מקדמות (ספר)
עלילה

כרוב יצירותיו של ס. יזהר, גם בספר זה אין חשיבות מיוחדת לרצף הכרונולוגי של העלילה, אלא להרהוריו ותיאוריו של המספר את האירוע המדובר בו, ואת האסוציאציות החופשיות שנלוות לאירוע.
הפרק הראשון מספר על יזהר התינוק, שאביו, החורש לידו, הושיב אותו, מבלי משים, על קן צרעות, ולאחר שהילד הטריד את מנוחתן, הוא הותקף ונעקץ על ידי נחיל הצרעות.
צעק? שמע צעקה? - לא זכור אבל כבר אצל הילד וכבר בזרועותיו, הכל, עזב, הכל, ורץ, רץ ניגף, רץ אליו, והפרד הוסיף המשיך במחרשה על צידה מדלגת ומחרצת בלחי צידה, הילד, מה ילד מה, וכבר יודע נבהל מהאמין, עקרב? נחש? לא, דבורים? חבורה תוזזת של זהובות כאלה נרגזות בזמזום נסרני סביב ומנפנף עליהן בכובע הגדול שאסור לעשות, וברגלו בועט בהן באוויר, כדי להבריח וכדי לבעוט בהן, דבורים, ימח שמן, צרעות, מביט בו בילד שבזרועותיו בזוועה, מה ילד מה ילד, מחרחר כעת מאין אוויר ומבהלת צריבת הכאב, רוצה לתפוש אוויר, לא להיחנק, בידיו הקטנות ובצוואר, בצוואר, אלוהים, לא צועק כי לא יכול, הנה מתעלף, ילד, ילד, ידיו כמגרשות משהו, או כמסבירות משהו, כתובעות משהו [...] מה ילד מה ילד, כאב בלתי אפשרי, כאב ממית, הו לא, הו לא, אלוהים, לרוץ לרוץ, אימה [...] ואמא כעת, הו אלוהים, מה ילד [...] למה? למה? מה עשה להן שהן פתאום כולן עליו? איך אבא מושיב ילד על קן צרעות?
הכתיבה היזהרית של משפטים ארוכים דחוסים, כאשר תודעת המספר עוברת מאב לבנו, בדחיפות, בבהלה, בכאב צורב, כאילו האירוע מתרחש ממש כעת לעיניו - מהווה דוגמה לדרכי התבטאותו של המחבר ומבהירה למה התכוון דן מירון בדבריו על "שלמות מוזיקלית" בספר.
ההורים ההיסטריים מבהילים את הילד בעגלה מרחק של קילומטרים רבים, דרך כפר ערבי, אל הרופא הקרוב. במהלך הנסיעה בולטת החזרה של ההורים, הנטרפים מדאגה, אל מקור מחצבתם; האב מדקלם פסוקי תחנונים מתהילים ופונה אל אלוהיו, שמזה שנים נטש אותו. ואילו האם חוזרת לשפת אמה ושרה לילדה, שחייו בסכנה, שירים ששמעה בילדותה בשפת היידיש, השפה הגלותית שהחלוצים השתדלו להתנער ממנה. בדרך אין המספר נרתע מלדבר על הדבורים, סוגיהם והתזכורות שלהם ביצירות ספרותיות, יהודיות וזרות כאחת, על הכפר הערבי וסוגיית ה"פלישה" היהודית אל אדמה, אותה הם מנסים להרגיל לחקלאות שלהם, ונזכר בישעיהו הנביא; "מי ביקש מידכם רמוס חצרי" אומר כאילו המקום אל היהודים.
בסופו של דבר הם מגיעים לרופא שאומר משפט אחד לאחר שראה את הילד העקוץ כולו והמעולף: "אם הוא לא מת - אומר אז הרופא, להם ולכל הקהל סביב - הוא יחיה."
הפרק השני מתאר את הבהלה והחשש של היישוב היהודי, ובייחוד של המספר ומשפחתו במאורעות תרפ"א. הם הסתגרו בבית אחד והמתינו בפחד לבאות. האירוע השפיע מאוד על יזהר "לעולם לא יוכל לחזור אל מה שהיה קודם, לא יוכל לזכור איך היה מקודם. ואיך פתאום ולא היה עוד ילד אחד לבדו יושב בשקט על הגרוטאה שלו ומסיעה בשקט מיפו לירושלים". האב, שיצא מדי פעם את הבית ובידו מוט ברזל כדי להגן על משפחתו, חוזר בסופו של דבר
"המוט שמי יודע אם אבא השתמש בו או אם היה מי בעולם שחטף ממנו על ראשו אי פעם בכל הכוח הכבוש של אבא, שכאילו הלך ובמוט הברזל הבקיע לו דרכו מפצח ראשים כדי להביא חלב לילדים, וכעת בידיים הגדולות שלו והחזקות שלו והריקות האלה, עמד וניכר בו שרוצה לומר כעת דבר אחד ובשקט, ורק לא היה בטוח בקולו, שיוכל לאמור בשקט מה שאי אפשר לאמור, וגם ברנר, אמר כעת אבא, גם ברנר, אמר אבא, וקולו נשבר, ולא יכול, גם ברנר, אמר אבא, הוי ברנר, אמר אבא"
פרקים שלוש וארבע מתמקדים בשנות ילדותו בתל אביב, תחילה בשכונת מונטיפיורי, ולאחר מכן בתל נורדאו. פגישותיו של הילד יזהר עם אירועים שהותירו בו רישומים עזים, לעיתים קשים ובלתי נשכחים, כמו סיפור רגלה הכרותה של שכנה בפח האשפה, המסכות המפלצתיות שנתקל בהן, הכינויים השונים והמלגלגים שליוו אותו כל שנות ילדותו, האב העמל והאידיאליסט שלא זכה להוקרה על חריצותו ותרומתו ופוטר מעבודתו בעירייה, האח הנאה והמוצלח (לעומת יזהר שהיה תמיד כחוש ולבוש בבגדים גדולים שתפרה לו אמו) שהיה מועדף על אמו וסופו המר בתאונת אופנוע שמלווה את יזהר כל חייו, הטראומה הקשה שחווה בעת צפייה בניצול מיני שכפה אחד מהשכנים על נערה מפגרת ועוד. לעומתם קיימים תיאורי ההתכנסויות העליזות סביב הקיוסק התל אביבי, טיוליו המעטים עם האב האהוב, גילויה המדהים של המוזיקה והשירה, הטיפוס המשחרר על עצים גבוהים שמנתק אותו מהסביבה, מצד אחד, ומאפשר לו להיות צופה מן הצד במתרחש, מצד שני, ובעיקר, הגילוי של הספרים והקריאה.
הפרק החמישי - המעבר לרחובות, "רחוב מוסקוביץ 14", בו הוא מספר על הדוד משה סמילנסקי, שהוא שילוב של איכר וסופר - מודל לחיקוי, על העבודה בפרדסים, על הספרייה הגדולה שהתגלתה לו בביתו של אדון מילר, שהוא מתרגש למראיה עד כדי בכי, והוא מחליט בלבו שיום אחד גם ספריו שלו ימלאו מדפיה של ספרייה, על גילויי הסופרים כמו דוסטויבסקי וצ'ארלס דיקנס וגומלת החלטה בלבו:
– ושאם אדם יהיה כותב פעם דברים יהיה כותב כמו דיקנס, מזיז דברים לא בשנאה אלא בראייה ובלב נוח אליהם, ולא מתקן עולם אלא עובר בו, והמשפטים לא יהיו אלימים ולא תוקפניים, ולא קורעי מסכות ולא חושפי פשעים, ורק יהיו כמו כאן בשטף מזמר, בשטף משפטים שמח לשטוף, בזרם שמח לזרום, עם כל הגדת הפרטים שתענוג לספר אותם נכון, והכל יהיה בתנועה והכל יהיה הומה והכל יהיה בא עוד ועוד ומלא כל הזמן, וככה יפה לכתוב [...] מתכרבל כל ערב וקורא ומוצא איך יפה לספר נכון על שפעת הדברים שישנם ובהנאה לשים צבע נכון אצל צבע נכון, ולהתרחק אז פסיעותיים ולדעת, ככה, הנה, בדיוק ככה זה