stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת סרטוגה
תגובה ועיכוב

בורגוין התמקם בביתו של הלויאליסט פיליפ סקנה בסנסבורו בזמן שחלקי צבאו התקבצו מחדש והוא שקל את צעדיו הבאים. הוא כתב מכתבים המתארים את הניצחון הבריטי, המיועדים לפרסום ציבורי. כשהידיעה הזו הגיעה לבירות אירופה, המלך ג'ורג' השלישי היה מאושר, ואילו הרוזן דה ורז'ן לא שמח על הידיעה, מכיוון שהחדשות למעשה ביטלו הצעה מוקדמת לכניסה צרפתית למלחמה. דיפלומטים בריטים הגבירו את הלחץ על הצרפתים והספרדים, ודרשו מהם לסגור את נמליהם לשייט אמריקאי. אמנם דרישה זו נדחתה, אך היא הגבירה באופן ניכר את המתיחות בין המעצמות. הידיעה התקבלה בצורה קשה גם בקונגרס ובציבור האמריקאי, כולל השמצות על כך שסנט קלייר וסקיילר קיבלו שוחד.
ב-10 ביולי הוציא בורגוין פקודות לסדרת התנועות הבאה. רוב הצבא היה אמור לקחת את הדרך הקשה מסקנסבורו לפורט אדוארד דרך פורט אן, בעוד שהתותחים הכבדים יועברו במורד אגם ג'ורג' לפורט ויליאם הנרי, ולאחר מכן על פני היבשה לפורט אדוארד. חייליו של רידזל נשלחו בחזרה במעלה הכביש לכיוון קאסלטון, בעיקר כהסטה שנועדה לרמוז שאולי הוא מכוון לנהר קונטיקט. החלטתו של בורגוין להעביר את הצבא ביבשה דרך פורט אן הייתה מוזרה, שכן היא סתרה את הפרשנויות המוקדמות שלו על תכנון המשלחת, שבהן הוא הבחין מראש שמגנים יכולים בקלות לחסום את הנתיב. נראה כי החלטתו נבעה משני גורמים; הראשון הוא התפיסה שהעברת הצבא על פני המים דרך אגם ג'ורג' תדרוש תנועה לאחור שיכולה להיתפס כנסיגה, והשניה הייתה השפעתו של פיליפ סקין, שאחוזתו תרוויח מהדרך המשופרת שבורגוין יצטרך לסלול.
הגנרל סקיילר, ששהה באולבני כשקיבל את ההודעה על נפילת טיקונדרוגה, רכב מיד לפורט אדוארד, שם היה חיל מצב של כ-700 אנשי קבע ו-1,400 אנשי מיליציות. הוא החליט להקשות ככל האפשר את מעברו של בורגוין, תוך שימוש בגרזנים כנשק; מכיוון שהיה הרבה יותר קל לכרות עצים גדולים בנתיב האויב מאשר לפנות אותם לאחר שהם נפלו, הדבר האט מאוד את התקדמותו של בורגוין, עייף את חייליו ואילץ אותם להשתמש ביותר אספקה. ב-11 ביולי כתב בורגוין ללורד ג'רמן, והתלונן על כך שהאמריקאים כורתים עצים באופן שיטתי, הורסים גשרים וסכרי נחלים לאורך הדרך לפורט אדוארד. סקיילר גם השתמש בטקטיקות של אדמה חרוכה כדי למנוע מהבריטים גישה לציוד מקומי. למרות התנועה האיטית של בורגוין, הסיירים שלו היו פעילים; כמה מצוותי הפעולה של סקיילר הותקפו.
הטקטיקה של סקיילר חייבה את בורגוין לבנות דרך במדבר עבור התותחים והכוחות שלו, משימה שנמשכה כשבועיים. הם עזבו את סקנסבורו ב-24 ביולי והגיעו לפורט אדוארד ב-29 ביולי, וגילו שסקיילר כבר נטש אותה בנסיגה שהסתיימה בסטילווטר, ניו יורק. לפני שעזב את סקנסבורו, הצטרפו לבורגוין כ-500 אינדיאנים (בעיקר משבט אוטווה, אך גם משבטי פוקס, מיססאוגה, צ'יפווה ואוג'יבווה, וכן חברי האירוקואה) מאזור האגמים הגדולים בהנהגתו של סנט לוק דה לה קורן וצ'ארלס מישל דה לנגלה.
משלחת סנט לגר

לוטננט קולונל סנט לגר המשיך במעלה סנט לורנס בסירות וחצה את אגם אונטריו כדי להגיע לאוסווגו ללא תקלות. היו לו כ-240 אנשי קבע בריטיים, שנתמכו על ידי 90 יגרים מהסן-הנאו, 250 לויאליסטים מהרגימנט המלכותי של המלך של ניו יורק, ו-50 מיליציות קנדיות. אליהם הצטרפו 100 ריינג'רים של הכוח האינדיאני הבריטי בראשות ג'ון באטלר, ו-800 לוחמים ילידים בראשות ראשי המלחמה האירוקיים סאיינקווראגהטה, קורנפלנטר וג'וזף בראנט.
ביציאה מאוסווגו ב-26 ביולי, צעדה המשלחת לפורט סטאנוויקס על נהר המוהוק, והחלה לצור עליה ב-2 באוגוסט. כ-800 לוחמי מיליציה של מחוז טריון ובני בריתם משבט אוניידה צעדו כדי להסיר את המצור, אך יחידה חמושה של סנט לגר ארבה להם ב-6 באוגוסט בקרב אוריסקני. לאחר מספר שעות של לחימה, כוחו של סנט לגר הפסיק את התקפתו. זה הותיר את האמריקנים בשדה הקרב, אולם הם גם נאלצו לסגת בגלל האבדות הקטסטרופליות שספגו, כולל הפציעה והמוות של מנהיגם, בריגדיר גנרל ניקולאס הרקימר.
לוחמים משבטי אירוקואה נלחמו משני צידי הקרב, וסימנו את תחילתה של מלחמת אזרחים בקרב ששת האומות. במהלך קרב אוריסקני, האמריקנים הנצורים ערכו גיחה מפורט סטנוויקס ופשטו על מחנה הילידים הכמעט ריק. פעולה זו, בשילוב עם האבדות המשמעותיות שספגו באוריסקני, היו מכה קשה למורל של בני בריתו של סנט לגר.
ב-10 באוגוסט, בנדיקט ארנולד עזב את סטילווטר, ניו יורק לעבר פורט סטאנוויקס עם 800 איש מהצבא הקונטיננטלי מהכוח הצפוני של סקיילר. הוא ציפה לגייס לוחמים מהמיליציה של מחוז טריון כשהגיע לפורט דייטון ב-21 באוגוסט. אולם ארנולד הצליח לגייס רק כ-100 איש, שכן רוב אנשי המיליציה ששהו באוריסקני סירבו להצטרף לצבאו. ארנולד נקט במקום זאת בתחבולות. הוא ביים את בריחתו של שבוי לויאליסט, ששכנע את סנט לגר שארנולד מגיע עם כוח הרבה יותר גדול ממה שהיה לו בפועל.
עם קבלת הידיעה הזו, נסוגו בני בריתו הילידים של סנט לגר ולקחו עימם את רוב האספקה שנותרה. סנט לגר נאלץ לנטוש את המצור ולחזור דרך אוסווגו לקוויבק. ארנולד שלח יחידה לאגם אונידה במרדף אחריו, אך הפנה את שאר כוחו מזרחה כדי להצטרף מחדש לכוחות האמריקאים בסרטוגה. סנט לגר הגיע בסופו של דבר עם יחידות מהמשלחת שלו לפורט טיקונדרוגה ב-27 בספטמבר. אולם, הגעתם הייתה מאוחרת מכדי לתמוך ביעילות בבורגוין, שצבאו כבר כותר על ידי הכוחות האמריקאים המתעצמים סביבו.
קשיי גיוס

להתקדמות צבאו של בורגיין לפורט אדוארד, כמו להתקרבות לטיקונדרוגה, קדם גל של אינדיאנים, שגירש משם את קבוצת החיילים הקטנה שהשאיר שם סקיילר. בעלי ברית אלו הפכו חסרות סבלנות והחלו בפשיטות חסרות הבחנה על משפחות ויישובי גבול, אשר השפיעו על הגדלת התמיכה המקומית במורדים האמריקאים ולא הפחתה. בפרט, מותה בידי האינדיאנים של המתיישבת הלויאליסטית הצעירה ג'יין מקרי זכה לפרסום נרחב ושימש כזרז לתמיכה במורדים, שכן החלטתו של בורגוין לא להעניש את העבריינים נתפסה כחוסר רצון או חוסר יכולת לשמור על האינדיאנים בשליטה.
למרות שחלק הארי של צבאו עשה את המסע מסקנסבורו לפורט אדוארד תוך חמישה ימים בלבד, היעדר תחבורה נאותה של הצבא עיכב שוב את הצבא, כאשר קרונות האספקה, שנבלמו בשל מחסור בבעלי חיים, קרונות ועגלות שהיו מסוגלים להתמודד עם הנתיבים הקשים דרך השממה, לקח להם זמן לעקוב אחרי היחידות הלוחמות.
ב-3 באוגוסט, סוף סוף הצליחו שליחים מהגנרל האו לפלס את דרכם דרך הקווים האמריקאים למחנה של בורגוין בפורט אדוארד. (ניסיונות רבים של הגנרלים הבריטים לתקשר סוכלו בשל לכידת ותליית שליחיהם על ידי האמריקאים.) השליחים לא הביאו בשורות טובות. ב-17 ביולי כתב האו שהוא מתכונן לצאת דרך הים עם צבאו כדי לכבוש את פילדלפיה, ושהגנרל קלינטון, האחראי על הגנת העיר ניו יורק, "יפעל כפי שהתרחשויות עשויות לכוון". בורגוין סירב למסור את תוכן המשלחת הזו לצוותו.
משהבין שיש לו כעת בעיית אספקה רצינית, החליט בורגוין לפעול לפי הצעה שהציע לו הברון רידזל ביולי. רידזל, שכוחותיו של בורגוין התמקמו בקסלטון במשך זמן מה בזמן שהיה בסקנסבורו, הבחין שהאזור עשיר בבעלי חיים וסוסים, שעלולים להיתפס לטובת הצבא (כולל עבור הדרגונים הבלתי רכובים כרגע של רידזל). בעקבות רעיון זה, שלח בורגוין את הגדוד של קולונל פרידריך באום להשיג אספקה מהנשקייה בבנינגטון, ורמונט ב-9 באוגוסט, יחד עם כמה דרגונים של בראונשווייג. רוב היחידה של באום לא שבה מעולם מקרב בנינגטון ב-16 באוגוסט, והתגבורת ששלח אחריהם חזרה לאחר שנפגעו באותו קרב, מה ששלל מבורגוין כמעט 1,000 איש ואת האספקה הנחוצה. מה שבורגוין לא היה מודע אליו הוא שקריאותיו של סנט קלייר לתמיכה במיליציה בעקבות הנסיגה מטיקונדרוגה נענו, והגנרל ג'ון סטארק הציב 2,000 איש בבנינגטון. הכוח של סטארק כיתר את באום בבנינגטון, הרג אותו ולכד חלק ניכר מהיחידה שלו.
למותה של ג'יין מקרי ולקרב בנינגטון, מלבד פעולתם כצעקות גיוס עבור האמריקנים, הייתה השפעה חשובה נוספת. בורגוין האשים את בעלי בריתו האינדיאנים והקנדיים במותה של מקרי, וגם לאחר שהאינדיאנים איבדו 80 מאנשיהם בבנינגטון, בורגוין לא הראה להם הכרת תודה. כתוצאה מכך, לאנגלייד, לה קורן ורוב האינדיאנים עזבו את המחנה הבריטי, והותירו את בורגוין עם פחות מ-100 סיירים אינדיאנים. בורגוין נותר ללא הגנה ביער מפני הריינג'רים האמריקאים. מאוחר יותר בורגוין יאשים את לה קורן על כך שנטש אותו, בעוד לה קורן טען שבורגוין מעולם לא כיבד את האינדיאנים. בפרלמנט הבריטי התייצב לורד ג'רמן לצד לה קורן.
שינוי המזל האמריקאי

בעוד שטקטיקה של עיכוב עבדה היטב בשטח, התוצאה בקונגרס הקונטיננטלי הייתה עניין אחר. הגנרל הורשיו גייטס היה בפילדלפיה כשהקונגרס דן בהלם שלו על נפילת טיקונדרוגה, וגייטס היה יותר ממוכן לעזור להטיל את האשמה על גנרלים סרבנים. חלק בקונגרס כבר היו חסרי סבלנות כלפי הגנרל ג'ורג' וושינגטון, ורצו עימות גדול וישיר שמסוגל להשמיד את כוחות הכיבוש, אך שוושינגטון חששה שכנראה יביא להפסד במלחמה. ג'ון אדמס, ראש ועדת המלחמה, שיבח את גייטס והעיר כי "לעולם לא נחזיק בתפקיד עד שנירה בגנרל". על רקע התנגדויות המשלחת של ניו יורק, הקונגרס שלח את גייטס לקחת את הפיקוד על הכוח הצפוני ב-10 באוגוסט. הוא גם הורה למדינות מפנסילבניה ועד מסצ'וסטס להזעיק את המיליציות שלהן. ב-19 באוגוסט, גייטס הגיע לאולבני כדי לקחת אחריות. הוא היה קר ויהיר בהתנהגותו, והוציא את סקיילר במפורש ממועצת המלחמה הראשונה שלו. סקיילר עזב לפילדלפיה זמן קצר לאחר מכן, ומנע מגייטס את הידע האינטימי שלו על האזור.
במהלך כל אוגוסט ועד ספטמבר, הגיעו פלוגות מיליציה למחנות הצבא הקונטיננטלי על ההדסון. אלה תוגברו על ידי כוחות שהוושינגטון שלח צפונה מהרי ההדסון כחלק מהמבצע של הגנרל ארנולד להקלה על סטאנוויקס. הכוחות האלה הגיעו בסוף אוגוסט וכללו את הצלפים של דניאל מורגן, אותם שלח צפונה מצבאו שלו. החדשות על ההצלחות האמריקניות בבנינגטון ובפורט סטאנוויקס, בשילוב עם זעם על מותה של ג'יין מק'רי, עוררו תמיכה, והגדילו את צבאו של גייטס ליותר מ-6,000 איש. מספר זה לא כלל את צבאו הקטן של סטארק בבנינגטון, שהצטמצם בשל מחלות ועזיבה של כמה מהפלוגות שלו, אלא תוגבר גם על ידי כמה מאות חיילים שגויס על ידי הגנרל בנג'מין לינקולן, שהופקד לבצע התקפות נגד האספקה והתקשורת של בורגוין.
סרטוגה

"הקרב על סרטוגה" מתואר לעיתים קרובות כאירוע בודד, אך למעשה זו הייתה סדרה בת חודש של תמרונים, שנוקדו בשני קרבות. בתחילת ספטמבר 1777, צבאו של בורגוין, שמנה כעת קצת יותר מ-7,000 איש, היה ממוקם בגדה המזרחית של ההדסון. הוא שמע על כישלונו של סנט לגר בסטאנוויקס ב-28 באוגוסט, ועוד קודם לכן על כך שהאו לא יעניק לו תמיכה משמעותית מהעיר ניו יורק. נוכח הצורך להגיע למגורי חורף ניתנים להגנה, שתחייב נסיגה חזרה לטיקונדרוגה או התקדמות לאלבני, הוא החליט על האפשרות השנייה. לאחר החלטה זו, הוא קיבל שתי החלטות מכריעות נוספות. הוא החליט לנתק בכוונה את התקשורת צפונה כדי שלא יזדקק לתחזק שרשרת של מוצבים מבוצרים מאוד בין עמדתו לבין טיקונדרוגה, והוא החליט לחצות את נהר ההדסון בעודו בעמדה חזקה יחסית. לפיכך הוא הורה לרידזל, שכוחותיו היו בעורף, לנטוש מוצבים מסקנסבורו דרומה, והורה לצבא לחצות את הנהר ממש צפונית לסרטוגה, (כיום סקיילרוויל), מה שעשה בין 13 ל-15 בספטמבר בהתנהלות זהירה, מאחר שעזיבת תומכיו האינדיאנים מנעה ממנו סיור אמין, התקדם בורגוין דרומה. ב-18 בספטמבר הגיע החלוץ של צבאו לעמדה ממש צפונית לסרטוגה, כ-4 מיל (6.4 קילומטרים) מקו ההגנה האמריקאי, והתרחשו התכתשויות בין הגורמים המובילים של שני הצבאות.
כאשר גייטס תפס את הפיקוד על צבאו של סקיילר, רובו היה ממוקם ליד שפך נהר המוהוק, מדרום לסטילווטר. ב-8 בספטמבר הוא הורה לצבא, שמנה אז כ-10,000 איש (מתוכם כ-8,500 חיילים קרביים יעילים), לנוע לסטילווטר מתוך רעיון להקים שם הגנות. המהנדס הפולני טדיאוש קושצ'ושקו מצא שהאזור לא מתאים לביצורי הגנה מתאימים, ולכן נמצא מיקום חדש כשלושה מייל צפונה יותר (וכ-10 מיל (16 קילומטרים) מדרום לסרטוגה). במיקום זה הציב קושצ'ושקו קווי הגנה המשתרעים מהנהר ועד לאזור המכונה רמות במיס.
האגף הימני של ההגנות הללו ניתן באופן רשמי לגנרל לינקולן, אך כשהוא הוביל כוחות שנועדו להסחה נגד טיקונדרוגה, גייטס קיבל את הפיקוד על חלק זה של הקו בעצמו. גייטס העמיד את הגנרל ארנולד, שעמו היה לו בעבר מערכת יחסים טובה, לפיקוד על האגף השמאלי של הצבא, על ההגנות המערביות ברמות במיס. היחסים בין השניים התדרדרו כאשר ארנולד בחר לאייש את הפיקוד שלו עם חברים של סקיילר, שגייטס שנא. בשילוב עם הטבע הקוצני של גייטס וארנולד, זה הביא בסופו של דבר לרתיחה את מריבות הכוח הפנימיות.
סרטוגה > חוות פרימן

שני הגנרלים בורגוין וארנולד הכירו בחשיבותו של האגף השמאלי האמריקאי. בורגוין זיהה שניתן לאגף את העמדה האמריקנית וחילק את כוחותיו, ושלח יחידה גדולה מערבה ב-19 בספטמבר. ארנולד, שזיהה גם שסביר להניח שמתקפה בריטית תונחת משמאל, ביקש רשות לגייטס להעביר את כוחותיו לחוות פרימן כדי לצפות את התמרון הזה. גייטס סירב לבצע תנועה כללית מאחר שביקש להמתין מאחורי הגנותיו למתקפה החזיתית הצפויה; אבל הוא כן התיר לארנולד לשלוח את רובאיו של דניאל מורגן ומעט חיל רגלים קל לצאת לסיור אלים. כוחות אלה זירזו את קרב חוות פרימן כאשר יצרו מגע עם האגף הימני של בורגוין. בקרב שלאחר מכן השיגו הבריטים את השליטה בחוות פרימן, אך במחיר של 600 הרוגים, עשרה אחוזים מכוחותיהם.
לאחר הקרב פרץ הריב בין גייטס וארנולד. לא רק שגייטס לא הזכיר כלל את ארנולד בתיאור הרשמי של הקרב ששלח לקונגרס, אלא שהוא גם העביר את הפלוגה של מורגן (שהייתה עצמאית מבחינה טכנית אך פעלה בפיקודו של ארנולד בקרב) לפיקודו הישיר. ארנולד וגייטס ניהלו ויכוח רועש במגוריו של גייטס, בו גייטס אמר שהגנרל לינקולן יחליף אותו. בעקבות הוויכוח, ארנולד ניסח מכתב לגייטס המפרט את תלונותיו וביקש העברה לפיקוד של וושינגטון. גייטס נתן לארנולד אישור לעזוב והמשיך להטיל עלבונות קטנטנים על ארנולד. סיבה נפוצה להתייחסות מדוע ארנולד בחר להישאר היא שעצומה שנחתמה על ידי כל הקצינים פרט לגייטס ולינקולן שכנעה אותו להישאר. אמנם נבחנו הצעות למסמך כזה, אך אין ראיות מהתקופה לכך שאחד אכן נערך ונחתם.
בורגוין שקל לחדש את ההתקפה למחרת, אך ביטל אותה כאשר פרייזר ציין שחיילים רבים היו עייפים מהמאמץ של היום הקודם. לכן הוא שלח את צבאו להתחפר, וחיכה לחדשות שהוא יקבל סיוע מהדרום, שכן מכתב שקיבל מגנרל קלינטון בניו יורק ב-21 בספטמבר הציע שתנועה במעלה ההדסון תגרור חלק מהצבא של גייטס. למרות שהוא היה מודע לעריקות המתמשכות שהקטינו את גודל צבאו וכי לצבא חסר מזון ואספקה קריטית אחרת, הוא לא ידע שגם הצבא האמריקני הולך ומתעצם מדי יום בגודלו, או שלגייטס היה מידע מודיעיני עד כמה המצב חמור במחנה שלו.
סרטוגה > התקפה על טיקונדרוגה

ללא ידיעת שני הצדדים בסרטוגה עד לאחר הקרב, הגנרל לינקולן והקולונל ג'ון בראון ערכו התקפה נגד העמדה הבריטית בפורט טיקונדרוגה. לינקולן אסף 2,000 איש בבנינגטון עד תחילת ספטמבר. לאחר שצעדו צפונה לפאולט, הם קיבלו הודעה שהמשמר בטיקונדרוגה עשוי להיות רגיש להפתעה. לינקולן שלח שלוש יחידות של 500 איש כל אחת כדי "לעצבן, להפריד ולהסיח את דעתו של האויב". אחד התקדם לסקנסבורו, שנמצאה נטושה על ידי הבריטים. השני פנה לכבוש את הר העצמאות בצד המזרחי של אגם שמפלן, ואילו השלישי, בראשות ג'ון בראון, עשה את דרכו לטיקונדרוגה.
בבוקר ה-18 בספטמבר, בראון הפתיע את המגינים הבריטיים בקצה הדרומי של שביל הגישה המחבר את אגם ג'ורג' לאגם שמפלן. כשהם נעו במהירות במעלה השביל, המשיכו אנשיו להפתיע את המגינים הבריטים וללכוד כלי ארטילריה עד שהגיעו רמה הגבוהה ממש לפני טיקונדרוגה, שם כבשו את "הקווים הצרפתיים הישנים" (שנקראו כך מכיוון ששם החזיקה הגנה צרפתית, ככל הנראה, נגד צבא בריטי גדול בהרבה בקרב קרילון ב-1758). בדרך הוא חילץ 100 שבויים אמריקאים (ובכך הגדיל את עוצמת כוחו) ולכד כמעט 300 בריטים. דרישתו לכניעת המבצר נדחתה, ואנשיו של בראון והמבצר החליפו אש תותחים במשך ארבעת הימים הבאים, ללא השפעה. מאחר שלא היה לו מספיק כוח אדם כדי לתקוף את המצודה בפועל, נסוג בראון לאגם ג'ורג', שם ערך ניסיון לא מוצלח לכבוש מחסן אספקה באי באגם.
גנרל גייטס כתב ללינקולן ביום הקרב בחוות פרימן, והורה לכוחו לחזור לסרטוגה וכי "אין לאבד רגע אחד". לינקולן הגיע לרמות במיס ב-22 בספטמבר, אך אחרוני חייליו לא הגיעו עד ה-29 בחודש.
סרטוגה > סר הנרי קלינטון מנסה לבצע הסחה

גנרל האו, כשעזב את ניו יורק לפילדלפיה, העמיד את הגנרל סר הנרי קלינטון כאחראי על ההגנה של ניו יורק, עם הנחיות לסייע לבורגוין אם יצוצו הזדמנויות. קלינטון כתב לבורגוין ב-12 בספטמבר שהוא "יערוך מתקפה ב[פורט] מונטגומרי בעוד כעשרה ימים" אם "אתה חושב ש-2,000 חיילים יכולים לסייע לך ביעילות". כאשר קיבל בורגוין את המכתב, הוא השיב מיד, ופנה לקלינטון בבקשה להורות האם עליו לנסות להתקדם או לסגת, בהתבסס על הסבירות של הגעתו של קלינטון לאולבני לתמיכה. בורגוין ציין שאם לא יקבל תגובה עד 12 באוקטובר, הוא ייאלץ לסגת.
ב-3 באוקטובר הפליג קלינטון במעלה נהר ההדסון עם 3,000 איש וב-6 באוקטובר, יום אחד לאחר קבלת פנייתו של בורגוין, כבש את מבצרי הרמה הנקראים קלינטון ומונטגומרי. בורגוין מעולם לא קיבל את מסריו של קלינטון בעקבות הניצחון הזה, מכיוון שכל שלושת השליחים נלכדו. קלינטון עקב אחר הניצחון על ידי פירוק השרשרת על פני ההדסון ושליחה של כוח פשיטה במעלה הנהר שהגיע צפונה עד לאחוזת ליווינגסטון ב-16 באוקטובר לפני שפנה לאחור. הגנרל סקיילר מצא מקום לצד נהר ההדסון להציב חיל מצב שבו היו לאינדיאנים כמה יישובים. אזור מגורים זה הביא לכך שהאינדיאנים איבדו את שטח הדיג הזה. השמועה על תנועותיו של קלינטון הגיעה לגייטס רק לאחר קרב רמות במיס.
סרטוגה > רמות במיס

בנוסף ל-2,000 אנשי לינקולן, יחידות מיליציה זרמו למחנה האמריקאי, והגדילו את הצבא האמריקני ליותר מ-15,000 איש. בורגוין, שצמצם את מנות הקרב של צבאו ב-3 באוקטובר, כינס למחרת מועצה. ההחלטה של פגישה זו הייתה לפתוח בסיור בכוח של כ-1,700 איש לעבר האגף השמאלי האמריקאי. בורגוין ופרייזר הובילו את הכוח הזה מוקדם אחר הצהריים של ה-7 באוקטובר. התנועות שלהם זוהו, וגייטס רצה להורות רק לאנשיו של דניאל מורגן לצאת להתנגד. ארנולד אמר שברור שזה לא מספיק ושצריך לשלוח כוח גדול. גייטס, שנרתע בפעם האחרונה מהטון של ארנולד, פטר אותו ואמר, "אין לך עסק כאן." עם זאת, גייטס אכן נעתר לעצות דומות שנתן לינקולן. בנוסף לשליחת הפלוגה של מורגן סביב הימין הבריטי, הוא שלח גם את החטיבה של אינוך פור נגד השמאל של בורגוין. כאשר אנשי פור יצרו מגע, הקרב על רמות במיס היה בעיצומו.
המתקפה האמריקנית הראשונית הייתה יעילה ביותר, ובורגוין ניסה להורות על נסיגה, אך עוזרו נורה לפני שליחת הפקודה. בלחימה אינטנסיבית נחשפו אגפי הכוח של בורגוין, בעוד שהבראונשווייגרים במרכז החזיקו נגד ההתקפה הנחושה של לירנד. גנרל פרייזר נפצע אנושות בשלב זה של הקרב. למרות שלעיתים קרובות נטען כי הוא נפגע מירי של טימותי מרפי, אחד מאנשיו של מורגן, נראה שהסיפור הוא בדיה מהמאה ה-19. לאחר נפילתו של פרייזר והגעתם של חיילים אמריקאים נוספים, בורגוין הורה למה שנותר מהכוח לסגת מאחורי הקווים המבוצרים שלהם.
הגנרל ארנולד, מתוסכל מקול הלחימה שלא היה מעורב בו, יצא מהמפקדה האמריקאית כדי להצטרף למאבק. ארנולד, שיש שטענו שהיה זועם ושיכור, הוביל את הקרב לעמדה הבריטית. הצד הימני של הקו הבריטי היה מורכב משני מעוזים שהוקמו בחוות פרימן, ואוישו על ידי בראונשווייגרים בפיקודו של היינריך בריימן וחיל רגלים קל בפיקודו של לורד בלקר. ארנולד גייס תחילה חיילים כדי לתקוף את המעוז של בלקר, ללא הצלחה. לאחר מכן הוא רכב באומץ דרך הפער שבין שני המעוזים, חלל שנשמר על ידי פלוגה קטנה של לא סדירים קנדיים. אנשיו של לירנד עקבו אחריהם וערכו הסתערות על החלק האחורי הפתוח של המעוז של בריימן. הסוס של ארנולד נורה מתחתיו, הפיל אותו ושבר את רגלו. בריימן נהרג בפעולה העזה, ועמדתו נכבשה. אולם הלילה ירד, והקרב הגיע לסיומו. הקרב היה מרחץ דמים עבור חייליו של בורגוין: קרוב ל-900 איש נהרגו, נפצעו או נשבו, לעומת כ-150 עבור האמריקאים.
כניעה

סיימון פרייזר מת מפצעיו מוקדם למחרת, ונקבר עם השקיעה למחרת. בורגוין הורה לצבא, שחפירותיו היו נתונות להתנכלויות מתמשכות מצד האמריקנים, לסגת. אחת ההשלכות של ההתכתשות הייתה שגם הגנרל לינקולן נפצע. בשילוב עם הפצעים של ארנולד, זה שלל מגייטס את שני מפקדי השדה המובילים שלו.
בהתמודדות עם גשמים עזים וגישושים של הצבא הקונטיננטלי לעבר הטור הבריטי, לקח לצבא הבריטי כמעט יומיים להגיע לסרטוגה. בורגוין נעזר בבעיות לוגיסטיות במחנה האמריקני, שם עיכובים בהקדמה והנפקת מנות פגעו ביכולת הצבא להתקדם. גייטס הורה ליחידות לתפוס עמדות בצד המזרחי של נהר ההדסון כדי להתנגד לכל ניסיון מעבר. בבוקר ה-13 באוקטובר היה צבאו של בורגוין מכותר לחלוטין, ולכן מועצתו הצביעה בעד פתיחת משא ומתן. ב-16 באוקטובר סוכמו תנאים לפיהם בורגוין התעקש לקרוא להם "יציאה בהסכמה" ולא כניעה.
הברונית רידזל, אשתו של מפקד הכוחות הגרמניים, מתארת ביומנה בצורה חיה את הבלבול והרעב של הצבא הבריטי הנסוג. התיאור שלה על הצרה והמוות של קצינים וחיילים, ועל הנשים המבועתות שתפסו מחסה במרתף של מה שנודע לימים כבית מרשל, ממחיז את הייאוש של הצבא הנצור.
ב-17 באוקטובר, צבאו של בורגוין נכנע במלוא כבוד המלחמה. בורגוין מסר את חרבו לגייטס, שמיד החזיר אותה לאות כבוד. צבאו של בורגוין, כ-6,000 חיילים, עבר על פניו כדי לערום נשק בזמן שהלהקות האמריקאיות והבריטיות ניגנו את "Yankee Doodle" ואת "The British Grenadiers".
לאחר מכן

חיילים בריטים נסוגו מטיקונדרוגה ומקראון פוינט בנובמבר, ואגם שמפלן היה פנוי מכוחות בריטיים בתחילת דצמבר. לחיילים האמריקאים, לעומת זאת, הייתה עדיין עבודה לעשות. כשהתראה על הפשיטות של גנרל קלינטון על ההדסון, צעד רוב הצבא דרומה לכיוון אולבני ב-18 באוקטובר, בעוד שיחידות אחרות ליוו את "צבא האמנה" מזרחה. בורגוין ורידזל הפכו לאורחים של הגנרל סקיילר, שהגיע צפונה מאולבני כדי לחזות בכניעה. בורגוין הורשה לחזור לאנגליה על תנאי במאי 1778, שם בילה את השנתיים הבאות בהגנה על מעשיו בפני הפרלמנט ובעיתונות. בסופו של דבר הוא הוחלף ביותר מ-1,000 שבויים אמריקאים.
בתגובה לכניעתו של בורגוין, הכריז הקונגרס על ה-18 בדצמבר 1777, כיום לאומי "לחג ההודיה והשבחים חגיגיים" כהוקרה על ההצלחה הצבאית בסרטוגה; זה היה החג הרשמי הראשון של האומה עם השם הזה.
לאחר מכן > צבא אמנה

על פי תנאי האמנה, צבאו של בורגוין היה אמור לצעוד לבוסטון, שם ספינות בריטיות יעבירו אותו בחזרה לאנגליה, בתנאי שחבריו לא ישתתפו בסכסוך עד שיוחלפו רשמית. הקונגרס דרש מבורגוין לספק רשימה של חיילים בצבא כדי שניתן יהיה לאכוף את תנאי ההסכם הנוגע ללחימה עתידית. משסירב, החליט הקונגרס שלא לכבד את תנאי האמנה, והצבא נשאר בשבי. הצבא הוחזק במשך זמן מה במחנות דלילים ברחבי ניו אינגלנד. למרות שהוחלפו קצינים בודדים, חלק ניכר מ"צבא האמנה" הועבר בסופו של דבר דרומה לווירג'יניה, שם הוא נשאר אסיר במשך כמה שנים. לאורך כל השבי שלה, מספר רב של שבויים (יותר מ-1,300 בשנה הראשונה בלבד) נמלטו ולמעשה נטשו, והתיישבו בארצות הברית.
השלכות

ב-4 בדצמבר 1777 הגיעה הידיעה לבנג'מין פרנקלין בוורסאי שפילדלפיה נפלה ושבורגוין נכנע. יומיים לאחר מכן, המלך לואי השישה עשר הסכים למשא ומתן לברית. ההסכם נחתם ב-6 בפברואר 1778, וצרפת הכריזה מלחמה על בריטניה חודש לאחר מכן, כאשר פעולות האיבה החלו בהתכתשויות ימיות מול אושאנט ביוני. ספרד לא נכנסה למלחמה עד 1779, אז היא נכנסה למלחמה כבעלת ברית של צרפת בהתאם להסכם הסודי של ארנחואס. למהלכים הדיפלומטיים של ורז'ן בעקבות כניסת צרפת למלחמה הייתה השפעה מהותית גם על כניסתה המאוחרת של הרפובליקה ההולנדית למלחמה, ולהצהרות על נייטרליות מצד שחקנים גאופוליטיים חשובים אחרים כמו רוסיה.
ממשלת בריטניה של הלורד נורת' ספגה ביקורת נוקבת כאשר הידיעה על כניעתו של בורגוין הגיעה ל. על הלורד ג'רמן נאמר כי "המזכיר אינו מסוגל לנהל מלחמה", והוראס וולפול סבר (שגוי, כפי שהתברר) כי "אנחנו... קרובים מאוד לסוף המלחמה האמריקאית". הלורד נורת' הוציא הצעה לתנאי שלום בפרלמנט שלא כללה עצמאות; כאשר אלה נמסרו לבסוף לקונגרס על ידי ועדת השלום של קרלייל, הם נדחו.
הנצחה

רוב שדות הקרב של המערכה נשמרו בדרך כלשהי, בדרך כלל כפארקים ממלכתיים או לאומיים, אך גם כאתרים היסטוריים בשליטה של המדינה או הפדרלית. חלק מהאנדרטאות שהוקמו לציון הקרבות רשומות כנקודות ציון היסטוריות לאומיות וחלקן רשומות בנפרד במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. רבים מהקרבות משוחזרים באופן קבוע, והקרב על בנינגטון (למרות שהוא התרחש למעשה בוולומסק של ימינו, ניו יורק) מצוין במדינת ורמונט על ידי יום הקרב של בנינגטון.
ההנצחה של תרומתו של בנדיקט ארנולד להצלחת המערכה האמריקאית ראויה לציון במיוחד. באובליסק בפארק ההיסטורי הלאומי סרטוגה יש, בשלושה מארבעת צדדיו, גומחות הנושאות פסלים של שלושה גנרלים שסייעו להצלחה בסרטוגה: גייטס, סקיילר ומורגן. הגומחה הרביעית, המייצגת את ארנולד, ריקה. הפארק מכיל גם את אנדרטת המגף, שאמנם שוב מבלי לזהות את ארנולד בשמו, מכבדת בבירור את תרומתו בקרב סרטוגה השני.
נושאות המטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה סרטוגה (CV-3), אוריסקני ובנינגטון (CV-20) נקראו על שם קרבות מערכת סרטוגה.
כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית, כיכר לפאייט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 כתובת:  Lafayette Square 
 מיקום:  וושינגטון די.סי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1816
 תאריך פתיחה רשמי:  27 באוקטובר 1816 
 אדריכל:  בנג'מין הנרי לטרוב 
 סגנון אדריכלי:  התחייה היוונית 
 
 קואורדינטות:  38°54′01″N 77°02′10″W﻿ / ﻿38.900392°N 77.036086°W﻿ / 38.900392; -77.036086
 he
 
כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית (באנגלית: St. John's Episcopal Church, Lafayette Square) היא כנסייה היסטורית הממוקמת בכיכר לפאייט, סמוך לבית הלבן בוושינגטון די.סי., ארצות הברית. הכנסייה נחשבת לאחת מהכנסיות האפיסקופליות החשובות בארצות הברית ומוכרת בכינויה "כנסיית הנשיאים" (The Church of the Presidents) בשל קשריה ההדוקים עם נשיאי ארצות הברית לאורך השנים.
המבנה

הכנסייה נבנתה בשנת 1816 בתכנונו של האדריכל המפורסם בנג'מין הנרי לט'רוב (Benjamin Henry Latrobe), שהיה גם אחד המתכננים של קפיטול ארצות הברית. המבנה מאופיין בסגנון נאו-קלאסי עם השפעות של עיצוב ג'ורג'יאני אשר שואב השראה ממבנים קלאסיים ביוון וברומא העתיקה. המבנה נחשב לאחת הדוגמאות המרשימות של אדריכלות נאו-קלאסית בארצות הברית, והוא משלב עיצוב מרהיב ופונקציונליות דתית.
הכנסייה החלה לצבור מוניטין ייחודי כאשר ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית, השתתף בתפילה בה, ומאז הפכה למסורת שכל נשיאי ארצות הברית, החל ממדיסון ועד כיום, נישאים מבקרים בכנסייה לפחות פעם אחת במהלך כהונתם.
בכניסה למבנה קשתות מעוצבות ודלתות מאסיביות, אשר נבנו מעץ משובח ומשמשות סמל לאומנות המגולפת של התקופה. הצבעים הפנימיים שומרים על סקלת צבעים של לבן וזהב, המקרינה אלגנטיות ופשטות בו זמנית.
מגדל הפעמונים של כנסיית סנט ג'ון נבנה בשנת 1822 והוא אחד המרכיבים הבולטים של המבנה. המגדל מתנשא לגובה ומכיל פעמון ברונזה היסטורי שנוצק בלונדון. הפעמון משמש לציון אירועים חשובים, כמו השבעות נשיאים או חגים לאומיים, והוא אחד מסמלי המורשת התרבותית של הכנסייה.
פנים

חלל הפנים של הכנסייה מאופיין באולם רחב ידיים עם תקרה גבוהה ומקושתת. הכנסייה כוללת:
ויטראז'ים צבעוניים: החלונות כוללים תיאורים של דמויות ואירועים מהתנ"ך, כמו גם סמלים הקשורים להיסטוריה האמריקאית.
ספסלים ייחודיים: הספסלים מעוצבים מעץ אלון כהה וממוקמים בסידור חצי-מעגלי, כדי לקרב את המתפללים אל המזבח המרכזי.
המזבח המרכזי: המזבח בנוי משיש לבן וכולל תחריטים עדינים. הוא משמש נקודת מוקד לטקסים הדתיים ומסמל את הקדושה שבמקום.
קפלות צדדיות: לצדי האולם המרכזי ממוקמות קפלות קטנות המיועדות לתפילה אישית או לקבוצות קטנות.