stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוטו-הודו-אירופית

|  שפה משוחזרת |
| --- | --- |
 תפוצה גאוגרפית:  דרום רוסיה
 היכחדות:  נכחדה, מתוארכת לכ־4,000 לפנה"ס
 סיווג שפה:  שפות הודו-אירופיותפרוטו-הודו-אירופית
 מפת תפוצה
 
   אזור התפוצה המשוער של השפה  אזור התפוצה של השפות ההודו-אירופיות כיום
פרוטו־הודו־אירופית (באנגלית: Proto-Indo-European; בראשי תיבות: PIE) היא השפה האם המשוערת של כל השפות ההודו־אירופיות. על פי ההערכות ישנם בימינו כ־3.5 מיליארד דוברי שפות שהתפתחו מן השפה הפרוטו־הודו־אירופית, מחצית מאוכלוסיית העולם בקירוב.
אבי רעיון השפה האם המשותפת הפרוטו־הודו־אירופית היה ויליאם ג'ונס, עורך דין בריטי שנשלח בשנת 1783 לכהן כשופט בכלכותה (כיום קולקטה) שבהודו בשירות הוד מלכותו. במסגרת תפקידו למד ג'ונס את שפת הסנסקריט המקומית והבחין בדמיון בינה לבין שפות אירופיות שהכיר. הדמיון בין שפות אלה עורר אצלו תמיהה, שכן לא הייתה אמורה להתאפשר שאילת מילים משפה אחת לאחרת בשל הריחוק הגאוגרפי בין אירופה להודו. לפיכך סבר ג'ונס כי מוצאן של שפות אלה משותף.
הבלשנים מצאו את החוקיות השיטתית אשר עומדת בבסיס התפתחותם של עיצורים ותנועות משפה לשפה ונקראת מעתק הגאים. כך הצליחו החוקרים לשחזר בשפה כ־4,000 שורשים וחוקי דקדוק רבים. בפרוטו־הודו־אירופית שוחזרו 25 עיצורים, 4 תנועות ו־8 יחסות, וכן מין משותף לזכר ולנקבה. הבלשנים השתמשו בבלשנות השוואתית כדי לאתר את הגרסה הנפוצה ביותר של מילה מסוימת בשפות שונות מאותה המשפחה ולשחזר את המילה המקורית המשוערת בשפה האם של אותה משפחת שפות. כך, למשל, המילה "אבא" היא "פַּטֵרַס" ביוונית, "פָּאטֶר" בלטינית, "פִּיטָאר" בסנסקריט, "פֶּדַר" בפרסית, "פָאדֶ'ר" באנגלית ו"הָאיְר" בארמנית. בפרוטו־הודו־אירופית שוחזרה המילה כ"פְּחטֵר".
נכון למאה ה־21, הגישה המובילה במחקר היא "ההיפותזה הקורגנית". לפי גישה זו, רוכבי סוסים מערבות אירואסיה הקרויים "תרבות יאמניה" היו דובריה הראשונים של השפה הפרוטו־הודו־אירופית והפיצו אותה בכוח לפני כ־6,000 שנה, עם נדידתם מדרום רוסיה לאירופה ולהודו. בני יאמניה היו הראשונים שבייתו סוסים, וכישורים אלה אפשרו להם להפיץ את שפתם במהירות. מאוצר המילים המשוחזר של השפה ניתן ללמוד רבות על התרבות של דובריה. בשל מיומנותם בחקלאות כללה השפה כינויים רבים לחיות משק ולגוריהן וכן מילים רבות הקשורות בעבודת אדמה, כגון חרישה וזריעה. בשפה זאת לא הייתה מילה ל"ים", ולכן מסיקים כי דוברי אותה השפה חיו באזור ללא מוצא לים.
הדמיון בין המיתולוגיות שהיו נפוצות בהודו ובאירופה – המיתולוגיה ההינדואית, היוונית, הרומית, והנורדית – איפשר לשחזר באופן דומה את המיתולוגיה הפרוטו־הודו־אירופית, בתהליך הקרוי מיתולוגיה השוואתית. האל האב היה אל השמיים, "דְיֵאוּס פְּחטֵר", בדומה לזאוס היווני וליופיטר הרומי. גם במיתולוגיה זאת היה אל שמש בשם "סֶחוּל" וסמלו מרכבה רתומה למספר סוסים – בדומה להליוס היווני, לסול הנורדי ולסוּרְיָה ההינדואי.
רקע

ויליאם ג'ונס, עורך דין בריטי בן המאה ה־18, היה הראשון שהציע את קיומה של השפה. ב־1783 הגיע ג'ונס לכלכותה שבהודו כדי לכהן כשופט. כדי להתחבב על האוכלוסייה המקומית, החליטו נציגי השלטון הבריטי בהודו שלא לבסס את מערכת החוקים בהודו הבריטית על מערכת המשפט האירופית אלא על החוקים המסורתיים שנכתבו בשפת הסנסקריט, מהשפות העתיקות בהודו. לשם כך למד ג'ונס את שפת הסנסקריט. ג'ונס, שהיה פוליגלוט ושלט ב־28 שפות, הבחין בדמיון בין שפת הסנסקריט לשפות אחרות שהכיר, כגון יוונית עתיקה ולטינית. לדברי ג'ונס, הסבירות לכך שהדמיון בין השפות נבע ממגע לשוני היא נמוכה בשל הריחוק הגאוגרפי באזורי התפוצה של השפות. משום כך סבר ג'ונס כי שפות אלה התפתחו ממקור משותף. משכך ניתן היה לעמוד גם על הקשר בין השפות שהתפתחו מסנסקריט – השפות ההודו־אריות הינדי ובנגלית, לעומת השפות שהתפתחו מלטינית – השפות האיטליות, צרפתית, איטלקית וספרדית.
שפת הסנסקריט, חרף עתיקותה הרבה, מתברכת במבנה נפלא: מושלמת יותר מהיוונית, עשירה יותר מהלטינית ומעודנת לאין שיעור משתיהן; אך הזיקה בין שלוש השפות כה חזקה, הן בבסיסי הפעלים, והן בצורות הדקדוקיות, שלא ייתכן שנוצרה בדרך המקרה; זיקה חזקה עד כדי כך, שכל בלשן שיבחן את שלוש השפות הללו יבין כי הן נבטו ממקור משותף אחד, אשר ככל הנראה עבר זה כבר מן העולם.
המקור באנגלית
"The Sanskrit language, whatever be its antiquity, is of a wonderful structure; more perfect than the Greek, more copious than the Latin, and more exquisitely refined than either, yet bearing to both of them a stronger affinity, both in the roots of verbs and in the forms of grammar, than could possibly have been produced by accident; so strong, that no philologer could examine all three without believing them to have sprung from some common source, which, perhaps, no longer exists."
אף על פי שג'ונס נחשב לאבי רעיון השפה הפרוטו־הודו־אירופית, רעיונות דומים באשר למקור משותף של השפות ההודו־אירופיות עלו אצל חוקרים שקדמו לו. כך, למשל, כבר בראשית המאה ה־17 יצר המזרחן הגרמני יוהאן אליכמן רשימה בת כ־2,000 מילים דומות בפרסית ובגרמנית. בהתבסס על עבודתו של אליכמן, העלה המלומד ההולנדי מרקוס ואן בוקסהורן ב־1647 את ההשערה כי הפרסית והגרמנית, וכן השפות הסלאביות, היוונית העתיקה והלטינית, חולקות מקור משותף. הוא כינה את השפה האם "סקיתית", כשמם של הסקיתים, עמים הודו־אירופיים שחיו בערבות אירואסיה.
לאחר שג'ונס העלה את הרעיון בדבר קיום השפה, ניסו בלשנים בראשית המאה ה־19 לעמוד על הקשרים בין השפות ההודו־אירופיות. הבולטים שבהם היו פרנץ בופ ורסמוס ראסק, שלזכותו נזקף הגילוי של "חוק גרים" ב־1818, והוא ביסס את הקשר בין השפות הגרמאניות, אנגלית, גרמנית ושוודית, לבין שאר השפות ההודו־אירופיות.
מפרוטו־הודו־אירופיות התפתחו שפות הודו-אריות (סנסקריט עתיקה, וכן הינדוסטנית, פונג'אבי ובנגלית), שפות איראניות (ובהן פרסית, כורדית ופשטו), יוונית (לרבות יוונית עתיקה), שפות איטליות (לטינית עתיקה, וכן צרפתית, ספרדית, איטלקית ורומנית), שפות גרמאניות (ובהן אנגלית, גרמנית ושוודית), שפות סלאביות (ובהן רוסית, פולנית וסרבו-קרואטית), שפות בלטיות (ליטאית ולטבית), ארמנית ואלבנית.
הגייה > עיצורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | לועי | וילוני | וילוני | וילוני | מכתשי | שפתי |
|  |  | לועי | רגיל | משופתת | מחונכך | מכתשי | שפתי |
| אפי | אפי |  |  |  |  | n* | m* |
| סותם | אטום |  | k* | kʷ* | ḱ* | t* | p* |
| סותם | קולי |  | g* | gʷ* | ǵ* | d* | b* |
| סותם | מנושף |  | gʱ* | gʷʱ* | ǵʱ* | dʱ* | bʱ* |
| חוכך | חוכך | h₁, *h₂, *h₃* |  |  |  | s* |  |
| מקורב | מקורב |  |  | w* | y* | l* |  |
| רוטט | רוטט |  |  |  |  | r* |  |
בפרוטו־הודו־אירופית שוחזרו 25 עיצורים. כל העיצורים והמילים ששוחזרו מסומנים בכוכבית, כדי להדגיש שהשחזור שלהם איננו ודאי. עם העיצורים ששוחזרו נמנים העיצורים הסונורנטיים r*,‏ l*,‏ m*,‏ n*, שבהם שטף האוויר לא נחסם לחלוטין, ולכן ניתן להגות אותם באופן מתמשך. עיצורים אלה משמשים לעיתים בפרוטו־הודו־אירופית כעיצורים הברתיים, כלומר ממלאים תפקיד של תנועה – לרוב זה קורה כאשר הם מופיעים בין שני עיצורים, בתחילת מילה לפני עיצור, ובסוף מילה אחרי עיצור. כאשר העיצורים הסונורנטיים הללו משמשים כעיצורים הברתיים, נהוג לסמן זאת באמצעות הוספת עיגול קטן בתחתית האות, כך: r̥*,‏ l̥*,‏ m̥*,‏ n̥*, בהתאמה.
לפרוטו־הודו־אירופית לא נמצאו עדויות בכתב, שכן היא מתוארכת לתקופה שקדמה להמצאת האלפבית. כדי לשחזר את עיצורי השפה ואת מילותיה, השתמשו החוקרים בבלשנות השוואתית. על מנת להבין כיצד נהגתה מילה מסוימת בפרוטו־הודו־אירופית, השוו את הגיית אותה מילה בשפות הודו־אירופיות קיימות ואיתרו את הגרסה הנפוצה ביותר שלה. כך, למשל, נהגית המילה "אבא" בשפות הודו־אירופיות: Πατέρας (פַּטֵרַס) ביוונית, Pater (פַּאטֶר) בלטינית, पितर (פִּיטַאר) בסנסקריט, پدر (פֶּדַר) בפרסית, Father (פַאדֶ'ר) באנגלית ו־Հայր (הַאיְר) בארמנית. לפיכך, העיצור הראשון במילה הפרוטו־הודו־אירופית ל"אבא" עשוי להיות /p/ כמו ביוונית, בלטינית ובסנסקריט, /f/ כמו באנגלית, או לחלופין /h/ כמו בארמנית. מכאן ניתן להסיק כי מרבית השפות ההודו־אירופיות משתמשות באותו ההגה במילה זו. הפיכת העיצור /p/ ל־/f/ או ל־/h/ נפוצה בשפות רבות, ואילו התהליך ההפוך קורה רק לעיתים רחוקות. התופעה שלפיה עיצור מסוים בשתי שפות קרובות מומר תמיד לעיצור מסוים אחר, מכונה מעתק הגאים. המסקנה המתבקשת היא שהמילה הפרוטו־הודו־אירופית ל"אבא" התחילה באות פ"א דגושה, בדומה ליוונית, ללטינית ולסנסקריט. המילה הפרוטו־הודו־אירופית המשוחזרת ל"אבא" היא, אפוא, "פְּחטֵר" (ph₂tḗr*).
עיצורים רבים נוספים עברו שינויים בכל אחת מן השפות שהתפתחו מפרוטו־הודו־אירופית. דוגמה לכך היא מעתק ההגאים בשפות הגרמאניות, המכונה "חוק גרים", על שם יעקוב גרים (אחד מהאחים גרים), שפרסם ב־1822 ספר שעסק בנושא זה. עם זאת, ארבע שנים לפניו הגיע הבלשן רסמוס ראסק למסקנות דומות, והוא נחשב לראשון שגילה את החוק. לפי "חוק גרים", העיצורים הסותמים הקוליים המנושפים בשפות הודו־אירופיות (gʰ ,*bʰ* ו־dʰ*) הפכו קוליים רק בשפות גרמאניות (g ,*b* ו־d* בהתאמה), העיצורים הקוליים (g ,*b* ו־d*) הפכו אטומים (k ,*p* ו־t*, בהתאמה), והעיצורים האטומים (k ,*p* ו־t*) התחלפו בעיצורים חוככים (h ,*f* ו־θ*, בהתאמה). תהליך דומה אירע לעיצורים המיוצגים בעברית באמצעות אותיות בג"ד כפ"ת. דוגמה לכלל זה היא המילה הלטינית Pedis (רגל) שהפכה באנגלית ל־Foot: העיצור /p/ הפך ל־/f/ והעיצור /d/ הפך ל־/t/. מקור שתי מילים אלה הוא במילה הפרוטו־הודו־אירופית pṓds*.
הגייה > עיצורים > ההשערה הסדקית

ב־1973 פרסמו כמה חוקרים את "ההשערה הסדקית" (באנגלית: Glottalic theory (אנ')). לפי השערה זו, העיצורים הקוליים (g ,*b* ו־d*) ששוחזרו בשפה הפרוטו־הודו־אירופית היו, למעשה, עיצורים סדקיים אטומים ('k' ,*p* ו־'t* בהתאמה), עיצורים שמייד אחריהם בא ההגה שמסומן בעברית באמצעות האות אל"ף (/ʔ/). לטענת חוקרים אלה, בפרוטו־הודו־אירופית לא היו שורשים בעלי שני עיצורים קוליים סמוכים (למשל deg*, בהתעלם מן התנועה שביניהם), תופעה שאיננה קיימת בשפות המוכרות לנו. התופעה של היעדר עיצורים קוליים סמוכים מתבהרת אם מתייחסים לעיצורים אלה כעיצורים סדקיים אטומים, שכן קשה להגותם ברצף. נכון למאה ה־21, תיאוריה זו אינה מקובלת, שכן ברוב השפות ההודו־אירופיות אין שריד לעיצורים סדקיים. לפיכך לא סביר להניח כי עיצורים אלה התקיימו בפרוטו־הודו־אירופית.
הגייה > עיצורים > ההשערה הלועית

עוד במאה ה־19 סבר הבלשן הצרפתי פרדינן דה סוסיר כי בפרוטו־הודו־אירופית התקיימו שלושה עיצורים פוחזים שלא ניתן לשחזרם במדויק. אם נשווה בין שפות הודו־אירופיות, נגלה כי התנועה a בסנסקריט עשויה להופיע במילים מקבילות ביוונית עתיקה ובלטינית כ־a, כ־e או כ־o. דה סוסיר הניח כי מקור כל התנועות הוא בתנועה פרוטו־הודו־אירופית אחת, בדומה לסנסקריט. ההבדלים בתנועות בין השפות השונות נובעים מהימצאותם של עיצורים פוחזים, שנהגו אחרי אותן התנועות. עיצורים אלה הושמטו לבסוף מן השפות ההודו־אירופיות אך את שרידיהם ניתן לראות בשינוי שחל באותה תנועה בשפות ההודו־אירופיות המאוחרות. דה סוסיר סבור היה כי העיצורים הפוחזים שנעלמו היו חצאי תנועות, עיצורים שמזכירים בהגייתם תנועות בשפה, כגון העיצור של האות ו"ו (/w/) המזכיר את התנועה o והעיצור של האות יו"ד (/j/) המזכיר את התנועה e. ברבות השנים יצר אותו שילוב של תנועה וחצאי תנועה ביוונית ובלטינית, לדברי דה סוסיר, דיפתונג של שתי תנועות הבאות אחת אחרי השנייה. בשלב הבא שתי התנועות ביוונית ובלטינית התאחדו לכדי תנועה אחת בתהליך הקרוי בשם "כיווץ דיפתונג". כך, למשל, באמצעות תהליך "כיווץ הדיפתונג", שינתה התנועה a שבאה לפני העיצור /w/ את צורתה לתנועה o, הנמצאת בחצי הדרך בין התנועה a לעיצור /w/, תוך השמטת העיצור /w/. בסנסקריט, לעומת זאת, הוסרו העיצורים הפוחזים מלכתחילה, כך שלא בוצע התהליך של כיווץ הדיפתונג. מכאן, לפי דה סוסיר, נובע הההבדל בין יוונית ולטינית מחד גיסא לבין סנסקריט מאידך גיסא.
הבלשן הדני הרמן מלר תמך בהשערתו של דה סוסיר בדבר קיומם של העיצורים הפוחזים, אך סבר כי אלה היו עיצורים לועיים, ולא חצאי תנועות. ב-1915 פוענחה לראשונה השפה החיתית, העתיקה ביותר מבין השפות ההודו־אירופיות הידועות. בכתב היתדות של השפה התברר כי במקום שבו אמורה הייתה להופיע חצי תנועה במקור הפרוטו־הודו־אירופי, כפי שחזה דה סוסיר, הופיע בשפה החיתית דווקא העיצור הלועי של האות חי"ת, כפי שהיא נהגית בהגייה תימנית (/ħ/), כפי שחזה מלר. בכך נמצא חיזוק הן להשערתו של דה סוסיר בדבר העיצורים הפוחזים, והן לזו של מלר שטען כי עיצורים אלה הם לועיים. עם זאת, דה סוסיר לא זכה לראות את השערתו מתגשמת, כיוון שנפטר ב-1913. ההשערה קרויה מאז "ההשערה הלועית" (באנגלית: Laryngeal theory (אנ')), והיא הפכה למוסכמת בקרב חוקרי השפה הפרוטו־הודו־אירופית. העיצור שבא אחרי תנועת e בשפות ההודו־אירופיות המאוחרות מסומן כ־h₁*, העיצור שבא אחרי תנועת a מסומן כ־h₂*, והעיצור שבא אחרי תנועת o מסומן כ־h₃*. במקרה שבו משוחזר עיצור לועי לא ידוע, הוא מסומן בפשטות כ־h*.
אין הסכמה בקרב החוקרים באשר לאופן הגייתם של שלושת העיצורים הלועיים. h₁* משוחזר לרוב בעברית כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית אל"ף (/ʔ/) או ה"א (/h/). בחלק מהמחקרים העיצור h₂* משוחזר כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית חי"ת לועית (/ħ/) או כחי"ת בעברית ישראלית (/χ/). העיצור h₃* משוחזר כגרסה מְשׂוּפְתֶתֶת של h₂*. מייד אחרי עיצורים אלה בא ההגה /w/. במקרה זה h₃* עשוי להיות נהגה כמו האות העברית עי"ן משפותתת (/ʕʷ/) או חי"ת משופתתת (/χʷ/) משום שהעיצורים המשופתתים הם חצאי תנועות של התנועות הסגורות ובכללן התנועה o. לחלופין, h₃* משוחזר כעיצור המקביל בהגייתו לאות העברית עי"ן לועית (/ʕ/).
הגייה > עיצורים > שפות קֶנְטוּם ושפות סַאטֶם

בפרוטו־הודו־אירופית משוחזרים שלושה עיצורים וילוניים מחונככים: עיצורים מסוימים שמיד אחריהם בא העיצור המקביל בהגייתו לאות העברית יו"ד (/j/). שלושת העיצורים המחונככים, שלאחריהם בא אותו עיצור, היו העיצורים המקבילים בהגייתם לאותיות העבריות כ"ף (/kʲ/), גימ"ל (/gʲ/) וגימ"ל מְנוּשֶפֶת, שמיד אחריה בא העיצור המקביל בהגייתו לאות העברית ה"א (/gʲʰ/). כדי לציין שעיצורים אלה הם מחונככים מוסיפים להם בתעתיק אות j קטנה מימין. בחלק מן התעתיקים של פרוטו־הודו־אירופית נהוג להמיר את האות j בגרש, כך שהם נכתבים ǵ ,ḱ ו־ǵʰ, בהתאמה. שלושת העיצורים המחונככים עברו מעתקי הגאים בכל אחת מתריסר הקבוצות שבמשפחת השפות ההודו־אירופיות.
בהתבסס על המעתק שחל בכל קבוצה, חולקו השפות ההודו־אירופיות לשתי קבוצות בסיסיות: שפות "קֶנְטוּם" ושפות "סַאטֶם", על שם המילה הפרוטו־הודו־אירופית למספר 100: ḱm̥tóm* (תעתיק IPA: /kʲm̥toˈm/). בחלק מקבוצות השפות הפרוטו־הודו־אירופיות – בעיקר בשפות המערביות (יוונית, שפות רומאניות, שפות גרמאניות ושפות קלטיות) אך גם בשפה הטוֹכָארִית שהייתה מדוברת בצפון־מערב סין – נשמט ההגה /j/ מן העיצורים והם הפכו לעיצורים וילוניים "רגילים", ללא כל תוספת. שפות אלה קרויות בשם "שפות קֶנְטוּם", על שם המילה הלטינית למספר 100, מקבוצת השפות הרומאניות: Centum. לעומת זאת, בקבוצה השנייה של השפות, אשר כוללת בעיקר את השפות המזרחיות (שפות סלאביות, שפות הודו־אריות, שפות איראניות, אלבנית וארמנית, פרט לטוכארית), העיצורים המחונככים הפכו לעיצורים שורקים. מבין העיצורים המחונככים, ההגה /kʲ/ התגלגל להיות ההגה המקביל בהגייתו לאות העברית סמ"ך (/s/), או לחלופין שי"ן (/ʃ/). העיצורים הווילוניים הקוליים הפכו לעיצוריים שורקים קוליים. שפות אלה קרויות בשם "שפות סַאטֶם", על שם המילה "מאה" באָוֶסְטִית, מקבוצת השפות האיראניות: Satem.
החלוקה לשפות "קנטום", שבהן העיצורים הווילוניים המחונככים חדלו להיות כאלה, ולשפות "סאטם", שבהן העיצורים הווילוניים המחונככים הפכו לעיצורים שורקים, הייתה מקובלת במהלך המאה ה־19, כשהמחקר על פרוטו־הודו־אירופית עוד היה בחיתוליו. ברבות השנים נזנחה גישה זאת מכמה סיבות: ראשית, עד הגעת העמים הסלאביים לבלקן במהלך נדידת העמים, מצפון לאזור שבו הייתה מדוברת השפה היוונית (שפת "קנטום"), היו מדוברות באזור זה שפות אלבניות, מקבוצת "סאטם". עובדה זאת הופכת את היוונית לשפה מבודדת מיתר שפות "הקנטום". שנית, ב־1907 נתגלו לראשונה קטעי טקסט מן השפה הטוכארית מצפון־מערב סין. טוכארית היא אומנם שפת "קנטום", אך השפות המדוברות בסביבתה היו שפות "סאטם" ולפיכך גם היא הייתה שפה מבודדת. תופעה דומה אירעה לשפה החיתית, שפת "קנטום" נוספת. בשל גילויים אלה התפתחה סברה שנייה, שחילקה את שפות "קנטום" לארבעה תתי־קבוצות: יוונית, טוכארית, חיתית ושאר השפות. הסברה השלישית, שתפסה אחיזה במהלך המאה ה־20, גרסה שפרוטו־הודו־אירופית לא התחלקה לשני ענפים בסיסיים ("קנטום" ו"סאטם"), אלא התפצלה בהדרגה לשתים עשרה קבוצות, במנותק מסיווגן זה. לפיכך, על פי הסברה, התפתח מעתק ההגאים בנפרד בכל אחת מתריסר הקבוצות שבמשפחת השפות ההודו־אירופיות. בשל הקושי לבטא את העיצורים המחונככים, דוברי חלק מהשפות ויתרו עליהם כליל, ואילו שפות אחרות המירו אותם לעיצורים שורקים.
הגייה > עיצורים > /s/ ניידת

השערה רווחת נוספת לגבי פרוטו־הודו־אירופית היא כי בחלק משמות העצם הופיעה התחילית s* כתחילית אפשרית אך לא מחייבת, שתפקידה אינו ברור. תופעה זו כונתה בשם "s ניידת" (s-mobile). לפי השערה זו נשארה התחילית האמורה במקצת השפות ההודו־אירופיות ובאחרות היא הושמטה. כך, למשל, המילה Steer באנגלית (שור) מקבילה למילה Taurus הלטינית. דוגמה נוספת לכך הן שתי המילים באנגלית להתכה, Smelt ו־Melt, אחת כוללת את התחילית s* ואילו בשנייה היא הושמטה.
הגייה > תנועות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קדמית | אחורית |
| סגורה | i* | u* |
| אמצעית | e, *ē* | o, *ō* |
במחקר הפרוטו־הודו־אירופית רווחת הסכמה שלפיה התקיימו בשפה שתי תנועות קצרות לכל הפחות: e* (כתנועת סגול), ו־o* (כתנועת קמץ קטן). גם קיומן של התנועות i* (כתנועת חיריק) ו־u* (כתנועת קובוץ) מוסכם ברוב המחקרים. לעומת זאת, קיומה של התנועה a* (כתנועת פתח) מוטל בספק. חלק מהמחקרים טוענים כי מוצאה של תנועה זאת בשפות ההודו־אירופיות עשוי להיות דווקא בהברה h₂e*, שהפכה את התנועה הבאה אחריה לתנועת פתח. מחקרים אחרים שללו את הטענה הזאת ואף הצליחו לשחזר את מקור התנועה. בנוסף, נהוג לשחזר אף שתי תנועות ארוכות לכל הפחות: ē* (כתנועת צירי) ו־ō* (כתנועת חולם). לרוב נשלל קיומן של שתי התנועות הארוכות הנוספות, ī* (כתנועת חיריק) ו־ū* (כתנועת שורוק). חוקרים טוענים כי תנועות ארוכות אלה בשפות הודו־אירופיות שונות מקורן בתנועות קצרות ומקבילות לעיצורים אלה, בצירוף עיצור לועי: ih* ו־uh*. תנועות בעלות הטעמה שאינן תנועות ארוכות תסומנה באמצעות גרש מעליהן, לדוגמה: é ו־ó. בנוסף לתנועות אלה משוחזרים בשפה הפרוטו־הודו־אירופית ארבעה דיפתונגים, רצפים של שתי תנועות הנהגים כהברה אחת: ew ,*oy ,*ey* ו־ow*. הגיית התנועה הראשונה בדיפתונג עשויה להיות כתנועה ארוכה.
דקדוק > כינויי גוף

כינויי הגוף בפרוטו־הודו־אירופית שוחזרו בגוף ראשון (אני: h₁eǵom*, אנחנו: wéy*) ובגוף שני (אתה: tuh*, אתם: yuh*) אך אין שחזור מוסכם לכינויי הגוף בגוף שלישי. הסברה גורסת כי במקרה זה נעשה שימוש בכינויים הרומזים המתאימים ("הזה": h₁e*, "הללו": h₁ey*) כתחליף לגוף שלישי וכי כינויים אלו קיבלו את המשמעויות "הוא" ו"הם" בהתאמה. בשפה לא היו כינויי גוף מגדריים בגוף ראשון ובגוף שני ולכן לא היה הבדל דקדוקי בין זכר לנקבה. כינויי הגוף נטו על פי היחסות, בדומה לנטיית שמות העצם. בנוסף, כללה השפה הפרוטו־הודו־אירופית גם כינוי גוף חוזר (swe*) למשל: במשפט "הוא ראה את עצמו", להבדיל מהמשפט "הוא ראה אותו" (כלומר, אדם אחר).
גם הכינויים הרומזים בפרוטו־הודו־אירופית ("זה": so*, "אלה": toy*) ומילת השאלה "מה" (kʷó*) שוחזרו, כולן ביחסת הנושא. נטיית הכינויים הרומזים הייתה דומה בכל היחסות. סיומת המין הסתמי במילת השאלה הייתה דווקא העיצור d* (ולא  הסיומת m* שבשמות העצם), כך התקבלה ביחסת הנושא המילה kʷód*. זהו מקור ההבדל בין שתי מילות השאלה הלטיניות ביחסת הנושא: Quid ("מה") ו־Quis ("מי"). כמו כן, ניתן היה לשנות את מילות השאלה למילות זיקה באמצעות שינוי התנועה ó* ל־é* ביחסות השונות, למשל: kʷó* ("מה") הופכת ל־kʷé* ("אשר"). סיומת מילות השאלה ברבים היא oy*. בפרוטו־הודו־אירופית לא הייתה תווית יידוע (כדוגמת ה"א הידיעה בעברית). בשפות ההודו־אירופיות השונות התפתחו תוויות אלה מהכינויים הרומזים.
דקדוק > שמות תואר

גם שמות התואר בפרוטו־הודו־אירופית יכולים להופיע בצורות תמטיות ובצורות לא־תמטיות, בדומה לשמות העצם. נטיית שמות התואר לפי המין הדקדוקי תפתחה בהתאם לנטיית שמות העצם: תחילה באמצעות המין הסתמי והמין הפעיל – שהפך לבסוף לזכר – ומאוחר יותר גם בנקבה. שמות התואר אופיינו בסיומות מיוחדות כגון: yo ,*ko ,*isko ,*ro* ו־tó*. 
לשמות התואר נלוו שתי סיומות של ערך היתרון: yos* הבסיסית ו־tero* שהדגישה הבדל בין שני אלמנטים בלבד. תפקידה המקורי של סיומת זו היה להפוך משמעויות של מילים, למשל המילה δεξιός (דֶקְסִיוֹס) ביוונית עתיקה משמעה "שמאל" ואילו המילה δεξιτερός (דֶקְסִיטֵרוֹס) משמעה "ההפך משמאל", כלומר – "ימין". ערך ההפלגה הובע באמצעות הסיומת m̥mo*.
בפרוטו־הודו־אירופית לא הייתה סיומת אחידה שהמירה שמות תואר לתוארי פועל והמרה זו התפתחה בנפרד בכל אחת מהשפות ההודו־אירופיות. בשל חוסר הדמיון בין השפות השונות לא ניתן לשחזר את המערכת המקורית בפרוטו־הודו־אירופית.
דקדוק > מספרים

שמות המספרים המשוחזרים בפרוטו־הודו־אירופית היו hoynos* ("אחד"), duoh₁* ("שתיים"), treyes* ("שלוש"), kʷetwōr* ("ארבע"), penkʷe* ("חמש"), swéks* ("שש"), séptm̥* ("שבע"), h₃eḱteh₃* ("שמונה"), h₁néwn* ("תשע") ו־déḱm̥t* ("עשר").
דקדוק > שלילה

שלילת הפועל נעשתה באמצעות המילה ne* ובצורת האיסור (למשל: "אל תלך") – באמצעות המילה mē*. התחילית n̥* שימשה לשלילת שם התואר.
אזור תפוצה

משערים כי שבט נוודים, או קבוצת שבטים, היה מקור השפה הפרוטו־הודו־אירופית. אין קשר ישיר בין דוברי השפות ההודו־אירופיות בימינו לבין השבטים המקוריים דוברי השפה. על כך מעידים ההבדלים האתניים בין דוברי הלשונות ההודו־אירופיות, שמתפרסים מבנגלדש ועד איסלנד. השבטים הפרוטו־הודו־אירופיים נתקלו בנדידתם בעמים שונים והתערו בהם. עמים אלה אימצו בשל השפעתם התרבותית הרבה את שפתם של השבטים הפרוטו־הודו־אירופיים על צורותיה השונות וכך התפתחו השפות ההודו־אירופיות המוכרות לנו.
האוכלוסייה האירופית מורכבת מצאצאי מהגרים שהגיעו ליבשת בשלושה גלי הגירה המונית עיקריים:
הגל הראשון הביא עימו ציידים-לקטים ממין הומו ספיינס, הראשונים שעזבו את אפריקה לפני כ־60 אלף שנה. אלה הגיעו לפני כ־45 אלף שנה לאירופה, שהייתה מאוכלסת עד אז בבני אדם ניאנדרטלים. הניאנדרטלים נכחדו לחלוטין כמה אלפי שנים מאוחר יותר בשל פעילות יזומה של ההומו ספיינס או בשל היטמעותם באוכלוסיית ההומו ספיינס.
עם הגל השני נמנו חקלאים שהגיעו לאירופה לפני כ־8,000 שנה מאזור אנטוליה שבטורקיה של ימינו. עם הגירתם לאירופה החלה ביבשת התקופה הנאוליתית, היא תקופת האבן החדשה (תת־תקופה בתקופת האבן, לאחר אימוץ החקלאות). החקלאים התערו באוכלוסיית הציידים־לקטים ודחקו אותם ממעמדם כשליטי היבשת.
הגל השלישי התרחש לפני כ־4,500 שנה וכלל הגירת שבטים מחבל הארץ שבין הנהרות וולגה ודון בדרום רוסיה של ימינו, שתרבותם כונתה תרבות יאמניה. השם יאמניה שאול מהמילה הרוסית יָאמַה (яма) ומשמעותה "בור". בני תרבות זו היו הראשונים שבייתו סוסים ורכבו עליהם בנדודיהם בערבות אירואסיה. הממצאים הארכאולוגיים מתקופת פלישת בני היאמניה מכונים תרבות הכלים הקשורים בשל מוטיב הבליטות דמויות החבלים של סגנון הקדרות הייחודי שלהם.
במגוון הגנטי הנוכחי של אוכלוסיית אירופה נמצא קשר לכל אחת משלוש קבוצות ההגירה האלה. כך, למשל, נמצא כי האוכלוסייה באזור איי הים התיכון, כגון האי סרדיניה, היא הקרובה ביותר מבחינה גנטית לקבוצת החקלאים האנטולית ואילו האוכלוסייה בצפון אירופה קשורה גנטית לפרשים מערבות אירואסיה. הבלשנות ההיסטורית מנסה להתחקות אחר מוצאן של משפחות השפות ולאתר את מולדתן הבלשנית (מגרמנית: Urheimat, "בית מקורי") – האזור שבו דוברה לראשונה שפת האם שלהן. חוקרי הבלשנות ההיסטורית סבורים כי הקבוצה שהפיצה את השפה הפרוטו־הודו־אירופית במרחב השפות ההודו־אירופיות של ימינו הייתה אחת משתי הקבוצות האחרונות שהיגרו לאירופה: קבוצת החקלאים מאנטוליה או לחלופין, רוכבי הסוסים מערבות אירואסיה. לפיכך ממקמים החוקרים את "הבית המקורי" של הפרוטו־הודו־אירופית באחת משלוש חלופות: טורקיה, דרום רוסיה או ארמניה של ימינו והדיון על מיקומה של אותה מולדת בלשנית הודו־אירופית טרם הוכרע.
אזור תפוצה > ההיפותזה הקורגנית

הגישה המובילה במחקר, הקרויה "ההיפותזה הקוּרְגַנִית", ממקמת את המולדת הבלשנית של השפה הפרוטו־הודו־אירופית בדרום רוסיה. את ההיפותזה הציעה לראשונה הבלשנית הליטאית מריה גימבוטאס ב־1956. כינויה של ההיפותזה הקורגנית שאול מהמילה הרוסית Курган (קוּרְגַן, "תל" בעברית), על שם מנהג בני תרבות היאמניה לקבור את מתיהם בבורות שחפרו בתוך תלים. התיאוריה קרויה גם בשם "תאוריית העֲרָבוֹת" (באנגלית: Steppe hypothesis) על שם ערבות אירואסיה.
על פי גישה זו הפיצו רוכבי הסוסים בני תרבות יאמניה מערבות אירואסיה את שפתם באמצעות אליטה מצומצמת של פרשים לוחמים אשר כבשו שטחים במהירות והתערו באוכלוסייה המקומית.  
המילים המשוחזרות בפרוטו־הודו־אירופית h₁éḱwōs* ("סוס", בדומה ל־Equestrian), kʷékʷlos* ("גלגל"), h₂eḱs* ("ציר", בדומה ל־Axis) ו־ḱr̥sōs* ("אמצעי תחבורה") עשויות לחזק את הגישה הזו.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר לשימוש בגלגל ולביות הסוס מתוארכות לסביבות 3,500 לפני הספירה (5,500 שנה לפני זמננו), זמן לא רב לפני גל ההגירה המשוער של בני תרבות היאמניה ואלפי שנים אחרי הגירת החקלאים האנטולים לטורקיה. העובדה שאמצעי תחבורה מבוסס גלגלים נכנס לשימוש באירופה שנים רבות לאחר תחילת התפתחות החקלאות ביבשת מחזקת אף היא את ההיפותזה הקורגנית. דוברי הפרוטו־הודו־אירופית הרבו לביית בעלי חיים והחוקרים הצליחו לשחזר מילים כגון: gʷṓws* ("פרה", בדומה ל־Cow), suhs* ("חזיר", בדומה ל־Swine) ו־h₂ówis* ("כבשה", בדומה ל־Ewe) – כולן בהמות שרעו בערבות דרום רוסיה. קיומן של מילים אלה בשפה מעיד על היכרותם של דוברי השפה ועל ידע בטיפול בחיות משק.