stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התגנבות יחידים
כתיבת הספר

על פי מספר ראיונות שנערכו עם יהושע קנז, הספר החל כנובלה החמישית הממשיכה את ארבע הנובלות המצויות בספרו, "מומנט מוסיקלי", שיצא לאור ב-1980 ועסק בסיפורי חניכה שהאחרון בהם עסק בגיל בית הספר התיכון. אלא שקנז הצליח לכתוב רק את הפרולוג לסיפור החמישי - את ההתעלפות בתרגיל החניקה שבטירונות ולא הצליח להשלימו לכדי נובלה (חלק זה נכתב ב-1979 בפריז). זמן מועט לאחר מכן, פורקה יחידת המילואים אליה השתייך והוא שובץ ליחידה חדשה בה היו חיילי מילואים צעירים. השמירות הרבות והעבודה הקשה בשירות של תעסוקה מבצעית, יחד עם המשמעת הנוקשה ביחידה החדשה, העלו אצל קנז את זיכרונותיו המעיקים מהטירונות, ובעצת חבר הוא ניגש לכתוב ספר שיעסוק בטירונות ויפרוק את עיסוקו הנפשי בנושא. בסתיו 1981 הוזמן קנז לאנגליה ושהה במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות בכפר יארנטון, (אנ') הסמוך לאוקספורד (בו שהו וכתבו מספר סופרים ישראלים וגם קנז בתוכם החל מראשית שנות ה-70),. הוא שהה שם במשך שנתיים וחצי והמשיך לכתוב את “התגנבות יחידים”.

במכתב שכתב לרות אלמוג ביולי 1983, תיאר קנז את הקשיים הגדולים איתם התמודד בכתיבת הספר: ”אני מעולם לא התנסיתי בייסורי כתיבה, בתסכול ושנאה למלאכה הזאת כפי שידעתי בשנתיים האחרונות, שבהן אני מקדיש זמן רב, כה רב, לספר הארור שקיבלתי על עצמי לכתוב. לא ידעתי שזה יכול להיות כל כך קשה. העצוב בכל הפרשה הזאת הוא שאני נמצא במקום אידיאלי לכתיבה, בתנאים הטובים ביותר שאפשר לחלום עליהם, משופע בפנאי, בשלווה ומוקף יופי ונועם. ובכל זאת, עדיין אני מקווה שבשובי לארץ, בסוף נובמבר, יהיה בידי לפחות הנוסח השלם של הטיוטה הראשונה לרומאן, ואמשיך לעבוד על זה בארץ. כרגע זה החלום שלי. אחר כך, נראה מה שווה כל התוצאה.”.
בדיעבד, 20 שנים לאחר יציאת הספר לאור, בראיון שנערך עמו לכבוד הוצאת הספר במהדורה חדשה, אמר קנז: הספר הזה אהוב עלי יותר מכל ספרי מפני שהשקעתי בו מעצמי (מנפשי, אני מעז לומר) יותר משהשקעתי בספרי האחרים. הוא השאפתני מכל הספרים שכתבתי. והוא גמל לי ברוחב יד, זיכה אותי בביקורת אוהדת, עשה לי קוראים רבים והרבה את שכרי..
כתיבת הספר > מוטו הספר

מוטו הספר הוא משפט באנגלית הלקוח מהפרק הראשון בספרו של ג'וזף קונראד, "לב המאפליה".
No, it is impossible; it is impossible...'
 to convey the life-sensation of any
 given epoch of one's existence, — that
 which makes its truth, its meaning – its
 subtle and penetrating essence. It is impossible.
 We live, as we dream — alone...'
"...לא, זה בלתי־אפשרי, אי־אפשר להעביר את התחושה החיה של תקופה מסוימת בחיי אדם — מה שמעניק לה את אמיתותה, את המשמעות שלה - תמציתה העמוקה והמתעתעת. זה בלתי־אפשרי. אנחנו חיים כמו שאנו חולמים — לבד..."
עטיפת הספר

עם יציאת הספר ב-1986 הופיע על עטיפת הספר צילום של אבי גנור (עיצוב העטיפה: שמעון זנדהאוז) ובו גזע עץ מסויד על רקע קיר צריף מסויד. ב-2005 הוציאה הוצאת הספרים עם עובד את הספר בהוצאה מחודשת עם פונט גדול יותר. על עטיפת הספר בהוצאה המחודשת מופיע ציור שביל עם ברושים הגדלים ליד המושב חרב לאת, מאת הצייר מיכאל קובנר, בן קיבוץ עין החורש הסמוכה. קנז עצמו ביקש את הציור לעטיפה.
עיבוד קולנועי

דובר קוסאשווילי ביים עיבוד קולנועי לספר, בכיכובם של עוז זהבי, אור בן מלך, שי קדימי, גיא אדלר, מיכאל אלוני ואחרים. הסרט "התגנבות יחידים" יצא לאקרנים בישראל ב-4 בנובמבר 2010. הסרט עוסק בעיקרו במאבקי הכוח בין הטירונים, בעלי כושר לקוי, שהמפקדים שלהם מתעלמים מקשייהם ומנסים לבנות מהם חיילים, בעלי יכולת קרבית, הסבירה לחיילים תומכי לחימה. בתום שבועיים של טירונות בסיסית זו, שניים מהחיילים מתים וחייל שלישי עורק.
עיבוד קולנועי > הבדלים בין הרומן לסרט

חלקים מן הרומן, שאורכו 597 עמודים, הושמטו בעיבוד הקולנועי או צומצמו. כך לדוגמה, קווי העלילה של מיקי ומלאבס – שמהווים חלק ניכר מהרומן – הושמטו כמעט לחלוטין, וסיפורו של בן־חמו צומצם. כמו כן, בסרט נוספו סצנות שלא התרחשו ברומן, כדוגמת סצנת ריצת הבוקר והנגינה על גג הצריף.
לקריאה נוספת

ניצה בן־דב, ילדיה האבודים של ספרטה: על מקומו של המקום בכתבי יהושע קנז ובהתגנבות יחידים, עלי־שיח 33 (תשנ"ד) 113–119, 1993.
ניצה בן-דב, "בְּזוּת, ידידות ותשוקה בהתגנבות יחידים של יהושע קנז", בתוך חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית, הוצאת שוקן, 2016, עמ' 141–179. נדפס גם בתוך יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / עורכות - חן שטרס וקרן דותן (תל אביב : עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 169–202
חנה הרציג, "הקול האומר אני: מגמות בסיפורת הישראלית של שנות השמונים (תל אביב : האוניברסיטה הפתוחה, תשנ״ח 1998), עמ׳ 177–216.
חן שטרס, קרן דותן (עורכות), יופיים של המנוצחים: ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז, עם עובד, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
יוסף אורן, מ״ימי צקלג״ ועד ״התגנבות יחידים״. מאזנים, כרך ס״ב, גל׳ 5–6 (תשמ״ט), עמ׳ 117–120 <חזר ונדפס בספרו: ציונות וצבריות ברומאן הישראלי (ראשון לציון : יחד, תש״ן 1990), עמ׳ 95–101
איתמר בן-יאיר, שיגעון ותבונה ב התגנבות יחידים. מאזנים, כרך פ״ז, גל׳ 1 (שבט תשע״ג, פברואר 2013), עמ׳ 16–19.
מיכאל גלוזמן, ״הגוף שלך עוד יהודי, הוא עוד לא יודע שנהיית ישראלי״ : על גבריות כפויה בהתגנבות יחידים ליהושע קנז. בספרו: הגוף הציוני: לאומיות, מגדר ומיניות בספרות העברית החדשה (בני ברק : הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007), עמ׳ 209–235 <חזר ונדפס בתוך יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / עורכות - חן שטרס וקרן דותן (תל אביב : עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 481–512
אברהם הגורני-גרין, בה״ד 4 כמומנט מוזיקלי. בצרון (סדרה חדשה), כרך ט׳, גל׳ 35–36 (365–366) (תשרי תשמ״ח, ספטמבר 1987), עמ׳ 55–60 <חזר ונדפס בספרו סיפורת בת-ימינו (תל אביב : אור-עם, תש״ן 1989), עמ׳ 54–59
עדן הכהן, ״אתה לא תחפש אותי, אתה תשכח״. מקור ראשון, סוכות, י״ד בתשרי תשס״ח, 26 בספטמבר 2007, עמ׳ 16–17.
חנה הרציג, ״מעטה של הרמוניות פרטיות״ : על מיבנה התימטיקה ב״התגנבות יחידים״. דבר, משא, י״א בניסן תשמ״ז, 10 באפריל 1987, עמ׳ 21. נוסח מורחב נדפס בספרה: השם הפרטי : מסות על יעקב שבתאי, יהושע קנז, יואל הופמן (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 1994), עמ׳ 75–86
חנה הרציג, ״התגנבות יחידים״ מאת יהושע קנז. בספרה: הקול אומר: אני : מגמות בסיפורת הישראלית של שנות השמונים (תל אביב : האוניברסיטה הפתוחה, תשנ״ח 1998), עמ׳ 177–216
תמי וולף, ‏בין היחיד והיחד, עתון 77 גיליון 090, תמוז-אב תשמ״ז, יולי 1987, עמ’ 15–16.
דן לאור, פצצה בלב המיתוס. הארץ, תרבות וספרות, י״ז בכסלו תשמ״ז, 19 בדצמבר 1986, עמ׳ ב-6–7.
נילי מירסקי, ענן של אבק ואגדה : על אספקט אחד בהתגנבות יחידים של יהושע קנז. הארץ, תרבות וספרות, כ״א בשבט תשמ״ז, 20 בפברואר 1987, עמ׳ ב-6–ב 7. גרסה מורחבת ומעודכנת נדפסה בתוך יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / חן שטרס וקרן דותן, עורכות (תל אביב: עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 276–282
דרור משעני, ‏מולדת אבודה : על עיצוב המזרחיות ועל תפקידיה ברומן התגנבות יחידים ליהושע קנז, מכאן ג', חורף תשס״ג, דצמבר 2002, עמ' 47–61. חזר ונדפס בתוך יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / חן שטרס וקרן דותן, עורכות (תל אביב: עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 460–480
רונית רפ, למה אבנר שבר את הגיטרה? אקפרָסיס ואיקונוקלַזם בהתגנבות יחידים מאת יהושע קנז. בתוך יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / חן שטרס וקרן דותן, עורכות (תל אביב: עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 386–420.
סמדר שיפמן, מהתגנבות יחידים להעולם, קצת אחר כך : כור היתוך או התגנבות רב-תרבותית? הדור: השנתון העברי של אמריקה, תשס״ט 2009, עמ׳ 60–67.
ביאורים

↑  בחורה שקיימה יחסי מין לפני נישואיה
↑  דרישת שלום, הודעת ידידות שאדם מוסר לאחר דרך אדם שלישי.
↑  שמיכה היה כינוי להתעללות חיילים בעמית חייל שפגע בנורמות הקבוצה, על ידי התארגנות לכיסויו בשמיכה בהפתעה בלילה, כדי למנוע זיהוי, והכאתו.
צ'ארלי קאופמן

| --- | --- |

קאופמן בסן פרנסיסקו, 2015.
 לידה:  19 בנובמבר 1958 (בן 66) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 מקום לימודים:  המכללה לאומנות יפה של אוניברסיטת בוסטון  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  תיכון הול 
 יצירות בולטות:  להיות ג'ון מלקוביץ' אדפטיישן שמש נצחית בראש צלול  אנומליסה
 פרסים והוקרה:  פרס מכונת הזמן (2008)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2003)  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 http://www.beingcharliekaufman.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
צ'ארלי סטיוארט קאופמן (באנגלית: Charles Stuart Kaufman; נולד ב-19 בנובמבר 1958) הוא תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע יהודי אמריקאי, זוכה פרס אוסקר על תסריט הסרט "שמש נצחית בראש צלול".
קורות חיים

קאופמן הוא בן למשפחה יהודית מניו יורק. בגיל 14 עבר יחד עם הוריו ואחותו לגור במדינת קונטיקט. בתום לימודי התיכון בשנת 1976 למד זמן מה באוניברסיטת בוסטון, אך החליט לעבור לבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק, בו התעניין בעיקר בלימודי משחק ובימוי והצטיין כשחקן קומי. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 התגורר במינאפוליס ולמד עבודות שונות לפרנסתו.
ב-1991 עבר לגור בהוליווד.
קאופמן החל את עבודתו כתסריטאי של סדרות טלוויזיה. התנסותו הראשונה בקולנוע הייתה בסרטו של הבמאי ספייק ג'ונז משנת 1999, "להיות ג'ון מלקוביץ'", שעל תסריטו הוא זכה בפרסי האקדמיה הבריטית לסרטים ולטלוויזיה (BAFTA) ובמועמדות לפרס האוסקר האמריקאי.
בשנת 2001 קאופמן כתב את התסריט לסרט "המין האנושי" שלא נחל הצלחה רבה. הסרט מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "דין-וחשבון לאקדמיה" מאת פרנץ קפקא.
לאחר מכן קאופמן שב לעבוד עם ספייק ג'ונס בסרטו מ-2002, "אדפטיישן" ("הסתגלות" או "עיבוד" באנגלית). עבודה זאת העניקה לו מועמדות אוסקר שנייה ופרס נוסף של האקדמיה הבריטית. הסרט נוצר כחוויה אישית שלו, כשנשכר לעבד ספר ביוגרפי על סחלבים לסרט, והבין שהספר פשוט לא מתאים להיות מוסרט, והעיבוד נעשה לסיפורו של תסריטאי שמנסה לעבד ספר שלא יכול להיות מתוסרט. קאופמן העביר את התסריט למעסיקיו, בהבטחה שהוא לעולם לא יעבוד שוב, אך הם נהנו מהתסריט כל כך עד שהחליטו לבטל לחלוטין את הפרויקט המקורי לטובת הגרסה של קאופמן. לאחר מכן, באותה שנה, כתב את "וידויים של מוח מסוכן", סרט ביוגרפי על חייו של צ'אק באריס, מנחה שעשועוני טלוויזיה נודע. הסרט גם היווה את הבכורה של ג'ורג' קלוני כבמאי.
ב-2004 כתב את התסריט לסרט "שמש נצחית בראש צלול", עליו הוא קיבל את פרס האוסקר הראשון שלו כתסריטאי הטוב ביותר, והפרס השלישי שלו מהאקדמיה הבריטית.
ב-2008 כתב, הפיק וביים את הסרט "סינקדוכה, ניו יורק", העוסק בבמאי תיאטרון המנסה להפיק הצגה המקיפה את חייו שלו עצמו במלואם.
ב-2015 כתב, ביים והפיק את הסרט "אנומליסה" שזכה לביקורות חיוביות.
רומן הביכורים של קאופמן, "אנטקינד", יצא לאור ביולי 2020. קאופמן אמר בשנת 2016 כי הרומן נכתב כך שלא יהיה ניתן לתיאור, והוא עצמו חשב עליו כי הוא "סרט בלתי אפשרי". ב"אנטקינד" מבקר הקולנוע ב' רוזנברג מנסה להיזכר בסרט אנימציה באורך שלושה חודשים. מאמין שהסרט הוא ההזדמנות האחרונה שלו להשיג את הכבוד וההערצה של חבריו, ב' יוצא למסע אבסורדי החוקר את הקומדיה, תורת הקולנוע, הפילוסופיה והפרשנות החברתית על פני 706 עמודי הספר.
ב-2020, כתב, בוים והפיק את הסרט אני חושבת לגמור עם זה. עיבוד קולנועי חופשי לרומן הביכורים של הסופר הקנדי איאן ריד באותו השם, משנת 2016.
פילמוגרפיה חלקית

| שנה | שם | במאי | תסריטאי | מפיק | מפיץ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999 | להיות ג'ון מלקוביץ |  | כן | Executive | Focus Features |  |
| 2001 | המין האנושי |  | כן | כן | Fine Line Features | בהשראת "דין-וחשבון לאקדמיה" מאת פרנץ קפקא. |
| 2002 | אדפטיישן |  | כן | Executive | Columbia Pictures | "מבוסס" על "The Orchid Thief" מאת סוזן אורלין |
| 2002 | וידויים של מוח מסוכן |  | כן |  | Miramax Films | מבוסס על ספר באותו שם של צ'אק בריס |
| 2004 | שמש נצחית בראש צלול |  | כן | Executive | Focus Features | הסיפור נכתב במשותף עם מישל גונדרי ופייר ביסמות' |
| 2008 | סינקדוכה, ניו יורק | כן | כן | כן | Sony Pictures Classics | סרטו הראשון כבמאי. |
| 2015 | אנומליסה | כן | כן | כן | Paramount Pictures | בוים במשותף עם דיוק ג'ונסון ומבוסס על מחזה של קאופמן |
| 2020 | אני חושבת לגמור עם זה | כן | כן | כן | Likely Story | הפקה של נטפליקס. מבוסס על רומן באותו שם מאת איאן ריד |
| 2024 | אוריון והחושך |  | כן |  | נטפליקס | הפקה של דרימוורקס הנפשה. מבוסס על ספר מאת אמה יארלט |
הערות שוליים

↑  "שמש נצחית בראש צלול" זכה בפרס התסריט המקורי, באתר הארץ, 25 בפברואר 2005
↑  נילי ברקן, ‏הנכדים שלכם יבינו אותו, באתר גלובס, 12 במרץ 2000
↑  אור סיגולי, עכבר העיר, משחיזים מקלדות: התסריטאים המבטיחים של הוליווד, באתר הארץ, 25 במרץ 2011
↑  נילי ברקן, ‏נרקיסיסטיות, מעל הכל, באתר גלובס, 27 במרץ 2003
↑  מאת דניאל זלווסקי, בואו נדבר על זה, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2002
↑  נסים דיין, ‏סרט מאומץ, באתר גלובס, 20 במרץ 2003
↑  אורי קליין, מוחק אהבות קודמות, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2004
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, סינקדוכה, ניו יורק: גאונות צרופה, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2008
דייוויד קאר, ניו יורק טיימס, להיות צ'רלי קאופמן, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2008
↑   נטע אלכסנדר, איך נראות הדמויות של צ'ארלי קאופמן באנימציה, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2015
 אורי קליין, איך הפך הסרט "אנומליסה" את אורי קליין ממבקר קולנוע מסויג לצופה נפעם, באתר הארץ, 3 במרץ 2016
↑   נתנאל שלומוביץ, סרטו של צ'רלי קאופמן בנטפליקס מציע חושך נצחי בראש עכור, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442594605171  PLWABN: 9810574055605606  BnF: cb141100510 (data)  GND: 131817876  ISNI: 0000 0001 2146 0805  LCCN: no2001002173  LNB: 000314749  MusicBrainz: 8c23bdf4-af88-4a86-9a2f-645aeb2f2f24  NKC: pna2006327266  NLK: KAC201618667  NTA: 306285177  SELIBR: 330675  SNAC: w6c83ghn  SUDOC: 068861893  VIAF: 103198746   WorldCat (עם VIAF): 103198746
סמואל קסלר

| --- | --- |
סמואל קסלר
סמואל קסלר
 לידה:  21 בפברואר 1912 קלן 
 פטירה:  27 במרץ 1985 (בגיל 73) קלן, גרמניה המערבית 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה 
 
סמואל ("סאלי") קסלר (בגרמנית: "Samuel "Sally Kessler;‏ 21 בפברואר 1912, קלן – 26 במרץ 1985) היה פוליטיקאי וניצול שואה גרמני. לאחר השואה היה חבר בחבר המנהלים של מועצת קהילת בית הכנסת בקלן וחבר מועצת העיר קלן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ביוגרפיה > נעוריו

סביו של קסלר הגיעו מגליציה לקלן ב-1905. להוריו יצחק משה (נולד ב-23 באוקטובר 1878) ושרה ציפה (ילידת 27 בדצמבר 1881) נולדו ארבע בנות וארבעה בנים, בהם יונאס קסלר, אחיו הגדול. בדצמבר 1918 נפטר יצחק קסלר מפציעות שספג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בבית העלמין היהודי הישן Melatengürtel. שרה קסלר נאלצה לגדל את שמונה ילדיה בעודה מנהלת חנות בגדים. המשפחה התגוררה בדרום העיר. לאחר תום תקופת חניכות פתח סמואל מספרה בבניין בו פעלה חנות המשפחה. הוא היה חבר בתנועת "רייכסבאנר שחור-אדום-זהב" להגנת הדמוקרטיה בגרמניה, במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ובתנועת האיגודים המקצועיים.
קסלר היה ספורטאי פעיל ולאחר מכן פעיל באגודות הספורט "בר כוכבא" ו"הכח קלן" כמאמן וכמנהל. המספרה שלו הייתה מקום מפגש לסוציאל-דמוקרטים ולאוהדי הרפובליקה.
ביוגרפיה > בתקופת השואה

בשנת 1938 עברה המספרה של קסלר אריזציה בכפייה.
בעת גירוש זבונשין בסוף אוקטובר 1938, גורש קסלר לפולין יחד עם בני משפחתו ומאות תושבים נוספים מקלן. בשנת 1942 נכלא בגטו ורשה. לאחר בריחה נתפס שוב והועסק בעבודות כפייה. הוא גורש לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה פלשוב ליד קרקוב, שם נורה למוות אחיו יונאס לנגד עיניו. בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז גרוס-רוזן ליד ברסלאו ומשם גורש למחנה הלוויין גורליץ. בשנת 1945 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום. קסלר חזר לעיר הולדתו דרך פראג ווינה.
ביוגרפיה > לאחר השואה

קסלר שב לקלן והתנדב בארגונים שעסקו בהשגת פיצויים לקורבנות הנאצים בגין כליאה. הוא היה יו"ר קבוצת הפעולה של סוציאל-דמוקרטים שנרדפו בידי הנאצים. הוא היה היהודי היחיד במועצת עיריית קלן (1954–1961, 1963–1975) מטעם ה-SPD. משנת 1958 היה חבר הנהלה בקהילת בית הכנסת של קלן. בספטמבר 1959 השתתף בטקס בו נפתח בית הכנסת בקלן בנוכחות הקנצלר קונראד אדנאואר. קסלר היה ממייסדי אגודת קלן לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בשנת 1958.
בשנת 1953 התחתן סמואל קסלר עם רות פרנק (1928–2004), ששרדה את השואה כי ביולי 1939 הובאה לבריטניה ב"קינדר-טרנספורט". הוריה אדל ויוסף פרנק שרדו את גירושם לטרזיינשטט, והמשפחה נפגשה שוב בקלן. לרות וסמואל קסלר נולד בן. הזוג ניהל יחד חנות טקסטיל ברחוב Severinstrasse. רות קסלר הייתה פעילה במספר ארגונים יהודיים. בין חבריו של קסלר היה יאן ייליך (גר'), חבר "הפיראטים של אדלווייס", וביוזמתו של קסלר ארגן ייליך מושב קרנבל (גר') בבית הכנסת בקלן בשנות ה-60.
הנצחת קסלר ובני משפחתו

ארבע אחיותיו של סמואל קסלר, אחיו יונאס קסלר ורוב בני משפחותיהם נרצחו בשואה. לזכרם מונחות אבני נגף מול בתיהם בקלן.
לזכר קסלר נקרא כביש ב-Deutzer Stadtpark על שמו.
ספרות

Barbara Becker-Jákli (unter der Mitarbeit von Aaron Knapstein): Der Jüdische Friedhof Köln-Bocklemünd. Geschichte, Architektur und Biografien. Hrsg.: NS-Dokumentationszentrum der Stadt Köln. Emons, Köln 2016, ISBN 978-3-95451-889-0.
הערות שוליים

↑  Barbara Becker-Jákli (unter Mitarbeit von Aaron Knappstein): Der Jüdische Friedhof Köln-Bocklemünd. Geschichte, Architektur und Biografien. Hrsg.: NS-Dokumentationszentrum der Stadt Köln. Emons, Köln 2016, ISBN 978-3-95451-889-0, S. 177.
↑  Horst Matzerath, Elfi Pracht, Barbara Becker-Jákli (Hrsg.): Jüdisches Schicksal in Köln 1918–1945 - Katalog zur Ausstellung des Historischen Archivs der Stadt Kön/NS-Dokumentatinszentrum (8. November 1988 bis 22. Januar 1989, im Kölnischen Stadtmuseum/Alte Wache), Stadt Köln 1988, Seiten 76, 77 und 309
↑  NS-Dokumentationszentrum Köln - Sara Kessler. In: museenkoeln.de.
↑  Natalja Marsane, Ruth Schulhof-Walter: Gemeindeblatt. (1,2 MB) September 2009, S. 17–21, abgerufen am 7. August 2017 (Vgl. das Bild „Auszug der Festgesellschaft nach der Feierstunde in der Synagoge“ am Ende des Artikels sowie im Text auf Seite 19.).
↑  Becker-Jákli: Der Jüdische Friedhof Köln-Bocklemünd, S. 179.
↑  Roland Kaufhold: „E Hätz so jroß wie ne Stään“ – Zum Tode von Jean Jülich. HaGalil, 30. Oktober 2011, abgerufen am 7. August 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1281353604  VIAF: 2488167764334713890008   WorldCat (עם VIAF): 2488167764334713890008
פרדריק בנטינג

| --- | --- |
פרדריק בנטינג, 1931
פרדריק בנטינג, 1931
 לידה:  14 בנובמבר 1891 קנדה (1868–1921) אליסטון (אנ'), אונטריו, קנדה
 פטירה:  21 בפברואר 1941 (בגיל 49) הממלכה המאוחדת מאסגרייב הארבור (אנ'), ניופאונדלנד
 ענף מדעי:  רפואה
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט פלזנט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורונטו  Temerty Faculty of Medicine, University of Toronto 
 מוסדות:  Hospital for Sick Children  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת מערב אונטריו 
 פרסים והוקרה:  F.N.G. Starr Award (1936)  עמית החברה המלכותית של קנדה  מדליית פלאוול (1931)  honorary Fellow of the Royal College of Surgeons (13 בנובמבר 1930)  פרס קמרון של אוניברסיטת אדינבורו (1927)  מדלית ג'ון סקוט (1923)  הצלב הצבאי  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2004)  היכל התהילה הקנדי של הרפואה (1994)  עמית החברה המלכותית (1935)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1935)  אישיות בעלת חשיבות היסטורית-לאומית  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1923) 
 בן או בת זוג:  Marion Robertson  Henrietta Banting 
 מספר צאצאים:  1 
 הערות:  זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם ג'ון מקלאוד. קיבל תואר אביר מהמלך ג'ורג' החמישי בשנת 1934. על שמו נקרא ב- 1973 מכתש על הירח. יום הולדתו (14 בנובמבר) נקבע כיום הסוכרת הבינלאומי.
 תרומות עיקריות
 גילוי האינסולין
 חתימה:   
 
ילדה שטופלה באינסולין: לפני (משמאל) ואחרי (מימין)
סר פרדריק גרנט בנטינג (באנגלית: Sir Frederick Grant Banting; 14 בנובמבר 1891 –  21 בפברואר 1941) היה רופא וביוכימאי קנדי, זוכה פרס נובל לרפואה בשנת 1923 על מיצוי האינסולין ותחילת הטיפול בו לבני אדם, גילוי שעל פי ההערכות הציל עשרות מיליוני נפשות בעולם, כשהדוגמה הנודעת היא בסיוע לחולי הסוכרת. בנטינג הוא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לרפואה, בגיל 32 בלבד.
קורות חיים

פרדריק בנטינג נולד באונטריו והתחנך בעיר אליסטון. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת טורונטו ב-1916. בסיום לימודיו התגייס לצבא הקנדי ושירת כמנתח במלחמת העולם הראשונה בצרפת. בשנת 1918 נפצע בקרב וזכה לציון לשבח על גבורה תחת אש. לאחר שחזר לקנדה, המשיך במקצוע הרפואה ואף לימד אורתופדיה. בשנת 1922 התמנה כחוקר בתחום הרפואי באוניברסיטת טורונטו.
במקביל, חקר את מטבוליזם הסוכר ואת מחלת הסוכרת, לאחר שכבר נמצא כי חוסר בהורמון האינסולין (המופק על ידי איי לנגרהנס בלבלב) גורם אותה. מאחר שלא ניתן לספק לסוכרתיים אינסולין באמצעות הפה, ניסה בנטינג לתת אותו כזריקה, לאחר שמיצה אותו יחד עם עוזרו צ'ארלס בסט. באוגוסט 1921, בעת שהממונה על המעבדה, פרופ' ג'ון מקלאוד, היה בחופשה, בנטינג מיצה לראשונה את החומר מאיי לנגרהנס והוכיח את חשיבותו כאינסולין על ידי הזרקתו לכלבים סוכרתיים, והורדת רמת הסוכר בדמם. בתוך כחודשיים, מיצו השניים אינסולין טהור יותר (בעזרת הביו-כימאי ג'יימס קוליפ), וניסו אותו על ילד סוכרתי בן 14 (ליאונרד תומפסון) – שרמת הסוכר שבדמו ירדה מיד. בפברואר 1922 פורסם הגילוי ושנה מאוחר יותר הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לבנטינג (שחלק אותו עם בסט) ולג'ון מקלאוד (שחלק אותו עם קוליפ). האינסולין שהתגלה, החל להיות מיוצר באופן מסחרי מיד לאחר מכן, ולהציל את חייהם של הסוכרתיים.
בין תוארי הכבוד להם זכה, קיבל בנטינג תואר אביר מהמלך ג'ורג' החמישי בשנת 1934. על שמו נקרא ב-1973 מכתש על הירח. יום הולדתו (14 בנובמבר) נקבע כיום הסוכרת הבינלאומי.
בנוסף לעיסוקו באינסולין, הוא עסק בציור נופי קנדה ולמטרה זו עשה טיולים להרים ואף לאזורים הארקטיים. בנטינג נישא למריון רוברטסון בשנת 1924 ונולד להם בן ב-1928. הם התגרשו בשנת 1932 ובנטינג נישא בשנית ב-1937 להנרייטה בול. ב-21 בפברואר 1941 נפצע בנטינג בתאונת מטוס שהתרסק, ומת מפצעיו לפני שהגיעה אליו עזרה.
ראו גם

ג'ון מקלאוד
צ'ארלס בסט
אנתוני מינגלה

| --- | --- |

אנתוני מינגלה, 2006
 לידה:  6 בינואר 1954 רייד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 במרץ 2008 (בגיל 54) האמרסמית', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1981–2008 (כ־27 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת האל  St John's College  Sandown Bay Academy 
 צאצאים:  מקס מינגלה 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1992)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (1997)  פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (1997)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1997)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  פרס אוליבייה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנתוני מינגלה (באנגלית: Anthony Minghella; ‏6 בינואר 1954 – 18 במרץ 2008) היה מחזאי, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אנגלי. זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשנת 1996 על בימויו בסרט "הפצוע האנגלי".
ביוגרפיה

נולד בעיירה רייד שבאי וייט, בנם של גלוריה ואדוארד מינגלה, בעלי חברת גלידה. התחנך בבתי ספר קתוליים, ולאחר מכן באוניברסיטת האל שבאנגליה.
ב-1975 הפיק מחזות תיאטרון בבריטניה. כן כתב תסכיתים לרדיו. ב-1978 ביים לראשונה סרט דרמה, "A Little Like Drowning", בו גם הופיע כשחקן משני לצד אחיו דומיניק. ב-1987 כתב מספר פרקים עבור הסדרה "הבלש מורס". ב-1988 כתב את התסריט לסדרה הבריטית-אמריקאית זוכת פרס אמי "סיפורי עמים".
ב-1990 ביים וכתב את התסריט לקומדיה הרומנטית "אוהב אותך בטירוף", אודות אלמנה המגלה כי בעלה שחזר מעולם המתים ומתקשה להסתגל בחזרה לנוכחותו. עבור הסרט זכה מינגלה בפרס באפט"א.
שלוש שנים לאחר מכן ביים קומדיה נוספת, "איש נפלא שלי", אך היא לא זכתה להצלחה יתרה.
בשנת 1996 כתב וביים מינגלה את אחד הסרטים הבריטיים המצליחים ביותר, דרמת המלחמה הרומנטית "הפצוע האנגלי". כיכבו בה רייף פיינס, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כחייל אנגלי בשלהי מלחמת העולם השנייה, וז'ולייט בינוש, שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כאחות שטיפלה בו. הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, בשני פרסי באפט"א ובשלושה פרסי גלובוס הזהב. מינגלה זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס בפט"א לתסריט הטוב ביותר.
הפרויקט הבא של מינגלה היה דרמת המתח הספרותית "הכישרון של מר ריפלי", המבוסס על הרומן מאת פטרישיה הייסמית' "הכישרון של מר ריפלי". לתפקידים הראשיים גייס מינגלה את מאט דיימון, גווינת' פלטרו וג'וד לאו. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, ומינגלה קיבל מועמדות לאוסקר עבור התסריט המעובד הטוב ביותר, ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר.
לאחר הפסקה של כ-4 שנים, ביים ב-2003 את האפוס ההיסטורי המתרחש בתקופת מלחמת האזרחים בארצות הברית, "קולד מאונטן", עם ג'וד לאו וניקול קידמן. הסרט קיבל שבע מועמדויות לאוסקר וזכה באחד, פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לרנה זלווגר. מינגלה היה מועמד על בימויו ועל תסריטו לפרסי גלובוס הזהב.
הסרט האחרון שביים מינגלה היה הדרמה המורכבת "הסגת גבול", שיצאה לאקרנים ב-2006. ב-2007 שיחק כמראיין בסרט "כפרה".
לאורך שנות ה-2000 היה שותף להפקת מספר סרטים ידועים, בהם "אייריס וג'ון" (2001), "האמריקאי השקט" (2002), "מזימות זרות" (2005), "מייקל קלייטון" (2007) ו"נער קריאה", עליו קיבל מועמדות ביחד עם סידני פולאק, דונה גיליוטי ורדמונד מוריס לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 2008.
עבודתו האחרונה הייתה כתיבת התסריט לסרט "Nine" ‏(2009), במשותף עם מייקל טולקין. הוא מת בתקופת הצילומים בבית החולים "Charring Cross" שבהאמרסמית', מערב לונדון, כתוצאה מדימום פנימי לאחר ניתוח להוצאת גידול סרטני מצווארו.
חיים אישיים

מינגלה פגש את אשתו הראשונה, איבון מילר, כאשר היו סטודנטים. נולדה להם בת אחת, חנה, מפיקת קולנוע שמנהלת (נכון ל-2023) את מחלקת הסרטים בחברת Bad Robot. ב-1985, לאחר גירושיו ממילר, נישא מינגלה לכוריאוגרפית קרולין ג'יין צ'ואה, ילידת הונג קונג. בנם הוא מקס מינגלה, ששיחק בסרטים "הרשת החברתית", "אגורא", "בית ספר לאומנות", וגילם את ניק ב"סיפורה של שפחה".
פילמוגרפיה

אוהב אותך בטירוף (1990)
איש נפלא שלי (1993)
הפצוע האנגלי (1996)
הכישרון של מר ריפלי (1999)
שמיים (2002) - מפיק
קולד מאונטן (2003)
הסגת גבול (2006)
סוכנות הבלשיות מספר 1 (2008) - תסריטאי, מפיק ובמאי פרק פיילוט
אוהב אותך, ניו יורק (2008) - תסריטאי ומפיק
Nine‏ (2009) - תסריטאי