stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יצ'סטר
היסטוריה

אין עדויות לכך שצ'יצ'סטר היה יישוב משמעותי לפני הכיבוש הרומי של בריטניה. מרכז העיר ניצב כיום על יסודות העיר הרומנו-בריטית "נוויומגוס רג'ינורום" (Noviomagus Reginorum), בירת הסיוויטאס "רג'ינורום". הדרך הרומית סטיין, המחברת את העיר עם לונדון, יצאה מהשער המזרחי, בעוד שמהשער הצפוני יצאה דרך שחיברה אותה לסילצ'סטר. העיר כללה חומה היקפית בעובי כשני מטרים, חומות אלו השתלבו בחומות מודרניות יותר שנבנו בימי הביניים.
היסוד של צ'יצ'סטר בתקופה האנגלו-סקסונית מתואר על ידי הכרוניקה האנגלו-סקסונית שם צוין כי האזור סופח לקראת סוף המאה החמישית, על ידי א'ל ושלושת בניו. לפי המסופר היא נקראה על שם בנו, צ'יסה (Cissa). המשמעות של המתואר היא שזו הייתה העיר המרכזית של ממלכת סאסקס. עם זאת, סיפור היסוד נחשב כמיתוס על ידי היסטוריונים מכיוון שאין עדות ארכאולוגית לכך שצ'יצ'סטר נכבשה מחדש לאחר שהרומאים עזבו עד המאה ה-9.
במאה ה-9 אלפרד הגדול החל לבנות מערכת של ערים מבוצרות, הידועים כבורגים, בתגובה לאיום הוויקינגי. זה כלל יישובים רומיים ישנים שבהם ניתן היה לבנות מחדש ולחזק את החומות. צ'יצ'סטר הייתה אחת מאלה ונבנתה מחדש כנראה בין השנים 878-879. צ'יצ'סטר הייתה לאחד הבורגים המשמעותיים ביותר, עם חיל מצב של כ-1,500.
לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066, הקתדרלה שנוסדה ב-681 בסלסי הועברה לצ'יצ'סטר לאחר שמועצת לונדון משנת 1075 קבעה שמרכזי הכנסייה צריכים להיות בערים.
כאשר חובר ספר יום הדין ב-1086, סיסטר כללה 300 משקי בית שהכילו אוכלוסייה של 1,500 איש, והיה לה שווי שנתי של 25 פאונד. לאחר קרב הייסטינגס העיירה צ'יצ'סטר נמסרה לרוג'ר דה מונגומרי, הרוזן הראשון משרוסברי עבור גבורתו בקרב. זמן קצר לאחר 1066 נבנתה טירת צ'יצ'סטר על ידי רוג'ר דה מונגומרי כדי לבסס את הכוח הנורמני. בסביבות 1143 נוסד התואר רוזן ארונדל והפך לבעל האדמות המקומי הדומיננטי. בשנת 1216, טירת צ'יצ'סטר, יחד עם טירת רייגייט, נכבשה על ידי הצרפתים, אך הושבה בשנה שלאחר מכן, כאשר המלך הורה להרוס אותה.
בחג המולד 1642 במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, העיר הייתה נצורה וכנסיית סנט פנקראס נהרסה בלחימה. בתחילת המאה ה-19, שוק החיות של צ'יצ'סטר תועד כשוק השני בגודלו במדינה.
אתרים נבחרים

קתדרלת צ'יצ'סטר
חומות העיר
אולם הגילדה
צלב השוק
בית הבישופ
הערות שוליים

↑  "The City of Chichester: Historical introduction - British History Online". www.british-history.ac.uk. ארכיון מ-7 באוקטובר 2018. נבדק ב-9 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ptolemy's Geography - Book II, Chapter 2". penelope.uchicago.edu. נבדק ב-27 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Britannia in the Ravenna Cosmography". www.kmatthews.org.uk. ארכיון מ-5 במאי 2003. נבדק ב-27 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Welch, Martin (1978). "Early Anglo Saxon Sussex".  In Brandon, Peter (ed.). The South Saxons. Chichester: Phillimore. pp. 18–35. ISBN 978-0-85033-240-7.
↑  Mills, A.D. (2011). "Chichester". A Dictionary of British Place Names. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-960908-6. ארכיון מ-13 במאי 2021. נבדק ב-13 במאי 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Powicke, Michael (1962). Military Obligation in Medieval England. Oxford: Oxford University Press. pp. 18–21.
↑  Hill, David; Rumble, Alexander R., eds. (1996). The Defence of Wessex: The Burghal Hidage and Anglo-Saxon Fortifications. Manchester: Manchester University Press. p. 5. ISBN 0-719-03218-0.
↑  Kelly, S.E. (1994).  Hobbs, Mary (ed.). Chichester Cathedral: An Historic Survey. Chichester: Phillimore. pp. 1–10. ISBN 0-85033-924-3.
↑  "Chichester | Domesday Book". Open Domesday. ארכיון מ-27 בספטמבר 2017. נבדק ב-31 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chichester District Council, Castle, Chichester.gov.uk, אורכב מ-המקור ב-16 באוקטובר 2007, נבדק ב-21 במאי 2009 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Armstrong, Jack Roy (1995). "Chapter 7: Chichester and Lewes from the Norman Conquest". History of Sussex. Chichester, England: Phillimore. pp. 65–70. ISBN 978-0-85033-946-8. OCLC 1244794378.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554820605171  BNE: XX5407020  GND: 4090378-3  LCCN: n50045892  MusicBrainz: bd30395d-5f7d-48bc-bfcf-625c43c7c299  NKC: ge646799  VIAF: 134834940   WorldCat (עם VIAF): 134834940
טנגניקה

טנגניקה (בסוואהילי: Tanganyika) הייתה טריטוריה במזרח אפריקה. בעבר הייתה טנגניקה מושבה גרמנית ובריטית (1916–1961), ולתקופה קצרה הייתה מדינה עצמאית (1961–1964). עיר בירתה באותה עת הייתה דאר א-סלאם.
כיום טנגניקה היא חלקה היבשתי של טנזניה. גבולותיה, הם, לפיכך - קניה, אגם ויקטוריה ואוגנדה בצפון, רואנדה, בורונדי ואגם טנגניקה במערב (מעבר לאגם שוכנת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), זמביה, מלאווי, אגם מלאווי ומוזמביק בדרום והאוקיינוס ההודי במזרח. למעשה, מהווה טנגניקה כמעט את כל שטחה של טנזניה, למעט זנזיבר, ומתגוררים בה כ-98% מתושבי המדינה.
אטימולוגיה

מקור השם טנגניקה במילים הסוואהיליות Tanga, שפירושה הפלגה, ו-Nyika, שפירושה מישור בלתי מיושב.
היסטוריה

כבר לפני 10,000 שנה הייתה טנגניקה מיושבת על ידי שבטים של ציידים-לקטים, ככל הנראה שבטי הקויסן. בתקופת הזמן שנעה בין 6,000 ל-2,000 לפני הספירה התיישבו באזור שבטים דוברי שפות כושיות ושבטי בנטו.
כבר מתחילת האלף הראשון לספירה ישנן עדויות שסוחרים מפרס וממערב הודו ביקרו בחופי מזרח אפריקה, כולל חופה של טנזניה, אבל האסלאם עצמו הגיע לטנזניה רק במאות השמינית והתשיעית לספירה. בסמוך לתקופת הגעת האסלאם לאזור החלו כבר להיווצר ערי מדינה מקומיות לאורך חופי טנזניה ששפתן הייתה סוואהילי. ערי מדינה אלה, לפי העדויות, קיימו קשרי מסחר ענפים עם שותפים שונים מרחבי האוקיינוס ההודי. הידועה שבערים אלה הייתה קילווה.
היסטוריה > מושבה גרמנית

מגלי ארצות אירופים, בעיקר בריטים וגרמנים, הגיעו לטנגניקה מהאי הסמוך זנזיבר במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1885 תפסו הגרמנים את האזור והקימו את המושבה מזרח אפריקה הגרמנית (Deutsch-Ostafrika), שכללה את טנגניקה ואת רואנדה ובורונדי הסמוכות.
האחיזה הגרמנית בשטח התבססה על שורה של מבצרים שנבנו במרחק גדול זה מזה. כדי לאכוף את סמכותם על האוכלוסייה המקומית, השתמשו הגרמנים באמצעי דיכוי אלימים במיוחד, כדי לפצות על נוכחותם הדלילה.
ב־1898 החלו הגרמנים להטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית, וגייסו אלפי גברים לעבודות כפייה כדי לפרוץ ולסלול דרכים וכדי לבצע משימות אחרות במזרח היבשת. ב־1902 הורה המושל הגרמני גוסטאב אדולף פון גוטצן לתושבים המקומיים להגדיל מאוד את מכסות גידול וייצור הכותנה והכביד את נטל המיסים עליהם, צעד שעורר אי שקט ומורת רוח הולכת וגוברת בקרב הילידים השחורים. ב־22 במרץ 1905 הוגדל עוד יותר נטל המיסים על המקומיים, ובמקום לשלם מיסים עבור בקתה הם נאלצו לשלם מעתה מס גולגולת עבור כל אדם, מה שגרם לתסיסה גדולה עוד יותר. בחלק מהמקרים סירבו אנשי הכפרים לעסוק בגידול כותנה, סירבו לעבד את האדמה וסירבו לשלם את המיסים שהוטלו עליהם.
למדיניות הגרמנית הייתה השלכה קשה על חיי המקומיים. היא שינתה את המבנה החברתי של קהילות הילידים. המנהיגות המסורתית, שעליה הטילו הגרמנים את האחריות לכך שהאוכלוסייה המקומית תעמוד במכסות היצור ותשלם את המיסים הגבוהים, איבדה את מקומה ונוצר נתק בינה לבין המקומיים. הדיכוי הגרמני הביא לכך שגברים רבים הורחקו מבתיהם והנשים נאלצו למלא מלאכות גבריות מסורתיות. הוצאתם של הגברים לעבודות כפייה רוששה את מקורות המחייה של הכפרים שנותרו חסרי כל ועוררה זעם הולך וגובר כלפי השלטון הגרמני. מגמות אלו הולידו בסופו של דבר את מרד המאג'י מאג'י שפרץ ביולי 1905 ודיכויו נמשך עד 1907. המרד דוכא באכזריות, תוך שימוש בשיטת האדמה החרוכה, והגרמנים נותרו באזור ללא הפרעה עד מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

במהלך מלחמת העולם הראשונה ניסו הבריטים לכבוש את האזור, ללא הצלחה. בסופו של דבר, הועברה השליטה בטנגניקה לצבא הבריטי במסגרת חלוקת מושבותיה של גרמניה בחוזה ורסאי. רואנדה ובורונדי הופרדו מטנגניקה, והשליטה בהן נמסרה לבלגים. בתחילת 1920 נתנו לה הבריטים את השם טנגניקה. ביולי 1922 עיגן חבר הלאומים את מעמדה של בריטניה בטנגניקה, בהעניקו לה מנדט לשלוט בה כמושבת-נאמנות. כבר מאמצע שנות ה-20 דרשה גרמניה להשיב לידיה את טנגניקה. אזרחים גרמנים המשיכו להתיישב בטנגניקה גם בהיותה תחת שליטה בריטית. בריטניה הבהירה לעומת זאת ששהותה בטנגניקה אינה זמנית והיא לא תוותר עליה. בעקבות ועידת מינכן עלו חששות בטנגניקה שהיא תועבר לידי גרמניה. בפברואר 1939 עמדה טנגניקה, בגלל חומרי הגלם שהיא ייצרה, בראש רשימת הדרישות הקולונאליות של גרמניה.
גורמים שונים, בעיקר בעלי המטעים, בקשו לאחד את טנגניקה עם קניה, זנזיבר, אוגנדה והארצות השכנות בשליטה בריטית, לישות משותפת תחת הכתר הבריטי. אולם הפרלמנט הבריטי דחה דרישה זאת.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בשנת 1946 הועברה טנגניקה למשטר נאמנות.
בשנות ה-50 קמה בטנגניקה תנועת שחרור לאומית כבמדינות אפריקה האחרות. עם זאת, טנגניקה הייתה שונה ממדינות אחרות בכך שלא היו בה הפליה גזעית קיצונית. מנהיג השחורים בטנגניקה, ג'וליוס נייררה (Julius Nyerere), היה מתון יחסית ואת המאבק לעצמאות ניהל בדרכי לחץ תעמולה והסברה. בשנת 1959 החלה בריטניה בצעדים להעברת השלטון לידי ממשלה בראשות נייררה. בטנגניקה היו בסוף 1959 כ-20,000 לבנים, כמה רבבות אסייתים וכ-8.5 מיליון שחורים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > כלכלה

מוצרי הייצוא העיקריים של טנגניקה הבריטית היו גומי, קקאו, עורות, זרעוני קנבוס, וקפה. רוב המטעים בטנגניקה נוהלו על ידי חברות בריטיות שהעסיקו בהם את תושבי המקום. בשנת 1925 נמצאו בטנגניקה מרבצי יהלומים שהביאו להתפתחות גדולה בתחום. בשנת 1948 עמד הייצוא של היהלומים מטנגניקה על כ-148,000 קרט ובשנת 1958 הגיעו ייצור היהלומים למעל חצי מיליון קרט.
בשנת 1942 הוחל בייצור צמיגים במקום מהגומי שגודל בו. בסוף שנות ה-40 היה הסיזאל למוצר הייצוא העיקרי של טנגניקה. בשנת 1950 סיפקה טנגניקה כשליש מהתצרוכת העולמית של הסיזאל.
היסטוריה > לאחר העצמאות

ב-9 בדצמבר 1961 זכתה טנגניקה בעצמאות, והוקמה בה מונרכיה חוקתית. ראש הממשלה הראשון היה ג'וליוס נייררה, אך ראש המדינה נותרה מלכת בריטניה. כעבור חצי שנה הפכה המדינה לרפובליקה, ונייררה היה לנשיא.
ב-19 בדצמבר 1963 העניקו הבריטים עצמאות גם לזנזיבר, מושבה שכללה קבוצת איים באוקיינוס ההודי, מול חופי טנגניקה. במדינה הצעירה הנ"ל המשטר היה מלוכני בראשות הסולטאן ממוצא ערבי, אך זה הודח בתוך זמן קצר בידי הרוב האפריקאי באיים. ב-26 באפריל 1964 נחתם הסכם לאיחוד בין טנגניקה לבין זנזיבר, והוקמה הרפובליקה המאוחדת של טנזניה.
כיום, התייחסות לטנגניקה כאל ישות נפרדת נחשבת בטנזניה בלתי תקינה פוליטית, משום שהיא עשויה להזכיר את התקופה הקולוניאליסטית ולרמוז על התנגדות לאיחוד עם זנזיבר.
הערות שוליים

↑  מברקים אחרונים - באנגליה, דואר היום, 5 בפברואר 1920
↑  מ. בן אשר, אספות המועצה של חבר הלאומים, דואר היום, 2 באוגוסט 1922
↑  גרמניה ומושבותיה באפריקה, דואר היום, 4 באוגוסט 1926
↑  צללים מעל אפריקה המזרחית, הַבֹּקֶר, 27 בנובמבר 1938
↑  סערה בגרמניה נגד אנגליה, דואר היום, 26 בינואר 1927
אנגליה לא תוותר על טאנגאנייקה, דבר, 24 בדצמבר 1933
אנגליה לא תותר על מושבותיה באפריקה,  הירדן, 17 במאי 1935
↑  דאגה באפריקה לרגל המו"מ לונדון ברלין, הַבֹּקֶר, 7 באוקטובר 1938
↑  טנגאניקה בראש הדרישות הקולוניאליות, הַבֹּקֶר, 20 בפברואר 1939
↑  ארצות הברית לאפריקה המזרחית, דואר היום, 17 ביולי 1927
↑  לשאלת השינויים במשטר אפריקה המזרחית, הארץ, 1 ביולי 1930
↑  שחור ולבן באפריקה המזרחית, דבר, 7 במרץ 1932
↑  טנגניקה בין מנדט למושבה, דבר, 11 בנובמבר 1935
↑  ארץ ישראל נשארה - שטח מנדט יחידי, הַבֹּקֶר, 18 בינואר 1946
↑  אושרו הסכמי הנאמנות, הַבֹּקֶר, 13 בדצמבר 1946
↑  שלשה מנהיגי אפריקה המזרחית, הצופה, 27 בפברואר 1959
↑  צפויים שינויים נועזים בחוקת טאנגאנייקה, למרחב, 17 במרץ 1959
↑  חיסול המשטרים הקולוניאליים במושבות בריטניה, הצופה, 27 בדצמבר 1959
↑  יבוא - מארצות יקרות, הַבֹּקֶר, 19 במרץ 1947
↑  מדוע נכללה טנגניקה בשיטת המכס החדשה של האימפריה, דבר, 27 במרץ 1932
↑  מכרות אבני חן בטאנגאנייקה, הארץ, 29 בספטמבר 1925
↑  אוצר יהלומים חדש, הארץ, 5 באוקטובר 1925
↑  במשק הולמי - יהלומי גלם מטנגניקה, הַבֹּקֶר, 11 בפברואר 1949
↑  שיא חדש בתפוקת היהלומים בטנגנייקה, הצופה, 5 באוגוסט 1959
↑  מקור לצמיגים, לחייל, 9 בנובמבר 1945
↑  ה. בן עדי, בנגב התאקלם הסיזאל, מעריב, 19 באוגוסט 1953
↑  טאנגאניקה חגגה עצמאותה, קול העם, 10 בדצמבר 1961
↑  טאנגאניקה זכתה בעצמאות, הארץ, 10 בדצמבר 1961
| האימפריה הקולוניאלית הגרמנית 1871–1919 הקיסרות הגרמנית |
| --- | --- | --- |
| אפריקה | מזרח אפריקה הגרמנית: טנגניקה, רואנדה-בורונדי, וויטולנד, משולש קיונגה דרום-מערב אפריקה הגרמנית: נמיביה מערב אפריקה הגרמנית: קמרון הגרמנית, טוגולנד |  |
| האוקיינוס השקט | גינאה החדשה הגרמנית: קייזר-ווילהמסלנד, ארכיפלג ביסמרק, איי שלמה הגרמנים, בוגנוויל, נאורו, איי מרשל הגרמנים, איי מריאנה, איי קרוליינה, מיקרונזיה, פלאו סמואה הגרמנית |  |
| סין | אזור הזיכיון במפרץ ג'יאוג'ואו, צ'ינגדאו, אזור ההשפעה בשאנדונג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80121276   WorldCat (עם LCCN): n80-121276 
בול שהונפק בתקופת השלטון הבריטי בטנגניקה
פרויקט פלורידה

| --- | --- |

 בימוי:  שון בייקר 
 הופק בידי:  Chris Bergoch, Shih-Ching Tsou, שון בייקר 
 תסריט:  שון בייקר, Chris Bergoch 
 שחקנים ראשיים:  וילם דפו Brooklynn Prince בריה וינייט מייקון בלייר קיילב לנדרי ג'ונס Christopher Rivera 
 מוזיקה:  לורן באלף 
 צילום:  Alexis Zabe 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  שירותי ADS, נטפליקס, A24, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במאי 2017 
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  Greater Orlando 
 תקופת התרחשות:  העשור השני של המאה ה-21 
 הכנסות באתר מוג'ו:   thefloridaproject
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 floridaproject.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
פרויקט פלורידה (באנגלית: The Florida Project) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2017, בבימויו של שון בייקר, שנכתב על ידיו יחד עם כריס ברגוק. הסרט מתמקד במוני, ילדה בת שש, ואמה הצעירה היילי, המתגוררות במוטל זול ליד אורלנדו, פלורידה, בסמוך לפארק השעשועים דיסניוורלד. הסרט מציג את חוויותיהם של התושבים המקומיים החיים בצל הפארק המפואר, תוך התמקדות בהרפתקאותיה של מוני וחבריה במהלך חופשת הקיץ. הסרט זכה לשבחים רבים על הצגת החיים בשולי החברה האמריקאית.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2017, והוקרן בקולנוע בארצות הברית על ידי A24 ב-6 באוקטובר 2017. הוא זכה לשבחים מצד המבקרים ששיבחו את הביצועים ואת הבימוי של בייקר; בריה וינייטה זכתה לשבחים מיוחדים על הופעתה. הופעתה של הילדה ברוקלין פרינס זיכתה אותה בפרס סרטי המבקרים עבור המבצע הצעיר הטוב ביותר, בעוד שעל וילם דפו נאמר כמי שנתן את "ההופעה הטובה ביותר שלו בזיכרון האחרון", וקיבל את ראשי השחקן המשנה הטוב ביותר באוסקר, גלובוס הזהב, פרסי SAG, פרסי בחירת המבקרים ופרסי BAFTA .
גם המועצה הלאומית לביקורת וגם מכון הסרטים האמריקאי כינו את פרויקט פלורידה כאחד מעשרת הסרטים המובילים של השנה.
עלילה

מוני, ילדה בת שש, מתגוררת עם אמה היילי במוטל זול בשם "Magic Castle" ליד אורלנדו, פלורידה, לא רחוק מדיסניוורלד. במהלך חופשת הקיץ, מוני מבלה את ימיה בהרפתקאות עם חבריה, חוקרת את סביבתה ומוצאת דרכים ליהנות למרות התנאים הכלכליים הקשים. היילי, אם חד הורית בת 22, נאבקת לספק את צרכיהן, בעוד בובי, מנהל המוטל, מנסה לשמור על הסדר ולהגן על הדיירים הצעירים. הסרט מציג את חיי היומיום של הדמויות, את האתגרים שהם מתמודדים עמם, ואת הקשר המיוחד בין מוני לאמה.
צוות השחקנים

ברוקלין פרינס – מוני, ילדה בת שש המתגוררת במוטל.
בריה וינייטה – היילי, אמה הצעירה של מוני.
וילם דפו – בובי, מנהל המוטל.
ולאריה קוטו – ג'נסי, חברתה של מוני.
כריסטופר ריברה – סקוטי, חבר של מוני.
ביקורות

הסרט "פרויקט פלורידה" זכה לשבחים רבים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 96% על סמך 329 ביקורות, עם קונצנזוס המבקרים המציין כי הסרט מציע מבט נוגע ללב על הילדות בשולי החברה, עם הופעות משחק מרשימות. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 92 מתוך 100, המבוסס על 44 ביקורות, המעיד על שבחים אוניברסליים.
בישראל, הסרט הוקרן בסינמטקים וזכה לביקורות חיוביות. באתר "סינמטק תל אביב" נכתב: "היילי בת ה-22 ובתה בת השש מוני חיות במוטל זול סמוך לכביש המהיר של אורלנדו, לא רחוק מפארק שעשועים ממוסחר ומפתה." באתר "סינמטק ירושלים" נכתב: "מוני השובבה וחבריה הילדים מעבירים את הזמן בשיטוטים בסביבת המוטל הזול שבו מתגוררות המשפחות שלהן, אי שם באורלנדו, פלורידה."
הערות שוליים

↑  Kermode, Mark (2017-11-12). "The Florida Project review – thrillingly vibrant". the Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-07-06.
↑  Hornaday, Ann (11 באוקטובר 2017). "Review | 'The Florida Project': Willem Dafoe delivers his finest performance in recent memory". The Washington Post. נבדק ב-28 בנובמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rubin, Rebecca (11 בדצמבר 2017). "Golden Globe Nominations: Complete List". Variety. Penske Business Media. נבדק ב-11 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Shape of Water leads Bafta nominations". BBC News. BBC. 9 בינואר 2018. נבדק ב-9 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "AFI Awards 2017". American Film Institute. נבדק ב-8 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gelb, Andy; Purdy, Shawn; Trager, Rachael (28 בנובמבר 2017). "National Board of Review Announces 2017 Award Winners". National Board of Review. נבדק ב-7 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  פרוייקט פלורידה | מחווה לשון בייקר, באתר סינמטק תל אביב, ‏2018-04-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLP: a0000003721862  VIAF: 1307151898607724190008   WorldCat (עם VIAF): 1307151898607724190008
שחר אדום (סרט, 1984)

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ון מיליוס 
 הופק בידי:  באז פייטסהאנס 
 תסריט:  קווין ריינולדס, ג'ון מיליוס, טוני גילרוי 
 עריכה:  תום נובל 
 שחקנים ראשיים:  פטריק סווייזי ליין סמית' Darren Dalton פרנק מק'ריי ולדק שיבל רוי ג'נסון Radames Pera Brad Savage פפה סרנה ג'ניפר גריי פאוורס בות' ליאה תומפסון כריסטופר תומאס האוול צ'ארלי שין בן ג'ונסון Ron O'Neal הארי דין סטנטון ויליאם סמית' Sam Slovick 
 מוזיקה:  בסיל פולדוריס 
 צילום:  ריק ווייט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר, יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 באוגוסט 1984 
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סיפור התבגרות, סרט מלחמה, סרט אסונות, סרט מתח, סרט תעמולה, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  קולורדו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   reddawn
 דף הסרט ב־IMDb
 
שחר אדום (באנגלית: Red Dawn) הוא סרט פעולה-מלחמה אמריקאי משנת 1984, בבימויו של ג'ון מיליוס ולפי תסריט שכתב יחד עם קווין ריינולדס. הסרט מתאר מציאות חלופית בה מתרחשת מלחמת עולם שלישית כאשר ברית המועצות ובעלות בריתה פולשות לארצות הברית, וקבוצת בני נוער בעיירה קטנה בקולורדו יוצאת למאבק גרילה עיקש נגד הפולשים.
הסרט בכיכובם של פטריק סווייזי, צ'ארלי שין, סי. תומאס האוול, ליאה תומפסון, ג'ניפר גריי, הארי דין סטנטון, בן ג'ונסון, ויליאם סמית ופאוורס בות'. שחר אדום נחשב לאחד מסרטי הפעולה האייקוניים של שנות ה-80 בשל האווירה הפרנואידית שהוא משדר על רקע המלחמה הקרה, כמו גם בשל סצנות האקשן האינטנסיביות שלו.
בעת יציאתו, הסרט עורר מחלוקת בשל האלימות הגרפית שבו ונכלל בספר השיאים של גינס כ"סרט האלים ביותר לשנת 1984" בשל מספר מקרי המוות המוצגים בו. עם זאת, הוא זכה להצלחה מסחרית עם הכנסות של 38.3 מיליון דולר מול תקציב הפקה של 17 מיליון דולר.
עלילה

באמצע שנות ה-80, מלחמה גרעינית קרבה בין ארצות הברית לברית המועצות מתפתחת למתקפה קונבנציונלית על אדמת אמריקה. פלישה מפתיעה של כוחות סובייטיים, קובניים וניקרגואים מתרחשת בדרום ארצות הברית ובמערבה.
בעיירה קטנה בקולורדו, קבוצת תלמידי תיכון מצליחה להימלט להרים לפני שנופלים בשבי הכובשים הקומוניסטים. בראשם עומדים האחים ג'ד ומאט אקרט, שמארגנים כוח התנגדות קטן המכונה "הוולברינים" (על שם קבוצת הפוטבול של בית ספרם). חמושים בנשק שלקחו מחנויות מקומיות ובכוח רצון עז, הם מתחילים לנהל לוחמת גרילה אכזרית נגד הפולשים, תוקפים שיירות צבאיות ומבצעים מארבים קטלניים.
עם הזמן, חלק מחברי הקבוצה נהרגים או נשבים, אך הנותרים ממשיכים להילחם, ופעולותיהם מסייעות למאמץ המלחמתי הכללי של הצבא האמריקאי. לקראת סוף הסרט, ג'ד ומאט מקריבים את עצמם בקרב אחרון, בעוד שארית הלוחמים שורדת ונמלטת להמשך ההתנגדות. הסרט מסתיים בנימה פטריוטית, כאשר גלעד לזכר הלוחמים עומד כסמל לגבורה מול הפולשים.
צוות השחקנים

פטריק סווייזי – ג'ד אקרט, מנהיג קבוצת ההתנגדות.
צ'ארלי שין – מאט אקרט, אחיו הצעיר של ג'ד ולוחם אמיץ.
סי. תומאס האוול – רוברט מוריסון, אחד הלוחמים הצעירים הקשוחים.
לי תומפסון – אריקה מייסון, נערה שמצטרפת למאבק והופכת ללוחמת מנוסה.
ג'ניפר גריי – טוני מייסון, אחותה של אריקה ולוחמת נועזת.
הארי דין סטנטון – מר אקרט, אביהם של ג'ד ומאט, שנשבה על ידי הכוחות הפולשים.
פאוורס בות' – טאנר, טייס קרב אמריקאי שנורה והופך למנטור עבור הוולברינים.
רון או'ניל – קולונל בלה, מפקד הכוחות הקובניים שמנסה לדכא את ההתקוממות.
ויליאם סמית – גנרל בריצ'נקו, המפקד הסובייטי הבכיר בפלישה.
ביקורות

שחר אדום קיבל ביקורות מעורבות בעת יציאתו. באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיק בציון של 46% בהתבסס על 41 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מספק רגעי אקשן חזקים ומתח אינטנסיבי, אך עלילתו נשענת על פטריוטיות מוגזמת ודמויות שטחיות." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 53 מתוך 100, המבוסס על 13 ביקורות, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
עדי סטג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1925 ניז'ני וורוטה, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  11 באפריל 2021 (בגיל 96) הרובע השלושה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Adolphe Steg 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  הוספיטלייה סן ז'רבה  תיכון וולטר 
 פרסים והוקרה:  קצין בכיר בלגיון הכבוד  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים  הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אתונה 
 
עדי סטג (בצרפתית:Adolphe Steg ‏ 27 בינואר 1925 –11 באפריל 2021) היה אורולוג צרפתי יליד צ'כוסלובקיה וניצול שואה, ששימש כנשיא "קריף", ארגון גג של הארגונים היהודיים בצרפת, בשנים 1970–1974 ונשיא "כל ישראל חברים" בשנים 1985–2011.
ביוגרפיה

סטג נולד ב-27 בינואר 1925 בצ'כוסלובקיה למשפחה יהודית אורתודוקסית. אביו, מרדכי סטג, נולד ב-19 באפריל 1895 בביסטרה, אוסטריה-הונגריה, ועבר עם משפחתו לפריז ב-1928. למרדכי נולדו שלושה ילדים עם אשתו פייגה: אדולף, ביתיה ורחל. המשפחה התיישבה ברובע ה-12. הוא למד בבית ספר תיכון וולטר.
אביו של סטג, מרדכי, שנקרא מרטין כדי להימנע מזיהוי כיהודי, נכלא במחנה המעצר בון לה רולנד. לאחר מכן הוא גורש לאושוויץ במסגרת שיירה מס' 5 ב-28 ביוני 1942.
מרטין שרד את הגירוש ובהמשך חזר לפריז. עדי, כתלמיד תיכון נשא טלאי צהוב כנדרש מיהודים המתגוררים בשטח הכיבוש הגרמני. הוא נמלט ממבצע גירוש היהודים מפריז ב-16 ביולי 1942 עם מסמכים מזויפים, ובזכות מבריח, הצליח לחצות את לאזור החופשי בדרום צרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, סטג למד רפואה בבית החולים קוצ'ין בפריז, ושימש כראש המחלקה האורולוגית בבית החולים, ומילא את התפקיד מ-1976 עד 1990. הוא נבחר לנשיא האגודה הצרפתית לאורולוגיה ב-1986, כיהן כנשיא האיגוד הצרפתי לאורולוגיה בין השנים 1987 ל-1989,  והיה המזכיר הכללי של האיגוד האירופי לאורולוגיה בין השנים 1984 ל-1992.  הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לכירורגיה ב-1981 והצטרף לאקדמיה הלאומית לרפואה ב-24 באוקטובר 2000.  הוא ניתח את סרטן הערמונית של הנשיא פרנסואה מיטראן מ-1992 עד 1994.
בנוסף לקריירה הרפואית שלו, שימש סטג תפקידים רבים בקהילה היהודית. הוא היה נשיא אגף פריז של "איגוד הסטודנטים היהודים הצרפתים" וסגן נשיא האיגוד העולמי של הסטודנטים היהודים. הוא היה נשיא הקריף מ-1970 עד 1974, ונשיא "כל ישראל חברים" מ-1985 עד 2011. היה פעיל במאבק למען יהודי ברית המועצות.
חיים אישיים

סטג היה נשוי לג'ילברטה ניסים,  גינקולוגית וחברה לשעבר בהתנגדות הצרפתית. נולדו להם שני בנים .
אחותו, ביטיה (1926–2020), התגוררה בירושלים. אחותו השנייה, רחל (1923–2009) התגוררה בחיפה. אחיו הבכור, אנרי (1922–2016), התגורר בפריז והיה חבר פעיל במחתרת הצרפתית ובליגה הבינלאומית נגד גזענות ואנטישמיות .
אדולף סטג נפטר ב-12 באפריל 2021 בגיל 96.
פרסים והוקרה

קצין של לגיון הכבוד (2000)
הצלב הגדול של ה־Ordre National du Mérite (2006)
דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2001)