stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב בצפון צ'אד
רקע

בבחירות לנשיאות צ'אד ב-2021, אידריס דבי, ששלט במדינה מ-1990, היה צפוי להאריך את זמן שלטונו ל-30 שנה. דבי זכה ב-60 מתוך 61 מחוזות צ'אד. האופוזיציה התנגדה לתוצאות הבחירות וקראה להחרים אותן, לאחר שיאסין עבדרמן סאקינה, ראש מפלגת הרפורמה, סירב להכיר בניצחונו של דבי. מאוחר יותר, ב-25 באפריל, פורסם כי אידריס דבי ניצח ב-79.32% מהקולות.
ביום הבחירות, תקפה הקבוצה הלובית FACT מוצב של הצבא הצ'אדי על גבול צ'אד-לוב. FACT נמצאת תחת הגנתו של הצבא הלאומי של לוב בפיקוד ח'ליפה חפתר ונלחמת לעיתים קרובות בצבא הצ'אדי. דיווח של ממשלת ארצות הברית טען כי המורדים התבססו בשדה התעופה אל-חופרה בלוב, שמשתמשים בו גם סוחרי קבוצת וגנר הרוסית, המקבלים דרך שדה התעופה נשק מאיחוד האמירויות. בנוסף, ברשותם של FACT נמצאים כלי נשק אמירתיים.
אירועים

לאחר ההתקפה על הגבול, כוחות של FACT נכנסו לצ'אד בשיירות, ונלחמו עם צבא צ'אד במספר ערים, במטרה להגיע אל נג'מנה, עיר הבירה של צ'אד. כתוצאה מהגידול באי היציבות, כוחות של ארצות הברית ובריטניה נסוגו מצ'אד. ב-19 באפריל, FACT השתלטה על המחוזות: בורקו, אנדי המזרחית, אנדי המערבית, וטיבסטי.
באותו היום, הקרבות בין FACT לצבא של צ'אד המשיכו, ו-FACT דרשה שמחוז טיבסטי יקבל עצמאות. במהלך הקרבות, נהרגו לפחות 300 חיילי FACT, אבל גם 5 חיילים מצבא צ'אד נהרגו, מה שהגביר את המתח הפוליטי במדינה. צבא צ'אד אמר ב-19 באפריל כי שיירות FACT המובילות אל עיר הבירה "הושמדו לחלוטין". דובר הצבא אמר גם שהשיירות הושמדו בקרב על הנפה הצפונית במחוז קאנם. גנרל אזם ברמנודה אגאונה טען שהצבא שבה 150 חיילי FACT, ודיווח ש-36 חיילי צ'אד נפצעו.
ב-19 באפריל 2021, יממה לאחר שזכה בפעם הששית בנשיאות, נהרג נשיא צ'אד אידריס דבי. בנו מחמוד דבי איטנו המשיך אותו בתור ראש המועצה הצבאית הזמנית של צ'אד (TMC). הקרבות המשיכו גם לאחר מותו של דבי.
יום לאחר מכן, לוחמי FACT המשיכו במסעם לעבר בירת צ'אד נג'מנה, ודחו את הפגישה עם TMC שהוצעה על ידי מחמוד דבי איטנו. מספר פוליטיקאים מהאופוזיציה דרשו כי מחמוד יורה על פינוי מהיר של תושבי נג'מנה. קבוצה נוספת של מורדים - מועצת הפיקוד הצבאי לישועת הרפובליקה (CCMSR), הצטרפה ל-FACT לקרבות נגד המועצה הצבאית הזמנית.
ב-21 באפריל 2021 הופצץ מתחם של המורדים. המורדים טענו שההפצצה נעשתה בניסיון לחסל את ראש FACT מחמוד מחדי עלי, וטענו כי צרפת סייעה לצ'אד בהפצצה. צרפת הכחישה שסייעה לצ'אד.
ב-24 באפריל דובר FACT אמר שהמורדים "מתכוננים להתקדם" אל נג'מנה ושהם "לא מכירים בסמכותו של שום נשיא צבאי".
ב-25 באפריל טענה ממשלת צ'אד כי חלק מהמורדים נמלטו לניז'ר, וכי ניז'ר מסייעת לצ'אד. ב-27 באפריל, הממשלה טענה שהשמידו ארבעה כלי רכב של FACT. ב-28 באפריל גם כוחות יבשתיים וגם כוחות אוויריים של צבא צ'אד נלחמו במורדים. ב-29 באפריל נטען על ידי המורדים שהם כבשו את העיר נוקאו, עיר הבירה של נפת נורד קאנם בצ'אד, הנמצאת רק מרחק קטן מנג'מנה, תוך כדי שהשמידו מסוק. ממשלת צ'אד הכחישה את הטענה ואמרה שהם הפגיזו עמדה של המורדים. דובר הצבא טען כי המסוק התרסק בגלל בעיות טכניות רחוק משדה הקרב.
ב-30 באפריל הכוחות הצ'אדים טענו שהם כבשו מחדש את כל האזור סביב העיר נוקאו, ושמהצבא הצ'אדי נפלו בקרב רק 6 חיילים ו-22 נפצעו, בעוד שמלוחמי המורדים נהרגו מאות. ב-6 במאי כוחות צ'אד טענו שכוחות FACT הובסו, לאחר שנלחמו על יד גבול ניז'ר, וכך הכריחו אותם לסגת צפונה. כוחות הביטחון פינו את האזור.
ב-9 במאי ה-TMC טען כי הושג ניצחון על המורדים. למרות זאת, הקרבות המשיכו, ודובר FACT אמר שלא היה מודע שזה סוף הלחימה. הוא הוסיף שהמורדים יודיעו כשיהיה מידע אמין יותר. בינתיים, התקבלו דיווחים מעודדים על שיבתם של החיילים מהצפון. הניצחון הצ'אדי אושר כאשר בשיר מחדי, דובר FACT, ביקש מהצבא של צ'אד זכויות של שבויי מלחמה, ולתת ל"אלו שעדיין במרד מחוץ למדינה, להצטרף אל מערכת המשפט, כך שביחד נוכל לתרום לבניית מערכת המשפט והדמוקרטיה במדינה".
תגובות

התגובות למותו של דבי כללו בעיקר תנחומים, בניגוד לקרבות המתמשכים שהיו בצפון צ'אד. התגובות באו מהארגונים הבאים: האיחוד האפריקאי, האיחוד האירופי ומהאו"ם. כמו כן, צ'אד קיבלה תנחומים גם מהמדינות הבאות: ארצות הברית, טורקיה, ישראל, מאלי, מרוקו, ניז'ר, סין, סנגל וצרפת. ב-22 באפריל צרפת אמרה באופן רשמי שההשתלטות על השלטון של מחמוד דבי איטנו הייתה נחוצה מ"נסיבות יוצאות דופן".
חורבת בית סילה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 קואורדינטות:  31°52′40.5″N 35°09′23.7″E﻿ / ﻿31.877917°N 35.156583°E﻿ / 31.877917; 35.156583
  (למפת ירושלים מוגדלת) חורבת בית סילה(למפת ירושלים רגילה) חורבת בית סילה(למפת הרי ירושלים רגילה) חורבת בית סילה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) חורבת בית סילה he
 
חורבת בית סילה הוא אתר ארכאולוגי שבתחילת דרכו היה בו מוצב חשמונאי שהתפתח ליישוב יהודי שעל שרידיו הוקמה בתקופה הביזנטית כנסיית תיאודורוס הקדוש, שלבסוף ניטש לאחר הכיבוש המוסלמי. האתר ממוקם צפון מזרחית לבית חורון, צפון מערבית לירושלים וכ – 3 ק"מ צפונית לגבעת זאב.
חורבת בית סילה מהווה דוגמה מצוינת לתמורות שחלו ביישובים היהודית בבנימין ולגלגולם לאורך התקופות השונות. יישובים יהודים שננטשו לאחר המרד הגדול, אוכלסו מחדש בידי הנוצרים בתקופה הביזנטית ולאחר מכן ננטשו עם הכיבוש האיסלמי.
הצעת זיהוי

בגלל השם סילה שמזכיר מאוד את השם - שילה הועלתה טענה במהלך שנות ה – 20 של המאה ה-20 שזוהי שילה. אך טענה זו הופרכה על ידי אולברייט שלמעשה חפר בשילה.
החפירות באתר

האתר מעולם לא נחפר בצורה יסודית, אך נסקר מספר פעמים עד שנות ה – 90. במהלך שנות התשעים בוצע סקר מטעם מטה בנימין שלאחריו נערכו במהלך השנים 1997 – 1998 שתי עונות חפירה מטעם קמ"ט ארכאולוגיה.
ארכאולוגיה

במהלך שתי עונות החפירה באתר נתגלו שרידים רבים, כאשר הממצאים מתחלקים בעיקר לשלוש תקופות:
ארכאולוגיה > התקופה ההלניסטית

התיארוך הראשוני של האתר הוא לתקופה הסאלוקית, זאת על פי יסודות של מבנים באתר. מבנים אחרים באתר מתוארכים לתקופה החשמונאית, אז הוקם שם מוצב שחלש על הדרך המשנית לירושלים. המוצב הוקם ככל הנראה על ידי אלכסנדר ינאי. ממצאים נוספים באתר כוללים קולומבריום, גתות ומערת קבורה עם שני ספסלי אבן ובור לאיסוף עצמות.
ארכאולוגיה > התקופה ההלניסטית > התקופה הרומית

בתקופה זו נתגלו ממצאים חשובים ורבים שמאפשרים לקבוע שהיה פה יישוב מבוסס בעל מאפיינים ספציפיים המעידים על יישוב יהודי. באתר נתגלו שרידים של מבנה ציבור גדול שגודלו 15X40 שעל פי הממצאים היה בשימוש מהמאה הראשונה לפנה"ס ועד למאה הראשונה לספירה. לידו נמצאו שרידים של מקווה טהרה. מבנים רבים שופצו ורצפתם הוגבהה, כנראה כהכנה למרד הגדול. כלי האבן המהוקצעים שנתגלו באתר כלי אבן קלל, מעידים יותר מכל על יישוב יהודי במקום. כמו גם המטבעות שביניהם מטבע כסף של חצי שקל עליו הוטבעה הכתובת "חצי שקל – ירושלים הקדושה" במתוארך לשנת 66 לספירה. בבית הקברות של האתר, נחשפו 24 מערות קבורה, כאשר בתשעה מהם נתגלו גלוסקמאות עם רוזטות, סירים ובקבוקוני זכוכית. כל הממצאים שנזכרו לעיל מעידים על אופיו היהודי של האתר.
ארכאולוגיה > התקופה ההלניסטית > התקופה הרומית > התקופה הביזנטית

האתר ניטש לאחר המרד הגדול ונותר לא מיושב במשך כ – 400 שנה. אז הגיע לאזור אוכלוסייה נוצרית ששיפצה חלק מהמבנים, והוסיפה שתי מערות קבורה ביזנטיות. בערך בשנת 500 לספירה, על חורבות מבנה הציבור הקימו את כנסיית תיאודורס הקדוש. האתר נשאר מיושב עד לכיבוש המוסלמי אז הוא ניטש ומאז ישבו בו רק נוודים.
כנסיית תיאודורס הקדוש

הכנסייה שנתגלתה במקום במהלך החפירות כוללת בזיליקה עם פסיפסים מרשימים ומספר כתובות:
כנסיית תיאודורס הקדוש > הפסיפסים

הפסיפסים המרשימים שנתגלו באתר וממצאים נוספים מוצגים היום במוזיאון השומרוני הטוב. רוב הפסיפסים הם בעלי צורות גאומטריות מורכבות, להוציא אלו שנתגלו באפסיס ועל הבמה. הפסיפסים שם מציגים מגוון עיצובים הכוללים צורות גאומטריות, מוטיבים מעולם הצומח והחי, בצבעים של לבן, חום, שחור, אדום, צהוב וכחול. הפסיפס של האפסיס עצמו ראוי לציון בזכות המדליונים המוצגים בו, כאשר המדליון המרכזי נמצא בדיוק באמצע ומסמל את ישו.
כנסיית תיאודורס הקדוש > הפסיפסים > הריהוט הליטורגי

בתוך הכנסייה נתגלו שברים רבים של שיש שהעידו על הריהוט המגוון שהיה במקום. בין הממצאים היו קדרה משיש ומזבח עם כתובת קבורה. מתחת למזבח נתגלה חלל מוקף בשיש המעוטר בצלב המחזיקה שערה באורך של 19 ס"מ. כמו כן, נתגלו שרידי שולחן תרומה ואמבו בעל ארבע רגליים שהיו ברצפת הפסיפס שהשתמר במצב מצוין. האמבו בעל פלטפורמה משושה עם כיתוב וחמישה לוחות שכל אחד מהם מעוטר בצלב מסוגנן ועיצובים גאומטריים.
כנסיית תיאודורס הקדוש > הפסיפסים > הריהוט הליטורגי > הכתובות

החפירות חשפו בתוך הכנסייה חמש כתובות, שתיים מהן ברצפת הפסיפס ושלוש מהן על הריהוט הליטורגי. הכתובת שנתגלתה ברצפת הפסיפס בתוך טבולה אנסטה:
"לישועתו ועזרתו של פטרוס הכוהן, ממה שהעניק לו תיאודורוס הקדוש, הוא הקים את החלק העיקרי והאפסיס של הכנסייה והפקדה של שרידים שנשעתה בחודש נובמבר ביום העשירי"
הכתובות האחרות נחרטו על הריהוט הליטורגי כאשר אחת מהן נתגלתה בבסיס המזבח:
"לזכרם ומנוחתם של אחינו פיטר, ג'ון, מרי, אנסטסיה, מרי ואנדרו, אוהבי ישו."
כתובת נוספת נתגלתה על במת האמבו וזו לשונה:
"הו אדוני קבל את מנחת עבדך פטרוס הכהן"
כתובת שלישית משולחן המזבח:
"לנדר של ישו"
ניתוח ארכאולוגי

חורבת בית סילה מהווה דוגמה מצוינת לתפרוסת היישובים היהודית בבנימין ולגלגולם לאורך התקופות השונות. יישובים יהודים שננטשו לאחר המרד הגדול, אוכלסו מחדש בידי הנוצרים בתקופה הביזנטית ולאחר מכן ננטשו עם הכיבוש האיסלמי.
לקריאה נוספת

שחר בץ, כנסיית תיאודורוס הקדוש בחורבת בית סילה, קדמוניות כרך 128 עמודים 119-113.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Beit Sila, Khirbet, The BAS Library (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5 6 7  Shahar Batz, Edward Levin, Carl Ebert, Michael Gugenheim, A Byzantine Church at Khirbet Beit Sila, כרך 15, 1, Israel Antiquities Authority / רשות העתיקות, 2012, Churches and monasteries in Samaria and northern Judea, עמ' 373–408, ISBN 978-965-406-254-1
==קישורים חיצוניים==
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012655566505171  VIAF: 6936170868677222930005   WorldCat (עם VIAF): 6936170868677222930005
כידון רובה

"על חוד הביונט", ציור מסוף המאה ה-19 של הצייר ארתור גרוטר
יחידת חיילים בריטים באימון שימוש בכידונים, דצמבר 1940 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי
חיילים אוסטרלים בשוחות נענים לפקודה "הרכב כידונים" (Fix Bayonet) כהכנה להדיפת התקפת אויב אוגוסט 1917 או 1918
כידון-רובה (נקרא לעיתים בקיצור "כידון" או בשם הלועזי "ביונט"; באנגלית: Bayonet, בצרפתית: Baionette) הוא כלי נשק קר, שמורכב על קצה הקנה של רובה ומגדיל בכך את אפשרויות השימוש בו בקרב פנים אל פנים כנשק משני. הכידון-רובה הוא הנשק העתיק ביותר הנמצא עדיין בשימוש בצבאות מודרניים. יוחסו לו תכונות מיוחדות שחורגות מהשימוש הטקטי, והוא נחשב לכלי המחשל את עוז רוחו של החייל הבודד ולסמל המגלם את רוח ההתקפה והניצחון. לכידון-רובה שני חלקים עיקריים: להב הדומה לפגיון, חרב קצרה או נשק בצורת דוקרן, ומנגנון לחיבור לרובה. ההבדלים בין הלהב ושיטת ההצמדה לרובה משמשים למיון והגדרה של סוגי כידוני-הרובה השונים. כידוני-רובה תוכננו יוצרו ושימשו במטרה לתת ללוחם הרגלי הבודד אמצעי לשימוש בלחימה פנים אל פנים על ידי הרכבת הכידון על כלי הנשק העיקרי ברגע שאזלה התחמושת או על פי צרכים טקטיים שחייבו שימוש בנשק קר.
שימוש באבות-טיפוס ראשונים של כידוני-רובה תועד לראשונה באירופה בשנות ה-40 של המאה ה-17, ובמהרה אומץ הכידון-רובה ככלי נשק קבוע של חיילי הרגלים על ידי צבאות העולם ושימש בלחימה בשורה של סכסוכים ממלחמת שלושים השנים ואל תוך המאה העשרים ואחת. הטמעת השימוש בכידוני רובה ביחידות הרגלים התרחשה בד בבד עם המעבר מכלי נשק קרים לכלי נשק חמים והייתה זרז למהפכה של ממש בתורות הלחימה של צבאות אירופאיים. יחידות שאפיינו צבאות של ימי הביניים והרנסאנס נדחקו ונעלמו מסדרי הכוחות וחיל הרגלים המודרני החל להתגבש. השינויים הטכנולוגיים שהשפיעו על שדות הקרב של המאה ה-19 – כלי נשק אוטומטיים וארטילריה יעילה – לא הצליחו להוריד את הכידון ממעמדו ככלי נשק צמוד לחייל הרגלי בהגנה ובהתקפה אך השימוש בו הלך ופחת. מלחמות העולם, ששדות הקרב שלהן היו בתי מטבחיים לכוחות תוקפים, שינו את מעמדו של הכידון מנשק בעל מעמד מיתי של מכריע קרבות לכלי רב-שימושי: נשק של מוצא-אחרון וכלי רב שימושי עבור החייל.
היסטוריה

קיימות מספר גרסאות למקורו או לגרסה הראשונה של הכידון רובה. העדויות מצביעות על המאה ה-16 או המאה ה-17 כתקופה שבה הופיע האב טיפוס בצורה של "כידון תקע", כלומר פגיון בעל ידית שניתן להכניס לתוך הקנה של הנשק החם. על פי אחת הגרסאות, מקורו של הכידון-רובה בספרד, כנשק גיבוי של ציידי חזירי בר.
על פי גרסה אחרת היה הכידון-רובה המצאה סינית. בכתב יד של "בינגלו" משנת 1606 מופיע תיאור של כידון תקע שיכול להידחף לתוך הלוע של רובה פרימיטיבי בעל מנגנון של בריח פתיל. למרות קיומו של מסמך זה קיים ספק אם גייסות סיניים אכן השתמשו בכידוני-רובה, מאחר שלא נמצאו דוגמאות פיזיות של המתקן ורובים סיניים מתקופת שושלת צ'ינג היו ארוכים והקנים שלהם לא יכלו לעמוד בלחץ של כידון תקע.
גרסה נוספת מייחסת את מקור הכידון-רובה לעיר באיון (בצרפתית: Bayonne) שבדרום צרפת. השערה זאת מבוססת על הדמיון בשם ועל הופעת המונח "פגיונות באיון" ברישומים של מחסני נשק צרפתיים בסוף המאה ה-16. עם זאת, לעיר באיון אין היסטוריה של ייצור כלים או סכינים. הסופר והפילוסוף הצרפתי וולטייר מזכיר את הביונט בפואמה משנת 1723, שמתעדת את קרב איברי שהתחולל ב-1590, וחוזר על הטענה שמקורו בבאיון.
ההתייחסות הראשונה לשימוש בכידון באופן מסודר באירופה מופיעה בכתביו של הגנרל הצרפתי ומרשל צרפת ז'אק פרנסואה דה שסטון, שזיכרונותיו פורסמו בפריז בשנת 1690. הוא מציין שהחיילים נושאי המוסקטים שהיו תחת פיקודו לא נשאו חרבות, אלא כידונים עם ידיות שאורכן היה כ-30 ס"מ ולהבים באותו אורך כמעין ראשי כידון עם להב ארוך במיוחד מורכבים על מוטות קצרים במיוחד. ה"קת" הארוכה הושחלה אל תוך קנה המוסקט והפכה את הנשק החם לכידון, התיאור הוא של נשק שתוכנן ויוצר בקפידה לצורך מסוים ולא של נשק מאולתר.
היסטוריה > המאה ה-17 והמאה ה-18

השימוש המסודר בכידוני־רובה מסוג כידון־תקע הופיע באמצע המאה ה־17, תחילה כנשק ביחידות בודדות ועד לסוף המאה ה־17 היה הכידון רובה נשק סטנדרטי של יחידות מוסקטרים. חיילים ביחידות אלו, שהיו מחלוצי השימוש בכלי נשק חם בשדה הקרב, היו צריכים לשאת ציוד רב על מנת לאפשר תפעול של הנשק החם, תחילה רובי ארקבוז ולאחר מכן רובי מוסקט. עובדה זו, בשילוב עם משקל המוסקט ואופיו המסורבל, הגביל את יכולתם של המוסקטרים להגן על עצמם. כתוצאה מכך הם היו פגיעים להתקפה – במיוחד על ידי פרשים ובעיקר בעת הטעינה מחדש של הרובים שלהם. לצורך זה שולבו יחידות המוסקטרים עם יחידות של נושאי-רומח שאמורים היו להדוף התקפות אויב. יחידות נושאי הרומח היו גדולות, בדרך כלל בטליות (מבנה טקטי הנפוץ בעת החדשה המוקדמת) של מאות או של אלפי לוחמים שהסתדרו בשדה הקרב במבנה שבו הרמחים הזדקרו לכיוון האויב או כיוון התקפת האויב המשוערת. צפיפות המבנה ועומקו, בדרך כלל מספר שורות, הספיק להדוף לרוב התקפת פרשים על המוסקטרים שהיו פגיעים בפרק הזמן הארוך שנדרש לטעינת המוסקט.
עם השיפור בכידונים, שאיפשר להם להיות צמודים באופן אמין למוסקט ולאפשר ירייה וטעינה באופן בו-זמני, השתנתה שיטת הלחימה של חיל הרגלים: הצורך ביחידות רמחים נפרדות וגדולות ירד בהדרגה, ויחידות מוסקטרים חמושים בכידונים שגודלן לא עלה על 700 לוחמים הפכו לסטנדרט הצבאי. השיפורים בטעינת המוסקטים, ההקלה במשקלם ושיפור יכולת השימוש בהם הפכו את יחידות המוסקטרים לניידות. כתוצאה מכך יכלו מפקדי הצבא להניע אותן לפי תוכנית הקרב או לפי השינויים בשדה הקרב, ונוצר שינוי טקטי בעל חשיבות מכרעת – לוחמים חמושים בנשק חם שיכולים להגן על עצמם ממתקפות של פרשי אויב על ידי הכידונים, יכלו להתקיף בנקודות שונות ומשתנות בשדה הקרב.
עד לקרב בלנהיים בשנת 1704 הפך הכידון-רובה לנשקו הסטנדרטי של חיל הרגלים האירופאי. במהלך קרב זה הביסו החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים־אל־פנים ליד הכפר בלנהיים. מתקופה זו ועד להופעת כלי הנשק בעלי טעינה חוזרת היה הכידון-רובה כלי ההגנה העיקרי של חיל הרגלים ויחידות המוסקטרים מפני התקפות של חיל הפרשים. המחקר מראה שפרשים העדיפו שלא לתקוף מערך של חיל רגלים החמוש בכידונים, ואילו המוסקט שהיה איטי בטעינה ולא מדויק בטווחים של מעל מאה מטר לא הרתיע את הפרשים כלל. קרב קלודן הוכרע כאשר התקפת אנשי ההרים, ה"היילנדרים", התנפצה על מבנה של חיילים בריטים חמושים בכידונים. בעת המצור על יורקטאון בשנת 1781 הורה ג'ורג' וושינגטון לחייליו לתקוף את החיילים הבריטים בכידונים. הגנרל אלכסנדר סובורוב כתב בספרו "מדע הניצחון" בסוף המאה ה-18:
הכדור מחטיא, הכידון־רובה לא. הכדור הוא אידיוט, הכידון־רובה הוא בחור לעניין.
במהלך המאה ה-18 הפך הכידון לנשק אוניברסלי. במהלך עידן זה, שימוש אגרסיבי בכידון נגד צבא אויב, במבנים שנשברו תחת לחץ ההתקפות של פרשים ואש יעילה של מוסקטרים, היה לדרך המקובלת להכריע את הקרב. עם זאת, הכידון היה יעיל לעימותים בטווחים קצרים שבהם היו התוקפים צריכים לעבור מרחקים קצרים ובתנאי שהמגנים לא יכלו להביא לידי ביטוי את עוצמת הירי מנשק קל כדרך לעצור את המתקפה. הדוקטרינה הצבאית של פרידריך השני, מלך פרוסיה נבנתה סביב הפעלת הכידון בהתקפות של חיל רגלים בטווחים קצרים. השימוש בכידון היה חלק בלתי נפרד מהטקטיקה של התקפות ותמרונים מהירים שהעבירו את היוזמה והשליטה במהלך הקרב לידי הצבא הפרוסי על ידי שימוש במטחי ירי מרוכזים של נשק קל שהביאו לשבירת מערכי האויב, והכרעת הקרב שהושגה על ידי התקפת כידונים על האויב הנסוג.
היסטוריה > המאה ה-17 והמאה ה-18 > דוקטרינת "מטחווי־יד"

דוקטרינת השימוש בכידון גרסה כי השילוב של הרובה והכידון המורכב עליו יאפשר לחייל הרגלים להגיע כמטחווי יד אל כוח האויב. במגננה אמור היה הכידון לאפשר לחייל הרגלי להגיע עם הכידון לפרש התוקף את המבנה או להגיע עם קצה הכידון לחיל הרגלי התוקף ולפגוע בו. במתקפה אמור היה החייל הרגלי להסתער עם כידון מורכב על קווי ההגנה של האויב ולהגיע למצב שבו אש מנשק חם לא תשחק תפקיד משמעותי יותר והקרב יוכרע בלחימה פנים אל פנים בנשק קר. התכנון של מוסקטים ורובים הושפע מדוקטרינה זו, וכלי הנשק תוכננו על מנת לשרת את הדוקטרינה. כאשר התקצרו קני הנשק עם התפתחות הטכנולוגיה, נדרשה הארכת הכידונים שצמחו לאורכים של עד חצי מטר. דוקטרינה זו, עם אמונה מלאה בתועלת של הכידון, באה לידי ביטוי בסדרת קרבות בסוף המאה ה-19, שבהם אומנו הצבאות בלחימה בכידון תוך שימת דגש על החתירה למגע וקרב כידונים. שנת 1886 הייתה שנת הפריחה של כידוני-חרב ארוכים שנועדו להביא לידי ביטוי מעשי את דוקטרינת מטחווי היד. הצבא הצרפתי הנפיק לחיל הרגלים כידון-חרב עם להב באורך 52 ס"מ ששימש את הצבא בשינויים שונים עד לשנת 1940. הצבא הגרמני הנפיק לחיילים תחילה כידון-סכין עם להב באורך 25 ס"מ ובשנת 1898 הנפיק לחיילים כידון עם להב באורך 52 ס"מ. שני הכידונים שימשו את הצבא הגרמני עד לסוף מלחמת העולם הראשונה. הצבא הבריטי אימץ בשנת 1888 כידון-חרב עם להב באורך 30.5 ס"מ ובשנת 1907 עבר להשתמש בכידון-חרב עם להב באורך 43.2 ס"מ, שעוצב על פי דוגמת הכידון-חרב היפני שהיה בשימוש במלחמת יפן-רוסיה (1904–1905).
בתחילת המאה ה-19 השתלבה דוקטרינת "מטחווי היד" עם האסטרטגיה שהעדיפה התקפה מעל הכל. הכידון נתפס כנשק המגלם בתוכו ומשחרר בעת הצורך את רוח הלחימה. לכתביו של הקצין הצרפתי ארדאן די פיק, הוגה צבאי צרפתי בן המאה ה-19 שעסק בעיקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית, הייתה השפעה על האסטרטגיה של צבא צרפת בתחילת המאה העשרים. הוא התמקד בתפקידם והשפעתם של הכוחות נפשיים על החייל בעת קרב. לדעתו, "רוח הלחימה" נותרה כוח מרכזי למרות הקטלניות הגוברת של כלי הנשק. הוא תיאר את תורת הלחימה של חיל רגלים כסוג של תחרות מוסרית המתרחש במציאות. לדבריו, התחרות על עליונות כוח אש, שמשפיעה על מידת החופשיות של חי"ר לתמרן בשדה הקרב, הייתה פן אחד של הלחימה, אבל מה שבסופו של דבר הכריע את הקרב הייתה היכולת לאיים על האויב בהשמדה על ידי הגעתם של חיילים התוקפים למטחווי יד. ברגע האמת של המפגש בקרב פנים אל פנים הגורם המכריע היה האם האמון בקרב התוקפים גובר על האמון בקרב המגינים. הוגה הדעות הצבאי הגרמני וילהלם באלק, קצין פרוסי שהגיע לדרגת גנרל-לויטננט במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרסם את תורתו על הפעלת חיל רגלים במסגרת ספריו "Taktik". על הדוקטרינה של שימוש בכידונים הוא כתב:
בזמן שלום יש להנחיל לחייל את התודעה שעם הכידון הוא שווה כוחות לכל יריב; שבלחימת כידונים, אף חייל לא משתווה לו. צריך ללמד חייל שלא להירתע מהתקפת הכידון אלא לשאוף לה. אם ימנע מחיל הרגלים השימוש בנשק קר, אם ילמדו את החיילים שאין טעם בשימוש בכידון, אם לא ניתנה הזדמנות בזמן של שלום להתאמן בקרב פנים אל פנים עם הנשק שעליו מורכב כידון, התוצאה תהיה חיל רגלים מנוון שאינו מתאים להתקפה ושחסרה לו התכונה החיונית ביותר, כלומר, הכוח המורלי להגיע אל עמדות האויב.
היסטוריה > המאה ה-19

עד שנת 1815 היה הכידון כלי נשק בעל חשיבות בתורת הלחימה של חיילות הרגלים, שנשענה על שימוש בטקטיקה של התקפה תוך שימוש בכידונים שלופים. השינוי המהותי ביישום תורת לחימה זו החל במאה ה-19. המודרניזציה ההולכת וגוברת של הצבאות הכתיבה שינוי מהותי בשימוש בכידון, מנשק בעל חשיבות הגנתית והתקפית הוא הפך לנשק של מוצא אחרון, על אף שתורות הלחימה של כל הצבאות האירופאיים והצבאות שהושפעו מהם כללו את הכידון ככלי נשק קבוע של חיל הרגלים. מפקדים בכל הדרגות וקובעי מדיניות החלו לפקפק ולערוך מחקרים על יעילות הכידון כנשק הגנתי והתקפי כאחד, ההיסטוריון הבריטי ג'ון מיטשל שנלחם במלחמת חצי האי, אחת מהמלחמות הנפוליאוניות, קובע בספרו על המלחמה כי פציעות מכידון היו נדירות ביותר וכי הכידון הביא למותם של 500 חיילים מתוך 500,000 שנהרגו במלחמת חצי האי וטען כי הסיבה לכך היא שהכידון עצמו הוא כלי נשק מוגבל הנוטה לכשל בעת הקרב. ההיסטוריון הפרוסי ששימש כקצין מטה בקרב ווטרלו מדגיש בכתביו את האפקט הפסיכולוגי שיש להתקפת כידונים, אך מוסיף כי מבנים של חיל רגלים ממעטים לערוך קרבות פנים אל פנים תוך שימוש בכידונים.
המגמה התגברה במחצית השנייה של המאה ה-19 בה התחוללה התפתחות מהירה בטכנולוגיה צבאית. שדה הקרב הפך לרווי אש מנשק חם, ארטילריה מדויקת שירתה פגזים בקצב גבוה, אש יעילה ומדויקת מנשק קל שגובתה על ידי מכונות ירייה הביאו למספרים גבוהים של נפגעים והוציא את הכידון מרשימת כלי הנשק היעילים ואת טקטיקת ההסתערות בכידונים שלופים לחסרת תכלית. המציאות של שדה הקרב בסוף המאה ה-19 הכתיבה תנאי תקיפה שבהם חיל הרגלים נאלץ לכסות מרחקים גדולים בהרבה תוך כדי חשיפה לאש מדויקת יותר. כל זאת היה צריך לשכנע את המפקדים כי התקפות עם כידונים כנגד עמדות אויב מבוצרות נידונו לכישלון, אך קובעי תורת הלחימה דבקו בהסתערות שהתאימה לשדה הקרב של זמנים עברו ושלחו גלים של חיילים מול אש יעילה.
היסטוריה > המאה ה-19 > מלחמת האזרחים האמריקאית

מלחמת האזרחים האמריקנית (באנגלית: The American Civil War) התרחשה בארצות הברית בשנים 1861–1865. המלחמה הייתה אחת ה"מלחמות הטכנולוגיות" הראשונות, במהלכה נעשה שימוש נרחב במסילות רכבת, טלגרף, ספינות קיטור ונשק בייצור המוני. מבחינה טקטית התנהלה המלחמה "על התפר" ההיסטורי שבין מלחמות של העת המודרנית המוקדמת עם כלי נשק חמים וארטילריה מאסיבית אך במבנים וטקטיקות שאפיינו קרבות של המאה ה-17. מחקרים שניתחו את מהלכי מלחמת האזרחים האמריקאית, מצביעים כי פחות מ-1% מהקורבנות בשדה הקרב נהרגו מפגיעת כידון, סימן היכר של לוחמה מודרנית רוויה באש מטווחים ארוכים. עם זאת, השימוש ברובים עליהם מורכב כידון בהתקפות פנים אל פנים כדי לאלץ את האויב לסגת הייתה טקטיקה שנוסתה בהצלחה במספר רב של עימותים בין יחידות קטנות בטווח קצר. השימוש בכלי נשק נטעני-לוע ללא מנגנון ירי חוזר, חשף את החיילים להסתערות של כוחות תוקפים ובהיעדר מבנים של נושאי רומח הסתמכה הטקטיקה על שימוש בכידונים כאמצעי להגנה ולסיום מתקפות. הסתערויות כאלו גרמו למעט אבדות באופן יחסי, מאחר שתוצאת העימות נקבעה תחילה על ידי מטחי ירי ולאחר מכן בנסיגה של אחד הצדדים מול כידונים שלופים. בקרב גטיסבורג, התנהלה מערכה רחבת היקף שנסמכה על הפעלת ארטילריה ומטחי ירי מנשק קל מעמדות מבוצרות שהוקמו בשטחים שולטים, מערכה שגבתה את חייהם של כ-50,000 חיילים. במהלך הקרבות והעימותים נערך ביום השני קרב שהוכרע על ידי כידונים בעימות שנודע בשם הקרב על כיפה עגולה קטנה – שני הצדדים לחמו בעוז תוך אבדות כבדות על הגבעה, אך כוחות האיחוד הצליחו להדוף את מתקפות כוחות הקונפדרציה ולהחזיק בכיפה. בקרבות אלו, בעת שאזלה התחמושת לרובי המוסקט יצא גדוד חיל הרגלים ה-20 של מיין במתקפת נגד עם כידונים שהפתיעה את החיילים התוקפים מצבא הקונפדרציה ששרדו את מטחי הירי. עימותים דומים אירעו בקרב ברכס בית הקברות שם הצליחה דיוויזיה של צבא הקונפדרציה שנעה משמאל לפרוץ עד לשיא הרכס אך לא הצליחה להחזיק בו ונהדפה בלחצן של התקפות נגד של צבא האיחוד, ששיאן היה בהסתערות כידוני רובה על גבול ההתאבדות של הרגימנט הראשון ממינסוטה, שנשלחו לקרב בניסיון נואש להרוויח זמן עד להגעתן של תגבורות.
היסטוריה > המאה ה-19 > מלחמות קולוניאליות

זירת קרבות בהם הכידון עדיין היה כלי נשק בעל חשיבות התחוללה במסגרת המלחמות הקולוניאליות של מעצמות אירופה באפריקה. בזירות אלו נלחמו החיילים האירופאיים, לעיתים מתוגברים בחיילים שגויסו מקרב בעלי ברית מקומיים, מול צבאות שהיו חמושים בעיקר בנשק קר או נשק חם מיושן שתמכו בלחימה בטווחים קצרים עם דגש על תנועה בלתי פוסקת בשדה הקרב.
עד למחצית השנייה של המאה ה-19, היו הצבאות האירופאיים חמושים ברובים ללא מנגנון ירי חוזר ובעלי קצב אש איטי יחסית. בגלל תנאים שונים בשדה הקרב יכלו התוקפים המקומיים לספוג לעיתים את מטח האש הראשון ולהמשיך במתקפה במהירות אל תוך קווי ההגנה של הצבא הקולוניאליסטי. ברגעי המגע היה הכידון הנשק היחיד שעמד לצד המותקפים שעמדו ללא יכולת לירות ביעילות. באירועים מסוג זה היו הצבאות האירופאים בחיסרון לאור העובדה שהחיילים היו בעלי אימון לקוי בשימוש בנשק קר בעוד המקומיים היו חמושים ומאומנים בכידונים וחרבות ומורגלים בקרבות פנים אל פנים בנשק קר. אחד הקרבות בהן נעשה שימוש בכידון כנשק הגנתי יעיל נגד מקומיים היה במהלך קרב איסאנדלוואנה, בו הוכנע צבא בריטי של כ-1,400 חיילים על ידי צבא של שבט הזולו שמנה למעלה מ-22,000 חיילים. הבריטים, שלא היו מאורגנים כראוי, נתקלו בצבא של בני הזולו שהצליחו להתקרב לאגפי ולעורף הכוח הבריטי, ולפני שחיילים בריטים רבים הספיקו להצמיד כידונים או ליצור מבנה קרבי שיתאים להדיפת ההסתערות הם הוכרעו על ידי לוחמי הזולו. מיד אחרי תבוסת הבריטים בקרב איסאנדלוואנה, תקפו הזולו את מעברת רורק'ס בקרב רורק'ס דריפט. התפתח קרב שנערך בטווחים קצרים ותוך שימוש נרחב בנשק קר, 139 חיילים בריטים עמדו מול התקפות עזות של כוח זולו גדול שמנה כ-3,500 עד 3,700 לוחמים, והצליחו לבלום אותם תוך לחימה עיקשת ונואשת בכידונים.