כך שבתור מאמן נבחרת גאנה דאז היה אמור להגיע עמם למחנה אימונים שנערך באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות - אך זו לא הרשתה כניסת ישראלים באותה עת.
תארים > קבוצתיים

גביע הטוטו: 1989/1990, 1990/1991
אליפות: 1991/1992, 1994/1995
גביע המדינה: 1993/1994
גביע הטוטו: 1992/1993, 1998/1999
אליפות: 2000/2001, 2001/2002
אליפות סרביה: 2011/2012
תארים > אישיים

מאמן החודש בפרמייר ליג: אפריל 2008
מליסה ג'ואן הארט

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1976 (בת 48) סמית'טאון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Melissa Joan Hart 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  בית ספר המקצועי לילדים 
 בן זוג:  מארק ווילקרסון
 מספר צאצאים:  3 (נכון ל־14 בינואר 2023) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מליסה ג'ואן הארט (באנגלית: Melissa Joan Hart; נולדה ב-18 באפריל 1976) היא שחקנית אמריקאית. לאורך השנים כיכבה בין היתר בתפקידים הראשיים בקומדיות המצבים "Clarissa Explains It All" (בין השנים 1991 עד 1994), "סברינה המכשפה המתבגרת" (בין השנים 1996 עד 2003), ו"Melissa & Joey" (בין השנים 2010 עד 2015). לאורך השנים מליסה כיכבה גם בסרטי הקולנוע "Drive Me Crazy" (בשנת 1999), "Nine Dead" (בשנת 2009), ו- "God's Not Dead 2" (בשנת 2016). ב-17 באוקטובר 2021, היא הפכה לסלבריטאית הראשונה שזכתה בפרס הגדול בתוכנית "גלגל המזל של הסלבריטאים" (אנ') על סך מיליון דולרים, אותו היא תרמה לארגון הצדקה שלה "Youth Villages".
ביוגרפיה

מליסה נולדה ב-1976 בעיירה סמית'טאון (אנ') שבניו יורק, וגדלה בעיירה סיוויל (אנ') שבניו יורק. מליסה היא בתם של מפיקה וסוכנת הכישרונות פאולה הארט, ושל הנגר והימאי ויליאם הארט. מליסה היא הבכורה מבין שמונה ילדים - יש לה שש אחיות ואח אחד - ורבים מהם גם פנו לקריירות משחק.
מליסה החלה להופיע בפרסומות טלוויזיה עוד כאשר היא הייתה בת ארבע.
מליסה זכתה לראשונה לפרסום רב כאשר גילמה את הדמות הראשית בסדרה של ערוץ ניקלודיאון "קלריסה מסבירה"(אנ') אשר שודרה בין השנים 1991 עד 1994. הסדרה זכתה להצלחה רבה אשר תרמה לכך שבשנות ה-90 מליסה הפכה לאלילת נוער. מליסה גילמה בסדרה את הנערה המתבגרת קלריסה דרלינג אשר לעיתים רבות שברה את הקיר הרביעי כאשר היא הסבירה לקהל הצופים את בעיותיה.
בעקבות הצלחת הסדרה מליסה גילמה בהמשך את הדמות הראשית בקומדיית המצבים "סברינה המכשפה המתבגרת" בערוץ ABC בין השנים 1996 עד 2003. הסדרה זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך שבע עונות. מליסה גילמה בסדרה את דמותה של הנערה סברינה ספלמן אשר מנסה לפתור בעיות טיפוסיות של מתבגרים באמצעות כוחות הקסם שברשותה.
בין השנים 2010 עד 2015 מליסה כיכבה גם בסדרה "Melissa & Joey" לצד ג'ואי לורנס.
בנוסף לקרירת המשחק מליסה ביימה גם מספר פרקים בסדרה "סברינה המכשפה המתבגרת".
חיים אישיים

מליסה נישאה למוזיקאי מארק ווילקרסון ב-19 ביולי 2003. לזוג שלושה בנים.
הארט ומשפחתה הם פרסביטריאנים. מליסה ציינה בעבר בראיון שהיא ומשפחתה מקפידים ללכת לכנסייה ביום ראשון ומתפללים כל לילה ולפני כל ארוחה.
הערות שוליים

↑  Gee, Alison (11 בינואר 2006). "It's a Boy for Melissa Joan Hart". People. נבדק ב-11 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wihlborg, Ulrica (12 במרץ 2008). "Melissa Joan Hart & Husband Welcome Baby No. 2". People. נבדק ב-11 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Melissa Joan Hart Welcomes Son Tucker McFadden". People. 19 בספטמבר 2012. נבדק ב-11 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gill, Benjamin (7 בינואר 2019). "'This Is a Jesus Home, Satan's Not Welcome Here': How Melissa Joan Hart Went from 'Teenage Witch' to Spiritual Warfare". CBN News (באנגלית). נבדק ב-20 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cohn, Paulette. "Melissa Joan Hart: The Celeb Mom's Weight Loss Secrets! : Celebrity Baby Updates : pregnancy and parenting on JustMommies". justmommies.com. אורכב מ-המקור ב-31 ביולי 2018. נבדק ב-27 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810566839205606  BNE: XX1136571  BnF: cb14185674z (data)  GND: 131512811  ISNI: 0000 0001 1442 4603  LCCN: n00024702  MusicBrainz: d91b0206-cfd6-4116-b968-1274aaa69dac  VIAF: 40602862   WorldCat (עם VIAF): 40602862
מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית (1983)

מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית התרחשה בסוף מרץ ותחילת אפריל 1983, ונגרמה ככל הנראה מהפרעה פסיכוגנית המונית (אנ') (הקרויה לעיתים היסטריה המונית). מספר רב של נערות פלסטיניות אושפזו עקב תסמינים של סחרחורת, עילפון, בחילה, כאבי ראש וכאבי בטן, וכן מספר חיילות ישראליות ששירתו ביהודה ושומרון. בתקופה זו נרשמו 943 מקרי אשפוז.
מנהיגים פלסטינים טענו שמתנחלים פיזרו חומרים כימיים רעילים בבתי ספר לנערות ביהודה ושומרון. טענות אלה הובילו להפגנות ועימותים קשים בין כוחות צה"ל לפלסטינים. ישראל טענה שפלגים פלסטינים קיצוניים השתמשו בגז או בכימיקלים כדי לעורר הפגנות.
מספר חוקרים אמריקאים הגיעו לחקור את התופעה, ובאפריל 1983 הגיעו למסקנה כי הגורם היה פסיכולוגי, והתלונות היו תוצאה של מחלה פסיכוגנית המונית, גם אם במקור היה קיים חומר כלשהו שגרם לגירוי. מסקנה זו נתמכה על ידי ד"ר חוסיין עובייד, מנהל שירותי הבריאות הציבוריים ביהודה ושומרון, לפיו כ-20% מהמקרים הראשונים נגרמו משאיפת גז כלשהו, אולם 80% הנותרים היו פסיכוסומטיים.
התפתחות האירועים

אירועי ההתעלפות הראשונים התרחשו ב-21 במרץ 1983 בעראבה. תלמידת בית ספר רצה לחלון, השתעלה והתלוננה על קשיי נשימה. בתוך מספר שעות התלוננו שש נערות נוספות בבית הספר על אותם תסמינים. למקום הוזעקו רופאים ישראלים ופלסטינים, ולדבריהם הם זיהו בבית הספר ריח חשוד. חלק מהנערות הקיאו והתלוננו על ראייה מטושטשת, וחלקן התעלפו. הנערות אושפזו בבית חולים אך לא נמצאו אצלן ליקויים רפואיים. מספר חיילות ישראליות שליוו את הנערות לקו אף הן בתסמינים שונים כמו בחילה, סחרחורת, כאבי ראש וכאבי בטן.
בתוך שבועיים אושפזו 32 נערות מבית הספר בעראבה, ועוד עשרות נערות מג'נין, טול כרם, חברון וערים נוספות. המגפה נמשכה 20 יום, במהלכם אושפזו 943 נערות פלסטיניות ומספר חיילות ישראליות.
דו"ח המרכז לבקרת מחלות

המרכז לבקרת מחלות בארצות הברית (CDC) כתב דו"ח על המגפה, לאחר שהתקבלה בקשה ממחלקת המדינה לשלוח צוות רפואי לבדיקת מקור המגפה.
המשלחת הורכבה משני צוותים, האחד בראשות אפידמיולוג מאוסטרליה, והשני בראשות טוקסיקולוג איטלקי. ממצאי החקירה הוצגו בכנס של ארגון הבריאות העולמי.
על פי הדו"ח של המרכז לבקרת מחלות, המגפה התרחשה בשלושה גלים. הגל הראשון החל ב-21 במרץ 1983 בערך בשעה 8:00 בבוקר, כאשר תלמידה בת 17 בעראבה חוותה תחושה של גירוי בגרון והתקשתה לנשום זמן קצר לאחר כניסתה לכיתה. התסמינים זוהו בתוך זמן קצר אצל נערות נוספות בכיתה ואצל מורה אחת, וחלק מהנערות התלוננו על ריח דומה לביצים רקובות, אך לא הצליחו למצוא את מקורו.
על פי הדו"ח, 70% מהתלונות בגל הראשון הגיעו מתלמידות בגילאי 12 עד 17, ועל פי ניתוחים קליניים, אפידמיולוגיים וטוקסיקולוגיים הסתבר כי מקור המחלה הוא כאב פסיכוגני והיא נגרמה כתוצאה ממתח וחרדה. ייתכן שהטריגר היה ריכוז נמוך ולא רעיל של גז מימן גופרי, שנפלט מהשירותים של בית הספר, והצית תגובת שרשרת של תחלואה פסיכוסומטית.
ה-CDC הגדיר את משך הגל השני מה-26 עד ל-28 במרץ, והוא התרחש בעיקר בג'נין ובכפרים הסמוכים. בגל השני אושפזו 367 בני אדם, מתוכם 246 תלמידות בית ספר. התסמינים בגל זה התפתחו אצל בני אדם ממגוון גילאים ומשני המינים. חלק מהתושבים טענו שהם ראו רכב שנע ברחובות ופולט ענן עשן סמיך. בגל זה אושפזו גם שלושה שוטרים של משמר הגבול, שתי חיילות צה"ל וקצין במנהל האזרחי עם תסמינים דומים.
הגל השלישי החל ב-3 באפריל 1983 והתרחש בעיקר באזור חברון. בשלב זה צה"ל סגר את בתי הספר ביהודה ושומרון, ובתוך זמן קצר המגפה הסתיימה.
דו"ח המרכז לבקרת מחלות אומץ על ידי משרד הבריאות הישראלי. ד"ר ברוך מודן, מנכ"ל משרד הבריאות, אמר: "הסימפטומים הם אמיתיים ולא מזויפים, אבל הם "סובייקטיביים", כלומר - קשורים למה שהמטופל מרגיש ולא למצב רפואי שניתן למדוד באופן אובייקטיבי. לא היו ממצאים חריגים בבדיקות דם ושתן של המאושפזים, ולא התגלו שאריות של כימיקלים."
האשמות פוליטיות

גורמים פלסטינים טענו כי מדובר בהרעלה המונית מכוונת וכי איתרו חומרי לוחמה כימית מסוג שנעשה בו שימוש במלחמת אפגניסטן. דובר צה"ל הכחיש טענה זו מכל וכל.
תופעות דומות

מנכ"ל משרד הבריאות, ד"ר ברוך מודן, בדק חלק מהנערות והסיק כי מדובר במחלה פסיכוגנית המונית, בהתבסס על מקרה שפורסם בגיליון נובמבר 1966 של כתב העת The British Medical Journal בו דווח על סימפטומים זהים אצל נערות בבית ספר בלונדון.
מקרים נוספים דומים, המיוחסים למחלה פסיכוגנית המונית, אירעו במהלך השנים במקומות שונים בעולם. להלן מספר מקרים בולטים:
האירועים שהובילו לציד המכשפות בסיילם.
מגפת הצחוק בטנגנייקה.
בספטמבר 1998 התלוננו כ-800 תלמידים בירדן על תופעות לוואי מחיסון נגד טטנוס שקיבלו בבית הספר, ו-122 תלמידים אושפזו. בבדיקה הסתבר שברוב המקרים הסימפטומים לא נבעו מהחיסון אלא מתגובה פסיכוגנית המונית.
מגפת ההתעלפויות באפגניסטן (2009 עד 2012): מאות נערות התעלפו בבתי ספר באפגניסטן, לאחר שסבלו מסחרחורות והקאות. צוות חוקרים מהאו"ם הגיע למסקנה שמדובר במחלה פסיכוגנית המונית.
באפריל ומאי 2010 אירעו מספר אירועי מחלה פסיכוגנית המונית בשני בתי ספר לבנות בברוניי, בהם הראו התלמידות תסמינים הכוללים צעקות, רעידות, התעלפות ובכי.
באוקטובר 2019 אושפזו 68 תלמידות במחוז סטרהה בקניה, מצפון לניירובי. התלמידות סבלו משיעולים והתעטשויות, ולחלקן היה חום. בבדיקה רפואית הסתבר שרק שתי תלמידות סבלו מהצטננות, ואילו השאר סבלו מפסיכוגניה המונית.
ראו גם

היסטריה המונית
הערות שוליים

↑  Epidemic of Acute Illness--West Bank, באתר המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, ‏29 באפריל 1983 (באנגלית).
↑  Mass hysteria among schoolchildren, באתר "The British Medical Journal", ‏23 ביולי 1983 (באנגלית).
↑  התעלומות הרפואיות המוזרות ביותר בכל הזמנים, באתר וואלה, 5 בפברואר 2018.
↑  רפיק חלבי, פאראנויה בג'נין, כותרת ראשית, 27 באפריל 1983.
1 2  More Schoolgirls in West Bank Fall Sick, באתר הניו יורק טיימס, ‏4 באפריל 1983 (באנגלית).
↑  ההשערה: הרעלת 300 תלמידות בג'נין - נגרמה מחומר גיפור, דבר, 28 במרץ 1983.
↑  SciELO - Public Health - Mass psychogenic illness following tetanus-diphtheria toxoid vaccination in Jordan Mass psychogenic illness following tetanus-diphtheria toxoid vaccination in Jordan, בכתב העת של ארגון הבריאות העולמי, ‏2001 (באנגלית).
מאיר מיבר

מאיר מֵיבַר (מייברג) (30 בינואר 1918, י"ז בשבט ה'תרע"ח – 11 בנובמבר 2000, י"ג בחשוון ה'תשס"א) היה מנהיג ומפקד העיר צפת במלחמת העצמאות, ראש עיריית צפת ואיש עסקים.
ילדות ונעורים

מאיר מיבר נולד כמאיר מַייבֵּרג, בן ליהודה וטובה; את שם משפחתו עיברת עם קום מדינת ישראל. טובה נולדה בצפת ליוסלה ליבמן ויהודה עלה מבסרביה. יהודה שימש כחבר מועצת עיריית צפת.
משפחת מייברג, כמרבית הקהילה היהודית בצפת של אותם ימים, הייתה דתית ומאיר למד בילדותו בחדר ובתלמוד תורה. בהגיעו לגיל 15 פנה להשכלה חילונית רחבה יותר. הוא למד בקולג' הסקוטי בצפת יחד עם תלמידים מכל האזור, מרביתם נוצרים ומוסלמים. בזכות עירוב זה זכה להיכרות מעמיקה יותר עם האוכלוסייה המגוונת של ארץ ישראל. בשנת 1938 סיים את לימודיו.
במחתרת, בתקופת המנדט

בגיל 14 התקבל לשורות ארגון "ההגנה". בתחילה שימש רק כמקשר, אך כבר אז דמיין עצמו כמפקד השולח הודעות. במקביל התארגנו תנועות נוער שונות בעיר; תחילה הצטרף למכבי הצעיר אך במהרה עבר לשורות בית"ר. לא עבר זמן רב והוא מונה למפקד הקן, ובמקביל גם פיקד על האצ"ל בצפת, עד לפילוג שיצר את לח"י (1940). בספרו מתאר מיבר תנועה זו כמחשלת אופי, והוא מדגיש שהשתייכות הצולבת בין בית"ר ל"הגנה" לא הפריעה להתפתחותו כמפקד עתידי.
ב-1938 הצטרף מיבר ל"הגנה"; מפקדתו הראשונה הייתה מרים שטרן. זמן קצר לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ט יצא לקורס מ"כים. רוב פעילותו כללה התחמקות מהבריטים, ובמקביל צפת צברה תחמושת ונשק במטרה להיות ערוכים לפרעות ולקרבות העתידיים להתרחש. ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפסקו המהומות שעוררו הערבים בארץ ישראל. אף על פי ש"ההגנה" המליצה על גיוס יחידות שונות כדי לעזור לבריטים, סירב מיבר. בספרו הוא מנמק זאת בכך שעד אמצע 1940 כבר הוכשר בארבעה קורסים שונים והיה שקוע בפילוג העמוק בין האצ"ל ל"הגנה", אליהם עדיין השתייך. בספרו מספר מיבר כי אחד האירועים שהשפיעו על עזיבתו את האצ"ל היה מפגש עם אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י.
ב-1944 מונה מיבר למפקד העיר צפת על ידי גיורא שנאן, מפקד נפת תל-חי. בספרו מונה מיבר את מצבת כוח האדם שעמד לרשות "ההגנה" בעת מינויו, ואומד אותם ב-100 איש בסך הכל. אחת ממטרותיו הראשונות והעיקריות היו גיוס אנשים נוספים, מתוך הבנה שהסכסוך הקיים עתיד, בזמן הקרוב, להוליד קרבות. אחד היתרונות שעמדו למיבר כמנהיג שצמח מתוך האצ"ל היה צירופם של לוחמים אלו לאימוני "ההגנה"; מאוחר יותר, במלחמת העצמאות, עזר שילוב לוחמים אלו בשורות "ההגנה" לעבות את המגננה על צפת.
מלחמת העצמאות

ההכנות למלחמה החלו יותר מעשר שנים לפני שפרצה, ב-1936, כאשר הוצעה תוכנית הגנה כוללת להגנת הרובע היהודי בצפת. תפקידו של מיבר כלל את קביעת העמדות והכנתן, קביעות גזרות אש וכן הכנת האנשים מבחינה מנטלית. הכנות אלו, שבוצעו בעזרת מרדכי לייבוביץ' היו אבן היסוד בהגנת הרובע היהודי בצפת, והוכיחו את עצמן כצעד יעיל ונבון. כבר אז, יצחק שדה קבע שמי ששולט במצודה בעיר (מצודת צפת) ישלוט בעיר כולה. מכאן נגזר גם שם הספר שכתב מיבר, "בצל המצודה".
בתחילת דצמבר 1947 מנתה מצבת כוח האדם של "ההגנה" ברובע היהודי 250 איש בסך הכל, ומנגד עמדו מולם בזמן המלחמה כ-3,000 לוחמים - כך לפי ספר הזיכרונות של קולונל וואספי אל-תל, אחד ממצביאי צבא ההצלה הערבי. אולם, לא היו בידי ההנהגה היהודית ידיעות על כוחו של האויב, וחוסר ידיעה זה הגביר את תחושות הלחץ והבהלה ששררו טרום המלחמה.
הקרבות על צפת החלו ביום שישי, 2 בינואר 1948, ואלו גברו בהדרגה עד שנוצר מצור על העיר, באפריל 1948. בהיעדר שלטון אזרחי נהפכו מפקדי הקטעים ל"מושלים אזרחיים"; בראשם עמד מיבר, אשר נאלץ להמשיך ולהתמודד עם קבלת החלטות במישור האזרחי והצבאי גם יחד. בין החלטותיו הבולטות ניתן למנות את השקעתו במורל האנשים, באמצעות "קול צפת", עלון שהופץ באופן מחתרתי ושימש לגיבוש הקהילה. החלטה נוספת, חשובה וגורלית אף יותר, הייתה להנחות את לוחמיו להפעיל רימון על עצמם  אם יפלו בשבי (זו הייתה הוראה ולא פקודה).
ב-16 באפריל 1948 החלו כוחות הצבא הבריטי לפנות את העיר צפת. הערבים ניסו לנצל את גורם ההפתעה ולהכות בעיר כל עוד היא לא ערוכה למגננה; דגלים סורים, לבנונים ועיראקיים הונפו מעל תחנת המשטרה העירונית, אך כתגובה החליטו מיבר ואנשיו לתלות בגאווה דגל כחול-לבן על מלון "מרכזי". עם רדת החשכה מיבר פקד על הוצאה לפועל של מבצע מורכב, במסגרתו פוצצה הכנסייה הסקוטית על ידי הכוחות הערבים ופוצצה תחנת המשטרה על ידי הכוחות היהודים. אולם, התוצאה הייתה החשכה מוחלטת של העיר, משום שהגנרטור נפגע.
בזכות מברקי מצוקה שנשלחו קיבלו הכוחות תגבורת מהפלמ"ח, בעזרתם שוחררה העיר ב-10 במאי. תרומה עיקרית היו מרגמות הדוידקה שסופקו ללוחמים. במשך כלל הקרבות הפגין מיבר קור רוח, למעט ב-8 במאי 1948, כאשר חדר פגז לחדר בו התגוררו שרה, אשתו, ושני ילדיו, יאיר בן הארבע ודרורה הפעוטה, אז בת חודשיים וחצי בלבד.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח וחברו הקרוב של מאיר מיבר, מתעד בספרו את שחרור העיר צפת כבעייתי בגלל המבנה הטופוגרפי שלא איפשר לאגף את האויב. אולם, החלוקה הנבונה לשלוש נקודות מפתח (המצודה, תחנת המשטרה ובית שלווה) עזרה למקד את כוח האש על מנת להשיג יתרון אסטרטגי.
ראש עיריית צפת

בשנת 1953 נבחר למועצת העיר צפת וכיהן בה 18 שנים. בפברואר 1965 התפטר ראש עיריית צפת אברהם הכהן מהמערך עקב סכסוכים פנימיים. בעקבות כך נבחר מיבר על ידי קואליציה של הליברלים, תנועת החרות, פועלי אגודת ישראל והמפלגות הדתיות כראש עיריית צפת. לאחר הבחירות לעירייה בנובמבר 1965 הקימו מפא"י והדתיים קואליציה בראשות יעקב הופרט, ומיבר היה לחבר האופוזיציה.
לאחר הבחירות לעירייה באוקטובר 1969 נבחר מיבר בשנית לראשות העירייה, הפעם בתמיכת המערך ומפד"ל. בדצמבר 1969 החליטה סיעת המערך לפרוש מהקואליציה, בעוד יושב ראש הסיעה יעקב הופרט המשיך לכהן כסגן ראש העירייה.
באוגוסט 1971 פרשו ארבעת חברי סיעת גח"ל האחרים מהקואליציה. בספטמבר 1971 התפטר מיבר מראשות העירייה והוחלף באלי קדוש מגח"ל.
בפברואר 1977 הודיע על פרישתו מהליכוד והצטרפותו לד"ש.
עיסוקיו האזרחיים

מיבר היה איש עסקים ובעל נכסים, בעיקר בתחומי הנופש והקיט בצפת. כמו כן, עבד מספר שנים כמנהל סניף צפת של בנק לסחר חוץ. ב-1970 הקים את מלון "מוטל צפת" על הר כנען. לקראת סוף שנות השמונים המלון נסגר והמבנה שנמכר הוסב למעונות סטודנטים של מכללת צפת.
פעילות חברתית

מיבר היה ממייסדי לשכת הבונים החופשיים בצפת ונשיאה הראשון. כמו כן, כיהן כנשיא מועדון רוטרי בעיר, ובמסגרת תפקידו יזם את נטיעת יער "פאול הריס". באמצע שנות התשעים קיבל את אות "יקיר צפת" כהערכה על פועלו למען העיר החל ממלחמת העצמאות וכלה בעשייתו בתחום התיירות.
ספריו

בצל המצודה, הוצאת מלוא בע"מ.
צפת ממצור לשחרור, ספריית כיס לחייל העברי, הוצא על ידי שירות התרבות של צבא ההגנה לישראל
הנצחה

על שמו של מיבר קרוי רחוב מאיר מיבר. הרחוב נמצא בסמיכות לביתו של מיבר על הר כנען, שברחוב הגדוד השלישי, ע"ש גדוד הפלמ"ח ששחרר את צפת בתש"ח.
משפחה

היה נשוי לשרה (לבית רוט), בת צפת. אב ליאיר, מהנדס אוניות, דרורה, פסיכולוגית תעסוקתית, ורותי, יועצת ביטוח. סב לשבעה נכדים. נכדתו יעל מיבר דוקטורי נרצחה בפיגוע ירי בשנת 1998.
לקריאה נוספת

נתן שור, תולדות צפת, הוצאת עם עובד.
אלעד פלד, יפתח אחוזת הסופה - סיפורה של חטיבת יפתח-פלמח, הוצאת יוצאי חטיבת יפתח-פלמ"ח.
מנחם כהן, סיפורי צפת, הוצאת משרד הביטחון, 2003
הערות שוליים

↑  י. בר שלמה, סניף מפא"י בצפת מתפורר - ראש העיריה התפטר עקב תככים, חרות, 16 בפברואר 1965
מנחם רוטנברג, מדוע התפטר ראש עיריית צפת?, הצופה, 22 בפברואר 1965
↑  מנחם רהט, מאיר מיבר (ליברלים) - ראש עירית צפת, מעריב, 8 במרץ 1965
מנחם רהט, "מערך" מפתיע של ליברלים, דתיים ו"חרות" העלה את מ. מיבר לראשות עירית צפת, מעריב, 9 במרץ 1965
↑  מ. מיבר נבחר לראש עיריית צפת, דבר, 21 בנובמבר 1969
↑  המערדבצפת החליט לפרוש מן הקואליציה, מעריב, 2 בדצמבר 1969
↑  הופרט: "לא אפרוש מן הקואליציה", מעריב, 3 בדצמבר 1969
↑  מתנגדי מ. מיבר, על המשמר, 17 באוגוסט 1971
↑  ראש עיריית צפת התפטר, על המשמר, 24 בספטמבר 1971
↑  א. קדוש - ראש עיריית צפת, דבר, 1 בדצמבר 1971
↑  מאיר מיבר עזב הליכוד והצטרף לד"ש, מעריב, 17 בפברואר 1977
↑  "מוטל צפת" נחנך במעמד שרים, מעריב, 19 באוקטובר 1970
| ראשי עיריית צפת (הישראלית) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  משה פדהצור  |  אברהם הכהן  |  מאיר מיבר  |  יעקב הופרט  |  ישראל חיים ברקוביץ  |  יעקב הופרט  |  מאיר מיבר  |  אלי קדוש  |  אהרן-רפאל נחמיאס  |  |
|  1948–1956  |  1956–1965  |  מרץ–נובמבר 1965  |  1965–1966  |  1966–1967  |  1967–1969  |  1969–1971  |  1971–1973  |  1973–1983  |  |
|  זאב פרל  |  משה חניא  |  יוסף עוז  |  עודד המאירי  |  ישי מימון  |  אילן שוחט  |  שוקי אוחנה  |  יוסי קקון  |  |  |
|  1983–1993  |  1993–1998  |  1998–2001  |  2001–2003  |  2003–2008  |  2008–2018  |  2018–2024  |  2024–  |  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310456305171  ISNI: 0000 0000 6693 1159  LCCN: n88228398  VIAF: 58180742   WorldCat (עם VIAF): 58180742
ספרטק מוסקבה (כדורגל)

ערך זה עוסק במועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה. אם התכוונתם למועדונים אחרים, ראו .
סְפַּרטָק מוסקבה (ברוסית: Футбольный Клуб «Спартак» Москва) הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר הבירה מוסקבה, המשחק בליגת העל הרוסית, מהבולטים בכדורגל הרוסי ואחד הפופולריים ביותר במדינה. הוקם רשמית ב-18 באפריל 1922 כקבוצת-כדורגל של מעמד הפועלים בעיר מוסקבה, בחסות אגודת הספורט "ספרטק" ומזוהה עם העם ומכאן גם כינויה בתור "הקבוצה העממית" («„Спартак“ — народная команда»), בשל תמיכת הסתדרות הפועלים בתקופה הסובייטית. נחשב למועדון הכדורגל המעוטר ביותר ברוסיה ולאחת מקבוצות הכדורגל הרוסיות הפופולריות ביותר ואחת מעשרים הקבוצות הפופולריות ביותר באירופה.
ספרטק מוסקובה זכתה 12 פעמים באליפות ברית המועצות (שנייה רק לדינמו קייב), וכמו כן זכתה בעשר אליפויות רוסיה, האחרונה בעונת 2016-17. בנוסף, ספרטק זכתה בגביע ברית המועצות 10 פעמים, בגביע הרוסי 4 פעמים, פעם אחת זכתה בסופרקאפ הרוסי, 6 פעמים בגביע חבר המדינות. הישגיה המרשימים ביותר במפעלי הכדורגל האירופאים הם הגעה לשלב חצי-הגמר בכל אחד משלושת המפעלים הגדולים: ליגת האלופות ב-1991, גביע המחזיקות ב-1993 וגביע אופ"א ב-1998 והיא הקבוצה הרוסית המצליחה ביותר בהיסטוריה של ליגת האלופות.