stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בין השמשות (סרט)
השחקנים הראשיים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
שמיל בן ארי: אלכס
רותם זיסמן-כהן: אושרי
ריימונד אמסלם: חוה
אורלי זילברשץ: דליה
איאן צנטנר: רפא
נטליה פאוסט: אנה
יערה פלציג: תמר
רמי דנון: משולם
גל זייד: ד"ר ידין
בית הכנסת הסניור (טבריה)

| --- | --- |

מבנה בית הכנסת מבחוץ, 2021
 מידע כללי
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  חצר היהודים בטבריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  עיריית טבריה משפחת ניניו
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1839
 מידע טכני
 קיבולת:  כ-50 מקומות ישיבה
 קואורדינטות:  32°47′15″N 35°32′34″E﻿ / ﻿32.7875°N 35.542778°E﻿ / 32.7875; 35.542778
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) בית הכנסת "הסניור"(למפת הגליל העליון רגילה) בית הכנסת "הסניור"(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת "הסניור"(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת "הסניור"
בית הכנסת "הסניור" - מבט מבפנים
שלט של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בכניסה לבית הכנסת "הסניור"
מראה "חצר ניניו" כשמשמאל גרם המדרגות המוביל לכניסה לבית הכנסת ומימין המעבר לכוון היציאה מהחצר
בית הכנסת "הסניור" הוא בית כנסת שנבנה בחצר היהודים בטבריה ב-1839 על ידי הרב חיים שמואל הכהן קונורטי. בית הכנסת התפרסם באוסף ייחודי ונדיר של ספרים שהחל קונורטי לאסוף והמשיכו בכך יורשיו. בית הכנסת הוא חלק ממתחם הנקרא "חצר ניניו" בו חיו בני המשפחה ברציפות עד 1981. המקום מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של בית הכנסת

ב-1837 פקדה את טבריה רעידת אדמה שגרמה לנזק כבד למבנים בעיר העתיקה ובין השאר לבתי הכנסת בעיר. לאחר אירוע זה הגיע לעיר הרב חיים שמואל הכהן קונורטי, שעלה ארצה מאיטליה ב-1827 וגר בירושלים, ולאור מעמדו כונה "הסניור". כחלק ממאמצי שיקום טבריה והרובע היהודי שלה הקים קונורטי ב-1839 את ביתו ברובע היהודי כשחלק ממנו יועד להקמת בית כנסת ספרדי. בית כנסת זה נקרא על שמו של קונורטי, "הסניור", וכן "מדרש חשמ"ך" (ראשי תיבות שמו של קונורטי).
קונורטי, שהיה שד"ר, עסק בגיוס תרומות של יהודים בחו"ל ולאחר הקמת בית הכנסת הופנו חלק מהתרומות לתמיכה במבנה זה. ב-1844, לאחר מסע גיוס תרומות ביוון ובאיטליה הקים במקום את ישיבת "מדרש שמואל".
בית הכנסת היה, כאמור, חלק מהמתחם אותו רכש קונורטי. במבנה זה גר קונואטי וכן בני משפחת ניניו וזאת לאחר שאבי המשפחה, הרב יעקב שאלתיאל ניניו, נישא לשרה קונורטי (בתו הבכורה של קונורטי). המבנה, ובו 2 קומות מעל הקרקע ובהם מספר חדרים, אכלס את בני המשפחה ועם התרחבותה של המשפחה נבנו בתוך הבניין קירות כדי לאפשר אכלוס משפחות נוספות. הבניין הקיף חצר פנימית שהייתה מרכז הפעילות של המשפחה ובה נפגשו, שיחקו ובישלו. במרתף הבניין נבנה מקווה ששימש את בני המשפחה.
במשך השנים המשיכו בני המשפחה לגור במקום ולקיים פעילות תורנית בבית הכנסת אולם רבים מהם עזבו את העיר והיקף הפעילות במקום הצטמצם. בתקופת מלחמת העצמאות, ב-1948, ננטש בית הכנסת יחד עם כל הרובע היהודי. לאחר המלחמה חזר בן המשפחה, רחמון ניניו, לבית המשפחה שם גידל את משפחתו והמשיך לשמור על בית הכנסת ואוסף הספרים. ב-1981 הותקף רחמון על ידי שודדים שקיוו להשיג כסף שחשבו שקיים במקום. המותקף שסבל מפגיעות פיזיות נפטר מפצעיו ולאחר פטירתו לא המשיכו בני המשפחה לגור במקום ובית המגורים ננעל.
בית הכנסת בעת המודרנית

בשנים האחרונות מתקיימת פעילות בבית הכנסת רק בשבתות וחגים והביקור במקום נעשה רק בתיאום עם בן המשפחה המחזיק במפתחות. בני המשפחה הקימו עמותה (בניהולם של ד"ר עמית דולב ורפי ניניו) כדי לנהל את המקום וכדי לקדם תוכנית להפוך את המקום למרכז מורשת היסטורי וזאת בשיתוף עיריית בטבריה, החברה הכלכלית טבריה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. נכון ל-2021 טרם יצאה לדרך שום תוכנית להצלת המקום.
מטרות העמותה הוגדרו כדלקמן:
”שיקום ושימור בית ניניו ובית הכנסת הסניור, כמרכז מורשת היסטורי לקהילה היהודית הספרדית בעיר העתיקה טבריה. שימור אוצר הספרים וכתבי היד העתיקים בבית כנסת הסניור שכונסו למקום במשך מאות שנים. הפעלת המקום כאתר קליטת קהל לצד שימור ההווי היהודי ופעילותו כבית כנסת”
אוסף הספרים

כל חייו עסק קונורטי באיסוף ספרי קודש וכתבי יד. עיקר הספרים הושגו מהקהילות היהודיות בגולה במהלך מסעותיו בעולם כשד"ר. עם הקמת בית הכנסת קיבץ אליו קונורטי את כל ספריו ואסר על הוצאתם מגבולות בית הכנסת. הוא אף הודיע שכל המוציא ספרים מהמקום תחול עליו קללה. על אף הקללה, סבל בית הכנסת מסדרה של גניבות ספרים על ידי גורמים עלומי שם, דבר שהביא להיעלמותם של רוב הספרים בעלי הערך מהאוסף. נכון ל-2021 כולל אוסף הספרים בבית הכנסת מאות בודדות של ספרים ללא ערך כספי.
אנשי שם שלמדו בבית הכנסת

אהרן מנדל כהן
יוסף חיים ילוז
אליהו ילוז
יצחק ברדא
תיאור המבנה

מבנה בית הכנסת היווה את הדופן הדרומית של החצר לכן מסיבות ביטחוניות אין בו חלונות הפונים החוצה אלא רק לחצר הפנימית. הגישה לחצר הפנימית מכוון דרום (שם הייתה חצר היהודים) דרך מעבר צר ושער מקושת. בית המגורים, הקירות החיצוניים של המבנה והמעבר נבנו לרוב מאבני בזלת (כמו רוב המבנים ההיסטוריים בטבריה) בעוד שהקיר הפנימי והחלונות של בית הכנסת נבנו מאבן גיר. בית הכנסת כולל חדר מרכזי כשבאמצע החדר נמצאת הבימה. בחדר צדדי נמצא ארון הקודש ובו ספרי התורה. עזרת הנשים נמצאת במבואה לחדר המרכזי.
האופן בו הונחו האבנים בקירות מעיד על תהליך בנייה ארוך שנים כשיסודותיו סדורים ומוצקים ובחלקיו העליונים ניכר שימוש באבנים בגדלים שונים וממקורות שונים בסגנון של "מכל הבא ליד". ייתכן שבני הבית הרחיבו את המבנה במו ידיהם והשתמשו לשם כך בחומר שנלקח מהריסות מבנים אחרים בסביבה.
לקריאה נוספת

גדעון ביגר, טבריה וסביבותיה, הוצאת אריאל, חוברת 53–54, אוקטובר 1987
הערות שוליים

↑  עמותה לשיקום בית ניניו ובית כנסת הסניור בטבריה (ע"ר), באתר גיידסטאר
↑  רפי ניניו דור שביעי ועמית דולב דור שמיני
↑  ההערכה היא שהיו אלו סוחרי ספרים וכן תלמידי ישיבות.
↑  לדברי בני המשפחה בזמן התכנסות שימשה כל החצר כ"עזרת נשים"
בית הקברות דורותיאנשטאדט

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 דת:  נצרות פרוטסטנטית
 תאריך הקמה:  1762 
 שטח:  17,000 מטר רבוע
 קואורדינטות:  52°31′42″N 13°23′01″E﻿ / ﻿52.528411111111°N 13.383702777778°E﻿ / 52.528411111111; 13.383702777778
  (למפת ברלין מוגדלת) בית הקברות דורותיאנשטאדט(למפת ברלין רגילה) בית הקברות דורותיאנשטאדט
 
מצבת קברו של יוהאן גוטפריד שדו (1764–1850, בבית הקברות
בית הקברות דורותיאנשטאדט (בגרמנית: Dorotheenstädtischer Friedhof) הוא בית קברות פרוטסטנטי הממוקם ברובע מיטה בברלין. בית הקברות נחנך בסוף המאה ה-18, ונועד לשמש כמקום מנוחה אחרון לאמנים ויוצרים; רבים מהקברים בו מעוצבים בצורה מיוחדת, ומהווים יצירות אמנות.
הדורותיאנשטאדט הוא אחד משני בתי קברות צמודים ברחוב שוסיי (Chaussee Straße), והוא ממוקם במספר 126 ברחוב זה. מצדו האחד (מס' 125) ממוקם ביתם של ברטולט ברכט והלנה וייגל, ומצדו האחר (מס' 127) ממוקם "בית הקברות הצרפתי" (Französische Friedhof), שנועד לקבורת בני הקהילה ההוגנוטית.
ידוענים הקבורים בבית הקברות

בין הידוענים הקבורים בדורותיאנשטאדט: הנס אייזלר, דיטריך בונהופר, תומאס בראש, ברטולט ברכט, הנס פון דוהנאני, פאול דסאו, גאורג וילהלם פרידריך הגל, ג'ון הרטפילד, הלנה וייגל, אנה זגרס, ג'ורג' טבורי, היינריך מאן, היינר מילר, הרברט מרקוזה, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנולד צווייג, יוהאנס ראו, פרידריך אוגוסט שטילר, וקארל פרידריך שינקל.
הערות שוליים

↑  קיצור של:  Friedhof der Dorotheenstädtischen und Friedrichswerderschen Gemeinden.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 243162454   WorldCat (עם VIAF): 243162454
בדז'יך סמטנה

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1824 Litomyšl, ממלכת בוהמיה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  12 במאי 1884 (בגיל 60) פראג, ממלכת בוהמיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרית, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום לימודים:  Akademické gymnázium Štěpánská 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה, פואמה סימפונית 
 שפה מועדפת:  צ'כית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור 
 בן או בת זוג:  Bettina Smetanová (10 ביולי 1860–12 במאי 1884) Kateřina Otylie Kolářová (29 באוגוסט 1849–אפריל 1859) 
 מספר צאצאים:  6 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
בדז'יך סמטנה (צ'כית: Bedřich Smetana, ‏האזנהקובץ:Cs-Bedrich Smetana.ogg‏Ⓘ‏, 2 במרץ 1824 - 12 במאי 1884) היה מלחין צ'כי, נולד בליטומישל שבבוהמיה ומת בפראג.
חייו

אביו של סמטנה היה מנהל מבשלת שיכר וחובב מוזיקה נלהב. כבר בגיל חמש החל סמטנה לנגן ברביעיית כלי מיתר ולהשתתף כפסנתרן בקונצרטים משפחתיים בביתו. לימודיו התיכוניים הושלמו בפראג וממנה יצא להופיע בכפרים סמוכים. משסיים את לימודיו שב לעיירתו אך בתום שנה חזר לפראג על מנת ללמוד מוזיקה. כדי לממן את לימודיו לימד מוזיקה בבתי אצילים ונתפרסם כמורה מעולה. בסיועו של פרנץ ליסט הקים סמטנה בית ספר למוזיקה בפראג בשנת 1848. ליסט אף סייע לסמטנה לקבל משרה כמוזיקאי בחצרו של הקיסר פרדיננד. אולם השלטון האוסטרי חשד בו בשל רגשותיו הלאומיים הצ'כיים. עקב החשדות בו והחשש לחירותו עבר סמטנה להתגורר בעיר גטבורג שבשוודיה. הוא שימש כמנצח בעיר זו במשך חמש שנים, שאחריהן שב לפראג, שם כיהן כמנהל בית הספר למוזיקה, ניצח על מקהלות, הלחין אופרות ועבד כמבקר מוזיקלי.
ב-1874 התגלו אצלו סימני עגבת, וב-1881 הגיעה המחלה לשלב כזה שבעיות הריכוז הקשו עליו להמשיך ולהלחין. בנוסף, לקה סמטנה בחירשות וכל מאמציו לטפל בחירשותו הגוברת נכשלו. את יצירותיו הגדולות האחרונות לא שמע מעולם. איבוד השמיעה יחד עם הזיות שסבל מהן כתוצאה ממחלתו דיכאו את רוחו והביאו לאשפוזו בבית מחסה לחולי נפש, שם מת כתוצאה ממחלת העגבת.
המוזיקה שכתב מצטיינת בניסיון לשלב את המנגינות, האופי הלאומי והפולקלור הבוהמי. במוזיקה שיצר הביע סמטנה את הלהט הלאומי ששילהב אותו, את ההערכה שחש לנעימות העממיות ואת נאמנותו והוקרתו לבית מדרשו של ליסט.
ההופעה המוזיקלית הראשונה בגטו טרזין הייתה "הכלה המכורה"  בביצוע של מקהלה תחת ניצוחו של רפאל שכטר
האסטרואיד 2047 Smetana שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
בין יצירותיו

מולדתי (Má vlast), מחרוזת של שש פואמות סימפוניות, שהנודעת בהן, "ולטאבה" (או ה-"מולדבה"), השפיעה ככל הנראה על לחנה של התקווה, ההמנון הלאומי של מדינת ישראל. (ר' ערך).
הבראנדנבורגים בבוהמיה (Braniboři v Čechách), אופרה
הכלה המכורה (Prodaná nevěsta), אופרה
דאליבור (Dalibor), אופרה
ליבושה (Libuše), אופרה
שתי אלמנות (Dvĕ vdovy), אופרה
הנשיקה (Hubička), אופרה
הסוד (Tajemství), אופרה
חומת השטן (Čertova stěna), אופרה
ויולה (Viola), אופרה (לא הושלמה)
שלישייה לפסנתר, לכינור ולצ'לו בסול מינור
רביעיית מיתרים מס' 1 "מחיי" (Z mého života), במי מינור
רביעיית מיתרים מס' 2 ברה מינור
חלומות, שישה קטעים לפסנתר
מחולות צ'כיים (2 כרכים), לפסנתר
לקריאה נוספת

ברנדה מילר והנרי וסרמן, אירופה ערש הלאומיות - "המלחין סמטנה והלאומיות הצ'כית", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
הערות שוליים

↑  Höschl C. (2012). Bedrich Smetana - art and disease. Psychiatria Danubina. 24 Suppl 1:S176-8. PMID 22945217 ‏קישור ישיר למאמר
↑  Hjakova Anna, Prisoner society in the Terzin ghetto, University of Toronto
↑  (2047) Smetana In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_2048. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268151405171  PLWABN: 9810591136205606  BIBSYS: 90229639  BNE: XX1015250  BnF: cb138998513 (data)  CANTIC: a12367874  CiNii: DA04028125  GND: 118615017  ISNI: 0000 0001 2144 1890  KulturNav: 0d94bebb-53a3-4b13-9a3d-45b37032a641  LCCN: n50053339  LNB: 000037234  MusicBrainz: 6eb5695e-cf7b-4b94-b441-a09901127ef9  NDL: 00621485  NKC: jk01120043  NLA: 35966945  NLG: 234328  NLK: KAC199625606  NSK: 000054183  NTA: 070136602  RERO: 02-A000150871  SELIBR: 92690  SNAC: w6s75h5q  SUDOC: 032202997  Trove: 1166573  VcBA: 495/226857  VIAF: 95207407   WorldCat (עם VIAF): 95207407
בנק האדמות המוסקבאי

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מיקום המטה:  מוסקבה 
 
בנק האדמות המוסקבאי (ברוסית: Московский земельный банк) הוא בנק משכנתאות גדול ברוסיה הטרום מהפכנית, חלק מבית הבנקאות של לזר פוליאקוב. המשרד הראשי של הבנק היה במוסקבה.
היסטוריה

בין עשרת בנקי האדמות שקמו באימפריה הרוסית בשנים 1871—1873 במהלך יישום רפורמת האשראי לאחר ביטול הצמיתות על ידי הקיסר אלכסנדר השני והיו קיימים עד למהפכת אוקטובר, היה בנק האדמות המוסקבאי שהיה אחד הגדולים במדינה.
בשנת 1902, פעילות הנדל"ן העירונית הגבילה שליש מסך ההלוואות. עד שנת 1914 הנפיקו בנקים לאדמות הלוואות לטווח ארוך עבור קרקעות בסכום של 897 מיליון רובל, עבור נדל"ן עירוני בשווי 388.8 מיליון רובל. ההון הקבוע הגיע ל-90.3 מיליון רובל, הבנקים הנפיקו 1249.2 מיליון אג"ח.
בנק האדמות במוסקבה, שהוקם בשנת 1872 היה חלק בלתי נפרד מבית הבנקאות של לזר פוליאקוב, שסיפק הלוואות הן לטווח הארוך (עד 66 שנים וחודשיים - על ביטחון האדמות ועד 38 שנים ו -4 חודשים - על ביטחון הנדל"ן העירוני), והן לטווח הקצר (עד 3 שנים) הלוואות בשטחי מוסקבה והמחוזות הסמוכים. נוסף על פוליאקוב עצמו, דירקטוריון הבנק כלל את אחיו סמואל סולומונוביץ ', הבן יצחק לזרביץ' והנסיך ניקולאי סרגייביץ' שצ'רבאטוב. בשנת 1912 הנפיק בנק האדמות במוסקבה הלוואות עבור 13.2 מיליון רובל.
בשנת 1918 הבנק פורק בהוראת הסובנארקום של רוסיה הסובייטית.
הערות שוליים

↑  Scripophily.ru Старинные ценные бумаги
↑  Викитека. ЭСБЕ/Россия/Экономический отдел/Кредитные учреждения
↑  М. Н. Барышников. Деловой мир России(2) | Акционерные земельные банки
↑  Борис Ананьич. Книга: Банкирские дома в России 1860—1914 гг. | Банкирский дом Лазаря Полякова
↑  Компания «Исторический документ» | Московский Земельный банк.
פרסום של בנק האדמות במוסקבה. מוסקבה, 1883.
בנק דרום סודאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מטה מרכזי:  ג'ובה, דרום סודאן
 הקמה:   1 בספטמבר 2011
 מדינה:  דרום סודאן דרום סודאן
 מטבע:  לירה דרום סודאנית
 קוד ISO 4217:  SSP
 http://www.bankofsouthsudan.org
 
הסמל הרשמי של בנק דרום סודן
בנק דרום סודאן הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הרפובליקה של דרום סודאן. הוא הוקם ביולי 2011 על ידי צו נשיאותי והחליף את "הבנק של דרום סודאן" (שהיה סניף של בנק סודאן) שהיווה את הבנק המרכזי של דרום סודאן בין השנים 2005-2011. הבנק שייך לממשלת דרום סודאן והוא היחידי שהוסמך מבחינה חוקתית להנפיק שטרות ומטבעות של לירה דרום סודאנית.
הסניף הראשי של הבנק ממוקם בעיר הבירה, ג'ובה, וקיימים לו עוד שני סניפים בערים ואו ומלקאל.
תפקידים

התפיקים העיקריים של הבנק המרכזי של דרום סודאן הם:
לתפקד כבנק מרכזי בדרום סודאן.
לייסד ולפקח על השירות הבנקאי בדרום סודאן כולל הנפקת רישיונות למוסדות פיננסיים לפי כל החוקים והתקנות.
בראש הבנק עומד נגיד שאחראי לנהל את המערכת הבנקאית בדרום סודאן לפי כל החוקים, התקנות ובהתאם למדיניות.
לפעול כבנק של ממשלת דרום סודאן, כיועץ ונציג לכל עניין כספי ופיננסי.
לפקח על כל הבנקים המסחריים שפועלים בדרום סודאן.
הערות שוליים

↑  The Defunct Bank of Southern Sudan Was A Branch of Bank of Sudan
↑  Central Bank of South Sudan Is The Central Bank of the Republic of South Sudan
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2018019146  VIAF: 3732153895179402410002   WorldCat (עם VIAF): 3732153895179402410002
בול אישור הובלה

איטליה 1928
לוב, 1942, הבול הודפס אך לא הונפק
בול אישור הובלה הוא בול דואר שהונפק לראשונה על ידי איטליה בשנת 1928. מטרתו הייתה לשמש כבול מס דואר שנועד לאפשר משלוח מכתבים על ידי ארגונים פרטיים שהתחרו במונופול של הדואר הממלכתי. בולים מסוג "אישור הובלה" הונפקו רק על ידי איטליה והישויות המנפיקות שהושפעו על ידה.
הרקע להנפקת הבול

בשלהי המאה ה-19, בעקבות התפתחות שירותי הדואר הממלכתיים, גדל באופן משמעותי מספר דברי הדואר שנשלחו על ידי הציבור. בערים הגדולות של איטליה הוקמו בתקופה זו סוכנויות פרטיות, אשר פעלו במתכונת של שירות שליחים והתחרו בשירות הדואר הממלכתי. מצב זה היה לצנינים בעיני שלטונות המדינה, אשר ניצלו את שירות הדואר הממלכתי כמקור הכנסה לאוצר המדינה ונפגעו מן התחרות.
בשנת 1913 נחקק באיטליה חוק אשר חייב את הסוכנויות הפרטיות לקבל רישיון לפעילותן ולשלם לאוצר המדינה סכום קבוע עבור כל פריט דואר שהעבירו ליעדו. החוק גם הגביל את מתכונת פעילותן של הסוכנויות הפרטיות, ואסר עליהן להפעיל בתי דואר ומרכזי מיון. הדרך היחידה בה הותר להן לפעול הייתה במתכונת של שירות שליחים, כלומר הובלה ישירה של דבר דואר מן השולח אל הנמען.
למרות המגבלות האלו פרחו עסקיהן של הסוכנויות הפרטיות, אשר סיפקו שירות מהיר, אמין וזמין הרבה יותר מזה שהציע הדואר הממלכתי. בשנת 1923 החל גם הדואר הממלכתי בעצמו להשתמש בשירותיהן של הסוכנויות הפרטיות על מנת להעביר במהירות את  המברקים ואת מכתבי האקספרס מבתי הדואר אל הנמענים.
השינוי המהותי באופן פעילותן של הסוכנויות הפרטיות התרחש בשנת 1928, כאשר הותר להן על פי חוק להפעיל שירות מיון והפצה מלא, בדומה לזה שהופעל על ידי הדואר הממלכתי. היתר זה אפשר להן להתחרות מול הדואר על משלוחי הדואר הכמותי של הבנקים, חברות הביטוח, והחברות המסחריות הגדולות.
בתמורה להיתר זה נדרשו הסוכנויות הפרטיות להדביק על כל מכתב שהעבירו בול מס דואר מיוחד שנועד לפצות את הדואר הממלכתי על אובדן ההכנסה שנגרם לו. הבול לא שילם את דמי המשלוח עצמם, אותם נדרש השולח לשלם לסוכנויות הפרטיות בדרכים אחרות.
האם מדובר בבול דואר או בבול הכנסה?

בקרב הבולאים הייתה בעבר מחלוקת באשר למהותו של בול אישור ההובלה. אלו אשר שללו את מעמדו כבול דואר הדגישו את העובדה כי הבול לא נועד לשלם את דמי המשלוח, אלא את המס שהושת על שירותיהן של הסוכנויות הפרטיות. לפיכך, טענו השוללים, יש לראות בו בול הכנסה ותו לא. המחייבים, לעומת זאת, הסכימו כי הבול נועד לשלם את המס ולא את דמי המשלוח, אולם הדגישו את העובדה שללא תשלום המס לא ניתן היה כלל להעביר את המכתב ליעדו. לטענתם יש לראות בבול אישור ההובלה סוג של בול מס דואר.
הוויכוח הוכרע לטובת המחייבים, וכיום מקובל על כולם כי אכן מדובר בבול דואר מסוג בול מס דואר.
הנפקת בולי אישור הובלה באיטליה > איטליה

בול אישור הובלה הונפק לראשונה באיטליה בשנת 1928, וערכו הנקוב היה 10 סנטים. בשנת 1930 הודפס בול נוסף, גם הוא בערך נקוב של 10 סנטים, אשר שימש (בתוספת הדפס רכב), גם במושבות איטליה השונות.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, הונפקו מעת לעת בולים נוספים בעלי ערכים נקובים שונים. הבול האחרון מסוג בול אישור הובלה הונפק ביום 24 בספטמבר 1990, וערכו הנקוב היה 370 לירטות.
הנפקת בולי אישור הובלה באיטליה > הטריטוריה החופשית של טריאסטה

הטריטוריה החופשית של טריאסטה, אשר הייתה בעלת מעמד עצמאי בין השנים 1947 עד 1954, הנפיקה במהלך שנים אלו חמישה בולי אישור הובלה בערכים נקובים משתנים. בולים אלו שיקפו את האינפלציה הגבוהה שהייתה באותה עת. הבול הראשון הונפק ביום 1 באוקטובר 1947 בערך נקוב של לירטה אחת, והבול החמישי הונפק ביום 4 בפברואר 1952 בערך נקוב של 20 לירטות.
הנפקת בולי אישור הובלה באיטליה > הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית

ממשלת הבובות של בניטו מוסוליני, אשר הקימה בשנת 1943 את הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בחסות גרמניה הנאצית, הנפיקה בשנת 1944 בול אישור הובלה על ידי הוספת הדפס רכב. בול זה הודפס בבית דפוס בעיר רומא. קיימים בולים נוספים שהודפסו בוורונה ובטורינו, אולם אלו לא נכנסו לשימוש מעולם.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה

העקרונות שגובשו על ידי הדואר האיטלקי הופעלו גם בשטחים שהושפעו על ידי איטליה, ובכלל זה גם הנפקתם של בולי אישור הובלה. מרבית הבולים האלו הונפקו בתקופה שעד תום מלחמת העולם השנייה, והתבססו על הבול האיטלקי שהונפק בשנת 1930 בתוספת הדפס רכב עם שם הישות המנפיקה.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה > לוב

לוב תחת שלטון איטליה הנפיקה לראשונה בול אישור הובלה ביום 11 במאי 1929. בול נוסף הונפק בחודש מאי 1941. שני הבולים הוכנו על ידי הוספת הדפס רכב על בולים איטלקיים.
בשנת 1942 הודפס בלוב בול אישור הובלה נוסף בעל עיצוב חדש, אולם הוא לא הונפק מעולם. הבריטים ניצחו בקרב  אל עלמיין וכבשו את לוב מידי האיטלקים בטרם הספיקו להכניס את הבול הזה לשימוש.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה > טריפוליטניה

טריפוליטניה הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בחודש מרץ 1931.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה > אריתריאה

אריתריאה הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בשנת 1939.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה > סומליה האיטלקית

סומליה האיטלקית הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בשנת 1939. הבול הודפס פעם נוספת בשנת 1941, אולם בולי ההדפסה השנייה לא הונפקו. ניתן להבדיל בין שתי ההדפסות על ידי מבט על צידו האחורי של הבול: בשנת 1939 הודפסו הבולים על נייר עם דבק צהבהב, ואילו בשנת 1941 הודפסו הבולים על נייר עם דבק לבן.
ראו גם

הפרש הקטן - דוגמה מראשית המאה ה-19 להטלת אגרה על הובלת דואר על יד גורמים פרטיים בסרדיניה.
לקריאה נוספת

James Mackay, Concessional letter and parcel stamps, The Guinness Book of Stamps, 1988, p. 146
הערות שוליים

↑  הבול מוכר על ידי כל הקטלוגים המובילים
1 2 3  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 3, p. 1375
1 2  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 3, p. 1389
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 3, p. 1378
↑  הדפסי הרכב של הרפובליקה הסוציאליסטית האיטלקית.
1 2 3  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 4, p. 621
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 6, p. 912
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 2, p. 1138
1 2  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 6, p. 278
בדחוס

בדחוס (בספרדית: Badajoz) היא עיר הבירה של מחוז בדחוס, בקהילה האוטונומית אקסטרמדורה הממוקמת במערב ספרד בסמוך לגבול עם פורטוגל. העיר נבנתה על ידי האציל המוסלמי איבן מרואן בשנת 875 לספירה, העיר הייתה בירתה של ממלכה אוטונומית מוסלמית עד למאה ה-10. מיקומה של העיר על ההרים בגבול פורטוגל ספרד וההיסטוריה של האזור, הפכו את העיר לעיר מבצר ממוגנת המוקפת מבצרים ועמדות הגנה.
היסטוריה

תאריך היווסדה של העיר בדחוס נחשב לשנה בה יסד אותה האציל המוסלמי איבן מרואן, בשנת 875. ישנן עדויות באזור למבנים רומאים אך לא נמצאו לכך עדויות בכתבים רומאים.

בין שנת 875 עד המאה ה-10 תחת איבן מרואן, הייתה העיר בירתה של ממלכה אוטונומית ומורדת עד אשר נפלה הממלכה. החל משנת 1022 הייתה העיר לבירה של הממלכה המורית 'טָאִיפַת בדחוס', ממלכה אשר התקיימה עד לשנת 1229, בה כבש את העיר אלפונסו ה-9 מליאון. תחת השליטה המורית נקראה העיר בָטַלבוּס ובָטַליוֹס.

בשל מיקום העיר כעיר ספר על הגבול בין ספרד לפורטוגל, העיר ידעה מספר רב של קרבות ומצורים. בשנת 1168 הייתה העיר בידי פורטוגל באופן זמני, בשנת 1660 הייתה העיר שוב תחת מצור כוחות פורטוגלים. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הייתה העיר שוב תחת מצור בשנת 1750 על ידי כוחות הברית. במהלך המלחמות הנפוליאוניות נפלה העיר לידי צרפת בשנת 1811 לאחר ניסיונות כושלים לכובשה בשנים 1808 ו-1809. כוחות הבריטים תחת פיקודו של וולינגטון הצליחו לאחר מצור ממושך ועיקש לכבוש לבסוף את העיר במצור של שנת 1812.
היסטוריה > טבח בדחוס

בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד הייתה העיר בשליטת תומכי הממשלה הרפובליקאית. ב-14 באוגוסט 1936 הגיע לעיר כוח של צבא אפריקה בפיקודו של הגנרל חואן יגו (אנ'), במטרה לכבוש אותה. לאחר יממה של קרבות רחוב עקובים מדם כבשו כוחותיו של יגו את העיר. הכוחות הלאומנים ערכו בעיר טבח של תומכי הממשלה, באמצעות כינוסם והוצאתם להורג בזירת מלחמת השוורים העירונית. ממדי הטבח שנויים במחלוקת. המספר המקובל ביותר הוא כ-2,000 נרצחים רפובליקאים, כאשר יש האומדים את המספר בפי שניים. היסטוריון אחד הצליח למנות 1,341 שמות של נרצחים בטבח, אך טען שמספר הנרצחים בפועל היה גבוה יותר. קיימת טענה לפיה עודד יגו את חייליו לבצע מעשי אונס בנשים תומכות הממשלה.
האירועים הקנו לגנרל יגו את הכינוי "הקצב מבדחוס".
אתרים

מצודת אלקסבה: מצודה מהתקופה המורית, נבנתה במאה ה-9 וניצבת מעל העיר עד היום.
קתדרלת סן חואן המטביל: ידועה גם כ-'קתדרלת בדחוס', היא קתדרלה קתולית. הקתדרלה נבנתה לאחר כיבוש העיר מידי השלטון המורי על ידי אלפונסו ה-9 מליאון. היא נבנתה בין סוף המאה ה-13 עד למאה ה-15 וממוקמת במרכז העיר. הקתדרלה מעוצבת באופן דומה למצודה זאת משום שנבנתה מחוץ למצודת אלקסבה, מאותה הסיבה קירות הקתדרלה עבים והיא כוללת עמדות הגנה.
החירלדה: העתק מגדל החירלדה בקתדרלת סביליה שבעיר סביליה.
לה גלרה: גינת נוי.
הערות שוליים

↑  Preston, Paul. (2006). The Spanish Civil War. Revolution, reaction&revenge. Harper Perennial. London. p. 120
1 2  בדחוס באתר ספרטקוס
↑  Preston, Paul. The Spanish Civil War. Reaction, revolutions & revenge. Harper Perennial. 2006. London. p.307
↑  Espinosa, Francisco. La columna de la muerte. El avance del ejército franquista de Sevilla a Badajoz. Editorial Crítica. 2002. Barcelona. p. 432
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564783105171  GND: 4086213-6  ISNI: 0000 0001 2286 158X  LCCN: n83215482  MusicBrainz: af1f4a89-739c-4394-882a-0a3ca17b77e4  NKC: ge327486  VIAF: 145459297   WorldCat (עם VIAF): 145459297
בין הקירות

| --- | --- |

 מבוסס על:  Entre les murs 
 בימוי:  לורן קנטה 
 הופק בידי:  Simon Arnal, קרול סקוטה, Caroline Benjo 
 תסריט:  פרנסואה בגודו, לורן קנטה, רובן קמפיו 
 עריכה:  רובין קאמפיו   סטפאני לז'ה
 שחקנים ראשיים:  פרנסואה באגודו   ניסים אטמברט   לורה בקואלה   שריף בואניג'ה ראשדי
 צילום:  פייר מילון   קתרין פוג'ול   גיאורגי לזארבסקי
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  France 2 Cinéma, Haut et Court 
 חברה מפיצה:  Mikado Film 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2008
 משך הקרנה:  128 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   class08
 פרסים:  פרס דקל הזהב (לורן קנטה)  פרס סזאר לעיבוד הטוב ביותר (פרנסואה בגודו, רובן קמפיו, לורן קנטה)  פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר (לורן קנטה) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
בין הקירות (בצרפתית: Entre les murs) הוא סרט קולנוע צרפתי שיצא לאקרנים בשנת 2008 בבימויו של לורן קאנטה בהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי באותו שם מאת פרנסואה באגודו.