stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עקרב השני (פרעה)
קברו

מקום קבורתו המדויק של עקרב השני אינו ידוע בוודאות. ישנם שני מבני קבר משוערים - האחד נתגלה באום אל-געאב (סמוך לאבידוס), מדובר במבנה מרובע המחולק לארבעה חדרים המופרדים על ידי קירות בוץ פשוטים. במקום נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
המבנה השני ממוקם בהיירקונפוליס. זהו חדר מלבני שמידותיו הם 3.5-6.5 מטרים, עומקו 2.5 מטרים והוא מחוזק על ידי לבני בוץ. גם באתר זה נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
אזכורים בתרבות הפופולרית

הרומן אל העקרב (The Scorpion God, 1971), מבוסס באופן רופף על תקופה זו בהיסטוריה המצרית.
שמו של המלך כמלך העקרבים מאוזכר בסרט משנת 2001, "המומיה חוזרת", ובספינאופים שלה, "מלך העקרבים" (2002), "מלך העקרבים 2: עלייתו של לוחם" (2008), "מלך העקרבים 3: הקרב על הגאולה" (2012) ו"מלך העקרבים 4: המסע אחר הכוח" (2015).
משחק מחשב "מלך העקרבים: עלייתו של האכדי" הופץ למכירה ב-2002.
הרומן "פרעה", ספר לילדים מ-2007 מאת ג'קי פראנץ', עוסקת במאורעות בחצר מלך עקרב והיריבות בין בניו נערמר והנסיך הוק.
ראש האלה של עקרב השני, מוזיאון אשמוליאן.
לינדה וולברטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בדצמבר 1952 (בת 72) לונג ביץ', ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  פארק האנקוק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, לונג ביץ' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה, דרמה קומית, מעשייה 
 יצירות בולטות:  היפה והחיה, מליפיסנט, אליס בארץ הפלאות 
 פרסים והוקרה:  פרס לורנס אוליבייה למחזמר החדש הטוב ביותר (1998) 
 
לינדה וולברטון (באנגלית: Linda Woolverton; נולדה ב-19 בדצמבר 1952) היא תסריטאית, מחזאית וסופרת אמריקאית, שיצירותיה הבולטות כוללות את התסריטים של כמה מסרטי דיסני וגרסאות בימתיות שלהם.
ביוגרפיה

וולברטון היא האישה הראשונה שכתבה סרט אנימציה לדיסני, "היפה והחיה" (1991), שהוא גם סרט האנימציה הראשון אי פעם שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בנוסף היא הייתה שותפה לכתיבת התסריט של "מלך האריות" (1994), סיפקה חומרים תסריטאים ל"מולאן" (1998), ועיבדה את התסריט של "היפה והחיה", אותו היא כתבה, לגרסת ברודוויי לסרט, עבורו קיבלה מועמדות לפרס טוני וזכה בפרס אוליבייה.
בין עבודותיה נכללים התסריטים של "אליס בארץ הפלאות" (2010) ומליפיסנט (2014), שניהם זכו להצלחה קופתית משמעותית. התסריט של "אליס בארץ הפלאות" הפך אותה לתסריטאית הראשונה עם קרדיט כתיבה יחיד על סרט שהכניס מיליארד דולר. כתבה את התסריטים של סרטי ההמשך לשני הסרטים האלה -  "אליס מבעד למראה" (2016) ו"מליפיסנט: אדונית הרשע" (2019).
הערות שוליים

↑  Dutka, Elaine (19 בינואר 1992). "MOVIES: Ms. Beauty and the Beast". Los Angeles Times. נבדק ב-30 במאי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "List of 1994 Tony Award Nominations With AM-Tony Nominations". Associated Press. 16 במאי 1994. נבדק ב-10 בדצמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "OLIVIER AWARDS – Best Musicals Winners". West End Theatre. נבדק ב-25 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Terrill, Ashley (8 בנובמבר 2010). "LADIES, LEADING: From screenwriters to cinematographers, 15 top-tier trailblazers making behind-the-scenes movie magic". Elle. נבדק ב-25 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430426605171  PLWABN: 9810671473205606  BNE: XX1169379  BnF: cb14443574w (data)  CANTIC: a10846621  GND: 143134698  ISNI: 0000 0003 6492 8724  LCCN: n85334193  MusicBrainz: 72fdffbd-c35c-4402-9718-ef9a9c47bb02  NDL: 01103118  NKC: xx0196676  NTA: 237975823  SNAC: w6vd7brc  SUDOC: 080517005  VIAF: 100239747   WorldCat (עם VIAF): 100239747
משורר

ערך זה עוסק באדם שכותב ומפרסם שירה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
משוררת יפנית מקריאה משיריה לשתי מאזינות
המשורר הברזילאי אלברטו דה אוליביירה (אנ'), ציור של הצייר הברזילאי בלמירו דה אלמיידה (אנ') במוזיאון האמנות של סאו פאולו
משורר הוא אדם הכותב שירה. משוררים פעלו החל מתקופות עתיקות והתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים. בכל תקופה, תרבות ושפה, סגנון המשוררים והטכניקות שלהם השתנו. ביטויי השירה בעברית נמצאים כבר בתנ"ך כדרך להבעת מסרים, רגשות, הוראות וקינות.
פזמונאי הוא אדם הכותב טקסטים המיועדים בראש ובראשונה להלחנה. ישנם משוררים שלצד שיריהם הם כתבו גם פזמונים – למשל: נתן אלתרמן. ישנם שירים שהולחנו על אף שלא נועדו לכך – למשל: שיריו המולחנים של נתן יונתן.
משוררים בעבר נקראו גם משכילים[דרוש מקור], אף על פי שגם אנשים אחרים היו משכילים במידה גבוהה.
מספר משוררים כמו ג'ון גאוור וג'ון מילטון היו ידועים ביכולתם לכתוב שירה ביותר משפה אחת.
לקראת המאה ה-20 החלו אוניברסיטאות רבות להציע תארים בכתיבה יצירתית. אף על פי שתואר זה לא הכרחי למשורר כדי ליצור, הוא יכול לספק כלים ליצירה, נוסף על זמן בעבורה[דרושה הבהרה].
שורשה העברי של המילה משורר

בשיר השירים, ז', ג' מוצאים: שָׁרְרֵךְ אַגַּן הַסַּהַר. שָׁרֵר, שמו של הטבור שהוא מרכז חִיות העֻבָּר. משורר – הוא המחבר מראשית הקיום למקור היניקה.
נתן זך תהה: "הַצַּיָּר = מְצַיֵּר. הַסּוֹפֵר = מְסַפֵּר. הַפַּסָּל = מְפַסֵּל/ אַךְ הַמְּשׁוֹרֵר אֵינוֹ שָׁר" (כותרת השיר: הצייר מצייר)
ראו גם

סופר
רשימת משוררים
רשימת משוררים עבריים
הערות שוליים

↑  The Zibaldone project – Leopardi Centre, University of Birmingham (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558379905171  BNE: XX533423  BnF: cb11933176q (data)  GND: 4436441-6  LCCN: sh85103733  LNB: 000064044  NDL: 00571341  NKC: ph216786 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תחבורה בטביליסי

שלט המגביל את התנועה דרך טביליסי
הרכבל של טביליסי המוביל לאגם הצבים
תחנת אוטובוס בטביליסי
בטביליסי, בירת גאורגיה, מספר סוגי תחבורה. האמצעי הפופולרי ביותר הוא אוטובוסים צהובים שהובאו מהולנד על ידי ממשלת גאורגיה. אמצעי תחבורה נוסף שפועל בעיר משנת 1966 הוא הרכבת התחתית של טביליסי, שנמצאת בתהליך מודרניזציה במטרה להקל על העומס בכבישי העיר. הירידה בשימוש בחשמליות ובטרוליבוסים, שהיו כלי תחבורה עיקריים בתקופה הסובייטית, עד להפסקת השימוש בהם בסוף 2006, הביאה לגידול בשימוש במיניבוסים (מרשרוטקה) ובמוניות. השימוש במוניות הגדיל במידה ניכרת את העומס בכבישים, ונעשים מאמצים לצמצמו. אמצעי תחבורה נוספים הפועלים בטביליסי הם הרכבל והפוניקולר של טביליסי, המתאימים לתחבורה בעיר המאופיינת באזורים הרריים בתוכה. עקב מחסור כספי נפגעה האחזקה השוטפת של הרכבל, ובשנת 2004 היו רק כשישה קווים פעילים.
כ-20 ק"מ מטביליסי נמצא נמל התעופה הבינלאומי הראשי של גאורגיה, נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי, שבנייתו מחדש נסתיימה בפברואר 2007. כביש מהיר מחבר בין נמל התעופה למרכז טביליסי. הרכבת התחתית של טביליסי נמצאת עדיין בתהליך התחברות לנמל התעופה.
כבישים

עקב מצבה הרעוע של רשת הרחובות בטביליסי והגאוגרפיה ההררית שלה, מספר כלי הרכב שרשאים לנוע בה מוגבל ל-4,200 עד 4,500 כלי רכב בשעה, לפי תחשיבי האו"ם. מספר כלי הרכב הנעים בטביליסי מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא בעלייה מתמדת, ולכן הצפיפות בכבישי טביליסי ועומס היתר הם מנת יומם של תושביה. על פי תוכניות עיריית טביליסי, עד שנת 2009 צפוי חידושם של 25 כבישים ראשיים וצמתים.
טרוליבוס וחשמלית

בשנת 1937, בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, הוכנסו לשימוש בטביליסי החשמליות הישנות שנקראות "הטרוליבוס של טביליסי" ("Троллейбус") בשנות ה-70 וה-80 הועברו לטביליסי כ-300 טרוליבוסים מסוג "סקודה". בשנות ה-90 של אותה מאה, 137 מהם היו עדיין פעילים, ואולם בשנת 2004 קטן מספרם משמעותית לכ-80, ורק מחציתם (כ-40) היו פעילים. הטיפול השוטף בטרוליבוסים נפגע עקב קשיים כלכליים. באותה שנה הוכנסו לראשונה לשימוש האוטובוסים. בשנת 2005 העמיד הבנק האירופי לשיקום ולהשקעות (EBRD) לרשות חברת התחבורה של טביליסי אשראי בסך 3.1 מיליון אירו לרכישת טרוליבוסים חדשים, ואף על פי כן הפסיקו הטרוליבוסים לפעול ב-4 בדצמבר 2006.
במקביל לירידה בשימוש בטרוליבוסים, גבר מאז שנות ה-90 השימוש במיניבוסים קטנים הפועלים כמוניות שירות ומכונים "מרשרוטקה" (маршрутка). מספר הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית גדל מ-72 ל-223. הפחתת השימוש בטרוליבוסים הביאה גם לשימוש רב יותר במוניות, עד כדי כך שמספר המוניות הפועלות בטביליסי אינו פרופורציונלי לכמות האוכלוסייה. העירייה מנסה להגדיל את מספר המיניבוסים ולהקטין את מספר המוניות במטרה להפחית את הצפיפות ואת זיהום האוויר ברחובות.
בנוסף לטרוליבוס פעלה בטביליסי גם חשמלית שנוסדה בשנת 1883 כקונקה ופסקה לפעול, כמו הטרוליבוסים בסוף 2006.
תחבורה מסילתית

מאז שנת 1966 פועלת בטביליסי רכבת תחתית שאורך קוויה מגיע ל-26.3 ק"מ. הרכבת התחתית פועלת במרווחים של שלוש דקות, ומחברת חלקים מרוחקים למרכז העיר. כיום ישנם שני קווים פעילים. קו שלישי נמצא בתהליך בנייה עוד משנות ה-80, והשלמת הקמתו מתעכבת בשל בעיות מימון. יחד עם הטרוליבוסים סבלה הרכבת התחתית מנפילות חשמל תכופות, והנוסעים בה נאלצו לסבול מעיכובים בנסיעה.
ב-10 באוקטובר 1872, נסע הקרון הראשון של רכבת גאורגיה בקטע המסילה הראשון שלה בין פותי שלחוף הים השחור לטביליסי, מרחק 310 ק"מ כאשר הנסיעה ארכה 15 שעות. קו מסילת הברזל בין טביליסי לוולדיקווקז, שהיה אמור לעבור דרך הרי הקווקז הגדול ולחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל הרוסית, לא הושלם מאז התקופה הסובייטית, וכרגע אין גם כוונה להשלימו. מסילת הברזל שהוחל בבנייתה בינואר 2007, מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו, תחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל באירופה מבלי להזדקק לחיבור לרשת הרוסית. מסילת הברזל אמורה להתחיל בקארס שבטורקיה, לעבור דרך אחלכלכי וטביליסי בגאורגיה, ולהסתיים בבאקו שבאזרבייג'ן.
בשנת 2005, בעקבות תרומה של איש העסקים היהודי-גאורגי-רוסי, בדרי פטרקצישווילי, הוחל בשיפוץ הפוניקולר של טביליסי, שהיה סגור משנת 2000 עקב תאונה שהתרחשה במקום. במאי 2006 הוא נפתח מחדש. הפוניקולר מוביל מפרוורי טביליסי להר מתאצמינדה, שבפסגתו יש פארק, מסעדה גדולה הצופה על טביליסי ומגדל שידורי הטלוויזיה של טביליסי. באמצע הדרך נמצא פנתאון מתאצמינדה וכנסיית מאמאדוויתי.
הערות שוליים

↑  טרוליבוסים אלה יוצרו על ידי החברה הצ'כית Škodovy závody, שייצרה גם את מכוניות הסקודה.
↑  קונקה (Конка) - הוא קרון/כרכרה המונע על ידי סוסים, שהיה נפוץ בתקופה שלפני המצאת מנוע קיטור.
טרולייבוס תוצרת סקודה, טביליסי 2002
תחנת הרכבת של טביליסי.
שנות ה-70 של המאה ה-19
השוק הסיטונאי בתל אביב

| --- | --- |

השוק הסיטונאי של תל אביב, 1964
 מידע כללי
 סוג:  שוק סיטונאי 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1952
 תאריך פתיחה רשמי:  1952 
 
 קואורדינטות:  32°04′07″N 34°47′03″E﻿ / ﻿32.06861111°N 34.78416667°E﻿ / 32.06861111; 34.78416667
 תבנית:לשוניות2
 
השוק הסיטונאי בתל אביב, 2011
הדמיה של המתחם המתוכנן (יער אדריכלים)
מגדלי מגורים בשוק הסיטונאי בתל אביב, אוקטובר 2017
השוק הסיטונאי היה שוק סיטונאי של פירות וירקות שפעל במרכז תל אביב בין השנים 1952–2006.
היסטוריה

השוק הוקם בשנת 1952 על ידי חברת השוק הסיטונאי בע"מ (בקיצור - חברת השוק) שהייתה בבעלות של חברת תנובה (60%) וסיטונאים פרטיים. עד אותה תקופה פעל אתר למסחר סיטונאי, בשיטה של מכירה פומבית, במתחם שוק העלייה בדרום העיר בין הרחובות: "העלייה, וולפסון וצ'לנוב". חברת השוק חכרה ל-99 שנה שטח של 59 דונם השייך לעיריית תל אביב במתחם משולש בין הרחובות קרליבך, החשמונאים ודרך בגין (דרך פתח-תקוה דאז).
השוק כלל שלושה ביתנים מקורים שנקראו בפי הסוחרים "רמפות" ושימשו לאחסון התוצרת, למסחר ולפריקה וטעינה. כמו כן, הוכשרו בשוק שטחים נרחבים לתנועה וחניה של משאיות וכלי רכב. המסחר בשוק במהלך השנים התקיים במודל של היצע וביקוש כמקובל בשווקים מודרניים. בזמן הקמתו שירת השוק את מחוז תל אביב רבתי ומספר שווקים סיטונאים נוספים בישראל ולפני סגירתו שיווק השוק כ-360 אלף טונות תוצרת בשנה, כשישית מכלל הצריכה של הירקות והפירות בארץ.
מסביב למתחם השוק הסיטונאי שכנו הנהלות של חברות חקלאיות רבות, כגון: מועצת החלב, מועצת הדבש, מועצת הירקות ומועצת הפירות.
היסטוריה > פינוי השוק

כשהוקם השוק הוא היה מרוחק יחסית ממרכז העיר, אך בשל ההתפתחות האורבנית המואצת והגידול בשטח העיר, הוא הפך תוך מספר שנים למובלעת בעיר עצמה. אזור השוק הפך למטרד בשל בעיות תברואה, ריחות רקבון, כניסת משאיות רבות למרכז העיר ועומס תנועה כבד בשעות הלילה והבוקר המוקדמות. כבר בשנת 1965 נהגתה תוכנית לפינוי השוק, בין השאר הוצעה להעבירו לשטח סמוך למזבלת חירייה וב-1997 אף התקבלה החלטת ממשלה על פינוי השוק. ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש.
בינואר 2002 נחתם הסכם בין עיריית תל אביב ותנובה לפינוי השוק ושינוי יעוד המתחם למגורים. ועדת המשנה להתנגדויות של הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז תל אביב, אישרה למתן תוקף את התוכנית לפיתוח מתחם השוק בינואר 2005. סוחרי השוק שהחזיקו במניות חברת השוק תמכו באופן טבעי בפינוי בשל ההשבחה הצפויה בערך הנדלנ"י, ואילו הסוחרים ששכרו מחסנים ישירות מעיריית תל אביב ניהלו מאבק לקבלת פיצויים הוגנים.
ב-18 במאי 2006 נסגר השוק באופן סופי והמסחר עבר למתחם זמני בשוק הסיטונאי בצריפין. זהו מתחם מיושן אשר לא מתאים לצורכי השוק המודרני.
עם סגירת השוק שימש מתחם השוק לתקופת ביניים כחניון ענק ששירת את תושבי העיר ומבקריה, בעיקר את אלו הבאים להיכל התרבות, לתיאטרון הבימה, לסינמטק ולאזור הבילויים ברחוב הארבעה הסמוך. באפריל 2010, נמכר המתחם תמורת כ-1.5 מיליארד שקל לטובת בנייה בשטח.
היסטוריה > בנייה בשטח השוק

במתחם השוק מוקמת על ידי החברות "משה ויגאל גינדי", "גינדי השקעות" ו"רבוע כחול נדל"ן", שכונת מגורים הכוללת 10 מגדלי מגורים של 12 קומות, מבני מסחר ותעסוקה, מבני ציבור ופארק. השכונה תכלול גם בית ספר יסודי, גני ילדים, קאנטרי קלאב, מוזיאון מדע וחניון תת-קרקעי ענק. המתחם תוכנן על ידי האדריכלים יעקב יער ובתו טלי יער-קוסט. מבני המגורים מתוכננים על ידי ישר אדריכלים, הקניון על ידי יסקי מור סיון אדריכלים ומבני הציבור על ידי אליקים אדריכלים. בהמשך מתוכננת הקמתם של שני מגדלי מגורים בני 45 קומות, 153 מטרים, כל אחד. בסך הכל מתוכננות להיבנות במתחם 1,800 דירות.
ב-24 במרץ 2017 נפתח במתחם קניון אופנה בשם קניון TLV, המוקף בבנייני מגורים ומתחמי מזון וקניות.
פרויקט השוק החדש במתחם מסובים

ב-1998 איתר משרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל שטח של 350 דונם סמוך למחלף מסובים להקמת השוק החדש, וב-1999 פורסם מכרז לתכנון השוק. חברת "צנובר יועצים" זכתה במכרז לתכנון השוק, יחד עם חברת SEMMARIS הצרפתית, המנהלת את רנז'יס, השוק הסיטונאי של פריז, ומשרד האדריכלים אורבך. התוכנית שהוגשה בשטח כולל של 230 דונם; מהם 80 דונם מיועדים למסחר בירקות ובפירות, 24 דונם מיועדים למסחר בפרחים ובעציצים, 40 דונם מיועדים לשטחי קירור ואחסנה, 55 דונם מיועדים למנהלה, שירותים, מלונית שתשרת את הנהגים וחניה, ו-30 דונם ישמרו לעתודה, להגדלת נפח השוק בעתיד.
בשנת 2001 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת השוק הסיטוני החדש בסמוך למחלף מסובים, "שנועד להביא להפחתה בפער התיווך ולעלייה באיכות התוצרת החקלאית, לרווחת הצרכנים והחקלאים".
בשנת 2002 אושרה התוכנית בוועדה המחוזית. ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, יזם מהלך להקמת איגוד ערים בגוש דן לניהול השוק, אך שר החקלאות ישראל כ"ץ הודיע שהוא יוקם על ידי חברה ממשלתית חדשה. הפרויקט לא קודם במשך מספר שנים.
פרויקט השוק החדש במתחם מסובים > הכשלים לבניית שוק חדש

לאחר סגירת השוק בתל אביב בשנת 2006 עבר השוק למתחם בצריפין ב"אופן זמני" עד להקמת שוק קבוע בשטח שהיקפו פחות משליש מהשטח של השוק שמתוכנן עם תנאי עבודה ירודים. המדינה התחייבה להקמת שוק חדש ומודרני בסמוך למחלף מסובים תוך שלוש עד חמש שנים, ממשלת ישראל לא הצליחה להוציא לפועל את החלטת הממשלה להקמת השוק. התנגדות השחקנים הגדולים שהן רשתות השיווק אשר קיבלו רישיון כסיטונאיות, לא הסכימו להקמת השוק אשר יתחרה בצורה ישירה במרכזים הלוגיסטיים שלהן והפעילו לחצים על הממשלה לא לבנות את השוק בטענה שהוא לא יכול לתת שירות לרשתות הגדולות עקב גודלו הקטן והיקף הסחורה הקטנה הנמכרת בו. כמו כן, במשך השנים הממשלה העלתה דרישות נוספות לא לצורך לבניית השוק אשר העלו את עלות בניית הפרויקט בכ-550 מיליון שקל.
באוקטובר 2010 שוב התקבלה החלטת ממשלה על הקמת השוק, שיהיה בבעלות המדינה וינוהל בידי חברה ממשלתית שתבחר בקבלן הקמה באמצעות מכרז BOT - בנה-הפעל-העבר. לצורך הקמתו נוסדה בפברואר 2011 החברה הממשלתית, "חברת שוק סיטוני לישראל בע"מ", שפרסמה ביוני 2013 מכרז להקמת השוק.
ביולי 2013 מונה אלכס ויסמן למנכ"ל החברה, שהבטיח להפעיל את השוק לקראת סוף 2014 ושמחירי הירקות והפירות בו יקבעו על בסיס נתונים שיוזרמו בזמן אמת לחדר בקרה ממוחשב. ויסמן התפטר מתפקידו לאחר שנה, על רקע טענות לאי-סדרים ובזבוז תקציבי בחברה. באפריל 2018 הודיע משרד החקלאות כי החברה תיסגר עד לסוף שנת 2018, בעקבות חוסר היכולת לקדם את הפרויקט. בעקבות עלות בניית הפרויקט בכ-550 מיליון שקל ביטלה המדינה את החלטתה להקמת השוק.
במאי 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח על הפרויקט, בו כתב:”העובדות שנפרשו בפרק זה בדבר הטיפול בהקמת השוק הסיטוני ב-17 השנים האחרונות משקפות שורה של חולשות מקצועיות ותפקודיות בפעולת הממשלה, והתוצאה היא שמהבחינה המעשית מצב הדברים בשנת 2018 דומה למצבם ב-2001. הטיפול הממשלתי רב השנים בנושא זה התאפיין בהתנהלות אטית שגבלה לעתים בגרירת רגליים; בפעולה לא החלטית וקושי להכריע בסוגיות כלכליות ומשפטיות של הפרויקט; בהחלפת נתיבי היישום אחת לכמה שנים בשל חוסר יכולת להוציא לפועל החלטות; בחוסר יכולת להתמודד עם סירוב של רשות מקומית לפעול ליישום החלטת הממשלה, דבר שהוביל לסיכול היכולת ליישמה; בחוסר יכולת למצות את פעולותיה של חברה ממשלתית שהוקמה ליישום החלטת הממשלה, עד כדי החלטה על פירוקה וסגירתה; ובהוצאת משאבים ניכרים שרובם ירדו לטמיון”.
ראו גם

שוק העלייה
הערות שוליים

↑  הצעה: להעביר את השוק הסיטונאי לאזור מזבלת חיריה, מעריב, 21 בפברואר 1979
↑  זהבה דברת, ‏צפויה העברת השוק הסיטונאי מת"א לחירייה - לאחר העברת האתר לנגב, באתר גלובס, 16 ביוני 1997
↑  המינהל ומשרד החקלאות החליטו להעביר השוק הסיטונאי לצומת מסובים, באתר גלובס, 7 בדצמבר 1998
קבוצת אריסון מנהלת מו"מ להשתלב בפרוייקט השוק הסיטונאי בתל-אביב, באתר גלובס, 20 ביולי 1998
↑  הארץ, פירות, אבל מבטון, באתר TheMarker‏, 29 בספטמבר 2003
↑  צלי גרינברג, אושרה תוכנית מתחם השוק הסיטונאי, באתר הארץ, 24 בינואר 2005
↑  יובל אזולאי, מה יזכרו סוחרים מהשוק? את הלכלוך, באתר הארץ, 19 במאי 2006
↑  עידו אפרתי, סופית: השוק הסיטונאי בתל אביב נסגר, באתר ynet, 18 במאי 2006
↑  רז סמולסקי, 16 חברות מעוניינות להשתתף במכרז השוק הסיטונאי בתל אביב, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2009
↑  רגע החתימה הגיע: השוק הסיטונאי נמכר ב-1.5 מיליארד שקל, באתר גלובס, 15 באפריל 2010
↑  גינדי תל אביב
פרויקט גינדי תל אביב (השוק הסיטונאי), באתר "פרויקט תל אביב"
↑  אבי שאולי, הצלחה לפרויקט "השוק הסיטונאי": 94% מהדירות נמכרו - כמה הרוויחו הרוכשים?, באתר ביזפורטל, 25 במרץ 2014
↑  עינת פז-פרנקל, צרות בעסקת הענק: קנדה ישראל פורשת מפרויקט השוק הסיטונאי, באתר כלכליסט, 22 במאי 2014
↑  המינהל ומשרד החקלאות החליטו להעביר השוק הסיטונאי לצומת מסובים, באתר גלובס, 7 בדצמבר 1998
↑  דליה טל, ‏המינהל בוחן 4 הצעות לשוק הסיטונאי החדש, באתר גלובס, 18 באוקטובר 1999
↑  דליה טל, ‏שוק סיטונאי חדש, ליד מסובים, באתר גלובס, 29 באוקטובר 2000
↑  שרון קדמי, ‏הוועדה המחוזית תפקיד את תוכנית השוק הסיטונאי החדש ליד מסובים, באתר גלובס, 11 ביוני 2002
↑  שרון קדמי, ‏חולדאי מחפש הכנסות: יוזם איגוד ערים לניהול השוק הסיטונאי החדש, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2002
↑  מיכל רוה, ‏השר כץ: אקדם את העברת השוק הסיטונאי בתל-אביב למסובים בקבינט הכלכלי, באתר גלובס, 8 באפריל 2004
↑  ניר טל, הוזלת הפירות והירקות נרקבת בצומת מסובים, באתר כלכליסט, 20 באוקטובר 2016
↑  עמירם כהן, השוק הסיטוני במסובים יוצא לדרך: הקמתו מוצעת למכרז BOT בהשקעה הנאמדת ב-160 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2010
אורה קורן, עלות הקמת השוק הסיטוני לפירות וירקות: 390 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 29 באפריל 2012
↑   אורה קורן, שופרסל, מגה ורמי לוי לא יתמודדו במכרז להקמת השוק הסיטוני, באתר TheMarker‏, 24 ביוני 2013
↑   אורה קורן, חברת השוק הסיטוני מציעה שיטה מקוונת למחירון פירות וירקות, באתר TheMarker‏, 1 בספטמבר 2013
↑  משה ליכטמן, ‏מדוע התפטר מנכ"ל השוק הסיטונאי בצומת מסובים?, באתר גלובס, 17 ביולי 2014
↑  עמר כהן, ‏כלכלת שוק, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 באפריל 2018
↑  נורית קדוש, השוק הסיטונאי: הרשתות הגדולות יכולות לחגוג, באתר כלכליסט, 24 באפריל 2018
↑  עמר כהן, ‏כישלון בסיטונאות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 במאי 2019
מטרסבורג (כדורגל)

SV מטרסבורג היה מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר מטרסבורג שבחבל בורגנלנד שבמזרח אוסטריה, שהוקם בשנת 1922. הקבוצה שיחקה במגרש הפאפלסטדיון המכיל 15,700 מקומות. ב-16 באוגוסט 2020 פורק המועדון בעקבות קשיים כלכליים.
אף על פי שהעיר מטרסבורג נחשבת לעיר קטנה יחסית באוסטריה ויש בה רק כ- 7000 תושבים, הייתה הקבוצה במקום השני בליגה האוסטרית מבחינת מספר האוהדים במשחקי הקבוצה בליגה.[דרוש מקור] בעונת 2004/05 סיימה הקבוצה במקום החמישי בליגה הבכירה, הדירוג הגבוה ביותר של הקבוצה אי פעם בליגה האוסטרית. בשנים 2006-2007 הגיעה הקבוצה לגמר הגביע האוסטרי. בעונת 2006/2007 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א. ב-5 באוגוסט 2020 פרשה הקבוצה מהבונדסליגה האוסטרית והגישה בקשה לפירוק, בעקבות סגירת הבנק שמימן את הקבוצה.
שחקנים מפורסמים

מקדוניה גוצה סדלוסקי
אוסטריה דייטמר קוהבאוור
אוסטריה כריסטיאן פוקס
הונגריה צאבה ציזמאדיה
מקדוניה איקו נאומוסקי
פולין כריסטוף ראטאיקזיק
גרמניה קארסטן יאנקר
דרום אפריקה יאבו מאהלאנגו
ברית המועצות טג'יקיסטן רוסיה סרגיי מאנדרקו
דאגלס פיירבנקס

| --- | --- |
דאגלס פיירבנקס, 1921
דאגלס פיירבנקס, 1921
 לידה:  23 במאי 1883 דנוור, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בדצמבר 1939 (בגיל 56) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 שם לידה:  Douglas Elton Thomas Ullman 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט קומדיה, סרט פעולה, סרט אילם, סרט רומנטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1915–1934 (כ־19 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  תיכון איסט 
 בן או בת זוג:  מרי פיקפורד (28 במרץ 1920–10 בינואר 1936)  Sylvia Ashley (7 במרץ 1936–12 בדצמבר 1939)  Anna Beth Sully (11 בדצמבר 1907–1919) 
 צאצאים:  דאגלס פיירבנקס הבן 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשם כבוד (1939)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
צ'ארלי צ'פלין משחק שחמט עם דאגלס פיירבנקס ושמואל רשבסקי צופה בהם, בזמן צילום הסרט האמריקאי שלושת המוסקטרים.
דאגלס פיירבנקס (באנגלית: Douglas Fairbanks;‏ 23 במאי 1883 – 12 בדצמבר 1939) היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי קולנוע יהודי-אמריקאי. נודע בעקבות הסרטים האילמים בהם השתתף. פיירבנקס היה גם ממייסדי יונייטד ארטיסטס והאקדמיה האמריקאית לקולנוע וכן מנחה האוסקר הראשון, שנערך בשנת 1929. עם נישואיו למרי פיקפורד בשנת 1920, הם עד מהרה נהפכו לזוג הנוצץ בהוליווד ופיירבנקס כונה "המלך של הוליווד". בנו הוא השחקן דאגלס פיירבנקס ג'וניור.
קורות חיים

נולד בשם דאגלס אלטון תומאס אולמן (Douglas Elton Thomas Ullman) בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, לחזקיה צ'ארלס אולמן ואלה אדלייד מארץ', ולו שני אחים למחצה (ג'ון פיירבנקס הבן ונוריס וילקוקס), וגם אח (רוברט פיין אולמן). אביו, שנולד בפנסילבניה להורים ממוצא יהודי, היה עו"ד ניו יורקי שקנה חלקות כרייה בהרי הרוקי, ובעקבות כך עבר לגור עם משפחתו בדנוור. הוא נטש את משפחתו כאשר דאגלס היה בן חמש, ושני האחים גודלו בידי אימם, ששינתה את שם משפחתם לשם נישואיה הקודמים, פיירבנקס.
דאגלס החל לשחק עוד מגיל צעיר על בימות התיאטרון של דנוור, ועבר בין בתי ספר שונים לאחר מספר מעשי קונדסות שגרמו לסילוקו. בשנים הראשונות לתחילת המאה ה-20 עבר לניו יורק והצטרף ללימודי המשחק של השחקן השייקספירי פרדריק וורד (Frederick Barkham Warde), שגילה אותו מעל במות דנוור. הוא עבד בחנות לכלי בית וכפקיד במשרד בטרם פרץ בתפקידו הראשון בברודוויי בשנת 1902.
בין סרטיו הידועים של פיירבנקס נמנים "הסימן של זורו" (1920), "שלושת המוסקטרים" (1921), "רובין הוד" (1922), "הגנב מבגדאד" (1924), "הפיראט השחור" (1926) ו"מסיכת הברזל" (1929).
פירבנקס היה חבר במסדר הבונים החופשיים, היה חבר בלשכת "בוורלי הילס" מס' 528 בבוורלי הילס, קליפורניה.
פיירבנקס מת בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה כתוצאה מהתקף לב בדצמבר 1939. הוא היה בן 56 במותו.
בי. בי. קינג

| --- | --- |

בי. בי. קינג, 2006
 לידה:  16 בספטמבר 1925 איטה בנה, מיסיסיפי, ארצות הברית 
 פטירה:  14 במאי 2015 (בגיל 89) לאס וגאס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Riley Ben King 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1949–2014 (כ־65 שנים) 
 סוגה:  בלוז, רית'ם אנד בלוז 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  Lucille, גיטרה חשמלית, גיטרה 
 חברת תקליטים:  Geffen/Interscope/Universal, Bullet Records, RPM Records, Crown, ABC, MCA, Reprise/Warner Bros., Virgin/EMI'
 בן או בת זוג:  Martha Lee Denton (1946–1952) Sue Carol Hall (1958–1966) 
 פרסים והוקרה:  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1987)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (19 במרץ 1994)  פרס גראמי למפעל חיים (1987)  Americana Music Association President's Award (2015)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס מרכז קנדי  Blues Hall of Fame  מדליית החירות הנשיאותית  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  המדליה הלאומית לאומנויות  Maple Blues Awards 
 bbking.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בִּי. בִּי. קינג (באנגלית: B. B. King;‏ 16 בספטמבר 1925 – 14 במאי 2015) הוא שם הבמה של ריילי בִּי קינג (Riley B. King), אמן בלוז אמריקאי שפעל במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. נחשב לאחד מגדולי אמני הבלוז. בצד חשיבותו כאחד מהגיטריסטים המובילים בסוגת הבלוז. שילב לעיתים במוזיקה שלו גם מוזיקת פופ וסווינג. קינג נחשב גם כזמר מרגש, ושמר על ייחוד בכך שאיננו שר בשעה שהוא מנגן ואינו מנגן בשעה שהוא שר.
קינג דורג במקום ה-3 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.