stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטגוטיטאן
גודל > הערכות במאמר (2017)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
ממדים וגדלים
| מאפיין | גודל ביחידות מטריות | גודל ביחידות בריטיות/אמריקאיות |
| אורך | 37 מטר | 122 רגל |
| משקל | 69 טון = 69,000 ק"ג | 76 טון קצר |
| גובה | 15 מטר | 50 רגל |
| גובה בכתפיים | כ-6 מטר | כ-20 רגל |
איור גודלו של פטגוטיטאן, בהתבסס על המאמר מ-2017
גודל > השוואת גדלים מול זאורופודים נוספים

בעת גילויו, תואר הפטגוטיטאן (שכונה עד אוגוסט 2017 בשם "הטיטאנוזאור" מאחר שטרם ניתן לו שם מדעי) כדינוזאור ובעל החיים היבשתי הגדול ביותר שנתגלה אי-פעם. במאמר המדעי שפורסם ב-9 באוגוסט 2017 הוערכו ממדיו של פטגוטיטאן במשקל של כ-69 טון ואורך של כ-37 מטר. לשם השוואה, עבור ארגנטינוזאורוס - הדינוזאור הגדול ביותר בעולם שידוע מחומר מאובנים סביר - הערכת המשקל היא בין 70 ל־100 טון והערכת האורך היא 36–40 מטר. עם זאת, בעיתונות ובאתרי מדע פופולרי מיהרו להכתיר את הפטגוטיטאן כ"בעל החיים הגדול ביותר שהלך על פני האדמה", וחלק ציינו שעד אז החזיק בשיא הארגנטינוזאורוס.
עם זאת, מספר פלאונטולוגים חלקו על קביעה זו. ראשית, ההערכות על משקלו ואורכו של הארגנטינוזאורוס גדולות במקצת מאלה של הפטגוטיטאן, אך ההבדל ביניהן קטן מאוד ויכול להיות תוצאה של מרווחי שגיאה בהערכות. שנית, הפלאונטולוגים הסתמכו על השוואת מאובנים בין הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן, בעיקר עצם הירך (femur) ומספר חוליות מעמוד השדרה. עצם הירך של פטגוטיטאן הייתה קטנה (גובהה 238 ס"מ) ודקה (היקפה קטן מ-110 ס"מ) יותר מזו של הארגנטינוזאורוס (גובה 250 ס"מ והיקף 118 ס"מ), דבר שמצביע על כך שפטגוטיטאן כנראה לא היה גדול יותר מהארגנטינוזאורוס. לדברי הפלאונטולוג ד"ר מאט ודל, עד שיימצאו מאובנים שלמים יותר כל מה שניתן לומר הוא ששלושת הדינוזאורים הגדולים ביותר (נכון ל-2017) הם הארגנטינוזאורוס, הפוארטזאורוס והפטגוטיטאן, כולם בערך באותו גודל (עד כדי מרווחי שגיאה), ושארגנטינוזאורוס הוא עדיין הדינוזאור הגדול ביותר לפי השוואת גודלי המאובנים שנמצאו (עצם הירך ואחת החוליות).
השוואת גודלו של פטגוטיטאן (בכחול כהה) עם זאורופודים ענקיים נוספים. הארגנטינוזאורוס בצבע ירוק בהיר, וכן השוואה לדינוזאורים גדולים אחרים (למעלה).
איור השוואתי של גדלי דינוזאורים מפורסמים מ-5 ענפים שונים (למעלה) והשוואה של גדלי הדינוזאורים הגדולים ביותר - הזאורופודים (למטה).
 מקרא ומפתח מינים:      ארגנטינוזאורוס,      פטגוטיטאן,      פוארטזאורוס,      אלמוזאורוס,      זאורופוסידון,      סופרזאורוס,      אפטוזאורוס,      שאנטונגוזאורוס,      סטגוזאורוס,      אנקילוזאורוס,      ספינוזאורוס,      טירנוזאורוס,      טריצרטופס.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
שלושת הדינוזאורים הגדולים ביותר
| שם | שם מדעי | איור | אורך מרבי | משקל (הערכת מקסימום) | משקל (הערכה עדכנית) | חומר המאובנים |
| ארגנטינוזאורוס | Argentinosaurus |  | 36–40 מטר | 70–100 טון מטרי | 70–83 טון מטרי | סביר |
| פטגוטיטאן | Patagotitan |  | 37 מטר | 77 טון מטרי | 69 טון מטרי | טוב |
| פוארטזאורוס | Puertasaurus |  | 30–40 מטר | 80–100 טון מטרי | 60–70 טון מטרי | חלקי |
ראו גם: דינוזאורים • זאורופודה • טיטאנוזאוריה
פלאוביולוגיה

פטגוטיטאן היה זאורופוד ענק בעל צוואר וזנב ארוכים וגוף מסיבי. הוא הלך על 4 רגליים מוצקות דמויות עמודים, שתמכו בגופו הכבד. הוא היה צמחוני וזלל כמות אדירה של צמחייה מדי יום. הגנתו העיקרית מפני טורפים הייתה גודלו הרב.
פטגוטיטאן חי בקרטיקון עליון, כ־100–95 מיליון שנה לפני זמננו, במה שהיום פטגוניה. לצד מאובני הדינוזאורים נמצאו מאובנים של עצים, בהם גזעים מאובנים. מכך הסיקו המדענים שפטגוטיטאן חי ביערות שופעים שבהם היו עצים בגובה של כ־15 מטרים. פטגוטיטאן היה גבוה מספיק בשביל להרים את צווארו ולאכול מצמרות העצים.
המאובנים שנמצאו הורכבו מקבוצה של 7 פרטים, שחלקם עדיין היו בתהליכי גדילה. דבר זה מרמז שהם חיו במשפחות או בעדרים קטנים. כל השבעה מתו כנראה באסון טבע ובכך הפך אתר מותם ל"בית קברות פלאונטולוגי". לצד מאובני הפטגוטיטאנים נמצאו 57 שיניים חדות של התרופוד הטורף, טירנוטיטאן, שהיה טורף על בבית גידול זה בתקופתו. הטירנוטיטאנים כנראה ניזונו מפגרי הזאורופודים העצומים, שכן כנראה לא העזו לתקוף עדר ובו פרטים בגודל מלא.
גילוי ומאובנים

המאובנים נתגלו לראשונה ב־2011 על ידי בעל חווה חקלאית בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה, באזור מדבר לה־פלצ'ה, 250 ק"מ מערבית לטרלאו. הוא הודיע למוזיאון הפלאונטולוגי המקומי. צוות בראשות חוזה לואיס קרבז'ידו (Jose Luis Carballido) ודייגו פול (Diego Pol) ניהל את החפירה בסיומה נתגלו 150 עצמות שהרכיבו 7 דינוזאורים. הפלאונטולוגים נדהמו מגודלם של המאובנים והכריזו על תגליתם ב־16 במאי 2014. לדבריהם, המאובנים נשתמרו במצב טוב מאוד. כדי להמחיש את גודל המאובנים, הם פרסמו שאורך עצם הירך (femur) היה 2.4 מטר.
המאובנים שנתגלו כוללים חוליות מעמוד השדרה הגבי, קצת מחוליות הצוואר והזנב, צלעות, חלק מאגן הירכיים, חלק מעצמות הגפיים בהן עצם הירך ועצם השכם. כמות המאובנים שנתגלו ושלמותם גדולים ביחס לטיטאנוזאורים ענקיים אחרים שנתגלו, ולכן פטגוטיטאן נחשב לדינוזאור הגדול ביותר שידוע מחומר מאובנים טוב (חומר המאובנים של ארגנטינוזאורוס חלקי יותר ולא מוגדר כ"טוב" אלא רק כ"סביר").
ב־2016 הוצב שחזור של השלד בתצוגה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק. אורך השלד כ־37 מטר (122 רגל) והוא היה כה ארוך עד שהוא אפילו לא נכנס בשלמותו לאולם הגדול ביותר במוזיאון וחלק מהצוואר שלו "גלש" לחדר נוסף. השלד הוא יציקה מפיברגלאס של העצמות המקוריות. מאחר שלדינוזאור לא היה עדיין שם מדעי בעת הצבתו הוא כונה שם בפשטות "הטיטאנוזאור".
בקיץ 2018 הוצב שחזור של השלד במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
תמונה פנורמית של השלד שבתצוגה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע
ראו גם

ארגנטינוזאורוס
פוארטזאורוס
זאורופודה
הערות שוליים

1 2 3 4 5  José L. Carballido, Diego Pol, Alejandro Otero, Ignacio A. Cerda, Leonardo Salgado, Alberto C. Garrido, Jahandar Ramezani, Néstor R. Cúneo, Javier M. Krause. A new giant titanosaur sheds light on body mass evolution among sauropod dinosaurs. doi:10.1098/rspb.2017.1219.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link).
1 2 3  ד"ר מאט ודל, Don’t believe the hype: Patagotitan was not bigger than Argentinosaurus, אתר SVPOW,‏ 9 באוגוסט 2017,
Some further thoughts on Patagotitan אתר SVPOW,‏ 10 באוגוסט 2017.
↑  במדידות הרשמיות שתוארו במאמר מ־2017 נרשם כי אורך עצם הירך הוא 238 ס"מ והיקפה נע בין 101 ל־110 ס"מ.
↑  World's biggest dinosaur skeleton unveiled in New York, הגארדיאן.
השוואת גודלו של פטגוטיטאן (בכחול כהה) מול דינוזאורים ענקיים נוספים.
איור של פטגוטיטאן והשוואה לבן אדם
הבדיחה המצחיקה בעולם

| מערכון מ"מונטי פייתון" |
| --- | --- |
 מספר מערכון:  1
 מספר עונה:  1
 שפה:  אנגלית
 
הבדיחה המצחיקה בעולם (באנגלית: The Funniest Joke in the World) הוא מערכון פופולרי של מונטי פייתון מתוכנית הטלוויזיה "הקרקס המעופף". הוא הופיע לראשונה בפרק הראשון של הסדרה, ומאוחר יותר גם בסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי". המערכון עוסק בבדיחה כה מצחיקה שהיא הורגת מצחוק את כל מי ששומע אותה. המערכון מסופר (כנהוג בסדרה) בצורת כתבה דוקומנטרית, כאשר חלק מאירועי הסיפור מוסברים על ידי קריין, וחלקם מוסברים על ידי כתב חדשות בשטח, המראיין דמויות שונות.
עלילה

במערכון המקורי, הבדיחה נכתבת בערך בשעה 11:00, על ידי ארנסט סקריבלר (Scribler, באנגלית: "משרטט"), מחבר בדיחות, אשר נהרג רגעים ספורים לאחר מכן. לאחר מותו, אימו נכנסת, מגלה אותו על הרצפה, קוראת את הבדיחה, ומתה אף היא. לאחר מכן, כתב חדשות מספר שהמשטרה סגרה את המתחם ובלש מהסקוטלנד יארד עומד להיכנס לבית ולנסות להוציא את הבדיחה. השוטר נעזר במוזיקה עגמומית המנוגנת ברקע ובקינתם של שאר השוטרים כדי להישאר רציני, אך זה לא מספיק כנגד הבדיחה, והשוטר מוצא את מותו.
תוך זמן מה, הצבא הבריטי החל להראות עניין בפוטנציאל הבדיחה כנכס קרבי. במהלך החורף של שנת 1943, מתרגמים צבאיים עבדו על המרת הבדיחה לגרמנית, כדי שתשמש נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה. למען ביטחונם, כל מתרגם עבד רק על מילה אחת (אחד המתרגמים, שנחשף לשתי מילים, אושפז לכמה שבועות), ובינואר של אותה השנה, הבדיחה הייתה מוכנה לשימוש כך שרק חיילי האויב יוכלו להבין אותה.
ב-8 ביולי 1944 נעשה שימוש בבדיחה לראשונה נגד האויב בשדה הקרב ביערות ארדן. היחידה הבריטית, תחת אש מצד הגרמנים, מקריאה בקול את הבדיחה מפתק, ומתוך הסבך נופלים חיילי האויב ומתים (נאמר שהבדיחה הייתה חזקה פי 60,000 מהבדיחה שהייתה לבריטניה לפני המלחמה). כעת עובר המערכון לשבוי בריטי הנחקר על ידי קציני גסטאפו, במטרה לגלות את תוכן הבדיחה. השבוי נמלט על ידי כך שהוא נכנע ומספר לשוביו את הבדיחה, והם מתים לאחר מכן. בסתיו 1944, בפנמינדה, הגרמנים ניסו גם הם לפתח בדיחה. בדצמבר הבדיחה הייתה מוכנה ושודרה באנגלית לבריטים ברדיו, עם תוצאות מרשימות פחות. בשלב זה, זה כבר לא שינה, כי ב-1945 המלחמה הסתיימה.
לאחר תום המלחמה, "לוחמת בדיחות" נאסרה בוועידת ז'נבה, והעותק האחרון של הבדיחה נקבר בברקשייר בשנת 1950 תחת המצבה "יד לבדיחה האלמונית" ("To the unknown joke").
תוכן הבדיחה

הקהל לא נחשף לגרסה האנגלית המקורית של הבדיחה, אבל כן שומעים אותה נאמרת בגרמנית כמה פעמים במהלך המערכון, מה שהוביל לניסיונות לתרגם אותה על ידי מעריצים. למשך תקופה מסוימת, אם משתמש היה מנסה לתרגם את הבדיחה מגרמנית בגוגל תרגום, האתר היה מחזיר "שגיאה" כחלק מהבדיחה (אנ'). היו הרבה ניסיונות ותיאוריות לגבי משמעות הבדיחה, אבל המשמעות הגרמנית שלה היא ככל הנראה בין ג'יבריש לגרמנית משובשת מאוד (ייתכן שזה משום שהמתרגמים לא תקשרו זה עם זה ותרגמו מילים בנפרד).
ניסוח הבדיחה בגרמנית הוא: "Wenn ist das Nunstück git und Slotermeyer? Ja! Beiherhund das Oder die Flipperwaldt gersput!"
הערות שוליים

↑  Translating Monty Python's Killer Joke
ג'ויס קארי

| --- | --- |

לוחית זיכרון לג'ויס קארי בדרי
 לידה:  7 בדצמבר 1888 דרי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 במרץ 1957 (בגיל 68) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Arthur Joyce Lunel Cary 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  מכללת קליפטון, טריניטי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 צאצאים:  טריסטרם קארי, מייקל קארי, George Anthony Cary 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1941) 
 
ארתור ג'ויס לונל קארי (באנגלית: Arthur Joyce Lunel Cary;‏ 7 בדצמבר 1888, דרי – 29 במרץ 1957, אוקספורד), הידוע בשם ג'וֹיס קֶרִי, היה סופר אנגלו-אירי (אנ') ופקיד קולוניאלי. הרומנים הבולטים ביותר שלו כוללים את "מיסטר ג'ונסון (אנ')" ואת "מפי הסוס (אנ')". שני הספרים תורגמו לעברית.
ראשית חייו והשכלה

ארתור ג'ויס לונאל קארי נולד ב-1888 בבית סבו וסבתו, שהיה מעל בנק בלפסט (Belfast Bank) ברחוב שיפקוואי (Shipquay) בדרי באלסטר, הפרובינציה הצפונית באירלנד. משפחתו היו בעלי מטעים באינישאוון (אנ') הסמוך, חצי אי בחוף הצפוני של מחוז דניגול, גם הוא באלסטר, מאז השנים הראשונות של יישוב אלסטר (אנ') בתחילת המאה השבע-עשרה. עם זאת, המשפחה איבדה במידה רבה את נכסיה באינישאוון בחופים המערביים של לוך פויל (אנ') לאחר חקיקת חוק הקרקעות האירי (אנ') של שנת 1882. המשפחה התפזרה ולקארי היו דודים ששירתו בגבול חיל הפרשים של ארצות הברית (אנ') ובמשטרה הרכובה הצפון-מערבית (אנ') הקנדית. רוב בני משפחת קארי הגיעו לבריטניה הגדולה. ארתור קארי, אביו, עבר ללונדון ב-1884 והוכשר כמהנדס. לאחר מכן התחתן עם שרלוט ג'ויס, בתו הבכורה של ג'יימס ג'ון ג'ויס (James John Joyce), מנהל בנק בלפסט בדרי, באוגוסט 1887 והם התיישבו בלונדון. אימו נפטרה מדלקת ריאות באוקטובר 1898.
לאורך כל ילדותו, בילה קארי קיצים רבים בבית סבתו בצפון אירלנד ובבית קרומוול באנגליה, ביתו של דוד רבא, ששימש בסיס לכל קלאן קארי. חלק מתקופה זו מתואר בספר הזיכרונות הבדיוני "House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) וברומן Castle Corner ("הפינה בטירה", 1938) - כלומר, טירת קארי, אחד מהנכסים האבודים של משפחתו באינישאוון שבאלסטר. אף על פי שקארי זכר את ילדותו במערב אלסטר בחיבה וכתב עליה ברגש רב, הוא התבסס באנגליה למשך שארית חייו. תחושת העקירה והרעיון ששלוות החיים עלולה להיות מופרעת בכל רגע אפיינה את קארי ומשפיעה רבות על כתיבתו. הוא היה ילד חולני. הוא סבל מהתקפי אסתמה, שחזרו שוב ושוב לאורך חייו, והיה כמעט עיוור בעין אחת, מה שגרם לו להשתמש במונוקל כשהיה בשנות העשרים לחייו. קארי התחנך בקליפטון קולג' (אנ') בבריסטול, אנגליה, שם התגורר בפנימייה של בית דקיינס (Dakyns House). אימו נפטרה בתקופה זו, והותירה לו ירושה קטנה ששימשה לו כבסיס כלכלי עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1906 קארי נסע לפריז, כשהוא נחוש להיות אמן. לאחר שגילה שהוא זקוק להכשרה טכנית יותר, קארי למד אמנות באדינבורו. עד מהרה הוא הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל להיות יותר מצייר מדרגה שלישית והחליט ליישם את שאיפותיו האומנותיות בספרות. הוא פרסם כרך של שירים שלפי התיאור של עצמו מאוחר יותר היה "די גרוע", ולאחר מכן התחיל ללמוד בטריניטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד. שם הוא התיידד עם סטודנט עמית ג'ון מידלטון מארי (אנ') והכיר למארי את פריז בחופשה משותפת. הוא הזניח את לימודיו וסיים את לימודיו באוקספורד עם תואר בדרגה הנמוכה ביותר.
ניגריה ותחילת הכתיבה

בחיפוש אחר הרפתקאות, עזב קארי ב-1912 לממלכת מונטנגרו ושירת כסניטר של הצלב האדום במהלך מלחמות הבלקן. קארי שמר ואייר רשמים של חוויותיו שם, "Memoir of the Bobotes" ("זיכרונות הבובוטים", 1964), שפורסם רק לאחר מותו.
כשחזר לבריטניה בשנה שלאחר מכן, קארי חיפש משרה עם תוכנית קואופרטיב חקלאי אירי, אך הפרויקט נכשל לגמרי. כשהוא מאוכזב ומאמין שחסרה לו השכלה שתספק לו עמדה טובה בממלכה המאוחדת, קארי הצטרף לשירות הפוליטי הניגרי. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת עם גדוד ניגרי שנלחם במושבה הגרמנית קמרון. הסיפור הקצר "Umaru" ("אומארו", 1921) מתאר תקרית מתקופה זו שבה קצין בריטי מזהה את האנושות המשותפת המחברת אותו לסמל האפריקאי שלו.
קארי נפצע בקרב על הר מורה בשנת 1916. הוא חזר לאנגליה בחופשה והציע נישואים לגרטרוד אוגילבי (Gertrude Ogilvie), אחותו של חבר, שאחריה חיזר במשך שנים. שלושה חודשים לאחר מכן, קארי חזר לשירות כקצין קולוניאלי, והשאיר את גרטרוד בהריון באנגליה. קארי כיהן בכמה תפקידים בניגריה, כולל זה של השופט והקצין המנהל בבורגו (Borgu). הוא החל את שירותו האפריקאי כקצין מחוז (אנ') קולוניאלי סטריאוטיפי, נחוש בדעתו להביא סדר לילידים, אבל בסוף שירותו, גברה בו ההבנה שהניגרים אנשים שחייהם קשים.
ב-1920 קארי ריכז את האנרגיות שלו באספקת מים נקיים וכבישים לחיבור בין כפרים מרוחקים לעולם הגדול. חופשה שנייה הותירה את גרטרוד בהריון עם בנם השני. היא התחננה בפני קארי לפרוש מהשירות הקולוניאלי, כדי שיוכלו לחיות יחד בבריטניה. קארי חשב שזה בלתי אפשרי מסיבות כלכליות, אבל ב-1920 הוא יצר קשר עם סוכן ספרותי וחלק מהסיפורים שכתב בזמן שהותו באפריקה נמכרו ל-The Saturday Evening Post (אנ'), כתב עת אמריקאי, ופורסמו תחת השם תומאס ג'ויס (Thomas Joyce). הכנסה נוספת זו הייתה תמריץ מספיק לקארי להתפטר מהשירות הניגרי והוא וגרטרוד רכשו בית למשפחתם הגדלה באוקספורד ברחוב פארקס (אנ') מול הפארקים האוניברסיטאיים (אנ') (מסומן כיום בשלט כחול). נולדו להם ארבעה בנים, ביניהם המלחין, טריסטרם קארי (אנ'), ועובד המדינה, סר מייקל קארי (אנ').
כסופר בשנות ה-30

קארי עבד קשה על התפתחותו כסופר, אך הצלחתו הכלכלית הקצרה הסתיימה במהרה כשה-Saturday Evening Post החליט שסיפוריו הפכו ל"ספרותיים" מדי. קארי עבד על רומנים שונים ועל מחזה, אבל שום דבר לא נמכר, ועד מהרה המשפחה נאלצה לקלוט דיירי משנה. מצוקתם החמירה כשהשפל הגדול חיסל את ההשקעות שסיפקו להם הכנסה, ובשלב מסוים המשפחה השכירה את ביתה והתגוררה עם בני המשפחה. לבסוף, בשנת 1932, הצליח קארי לפרסם את "Aissa Saved" ("איסה ניצל"), רומן ששאב מניסיונו הניגרי. הספר לא היה מוצלח במיוחד, אבל מכר יותר מהרומן הבא של קארי, "An American Visitor" ("מבקר אמריקאי", 1933), אף על פי שהספר הזה זכה להצלחה ביקורתית מסוימת. "The African Witch" ("המכשפה האפריקאית", 1936) הצליחה קצת יותר, ומשפחת קארי הצליחה לחזור לביתם.
אף על פי שאף אחד משלושת הרומנים הראשונים של קארי לא הצליח במיוחד מבחינה ביקורתית או כלכלית, הם יותר ויותר שאפתניים ומורכבים. ואכן, "המכשפה האפריקאית" (1936) כה עשיר בתקריות, דמויות ואפשרות נושאית שהוא מעמיס יתר על המידה על המבנה שלו. קארי הבין שעליו למצוא דרכים חדשות לגרום לצורה הסיפורית להעביר את רעיונותיו. בשובו מספרד המליץ ג'ורג' אורוול על קארי למועדון הספרים הליברלי (Liberal Book Club), שביקש מקארי להכין עבודה המתארת את רעיונותיו על חופש וחירות, נושא בסיסי בכל הרומנים שלו. התוצאה יצאה לאור בתור "Power in Men" ("כוח בבני אדם, 1939) [לא השם שנתן קארי לספר], אבל המוציא לאור קיצץ בצורה רצינית בכתב היד ללא אישורו של קארי, והוא היה מאוד לא מרוצה מהספר. כעת קארי שקל טרילוגיה של רומנים המבוססים על הרקע האירי שלו. "Castle Corner" ("הפינה בטירה",1938) לא הצליח וקארי נטש את הרעיון. אחרי זה הגיע רומן אפריקאי אחרון, "Mister Johnson" ("מיסטר ג'ונסון", 1939), שנכתב כולו בזמן הווה. אף על פי שנחשב כיום כאחד הרומנים הטובים ביותר של קארי, הוא נמכר בזמנו בצורה גרועה. אבל ל-"Charley Is My Darling" ("צ'ארלי הוא יקירי", 1940), על צעירים עקורים בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה קהל קוראים רחב יותר, וספר הזיכרונות "A House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) זכה בפרס ג'יימס טייט בלק (אנ') לרומן הטוב ביותר.
שנותיו אחרונות

קארי כתב אז את יצירותיו הגדולות כשהוא בוחן שינויים היסטוריים וחברתיים באנגליה במהלך חייו. הטרילוגיה הראשונה ("Herself Surprised" ("בעצמה מופתעת") - 1941, "To Be a Pilgrim" ("להיות עולה לרגל") - 1942, ו"מפי הסוס (אנ')" - 1944) סוף סוף סיפקה לקארי הכנסה סבירה, ו"מפי הסוס" נותר הרומן הפופולרי ביותר שלו. הפמפלט של קארי "The Case for African Freedom" ("הנימוק לחירות אפריקאית", 1941), שיצא לאור כחלק מסדרת הספרים "Searchlight Books" של אורוול, משך תשומת לב, ובמאי הסרט ת'ורולד דיקינסון (אנ') ביקש את עזרתו של קארי בפיתוח תסריט לסרט מלחמה המתרחש בחלקו באפריקה. ב-1943, בעת כתיבת "מפי הסוס", קארי נסע לאפריקה עם צוות צילום כדי לעבוד על הסרט "גברים משני עולמות (אנ')".
קארי נסע להודו ב-1946 בפרויקט של סרט שני עם דיקינסון, אבל המאבק נגד הבריטים לעצמאות לאומית הפך את עשיית הסרט לבלתי אפשרית, והפרויקט נזנח. "The Moonlight" ("אור הירח", 1946), רומן על קשייהן של נשים, סיים תקופה ארוכה של יצירתיות אינטנסיבית עבור קארי. גרטרוד סבלה מסרטן והתפוקה שלו הואטה לזמן מה. גרטרוד מתה בזמן פרסום "A Fearful Joy" ("שמחה מפוחדת", 1949). קארי היה כעת בשיא תהילתו והונו. הוא החל להכין סדרה של הערות מקדימות לפרסום מחדש של כל יצירותיו במהדורה סטנדרטית בהוצאת מייקל ג'וזף (Michael Joseph).
הוא ביקר בארצות הברית, שיתף פעולה בעיבוד בימתי של "מיסטר ג'ונסון", והציעו לו תואר במסדר האימפריה הבריטית, שלו הוא סירב. בינתיים, הוא המשיך לעבוד על שלושת הרומנים המרכיבים את הטרילוגיה השנייה ("Prisoner of Grace" ("אסיר החסד") - 1952, "Except the Lord", "מלבד הלורד" - 1953, ו-"Not Honour More" ("לא כבוד יותר" - 1955). בשנת 1952, לקארי היו כמה בעיות שרירים שאובחנו במקור כבורסיטיס (אנ') ("דלקת האמתחת"), אך ככל שצוינו תסמינים נוספים במהלך השנתיים הבאות, האבחנה שונתה לזו של טרשת אמיוטרופית צידית (הידועה כמחלת לו גריג (ALS) באמריקה הצפונית). שיתוק ניווני והדרגתי שהיה סופני. מכיוון שכוחותיו הפיזיים הלכו ונחלשו, קארי נאלץ להיות קשור לעט בידו וזרועו נתמכת בחבל כדי לכתוב. לבסוף, הוא פנה להכתבה עד שלא היה מסוגל לדבר ואז הפסיק לכתוב לראשונה מאז 1912. כתיבת יצירתו האחרונה, "The Captive and the Free" ("השבוי והחופשי", 1959), הכרך הראשון של טרילוגיה מתוכננת על דת, לא הסתיימה כאשר נפטר ב-29 במרץ 1957, בן 68.
מורשת

הוא מינה את חברתו הקרובה ויני דאווין (אנ') למוציאה לפועל הספרותית שלו, והיא פיקחה על העברת ספרייתו לספרייה הבודליינית, פרסמה לאחר מותו כמה יצירות לא גמורות ותמכה בחוקרים שחקרו את כתביו. היא גם כתבה את הערך של קארי במילון הביוגרפיה הלאומי (אנ').
מבחר כתבים

Aissa Saved (1932)
An American Visitor (1933)
The African Witch (1936)
Castle Corner (1938)
Power in Men (1939)
Mister Johnson (1939)
Charley is My Darling (1940)
A House of Children (1941)
Herself Surprised (1941)
The Case for African Freedom (1941)
To Be a Pilgrim (1942)
The Horse's Mouth (1944)
Marching Soldier (1945)
The Moonlight (1946)
A Fearful Joy (1949)
Prisoner of Grace (1952)
Except the Lord (1953)
Not Honour More (1955)
Art and Reality (1958)
The Captive and the Free (1959)
Spring Song and other Stories (1960)
Memoir of the Bobotes (1964)
Selected Essays (1976), ed. Alan Bishop
מבחר כתבים > תרגומים לעברית

מפי הסוס – תרגמה אופירה רהט, הוצאת כתר, 1985
מיסטר ג'ונסון – תרגם עופר שור, ספרית פועלים, 2002
לקריאה נוספת

Tobias Döring. 1996. Chinua Achebe und Joyce Cary. Ein postkoloniales Rewriting englischer Afrika-Fiktionen. Pfaffenweiler, Germany. ISBN 978-3825500214.
Lardner, John (4 בפברואר 1950). "Art and Roguery by the Thames [review of The Horse's Mouth]". The New Yorker. 25 (50): 88–90. {{cite journal}}:  (עזרה)
Leithauser, Brad (12 ביוני 1986). "Out of Exile". The New York Review of Books. 33 (10). {{cite journal}}:  (עזרה)[examines much of Cary's work]
Malcolm Foster Joyce Cary: A Biography, 1968, Boston: Houghton-Mifflin, Boston
Alan Bishop "Gentleman Rider: a biography of Joyce Cary", 1988, Michael Joseph ISBN 0 7181 2330 1
Mahood, M. M. (1964). Joyce Cary's Africa. London: Methuen.
הערות שוליים

↑  "Joyce Cary profile at". Nndb.com. 14 במאי 1925. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Joyce Cary profile". Britannica.com. 29 במרץ 1957. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  בתיה גור, פקיד צעיר שהופך את חייו לרומנסה, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2002
↑  Muirhead, J.A.O., "Clifton College Register" ref no 6138: Bristol; J.W Arrowsmith for Old Cliftonian Society; April 1948
↑  "Joyce Cary profile at". Irelandseye.com. נבדק ב-28 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Dave Kuhne (1999). African Settings in Contemporary American Novels. Vol. 193 de Contributions in Afro-American. Greenwood Publishing Group. p. 21. ISBN 978-0-313-31040-9.
↑  George Woodcock (1983). Twentieth Century Fiction. Springer. p. 136. ISBN 978-1-349-17066-1.
↑  Winners of the James Tait Black Prize for Fiction, listed by year of publication ed.ac.uk
↑  Kelly, Edward H. (1971). "The Meaning of 'The Horse's Mouth.'". Modern Language Studies. 1 (2): 9–11. doi:10.2307/3194254. JSTOR 3194254.
↑  Barbara Fisher (1988). Joyce Cary Remembered: In Letters and Interviews by His Family and Others. Rowman & Littlefield. p. 248. ISBN 978-0-389-20812-9.
↑  Story: Davin, Winifred Kathleen Joan
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273062105171  PLWABN: 9810581447205606  BIBSYS: 90058025  BNE: XX819676  BnF: cb12040277d (data)  CANTIC: a10934595  CiNii: DA01674101  GND: 118519387  ICCU: BVEV006103  ISNI: 0000 0001 1060 5589  LCCN: n80056987  LNB: 000173855  NDL: 01057169  NKC: xx0003913  NLA: 35026383  NSK: 000004944  NTA: 068905238  SELIBR: 180494  SNAC: w63t9tc9  SUDOC: 028599551  Trove: 799994  VcBA: 495/320123  VIAF: 46778083   WorldCat (עם VIAF): 46778083
דר שפיגל

| --- | --- |


 תדירות:  שבועון 
 מו"ל:  Spiegel-Verlag 
 מייסד:  רודולף אוגשטיין 
 עורך ראשי:  רודולף אוגשטיין 
 תאריכי הופעה:  4 בינואר 1947 – הווה (78 שנים)
 שפה:  גרמנית 
 מערכת:  המבורג 
 מדינה:  גרמניה 
 ISSN:  0038-7452, 2195-1349
 www.spiegel.de
 
שער הגיליון הראשון של "דר שפיגל"
שער גיליון "דר שפיגל" משנות האלפיים. כתוב: "מי מושל בגרמניה?", ובמגן: "קואליציה גדולה חד-שנתית".
דר שפיגל (בגרמנית: Der Spiegel, "המַרְאָה") הוא שבועון חדשות גרמני רב השפעה ואחד הגדולים מסוגו באירופה. "דר שפיגל" יוצא לאור בהמבורג ומדי שבוע מופצים 840,000 עותקים שלו.
אתר החדשות בשם "דר שפיגל" (אנ') עלה לאינטרט באוקטובר 1994 ובו נכתבים מאמרים בגרמנית ואף באנגלית.
היסטוריה > הקמת העיתון

המהדורה הראשונה של המגזין של "דר שפיגל" יצאה לאור בהאנובר ב-4 בינואר 1947. קדמה לה הופעה של שבועון בשם Diese Woche ("השבוע הזה"), שמומן בידי כוחות הכיבוש הבריטיים בגרמניה הבתר מלחמתית.
כעבור כמה שבועות, ולאחר שהתגלעו סכסוכים עם הבריטים, נמסרה משרת העורך הראשי לרודולף אוגשטיין (שהוכר ב-2000 על ידי מכון העיתונות הבינלאומי כאחד מחמישים גיבורי חופש העיתונות העולמית), ושם העיתון שונה ל"דר שפיגל". אוגשטיין החזיק במשרתו כעורך ראשי מן המהדורה הראשונה ועד למותו ב-7 בנובמבר 2002.
הבעלות על העיתון החליפה ידיים כמה פעמים במרוצת השנים, אך אוגשטיין החזיק בנתח שליטה בו במשך רוב קיומו. בשנת 1974, הוא שינה את מבנה הנהלת העיתון והפך את עובדי העיתון לבעלי מניות בו. עובדים בעלי ותק של שלוש שנים רשאים להפוך לשותפים בעיתון ולהשתתף בהנהלתו כמו גם ברווחיו.
מאז שנת 1952, למערכת העיתון בניין משלה בחלקה הישן של העיר המבורג.
היסטוריה > פרשיות ושערוריות

ל"דר שפיגל" יצאו מוניטין כעיתון הפועל לחשיפת שחיתויות פוליטיות, כמו גם של מחולל שערוריות, שבזכותם כונה בשנותיו הראשונות: "רובה הסער של הדמוקרטיה". כבר בשנת 1950 נאלץ הבונדסטג להורות על חקירה בעקבות כתבה ב"דר שפיגל" אשר חשפה כי כמה מחברי בית הנבחרים הסכימו, בתמורה לשוחד, לתמוך בהפיכת בון לבירת גרמניה המערבית (במקום פרנקפורט).
בשנת 1962 התפרסמה הפרשייה אשר ביססה את המוניטין של העיתון כלוחם למען הדמוקרטיה והידועה בשם "פרשיית דר שפיגל". העיתון פרסם כתבה שתיארה את מצב המוכנות הרעוע של הבונדסוור. לאחר הפרסום, הורה שר ההגנה השמרני פרנץ יוזף שטראוס על חקירה נגד מערכת "דר שפיגל", שבמסגרתה פשטה המשטרה על משרדי המערכת. רודולף אוגשטיין, כמו גם עורכים אחרים של העיתון, נעצרו והואשמו בבגידה. מחבר הכתבה קונראד אלרס נעצר בספרד. במהרה התברר כי הניסיון להעמיד לדין את עיתונאי "דר שפיגל" היה ללא בסיס, והפרסום הביא בעקבותיו חילופי תפקידים נרחבים בממשלתו של הקנצלר קונראד אדנאואר. שטראוס, שר ההגנה, נאלץ להתפטר. הניסיון לנקוט בצעדים כנגד העיתונאים שפרסמו את הכתבה נתפס כמתקפה גסה על חופש העיתונות. במהלך השנים המשיך העיתון לצבור מוניטין בחשיפת פרשיות פוליטיות נוספות, תוך מתן דגש על מלחמה בשחיתות שלטונית, פרשה מרכזית נוספת הייתה פרשת פליק (אנ') בה הייתה מעורבת משפחת פליק, אחת הבולטות בתחום הפחם והפלדה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה הסתבכה וחלק מאנשיה נשפטו בחשד לביצוע פשעי מלחמה.
בשנת 2009 הגיש הסאטיריקן הישראלי, גיל קופטש תביעה לפיצוי בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שהשבועון פרסם כתבה שבה שולב תצלום של קופטש כנאצי.[דרושה הבהרה]
בדצמבר 2018 פיטר השבועון את קלאס רלוציוס, עיתונאי בכיר, לאחר שהתברר שב-14 כתבות שפרסם במהלך השנים נכללו פרטים שבדה.
סגנון

"דר שפיגל" דומה בסגנונו ובצורתו לשבועוני חדשות אמריקנים כמו טיים וניוזוויק, אך מצטיין בכתבות ארוכות יותר ומעמיקות יותר, הדומות יותר לסגנון העיתונאות הבריטי.[דרוש מקור] הוא נודע בגרמניה בזכות שפתו הייחודית והאקדמית ובזכות אורכו, החריג בהשוואה לשבועונים אחרים. מהדורה טיפוסית של "דר שפיגל" עשויה להקיף כמאתיים עמודים, ורק כשליש מהם פרסומות.