stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נוירופסיכולוג
נוירופסיכולוגים בולטים בעולם

ארתור ל. בנטון (Arthur L. Benton)
אנטוניו דמסיו (Antonio Damasio)
דונלד הב (Donald Olding Hebb|Donald Hebb)
אלכסנדר לוריא (Alexander Luria)
רוזלין מק'קרתי (Rosaleen McCarthy)
קרל פריברם (Karl Pribram)
וילינור ס. רמצ'נדראן (Vilayanur S. Ramachandran)
טים שליס (Tim Shallice)
אליזבת וורינגטון ([Elizabeth Warrington)
אוליבר ל. זנגוויל (Oliver L. Zangwill)
שלמה בנטין (Shlomo Bentin)
נמל סנקט פטרבורג

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 גוף מים:  הים הבלטי 
 קואורדינטות:  59°52′50″N 30°11′57″E﻿ / ﻿59.880555555556°N 30.199166666667°E﻿ / 59.880555555556; 30.199166666667
 www.pasp.ru/indexr.htm
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) נמל סנקט פטרבורג(למפת סנקט פטרבורג רגילה) נמל סנקט פטרבורג
 
מראה הנמל בלילה.
נמל סנקט פטרבורג (ברוסית: Морской порт Санкт-Петербург) הוא נמל לחוף הים הבלטי ומתייחס למעשה לנמל הגדול של סנקט פטרבורג (ברוסית: Большой порт Санкт-Петербург), שהוא הנמל העיקרי והגדול ביותר בצפון מערב רוסיה והנמל הימי הגדול ביותר במפרץ הפיני. שטחו הכולל מגיע ל-164.6 קילומטרים רבועים ואורכו 31 קילומטרים. הנמל נמצא בבעלות המדינה באמצעות התאגיד הפדרלי "מנהלת הנמל הימי 'הנמל הגדול של סנקט פטרבורג'" שאחראית לתפעולו המסחרי כשערה הימי של העיר סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד.
רקע

הנמל הגדול שוכן על איי הדלתא של נהר נייבה בחלקו המזרחי של המפרץ הפיני בים הבלטי. הנמל כולל מסוף מסחר ימי, מסוף ייעור, מסוף דגים וטרמינל שינוע נפט ובתחומו מפעלים לבניית ושיפוץ אוניות, טרמינל נוסעים ונמלי משנה כדוגמת מסוף לומונוסוב, מסוף קרונשטדט, מסוף גורסקאיה ומסוף ברונקה. שטח הנמל נחלק לארבעה מתחמים: את מתחם 1 ו-2 משרתת תחנת הרכבת "הנמל החדש" בעוד את מתחם 3 ו-4 משרתת תחנת הרכבת "אבטובו".
במסגרת הנמל פועל צי הנמל שבשורותיו משרתות אוניות שירות וסיוע שברשותן אוניות לשינוע נפט, שוברות קרח, מכליות נפט, ספינת כיבוי אש וספינות מהירות.
נמל הנוסעים

נמל הנוסעים נמצא באי ואסילייבסקי וקולט אוניות נופש מכל העולם. הנמל נפתח בתחילת המאה ה-21 והוא משרת מדי שנה מאות אלפי נוסעים רוסים ותיירים ועשרות אוניות נוסעים. החל מיום פתיחתו חל גידול דרמטי במספר הנוסעים והתיירים שעוברים בו מדי יום והוא מאפשר מעבר בו זמנית של מגיעים ומפליגים.
המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות. בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה וקפיטריות.
אוניית תענוגות עוגנת בנמל הנוסעים בסנקט פטרבורג.
ניסיה פלורסטה

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1810 Nísia Floresta, ברזיל 
 פטירה:  24 באפריל 1885 (בגיל 74) רואן, צרפת 
 שם לידה:  Dionísia Gonçalves Pinto 
 מדינה:  ברזיל 
 
ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה, שמה הספרותי של דיוניסיה גונסאלבס פינטו, (בפורטוגזית: Nísia Floresta Brasileira Augusta;‏ 12 באוקטובר 1810 בפאפרי, ריו גראנדה דו נורטה, ברזיל - 24 באפריל 1885 ברואן, צרפת) הייתה מחנכת, מתורגמנית, סופרת, משוררת ופמיניסטית ברזילאית.
היא נחשבת ל"פמיניסטית הברזילאית הראשונה" ובין הראשונות בכלל במאה ה -19, שפרצה גבולות ציבוריים-פרטיים על ידי פרסום יצירותיה בעיתונים, כאשר העיתונות המקומית רק התחילה. היא גם ניהלה בית ספר לבנות בריו דה ז'ניירו וכתבה ספר המגן על זכויות נשים, ילידים ביבשת אמריקה ועבדים .
חיים אישיים

ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה נולדה ב־12 באוקטובר 1810 בפפארי, במדינת ריו גראנדה דו נורטה בצפון-מזרח ברזיל. שמה מבית היה דיוניסיה גונסאלבס פינטו, אך תחתיו היא השתמשה בשם הספרותי שיצרה לעצמה - ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה. תחת שם זה פרסמה את יצירותיה הכתובות ועימו לימדה וחיה. כל רכיב בשם היה מכוון ומשמעותי. 'פלורסטה' על שם אדמת הוריה בה נולדה 'ברסיליירה' (ברזילאית בפורטוגזית) כהצהרה פטריוטית על הזדהותה עם ברזיל החדשה והעצמאית ו'אוגוסטה 'בהוקרה לבעלה המנוח מנואל אוגוסטו דה פאריה רושה.
היו הרבה אירועים משמעותיים בראשית חייה של פלורסטה שעיצבו את עבודתה ואת עתידה. בשנת 1823 בהיותה בת שלוש-עשרה בלבד, נישאה פלורסטה אך חזרה במהירות למשפחתה. חמש שנים לאחר מכן בשנת 1828 נרצח אביה של פלורסטה בהוראת חבר רב עוצמה של האליטה במדינה. באותה שנה התחתנה עם מנואל אוגוסטו דה פאריה רושה, איתה נולדו לה שני ילדים. מנואל אוגוסטו נפטר שבעה חודשים בלבד לאחר לידת ילדם השני, והותיר את פלורסטה לפרנס את עצמה ואת שני ילדיה הצעירים מאוד, דבר שעשתה באמצעות עיסוק בהוראה. בשנת 1832 פרסמה פלורסטה את עבודתה הראשונה ברסיפה, וזמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לפורטו אלגרה. בשנת 1837, פלורסטה ומשפחתה עברו לריו דה ז'ניירו, שם הקימה את מכללת אוגוסטו לבנות, לימדה ופרסמה את עבודותיה במשך יותר מעשר שנים.
חיים אישיים > תקופת חיים באירופה

פלורסטה התפטרה מתפקידה כמנהלת מכללת אוגוסטו בשנת 1849 ונסעה לאירופה עם בתה לאחר תאונת רכיבה קשה. במהלך תקופה זו היא נחשפה לפוזיטיביזם באמצעות קורס היסטוריה של האנושות אותו לימד אוגוסט קונט עצמו בקרדינל פאלאס בפריז. היא חזרה לברזיל בשנת 1852 והתמסרה לכתיבת מאמרים בעיתונים, ששולבו אחר כך לתוך 'חוברת הומניטרית' (Opúsculo humanitário) פרי עטה, כמו גם יצירות אחרות כמו 'הקדשה מידידה' (Dedicação de uma amiga) ו'דפים של חיים אפלים' (Páginas de uma vida obscura).  היא התנדבה כאחות במהלך מגפת כולרה בשנת 1855 בריו דה ז'ניירו בטרם עזבה שוב לאירופה בשנת 1856.
פלורסטה שהתה באירופה משנת 1856 עד 1872, ובמהלך שנים אלו נסעה לאיטליה ויוון, פרסמה יצירות בצרפתית וכתבה חוויות מנסיעותיה. בין 1870 ל־1871 היא עזבה את פריז, בגלל המצור הפרוסי, ונסעה לאנגליה ופורטוגל טרם שחזרה לברזיל. היא שהתה בברזיל משנת 1872 עד 1875 במהלך המערכה לביטול העבדות שהוביל יואקים נבוקו, אם כי מעט מאוד ידוע על חייה בתקופה זו. היא חזרה לאירופה בשנת 1875 ושהתה תקופות בלונדון, ליסבון ופריז. היא פרסמה את יצירתה האחרונה, חלקי יצירות שלא פורסמו: ביוגרפיות (Fragments d'un Ouvrage Inédit: Notes Biographiques,) בצרפת בשנת 1878. נסיעות אלה לאירופה חשפו אותה לרעיונות רבים ודרכי חשיבה חדשות, כמו פוזיטיביזם ברוח אוגוסט קונט, שהקצינו עוד יותר את הפמיניזם שלה.
ב־24 באפריל 1885 נפטרה פלורסטה מדלקת ריאות ברואן, צרפת, בגיל 74. היא נקברה בבית הקברות בונסקורס, בצרפת בה התגוררה. באוגוסט 1954, כמעט שבעים שנה לאחר מכן, נלקחו שרידיה לעיר הולדתה והונחו בקבר בחוות פלורסטה בה נולדה.
עבודות מדעיות

פלורסטה פרסמה ספרים ומאמרים רבים בעיתונים. ספרה הראשון זכויות נשים וחוסר הצדק הגברי, Direitos das) (mulheres e óréttiça dos homens, שיצא לאור בשנת 1832, מוכר כפרסום חלוצי בברזיל בנושא זכויות נשים, במיוחד הפרק העוסק בחינוך ועבודה. ספר זה נכתב בהשראת ספרה של הפמיניסטית האנגלית מרי וולסטונקראפט, Vindications of (the) Rights of Woman . פלורסטה לא תרגמה את ספרה של וולסטונקרפט, אלא תחת זאת השתמשה בטקסט כדי להציג הרהורים משלה על החברה הברזילאית השמרנית, לכן, הספר - זכויות נשים וחוסר הצדק הגברי Direitos das mulheres e) óréttiça dos homens) אינו תרגום ישיר, אלא תרגום חופשי.
ספר זה הוא שהעניק לפלורסטה את תואר מבשרת הפמיניזם בברזיל, ואפילו באמריקה הלטינית עצמה, מכיוון שאין תיעודים של טקסטים קודמים שנעשו מתוך כוונה לחנך ולחשוב על עמדתה של החברה האנושית ביחס לפמיניזם. פלורסטה לא עצרה שם; בספרים אחרים היא המשיכה להדגיש את החשיבות של חינוך נשים הן עבור הנשים עצמן והן לחברה בכללותה. עצות לביתי (Son Conselhos a minha filha 1842), מחברות הומניטריות (Opúsculo humanitário 1853), בהן מגנה המחברת את הכשרתן החינוכית של נשים, בברזיל ובמדינות אחרות, והאישה - (A Mulher 1859) הן רק דוגמאות לכך.
בנוסף לספרה הראשון, היו לה כתבים רבים שפורסמו בעיתונים ברסיפה החל משנת 1830. פלורסטה כתבה גם סיפורים בולטים רבים, שירה, רומנים ומסות שפורסמו מאוחר יותר בעיתוני ריו דה ז'ניירו. בשנת 1841 היא פרסמה את ספרה השני, תחת הכותרת: עצות לביתי (Conselhos à minha filha), שנכתב כמתנת יום הולדת שתים עשרה לבתה ליביה. החל משנת 1847 החלו עבודותיה לכלול מחשבות נוספות על חינוך, תוך התמקדות בשוויון מגדרי. באותה שנה פרסמה גם את ספרה דאציז או הנערה המושלמת, פאני ( Fany ,Daciz ou A Jovem Completa), שהופנה לתלמידיה. בהמשך הקריירה שלה, במהלך שהותה באירופה, פרסמה פלורסטה מאמרים שונים על מסעותיה. החוקרים התקשו לאתר כתבים אלה. הסיבה לכך היא שהם הלכו לאיבוד או מפני שפלורסטה חתמה לעיתים קרובות על פרסומיה בשם בדוי. ממאי עד יוני 1851 פרסם העיתון הליברל O Liberal מריו דה ז'ניירו סדרת מאמרים של פלורסטה, תחת הכותרת האמנציפציה של הנשים The Emancipation of Women, שם דנה ברלוונטיות של חינוך לנשים.
בשנת 1853 פרסמה פלורסטה את ספרה מחברות הומניטריות Opusculo Humanitario. הספר הוא אוסף מאמרים על שחרור נשים ומדבר לטובה על אוגוסט קופט, אבי הפוזיטיביזם. הספר דן במחשבות המחברת על חינוך נשי, בנוסף לפדגוגיה באופן כללי. היא גם מעבירה ביקורת על מוסדות ההוראה של אז ועל חוסר המיקוד והתמיכה שלהם בנשים.
לאורך עבודותיה דנה פלורסטה בהיבטים רבים מחייה האישיים, כולל עצמה, ילדותה, בעלה שנפטר ומשפחתה. ישנם גם סיפורי מסע שונים בכתביה, ובהם מסלול הטיול בגרמניה, מידע על שלוש שנותיה באיטליה ודיון בטיול ביוון. הראשון מבין סיפורי המסעות הללו פורסם בפריז, צרפת בשנת 1857 ותורגם לפורטוגזית בשנת 1982. השני, יצא לאור בפריז בשפה הצרפתית, בשני כרכים שפורסמו בשנת 1864 ובשנת 1872. רק הכרך הראשון תורגם לפורטוגזית בשנת 1998.
עבודות מדעיות > רשימת עבודות

Direitos das mulheres e óréttiça dos homens (זכויות נשים וחוסר צדק של גברים), 1832
Conselhos à minha filha (עצ), 1842
Daciz ou A jovem completa (Daciz או הצעירה השלמה), 1847
Fany ou O modelo das donzelas (פאני או מודל הנערה המושלמת), 1847
Discurso que às suas educandas diriga ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה (נאום שמובילים תלמידיה של ניסיה פלורסטה אוגוסטה הברזילאית), 1847
A lágrima de um Caeté (הדמעה של קאטה), 1847
Dedicação de uma amiga (הקדשה של חבר), 1850
Opúsculo humanitário (מחברות הומניטריות), 1853
Páginas de uma vida obscura (דפים של חיים אפלים), 1855
האישה A Mulher) 1859)
Trois ans en Italie, מסע suivis d'un en Grèce (שלוש שנים באיטליה, ואחריהן טיול ביוון), 1870
ברזיל Brasil), 1871)
Fragments d'um ouvrage inèdit: חלקים של יצירה שלא פורסמה: הערות ביוגרפיות), 1878
פילוסופיה ועבודה חינוכית

פלורסטה הגיעה לריו דה ז'ניירו ב־31 בינואר 1838, ובהמשך אותה שנה הקימה את מכללת אוגוסטו. היא הודיעה על פתיחת בית הספר בעיתון ג'ורנל דו קומרסיו. המוסד פעל במרכז עיר הבירה במשך שבע עשרה שנה. באותה תקופה היה גל של בתי ספר חדשים שנפתחו בריו דה ז'ניירו שרובם נוהלו על ידי אירופאים ופעלו על פי מודלים של חינוך זר. מכללת אוגוסטו הייתה שונה מבתי הספר האחרים משום שהיא התמקדה בחינוך נשים ובנות, ולא גברים. התלמידות למדו מדע, שפות, היסטוריה, דת, גאוגרפיה, חינוך גופני, אמנויות וספרות מתוך כוונה להכין אותן באופן מלא לנישואין ואמהות.
אחת הסיבות שפלורסטה הקימה את המכללה הייתה מכיוון שרוב בתי הספר האיכותיים באזור באותה העת כלל לא קיבלו נשים לשורותיהם. המשימה החדשנית של מכללת אוגוסטו הייתה לספק לנשים חינוך שעלה בקנה אחד עם מה שהועמד לרשות הגברים. פלורסטה ובית הספר שלה זכו לביקורות משמעותיות בגלל הגישה הרדיקלית לחינוך נשים שהם הביאו. במקום ללמד ילדות רק נושאים מסורתיים כמו תפירה ועבודות בית, תוכנית הלימודים שלה כללה גם חומרים אינטלקטואליים ואקדמיים. זה לא היה פופולרי, ונחשב למיותר באותה תקופה לחנך נשים לנושאים כאלה אם הן ממילא הולכות להיות עקרות בית. מחנכים מתחרים היו ביקורתיים במיוחד כלפי פלורסטה ותורתה.
פלורסטה פעלה לחינוך נשים מכיוון שהיא האמינה שהשכלה היא המפתח להעצמה, וכי היעדרה מוביל לאפליית נשים.  הנגשת חינוך, כך לתפיסתה, תסייע לנשים להכיר במעמדן החברתי הלא שוויוני שלהן ולקדם שינוי.  פלורסטה גם האמינה שאוכלוסייה בורה יכולה להיות מנוהלת ביתר קלות על ידי הממשלה, וזה היה דבר שהיא קיוותה למנוע על ידי תמיכה בחינוך לקבוצות שוליות. הפילוסופיות שלה סביב סוגיות הוראה ושוויון מגדרי הושפעו מתפיסות חשיבה ליברליות, פרוגרסיביות ופוזיטיביסטיות.
בשלוש יצירותיה משנת 1847, שכולן נוגעות להוראה, פלורסטה מתחה ביקורת על מערכת החינוך שראתה במדעים חסרי תועלת ומשחיתות נשים. היא התייחסה גם לכישלון הכללי של קהילת ההוראה ולסטנדרטים החינוכיים הנוכחיים שלה בעבודתה משנת 1853 מחברות הומניטריות Opúsculo humanitário . באופן מיוחד, היא הוקיעה בתי ספר המנוהלים על ידי זרים שלטענתה לא הוכשרו לשמש כמחנכים או יועצים אקדמיים.
אידאולוגיה פמיניסטית

אין עוררין על התפקיד והרלוונטיות של פלורסטה בהתפתחות הפמיניזם בברזיל ובשחרור האישה במדינה.  עם זאת, יש לקחת בחשבון את הפוליטיקה של אותה העת ואת ההקשר בו פעלה. המלומדים מתחו ביקורת על השקפותיה הפמיניסטיות האמביוולנטיות במקצת, משום שלא הייתה מיליטנטית מספיק ונעה על הטווח שבין אוונגרד לשמרנות. עבור קונסטנסיה לימה דוארטה, מחברת הספר ניסיה פלורסטה: חיים ועבודה (Nísia Floresta: Vida e Obra), פלורסטה משתלבת במה שהיא מכנה "פמיניזם טוב." המשמעות היא שהיא לא התכוונה לשנות באופן משמעותי את היחסים החברתיים, תוך שמירה על נשים בגבולות האידאולוגיים של התחום הפרטי. היא רצתה לשפר את החינוך לנשים ולהעצימן תוך הבטחה לכך שהן עדיין אחראיות לגידול ילדים ולעבודות בית אחרות.
כותבת נוספת העוסקת באמביוולנטיות זו היא ברנקה מורירה אלבס, שעבורה הפמיניזם של פלורסטה מכיל תפיסה רומנטית של נשים בהן המסירות למשפחה ולבית היא עדיין הציפייה המנחה.  פלורסטה הציעה מספר דרכים לתחזק את המערכת המשפחתית המסורתית הזו ולשמור על בית, בעל וילדים ביצירותיה השונות.
החוקרים הכירו גם בשינוי האידאולוגי שעברה פלורסטה כסופרת וכפמיניסטית. בעבודתה הראשונה היא דחתה שינויים קיצוניים בסדר החברתי הנוכחי. היא הבהירה שהיא רוצה שהדברים יישארו במצבם הנוכחי וכי אינה מנסה לכפות שינויים גדולים. אולם לאחר מסעותיה באירופה, עבודתה השנייה בנושא מערכת החינוך הנוכחית הייתה אנליטית בצורה חדה יותר וקראה לרפורמה רחבת היקף. היא גם הביעה דאגה מכך שאוכלוסייה בורה פתוחה למניפולציות.
ראו גם

פמיניזם מהגל הראשון
זכות בחירה לנשים
ניקולאי מורוזוב

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1854 (יוליאני) Borok, רוסיה 
 פטירה:  30 ביולי 1946 (בגיל 92) Borok, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Borok 
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה (1872)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מעסיק:  Institute of Natural Sciences named after P.F. Lesgaft 
 מפלגה:  Circle of Tchaikovsky, זמליה אי ווליה, האינטרנציונל הראשון, נרודניה ווליה 
 בן או בת זוג:  Xenia Borislavkaïa (7 בינואר 1907–?) 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין (4 ביולי 1944)  עיטור הדגל האדום של העמל (27 ביולי 1939)  עיטור לנין (10 ביוני 1945)  מדליה על הגנת לנינגרד  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 
ניקולאי אלכסנדרוביץ' מורוזוב (ברוסית: Никола́й Алекса́ндрович Моро́зов; ‏7 ביולי 1854 – 30 ביולי 1946) היה מהפכן רוסי, שלאחר 25 שנה בבית הכלא פנה לעסוק במדע. חבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים.
ידוע כמהפכן שהיה חבר בחוגים שונים כולל תנועת נרודניה ווליה והיה שותף למזימה להתנקש בחייו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בשנת 1882 נידון לעבודות פרך ועד 1905 היה עצור במבצר פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה ובשליסלבורג.
כתב עבודות מחקר רבות בתחומים מדעיים ובשנת 1918 מונה למנהל המכון למחקרי טבע על שם לסגאפט בלנינגרד, כתב חיבורים רבים ובזקנותו נלחם בחזית, במלחמת העולם השנייה.
בתרבות הפופולרית

חייו עובדו לסדרת טלוויזיה בהפקת רשת NTV בשם הסב מורוזוב (ברוסית: Дед Морозов).
ניקולאי מטנר

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1880 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בנובמבר 1951 (בגיל 71) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  לונדון 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת, האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1905 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולאי קארלוביץ' מֶטְנֶר (ברוסית: Николай Карлович Метнер; ‏5 בינואר 1880 - 13 בנובמבר 1951) היה מלחין ופסנתרן רוסי.
חייו

מטנר נולד במוסקבה, הצעיר מבין חמישה ילדים, בערב חג המולד (לפי הלוח היוליאני הנהוג ברוסיה באותה תקופה - 24 בדצמבר 1879). משפחתו הייתה ממוצא סקנדינבי-גרמני אך כבר שנים רבות התגוררה ברוסיה. הוא היה בן תקופתם של רחמנינוב וסקריאבין.
כתב מספר יצירות ניכר, אשר בכולן משתתף פסנתר. פרי עבודתו כולל ארבע-עשרה סונאטות לפסנתר, שלוש סונאטות לכינור ולפסנתר, שלושה קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת, חמישייה לפסנתר ולכלי קשת, שתי יצירות לשני פסנתרים, קטעי אופי קצרים, ומאה ושמונה שירים, בכללם שתי יצירות ווקליזה חשובות (סונאטה-ווקליזה וסוויטה-ווקליזה).
38 קטעי הפסנתר שלו המכונים "сказки" ("סְקָזְקִי", מעשיות) הם מן המקוריים ביצירותיו, וחשיבותם משתווה לחשיבות הסונאטות שלו.
מטנר קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו מאימו עד הגיעו לגיל 10, אז התקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא סיים את לימודיו ב-1900 כאשר היה בין 20, וזכה בפרס על שם אנטון רובינשטיין. בין מוריו היו פול פאבסט, ואסילי ספלניקוב, ואסילי ספונוב, וסרגיי טאנייב. חרף טעמיו המוזיקליים השמרניים, יצירותיו הוערכו למדי בקרב בני תקופתו, ויכולותיו כפסנתרן וירטואוז היו שניים רק לרחמנינוב. לתדהמת משפחתו, אך בתמיכתו של טאנייב, זנח במהרה את הקריירה כפסנתרן קונצרטים, והתרכז בהלחנה, לוקח על עצמו את האתגר ליצור המשך לסדרת הסונאטות של בטהובן (מלחינים בולטים במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה נמנעו בדרך כלל מכתיבת סונאטות רבות לפסנתר, והסתפקו בשתיים או שלוש לכל היותר). יחד עם סקריאבין (10 סונאטות) ופרוקופייב (9 סונאטות), עורר עניין מחודש בז'אנר הסונאטה לפסנתר.
עד למהפכת 1917, מטנר חי עם הוריו. באותה תקופה התאהב באנה מיכאילובנה ברטנסקאיה, כנרת מוכשרת ואשתו הצעירה של אחיו המבוגר, אמיל. בשלב מסוים אמיל נאלץ להישאר בגרמניה, שם למד כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, ואפשר לאנה להתחתן עם אחיו. מטנר ואנה התחתנו ב-1918, לאחר מותה של אמו.
שלא כמו רחמנינוב, מטנר עזב את רוסיה רק בשנת 1921, זמן מה לאחר המהפכה. רחמנינוב סידר לו מספר הופעות בארצות הברית ובקנדה ב-1924. הרסיטלים שלו היו בדרך כלל על טהרת יצירותיו, בעיקר הסונאטות, עם קטעי ביניים של שירים ויצירות קצרות לפסנתר. בניגוד לרחמנינוב, מטנר לא נתן קונצרטים למטרות רווח (מה שהיה מכריח אותו לנגן יותר יצירות של מלחינים אחרים, במקום היצירות שלו), ועל כן לא ניגן בפני קהל לעיתים קרובות. בהיותו מוערך באנגליה, היגר והתיישב ב-1936 בלונדון, שם לימד, ניגן והלחין על בסיס יומי קבוע.
קשיים ממשיים החלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה; הכנסותיו ממוציאים לאור בגרמניה פסקו ומצבו הבריאותי הלך והתרופף. תלמידתו עדנה איילס נתנה לו מקום מחסה בווארוויקשייר, שם השלים את הקונצ'רטו השלישי שלו לפסנתר, אותו ניגן ב-1943 בקונצרטי הפרומס. ב-1946 השתפר מצבו הכלכלי, כאשר אחד ממעריציו הגדולים, ג'איאצ'מארג'ה וודיאר בהאדור, המהראג'ה של מייסור ונשיאה הראשון של תזמורת פילהרמוניה, ייסד את אגודת מטנר, במטרה להקליט את כל יצירותיו. מצבו הבריאותי של מטנר כבר היה רע למדי, אך עד מותו הספיק להקליט את שלושת הקונצ'רטי שלו, חלק מן הסונאטות והיצירות הקאמריות, ומספר שירים ויצירות קצרות. באחת מן ההקלטות ניגן את הראשונה משתי יצירותיו לשני פסנתרים, ריקוד מעגל רוסי, אופ. 58 מס' 1, יחד עם הפסנתרן בנו מויזייביץ'. בהקלטה אחרת ליווה את אליזבת שוורצקופף בחלק משיריו, ובכללם "המוזה", יצירה לפי פושקין, שנכתבה ב-1913. ההקלטות הללו מציגות אישיות יוצרת חזקה, בלתי נלאית, חרף התדרדרות במצב הרפואי. כאות תודה, הקדיש מטנר את הקונצ'רטו השלישי שלו למהראג'ה של מייסור.
מטנר נפטר בביתו שבגולדרס גרין, לונדון ב-1951, ונקבר בבית העלמין של הֶנְדוֹן.
משוואות תנועה

משוואות תנועה הן תיאור מתמטי להתנהגות של מערכות פיזיקליות המציגות את התנועה כתלות בזמן. כלומר, משוואות התנועה מתארות את אופי המערכת הפיזיקלית כאוסף של פונקציות מתמטיות של משתנים דינמיים. משתנים אלה הם בדרך כלל קואורדינטות במרחב ובזמן, ולעיתים יכללו משתנים נוספים, כדוגמת תנע או כוח. במקרה הכללי המשתנים עשוים להיות קואורדינטות מוכללות, המתארות את המערכת הפיזיקלית (למשל אנרגיה קינטית או תנע מוכלל). במכניקה הקלאסית, הפונקציות מוגדרות במרחב האוקלידי, ובתורת היחסות מופיעות בתור מרחבים עקומים. אם ידועה הדינמיקה של המערכת הפיזיקלית, המשוואות הן פתרון המשוואות דיפרנציאליות המתארות את הדינמיקה של המערכת.
דינמיקה וקינמטיקה

ישנן שתי דרכים עיקריות לתאר תנועה: דינמיקה וקינמטיקה. דינמיקה היא כללית, כיוון שהכוחות, התנעים והאנרגיה במערכת נלקחים בחשבון. לעיתים המונח דינמיקה מתייחס למשוואות הדיפרנציליות שמתארות את המערכת (כמו החוק השני של ניוטון או משוואות אוילר), ולעיתים מתייחס המונח לפתרונות של המשוואות הללו.
הקינמטיקה, בהיותה פשוטה בהרבה, כוללת רק משתני מיקום וזמן. כלומר הקינמטיקה מתארת רק את התנועה עצמה, מבלי להביא בחשבון את הכוחות שפועלים על המערכת הפיזיקלית. למשל, במקרה של תאוצה קבועה, משוואות התנועה הללו מכונות בדרך כלל משוואות "SUVAT", שפרוש שמן הוא:
S - Displacement (העתק, מרחק)
U - Intial Velocity (מהירות התחלתית)
V - Final Velocity (מהירות סיום)
A - Acceleration (תאוצה)
T - Time (זמן)
מכאן, שמשוואות התנועה הן למעשה קבוצה תחת הערך תנועה. סוגי התנועה העיקריים הם סיבובים, פניות, תנודות, או כל שילוב של אלה. מבחינה היסטורית, משוואות תנועה התפתחו מהמכניקה הקלאסית והורחבו למכניקה שמיימית, על מנת לתאר את התנועה של אובייקטים כבדים. לאחר מכן, הן הופיעו באלקטרודינמיקה, לשם תיאור התנועה של גופים טעונים בשדות מגנטים וחשמליים. עם התקדמות תורת היחסות הכללית, המשוואות הקלאסיות של התנועה השתנו. בכל המקרים הללו המשוואות הדיפרנציאליות תוארו על ידי קואורדינטות של מקום וזמן, שהושפעו מכוחות או שינויי אנרגיה.
גם המשוואות של מכניקת הקוונטים יכולות להיחשב כ"משוואות תנועה", כיוון שהן משוואות דיפרנציאליות של פונקציית הגל, המתארות את התפתחות המצב הקוונטי כפונקציה של הזמן והמקום.
אופן השימוש במשוואות

משוואות התנועה בדרך כלל כוללות:
משוואה דיפרנציאלית של תנועה, בדרך כלל באמצעות חוקים פיזיקליים ושימוש בקבועים פיזיקליים.
בחירת הצירים ובחירת נקודת האפס.
פונקציה של המיקום או התנע יחד עם הזמן, שמתארת את הדינמיקה של המערכת.
פתרון המשוואה הדיפרנציאלית תוך שימוש בתנאי התחלה (או תנאי שפה).
המשוואה הדפרנציאלית היא בדרך כלל תיאור כללי של הנחה, ולעיתים מותאמת באופן ספציפי למצב מסוים. הפתרון, אם כן, מתאר בדיוק כיצד המערכת תתנהג בכל הפעמים שלאחר המצב ההתחלתי, בהתאם לתנאים המוגדרים.
מכניקה ניוטונית

משוואת התנועה הכללית הראשונה שפותחה היא החוק השני של ניוטון. לפיו, קצב השינוי של התנע של גוף שווה לכוח הפועל עליו, כלומר:  \mathbf {F} ={\frac {{\rm {d}}\mathbf {p} }{{\rm {d}}t}}. במשוואה זו p וקטור התנע של הגוף, ו-F הכוח הפועל עליו. כאשר המסה אינה משתנה ניתן לכתוב באופן שקול:  \mathbf {F} =m\mathbf {a} , כאשר m מייגת את מסת הגוף ו-a את וקטור התאוצה שלו. זו כתיבה נוחה מכיוון שבבעיות קלאסיות רבות המסה היא פרמטר שאינו משתנה. אולם, כתיבת החוק במונחים של תנע היא כללית יותר וניתן להכלילה גם למערכות פיזיקליות במסגרת תורת היחסות הפרטית והכללית.
עבור מערכות מרובות גופים, משוואת התנועה של הגוף ה-i מושפעת מאינטראקציה עם שאר הגופים. לכן ניתן לנסח את החוק השני באופן הבא:
כאשר  \mathbf {p} _{i} הוא המומנט של הגוף ה- i,  \mathbf {F} _{ij} הוא הכוח שמפעיל הגוף ה- j על הגוף ה- i, ו- \mathbf {F} _{E} הוא הכוח החיצוני.
יישום

מספר דוגמאות של החוק השני של ניוטון כוללים תיאור התנועה של מטוטלת פשוטה
ותנועה של אוסצילטור הרמוני, שעליו מופעל כוח הרמוני בתדירות  \omega  ואמפליטודה  F_{0}
כדי לתאר תנועה של מסה בהשפעת כוח כבידה, וכוח חיצוני ניתן להשתמש בחוק הכבידה העולמי בצירוף החוק השני של ניוטון. למשל, עבור כדור שמסתו  m נזרק באוויר, וזרמי אוויר (למשל רוח) מפעילים עליו כוח התנגדות (וקטורי) \mathbf {R} =\mathbf {R} (\mathbf {r} ,t) משוואת התנועה תהייה
כאשר  G הוא קבוע הכבידה העולמי,  M היא מסת כדור הארץ ו  \mathbf {A} ={\frac {\mathbf {R} }{m}} היא תאוצת הגוף עקב התנגדות האוויר במיקום  \mathbf {r}  ובזמן  t.
אנלוגיה לשדות וגלים

בשונה ממשוואות התנועה לתיאור גופים מכניים, שהן בדרך כלל משוואות דפרנציאליות, המשוואות האנלוגיות במשוואות הגלים ובשדות הן משוואות דפרנציאליות חלקיות, כיוון שהגלים או השדות הן פונקציות של המקום והזמן. תנאי השפה קובעים במקרה זה אם הפתרונות יהיו של גלים עומדים או גלים מתקדמים.
משוואות הגלים הכללית בשלושה ממדים היא
 {\frac {1}{v^{2}}}{\frac {\partial ^{2}X}{\partial t^{2}}}=\nabla ^{2}X
כאשר  v מייצג את מהירות התקדמות הגל ו 



X
=
X
(

r

,
t
)


{\textstyle X=X(\mathbf {r} ,t)}

 מייצג אמפליטודה של שדה מכני או אלקטרומגנטי כלשהו. למשל:
העתקה אורכית או רוחבית של מוט מתנדנד, מיתר או ממברנה,
שינוי בלחץ של תווך כלשהו, למשל גלי קול,
השדה החשמלי או המגנטי,
המתח או הזרם החשמלי במעגל של זרם חילופין.
משואות שדה

משוואות המתארות את התלות של המרחב והתפתחות הזמן בשדות נקראות "משוואות שדה". אלו כוללות לדוגמה את משוואות נאוויה-סטוקס למדידת מהירות השדות, את משוואות מקסוול עבור שדות אלקטרומגנטיים ואת משוואות השדה של איינשטיין לכבידה.
הערות שוליים

↑  H.D. Young; R.A. Freedman (2008). University Physics (12th ed.). Addison-Wesley (Pearson International). ISBN 978-0-321-50130-1.