מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
רקע

על פי חוזה טריאנון והסכם פריז בתום מלחמת העולם הראשונה, צורפו לרומניה מחוזות רבים בעלי אוכלוסייה רומנית ברובה, שנלקחו משכנותיה, בחלקן אימפריות שהתפרקו: האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה הרוסית ובולגריה. צירוף הטריטוריות הפך את רומניה הקטנה ל"רומניה הגדולה", אך הדבר היה מותנה במתן אזרחות וזכויות שוות למיעוטים. הרומנים צייתו בחירוק שיניים ותוך התמרמרות רבה בכל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד הייתה התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים. המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד בסרביה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שהתבלטו, בניגוד ליהודי הרגאט, גם בלבושם, מנהגיהם ושפתם שהיו שונים מהמקובל ברומניה. בהמשך, ועל רקע המשבר הכלכלי העולמי, נערך ברומניה מסע אנטישמי בהנהגת חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, שמצא עידוד במתרחש בגרמניה הנאצית.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שגשגה יהדות רומניה, שזכתה לשוויון זכויות, והדבר היה לצנינים בעיני החוגים האנטישמיים, שתלו ביהודים את הקולר לכל חוליי החברה הרומנית. אנטישמים אלו לא הסתפקו בהאשמות בלבד, אלא פעלו באופן אקטיבי ויזמו פרעות, שבהן פגעו פיזית ביהודים וברכושם, נאבקו למען חקיקה מפלה, ואף ניסו, ב-11 בינואר 1936, להתנקש בחיי הרב הראשי של יהודי רומניה, הרב יעקב יצחק נימירובר.
לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב העבירה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו דרשה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה. בהיעדר בעלי ברית המוכנים לעמוד לצדה, נאלצה רומניה לציית. לאחר אובדן הטריטוריות לברית המועצות, הביא תכתיב וינה בנושא הסכסוך בין רומניה להונגריה על טרנסילבניה ובין רומניה לבולגריה על חלק מדוברוג'ה, לקריעת חבלים נרחבים מהמולדת הרומנית והעברתם להונגריה ולבולגריה. הטראומה שעברה על העם הרומני, שנאלץ לוותר על חבלים אלה ללא מלחמה, דרבנה אותו לחפש שעיר לעזאזל, אותו מצא ביהודים. במהלך נסיגת הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים לא-רומנים, שהפגינו את שמחתם ואף פגעו בחיילים הנסוגים. הדיווחים העדיפו להגדיר את כל אלה כ"יהודים", אף שהיו בהם אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר. סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות הרומנית, שמחו לקראת שינוי השלטון, אך היו גם יהודים שחששו מכך ואפילו עזבו את חבלי הארץ הללו כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
החיילים הרומנים הנסוגים מבסרביה וצפון בוקובינה החלו לפרוע ביהודים בדרכם לרומניה.
החקיקה האנטישמית, שבאה לידי ביטוי בחוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944, והקמת המדינה הלאומית-לגיונרית, שהגדירה עצמה כ"לאומית-נוצרית" ו"טוטליטרית" ושהפעילה את חוקי הרומניזציה כמנוף לגזל רכוש היהודים וחלוקתו בין מקורביה, יצרו אווירה שבה האנטישמיות הייתה לגיטימית, ואף מעבר לזה - רצויה ומתבקשת.
מבחינה פוליטית השלטון היה בידי קונדוקטורול (המנהיג), גנרל יון אנטונסקו ובידי ממשלתו הפשיסטית אנטישמית, שהרכיב יחד עם סגנו, הוריה סימה, ראש התנועה הלגיונרית. בין שני ראשי השלטון שרר מתח רב על רקע שוד היהודים (באמצעות חוקי הרומניזציה וטרור המשטרה הלגיונרית), שנעשה, לדעת אנטונסקו, בצורה שגרמה נזקים לכלכלה הרומנית. הרכוש שנגזל מן היהודים נותב לקופת הלגיונרים או לכיסיהם הפרטיים ולא לקופת המדינה. בנוסף לנקודה היהודית, הלגיונרים, שהגיעו לשלטון לאחר שנים של רדיפות מצד השלטון הקודם, שאף היה אחראי קודם לכן לרצח מנהיגם, קורנליו זליה קודריאנו, היו תאבי נקם ורדפו כל מי שהיה קשור לשלטון הקודם. המשטרה הלגיונרית פעלה כדי לנקום במנהיגי העבר וכדי לשדוד את היהודים. מוקד נוסף למתיחות בין אנטונסקו ובין הוריה סימה הייתה שאיפתו של הראשון להתמנות לראש התנועה הלגיונרית על חשבונו של השני, בהתאם לעצה שקיבל מאדולף היטלר, וניסיונותיו לקרב אליו ראשי לגיונרים, שלא היו מרוצים ממנהיגותו של סימה.
רומניה של אותה תקופה הייתה במידה גדלה והולכת גרורה של גרמניה הנאצית, ולכן כל אחד מהצדדים שרצו לשלוט ברומניה חיפש לעצמו תומכים בחוגי השלטון הנאצי בגרמניה.