משחתת
בין שתי מלחמות העולם ומלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנו משחתות גדולות יותר ויותר, שהיו חמושות בתותחים כבדים יותר ובמספר רב יותר של צינורות טורפדו. המשחתות שנחשבו לגדולות ולטובות ביותר במלחמה היו המשחתות מסדרת V ו-W שנבנו עבור הצי הבריטי החל מ-1916. משחתות נוספות מסדרה זו נבנו גם אחרי המלחמה, עד 1924. ההדחק של אוניות אלו נע בין 1,100 ל-1,200 טון, ומהירותן עמדה על 34 קשר (כ-63 קמ"ש). הן נשאו תותחים בקוטר 3 ו-4 אינץ' (76 מ"מ ו-102 מ"מ) ועד 6 צינורות טורפדו. מספר צינורות הטורפדו הוגדל כלקח ממלחמת העולם, כאשר משחתות הצליחו להגיע לעמדת ירי על אוניות ראשה אך לא הצליחו לבצע את הירי בגלל מחסור בטורפדו. המשחתות מסדרה זו קבעו את הרף לכל המשחתות שנבנו באותה תקופה וגם בשנים הבאות, בעשור השני של המאה ה-20.
המשחתות מסדרת פובוקי שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני היו השלב הבא בתכנון המשחתות. באוניות אלו, שתוכננו ב-1923 ונכנסו לשירות ב-1928, הותקנו 6 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) ותשעה צינורות טורפדו, בשלושה כנים - החימוש הכבד ביותר של משחתת כלשהי עד אז. בקבוצת האוניות השנייה מסדרה זו הותקנו תותחים בעלי זווית הגבהה גדולה, לירי נגד מטוסים, וטילי טורפדו בקוטר 24 אינץ' (61 ס"מ) מטיפוס 93, מונעים בחמצן, שכונו "לונג לאנס" (Long Lance). סדרת המשחתות הבאה, האצוהארו, שיפרו עוד יותר את יכולתן לירות טילי טורפדו על ידי אחסנת טילי טורפדו נוספים במבנה העילי וכך קוצר זמן הטעינה מחדש ל-15 דקות.
ציים של מדינות אחרות הגיבו בבניית כלי שיט דומים. צי ארצות הברית השיק בין 1933 ל-1937 את סדרת המשחתות פורטר, שנשאו שמונה תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ). בסדרת המשחתות הבאה, סדרת מאהאן, שהושקה בין 1934 ל-1937, גדל מספר צינורות הטורפדו ל-12, ובסדרת המשחתות הבאה, גרידלי (שנבנתה בין 1935 ל-1938) הוגדל עוד יותר מספר צינורות הטורפדו, ל-16.
בזירת הים התיכון בנה הצי האיטלקי החל מ-1928 סדרת סיירות מהירות מאוד בשם קונדוטיירי. אוניות אלו הגיעו למהירות של 34 - 37 קשר (63 - 69 קמ"ש) והיו חמושות בתותחים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ). בתגובה השיק הצי הצרפתי שורה של משחתות יוצאות דופן בגודלן ובביצועיהן. מתכנני האוניות הצרפתים חיבבו משחתות גדולות עוד קודם לכן; ב-1922 השיקו הצרפתים את המשחתות מסדרת שאקאל, שהי בעלות הדחק של יותר מ-2,000 טון והיו חמושות בתותחים בקוטר 130 מ"מ. בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הושקה סדרת פאנטאסק, משחתות שנשאו חמישה תותחים בקוטר 138 מ"מ ותשעה צינורות טורפדו, והגיעו למהירות של 45 קשר (83 קמ"ש), המהירות הגבוהה ביותר של משחתת אי-פעם והמהירות הגבוהה ביותר שהושגה אי-פעם על ידי אונייה מונעת בקיטור. משחתות איטלקיות באותה תקופה היו גם הן מהירות מאוד, והגיעו ל-38 קשר (70 קמ"ש). הן נשאו ארבעה או שישה תותחים בקוטר 120 מ"מ וצינורות טורפדו.
גרמניה הנאצית החלה בבנייה מחודשת של צי המלחמה שלה לאחר שהודיעה על ביטול הסכם ורסאי. סדרת המשחתות הראשונה של הקריגסמרינה המתחדש, המשחתות מטיפוס 1934, הייתה גדולה - בעלת הדחק של 3,000 טון, אך עם זאת החימוש שנשאו היה כזה של משחתות קטנות יותר, בקוטר 127 מ"מ. החל מהמשחתות מטיפוס 1936 הוגדל קוטר התותחים, ל-150 מ"מ. האוניות הגרמניות הונעו על ידי טורבינות קיטור בלחץ גבוה, אמצעי הנעה חדשני אך כזה שסבל מבעיות טכניות מרובות.
נסיגתן של גרמניה הנאצית מהסכם ורסאי ושל הקיסרות היפנית מאמנת וושינגטון באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 הבהיר לבריטניה ולארצות הברית את הצורך בבניית כוחן הימי מחדש. בבניית משחתות התמקדו ציים אלה במשחתות קטנות יותר, שניתן יהיה לבנות במספרים רבים יותר. המשחתות הבריטיות שנבנו בתחילת שנות ה-30 היו בעלות הדחק של כ-1,400 טון, עם חימוש שכלל ארבעה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' (120 מ"מ) וארבעה צינורות טורפדו. גם לסדרת המשחתות בנסון, שנבנתה בארצות הברית החל מ-1938, היו מאפיינים דומים. במחצית השנייה של העשור הכירו הבריטים בצורך בחימוש כבד יותר, והמשחתות מסדרת טרייבאל שהוזמנו ב-1936 והחלו להיכנס לשירות ב-1938 היו חמושות בשמונה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' (119 מ"מ), בארבעה צריחים וארבעה צינורות טורפדו. סדרות המשחתות הבאות, המשחתות מסדרה J והמשחתות מסדרה L היו חמושות בשישה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' ושמונה צינורות טורפדו.
המשחתות הבריטיות היו מצוידות בסונאר (שכונה אז ASDIC) אך האימון בשימוש באמצעי זה היה מועט, והיחס לתחום זה היה אדיש; ההנחה הייתה שאיום הצוללות עבר מן העולם עם המצאת הסונאר. גם כלי הנשק נגד צוללות שופרו אך במעט מאז מלחמת העולם הראשונה: באותה מלחמה הוטלו פצצות העומק מירכתי אוניית המלחמה, אל השטח שבו עברה זה עתה. שיטה זו מנעה את חסימת אמצעי הגילוי (שהתפוצצויות פצצות העומק "החרישה" אותם) אך הקלה על התחמקות הצוללת. קושי זה העלה את הצורך בחימוש שישליך את פצצות העומק מקדמת האונייה אל שטח המים שלפניה. הצורך עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, אך בשנים שבין המלחמות נזנח הנושא ולא הייתה בו התקדמות כלשהי.