stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגימנסיון העברי במריאמפולה
היסטוריה של בית הספר > הכיבוש הסובייטי וסופו של הגימנסיון

בשנת 1934 עבר הגימנסיון לבניין חדש, שנבנה עבור מושב זקנים. בבניין זה התקיימו הלימודים עד לסגירת בית הספר.
בשנת 1935 עבר הגימנסיון למבנה חדש ברחוב קסטוצ'ו (Kęstučio). ב-15 ביוני 1940 פלשו הרוסים לליטא וסגרו את הגימנסיון. זה אירע בדיוק לאחר סיום בחינות סוף השנה. הרוסים סגרו את הגימנסיון. חלק מהמורים נשלחו ללמד בבתי ספר ליטאים. מורים אחרים נשלחו לעבוד בחנויות. עד סגירת בית הספר למדו בו 19 מחזורים ובהם יותר מ-400 בוגרים.
התפיסה החינוכית ומימושה

התפיסה החינוכית של בית הספר שילבה בין יהדות, ציונות, חינוך הומני וחינוך למדעים. בהודעה שנשלחה למיניסטריון להשכלה הליטאי על יסוד בית הספר נאמר כי "מטרת בית הספר זה היא לתת לתלמידיו השכלה הומניסטית כללית, תוך שימת לב להקניית יסודות התרבות העברית".

 בית הספר לימד את כל המקצועות בעברית, בעקבות המודל של גימנסיה הרצליה. בבית הספר הייתה ספריה בה היו ספרים בעברית. בהיעדר ספרי הוראה בעברית, הכינו המורים בעצמם ספרי לימוד במקצועות אותם לימדו. ספרי הלימוד נקראו "קונספטים".


לאחר הקמת בית הספר הועתק המודל שיושם בו לבתי ספר תיכון דומים בערים ועיירות אחרות בליטא במקומות אחרים, כגון: וירבלים, וילקובישקי, שבלי, פוניבז', קובנה, וילקומיר.


כעבור שנתיים הוכר הגימנסיון רשמית כראשון מסוגו על ידי משרד החינוך של ליטא.


בוגרים רבים היגרו לארץ ישראל בעקבות החינוך הלאומי-ציוני שקיבלו בבית הספר. לאחר פרסום הצהרת בלפור, החליטה קבוצה של 16 תלמידים לעזוב את הלימודים לפני סיומם, לעבור להכשרה חלוצית בחקלאות ולעלות לארץ ישראל.
סגל הגימנסיון > מנהלים

ד"ר מקס מאיר, ניהל בשנים: 1919–1921
ד"ר אברהם לוינהרץ (1890-1961), ניהל בשנים: 1921–1926
ד"ר נח שפירא (1900–1964), ניהל בשנים: 1926–1931
ד"ר זאב לובובסקי-ליבאי, ניהל בשנים: 1931–1933
ד"ר לייפציגר, ניהל בשנים: 1933–1935
טבחוביץ, ניהל בשנים: 1935–1940. נספה בזמן הכיבוש הנאצי.
סגל הגימנסיון > מורים

לפי סדר א"ב:
צבי אירוב - היסטוריה כללית, רוסית. נספה בזמן הכיבוש הנאצי.
אגושביץ - אנגלית
חנוך אנוך - התעמלות, גאוגרפיה
אנדזולייטיס - ליטאית
א. אשמנטא - ליטאית
מ. בלוך - טבע וגאוגרפיה
מקס בנד - ציור, כתיבה
אינג' משה גולדשטיין - פיזיקה, כימיה
חיים דניאל - התעמלות
גב' אסתר היימן-לנצמן (1985-1900) - אנגלית
גב' ד"ר ל. וולברג - ציור
פרופ' וולפסון - תנ"ך, מתמטיקה
גב'ב.ויטנשטין - אנגלית
דב זיסלה-גזית (1960-1897) - גאוגרפיה, תנ"ך
גב' ד"ר חידקל - צרפתית
ד"ר א. יואל - טבע, גאוגרפיה
יחזקאל יעקובסון - תנ"ך, דקדוק
פסח יעקובסון (1979-1904) - התעמלות
ישראל יבלוקסבסקי - חשבון, לטינית, עברית
ד"ר מ. כהן - מתמטיקה, משנה, תלמוד, לטינית, פיזיקה
א.מ. לוין - דקדוק, תנ"ך, חשבון. נספה בזמן הכיבוש הנאצי.
ח.י. לוריה - עברית, היסטוריה
יצחק לוריה - עברית, ספרות
פסח משקוץ - כתיבה
י.מ. מריש - מתמטיקה, פיזיקה, לטינית
מובשוביץ - אנגלית
מרקוס אנוך - זמרה
גב' ב. סגל - רוסית, גרמנית
יצחק פילוינסקי (1886-) - תנ"ך, עברית
גב' י. פנמומסקי-זכריס - ליטאית
זונדל פייבוש - התעמלות
פישמן
ג. פינשטין - עברית
י. קוברסקי - ציור
אליהו קפלן - רוסית, ציור
קרנגל גדליהו - ציור
ישורון קשת (1979-1893) - תנ"ך, ספרות עברית
ג. רוזנטל - צרפתית, אנגלית
ח.ז. רוזנבוים - עברית, חשבון. נספה בזמן הכיבוש הנאצי.
א. רוטשטין - מתמטיקה, פיזיקה
פון שולץ - אנגלית, גרמנית
סגל הגימנסיון > אנשי סגל נוספים

ד"ר רוזנפלד - רופא
מ. רוסינסקי - מזכיר
שרגא שמוקלירסקי - מזכיר
י. סטוקליצקי - מזכיר
תלמידי הגימנסיון

הרכב תלמידי הגימנסיון היה מגוון. רוב התלמידים הגיעו מבתי תלמוד תורה ורוב התלמידות מבתי ספר עממיים. כ-40% מהתלמידים בשנת תרע"ט הגיעו מחוץ למריאמפולה. ביניהם תלמידים שהגיעו מעבר לגבול בין פולין לליטא.


בשנת הלימודים תרע"ט (1919) למדו בבית הספר 362 תלמידים. רק 315 מביניהם קיבלו תעודות שנתיות בסוף השנה. הסיבה לכך שלא כל התלמידים סיימו, הייתה הקושי לעמוד בדרישות הגבוהות.
בין תלמידי הגימנסיון לפי סדר א"ב:
יונה אושפיז - מהנדס, תל אביב
אבא גפן (וינשטיין) - דיפלומט ישראלי שהיה שגריר ישראל ברומניה.
אבא היימן - רואה חשבון
נפתלי היימן - איש עסקים, תל אביב
שלמה כהן - שער הגולן
ד"ר רפאל קפלן - רופא, ירושלים
שמחה רוזנטל - (1906–1983) עורך דין, ירושלים
משה רוזנטליס - (2008-1922) צייר, תל אביב
אברהם תורי-גולוב - עורך דין, תל אביב
יצחק ויסטנייצקי (1911 - ) - שחמטאי
שלום גרוז'נסקי - מהנדס
יוסף רוזין - מהנדס
ד"ר מיריאמה גינק דושניצקי - (1911–2013) רופאת שיניים מפורסמת בעלת תואר שלישי בקובנה.
אברהם משה קוקלנסקי (1905-1984) - רואה חשבון
ראו גם

הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה
הגימנסיה העברית "הרצליה"
לקריאה נוספת

אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983
ד"ר מקס מאיר, מרימפול ליטא, מה"יידישע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, ועד ספר מרימפול, 1983
יד לקהילת יהודי מרימפול ליטה, הנוער-לימודים בצד משחקים, עמודים 10–11
יובל ה 50 של הגימנסיון העברי במריאמפולה, 1969, העורך: אברהם תורי (גולוב)
זהבה פיליבינסקי-א. שישוק, השנים האחרונות של הגימנסיון, מתוך: יובל ה 50 של הגימנסיון העברי במריאמפולה, 1969, העורך: אברהם תורי (גולוב), עמודים 28–29
דב לוין (עורך) ויוסף רוזין (עורך משנה), פנקס קהילות/ליטא, מריאמפולה, עמודים 388–389, הוצאת יד ושם
הערות שוליים

↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983
↑  יד לקהילת יהודי מרימפול ליטה, הנוער-לימודים בצד משחקים, עמודים 10-11
↑  מרימפול ליטא, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 27
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 28
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמודים 29-28
↑  דב לוין (עורך) ויוסף רוזין (עורך משנה), פנקס קהילות/ליטא, מריאמפולה, עמודים 388–389, הוצאת יד ושם
↑  דב לוין (עורך) ויוסף רוזין (עורך משנה), פנקס קהילות/ליטא, מריאמפולה, עמודים 388–389, הוצאת יד ושם
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, עמודים 32-33
↑  דב לוין (עורך) ויוסף רוזין (עורך משנה), פנקס קהילות/ליטא, מריאמפולה, עמודים 388–389, הוצאת יד ושם
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 37
↑  דב לוין (עורך) ויוסף רוזין (עורך משנה), פנקס קהילות/ליטא, מריאמפולה, עמודים 388–389, הוצאת יד ושם
↑  ד"ר מקס מאיר, מרימפול ליטא, מה"יידישע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 35
↑  ד"ר מקס מאיר, מרימפול ליטא, מה"יידישע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 35
↑  ד"ר מקס מאיר, מרימפול ליטא, מה"יידישע רונדשאו" - ברלין לגימנסיון העברי במרימפול, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 35
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 32
↑  יובל ה 50 של הגימנסיון העברי במריאמפולה, 1969, העורך: אברהם תורי (גולוב), עמודים 32-31
↑  אברהם תורי, מרימפול ליטא, לתולדותיו של בית הספר העברי הראשון בליטא ובתפוצות, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 30
↑  מרימפול ליטא,דין וחשבון של הגימנסיון העברי במרימפול משנות הלימודים תרע"ט ותר"פ - שנת הלימוד תרע"ט, ועד ספר מרימפול, 1983, עמודים 46-47
תעודת בגרות של תלמיד בגמנסיון העברי.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1904 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות השלושים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-8 בנובמבר 1904. הנשיא הרפובליקני היוצא, תאודור רוזוולט, שעלה לשלטון לאחר הירצחו של ויליאם מקינלי, נבחר לכהונה בזכות עצמו. במהלך מסע הבחירות, הרפובליקנים הדגישו את הצלחתו של רוזוולט במדיניות חוץ ואת הקרבות שלו כנגד המונופולים. מועמד המפלגה הדמוקרטית היה אלטון פארקר, השופט הראשי בבית המשפט לערעורים של ניו יורק. היה מעט מאוד הבדל בין עמדותיהם של המועמדים, והמירוץ התבסס על אישיותם: הדמוקרטים טענו שנשיאותו של רוזוולט כללה החלטות שרירותיות והייתה לא יציבה.
רוזוולט זכה בבחירות בקלות, וזכה בכל מדינה מלבד בדרום. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שעלה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא ונבחר בעצמו. גם הנשיאים קלווין קולידג', הארי טרומן ולינדון ג'ונסון עשו זאת אחריו.
מועמדים > מועמדים רפובליקניים

תאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית מניו יורק
מארק האנה, סנאטור מאוהיו
כשהרפובליקנים התאספו בשיקגו ביוני 1904, המועמדות של תאודור רוזוולט הייתה בטוחה. הנשיא רוזוולט השקיע את מרצו ב-1902 וב-1903 כדי לקבל תמיכה מהמפלגה ולהבטיח את מועמדותו ב-1904. תנועה שהתנגדה לרוזוולט התרכזה סביב מועמדותו של הסנאטור מאוהיו, מארק האנה, אבל מותו של האנה מוקדם יותר באותה השנה הסירה את המכשול הזה מדרכו של רוזוולט. מותו של האנה בפברואר 1904 סיים כל התנגדות אמיתית כלפי רוזוולט בתוך המפלגה. רוזוולט נבחר פה אחד בסיבוב הראשון עם 994 קולות.
מכיוון שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית גינו את רוזוולט ואמרו שהוא קיצוני מדי, רוזוולט נתן להם לבחור את המועמד לתפקיד סגן הנשיא. הסנאטור צ'ארלס וורן פיירבנקס מאינדיאנה היה המועמד הטבעי, כיוון שהשמרנים העריכו אותו מאוד והוא גם לא פגע ביסודות הפרוגרסיביים יותר במפלגה. רוזוולט לא היה מרוצה מכך שפיירבנקס רץ איתו לבחירה, אך הוא לא חשב שהמועמדות לתפקיד סגן הנשיא שווה להילחם עבורה. עם תמיכה חזקה בניו יורק, פנסילבניה ואינדיאנה, פיירבנקס הצליח בקלות להיבחר להיות מועמד לסגן הנשיא.
המצע הרפובליקני תמך במכסי מגן גבוהים, הגדלת סחר החוץ, התחייב לשמור על תקן הזהב, תמך בהתפשטות של צי הסחר, תמך בחיזוק הצי ושיבח את מדיניות החוץ והפנים של רוזוולט.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
תאודור רוזוולט: 994
| מועמד לסגנות נשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- |
צ'ארלס וורן פיירבנקס: 994
מועמדים > מועמדים של המפלגה הסוציאליסטית

הבחירות של 1904 היו הבחירות הראשונות של המפלגה הסוציאליסטית. המפלגה הייתה קואליציה סקטוריאלית במיוחד של מפלגות מקומיות בערים תעשייתיות והייתה מלאה במהגרים גרמניים ופינים. היא זכתה לתמיכה באזורים הכפריים שנטו לתמוך במפלגה הפופוליסטית ובאזור המכרות במערב. יוג'ין דבס נבחר להיות המועמד לנשיאות, ובנג'מין הנפורד נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
בחירות כלליות > מסע בחירות

מסע הבחירות שערכו שתי המפלגות היה מרוכך יותר מאשר בשתי מערכות הבחירות הקודמות. הקמפיין היה רווי רצון טוב, והיה שונה מאוד ממלחמת המעמדות שאפיינה את שתי המערכות לפניו. זאת מכיוון שפארקר ורוזוולט, חוץ מכמות הכריזמה, היו מאוד דומים.
היו בין המועמדים מעט מאוד הבדלים. שניהם תמכו בתקן הזהב. למרות שהדמוקרטים התנגדו יותר לאימפריאליזם, שניהם האמינו בטיפול הוגן בפיליפינים ובשחרור בבוא העת. שניהם גם האמינו שלאיגודי עבודה מגיעות אותן זכויות כמו ליחידים לפני בתי המשפט. הקיצוניים במפלגה הדמוקרטית אמרו שפארקר הוא שמרן, בעוד שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית אמרו שרוזוולט הוא קיצוני.
במהלך מסע הבחירות, רוזוולט נפגע כמה פעמים. בהתחלה, עיתונו של ג'וזף פוליצר פרסם כתבה על שחיתות בלשכת התאגידים. רוזוולט הודה שנעשו שם כמה תשלומים, אך הכחיש שהייתה מעורבת שם סחיטה.  שנית, רוזוולט ניצל את מזכיר הסחר שלו, ג'ורג' קורטליו. בתור איש סודם של התאגידים, הוא יכול היה להשיג תרומות רבות מתוכם. ב-1907, התברר שחברות ביטוח תרמו למסע הבחירות של רוזוולט. שבוע אחד לפני מערכת הבחירות, רוזוולט עצמו התקשר לחברת רכבות כדי שתתרום לו כספים לצורך הניצחון בניו יורק.
אולם הארגונים הגדולים השקיעו בשני המועמדים. כמו קליבלנד לפניו, פארקר זכה לתמיכה מצד ג'יי. פי. מורגן. פארקר הואשם בקשריו עם חברות הנפט.
בחירות כלליות > תוצאות

רוזוולט ניצח בהפרש גדול, כשהוא זוכה בכל מדינה צפונית ומערבית. הוא גם זכה במיזורי, והיה המועמד הרפובליקני הראשון שעשה זאת מאז 1868. בבחירתה ברפובליקנים, מיזורי יצאה מהדרום הדמוקרטי והפכה למדינה מתנדנדת. גם במרילנד התוצאות היו קרובות. בפעם הראשונה, נערכה שם הצבעה חשאית. הבוחרים יכלו לבחור שמונה מועמדים מכל מפלגה לתפקיד אלקטור. ניצחונו של רוזוולט היה ברור, אולם הבחירות במרילנד היו שנויות במחלוקת. ב-30 בנובמבר, הוכרז שרוזוולט זכה במדינה בהפרש של 51 קולות. אולם כיוון שהבוחרים בחרו באלקטורים, רק אלקטור רפובליקני אחד נבחר, והשבעה האחרים היו דמוקרטים.
רוזוולט זכה ב-56.4% מקולות הבוחרים. אחוז הקולות הזה, וההפרש בין הקולות, שעמד על 18.8%, היו הגדולים ביותר בין היבחרו מחדש של ג'יימס מונרו ללא מתחרים ב-1820 ובחירתו של וורן הרדינג ב-1920. רוזוולט זכה בבחירות בהפרש של יותר מ-2.5 מיליון קולות. אף נשיא לפניו לא ניצח בפער כזה.
| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תאודור רוזוולט | רפובליקנית | ניו יורק | 336 | צ'ארלס וורן פיירבנקס | אינדיאנה | 336 |
| אלטון פארקר | דמוקרטית | ניו יורק | 140 | הנרי דייוויס | מערב וירג'יניה | 140 |
| יוג'ין דבס | הסוציאליסטית | אינדיאנה | 0 | בנג'מין הנפורד | ניו יורק | 0 |
| סילאס סוואלו | האיסור | פנסילבניה | 0 | ג'ורג' קרול | טקסס | 0 |
| תומאס ווטסון | הפופוליסטית | ג'ורג'יה | 0 | תומאס טיבלס | נברסקה | 0 |
| צ'ארלס קוראגן | העבודה הסוציאליסטית | ניו יורק | 0 | ויליאם קוקס | אילינוי | 0 |

כרזת בחירות רפובליקנית
כרזת בחירות דמוקרטית
דייוויס היה המועמד המבוגר ביותר של מפלגה גדולה, בן שמונים
כרזת בחירות סוציאליסטית
כפתור שתומך בפארקר
קריקטורה שפורסמה לאחר שהתגלה שהרפובליקנים זכו במיזורי
הזמיר (סטרווינסקי)

הזמיר (ברוסית: Соловей בצרפתית: Le Rossignol) הוא "סיפור לירי" ברוסית בשלוש מערכות, מאת איגור סטרווינסקי. את הלברית, המבוססת על המעשייה הזמיר מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, כתבו המלחין וסטפן מיטוזוב. היצירה בוצעה לראשונה ב-26 במאי 1914 על ידי בלט רוס בארמון גרנייה בפריז.
סטרווינסקי החל לעבוד על האופרה ב-1908, אבל נטש אותה לכמה שנים אחרי שקיבל מסרגיי דיאגילב הזמנה לבלט ציפור האש. הוא השלים אותה ב-1914, אחרי שהשלים את שני הבלטים הגדולים האחרים שלו לדיאגילב, פטרושקה ופולחן האביב. עקב הפרש הזמנים הממושך בין כתיבת המערכה הראשונה והשנייה, מעל שש שנים, היצירה משקפת מבחינה סגנונית את השינוי המשמעותי שחל בגישתו של סטרווינסקי להלחנה, שינוי שקל לעמוד עליו בביצועי היצירה. לאחר "הזמיר" פנה סטרווינסקי מהפקות גדולות והתמקד במוזיקה קאמרית וביצירות לפסנתר.
תולדות הביצוע

בביצוע הבכורה של האופרה, מוקמו הזמרים בדות ותפקידיהם בוצעו בפנטומימה ובמחול על הבמה. את המיזנסצנה יצרו אלכסנדר בנואה, (שגם עיצב את התפאורות ואת התלבושות) ואלכסנדר סאנין, והכוריאוגרפיה הייתה של בוריס רומנוב.
 ב-1917 יצר סטרווינסקי פואמה סימפונית, "שירת הזמיר" (Le chant du rossignol), למוזיקה מתוך האופרה, כיצירה קונצרטנטית נפרדת.
לאחר הקמתה ב-1956, בעשור הראשון לקיומה, העלתה האופרה של סנטה פה, ניו מקסיקו, אופרות רבות מאת סטרווינסקי, בהן - בעונת הפתיחה שלה ב-1957 - דרכו של הולל. ב-1962 היו הצגות אחדות של "הזמיר", בניצוח סטרווינסקי עצמו, חלק מחגיגות ה-80 להולדת המלחין; הפקות אחרות התקיימו ב-19673, 1969, 1970 ו-1973.
ב-2014, זווגה האופרה ל"אימפרסריו" של מוצרט להפקה חדשה של להקת סנטה פה, שהציבה את עלילתה בפריז של שנות ה-20 של המאה ה-20. בצוות היו אנתוני מייקל-מור, ברנדה ריי, מרדית ארוואדי וארין מורלי.
בעונת 2017–2018 ביצעה להקת האופרה הקנדית את האופרה בטורונטו יחד עם עוד שתי יצירות קצרות מאת סטרווינסקי, תחת הכותרת "הזמיר ועוד אגדות קצרות", כחידוש של הפקה של רובר לפאז' משנת 2011, שבוצעה לראשונה בטורונטו לפני שיצאה לניו יורק.
תפקידים > צוות הצגת הבכורה

מנצח - פייר מונטה
עלילה

הדייג מופיע כפרשן לאירועי הסיפור.
עלילה > מערכה ראשונה

על חוף הים, ממש לפני הזריחה, שומע דייג את שירת הזמיר, המשכיחה ממנו את צרותיו. הטבחית מביאה פקידים גבוהים מחצר הקיסר לשמוע את הזמיר, ומספרת על יפי זמרתו. אלא שקול הזמיר אינו נשמע. מנהל המשק בחצר הקיסר מבטיח לטבחית משרה כטבחית פרטית של הקיסר, אם תוכל למצוא את הזמיר, שמופיע לבסוף, ומקבל הזמנה מן הטבחית ומנהל משק הבית לשיר לפני הקיסר. הזמיר נענה להזמנה, אך אומר, ששירו נשמע ערב ביותר ביער.
עלילה > מערכה שנייה

חצרנים מעטרים את הארמון בפנסי חג לקראת שירת הזמיר. הטבחית מתארת את הזמיר לפני החצרנים כקטן, אפור וכמעט נסתר מן העין, אבל שירו מביא את שומעיו לידי בכי. תהלוכה מציינת את בוא הקיסר. הוא מצווה על הזמיר לשיר, ושירתו נוגעת כה עמוק בלבו, שהוא מציע לציפור כגמול נעל זהב לענוד על צווארו. בהמשך, שלושה שליחים יפניים מציעים לקיסר זמיר מכני, שפוצח בשיר. הקיסר שש על החידוש הזה. הזמיר האמיתי נעלב, פורש כנפיים ועף, והקיסר הזועם מצווה לגרש אותו מממלכתו. הוא מעטר את הציפור המכנית בתואר "זמר ראשון".
עלילה > מערכה שלישית

הקיסר נופל למשכב ונוטה למות; דמות המוות מופיעה בחדרו של הקיסר. רוחות מעלליו הקודמים של הקיסר פוקדים אותו והוא מזעיק אליו את נגני החצר שלו, אבל הזמיר האמיתי חוזר ומופיע, בניגוד לצו הגירוש הקיסרי, ומתחיל לשיר. המוות שומע את שירת הזמיר ונרגש מאוד; הוא מבקש מן הזמיר להמשיך לשיר, וזה מתנה את הסכמתו בכך, שהמוות ישיב לקיסר את כתרו, חרבו ושרביט המלכות שלו. המוות נענה לבקשה ומסתלק בהדרגה מחדר הקיסר, בעוד הזמיר ממשיך לשיר. הקיסר חוזר אט-אט לאיתנו, ובראותו את הזמיר, הוא מציע לו את התואר "זמר ראשון" בחצרו. הזמיר אומר, שהוא רואה בדמעות הקיסר גמול מספק, ומבטיח לזמר למענו מדי לילה, משעת ערביים עד עלות השחר.
הערות שוליים

↑  Official program of the premiere תוכנייה רשמית של הבכורה, באנגלית
↑  Santa Fe Opera's performance database האופרה של סנטה פה, סקירה כללית, ארכיב האופרה
↑  Details of the 2014 production on santafeopera.org פרטי ההפקה של 1914 באופרה של סנטה פה
↑  "Songbirds at the Opera: The Impresario and Le rossignol ,The Santa Fe New Mexican ג'יימס קלר, הסנטה פה ניו מכסיקן: "שירת ציפורים באופרה: האימפרסריו והזמיר 18 ביולי 2014
↑  Details of the production פרטי ההפקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583414505171  BnF: cb13920001w (data)  GND: 300158424  LCCN: n82105342  MusicBrainz work: c89da753-2f79-480c-a79b-174c36b65caa  VIAF: 181041457   WorldCat (עם VIAF): 181041457
הארץ שלנו (ספר קומיקס)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אורי פיינק
 איורים:  אורי פינק
 שפת המקור:  צרפתית עברית
 תורגם לשפות:  עברית צרפתית
 סוגה:  קומיקס, ספרות פוליטית, אוטוביוגרפיה
 הוצאה
 הוצאה:  BERG
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  100
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך:  2008
 
הארץ שלנו (בצרפתית: Israel Palestin: Entre gurre at paix, בתרגום מילולי לעברית: ישראל פלסטין: בין מלחמה לשלום) הוא ספר קומיקס פוליטי ישראלי מאת אורי פינק שפורסם בשנת 2008 תחת ההוצאה הצרפתית BERG בצרפת, בקטגוריית ICEBERG המוקדשת לקומיקס פוליטי בלבד. הוא פורסם לראשונה בשחור לבן בתרגום צרפתי ולאחר ההצלחה בצרפת תורגם לעברית בשם "הארץ שלנו" ונצבע על ידי הקומיקסאים הישראלים ולדיק סנדלר וארז צדוק.
הוצאת הספר

אורי פינק, שידוע בעיקר בזכות הקומיקס המפורסם ביותר שלו "זבנג!" ונחשב לקומיקסאי הראשון בישראל, מצייר כמעט תמיד רק קומיקס מצחיק לבני נוער. אלא שבזכות השתתפותו בתוכנית "קרטונינג פור פיס" העולמית (גם מישל קישקה חבר בתנועה זו) הוא החל לתקשר עם הוצאות ספרים ברחבי העולם. כך קרה שבשנת 2007 פנתה חברת BERG הצרפתית לאורי פינק במטרה שיכתוב קומיקס פוליטי מנקודת מבטו כישראלי על החיים בישראל, כדי שיפורסם בצרפת תחת הכותרת החדשה ICEBERG, שמוקדשת אך ורק לקומיקס פוליטי. היצירה של הספר הייתה קשה משום שאורי פינק מצייר מאז ומתמיד רק קומיקס מצחיק, שהוא סוג ז'אנר שונה לגמרי מקומיקס פוליטי. בשביל קומיקס פוליטי פינק היה חייב להשתמש בצורות כתיבה וציור שהוא אינו מורגל אליהם: שימוש בצבעים כהים, ציורים מופשטים, ריבועי קומיקס מסוגננים ועוד. כדי להתמודד עם ז'אנר ששונה מסגנונו הייחודי בו הוא מצייר כבר למעלה מ-40 שנה, נאלץ פינק להשתמש בסיפורים אישיים כדי לתעל את הסיפור לקומיקס פוליטי רציני, כך שהתוצאה הסופית נעשתה קומיקס פוליטי-אוטוביוגרפי.
"בספר ניסיתי דרך מספר סיפורים אישיים להמחיש את המורכבות של החיים בישראל, ולעקוב אחרי השינויים שעברנו פה בארבעים השנים האחרונות"
אודות הספר

הקומיקס עוסק בחוויות של אורי פינק תוך אמירה פוליטית וסאטירית של המצב המורכב במדינת ישראל. דרך האירועים שעבר אורי פינק הוא נותן לקורא מבט נרחב על צדדים רבים בסוגיות פוליטיות מורכבות בחברה הישראלית: הסכסוך הישראלי פלסטיני וישראל יהודית או דמוקרטית. הספר עוסק גם כן באירועים פוליטיים שהשפיעו רבות על צורת החשיבה הישראלית על כל היבטיה: רצח יצחק רבין בשנת 1995, האינתיפאדה השנייה (אינתיפאדת אל אקצא) בשנת 2000. להלן תקצירי נושאי הספר:
אודות הספר > ערבים ישראלים

החלק הראשון של הספר עוסק בתקופת הילדות של אורי פינק. שם מוצגים כמה זיכרונות ילדות שקשורים בנושא הערבים בישראל. בזיכרון הראשון מוצג אורי פינק הילד בחופשה משפחתית. בעת הנסיעה באוטו מסתכל פינק מחלון המכונית הנוסעת ומתאר את הנוף מולו: "כמה ערבושים עם כבשים". בקטע זה פינק הילד עוד לא מודע לכך שהמילה "ערבושים" היא מילה פוגענית, אבל אביו, ששמע את ההערה, מתרגז מיד לשמע מילת הגנאי ויורד מן האוטו כדי להירגע. קטע זה הוא מעין אתנחתא לחלק זה של הספר המתאר את המצב של הערבים בחברה הישראלית. עוד קטע המוזכר בחלק זה הוא זיכרון ילדות מהעיר ירושלים, שם חיים ערבים לצד יהודים. שם מוצג ציור גדול פרי עטו של פינק המתאר את שוק מחנה-יהודה הומה האדם. בציור אפשר לראות חרדים חובשי שטריימל וחליפות מסתובבים לצד ערבים חובשי כפייה וגלבייה.
אודות הספר > הגירה של פליטים

עוד נושא מורכב מבחינה פוליטית שיש לו צדדים רבים הוא נושא הגירת פליטים מארצות נחשלות או מדינות שקיימות בהן מלחמות אזרחים (סוריה, עיראק, מדינות צפון אפריקה) אל מדינות אירופה המפותחות, כמו גרמניה, צרפת או בריטניה. על אף שנושא זה אינו קשור מידית למדינת ישראל, פינק בכל זאת מצליח להעלות זיכרון מטיול שורשים בגרמניה. אחד מקרובי משפחתו מדבר על המהגרים הערבים כעל "מפגע אוכלוסין שיש למגר", ודימוי זה מעלה בעיניי רוחו של פינק את תקופת השואה וטרום מלחמת העולם השנייה כאשר האזרחים הגרמנים ה"ארים" היו מדברים על היהודים כעל מפגע אוכלוסין.
אודות הספר > המאבק הדתי-חילוני

בחלק זה של הספר מתאר אורי פינק ויכוח דתי עם ידידו אורי אורבך. במהלך הריב מסתובבים שניהם ברחבי העיר תל אביב ומוציאים טיעונים חדשים. הוויכוח מתחיל מהשאלה 'האם צריך לאפשר עבודה בשבת' - פינק אומר שיש לאפשר עבודה בשבת עם הטיעון ש"כל אדם יכול לעבוד באילו ימים שהוא רוצה לפי אמונתו הדתית" ואילו אורבך דווקא תומך בדעה שאין לאפשר עבודה בשבת משום ש"במדינה יהודית יש לשמור על אורך חיים יהודי, שכולל גם שביתה מכל מלאכה בשבת. מלבד זאת, חוק זה הוא גם חוק סוציאליסטי שמאפשר יום חופש ומנוחה לכל אדם". אלה ממשיכים לטעון טיעונים מנוגדים במטרה לשכנע זה את זה ותוך כדי להסביר לקוראים עד כמה מורכב המצב. עד מהרה מתחילים השניים לנהל ויכוח פוליטי על שיטת הממשל של ראש הממשלה, יצחק רבין, כשאורבך טוען כי רבין מוביל לשפל ביטחוני ואילו פינק טוען כי רבין גורם לשגשוג בכלכלה ובשלום. החלק האחרון של קטע זה הוא מעין אקספוזיציה לפרק הבא, שעוסק ברצח רבין (ראו למטה).
אודות הספר > רצח יצחק רבין

כמו ספרי קומיקס ובכלל ספרים ישראלים רבים אחרים, גם הספר "הארץ שלנו" מתאר את הטראומה הישראלית של רצח ראש הממשלה יצחק רבין בשנת 1995. כמו בספרו של מישל קישקה "פלאפל עם חריף" שמתאר את הקרע בחברה הישראלית לפני ואחרי רצח רבין, גם פינק מתאר את רצח רבין דרך חוויה אישית. הוא מציג סעודת יום הולדת של חברו במסעדה מפורסמת בתל אביב, שגם מופיעה ברקע הפרק הקודם 'המאבק הדתי-חילוני'. החבורה, שמורכבת מפינק, בת זוגו וחבריהם, דנה בנושאי הסכם אוסלו, עצרת השלום ותפקודו הכללי של רבין כראש ממשלה. כשהמנות לא מגיעות בזמן, הם מבררים מה קורה ומגלים כי רבין נרצח בעצרת השלום על ידי אדם יהודי חובש כיפה. הסערה שמתחוללת באותו רגע מלווה בציורים אובדניים, מרוחים ומבולבלים. הפרק מסתיים באמירה של אחד היושבים לשולחן, כשהוא מבטא מחשבה שהושתקה במוחות השמאלנים הרדיקלים בזמן הרצח, המחשבה שהימין ניצח.
אודות הספר > האינתיפאדה השנייה

מבחינת כותבים רבים האינתיפאדה השנייה מתוארת כאירוע זוועה שהיה מלא בפחד ואימה. גם פינק מתאר את מאורעות האינתיפאדה בצורה נואשת וכואבת: הוא מתאר בציוריו רחובות ריקים מרוב פחד, ציורים של אוטובוסים מפוצצים ומחבלים מתאבדים. הוא ממחיש את ההרגשה שכל אחד עלול להיות קורבן לפיגוע בעזרת ציור כוונת רובה על פרצופי האנשים. הוא מביע זעם על כך שהיהודים חיים בפחד מתמיד ואילו הפלסטינים נהנים מחיים בטוחים כל עוד הם נמצאים במקום מגוריהם. הפרק מדבר בנוסף גם על שינוי התמיכה בפלסטינים - איך שבאינתיפאדה הראשונה היה פינק תומך נלהב של ההתעוררות הפלסטינית ואילו את האינתיפאדה הנוכחית (דאז) הוא מתאר כאירוע אלים וחסר כל הצדקה. הנה ציטוט של פינק מתוך הספר, שמתייחס לאינתיפאדה החדשה.
"לקרוא לדבר הזה אינתיפאדה זו התעמולה הכי זדונית מאז גבלס"
עמדה פוליטית

העמדה הפוליטית של הספר אינה מוסתרת, אלא גלויה לחלוטין ומתיימרת להיות נוקבת כמו בספר "פלסטיין" של ג'ו סאקו או "פרספוליס" של מרג'אן סטראפי. העמדה הפוליטית היא שמאל מתון ומבחינה דתית פינק מיצג את החילוניות. על אף שהספר שומר על עמדה פוליטית ברורה הוא כן נותן ייצוג לדעות השונות ולא פוסל אותן. העמדה הפוליטית של הספר מיוצגת על ידי פינק ואילו הדעות ההפוכות מוצגות בכל פעם אצל אנשים אחרים: קרוב משפחתו בגרמניה, אורי אורבך ועוד. מלבד חוות דעת פוליטית, מנסה פינק גם להעביר לקורא הצרפתי את המורכבות של החברה הישראלית על די ייצוג נרחב של כלל האוכלוסייה בארץ.
ראו גם

"פרפוליס" מאת מרג'אן סטראפי
בניגוד ל"הארץ שלנו", ספריו האחרים של פינק מלאים בהומור ובצבעים עזים
המדור המרכזי

הכניסה לבניין "המדור המרכזי" ברחוב דיזנגוף 221. מאוחר יותר שימש הבניין את תחנת משטרת לב תל אביב
המדור המרכזי של משטרת מחוז תל אביב היה יחידת משטרה ייעודית ללחימה בפשיעה חמורה בשטח המחוז שפעלה בשם זה משנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20.