stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחי, זאת הרוח שלי
דמויות > דמויות ראשיות

ספנסר רייט - ספנסר הוא הדמות הראשית בסדרה. ספנסר הוא קולנוען צעיר שיוצר סרטי אימה. לעיתים קרובות הוא נכנס לצרות בשל מעשיו של בילי, אבל מקבל באותה מידה לעזור גם כן. הוא לובש תליון כחול שהיה שייך לבילי כדי לראות אותו.
בילי ג'ו קוברה - בילי הוא רוח רפאים והחבר הטוב ביותר של ספנסר. הוא היה כוכב רוק פופולרי ומפורסם מאוד לפני מותו, והוא עדיין זוכה להערכה רבה לאחר מותו. הוא לעיתים קרובות מאוד שובב ומתרגש, ונוטה לגרום לבעיות עבור ספנסר, אף על פי שבדרך כלל לא בכוונה. הוא גם עוזר לספנסר טוב יותר בקנה אחד עם תרבות הוליווד. לא ניתן לראות את בילי אלא אם כן לובשים פריט אישי שלו (כמו התליון של ספנסר). הוא בן דוד רחוק למשפחת רייט. יש לו אחוזה, ואחרי מותו משפחתו של ספנסר עברה לאחוזתו של בילי. שמו האמיתי הוא ברוך כהן.
גלן פונזי - המנהל של בית הספר. לובש פאה נוכרית אף על פי שלרוב הפאה נופלת בגלל ספנסר או בילי. מאוהב בגברת רמספלד אף על פי שהיא קשישה עם שיניים תותבות. יש לו ציפור עם פאה בדיוק כמו שלו בשם לורנזו ואוהב גם ציפורים או איך שפונזי קורא להם: בעלי הכנף. התלמידים שונאים אותו והוא אותם חוץ ממלורי וקליט.
דמויות > דמויות משניות

רג'יב באגיטי - חברו של ספנסר לספסל הלימודים. יש לרג'יב קול צווחני שגורם לזכוכיות להישבר. מאוהב בלולו ועושה כל דבר בשביל אהבתה אף על פי שהיא משפילה אותו בכל פעם. יש לו חגורה של בילי כדי לראות אותו. רג'יב הוא השחקן הראשי בכל סרט אימה של ספנסר ובגלל העסקים של ספנסר הוא נפגש עם הרבה מפיקים ובמאים.
לולו קלורי - יריבתו של ספנסר ואהובתו של רג'יב. ללולו יש משפחה עשירה ומשרת אישי בשם אדריאן שעושה בשבילה הכול. בכל פעם שרג'יב מנסה שלולו תתאהב בו אדריאן זורק\משפיל אותו. לולו מכפישה את שמו של ספנסר וגם מנסה להשפיל אותו. היא מנסה לפגוע בקריירת הקולנוען שלו אבל ספנסר מצליח לעצור את התוכנית של לולו. לולו מנסה הכול כדי שספנסר יושפל אבל בכל פעם נכשלת.
קליט קלינרסון - בריון בית הספר של ספנסר. מציק לכולם בבית הספר מלבד לפופולריים ומציק במיוחד לספנסר.
שאנילה באגיטי - חברתו של ספנסר לספסל הלימודים. אחותו של רג'יב. מאוהבת בספנסר.
מאדאם X - מעריצה אובססיבית של בילי שרוצה ללכוד את הרוח שלו ולשים אותה בתוך צנצנת.
סם הובר - אדם שעובד אצל מאדאם X ועוזר לה לתפוס את בילי, למרות שהוא לא באמת רוצה. עובד בכל מיני עבודות הסוואה שונות כדי לתפוס אותו כשהנפוצה שבהן היא שליח פיצה. כשהתחפש למורה בשם גברת הוברדייל בבית הספר של ספנסר פונזי התאהב בו.
מדבבים

| תפקיד | מדבבים באנגלית | מדבבים בעברית |
| --- | --- | --- |
| ספנסר/רג'יב | רזמוס הארדיקר | עמית יוסוביץ', דן קיזלר |
| בילי/קליט | דארן פורמן | סער בדישי, דור סרוגו |
| לא ידוע | אלכס קלי |  |
| יו רייט/המנהל פונזי | אוון ביילי | חנן רוזן, מירון אהרונוביץ' |
| ג'סיקה רייט/מלורי/לולו | תרזה גלאגר | נעמה אוזן, שחר קדוש, טליה ברקאי |
| שאנילה/מאדאם X | לריסה מורי | עדן גמליאל |
| לא ידוע | סטיבן קינמן |  |
הערות שוליים

↑  פרק 23, "School of Terror"
כסף פיאט

כסף פיאט (מלטינית: fiat, "כך ייעשה") הוא סוג של מטבע שאינו מגובה בסחורה כלשהי כגון זהב או כסף. הוא בדרך כלל מוגדר על ידי הממשלה המנפיקה כהילך חוקי. לאורך ההיסטוריה, כסף פיאט הונפק על ידי בנקים מקומיים ומוסדות אחרים. בעידן המודרני, כסף פיאט מונהג בדרך כלל על ידי רגולציה ממשלתית. במקום בו המטבע המקומי הוא כסף פיאט, משתמשים במושג "מטבע פיאט".
מקורו של כסף פיאט הוא בסין של המאה ה-11, בתקופה בה שלטו שושלת מינג ושושלת יואן.
באופן מסורתי, הכסף שאינו פיאט היה עשוי ממטבעות של מתכות יקרות או שהיה המחאה כלשהי הצמודה לערך המתכות. במלחמות שונות בארצות הברית היה מחסור במתכות, בין השאר כי שילמו בהן כדי לקנות נשק או שיצקו מהן נשק ודברים אחרים. כך נעשה מעבר לכסף נייר, שבתחילה היה בולי דואר ואיגרות חוב ממשלתיות. אולם עד סוף מלחמת העולם השנייה לא היה זה כסף פיאט רשמי כפי שהוא היום.
בשנת 1944 נחתם בארצות הברית הסכם ברטון-וודס, שהצמיד בין המטבעות העולמיים לדולר האמריקאי ובין הדולר לבין זהב. ב-1971 לחמה ארצות הברית במלחמת וייטנאם, ולצורך מימון המלחמה ביצעה הדפסת דולרים ללא גיבוי זהב. בשנה זו נשיא ארצות הברית דאז, ריצ'רד ניקסון, ביטל חד-צדדית את הסכם ברטון-וודס וכך ביטל את הצמדת המטבעות לזהב. מאז מרבית המטבעות בעולם הם מטבעות פיאט, כולל הדולר והאירו.
ראו גם

אסינייאט
ביטקוין – מטבע (שיטת תשלום) שאחד ממאפייניו הוא שאינו מטבע פיאט
סולטאן האימפריה העות'מאנית

| --- | --- |


מהמט השישי, הסולטאן העות'מאני האחרון
 תחום שיפוט:  האימפריה העות'מאנית
 מעון:  ארמון טופקאפי (1460–1853)   ארמון דולמאבהצ'ה (1853–1889, 1909–1929)   ארמון יילדיץ (1889–1909)
 ייסוד המשרה:  1299
 איוש ראשון:  עות'מאן הראשון
 איוש אחרון:  מהמט השישי
 תאריך ביטול המשרה:  1 בנובמבר 1922
 
סמל האימפריה העות'מאנית מהמאה ה-19
סולטאן האימפריה העות'מאנית, או פאדישאה (טורקית Osmanlı padişahı), היה שליטה של האימפריה העות'מאנית (פרט לשלושת שליטיה הראשונים – עות'מאן הראשון, אורהן הראשון ומוראט הראשון – שנקראו ביי (Bey)). סולטאן הוא תואר של שליט מוסלמי בעל משמעות דתית ומוסרית המוגדרות בקוראן, והסולטאנים העות'מאנים נטלו לעצמם את התואר חליף ב-1517; אך למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן, שפעל בכל תחומי האימפריה, לבין הח'ליפה, שהיה בעל תפקיד דתי בעיקר. דמות הסולטאן באימפריה העות'מאנית הייתה אוטוריטטיבית ומרכזית, והוא שימש כשליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות.
תפקידי הסולטאן וכוחו

בראש מערכת האימפריה העות'מאנית עמד השליט, הסולטאן, ובני משפחתו מ"בית עות'מאן". השושלת העות'מאנית שלטה למעלה משש מאות שנה ברציפות והעניקה את שמה לאימפריה. החל מהמאה ה-15 היה הסולטאן שליט אבסולוטי, ומעמדו ושלטונו התבססו על כוח בלבד. תפקידו היה לנהל את המדינה ואת המועצה האימפריאלית ולהוביל את הלוחמים בקרבות. הוא היה מוגבל אך ורק על ידי חוקי השריעה החלים על כל מוסלמי. הסולטאן יכול היה להחליט על שלום ומלחמה, למנות בכירים במערכת הבירוקרטית והדתית, לחוקק חוקים שאינם נוגדים את השריעה (קאנון) ולהוציא פירמנים בנושאים שונים. בנוסף החזיק הסולטאן ברוב אדמות המדינה (מירי) והיה זכאי לקבל מס של חמישית מכל שלל מלחמה לאוצרו הפרטי.
עד לתחילת המאה ה-17 בדרך כלל ירש את השליט אחד מבניו, דבר שהוביל לרצח בין אחים, חיסולי סולטאנים ומרידות בשלטון. הסולטאן חי במרכזו של משק בית שכלל את נשות ההרמון ואת שומריהן, משרתים אישיים, גננים ושומרי הארמון. האידאולוגיה העות'מאנית הדגישה את בלבדיות היחסים בין השליט לבין נתיניו. הסולטאן ייצג כוח מוחלט ורבים ממשרתיו היו באופן טכני עבדיו, אף על פי שהחזיקו בידיהם עוצמה רבה. עובדה זו הקנתה לו עוצמה רבה שכן אם רצה בכך יכול היה להוציא להורג גם את הבכירים ביותר באימפריה מבלי שהדבר יגונה על ידי אנשי הדת. מלאכתם העיקרית של הסולטאנים הייתה להגן על הקהילה האסלאמית כנגד העולם החיצון ולשמור על הצדק בתוך החברה המוסלמית. הסולטאן היה ראש הרשות המבצעת, האזרחית והצבאית של המדינה.
ירושה

אף על פי שלסולטאנים היו בנים ובנות, רק הבנים היו יורשים בכוח לכס הסולטנות. בין בני הסולטן התנהל לא פעם מאבק אלים על הירושה, והבן שידו הייתה על העליונה זכה בשלטון בשל כך ולא מכוח חוק. היה עיקרון מנחה אחד – האימפריה לא תחולק והשלטון לא יתחלק בין כמה יורשים, וזאת על מנת לשמור על אחדות האימפריה. עד המאה ה-16 רבים מן הסולטאנים נקטו במדיניות של רצח אחיהם כדי לשמור על כס הסולטנות ועל יציבות השלטון. מימי סולימאן המפואר, נהגו הסולטאנים להסתגר בארמונם גם לאחר עלייתם לשלטון. המועמדים לירושה לא היו נשלחים עוד לפרובינציות כדי לגדול כלוחמים, אלא הוחזקו בתוך הארמון בפיקוחן של הנשים, במקום שכונה קפס, או "הכלוב". למרות הכינוי, היה זה מתחם מחייה נוח ("כלוב זהב"), שניתק את המועמדים מן העולם החיצוני. החסרון בשיטה זו היה שהיא לא הכינה את הסולטאנים לקראת אתגרים שלטוניים ולא הכשירה אותם לתפקידם. השיטה "האבולוציונית" הופסקה, היורשים לא נאלצו לפלס את דרכם אל כס השלטון, וכתוצאה מכך הומלכו סולטאנים חלשים יותר. בתקופה שבין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17, תקופה המכונה "סולטנות הנשים", כאשר הנשים של ההרמון הקיסרי של האימפריה העות'מאנית השפיעו רבות על הפוליטיקה, על ענייני מדינה ועל הסולטאן העות'מאני, החל מתקופת שלטונו של סולימאן הראשון ("המפואר") עד סוף תקופתו של מהמט הרביעי.
ירושה > הסולטאן והדת

כח'ליף, נחשב הסולטאן העות'מאני למגן האסלאם והמקומות הקדושים, והיה מופקד על ארגון ועל הובלת העלייה השנתית לרגל למכה, החג'. חובתו הבסיסית של שליט מוסלמי, אשר חיזקה את בריתו עם האוכלוסייה המוסלמית, הייתה לתמוך בשריעה, החוק הדתי של האסלאם. הסולטאנים העות'מאניים העניקו לשריעה מידה רבה של תוקף, ואף ניסו להפוך אותה לחוקה ולהעניק לה את מלוא ההכרה והסמכות, כדי שהמערכת המשפטית תפעל על פיה. הכתרת סולטאן חדש הייתה מאורע חשוב, ולוותה בשני טקסים עיקריים: הושבה, בטקס זה נשבע הסולטאן אמונים; וחגירת החרב, טקס בעל אופי דתי שהתקיים במקום קדוש למוסלמים ובמהלכו נחגרה חרב עות'מאן למותנו של הסולטאן בידי שייח'.
שלטון ומיעוטים

באימפריה העות'מאנית עמדו בתוקף חוקי השריעה הדתיים והחוק העות'מאני החילוני. המשפט הציבורי התבסס על צווים חילוניים של הסולטאן שנקראו פירמנים ואשר קובצו לקאנון. הקהילות הנוצריות והיהודיות נהנו ממעמד מיוחד, והן היו רשאיות למנות מערכות משפט משלהן שעסקו בענייני אישות. במאה ה-16 החזיקו יהודים בתפקידים בכירים בשירות האוצר ובתחום הבנקאות, אולם נוצרים ויהודים לא התקבלו למשרות שלטוניות בחסות הסולטאנים. ד'ימי, הכינוי שניתן לבני הדתות המונותאסיטיות במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, הוענק גם ליהודים ולנוצרים באימפריה העות'מאנית, והם קיימו את אמונתם במקביל לאיסורים ולמגבלות שהבדילו אותם מן האוכלוסייה המוסלמית.
יהודים באיסטנבול וקרבתם לשלטון

שלושת הקריטריונים העיקריים אשר קבעו את מעמדו החברתי של יהודי באיסטנבול במאה ה-15 וה-16 היו קשריו בחצר העות'מאנית, עושרו ומקומו בקהילה היהודית. מי שהצליח להתקרב אל מרכז הכוח שהוחזק בידי פקידיו של הסולטאן, צבר כסף והשפעה. מנהיג הקהילה היהודית היה מקורב לחצר הסולטאן ומקרבה זו ינק את כוחו בקרב היהודים, אגב מספר מגבלות שנבעו ממבנה הקהילה היהודית. הידע אודות הקשרים בין היהודים לסולטאן עולה מכתביו של רבי משה אל-מוזנינו שהשאיר תיאורים מפורטים של חיי היומיום של הקהילה היהודית באיסטנבול בתקופת הסולטאן סלים השני. בין היתר רכשו היהודים את השפעתם בחצר הסולטאן בדרך של הענקת שירותים מקצועיים: הם שמשו כרופאים אישיים שליוו את הסולטאנים בחצר ובמהלך מערכות צבאיות, מילאו תפקידים בעלי אופי דיפלומטי, עסקו בענייניה הפיננסיים של המדינה ופעמים היו גם אנשי אמונם של הסולטאנים.
רבי משה קפשאלי שהיה הרב הראשי ליהודי איסטנבול והוכר על ידי הסולטאנים מהמט השני ובאיזיט השני, כסמכות התורנית העליונה בכל האימפריה העות'מאנית, נהנה מגישה חופשית לארמון הסולטאן, והצליח לפתור בעיות שהתעוררו בין היהודים והשלטון. יעקב חכים ביסס את קשריו אל חצר הסולטאן החל בכיבוש קונסטנטינופול. הוא תיפקד כרופאו של הסולטאן מוראט השני ושירת את בנו מהמט השני עד יום מותו ב-1481. הוא שימש גם כיועץ פיננסי, מתורגמן ויועץ כללי. בנוסף לכך הוא ליווה את הסולטאן בכל פעולה צבאית. הוא ניהל קשרים עם דיפלומטים איטלקים באיסטנבול, ובארכיון ונציאני הוא נזכר כמעורב בניסיונות להרוג את הסולטאן, וייתכן ותיפקד כסוכן כפול.
פלרמו (כדורגל)

תמונת ההרכב הפותח הראשון של המועדון משנת 1900
סמל המועדון הישן מתקופת Palermo Foot-Ball Club
מועדון הכדורגל פלרמו (באיטלקית: Palermo Football Club או Palermo FC) הידוע גם כ"פאלרמו קאלצ'יו" (Palermo Calcio) או פלרמו היא קבוצת כדורגל איטלקית מהעיר פלרמו שבסיציליה. המועדון הוקם במקור בנובמבר 1900, אולם פורק ב-18 באוקטובר 2019, והוקם מחדש באותה עונה. המועדון משחק בסרייה ב'.
המועדון נחשב היסטורית לאחד המועדונים הבולטים בדרום איטליה והוותיקים בליגה האיטלקית, והגיע לשיאו בשנות ה-2000 אז סיים שלוש פעמים ברצף במקום החמישי בסרייה א' והגיע לשמינית גמר גביע אופ"א ב-2005/2006. כמו כן למועדון 3 סגנויות גביע הקופה איטליה, ו-5 אליפויות הסרייה ב'.
היסטוריה > הקמת המועדון ושנותיו הראשונות

על תאריך הקמת קבוצת הכדורגל הראשונה של פלרמו קיימת מחלוקת מסוימת: ישנם רשויות אשר מחשיבות את תחילת שנת 1898 כתאריך הרשמי של הקמת מועדון בגלל מכתבים שציינו בהם את המועדון והיו מיועדים לג'וזף וויטווקר - קונסול אנגלי ששהה בפלרמו וככל הנראה היה יו"ר המועדון הראשון. בכל אופן - התאריך הרשמי של הקמת המועדון המופיע בכלל הצהרות המועדון וההתאחדות הוא ב-1 בנובמבר 1900 כ"Anglo Palermitan Athletic and Football Club" (המועדון האנגלו-פלרמיאן לאתלטיקה וכדורגל). המועדון ככל הנראה הוקם על ידי איגנזיו מאחו פגאנו, עמית לעבודה יליד פלרמו שגילה את הכדורגל בעת לימודיו כסטודנט בלונדון, אנגליה - שנחשבת למולדת הכדורגל המודרני. הסגל הראשוני הורכב מ3 אנגלים ותשעה ילידי פלרמו, כאשר וויטווקר היה נשיא הכבוד של המועדון, ואדוארד דה גארטסון היה הנשיא בפועל, וצבעי הקבוצה המקורית היה אדום וכחול. המשחק המתועד הראשון של המועדון נערך ב-30 בדצמבר 1900 והקבוצה הובסה 0–5 נגד קבוצת חובבים אנגלית. המשחק הרשמי הראשון נערך ב-18 באפריל 1901 נגד מסינה בניצחונה של הקבוצה 2–3.
בשנת 1907 שם הקבוצה שונה ל"Palermo Foot-Ball Club" וצבעי הקבוצה שונו לצבעיו הנוכחיים, ורוד-שחור. ב-1908 ועד 1914 השתתפה הקבוצה בטורניר "גביע האתגר של ליפטון" שאורגן על ידי איש עסקים סקוטי בשם סיר תומאס ליפטון שם התחרתה כנגד נאפולי וניצחה אותה שלוש פעמים, כולל ניצחון היסטורי 0–6 ב-1912. בעת מלחמת העולם הראשונה המועדון הפסיק את פעילותו זמנית, הוקם המועדון מחדש בשנת 1919 בתור "Unione Sportiva Palermo" על ידי הוועדה הצעירה לסטודנטים וספורט. בשנות ה-20 התחרתה הקבוצה בעיקר ב Campionato Lega Sud - ליגת הכדורגל של דרום איטליה, והגיעה לחצי הגמר ב-1924. המועדון התפרק ב-1927 לאחר בעיות כלכליות קשות, והוקם שנה מאוחר יותר לאחר איחוד עם מועדון "Vigor Palermo", בשם "Palermo FootBall Club". לאחר מכן שיחקה הקבוצה בליגות חצי-מקצועיות עד עונת 1929, כאשר עלתה לליגה האיטלקית השלישית, ועונה לאחר מכן עלתה לסרייה ב'. בשנת 1932 הקבוצה עלתה בפעם הראשונה לסרייה א', והחלה לארח את משחקיה באצטדיון "Stadio Littorio" מאז, שהוא למעשה אצטדיונה הנוכחי שכיום נקרא אצטדיון רנצו ברברה. בעונת 1932/1933 הראשונה בליגה הבכירה סיים המועדון במקום ה-13 בליגה. המועדון שיחקה בסרייה א' עד סוף עונת 1935/1936 אז ירד מהמקום ה-15 בליגה, וקיים לראשונה דרבי מקומי נגד קטניה הסיציליאנית, דרבי שנקרא מאז "דרבי די-סיציליה".ב-1936 הוכרחה פלרמו על ידי המשטר הפשיסטי באיטליה לשנות את צבע המדים לצהוב-אדום, בהתאם לצבעי הרשות המקומית. בשנת 1939 היא נפסלה על ידי התאחדות הכדורגל של איטליה בשל בעיות כלכליות. והורחקה מהליגה האיטלקית. איחוד עם המועדון "Unione Sportiva Juventina Palermo" הביא את המועדון להיות מוקם מחדש בשם "Unione Sportiva Palermo-Juventina" ששיחקה בסרייה סי ב-1941 ובסרייה ב' ב-1942. המועדון לא הספיק לסיים את עונת 1942/1943 בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה באזור, בו זמנית הצבעים שונו בחזרה לורוד ושחור כשסיציליה הוכרזה "אזור מלחמה".לאחר מכן שונה שם המועדון ל "US Palermo".
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

הקבוצה שהוקמה מחדש, חזרה לסרייה א' בשנת 1948 לאחר שעלתה מהמקום הראשון בסרייה ב'. סגל הקבוצה הורכב מאחד הכוכבים המפורסמים בהיסטורית הקבוצה הצ'כוסלובקי קשטמיר ויצ'פאלק שנרכש מיובנטוס, ביחד עם קונטי, כרמלו די בלה ופבאסי. המועדון שיחק בסרייה א' עד לעונת 1953/1954 אז ירד חזרה לסרייה ב'. לאחר ביצוע שינויים מרחיקי לכת בהנהלה, בשחקנים ובצוות המקצועי עלתה הקבוצה חזרה לסרייה א' ב-1955/1956. עד 1973, הקבוצה דילגה הלוך ושוב בין הליגות הראשונה והשנייה, כאשר היו מספר שחקנים בולטים בשנים אלו כמו החלוץ הארגנטיני סנטיאגו ורנאצה שהבקיע 51 שערים ב-115 משחקים במועדון, השוערים רוברטו אנזולין וקרלו מטראל, הקשר ג'וזפה פורינו והקיצוני פרנקו קאוזיו.
ב-1970 רכש את המועדון רנצו ברברה. בשנות ה-70 הקבוצה שיחקה בשני גמרי גביע איטליה נגד קבוצות בולוניה ויובנטוס, אך הפסידה בשניהם ונותרה הסגנית. בליגה, מ-1973 הקבוצה שיחקה בליגה השנייה עד 1984/1985, כאשר היא הדרדרה וירדה עד לליגה השלישית. בקיץ 1986 הקבוצה שוב פורקה בגלל בעיות כלכליות. בסתיו 1987, לאחר שנה בלי קבוצת כדורגל בפלרמו, הקבוצה הוקמה בפעם השלישית עם השם: "Unione Sportiva Palermo", והחלה לשחק בליגה הרביעית.
החזרה לליגה השנייה התרחשה בשנת 1991, אך עונה לאחר מכן הקבוצה ירדה לליגה השלישית. בעונת 1993 הקבוצה שוב עלתה לליגה השנייה ל-4 שנים, לאחריהן ירדה שוב לליגה השלישית. ב-1997 הקבוצה הייתה אמורה לרדת לליגה הרביעית, אך היא ניצלה בשל התפרקות כלכלית של קבוצה אחרת.
היסטוריה > שנות ה-2000 ואילך

פלרמו, שנקנתה על ידי בעלי רומא, פרנקו סנסי, עלתה לליגה האיטלקית השנייה, הסרייה ב', ב-2001. לאחר עונה שקטה בליגה השנייה הקבוצה נמכרה לבעלים חדשים בקיץ 2002, והיא הגיעה למקום החמישי בעונה זו, כאשר פספסה את העלייה רק במחזור האחרון, נגד לצ'ה. פלרמו זכתה באליפות הליגה השנייה ב-2003/2004 בהפרש שערים מעל קליארי. עונת 2004/2005 הייתה העונה הראשונה של הקבוצה המחודשת בסרייה א', ליגת העל האיטלקית, והראשונה של הקבוצה בכלל מאז 1973.
ב-4 בספטמבר 2004, במהלך משחק מוקדמות מונדיאל 2006 בין איטליה לנורווגיה, שהתקיים בפלרמו, חלוץ פלרמו, לוקה טוני, מלך השערים של הליגה השנייה בעונת 2003/2004 עם 30 כיבושים, כבש את שער הניצחון. זה היה השער הראשון של שחקן פלרמו בנבחרת איטליה.
פלרמו סיימה את עונת 2004/2005 במקום השישי המפתיע, ועלתה לשחק בגביע אופ"א בעונת 2005/2006, בפעם הראשונה בתולדותיה. בשלב הבתים של גביע אופ"א, הקבוצה סיימה בראשות הבית לאחר שני ניצחונות על מכבי פתח תקווה הישראלית (2-1 באצטדיון רמת גן) וברונדבי הדנית ושתי תוצאות תיקו נגד אספניול הספרדית ולוקומוטיב מוסקבה הרוסית. בשלב 32 האחרונות של הגביע פלרמו ניצחה את קבוצת סלביה פראג ובשלב שמינית גמר גביע אופ"א הפסידה לקבוצת שאלקה 04.
בעונת 2006/2007 פגשה פלרמו את קבוצת וסטהאם יונייטד האנגלית, ניצחה אותה 0–4 בסיכום 2 המשחקים ועלתה לשלב הבתים של גביע אופ"א.
בעונת 2007/2008 הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א בפנדלים לקבוצת מלאדה בולסלאב.
בעונת 2010/2011 הקבוצה הגיעה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
במאי 2011 העפילה לגמר הגביע האיטלקי, והפסידה במשחק הגמר לאינטר מילאנו 3-1.
בסיום עונת 2012/2013 ירדה הקבוצה לליגה השנייה באיטליה אחרי 9 עונות ברציפות בליגה הראשונה באיטליה. עונה אחת בלבד לאחר מכן חזרה הקבוצה לליגה הראשונה, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה השנייה.
ב-24 ביוני 2019 סורבה בקשתה של פלרמו להיכלל בסרייה ב' מפאת קשיים כלכליים. ב-12 ביולי 2019 הקבוצה הוצאה מהסרייה ב' ולא נכללה ברשימת הקבוצות לעונה הבאה. יותר מאוחר ביולי, לאחר התעניינות של 6 קבוצות רכישה, המועדון הוקם מחדש על ידי חברת "Hera Hora S.r.l." בראשות דאריו מירי, וזאת על מנת שיוכל להשתתף בעונת 2019/2020 ולהתחיל את דרכו בסרייה D מיידית. ב-18 באוקטובר 2019, מועדון המקור הגיע לפשיטת רגל ופורק רשמית עקב חובות וחדלות פרעון, והמועדון החדש שהוקם עוד לפני כן לקח את הזכויות על המועדון ששיחק בסרייה די בשם: "אס. אס. די. פלרמו" (SSD Palermo). כבר בעונתה הראשונה בסרייה די, סיימה הקבוצה במקום הראשון ועלתה לסרייה סי. ב-16 ביוני 2020 המועדון שינה את שמו לשם: "מועדון הכדורגל פלרמו" (Palermo Football Club).
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לשחק בסרייה ב'.
אצטדיון ואוהדים

פלרמו משחקת באצטדיון רנצו ברברה שנמצא בעיר פלרמו, החל כבר מפתיחתו ב-1932, בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה, ושמו היה "סטאדיו ליטוריו" משחק הבכורה שהתקיים ב-24 בינואר 1932 נגמר בניצחון 1–5 של פלרמו על אטאלנטה. בשנת 1936 שונה שם האצטדיון ל"סטאדיו מישל מארון" - על שם גיבור פשיסטי שנהרג במלחמת האזרחים בספרד. לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם האצטדיון ל"סטאדיו לה פבוריטה" על שם שכונת "Favorita" שם האצטדיון נמצא. ב-1984 האצטדיון הורחב לכ-50,000 מקומות. ושופץ עוד פעם ב-1989. ב-2002 שונה שם האצטדיון שוב לשמו הנוכחי "אצטדיון רנצו ברברה" על שם היו"ר המיתולוגי של המועדון רנצו ברברה בשנות ה-70.
אוהדים פלרמו ברובם מגיעים מהעיר פלרמו, אולם הקבוצה פופולרית ביותר באזור מערב סיציליה, ובקרב מהגרים סיציליאנים שהיגרו לצפון איטליה, מה שגורם לכך שלפלרמו יש ממוצע קהל חוץ גבוהה מאוד ביחס לליגה האיטלקית. למועדון שלוחות אוהדים בעיר סולינגן הגרמנית שם הקימו מהגרים סיציליאנים בשנת 2007 קבוצה בשם "FC Rosaneri" על שם הכינוי של פלרמו, שמשחקת בליגות הנמוכות בגרמניה. נפוץ בקרב אוהדי הקבוצה להציג את דגל סיציליה במשחקים.
היריבה הכי גדולה של פלרמו זו קבוצת הכדורגל של קטניה, והמפגשים בין הקבוצות נקראים "Derby di Sicilia" ("הדרבי הסיציליאני"), אולם קיימת עוד קבוצה סיציליאנית, מסינה, ששיחקה בסרייה א' לפרקים ביחד עם קטניה ופלרמו, אבל היריבות איתה היא בעוצמות נמוכות הרבה יותר מהיריבות בין קטניה לפלרמו.
בעונת 2006/2007 התקיים דרבי סיציליאני בין פלרמו לקטניה, אצל האצטדיון בקטניה, והשוטר פיליפו רצ'יטי נהרג במהומות בין אוהדי קטניה לבין המשטרה, מה שגרם לנציב המשטרה האיטלקית לוקה פנקאלי להשעות את כל ליגות הכדורגל באיטליה לשבועות מספר.
לפי סקר מקיף שנעשה ב-2008, לקבוצה 1.47 מיליון אוהדים ברחבי איטליה, והוא אחד מעשרת המועדונים האהודים ביותר באיטליה. בעונת 2011/2012 נבחרו אוהדי פלרמו לזכות בגביע ההגינות של הסרייה א' ה- "Gaetano Scirea".
מדים וסמל

התלבושת הראשונה ההיסטורית של פלרמו בצבע כחול-אדום
בתחילת דרכו של המועדון המדים היו בצבע כחול-אדום חצי-חצי.
מ-1907 ועד היום המועדון משחק עם מדים בצבעים ורוד ושחור, ומכונה "הרוזנרו" (הורודים-שחורים).
סמל המועדון לאורך השנים היה בצבעי המועדון ועם תמונת נשר בשילובים שונים, מה שנתן למועדון את הכינוי "לה-אקילה" ("הנשרים").
הסמל האחרון שעוצב בשנת 2019 לאחר הקמת המועדון מחדש בסרייה די, עוצב כראש של נשר, עם 3 פסים שמייצגים את שיאפת המועדון לחזור ולעלות בתוך 3 שנים חזרה לפסגת הכדורגל האיטלקי - הסרייה א'.
סמל המועדון בשנת 1979
סמל המועדון בין השנים 1987 - 1996
סמל שהיה בשימוש בין השנים 1991 - 1994
סמל המועדון בין השנים 2000 - 2019
הישגים ושיאים > הישגים

קופה איטליה :
סגנית (2): 1973/1974, 1978/1979, 2010/2011
סרייה ב' :
אלופת הליגה השנייה (5): 1932/1932, 1947/1948, 1967/1968, 2003/2004, 2013/2014
סגנית (2): 1955/1956, 1958/1959
הליגה האירופית :
שלב הבתים (1): 2010/2011
סיבוב שלישי (1): 2011/2012
גביע אופ"א :
שמינית גמר (1): 2005/2006
שלב הבתים (1): 2006/2007
סיבוב ראשון (1): 2007/2008
הישגים ושיאים > שיאים > שיאים קבוצתיים

הניצחון הגדול ביותר וגם הניצחון הגדול ביותר במשחק בית: 8-0 (נגד פרו פאטריה קאלצ'יו, 5 בנובמבר 1950)
הניצחון הגדול ביותר במשחק חוץ: 7-1 (נגד לצ'ה, 23 באוקטובר 1994)
ההפסד הגדול ביותר בכל הזמנים: 9-0 (נגד מילאן, 18 בפברואר 1951)
ההפסד הגדול ביותר במשחק בית: 7-0 (נגד אודינזה, 27 בפברואר 2011)
מספר הנקודות הגבוהה ביותר בסרייה א' לעונה: 65 נקודות (עונת 2009/2010 - מקום חמישי)
רצף משחקים הגדול ביותר ללא הפסד ביתי: 26 משחקים (15 במרץ 2009 - 29 באוגוסט 2010)
רצף הניצחונות הגדול ביותר בסרייה א': 5 ניצחונות (עונת 2006/2007)
הישגים ושיאים > שיאים > שיאים אישיים

מלך השערים בכל הזמנים לכל המסגרות: פבריציו מיקולי - 81 שערים (2003–2013)
מלך השערים בכל הזמנים: פבריציו מיקולי - 74 שערים (2003–2013)
מלך השערים בכל הזמנים בסרייה א': פבריציו מיקולי - 74 שערים (2003–2013)
מלך השערים בקופה איטליה בכל הזמנים: מאסימו דה סטפאניס - 7 שערים (1979–1984)
מלך השערים לעונה אחת: לוקה טוני - 30 שערים (עונת 2003/2004)
מלך ההופעות בכל הזמנים: רוברטו ביפי - 349 הופעות
מלך ההופעות בסרייה א': פבריציו מיקולי - 165 הופעות
אוהדי פלרמו במשחק הדרבי הסיצילאני, 2006
הקפטן בעבר פבריציו מיקולי, מלך השערים ומלך ההופעות של פאלרמו בסרייה א' ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בהיסטוריה של המועדון
ולדימיר אורלובסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1842 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בפברואר 1914 (בגיל 72) ג'נובה, איטליה 
 מקום קבורה:  Lukianivske Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1867) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1867) 
 
ולדימיר אורלובסקי (ברוסית: Владимир Орловский;‏ 1 בפברואר 1842 – 19 בפברואר 1914) היה צייר ריאליסטי רוסי ממוצא אוקראיני, ואקדמאי של האקדמיה לאמנויות סנקט פטרבורג. אורלובסקי צייר עבור אצולת מוסקבה וסנקט פטרבורג, ויצירותו אף נקנתה על ידי קיסר רוסיה, אלכסנדר השלישי. אורלובסקי נחשב לאחד ממייסדי ציור הנוף הריאליסטי האוקראיני.
ביוגרפיה

אורלובסקי נולד בקייב בשנת 1842 למשפחת אצילים בעלת אדמות ממוצא אוקראיני. בכישרונו של האמן הצעיר האמין המורה שלו לאמנות בגימנסיה בקייב, שעזר קודם לכן לטאראס שבצ'נקו. גם מנהל הגימנסיה זיהה את כישרונו של אורלובסקי והמליץ עליו במכתב שנכתב לשבצ'נקו. וכך קרה שהחינוך לאמנות של הצייר החל במכתב המלצה מאת טאראס שבצ'נקו באקדמיה לאמנויות יפות בסנקט פטרבורג ב-1861. במהלך לימודיו של אורלובסקי באקדמיה הקיסרית לאמנויות המורה שלו היה אחד מציירי הנוף הרוסים המפורסמים ביותר של המאה ה-19 אלכסיי בוגוליובוב. על הצלחותיו המהירות קיבל אורלובסקי בסנט פטרבורג מדליית כסף גדולה באקדמיה בשנת 1863. מאוחר יותר צייר בהיותו במוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, צפון הקווקז, קרים ופינלנד.
עם סיום לימודיו ב-1868 זכה אורלובסקי להכרה של עמיתיו בחוגים האקדמיים ובציבור הרחב, וזכה בתואר אמן התואר הראשון. אורלובסקי קיבל מדליית זהב על ציוריו של נופי חצי האי קרים, שאפשרה לו לנסוע לאירופה בקצבה ממשלתית. כך, מ-1869 עד 1872, עבד אורלובסקי בפריז, צרפת, וכן בשווייץ, גרמניה ואיטליה.
בתוך שנתיים, ב-1874, הועלה אורלובסקי למעמד של אקדמאי, וב-1878 על ציורו "הקציר" התמנה לפרופסור. הוא נהנה מפופולריות בדומה לאיוואן אייווזובסקי, והושפע מיצירתו של ארכיפ קוינדג'י.
בשנת 1897 חלה האמן בטיפוס, ובעקבות עצת רופאיו עבר מסנט פטרבורג עם הלחות לקייב. כדי לשמור על בריאותו בילה ולדימיר אורלובסקי את שארית חייו בג'נובה, איטליה.
גלריה

Дніпро, 1882 р
הערות שוליים

↑  Zhbankova, Olha. Klasyky i Suchasnyky Archived 2009-12-25 at the Wayback Machine. Mirror Weekly. No. 5 (450) 8–14 February 2003 (in Ukrainian).
↑  Orlovsky, Volodymyr, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Spirit of Ukraine: 500 Years of Painting. Winnipeg Art Gallery. 1991, pg. 206
↑  Орловский Владимир Донатович:: Артпоиск - русские художники, artpoisk.info
↑  Русские художники. Орловский Владимир Донатович., www.artsait.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135791715  LCCN: nr2003040111  NKC: js2010613286  RKD: 347934  ULAN: 500121098  VIAF: 80249949   WorldCat (עם VIAF): 80249949
Big in Japan

"Big in Japan" (בעברית: "גָּדוֹל בְּיַפָּן") הוא סינגל של להקת הסינת'-פופ הגרמנית אלפאוויל, שנכלל באלבום הבכורה שלה, Forever Young. הוא זכה להצלחה במדינות רבות, לרבות בממלכה המאוחדת בה הגיע למקום השמיני במצעד של המדינה.
"Big in Japan" הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בדצמבר 1984.