הונים
תרבות ותרבות חומרית > תורת לחימה

דרך לחימתם של ההונים לא השתנתה רבות מאז הפעם הראשונה בה התנגשו קבוצות-פשיטה הוניות עם חילות מצב רומאיים על גדות הדנובה ובמשך 70 השנים שחלפו מאז עד לקרב המכריע של המישורים הקטלוניים. גדודים של פרשים רכובים היו עמוד השדרה ורובו המכריע של הצבא ההוני. טקטיקות הלחימה הוכתבו על ידי כלי הנשק ואלו לא השתנו כלל, פרט לשימוש בהם ובעיקר בחרבות ובשריון רומאיים שככל הנראה נאספו כשלל משדות הקטל. לקראת שיאה של האימפריה ההונית, נוספו לצבא ההוני גדודים של בני ברית, כגון גותים ואלאנים, ויחידות של עריקים או שבויים מהצבאות הרומאיים שהביאו איתם יכולות מיוחדות ובעיקר לחימת-מצור וידע של בניית מכונות-מצור.
המקור העיקרי למידע על לחימת ההונים נובע מכתבי אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס, שבתורו קיבל אותו מלוחמים גותים. אלה ציינו בפניו את צעקות הקרב מחרישות האזניים ואת מהירות תנועתם בעת התקפה. הגותים לא ידעו לומר דבר על המבנה הפוליטי או חברתי של ההונים. הם ציינו אמנם כי ההונים פעלו במסגרת קבוצות מאורגנות, אך לא ידעו לספר האם קבוצות אלו כללו בני קלאן או שבט אחד, או שנקבצו אד הוק בעת הפלישה. טקטיקות התקיפה של ההונים לא היו שונות כלל ועיקר מטקטיקות של לוחמים-נוודים אחרים שמקורם בערבות והן כללו מטח של חצים בשלב ראשון של ההתקפה, קרב פנים אל פנים ולעיתים קרובות שימוש בתרגיל הטקטי של נסיגה מדומה.
הנורמה של חיים בערבות היא חיים על המינימום ההכרחי וייצור עצמי של המוצרים לצריכה. לצורך השגת מוצרים נוספים, נזקקו ההונים למגע עם שבטים או מדינות באמצעות מסחר או פשיטות. ההונים היו עניים יותר, ללא מערכת קשר ותיאום, ועם ציוד וכלי נשק נחותים מחיילים של האימפריה, אך לצידם עמדה הניידות הגבוהה שלהם ויכולתם לגייס באחת את כל האוכלוסייה של הגברים הלוחמים – תוצאה של המבנה הפשוט של הצבא ההוני: כל זכר מגיל 15 ועד 50 היה פרש-לוחם, שבעיתות שלום עסק ברעייה או צייד ובעת מלחמה הצטרף לקבוצת פושטים. קבוצה מסוג זה מנתה כ-1,000 פרשים, כאשר הגברים הזקנים נותרו מאחור עם הנשים והילדים. כך יכלו קבוצות וגדודי פשיטה קטנים יחסית לגבור על חברות חקלאיות או עירוניות, שמספר תושביהן גבוה בהרבה. שילוב של עצמאות כלכלית וניידות גבוהה הפך את הצבא ההוני לכוח יעיל.
ההונים נלחמו על גב סוסים ואמיאנוס מַרְקֶלִינוּס מציין כי הם "דבוקים לסוסיהם שהם קשוחים אבל מכוערים, הם יושבים על הסוסים כמנהג נשים וכך הם מבצעים את המשימות שלהם". הסופר-וטרינר הרומאי וגטיוס מתאר את הסוס ההוני כחיה קשוחה שחיה מחוץ לאורווה – הוא במרעה כל ימות השנה ומורגל בתנאי מזג אוויר קשים – ומדרג אותו כמספר אחד ברשימת סוסי המלחמה. הוא מתאר את הסוס ההוני כסבלני, עמיד בפני קשיי קור ורעב, שקט ונושא פצעי מלחמה ללא בעיות. ההונים היו פרשים בחסד-עליון ואיש הכנסייה סידוניוס אפולינאריס השווה אותם לקנטאור והוסיף: "הרוכב [ההוני] דבק בסוסו, אפשר לחשוב שהאדם והסוס מחוברים יחדיו. [פרשים בכל] עם אחר רוכבים על גב סוס, ההונים חיים שם [על גב הסוס]".
ההונים רכבו ללא שימוש בדורבנות והאיצו בסוסים בעזרת שוט רכיבה שידיות שלהם נמצאו בקברים רבים. אף על פי שלא נמצאו כל שרידים או עדויות לשימוש בארכופים, יכולת השליטה הייחודית שלהם בסוסים והיכולת לירות בקשת תוך כדי רכיבה, עשויות להצביע על שימוש בהם על ידי ההונים. מחקר נוסף מעלה תאוריה כי בתקופתו של אטילה הגיעה הערבה ההונגרית לקצה היכולת שלה לתמוך במרעה של סוסים מחד ומאידך ההונים התמודדו מול צבאות רומאיים גדולים ומאומנים יותר. כתוצאה מכך, נסמך הצבא ההוני יותר ויותר על חיילים רגלים, חלקם מהשבטים הגרמאניים מבני בריתו וחלקם חיילים הונים. לפי התאוריה, חייל הרגלים הפך למרכיב מרכזי בצבא ההוני במהלך הקרבות בגאליה ב-451 ובאיטליה 452. משהשתנה הרכב הכוחות, היה לרומאים, שהצטיינו בלוחמת-רגלי, קל יותר להתמודד מול ההונים ולגרום להם לאבדות משמעותיות ואף להטות את הכף כנגד היתרון ההוני בלחימת פרשים.
על פי המקורות הרומאיים, ההונים השתמשו בעגלות-משא ששימשו גם כמקום מגורים נייד בעת הנדודים. המשפחות התגוררו בהן וגידלו ילדים ואיתם יצאו למלחמה. כאשר ההונים נסוגו משדה הקרב של המישורים הקטלוניים, הם גידרו את המחנה שלהם בעגלות המשא ובמספר תיאורים כתוב כי הם נשאו בעגלות את שלל ביזתם. ההשערה היא שמדובר בשני סוגי עגלות: גדולות וכבדות למגורים ועגלות קלות לעתות מלחמה, כפי שהיה נהוג בשבטים נודדים "ברברים" אחרים.
הקשת הייתה הנשק המועדף והעיקרי של ההונים. הם ירו תוך כדי רכיבה מהירה ותמרונים, כשהם מכוונים למטרות משני צדדי הסוס בעת שהם תוקפים או נסוגים ויכלו להמשיך ולירות בקשת באותה יעילות כאשר הם רצים על הקרקע. מתוך ממצאים ארכאולוגיים שנאספו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, הצליחו חוקרים לשחזר את הקשת ההונית, שהייתה קשת רפלקס מורכבת שאורכה כמטר וחצי, הצלע העליונה של הקשת הייתה גדולה יותר מזו התחתונה, הגמישה יותר. ליבת הקשת הייתה עשויה עץ ועל גבה גידים והייתה מחוזקת בשבעה לוחות של קרן, שני לוחות שמקשיחים את ה"אזניים" ושלושה לוחות שמקשיחים את מקום האחיזה בקשת. המיתר קבוע דרך קבע לחריץ מרובע באוזן הקשת של הצלע הגדולה והחריץ באוזן הצלע הקצרה מעוגל ונקשר בלולאה. קשתות מורכבות נבנו על ידי בוני קשתות מומחים בתהליך ארוך ומורכב טכנית, המעיד כי להונים היו את כל הכלים והידע הטכני לייצר קשתות מאיכות מעולה. קשתות אלו, משנשברו, הפכו לחסרות ערך ונטמנו בקברים כמנחות קבורה. נשק נוסף ששימש את ההונים בהצלחה רבה מגב הסוס היה הפלצור, אותו היו משליכים על יריבים על מנת להפיל אותם מהסוס או לגרור אותם על הקרקע. הפלצור לא היה בשימוש ההונים בלבד ויש עדויות כי הסקיתים, האלאנים הסרמטים ואחרים עשו בו שימוש תכוף.
הלוחמים ההונים היו חמושים בחרב בעלת להב אחד (בניגוד לחרב הפיפיות ששימשה את הרומאים), שאורכה כחצי מטר ורחבה כ-4 ס"מ ושימשה בקרבות הפנים-אל-פנים בשלבים האחרונים של הקרב. החרב, שכמותה נמצאו בקברים רבים בערבה ההונגרית והרי הקרפטים, ידועה כחרב סאקס (Langsax) ובמהלך המאה החמישית שימשה לא רק את ההונים, אלא גם לוחמים משבטים גרמאניים ובתקופה מסוימת גם חיילים ביזנטים.