stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי בלול
קריירה

בלול גדל במחלקת הנוער של הפועל חולון. בשנת 1990 עלה בלול לקבוצה הבוגרת של חולון ולצידו בקבוצה שיחק במשך מספר עונות אחיו התאום קובי בלול. בשנת 1994 עבר למכבי ראשון לציון שבה שיחק שתי עונות ולאחריהן חזר לעונה אחת בחולון ולעונה נוספת בראשון לציון. בהמשך שיחק בהפועל ירושלים, מכבי רמת גן ולאחר מכן שיחק שתי עונות בחולון.
בסך הכול שיחק בלול 11 עונות בליגה הראשונה, רשם 224 משחקים בהם קלע 1,559 נקודות, בממוצע קריירה של 7.0.
בלול היה מלך הריבאונד הישראלי בשתי עונות בליגת הבוגרים הראשונה של איגוד הכדורסל, ליגת העל: בעונת 1995/1996 ובעונת 1997/1998. הוא מדורג במקום ה-20 ברשימת הריבאונדרים הישראלים של כל הזמנים בליגה הבכירה.
לאחר שסיים לשחק בליגה הראשונה שיחק ואימן בליגות הנמוכות. בקיץ 2009 מונה לעוזר מאמן בקבוצת הנשים של אליצור נווה דוד רמלה ובמקביל שימש כמאמן-שחקן בקבוצת הגברים של אליצור חולון. בלול שיחק בין היתר גם בבית"ר ירושלים מליגה א'.
בנבחרות ישראל

אלי בלול היה בכל נבחרות ישראל ובנוסף חבר סגל נבחרת העתודה באליפות אירופה בשנת 1992, ובאליפות אירופה עד גיל 22 שבה נטל חלק משמעותי יותר מן האליפות שקדמה לה. בסגלי נבחרת העתודה שיתף פעולה עם אחיו קובי בלול. בשנת 1995 זומן לסגל נבחרת ישראל הבוגרת והשתתף איתה באליפות אירופה.
הערות שוליים

↑  דירוג הריבאונדרים הישראלים בעונת 1995-1996, אתר מנהלת הליגה
↑  דירוג הריבאונדרים הישראלים בעונת 1997-98, אתר מנהלת הליגה
↑  מובילי הריבאונד הישראלים בכל השנים, באתר מנהלת הליגה
אמיר זיו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביולי 1968 (בן 56) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  גלובס, מעריב, כלכליסט 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר, פרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100000415122694
 
אמיר זיו (נולד ב-6 ביולי 1968) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, סגן עורכת העיתון "כלכליסט".
ביוגרפיה

זיו נולד בקיראון וגדל בגבעתיים. בוגר בית הספר התיכון שמעון בן צבי, שירת בפלחה"ן צנחנים. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד תקופה קצרה כעורך דין. בסוף שנות ה-90 עבר לעיתונות. היה עורך מוסף "כסף" ובהמשך מייסד ועורך המגזין G בעיתון "גלובס". בראשית 2006 עבר ל"מעריב" וערך במשך קרוב לשנתיים את מוסף "סופשבוע" של העיתון. בסוף 2007 הצטרף לצוות ההקמה של "כלכליסט" ומאז הוא משמש סגן עורכת העיתון והעורך האחראי של מוסף סוף השבוע שלו. במקביל פרסם במהלך השנים טור אישי במוסף, וכן שורה של כתבות מגזיניות.
ב-2017 פרסם זיו את ספרו הראשון, "ארבעה אבות" בהוצאת עם עובד. הספר זכה באותה שנה בפרס ברנר לספר ביכורים ונכלל ב"רשימה הקצרה" של חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר. ב-2018 זכה זיו בפרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם.
ב-2020 פרסם זיו את ספרו השני, "חמצן", גם הוא בהוצאת עם עובד.
זיו נשוי ליעל גובר, עורכת ספרי הילדים בהוצאת כנרת-זמורה, והם מתגוררים עם משפחתם ברמת גן.
אילניום

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1990 (בן 33) שיקגו, ארצות הברית 
 שם במה:  Illenium 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2008 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולורדו בדנבר, תיכון סנט איגניישוס 
 סוגה:  מוזיקת דאנס אלקטרונית, פיוצ'ר בס 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרסי מוזיקת הדאנס הבין-לאומי (2019) 
 illenium.com
 
ניקולס דניאל מילר (באנגלית: Nicholas Daniel Miller; נולד ב-26 בדצמבר 1990), המוכר בשם הבמה אילניום (Illenium), הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי ופזמונאי אמריקאי.
אלכסנדר צ'רנין

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1960 (בן 64) חרקוב, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-1985)
 מד כושר מרבי:  2645 (ינואר 1998 )
 מד כושר נוכחי:  2614 (לא פעיל)
 מדינה:  ברית המועצות, הונגריה
 
אלכסנדר צ'רנין (ברוסית: Александр Чернин‏; נולד ב-6 במרץ 1960, חרקוב, ברית המועצות (כיום אוקראינה)) הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני-הונגרי בדרגת רב אמן. משנת 1992 הוא בעל אזרחות הונגרית.
ביוגרפיה

אלכסנדר צ'רנין נולד בחרקוב. בשנת 1979 באליפות העולם לנוער הוא סיים במקום השני. הוא זכה באליפות אירופה לנוער של שנת 1980. החל משנת 1985 הוא היה משתתף באליפות ברית המועצות בשחמט ובשנת 1985 זכה במקום השני (ניצח את מיכאיל גורביץ' לאחר משחק נוסף). בשנת 1985 צ'רנין השתתף בתחרות בינאזורית (שלב מתקדם של העפלה למשחק על התואר מול אלוף העולם) וסיים אותו במקומות 4–5. כתוצאה מכך הוא העפיל לתחרות המועמדים אותה סיים במקומות 8–9.
בשנת 1985 הוענקה לצ'רנין דרגת רב אמן.
צ'רנוב היה חבר בנבחרת ברית המועצות שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 (זכה גם במדליה אישית). בשנות ה-80 של המאה ה-20 צ'רנין ניצח במספר תחרויות בינלאומיות. בשנת 1990 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד.
לאחר התפרקות ברית המועצות צ'רנין היגר להונגריה. הוא היה חבר נבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה לנבחרות. צ'רנין זכה גם באליפות הונגריה בשחמט.
החל מתחילת המאה ה-21 צ'רנין מתרכז בעיקר מאימון, בין תלמידיו היה פביאנו קרואנה.
צ'רנין כתב מספר ספרי שחמט (בחלקו תוך שיתוף פעולה עם לב אלבורט).
אלכסנדר צ'רנין באולימפיאדת השחמט

בין השנים 1994 ל-1996 השתתף צ'רנין ב-2 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1994 | 3 | הונגריה | 2615 | 3.5 מ-7 | 1+ 5= 1- | 50.0 | 8 קבוצתי |
|  1996 | עת | הונגריה | 2620 | 4.5 מ-6 | 3+ 3= 0- | 75.0 | 18 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  Csernyin, Alexander - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2001031421  VIAF: 58729192   WorldCat (עם VIAF): 58729192 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אילזה בינג

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1899 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  10 במרץ 1998 (בגיל 98) ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית 
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1990) 
 בן או בת זוג:  Konrad Wolff (1937–?) 
 
אילזה בינג (בגרמנית: Ilse Bing‏; 23 במרץ 1899 – 10 במרץ 1998) הייתה צלמת יהודיה אמריקאית ממוצא גרמני. נחשבת לחלוצת הצילום האומנותי המודרני, ומוכרת בעיקר בזכות צילומי הרחוב והפורטרטים המורכבים שלה. היא פעלה בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, וזכתה במדליית הזהב הראשונה לצילום, של מועדון האמנות הלאומי של ארצות הברית.
השנים המוקדמות

בינג נולדה בפרנקפורט, שבגרמניה, בשנת 1899, להורים יהודיים רפורמיםמהמעמד הבורגני. בחינוכה הושם דגש על אומנות ומוזיקה. בשנת 1920 החלה בינג ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט, בתחילה מתמטיקה ופיזיקה, אך עד מהרה שינתה את מסלול לימודיה להיסטוריה של האומנות. ב-1924 החלה לעבוד על דוקטורט באדריכלות, אולם, בעודה מצלמת מבנים לתזה שלה גילתה את אהבתה הרבה לצילום. בעקבות תגלית זו, החליטה לזנוח את עבודת הדוקטורט ולעסוק בצילום. בתחילה צילמה בינג לעיתון פרנקפורט אילוסטרה ובשנת 1930 הגרה אל לב העולם האומנותי-אוונגרדי של הצילום, פריז.
בניית הקריירה

המעבר של בינג לפריז סימן את תחילתה של תקופת הזוהר שלה. בשנים בהן שהתה בעיר, עבדה עבור מוציאים לאור צרפתים (בעיתונים כגון לה מונד, אילוסטרה, בזאר הרפרווג), במקביל להמשך עבודתה עם העיתונים הגרמניים (שאתם סרבה לעבוד עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, החל משנת 1933 ואילך). בשנות שהותה בפריז צילמה בינג בעיקר תצלומי אפנה, פרסום ואדריכלות, ואף התמקצעה בצילום חיי הלילה של העיר. צילומיה התאפיינו ברכות צרפתית, אך שמרו משהו מהנוקשות הגרמנית. באותה עת, התמחתה בינג גם בשימוש במראות. ההצלחה הגדולה של צילומיה, והעובדה שהייתה הצלמת המקצועית היחידה בפריז באותה עת, שהשתמשה במצלמת לייקה, זיכו אותה בתואר מלכת הלייקה מהמבקר והצלם עמנואל סוזז. בשנת 1936, נכללו עבודותיה בתערוכת הצילום המודרנית הראשונה שהתקיימה בלובר.
ב-1937 ביקרה בניו יורק,לרגל תערוכת תמונותיה שהוצגה בגלריה של העיר, ועל אף שהוצעה לה שם עבודה, העדיפה לחזור לפריז, שם התחתנה, כעבור זמן קצר, עם קונרד וולף, מוזיקולוג ופסנתרן, שהכירה ב-1933.
ההשתקעות באמריקה

בשנת-1940 נכבשה פריז על ידי הנאצים ובינג ו-וולף נכלאו במחנות שונים בדרום צרפת. ב-1941 הצליחו שניהם לברוח לניו יורק, אולם, את תמונותיה נאלצה בינג להשאיר אצל ידידים. כאשר נשלחו אליה לאחר המלחמה, לא היו ברשותה האמצעים לשלם את עמלות המכס, ומספר תמונות מקוריות אבדו לאחר שנאלצה לבחור אילו מהתמונות לשמור. בניו יורק, נאבקה בינג למצוא עבודה כצלמת עיתונות, אולם עקב הפופולריות של המקצוע - התקשתה בכך, ולכן על אף שמצאה לבסוף עבודה כצלמת פורטרטים, שכרה היה נמוך. סגנון צילומיה של בינג בניו יורק, היה שונה מסגנונה בפריז. את הרכות הצרפתית האופיינית, החליפו קווים נוקשים, וחפצים המשדרים בדידות ודממה. ב-1957 החלה לצלם בצבע, אולם כעבור שנתיים זנחה את הצילום למען שירה, ציור וקולאז. בשנת 1976 חודש העניין בצילומיה, עקב תערוכה של תמונותיה בניו-יורק, ובשנת 1993 הוענקה לה מדליית זהב בצילום על ידי מועדון האומנות הלאומי של ארצות הברית. בינג המשיכה לכתוב שירה ולעסוק בציור ובקולאז עד יום מותה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  [1. "Ilse Bing | German-born photographer". ilse bing]
1 2 3 4 5 6  Jane Kamine, ["Ilse Bing | Jewish Women's Archive". ilse bing]
1 2 3 4  Ilse Bing, 98, 1930's Pioneer Of Avant-Garde Photography
1 2  Ilse Bing – life and work
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308120005171  BIBSYS: 90133658  BNE: XX1037668  BnF: cb11892090t (data)  CiNii: DA18283856  GND: 118926888  ISNI: 0000 0001 1821 5542  LCCN: n50009369  NTA: 141337273  PIC: 272362  RERO: 02-A003007831  RKD: 222162  SNAC: w6jd7drd  SUDOC: 026729253  ULAN: 500007274  VIAF: 46757453   WorldCat (עם VIAF): 46757453
אילזה סטבה

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1911 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  22 בדצמבר 1942 (בגיל 31) כלא פלצנזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום מגורים:  ליכטנברג 
 מעסיק:  ברלינר טאגבלאט, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Rudolf Herrnstadt  Carl Helfrich 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום (1969) 
 
אילזה סטֶבה (בגרמנית: Ilse Stöbe;‏ 17 במאי 1911, ברלין – 22 בדצמבר 1942, ברלין) הייתה עיתונאית גרמנייה מרגלת לטובת ברית המועצות ולוחמת התנגדות אנטי-נאצית.
ביוגרפיה

אילזה סטבה גדלה במשפחה ממעמד הפועלים בברלין. סטבה הייתה בתם היחידה של הנגר מקס סטבה ואשתו פרידה, לבית שומאן. היה לה אח למחצה בן שמונה מנישואיה הראשונים של אמה, קורט מולר. היא גדלה במיינצר שטראסה 1 בליכטנברג, ברלין קיים מידע מועט על נעוריה. רוב המידע הידוע הוא מחקירותיו של אחיה למחצה שהואשם על ידי הנאאצים כבוגד.
סטבה למדה בבית ספר למסחר כדי ללמוד קצרנות. לאחר הלימודים היא הועסקה לראשונה בהוצאה לאור של רודולף מוסה, ולאחר מכן עבדה כמזכירה של העיתונאי והסופר תיאודור וולף בברלינר טאגבלאט. וולף פרסם את הרומן "השחיין" בארצות הברית בשנת 1937, ובו תיאר את אהבתו משכבר הימים לסטבה. סטבה פגשה את רודולף הרנשטאדט, אליו מאוחר יותר תתארס.
בשנת 1929 הצטרפה סטבה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. משנת 1931 עבדה עם הרנשטאדט, שהקים קבוצת מודיעין של המדור הצבאי של האינטרנציונל הקומוניסטי, אשר בנוסף לו ולסטבה היו חברים בה, גרהרד קיגל ואשתו שרלוט ווגט, לעיתים גם המו"ל הלמוט קינדלר ועורך הדין לותר בולץ. בשנת 1934 הם עברו לוורשה, שם עבדה ככתבת חוץ של ה-"Neue Zürcher Zeitung" עד ספטמבר 1939 וכן כתבה לעיתונים שווייצריים אחרים. סטבה הייתה אז חברה במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) ובאמצע 1934 מונתה לנספח התרבות של משרד החוץ של המפלגה הנאצית בפולין.
לדברי הלמוט קינדלר, היא נותרה איתו בקשר חברי מאז ילדותה. במהלך אולימפיאדת הקיץ של 1936 בברלין, פגשה סטבה את המו"ל השווייצרי רודולף הובר, שהשאיר לה חלק מרכזי מהונו בצוואתו כאשר נפטר בשנת 1940.
זמן קצר לפני פלישת גרמניה לפולין, חזרה לברלין מוורשה ועבדה במחלקת המידע במשרד החוץ.
מרגלת בשירות ברית המועצות

גרהרד קיגל, שהיה עובד במשרד החוץ בברלין בין השנים 1935 ל-1943, עזר ותמך בפעילותה המודיעינית החשאית לאחר שחזרה מפולין. לטענתו, היא המשיכה בפעילות זו עד למעצרה בשנת 1942.
סטבה (שם הקוד "אלטה") שלחה שוב ושוב הודעות אזהרה לברית המועצות על פלישת גרמניה הממשמשת ובאה נגד ברית המועצות הרבה לפני ההתקפה.
היא נעצרה ב-12 בספטמבר 1942 על ידי הגסטפו, בחשד בריגול לטובת ברית המועצות ובגין חברות התזמורת האדומה (שולצה-בויזן והארנק). דו"ח גסטפו מנובמבר 1942 מציין כי הודעת רדיו שיורתה, מברית המועצות מצוין כי לוחמת התנגדות מוצנחת תגיע לכתובת שלה. לאחר שבעה שבועות של עינויים נאלצה להודות בקשרים קונספירטיביים לשירות החשאי הסובייטי ולאנשים כמו רודולף פון שליכה. לאחר מכן הוא נעצר גם ב-12 באוקטובר 1942. שניהם נידונו למוות בגין בגידה ב-14 בדצמבר 1942 על ידי הרייכסקריגסגריכט, והוצאו להורג ב-22 בדצמבר 1942 בכלא פלצנזה בברלין, היא בגיליוטינה והוא בתלייה על וו לתליית בשר. הסוכן הסובייטי, היינריך קואן, שנחת בגרמניה בצניחה, נעצר בביתה על ידי פקיד גסטפו שהמתין לו.
אמה נעצרה גם היא ונשלחה למחנה הריכוז רוונסברוק, שם נפטרה בשנת 1943. אחיה של סטבה קורט מולר הצליח להימלט ממעצר ולהמשיך בפעילות ההתנגדות. הוא נרצח בכלא בידיו שוביו ביוני 1944.
הכרה

סטבה הייתה האישה היחידה שהוצגה על מטבע מיוחד שהונפק על ידי משרד המדינה במזרח גרמניה (שטאזי) כדי להנציח מרגלים חשובים בשירות הקומוניסטי במהלך המלחמה. בית הספר המקצועי במארקט שטראסה בברלין נקרא על שמה.
ביולי 2014 כיבד משרד החוץ של גרמניה את אילזה סטבה על מעשיה נגד הנאצים.
אלכסנדר צ'פרין

אלכסנדר צ'פרין (בסלובנית: Aleksander Čeferin; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא נשיא אופ"א, עורך דין במקצועו ומנהל כדורגל סלובני. בין השנים 2011 לבין 2016 היה נשיא התאחדות הכדורגל הסלובנית. החל מ-14 בספטמבר 2016 הוא מכהן כנשיא של אופ"א.
ביוגרפיה

צ'פרין בוגר אוניברסיטת לובליאנה ובעל תואר ראשון במשפטים. עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד במשרד עו"ד בבעלות משפחתו והתמקד בייצוג ספורטאים וקבוצות ספורט. עם השנים הוא התקדם למשרת מנהל במשרד.
צ'פרין נשוי ואב לשלושה והוא דובר ארבע שפות, סלובנית, סרבו-קרואטית, אנגלית ואיטלקית. הוא מחזיק בחגורה שחורה דן שלוש בשוטוקאן בקארטה, חובב ספורט מוטורי וחצה את מדבר סהרה חמש פעמים, ארבע פעמים במכונית ופעם אחת על אופנוע.
בצעירותו שירת בצבא הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובשנת 1991 שירת בצבא הסלובני במלחמת עשרת הימים (מלחמת העצמאות של סלובניה).
ניהול בספורט

צ'פרין החל את התעניינותו בעולם הכדורגל בשנת 2005 כאשר הצטרף להנהלה של קבוצת הקטרגל של מועדון ספורט ליטיה. מאותה שנה הוא חבר הוועד המנהל של צוות החובבים פ.צ. לובליאנה. בין השנים 2006 לבין 2011 היה חבר הנהלה במועדון הכדורגל אולימפיה ליובליאנה.
אופ"א

בבחירות לנשיאות אופ"א הוא ניצח את נשיא התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית, מייקל ואן פראח, עם 42 קולות מול 13. עם בחירותו לנשיאות הוא קודם באופן אוטומטי לסגן נשיא פיפ"א וחבר במועצת פיפ"א.
אמיל גאלא (אמן זכוכית)

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1846 נאנסי, צרפת 
 פטירה:  23 בספטמבר 1904 (בגיל 58) נאנסי, צרפת 
 שם לידה:  Émile Charles Martin Gallé 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית קברות פרוויל 
 השכלה:  ליצאום אנרי פואנקרה 
 תפקיד:  נשיא (1901–1904) 
 בן או בת זוג:  הנרייט גרים 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1900) 
 
אמיל גאלה (בצרפתית: Émile Gallé‏; 8 במאי 1846 - 23 בספטמבר 1904) היה אמן, מעצב רהיטים וזכוכית, חלוץ בחידושים בזכוכית ותעשיין. גאלה היה מוביל בתנועת הארט נובו הצרפתית ומייסד אסכולת ננסי
תולדות חיים

בנו של שארל גאלה (1818 – 1902) אמן ויצרן מצליח בתחומי הרהיטים והקרמיקה. לאחר לימודי התיכון ב Henri Poincare, גרמנית בווימאר, אמיל גאלה למד גם פילוסופיה, בוטניקה מינרולוגיה וציור ואחר כך הצטרף למפעל המשפחתי ב - 1867. את אהבתו לבוטניקה ששימשה לו השראה במרבית יצירותיו, קיבל מסבו שהרבה לטייל איתו ביערות שבאזור. בגנו הפרטי היו למעלה מ - 3000 מינים של צמחים. בטכניקת ייצור כלי זכוכית השתלם במייזנטל Meisenthal, במפעל חרסינה בשם סנט קלמנט. גאלה התנדב לשרת כחייל במלחמת צרפת-גרמניה. בשנת 1871 נסע ללונדון, למד שם אנגלית ועבד במוזיאון ויקטוריה ואלברט בקנזינגטון ובגן הבוטאני המלכותי – קיו גרדן ,kew Garden. בפריז השתלם באמנות בגבישים עתיקים ובעבודות אמייל בטכניקות ערביות. שם גם נחשף לסגנון היפני – שהשפיע על עבודתו כמו על מרבית אמני הארט נובו. בשנת 1875 נישא להנרייטה גרים וב – 1877 הצטרף כמנהל לעסק של אביו, העביר אותו לרחוב לה גרן בננסי והפך אותו למוסד מוביל באמנות הארט נובו בזכוכית, בחרסינה ובעץ (רהיטים). בסוף שנות ה -80 עבדו בסדנה – מפעל שלו, יותר משלוש מאות אמנים ובעלי מלאכה. המפעל במתכונת חצי תעשייתית ייצר דגמים של גאלה ושל אמני זכוכית אחרים עד שנסגר ב – 1936. ב – 1901 לאחר שזכה בפרסים רבים ופרסום רב הוא ייסד בשיתוף עם אמני זכוכית, ביניהם ויקטור פרוב, צורף, לואי מיורל, בונה רהיטים ואנטון דאום אמן זכוכית, תנועה אמנותית ברוח הארט נובו שידועה בשם אסכולת ננסי. ב – 1904 בן 58 נפטר מלויקמיה, מחלה שסימניה הופיעו כבר ב – 1900 ושנגרמה כנראה מיסודות (חומרים) כמו קדמיום, מנגן, ארסן ואורניום שעבד עמם בצביעת הזכוכית האמנותית. הוא נקבר בבית הקברות פרוויל בננסי (Préville). הרבה מעבודותיו של גאלה (למעלה מ - 400) מצויות היום במוזיאון של אסכולת ננסי Musée de l'École de Nancy. אחרות, מצויות במוזאונים רבים בעולם ביניהם מוזיאון ד'אורסיי Muse'e d'Orsay והלובר בפריס והמטרופוליטן בניו יורק.
גאלה כאמן זכוכית

את כלי הזכוכית הראשונים שייצר קישט באמייל. בהמשך פיתח סגנון אישי וייצר כלים מזכוכית עבה ולא שקופה שקישט בחריטה ובצריבה. בהשראת לימודי הבוטניקה שלו וסגנון הארט נובו שהתפתח באותה תקופה, המוטיבים לציורים ביצירותיו היו מהצומח, בעיקר פרחים, וחרקים: כמו שפיריות, פרפרים וחיפושיות. הוא פיתח טכניקות לייצור כלי זכוכית מזכוכית אטומה וכבדה, בעיקר אגרטלים ומנורות. החשובה שבהן הייתה התכה של שתיים ויותר שכבות של זכוכית בצבעים שונים ואחר כך הסרה בחריטה תחילה ידנית ואחר כך במכונה של חלק מהשכבות העליונות. חשיפת הצבעים של השכבות התחתונות בשילוב צבעי העליונות. כדי להעשיר את הזכוכית, הוסיף לה כשהיא במצב מותך אבקות של מתכות ובועות אויר. טכניקה זו מכנים היום כ"סגנון גאלה" tip Galle. זכוכית שמייצרים בטכניקה זו מכנים זכוכית קמאו. גאלה כינה את הטכניקה שלו כשיבוץ זכוכית: glass marquetry וגם כקדרות בזכוכית .
גאלה כאמן זכוכית > כלים מקוריים וזיופים

בגלל ערכם הכספי הגבוה של יצירות גאלה, הפופולריות שלהם והעובדה שנעשו בייצור תעשייתי יש היום בשווקים זיופים רבים. בחלקם מזייפים גם את החותמת ובחלקם רושמים tip Galle כאשר ה - tip קטן מאד. הזיופים שלא כמו היצירות המקוריות עשויים מזכוכית חד שכבתית, והקישוט בציור או בתבליט ולא בחריטה או צריבה. מחירם גם זול בהרבה מהיצירות המקוריות.
גאלה כבונה רהיטים

ב-1885 החל לעבוד בעץ במטרה להציג את יצירות הזכוכית שלו בדרך המרשימה ביותר כמו על שולחן או שידה. הוא ערך ניסיונות בבניית פריטים קטנים אבל בסופו של דבר בנה רהיטים שלמים. ניסיונותיו הפכו להצלחה גדולה ועד שנת 1900 העסיק במפעל מאות עובדים שבנו רהיטים מסוגי עץ שונים. העיקר מהגוני בחלק החיצוני של הרהיט ואלון בפנימי. עיצובי הרהיטים של גאלה התבססו על סגנון הרוקוקו והמשיכו את המסורת הצרפתית שעשתה שימוש בצורות אורגניות עדינות. העיקרון שהנחה את גאלה בעיצוב הרהיטים היה מה שכינו אז "הרהיטים המדברים": הקישוטיות ברהיטים אלה קיבלה את השראתה מציטוטים מתוך ספרות עכשווית של סופרים סימבוליסטים באותה תקופה של שלהי המאה התשע- עשרה, ביניהם מוריס מטרלינק ופול ורלין. גאלה נהג ליצור במשותף עם אמנים אחרים. שותף לעיצוב רהיטיו היה לואי מיורל, אחד מבוני הרהיטים המפורסמים של הארט נובו הצרפתי
בין עבודות העץ הנפלאות של גאלה ניתן לראות גם ההשפעה האסייתית בשולחנות המעוטרים בחיתוכי עץ של פרחים, פרפרים, ואפילו דרקונים.
פעילותו החברתית של גאלה

גאלה היה הומניסט מושבע וככזה היה מעורב בפעילויות למען הציבור ולמען עקרונות של חופש ושוויון גם במחיר של סיכון עסקיו. היה בין מארגני בתי ספר של ערב למעמד העובד בננסי, היה גזבר של סניף ננסי של ארגון זכויות האדם של צרפת וגם מהראשונים שיצאו בפומבי להגנתו של אלפרד דרייפוס ואישים יהודים אחרים, הביע את תמיכתו באירים הקתוליים במאבקם נגד בריטניה ובוויליאם אובריאן ממובילי המרד האירי. כמייסד וכחבר באסכולת ננסי שילב במפעלו ברוח האסכולה שדגלה ב"אמנות לכל" בין אמנות וייצור תעשייתי כדי להבטיח מחירים נמוכים ועיצוב ברמה גבוהה גם למעמדות העובדים.
הוא הקדיש את חייו לחיפוש אחר היפה והטוב. הוא ראה בטבע את התגלמות השלמות וההרמוניה והאמין שאם יבין את נפשו של הצמח ויצליח לתרגמה לשפת האמנות, יביא ערך משמעותי לעולם.
פרסים ותערוכות

גאלה השתתף בתערוכות רבות, ביניהן התערוכה העולמית של פריז (1878), בה זכה בארבע מדליות זהב ובתהילה עולמית. בתצוגה נוספת בפריז 1884 הוא זכה במדליית זהב נוספת. בשנים 1894 – 1899 כתב ספר "כתיבה על אמנות" " ב – 1889 קיבל האת הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית בפריז וניתן לו תואר חבר לגיון הכבוד. ב – 1893 הוא השתתף בתערוכה העולמית בשיקגו וב 1894 בתערוכה לאמנויות דקורטיביות בננסי. הוא המשיך להציג בתערוכות: מינכן, 1897, פרנקפורט ולונדון. ב – 1900 בשנה בה פרסומו הגיע לשיא בתערוכה העולמית שוב זכה במדליית זהב ובתואר אביר לגיון הכבוד. בתערוכה בדרזדן השתתף ב – 1901. ב -1902 השתתף בתערוכת האמנות הדקורטיבית בטורינו וזכה להערכה רבה שהתבטאה בכך שהפך לחבר של החברה הלאומית לאמנויות יפות של פריז.
מיצירות הזכוכית של גאלה

כוס מקושטת בפרח בר
אגרטל עם ענפי סחלב
אגרטל ממוזיאון שארל דה ברייר
גביע, 1900
החתימה של גאלה בשנת 1900 על יצירותיו
אגרטל מקושט בפרחים
אגרטל מקושט בפרחים, 1889,ננסי
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ביוגרפיה - אמיל גאלה
1 2  ביוגרפיה של אמן
↑  מדריך לאספן זכוכית גאלה, באתר קריסטי'ס
↑  יצירות של גאלה, באתר pinterest
1 2  אמיל גאלה, באתר רשת עמל
1 2  רעיה אביבי, ענתיקס, מודן - בן שמן, 2010
1 2  זכוכיות של תקווה, באתר אפוקטיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499158405171  AGSA: 9435  BIBSYS: 90104187  BNE: XX4836128  BnF: cb11945438p (data)  CANTIC: a11050639  CiNii: DA00376108  GND: 118537296  ISNI: 0000 0001 2130 9670  KulturNav: 48c7e535-e4a7-4483-b542-5ae36580f4b5  LCCN: n80149389  LNB: 000217401  Léonore: 152762  NDL: 00440443  NKC: jx20090204003  NLA: 35716122  NTA: 068734786  RERO: 02-A003276911  RKD: 211197  SNAC: w65d8wkx  SUDOC: 050120263  TePapa: 31902  Trove: 1055138  ULAN: 500094535  VcBA: 495/76399  VIAF: 46769213   WorldCat (עם VIAF): 46769213 
רגל רהיט מעוצבת כשפירית
אילנה שפיר

| --- | --- |

תמונתה של אילנה שפיר בביתה באשקלון
 לידה:  21 במרץ 1924 סרייבו, ממלכת יוגוסלביה 
 פטירה:  12 באפריל 2014 (בגיל 90) אשקלון, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנות בזאגרב 
 תחום יצירה:  ציור, פסיפס 
 www.shafirart.com
 
אילנה שפיר (21 במרץ 1924 – 12 באפריל 2014) הייתה אמנית פסיפס ישראלית בעלת הכרה בינלאומית.
ביוגרפיה

שפיר נולדה בסרייבו שביוגוסלביה (כיום בבוסניה והרצגובינה). בשנות מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתה לכפר יוגוסלבי קטן, שם זכתה להגנת התושבים המקומיים. שפיר ציירה את אנשי הכפר, ציורים המהווים לתושבים עד היום מזכרת לתקופה ולקרוביהם שנפטרו. מאוחר יותר ניצלה שפיר את כישוריה כדי לצייר מפות לפרטיזנים, שאל שורותיהם הצטרפה. את תקופת המלחמה הנציחה בחלון פסיפס בבית כנסת באשקלון, בו נרשמו שמות בני המשפחה שנספו בשואה.
לאחר המלחמה למדה שפיר באקדמיה לאמנות בזגרב שביוגוסלביה המשוחררת. היא עלתה לישראל בשנת 1949. תחילה ציירה במעברות עולים והתנסתה בטכניקות נוספות, ולבסוף התמקדה באמנות הפסיפס. בתחום זה פיתחה סגנון ייחודי שזכה בקהילת האמנים העולמית לכינוי "המוזאיקה הספונטנית" - כלומר, בניגוד לעבודת המוזאיקה המסורתית, שפיר עבדה ללא ללא ציור מוקדם ויצירתה התהוותה תוך כדי עבודה.
שפיר הייתה אמנית מוערכת מאוד בתחום אמנות הפסיפס. היא הרצתה והנחתה סדנאות בכנסי אמנות שונים בעולם ובכלל זה בברזיל, בארצות הברית ובסקוטלנד. תערוכות שלה הוצגו במקומות שונים בעולם.
שפיר זכתה בתואר "יקירת העיר אשקלון" בשנת 1986. יצירתה "עולמות", פרי עבודת חודשים רבים, עומדת במבואת היכל התרבות באשקלון, שאותו תכנן ובנה האדריכל גיורא שפיר.
נפטרה ב-12 באפריל 2014. מאז מותה מטפח בנה גיורא את ביתה ומכבד את בקשתה לא למכור אותו. בבית ובגינה נמצאות עבודותיה של שפיר בציור, קרמיקה ופסיפס ומוקרן סרט על חייה ועבודותיה. המקום מקבל קבוצות קטנות בהזמנה מראש אך עדיין לא קבל הכרה כמוזיאון.
תמונות

צבעי מים
RIPPLES OF CREATION
GIRL AND BIRD
אלברטו קורדה

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1928 הוואנה, Republic of Cuba 
 פטירה:  25 במאי 2001 (בגיל 72) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Alberto Díaz Gutiérrez 
 יצירות ידועות:  תמונתו של צ'ה גווארה 
 חתימה:   
 
התמונה המפורסמת של צ'ה גווארה, יצירה של אלברטו קורדה
אלברטו דיאס גוטיירס (בספרדית: Alberto Díaz Gutiérrez;‏ 14 בספטמבר 1928, קובה – 25 במאי 2001, צרפת), ידוע יותר בשם אלברטו קורדה, או בקצרה - קורדה (Korda), היה צלם קובני הזכור בעיקר בעקבות תמונתו המפורסמת של צ'ה גווארה בה נראה המהפכן המרקסיסטי צ'ה גווארה.
ביוגרפיה מוקדמת

קורדה נולד ב-14 בספטמבר בהוואנה, קובה. ההתנסות הראשונה שלו בצילום היה כשצילם את החברה שלו במצלמת ה-35 מ"מ של אביו. קורדה היה בן של עובד רכבת ועבד בעבודות רבות עוד לפני שהתחיל לעבוד כעוזר צלם.
תחילת הקריירה שלו כצלם היה בתור צלם נשפים, הטבלות וחתונות. הוא נהג לרוץ לסטודיו שלו כדי לפתח את התמונות ואז לחזור לאירוע ולמכור את התמונות שלו כמזכרת. תחילה הייתה איכות עבודתו של קורדה גרועה למדי - אחרי כמה חודשים הייתה התמונה הופכת למטושטשת ומצהיבה. כשפתח קורדה את הסטודיו הראשון שלו הייתה לו הזדמנות ללמוד מהטעויות שלו ולעצור את הצהבת התמונות על ידי כימיקלים מתאימים. בשנת 1953 נפתח הסטודיו הראשון שלו יחד עם צלם בשם לואי פירס. תחילה הייתה עבודתם של קורדה ופירס מגוונת – החל מצילום אופנה וכלה בצילום למטרת פרסומות.
רוב התמונות בסטודיו שלהם צולמו על ידי השותף שלו, כדי לשמור על יציבות העסק. הכסף שהרוויחו מהעבודות שהוזמנו אפשר לקורדה לפתח את הסגנון הייחודי שלו בצילום – הוא נהג להסתכל על התמונה מזווית אחרת, שונה מזווית ההסתכלות הקלאסית של צלם סטודיו.
בשנים הראשונות קורדה התעניין בעיקר בצילום אופנה כיוון שזה איפשר לו להתעסק בשני הדברים החביבים עליו: צילום ונשים יפות. קורדה לא אהב תאורה מלאכותית וטען כי זה 'עיוות של המציאות', והוא נהג להשתמש בתאורה טבעית בלבד בסטודיו שלו. הוא היה אמן בצילום שחור-לבן צילומי השחור לבן שלו נראו מושלם מבחינת הקומפוזיציה והמסגור של התמונות. הצילום היצירתי והייחודי שלו הפך את הסטודיו שלו למשהו שהיה יותר מרק עסק משגשג. הוא הפך לסטודיו אומנותי של ממש. "המטרה העיקרית שלי הייתה לפגוש נשים", הוא התוודה פעם בפני אשתו השנייה, נליה מננדז, דוגמנית ידועה בקובה.