stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרון גלס
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת

בתחילת הפרק השביעי של הסדרה "קגני ולייסי" גלס החליפה את השחקנית מג פוסטר בתפקיד חוקרת המשטרה כריסטין קגני. בשנת 1991 היא נישאה למפיק הסדרה ברני רוסנזווינג שבמהלך היכרותם הראשונה היה נשוי לעוזרת הפקה בשם ברברה קורדי.
רוסנזווינג יצר את סדרת הדרמה של חברת CBS " רוזי אוניל" (1990-1992) במיוחד בשביל גלס, ששיחקה בסדרה זו את התפקיד הנשי הראשי (רוזי אוניל) . גלס, שהייתה מועמדת ל-5 קטגוריות לפרס אוסקר וזכתה ב-2 מתוכן על תפקידה ב"קגני ולייסי" זכתה בעוד 2 פרסי אמי על תפקידה בסדרה.
בשנת 1995 קיבלה השחקנית כוכב משלה בשדרת הכוכבים בהוליווד.
בשנת 1998 זכתה לשחק בסרט דוקומנטרי על איין ראנד בשם "A Sense of Life", של יוצר הסרטים מייקל פקטון. הסרט זכה במועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. בשנים 2000-2005 גלס גילמה עובדת מסעדה בשם דבורה (דבי) נובוטני בסדרת הדרמה החדשנית ועטורת השבחים "הכי גאים שיש".
בשנת 2006, הופיעה בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC ‏"The State Within". שנה לאחר מכן היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "Burn Notice" של חברת "USA Network".
בשנת 2008 הצטרפה גלס לצוות הסדרה "ניפ/טאק" בה היא מגלמת את דמותה של קולין רוז, סוכנת שחקנים מרושעת. עבור תפקיד זה מועמדת גלס לפרס אמי לשנת 2008 בקטגוריה "שחקנית טובה בסדרת דרמה".
בשנת 2023 השתתפה במותחן הפעולה "הסוכן" (אנ') לצד פירס ברוסנן וג'יימס קאן.
פרסים

1985: פרס Q – השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1986: פרסי אמי – הופעה יוצאת מכן הכלל בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1986: פרס גלובוס הזהב – הופעה הטובה ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית (קגני ולייסי)
1986: פרס Q – השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1987: פרסי אמ – הופעה יוצאת מכן הכלל בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1987: פרס Q – השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1988: פרס Q – השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (קגני ולייסי)
1991: פרס גלובוס הזהב – הופעה הטובה ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית (המשפט של אמי אוניל)
פילמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. פרק.
מחוזות האיים המלדיביים

מבחינה מנהלית האיים המלדיביים הייתה מחולקים ל-7 מחוזות (Province). החל משנת 2010 היא מחולקת ל-17 אטולים ו-4 ערים בעלי מעמד נפרד. שמותיהם של האטולים הם למעשה ראשי התיבות של שמותיהם המקוריים בשפת הדיבהי, משום שהשמות המקוריים קשים להגייה בפי זרים המגיעים למדינה.
מפת מחוזות המלדיביים
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | קוד מקוצר | קוד מלא | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה   נכון ל-2022 | שטח |
| A | HA | Haa Alif | הא אליף | דידהו | Thiladhunmathi Uthuruburi | 14,623 | - |
| Q | GDh | Gaafu Dhaalu | גאפו דאלו | טינדו | Huvadhu Atholhu Dhekunuburi | 12,758 | - |
| C | Sh | Shaviyani | שאביאני | פונאדהו | Miladhunmadulu Uthuruburi | 13,698 | - |
| D | N | Noonu | נונו | מאנאדהו | Miladhunmadulu Dhekunuburi | 12,503 | - |
| E | R | Raa | ראה | אונגופרו | Maalhosmadulu Uthuruburi | 17,581 | - |
| F | B | Baa | באה | אידפושי | Maalhosmadulu Dhekunuburi | 10,631 | - |
| G | Lh | Lhaviyani | לביאני | נאיפרו | Faadhippolhu | 8,992 | - |
| H | K | Kaafu | קאפו | טולוסדהו | Malé Atoll | 17,749 | - |
| U | AA | Alif Alif | אליף אליף | ראסדו | Ari Atoll Uthuruburi | 8,017 | - |
| I | ADh | Alif Dhaal | אליף דאל | מאחיבדו | Ari Atoll Dhekunuburi | 10,540 | - |
| J | V | Vaavu | וואבו | פלידו | Felidhu Atoll | 1,995 | - |
| K | M | Meemu | מאאמו | מולי | Mulak Atoll | 5,490 | - |
| L | F | Faafu | פאפו | מאגודו | Nilandhe Atholhu Uthuruburi | 4,869 | - |
| M | Dh | Dhaalu | דאלו | קודחובדו | Nilandhe Atholhu Dhekunuburi | 6,637 | - |
| N | Th | Thaa | טאה | ביימנדו | Kolhumadulu | 10,260 | - |
| O | L | Laamu | לאמו | פונדו | Haddhunmathi | 14,699 | - |
| P | GA | Gaafu Alif | גאפו אליף | ווילינגלי | Huvadhu Atholhu Uthuruburi | 9,190 | - |
| B | HDh | Haa Dhaalu | הא דאלו | קולחודופושי | Thiladhunmathi Dhekunuburi | 10,131 | - |
| R | Gn | Gnaviyani | גנביאני | פואמולקו | Fuvammulah | 9,177 | - |
| S | S | Seenu | סנו | חיטדו | Addu Atoll | 25,062 | - |
| T | - | - | מאלה | מאלה | Malé Atoll | 211,908 | - |
מרגיט טבאן

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1901 בקשצ'בה, הונגריה 
 פטירה:  3 בנובמבר 1978 (בגיל 77) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 תקופת הפעילות:  1928–1978 (כ־50 שנה)
 פרסים והוקרה:  פרס מונקאצ'י (1957) 
 צאצאים:  אישטוואן אנגל טבאן 
 
מרגיט טבאן (בהונגרית: Tevan Margit;‏ בקשצ'בה, 18 בינואר 1901 – בודפשט, 3 בנובמבר 1978) הייתה צורפת יהודייה-הונגרייה עטורת פרסים של פרס על שם מיהאי מונקאצ'י, זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול. היא בת למשפחת טבאן המפורסמת, בעלת דפוס טבאן ומוציא לאור. היא אמו של המעצב הגרפי אישטוואן אנגל טבאן. בעלה היה מיקלוש אנגל יליד בקשצ'בה גם הוא ב-3 במרץ 1901, שנרצח במחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-23 בפברואר 1945.
ביוגרפיה

מרגיט טבאן נולדה כאמור במשפחה יהודית, התשיעית מבין עשרת ילדיו של אדולף טבאן. היא למדה בבית הספר לאמנויות שימושיות במשך שנה אחת. אחר כך למדה במשך ארבע שנים אצל הצורפים המפורסמים של תקופתה, ריכרד זוט ופרנץ קיש. בין 1927 לבין 1928 עבדה בבית המלאכה לצורפות בשם "סטודיו ורטש ארפאד" (Vértes Árpád Stúdió). משנת 1928 עבדה כאמנית עצמאית. משנות ה-30 ואילך היה לה תפקיד בולט ביצירת עבודת מתכת הונגרית מודרנית, הנגישה להמונים ובכך עיצבה את תרבות האמנות השימושית במולדתה. בנוסף לאגרטלים וגביעים, היא הייתה הראשונה שיצרה קופסאות וקערות כחפצי מזכרות. החומרים האהובים עליה היו נחושת ופליז אדום (הפליז אינו זהה לנחושת או לברונזה. נחושת היא מתכת בעוד הפליז הוא סגסוגת של מתכות העשויה משני שלישים נחושת ושליש אחד אבץ למרות יחס זה עשוי להשתנות). טבאן נהנתה לעבוד גם עם בדיל וברונזה. תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה במוזיאון לאמנויות שימושיות ב-1981. ב-1988 התקיימה תערוכת הנצחה של האוסף שלה בעיר הולדתה.
אמנותה

"בעבודותיה המוקדמות, היא עיצבה את לוח המתכת בצורה פלסטית, בכוח כמעט פיסולי, ויתרה על הקישוטים ששירתו יותר, באופן אנוכי, את האמן במלאכת המתכת של התקופה. הבסיס לגישתה היה להצהיר על היופי הפנימי של החומר. העיטורים של חפציה הם - לרוב - מוטיבים פיגורליים בצורת תבליט (דמויות אדם, דמויות חיות), אותם יישמה לא פעם על יצירותיה בצורה של יציקות מתכת נפרדות. המוטיבים והדמויות הדקורטיביות שלה מעניקים לאובייקטים שלה קסם יוקרתי מיוחד, ותפיסתם הושפעה באופן משמעותי מהצורה הקומפקטית של הפיסול הרומנטי".
תערוכות > תערוכות יחיד

1981 • המוזיאון לאמנויות שימושיות, בודפשט (תערוכת זיכרון)
1988 • מוזיאון מיהאי מונקאצ'י, בקשצ'בה (תערוכת זיכרון)
1996 • גלריה לאנצהיד, בודפשט (עם בנה אישטוואן אנגל טבאן).
תערוכות > תערוכות קבוצתיות נבחרות

תערוכת אמנויות שימושיות, הסלון הלאומי, בודפשט
1932 • אגודת התרבות ההונגרית
1943 • סלון האמנות של מרכז העיר
1948 • תערוכה של 90 אמנים, הסלון הלאומי, בודפשט
1953 • התערוכה הלאומית הראשונה לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1953 • תערוכת אמנויות עממיות ואמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1956 • תערוכת אמנויות יפות ואמנויות שימושיות, סגד
1958 • תערוכה של אמניות הונגריות, היכל האמנות, בודפשט
1959 • התערוכה הלאומית הרביעית לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1960 • תערוכה בינלאומית של אמניות, היכל האמנות, בודפשט
1962 • מוזיאון קטונה יוז'ף, קצ'קמט
1963 • תערוכת אמנות שימושית, מוזיאון הרמן אוטו, מישקולץ
1965 • התערוכה הלאומית החמישית לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט
1967 • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, המכללה
1966 • תערוכת אמנות מודרנית, שאטוראליאויהיי
1969 • גלריית שלגוטריאן, שלגוטריאן • בית התרבות ההונגרית, פראג
1975 • תערוכת יובל לאמנויות שימושיות, היכל האמנות, בודפשט.
פרסים והוקרה

תעודת הכרה של Bp. Székesfóváros (1933)
תעודה הכרה של האגודה לאמנויות שימושיות (1936)
Diplôme ď Honneur בתערוכה העולמית של פריז (1937) לאמנות כנסייתית בינלאומית
מדליית כסף (טריאנלה, מילאנו, 1937)
תעודת התערוכה העולמית של ניו יורק (1939)
פרס מיהאי מונקצ'י (1957)
פרס האמן המצטיין (1962)
פרס האמן הדגול (1977)
ראו גם

אקוש קוצוג : עבודת מתכת הונגרית מודרנית (בודפשט, 1964)
Ákos Koczogh: Tevan Margit (Bp., 1977)
הקדמה - קטלוג (בודפשט, 1981)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון היוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Artportal
הערות שוליים

↑  Holocaust Survivors and Victims Database
1 2  Artportal
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128658258  ISNI: 0000 0001 0970 2701  LCCN: no2016080470  RKD: 354178  VIAF: 50285509   WorldCat (עם VIAF): 50285509
קריית עיריית ירושלים

| --- | --- |
 
בנייני מועצת העירייה, ההיסטורי בדרומה והחדש בצפונה
 מידע כללי
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′49″N 35°13′28″E﻿ / ﻿31.780231°N 35.224378°E﻿ / 31.780231; 35.224378
  (למפת ירושלים מוגדלת) קריית עיריית ירושלים(למפת ירושלים רגילה) קריית עיריית ירושלים(למפת ירושלים רגילה) קריית עיריית ירושלים(למפת ירושלים מוגדלת) קריית עיריית ירושלים
 
קריית עיריית ירושלים, הבנויה סביב כיכר ספרא וגן דניאל, הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 וקיבצה לתוכה את כל הפעילות של עיריית ירושלים שהייתה עד אז ממוקמת ב-32 מבנים שונים ברחבי העיר ירושלים. אתר קריית העירייה נבחר באמצע שנות ה-80 בשל מיקומו במרכז העיר, בין מזרחה ומערבה של העיר, בסמוך לעיר העתיקה של ירושלים ועל הרחוב הראשי ההיסטורי של העיר, רחוב יפו. גורם משמעותי בבחירת המקום היה הימצאותו של בניין עיריית ירושלים ההיסטורי במקום זה.
בשל מיקום זה, המצוי במרכז העיר, נשקלו שיקולים תכנוניים רבים במטרה לא לפגוע בצביון האדריכלי-היסטורי של האזור, ולאפשר שימוש פונקציונלי במבנים לכל צורכי העירייה. שיקולים אלה הביאו להגדרת מספר מבנים היסטוריים ששומרו ושופצו, ולהקמת שני מבנים מודרניים סביב שלוש כיכרות, שהעיקרית בהן היא כיכר ספרא המהווה כיכר מרכזית לכנסים. במסגרת השיפוץ נהרסו חלקים מגן דניאל, וכן נהרס בניין הקונסוליה הצרפתית ובמקומו נבנתה כיכר ספרא.
בספטמבר 2019, הוכרה הקריה על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, כאתר מורשת היסטורי.
בנייני עיריית ירושלים לאורך ההיסטוריה

עיריית ירושלים ישבה לאורך השנים בארבעה מבנים מרכזיים שונים (ובמבני משנה רבים).
בנייני עיריית ירושלים לאורך ההיסטוריה > בניין העירייה בתקופה העות'מאנית

עד אמצע המאה ה-19 לא היה בירושלים גוף מוניציפלי עירוני. קודם לאמצע המאה ה-19, פעלה בעיר ירושלים רק "מג'אלי אל אדארה" – מועצה מנהלתית מחוזית – הדרגה השנייה של הממשל המקומי העות'מאני (דרגה אחת מתחת למועצת הפלך – ה"מג'אלי עומומייה"). עבודות הבנייה בעיר נוהלו על יד מועצת הפלך ולרוב אף בהוראה ישירה של השלטון המרכזי העות'מאני. באמצע המאה ה-19 הוקמה בעיר, בהשפעת תפיסת השלטון המקומי הצרפתית, ה"מג'אליס בלדיאת" – מועצת העיר. למעשה, עיריית ירושלים הייתה אחת העיריות הראשונות שקמו באימפריה העות'מאנית. העירייה הוקמה בשנת 1867, ובראשה עמד רפדולו אסתריאדי אפנדי, המתורגמן של מושל ירושלים. מועצת העיר התכנסה בבניין הסראיה (שנבנה בשנת 1388), המצוי ברחוב עקבת א-תכייה, בסמוך לכניסה להר הבית.
בנייני עיריית ירושלים לאורך ההיסטוריה > יציאת בניין העירייה מחומות העיר העתיקה

עד אמצע המאה ה-19 התגוררו תושבי העיר ירושלים בתוך חומות העיר העתיקה. בעקבות ההקלות בחקיקה העות'מאנית, שנעשו בהשפעת מעצמות אירופה, החלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 רכישת אדמות ובנייה מסיבית מחוץ לחומות העיר העתיקה. מבנה המגורים הראשון מחוץ לחומות היה ביתו של הקונסול הבריטי ג'יימס פין באזור טלביה, ובהר ציון נבנה באותה עת גם בית הספר הפרוטסטנטי של הבישוף גובאט, בשנת 1856. במהלך עשור השנים שלאחר מכן נבנו מספר שכונות יהודיות: משכנות שאננים, מחנה ישראל ונחלת שבעה. בשנת 1874 החלה בניית מאה שערים ולאחריה השכונות נחלת צבי (1881), בית יוסף (1886), ובתי פרלמן (1887). במקביל לשכונות היהודיות, נבנו גם שכונות מוסלמיות מצפון לשער שכם ושער הפרחים. אזור שער יפו הפך למרכז המסחרי של העיר העתיקה, ובקרבתו נבנו בתי מלון (מלון פאסט), בנקים ומבני מסחר רבים. אוכלוסיית העיר גדלה מכ-2,000 תושבים בראשית המאה ה-19 ל-45,000 תושבים בסופה.
התפתחות העיר, גידול שטחיה והגידול במספר תושביה הביאו את העירייה להרחיב את פעילותה. בניין הסראיה לא הספיק למשרדי העירייה, והיא עברה בשנת 1896 לבניין שנבנה לצורך זה בפינת הרחובות ממילא ויפו. במבנה העירייה, שהיה מול מלון פאסט, היו חנויות בקומתו הראשונה, ודירות מגורים בקומתו העליונה. רק קומה אחת שימשה את העירייה, ובה שכנו מועצת העיר, המחלקה הטכנית להנדסה ומחלקת הניקיון. מבנה זה שימש גם את השלטון המנדטורי עד הקמת בניין עירייה ייעודי בשנת 1932 - הוא בניין העירייה ההיסטורי. מבנה העירייה בפינת הרחובות ממילא ויפו שימש את העירייה זמן קצר נוסף וכונה Ex Municipal Offices. בשנת 1946 נרכש הבניין על ידי חאג' דאוד אברהם, לצורך הריסתו ובניית בניין מסחרי במקום. הבניין נהרס במלחמת העצמאות.
בנייני עיריית ירושלים לאורך ההיסטוריה > בניין העירייה בתקופת המנדט הבריטי

תחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל היוותה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים. מעיר ספר הפכה העיר, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית, לעיר בירה. בנוסף, הביאו הבריטים לעיר נורמות מערביות של שלטון מקומי וניהול עירוני. צעדם הראשון של הבריטים בתחום זה היה לפזר את מועצת העיר העות'מאנית (בה היו 20 חברים, מהם רק שני נוצרים ויהודי אחד), ולמנות מועצה עירונית ובה שישה חברים (שני נוצרים, שני מוסלמים ושני יהודים).
שטחי בניין העירייה לא הספיקו למנהל העירוני הבריטי, שפעל על פי נורמות מודרניות. עיריית ירושלים, שבבעלותה היה המגרש בפינת רחוב יפו וכיכר צה"ל (שנקראה אז "כיכר אלנבי"), חיפשה מממן להקמת בניין עירייה מודרני. מממן זה נמצא בדמות בנק ברקליס אשר הסכים בשנת 1929 לממן את הקמת הבניין בסך 27,692 לירות ארץ ישראליות תמורת החכרת הקומה התחתונה של הבניין לבנק לתקופה של 30 שנה (מה-31 ביולי 1934 ועד ה-31 במרץ 1963). המבנה תוכנן על ידי האדריכל קליפורד הולידיי בסגנון בינלאומי.
עם גידולה של העיר נזקקה עיריית ירושלים למבנים גדולים יותר. ב-17 באוגוסט 1944 החליטה מועצת העיר על הקמת בניין עירייה חדש באזור גן בלומפילד (שנקרא אז "אזור ניקופוריה"), שבין מלון המלך דוד לבריכת הסולטאן. לצורך הקמת מבנה זה, ביקשה העירייה להפקיע מהכנסייה היוונית-אורתודכסית את השטח (ששוויו היה אז 600,000 ליש"ט). העירייה הכריזה על תחרות אדריכלים להקמת המבנה, אולם בשל המרי העברי הוקפאו התוכניות, ועיריית ירושלים שכרה את שטחי בניין הדואר הטורקי (שעמד בסמוך למלון פאסט, במקום בו עומד כיום מלון פנינת ירושלים).
בנייני עיריית ירושלים לאורך ההיסטוריה > בניין העירייה בתקופת מלחמת העצמאות ובתקופת ירושלים המחולקת

באפריל 1948 הקימו המוסדות הציוניים שבעיר, כחלק מההכנות לקראת הכרזת העצמאות והקמת מדינת ישראל, עירייה נפרדת עברית לעיר ירושלים. עירייה זו פעלה ממבנה ברחוב יפו מס' 68. בשל המצור על ירושלים ומלחמת העצמאות נשלטה ירושלים בשלטון צבאי ואת העיר ניהל למעשה המושל הצבאי של ירושלים, ד"ר דב יוסף. ב-17 בינואר 1949 כונסה לראשונה מועצת העיר העברית אשר דרשה מממשלת ישראל לספח את ירושלים ולהפכה לחלק ממדינת ישראל ואף לכונן בה את עיר הבירה של המדינה (שהייתה עד אז בתל אביב).
בין השנים 1949–1950 כיהן דניאל אוסטר כראש עיריית ירושלים, ובתקופת כהונתו המשיכה העירייה לשבת בבניין הנמצא ברחוב יפו 32. בשנת 1963 החליט ראש העירייה, מרדכי איש שלום שמועצת העיר ומשרדי ראש העיר ישובו לבניין עיריית ירושלים ההיסטורי שברחוב יפו 22. באותה עת, רק מועצת העיר ומשרדי ראש העירייה שבו לבניין. בשל גודלה של העיר והיקף השירותים הציבוריים שנדרשו, מרבית מחלקות העירייה פעלו ממבנים שונים ברחבי העיר.
בחלקה המזרחי של העיר פעלה העירייה, אשר מונתה על ידי השלטון הירדני, מהקומה התחתונה של בניין המצוי ברחוב דמטריוס הקדוש ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה. קומתו העליונה של הבניין, שהיה בבעלות הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, שימשה כמלון.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים

גלי העלייה הגדולים לאחר קום המדינה הביאו לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר. בעוד שבשנת 1948 התגוררו בשטח ירושלים המערבית כ-80,000 תושבים, בשנת 1963 גדל מספר התושבים ל-180,000, והעירייה, אשר סיפקה שירותים לתושבים אלה, נאלצה לשכון במבנים רבים ברחבי העיר.
| קריית העירייה של ירושלים - מבט מכיוון דרום לצפון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
   : 
כיכרות:
 כיכר ספרא | כיכר צה"ל | גן דניאל: 
מבנים היסטוריים:
 בניין עיריית ירושלים ההיסטורי | בית ברגהיים   בניין החברה התנ"כית | בניין אביחיל | בניין הבייגלמאכער: 
כבר בשנת 1950 הוצאה תוכנית להקמת בניין עירייה מרכזי אשר יכיל את כל משרדי העירייה. ההצעה הייתה לבנות את הבניין בין הרחובות המלך ג'ורג', שמואל הנגיד, בן יהודה ובארי - מגרש שנקרא "בור שיבר" על שם הקבלן הערבי-נוצרי ג'ורג' שיבר, אשר חפר במקום בור על מנת לבנות בניין מסחרי (מלון למשפחת ירחמיאל אמדורסקי), ולא השלים את מלאכתו. מגרש זה, שהיה סמוך לבית פרומין אשר היה עתיד לשמש את משכן הכנסת, היה באזור מרכזי וריכוז מוסדות השלטון בעיר קסם ליוזמי ההצעה.
מאחר שלעירייה לא היו אמצעים למימון בניית מבנה זה, פנתה העירייה בשנת 1950 ליזמים שונים בהצעה הדומה להצעה שבעקבותיה הוקם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי - העירייה תקים את המבנה במימון חיצוני ותשכיר את מחציתו לגוף המממן לתקופה ארוכה. במסגרת התוכנית הוצע להקים במגרש שיבר מרכז מסחרי גדול בהתאם לתוכנית מתאר שהכין האדריכל יוסף קלרוין. על פי התוכנית, המתחם המסחרי אמור היה לכלול אולם תיאטרון ובניין משרדים. חברת פוקס המאה ה-20 התעניינה בתוכנית והציעה כי במסגרת המתחם יוקם אולם קולנוע גדול. חברת פוקס הציעה לעירייה הלוואה בסך 150,000 לירות ארץ ישראליות לתקופה של 15 שנים, אשר יוחזרו ממס שעשועים שיוטל על כרטיסי הקולנוע הנמכרים.
בתמורה תקבל החברה את אולם הקולנוע. החברה התחייבה אף לבנות את המבנה כולו מחומרים מיובאים ולרהט את המבנה.
על אף התנגדויות שונות של חלק מחברי מועצת העיר (חלקם טענו שלא ראוי שבניין העירייה יכיל בניין קולנוע), הוחלט ב-1951 להמשיך עם התוכנית, אולם בשל עיכובים שונים החליטה חברת פוקס לוותר על שיתוף הפעולה, ובמגרש הוצבה בשנת 1956 מנורת הכנסת מעשה ידי הפסל בנו אלקן.
ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום, בחן חלופות נוספות לבניין עירייה מרכזי, בין היתר במקום בו היה בית החולים עזרת נשים (מול בנייני האומה), וכן בסמוך לשכונת שערי חסד (המקום בו נבנו מגדלי וולפסון). מועצת העירייה התנגדה לבניית בניין עירייה בכניסה לעיר (ולכן דחתה מאוחר יותר גם תוכנית להקמת בניין העירייה בשדרות הרצל, למול בניין בנק ישראל).
לבסוף החליטה העירייה להקים את בניין העירייה החדש במגרש בין רחוב המלך ג'ורג' וגן העצמאות. ועדה שבראשה עמד המהנדס שלמה גור הוקמה בשנת 1962 וזו המליצה על הקמת בניין העירייה ברחוב המלך ג'ורג' והציעה שהבניין יכלול כיכר עירייה לטקסים עירוניים, וחדר מועצה ממנו ניתן יהיה לראות את נוף העיר ירושלים.
האדריכל יוסף קלרוין תמך אף הוא בהקמת בניין העירייה במקום האמור בסמוך לגן העצמאות בשל הנוף הנשקף ממגרש זה (נוף העיר העתיקה) ושטחי גן העצמאות הפתוחים מצדו האחד של המגרש.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים > תוכנית מנספלד

ביולי 1964 הכריזה העירייה על תחרות אדריכלים פומבית לתכנון בניין העירייה. שופטי התחרות היו ראש העירייה מרדכי איש שלום, חברי מועצה של העירייה (חיים מרינוב, אקסלרוד ויעקובי) האדריכלים אבא אלחנני, ויקובר, יסקי, ושרון, האדריכל האיטלקי ארנסטו רוג'רס ומהנדס העיר יפה. הפרס הראשון בתחרות עמד על 15,000 לירות ישראליות.
במסגרת התחרות הוצעו 52 הצעות, ותוכנית הפרופסור אלפרד מנספלד מחיפה זכתה במקום הראשון. תוכנית נוספת של מנספלד זכתה במקום השני.
עם בחירתו של טדי קולק לראש העיר בשנת 1965 החליט קולק שלא להקים את בניין העירייה במיקום זה. לימים הוקם במקום בניין רב-קומות בהתאם לתוכנית מנספלד השנייה - כיום ידוע כמלון לאונרדו פלאזה ירושלים.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים > תוכנית כהנא

בעקבות ביטול תוכנית מנספלד לבניית בניין העירייה ברחוב המלך ג'ורג', הכין בשנים 1966–1967 האדריכל אריה כהנא, שעבד במחלקה לתכנון העיר בעיירת ירושלים, תוכנית לבניית בניין עירייה צפונית לגן דניאל ובסמוך למגרש הרוסים. התוכנית התפרסמה באפריל 1967 וכללה שני שלבים - ובמסגרתה, בשלב הראשון הוצע לשפץ את בניין החברה התנ"כית, בית ברגהיים, בניין הזואולוגיה ובניין סיטון ולהרוס את בניין הבייגלמאכער, וזאת על מנת לרכז את מבני העירייה בבניינים אלה במקום שיהיו פזורים ברחבי העיר.
בהמשך, בשלב השני של התוכנית, הוצע להרוס את בניין הזואולוגיה, בית סיטון, בניין אביחיל, בניין הקונסוליה הרוסית והיכל הגבורה ולבנות במקום מבנה מודרני ורחבה גדולה. התוכנית יצאה מנקודת הנחה ששימור בניינים היסטוריים במרכזה של הבירה מיותר לאור שוויים הרב של המגרשים, ולדברי התוכנית "אין להגזים בהתחשבות בסנטימנטים של ותיקי ירושלים, במיוחד לנוכח בניינים בעלי ערך אמנותי מוגבל כמו חלק ממבני מגרש הרוסים והבניינים הארמניים".
בדיעבד, חלקים מהתוכנית התקבלו, אולם ההשקפות המודרניות של שימור בניינים היסטוריים הביאו לכך שרק חלקה הראשון של התוכנית בוצע לבסוף.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים > תוכנית השמשוני

לאחר איחוד שני חלקי העיר ירושלים בשנת 1967, הוכנה תוכנית אב על ידי ציון השמשוני, יוסף שביד ואביה השמשוני בשנת 1968. במסגרת תוכנית זו הוצע להקים שני מוקדי שלטון בירושלים - מוקד שלטון ארצי בגבעת רם ומוקד שלטון מוניציפלי במגרש הרוסים. אזור מגרש הרוסים נבחר לאחר בחינת מספר חלופות, ובהן השטח למול שער שכם. במסגרת התוכנית הוצע לרכז במגרש הרוסים את כל משרדי העירייה, וזאת על מנת שהמרכז המוניציפלי יוכל לקשר בין שני חלקי העיר המאוחדת, ויהיה בקרבת אזורי העסקים העיקריים של העיר (הרחובות יפו, בן יהודה והמלך ג'ורג'). שיקול נוסף היה העובדה שמרבית השטח במגרש הרוסים היה בבעלות מינהל מקרקעי ישראל.
גם במסגרת התוכנית שהוכנה על בסיס תוכנית האב הוצע בשנת 1970 להרוס את בניין אביחיל, בניין הקונסוליה הרוסית והיכל הגבורה (וכן את מבנה השער הרוסי של מגרש הרוסים), אולם הוצע לשמר את בניין החברה התנ"כית, בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין הזואולוגיה וגן דניאל.
בין השיקולים שנשקלו בהחלטה להקים במקום את קריית העירייה היו העובדה שהחל מתקופת המנדט הבריטי היה אזור מגרש הרוסים ורחוב יפו אזור שלטוני (בו נבנו בניין בנק לאומי, בניין הדואר המרכזי, בניין עיריית ירושלים ההיסטורי ובניין ג'נרלי), כמו כן, באותה עת שכנו במגרש הרוסים המפקדה של משטרת ישראל ובית המשפט העליון.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים > תוכניות מנספלד 1972–1975

בעקבות תוכנית השמשוני, התבקש האדריכל אלפרד מנספלד להכין תוכנית ספציפית לקריית העירייה. בין השנים 1972–1975 הגיש פרופסור מנספלד לעירייה שבע תוכניות חליפיות, כאשר האחרונה שבהן הוגשה לאישור ועדת התכנון האזורית.
אלפרד מנספלד הציע הקמת מבנה מודולרי (הדומה למבנה מוזיאון ישראל במודולריות שלו, וכן דומה למבנה שתוכנן על ידי האדריכל היפני קנזו טנגה בטוקיו ומתחם נוסף שתכנן טנגה בעיר קופו). מנספלד הציע להקים מספר רב של מבנים ריבועיים מקושרים, שכל אחד מהם בגודל של 66 על 66 מטרים ושטחם הכולל 144,000 מ"ר (אף שהתבקש לתכנן מבנה בגודל 80,000 מ"ר). התוכנית כללה שני מגדלים שנועדו לשמש כמבנים מוניציפליים (האחד, מגדל שאורכו 100 מטרים, רוחבו 14 מטרים, וגובהו 20 קומות; והשני, זהה באורכו וברוחבו, אולם בגובה 16 קומות בלבד), רחבה גדולה בין שני המבנים עבור כיכר עירונית, בניין נפרד למועצת העירייה, וכן בנייני מסחר נוספים. מנספלד הציע להקים מספר גושי בניינים, ולא בניין אחד לגובה, וזאת על מנת ליצור אזור קוהרנטי ואחיד במראהו.
רבים התנגדו לתוכניתו של מנספלד בטענה שזו אינה מתאימה לאופי ההיסטורי של מגרש הרוסים מחד, ולאופי המנדטורי של רחוב יפו הסמוך מאידך, וכי ההנחה שהמבנים ייבנו לאורך השנים בצורה אחידה אינה מציאותית בשל קשיים תקציביים, ולבסוף יוותר רק חלק קטן מהמבנים והאפקט האחיד שתוכנן לאזור לא ייבנה. בעקבות הביקורת, הגיש מנספלד תוכנית נוספת, בשטח של 80,000 מ"ר (כפי שהתבקש לעשות מלכתחילה), במסגרתה הוקטנו המגדלים והוצעו פחות מבנים. במסגרת התוכנית המצומצמת הוצע להקים בניין בצורת האות ר ששטחו 40,000 מ"ר שישמש את העירייה, כאשר במקום המפגש בין שתי צלעות המבנה יבנה מגדל בגובה 14 קומות בו תהיה מועצת העיר. מבנה זה צפוי היה להיבנות במקום בו בנוי כיום בניין מועצת עיריית ירושלים, בניין המשרדים החדש (שנמצא דרומית מערבית לכיכר ספרא) ובניין אביחיל (שאמור היה להיהרס). חלקו השני של המתחם צפוי היה להיבנות צפונה לבניין העירייה, במקום בו נמצאים מבני מגרש הרוסים (אשר, למעט מבנה הכנסייה הרוסית, היו צפויים להיהרס).
צוות העירייה התנגד לבניית מגדל שגובהו 14 קומות, ודרש הקמת מגדל בגובה שלא יעלה על 8 קומות (גובהם של יתר המבנים עמד על 6 קומות). מנספלד הציע כי המגדל יהיה מגדל תצפית צר שגובהו 120 מטרים, קוטרו 9 מטרים ובראשו מסעדה, ואף הצעה זו נדחתה מחשש שהדבר יוביל לבניית מגדלים נוספים בעיר, אולם הוסכם כי מגדל בגובה 60 מטרים (בדומה למגדל בניין ימק"א הסמוך) אפשרי במסגרת המגבלות התכנוניות.
תוכניתו של מנספלד מיקמה את בנייני העירייה דרומית לכנסייה רוסית ואת הבניינים המסחריים צפונית לכנסייה, ולכן הייתה הכנסייה הרוסית במרכז כיכר העיר, דבר שעורר התנגדות בקרב ועדות התכנון, שלא רצו אלמנט נוצרי במרכז הכיכר הראשית של העירייה. התוכנית כללה הריסת בניין אכסניית הנשים הרוסית אולם בשל חשיבותו ההיסטורית של המבנה המשמש כמוזיאון אסירי המחתרות הופעל לחץ פוליטי רב, ולאחר עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 פנה ראש ממשלת ישראל מנחם בגין לראש העיר טדי קולק וביקש ממנו לבטל את התוכניות להרוס את המבנה ולא לבנות בסמוך אליו, אלא לייעד את כל אזור המבנה כאזור היסטורי. טדי קולק נענה לבקשה, והוחלט שלא לבנות את המתחם במגרש הרוסים, אלא דרומית לו.
תוכניות לקריית עיריית ירושלים > תוכנית ניב

בעקבות הלחץ הפוליטי והציבורי נגד תוכנית מנספלד, פנה בשנת 1979 טדי קולק למהנדס העיר, האדריכל אמנון ניב וביקש כי יגבש תוכנית חדשה, אשר לא תפגע בבניינים ההיסטוריים שבאזור מגרש הרוסים. ניב, יחד עם האדריכלים יוסף בלום ואיילה ליפשיץ, הכין תוכנית שהוגשה לעירייה בשנת 1983. במסגרת תוכנית זו הוצע להקים קריית עירייה תוך שימור בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין החברה התנ"כית, בית ברגהיים, בניין הזואולוגיה, בניין אביחיל, בניין הקונסוליה הרוסית, בית סיטון והבניינים הארמניים לאורך רחוב יפו, אולם להרוס את בניין הבייגלמאכער, ובמקומו, הציעה התוכנית, לבנות בניין משרדים חדש שגובהו יהיה 4 קומות ושטחו 17,000 מ"ר עבור משרדי העירייה. על פי התוכנית הוצע למקם את מועצת העירייה בבניין העירייה ההיסטורי, בו תיבנה קומה נוספת עבור אולם המועצה.
מספר גורמים התנגדו לתוכנית ניב, ובהם החברה להגנת הטבע והמועצה לישראל יפה. טדי קולק עצמו התנגד לבניית קומה נוספת לבניין העירייה ההיסטורי, ולחזית הזכוכית שתוכננה לאולם המועצה (קולק התנגד לחזית זכוכית שתפנה לעיר העתיקה). מתנגדי התוכנית התנגדו בעיקר להצעה שבנייני העירייה יהיו מצופים זכוכית, ופחות לגודלם הצנוע ומיקומם של הבניינים, ולבסוף התקבלה התוכנית במספר שינויים.