ג'ון מילטון
שירתו > גן העדן האבוד

כבר בנערותו מילטון התכוון לחבר בעתו יצירה גדולה שתעסוק בנושא נעלה. מאחר שכל אוצרות השירה והמחשבה של המערב היו מוכרים לו היטב, הוא התלבט האם צורת היצירה תהיה אפוס או טרגדיה, דרמה פסטורלית או דיאלוג; והתלבט מה יהיה נושאה, עד שלבסוף בחר שתעסוק בנפילת האדם. בשנת 1640 מילטון החל לתכנן בפועל את יצירתו, ובשנת 1642 חיבר כמה שורות מיצירתו, אולם במהירה עזב אותה בגלל לחץ פוליטי, ושב לחברה, או התחיל לחברה כפי שהיא מוכרת לנו, רק בשנת 1658, אז היה לו פנאי להקדיש את עצמו לשירה. למרות עיוורונו, מילטון הצליח להשלים את חיבור האפוס בשנת 1663. המהדורה הראשונה של "גן העדן האבוד", המחולקת לעשרה ספרים, וללא טיעונים בפרוזה, יצאה לאור בשנת 1667 ונמכרה ב-1,300 עותקים. מהדורה שנייה, מחולקת לשנים-עשר ספרים, עם טיעונים בפרוזה המקדימים כל פרק, תוך שינויי טקסט קטנים, יצאה לאור בשנת 1674. מהדורה שלישית ורביעית יצאו לאור בהתאמה בשנים 1678 ו-1688.
מילטון חיבר יצירה אוניברסלית, מתוך כוונה להצדיק את דרכי א-להים לבני האדם. "גן העדן האבוד" נסמך על ספר בראשית ומלא במאות אזכורים והתייחסויות לפסוקים מן המקרא. כמו כן יש קוי דמיון עלילתיים, מבניים, צורניים וסגנוניים בין "גן העדן האבוד" לבין "האיליאדה" וה"אודיסיאה" של הומרוס, ה"אינאיס" של ורגיליוס, ו"ירושלים המשוחררת" של טאסו; וניכרת גם השפעה של סופוקלס ושל אוריפידס, של ספנסר ושל אסכולת השיר הספנסרית, על אמנותו. לטענת מבקרים איטלקים, "גן העדן האבוד" מבוסס ברעיונו על המחזה "אדם" של המחזאי האיטלקי ג'מבטיסטה אנדריני. מילטון ואנדריני התמודדו עם אותם קשיים בעיבוד סיפורו של האדם הראשון ליצירה שירית.
כתב דייוויד מייסון: "גן העדן האבוד הוא אפוס. אך הוא איננו, כמו האיליאדה או האינאיס, אפוס לאומי; גם איננו אפוס לפי כל סוג אחר ידוע. זהו אפוס של כלל המין האנושי, אפוס של עולמנו כולו, או באמת של היקום האסטרונומי בכללותו. שם השיר, גם אם הוא הטוב ביותר שאפשר היה לבחור, כמעט שלא מצביע מראש על היקפו המלא של הנושא... בקיצור, זהו ייצוג פיוטי, המסתמך על רמזים מספר בראשית ומחלקים אחרים של התנ"ך, של הקשר ההיסטורי בין הזמן האנושי לבין האינסוף הראשוני והנצחי, או בין עולמנו הנברא לבין היקום הבלתי מוגבל והבלתי נתפס של מציאות קדם אנושית".
אך על פי שבתחילה "גן העדן האבוד" התקבל באנגליה בקרירות, הרי שבתחילת המאה ה-18 כבר נחשב ליצירה הגדולה של הפרוטסטנטיות, או לאפוס השירי הגדול ביותר אי פעם. בין השנים 1705 ל-1800 יצאו באנגליה יותר ממאה מהדורות של "גן העדן האבוד", הרבה יותר מכל יצירה אחרת. הפירוש הראשון ל"גן העדן האבוד" נכתב על ידי פטריק יום, מורה סקוטי, ויצא לאור בשנת 1695. בשנת 1734 יצא לאור פירוש של הצייר והתאורטיקן ג'ונתן ריצ'רדסון ושל בנו, מלומד קלאסי, בדגש על הסברים תאולוגים ואסתטים. בשנת 1749 יצאה המהדורה המפוארת של תומאס ניוטון הכוללת הערות של מלומדים רבים. מהדורות חשובות שיצאו לאור מהמאה ה-19 ואילך הן אלו של טוד, קייטלי, ברידג'ס, מייסון, וריטי, ופאולר.
כתב ארתור וילסון וריטי: "יש לתפוס היכן מונחת הגדולה של 'גן העדן האבוד', ולהבין שכל ההשאלות שבעולם לא יכלו לתרום מאומה לאיכויות שעשו את האפוס ל'קניין נצחי'. מה שמפיח בשיר רוח-חיים איננו הסיפור, למרות הציור האצילי של היריבות בין צדק לבין עוול, ושל תבוסת הרשע; גם לא המבנה, אף על פי שהוא די ארכיטקטוני; גם לא הלמדנות, על אף שהיא עצומה; גם לא אפיון הדמויות, עבורו יש מרחב קטן: לא הדברים האלו, אם כי כולם משמעותיים לגדולה של השיר, ובכולם מילטון מתרומם למעלת טיעונו – אלא נשגבות הסגנון שאין כמוה, "הרוח מלבישת-צורה של הדמיון", וההוד המוזיקלי."
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "אם אי-פעם היה שיר באמת פיוטי, אם אי-פעם היה שיר מלא על גדותיו בשירה, זה "גן העדן האבוד". איזו הרחבת דברים מזרע קטן של תולדות! אלו מילים מומצאות, איזה עיטורי טבע על גבי מה שחושינו מציגים לנו! דברים שמיימיים מוצגים לדמיוננו באופן נאצל יותר, נשגב יותר, מאשר בכל שיר אחר; רעיון יפה יותר ניתן לטבע מאשר כל משורר אחר ניסה לעשות... השיר פותח את מעיינות הידע, האדיקות, ומידות נעלות, ויוצק עמם יובלים של שלום, נחמה ושמחה, לאלו שיכולים לרדת לסוף דעתו של הכותב, לשמוע להאזין לשירו".