stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רייטים
שבטים

אף על פי שהמקורות העתיקים מסכימים לייחס לרייטים מקור אטרוסקי, הם פחות ברורים בדיוק אילו שבטים ששכנו באזור המכונה "רייטיה" יכולים להיות מסווגים בתור רייטים (והאם סיווג כזה התבסס על מיקום גאוגרפי או שפה או גורמי תרבות). בנוסף, יש פערים ניכרים בשמות השבטים שניתנו על ידי המקורות. חלק מהמיקומים של השבטים המתועדים אינם ברורים, אם כי מיקומם של רובם נקבע בבטחה על ידי עדות לשם מקום ושמות אישיים.
סטראבון מסווג את הלפונטי, הקמונים (שהעניקו את שם לעמק ואל קמוניקה, כיום בלומברדיה שבאיטליה), ה"קוטואנטי" וה"רוקאנטי" כשבטים של רייטים. מתוכם שני הראשונים מוזכרים בכתובת של אוגוסטוס באותו איות לטיני בעוד ששני האחרונים הם כנראה הקוסואנטים והרוקינאטים בהתאמה בכתובת אוגוסטוס. עם זאת, נראה שטקסט הכתובת מזהה את הרוקינאטים כאחד מארבעת השבטים של הווינדליקים שנכבשו (אך ייתכן שהרוקאנטי של סטראבון היו למעשה שבט אחר, הרוגוסקי בכתובת אוגוסטוס).
לעומת סטראבון, פליניוס הזקן מחשיב את הלפונטי כשבט קלטי הדומה לטאוריסקי וטען כי הקמונים מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה "אוגאניי" (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, יחד עם הטרומפליני של העמק השכן "ואל טרומפה". עם זאת, אף אחת מההערות של פליניוס אינה מונעת את זיהוים של הלפונטי והקמונים כרייטים. השפה הלפונטית סווגה באופן סופי כשפה קלטית קונטיננטלית מובהקת. באשר ל"אוגאניי", הסיווג הלשוני שלהם אינו ודאי עקב עדויות מועטות. ייתכן ששפתם הייתה קשורה גם לאטרוסקית, אולי תת-קבוצה של שפות טירסניות (אנ'). לחלופין, ייתכן ששפתם הייתה הודו-אירופית, בדומה לזו של שכניהם הקרובים, הקלטים או הוונטי (ששפתם חולקת מספר קווי דמיון עם הלטינית והשפות האיטלקיות, אך יש לה זיקה מסוימת עם שפות הודו-אירופיות אחרות, במיוחד גרמנית וקלטית).
בנוסף, נראה כי הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה"" הייתה מיושבת גם על ידי מספר שבטים שאינם רייטים. ה"ברוני" (Breuni) וה"גנאוני" (Genauni) מסווגים כאילירים על ידי סטראבון, בעוד שלמספר שבטים באזור יש אטימולוגיות קלטיות מתקבלות על הדעת: למשל, קטוריגס מ"קאטו" ("להילחם" או "לוחמים") וננטואטס מ"נאנטו" ("עמק") בהתאמה.
הכתובת טרופאום אלפיום מכילה את שמותיהם של 45 שבטים אלפיניים. השבטים הרייטיים מדרום למראנו השתלבו ללא התנגדות באימפריה הרומית, ולכן אינם מופיעים בטרופאום אלפיום. הטאבולה קלסיאנה (אנ') למשל מזכירה את האנאוני, הסינדוני והטוליאסים. אלה שקיבלו שם ושישבו בשטחים של הפרובינקיה "רייטיה אט וינדיליקיה" ואזור ונטיה והיסטריה (אנ') של צפון איטליה, וביטול השבטים הללו שנחשבו כנראה קלטיים על ידי חוקרים (מדולי, אוקני, קטוריגס, בריגיאני, סוגיונטי, קאוטרונס, אוברי, ננטואטס, סדוני, וראגרי).
כיבוש רומאי

הרייטים, יחד עם שכניהם כנראה הקלטים מצפון, הווינדליקים (אנ'), הוכנעו על ידי בניו החורגים של קיסר רומא אוגוסטוס  ומפקדי הצבא הבכירים טיבריוס ודרוסוס במערכה בשנת 15 לפני הספירה.
עד סביב שנת 100 לספירה היה האזור בשליטת חיל מצב, בשוליו המערביים (בווינדוניסה (אנ') (בשווייץ של ימינו) משנת 15 לספירה), לפחות לגיון רומי אחד (כנראה הלגיון התשעה עשר עד שנת 9 לספירה, אז הושמד בקרב יער טויטובורג). בנוסף, הוצבו שם כוחות עזר רומיים ו-leves armature ("חיילים קלים", כנראה מיליציה מקומית). אבל כוחות אלה היו בעיקר לביטחון מפני איומים חיצוניים, לא תסיסה פנימית. סטראבון כתב שהשבטים האלפינים בכללם הסתגלו בקלות לשלטון הרומי ולא מרדו ב-33 השנים שחלפו מאז הכיבוש הראשוני.
הרייטים (והווינדליקים) חויבו לשלם מיסים לרומא. עם זאת, השטח המשולב שלהם היה מאורגן בתחילה לא כפרובינקיה רומית, אלא כמחוז צבאי תחת קצין רומי ממעמד הפרשים, שהוגדר כ"פריפקטוס (אנ') של הרייטים, הווינדליקים ועמק פונין". כנראה לא לפני הקיסר קלאודיוס (שלט בשנים 41–54), המחוז הצבאי הפך לפרובינקיה מלאה עם השם הרשמי של "רייטיה אט וינדיליקיה" (קוצר פשוט לרייטיה בשלהי המאה ה-1), בעוד שעמק פונין (קנטון ואלה בשווייץ) הופרד כדי להצטרף לפרובינקיה אלפס גראיאה אט פונינאה (אנ'). רייטיה נשלטה על ידי נציב ממעמד הפרשים.
על פי התיעוד האפיגרפי, בתקופה היוליו-קלאודית המוקדמת של האימפריה הרומית (30 לפנה"ס – 37 לספירה) הוקמו לפחות 10 רגימנטים של חי"ר עזר משבטי רייטים (הקוהורטס רייטורום). מספר זה מייצג כ-5,000 מתגייסים, עומס עצום על עמקים אלפיניים מאוכלסים בדלילות. זה מצביע על כך שהרייטים נמשכו מאוד לקריירה בצבא הרומי.
לקריאה נוספת

A. Baruffi, Spirit of Rhaetia: The Call of the Holy Mountains (LiteraryJoint, Philadelphia, PA, 2020), ISBN 978-1-716-30027-1
Alfoldy, Geza (1974): Noricum
Cambridge Ancient History (1996): Vol X, The Augustan Empire
Cornell, T. J. (1995): The Beginnings of Rome
Faliyeyev, Alexander (2007): Dictionary of Continental Celtic Placenames (online)
Holder, Paul (1980): Studies in the Auxilia of the Roman Army
Lejeune, M. (1988). Recueil des inscriptions gauloises: II.1 Textes gallo-étrusques. Textes gallo-latins sur pierre. Paris: CNRS.
Ó Hógain, Dáithi (2006) The Celts
Marchesini, Simona and Roncador, Rosa (2015): Monumanta Linguae Raeticae (https://www.researchgate.net/publication/317717346_Monumenta_Linguae_Raeticae)
Zavaroni, Adolfo (2001): Le Iscrizioni Retiche ("Raetic Inscriptions") (online)
הערות שוליים

1 2  Cornell, T. J. (1995): The Beginnings of Rome, Page 43
1 2  Pliny the Elder, The Natural History, CHAP. 24. (20.)—THE ALPS, AND THE ALPINE NATIONS.]
↑  "The Internet Classics Archive | The Georgics by Virgil". classics.mit.edu.
↑  The Alps, Polybius, Histories
1 2  Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 5 Chapter 33
↑  Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 5 Chapter 34
1 2  Strabo, Geography, CHAPTER VI, section 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4116895-1  HDS: 008019 
מפה לשונית של איטליה סביב 600 לפני הספירה, מראה את האזור המשוער שבו דיברו בשפה הרייטית.
מפה המציגה את המחוז הרומי (כנראה עדיין לא היה פרובינקיה מלאה עד אז) Raetia et Vindelicia, כפי שהיה בשנת 14 לספירה, עם כמה שמות שבטיים רייטיים
הקהילה הבהאית ברוסיה

סמל המזוהה עם הדת הבהאית
הקהילה הבהאית ברוסיה היא חלק מהדת הבהאית. החל מסוף המאה ה-19, הוקמו תחת השלטון הרוסי מספר רב של קהילות בהאיות. אלו נפרשו ברוסיה עצמה, כמו גם בטריטוריות סובבות, אשר נשלטו בעבר על ידי האימפריה הרוסית או ברית המועצות.
הקהילה הבהאית הראשונה מבין אלו החלה להתאגד כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי בהאים שהיגרו מהאימפריה הפרסית עקב היחס המפלה והתנכלויות שחוו תחת שליטתה. קהילה זו ונוספות התבססו והמשיכו לצמוח ולהתפתח בעשורים העוקבים הן תחת משטר המלוכה הרוסי, הן תחת הרפובליקה הסובייטית שעלתה אחריו ואף בשנותיה הראשונות של ברית המועצות.
מצב הקהילות הבהאיות באזור הידרדר עם עליית סטלין לשלטון. הן נרדפו רבות במסגרת המאבק האנטי-דתי שניהלה המפלגה הקומוניסטית ואף נאסרו רשמית ב-1938. רק שנים רבות לאחר מכן, כאשר החלו המגבלות הדתיות להצטמצם עם נפילת ברית המועצות והשלטון הקומוניסטי, הן הוקמו מחדש.
נכון ל-2005, יש ברוסיה כ-18,990 מאמינים בהאים.
היסטוריה מוקדמת

עוד בטרם נוצרה וצמחה קהילה בהאית תחת השלטון הרוסי, התעניינו דיפלומטים רוסים בהתפתחות הבאבים והבהאים בפרס.
תחילה, כבר ב-1844, בעת הכרזת הבאב על שליחותו, נכחה בטהראן קונסוליה רוסית אשר הייתה אחת משתי הקונסוליות האירופאיות היחידות בטהראן באותה עת. הקונסוליה אפשרה העברת מידע, תדירה יחסית, לשלטונות הרוסים על המתרחש באזור ובפרט, הפכה את רוסיה לאחת המדינות המעודכנות ביותר בהתפתחות התנועה הבאבית.
גורמים נוספים שתרמו להעברת מידע ועדכונים על הבאבים והבהאים היו למשל הנסיך והדיפלומט הרוסי דימיטרי איבנוביץ' דולגורקוב אשר התעניין רבות בדיווחים פרסיים או לחלופין, גיסו של בהאא-אללה, אשר שימש כמזכיר בקונסוליה הרוסית.
התעניינות נוספת של דיפלומטים רוסים בדת הבהאית התרחשה ב-1869, לאחר הוצאתו להורג של שליח בהאי, אשר ניסה להעביר מכתב מבהאא-אללה לשאה. נציגי הקונסוליה הרוסית בפרס רכשו טקסט זה, העבירו אותו למכון לשפות המזרח בסנט פטרסבורג והוא נשמר והופץ בהרחבה. כבר בתקופה מוקדמת זו, מצאו מספר מזרחנים מסנט פטרסבורג עניין בתנועה הדתית החדשה ופרסמו מאמרים וסקירות אודותיה.
תקשורת ישירה בין בהאא-אללה לגורמי השלטון הרוסי, עולה גם היא בשלב מסוים. למשל, לאחר שהוגלה עם קרוביו ומאמיניו לעכו, שלח בהאא-אללה מסר לצאר הרוסי. במסר זה, רמז כי הוא מודע לתפילות שהשמיע הצאר בסתר עבור ניצחון צבאי על האימפריה העות'מאנית ואף טען כי הסיוע האלוהי הוא שהוביל לניצחון זה. יתרה מכך, בהאא-אללה העלה סברה, כי את הסיוע האלוהי קיבל הצאר מכיוון שאחד משריו ניסה לסייע לו בזמן שנכלא בטהראן ב-1852. המאמץ שהשקיע השר הרוסי, הנסיך דולגורקוב, להוכיח את חפותו של בהאא-אללה, תואר בהמשך בכתביו של שוגי אפנדי, כאחד ממספר גורמים משמעותיים שהובילו לשחרורו של בהאא-אללה.
בנוסף למאמץ זה, לאחר שהתוודע השר הרוסי להחלטה להגלות את בהאא-אללה, הציע לקחת אותו תחת חסות שלטונו, הצעה אשר נענתה בשלילה. ישנן סברות שונות על מניעיו של דולגורקוב לעניין. יש הטוענים כי מאמצים אלו הושפעו מבתו של דולגורקוב, או, לחלופין, מגיסו של בהאא-אללה בקונסוליה הרוסית, בעוד שאחרים גורסים, כי רצונו היה לייצר תמיכה עתידית ברוסיה בקרב קהילה זו. גם בשנים מאוחרות יותר סייעו דיפלומטים רוסים להגן על הקהילה הבהאית, למשל על ידי מתן מקלט או עתירה בשמם לשלטונות הפרסים.
הקמת הקהילה תחת שלטון המלוכה הרוסית > תנאי התקופה

בבחינת תנאי התקופה, מלבד התקשורת הראשונית בין ההנהגה הרוסית ונציגיה עם הבהאים, ראויה לציון גם הקרבה הגאוגרפית בין רוסיה לפרס[דרושה הבהרה].
יתרה מזאת, בתקופת בית המלוכה הרוסי של שושלת רומנוב, קיבלו הבהאים יחס נייטרלי ולא מפלה מהשלטונות הרוסים. יחס זה משך בהאים רבים, אשר סבלו מרדיפות והתנכלויות בפרס, צפונה לשטחי השליטה הרוסים.
הקמת הקהילה תחת שלטון המלוכה הרוסית > קהילת אשגבאט (Ishqábád)

רבים מבהאים שהיגרו לרוסיה היו בנאים או סוחרים אשר הצליחו להתפרנס היטב באזור הגבול באשגבאט ועל פי תיאוריו של שוגי אפנדי, תחת היחס הטוב של השלטונות הרוסים, הוקמה באשגבאט קהילה בהאית משגשגת. כך, מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1890, כבר מנתה הקהילה באשגבאט מעל אלף בהאים.
קהילת אשגבאט הפכה מוכרת ומשמעותית לתרבות הבהאית אף יותר בשנת 1902. אז, עבר חאג'י מירזא מחמד תקי, בן דודו של הבאב ואדם בעל עושר רב לאשגבאט והחל את בנייתו של בית התפילה הבהאי ה-'משרק אל-אדכאר' (Mashriqu'l-Adhkár) על חלק מהקרקעות שרכש באזור. אל הקמת מבנה קודש בהאי זה, אשר נעשתה בהוראת הבאב, מתייחס חאג'י מירזא כאל פעולת השיא של חייו הדתיים. שוגי אפנדי אף תיאר מעשה זה כ-"אחד ההישגים המבריקים והמתמשכים ביותר בהיסטוריה של המאה הבהאית הראשונה".
הדרך שבה עיצבו הבהאים באשגבאט את קהילתם ומוסדותיהם על פי העקרונות בכתבים הבהאים זכתה להערצה ולסיקור רב מהבהאים במערב. יתרה מכך, הייתה זו אחת הקהילות הבהאיות הראשונות בכל מקום בעולם שהפעילה בתי ספר, מתקנים רפואיים ובית קברות, והחזיקה בית דפוס שהוקדש כולו לפרסום ספרות בהאית. הקהילה כללה מספר חברים בולטים בתרבות הבהאית העולמית, הנהגה שעמדה איתנה מול התנגדויות, ואינטלקטואלים רבים, אשר הפכו את האזור למרכז למידה ולחיים אינטלקטואליים.
הקמת הקהילה תחת שלטון המלוכה הרוסית > קהילות נוספות תחת השליטה הרוסית

ידוע היה, כי עם מותו של בהאא-אללה ב-1892, התפרשו חסידיו לא רק בפרס ובאימפריה העות'מאנית אלא גם עד מזרח הודו ובורמה. ואמנם, ברוסיה הרעיונות הבהאים והבאבים היו מוכרים למעמד האינטלקטואלים והחוקרים אך נעלמו כמעט לחלוטין מעיני כלל הציבור, אשר עסק במוקדי עניין תקופתיים אחרים.
לעומת זאת, מעבר לגבולות רוסיה עצמה, בשטחי שליטתה החיצוניים, החלו לצוץ כבר בעת ההיא ניצני קהילות בהאיות נוספות מלבד קהילת אשגבאט. בסמרקנד הוקמה אספה רוחנית בהאית (גוף קבלת ההחלטות וניהול ענייני הקהילה הבהאית באזור), בשרוד, קונגנד, באטומי, קוקנד, טביליסי וסלסיה, כמו כן הוקמו מרכזים בהאים ואף בבאקו היה מספר מועט של מעורבים בקהילה הבהאית, אשר ההשתייכות אליה הייתה כרוכה בסיכון. נראה, כי בין קהילות ומרכזים אלו ובין קהילות בהאיות מערביות, תועדו התכתבויות ותקשורת רבה.
הקהילה הבהאית תחת השלטון הקומוניסטי > תחילת המהפכה

המהפכה הקומוניסטית מהווה אבן דרך מכוננת ומעצבת בסקירת[דרושה הבהרה] התפתחות הקהילה הבהאית תחת השלטון הרוסי.
בתחילת המהפכה, התמקד המאבק האנטי-דתי של המפלגה הקומוניסטית בנצרות ונראה היה כי השפעתה על הבהאים זניחה יחסית. כך, למרות החוקים האנטי-דתיים הרבים שהעבירו השלטונות, פעילות הקהילות הבהאיות ברוסיה המשיכה לשגשג עשור נוסף והם נותרו חופשיים לפעילויות פולחן, ודת שאינן פוליטיות. יתרה מכך, נמשכה הפצת הדת בקווקז, טורקסטן ופרס. אולם, כמו שאר המדינה הרוסית, התמודדו הבהאים עם סכסוך אזרחי, מלחמה חיצונית, הפקעה חלקית של הרכוש, מיסוי מופרז וצמצום זכויות פרט מסוימות.
הקהילה הבהאית תחת השלטון הקומוניסטי > רדיפה ועוינות

מצב הקהילה המקומית הדרדר ב-1928, כאשר יזם סטלין תוכנית להרחבת המתקפה על הדת וגם הבהאים החלו לחוות קיפוח והטרדות חוזרות – נערכו חיפושים בבתיהם, שובשו פגישות והגעת פריטי דואר, נערכו חקירות ומעצרים ובוטלו אסיפות רוחניות. כמו כן, כללו הנהלים והפקודות המדיניות, גם הלאמת מבני דת, השעיית מפגשים דתיים, איסור על גיוס כספים, סגירת מסגרות בהאיות לנוער וילדים, צנזורה על התכתבויות ועיתונים וגירוש גורמים בכירים בדת ובקהילה. כשפקודות אלו הובאו לידיעתו, התערב שוגי אפנדי בניסיון למנוע את הלאמת בית התפילה הבהאי ולברר מה מצב הקהילה המקומית. לאחר מספר חודשים הצליח לגבש חוזה, המתיר את השכרת המבנה על ידי הקהילה הבהאית. ב-1929, התבטא שוגי אפנדי כי המגבלות על הקהילות הבהאיות הפרסית והרוסית הן המכשול האחרון שנותר על מנת להקים את בית הצדק העולמי.
העוינות כלפי הבהאים נמשכה, בין היתר, בהוצאות ספרות אנטי-בהאית ב-1930. במקביל, מעט היה ידוע במערב על גורלם של הבהאים הרוסים, אשר פורסם כי נכלאו או הוגלו והידיעות אשר הביאו עולי הרגל מהאזור היו גם הן על גירוש ודיכוי.
התפיסה הבהאית, כפי שכתב שוגי אפנדי, על האידאולוגיה הקומוניסטית, הייתה כי בשלב כלשהו יתברר כי הקומוניזם איננו מסוגל לפתור את כלל משברי האנושות כפי שהוא מתיימר ומכך, סופו בלתי נמנע. בשל כך, המשיך בקריאתו לבהאים הנרדפים כי על אף הלחץ והסבל שבמאבקם הנוכחי, עתיד הקהילה ברוסיה הוא לפרוח. בניסיון לעודד הסביר, כי בית התפילה הבהאי יחזור לגדולתו ומסגרות הדת והפצתה ייפרשו בקנה מידה רחב.
ב-1935, נראה היה כי המצב משתפר - מבני הדת הוחזרו לבעליהם ובית התפילה הבהאי חזר לרשות הבהאים, בנוסף, החלו גם הבחירות לאספה ופעילויות להוראה וחינוך. אלא שסלחנות זו שרדה שנים בודדות בלבד, עד שב-1938 נעצרו כלל חברי האספה הרוחנית, כמו גם 500 בהאים נוספים וכלל הרישומים הבהאים הוחרמו. כתוצאה מכך, מאות נשים וילדים בהאים ברחו דרומה. האסיפות הרוחנית בקווקז וטורקסטן פורקו גם הן, מאות נעצרו או הוגלו, ובית התפילה הבהאי הוחרם פעם נוספת והפך לגלריה לאמנות. עד 1946 נותרו בקווקז רק קהילות באקו, באטומי וטביליסי, בעוד בטורקסטן, המשיכו רק קהילות אשגבאט, סמרקנד וטשקנט.
במדינות הבלטיות – לטביה, אסטוניה וליטא, ישנם רשמים מינימליים מהקהילות הבהאיות ונראה כי האיחוד הכפוי של ברית המועצות עמן ב-1940, שם קץ להזדמנויות לקידום רעיונות דתיים בהן במשך כמה עשורים.
התייחסויות לקהילה במסגרת "מסע הצלב" של שוגי אפנדי

עד שנת 1953, היו בהאים בלא יותר מ-5 מתוך 16 הרפובליקות של ברית המועצות והשלטון הסובייטי היה בין המכשולים העיקריים בהפצת תורתו של בהאא-אללה. באותה העת, הצליח חזונו של שוגי אפנדי לעולם בהאי, לשכנע חלוצים בהאים להתפזר ברחבי העולם ל-"מסע צלב עולמי".
על אף ההתנגדות המאורגנת לדת בברית המועצות והמגבלות החמורות הנגזרות ממנה, התווה שוגי אפנדי יעדים בשטחים רבים בה. למעשה, מתוך 12 אסיפות רוחניות עולמיות שדנו בהתרחבות הדת והפצת המסר של בהאא-אללה לכל רחבי העולם, 3 עסקו ייעודית בשטחי ברית המועצות. מכאן שהבהאים הפרסיים היו אמורים לגבש את הקהילות הבהאיות שכבר היו קיימות בחמש מהרפובליקות של ברית המועצות: אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן והתאמצו לשלוח נציגים לבנות קהילות בקירגיסטן וטג'יקיסטן. בנוסף, הבהאים הגרמנים והאוסטרים נשלחו לסייע בבניית קהילות באסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, והבהאים האמריקאים נשלחו לאוקראינה, אך משימות אלו לא צלחו.
התפתחות איטית נוספת שהתרחשה במהלך שנות "מסע הצלב" הייתה בקידום הספרות הבהאית, אשר תורגמה לרוסית, אסטונית ואוקראינית. ובשנים לאחר מכן גם לבלארוסית, ליטאית, לטבית וקזחית.
לאחר סיום "מסע הצלב" נשלחו עוד חלוצים מעטים לשטחים רוסים שונים, ואלו, על אף שתיעודיהם לוקים בחסר, מהווים גם הם פרק מכריע בהתפתחות הקהילה הבהאית.
פירוק השלטון הקומוניסטי והתבססות מחודשת

נקודת המפנה המשמעותית, עבור התפתחות הקהילות הבהאיות המקומיות, הייתה בפירוק השלטון הקומוניסטי ב-1989. פירוק זה הביא, בין היתר, להסרת המגבלות החוקיות על פעילות דת, ואפשר להקים לתחייה מספר רב של קהילות בהאיות רדומות. הקהילות הבהאיות של מספר מדינות אירופאיות סייעו בשיקום קהילות אלו וקבוצות בהאים הופיעו במהירות החל מהאזור הבלטי ועד סיביר.
יתרה מכך, בית הצדק העולמי הקים תוכנית פעולה לשנתיים להקמת אסיפות רוחניות בשטחי ברית המועצות וספרות בהאית הופקה שוב באזור. כך, עד 1990 הוקמו 14 אסיפות רוחניות מקומיות בשטחי ברית המועצות לשעבר.
ב-1991 הוקמה האספה הרוחנית הלאומית של הקהילה הבהאית של ברית המועצות בכנס שהתקיים במוסקבה. לאחר מכן, ב-1992, בעקבות השינויים הפוליטיים שהתרחשו במדינה, הוחלפה האספה הרוחנית הלאומית של ברית המועצות בארבע אסיפות חדשות – אחת עבור רוסיה, גאורגיה וארמניה, שנייה עבור אוקראינה, בלארוס ומולדובה, שלישית עבור מרכז אסיה הכוללת את קזחסטן, קירגיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן ורביעית ואחרונה עבור אזרבייג'ן. לבסוף, ב-1995 נכללה רוסיה באספה רוחנית לאומית נפרדת.
לאחר פירוק ברית המועצות, הקהילות הבהאיות ברוסיה הצליחו במידה רבה לטפח קשרים חיוביים עם רשויות הממשלה. בעקבות כך, ב-12 באפריל 1993, קיבלה האספה הרוחנית הלאומית תעודה רשמית, המכירה בה כמוסד המרכזי של האמונה הבהאית ברוסיה.
לקריאה נוספת

Effendi, Shoghi (1944). God Passes By. Wilmette, Illinois, USA: Baháʼí Publishing Trust.
Effendi, Shoghi (1936-03-11). The World Order of Baháʼu'lláh. Haifa, Palestine: US Baháʼí Publishing Trust, 1991 first pocket-size edition.
Graham Hassall (Jan 2000). "National Spiritual Assemblies: Lists and years of formation". Bahai-Library.com. Retrieved Apr 1, 2021.
Hassall, G. “Notes on the Bábí and Bahá’í Religions in Russia and Its Territories”. The Journal of Bahá’í Studies, vol. 5, no. 3, Sept. 1993, pp. 41-80, doi:10.31581/jbs-5.3.3(1993)
Momen, Moojan. "Russia". Draft for "A Short Encyclopedia of the Baháʼí Faith". Baháʼí Library Online. Retrieved 2008-04-14.
הערות שוליים

↑  Hassall, G. “Notes on the Bábí and Bahá’í Religions in Russia and Its Territories”. The Journal of Bahá’í Studies, vol. 5, no. 3, Sept. 1993, pp. 41-80, doi:10.31581/jbs-5.3.3(1993)
↑  "Most Baha'i Nations (2005)". QuickLists > Compare Nations > Religions >. The Association of Religion Data Archives. 2005. Archived from the original on 2010-04-14. Retrieved 2010-05-03.
1 2 3 4 5 6 7 8  Hassall, G. “Notes on the Bábí and Bahá’í Religions in Russia and Its Territories”. The Journal of Bahá’í Studies, vol. 5, no. 3, Sept. 1993, pp. 41-80, doi:10.31581/jbs-5.3.3(1993)
↑  God Passes By 104; Balyuzi, Bahá’u’lláh 99–100
↑  Effendi, Shoghi (1944). God Passes By. Wilmette, Illinois, USA: Baháʼí Publishing Trust. p.195
↑  Effendi, Shoghi (1944). God Passes By. Wilmette, Illinois, USA: Baháʼí Publishing Trust. p.300
↑  Effendi, Shoghi. The World Order of Bahá’u’lláh: Selected Letters. 2d ed. Wilmette, Illinois: Bahá’í Publishing Trust, 1974.
↑  Effendi, Shoghi. Bahá’í Administration. 5th ed. Wilmette, Illinois: Bahá’í Publishing Trust, 1968.
↑  Graham Hassall (Jan 2000). "National Spiritual Assemblies: Lists and years of formation". Bahai-Library.com. Retrieved Apr 1, 2021.
↑  Momen, Moojan. "Russia". Draft for "A Short Encyclopedia of the Baháʼí Faith". Baháʼí Library Online. Retrieved 2008-04-14.
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
הנסיך דימיטרי איבנוביץ' דולגורקוב
בית התפילה הבהאי ההיסטורי באשגבאט
מפגש של הקהילה הבהאית בבאקו, 1927
שוגי אפנדי
ברוכים הבאים לזומבילנד

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  רובן פליישר
 הופק בידי:  גאווין פולון
 תסריט:  פול ורניק רט ריס
 עריכה:  פיטר אמנודסון אלן באומגארטן
 שחקנים ראשיים:  וודי הרלסון ג'סי אייזנברג אמה סטון אביגייל ברסלין
 מוזיקה:  דייב סארדי
 צילום:  מייקל בונוויליין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Relativity Media Pariah
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 באוקטובר 2009
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיית אימה, קומדיית זומבים, סרט אימה, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט זומבים 
 מקום התרחשות:  וושינגטון די. סי., אריזונה, לוס אנג'לס, טקסס, אטלנטה 
 תקציב:  $23,600,000
 הכנסות:  $102,391,540
 הכנסות באתר מוג'ו:   zombieland
 סרט הבא:  זומבילנד 2: ירייה כפולה
 zombieland.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברוכים הבאים לזומבילנד (באנגלית: Zombieland) הוא סרט זומבים פוסט-אפוקליפטי קומי אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-2 באוקטובר 2009. את הסרט ביים רובן פליישר על פי תסריט מאת רט ריס ופול ורניק.
בתפקידים הראשיים משחקים וודי הרלסון, ג'סי אייזנברג, אמה סטון ואביגיל ברסלין, כניצולים בעולם הנשלט על ידי זומבים. הארבעה עושים את דרכם מטקסס לקליפורניה בניסיון למצוא מפלט בפארק שעשועים בשם "פסיפיק פליילנד" בלוס אנג'לס, שעל פי השמועה הוא מקום חופשי מזומבים. ארבעת הגיבורים לא מזדהים בשמותיהם מחמת זהירות, אלא בשמות ערים הקשורות לכל אחד מהם, כשמות פרטיים: טלאהאסי (פלורידה), קולומבוס (אוהיו), ויצ'יטה (קנזס), וליטל רוק (ארקנסו). רק בסוף הסרט מגלה ויצ'יטה לקולומבוס את שמה האמיתי: קריסטה. קולומבוס (אייזנברג) מתנהל על פי רשימת "כללים", המסייעים לו לשרוד במקום בו בני אדם אחרים כשלו, והושמדו על ידי הזומבים.
הסרט זכה לשבחי הביקורת והיה אף להצלחה קופתית. ב-17 ימים גרף הסרט 60.8 מיליון דולר, והפך לסרט הזומבים הרווחי ביותר בהיסטוריה של הקולנוע האמריקני (באותו זמן). סרט ההמשך, "זומבילנד 2: ירייה כפולה", יצא באוקטובר 2019.
במהלך אביב 2021 צפוי לצאת משחק וידאו המבוסס על הסרט וההמשכון.
עלילה

זן מוטנטי של מחלת הפרה המשוגעת הפך את רוב בני האדם לזומבים קניבלים בתוך חודשיים לאחר ההתפרצות הראשונית. תלמיד מכללה בודד בשם "קולומבוס" (אייזנברג) מנסה לעשות את דרכו אל קולומבוס, אוהיו כדי לראות אם הוריו עדיין בחיים. לאורך קטע הכביש, הוא פוגש את "טלאהאסי" (הרלסון), גם הוא ניצול נודד אשר נראה מונע אך ורק על ידי רצונו למצוא טווינקי. הם בוחרים לנסוע יחד. שני הגברים נכנסים לחנות מכולת מקומית בחיפוש אחר טווינקי, שם הם מחסלים מספר מהנגועים. בחדר אחורי, הם נתקלים ב"ויצ'יטה" (סטון) ובאחותה בת ה-12, "ליטל רוק" (ברסלין). האחיות היו נוכלות עוד לפני האסון, והן מערימות על טלהאסי וקולומבוס וגורמות להם למסור להן את כלי הנשק שלהם. הבנות עוזבות, ולוקחות גם את הרכב שלהם. שני הגברים נאלצים כעת ללכת ברגל, ומוצאים האמר מצויד בנשק. טלהאסי יוצא לחפש נקמה, אבל כשהם מדביקים את הבנות, השתיים שוב יוצאות במאבק עם ידן על העליונה, ולוקחות מהגברים את נשקם ורכבם שוב. טלהאסי מצליח לקחת את האקדח של ליטל רוק וגורם לתיקו מקסיקני. קולומבוס גורם להפסקת אש מתוחה, וכולם נוסעים יחד בהאמר.
הבנות אומרות שהן הולכות לפארק שעשועים הנקרא "פסיפיק פליילנד", שהוא לכאורה נקי מזומבים. קולומבוס לא רוצה ללכת בהתחלה, אבל כאשר ויצ'יטה מודיעה לו כי עיר הולדתו הושמדה, הוא נשאר עם הקבוצה. כאשר הם מגיעים להוליווד, טלהאסי לוקח אותם לאחוזה של ביל מארי. טלאהאסי וויצ'יטה פוגשים את מאריי עצמו, כשהוא לא נגוע אבל במסווה של זומבי כדי שהוא יכול ללכת ולשחק גולף בשלום בין הנגועים. כאשר מאריי מנסה להפחיד את קולומבוס וליטל רוק בתור מתיחה, קולומבוס יורה בו, מכיוון שהוא מאמין שהוא זומבי אמיתי. כשמאריי גוסס, ליטל רוק שואלת אם יש לו חרטות, והוא עונה לה עם נשימתו האחרונה, "גארפילד, אולי." מאוחר יותר, קולומבוס מגלה שטלאהאסי התאבל על בנו הצעיר, שנלקח על ידי הזומבים, ולא הכלב שלו, כפי שהוא נתן לקולומבוס להאמין מקודם. ויצ'יטה כמעט מנשקת את קולומבוס, אלא שהיא חוששת להתאהב ולכן היא עוזבת עם ליטל רוק לפסיפיק פליילנד ללא אזהרה. קולומבוס משכנע את טלהאסי הסרבן לעקוב אחריהן עם אחד מכלי הרכב של מאריי.
בפסיפיק פליילנד, ויצ'יטה וליטל רוק מפעילות את כל המתקנים והאורות, והדבר מושך כמויות עצומות של זומבים. במהלך הקרב שמתפתח, השתיים נשארות לכודות במתקן הבלאק ממבה. טלהאסי וקולומבוס מגיעים בדיוק כשהכדורים של האחיות נגמרים. טלאהאסי מפתה את הזומבים משם, ואז נועל את עצמו בתא משחק, יורה בזומבים בשעת הפנאי שלו, בעוד קולומבוס הולך לאחיות. בהכרת תודה על כך שניצלו, ויצ'יטה מגלה ששמה האמיתי הוא קריסטה והם מתנשקים. טלהאסי נפטר מהזומבים הנותרים, ואז אוכל באושר טווינקי שליטל רוק מצאה. הקבוצה יוצאת מפסיפיק פליילנד ביחד וקולומבוס מגלה שהוא מצא סוף סוף את מה שהיה חסר לו: משפחה.
צוות שחקנים

ג'סי אייזנברג - קולומבוס
וודי הרלסון - טלהאסי. הרלסון הסכים לקחת את התפקיד בארבעה תנאים, ששניים מהם היו בעניין הליהוק וצוות ההפקה. השלישי היה שהסרט יהיה מחויב לסביבה, התנאי הרביעי שהרלסון דרש היה שהבמאי רובן פליישר, לא יאכל מוצרי חלב במשך שבוע, משימה שפליישר תיאר אותה "כמו [לדרוש מ]אלכוהוליסט לא לשתות". פליישר הצליח ושמר על תזונה צמחונית במשך 11 חודשים.
אמה סטון - ויצ'יטה/קריסטה
אביגייל ברסלין - ליטל רוק
ביל מארי - הופעת קמע בתפקיד עצמו
אמבר הרד - 406