stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרד נגד הגלובליזציה
רעיונות מרכזיים

הכותב מציע להביט בתקופת המלחמה הקרה כ"עידן האחריות", תקופה שאותה הוא מגדיר כנדירה בהיסטוריה המודרנית. מנהיגים ובוחרים שהתמודדו עם השלכות מלחמת העולם השנייה גזרו על עצמם מדיניות אחראית, זהירה ויסודית – ולכן נמנעו מקידום אג'נדות קיצוניות, פופוליסטיות ולאומניות. עידן האחריות, לדבריו, הסתיים בפיגועי 11 בספטמבר.
איל עוסק בהרחבה במצבו המשתפר של המין האנושי בשל המהפכה התעשייתית, סחר בינלאומי והגלובליזציה, אך במקביל טוען שהגלובליזציה היא תופעה דיאלקטית, הכוללת ניצול ושיעבוד ביסודה. עליית טראמפ או פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי אינם "גל פופוליסטי" או ריאקציה זמנית להתפתחות טכנולוגית מהירה, אלא "מרד נרחב" וארוך טווח נגד הגלובליזציה בכל צורותיה, הכלכליות והתרבותיות.
בחלק ג' – הפונדמנטליסטים – מוגדר הפונדמנטליזם כרדיקליות המתנגדת לגלובליזציה. איל משוחח עם נאו נאצים, מביא את רישומי השיחות של מבָצְעֵי מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, וממחיש כיצד הפונדמנטליזם מדמיין מצב "טהור" שאליו צריך לשוב, ולשם כך דרושה השמדת הגלובליזציה.
בעניין ההגירה – בחלק ו', "הפליטים והעקורים" – מגדיר איל את ביקורת הגבולות כ"ניסוי הגדול ביותר בהיסטוריה של האנושות", ומסביר כי העם היהודי הוא הקורבן המרכזי של הניסוי, משום שחסמי גבול והגירה מנעו את בריחת היהודים מאירופה ערב השואה.
חלק נכבד בספר – חלק ז', "נסיגת האימפריה" – עוסק בתהליך עלייתה של ארצות הברית למעמד של מעצמת-על ובסיבות לשקיעתה.
ביקורת

לפי ההיסטוריון דני גוטוויין, איל מגמד בספרו את התנועות החברתיות המתמודדות בתהליכי הגלובליזציה ומתעלם ממגמות אוונגרד עולמיות הנאבקות כדי לתקן את הקלקולים שהיא יצרה. לטענת גוטוויין, איל בוחר באופן מגמתי את סיפור הגלובליזציה, כדי להראות שהיא אפשרית רק בתצורתה הקיימת, האנטי-שוויונית והמפלה.
הערות שוליים

↑  Revolte, Ullstein-buchverlage.de
↑   דני גוטוויין, "המרד נגד הגלובליזציה": כך קולע נדב איל לטעמו של מעמד הביניים הישראלי, באתר הארץ, 25 ביולי 2018
הרי צ'לנג'ר

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,225 מ' 
 שטח:  14,892 קמ"ר 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  נונאווט, קנדהקנדה
 רכס הרים:  הקורדילרה הארקטית 
 קואורדינטות:  82°24′N 76°45′W﻿ / ﻿82.4°N 76.75°W﻿ / 82.4; -76.75
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הרי צ'לנג'ר(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הרי צ'לנג'ר(למפת נונאווט רגילה) איקאלואיט רנקין אינלט קיימברידג' ביי פורט אינלט גרינלנד קוויבק אונטריו מניטובה ססקצ'ואן הטריטוריות הצפון מערביות  ים בופור מפרץ הדסון מפרץ באפיןהרי צ'לנג'ר(למפת נונאווט מוגדלת) איקאלואיט רנקין אינלט קיימברידג' ביי פורט אינלט גרינלנד קוויבק אונטריו מניטובה ססקצ'ואן הטריטוריות הצפון מערביות  ים בופור מפרץ הדסון מפרץ באפיןהרי צ'לנג'ר
 
הרי צ'לנג'ר (באנגלית: Challenger Mountains) הם רכס הרים בהרי הקורדילירה הארקטית באי אלסמר בטריטוריית נונאווט, שבקנדה.
הרכס הוא הרכס הצפוני בקורדילירה הארקטית (והרכס הצפוני ביותר בעולם). רכס צ'לנג'ר נמצא בסמוך ממזרח לרכס ארצות הברית; וכן רכס צ'לנג'ר ממוקם צפונית - מערבית מרכס האימפריה הבריטית.
שטחו של הרכס 14,892 קילומטרים רבועים.
אורכו של הרכס 124 קילומטרים (מצפון לדרום); ורוחבו של הרכס 236 קילומטרים (ממזרח למערב).
שיא גובהו של הרכס 2,225 מטרים מעל פני הים (בהר קומונוולת'- שהוא ההר השלישי בגובהו בקורדילירה הארקטית).
הרכס ממוקם בשטח הפארק הלאומי קוטינירפאק, שהוא הפארק השני הצפוני ביותר בעולם (אחרי הפארק הלאומי צפון-מזרח גרילנד שבגרינלנד שהוא הצפוני ביותר בעולם).
לקריאה נוספת

• United States. Hydrographic Office, , Second Edition, 1951 P 513
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי
↑  הרי הקורדילירה הארקטית לפי גובהם
| הקורדילרה הארקטית |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | אדם • ארצות הברית • באפין • ברוס • ג'וי • גרינל • האימפריה הבריטית • הנסיכה מרגרט • הייפוינטר • ויסלר • ויקטוריה ואלברט • צ'לנג'ר • קונגר |  |
| הרים | אאוטלוק • אודין • אוקספורד • אנגנה • אסגארד • ארוהד • ארתור • באטל • בסטיל • בופורט • בידרביק • בישופ'ס מאיטר • בלדר • ברבאו • ברייב • בריידאבליק • ויסלר • יוג'ין • יוקפיק • מידנייט סאן • נוקאפ • סירק • קוואג'יוויק • ת'ול • ת'ור |  |
| מעברי הרים | פורטרס |  |
| כיפות קרח | פני |  |
| קרחונים | גל |  |
| פארקים לאומיים | סירמיליק |  |
| אזורים | אלסמיר • באפין |  |
| יישובים | אלרט |  |
העין השלישית

במיסטיקה, המונח העין השלישית מתייחס לאיבר בלתי-נראה הקיים, כביכול, בגוף האדם הממונה על הידיעה ועל החזון. נחשב על פי היוגה לשישית מתוך שבע הצ'אקרות ומכונה שם האג'ני צ'אקרה, על שם האל אגני אל האש במיתולוגיה ההינדית; אין עדות מדעית כלשהי לקיומו של איבר בלתי נראה כזה, או לסגולות המיוחסות לו.
מאמינים בגילוי עתידות ובראיית הנסתר מייחסים חשיבות רבה לעין השלישית, כיוון שלטענתם היא "האיבר המיסטי" האחראי בעיקר על נבואה ועל ראייה על - חושית; בקרב העוסקים בניו אייג' נעשו ניסיונות לזהות את העין השלישית עם אזורים שונים במוח. העין השלישית נקראת גם עין המיינד, או העין הפנימית.
ראו גם

צ'אקרה
בלוטת האיצטרובל - המכונה גם העין השלישית
אינטואיציה
הנרי האנט

הנרי האנט
לוחית לציון טבח פיטרלו שלאחריו האנט נעצר
הנרי "הנואם" האנט (באנגלית: Henry "Orator" Hunt; ‏6 בנובמבר 1773 – 15 בפברואר 1835) פוליטיקאי בריטי, נודע בהיותו נואם לקידום זכויות מעמד הפועלים הבריטי. האנט זכור כחלוץ בקידום הרדיקאליזם הפוליטי בקרב מעמד הפועלים בבריטניה ונודע בהשפעתו על התנועה הצ'רטיסטית. הוא קרא לקידום רפורמות של הרחבת זכות הבחירה ולדמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי וביטול חוקי הדגן אשר פגעו במעמד הפועלים בבריטניה.
ביוגרפיה

האנט נולד במחוז ווילטשייר בדרום-מערב אנגליה והפך לחקלאי אמיד. הוא החל להימשך אל פוליטיקה רדיקאלית בתקופת המלחמות הנפוליאוניות ובמהרה כישרונו כנואם ציבורי בלט וזכה לכינוי "הנואם". תחילה ככינוי מזלזל בשם אויביו, האנט אימץ כינוי כאות של כבוד.
האנט נאם בזכות בחירות אוניברסליות וקידום דמוקרטיזציה של הפרלמנט הבריטי אשר בתקופתו הזכות לבחור ניתנה אך ורק לגברים בעלי רכוש. האנט הוזמן לנאום ב-16 באוגוסט 1819 על ידי האיגוד הפטריוטי של מנצ'סטר להתכנסות לא אלימה לתמיכה ברפורמות לקידום הדמוקרטיה וייצוג ריאלי יותר של הבוחרים בבית הנבחרים. לימים אירוע זה נודע כטבח פיטרלו אשר בעקבות המתח שנוצר בבריטניה לאחריו האנט נעצר והורשע לשנתיים מאסר.
האנט כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי כמייצג של אזור פרסטון בין השנים 1830–1832. בנוסף לקמפיין לרפורמה בפרלמנט, האנט התייחס לנושאים האחרים שעסקו באנשי מעמד הפועלים המתגוררים בפרסטון שהעסיקה מעל 10,000 איש בענף הטקסטיל. זה כלל את רצונם ליום עבודה של עשר שעות וסיום עבודת ילדים. ב-1830 גבר האנט על מי שהיה עתיד להיות ראש ממשלת בריטניה, אדוארד סמית'-סטנלי. בפרלמנט פעל האנט לטובת מעמד העובדים. הוא התנגד לרפורמה של 1832 מכיוון שהייתה מתונה מדי להשקפתו, ולא הרחיבה את זכות ההצבעה לכלל האוכלוסייה.
ראו גם

התנועה הצ'רטיסטית
טבח פיטרלו
חוקי הדגן
חוק הרפורמה של 1832
הערות שוליים

↑  Thorne, J. O. & Collocott, T.C., ed. (1986). Chambers Biographical Dictionary. Edinburgh: W & R Chambers Ltd. p. 703. ISBN 0550180222.
↑  Belchem, John. "Orator" Hunt: Henry Hunt and English Working-Class Radicalism. Clarendon, 1985. ISBN 0198227590. It will be available from 30 April 2012, republished by Breviary Stuff.
↑  Spartacus Educational, Henry 'Orator' Hunt
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346543305171  BnF: cb12005309k (data)  GND: 118837362  ISNI: 0000 0000 3476 3912  LCCN: n85377051  NLA: 49786841  NTA: 071815880  SNAC: w6w66twt  SUDOC: 028163478  Trove: 1528588  VIAF: 8184734   WorldCat (עם VIAF): 8184734
הרונה השביעית

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  דרמה המשכית, מתח, אימה, סוריאליזם
 יוצרים:  אלכסיי סידורוב
 כותבים:  סרגיי דיאצ'נקו מרינה דיאצ'נקו אלכסיי סידורוב
 בימוי:  סרגיי פופוב
 שחקנים:  יורי קולוקולניקוב  יוליה סניגיר  רומן מדיאנוב  אגניה קוזנצובה  ויקטור סוחורוקוב  דמיטרי אוליאנוב
 פסקול:  דארין סיסוייב
 ארץ מקור:  רוסיה רוסיה
 שפות:  רוסית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  רובן דישדישיאן ילנה דניסוביץ' ארם מובססיאן
 חברת הפקה:  Mars Media
 עורכים:  אלכסיי סלפוב ליובאבה נצ'יסטיאק
 צלמים:  דניס צ'באנקו
 אורך פרק:  50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 5
 תקופת שידור מקורית:  5 באפריל 2015 – 30 באפריל 2015
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
הרונה השביעית (ברוסית: Седьмая руна) היא סדרת טלוויזיה רוסית שנוצרה בידי הבמאי אלכסיי סידורוב. העלילה מתרחשת בעיר הדמיונית נסק שבצפון-מערב רוסיה.
הסדרה שודרה בערוץ 5 מ־5 באפריל 2015 ועד ל־30 באפריל 2015. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקות Mars Media וכללה 8 פרקים שהתפרשו על פני עונה אחת. אורך הפרקים הוא 50 דקות.
עלילת הסדרה

בעיר נסק בנסיבות מסתוריות מתה בת המושל. כדי להבהיר את נסיבות מותה, החוקר אולג נסטרוב מגיע לעיר נסק ממוסקבה. במקום בו נמצאה גופתה של הנערה, התקיים משחק תפקידים על האפוס "קאלוואלה" הקארלי-פיני, ומנהיגת האנשים במשחק, ורה, מתחילה במקביל בחקירה משלה. עם זאת, קורבנות חדשים וסדרת אירועים מסתוריים מבלבלים יותר ויותר את ורה ואולג ועד מהרה נסטרוב מבין שלא רק שחקנים מעורבים. מסתבר כי הבנקאי הראשי, התובע העירוני והמושל עצמו מעורבים בהימורים מוזרים, שמשמעותם נסתרת.
שחקנים ודמויות

יורי קולוקולניקוב – אולג נסטרוב
אגניה קוזנצובה – ורה
יוליה סניגיר – טטיאנה
רומן מדיאנוב
ויקטור סוחורוקוב
דמיטרי אוליאנוב
המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית

| --- | --- |

 מדינה:  כורדיסטן העיראקית כורדיסטן העיראקית עיראק עיראק
 שם רשמי:  پارتی دیموکراتی کورد, پارتی دیموکراتی کوردستان 
 מייסד:  מוסטפא בארזאני 
 מנהיגים:  מוסטפא בארזאני (1946-1979)   מסעוד בארזאני (1979-הווה)
 תקופת הפעילות:  16 באוגוסט 1946 – הווה (78 שנים) 
 אידאולוגיות:  לאומיות כורדית, פופוליזם, שמרנות 
 מטה:  ארביל 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין 
 צבעים רשמיים:  צהוב
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית:  45 / 111
 www.kdp.info
 
המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית או KDP (ראשי תיבות של: Kurdistan Democratic Party; בכורדית באותיות לטיניות: Partîya Dêmokrata Kurdistanê או PDK; בכורדית באותיות ערביות: پارتی دیموکراتی کوردستان) היא מפלגת השלטון בחבל הכורדי בצפון עיראק ומן המפלגות הלאומיות הבולטות בתולדות התנועה הלאומית הכורדית.
מאז הקמתה, פעלה המפלגה למען זכויות הכורדים ונלחמה בשלטון העיראקי, מימי המלוכה ההאשמית, דרך תקופת ההפיכות הצבאיות ולאורך ימי שלטון מפלגת הבעת'. לאחר סיום האינתיפאדה של 1991, בחסות האמברגו האווירי שהטילו האמריקנים על צבא עיראק, החלו הכורדים לבסס לעצמם אוטונומיה, כשמנהיג המפלגה, מסעוד בארזאני, מנהל אותה ועומד בראשה. בהמשך, לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, זכתה האוטונומיה הכורדית לחסות ישירה של ארצות הברית, ולאחר שבשנת 2005 זכתה האוטונומיה הכורדית להכרה רשמית בחוקה העיראקית, הוכר בארזאני כנשיא הממשלה האזורית של כורדיסטן. המפלגה נחשבת למפלגה הכורדית המשמעותית ביותר, אך לאחר כישלון משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית וההפסד בקרב על כירכוכ בשלהי 2017, ניכרה שחיקה בתמיכה במפלגה.
הקמה וראשית ימיה של המפלגה

בזמן השלטון המלוכני ההאשמי בעיראק, לא היוו הכורדים חלק מהמערכת הפוליטית במדינה, כיוון שהשלטון לא איפשר להקים מפלגות אתניות שתוכלנה לסכן את האחדות הפאן-ערבית שבה דגל השלטון. בשנת 1946, הקים מוסטפא בארזאני את המפלגה הדמוקרטית הכורדית, ובשנות קיומה הראשונות פעל מברית המועצות, שבה שהה בגלות בין השנים 1947–1958. בארזאני הקים את המפלגה כסניף עיראקי של המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, שנוסדה בשנת 1945 במחוז מהאבאד, בתחומי כורדיסטן האיראנית.
בתחילת דרכה, התנגדה המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן למלוכה בעיראק והתרכזה בעיקר במטרות הלאומיות הכורדיות. בהמשך, החלה לעסוק גם בנושאים חברתיים וכלכליים ואף נחשבה כבעלת אוריינטציה מרקסיסטית, לאור ההשפעה הסובייטית שבארזאני ספג בגלות. בשנת 1953 שינתה המפלגה את שמה מ"המפלגה הדמוקרטית הכורדית" ל-"מפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית", כדי להכליל בה את הקהילות הלא-כורדיות שבכורדיסטן העיראקית. בנוסף, הרצון לעצמאות כורדית הפך למציאות פוליטית ולאג'נדה של ממש, וכשהחל המרד הכורדי ב-1961 נשמעו סיסמאות כמו "כורדיסטן או מוות" ו"דמוקרטיה לעיראק ואוטונומיה לכורדיסטן".
מבנה הארגוני של המפלגה וסמלה

בראש המפלגה עומדים נשיא וסגן נשיא, לשכה מדינית וועד מרכזי, המחולקים לסניפים, מחוזות, ארגונים מקומיים ותאים.
מוסטפא בארזאני שימש כנשיא המפלגה מהקמתה בעיראק ב-1946 ועד מותו בשנת 1979. עם מותו, ירש אותו בתפקיד מנהיג המפלגה בנו הצעיר, מסעוד בארזאני. בשנת 2017, פרש מסעוד מתפקידו כנשיא כורדיסטן העיראקית בעקבות כישלון משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, תפקיד שבו ירש אותו אחיינו, נצ'ירוואן בארזאני. למרות זאת, מוסיף מסעוד לשמש כנשיא המפלגה עד היום, ונצ'ירוואן נחשב לסגנו.
סמל המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן מורכב משני מעגלים המסמלים את המאבק המתמשך למען חירות כורדיסטן. במרכז הסמל ישנה שמש עם ארבעים ושש קרניים המסמלות את שנת הקמת המפלגה, 1946, ובאמצע השמש מופיע נשר המסמל אומץ וגאווה. שיבולי החיטה בסמל מסמלים את החקלאות ואת משאביה של כורדיסטן.
לאחר הפלת ממשלת הבעת'

כאשר ארצות הברית התכוננה למלחמה נגד סדאם חוסיין ב-2003, הכורדים היו בעלי תפקיד משמעותי במשא ומתן של האופוזיציה. הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, הפלת שלטונו של סדאם חוסיין וכינון החוקה העיראקית ב-2005, חיזקו את האוטונומיה הכורדית, שכן החוקה החדשה הכירה בכורדיסטן העיראקית כחבל מנהלי אוטונומי. בבחירות לממשלה החדשה בעיראק בשנת 2005, נבחר המנהיג הכורדי ג'לאל טאלבאני ממפלגת האיחוד הפטריוטי לנשיא עיראק, והושיאר זיבארי, חבר ותיק ובכיר במפלגה הדמוקרטית מונה לשר החוץ, כך ששניים משלושת התפקידים הקושרים את עיראק לעולם החיצון הוחזקו בידי כורדים. בהמשך אותה שנה, זכה הפך מסעוד בארזאני, לנשיא כורדיסטן העיראקית כולה, כאחדות בין המפלגות.
משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית

ביולי 2014, פלשו כוחות דאעש לעיראק. הפלישה אילצה את ההנהגה הכורדית לנקוט באמצעי זהירות פוליטיים וצבאיים, בכדי להגן על ארצם. בעקבות זאת, ביולי 2014 דרש נשיא כורדיסן העיראקית, מסעוד בארזאני, מהפרלמנט הכורדי להעביר חוק על מנת להכין משאל עם על עצמאות כורדיסטן. עם זאת, פרצו קרבות בין לוחמי דאעש לבין כוחות הפשמרגה הכורדיים ובסופם השתלטו הכורדים על מחוז כירכוכ, ביתם של כורדים ובני מיעוטים נוספים, לצד התנגדויות של האחרונים להשתלטות של הכוחות הכורדים.
בשנת 2015, הייתה אמורה להסתיים כהונתו של נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, ומספר מפלגות כורדיות דרשו לשנות את המערכת הפוליטית של החבל ממודל נשיאותי לפרלמנטרי, אך המפלגה הדמוקרטית דחתה את הדרישה והאריכה לא פעם באמצעות צווים זמניים את כהונתו של בארזאני. במקביל, הממשלה האזורית של כורדיסטן וממשלת עיראק היו בעיצומה של מחלוקת קשה סביב ההסדר באזורי המחלוקת, בעיקר במחוז כירכוכ, כשממשלת עיראק מונעת את העברת חלקה של כורדיסטן העיראקית מתקציב עיראק. ביוני 2017, כינס מסעוד בארזאני פגישה של המפלגות הכורדיות וביקש את אישורן לקיום משאל עם על עצמאות כורדית בעיראק. נציגי האיחוד הפטריוטי התנגדו תחילה, אך לבסוף נתנו את הסכמתם, מתוך חשש שערעור על משאל העם יסמן אותם כמתנגדים לעצמאות הכורדית.
יצוין כי לבארזאני ולמפלגה הדמוקרטית היו מניעים ציבוריים ואישיים לערוך את משאל העם: ראשית, במישור הלאומי, הרצון לקבלת עצמאות לכורדים. שנית, השגת אוטונומיה גדולה יותר מול המשטר העיראקי. שלישית, ברמת המפלגה, למפלגה הדמוקרטית היו מניעים ספציפיים לקיים את משאל העם בכירכוכ. בשנים 2003–2014, הייתה כירכוכ נתונה תחת השפעה פוליטית וצבאית של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, והמפלגה הדמוקרטית לא היו מרוצים מכך, כיוון שהם רצו להיות הכוח השולט במחוז. במישור האישי, ההתעקשות על משאל העם נבע מהצורך של המפלגה הדמוקרטית לשמור על הגמוניה בפוליטיקה הכורדית, תוך הארכת כהונתו של בארזאני ללא הגבלת זמן, וכן מהצורך להסיט את דעת הקהל של אזרחי החבל מכישלונות פוליטיים וכלכליים של ההנהגה הכורדית, לאור המלחמה באזור, השליטה בשדות הנפט, וויכוחים סביב איוש תפקיד נשיא הפרלמנט העיראקי. בספטמבר 2017, ממשלחת החבל ביצעה משאל עם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, כשהשאלה במרכזו האם הם תומכים בהכרזה על כורדיסטן העיראקית כמדינה עצמאית. תוצאות המשאל הראו רוב של למעלה מ-90% שתומכים בעצמאות. ממשלת עיראק התנגדה בתוקף לקיום משאל העם, לכן לאחר קיומו וסירובה של ממשלת חבל כורדיסטן להכריז על ביטולו, הכריזה ממשלת עיראק על יציאה למבצע צבאי נגד ממשלת החבל בעיר כירכוכ, הנחשבת על-ידי הכורדים כבירת כורדיסטן, וכן בעלת ערך לאור שדות הנפט שבשטחה. הקרב על כירכוכ נמשך ימים ספורים ובסופו כבשו כוחות צבא עיראק את העיר כרכוכ ואת המחוז הקרוי על שמה. אובדן כרכוכ הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בחבל הכורדי והעצים את הקרע בין שתי המפלגות הכורדיות המרכזיות, בין היתר עקב האשמות שהטיחו המפלגות הפוליטיות בחבל זו בזו. ה-KDP האשימו את ה-PUK שעזרו לצבא עיראק להשתלט על השטח על ידי נסיגת חיילי הפשמרגה של ה-PUK מהשטח. בתגובה, ה-PUK האשימו את בארזאני ואת מפלגתו בכך שהתעקשו לקיים את משאל העם שהוביל לפלישת הצבא מלכתחילה. ההפסד הוביל להצהרת התפטרות של מסעוד בארזאני, וב-2017 הוא פרש מתפקידו ובנו מסרור נכנס למלא את תפקידו. כמו כן, בעקבות אובדן כירכוכ, תושבי חבל כורדיסטן יצאו להפגנות ומחאות נגד ה-KDP, קראו לשינוי השלטון הכורדי המסורתי והקימו מפלגות אופוזיציוניות כורדיות חדשות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Between State and Non-State. (באנגלית)
1 2  Michael M. Gunter, The KDP-PUK Conflict in Northern Iraq, Middle East Journal 50, 1996, עמ' 224–241
↑  Hevian, Rodi, The main Kurdish political parties in Iran, Iraq, Syria, and Turkey: A research guide, Middle East Review of International Affairs
1 2  پارتی دیموکراتی کوردستان - نوێبوونەوە ، دادپەروەری ، پێکەوەژیان, www.kdp.info
↑  نبذة عن الحزب الديمقراطي الكوردستاني, www.kdp.info
1 2 3  O’Leary, Carole A, The Kurds of Iraq: recent history, future prospects, Middle East Review of International Affairs 6.4
↑  Kerim Yildiz, The Kurds in Iraq: The Past, Present and Future, Pluto Press, 2007, ISBN 978-0-7453-2662-7
↑  Denise Natali, Iraqi Kurdistan Was Never Ready for Statehood, Foreign Policy (באנגלית אמריקאית)
1 2  Hawre Hasan Hama, Iraqi Kurdistan’s 2017 Independence Referendum: The Kdp’s Public and Private Motives, Asian Affairs 51, 2020-01-02, עמ' 109–125 doi: 10.1080/03068374.2019.1706338
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317021305171  ISNI: 0000 0001 2192 7380  LCCN: n84082329  SUDOC: 08425811X  VIAF: 156906499   WorldCat (עם VIAF): 156906499 
מעמד ההכרזה על "הצהרת מרץ", 11 במרץ 1970. במרכז התמונה: מוסטפא בארזאני (משמאל לקצין), מייסד המפלגה הכורדית הכורדיסטנית וסדאם חוסיין (מימין לקצין).
המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832

המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832 (בצרפתית: L’insurrection républicaine à Paris en juin 1832), היה התקוממות אנטי-מונרכיסטית כושלת של רפובליקאים פריזאים, רובם סטודנטים, בתאריכים 5–6 ביוני 1832. המרד היה ניסיון של הרפובליקאים להפיל את המונרכיה של יולי. המרד היה גילוי האלימות האחרון שהיה קשור למהפכת יולי. ההתקוממות מתוארת לפרטים ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו.
הסיבות לפרוץ המרד

לאחר מהפכת יולי עלתה ממשלת שמאל שביקשה להישען על שכבות רחבות בציבור ולתמוך בתנועות מהפכניות באירופה. אולם, משגברה התסיסה המהפכנית והרפובליקנית, פיטר המלך לואי פיליפ ממשלה זו ומינה ממשלה בעלת אופי ימני. בנוסף לדיכוי התנועה הרפובליקנית, הקציר הגרוע בשנים 1827–1832 גרם לבעיות כלכליות, מחסור במזון ועלייה ביוקר המחיה. גם מגפת כולרה שפרצה בפריז בקיץ 1832, אשר גרמה למותם של 18,402 מתושבי העיר ופגעה בעיקר בשכונות העניות, הוסיפה לחוסר היציבות וגרמה להמונים לחשוד שהממשלה הרעילה את הבארות. מן המגפה נפטרו קזימיר פייר פרייה ראש ממשלת צרפת והגנרל ז'אן מקסמליאן למרק, מראשי הרפובליקנים וציר באספה הלאומית. בזמן שפרייה זכה להלוויה ממלכתית, ארגוני האופוזיציה התכוונו להפוך את הלוויה של גנרל למרק, אשר היה ידוע בתמיכתו בשכבות הנמוכות וברעיון הרפובליקני, למפגן כוח נגד המלך. הממשלה לא התכוונה לתת לאופוזיציה להפוך את מסע הלוויה של הגנרל בפריז למפגן כוח והזרימה לעיר כוחות רבים של המשמר הלאומי.
מסע הלוויה של למרק

ב-5 ביוני יצא מסע הלוויה של הגנרל למרק בליווי ראשי המפלגה הרפובליקנית, סטודנטים ופועלים. בגשר אוסטרליץ הניפו סטודנטים דגלים אדומים ויחידות המשמר הלאומי, שהוצבו ברחובות פריז בשביל לשמור על הסדר, ניסו להוריד את הדגלים. התערבות זאת של אנשי המשמר הלאומי הידרדרה לקטטה אלימה עם ההמונים שליוו את ארונו של הגנרל למרק. הצעירים שבאנשי האופוזיציה, הרפובליקאים, אשר כוונו על ידי אגודות חשאיות רפובליקניות, ניצלו את התערבות חיילי המלך במסע הלוויה ומלווים בגולים פולנים, איטלקים וגרמנים התכנסו סביב ארונו של הגנרל והתכוונו להכריז על הקמת רפובליקה.
ההתקוממות

עם תחילת העימותים עם אנשי המשמר הלאומי הצליחו הסטודנטים ביחד עם המוני הפועלים שהצטרפו אליהם להשתלט על מזרח פריז. הם התחיל להקים בריקדות וביצורים ברחבי פריז לקראת ההתקפה הצפויה של כוחות המשמר הלאומי. המלך לואי פיליפ חזר במהירות לפריז כשהגיעו אליו הידיעות על ההתקוממות. המלך סקר מול ההמונים את יחידות המשמר הלאומי כדי לשדר שלווה ונחישות. בליל ה-6 ביוני פקד המלך על הגנרל ז'ורז' מוטון לשחרר את מזרח פריז מידי המתקוממים. בבוקר הגנרל נכנס לעיר עם כוחות המשמר הלאומי וכוחות צבא שהובאו לעיר בלילה והתחיל לצור על הבריקדות שניבנו ברחבי העיר. רוב הבריקדות נשברו במהירות אבל בקלוי סנט מרי התרחשו קרבות קשים שנמשכו לאורך כל היום, אשר עלו במחיר של שמונה מאות הרוגים ופצועים לשני הצדדים. בחמש בערב ראשי האופוזיציה פנו לגיבור הלאומי המרקיז דה לה פאייט בבקשה להתערב אצל המלך בשביל לעצור את שפיכות הדמים בבירה. לה פייט נענה לבקשה וביחד עם פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו ואודילון בארו, ראש הממשלה נפגש עם המלך בשלוש וחצי בצהרים לאחר שהמלך חזר מסקירת הכוחות ברחבי העיר.[דרושה הבהרה] המלך סירב לבקשת לה פייט ובארו ואמר שהמתקוממים הובסו ושלא יהיה משא ומתן.
עלובי החיים

ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו ישנו תיאור של השבועות שהובילו להתקוממות ותיאור של המתרחש באחת הבריקדות שהמשמר הלאומי צר עליהן. מריוס, אחת הדמויות הראשיות ברומן, הוא לוחם באחת מהבריקדות. הרומן אוהד במיוחד את המהפכנים והם מוצגים בו באור רומנטי. המקור לתיאורים של ויקטור הוגו לא נשען על ניסיונו האישי במרד, שכן בזמן המרד הוא שהה אמנם בפריז אך לא לקח בו חלק פעיל. הוגו טען בספרו שהסיבה לפרוץ ההתקוממות היא מסע הלוויה של הגנרל למרק, אך ניתן לטעון שהלוויה הייתה רק התירוץ בה השתמשו המתקוממים כדי לפתוח במרד. הרומן הוא בין התיאורים הספרותיים היחידים של ההתקוממות.
הרי קטסקיל

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,274 מטר
 שטח:  15,259 קמ"ר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  ניו יורק
 רכס הרים:  הרי האפלצ'ים 
 אורך הרכס:  180 ק"מ 
 קואורדינטות:  41°59′55″N 74°23′11″W﻿ / ﻿41.9986°N 74.3864°W﻿ / 41.9986; -74.3864
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הרי קטסקיל(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה הרי קטסקיל(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדההרי קטסקיל(למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדההרי קטסקיל
 
הרי קטסקיל (באנגלית: Catskill Mountains) הוא אזור של רמה מבותרת במדינת ניו יורק, מצפון־מערב לעיר ניו יורק ומדרום־מערב לעיר אולבני. אזור הרי קטסקיל מהווה את חלקה המזרחי של רמת אלגני ויש הרואים בו את המשך הרי האפלצ'ים אל שטח מדינת ניו יורק, אף שאין זהות גאולוגית בין האזורים. הרי הקטסקיל הם ממערב לנהר הדסון ונמצאים על גבול שישה מחוזות במדינת ניו יורק.
גאוגרפיה

בשוליים המזרחיים של האזור ההרים עולים בחדות ב"מתלול קטסקיל" מעמק נהר הדסון. גבולם המערבי של הרי קטסקיל הרבה פחות ברור, כיוון שההרים יורדים בהדרגה בגובהם ובשיפועיהם ומתמזגים לרמת אלגני. לא קיים קונצנזוס אף באשר לגבולות הצפוניים והדרומיים של הרי קטסקיל, ההסכמה היחידה היא כי המגיע לכביש I-88, לנהר דלאוור או לרכס שוואנגונק (Shawangunk Ridge) יצא מתחום האזור.
אזור הפוקונוס הנמצא מדרום-מערב לקטסקיל, בתחומי מדינת פנסילבניה, הוא למעשה המשך האזור מבחינה גאוגרפית אך תחת שם אחר. באזור הקטסקיל יותר משלושים פסגות בגובה שמעל 1,000 מטר, וערוציהם של שישה נהרות מרכזיים עוברים באזור. הר סלייד הוא הגבוה בקטסקיל, בגובה 1,274 מטר.
באזור הקטסקיל נמצאת אף חלק משמורת יער ניו יורק. כ-60% משטח הקטסקיל מורכב מאדמות פרטיות, אך נעשים מאמצים נמשכים להעביר שטחים נוספים לרשות הציבור.