stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת הכוראלי של וילנה
בימי השואה ואחריה

בימי השואה בית הכנסת נשדד אך שרד מפני ששימש כמחסן של שלטונות הכיבוש הנאצים. בזמן השלטון הסובייטי הבניין הפך לבית חרושת לעיבוד מתכות. במהלך הזמן ניזוקו בעיקר הקירות המזרחי והמערבי וגג בית הכנסת. עקב דליפת מים נפגעו חלק מהספסלים והעיטורים הצבעוניים. אחרי שליטא חידשה את עצמאותה תחת משטר דמוקרטי בית הכנסת עבר שיפוץ בשנת 1994. בשנות ה-90 החזן יוסף מלובני שהוכרז כחזן של כבוד של בית הכנסת הופיע בו מספר פעמים כשליח ציבור. בראש הקהילה היהודית המחודשת מסביב לבית הכנסת עמד ד"ר סימונאס אלפרביצ'וס. בשנת 2006 פרץ סכסוך קשה בין הקהילה ובין חסידי חב"ד ובראשם הרב שלום בר קְרנסקי, יליד ארצות הברית, בנוגע לשליטה על בית הכנסת ומי יהיה הרב הראשי של וילנה וליטא. בעקבות המחלוקת בית הכנסת היה סגור זמנית. קהילת בית הכנסת הציבה במופגן על הבניין לוח זיכרון שבו מצוין כי בית הכנסת הוקם ב-1903 על ידי "מתנגדים, ממשיכי דרכו של הגאון אליהו", והחליטה לפנות לשרותיו של הרב חיים בורשטיין (יליד רוסיה) מישראל.
אחרי פתיחתו מחדש בית הכנסת היה פעיל בכל ימי השבוע, בעקבות העלייה וההגירה של חלק גדול משארית יהודי וילנה פעילותו הצטמצמה. בין השנים 2008–2010 נעשו שיפוצים נוספים בגג, בעליית הגג, הוחלפו החלונות, הקירות סוידו ונצבעו מחדש ותוקנה הצנרת.
בשנת 2012 הושחת בית הכנסת.
באוגוסט 2019 נסגר בית הכנסת זמנית על ידי הנהלתו אחרי שהפך למטרה לאיומים מרובים מצד חוגים אנטישמיים
גלריה

מראה אחורי של בית הכנסת
ארון הקודש
הבימה
עמוד
לקריאה נוספת

Carol Herselle Krinsky Europas Synagogen. Architektur, Geschichte und Bedeutung, Fourier Verlag, Wiesbaden 1997,ISBN=3-925037-89-6 S. 216 (קרול הרסל קרינסקי - בתי הכנסת באירופה. אדריכלות, היסטוריה וחשיבות.)
מרדכי זלקין, "קוו לשלום ואין": פרק בתולדות בית הכנסת המשכילי "טהרת הקדש" בווילנה", ישן מפני חדש ב (תשס"ט), עמ' 385–403
XX a. Lietuvos žydų enciklopedinis žinynas, 2007 m. Vilnius (קומפנדיום אנציקלופדי על יהודי ליטא במאה ה-20)
Venclova Tomas, Vilnius - vadovas po miestą, 2007 m. Vilnius (תומאס ונצלובה, וילנה - מדריך העיר)
Jankevičienė A. Vilniaus Didžioji sinagoga, 1996 m. Vilnius (א. יאנקביצ'אנה - בית הכנסת הגדול של וילנה)
Aliza Cohen-Mushlin, Sergey Kravtsov, Vladimir Levin, Giedrė Mickūnaite and Jurgita Šiauciūnaitė-Verbickienė (ed.), Synagogues in Lithuania. A Catalogue, A-MV, ilnius Academy of Arts Press, 2009 (עליזה כהן-מושלין, סרגיי קרבצוב, ולדימיר לוין, גיידרה מיצונאיטה ויורגיטה שיארוביונאיטה-ורביצקיינה - בתי כנסת בליטא - קטלוג א-מ, הוצאת האקדמיה לאומנות, וילניוס 2009)
ראו גם

בית הכנסת הגדול של וילנה
הערות שוליים

↑  "כוראלי" ו"כאָר" - מ"כורוס" Χορος, "מקהלה" ביוונית
↑  Theodore R. Weeks 2004 p.7
↑  ה. אגרנובסקי - 2003
↑  באתר "קרן המונומנטים העולמי"
↑  אתר באנגלית על סיור בווילנה היהודית, 2006
↑  כתבה בעיתון "יתד נאמן" ב-28 נובמבר 2004
↑  ראו באתר קרן המונומנטים העולמי.
↑  עופר אדרת, בית הכנסת היחיד של וילנה הושחת, באתר הארץ, 21 במאי 2012
↑  דן לביא, ביה"כ היחיד בווילנה נסגר בגלל איומים, באתר ישראל היום, 7 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 2181154260643724480006   WorldCat (עם VIAF): 2181154260643724480006
אנדראו בוסק אי פוז'ול

אנדראו בוסק אי פוז'ול (בקטלאנית: Andreu Bosch i Pujol, לעיתים נקרא בשם הספרדי "אנדרס" (Andrés); ‏22 בפברואר 1931 - 17 בדצמבר 2004) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק כקשר. בוסק נודע בשל תקופתו בברצלונה, שם שיחק במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. מאוחר יותר שיחק גם בריאל בטיס ובאלצ'ה, ובנוסף, ערך 6 הופעות במדי נבחרת ספרד. אביו, אנדראו בוסק אי ז'ירונה, היה כדורגלן גם הוא, והוא שיחק במדי ברצלונה בשנות ה-20.
קריירה > ברצלונה

בוסק נולד וגדל בברצלונה, בן לאנדראו בוסק אי ז'ירונה ששיחק בקבוצת הבכירה בעיר, ברצלונה, והיה שותף עמה לזכייה באליפות הראשונה של ספרד. לאחר ששיחק בילדותו במחלקות הנוער של קבוצות קטנות בעיר, הצטרף בוסק למחלקתה של ברצלונה, וב-1950 החל לשחק באספנייה אינדוסטריאל, ששימשה בפועל קבוצת מילואים עבור המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת המאמן פרדיננד דאוצ'יק, ב-30 בדצמבר 1951, בדרבי בו ניצחה ברצלונה את אספניול 2-0. מנקודה זו הפך לשחקן הרכב בקבוצה. בסך הכול במהלך עונת 1951/1952 ערך 13 הופעות בליגה, והוא עזר לברצלונה לזכות באליפות. בנוסף, פתח בגמר הגביע הספרדי בו ניצחה ברצלונה 4-2 את ולנסיה, וכך היא השלימה דאבל. בקיץ זכה עם הקבוצה בגביע הלטיני לאחר שפתח בשני משחקי הטורניר. ברצלונה זכתה ב-1952 בשני גביעים נוספים, וכך כונתה הקבוצה "בארסה של חמשת הגביעים".
בעונה הבאה המשיכה ההצלחה של ברצלונה, שזכתה בדאבל שני ברציפות. בוסק כבש שער בכורה במדי ברצלונה ב-28 בספטמבר 1952, בניצחון 6-2 על מאלגה. במהלך העונה החמיץ משחק ליגה אחד בלבד והבקיע בסך הכול 6 שערים - כמות שיא בקריירה של שערים בעונה עבור בוסק. בוסק פתח גם בגמר הגביע של עונה זו, בו ניצחה ברצלונה את אתלטיק בילבאו 2-1. עונת 1953/1954 הייתה פחות מוצלחת עבור בוסק בפרט וברצלונה בכלל. הוא כבש שער אחד בליגה, בניצחון 4-1 על סביליה ב-18 באפריל 1954, וברצלונה איבדה את האליפות לריאל מדריד. בגביע הבקיע שער ברבע הגמר נגד אתלטיק בילבאו והוא סייע לקבוצתו להגיע לגמר, שם הובסה 3-0 על ידי ולנסיה ואיבדה גם את התואר הזה.
דאוצ'יק הוחלף בסנדרו פופו, והעונה הבאה הייתה דומה לקודמתה. ברצלונה כשלה בזכייה באליפות או בגביע, ובוסק הבקיע פעמיים ב-23 משחקי ליגה ופעם אחת ב-4 משחקים בגביע. פופו הוחלף בפרנץ פלאטקו אך מצבה של ברצלונה לא השתנה והיא סיימה כסגנית האלופה בפעם השלישית ברציפות. בוסק השתתף בכל משחקי הליגה והבקיע 3 שערים. ברצלונה החליפה מאמן פעם נוספת, ובעונת 1956/1957 שיחקה תחת דומנק בלמניה. חלקו של בוסק במשחקי הקבוצה קטן והוא פתח ב-18 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים, כולל צמד בניצחון 6-1 על לאס פאלמס ב-10 בפברואר 1957. בלמניה הדריך את ברצלונה לתואר ראשון מזה 4 שנים, לאחר שהיא ניצחה את אספניול 1-0 בגמר הגביע, אך בוסק לא שותף במשחק זה. מגמה זו המשיכה גם בעונה הבאה, ובוסק פתח רק ב-6 משחקי ליגה, בהם הבקיע פעם אחת. בוסק השתתף במשחק הראשון והשלישי של חצי גמר גביע ערי הירידים נגד ברמינגהאם סיטי, אך בגמר בו גברה ברצלונה על לונדון XI לא לקח חלק.
קריירה > בטיס וסוף הקריירה

בקיץ 1958 עזב בוסק את ברצלונה ועבר לריאל בטיס, שעלתה בעונה שלפני כן לליגה הראשונה. בוסק לא השתלב במהרה בקבוצתו החדשה, והוא פתח לראשונה במשחק ליגה רק במחזור ה-14. בהופעתו הרביעית במדי בטיס, במשחק הליגה נגד אספניול ב-25 בינואר 1959, הבקיע שער ראשון במדיה ועזר לקבוצתו לנצח 3-1. עד סוף העונה הופיע בשלושה משחקי ליגה נוספים והבקיע פעם נוספת. בגביע הבקיע שער ועזר לבטיס להגיע לרבע הגמר, שם הודחה על ידי ברצלונה. בעונתו השנייה בבטיס התאקלם היטב והופיע ב-26 משחקי ליגה בהם הבקיע פעם אחת, בדרבי העירוני נגד סביליה ב-6 במרץ 1960 והסתיים בניצחון סביליה. הוא עזר לקבוצה להגיע למקום ה-7 בליגה בסיום העונה.
בעונת 1960/1961 שב לשתף פעולה עם המאמן פרדיננד דאוצ'יק, שהפך למאמנה של בטיס. עמו הגיעה בטיס פעם נוספת למקום ה-7, ובוסק ערך 29 הופעות והבקיע פעמיים. הוא עזר לבטיס להגיע לחצי גמר הגביע, אך לא לקח בו חלק, ובטיס הודחה על ידי ריאל מדריד. בעונה הבאה, בה הגיעה בטיס למקום ה-9, הבקיע 3 שערי ליגה ב-22 הופעות. אחד מהם היה בעיטת עונשין לרשתה של ריאל מדריד, ובטיס ניצחה במשחק זה 2-1. במשחק הראשון של שמינית גמר הגביע הבקיע שער לרשתה של סביליה, אך בטיס הודחה בתוצאה המצטברת 5-4. דאוצ'יק עזב באמצע עונת 1962/1963, בטיס המשיכה לבלות בעיקר במרכז טבלת הליגה ובוסק המשיך לשחק בתדירות גבוהה במשחקי הקבוצה.
פעם נוספת הובא לבטיס מאמן שאימן את בוסק בברצלונה - דומנק בלמניה חבר לבוסק והחל לאמן את בטיס לקראת עונת 1963/1964. בלמניה הדריך את בטיס בהצלחה למקום ה-3 בליגה, אך מעמדו של בוסק דעך מעט, והוא שותף ב-17 משחקי ליגה מבלי לכבוש שער. בלמניה עזב את הקבוצה בסוף העונה, ובטיס סבלה מחוסר יציבות בעונה הבאה. היא הודחה כבר בסיבוב הראשון של גביע ערי הירידים, והחל מאמצע העונה הידרדרה ממרכז הטבלה לתחתיתה. בשל כך החליפה מאמן מספר פעמים במהלך העונה. לאחר רצף של 12 משחקים ללא ניצחון, הצליחה לנצח שנים משלושת המשחקים האחרונים לעונה זו, וכך היא עלתה מהמקום ה-14, המוביל לירידיה לליגה השנייה, למקום ה-12, וכך נשארה בליגה הראשונה. בוסק הופיע ב-15 משחקי ליגה והבקיע פעם אחת, שערו המקצועי האחרון בקריירה, בהפסד 4-2 לסביליה ב-7 בפברואר 1965.
בוסק בן ה-34 עזב את בטיס בסוף העונה והצטרף לאלצ'ה, ששיחקה גם היא בליגה הראשונה, אך שם הוא לא זכה לשחק כלל. משום כך, עזב אותה בינואר 1966 ועבר לסאנטס, קבוצה קטנה בקטלוניה ששיחקה בליגה השלישית, ובסוף העונה פרש ממשחק.
קריירה > נבחרת ספרד

לאחר שהציג יכולת טובה במדי ברצלונה, ערך בוסק את הופעת הבכורה בנבחרת ספרד ב-19 במרץ 1953, במשחק ידידות בו ניצחה ספרד 3-1 את בלגיה. בהמשך השנה השתתף ב-3 משחקי ידידות נוספים. ב-6 בינואר 1954 ערך את הופעתו הרשמית היחידה במדי הנבחרת, במשחק מוקדמות מונדיאל 1954 נגד טורקיה, בו היה שותף לניצחון 4-1, אך הוא לא לקח חלק בשני המשחקים הנוספים במוקדמות, ונבחרתו כשלה בהעפלה למונדיאל. משחקו השישי והאחרון במדי הנבחרת היה בהפסד במשחק ידידות לצרפת ב-17 במרץ 1955.
תארים > ברצלונה

אליפות ספרד (2): 1951/1952, 1952/1953
הגביע הספרדי (3): 1951/1952, 1952/1953, 1956/1957
הגביע הלטיני (1): 1952
גביע ערי הירידים (1): 1955/1958
קופה אווה דוארטה (2): 1952, 1953
אנדראו נין

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1892 אל ונדרל, ספרד 
 פטירה:  20 ביוני 1937 (בגיל 45) מדריד, ספרד 
 שם לידה:  Andreu Nin i Pérez 
 מדינה:  ספרד 
 תפקיד:  שר המשפטים (26 בספטמבר 1936–12 בדצמבר 1936)  מזכ"ל CNT (1921–1921)  מזכיר כללי (1936–1937) 
 מפלגה:  POUM, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, המפלגה הקומוניסטית של ספרד, Communist Left of Spain, Republican Nationalist Federal Union 
 
אנדראו נין (בספרדית: Andreu Nin, נולד ב-4 בפברואר 1892 באל ונדרל במחוז טרגונה, נרצח ב-20 ביוני 1937 ליד מדריד) היה מהפכן ספרדי, אחד המנהיגים של ה-POUM שפעלו כנגד הפשיסטים במלחמת האזרחים בספרד, ונרצח כנראה על ידי סטליניסטים.
חייו

נין היה בנו של סנדלר עני ושל איכרה, לימד בבית ספר בעל השקפה אנרכיסטית בברצלונה לפני מלחמת העולם הראשונה, לאחר מכן עבד כעיתונאי. בשנת 1917 הוא הצטרף למפלגה הסוציליסטית, ובשנת 1921 היה אחד המייסדים של המפלגה הקומוניסטית. הוא עבד כמעט עשר שנים במוסקבה בשביל הקומינטרן והצטרף לאופוזיציה השמאלית והיה אחד האנשים המקורבים ביותר ללאון טרוצקי. בזמן הזה הוא תרגם ספרות רוסית לקטלונית. אחרי שחזר לספרד, הקים קבוצה טרוצקיסטית, שנותרה קטנה. מהר מאוד התגלעו חילוקי דעות בינו לבין טרוצקי, בעיקר סביב שאלת ההצטרפות ל"נוער הסוציאליסטי". נין חשש, שהקבוצה תיבלע והעדיף את ההצטרפות ל-BOC, איתה הקים בשנת 1935 את ה-POUM. בתור אלטרנטיבה לסוציאליסטים ולקומוניסטים הם יצרו חזית עם האנרכיסטים והיוו כך כוח לא מבוטל במלחמה נגד פרנסיסקו פרנקו.
אחרי ניצחון החזית העממית בבחירות בשנת 1936 התמנה לשר המשפטים. אך כבר אחרי כמה חודשים נעצרו כל אנשי POUM על ידי משמרות ההסתערות הממשלתיים, ונין נשלח, בנפרד מחבריו, לכלא באלקלה דה אנארס. על נסיבות הירצחו אין הוכחות חותכות, אך עדויות רבות. לא ידוע, כמה ספרדים וכמה מתנדבים בינלאומיים נפלו קורבן לטרור הסטליניסטי במלחמת האזרחים, אך אין ספק, שאנדראו נין היה המפורסם מביניהם.
ראו גם

הומאז' לקטלוניה
לקריאה נוספת

Enrique Castro Delgado: La vida secreta de la Komintern, o cómo perdí mi fe en Moscú, Madrid 1950
הערות שוליים

↑  Jesús Hernández - I Was a Minister of Stalin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451499305171  PLWABN: 9810683678405606  BNE: XX1027445  BnF: cb124735073 (data)  CANTIC: a10584432  CiNii: DA14088553  GND: 118588206  ISNI: 0000 0000 8157 8891  LCCN: n79056715  NDL: 00551875  NKC: jx20140529002  NTA: 297223968  SNAC: w6184330  SUDOC: 033927812  Trove: 1108635  VIAF: 77108376   WorldCat (עם VIAF): 77108376 
לוח זיכרון בספרייה ציבורית בברצלונה
אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1943 (בן 81) שלוס קאסל, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 שם מלא:  אנדראס מיכאל ארמין זיגפריד הוברטוס פרידריך-הנס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  האיחוד הנוצרי הסוציאליסטי של בוואריה 
 בת זוג:  קארין דאבלשטיין
 פרסים והוקרה
 מסדר בית סקסוניה-ארנשטיין 
 
אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Andreas Prinz von Sachsen-Coburg und Gotha; נולד ב-21 במרץ 1943), הוא ראש בית סקסה-קובורג-גותה מאז 1998. הוא נכדו של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה האחרון.
ביוגרפיה

אנדראס נולד בשלוס קאסל ב-21 במרץ 1943, לפרידריך יוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולויקטוריה לואיזה, רוזנת זולמס-בארוט, בתם של הנס, רוזן זולמס-בארוט וקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. הוריו התגרשו בשנת 1946, ובשנת 1949 הוא עבר לניו אורלינס, ארצות הברית, שם הוא בילה את ילדותו עם אמו ובעלה השני, ריצ'רד וויטן.
ב-6 במרץ 1954 הפך אנדראס לטוען כנסיך הכתר של הדוכסות, כאשר אביו הפך לראש הבית. מגיל 16 הוא ביקר באופן סדיר בגרמניה לקראת עתידו בתפקיד ראש הבית, וחזר אליה לצמיתות בשנת 1965. בין השנים 1966 ו-1968 הוא שירת ברגימנט הסיור המשוריין ה-6, שבסיסו הה באויטין, שלזוויג-הולשטיין. לאחר שעזב את הצבא הוא עסק בסחר עצים בהמבורג משנת 1969 עד 1971.
בשנת 1998 מת אביו, ואנדראס ירש את תאריו.
בשנת 2006 הנסיך אנדראס יצר את מסדר הענף הארנסטיני. הנסיך אנדראס הוא בן דוד ראשון של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, ואף היה הסנדק של בתו הצעירה של קרל גוסטב, מדלן, נסיכת שוודיה.
הנסיך אנדראס הוא הבעלים של טירת קאלנברג בקובורג וטירת גריינבורג באוסטריה. הוא מנהל את אחוזות המשפחה הכוללות חוות, יערות, ונדל"ן.
משפחתו

ב-31 ביולי 1971 התחתן אנדראס בהמבורג עם קארין דאבלשטיין, בתם של אדולף וילהלם מרטין דאבלשטיין ואירמה מריה מרגרטה קאלזן. הנישואין, אף על פי שלא היו שוויוניים, לא היו נישואים מורגנטיים, מאחר שאנדראס קיבל את אישורו של אביו לנישואים. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים:
סטפני, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (נולדה ב-1972), התחתנה עם יאן שטאהל.
הוברטוס, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה (נולד ב-1975), התחתן עם קלי רונדסבדט.
אלכסנדר, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (נולד ב-1977).
הערות שוליים

↑  Official family website
↑  Official family website
↑  Official family website
↑  Official family website
↑  Genealogisches Handbuch des Adels
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128510110  VIAF: 65061113   WorldCat (עם VIAF): 65061113
ארמון הפאשא

ארמון הפאשא - עכו
ארמון הפאשא או בית עבדאללה פאשא בעכו הוא בניין שהיה אחד מנכסיה של משפחת בהאא אללה, אשר שימש את המשפחה המתרחבת, וכמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל הבהאים שהגיעו אל העיר. 
הבניין ממוקם בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה בעכו, רח' ההגנה, עכו.
היסטוריה

הבית נקרא על שמו של אחד מבעליו הקודמים, עבדאללה פאשא שהיה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו, אשר שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית.
הבית נרכש על ידי עבד אל-בהאא על מנת לשכן בו את המשפחה המתרחבת וכדי לשמש כמקום להקביל בו את פניהם של עולי הרגל שהגיעו אל העיר. 
עבד אל-בהאא, בנו הבכור של בהאא אללה,  נולד בטהראן  ושמו המקורי היה עבאס אפנדי (عباس آفندی). הוא חונך על ידי אביו והושפע ממעמדו של בהאא אללה כמנהיג התנועה הבהאית הצעירה. ב-1853 הצטרף יחד עם משפחתו אל בהאא אללה כשזה נשלח לגלות בבגדאד. הוא המשיך את נדודיו יחד עם אביו כשזה נשלח לאיסטנבול ב-1863, ולאחר מכן לאדירנה ולעכו. בתקופה זו היה עבד אל-בהאא לעוזרו המרכזי של בהאא אללה, ואט אט החל לרכז את מגעי הקהילה הבהאית עם העולם החיצוני. ב-1872 הוא נישא למונירה ח'אנום בבית עבוד שבעכו. לזוג נולדו תשעה ילדים, אך רק ארבע מהבנות נותרו בחיים.
עבד אל-בהאא המשיך והתגורר במקום משך 13 שנים עד שעקר לחיפה, ובבניין זה הוחזקו שרידיו של הבאב בהיחבא, עד שהונחו במאוזוליאום שנבנה עבורו בחיפה ב-1909.
הבית נרכש על ידי עבד אל-בהאא'
ביסטריצה-נסאוד

| --- | --- |
סמל ביסטריצה-נסאודסמל ביסטריצה-נסאוד

 מדינה:  רומניה רומניה
 רשות מחוקקת:  Bistrița-Năsăud County Council 
 בירת המחוז:  ביסטריצה 
 תאריך ייסוד:  1968
 שטח:  5,355 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  295,988 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  59,2 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  47°8′0″N 24°30′0″E﻿ / ﻿47.13333°N 24.50000°E﻿ / 47.13333; 24.50000
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.prefecturabn.ro/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז ביסטריצה-נסאוד(ברומנית: Judeţul Bistriţa-Năsăud, בהונגרית: Beszterce-Naszód) הוא מחוז (ז'ודץ) בחבל טרנסילבניה, בצפון-מערב רומניה. בשנת 2005 אוכלוסייתו הייתה 317,254 תושבים ומבחינה זו תפס את המקום 34 בין 41 המחוזות של רומניה.
סמל המחוז

הסמל הנוכחי של המחוז אומץ בהחלטת ממשלה משנת 1998.
סמל המחוז > תיאור

הסמל מורכב ממגן מחולק לארבע: ברבע הראשון, על רקע מוזהב, רואים נשר טבעי, המחזיק במקורו צלב נוצרי אורתודוקסי מזהב ועל חזו נמצא מגן כסף עם ראשי התיבות VRR ‏ קיצור מהסיסמה הרומית Virtus Romana Rediviva (המידה הטובה של הרומאים קמה לתחייה). מתחת לנשר נראה ספר פתוח, בצבע לבן
ברבע השני, על שדה מוזהב, מיוצגת הזאבה עם רומולוס ורמוס. ברבע השלישי, על רקע אדום מצויר מגן עם שולי זהב, לא סדירות, בעלות רקע אדום. בתוך המגן נראה ראש של שור בר, בצבע טבעי, האוחז בין קרניו כוכב זהב, בעל שש קרני אור. ברבע הרביעי, על רקע כסף, נמצא אדם לשבוש תלבושת עממית, והמחזיק ביד ימינו כידון וביד שמאלו - מגן מקושט בעיטור פרחוני.
סמל המחוז > משמעות היסודות שבסמל

הנשר, הזאבה הקפיטולינית והסיסמה הם הד למוצא הרומי של העם הרומני. האדם מזכיר את שומרי הגבול של נסאוד מימי הביניים. המגן עם ראש השור רומזים על האחוזות באזור שהיו בבעלות שליטי מולדובה ועל היחסים שהתקיימו בין מחוזות אלה ובין שליטי מולדובה בימי הביניים.
גאוגרפיה

שטח המחוז הוא 5,355 קמ"ר.שליש משטח זה מייצג את ההרים מקבוצת הרי הקרפטים המזרחיים: הרי Țibleș, Rodna, Bârgău ו-Călimani. שאר השטח מייצג את הצד הצפון-מזרחי של הרמה הטרנסילבנית.
גאוגרפיה > מחוזות שכנים

מחוז סוצ'אבה במזרח
מחוז קלוז' במערב
מחוז מרמורש בצפון
מחוז מורש בדרום
דמוגרפיה

ב-31 באוקטובר 2011, המחוז מנה 277,861 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 51/קמ"ר.
| שנה | אוכלוסיית המחוז |
| --- | --- |
1948: 233,650 
1956: 255,789 
1966: 269,954 
1977: 286,628 
1992: 327,238 
2002: 311,657 
2011: 277,861
דמוגרפיה > הרכב אתני

רומנים: 89.9%
הונגרים: 5.3%
צוענים: 4.3%
גרמנים: 0.1%
דמוגרפיה > דת

נצרות אורתודוקסית - 83.1%
פנטקוסטליזם - 6.3%
נצרות רפורמית - 4.6%
נצרות יוונית-קתולית - 2.3%
נצרות רומית-קתולית - 1.2%
נצרות בפטיסטית - 0.8%
דתות אחרות - 0.7%
אחרים - 1%
פוליטיקה

מועצת מחוז ביסטריצה-נסאוד, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-30 נציגים ("יועצים"). הרכב מועצת המחוז הוא כלהלן:
|  | מפלגה | חברים | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה | הרכב המועצה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) | 14 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) | 12 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | מפלגת תנועת העם (PMP) | 4 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
חלוקה מנהלית

המחוז כולל מוניקיפיום אחד - בירת המחוז - העיר ביסטריצה, 3 ערים ו-58 כפרים גדולים (קומונות) עם 235 יישובים כפריים.
חלוקה מנהלית > רשות עירונית (מוני'יציפיו)

ביסטריצה - מוניקיפיום
חלוקה מנהלית > ערים

בקליאן
נסאוד
בנג'ורז-ביי (מרחצאות זנג'ורז)
אנה הייאט הנטינגטון

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1876 קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1973 (בגיל 97) רדינג, קונטיקט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Anna Vaughn Hyatt Huntington 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1900–1949 (כ־49 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  El Cid by Anna Hyatt Huntington in Seville 
 פרסים והוקרה:  קצין החינוך הציבורי (1915)  הצלב הגדול של המסדר האזרחי של אלפונסו XII (1929)  אבירה בלגיון הצרפתי 
 בן או בת זוג:  Archer Milton Huntington 
 
אנה הייאט הנטינגטון (באנגלית: Anna Hyatt Huntington; ‏10 במרץ 1876 – 4 באוקטובר 1973) הייתה פסלת אמריקאית שנחשבת בין הפסלים הבולטים בעיר ניו יורק בתחילת המאה ה-20. בתקופה שבה מעט מאוד נשים היו אמניות מצליחות, הייתה לה קריירה משגשגת. הייאט הנטינגטון הציגה תערוכות תכופות, וזכתה לשבחי הביקורת וזכתה במספר פרסים.
במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 התפרסמה הייאט הנטינגטון בזכות פסלי החיות שלה, המשלבים עומק רגשי עם ריאליזם מיומן. בשנת 1915, היא יצרה את האנדרטה הציבורית הראשונה שיצרה אישה, שהוקמה בעיר ניו יורק. ז'אן ד'ארק, הממוקמת ב-Riverside Drive ברחוב 93, היא האנדרטה הראשונה של העיר המוקדשת לדמות אישה היסטורית.
ביוגרפיה

הנטינגטון נולדה בקיימברידג', מסצ'וסטס, ב-10 במרץ 1876. היא הייתה בתם של אודלה ביבי ואלפיוס הייאט, פרופסור לפליאונטולוגיה וזואולוגיה באוניברסיטת הרווארד וב-MIT. אביה עודד את התעניינותה המוקדמת בבעלי חיים ובאנטומיה של בעלי חיים. אנה הייאט למדה לראשונה אצל הנרי הדסון קיטסון בבוסטון, שזרק אותה לאחר שזיהתה ליקויים אנטומיים של סוסים בעבודתו. מאוחר יותר היא למדה אצל הרמון אטקינס מקניל וגאטסון בורגלם בניו יורק. בנוסף ללימדים פורמליים אלה, היא השקיעה שעות רבות במחקר מקיף על בעלי חיים בגני חיות שונים ובקרקסים.
עבודתה הוכנסה לאירוע הפיסול בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1928. בשנת 1932, הנטינגטון הפכה לאחת האמניות המוקדמות ביותר שנבחרו לאקדמיה האמריקאית לאמנויות. היא הייתה אחת מ-250 פסלים שהציגו בתערוכה שנערכה בקיץ 1949 במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בשנת 1927 חלתה הנטינגטון בשחפת. היא נאבקה בה במשך עשור אך שרדה את המחלה.
הנטינגטון התחתנה עם ארצ'ר מילטון הנטינגטון ב-10 במרץ 1923. הם הקימו את גני ברוקגרין ליד ג'ורג'טאון, דרום קרוליינה. אתר זה היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1978 והוגדר כציון דרך היסטורי לאומי בשנת 1992.
הייאט הנטינגטון הייתה חברה באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאגודה הלאומית לפיסול (NSS). היא ובעלה תרמו 100,000 דולר לתערוכת האגודה לפיסול בשנת 1929. בגלל העושר העצום של בעלה והאינטרסים המשותפים של בני הזוג, ייסדו בני הזוג הנטינגטון ארבעה-עשר מוזיאונים וארבעה שמורות של חיות בר במדינת קונטיקט.
אנה הייאט הנטינגטון מתה ב-4 באוקטובר 1973 ברדינג, קונטיקט.
היא קבורה בבית הקברות בברונקס, ניו יורק.
ביוגרפיה > מורשת

המסמכים של הייאט הנטינגטון מוחזקים באוניברסיטת סירקיוז, ובארכיון האמנות האמריקאית של מכון סמיתסוניאן.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות מדרג את הנטינגטון בין הפסלות המובילות בארצות הברית שיצרו עבודות גדולות במרחבים ציבוריים לצד מלוינה הופמן ואולין ביאטריס לונגמן.
הערות שוליים

1 2  Anna Hyatt Huntington Papers An inventory of her papers at Syracuse University, web.archive.org, ‏2017-03-26
↑  Foner, Daria Rose (February 13, 2014). "Anna Hyatt Huntington's Jaguars". Wild Things: The Blog of the Wildlife Conservation Society Archives. Wildlife Conservation Society. Retrieved February 13, 2014.
↑  Olympedia – Anna Hyatt Huntington, www.olympedia.org
↑  Charleston Currents – HISTORY: Anna Hyatt Huntington, charlestoncurrents.com
↑  A Finding Aid to the Anna Hyatt-Huntington papers, 1902-1965 | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Authors: Thayer Tolles, American Women Sculptors | Essay | The Metropolitan Museum of Art | Heilbrunn Timeline of Art History, The Met’s Heilbrunn Timeline of Art History (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810671523905606  BNE: XX1280101  BnF: cb14965914w (data)  GND: 118933094  ISNI: 0000 0000 7982 0060  LCCN: n85119898  RERO: 02-A000082293  RKD: 120642  SNAC: w6r500bv  SUDOC: 061730602  ULAN: 500028984  VIAF: 5201722   WorldCat (עם VIAF): 5201722
אנה הול

אנה הול (באנגלית: Anna Hall; נולדה ב-23 במרץ 2001) היא אתלטית אמריקאית, זוכת מדליית כסף באליפות העולם (בודפשט 2023) בקרב שבע ומדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022).
ביוגרפיה > 2022 > מדליית ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, שבארצות הברית ביולי 2022  זכתה הול במדליית ארד בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,755 נקודות, אחרי נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,947 נקודות) ואנוק פטר מהולנד (6,867 נקודות).
ביוגרפיה > 2023

בפברואר 2023 זכתה באליפות ארצות הברית באולם בקרב חמש בשיא צפון אמריקה של 5004 נקודות, תוצאה המדרגת אותה רביעית בכל הזמנים. במאי 2023 זכתה במקום הראשון בתחרות בגוציס, בה קבעה שיא אישי בקרב שבע של 6,988 נקודות, תוצאה המדרגת אותה חמישית בכל הזמנים.
באוגוסט באותה השנה זכתה במדליית הכסף באליפות העולם בבודפשט, רק 20 נקודות אחרי קתרינה ג'ונסון-תומפסון.
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר משוכות: 12.75 שניות (2023)
ריצת 400 מטר משוכות: 54.42 שניות (2023)
קפיצה לגובה: 1.92 מטר (2023)
הדיפת כדור ברזל: 14.03 מטר (2023)
ריצת 200 מטר: 22.88 שניות (2023)
קפיצה לרוחק: 6.54 (2023)
הטלת כידון: 45.75 מטר (2022)
ריצת 800 מטר: 2:02.97 דקות (2023)
קרב שבע: 6,988 נקודות (2023)