stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אן האת'וויי (שייקספיר)
צוואתו של שייקספיר

בצוואתו המפורסמת שייקספיר נתן רק ירושה אחת לאשתו, "המיטה השנייה הכי טובה שלו". אין התייחסות למיטה "הטובה ביותר", שהייתה נכללת בעזיבה העיקרית לסוזנה. הורשה זו לאן התפרשה לעיתים קרובות כקטנה, מה שמרמז שאן הייתה במובן מסוים רק האדם "השני הכי טוב" בחייו האינטימיים. הוצעו כמה הסברים: ראשית, נטען כי על פי חוק, האת'וויי הייתה זכאית לקבל שליש מעיזבון בעלה, ללא קשר לרצונו, אף על פי שהדבר שנוי במחלוקת. עלתה השערה כי האת'וויי הייתה אמורה להיות נתמכת על ידי ילדיה. ז'רמיין גריר מציעה שהעזבונות היו תוצאה של הסכמים שנעשו בזמן נישואיה של סוזנה לד"ר הול: שהיא (ולכן בעלה) תורש את עיקר עזבונו של שייקספיר. לשייקספיר היו יוזמות עסקיות עם ד"ר הול, וכתוצאה מכך מינה את ג'ון וסוזנה כמוציאים לפועל של צוואתו. ד"ר הול וסוזנה ירשו ועברו להתגורר במקום חדש לאחר מותו של שייקספיר. זה יסביר גם דוגמאות אחרות לכך שהצוואה של שייקספיר לא נדיבה ככל הנראה, כמו בהתייחסותו לבתו הצעירה ג'ודית. יש אינדיקציה שייתכן שהאת'וויי הייתה בטוחה כלכלית בזכות עצמה.
הארכיון הלאומי קובע כי "מיטות ושאר רהיטי בית היו לעיתים קרובות העזבון הבלעדי לאישה" וכי, נהוג, הילדים יקבלו את החפצים הטובים ביותר והאלמנה את השני במיטבו. בתקופתו של שייקספיר, מיטותיהם של אזרחים משגשגים היו עניינים יקרים, לעיתים שוות ערך כמו בית קט. לפיכך, העזבה לא הייתה מינורית כפי שהיא עשויה להיראות בעת החדשה.
ביבליוגרפיה

שנבוים, סמואל (1987). וויליאם שייקספיר: חיים דוקומנטריים קומפקטיים (William Shakespeare: A Compact Documentary Life)
פוג, קייט (2008). משפחתו של שייקספיר (Shakespeare's Family)
בית מגוריה של האת'וויי
אלעזר וייסבלום (ליז'נסק)

מצבת רבי אלעזר וייסבלום, מוצגת באוהל אביו רבי אלימלך, ליז'נסק
רבי אֶלְעָזָר וַיְיסְבְּלוּם מִלִיזֶ'נְסְק (תק"א, וי"א תק"ב - כ"ח בתמוז תקס"ו), בנו הגדול של רבי אלימלך מליז'נסק. היה צדיק חסידי, מדפיס הספר נועם אלימלך.
ביוגרפיה

נולד בשינאווא בשנת ה'תק"א לרבי אלימלך מליז'נסק, ונקרא על שם דודו רבי אלעזר רוקח. נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי ישראל צבי ליפינער מגרודז'יסק ובזיווג שני לבתו של רבי שמואל מלמד משינאווא.
סירב למלא את מקום אביו. הדפיס בשנת תקמ"ז את ספרו של אביו נועם אלימלך. מאגרותיו מודפסות בנועם אלימלך. נפטר בכ"ח בתמוז תקס"ו ונטמן בחדר הקדמי שבאהל אביו בליז'נסק.
מתלמידו היה רבי משה מסאמבור.
יחד עם חברו הטוב זכריה מנדל הוא הוציא לאור את ספר אביו "נועם אלימלך", אחרי שהם הלכו יחדיו וביקשו הסכמה מגדולי הדור לאחר מות אביו ר' אלימלך.
צאצאיו

רבי נפתלי (נפטר בכ"ה בחשוון תקצ"ט או תר"ט), סירב לכהן באדמו"רות והיה משלח את חסידיו. עם זאת בפורים היה מסכים לקבל אליו חסידים.
רבי מנחם ישכר בער מפשבורסק.
חיה שרה אשת רבי משה אליקים בריעה מקוז'ניץ.
גיטל אשת רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלינצא.
הערות שוליים

↑  על סמך זה אחרו רבים את שנת לידתו ל-תק"ב שהיא שנת פטירתו של רבי אלעזר רוקח; אולם יש להניח שנקרא על שמו בחייו עקב מעשה שהיה - ראו קונטרס לחזות בנועם בראש ספר "נועם אלימלך" שבהוצאת פאר מקדושים, בני ברק תשע"ד, עמוד 64
↑  אמנם י"א שאחיו רבי אליעזר ליפא וייסבלום הוא היה חתנו של רבי שמואל מלמד.
↑  דוד איילנברג, קדושת נועם אלימלך, מכון נחלת יהושע, בני ברק תשע"ב, עמוד מד
↑  עליו ראו: דוד הלחמי, רבי נפתלי מליז'נסק, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' רס"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים); אהרן שפירא, ימי זכרון, כרך ב' (חשון), בני ברק תשנ"ב, עמ' רכ"א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  דוד הלחמי, רבי נפתלי מליז'נסק, חכמי ישראל, תל אביב תשי"ח, חלק א', עמ' רס"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים); אהרן שפירא, ימי זכרון, כרך ב' (חשון), בני ברק תשנ"ב, עמ' רכ"א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים); חנה פוקס, דער פינפטלינג צוזאמעטרעף, ניו יורק תשס"ט, עמ' 410, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  יצחק אלפסי, ספר האדמו"רים, תל-אביב תשכ"א, עמ' 30, באתר אוצר החכמה; דוד שפיץ, שנות דור ודור, ניו-יורק תש"מ, עמ' קנ"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  י"ג אורות חלק ב'. על פי המסופר שם, ביום זה היה עושה מופתים רבים.
אמאדו בודו

אמאדו בודו (בספרדית: Amado Boudou; נולד ב-19 בנובמבר 1962) הוא איש עסקים ארגנטינאי שכיהן כסגן נשיאת ארגנטינה מאז בשנים 2011–2015. בשנים 2009–2011 שימש כשר הכלכלה בארגנטינה.
ביוגרפיה

אמאדו בודו נולד במאר דל פלאטה שבבואנוס איירס בשנת 1962. בודו למד באוניברסיטת מאר דל פלאטה וקיבל תואר בכלכלה.
בודו חובב גיטרות חשמליות, בתקופת לימודיו באוניברסיטה הוא היה מפיק מופעי רוק בעירו, כולל פסטיבל בהשתתפות כ-15,000 איש.
מ-10 בדצמבר 2011 ועד 10 בדצמבר 2015 כיהן בודו כסגן נשיאת ארגנטינה.
בית המשפט גזר עונש מאסר בית לבודו, שהיה סגן הנשיא בתקופת כהונתה השנייה של כריסטינה פרננדז דה קירשנר משנת 2011 עד 2015. בודו מרצה עונש מאסר של 70 חודשים בגין רכישה לא-תקינה של חברה להדפסת שטרות כסף.
הערות שוליים

↑  Ex-VP Boudou, jailed for corruption offences, granted house arrest, Buenos Aires Times, ‏7-4-2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0187 130X  LCCN: no2013023253  VIAF: 296676664   WorldCat (עם VIAF): 296676664 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארגנטינאים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנגלוס נובוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פאול קליי
 תאריך יצירה:  1920
 טכניקה וחומרים:  צבעי שמן בהעברה וצבעי מים על נייר
 ממדים בס"מ
 רוחב:  24.2 ס״מ 
 גובה:  31.8 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  B87.0994
 מיקום:  מוזיאון ישראל, ירושלים
 
"אנגלוס נובוס" (בלטינית Angelus Novus, "מלאך חדש") הוא שמו של ציור מאת הצייר פאול קלה, אשר נתן השראה למסה המפורסמת של ולטר בנימין "תזות על מושג ההיסטוריה".
היסטוריה

קלה יצר את הציור בשנת 1920, בטכניקה מעורבת הכוללת צבעי שמן בהעברה וצבעי מים על נייר.
בשנת 1921 נרכש הציור על ידי פילוסוף התרבות היהודי-גרמני ולטר בנימין. הציור היה תלוי בביתו וליווה את כתיבתו של בנימין לאורך השנים; הוא התייחס אליו במקומות שונים בכתביו, הבולט בהם הוא התזה "על מושג ההיסטוריה" שפרסם זמן קצר לפני מותו. בשנת 1932 ציווה בנימין את הציור לידיד נעוריו, חוקר הקבלה פרופ' גרשום שלום. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ברח בנימין ונטש את הציור, ורק שנתיים לאחר מכן הצליחה ידידה להעביר את הציור אליו לפריז. בשנת 1939 ניסה לשווא למכור את הציור, שהיה רכושו היחיד, כדי לממן נסיעה לארצות הברית. בשנת 1940, בטרם יצא למסע המנוסה שלו מפני הנאצים, ארז בנימין את הציור במזוודה והפקיד אותו אצל הפילוסוף ז'ורז' בטאיי, שהסתיר אותו בספרייה הלאומית של צרפת. לאחר המלחמה נשלח הציור לגרשום שלום והוצג בביתו בירושלים. לאחר פטירתו מסרה אותו אלמנתו, פניה שלום, למוזיאון ישראל, שם הוא מוחזק כיום.
תזות על מושג ההיסטוריה

זמן קצר לפני מותו, בשנת 1940, כתב ולטר בנימין תזה נודעת בשם "תזות על מושג ההיסטוריה" בהשראת הציור. בנימין ראה בו מעין "מלאך ההיסטוריה", הזוכר את העבר וחרד מעתידו של הגזע האנושי. הוא גם ראה בו מלאך המתעתד לעזוב את ההווה האנושי הנורא, ולעופף אל עבר העתיד.
"יש תמונה של קליי הנקראת אנגלוס נובוס. מתואר בה מלאך, הנראה כאילו הוא עומד להתרחק ממשהו, שהוא נועץ בו את עיניו. עיניו קרועות לרווחה, פיו פעור וכנפיו פרושות. כך נראה בהכרח מלאך ההיסטוריה. הוא מפנה את פניו אל העבר. במקום שם מופיעה  לפנינו  שרשרת של אירועים, רואה הוא שואה אחת ויחידה, העורמת בלי הרף גלי חורבות אלו על אלו ומטילה אותם לרגליו. בלי ספק רוצה היה להשתהות, לעורר את המתים ולאחות את השברים, אבל רוח סערה הנושבת מגן העדן נסתבכה בכנפיו והיא עזה כל-כך, שהמלאך שוב אינו יכול לסגרן. סערה זו הודפת אותו בהתמדה אל העתיד, שהוא מפנה אליו את גבו, ובאותה שעה מתגבהת ערימת ההריסות לפניו עד השמים. מה שאנו מכנים קידמה הוא הסערה  הזאת".
הציור בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בעקבות ולטר בנימין והמשמעויות שהעניק לציור, "אנגלוס נובוס" השפיע ומשפיע על אמנים, פילוסופים, אוצרים והיסטוריונים של האמנות, והוא זוכה להתייחסות ולחקירה בספרים וביצירות רבות.
הציור בתרבות > אמנות

לורי אנדרסון באלבום "Strange Angels"‏ (1989)
"מלאכים בשמי ברלין" (1987), סרטו של וים ונדרס
"מלאך ההיסטוריה" (1989), פסל של אנסלם קיפר
”Engel der Geschichte״ (1990), ציור של יגאל תומרקין
"מלאך ההיסטוריה" - סרט של אריאלה אזולאי (2001) ותערוכה קבוצתית במשכן לאמנות על שם חיים אתר (2000)
"המלאכית החדשה" (לפי פאול קלה) - עבודה של מיכל היימן (2006)
"אנגלוס נובוס", שיר של המשורר עמיחי חסון מתוך הספר "בלי מה" (2018)
"כך הולך הרוח" שיר של יזהר אשדות, מילים של יהלי סובול (2018)
הציור בתרבות > ספרים

סטפן מוזס, מלאך ההיסטוריה - רוזנצווייג, בנימין, שלום, 2006
תצוגה

2005 - "יופי וקדושה: יצירות-מופת מכל הזמנים", מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 - "דאדא סוריאליזם ומה שמעבר ", מוזיאון ישראל, ירושלים
2011 - "על אודות מלאכים", מוזיאון ישראל, ירושלים
2012 - "יוזף בויס | טדאוש קנטור: לשם ובחזרה", מוזיאון ישראל, ירושלים (בכניסה לתערוכה)
2015 - "ולטר בנימין: ארכיון גלות", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - תצוגה מיוחד לרגל כנס "ולטר בנימין: Spaces, Places, Cities and Spatiality", מוזיאון ישראל, ירושלים.
הערות שוליים

↑  אבנר שפירא, מסע בעקבות מסמך נדיר של ולטר בנימין, באתר הארץ, 5 ביולי 2012
↑   שני ליטמן, "מלאך ההיסטוריה" של הפילוסוף ולטר בנימין נוחת בתל אביב, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2015
↑  טוביה ריבנר כותב באוטוביוגרפיה שלו: "כאשר הוצאתי בספרית פועלים סדרה קטנה של כתבים לאסתטיקה בשם 'טעמים', ויכולתי לקיים את מבוקשו משנים רבות של ורנר קראפט להוציא משהו משלו בעברית, ערכתי שורה ממסותיו הגדולות והעברתי אותן לתרגום. [...] בא לי הרעיון לתת בכריכת הספר את ציורו של קליי כדי לבטא באורח זה את הידידות רבת השנים בין קראפט לשלום ואף את חברותו עם בנימין בשנים עברו. רעיון הכריכה עלה בדעתי כאשר גרשם שלום כבר לא היה בחיים. קיבלתי את הסכמת פאני, אלמנתו, ובא צלם לדירתה לצלם את הציור ולהכינו לדפוס. כשנודע הדבר לשומר עיזבונו של שלום, אברהם שפירא (פאצ׳י), העלה חששות, שמא מכינים גניבה. פאני שלום נבהלה ומסרה את התמונה למוזיאון ישראל" ('חיים ארוכים קצרים', הוצאת קשב לשירה, 2006, עמ' 129-128).
↑  אבי גולדברג, כנפיו העמוסות לעייפה של המלאך הקטן – ולטר בנימין והמלאכים באתר יקום תרבות
↑   עמיחי חסון, אַנגֵלוּס נוֹבוּס - שיר בפרוזה מאת עמיחי חסון, באתר הארץ, 3 ביולי 2018
↑  כך הולך הרוח באתר שירונט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7522140-8
אנליזה ממשית

האנליזה הממשית (Real analysis) היא תחום באנליזה מתמטית העוסק במחקר של פונקציות ממשיות. אלו פונקציות המקבלות ערכים ממשיים ומחזירות ערכים ממשיים, כדוגמת  \ f(x)=x^{2} או  \ f(x)=\sin(x) ובאופן כללי כל פונקציה מהצורה  f:U\rightarrow V כאשר U ו-V תתי קבוצות של  \mathbb {R}  (או כולו)
איור של פונקציית דריכלה
ברמה הבסיסית של המחקר, מסתפקים בחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי לטיפול בפונקציות ממשיות, אך ניתן לתת דוגמאות בהן כלים של האנליזה האלמנטרית כושלים. למשל, אם נתייחס לפונקציה:
D(x)=\left\{{\begin{matrix}1,&x\in \mathbb {R} \setminus \mathbb {Q} \\0,&x\in \mathbb {Q} \end{matrix}}\right.
פונקציה זו, שנקראת פונקציית דיריכלה בעלת תכונות מיוחדות, אחת מהן היא שהפונקציה אינה רציפה באף אחת מנקודות הישר וכמו כן אין אפשרות לחשב את ערך האינטגרל שלה בקטע  [0,1]. אך חקירת פונקציה זו אינה שונה מחקירתה של כל פונקציה אחרת, ולכן קם הצורך לפתח כלים מתקדמים יותר בהשוואה לאינטגרל רימן למשל.
במסגרת האנליזה הממשית מתקבלת הרחבה של מושג האינטגרל והנגזרת - כך שיהיו שימושיים עבור פונקציות ממשיות כדוגמת פונקציית דיריכלה, או פונקציית המדרגות של קנטור. בהתבסס על תאוריה של תורת המידה מוגדר אינטגרל לבג שהוא מאבני היסוד של האנליזה הממשית המודרנית.
ראו גם

שדה המספרים הממשיים
תורת המידה
מידת לבג
אינטגרל לבג
כמעט בכל מקום
אן המילטון

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1956 (בת 68) לימה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת קנזס  אוניברסיטת סיינט לורנס 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 יצירות ידועות:  CHORUS 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור (יולי 1993)  Anonymous Was A Woman Award (2011)  המדליה הלאומית לאומנויות (2014)  היכל התהילה של נשות אוהיו  מלגת גוגנהיים 
 www.annhamiltonstudio.com
 
אן המילטון (אנגלית: Ann Hamilton; נולדה ב-22 ביוני 1956) היא אמנית חזותית שהחלה פעילותה בשנות השמונים של המאה העשרים ועוסקת בהקמת מיצגים גדולים. המילטון היא בעלת תואר Bachelor of Fine Arts) BFA) בתחום עיצוב בדים מטעם אוניברסיטת קנזס ותואר Master of Fine Arts) MFA) בתחום הפיסול מטעם אוניברסיטת ייל. בין השנים 1985 ל-1991 הרצתה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. מאז 2001 היא עובדת בפקולטה לאמנות באוניברסיטת המדינה של אוהיו וזכתה בתואר פרופסור בכיר בשנת 2011. בין מיצגיה הרבים ניתן למנות את The Event of a Thread משנת 2012, Tower משנת 2007 והמיצג Indigo Blue משנת 1991. במסגרת עבודתה, המילטון זכתה בפרסים רבים וביניהם מלגת גוגנהיים (1989) והמדליה הלאומית לאומנויות (2011).
ביוגרפיה

אן המילטון נולדה בעיר לימה באוהיו. היא גדלה בעיר קולומבוס, במשפחה קלוויניסטית והושפעה רבות מסבתה. בראיון שנערך עימה בשנת 2015, סיפרה שרגעים רבים עם סבתה נחקקו בזכרונה עד היום, ובפרט היא זוכרת עצמה לצד סבתה, ידה כרוכה עליה בעוד שתיהן סורגות יחדיו. אין פלא, אפוא, שאומנות הרקמה הפכה להיות האמנות הראשונה בה שלטה.
נטיות אלה הפכו למקצועיות בשנת 1979, עת סיימה תואר BFA בעיצוב בדים מטעם אוניברסיטת קנזס. בשנת 1985 הוענק לה תואר MFA בפיסול מטעם אוניברסיטת ייל. משנה זו ועד שנת 1991 לימדה המילטון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ומשנת 2001 עברה להרצות באוניברסיטת המדינה של אוהיו בפקולטה לאמנות. בשנת 2009 הצטרפה המילטון אל האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים ושנתיים לאחר מכן התקדמה לדרגת פרופסור בכיר מטעם אוניברסיטת אוהיו.
כיום, מתגוררת אן עם בן זוגה משנת 1992, מיכאל מרכיל, גם הוא אומן וחבר באוניברסיטת המדינה של אוהיו, עם בנה, כלב וחתול.
סגנון אמנותי

המילטון עוסקת באמנות חזותית ויוצרת מיצגים בקנה מידה גדול. במהלך השנים, יצרה המילטון יותר משישים מיצגים שרובם נבנו בעזרת מתנדבים. אלו כוללים פסלים, סרטונים, מילים ושימוש בזמן כאמצעי אמנותי. מיצגיה זמניים ומותאמים לאתר בו הם שוכנים בצורתם ובאופיים. בתחילת דרכה, המילטון עסקה רבות ביצירת מיצגים הכוללים בדים, שמע, מגע, תנועה והתייחסות אנושית. לעומת זאת, כיום המילטון מתעסקת במיצגים פשוטים יותר, הכוללים מילים, דיבור והקשבה. ייחוד מיצגיה הוא שימושה בממשקים ואמצעים שונים ומגוונים כדי ליצור חוויה רבת רבדים לצופה. לדברי הוג דייוויס, אוצר במוזיאון לאמנות עכשווית בסן דייגו, אן המילטון יוצרת עבודות אינטלקטואליות הגורמת לצופים להתעסק בהם. בעבודותיה, תמיד הצופה מהווה חלק משמעותי בתוך היצירה והוא משחק תפקיד מרכזי בה.
עבודות נבחרות

Privation and Excesses – 1989
מיצג שהוקם בסן פרנסיסקו ובו הונחו 750,000 מטבעות פני מול אדם יישוב על כיסא. האדם החזיק כובע גדוש בדבש, בעוד שלקיר הוצמדו שני עלי ומכתש ממונעים. באחד מהם נטחנו שיני אדם ובשני נטחנו מטבעות פני. מטרתה בכך הייתה להמחיש שני מאפייני חשיבה אנושיים. אחד פיזי – שיני האדם והשני מופשט – הכסף. לאחר פירוק המיצג, מאות אלפי המטבעות שימשו למימון המיצג והנותרים הותרמו לצדקה.
Indigo Blue – 1991
מיצג שהוקם בתוך מחסן ישן בצ'ארלסטון, במסגרת פסטיבל בו התבקשו האמנים ליצור בהשראת ההיסטוריה של העיר. במרכז המחסן, ניצבו 6.35 טון של בגדי עבודה כחולים על משטח ברזל. לפניו ישב אדם לצד שולחן ומחק מילים מספרים. מטרתה הייתה להזכיר את עברה של העיר כאתר מבוקש לסחר עבדים.
Tower – 2007
מיצג הממוקם בעמק אלכסנדר שבקליפורניה, מורכב מצריח בטון המתנשא לגובה של כעשרים ושישה מטרים. המגדל ממוקם בין גבעות מוריקות ומשתלב היטב בנוף הסובב אותו. בתוכו, מדרגות סליליות מטפסות ויורדות מצדדיו השונים לסירוגין וכך נוצר ריחוק בין האמן לבין הקהל. מטרתו היא לארח אירועים והופעות באופן לא שגרתי ומעניין.
The Event Of A thread – 2012
מיצג זה, הוקם בתוך הגלריה Park Avenue Armory שבניו יורק ובו בד לבן תלוי באוויר הנמשך מצד לצד על ידי כבלים. בפתח האולם, יישובים צמד אנשים מול שולחן שעליו יונים כלואות וקוראים ספר. בצידו האחר של האולם יושב סופר המפנה את מבטו הרחק מהבד. החלל עשיר בנדנדות, בהן המבקרים חופשיים להתנדנד. המילטון יצרה מיצג זה בהשראת ילדותה וזיכרונותיה המוקדמים ביותר.
פרסים והוקרה

בין הפרסים הבולטים בהם זכתה המילטון, יש לציין את המדליה הלאומית לאומנויות (2014), פרס היינץ (2008), מענק עמיתי מקארתור (1993), אחוות אמני ארצות הברית (2007), מדליית סקוהגן לאמנות (1992) ומלגת גוגנהיים (1989).
הערות שוליים

1 2 3 4 5  האתר הרשמי של אן המילטון
↑  אן המילטון זכתה במדליה הלאומית לאמנויות, באתר אוניברסיטת אוהיו (ארכיון)
1 2  קת'לין קויפר, אן המילטון, אמנית מיצגים אמריקאית, באתר אנציקלופדיית בריטניקה
1 2  קריסטה טיפט, אן המילטון, יצירה והחללים שאנו חולקים, באתר On Being, ‏2015
1 2  פרסי האוניברסיטה והוקרה, זוכי תואר פרופסור בכיר, באתר אוניברסיטת אוהיו, ‏2011
↑  אן המילטון, פרופסור בכיר, באתר הפקולטה לאומנויות ומדעים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, ‏2011
↑  אן המילטון, הפרופסור לאמנות מאוהיו, תזכה במדליה הלאומית לאומנויות, באתר The Columbus Dispatch
1 2  אן המילטון, באתר גוגנהיים (ארכיון)
↑  אן המילטון, פרופסור הפקולטה לאמנות, באתר הפקולטה לאומנויות של אוניברסיטת המדינה של אוהיו
↑  אן המילטון; מיצגים, באתר האתר הרשמי של אן המילטון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007439665705171  BIBSYS: 4061633  BnF: cb135109662 (data)  CiNii: DA09808438  GND: 119244667  ISNI: 0000 0000 8186 3174  LCCN: n92121019  MusicBrainz: 14ee7e27-c8e7-41e4-a207-fa364b712f5a  NLA: 35093938  NTA: 110491599  PIC: 864  RERO: 02-A003344124  RKD: 135394  SNAC: w6nc672k  SUDOC: 070704589  Trove: 824746  ULAN: 500115963  VIAF: 117218308   WorldCat (עם VIAF): 117218308
אנדרטת נידרוואלד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטת מלחמה, מונומנט 
 על שם:  נידרוואלד ביי רידסהיים 
 כתובת:  NiederwalddenkmalZum Niederwald-Denkmal 
 מיקום:  רידסהיים על הריין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1883
 תאריך פתיחה רשמי:  28 בספטמבר 1883 
 חומרי בנייה:  ארד, אבן 
 יוצר:  יוהנס שילינג, קרל וייסבאך 
 אדריכל:  קרל וייסבאך 
 מידות
 גובה:  12.5 מ' (פסל דמות) 38.18 מ' 
 גובה מעל פני הים:  355 מ' 
 קואורדינטות:  49°58′52″N 7°53′59″E﻿ / ﻿49.981028°N 7.899833°E﻿ / 49.981028; 7.899833
 www.niederwalddenkmal.de
 he
 
אנדרטת נידרוואלד (בגרמנית: Niederwalddenkmal) היא אנדרטה הממוקמת בנידרוואלד, ליד רידסהיים על הריין (Rüdesheim am Rhein) בהסן, גרמניה. האנדרטה, שנבנתה בין השנים 1871–1883 לציון איחוד גרמניה, ממוקמת בתוך אפיק הריין. מ-2002 האנדרטה היא חלק מאתר המורשת העולמית "עמק הריין המרכזי העילי" של אונסק"ו. האנדרטה משקיפה על עמק הריין ועל העיירה בינגן שבצד הרחוק.
היסטוריה

האנדרטה הוקמה לציון הקמת האימפריה הגרמנית בשנת 1871 לאחר סיום מלחמת צרפת–פרוסיה. אבן הפינה הראשונה הונחה ב-16 בספטמבר 1871 על ידי הקיסר וילהלם הראשון. הפסל היה יוהנס שילינג והאדריכל היה קרל וייסבאך. העלות הכוללת של הקמת האנדרטה נאמדה במיליון גולדמרקים. האנדרטה נחנכה ב־28 בספטמבר 1883. האנדרטה נישאת לגובה של 38 מטר.
תיאור

המיצג המרכזי הוא דמות גרמאניה בגובה 10.5 מטר. ידה הימנית אוחזת בכתר וידה השמאלית אוחזת ברייכסשוורט, "חרב קיסרית".
מתחת לגרמאניה נראה תבליט גדול המתאר את הקיסר וילהלם הראשון רוכב על סוס עם האצולה, מפקדי הצבא והחיילים. בתבליט חקוקים מילות השיר "Die Wacht am Rhein" ("משמר הריין").
צידה הימני של האנדרטה נחשב ל"פסל השלום", ואילו צידה השמאלי נחשב ל"פסל המלחמה".
תיאור > כיתוב

הכותרת העיקרית של האנדרטה נחקקה על מעמד פסל גרמאניה:
| עברית | גרמנית |
| --- | --- |
לזכר  התקוממות המאוחדת  והמנצחת  של העם הגרמני  ושיבתה מחודשת  של האימפריה הגרמנית  1870–1871 : ZUM ANDENKEN  AN DIE EINMUETHIGE  SIEGREICHE ERHEBUNG  DES DEUTSCHEN VOLKES  UND AN DIE  WIEDERAUFRICHTUNG  DES DEUTSCHEN REICHES  1870–1871
הערות שוליים

↑  Die Geschichte des Niederwalddenkmals, Niederwalddenkmal.de :: Alles Rund um das Niederwalddenkmal (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4123846-1  VIAF: 241490303   WorldCat (עם VIAF): 241490303 
אנדרטת נידרוואלד בסביבות 1900.
מילות השיר Die Wacht am Rhein חקוקות מתחת לתחריט.
אליעזר שושני

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1905 בריאנסק 
 פטירה:  8 בדצמבר 1987 (בגיל 81) 
 שם לידה:  אליעזר רוזנרוט 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 
אליעזר ודבורה אשתו, בעשור השלישי לחייהם
שושני שישי מימין, יחד עם מטה הפלמ"ח, מאי 1948
קברו של אליעזר שושני בבית העלמין של קיבוץ גבת
אליעזר שושני (15 בדצמבר 1905 – 8 בדצמבר 1987) היה איש ציבור בימי היישוב היהודי בארץ ישראל וראשית ימי המדינה. היה בין החלוצים אשר לחמו על עבודה עברית במושבות, חבר פעיל ב"הגנה" וממייסדי כפר יהושע.
בשנים 1956–1958 שימש כמזכיר תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים". בשנת 1967 קיבל עליו את תפקיד המזכיר של "ברית התנועה הקיבוצית".
רקע משפחתי וילדות בארץ

אליעזר שושני נולד כבן זקונים בבריאנסק שבמחוז אוריול ברוסיה. להוריו, גדליהו הכהן רוזנרוט ופייגה-מנוחה לבית איתין, נולדו תשעה ילדים, והם (לפי סדר הולדתם): מנחם, סעדיה, נוח[3], יוסף, דבשה, מרים[4], בלה, אהרון ואליעזר. אחי אמו הוא אהרן איתין, אביהם של סעדיה איתין, נחום איתן ודיבשה אמירה.
בריאנסק הייתה עיר תעשייתית על גדת הדייסנה (יובל של נהר הדנייפר), במחוז אוריול שברוסיה האירופאית, כ-350 ק"מ דרומית מערבית למוסקבה. באותם זמנים הייתה בריאנסק מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה. אבי המשפחה סעדיה איתין, שנולד באוקראינה, היה בעל זכויות בגין שירותו בצבא הצאר ניקולאי השני (הוא נמנה עם הילדים היהודים "החטופים"), ועל כן הורשה להתגורר בבריאנסק. גדליהו רוזנרוט, יליד פולין, גויס לצבא הצאר, ושימש שם כחייט. בשהותו עם יחידתו ליד בריאנסק הכיר גדליהו את פייגה-מנוחה והם נישאו בסתר, מאחר שנאסר על החיילים להתחתן. כשהשתחרר גדליהו משירותו הצבאי הפכו הנישואים המוסווים לרשמיים.
שושני עלה לארץ ישראל בשנת 1912, הוא הגיע עם משפחתו: הוריו, סבתו וכמה מאחיו, באנייה "אלכסנדר". המשפחה התיישבה בנוה צדק. בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, ותושבי הארץ סבלו ממחסור בשל הניתוק מן הארצות שסיפקו לארץ ישראל מזון ומצרכי יסוד. באפריל 1917 גורשו התושבים היהודים של יפו ושל תל אביב מבתיהם ונדדו למושבות ביהודה ובגליל. בין המגורשים הייתה גם משפחתו של אליעזר, משפחת רוזנרוט, שהחלה במסע לסג'רה עם הילדים הקטנים (דִבשה, אהרון ואליעזר) והסבתא מעלה (שעִברתה את שמה לעמליה). הבנים הבוגרים: מנחם, סעדיה, יוסף והבת בלה, נותרו לשמור על נכסי המגורשים ונמנו עם 13 הנשארים בתל אביב.
בערב פסח, לאחר יומיים של נסיעה בשתי עגלות, הגיעו בני המשפחה לסג'רה והוזמנו לשולחן "הסדר" אצל משפחת טפליצקי. בתום ימי הפסח עברו להתגורר בביתה של האלמנה הגֵרָה שרה ניצָ'יֵיב. הם שהו אצלה כשנה וחצי, והיא התחלקה עמם במעט שהיה לה. שושני ואחיו למדו בבית הספר הקטן בסג'רה עם ילדי המקום. הסבתא עמליה נפטרה בסוף הקיץ ונקברה בסג'רה. בשנת 1918, לאחר שצבאותיו של הגנרל אלנבי כבשו את הארץ, חזרו בני המשפחה לתל אביב. שושני חזר ללימודיו בגימנסיה הרצליה ואחיו סעדיה מימן את לימודיו. בעקבות האח סעדיה שינתה המשפחה את שמה, תחילה ל"שושן אדום" (תרגום מדויק של שמם לעברית) ואחר כך לשושני.
חלוץ בין חלוצים

בשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות. למרות הצעתו המפתה של אחיו סעדיה לממן לו לימודים באחת מהאוניברסיטאות באירופה, פנה אליעזר בן ה-18 לחיי עבודה. הוא החל כמתלמד במקווה ישראל והצטרף לארגון ההגנה. בשנים 1927-1925 נדד אליעזר במקומות רבים בארץ. תחילה עבד בקבוצת מרקנהוף, שישבה על האדמות שהיום הן אדמות קיבוץ מזרע, אחר-כך עבר לרחובות ועבד שם בקטיף תפוזים. משם עבר לחווה בנחל שורק ועבד שם בעיקר בהכנת שדות הפלחה לזריעת החורף בעזרת צמד פרידות ומחרשה. תחנתו הבאה הייתה פתח תקווה, שם עבד בעידור בפרדסים, עבודת פרך שקשה היה להתמיד בה. הוא עבר לבנימינה ועבד אצל האיכר כהנוביץ במשתלת עצי פרי. בשנת 1927 הקים גרעין א' של המושבים את כפר יהושע בעמק יזרעאל, ואליעזר הצטרף אליו לאחר כמה חודשים. הוא האמין שבמושב יוכל להגשים את העקרונות שבהם דגל: התיישבות, עבודה עצמית ועזרה הדדית.
אליעזר עסק עם חבריו בעבודות התשתית: סלילת כביש גישה לכפר, הנחת צינור מים והקמת מבני ציבור. לצד עבודות אלה היה עליו לפתח את חלקתו הפרטית: 100 דונם של אדמת בור שלא עובדה מעולם. כל רכושו היה סוס, מחרשה, חמש כוורות ומתבן.
איש משפחה צעיר

בשנת 1931 נישא לדבורה סולצ'נסקי – הגננת הראשונה בכפר יהושע. אליעזר ודבורה עברו להתגורר במשך חודשים אחדים בחצרה של  דבשה, אחותו של אליעזר, בחדרה. משם עברו לקבוצת גניגר והתקבלו שם לחברות. בשנת 1933 נולד בנם הראשון רפאל. שושני פיתח בזמן זה השקפת עולם שדמתה להשקפת העולם של הקיבוץ המאוחד, ודבורה לא מצאה את מקומה כגננת בגניגר. לכן עזב הזוג הצעיר את המקום ושב לחדרה, ושם התגורר שנים אחדות. בשנה הראשונה מצא אליעזר את פרנסתו כקבלן גדרות וראה ברכה בעמלו. כעבור שנה נבחר לכהן כמזכיר מועצת הפועלים של חדרה, אולם הוא לא מצא סיפוק בתפקיד זה ועל כן חזר לעסוק בגדרות.
אף על פי שבני הזוג הגיעו לרמת חיים סבירה, הם הרגישו שאין זה בית ונחלה משלהם (משום שעדיין גרו בחצרה של אחותו דבשה) והחליטו לחזור לקיבוץ. בהשפעת חבריהם, חיים גבתי ואשתו ליובּה, שגרו בקיבוץ גבת, פנו אליעזר ודבורה בשנת 1937 לקיבוץ זה והתקבלו שם כחברים. אליעזר השתתף באותו זמן בקורס מא"זים (מפקדי אזור) של "ההגנה", והיה מגיע רק לביקורים קצרים בגבת. דבורה ילדה את הבת נורית חודש לאחר היקלטותם בגבת, ונדרשה לוויתורים קשים כדי לאפשר לאליעזר את פעילותו בתחומי הביטחון והחברה. כשאליעזר סיים את הקורס הוא התיישב סופית בגבת ומיד קיבל עליו את תפקיד המא"ז ואת ריכוז ענף תפוחי האדמה. ארבע שנים לאחר מכן נולדה הבת יהודית וכעבור ארבע שנים נוספות נולדה בת הזקונים מיכל.
פעילות ב"הגנה" ובפלמ"ח

גבת שימשה בסיס אזורי של מרכז "ההגנה". שושני היה אחראי על השמירה במקום, על האימונים ועל הסליקים של "ההגנה" ושל הקיבוץ. העבודה והביטחון הפכו חלק משגרת חייו. ביום היה עובד ובלילה עסק בניקוי ובשימור הנשק, שנטה להחליד בשל הלחות הרבה ששררה בסליקים. שושני הפך להיות דמות מוכרת ומוערכת מאוד ב"הגנה", והוטל עליו לאסוף ידיעות באזור הצפון עבור הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"). לשם כך קשר קשרים עם הקצונה המשטרתית הבריטית, במיוחד עם מפקדי משטרת נצרת ועפולה.
בשנת 1944 מונה שושני בידי לוי אשכול לגזבר הפלמ"ח, והפך לחבר במטה הפלמ"ח. תפקידו היה קצין מנהלה ראשי. אליעזר פעל למציאת מקורות מימון לקורסים ולפעילויות נוספות של הפלמ"ח. הוא גם שימש כאב בית-דין במשפטי שדה, כמפשר בסכסוכים וכאפוטרופוס ללוחמים צעירים. נוסף על כך היה  גזבר הפו"ם (יחידת פעולות מיוחדות נגד הבריטים של הפלמ"ח). בסוף סתיו 1945 נחתם בין ההגנה, האצ"ל והלח"י הסכם לשיתוף פעולה מבצעי נגד השלטון הבריטי. שושני שימש גזבר גם למסגרת זו, שכונתה "תנועת המרי". ועוד עזר שושני בעריכת עלון הפלמ"ח, ויזם הקמת קופת ביטוח שנועדה לעזור, ולוּ  במעט, למשפחות הנופלים.