stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל ביירוית
פסטיבל ביירוית במאה ה-21 > חידושי הפקה ותגובות הקהל

על אף מאבקי השליטה מאחורי הקלעים, מושך הפסטיבל אלפי חסידי וגנר אל ביירוית מדי קיץ. הביקוש לכרטיסים לפסטיבל (כ-500,000, על פי ההערכה) עולה בהרבה על ההיצע (58,000 כרטיסים), ועל כן זמן ההמתנה של המבקשים לרכוש כרטיסים נע בין חמש לעשר שנים. אף כי הכרטיסים מחולקים על פי הגרלה, ישנה העדפה לחברים באגודת ידידי ביירוית התורמים פיננסית לפסטיבל, לתומכים מפורסמים ולחסידי וגנר מובהקים.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת. בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות. הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2006.
הצגות ה"טבעת" באוגוסט 2006 היו רצופות חידושי בימוי, שלא התקבלו בעין יפה מצד הקהל השמרני הפוקד את הפסטיבל בקביעות. הבמאי, טנקרד דורסט, נחשב לאחד הבמאים הגדולים בגרמניה, אך לא ביים אופרה קודם לכן. וולפגנג וגנר פנה אליו לאחר שבמאי הקולנוע הדני לארס פון טריר נסוג מהסכמתו לביים את מחזור האופרות, שנראה לו כ"מבצע מונומנטלי, מעל לכוחותיו". דורסט שילב בבימוי את תפיסותיו הייחודיות לגבי ממלכת האלים, הממשיכה להתקיים, על פי השקפתו, ברקע החיים המודרניים היום-יומיים, ושאיננו מודעים לה. הקהל לא שבע נחת, בלשון המעטה, מהטיפול החדשני, ודורסט וצוותו התקבלו בשריקות בוז וברקיעות רגליים. טיפול דומה קיבל מן הקהל גם הבמאי כריסטוף שלינגנזיף על הבימוי החדשני של "פרסיפאל", שבו שילב את האסלאם הקנאי ואיומו על הנצרות. קונדרי, המכשפה שווגנר רמז בעקיפין ליהדותה, הפכה אצל שלינגנזיף למוסלמית פונדמנטליסטית, הנושעת ומושבת לנצרות בתוקף אהבתו של פרסיפאל. שלינגנזיף לא היסס להעלות על הבמה מאבטחים בודקי תיקים, שערים אלקטרוניים ושאר אביזרים מודרניים, שהקהל דחה בשאט נפש.
בהפקת מחזור "הטבעת" של 2013 הזמינו מנהלות הפסטיבל את פרנק קסטורף, במאי שנודע כדקונסטרונקטיביסט, כנראה בעיקר בשל חדשנותו. כדי למנוע מראש תקריות חמורות, הכניסו בחוזה סעיף שאסר עליו לשנות דבר במוזיקה או בלברית של וגנר. הוא שמר אפוא על המוזיקה והלברית, אך יצר עלילה חדשה, שלא עלתה בקנה אחד עמן ולעיתים אף פעלה נגדן. החידושים והשינויים הקיצוניים שהכניס לעלילת האופרה עוררו את מורת רוחו של הקהל, שרובו חסידיו הנאמנים של ריכרד וגנר ושל מסורת הפסטיבל, מהם באים ממרחקים מדי שנה. היו שעזבו במחאה את המחזור במחציתו ושטחו את טענותיהם לפני ההנהלה. אלה שנשארו עד תום ההצגה האחרונה ביטאו את שאט נפשם מן הבימוי בצעקות בוז, רקיעות רגליים ודברי גינוי חמורים כשהבמאי ועוזריו עלו על הבמה. בניגוד לכך, תגובתם לתזמורת, לסולנים ולמקהלה הייתה אוהדת ומכבדת. הבמאי התייחס לביטויי הזעם והגינוי בבדיחות דעת, ואולי אף ראה בהם מחמאה לחדשנותו. המנהלות לא התרגשו מתגובת הקהל ומן הירידה הצפויה במכירות הכרטיסים לפסטיבלים העתידיים.
הערות שוליים

↑  הנס גל, "ריכרד וגנר", אנגלית: הנס-הוברט שנצלר, הוצאת שטיין את דיי, 1976, עמ' 93-92
1 2  הנס גל, "וגנר", עמ' 100
↑  הנס גל, "וגנר", עמ' 101
↑  הנס גל, "וגנר", עמ' 102-101
↑  אי-פי, עכבר העיר אונליין, וולפגאנג ואגנר מוכן לפנות את מקומו כמנהל פסטיבל ביירוית, באתר הארץ, 14 באפריל 2008
↑
מאמר בנושא חילופי מנהלים בפסטיבל ביירוית והסכסוך בין בנותיו של וולפגנג וגנר הפורש, באתר וושינגטון פוסט
↑  Bayreuth Festival's Wolfgang Wagner to Retire, באתר DW-WORLD.DE,‏ 29 באפריל 2009
↑  "Daughters chosen to run Bayreuth" "בנות נבחרו לניהול ביירוית" חדשות BBC, 1 בספטמבר 2008
↑  רוג'ר הייס, "Wagner hits a note of peace over Bayreuth" "וגנר פורט צליל של שלום על פני ביירוית" הטיימס, לונדון, 2 בספטמבר 2008
↑   דליה שחורי, שערורייה בפסטיבל ביירוית, מעריצי ואגנר המומים, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2013
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258324905171  GND: 2005447-6  ISNI: 0000 0001 0725 8256  LCCN: n50053013  MusicBrainz: ae341de8-5d50-4ad5-8e2d-f5ee60bddd1b  NDL: 01191150  NKC: kn20060328018  SUDOC: 027310264  VIAF: 147715047   WorldCat (עם VIAF): 147715047 
"טבעת הניבלונג", ציור שמן מאת האנס מקרט מ-1872 המציג מוטיבים ממחזור האופרות.
לודוויג השני, מלך בוואריה
פסל ריכרד וגנר
ה"פסטשפילהאוס" כיום
באולם הפסטיבל במהלך הופעה
מחוץ לאולם הפסטיבל בין ההופעות
אווה וקתרינה וגנר
שלמה דובנא

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1738 האיחוד הפולני-ליטאי דובנו, האיחוד הפולני-ליטאי
 פטירה:  23 ביוני 1813 (בגיל 74) הקיסרות הראשונה אמסטרדם, הקיסרות הראשונה
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  רוסיה, הולנד, גרמניה
 תרומות עיקריות
 חקר העברית והמסורת, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור"
רבי שלמה דוּבְּנָא (או שלמה מדובנא; נהגה (ולעיתים נכתב) דוּבְּנוֹ; בראשי תיבות: רש"ד; כ"ח בתשרי ה'תצ"ט, 12 באוקטובר 1738 – כ"ה בסיון ה'תקע"ג, 26 ביוני 1813) היה משורר ובלשן עברי, פרשן מקרא, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור", היה גם אספן ספרים.
ביוגרפיה

שלמה בן יואל דובנא נולד בעיירה דובנא (דובנו) שבווהלין, (אז בפולין-ליטא כיום באוקראינה). בגיל 14 נשא לאישה בתו של רבי שמחה בן יהושע האס, המגיד מזלוזיץ. עבר לגליציה, ושם למד פרשנות המקרא ודקדוק אצל רבי שלמה מחלמא. הוא התמחה במקצועות אלה, וב-1766 הדפיס בפרנקפורט את ספרו של ר' שלמה מחלמא "שערי נעימה" על הגיית העברית.
מ-1767 עד 1772 ישב באמסטרדם בשל עניינו באוספי הספרים העבריים שהיו בעיר, לרגל עיסוקו באיסוף ספרים ומכירתם. רשימה של הספרים שברשותו שחיבר ב-1771 מכילה כשלוש מאות וחמישים ספרים. שם התקרב גם לקבוצת משכילים מוקדמים שהייתה בעיר ובהם דוד פרנקו-מנדס ונפתלי הרץ וייזל. אחר כך בא לברלין ומצא את פרנסתו כמורה פרטי בקהילה היהודית. במסגרת זו נעשה מורה לעברית לבנו של משה מנדלסון, יוסף.
דובנא ראה את תרגום התורה לגרמנית שהכין מנדלסון עבור בנו, והציע לו לפרסם אותו ברבים בצירוף ביאור עברי. מנדלסון הסכים, והשניים החלו לעבוד יחד על הביאור והתרגום. בתקל"ח (1778) הוציא רש"ד לאור באמסטרדם עלון מקדים בשם "עלים לתרופה", שנועד לאסוף חותמים על הביאור, ובו דוגמאות קצרות של התרגום ושל הביאור. כמה מאות יהודים מקהילות ברחבי אירופה חתמו כמנויים על הביאור וסייעו במימונו. רש"ד סייע ביד מנדלסון בעריכה, חיבר את הביאור לרוב חומש בראשית, וכן הערות לחלקים נוספים של הביאור בנושאי דקדוק ומסורות הכתיב, הניקוד והטעמים, להן קרא "תיקון סופרים". ואולם מסיבות לא ברורות עזב את המפעל באמצעו, עזב את ברלין ונסע לעיר הולדתו דובנא. מנדלסון עצמו כותב שהסיבה לכך קשורה בהוצאות הכספיות המרובות שהיו בהדפסת הביאור, אך משערים שסיבות נוספות מעורבות בעניין, ובהן סכסוך על רקע העריכה שערך מנדלסון לדברי דובנא והשמטת קטעים ארוכים מההקדמה שחיבר דובנא לספר שמות, או לחץ מצד הרבנים על דובנא (כנראה מצדו של רבי רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג) שיחדל להשתתף במפעלו של מנדלסון. רש"ד ניסה עוד ליזום מפעל מתחרה לזה של מנדלסון ובו תרגום אונקלוס במקום תרגום גרמני, אך הדבר לא יצא לפועל.
בברלין חיבר רש"ד בתקל"ו (1776) קינה בשם "אבל יחיד" על מותו של ר' יעקב עמדן. בתק"ם (1780) הדפיס שם מבוא לשירו של רמח"ל "לישרים תהילה". לאחר שעזב את ברלין חיבר ב-1783 שיר בשם "ברכת יוסף" על כתיבת ספרי הקודש (נדפס בדיהרנפורט, תקמ"ג). שהה בווילנה ובפרנקפורט, ובסופו של דבר חזר לאמסטרדם, שם התפרנס מהשאלת ספרים מאוסף הספרים הגדול שלו. ב-1814 הודפס באמסטרדם קטלוג של כל ספריו בשם "רשימה", ובו מפורטים למעלה מאלפיים ספרים מודפסים ויותר ממאה כתבי יד.
דובנא היה סבו של ד"ר שלמה מנדלקרן, מחבר הקונקורדנציה "היכל הקודש" (1896), שזכתה לתפוצה רחבה.
הערות שוליים

↑  חותנו מביא פיוט בשמו בסוף ספרו: "ואלה דברי חתני שלמה בן יואל חזק" (לב שמחה, זולקוה תקי"ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)).
↑  HebrewBooks.org Sefer Detail: שערי נעימה -- שלמה בן משה, מחלם, 1716-1781, באתר www.hebrewbooks.org
↑  ברוך אפשטיין, מקור ברוך חלק ב, באתר היברובוקס
↑  לישרים תהילה / רבי משה חיים לוצאטו - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  "המגיד", נפוצות יהודה, ‏10 באפריל 1902
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502533605171  BPN: 38808012  GND: 133874206  ISNI: 0000 0000 6689 030X  LCCN: nr95003595  NTA: 165607068  VIAF: 75054201   WorldCat (עם VIAF): 75054201 
סוף ההקדמה של רש"ד ב"עלים לתרופה"
עוצבת אדום

| --- | --- |

תג היחידה של עוצבת אדום
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  אוגדה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1979–הווה (כ־45 שנים)
 פיקוד
 יחידת אם:   פיקוד הדרום
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקדים:  ראו בהמשך
עוצבת אדום (אוגמ"ר 80) היא אוגדה מרחבית של צה"ל הכפופה לפיקוד הדרום. עוצבת אדום פועלת לשמירת הביטחון השוטף לאורך גבולה הדרומי של מדינת ישראל עם מצרים וירדן. העוצבה מכונה "אוגדת השלום" בשל משימתה - הגנה על גבולות השלום של מדינת ישראל, עם מצרים ועם ירדן. גזרת האחריות של האוגדה כוללת את מפעלי ים המלח והמלונות באזור, יישובי הערבה, אילת והגבול עם מצרים, כולל נמל תעופה בינלאומי רמון ובסיסי חיל האוויר הישראלי באזור זה. האוגדה פועלת בשיתוף פעולה ביטחוני עם ירדן ומצרים.
מפקד העוצבה הוא תת-אלוף איתמר בן חיים.
מפקדת האוגדה ממוקמת בקרבת העיר אילת על כביש 12.
היסטוריה

עוצבת אדום הוקמה בשנת 1979. ב-28 בפברואר 2007 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית חדשה המכונה חטיבת שגיא. ב-2 ביוני 2011 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית חדשה המכונה חטיבת הערבה ונסגרה ביוני 2016, בדצמבר 2012 הוקמה בעוצבה חטיבה מרחבית נוספת, המכונה חטיבת יואב (לשעבר חטיבת אילת). בנובמבר 2018 נסגרה חטיבת שגיא ובמקומה הוקמה חטיבה מרחבית סדירה חדשה - חטיבת פארן.
עוצבת אדום נקראת גם אוגדה 80. במאמרם מתארים תא"ל רפי מילוא, שרית שיף ודנה פרייזלר-סווירי את תהליך הלמידה שהוביל לעיצוב התפיסת המבצעית באוגדה, זאת לאור שינויי הסביבה האסטרטגית והאופרטיבית שהתרחשו באזורה. הם מתארים את האתגר שעמד בפני המפקדים, הן בשל הסביבה המשתנה, והן בשל הקושי שבהטמעת השינוי.
בפיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים, שהתרחש ב-3 ביוני 2023 נהרגו שלושה מלוחמי חטיבת פארן, ובעקבות תחקיר האירוע ננקטו צעדים פיקודיים נגד מפקד האוגדה, מפקד החטיבה ומפקד גדוד ברדלס.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל השתתפה האוגדה וחטיבת פארן בפרט בפיקוד המח"ט שמר רביב בבלימת טבח שבעה באוקטובר בדרום רצועת עזה. בהמשך המלחמה השתתפו חלק מכוחות האוגדה בקרבות באזורים נרחבים ברצועה.
מבנה

| חטיבות עוצבת אדום> תג | חטיבות עוצבת אדום> שם | חטיבות עוצבת אדום> מספור | חטיבות עוצבת אדום> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
חטיבות סדירות
|  | חטיבת פארן | 512 | חטיבה מרחבית האחראית על גזרת הגבול עם מצרים |
|  | חטיבת יואב | 406 | חטיבה מרחבית האחראית על גזרת דרום הנגב והערבה |
יחידות נוספות
|  | גדוד התקשוב "מרום" | 681 | גדוד התקשוב האוגדתי |
|  | גדוד "איתם" | 727 | גדוד איסוף קרבי |
מילואים
|  | יחידת צמ"ה "אדום" | 8128 | יחידת צמ"ה במילואים |
|  | לוט"ר אילת | 7707 | יחידת השתלטות מובחרת במילואים |
מבנה > יחידות היסטוריות באוגדה

חטיבת הערבה (270) חטיבה מרחבית שהייתה האחראית על גזרת הערבה, הוקמה ב-2011, פורקה ב-2016
חטיבת עציון גבר (550) הוקמה בשנת 1981 ופורקה בשנת 1991
חטיבת שגיא (חטיבה 512), חטיבה מרחבית שהייתה האחראית על גזרת מערב הנגב והגבול עם מצרים. הוקמה ב-2007, פורקה ב-2018
תגי יחידות היסטוריות של עוצבת אדום

תג גדוד תקשוב 681, עד סוף 2019
תג עוצבת אדום, עד סוף 2019
התג הישן של עוצבת אדום, גרסה שנייה
תג עוצבת שחם
התג הראשון של עוצבת אדום
מפקדי האוגדה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| תא"ל אליעזר רם | 1979–1982 |  |
| תא"ל אהרון ורדי | 1982–1983 |  |
| תא"ל יצחק זמיר | 1983–1985 |  |
| תא"ל יהודה דובדבני | 1985–1987 |  |
| תא"ל יעקב אור | 1987–1988 | לימים מתאם פעולות הממשלה בשטחים |
| תא"ל מוטי פז | 1988–1990 |  |
| תא"ל דב דקל | 1990–1994 |  |
| תא"ל יוסף מישלב | 1994–1995 | לימים מתאם פעולות הממשלה בשטחים ומפקד פיקוד העורף |
| תא"ל אודי שלוי | 1995–1998 |  |
| תא"ל שלמה אורן | 1998–2000 | לימים מפקד אוגדת איו"ש |
| תא"ל ישי בר | 2000–2002 | לימים נשיא בית הדין הצבאי לערעורים ומפקד הגיס המטכ"לי |
| תא"ל שמואל זכאי | 2002–2004 | לימים מפקד אוגדת עזה |
| תא"ל אפי עידן | 2004–2005 |  |
| תא"ל עימאד פארס | 2005–2007 | לימים מפקד עוצבת הגליל |
| תא"ל יואל סטריק | 2007–2009 | לימים מפקד זרוע היבשה |
| תא"ל תמיר ידעי | 2009–2011 | לימים מפקד זרוע היבשה |
| תא"ל נדב פדן | 2011–2013 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| תא"ל רועי אלקבץ | 2013–2015 |  |
| תא"ל רפי מילוא | 2015–2017 | לימים מפקד פיקוד העורף |
| תא"ל גיא חזות | 2017–2019 |  |
| תא"ל גור שרייבמן | 2019–2021 |  |
| תא"ל יצחק כהן | 2021–2023 |  |
| תא"ל איתמר בן חיים | 2023–הווה | מפקד האוגדה הנוכחי |
הערות שוליים

↑  "ראשו בעננים ורגליו על הקרקע״ תהליך פיתוח התפיסה המבצעית באוגדה 80 (2015-2017), בין הקטבים, גיליון מס' 19 ביטחון שוטף והמערכה שבין המלחמות.
↑  יואב זיתון, הביקורת שיבחה במקום לאתר ליקויים, החיילים לא תודרכו לתרחיש של פיגוע | התקרית בגבול, דקה אחר דקה, באתר ynet, 14 ביוני 2023
↑  לימור רביב, היה ברור שפה תהיה קטסטרופה, באתר הגבורה, במחנה, 15 באפריל 2005, מתוך "אתר הגבורה"
↑  עדו בן פורת, מפקד חדש לעוצבת "אדום": בעוצמה ובנחישות, באתר ערוץ 7, 29 ביולי 2015
| ישראל אוגדות צה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | אוגדת הבשן (210)  • עוצבת הגליל (91)  • עוצבת געש (36)  • עוצבת המפץ (146)  |  |
| פיקוד המרכז | אוגדת אזור יהודה ושומרון (877)  • עוצבת האש (98)  • עוצבת הבזק (99)  • האוגדה המזרחית |  |
| פיקוד הדרום | אוגדת עזה (143)  • עוצבת אדום (80)  • עוצבת הפלדה (162)  • עוצבת סיני (252)  |  |
| פיקוד העורף | אוגדת יערה |  |
| זרוע היבשה | אוגדת דוד (96)  |  |
| אוגדות צה"ל שפורקו | במאה ה-20: אוגדה 440  • אוגדה 77 • אוגדה 84 • אוגדה 85  • יק"ל בשנת 2004: אוגדת יהודה  • אוגדה 81 • אוגדה 220  • עוצבת אתגר  • אוגדה 194  אחרי 2004: עוצבת עמוד האש  • עוצבת עידן  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413732405171
מושבת מצורעים

פנים בית החולים הנסן, בית מצורעים שפעל בירושלים
חזית בית המצורעים בירושלים
האי ספינלונגה, סמוך לכרתים, יוון. אחת ממושבות המצורעים האחרונות שהתקיימו באירופה
מושבת מצורעים (לטינית: Leprosarium) היא מקום לבידוד אנשים החולים בצרעת (מחלת הנסן) משאר האוכלוסייה. מושבות מצורעים, או בתי מצורעים, היו לעיתים קרובות בעלי אופי דתי והפכו נפוצים מאוד בימי הביניים, במיוחד באירופה ובהודו.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה צרעת הייתה מחלה אשר עוררה פחד ורתיעה גדולים, זאת כיוון שגרמה לעיוותים בגוף ולנכות, הייתה חשוכת מרפא והאמונה העממית הייתה כי מדובר במחלה מידבקת ביותר. מושבות מצורעים אשר נוהלו על ידי מסדרי נזירים נוצריים כונו בדרך כלל "בית לזר", על שמו של לזרוס.
חלק ממושבות המצורעים מוקמו על איים מרוחקים כדי להבטיח את בידודם של המצורעים מן האוכלוסייה, בתי מצורעים אחרים נבנו על דרכים ראשיות, שם ניתן היה לקבץ תרומות מעוברים ושבים לטובת שוכני הבית. קיימות מחלוקות בין היסטוריונים באשר לתנאי החיים באותן מושבות מצורעים ובתי מצורעים. יש הטוענים כי המצורעים חיו במקומות אלה בהזנחה קשה ובתנאים גרועים, לעומתם יש הטוענים כי תנאי החיים מחוץ למושבת המצורעים היו גרועים לא פחות. נמצאו אף עדויות לאנשים שנדבקו באופן מכוון בצרעת כדי שיוכלו להתקבל ולחיות במושבת מצורעים. יש אף המפקפקים כי שוכני מושבות המצורעים התאימו כולם להגדרה המודרנית של מחלת הצרעת, זאת היות שבאופן היסטורי המונח "צרעת" שימש למגוון גדול של מחלות.
בחלק ממושבות המצורעים הונהג מטבע מקומי (למשל אסימונים), מתוך חשש כי אם יעשה שימוש בכסף עובר לסוחר, עלולים מטבעות הכסף להגיע לידי הציבור הרחב ולגרום להפצת המחלה. פיתוח טיפולים יעילים למחלת הצרעת במאה ה-20, יחד עם ההכרה בכך כי צרעת היא איננה מחלה מידבקת ביותר (לכ-95% מהאוכלוסייה חיסון טבעי למחלה), הובילו לירידה במספר מושבות המצורעים בעולם. באזורים בעולם בהם עדיין לא ניתן לקבל טיפול יעיל במחלה, או במקומות שבהם המחלה מלווה בסטיגמה קשה, נותרו מושבות מצורעים.
ב-2005 פרסמה הסופרת האנגליה ויקטוריה היסלופ את הרומן ההיסטורי האי של סופייה, שעלילתו מתרחשת בחלקה הגדול במושבת המצורעים באי היווני ספינלונגה. אי זה שימש כמושבת מצורעים בין השנים 1903–1957, כשהמושבה נסגרה לאחר שנמצאה התרופה למחלה. הספר מתאר את הנסיבות שהביאו להעברתם של החולים לאי, את תסמיניה ותוצאותיה של המחלה, את היחס החשדני והעוין שהיה מנת חלקם של החולים, ואת מציאת התרופה לריפויה של המחלה.
מושבות מצורעים בארץ ישראל

בתנ"ך ישנה עדות על 'בית החופשית', שהיה מושבת מצורעים בה שהה עוזיהו מלך יהודה לאחר שנצטרע. עם זאת לא ניתן לקבוע בוודאות מוחלטת כי צרעת זו היא מחלת הנסן המוכרת כיום, ככתוב: "וַיְנַגַּע יְהוָה אֶת-הַמֶּלֶךְ, וַיְהִי מְצֹרָע עַד-יוֹם מֹתוֹ, וַיֵּשֶׁב, בְּבֵית הַחָפְשִׁית; וְיוֹתָם בֶּן-הַמֶּלֶךְ עַל-הַבַּיִת, שֹׁפֵט אֶת-עַם הָאָרֶץ" (מלכים ב' טו, ה'). המסורת העממית מציינת את המקום במערה הנקראת כיום קבר בני חזיר השוכן בנחל קדרון.
עדויות לקיומה של הצרעת בארץ ישראל בתקופה הביזנטית ניתן למצוא בשרידי עצמות נזירים שנתגלו במדבר יהודה בכמה אתרים: בשרידי הכנסייה והמערה של מנזר מרטיריוס במעלה אדומים; במנזר יוחנן המטביל שבאתר קאסר אל-יהוד (סמוך לבית הערבה הישנה); ובכמה ממנזרי מדבר יהודה, בהם התגלו עקבות צרעת בשלדי נזירים. זאב ארליך (ז'בו) מבית ספר שדה עפרה טוען כי ממצאים אלה מלמדים אולי שבתקופה זו היו שראו במחלת הנסן 'צרעת', המחייבת 'שילוח אל מחוץ למחנה', ולכן נמצאו נגועים אלה במדבר, לקיים את דברי הכתובים "כָּל-יְמֵי אֲשֶׁר הַנֶּגַע בּוֹ, יִטְמָא--טָמֵא הוּא: בָּדָד יֵשֵׁב, מִחוּץ לַמַּחֲנֶה מוֹשָׁבוֹ." (ויקרא יג, מ"ו), "צַו, אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וִישַׁלְּחוּ מִן-הַמַּחֲנֶה, כָּל-צָרוּעַ וְכָל-זָב; וְכֹל, טָמֵא לָנָפֶשׁ." (במדבר ה, ב'). כן הוא מזהה רצפת פסיפס שהתגלתה בהרצליה ובה הכתובת: "תרחם נא הממלכה על הצנועים ועל האומללים ועל החולים שבבית זה" כהוכחה למושבת מצורעים במקום.
בתקופה הצלבנית שכנה בירושלים מושבת מצורעים מצפון לשער החדש של ימינו, ונקראה על שם לזרוס, שעל פי הברית החדשה נרפא מצרעתו על ידי ישו. המנזר הוקם ביוזמתו של מסדר האבירים המצורעים, שפטרונו היה המלך בלדווין הרביעי, שהיה מצורע אף הוא. עדות לקיומה של מושבת מצורעים זו ניתן למצוא במפות צלבניות, ובמיוחד במפת קמבריי מן המאה ה-13.
בשלהי התקופה העות'מאנית פעלה מושבת מצורעים בתוך העיר העתיקה, בצמוד לחומה הדרומית ליד שער ציון (בתחומי גן התקומה של ימינו). המצורעים התגוררו שם בבקתות עלובות, שדלתיהן פנו אל החומה ולא אל הרחוב. הם התחתנו רק בינם לבין עצמם, ונחשבו לאחת הקהילות האומללות ביותר בעיר.
הרופא טיטוס טובלר שביקר וסקר את המצב הרפואי בירושלים בשנת 1846 מתאר את מושבת המצורעים:
מספר המצורעים היה כשלושים, שני שלישים גברים ושליש נשים...
 יש (במושבה), כנראה, מעט מאוד מוסר, והחיים הדתיים נעלמו לגמרי בבדידותם. נראה שזו (הבדידות) היא גם הסיבה שפה גרים ביחד מוסלמים ונוצרים...
כל מה שנחוץ למחייתם של נידחים ומוחרמים אלה, כמו לבוש, מזון וחמרי הסקה הם מקבלים על ידי קיבוץ נדבות בעיר ובסביבתה...
המסכנים בעצמם מתנהגים יפה כלפי הזר, נשמרים ממגע אתו, וככל האפשר משתדלים, שמראם המדכא לא יבלוט.
בית המצורעים הראשון בירושלים בתקופה המודרנית נבנה במתחם הנקרא "בית ישעיהו הקדוש" ברחוב אגרון. הוא הוקם על ידי נזירים גרמנים בשנת 1866, שטיפלו בכל מצורע, בן כל דת ומין. ב-1887 הוקם "בית החולים למצורעים" בטלביה בלב חורש קטן הרחק מבתי מגורים. המבנה והחצר הגדולה תוכננו על ידי האדריכל קונרד שיק.
כיום פועל בבית המצורעים הנסן מרכז תרבות העוסק בעיצוב מדיה וטכנולוגיה.
פרשת מושבות המצורעים ביפן

בשנת 2001 זכו מושבות מצורעים ממשלתיות ביפן לתשומת לב ציבורית כאשר הובא עניינן לבית משפט וזה הכריע כי ממשלת יפן לא נתנה יחס נאות לחולים שהושמו במושבות אלה. בית המשפט המחוזי ביפן ציווה על ממשלת יפן לשלם פיצויים לחולים שהוחזקו במושבות. ראש ממשלת יפן דאז, קואיזומי אף התנצל בפני החולים על שנים ארוכות של אפליה. בשנת 2002 מונתה ועדת חקירה ממשלתית לבדיקת מצבן של מושבות המצורעים ובחודש מרץ, 2005, זכתה מדיניותה של ממשלת יפן ביחס למצורעים לגינוי חריף כאשר נקבע כי "מדיניותה של יפן לבידוד מוחלט... הייתה חסרת יסוד מדעי". ועדת החקירה גינתה לא רק את ממשלת יפן והרופאים שהיו מעורבים ביישום מדיניותה, אלא אף את בתי המשפט שפסקו לאורך שנים לטובת ממשלת יפן כל אימת שחולים ביקשו לערער על ההחלטה לבודדם מן האוכלוסייה ואת אמצעי התקשורת אשר כשלו מלדווח על מצוקתם של החולים. במהלך החקירה נחשפו מסמכים המעידים על כ-7,000 מקרים של הפלות וניתוחי עיקור שנכפו על חולות בצרעת ואף דווח כי היו מקרים שבהם תינוקות לאימהות חולות נחנקו למוות לאחר לידתם.
לקריאה נוספת

ויקטוריה היסלופ, האי של סופייה, תרגום שרון פרמינגר, ידיעות אחרונות-ספרי חמד 2007.
הערות שוליים

↑  מוסף 'שבת' של מקור ראשון על פרשת מצורע, 21 באפריל 2007.
↑  Koizumi apologises for leper colonies.
↑  Japan's leprosy policy denounced.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4167379-7  HDS: 028664  LNB: 000287771  NDL: 00569252  NKC: ph1008940 
מושבת המצורעים ליד שער ציון, 1860
מצורעים בירושלים, 1906
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים

| --- | --- |

בניין המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 כתובת:  יאן סקרבק 5, אושוויינצ'ים
 מיקום:  אושוויינצ'ים 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2000
 תאריך פתיחה רשמי:  2000 
 
 קואורדינטות:  50°02′24″N 19°13′14″E﻿ / ﻿50.040027777778°N 19.2205°E﻿ / 50.040027777778; 19.2205
 http://ajcf.org
  (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיהמוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים (למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיהמוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים (למפת פרובינציית פולין קטן רגילה) קרקוב טרנוב נובי סונץ' שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיההמוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים (למפת פרובינציית פולין קטן מוגדלת) קרקוב טרנוב נובי סונץ' שוויינטוקז'יסקיה שלזיה פ ו ד ק ר פ צ ק י ה סלובקיההמוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים 
 
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים (אושוויץ) הוא מוזיאון לתולדות יהודי העיר, מרכז חינוכי ובית כנסת בעיירה אושוויינצ'ים (אושוויץ) שנפתח לציבור בשנת 2000 והוא בית התפילה היחידי שנמצא בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
לפני שהפכה אושוויץ לסמל האולטימטיבי של השואה היא הייתה עיר פולנית רגילה בשם אושוויינצ'ים, ובאופייה הייתה למעשה עיירה יהודית. רוב האוכלוסייה בעיירה הייתה יהודית. דורות של סוחרים, רבנים, רופאים ועורכי דין ממוצא יהודי גדלו בעיירה הזאת, ותרמו לחיים יהודים עשירים ומגוונים.
היהודים עבדו, נישאו, למדו, התפללו ודאגו למשפחותיהם ושרתו את הקהילה. הטרגדיה של השואה שמה קץ לחיים היהודיים-התוססים בעיירה.
בספטמבר 2000, פתח המרכז היהודי באושוויינצ'ים (אושוויץ') את שעריו במטרה לכבד את זכר תושבי העיר היהודיים שחיו בה בעבר וללמד את הדורות הבאים על כל מה שאבד. המרכז מכיל את בית הכנסת "חברה לומדי משניות" ובית משפחת קורנרייך. בנוסף לבית משפחת קלוגר, שהיה ביתו של היהודי האחרון באושוויינצ'ים.
החל מחודש אוגוסט, 2006 המרכז היהודי מקושר למוזיאון למורשת יהודית- זיכרון חי של השואה בניו יורק, ארצות הברית.
בית הכנסת באושוויינצ'ים, יולי 2002
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים ממוקם בכיכר על שם הכומר יאן סקרבק 5.
המוזיאון היהודי

החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-16, ראו יהודי אושוויינצ'ים בעירם את ביתם. למבקר במוזיאון היהודי באושוויינצ'ים יש האפשרות להתחבר לחיי היהודים לפני מלחמת העולם השנייה באמצעות תערוכת הצילומים ומיצג החפצים ששרדו את השואה. התמונות המגוונות של חיי הקהילה, מייצגות את חיי היום-יום במקום. המסמכים והחפצים של ארגונים יהודיים מקומיים ועסקיהם, מביאים מחדש לחיים את דמותה של הקהילה התוססת שחייתה בעיירה. גולת הכותרת היא מיצג ייחודי של שרידים מבית הכנסת הגדול באושוויינצ'ים, שנהרס על ידי הנאצים בשנת 1939, ונמצאו בשנת 2004 בחפירות ארכאולוגיות מתחת לחורבות בית הכנסת.
המוזיאון היהודי > פרויקטים להנצחת יהדות העיירה

לאורך השנים הקים המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים מספר לא מבוטל של פרויקטים במטרה להנציח את זכרה של יהדות העיר ולהילחם בדעות קדומות ואנטישמיות. להלן מספר פרויקטים נבחרים:
המוזיאון היהודי > פרויקטים להנצחת יהדות העיירה > "זוכרים"

ב-16 באפריל 2008 ארגן המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים אירוע מיוחד הנקרא "זוכרים" (Pamiętamy- בפולנית). אירוע זה אורגן במטרה להנציח את השנה ה-67 לגירוש יהודי אושוויינצ'ים לשלושה גטאות סמוכים.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של אושוויינצ'ים, תושביה של העיירה התאספו במרכז היהודי במטרה לזכור את גירוש יהודי העיירה באביב 1941 לשלושת הגטאות: בנדין, סוסנוביץ וכשאנוב.
כשנתיים לאחר הגירוש, חוסלו הגטאות ומרבית היהודים שחיו בגטו, נשלחו אל מותם בתאי הגזים במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אירוע הזיכרון, התקיים בעזרת הנשים של בית הכנסת היחיד ששרד את השואה, בית הכנסת "חברה לומדי משניות". יותר משלוש מאות אנשים מילאו את בית הכנסת כדי לצפות בסרט דוקומנטרי על הניצולים שחיים במדינת ישראל. בנוסף, הנוכחים האזינו לעדויות של שני ניצולים יהודיים, תושבי העיירה לשעבר, הנריק שנקר וחיים וולנרמן.
המוזיאון היהודי > פרויקטים להנצחת יהדות העיירה > תערוכת "חיים חדשים"

התערוכה החדשה של המוזיאון, שמוצגת במוזיאון החל משנת 2009, מציגה את סיפוריהם של תשעה עשר ניצולים מקרב הקהילה היהודית באושוויינצ'ים, שהחליטו לעלות למדינת ישראל ולבנות מחדש את חייהם.
החדר השלם המוקדש לתערוכה זו, מספרת את סיפורם של אותם ניצולים, תוך מתן דגש על בניית חייהם מחדש במדינת ישראל והקמת משפחות חדשות. התערוכה מציגה גם סרט קצר, באורך של כ-30 דקות, בו מוצגים הניצולים ובני משפחותיהם.
המוזיאון היהודי > פרויקטים להנצחת יהדות העיירה > שיפוץ "בית קלוגר"

הפרויקט החדש והגדול ביותר שנעשה עד כה במוזיאון. עם תחילתה של שנת 2013, המוזיאון יצא במבצע לגיוס כספים במטרה לשפץ את בית משפחת קלוגר, שכמעט והתמוטט בעקבות רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 2010.
בית משפחת קלוגר, היה ביתו של שמעון קלוגר, שהיה התושב היהודי האחרון באושוויינצ'ים, שהלך לעולמו בשנת 2000, ומאז שום גורם לא טיפל בבית המתפורר. כאמור, המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים החליט לפתוח פרויקט חדש לשיפוץ מסיבי של הבניין בן שתי הקומות ולהפוך אותו לבית קפה, בשם "קפה אושפיצין" (כשמה היידי של העיירה). בית קפה זה יהיה כשר, כך שיוכל לפנות גם לקהל היהודי שומר הכשרות. המטרה המרכזית של שיפוץ זה, היא להפוך את "קפה אושפיצין" למרכז לדיאלוג בין-דתי יהודי-נוצרי.