כלכלת אתיופיה
הִיסטוֹרִיָה

המשאבים של אתיופיה אפשרו למדינה, בניגוד לרוב מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, לשמור על קשרים עם שאר העולם במשך מאות שנים. מאז ימי קדם, סוחרים אתיופים החליפו זהב, שנהב, מושק, עורות של חיות בר במלח ומוצרי יוקרה (כגון משי וקטיפה). עד סוף המאה ה-19, הפך הקפה לאחד מהגידולים הרווחיים ביותר של אתיופיה. באותה תקופה, רוב המסחר זרם לאורך שני נתיבי סחר מרכזיים, שניהם הסתיימו בדרום-מערב הרחוק באזור קפא-ג'ימה. משם, מסלול אחד הלך צפונה למציווה דרך גונדר ואדווה, השני לאורך עמק נהר אווש עד הרר ואז לברברה או זיילה בים האדום.
למרות עושרה הרב, אתיופיה הפסיקה להיות מדינת סחר לאחר נפילת אקסום. רוב האתיופים בזו לסוחרים, והעדיפו במקום זאת להתחקות אחר הלוחמים והכוהנים שהיו מעין מנהיגי ציבור במדינה. לאחר ביסוס דריסת הרגל במדינה, הפכו הסוחרים היוונים, הארמנים והערבים למתווכים הכלכליים בין אתיופיה לשאר העולם. ערבים התיישבו גם בפנים הארץ ולבסוף שלטו בכל הפעילות המסחרית למעט מסחר זעיר.
כשכיבוש אתיופיה הסתיים ב-1941, האיטלקים השאירו מאחוריהם מדינה שהמבנה הכלכלי שלה היה בדומה לזה שכבר היה קיים במשך מאות שנים. חלו כמה שיפורים בתחום התקשורת, בתחום בניית הכבישים, ונעשו ניסיונות להקים כמה תעשיות קטנות ולהכניס חקלאות תעשייתית, במיוחד באריתריאה, שאיטליה כבשה מאז 1890. אבל השינויים האלה היו מוגבלים. כאשר רק חלק קטן מהאוכלוסייה לקחה חלק בכלכלת הכסף, הסחר כלל בעיקר סחר חליפין. העבודה בשכר הייתה מוגבלת, היחידות הכלכליות היו עצמאיות במידה רבה, סחר החוץ היה זניח, ושוק הסחורות המיוצרות היה קטן ביותר.
במהלך שנות ה-40 המאוחרות ושנות ה-50, מרבית מהכלכלה נותרה ללא שינוי. הממשלה מיקדה את מאמצי הפיתוח שלה בהרחבת המבנה הבירוקרטי והשירותים הנלווים. רוב החקלאים עיבדו חלקות אדמה קטנות או רעו בקר. שיטות חקלאות מסורתיות ופרימיטיביות סיפקו לאוכלוסייה רמת חיים קיומית. בנוסף, עמים נוודים רבים גידלו בעלי חיים וחיו בתנועה עונתית באזורים יבשים יותר. המגזר החקלאי צמח מעט, והמגזר התעשייתי ייצג חלק קטן מכלל המשק.
בתחילת שנות החמישים, הקיסר היילה סלאסי הראשון (שלט בשנים 1930 - 1974) חידש את הקריאה למעבר מכלכלת קיום לכלכלה אגרו-תעשייתית. כדי לבצע משימה זו, אתיופיה הייתה זקוקה לתשתית לניצול משאבים, בסיס חומרי לשיפור תנאי החיים, ושירותי בריאות, חינוך, תקשורת ושירותים טובים יותר. מרכיב מרכזי במדיניות הכלכלית החדשה של הקיסר היה אימוץ תוכניות פיתוח בניהול מרכזי.
תוכנית החומש הראשונה (1957–1961) ביקשה לפתח תשתית חזקה, במיוחד בתחבורה, בנייה ותקשורת, כדי לקשר בין אזורים מבודדים. תוכנית החומש השנייה (1962–1967) סימנה את תחילתה של תוכנית בת 20 שנה לשינוי הכלכלה החקלאית ברובה של אתיופיה לאגרו-תעשייתית. תוכנית החומש השלישית (1968–1973) ביקשה גם היא להקל על רווחתה הכלכלית של אתיופיה על ידי העלאת ביצועי הייצור והאגרו-תעשייתיים. אולם, בניגוד לקודמותיה, התוכנית השלישית ביטאה את נכונות הממשלה להרחיב את ההזדמנויות החינוכיות ולשפר את החקלאות האיכרים.
במהלך תוכנית החומש הראשונה, התוצר הלאומי הגולמי (GNP) גדל בשיעור שנתי של 3.2 אחוזים, בניגוד לתחזית של 3.7 אחוזים, והצמיחה במגזרים כלכליים כמו חקלאות, ייצור וכרייה לא הצליחה לעמוד במדד הלאומי של יעדי התוכנית. ועדת התכנון מעולם לא העריכה את הביצועים של תוכנית החומש השנייה ותוכנית החומש השלישית, בעיקר בגלל מחסור בכוח אדם מקצועי ומוסמך. עם זאת, על פי נתוני הרשות הסטטיסטית המרכזית של ממשלת אתיופיה, במהלך התקופה 1960/61 עד 1973/74 הכלכלה אכן השיגה צמיחה כלכלית מתמשכת. בין השנים 1960 ל-1970, למשל, אתיופיה נהנתה מקצב צמיחה שנתי של 4.4 אחוזים בתוצר המקומי הגולמי לנפש. יחסית לשכנותיה, הביצועים הכלכליים של אתיופיה היו מעורבים.
בתחילת שנות ה-70, כלכלת אתיופיה לא רק החלה לצמוח אלא גם החלה להתגוון לתחומים נוספים כמו ייצור ושירותים. עם זאת, שינויים אלו לא הצליחו לשפר במידה ניכרת את חייהם של רוב האתיופים. כ-80 אחוזים מהאוכלוסייה היו חקלאים למחיה שחיו בעוני משום שהשתמשו ברוב ההכנסה שלהם מייצור דל לתשלום מיסים, דמי שכירות, תשלומי חובות ושוחד.
מהפכת 1974 הובילה להלאמה ולארגון מחדש של הכלכלה האתיופית. לאחר המהפכה, ניתן לראות את כלכלת המדינה כאחת שעברה ארבעה שלבים. מהפך פוליטי פנימי, סכסוך מזוין ורפורמה מוסדית רדיקלית סימנו את תקופת המהפכה של 1974-1978. הצמיחה הייתה צמיחה כלכלית מועטה; במקום זאת, צעדי ההלאמה של הממשלה והאקלים הפוליטי המאוד לא יציב גרמו למכה כלכלית במגזרים כמו חקלאות וייצור. כתוצאה מבעיות אלו, התמ"ג גדל בשיעור שנתי ממוצע של 0.4 אחוז בלבד.
בשלב השני (1978–1980), הכלכלה החלה להתאושש כאשר הממשלה החלה לבסס את כוחה ויישמה רפורמות מוסדיות. חשוב יותר, תנאי הביטחון והאבטחה השתפרו ככל שהאיומים הפנימיים והחיצוניים שככו. התמ"ג צמח בקצב שנתי ממוצע של 5.7 אחוזים.
בשלב השלישי (1980–1985) המשק חווה נסיגה. בשנת הכספים האתיופית (EFY) 1982/83,ניתן לראות את צמיחת התמ"ג בירידה. גם הייצור ירד, והחקלאות הגיעה לשלב משבר, במיוחד עקב בצורת שהובילה לרעב נרחב.
בתקופה הרביעית (1985–1990) המשיכה הכלכלה לדשדש. גם התמ"ג והמגזר התעשייתי גדלו בתקופה זו, והתמ"ג גדל בשיעור שנתי ממוצע של 5 אחוזים. עם זאת, ההשפעות המתמשכות של הבצורת של 85–1984 פגעו בהישגים הללו ותרמו לקיפאון הכולל של הכלכלה.
מאז 1991, ממשלת אתיופיה החלה בתוכנית של רפורמה כלכלית, הכוללת הפרטת מפעלי מדינה ורציונליזציה של הרגולציה הממשלתית. בעוד התהליך עדיין נמשך, הרפורמות משכו השקעות זרות ישירות.
לשנת 2015, לאתיופיה יש 2,700 מיליונרים, מספר שהכפיל את עצמו מאז 2007. הונם הוא בעיקר נישות מובנות של דמי שכירות כלכליים (בנקים, מכרות וכו') ללא השקעה במגזרים מבניים ואסטרטגיים (ייצור תעשייתי, תשתיות וכו'). עושר זה אינו אמור לתרום לפיתוח כלכלי ואינו מהווה מקור לתחרות מול תאגידים רב-לאומיים מערביים.
ממשלת אתיופיה מגבירה את מאמציה למשוך משקיעים זרים, במיוחד במגזר הטקסטיל. כעת הם יכולים לייבא את המכונות שלהם ללא מכס, ליהנות מפטור ממס לעשר שנים, דמי שכירות נמוכים בהרבה ממחירי השוק, וכמעט חינם בשימוש במים וחשמל. מותגים גדולים ביססו את עצמם בארץ, כמו Decathlon, H&M ו-Huajian. חברות אלו נהנות גם מכוח עבודה זול, עם שכר חודשי של כ-35 יורו. לבסוף, הסכמי סחר בין אתיופיה לאיחוד האירופי מאפשרים להם לייצא ללא מכס.