stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רעלן עצבי
מנגנונים ביולוגיים > השפעה על מוליכים עצביים והעברה סינפטית

| --- | --- |
 :  ראו גם –  העברה סינפטית
העברה סינפטית היא תהליך של תקשורת כימית במערכת העצבים, המשמש להעברת מידע בין תאי עצב שונים, או בין תא עצב לתאי מטרה מסוג אחר (למשל תאי שריר). בתהליך ההעברה הסינפטית, מועברת מולקולה של מוליך עצבי מתא אחד לאחר, דרך אזור מפגש בין-תאי המכונה סינפסה.
תהליך זה מורכב ממספר שלבים, והוא מערב פעילות של שלל חלבונים בתא המשדר ובתא הקולט. מנגנון הפעולה של רעלנים עצביים שונים (כמו גם חומרים פסיכואקטיביים שאינם נחשבים כרעלנים) מתבסס על התערבות באחד משלבי תהליך ההעברה הסינפטית: יצירת המוליך העצבי, שחרור המוליך העצבי לסינפסה, היקשרות של המוליך העצבי לקולטנים בתא המטרה וכו'.
מחלת הטטנוס נגרמת כתוצאה מהדבקה בחיידק Clostridium tetani, אשר מייצר רעלן עצבי בשם טטנוספזמין. רעלן זה נע מקצות עצבים במערכת העצבים ההיקפית עד לתאי עצב במערכת העצבים המרכזית. שם הוא גורם לפירוק של החלבון סינפטוברווין, שהוא חלבון החיוני לתהליכי אקסוציטוזה בתאי העצב. כתוצאה מכך, ישנה ירידה בשחרור של המוליך העצבי GABA לסינפסות מעכבות של המערכת המוטורית. זהו הגורם לעוויתות השריר שאופייניות למחלת הטטנוס.
ראו גם

ארס
חומר פסיכואקטיבי
עורן של צפרדעי חץ רעילות מכיל רעלנים עצביים שהן סופגות מהתזונה שלהן
A - תא עצב משדר (קדם-סינפטי)
B - תא עצב קולט (בתר-סינפטי)
1. מיטוכונדריון 
2. שלפוחית סינפטית המכילה מוליכים עצביים 
3. קולטן עצמי
4. מרווח סינפטי דרכו מפעפע מוליך עצבי
5. קולטנים בתר-סינפטיים המופעלים על ידי המוליך העצבי
6. תעלת סידן
7. מוליכים עצביים נפלטים למרווח הסינפטי באקסוציטוזה
8. משאבה לספיגה חוזרת של מוליך עצבי
ריפל רוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  קולומביה הבריטית, קנדהקנדה
 קואורדינטות:  50°08′12″N 125°21′12″W﻿ / ﻿50.13666667°N 125.35333333°W﻿ / 50.13666667; -125.35333333
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ריפל רוק(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי ריפל רוק(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט ריפל רוק(למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט ריפל רוק
 
ריפל רוק הוא הר מצולה בפרובינציית קולומביה הבריטית שבמערב קנדה. שתי פסגותיו, שהפריעו לתנועת אוניות, פוצצו בפיצוץ מתוכנן ב-5 באפריל 1958. היה זה אחד הפיצוצים הלא-גרעיניים הגדולים ביותר מעשה ידי אדם בהיסטוריה.
רקע

ריפל רוק הוא הר מצולה במצר סימור שבמעבר דיסקברי, מזרחית לאי ונקובר. במקום זה עובר נתיב שיט חשוב מהעיר ונקובר צפונה. שתי פסגות ההר נמצאו בעת השפל בעומק מינימלי של 2.7 מטרים ו-6.3 מטרים מתחת לפני המים, וככאלו היוו מפגע חמור לתנועת כלי שיט. הסכנה משתי הפסגות נבעה לא רק מהסיכון להיתקל בהן אלא גם ממערבולות גדולות שיצרו זרמי גאות סביב הפסגות. כלי שיט העדיפו להמתין ולעבור במצר כאשר פני המים בו היו שקטים. ידוע על לפחות 20 כלי שיט גדולים ו-100 קטנים יותר שאבדו או ניזוקו במקום זה משנת 1875 ועד 1958. לפחות 110 אנשים קיפחו את חייהם באירועים אלו.
ב-1860 החל ניסוח תוכנית להקמת גשר על פני מצר סימור, תוך שימוש בפסגותיו של ריפל רוק כבסיס לגשר. התוכנית נתקלה בהתנגדות ובהדרגה הוחלפה ברעיון להרוס את שתי הפסגות על מנת לשפר את בטיחות השיט במקום. רק בשנת 1942 אישרה הממשלה לנסות להרוס את הפסגות.
ניסיון ראשון לפוצץ את הפסגות נעשה ב-1943 באמצעות אסדות שעליהן חומר נפץ, אשר הוצבו ליד הפסגות ונקשרו בכבלי פלדה אל עוגנים במשקל כולל של 998 טון. הניסיון נכשל משום שכבלי הפלדה שייצבו את האסדות למקומן נקרעו בזה אחר זה. ב-1945 נעשה ניסיון נוסף להרוס את הפסגות באמצעות מטעני חבלה שנקשרו אל כבלי פלדה שנמתחו מעל פני המים, אך גם הוא נכשל.
הפיצוץ

ב-1953 נערכה בדיקת היתכנות לאפשרות פיצוץ שתי הפסגות באמצעות קידוח מנהרות מהיבשה אל תוך שתיהן ומילוין בחומר נפץ. בעקבותיה נמסרה העבודה בידי שלוש חברות אזרחיות. מנובמבר 1955 ועד אפריל 1958 נקדחו מספר מנהרות: פיר אנכי בעומק של 150 מטרים באי מוד (Maud), מנהרה אופקית שנמשכה ממנו באורך של 720 מטרים אל בסיסו של ריפל רוק, וממנה נמשכו שני פירים עיקריים שנקדחו לתוך שתי הפסגות, ושמהם התפצלו מנהרות קטנות יותר. אלו מולאו ב-1,270 טון של חומרי נפץ. בכל עת עבדו באתר כ-75 פועלים בו זמנית.
פרויקט הפיצוץ התת-קרקעי עורר עניין בקרב אנשי תוכנית הגרעין של בריטניה, אשר שלחו לקנדה משלחת שהציבה מכשירי מדידה לקליטת נתונים על ההתפוצצות המתוכננת.
הפיצוץ המתוכנן עורר עניין בקנדה כולה ותאגיד השידור הקנדי (CBC) נערך לשדרו בשידור חי בטלוויזיה לכל רחבי המדינה, באחד השידורים הארציים החיים הראשונים בקנדה. המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה פינתה אנשים בשטח של כחמישה קילומטרים ממקום הפיצוץ. המהנדסים שפיקחו על המבצע והעיתונאים שהגיעו לסקרו חסו בתוך בונקר.
חומרי הנפץ הופעלו ב-5 באפריל 1958 בשעה 09:31. ההתפוצצות העיפה לאוויר 635 אלף טון של סלעים ומי ים. אלו הועפו לגובה של 300 מטרים בטרם נחתו במימי המצר ועל שתי גדותיו. בעקבות הפיצוץ הונמכו שתי הפסגות המסוכנות של ההר לעומק מינימלי של 13.7 מטרים ו-15.2 מטרים מתחת לפני הים.
פיצוץ פסגותיו של ריפל רוק הוכרז בהמשך כאירוע היסטורי לאומי של קנדה.
ראו גם

פיצוץ הלגולנד
המערבולות סביב ריפל רוק בתקופה שלפני הפיצוץ
צילום רגע הפיצוץ
הפיצוץ
ריצת מרתון במשחקים האולימפיים

רצים בריצת המרתון באולימפיאדת פריז (1900)
ריצת מרתון היא ענף במשחקים האולימפיים מאז המשחקים הראשונים (1896). קטגוריית הנשים בתחרות נוספה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
היסטוריה

ריצת המרתון המודרנית נוצרה ועוצבה בעקבות המשחקים האולימפיים. מישל בריאל, הוגה רעיון ריצת המרתון, הציע לחברו פייר דה קוברטן, יוזם המשחקים המודרניים, להוסיף את המירוץ לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה בשנת 1896. המירוץ נועד להנציח את השליח היווני פידיפידס, שעל פי האגדה העממית, רץ מהעיר מרתון לאתונה, כדי לבשר על הניצחון היווני. הריצה החלה בעיר מרתון והסתיימה באצטדיון פאנאתינאיקו שבאתונה, מרחק של 40 ק"מ. את הריצה ניצח ספירידון לואיס, מחלק מים יווני, שקבע זמן של שעתיים, 58 דקות ו-50 שניות.
באולימפיאדות הראשונות מרחק הריצה נע בין 40 ל-42 ק"מ, בהתאם למרחק שהיה קיים בין 2 נקודות עליהם החליטו המארגנים. באולימפיאדת לונדון (1908) הוצג סטנדרט חדש לריצה ונקבע מרחק של 42.195 ק"מ. המרחק, הנחשב היום למרחק הסטנדרטי לריצת מרתון התקבל באופן רשמי רק באולימפיאדת פריז (1924).
ריצת המרתון במשחקים האולימפיים זכתה לפופולריות רבה ובעקבותיה נוצרו מספר תחרויות מרתון במקומות שונים בעולם כולל מרתון בוסטון (1897), מרתון פריז (1902), מרתון יונקרס בניו יורק (1907) ומרתון פוליטכניק בלונדון (1909). תחרויות אלה הובילו להתפשטות ענף ריצות הכביש במהלך המאה העשרים.
עם השנים התפתחה מסורת על פיה ריצת מרתון הגברים היא האירוע הסוגר את תחרויות האתלטיקה במשחקים האולימפיים, והיא מתקיימת ביום האחרון למשחקים. תוך כדי שקו הסיום היה בדרך כלל, בתחומי האצטדיון האולימפי. וטקס הענקת המדליות למנצחים משולב בטקס הסיום של המשחקים. בעקבות ההתחממות הגלובלית שמביאה לטמפרטורות גבוהות בזמן המשחקים, החל מאולימפיאדת טוקיו 2020, המרתונים מתקיימים בשעות הבוקר המוקדמות כדי להימנע כמה שניתן מהחום.
השיא האולימפי בריצה עומד על 2:06:26 שעות. השיא נקבע על ידי טמיראט טולה באולימפיאדת פריז (2024). השיא לנשים הוא 2:23:07 שעות ונקבע על ידי טיקי גלנה באולימפיאדת לונדון (2012). אבבה ביקילה, וולדמר סירפינסקי ואליוד קיפצ'וגה הם שלושת הרצים היחידים שזכו פעמיים במדליית זהב.
טבלת המדליות > גברים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 קטגוריה:  
| אתונה (1896) | יוון 1828 ספירידון לואיס | יוון 1828 צ'רילאוס וסילקוס | הונגריה (1867–1918) גיולה קלנר |
| פריז (1900) | צרפת מישל תאטו | צרפת אמיל שמפיון |  ארנסט פסט |
| סנט לואיס (1904) | ארצות הברית תומאס היקס | ארצות הברית אלבר קורה | ארצות הברית ארתור ניוטון |
| לונדון (1908) | ארצות הברית ג'וני הייז | בריטניה צ'ארלס הפרון | ארצות הברית ג'וזף פורשו |
| סטוקהולם (1912) |  קן מקארתור |  כריסטיאן גיטשם | ארצות הברית גסטון סטרובינו |
| אנטוורפן (1920) | פינלנד הנס קולמיינן | אסטוניה יורי לוסמן | איטליה (1861–1946) ולריו ארי |
| פריז (1924) | פינלנד אלבין סטנרוס | איטליה (1861–1946) רומיאו ברטיני | ארצות הברית קלרנס דמאר |
| אמסטרדם (1928) | צרפת אחמד בוגהרה אל אופי | צ'ילה מנואל פלאזה | פינלנד מרטי מרטלין |
| לוס אנג'לס (1932) | ארגנטינה חואן קרלוס זבלה | בריטניה סם פריס | פינלנד ארמס טויבונן |
| ברלין (1936) | יפן סון קי-צ'ונג | בריטניה ארני הארפר | יפן נאם סונג-יונג |
| לונדון (1948) | ארגנטינה דלפו קבררה | בריטניה טום ריצ'רדס | בלגיה אטיין גלי |
| הלסינקי (1952) | צ'כוסלובקיה אמיל זטופק | ארגנטינה רנלדו גורנו | שוודיה גוסטב יאנסון |
| מלבורן (1956) | צרפת אלן מימון | יוגוסלביה פראניו מיכאליץ' | פינלנד וייקו קרבונן |
| רומא (1960) | אתיופיה אבבה ביקילה | מרוקו ראדי בן עבדולסאלם | ניו זילנד בארי מגי |
| טוקיו (1964) | אתיופיה אבבה ביקילה | בריטניה בזיל היטלי | יפן קוקיצ'י צובוריה |
| מקסיקו סיטי (1968) | אתיופיה מאמו וולדה | יפן קיני קימיהארה | ניו זילנד מייק ראיין |
| מינכן (1972) | ארצות הברית פרנק שורטר | בלגיה קארל ליסמונט | אתיופיה מאמו וולדה |
| מונטריאול (1976) | מזרח גרמניה ולדמאר סירפינסקי | ארצות הברית פרנק שורטר | בלגיה קארל ליסמונט |
| מוסקבה (1980) | מזרח גרמניה ולדמאר סירפינסקי | הולנד חרארד נייבור | ברית המועצות סטימקול דז'ומנזרוב |
| לוס אנג'לס (1984) | פורטוגל קרלוס לופז | אירלנד ג'ון טריסי | בריטניה צ'רלי ספדינג |
| סיאול (1998) | איטליה ג'לינדו בורדין | קניה דאגלס ואקיאיהורי | ג'יבוטי חוסיין אחמד סלאח |
| ברצלונה (1992) | קוריאה הדרומית הוואנג יונג-צ'ו | יפן קויצ'י מורישיטה | גרמניה סטפן פרייגנג |
| אטלנטה (1996) | דרום אפריקה ג'וזיה ת'אגוויין | קוריאה הדרומית לי בונג-ג'ו | קניה אריק וייניינה |
| סידני (2000) | אתיופיה גזאהגנה אברה | קניה אריק וייניינה | אתיופיה טספאיה טולה |
| אתונה (2004) | איטליה סטפנו בלדיני | ארצות הברית מב קפלזהי | ברזיל ונדרליי דה לימה |
| בייג'ינג (2008) | קניה סמואל וונג'ירו | מרוקו ג'וואד עריב | אתיופיה טסגאי קבדה |
| לונדון (2012) | אוגנדה סטיבן קיפרוטיץ' | קניה אבל קירוי | קניה וילסון קיפסנג קיפרוטיץ' |
| ריו דה ז'ניירו (2016) | קניה אליוד קיפצ'וגה | אתיופיה פאיסה לילסה | ארצות הברית גאלן ראפ |
| טוקיו (2020) | קניה אליוד קיפצ'וגה | הולנד עבדי נגייה | בלגיה באשיר עבדי |
↑  התחרה תחת הדגל הבריטי, אך ייצג את דרום אפריקה
טבלת המדליות > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 קטגוריה:  
| לוס אנג'לס (1984) | ארצות הברית ג'ואן בנואה | נורווגיה גרטה וייץ | פורטוגל רוזה מוטה |
| סיאול (1998) | פורטוגל רוזה מוטה | אוסטרליה ליסה מרטין | מזרח גרמניה קתרין דורה-הייניך |
| ברצלונה (1992) | הוועד האולימפי הבינלאומי ולנטינה יגורובה | יפן יוקו ארימורי | ניו זילנד לוריין מולר |
| אטלנטה (1996) | אתיופיה פטומה רובה | רוסיה ולנטינה יגורובה | יפן יוקו ארימורי |
| סידני (2000) | יפן נאוקו טקהאשי | רומניה לידיה סימון | קניה ג'ויס צ'פצ'ומבה |
| אתונה (2004) | יפן מיזוקי נוגוצ'י | קניה קתרין נדרבה | ארצות הברית דינה קסטור |
| בייג'ינג (2008) | רומניה קונסטנטינה דיטה-טומסקו | קניה קתרין נדרבה | הרפובליקה העממית של סין ז'ו שונקסיו |
| לונדון (2012) | אתיופיה טיקי ג'לנה | קניה פריסקה ג'פטו | רוסיה טטיאנה פטרובה ארכיפובה |
| ריו דה ז'ניירו (2016) | קניה ג'מיימה סומגונג | בחריין יוניס קירווה | אתיופיה מארה דיבאבה |
| טוקיו (2020) | קניה פרס ג'פצ'ירצ'יר | קניה בריג'יד קוסגיי | ארצות הברית מולי זיידל |
הערות שוליים

↑  the sport journal
↑  maraton guide
↑  Athletics at the 1908 London Summer Games:Men's Marathon
↑  Athletics at the 1924 Paris Summer Games:Men's Marathon
רצח העם האשורי

שטחים ורודים: ריכוזי אוכלוסייה אשורית; נקודות אדומות: עיירות שנפגעו בטבח; נקודות ירוקות: עיירות שקיבלו פליטים; נקודות כחולות: ערים גדולות באזור
רצח העם האשורי (בסורית: ܩܛܠܐ ܕܥܡܐ ܣܘܪܝܝܐ, קטלא דעמא סורייא), הידוע גם כסַיְפָא (ܣܝܦܐ, "הסיף"), הוא הכינוי למעשי הטבח ההמוניים באוכלוסייה האשורית בתחומי האימפריה העות'מאנית ובפרס, על ידי חיילים עות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, במקביל לרצח העם הארמני ולרצח העם היווני-פונטי.
המשלחת האשורית להסכמי לוזאן דיווחה על כ-275,000 מקרי מוות, ושהמספרים עלולים להגיע עד 300,000 בשל האזורים האשוריים המיושבים שלא נספרו. חוקרים אחרים מעריכים את המספרים בכ-150,000.
בדומה לרצח העם הארמני ולרצח העם היווני, טורקיה של ימינו מכחישה גם את רצח העם האשורי.
אירועים מקדימים

האוכלוסייה האשורית מנתה כמיליון בני אדם בתחילת המאה העשרים, והייתה מרוכזת בעיקר באזורי איראן, עיראק וטורקיה של היום. כמו אוכלוסיות נוצריות אחרות, גם לאשורים התייחסו כאזרחים מסוג ב' ומנעו מהם לעבוד במשרות ציבוריות חשובות.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הופעלה כלפי אשורים רבים אלימות על ידי שבטים מקומיים, בעיקר כורדים, שבמקרים מסוימים אף הכריחו אותם להתאסלם, כדוגמת טבח באדר חאן ב-1840 וטבח דיארבקיר ב-1895. כוחות ההאמידיה (הכפופים לצבא העות'מאני) קיבלו אישור מהסולטאן להרוג אשורים וארמנים בחופשיות, ואלו היו פעילים בעיקר באורפה ודיארבקיר.
הטבח

האימפריה העות'מאנית החלה לטבוח באשורים בסוף המאה ה-19, תקופה בה הייתה במערכת יחסים טובה עם הבריטים, שהגנו עליה מפני מאמצי האימפריה הרוסית להעביר לחסותה קהילות אורתודוקסיות עות'מאניות. ב-1914 האימפריה העות'מאנית החלה בגירוש וטבח של אוכלוסיות ארמניות ואשוריות, ולאחר שהתקיפה את רוסיה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, האימפריה גם הכריזה על "מלחמת קודש" נגד הנצרות. גרמניה, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה, תמכה במלחמת הקודש, ומימנה את המלחמה באימפריה הרוסית.
האוכלוסייה האשורית של צפון מסופוטמיה גורשה בכוח ונטבחה בין השנים 1914–1920 בידי הצבא המוסלמי-עות'מאני יחד עם קבוצות חמושות מוסלמיות אחרות, כולל קבוצות כורדיות, צ'צ'ניות, וצ'רקסיות, וקבוצות ערביות מקומיות לא חמושות. בניגוד לרצח העם הארמני, לרצח העם האשורי היה אופי פחות מתוכנן ויותר ספונטני, מבלי שהייתה פקודה מיוחדת לביצועו. בערים מסוימות כל הגברים נשחטו והאחרים נשלחו לגלות, ובמסעותיהם מבתיהם רבים נהרגו מרעב, ממחלות, ומהתנכלויות של שבטים מקומיים. באזורים מסוימים נשים סבלו מניצול מיני המוני.
לפי ההיסטוריון דייוויד גאנט, האפיון המרכזי היה התמקדות באוכלוסייה האשורית הכפרית, ובשבטי האשורים המורדים בהרים, שם מקרי ההרג היו נרחבים יותר, בעוד שממקרי הטבח בערים עצמם יש מספר גדול יותר של ניצולים. גאנט מסיק מכך שהמטרה הייתה השתלטות והחרמה של הקרקעות. כפרים שלמים, רכוש וחוות הושמדו לחלוטין כדי למנוע את חזרתם של האשורים הביתה. יחידות צבא עות'מאניות קיבלו משימה לגרש את האשורים מהאקארי (אזור באימפריה העות'מאנית, כיום חלק מטורקיה ועיראק) ומהחלקים הפרסיים של האימפריה.
מעשי ההרג בוצעו בדקירות, בעריפות ראשים, בהטבעות, ביריות ובסקילות. עדי ראייה טוענים כי קצינים מקומיים החזיקו "אוסף" של חלקי גוף כמו אוזניים, אפים, ו"חלקי גוף נשיים". באזורים מסוימים רק הגברים נטבחו והנשים נאנסו או נמכרו. כ-65,000 אשורים מתו מרעב ומחלות בדרכם הרגלית לפרס.
התנגדות אשורית

במרץ 1918, חיילים כורדים מהצבא העות'מאני התנקשו באחד המנהיגים האשורים החשובים של אותה תקופה, מר שימון בנימין. האשורים הגיבו בהתקפות מוצלחות נגד חיילים עות'מאנים, שכללו בין השאר השתלטות על מבצר שעליו פיקד סימקו שיקאק, המפקד העות'מאני שהיה אחראי על ההתנקשות בשימון בנימין, אם כי סימקו עצמו הצליח להימלט. אשורים היו מעורבים בהתנגשויות נוספות בטורקיה, בעיקר נגד כוחות כורדיים וצ'רקסיים הנאמנים לאימפריה, אך התנגשויות אלו נשארו במספרים נמוכים ולא תמיד הביאו לתוצאות חיוביות עבור האשורים.
איליא פטרוס, שהיה אחד המנהיגים של ההתנגדות הצבאית, פעל לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה להכרזת אוטונומיה לאשורים, אך ללא הצלחה.
הכרה ברצח העם

באפריל 2001, מושל ניו יורק, ג'ורג' פטאקי, טען כי מעשי האימפריה היוו רצח עם נגד אשורים נוצרים.
בדצמבר 2007, האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד הכיר באופן רשמי ברצח העם האשורי יחד עם רצח העם היווני.
באפריל 2008, מושל ניו יורק, דייוויד פטרסון, הכיר ברצח העם.
במרץ 2010, בית הנבחרים של שוודיה (הרשות המחוקקת) הכיר ברצח העם האשורי, יחד עם רצח העם הארמני ורצח העם היווני.
במאי 2013, רצח העם הוכר על ידי הפרלמנט של מדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
במרץ 2015, ארמניה הכירה ברצח העם האשורי.
באפריל 2015, הפרלמנט של הולנד ושל אוסטריה הכירו ברצח העם האשורי והיווני.
ראו גם

טבח סימל
רצח העם הארמני
הכחשת רצח העם הארמני
תמונה מ-1915 המתארת את חורבות הכפר האשורי של Gulpashan (אנ') (מערב אזרבייג'ן, איראן) לאחר שנחרב על ידי הצבא העות'מאני הפולש.
דו"ח על הרצח שפורסם בוושינגטון טיימס ב-26 במרץ 1915.
רוחות רפאים (סדרת טלוויזיה, 2019)

| --- | --- |

כותרת הפתיחה
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  מתיו ביינטון סיימון פרנבי מרתה האו-דאגלס ג'ים האויק לורנס ריקארד בן וילבונד
 בימוי:  טום קינגסלי
 שחקנים:  שארלוט ריצ'י קיאל סמית'-ביינו מרתה האו-דאגלס מתיו ביינטון סיימון פרנבי לולי אדפופה לורנס ריקארד בן וילבונד קייטי ויקס ג'ים האויק יאני זנדר
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  5 
 מספר פרקים:  34 (נכון ל־25 בדצמבר 2023) 
 הפקה
 מפיק:  מתיו מולוט
 חברת הפקה:  Monumental Television Them There BBC
 הפצה:  BBC 
 עורכים:  מייק הולידיי
 אתר צילומים:  West Horsley Place 
 מוזיקה:  Ralegh Long 
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  15 באפריל 2019 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רוחות רפאים (באנגלית: Ghosts) היא קומדיית מצבים בריטית ששודרה לראשונה בערוץ "BBC One" באפריל 2019. הסדרה עוקבת אחר מקבץ של רוחות מתקופות היסטוריות שונות הרודפות אחוזה כפרית ואת דייריה החדשים. הסדרה שודרה גם בשירות "HBO Max" ו-"Britbox" בארצות הברית ובשירות "CBC Gem" בקנדה.
הסדרה נכתבה על ידי רבים מחברי צוות השחקנים של תוכנית המערכונים "Horrible Histories" וסדרת הסיטקום "Yonderland", והיא הסדרה הקומית הראשונה בכתיבתם המופנית לקהל צעיר יותר, אם כי בביקורות החיוביות להן היא זכתה, צוין שהיא מתאימה למבוגרים ולילדים כאחד. בנובמבר 2021, נמסר על חידוש הסדרה לעונה רביעית, שצילומיה החלו בינואר 2022.
סקירה > סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (בריטניה)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (בריטניה)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 6 | 6 | 15 באפריל 2019 | 20 במאי 2019 |
|  | 2 | 6 | 6 | 21 בספטמבר 2020 | 21 בספטמבר 2020 |
|  | ספיישל | ספיישל | ספיישל | 23 בדצמבר 2020 | 23 בדצמבר 2020 |
|  | 3 | 6 | 6 | 9 באוגוסט 2021 | 9 באוגוסט 2021 |
|  | ספיישל | ספיישל | ספיישל | 23 בדצמבר 2021 | 23 בדצמבר 2021 |
|  | 4 | 6 | 6 | 23 בספטמבר 2022 | 23 בספטמבר 2022 |
|  | ספיישל | ספיישל | ספיישל | 25 בדצמבר 2022 | 25 בדצמבר 2022 |
|  | 5 | 6 | 6 | 6 באוקטובר 2023 | 6 באוקטובר 2023 |
|  | ספיישל | ספיישל | ספיישל | 25 בדצמבר 2023 | 25 בדצמבר 2023 |
סקירה > תקציר העלילה

עלילת הסדרה נפתחת כאשר אליסון קופר יורשת באופן בלתי צפוי את אחוזת באטון העצומה אך המתפוררת מקרובת משפחתה הרחוקה שנפטרה. שלא בידיעתה, האחוזה רדופה על ידי רוחות רפאים רבות מכל העידנים שמתו בשטחה, שאינן נראות ואינן מוחשיות עבור החיים. תוך התעלמות מעצת עורך דינם למכור את הנכס, אליסון ובעלה, מייק, מחליטים לעבור לשפץ את האחוזה, מתוך רצון להפוך את המקום לבית מלון יוקרתי; מנגד, רוחות הרפאים, שאינם מרוצים מתוכניותיו של הזוג, קושרים קשר במטרה להיפטר מהם. לאחר ניסיונות כושלים שונים להפחיד אותם, אחת מהרוחות דוחפת את אליסון מחלון בקומה העליונה, וכתוצאה מכך אליסון מתה קלינית למשך שלוש דקות. כשהיא מתעוררת כעבור שבועיים מתרדמת יזומה, היא מגלה שבעלה קיבל את המשכנתא עבור האחוזה, ושהיא יכולה לראות את רוחות הרפאים בעקבות מותה.
על אף שבתחילה היא משוכנעת שהיא הוזה את רוחות הרפאים כתוצאה מהתאונה, לבסוף אליסון מקבלת את האמת ומתעמתת איתם. מכיוון שלא היא (מסיבות כלכליות) ולא רוחות הרפאים (שכבולים לשטח האחוזה לנצח) יכולים לעזוב, שני הצדדים בסופו של דבר מסכימים שאין להם ברירה אלא להתקיים בהרמוניה.
צוות השחקנים והדמויות > דמויות ראשיות

שארלוט ריצ'י – אליסון קופר, אישה צעירה שירשה אחוזה מקרובת משפחתה הרחוקה. לאחר שג'וליאן דחף אותה מהחלון, היא מתה מוות קליני, היא מסוגלת לראות, לשמוע ולקיים אינטראקציה עם רוחות רפאים.
קיאל סמית'-ביינו – מייק קופר, בעלה של אליסון, שלו תוכניות גדולות עבור האחוזה, על אף שהוא אינו מיומן במיוחד בהוצאתן לפועל. למרות שבהתחלה הוא מאמין שהרוחות הן פרי הזיותיה של אליסון, מייק משלים לבסוף עם קיומן ומנסה לתקשר איתן לעיתים קרובות חרף חוסר יכולתו לראות אותן.
לולי אדפופה – קיטי, רוחה של אשת אצולה גאורגית, נאיבית וידידותית, שמדחיקה את זיכרונותיה הרעים ממשפחתה המאמצת.
מתיו ביינטון – תומאס ת'ורן, רוחו של משורר רומנטי ומלודרמטי, שנורה ומת מפצעיו האנושים בדו-קרב על ידי בן דודו, פרנסיס באטון. תומאס מתאהב באליסון ממבט ראשון למרות היותה חיה, נשואה וקרובת משפחתו הרחוקה.
סיימון פרנבי – ג'וליאן פאוסט, חבר פרלמנט שנפטר מהתקף לב בעקבות שערוריית מין בשנת 1993, כשהוא לא לובש מכנסיים. ג'וליאן מסוגל ליצור אינטראקציה פיזית עם העולם הגשמי במידה מוגבלת.
מרתה האו-דאגלס – ליידי סטפני "פאני" באטון, רוח רפאים מהתקופה האדוארדית וסבתה רבתא של הת'ר באטון, ממנה אליסון יורשת את האחוזה. סטפני נדחפה מחלון על ידי בעלה הנואף וניתן לראותה באמצעות צילומים.
ג'ים האויק – פטריק "פאט" בוצ'ר, רוחו של מדריך שבט צופים ידידותי ומנומס שנורה בטעות דרך הצוואר עם חץ בשטח האחוזה בשנת 1984 על ידי אחד מהצופים שלו.
לורנס ריקארד – רובין , רוחו של איש מערות שחי על האדמה שעליה בנויה כעת האחוזה, וככזה, הוא הוותיק מבין הרוחות.
ריקארד מוגלם גם את ראשו של סר האמפרי בון, רוחו של אציל מהתקופה הטיודורית שנערף ראשו. סר האמפרי מתקשה עם מצבו, ובמיוחד כשגופו (בגילומו של יאני זנדר) מפיל את ראשו ולא מצליח להרים אותו.
בן וילבונד – קפטן, רוחו של קצין צבאי ממלחמת העולם השנייה והומוסקסואל, שעדיין אובססיבי לגבי שירותו במלחמה ודרגתו כקצין.
קייטי ויקס – מרי, רוחה של קורבן למשפטי המכשפות מהתקופה סטיוארטית, שנשרפה על המוקד וכתוצאה מכך מעלה סירחון באופן תמידי. החיים יכולים להריח אותה אם היא עוברת דרכם.
צוות השחקנים והדמויות > דמויות משניות

רוחות קורבנות המגפה – מספר בלתי מוגדר של רוחות רפאים שמתו במהלך המגפה השחורה וגופותיהם נקברו בבור מתחת למרתף. על אף שהם יכולים לשוטט בשאר השטח אם ירצו, הם בוחרים להישאר במרתף ובעקבות כך גם נחשבים למומחים למערכת החימום של האחוזה. שמונה מהם מגולמים על ידי השחקנים המגלמים את רוחות הרפאים הראשיות.
אניה מקנה-ברוש – ג'מימה, רוח רפאים של קורבן המגפה, ששרה שירים מבשרי רעות לתינוקות שמפחידים את התושבים החיים והנפטרים של אחוזת באטון.
ג'ף מקגיוורן – ברקלי בג-צ'טווינד, שכנם של אליסון ומייק, שטוען כי כביש הגישה של אחוזת באטון שייכת לו.
ג'סיקה קנאפט – לוסי, אישה חשודה שמציגה את עצמה כאחותה למחצה של אליסון מצד אביה.
צוות השחקנים והדמויות > דמויות אורחות

סופי תומפסון – באני בג-צ'טווינד, אשתו של ברקלי
ליאון הרברט – ארול קופר, אביו של מייק.
לורנה גייל – בטי קופר, אמו של מייק.
קלואי דילני – סופי, אשתו הצרפתייה של האמפרי, שזממה להתנקש בחיי המלכה אליזבת הראשונה.
ג'ניפר סונדרס – לוויניה, אמה של סטפני באטון, שהתעקשה לחתן את בתה חרף אי-רצונה.
כריסטופר וילייר – סימאון, אביה של סטפני באטון.
הפקה > כתיבה

לדבריו של מתיו ביינטון, הרעיון ליצור סדרה שבמרכזו תעמוד בית רדוף רוחות היה אחד הרעיונות הראשונים שפותחו על ידי התסריטאים לאחר סיומה של "Horrible Histories". עם זאת, בתחילה התסריטאים התקשו בכתיבת הסדרה ובמקום זאת יצרו את הסיטקום "Yonderland" עבור רשת "Sky One". עם זאת, לאחר סיום הסדרה, התסריטאים הבינו את "השעמום של הנצח וההיבטים הקיומיים שבייחודיותו של קונספט העוסק ברוחות רפאים... הבנו שזה סיטקום של בית משותף...". דמויותיהם של מייק ואליסון, הזוג הנשוי שיורש את האחוזה, הוצג כמכשול עבור רוחות הרפאים, ושימש בנוסף על מנת להציג לצופים את "הסיכונים, הדאגות לגבי כסף, החיים וכל מה שאתה צריך בשביל עלילה".
על כתיבת דמותה של אליסון, אמר ג'ים האויק כי הפרק מ"מי אתה חושב שאתה?" בו השחקן דני דייר מ"איסטאנדרס" גילה שהוא קשור לאדוארד השלישי, היווה את הבסיס למורשתה של אליסון: "אהבנו את הרעיון של השושלת המלכותית של דני דייר... שיקפנו זאת באליסון, שמגלה את שורשיה האריסטוקרטיים, אותם היא מאמצת מיד ומתענגת עליהם".
בנוסף, הצהיר ביינטון שסרטו של טים ברטון, "ביטלג'וס" והמחזמר "מופע האימים של רוקי" סיפקו לתסריטאים "רפרנסים טונאליים שימושיים" עבור הסדרה. האויק, שהתייחס לדמיונה של הסדרה לסדרה אחרת ששודרה בשנות ה-70, "Rentaghost", ציין שרוב התסריטאים היו צעירים מדי או מבוגרים מדי מכדי לצפות בה, אך כן אישר שנעשה שימוש בקלישאות רבות הקשורות לסדרות אימה, כמו אצילי טיודור חסרי ראש.
הפקה > צילומים

הסדרה מצולמת בווסט הורסלי פלייס שבסארי, אנגליה; בית כפרי גדול שירש במפתיע התסריטאי ומגיש התוכנית "University Challenge" לשעבר, באמבר גאסקוין, מדודתו-רבתא, הדוכסית מרוקסבורג בשנת 2014. סצנות נוספות צולמו גם בלונדון רואד ובקלנדון רואד בגילדפורד הסמוכה, עם צילומי-חוץ של "בתי התה של בטי" המפורסמים בהרוגייט ושל ווסט רידינג ביורקשייר, שמותגו מחדש כ"סנדרין'ס" בסיום העונה השלישית.
עיבוד מחודש

ב-29 בנובמבר 2019, נמסר לראשונה על הפקת עיבוד אמריקאי לסדרה הוכרז על ידי רשת "CBS". ב-4 בפברואר 2020, הוכרז כי לעיבוד המתוכנן הוזמן פיילוט, שיופק על ידי אולפני BBC,‏ "Lionsgate Television" ו"אולפני CBS". ב-4 במרץ 2020, נמסר על ליהוקה של רוז מקייבר לפיילוט. ב-1 ביולי 2020, נמסר על ליהוקו של אוטקרש אמבודקר. ב-9 בדצמבר 2020 הוכרז על ליהוקם של ברנדון סקוט ג'ונס, ריצ'י מוריארטי, אשר גרודמן, רבקה ויסוקי, שילה קרסקו, דניאל פינוק ורומן סרגוסה. ב-31 במרץ 2021, הוכרז כי הסדרה הוזמנה רשמית. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-7 באוקטובר 2021, וב-24 בינואר 2022, נמסר על חידושה לעונה שנייה.