stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס ויליאמס (מושל ורמונט)
קריירה

ויליאמס נבחר לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו בשנים, 1809–1810, 1811 -1812, 1814–1816, 1820–1822 וב-1849. במלחמת 1812 הוא שירת כקצין בדרגת מייג'ור במיליציה של ורמונט. הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, והיה למפקד של דיוויזיה.
בשנים 1814–1815 שימש ויליאמס כפרקליט מחוז ראטלנד, ובשנים 1822–1823 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט. בשנים 1826–1829 הוא שימש כגובה המכס של ארצות הברית בוורמונט. ב-1827 הוא היה חבר הוועדה לבתי ספר ציבוריים בוורמונט. בשנים 1834–1845 כיהן ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט. הוא כתב פסק דין תקדימי בנוגע לאי-תאימותן לחוקת ורמונט של חוקים שעברו בבית המחוקקים בנוגע לביטול החלטות שיפוטיות.
ב-1842 התמודד ויליאמס ללא הצלחה בבחירות למשרת מושל ורמונט כמועמד מטעם התנועה לביטול העבדות. ב-1848 הוא שימש כנשיא מועצת הצנזורים של ורמנוט. ב-1850 התמודד ויליאמס שוב למשרת המושל מטעם הוויגית, והפעם נבחר וכיהן עד 1852. בעת כהונתו עבר בוורמונט חוק הביאס קורפוס, וכך שוקפו התחושות החזקות נגד העבדות במדינה. ויליאמס נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1851, אך ב-1852 בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל.
ויליאמס שימש כחבר בחבר הנאמנים של מידלברי קולג' וכנשיא אגודת בוגרי ויליאמס קולג'.
חיים אישיים

ב-1817 נשא ויליאמס לאישה את לוסי גרין לנגדון, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר בית הנבחרים של ורמונט צ'ונסי לנגדון, ולשניים נולדו תשעה ילדים.
צ'ארלס ויליאמס נפטר בראטלנד ב-9 במרץ 1853. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1575-1576
הערות שוליים

↑  "The History of Rutland County". Ancestry.com.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr96016484  SNAC: w6x07gb4  VIAF: 49125248   WorldCat (עם VIAF): 49125248
פאולו בוקון

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1633 פלרמו, ממלכת סיציליה הנורמנית 
 פטירה:  22 בדצמבר 1704 (בגיל 71) Altofonte, איטליה 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  איטליה
 פרסים והוקרה:  הסוג בוקוניה וצמחים נוספים
 תרומות עיקריות
 חקר צמחיית איטליה
 
פאולו סילביו בוקון (באיטלקית: Paolo Silvio Boccone; ‏24 באפריל 1633 – 22 בדצמבר 1704) היה בוטנאי איטלקי. על שמו קרוי הסוג בוקוניה ממשפחת הפרגיים ומספר צמחים נוספים.
קורות חייו

בוקון נולד בפאלרמו למשפחה עשירה, ולכן יכל להרשות לעצמו להקדיש את חייו לחקר הצמחים. בניגוד לרוב החוקרים בני זמנו, לא עסק במקביל בתחומי דעת אחרים. פאולו הצעיר הרבה לבקר בגן הבוטני של העיר מסינה, שנוסד על ידי הרופא יליד רומא, פיאטרו קסטלי. האחרון הפך להיות מדריכו של בוקון, שערך מסעות מחקר בסיציליה, קורסיקה, פריז ולונדון. לאחר מכן החל בלימודי רפואה ומונה לדוקטור בפדובה. בתקופה הזו, פרסם בוקון את פרסומיו הראשונים- Recherches et observations naturelles- 'מחקרים ותצפיות בטבע' (פורסם בפריז, 1671 ומאוחר יותר בגרסה מאוירת ומוגדלת באמסטרדם, 1674). החיבור כלל תאוריות וגילויים רבים בתחומי הטבע, פלאונטולוגיה, רפואה, וטוקסיקולוגיה.
עבודתו הגדולה השנייה נקראת Museo di piante rare della Sicilia, Malta, Corsica, Italia, Piemonte, e Germania - 'תיאור של צמחים נדירים של סיציליה, מלטה, קורסיקה, איטליה, פיימונטה וגרמניה'. היא פורסמה בשנת 1697.
בוקון הועסק כ'בוטנאי החצר' של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ושל בנו קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. בשנת 1682 הצטרף בוקון למסדר הנזירים הציסטרציאנים, והוסיף לשמו את השם האמצעי סילביו.
פאולו היה מוכר ומוערך בקרב הקהילה המדעית, והחליף כתבים ורעיונות עם רבים מבין חוקרי הטבע האירופאים בני זמנו. הבוטנאי שארל פלומיה למד תחתיו ברומא, והוא תלמידו הנודע ביותר.
בוקון נפטר בעת שהותו במנזר של סנטה מריה באלטופונטה, הסמוך לעיר הולדתו פאלרמו.
צמחים הנקראים על שמו

הסוג בוקוניה ממשפחת הפרגיים נקרא על שמו, על ידי תלמידו שארל פלומיה. קארולוס ליניאוס 'אימץ' שם זה לשיטת הנומנקלטורה שלו לאחר מכן.
מיני צמחי רבים נקראים על שמו של בוקון. רק אחד מהם גדל בר בארץ ישראל- המין אֶפְזָרִית בּוֹקוֹן (Spergularia bocconei), השייך לסוג אפזרית ממשפחת הציפורניים.
קיים פולמוס בנוגע לכתיבת שמו של בוקון עקב כך שלא ברור איך כתב את שמו בלטינית, ובוקון חי לפני המצאת שיטת המיון של קארולוס ליניאוס. הגרסאות השונות הן Boccone (כשם שמו האיטלקי), bocconi ו- bocconii.
פריחת המין בוקוניה מעוצה ממשפחת הפרגיים. הסוג בוקוניה נקרא על שמו של פאולו בוקון
Museo di fisica e di esperienze, 1697
משה חיים לאו

ערך זה עוסק ברב משה חיים לאו מפיוטרקוב. אם התכוונתם לנכדו, הרב משה חיים לאו מנתניה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1892 י"ד באייר תרנ"ב לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נרצח:  22 באוקטובר 1942 (בגיל 50) י"א בחשוון תש"ג טרבלינקה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה, ממלכת רומניה 
 תקופת הפעילות:  ? – 22 באוקטובר 1942 
 בן או בת זוג:  Chaya Lau 
 צאצאים:  ישראל מאיר לאו  נפתלי לאו-לביא 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי, רב ראשי, רב ראשי 
 
הרב משה חיים לאו (י"ד באייר ה'תרנ"ב, 11 במאי 1892 - י"א בחשוון ה'תש"ג, 22 באוקטובר 1942) היה רב הערים סוצ'אבה, פרשוב ופיוטרקוב טריבונלסקי. נרצח במחנה ההשמדה טרבלינקה.
חיבוריו

הרב לאו חיבר חיבור גדול ומקיף על קידוש השם שאבד בימי השואה. הוא נשמר במשך כמה זמן אצל בנו נפתלי לאו-לביא, אך בסופו של דבר אבד התיק הקטן שבו היה הספר.
מאמרים ונאומים שלו רוכזו בספר הדרך לקדוש השם : מאמרים ונאומים, הוצאת "נצח", בני ברק ה'תשכ"ג (1963). בספר שישה חלקים:
הדרך לקידוש השם - מאמר על קידוש השם כולל הלכות קידוש השם שבמקורו נכתב ביידיש ויצא לאור בפני עצמו בלודז' תרפ"ט (1929), בעריכת תלמידו ר' אלימלך שטייאר.
בית ישראל : מבחר מסות - מאמרים על צביונה של המשפחה היהודית ודמותה של האישה והאם בישראל
חגים ומועדים - דרשות על החגים והמועדים.
מהר"מ שפירא ופועלו - דברים שבמקורם נאמרו ביידיש לאחר פטירת הרב שפירא ויצאו לאור בפני עצמם בלובלין תרצ"ד (1934) על ידי ישיבת חכמי לובלין שהרב שפירא עמד בראשה.
עניינים - על עניינים שונים.
דברי הלכה.
לקריאה נוספת

ישראל מאיר לאו, אל תשלח ידך אל הנער, תל אביב תשס"ה (2005)
נפתלי לאו-לביא, עם כלביא, ספריית מעריב, תל אביב תשנ"ג
פיוטרקוב–טריבולנסקי והסביבה - ספר זיכרון ליהודי פיוטרקוב והסביבה שנספו בשואה, תל אביב, אייר תשכ"ה (1965)
יהושע אייבשיץ, בקדושה ובגבורה, חלק ב', תל אביב תשס"ה
הרב יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה : אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק רביעי, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"א
מאיר וונדר, מאורי גליציה : אנציקלופדיה לחכמי גליציה חלק ג', "המכון להנצחת יהדות גליציה", ירושלים תשמ"ו (1986)
מתולדותיו, בתוך "הדרך לקידוש השם : מאמרים ונאומים" (מאמרים ונאומים של הרב משה חיים לאו), הוצאת נצח, בני ברק תשכ"ג (1963)
אברהם פוקס, השואה במקורות רבניים, הוצאת המחבר, ירושלים, תשנ"ה (1995)
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, חלק א', הוצאת המחבר, ירושלים תשל"ט (1978)
זאב פישר-שיין, בסוד ישרים ועדה : פרקי היסטוריה וזכרונות מן הגדולה בקהלות ישראל בגאליציה לבוב, הוצאת "נצח", בני ברק תשכ"ט (1969)
פנקס הקהילות : פולין : כרך ראשון - לודז' והגליל, יד ושם, ירושלים תשל"ו
אסתר פרבשטין, בסתר רעם : הלכה, הגות, ומנהיגות בימי השואה (מהדורה שנייה), מוסד הרב קוק, ירושלים תשס"ח (2008)
הערות שוליים

↑  אמהותיהם של הרב מ' ח' לאו והרב שפירא היו בנותיו של הרב שמואל יצחק שור, בעל "מנחת שי", מגדולי הרבנים בגליציה
↑  אתר MyTzadik
↑  היו אלה נישואיה השניים. בעלה הראשון היה רבי אלטר מנחם מנדל הגר מבורשה
↑  חזקי ברוך, הרב יהושוע הגר (לאו) - חייו ומותו, באתר ערוץ 7, 1 בינואר 2012
↑  על הרב משה-חיים לאו מפיוטרקוב באתר "זכור – אמונה בימי השואה" של מכללה ירושלים, בארכיון האינטרנט.
↑  עדות בנו הרב ישראל מאיר לאו. נמצא בתוך הספר 'שואה משמים', יחזקאל סלומון, עמ' 189-191.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307136005171  PLWABN: 9810600894005606  ISNI: 0000 0000 6768 6837  LCCN: n2004060195  VIAF: 68322228   WorldCat (עם VIAF): 68322228
פצצות בדרך לסוף העולם

| --- | --- |
 בימוי:  ישרי (ישראל) הלפרן
 הופק בידי:  ישרי (ישראל) הלפרן
 תסריט:  ישרי (ישראל) הלפרן, שאול ביבי
 עריכה:  ישרי (ישראל) הלפרן, אייל צרפתי
 צילום:  ישרי (ישראל) הלפרן, ירון שרף
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  ישרי הלפרן הפקות
 הקרנת בכורה:  2000
 משך הקרנה:  52 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי
 
פצצות בדרך לסוף העולם (באנגלית: Psychedelic Zion) הוא סרט תיעודי ישראלי שכתב וביים ישרי הלפרן. הסרט מספק הצצה לתרבות ההטראנס המחתרתית שצמחה בישראל בשנות ה-90 ונחשב לסרט פולחן בקרב קהילת חובבי הטראנס בישראל. הסרט נבחר על ידי מגזין הקולנוע היוקרתי POV כאחד מעשרת הסרטים התיעודיים הטובים ביותר שנעשו בישראל והיה מועמד לפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2000.
הסרט מציג לראשונה את תרבות הטראנס המחתרתית בישראל בימיה הראשונים. ניתן למצוא בו התייחסות ישירה לשימוש מסמים מסוגים שונים בצורה שלא נראתה בסרטים תיעודיים ישראליים לפניו.
תקציר העלילה

באביב 1998 יצא הבמאי ישרי הלפרן לתעד את עולם הטראנס הישראלי ועקב אחרי 3 חברים: ברטו מקריית מוצקין, יוני ממושב חזון ורוויטל מטבריה שנחשפו למוזיקת הטראנס ול("מסיבות טבע") במהלך טיולים בהודו, ומנסים להפיק מסיבות דומות בישראל. השלושה, מנהלים חברה להפקת מסיבות בשם PEACE AND LOVE PRODUCTION, מארגנים מסיבות טראנס מחתרתיות, ללא עלות, בהן רבים מהמשתתפים נוטלים סמי הזיה. רוב המסיבות מתנהלות ללא אישור והמשטרה מנהלת מרדף לסגירתן. גיבורי הסרט הופכים בעל כורחם ממפיקי מסיבות, למובילי מאבק חברתי למען הלגיטימיות של מוזיקת הטראנס ותרבות מסיבות הטראנס בישראל. שיא ההתנגדות מגיע בהפגנת ענק, שהיא למעשה מסיבת ענק שנערכת בכיכר המרכזית בתל אביב, כיכר רבין תחת השם "תנו צ'אנס לטראנס".
הפקת הסרט

הסרט בוים על ידי ישרי הלפרן והופק על ידי ישרי הלפרן ודורון צברי אשר הצטרף לצוות ההפקה בשלב מתקדם יותר. הסרט נערך על ידי הלפרן ואייל צרפתי. במקור הסרט התחיל ככתבה לתוכנית "יומן" של ערוץ 1, אך בגלל הנוכחות הגבוהה של סמים בסרט נאלץ היוצר להשלים את הסרט באופן עצמאי ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ראו גם

מוזיקת טראנס
ישרי הלפרין
דורון צברי
סמים בקולנוע הישראלי
הערות שוליים

↑  "פצצות בדרך לסוף העולם" הערב בטלוויזיה, באתר וואלה, 19 באוקטובר 2000
↑  אתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
טראנה בורק

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1973 (בת 51) הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת אובורן  אוניברסיטת המדינה של אלבמה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מעסיק:  art sanctuary 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2022)  VH1 Trailblazer Honors (2019)  טיים 100 (2018)  איש השנה של המגזין "טיים" (2017) 
 metoomvmt.org
 
טראנה בורק (באנגלית: Tarana Burke; נולדה ב-12 בספטמבר 1973) היא פעילה אפרו-אמריקאית לזכויות האזרח שייסדה את תנועת Me Too בשנת 2006.
בורק החלה להשתמש כאקט מודע ויזום בביטוי "גם אני", כדי לקדם מודעות חברתית לתופעה החברתית הנרחבת של הטרדות ותקיפות מיניות.
המונח התפתח לתנועה חברתית בשנת 2017 בעקבות חשיפת התעללויותיו המיניות של הארווי ויינסטין. מגזין טיים העניק לבורק, לצד פעילות חברתיות נוספות, את הכינוי "מפרת שתיקה", כחלק מהענקת פרס  איש השנה 2017 לקמפיין ME TOO.
במסגרת פעילותה החברתית, בורק נואמת בציבור ברחבי העולם ועומדת בראש עמותה אמריקאית בשם "בנות לשוויון מגדרי".
חיים מוקדמים והשכלה

בורק נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק, וגדלה באזור. כבר בנעוריה הפכה לאקטיביסטית ופעלה לשפר את חייהן של נערות צעירות מקהילות מוחלשות.
בורק נרשמה לאוניברסיטת אלבאמה סטייט ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת אובורן, שם סיימה תואר ראשון.
במהלך לימודיה, ארגנה מסיבות עיתונאים ואירועים חברתיים בנושא צדק חברתי, אנטי-גזענות וזכויות מיעוטים.
אקטיביזם > בנות למען שוויון מגדרי

בורק היא מנכ"לית בכירה בעמותת "בנות לשוויון מגדרי" הממוקמת בברוקלין. העמותה פועלת להעצמת נערות אפרו-אמריקאיות באמצעות קורסים ותוכניות פיתוח שונות.
אקטיביזם > Just Be בע"מ

בשנת 1997, בורק פגשה באלבמה נערה צעירה בשם עדן, שסיפרה לה שעברה התעללות מינית על ידי חבר של אמא. בורק סיפרה כי לא ידעה מה להגיד לנערה אותה לא פגשה שוב מעולם. אולם, לדבריה, בדיעבד, הצטערה שלא אמרה לה "גם אני."
בעקבות מפגש זה ומפגשים נוספים, בורק הגיעה להבנה שנערות צעירות צריכות סוג אחר של תשומת לב מזה לו נזקקים נערים בני גילן.
מקרה זה, לצד תקריות נוספות הובילו את בורק לייסד את Just Be, ארגון המקדם נערות בנות מיעוטים בגילאי 12–18.
בשנת 2006, בורק יסדה דף לארגון באתר מייספייס ובשנת 2007 הארגון זכה במענק.
אקטיביזם > תנועת Me Too

בשנת 2006, בורק יסדה את תנועת Me Too והחלה להשתמש בביטוי. זאת, כדרך להעלאת המודעות החברתית לשכיחות תופעת ההטרדות והתקיפות המיניות בחברה.
הביטוי התפתח לתנועה נרחבת יותר רק בשנת 2017. תרם לכך השימוש בהאשטג לצד האמירה "גם אני", כדי לציין את הטרדותיו המיניות של הארווי וויינסטין. בין האחראיות לתופעה, השחקנית אליסה מילאנו אשר השתמשה בביטוי שיצרה בורק ועודדה נשים להשתמש בביטוי "גם אני" לצד האשטג כדי לשתף בהטרדות ותקיפות מיניות אותן עברו.
הצטיינות ופרסים

2017:  "איש השנה" של מגזין טיים
2018: פרס רידנאור (Ridenhour) על הפגנת אומץ
הערות שוליים

↑  Meredith Worthen, Tarana Burke, Biography (באנגלית אמריקאית)
↑  Garcia, Sandra E. (2017-10-20). "The Woman Who Created #MeToo Long Before Hashtags". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-08-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649421005171  BIBSYS: 1615360582870  GND: 1241714711  LCCN: n2021003447  NKC: ola20231183960  SUDOC: 260437212  VIAF: 1631162368026225790000   WorldCat (עם VIAF): 1631162368026225790000
טביעת אצבעות גנטית

דוגמה לאנליזה גנטית של RFLP, באמצעות אלקטרופורזה בג'ל.
טביעות אצבע גנטיות הן סוגים שונים של פולימורפיזם ברצף הנוקלאוטידים של גנומים שונים, המאפשרים זיהוי של פרט על בסיס ייחודיות הרצף הגנטי שלו.
פולימורפיזמים גנטים אלו יכולים להיות SNP (Single nucleotide polymorphism; פולימורפיזם של נוקלאוטיד יחיד), RFLP (אנ') (Restriction fragment length polymorphism; פולימורפיזם של אורך קטעי חיתוך) הנוצרים כתוצאה משוני במספר ובסוגי אתרי מטרה של אנזים הגבלה, רצפים נשנים כגון VNTR (Variable number of tandem repeats; מספר משתנה של רצפים חוזרניים) ומיקרוסטלייט, גנום מיטוכונדרי ועוד.
שונות זו ברצף הDNA בין פרטים בחברה מאפשרת בניית פרופיל DNA ייחודי לפרט. טביעת האצבע הגנטית מהווה ראיה פורנזית חפצית ומאפשרת זיהוי יעיל ביותר של בני אדם, בין היתר עבור רשויות החוק.
פרופיל DNA

יצירת פרופיל DNA (באנגלית: DNA profiling) הוא תהליך שבו בוחנים תכונות ב-DNA של אדם, בהתאם לטביעות אצבע גנטיות ייחודיות כמו טביעות אצבעות. הטכניקה הומצאה על ידי סר אלק ג'פריס באוניברסיטת לסטר בשנת 1985.
פרופיל ה-DNA הוא כלי המסייע רבות בחקירות פליליות. משתמשים בבדיקת סמני DNA כדי להשוות בין פרופילים של חשודים ובין ראיות שנאספו בזירת הפשע (כגון: דגימות של דם, שיער, רוק או זרע), ולהעריך את הסבירות לכך שהחשודים היו מעורבים בפשע. טכניקה זו הובילה גם לכך שאנשים שהורשעו בעבר בפלילים נמצאו כעבור מספר שנים חפים מפשע לאחר שה-DNA שלהם לא תאם ל-DNA שנמצא בזירת הפשע.
השיטות הראשונות התבססו על ניתוח RFLP בעזרת לימוד קיטוע DNA. בהמשך עברו לשיטות אחרות שמתבססות על PCR.
יצירת פרופיל DNA משמשת גם בבדיקות שארות, לזיהוי גופות ובמחקר הגנאלוגי.
איסוף של דגימות DNA מהאוכלוסייה לצורך יצירת פרופיל DNA משתנה ממדינה למדינה בהתאם לחוקים המקומיים. במדינות מסוימות הוקמו מאגרים המכילים פרופילי DNA של כל האסירים.
משפחת כהן-סקלי

כהן סקַלִי היא משפחת כהנים המיוחסת לצדוק הכהן. מקורה מהעיר סביליה שבספרד והחל משנת 1480 התגוררו רוב בניה בדבדו אשר נקראה "עיר הכהנים" על שמם.
מקורות המשפחה

מקור משפחת כהן סקלי הוא בעיר סיביליה שבספרד, אשר בה היו קהילות ומשפחות כהנים רבות שגלו אליה עם חורבן בית שני. בסיביליה היה בית כנסת שרוב מתפלליו היו כהנים והיה מקודש מאוד. כמו כן, בבית הקברות העתיק בסיביליה, רוב המצבות נושאות שמות כהנים.
בעקבות גזירות קנ"א נדדו יהודים רבים לארצות צפון אפריקה, וביניהם קבוצה ממשפחת כהן סקלי. הם הגיעו למרוקו ועברו נדודים שונים, ולבסוף התיישבו בעיר דבדו.
אחת הדמויות הקדומות במשפחה המתועדות בספרים, היא רבי יעקב סקילי שחי במאה ה-14, ונחשב לתלמיד הרשב"א אותו הוא מכנה 'מורי'. הוא מוזכר בשו"ת הרא"ש (כלל ח, יג) כ'יעקב בן רבי חננאל', ועל פי ספריו חי ופעל בבבל ובאזור אגן הים התיכון.
העיר דבדו

העיר דבדו הייתה מקום מושבם העיקרי של בני משפחת הכהן סקלי החל משנת 1540 ואילך, ונקראה גם "עיר הכהנים" על שמם. אמנם, רבים מבני המשפחה יצאו לערים נוספות, וחלקים גדולים מהם הגיעו גם לקהיר ולדמשק.
מסורת העוברת בין בני משפחת כהן סקלי מספרת כי העיר הוקמה על ידי יהודי בשם דוד כהן-סקלי אשר כונה "רבי דבידו", ולימים היא נקראה על שמו.
בשנת 1780 שכנו בדבדו כ-700 משפחות כהן סקלי לצד מיעוט של משפחות שאינם כהנים כגון מרציאנו, בן גיגי, ענקונינה ועוד.
בשנת 1902 פרץ מרד בו חמארה, וכעבור שנה הוא כבש את דבדו. משפחת כהן סקלי הכירו בו כסולטאן, ומשפחת מרציאנו שמרה אמונים למלך עבד לעזיז. בו חמארה מינה את נגיד כהן סקלי למושל דבדו, מינוי שבוטל עם לכידת בו חמארה על ידי עבד הפיד ב-1909. בעקבות מאורעות המרד, רבים מבני משפחת כהן סקלי ותושבי דבדו ברחו לערים אחרות, ביניהם רבי אברהם הכהן צבאן.
ייחוסה של משפחת כהן סקלי

משפחת כהן סקלי נחשבת לבעלת ייחוס מבוסס, ממספר טעמים:
בני משפחת כהן סקלי גרו בקבוצה גדולה ובשכונה נפרדת בסיביליה, ולאחר מכן בעיר נפרדת בדבדו.
בעיר דבדו לא גרו לוויים (שיכולים היו להתערב יותר בקלות בכהנים) ורווחה אמונה שלוי שישהה בעיר יותר מ-12 חודש לא ישלים את שנתו.
רוב בני המשפחה נהגו להינשא לבנות כהנים ולשמור על ייחוסם אף בצד הנשים כדי למנוע תערובת.
מקור הכינוי 'סקלי'

לפירוש הכינוי סקלי ניתנו מספר טעמים:
הטעם המקובל והידוע, הוא ש"סקלי" עולה למניין "צדוק", היות שבני המשפחה מיוחסים לצדוק הכהן הגדול .
בסיביליה היה קו ייצור של חוטי זהב ייחודיים מאוד, אשר נקראו "סקלי סיביליאני". משפחת הכהנים כוונה בכך לרמז על ייחוסה העובר כחוט הזהב מדור לדור, עד לכהן הגדול אשר בבגדיו נשזר חוט זהב.
יש אומרים ששמה הערבי של סיציליה הוא סקילי, והשם מרמז על מקור המשפחה בטרם הגיעם לדבדו.
כינויים במשפחת כהן סקלי

היות שמשפחת כהן סקלי נשאה מאות בתי אב ולכולם היו שמות פרטיים דומים יחסית, התווסף לכל בית אב תת-כינוי, שאותו נשאו גם צאצאיו (עד שגם ענף זה גדל והתפצל לכינויים חדשים). הכינוי נוסף על פי מקור, מקצוע, תכונה וכדומה.
הכינויים הוותיקים הם: צבאן (ענף שהחל מרבי אהרן הכהן סקלי-צבאן, וממנו יצאו רבנים רבים לאורך השנים), בן-דאווד, דשיך, זאגורי, לבגדאדי, עקוש, בן זהור, דאר רזיגא. מתוך ענפים אלו צמחו עשרות ענפים נוספים, כל אחד וכינויו הוא.
אישים מפורסמים מהמשפחה

רבי יעקב סקילי - מחכמי ספרד במאה ה-14, תלמיד הרשב"א ומחבר ספר 'תורת המנחה'.
רבי שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר) – מוהרש"ך, אב בית דין ופוסק הלכה ורב העיר דבדו שבמרוקו.
רבי שלמה הכהן צבאן – הרש"ך, פוסק ומחבר ספרי הלכה, רב בערים דבדו, מזאגאן ואזמור, וראב"ד אוג'דא שבמזרח מרוקו. מחבר הספרים שו"ת לך שלמה, ויאסוף שלמה, דובב שפתי ישנים ועוד.
רבי אברהם הכהן צבאן – דיין, מורה הוראה, ראש ישיבת דבדו ורב העיר מלילייא שבמרוקו.
רבי דוד הכהן סקלי – הרד"ך, מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד.
רבי אברהם הכהן סקלי (נא"ה) – רב, דיין ופוסק הלכה, רב העיר תאזה ומחבר הספרים "ברית כרותה" ו"באר מים חיים".
רבי יעקב הכהן סקלי - אב"ד ורבה של טבריה בראשית המאה העשרים.
רבי שלמה הכהן זאגורי – דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה". חתנו של הרב דוד הכהן סקלי.
הרב שמעון כהן סקלי - רב מוסדות "בית מוריה" בבאר שבע
הרב ציון כהן - רב העיר אור יהודה ומ"מ רב העיר רחובות
אבי כהן סקלי – מנכ"ל משרד התפוצות
לקריאה נוספת

רבי שלמה הכהן צבאן, ויחל שלמה – יחס העיר דבדו, ירושלים תשי"ט
אליהו רפאל מרציאנו, קהילת יהודי דבדו – אילן יוחסין, הוצאת יהודה כהן, ירושלים תשנ"ח
אליהו רפאל מרציאנו, עיר הכהנים דבדו, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים תשע"ב
אליהו רפאל מרציאנו, אבני קדש – בית העלמין של דבדו, הוצאת המחבר, ירושלים תשנ"ז
הערות שוליים

↑  אברהם שלום פרידברג, קורות היהודים אשר בספרד, ורשה תרנ"ג, עמ' 67: "והיה כאשר נכבשה עיר ממלכת יהודים (ירושלים) והמנצחים חילקו ביניהם שלל אדם. והנה עלו בגורלו של אספיאן יושבי חלק העיר ירושלים שבו גרו צאצאי מלכי בית דוד והכהנים משרתי בית ה'. ויחדיו הובאו באוניות למדינת אנדלוסיה בערים קורדובה, גראנדה, שיביליה, מורסיה..."
1 2  נחום סלושץ, דבדו עיר ואם בישראל, מאסף סופרי א"י, תל אביב ת"ש
↑  רבי שלמה הכהן צבאן, יחס דבדו, עמ' ב'.
↑  רבי יהודה בן עטר, זכות אבות, פיסא תקע"ב, עמ' נ"ד
↑  רבי דוד הכהן סקלי, שו"ת קריית חנה דוד, חלק א', ירושלים תרצ"ה, דף קכ"ב
↑  אליהו רפאל מרציאנו, קהילת יהודי דבדו, הוצאת יהודה כהן, ירושלים תשנ"ח, עמ' 20
↑  ריאיון עם ר' דוד כהן, מרווה לצמא, גיליון 2065, עמ' 17
↑  כך גם מעיד רבי דוד כהן סקלי בקונטרס תולדות הד"ך, המצורף לספר לך דוד תרצ"ו
↑  אליהו רפאל מרציאנו, דבדו עיר הכהנים, הוצאת הספרייה הספרדית, ירושלים, תשע"ב, עמ' 42
1 2  משה הכהן, ברית כהונה, אבן העזר ח"א, גרבא תש"ח, דף כ"ג
↑  הרב ישראל כהן, בהתאסף גיליון ט"ז, ירושלים: איגוד עמלי התורה, תשפ"א
↑  רבי שלמה הכהן צבאן, ויחל שלמה – יחד העיר דבדו
↑  ספר נפת צופים לרבי פתחיה ברדוגו.
↑  מקור השם כהן סקילי, באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
↑  אליהו רפאל מרציאנו, קהילת יהודי דבדו – אילן יוחסין, ירושלים תשנ"ח, עמ' 18
↑  ראו כאן
העיר דבדו כיום
אגנס מרטין

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1912 מקלין, קנדה 
 פטירה:  16 בדצמבר 2004 (בגיל 92) טאוס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ושינגטון המערבית  טיצ'רס קולג'  אוניברסיטת ניו מקסיקו 
 תקופת הפעילות:  1950–2004 (כ־54 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, מינימליזם 
 הושפעה על ידי:  דאואיזם, ג'ספר ג'ונס, אלסוורת' קלי, רוברט ראושנברג 
 יצירות ידועות:  With My Back to the World, Red Bird, Harbor Number 1, Fiesta, Mountain I 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2005)  המדליה הלאומית לאומנויות (1998)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
אגנס ברניס מרטין (באנגלית: Agnes Bernice Martin,‏ 22 במרץ 1912 – 16 בדצמבר 2004) הייתה ציירת אמריקאית בסגנון מופשט (אבסטרקט) אקספרסיבי. בשנת 1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות בארצות הברית.
קורות חיים > חיים אישיים

מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר. מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו. בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס. היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92.
קורות חיים > קריירה מקצועית

בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה. בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו. כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים. בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה. לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס.
ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק. קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים. ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור. בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו". בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש. כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה.
בשנת 1958 לראשונה הציגה את עבודותיה בתערוכה אישית. מאז היא השתתפה בתערוכות אישיות וקבוצתיות רבות. היא הציגה מספר פעמים בביאנלה של ונציה. בשנת 2017 עבודות שלה הוצגו בתערוכה שהתקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית Making Space: Women Artists and Postwar Abstraction. בנוסף למרטין בתערוכה זו הוצגו עבודות של לי קרסנר, הלן פרנקנטלר, גגו ואמניות בולטות נוספות.
קורות חיים > פעילות מקצועית

בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט. אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק. בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק. בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל. בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות. בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה.
זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית. בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית.