גן הנוף הקיבוצי
היסטוריה והתפתחות

המתיישבים היהודים בארץ ישראל, אנשי העליות הראשונות, מצאו את הארץ יבשה ושוממה. האקלים החם, והמחסור במים ובצל היו לנוף זר, מנוכר ועוין עבור העולים שמקורם היה בארצות אירופה הקרות והגשומות. קשיי ההסתגלות של המתיישבים בארץ והפער בין תפיסת הנוף האירופאית למציאות הסביבתית בארץ, הביאו לשאיפתם ליצור בעצמם נוף ירוק ומוצל שישפר את תנאי חייהם, יעצים את נוחותם ומעל הכל יחזק את תחושת שייכותם להתיישבות לה רצו הם לקרוא בית. קיבוץ דגניה, ראשון הקיבוצים, היה גם הראשון שלקח לידיו את שיפור תנאי הסביבה בחצרו ובכך, זרע את הזרעים הראשונים לגן הנוי הקיבוצי, עתיר צמחייה וצל. תנאי הסביבה בקיבוצים הראשונים היו קשים ביותר, רבים מהם הוקמו בלב השממה, באזורים המאופיינים בחום כבד וגשמים מועטים והיכולת לנתב ולנהל מים מהסביבה הייתה פרימיטיבית ביותר. תושבי הקיבוצים עבדו עבודה קשה ומפרכת לאורך היום ובסופו חזרו לאוהלים או צריפים דלים, על כן יצירת מיקרו-אקלים וסביבה נוחה בתוך היישוב היו הכרחיים לחיי היום-יום בקיבוץ. כאשר המשאבים והאמצעים היו דלים, נמנעו הם מיצירת גנים והשקיעו משאביהם בנטיעות עצים לצורכי צל. לכן, בתקופה זו של ראשית התנועה הקיבוצית (שנות ה-10-30 למאה הקודמת), הליך הנטיעות והטיפוח של צמחים בקיבוץ לא נקרא "גינון" או "נוי" אלא "שיפור המחנה"- כלומר מעשה הכרחי והוא היה פרי של אלתור ויוזמות מקומיות ללא תכנון אדריכלי. אף על פי כן, נופים אלו היו אבני הדרך לקיומו של הנוף הקיבוצי הייחודי הקיים עד היום.
חשיבותה של תוכנית בינוי אדריכלית להקמתו של הקיבוץ, הייתה ברורה כבר מראשיתה של התנועה הקיבוצית, אך תפיסה זו לא כללה גם את עיצוב הגנים והנוף של הקיבוץ.
בשנות ה-20 החלו לעלות ארצה מתכנני גנים מהעולם, אולם ההכרה בחשיבותם לתכנון הקיבוץ החלה רק בשלב מאוחר יותר. תכנון הקבוצות הראשונות מזוהה עם האדריכל ריכרד קאופמן, שנחשב לאבי המערך התכנוני של הקיבוץ והמושב. מאוחר יותר, הצטרפו למלאכה זו גם הארכיטקטים אריה שרון, זאב רכטר, לאופולד קרקואר ואחרים. בראש עקרונות התכנון שעולות מתוכניותיו של קאופמן ניכרת ההפרדה בין אזור המשק לאזור המגורים בקיבוץ, כאשר מבני הציבור (כמו חדר האוכל ובתי הילדים) ממוקמים במרכז ולרוב מפרידים ביניהם. בתוכניות מוקדמות אלה, תכנון נופי-צמחי של הקיבוץ התבטא בעיקר בנטיעות עצים בשדרה כליווי דרכים וגבולות וכהפרדה בין אזורי הקיבוץ. אף על פי שבשנות ה-20 וה-30 עלו ארצה מתכנני גנים יהודים מחו"ל, ההכרה בחשיבותם לתכנון הקיבוצים והשפעתם על תהליך התכנון הגיעו באופן הדרגתי רק מאוחר יותר. באותה תקופה כבר החל להשתרש הרעיון של שילוב תכנון נופי בתוכנית הקיבוץ, אולם כניסתם והשפעתם של אדריכלי הנוף על תוכנית הקיבוץ, לרוב לא זכתה להכרה והערכה מצד הארכיטקטים. עבודתם של אדריכלי הנוף הסתכמה בדרך כלל ב"קישוט" היישוב, מילוי השטחים שבין הבניינים בצמחייה ובחירת עצים לנטיעה, כך שמבנה הגן הקיבוצי לא נתפס כאלמנט חיוני שצריך לקבוע ולשנות את תוכנית מבנה הקיבוץ.
בסוף שנות ה-30 השתנתה המגמה והחל להשתרש תכנון גן הקיבוץ כחלק מתהליך התכנון. אדריכלי הנוף חברו לראשונה אל הארכיטקטים באופן רשמי והוקמו גני קיבוץ מתוכננים מראש, לדוגמה בקיבוצים משמר העמק, ניר דוד, תל יוסף ועין החורש שהוקמו בתקופה זו. כדוגמאות לשיתופי פעולה כאלה ניתן לציין את אדריכל הנוף שלמה אורן-וינברג שחבר לקאופמן בסוף שנות ה-30 ואדריכל הנוף יחיאל סגל שחבר לאד' שרון בתכנון גן שמואל באמצע שנות ה-40.
באותם ימים, בהם היה מחסור חמור במאגרי מידע על תנאי הסביבה המקומיים, לאדריכלי הנוף הייתה גם חשיבות בלימוד והכשרת חברי הקיבוץ לטיפול, טיפוח ועיצוב הגן. החל משנות ה-40 החלו לפעול מנגנונים, ארגונים ומוסדות לצורך הכשרה מסודרת והפצת מידע מקצועי לאנשי הנוי של הקיבוצים. גני הקיבוץ המאולתרים והחובבניים היו לנחלת העבר ופינו מקומם לגנים מתוכננים בקפידה, הנסמכים על ידע מקצועי, עיצוב והתאמה לצורכי הקיבוץ.
תכנוני הגנים בקיבוצים השונים בשנים אלה (שנות ה-30-40), החלו לקבע מערכת עקרונות ודפוסים שהמשיכו ללוות את נוף הקיבוצים בעתיד. קיבוץ אשדות יעקב, הפך למוקד עליה לרגל למתכנני הגנים הקיבוציים. תחת ניצוחו של חבר הקיבוץ יעקב שור שנחשב לאידאולוג של גננות הנוי הקיבוצית, נקבעו במקום עקרונות תכנון חדשניים לזמנו אשר הפכו לעקרונות יסוד בגננות הקיבוצים: הגן עטף את כל שטחי הקיבוץ והיה למכלול אחיד, ניטעו בו כמויות מסיביות של עצי נוי ופרי ממינים מגוונים (במטרה שהפירות גם יוכלו לכלכל את אחזקת הגן) והוא שאף לשילוב ויצירת הקשר עם סביבתו. בגן קיבוץ עין החורש, שתוכנן על ידי אדריכל הנוף ליפא יהלום, נעשה תכנון מהפכני שנטש את הסגנון הארכיטקטוני ואימץ עקרונות מסגנון הגן האנגלי. בקיבוץ זה לראשונה נעשו שינויים בטופוגרפיה והושגו חללים זורמים ומגוונים. סגנון זה, שאומץ על ידי מתכנני גני הקיבוץ לאחר מכן, היה בעל עיצוב חופשי וטבעי יותר, ששחרר מתחושת הפורמליות הגאומטרית הנוקשה ויצר תמונה פסטורלית, רומנטית ונינוחה. קיבוץ עין שמר מייצג את סופה של תקופת התכנון הארכיטקטונית ותחילתו של תכנון "גן טבעי" יותר החל משנות ה-40.