stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות האישה
זכויות נשים הן זכויות אדם > הזכות לרבייה

הזכות לרבייה היא מכלול הזכויות המשפטיות והחירויות הנוגעות לרבייה ופוריות. ארגון הבריאות העולמי מגדיר את הזכות לרבייה כזכות בסיסית של זוגות ויחידים להחליט באופן חופשי ובאחריות על מספר הילדים והמרווח ביניהם וזאת על בסיס מידע, השכלה ואמצעים כלכליים ; במימוש זכות זו מצופה מזוגות ויחידים להיות אחראים על הצרכים השוטפים של הילדים ועל צרכים עתידיים שלהם, והאחריות שלהם כאזרחים בקהילה.
בבסיס הזכות לרבייה עומדת התפיסה כי לאישה יש סמכות ואחריות על הגוף והפוריות שלה. בני משפחה אחרים, מוסדות דת או מדינה אינם יכולים להחליט עבורה בנושאים אלו הזכות לרבייה כוללת את האפשרות להפסקת היריון יזומה, שימוש באמצעי מניעה המותאמים לאישה כשהיא בוחרת להשתמש בהם. חופש מעיקור בכפייה, הזכות לקבל הדרכה ונגישות למידע בנושאים הקשורים ליחסי מין ומיניות, אמצעי מניעה, פריון ומחלות מין ושרותי בריאות טובים בתחום זה.
בחלק מהמגזרים בישראל, שולטת ציפייה מנשים להביא צאצאים מטעמים דמוגרפיים מחוזקת בקודים דתיים, אידאולוגים, ומגובה בתמיכה כלכלית. נשים הנתקלות בקשיים ביולוגיים להרות, מקבלות סיוע בטיפולי פוריות כמעט ללא כל הגבלה של גיל, נטייה מינית וסטטוס נישואים וללא הגבלה של מספר מחזורי הטיפול. מרבית עלות הטיפול ממומנת על ידי המדינה במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
התפיסה של מדינת ישראל בנוגע להפלות מייצגת את הפערים בין קבוצות שונות בחברה הישראלית. בתקופת המנדט הבריטי הפלות לא היו חוקיות ועד 1952 החוק המנדטורי נשאר בתוקף. בשנה זו אישר בית המשפט המחוזי בחיפה ביצוע הפלה מטעמים רפואיים בלבד. בתי חולים החלו לקיים ועדות שכללו גניקולוגים, פסיכיאטרים ועובדות סוציאליות אשר דנו בפניות של הנשים ולרוב נטו לאשר את בקשת הפונות. ב־1962 מינתה הממשלה "ועדה לבעיות הילודה" שהמליצה למסד את הטיפול בהפלות, אך לא לעודד אותה. הוועדה המליצה לאשר הפסקות היריון בתנאים מסוימים, רק בבתי חולים מורשים ובאישור של ועדה רפואית. הוועדה המליצה כי הוועדות יפעלו לשכנע נשים להשאיר את ההריון על ידי הסברת הסכנות הכרוכות בתהליך הרפואי, ולתת תמריצים, חומריים ומוסריים, אשר ימנעו את ביצוע הפסקת ההיריון.
בשנת 1978 נכנס לתוקפו "החוק לתיקון דיני עונשין (הפסקת היריון) תשל"ז 1977" ובו הוחלט לאשר הפסקת היריון במקרים הבאים: גיל האישה (מתחת ל-18 מעל ל-40), היריון מחוץ לנישואים, מום של הוולד, סיכון חייה או בריאותה של האישה וסעיף שאפשר הפסקת הריון בגלל נזק שעשוי לאישה או ילדיה בגלל תנאים חברתיים קשים, לרבות מספר רב של ילדים. סעיף זה כונה "הסעיף הסוציאלי". בשנת 1980, בעקבות הסכם קואליציוני בין הליכוד למפלגה החרדית אגודת ישראל, בוטל ה"סעיף הסוציאלי".
זכויות האישה לאורך ההיסטוריה > פרה-היסטוריה

על פי גישת האבולוציה החברתית, כל עוד המשטר הכלכלי היה של ציד ולקט, הנשים לא השתתפו בציד (שתרם חלבונים) שהיה כרוך ביציאה ממתחם המגורים, בטקסים ופעילות משותפת של הציידים, אלא עסקו בלקט של פירות וזרעים, לרוב לבד ובתחום הקרוב לתחום המגורים.[דרוש מקור]
אחרי ביות בעלי החיים, עם המעבר לחברת נוודים חל שיפור מועט בלבד במעמדן של הנשים היות שהגברים נחשבו עדיין למגיני השבט ולמונעי ביזה מצד שבטים אחרים. בנוסף, הנשים נזקקו לכוחם הפיזי של הגברים, למשל לצורך גלילת האבן מעל פי הבאר.
בחברות החקלאיות היה מעמדן של נשים גבוה מעט יותר. בעיקר הודות לכך שהעבודה התחלקה בין בני הזוג ולעיתים קרובות נעשתה בצוותא.[דרוש מקור]
זכויות האישה לאורך ההיסטוריה > שומר ואכד

הנשים בשומר העתיקה נהנו מזכויות רבות יותר לעומת הנשים בתרבויות שירשו אותה – אכד, בבל, ואשור. נשים שומריות יכלו להיות בעלות על רכוש, לנהל עסקים יחד עם בעליהן, להיות כוהנות, סופרות, רופאות ולפעול כשופטות ולתת עדות בבתי משפט. ארכאולוגים והיסטוריונים משערים שככל שהתרבויות המסופוטמיות גדלו בעושר ובעוצמה, הפך המבנה החברתי לפטריארכלי יותר במטרה לייצב את הסדר החברתי על ידי הענקת זכויות יתר לגברים החזקים פיזית ומתאימים יותר להילחם את מלחמותיו הצבאיים של המלך לעומת נשים. מנגד, עולה הסברה שתרבות השומרים הקודמת לאכדית העניקה לנשים זכויות רבות יותר כיוון שתרבות זו הקפידה על שיתוף אלות נקביות בפולחן סגידה שהיה נעשה בלהט, תשוקה, וחושניות בדומה לפולחן האלים הזכריים.
במישור הזוגי, אף על פי ששומרים ובבלים יכלו להתאהב, ואהבה רומנטית מופיעה בספרות האכדית, נדירה הייתה אהבה שכזאת במציאות, מאחר שבמרחבי המזרח השמי הקדום נאמנות לחוקי השבט ולכללי המעמד החברתי היו מאבני היסוד מהן נוצקה התרבות.
זכויות האישה לאורך ההיסטוריה > יוון העתיקה ורומא

מעמדן של הנשים ביוון העתיקה היה שונה בין עיר מדינה אחת לאחרת. קיימים מסמכים המוכחים כי בדלפי, תסליה, גורטין, מאגארה וספרטה נשים היו בעלים של קרקע שנחשבה החזקת הרכוש המשמעותית ביותר בעת העתיקה. המאבק לזכויות האישה החל לפני אלפי שנים, כאשר בחברות שונות נשים התמרדו כנגד הדיכוי שהיו מצויות בו, בחלקן נחשבו כרכוש (רכוש האב ומאוחר יותר הבעל).[דרוש מקור][מפני ש...]
זכויות האישה לאורך ההיסטוריה > בימי הביניים

בתרבויות העת העתיקה וימי הביניים היה משטר פטריארכלי והנשים היו נתונות למרותם של גברים. לזמן קצר, תאודורה (המאה ה-6) קידמה את מעמד האישה בקובצי החוקים של יוסטיניאנוס הראשון ובתקופתה לנשים באימפריה הביזנטית הייתה זכות ליזום גירושין, אולם תיקוניה לא שרדו.
זכויות האישה לאורך ההיסטוריה > עידן הנאורות

במאה ה-16 וה-17, כאשר רכישת השכלה הייתה נחלתן של נשים מועטות ובנות אליטה בלבד, נשות מסדר אחוות אורסולה הקדושה פעלו למען השכלת נשים עניות באירופה ובקנדה.
חלק מהנאורות של עידן הנאורות באירופה, כחלק מהמאבק לשחרור עבדים, אריסים, שחורים ואף יהודים הייתה המודעות לכך שגם נשים הן בני-אדם הזכאיות לזכויות בזכות עצמן. אחד מאלו שביטא זאת היה הפילוסוף הצרפתי המרקיז דה קונדורסה בחיבורו "התוכנית לציור היסטורי של קדמת הרוח האנושי".
בשנת 1791, בזמן המהפכה הצרפתית, פרסמה המחזאית והפעילה הפוליטית הצרפתייה, אולמפ דה גוז', את "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" (Déclaration des Droits de la Femme et de la Citoyenne) שדומה להצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789. דה גוז' דרשה שוויון זכויות, על בסיס שוויון הנשים לגברים, שכן שני המינים שייכים למין האנושי, ומסוגלים לאותן מחשבות. ההצהרה היא בעלת ניסוח אירוני וחושפת כשל בולט של המהפכה הצרפתית, שהוקדשה לחירות ושחרור אך לא כללה את הנשים. דה גוז' הצהירה כי "מהפכה זו תיכנס לתוקף רק כאשר כל הנשים יכירו באופן מלא במצבן המצער, ובזכויות שאיבדו בחברה". היא היללה גם את השוני בין הנשים לגברים, את יופיין של הנשים ואת האומץ שלהן במעשה הלידה. "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" מעניקה לנשים את אותן זכויות שהיו לגברים ב"הצהרת זכויות האדם והאזרח", בנוסף, דה גוז' הוסיפה כמה זכויות נוספות: זכות האישה לתת לילדה את שם המשפחה של אביו אף אם אינם נשואים, זכות הפיכת הגירושים להליך חוקי, ולבסוף זכותן של הנשים לבעלות על רכוש – שינוי בחקיקה האזרחית שיאפשר לנשים לקבל החלטות באופן עצמאי. ההצהרה מעולם לא התקבלה על ידי גוף רשמי בצרפת, ונושא זכויות הנשים לא זכה לתשומת הלב הראויה לו, על אף חלקן הרב של הנשים במהפכה, במיוחד ב"מצעד על ורסאי". כאשר הקומונה הפריזאית הראשונה החליטה ב-1792 על זכות הצבעה אוניברסלית, היא שללה אותה מנשים. דה גוז' עצמה הוצאה להורג במהלך בתקופת שלטון הטרור בגלל נושאים אחרים.
אולמפ דה גוז'
מרי וולסטונקראפט
הסופרת והפילוסופית הבריטית מרי וולסטונקראפט נחשבת לתאורטיקנית הפמיניסטית הבריטית הראשונה ולאחת מאמהות הפמיניזם הליברלי. היא ידועה בעיקר בזכות ספרה משנת 1792: "A Vindication of the Rights of Woman" ("הגנה על זכויות האישה"), שנכתב בעקבות הצהרת זכויות האדם והאזרח. וולסטונקראפט טענה כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות. במקום להתייחס לנשים כאל קישוט בחברה או כאל רכוש שסוחרים בו בנישואין, טענה וולסטונקראפט כי הן בני אדם הראויות כגברים לאותן זכויות יסוד. היא התנגדה לטענות של ז'אן ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי. וולסטונקראפט הצהירה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, לא נבעה כתוצאה ממחסור מולד במוח, אלא מפני שהגברים מנעו מהן גישה לחינוך. לפיכך התייחסה אל הנשים הללו כאל "חיות מחמד" וכאל "צעצועים".
זכויות האישה בישראל

עד העליות הציוניות, נשים בארץ ישראל לא זכו לזכויות רבות. נשים היו כפופות למג'לה (החוק העות'מאני) שהכפיף אותן לחוקי הדתות השונות, שלא דגלו בזכויות לנשים. כתוצאה מכך נשים לא יכלו לבחור, היו מקופחות בדיני האישות ירושה ועוד.
עולי העלייה הראשונה, שהיו שומרי מצוות, התייחסו לאפליית נשים כאל מצב נתון, וקיבלו את ההסדרים הקיימים. עולי העלייה השנייה ומי שעלו אחריהם, היו בעלי השקפת עולם ליברלית שדגלה בשוויון זכויות.
הקונגרס הציוני השני בשנת 1898 העניק זכות הצבעה לנשים לפני כל פרלמנט אחר באירופה. האספה המכוננת השלישית שהתקיימה בי"ז בטבת תרע"ט (20 בדצמבר 1918), ביפו, ניהלה דיונים על מתן זכות בחירה לנשים.
החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לצמוח בישראל ארגוני חברה אזרחית בלתי-מפלגתיים, כדוגמת האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים, שחרתו על דגלם את המאבק לקידום זכויות נשים. בשנת 1992 חלה פריצת דרך נוספת בתחום זה, כשבכנסת הוקמה הוועדה לקידום מעמד האישה, ועדה קבועה שכל דיוניה מיוחדים לנושא זה.
חוקים:
חוק שיווי זכויות האשה, התשי"א-1951
חוק עבודת נשים, התשי"ד-1954
חוק גיל פרישה אשר החליף ב-2004 את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987 וקבע שנשים יכולות לצאת לפנסיה לפני גברים.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988
תיקון משנת 1993 לחוק החברות הממשלתיות בנוגע לייצוג הולם של שני המינים בדירקטוריונים.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998
תיקון לחוק החברות, לפיו יש לכלול אישה בדירקטוריון
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962, סעיף 25 מורה כי במקרה שהורים לא מגיעים להסכמה, הערכאה השיפוטית רשאית להכריע מי יחזיק בקטין, "ובלבד שילדים עד גיל 6 יהיו אצל אמם אם אין סיבות מיוחדות להורות אחרת"
פקודת מס הכנסה, על פי סעיף 36א, כל אישה זכאית לחצי נקודת זיכוי, בין אם היא תושבת ובין אם לא.
זכויות האישה בדתות שונות > ביהדות

מעמד האישה ביהדות עבר תמורות ושינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים ביהדות והן מתהליכים חיצוניים.
עד חרם דרבנו גרשום לגבר יהודי היה מותר לשאת יותר מאשר אישה אחת גם ללא הסכמתן של נשותיו הנוכחיות וכן הותר לו לגרש כל אחת מנשותיו גם ללא הסכמתה ולהחזיק פילגשים. בנוסף, לגברים ניתנת עדיפות על פני נשים במשפטי הירושה כאשר הם במעמד משפחתי זהה. עובדות אלו גרמו לכך שנשים היו תלויות בגברים וחרדות למעמדן.
ביהדות האורתודוקסית נשים פסולות לעדות. לפי חלק מהגישות נשים גם מנועות מלכהן בתפקידים ציבוריים, ועל נשים נאסר לקרוא בתורה בציבור, ולא היה נהוג ללמדן תורה פרט למינימום ההכרחי לשם קיום המצוות (בעיקר מצוות לא תעשה).
החל מאמצע המאה ה-20 בהשפעת הפמיניזם הכללי ובהשפעת השוויון היחסי בו זוכות נשים ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית, החל זרם פמיניזם דתי המבקש להחיל ערכים פמיניסטיים על המחשבה וההלכה היהודיים-אורתדוקסיים.
זכויות האישה בדתות שונות > באסלאם

מעמד האישה בחברה האסלאמית מוגדר הן על ידי התרבות וההיסטוריה המוסלמית והן על ידי הכתבים הקדושים לאסלאם, השריעה. בהלכה המוסלמית, באים לידי ביטוי ההבדלים בין המגדרים על ידי חוקים דתיים המתייחסים לחובות והזכויות של כל אחד מהמינים. ההבדלים בין המגדרים הם תלויי תרבות וחברה, ובראשית המאה ה-21 ישנן מדינות מוסלמיות המאפשרות זכויות רבות לנשים עם הגבלות הנוגעות בדיני אישות, נישואין גירושין, מעמד, קוד לבוש והשכלה.
לגבי נישואים באסלאם, מחמד התיר ריבוי בנות זוג לגברים מוסלמים, אך הגביל אותם לקחת עד ארבע נשים. בנוסף, מחמד המליץ לגבר לשאת נשים רק כפי יכולתו לספק לכל אישה את צרכיה. אך לעומת זאת, ריבוי בני זוג אסור על אישה מוסלמית.
בעולם המוסלמי קיים ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם ההבדל בין המגדרים הוא מוצדק ביחס לפירוש ההלכה האסלאמית או שמא הפירוש המוסלמי בוצע באופן שגוי ולכן ההבדל בין המגדרים אינו מוצדק. הוויכוח נע בין שתי קבוצות עיקריות: השמרנים והליברלים. לפי טענות השמרנים, ההבדלים בהלכה האסלאמית בין גברים לנשים נובעים מהתפקוד והאחריות השונים של גברים ושל נשים בעוד שהליברלים טוענים שההלכה האסלאמית נכתבה בעבר הרחוק והותאמה למסורות החברתיות באותה התקופה בעוד שכיום החברות הן שונות ולכן יש לתת יותר פירושים מתקדמים המותאמים לחברות הקיימות בנות זמננו הנוגעים הן לנשים והן לגברים.
זכויות האישה בדתות שונות > בדת הבהאית

אחת מתורות היסוד של האמונה הבהאית היא שגברים ונשים שווים וששוויון בין המינים הוא סטנדרט רוחני ומוסרי חיוני לאיחוד הפלנטה ותנאי מוקדם לשלום. האמונה הבהאית מדגישה את החשיבות של יישום עיקרון זה בחיי הפרט, המשפחה והקהילה. אף על פי כן, התפיסה הבהאית של שוויון רוחני וחברתי מלא בין שני המינים אינה מרמזת על אחדות, כך שההבחנה וההבחנה המגדרית נצפים בתחומי חיים מסוימים. באופן משמעותי, בעוד שנשים יכולות ומשרתות במגוון רחב של תפקידים נבחרים וממונים בתוך הממשל הבהאי ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, הם אינם מורשים לשמש כחברים בבית הצדק העולמי, המוסד השלטוני העליון של האמונה הבהאית.
ראו גם

מעמד האישה ביהדות
אפליית נשים
אפליית גברים
הפרדת עיסוקים מגדרית
סחר בנשים
הטרדה מינית
פמיניזם
המשרד למעמד וזכויות האישה של האיטי
דייזי אל-אמיר
אשרה (אלה)

| --- | --- |

צלמית אלת פריון כנענית לפני לידת תאומים, עם תבליטי עצים קדושים ויעלים (מוטיב העץ והיעלים) על רגליה.
 תפקיד:  אלת האדמה, הנישואין והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה – "אמא אדמה"
 כינוי:  רבת אשרת ים, קונת האלים, אלת (האלה)
 תרבות:  אמורים, כנענים, ישראלים ועוד
 אלים מקבילים:  בלת אילי
 בן או בת זוג:  אֵל
 צאצאים:  בעל (בן) ענת (בת) ים (בן) מות (בן) עשתרת (בת)
אֲשֵׁרָה (באמורית (משוחזר): ʾaṯeratum‏, באוגריתית: 𐎀𐎘𐎗𐎚 – אַתֿרת) היא אלה מרכזית במיתולוגיה הכנענית. היא אלת הבית של ארץ כנען, אשתו של אל אבי האלים, אלת האדמה והפריון שאחראית לגידול ולצמחיה – "אמא אדמה". בתקופת בית ראשון היה פולחנה נפוץ בממלכת ישראל ובממלכת יהודה, הן לפי המקרא והן לפי עדויות ארכאולוגיות (חומריות וכתובות). סמלה הוא עץ, ובתקופה ההלניסטית והרומית גם יונה ודג.
עדויות אמוריות קדומות

בטקסטים מסופוטמיים מוזכרת אשרה כ־Aširtu או Ašratu, ושם היא בת־זוגו של אל השמים אנו, או האל המייצג את האמורים השמיים המערביים, אמורו (אנ'). אשרה הגיעה למסופוטמיה בתקופת השושלת הבבלית הראשונה (האמורית), ככל הנראה, בתיווך האמורים שהגיעו מהמערב. היא מכונה בכתובות bēlet ṣēri (גבירת הערבה), kallat šar šamī (כלת מלך השמים), ו־bēlet kuzbi u ulṣi (גבירת האון והעליצות). האלה ידועה אף מהשם התאופורי daš-ra-tum-um-mi ("אשרה היא אִמי").
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים-סין הראשון, מובאת אשרה (בכתיב a-še-ra-tum) בטור המלים האמוריות כמקבילה לבלת אילי, האלה האם האכדית, בטור המלים האכדיות.
עדויות מהלבנט מתקופת הברונזה

בין הכתבים החתיים התגלה מיתוס אחד, שמקורו כנעני (או אמורי). המיתוס עוסק באלכונירשה ובאשתו אשרה (בחתית: da-še-er-tu4 או da-še-er-du), שמנסה לפתות את אל הסער לשכב עמה; אל הסער מסרב, והולך לספר זאת לאלכונירשה. אלכונירשה מורה לו להשפיל את אשרה, ואל הסער הורג 77 או 88 מבניה; היא מתאבלת שבע שנים, ואז הולכת לאלכונירשה, מספרת לו על כוונתה לנקום באל הסער ואומרת לו שהיא תשכב עמו (עם אלכונירשה). אלכונירשה מסכים, הם שוכבים, ואלוהות נשית (ככל הנראה ענת או עשתרת) ששמעה את דבריהם הולכת להזהיר את אל הסער. הלוח מקוטע, אך ככל הנראה אשרה מצליחה בנקמתה, שכן אל הסער מצוי בקטע הבא בשאול, שם מרפאים את פצעיו.
באחד ממכתבי תענך מוזכר u-ma/ba-an da-ši-rat בהקשר של חיזוי עתידות. אם הקריאה הנכונה היא u-ma-an, אזי מדובר ב"מכשף אשרה"; אם הקריאה הנכונה היא u-ba-an, מדובר בשם פרטי שמשמעו "אצבע אשרה" (בדומה ל"אצבע אלהים", שמות, ח', ט"ז).
על חותם גליל מסביבות המאה ה־17 לפנה"ס שנוצר, ככל הנראה, בגבל, מופיע הכיתוב האכדי "חַֿסִיַמיַפַחַֿת, אהוב/אהובת אשרה" (המלה הראשונה היא שם פרטי, ככל הנראה נשי, של בעלי החותם), ואחת הדמויות המופיעות על החותם מעוצבת כחתחור ערומה, עם קרני פרה וביניהן גלגל השמש מעל ראשה ואוחזת במטה; בהקשר זה מתפרשת דמות חתחור כייצוג של אשרה בדמות חתחור המזוהה עִמה.
במכתבי אל־עמארנה ממחצית המאה ה־14 לפנה"ס, נזכר מספר פעמים מלך מממלכת אמורו בעל שם תאופורי שמשמעותו "עבד אשרה"; הכתיב הנפוץ ביותר של שמו היה abdi-a-ši-ir-ta, אך נמצא גם abdi-a-ši-ir-ti,‏ abdi-aš-ra-tum,‏ abdi-daš-ra-tum,‏ abdi-aš-ra-ti,‏ abdi-daš-ra-ti ו־abdi-aš-ra-ta.
עדויות מהלבנט מתקופת הברונזה > בכתבי אוגרית

שמה המלא של אשרה באוגריתית הוא: רבת אַתֿרת ים, שפירושו כנראה: "הגבירה הצועדת על הים" בכתבים האכדיים מאוגרית נכתב שמה daš-ra-tu4. בדרך־כלל הוצגה כאשת ראש הפנתיאון אל, ואם 70 בניהם האלים. בהקשר זה היא נקראת
קנית אלם (מילולית: קונית האלים) כלומר אם האלים, ובניה מכונים "שבעים בני אשרה". המילה "רבת" (הגברת) משמשת כקידומת לשמה, לפעמים היא נקראת סתם אלת (האלה), האלה הראשית. לעיתים הוצגה כזוגתו של בעל, בשם בעלת.
אשרה מוזכרת כאלוהי צור (אַתֿרת צרם – אשרת הצורים) וצידון (אִלת צדינם – אלת הצידונים). בלוחות המיתולוגיים נזכר משרתה קדש־ואַמרר, המכונה גם דגי אַתֿרת (דיַג אשרה). לגבירה אשרה כוח השפעה רב. בעלילות בעל וענת, היצירה המרכזית בשירה האוגריתית, היא מוצגת כמי שמשפיעה על אל בעלה להרשות בניית היכל לבעל, כדי לבסס את מלכותו, וכמי שמסרבת לבקשת אל ראש הפנתיאון להמליך אחד מבניה תחת בעל שמת, והיא למעשה הממליכה את עשתר כשליט העולם. בניה מוזמנים לשמחה בהיכל בעל, אבל לאחר מכן הם נלחמים בבעל כאשר הוא רוצה לחזור למלכותו והוא הורגם.
במחזה הולדת שחר ושלם, הכולל בתחילתו דברי פתיחה ארוכים, וביניהם קריאה ל"לאלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי אשרה" (אלים אלה הם שחר ושלם), מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי (היא כנראה ענת), על שפת הים. אל עוסק בגחלים, ומנסה לקיים יחסי מין עם נשותיו; לאחר טקס הכולל ירי בציפור וצלייתה על הגחלים, החוזר על עצמו כמה פעמים, "ידו" (איבר מינו) מתוארת כארוכה כים, הוא משגל את הנשים והן הרות. לאחר חודשי ההריון נולדו שחר ושלם. לאחר מכן האלים מתוארים פעמיים כ"אלים נעימים, גוזרי ים, בני ים, יונקי שדי שׂרה" (כנראה כינוי לאשרה), וייתכן שהדבר חשוב לאור היותן של האמהות בנות אדם, שבניגוד ל"שרה" שהיניקה אותן (כנראה אשרה) לא היו ראויות להניק את בני אל.
כמו עשתרת וענת, גם אשרה נחשבה לאלת פריון נשית. אך מאפייני אשרה מדגישים בדרך־כלל את הבטי הנשיות האמהיים, בעוד שמאפייני עשתרת מדגישים את הבטיה המיניים, ומאפייני ענת את הבתוליות. בפולחן אשרה עסקו קרוב לוודאי בעיקר נשים שביקשו עזרה בבעיות פוריות, לידה ואמהות.[דרוש מקור] בתקופות מאוחרות הייתה נטייה לאחד את היבטי שלוש האלות הללו לתוך אלת פריון אחת.[דרוש מקור]
גילויים שונים בנוגע לאלה אשרה במסופוטמיה, במכתבי אל־עמארנה ובמכתבי תענך התגלו לפני הטקסטים האוגריתיים, אך רק לאחר גילוי הטקסטים האוגריתיים חוקרים הכירו בכך ש"אשרה" התקיימה כאלוהות.
במקרא > בספרות ההיסטורית

אשרה ופולחנה מוזכרים במפורש בהקשרים שליליים במקרא: ”לֹא תִטַּע לְךָ אֲשֵׁרָה, כָּל עֵץ, אֵצֶל מִזְבַּח ה' אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה לָּךְ” (דברים, ט"ז, כ"א). עם זאת, התנ"ך מספר כי לאורך תקופת השופטים והמלכים, התמידו הישראלים והיהודאים בעבודת אשרה.
במקרא > בספרות ההיסטורית > ספר שופטים

פולחן אשרה התקיים בישראל עוד בראשית תקופת השופטים: ”וַיַּעֲשׂוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶת הָרַע בְּעֵינֵי ה' וַיִּשְׁכְּחוּ אֶת ה' אֱלֹהֵיהֶם וַיַּעַבְדוּ אֶת הַבְּעָלִים וְאֶת הָאֲשֵׁרוֹת.” (שופטים, ג', ז')
בתקופת השופט גדעון בן יואש, פולחן האשרה הייתה מציאות שכיחה, לצד פולחן הבעל:
וַיְהִי בַּלַּיְלָה הַהוּא וַיֹּאמֶר לוֹ ה': קַח אֶת פַּר הַשּׁוֹר אֲשֶׁר לְאָבִיךָ וּפַר הַשֵּׁנִי שֶׁבַע שָׁנִים, וְהָרַסְתָּ אֶת מִזְבַּח הַבַּעַל אֲשֶׁר לְאָבִיךָ, וְאֶת הָאֲשֵׁרָה אֲשֶׁר עָלָיו תִּכְרֹת. וּבָנִיתָ מִזְבֵּחַ לַה' אֱלֹוהֶיךָ עַל רֹאשׁ הַמָּעוֹז הַזֶּה בַּמַּעֲרָכָה, וְלָקַחְתָּ אֶת הַפָּר הַשֵּׁנִי וְהַעֲלִיתָ עוֹלָה בַּעֲצֵי הָאֲשֵׁרָה אֲשֶׁר תִּכְרֹת.
במקרא > בספרות הנבואית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרים הרבה אזכורים כרגע, לא רק של אשרה ואשרים אלא גם של "עץ/ברוש/זית רענן" וכו'.
הן בספר עמוס והן בספר הושע אין הוקעה של האשרה שעמדה בבית־אל בזמן שעמדה שם (הוקעתה מצויה רק בכתובים המתארים בפרספקטיבה את אותה תקופה), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסתה כחלק לגיטימי מפולחן ה' עד רפורמת יאשיהו לריכוז הפולחן ביהודה.
בספר ירמיה נכתב ”אֹמְרִים לָעֵץ 'אָבִי אַתָּה' וְלָאֶבֶן 'אַתְּ יְלִדְתָּנוּ'” (ירמיהו, ב', כ"ז) – פסוק זה ככל הנראה ממחיש את הסמליות האבהית של המצבה והאמהית של עץ האשרה.
במקרא > אזכורים ספרותיים

בנוסף לאזכורים המפורשים של אשרה בספרות המקראית ההיסטורית, חוקרים מצאו מספר קטעים ספרותיים במקרא הרומזים לאשרה ולמאפייניה.
בפסוק הפותח את ברכת משה: ”ה' מִסִּינַי בָּא וְזָרַח מִשֵּׂעִיר לָמוֹ, הוֹפִיעַ מֵהַר פָּארָן וְאָתָה מֵרִבְבֹת קֹדֶשׁ, מִימִינוֹ אשדת לָמוֹ” (דברים, ל"ג, ב'), המילה היחידאית הסתומה "אשדת" משוחזרת כ"אשרת" (האות ר' הוחלפה באות ד' הדומה לה), ומתייחסת לאשרה.
בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:
מַה יָּפִית וּמַה נָּעַמְתְּ אַהֲבָה בַּתַּעֲנוּגִים, זֹאת קוֹמָתֵךְ דָּמְתָה לְתָמָר וְשָׁדַיִךְ לְאַשְׁכֹּלוֹת. אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר אֹחֲזָה בְּסַנְסִנָּיו וְיִהְיוּ נָא שָׁדַיִךְ כְּאֶשְׁכְּלוֹת הַגֶּפֶן וְרֵיחַ אַפֵּךְ כַּתַּפּוּחִים. וְחִכֵּךְ כְּיֵין הַטּוֹב, הוֹלֵךְ לְדוֹדִי לְמֵישָׁרִים, דּוֹבֵב שִׂפְתֵי יְשֵׁנִים.
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: אִמי היא עץ תמר, עם ריח מתוק מאוד; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). הקשר בין השיר לתמונות הוא מקרה של ביטוי של דפוס מיתי־פולחני בן מאות שנים בספרות. לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
מקור שמות העצים אלון ואלה במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה.
ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים מתקופת הברזל

צלמיות חרס קטנות של נשים התומכות את שדיהן בידיהן נפוצות באתרים ארכאולוגים ביהודה בתקופת הברזל. הן מכונות במחקר "צלמיות עמוד", שכן בסיסן עוצב כך שניתן להעמיד אותן. שברי צלמיות כאלה נמצאו אפילו בעפר מהר הבית. החוקרים חלוקים בשאלה מה נועדו לייצג, אך דעה נפוצה היא שאלה פסלי אשרה או עשתרת, ששימשו בפולחן פריון של אלות אלו, בדומה לפולחן אלות פריון שהיה מקובל בשאר המזרח הקרוב והמרחב האגאי.
גם בדרום־ערבית עתיקה מצויה אשרה, בצורה "אתֿרת".
ממצא אפיגרפי חשוב בנוגע לאשרה התגלה באמצע שנות ה־70 על גבעה במזרח סיני, באתר חורבת תימן. האתר נחפר במשך שלוש עונות בשנים 1974–1976, ואותרו בו ממצאים רבים בעלי חשיבות להבנת הספרות והדת של ממלכת ישראל בתקופת בית ראשון. מבין הממצאים השונים שנמצאו באתר, הכתובות שנמצאו בו מכילות ברכות "ליהוה ולאשרתה":
”...ב]רכת אתכם ליהוה שמרן ולאשרתה”
”...] ליהוה התמן ולאשרתה [...”
”...] ברכתך ליהוה תמן ולאשרתה יברך וישמרך ויהי עם אדני [...”
”...י]תנו ליהוה התימן ולאשרת[ה...”
על אותו פיטס מצוירות גם מספר דמויות, שתיים מהן נראות כזוג ובסמוך לאחת הכתובות.
בנוסף, כתובת דומה בנוסח שלה התגלתה באתר הארכאולוגי חורבת אל כום שבהר חברון:
ברך אריהו ליהוה נצרי ולאשרתו הושע לה לדניהו
ולאשרתה
איקונוגרפיה > עץ החיים

אשרה, כמו אלות נקביות אחרות באזור, יוצגה בסמל עץ החיים. בכנען ובמסופוטמיה היה סמל זה היה מיוצג במיוחד בעצי תמר וארז.
איקונוגרפיה > עץ החיים > התמר

עץ התמר, המקודש בכל מרחב הסהר הפורה ונפוץ באיקונוגרפיה, היה מסמלי אשרה; הממצא האומנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ התמר, ואף לכפות תמרים טריות.
התמר כעץ קדוש או עץ חיים קשור לייצוגים מגוונים של פלמטות (אנ') (תימורה) ועצים בעלי וולוטות, כולל כותרות פרוטו־איוליות.