stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
תקנים > יישומים נוספים

כחלק ממערכת הכבישים המהירים הלאומית, מערכת הכבישים הבין-מדינתיים משפרת את יכולת הניידות של יחידות צבאיות מ/אל שדות תעופה, בסיסים ימיים, מסופי רכבת ובסיסים צבאיים. בנוסף, מערכת הכבישים הבין-מדינתיים מקשרת לכבישים אחרים המהווים חלק מרשת הכבישים המהירים האסטרטגיים, מערכת של כבישים שהוגדרו כ"חיוניים" על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
כמו כן, המערכת סייעה בפינוי תושבים המתגוררים בחזית ההוריקנים ואסונות טבע נוספים. הדרך למקסם את הספק התנועה היוצא ממקום מסוים הוא להפוך את כיוון הזרם בנתיבים הנכנסים לכיוון יציאה, כך שהנתיבים כולם יהיו בכיוון יציאה. נוהל זה, הנקרא "היפוך הנתיב הנגדי" (Contraflow lane reversal), הופעל מספר פעמים בעת סופות הוריקן. לאחר המחאה הציבורית על חוסר היעילות בפינוי התושבים מדרום לואיזיאנה קודם להתקרבותו של הוריקן ג'ורג' בספטמבר 1998, הוחלט על נוהל זה. בשנת 1999, הופעל הנוהל בכביש בין-מדינתי 16 העובר בעיר סוואנה, ג'ורג'יה, ובכביש בין-מדינתי 26 העובר בעיר צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, לפני התקרבותו של הוריקן פלויד, והניב תוצאות מעורבות.
בשנת 2004, הופעל נוהל זה באזור של טמפה, פלורידה, לפני התקרבותו של הוריקן צ'רלי, ובאזור חוף המפרץ לפני התקרבותו של הוריקן איוון; אך למרות הנוהל, זמן משך הפינוי לא ירד לעומת פינויים קודמים, והחל תהליך של הסקת מסקנות ממבצעי הפינוי הקודמים בהם הופעל הנוהל. כתוצאה מכך, הפינוי של העיר ניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 2005, לפני התקרבותו של הוריקן קתרינה התבצע בצורה יעילה יותר.
אגדה אורבנית נפוצה גורסת כי על כל מייל בודד מתוך 5 מיילים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, להיות שטוח ובנוי ישר, על מנת שיוכל לשמש כמסלול המראה בעת מלחמה. אך בניגוד לאמונה רווחת זו, הכבישים הבין-מדינתיים אינם מתוכננים לשמש כמסלולי המראה.
שיטת המספור > כבישים ראשיים (במדינות הרציפות)

תוכנית המספור של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים פותחה בשנת 1957 על ידי ההתאחדות האמריקאית של פקידי התחבורה וכבישי המדינות (AASHTO). מדיניות המספור הנוכחית של ההתאחדות התקבלה ב-10 באוגוסט 1973. בתוך ארצות הברית הקונטיננטלית, ב-48 המדינות הרציפות שלה, הכבישים הבין-מדינתיים הבסיסיים (primary Interstates, או הראשיים - main line Interstates) הם בעלי מספרים הקטנים מ-100.
על פי תוכנית המספור, כבישי הרוחב (מזרח-מערב) נושאים מספרים זוגיים, ואילו כבישי האורך (צפון-דרום) נושאים מספרים אי-זוגיים. נתיבים בעלי מספר אי-זוגי ממוספרים בסדר עולה ממערב למזרח, ונתיבים בעלי מספר זוגי ממוספרים בסדר עולה מדרום לצפון (כדי למנוע בלבול עם מערכת הכבישים המהירים של ארצות הברית, שהם ממוספרים ממזרח למערב ומצפון לדרום), על אף שישנם חריגים לשני הכללים במספר מקומות. נתיבים בעלי מספרים המתחלקים ב-5, יועדו להיות עורקי תנועה ראשיים למרחקים ארוכים. כבישי האורך הבין-מדינתיים הראשיים (צפון-דרום) ממוספרים בסדר עולה מכביש בין-מדינתי 5 שבין קנדה ומקסיקו לאורך החוף המערבי ועד לכביש בין-מדינתי 95 שבין קנדה ומיאמי לאורך החוף המזרחי. כבישי הרוחב הבין-מדינתיים הראשיים (מערב-מזרח) ממוספרים בסדר עולה מכביש בין-מדינתי 10 המקשר בין סנטה מוניקה, קליפורניה וג'קסונוויל, פלורידה, ועד לכביש בין-מדינתי 90 המקשר בין סיאטל, וושינגטון ובוסטון, מסצ'וסטס, כאשר ישנם שני חריגים: אין כבישים בין-מדינתיים במספרים 50 ו-60, וזאת משום שכבישים בעלי מספרים אלו יעברו דרך מדינות בהן ישנם כבישים מהירים בעלי אותו המספר, דבר שאיננו אפשרי על פי קווי היסוד של מנהל הכבישים המהירים.
ישנם מספרים בעלי שתי ספרות הנחלקים בין מקטעי כבישים בקצוות שונים של המדינה (כבישים מספר 69, 74, 76, 84, 86 ו-88). הסיבה לכך, לפחות אצל חלקם, היא השינוי בשיטת המספור כתוצאה מאימוץ מדיניות חדשה בשנת 1973. קודם לכן, הייצוג של נתיבים בין-מדינתיים ארוכים כלל סיומת אות לאחר המספר; למשל, הכביש הבין-מדינתי המערבי 84 נקרא אז "כביש בין-מדינתי מספר 80N", זאת משום שהיה צפוני ("N" מייצג "North", צפון) לכביש בין-מדינתי מספר 80. אך המדיניות החדשה גורסת כי, "לא יאומצו מספרים חדשים מחולקים (כמו למשל, "כביש בין-מדינתי 35W" ו"כביש בין-מדינתי 35E" וכו')". בנוסף, המדיניות החדשה ממליצה להחליף את המספרים המחולקים הישנים מהר ככל האפשר; למרות זאת, הכבישים הבין-מדינתיים מספר 35W ו-35E עודם קיימים בטקסס, וכן הכבישים הבין-מדינתיים מספר 35W ו-35E במינסוטה. בנוסף, על פי דרישות של הקונגרס, שלושה מקטעים של כביש בין-מדינתי מספר 69 בדרום טקסס ייחנכו בעתיד, 69E, 69W ו-69C (כאשר "C" מייצג "Central", מרכז).
על פי המדיניות של AASHTO, ניתן לאפשר לכביש מסוים לשאת, בה בעת, מספרים שונים על מנת להבטיח את הרציפות בין נקודות שליטה ראשיות. לדוגמה, כביש בין-מדינתי 75 וכביש בין-מדינתי 85 חולקים כביש משותף באטלנטה; קטע משותף זה, 11.9 ק"מ אורכו, הנקרא מחבר הדאונטאון (Downtown Connector) משמש הן את הכביש הבין-מדינתי מספר 75 והן את 85. כמו כן, על פי המדיניות של AASHTO, חפיפה בין הכבישים הבין-מדינתיים לבין מערכת הכבישים המהירים גם היא מותרת, אם אורכו של המקטע המשותף הוא סביר.
שיטת המספור > כבישי עזר (במדינות הרציפות)

כבישי העזר הבין-מדינתיים הם כבישים המופיעים ככבישי מעקף, כבישי טבעת או בצורת שלוחה, המשרתים בעיקר את האזורים העירוניים. סוגים אלה של כבישים בין-מדינתיים מצוינים במספרים בעלי שלוש ספרות, כאשר הספרה התחילית משתנה מכביש עזר אחד לכביש עזר אחר, ומחוברת לשתי הספרות של כביש האב הראשי אליו הן מחוברות. למשל, מכביש בין-מדינתי 10 המחבר בין פלורידה וקליפורניה יוצאים שמונה כבישי עזר, המצוינים במספרים 110, 210, 310 וכן הלאה (ראו תרשים). כבישי שלוחות יוצאים מכביש האב שלהם אך אינם חוזרים, כלומר מחוברים בצד אחד; כבישים אלו מקבלים ספרות תחיליות אי-זוגיות. כבישי טבעת וכבישי מעקף חוזרים לכביש האב שלהם, כלומר מחוברים אליו משני צדדים, ומקבלים ספרות תחיליות זוגיות. בגלל מספרם הגדול של נתיבים כאלו, ייתכן כי כבישי עזר שונים לאורך הכביש הבין-מדינתי הראשי, במדינות שונות, יקבלו את אותו המספר, אך לעולם לא ישמש אותו המספר לשני כבישים שונים (בין-מדינתיים) באותה המדינה. לדוגמה, הן בטקסס והן בלואיזיאנה קיים כביש הנושא את השם כביש בין מדינתי 610.
שיטת המספור > אלסקה, הוואי ופוארטו ריקו

מערכת הכבישים הבין-מדינתיים קיימת גם באלסקה, הוואי ובפוארטו ריקו, על אף שאין קשרים יבשתיים ישירים בינם לבין שאר מדינות ארצות הברית.
הכבישים הבין-מדינתיים בהוואי מתרכזים כולם באי אואהו, שהוא האי המאוכלס ביותר בהוואי, ונושאים תחילית H. ישנם בהוואי שלושה נתיבים ראשיים, בעלי ספרה אחת (H-1, H-2 ו-H-3), וכן כביש עזר יחיד (H-201). כבישים אלו מקשרים בין מספר בסיסים של חיל האוויר והצי האמריקני, כמו גם בין הערים החשובות והעיירות הפזורות באואהו.
הכבישים הבין-מדינתיים של אלסקה ופוארטו ריקו נושאים תחיליות A ו-PR, בהתאמה. בפועל, הכבישים באלסקה ובפוארטו ריקו נקראים בכינויים המקומיים שלהם ולא במספרים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. יתר על כן, כבישים אלו כלל לא תוכננו ונבנו בהתאם לתקנים הרשמיים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
שיטת המספור > כבישי עסקים

AASHTO הגדירה קטגוריה נוספת של כבישים מיוחדים, הנבדלים מהכבישים הראשיים ומכבישי העזר. כבישים אלו אינם מחויבים בציות לתקנים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, אך למרות זאת יכולים להיות מאושרים על ידי ההתאחדות. מדיניות סימון כבישי העסקים זהה הן במערכת הכבישים הבין-מדינתיים והן במערכת הכבישים המהירים של ארצות הברית.
קיימים שני סוגים של כבישי עסקים: "לולאות עסקים" (Business Loops; כבישי עסקים המחוברים בשני הקצוות לכביש האב) ושלוחות עסקים (Business Spurs; כבישי עסקים המחוברים בצד אחד בלבד לכביש האב). כביש העסקים חוצה לרוב את הדרך הראשית של הדאונטאון של העיר, או אזורי עסקים מרכזיים אחרים. ישנן ערים בהן קיימים מספר כבישי עסקים המחוברים לכביש הבין-מדינתי, והדבר תלוי במספר הכבישים הבין-מדינתיים העוברים בקרבת העיר ובמספר אזורי העסקים הקיימים בה.
מימון ואחזקה

הכבישים הבין-מדינתיים נמצאים בבעלות המדינה בה הם בנויים. החלק האחרון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים שנכנס לבעלות פדרלית הוא גשר וודרו וילסון בכביש הטבעת של וושינגטון די. סי. (הבין-מדינתי 49). עבודת חידוש הגשר הושלמה ב-2009, והוא בבעלות משותפת של מדינות מרילנד ווירג'יניה. באופן כללי, משרד התחבורה של כל מדינה הוא האחראי לתחזוקת הכבישים. אך יש גם מקטעי כביש המתוחזקים והנמצאים בבעלותן של רשויות מקומיות.
בערך 70% מעלויות הבנייה והאחזקה של הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית משולמים ממיסים שמשלמים המשתמשים, בעיקר מהמס על הדלק הנגבה על ידי השלטונות המקומיים, שלטונות המדינה והשלטונות הפדרליים. חלק קטן בהרבה מהעלויות משולם מדמי אגרה הנגבים בכבישי האגרה ובגשרים. קרן הנאמנות לכבישים מהירים, שנוסדה לאחר חקיקת חוק מיסוי הכבישים המהירים (Highway Revenue Act) ב-1956, קבעה את המס על הדלק ל-3 סנט לגלון בנזין. בשנת 1993 כבר הגיע המס ל-18.4 סנט לגלון בנזין, ושיעור מס זה נשאר עד היום. שאר העלויות ממומנות בעזרת איגרות חוב, מסי רכוש ייעודיים ומיסים אחרים.
כאשר התרחבו הפרוורים בארצות הברית, העלויות הכרוכות באחזקת התשתיות של הכבישים המהירים גדלו אף הם, והותירו מעט מאוד יכולת לבניית כבישים בין-מדינתיים חדשים. הדבר הוביל לשגשוג מהיר של כבישי האגרה כשיטה החדשה של בניית כבישים מהירים באזורים הפרוורים. כמו כן, ישנם כבישים בין-מדינתיים המתוחזקים באופן פרטי (לדוגמה, חברת VMS היא האחראית על אחזקת כביש בין-מדינתי 35 בטקסס) במטרה להפחית את עלויות האחזקה וכך לאפשר למשרדי התחבורה במדינות השונות להתרכז באזורים בעלי צמיחה מהירה. חלקים ממערכת הכבישים הבין-מדינתיים יהפכו לכבישי אגרה בעתיד, במטרה להפחית את עלויות האחזקה.
מימון ואחזקה > כבישי אגרה בין-מדינתיים

4,700 ק"מ (בקירוב) של כבישי אגרה כלולים במערכת הכבישים הבין-מדינתיים. רבים מכבישי האגרה כבר היו קיימים או בבנייה בעת שנוסדה מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, ובתחילה החוק הפדרלי אסר את גביית האגרה בכבישים הבין-מדינתיים. מאחר שכבישים מהירים אלו קישרו ביעילות חלקים שונים של המערכת, הם הוכרזו ככבישים בין-מדינתיים. הקונגרס החליט שיהיה זה יקר מדי לבנות כבישים בין-מדינתיים חינמיים במקביל לכבישי האגרה הקיימים, אך גם לא רצה להפוך אותם לכבישים חינמיים, מאותה הסיבה - יהיה זה יקר מדי לתגמל את בעלי איגרות החוב שמימנו את כבישי האגרה הללו. כך, כבישי האגרה הצטרפו למערכת הכבישים הבין-מדינתיים והמשיכו לשמש כבישי אגרה, בעוד האיסור על כבישים בין-מדינתיים אחרים לגבות אגרה ממשיך לחול.
כבישי אגרה בין-מדינתיים הורשו להמשיך ולגבות אגרה על השימוש בהם, אך נפסלו מלקבל מימון פדרלי לאחזקתם ופיתוחם. המדיניות לגבי גביית אגרה בכבישים בין-מדינתיים שונתה מאז, ומנהל הכבישים המהירים הפדרלי התיר למספר מדינות לגבות אגרה בכבישים בין-מדינתיים קיימים. סעיף חדש שהוכנס ב-2009 למדריך התקני השליטה התעבורתיים האחידים (Manual on Uniform Traffic Control Devices), מסמך המונפק על ידי מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומפרט את התקנים המחייבים של תמרורים, סימוני תנועה בכביש ורמזורים, קובע כי שלט האגרה בכביש הבין-מדינתי יהיה שחור-על-גבי-צהוב, כאשר הכיתוב "אגרה" (TOLL) בשחור יהיה על רקע צהוב, וכי על שלט האגרה להיות ממוקם מעל סימון מספר הכביש הבין-מדינתי.
בשנת 2005 עבר בקונגרס חוק הידוע בשם SAFETEA-LU, שנחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש, המעודד את המדינות השונות לבנות כבישים בין-מדינתיים חדשים באמצעות "שיטות מימון חדשניות". החוק הקל על המדינות בבניית כבישים בין-מדינתיים ככבישי אגרה למרות המגבלות שנקבעו, או באמצעות משרדים ממשלתיים או באמצעות שותפויות ציבוריות-פרטיות. מכל מקום, החוק פינה את מקומו לחוק MAP-21, שנחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב-6 ביולי 2012, האוסר על גביית אגרה בכבישים בין-מדינתיים חינמיים קיימים, ומתיר את הגבייה רק בכבישים חדשים.
שילוט

הכבישים הבין-מדינתיים מסומנים במספר המופיע על תמרור בצבע אדום, לבן וכחול. צבעים אלו נבחרו במכוון, משום שהם הצבעים המרכיבים את דגל ארצות הברית. בעיצוב המקורי, שם המדינה הופיע מעל מספר הכביש, אבל במדינות רבות נותר שטח זה ריק כיום. בדרך כלל גובהו של השלט עצמו הוא 91 ס"מ, ורוחבו: לשלטי הכבישים הראשיים - 91 ס"מ, לכבישי העזר - 110 ס"מ.
כבישי עסקים בין-מדינתיים (מחוברים בשני הקצוות לכביש האב) ושלוחות עסקים (מחוברים בצד אחד בלבד לכביש האב) משתמשים במגן מיוחד, כאשר הצבע הירוק מחליף את הצבעים כחול ואדום, המילה "עסקים" (BUSINESS) באה במקום המילה "הבין-מדינתי" (INTERSTATE), והמילה "שלוחה" (SPUR) או "לולאה" (LOOP; "לולאת עסקים") ממוקמים לרוב מעל המספר. המגן הירוק משמש לסימון הנתיב הראשי העובר דרך אזור העסקים המרכזי של העיר, ומחבר את כביש הבין-מדינתי בקצה אחד (שלוחה) או בשני הקצוות (לולאה) של כביש העסקים.
במהלך השנים השתנה עיצוב המגן של הכבישים הבין-מדינתיים. בשנת 1957, בסיום תחרות בה הוצעו 100 עיצובים שונים, התקבל המגן שעוצב על ידי ריצ'רד אוליבר ממחלקת התחבורה של טקסס; באותו הזמן, צבע המגן היה כחול כהה, ורוחבו היה רק 43 ס"מ. תקני סימון הכבישים הבין-מדינתיים במדריך התקני השליטה התעבורתיים האחידים (MUTCD) שינו את עיצוב המגן שוב במהדורות של 1961, 1971 ו-1978.
סטטיסטיקה

גובה:
הגבוה ביותר: 3,401 מטר: כביש בין-מדינתי 70 בחלק העובר במנהרת אייזנהאואר שבקו פרשת המים בהרי הרוקי, קולורדו.
הנמוך ביותר: 31- מטר: כביש בין-מדינתי 95 בחלק העובר במנהרת פורט מקהנרי, מתחת לנמל בולטימור.
אורך:
הארוך ביותר (מזרח-מערב): 4,861.09 ק"מ: כביש בין-מדינתי 90, מבוסטון, מסצ'וסטס לסיאטל, וושינגטון.
הארוך ביותר (צפון-דרום): 3,090 ק"מ: כביש בין-מדינתי 95, מהאולטוק, מיין למיאמי, פלורידה.
הקצר ביותר (כבישים ראשיים): 19.75 ק"מ: כביש בין-מדינתי 73, מחבר את הערים אמרי וגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית.
מקטע הכביש החופף הארוך ביותר: 448 ק"מ: מקטע הכביש שבין גארי, אינדיאנה לאליריה, אוהיו משותף לכביש בין-מדינתי 80 ולכביש בין-מדינתי 90.
נפח תנועה:
הכביש העמוס ביותר: 374,000 כלי רכב ליום: כביש בין-מדינתי 405 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מדינות:
הכביש העובר במספר המדינות הרב ביותר: 15 מדינות כולל וושינגטון די. סי.: כביש בין-מדינתי 95 עובר במדינות פלורידה, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית, וירג'יניה, וושינגטון די. סי., מרילנד, דלאוור, פנסילבניה, ניו ג'רזי, ניו יורק, קונטיקט, רוד איילנד, מסצ'וסטס, ניו המפשייר ומיין.
המדינה בה עוברים המספר הרב ביותר של כבישים בין-מדינתיים: ניו יורק: 29 כבישים בין-מדינתיים שונים, באורך כולל של 2,695.22 ק"מ.
המדינה בה קיים האורך הכולל הגבוה ביותר של כבישים בין-מדינתיים: טקסס, באורך כולל של 5,203.73 ק"מ, ב-17 כבישים בין-מדינתיים שונים.
לקריאה נוספת

Browning, Edgar A (2011). Roadbuilding Construction Equipment at Work: Building the Interstate Highways through New England's Green Mountains. Icongrafix. ISBN 978-1-58388-277-1.
Friedlaender, Ann Fetter (1965). The Interstate Highway System. A Study in Public Investment. Amsterdam: North-Holland Publishing. OCLC 498010.
Hanlon, Martin D. (1997). You Can Get There from Here: How the Interstate Highways Transformed America. New York: Basingstoke. ISBN 978-0-312-12909-5.
Lewis, Tom (1997). Divided Highways: Building the Interstate Highways, Transforming American Life. Viking. ISBN 978-0-670-86627-4.
Lichter, Daniel T.; Fuguitt, Glenn V. (December 1980). "Demographic Response to Transportation Innovation: The Case of the Interstate Highway". Social Forces 59 (2): 492–512. JSTOR 2578033.
McNichol, Dan (2006). The Roads that Built America: The Incredible Story of the U.S. Interstate System. New York : Sterling Publishers. ISBN 978-1-4027-3468-7.
משולם בן יעקב מלוניל

| --- | --- |
 מקום פעילות:  נרבונא
 פטירה:  1170 
 תקופת הפעילות:  ?–1170 
 השתייכות:  ראשונים
 תלמידיו:  הראב"ד, רב זרחיה הלוי (הרז"ה).
 חיבוריו:  פירוש לתרי"ג מצוות, ספר "איסור משהו בדיני איסור והיתר" (תלמידו הראב"ד חיבר ספר בשם דומה), "חיבור במוסר מחולק לשערים", תשובות לחכמי דורו, ועוד.
 
רבי משולם בן יעקב הכהן מלוניל (או רבינו משולם הכהן; נפטר ב-1170) היה מגדולי חכמי פרובנס בצרפת. לפי תיאוריו של רבי בנימין מטודלה, היו בניו של רבי משולם בן יעקב מלוניל עשירים וחכמים, וגם הוא עצמו היה עשיר מאוד והחזיק בית מדרש גדול ומפורסם מאוד. סביב משפחה זו התרכזו "חכמי לוניל", שפרסמה את לוניל כמרכז תרבותי תורני חשוב.
קורות חייו

משולם בן יעקב מלוניל היה מגדולי חכמי ההוראה בפרובאנס ובדרום צרפת. הוא חי במאה ה-12 ונראה שנפטר בשנת 1170. הנוסע רבי בנימין מטודלה פגש בו בעת ששהה בלוניל בסביבות שנת 1159 והוא מציין אותו ואת חמשת בניו. משולם בן יעקב היה בן תקופתו של רבי יצחק בן מרואן הלוי מנרבונה.
משולם בן יעקב היה רב וחבר לראב"ד ובנו אהרון יצא להגנת הרמב"ם מול רבי מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה. בניו המשיכו את דרכו. הוא חיבר הרבה ספרים המוזכרים בפירושים שונים אם כי בימינו מצוי רק אחד מהם "איסור משהו" בדיני כשרות. הוא פעל ביחד עם רבי יהודה אבן תיבון. היה מורו של הראב"ד השלישי בעל ההשגות. בנו, אשר, היה חכם ידוע בפני עצמו.
משפחתו וצאצאיו

לר' משולם מלוניל נולדו חמישה בנים: יוסף, יצחק, יעקב, אהרן ורבי אשר (מכונה הרא"ש מלוניל, ואשר כונה על ידי רבי בנימין מטודלה רבי אשר הפרוש) - חיבר הלכות יום טוב. נכד בנו רבי יוסף הוא אבא מארי הירחי.
חתנו של רבי משולם היה רבי משה ב"ר יהודה, אביו של רבי משולם מבדרש בעל ספר ההשלמה.
לקריאה נוספת

אפרים קופפר, ספר "איסור-משהו" השלם לר’ משלם ב"ר יעקב מלוניל , קובץ על יד יא, ב (תשמט) 63-107
אוצר הגדולים אלופי יעקב, ערך תשע"א דפים 176–179
הערות שוליים

↑  אם כי פרופ' ישראל מ' תא-שמע, בספרו "רבי זרחיה הלוי-בעל המאור ובני חוגו" עמ' 55, מציין כי נפטר ב-1160.
↑  רבי משה אלשקר, שו"ת מהר"ם אל אשקר, סימן קי"ז, באתר היברובוקס: ”ומי שרוצה לעמוד על אמתתן של דברים יעיין באיגרת ששלח רבי' אהרן בן הרב רבינו משולם ז"ל מלוניל אל הרמ"ה ז"ל ויראה איך סתר כל דבריו בהחלט ומחא ליה מאה עוכלי בעוכלא.”
↑  מבוא לספר ההשלמה באתר HebrewBooks
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012493075405171  VIAF: 359169929733269380000   WorldCat (עם VIAF): 359169929733269380000 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משרד ההגנה (מיאנמר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  מיאנמר 
 תחום שיפוט:  מיאנמר 
 תאריך הקמה:  1 באוגוסט 1947
 ממשלה:  ממשלת מיאנמר
 שר:  מיה טון או
 תאריך כניסה:  1 בפברואר 2021
 מטה מרכזי:  נייפידאו 
 www.mod.gov.mm
 
משרד ההגנה (בבורמזית: ကာကွယ်ရေးဝန်ကြီးဌာန) הוא משרד בממשלת מיאנמר האחראי על יישום מדיניות הביטחון של מיאנמר. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הטטמדאו (צבא מיאנמר) ועל גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות למנהיג המדינה. במיאנמר, תפקיד שר ההגנה הוא צבאי ולא פוליטי. שר ההגנה הוא גנרל שנבחר לתפקידו בידי ראש המדינה.
בימים כתיקונם מפקד שירותי ההגנה כפוף ישירות לשר ההגנה. עם זאת, מאז 2021 נמצאת מיאנמר תחת משטר צבאי, ומפקד שירותי ההגנה מין אונג הלינג משמש כמנהיג המדינה. ב-1 בפברואר 2021 הוא מינה את הגנרל מיה טון או לתפקיד שר ההגנה.
משרד ההגנה (מונטנגרו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  מונטנגרו 
 תחום שיפוט:  מונטנגרו 
 תאריך הקמה:  20 במרץ 1879
 ממשלה:  ממשלת מונטנגרו
 שר:  פיליפ אדז'יץ'
 תאריך כניסה:  21 באוקטובר 2022
 www.gov.me/odbrana/
 
משרד ההגנה (במונטנגרית: Министарство одбране או בראשי תיבות: МОЦГ) הוא משרד בממשלה המונטנגרית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של מונטנגרו. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של מונטנגרו, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא מונטנגרו המשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
ב-20 במרץ 1879 נוסד בנסיכות מונטנגרו משרד ההגנה אשר טיפל בענייני הביטחון השוטף של הנסיכות. המשרד אוחד לתוך משרד ההגנה היוגוסלבי ב-1918. ב-1991, לנוכח פרישתן של קרואטיה, סלובניה, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה מהאיחוד היוגוסלבי, ורק סרביה ומונטנגרו נותרו במדינה שעדיין נקראה "יוגוסלביה" וקיבלה כעת חוקה חדשה. ב-2006 נפרדו סרביה ומונטנגרו.
פיליפ אדז'יץ' ממפלגת הפעולה הרפורמיסטית המאוחדת מכהן כשר ההגנה מאז 21 באוקטובר 2022.
מרגרט נילסון ארמסטרונג

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1867 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 ביולי 1944 (בגיל 76) 
 תקופת הפעילות:  מ-1890 
 תחום יצירה:  עיצוב, איור, רומן 
 יצירות ידועות:  Field Book of Western Wild Flowers 
 
מרגרט נילסון ארמסטרונג (באנגלית: Margaret Neilson Armstrong‏: 1867 – 1944) הייתה מעצבת, מאיירת וסופרת אמריקאית. היא ידועה בעיקר בעיצובי כריכות הספרים שלה בסגנון אר נובו. היא כתבה ואיירה גם את המדריך המקיף הראשון לפרחי הבר במערב ארצות הברית (1915). בחייה המאוחרים כתבה רומני מסתורין וביוגרפיות.
ביוגרפיה

מרגרט נילסון ארמסטרונג נולדה ב־24 בספטמבר 1867, בניו יורק. היא בתו של הדיפלומט ואמן הויטראז'ים האמריקאי מייטלנד ארמסטרונג, שהיה צאצא של פיטר סטויבסנט. נילסון ארמסטרונג היא אחייניתו של המילטון פיש. בין ששת אחיה היו הלן מייטלנד ארמסטרונג (1869–1948), שהלכה בעקבות אביה והפכה לאמנית ויטראז', והמילטון פיש ארמסטרונג, עורך מגזינים.
היא החלה את דרכה כמעצבת בשנות ה־80 של המאה ה־19, עבדה בתחילה אצל א.סי מק'קלורג ובהמשך גם אצל מו"לים אחרים. היא עיצבה יותר מ־270 עטיפות ספרים וכריכות ספרים, כמחצית מהן מיועדות לסקריבנר. היא עבדה בסגנון ארט נובו והעדיפה מוטיבים הקשורים לצמחים, צבעים עזים, עיטורי זהב ולעיתים קרובות עיצובים מעט א־סימטריים, שילוב יוצא דופן שעזר להבחין בינה לבני דורה. בין הסופרים שעיצבה עבורם כריכות נמנים פרנסס הודג'סון ברנט, פלורנס ל. ברקלי, ג'ורג' וושינגטון צ'ארלס דיקנס, פול לורנס דנבר, רוברט לואיס סטיבנסון, הנרי ואן דייק ומרטל ריד. היא כונתה "מעצבת הספרים האמריקאית היצרנית והישגית ביותר בשנות ה־90 ותחילת המאה ה־20".
ארמסטרונג זנחה את עיצוב כריכת הספרים בסביבות 1913 כאשר צורת הכריכה השתנתה ונכנסו לאופנה כריכות מבד ופנתה לכתיבת ספרים משלה.
היא הייתה חובבת טבע מושבעת והתעניינה בבוטניקה ובעיקר בפרחי בר. בין השנים 1911–1914 היא נסעה ברחבי מערב ארצות הברית וקנדה, והפכה לאחת הנשים הראשונות שהגיעו לתחתית הגרנד קניון. היא גילתה שם כמה מיני פרחים שטרם זוהו על ידי בוטנאים.
היא פירטה על אותם מינים ועוד רבים אחרים במדריך פרחי הבר של מערב ארצות הברית (1915). בספר היו 550 איורים והוא נחשב למדריך המקיף הראשון בנושא.
בשנות השישים והשבעים לחייה כתבה שלושה רומני מתח שזכו לשבחי הביקורת – רצח בוויטראז' (1939), האיש ללא פנים (1940), ותעלומת הרצח של סנטו (1941) – וכן שתי ביוגרפיות: "פאני קמבל: אישיות ויקטוריאנית" (1938) ו"טרלוני: חיי אדם" (1940). היא גם השלימה את זכרונותיו של אביה.
ארמסטרונג מתה בניו יורק בשנת 1944.
עבודותיה מיוצגות באוספי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובאוספי הגן הבוטני של ניו יורק.
הערות שוליים

↑  Gullans, Charles, and John Espey. Margaret Armstrong and American Trade Bindings. Los Angeles: UCLA Library Department of Special Collections, 1991
1 2  The Passing Tramp, The Passing Tramp: Had I But Known Authors #2: Margaret Armstrong, HIBK Patrician, The Passing Tramp, ‏2012-01-28
↑  Publishers' Bindings Online: Designer Biographies, bindings.lib.ua.edu
↑  "Margaret Armstrong Decorated Bindings Collection", Boston Book Company (באנגלית אמריקאית)
↑  Crista Martin, Armstrong, Margaret Neilson (1867–1944), כרך 1, Detroit, MI: Yorkin Publications, 2002, עמ' 483. (בenglish)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279897805171  PLWABN: 9810658310405606  BNE: XX1690516  Botanist: M.Armstr.  GND: 1070880140  ISNI: 0000 0001 0804 1518  LCCN: n84226647  NKC: xx0310089  NTA: 067945562  SUDOC: 236862898  ULAN: 500121347  VIAF: 102345672   WorldCat (עם VIAF): 102345672
משולם איגרא

| --- | --- |
 לידה:  1752 בוצ'אץ', האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  1802 (בגיל 50 בערך) י"ח בתשרי ה'תקס"ג
 מקום פעילות:  טיסמניץ, פרשבורג
 תקופת הפעילות:  ?–1802 
 תלמידיו:  יעקב לורברבוים, נפתלי צבי הורוביץ, מרדכי בנט, ברוך תאומים-פרנקל 
 
רבי משה משולם בן שמשון איגרא מהעיר טיסמניץ (תקי"ב – י"ח בתשרי תקס"ג) היה רב, פוסק, ומגאוני דורו בגליציה.
תולדות חייו

נולד בבוצ'אץ' בשנת 1752 לר' שמשון ואשתו רייזל, בתו של ר' אפרים פישל אב"ד קולומיא (נפטר בשנת תקמ"ג). משולם התייתם בגיל צעיר וגדל אצל סבו בקולומיאה. כבר בתור ילד קטן התפרסם בחריפותו ושנינותו. מסופר כי בגיל תשע ניצח את ר' יצחק הלוי הורוויץ בוויכוח הלכתי, וכאשר אשתו של רבי יצחק באה אל בעלה בטרוניה על שהשפיל עצמו בפני ילד קטן, ענה לה כי הלוואי ואותו ילד יהיה חתנו. ואכן, בגיל 13 נישא לבת הגביר שמואל ביק, אולם כעבור זמן קצר התגרשו. ובגיל 16 נישא לרבקה אסתר – בתו של הרב בברודי ר' יצחק הורוויץ. לאחר נישואיו התגורר זמן קצר בברודי, ולמד ב"קלויז" המפורסם. כעבור כשנה, בגיל 17 בלבד התקבל כרב במחוז סטניסלב, והתיישב בעיר טיסמניץ, בה כיהן כרב וראש ישיבה.
בשנות כהונתו בטיסמניץ החלה תנועת החסידות להכות שורשים בגליציה. רבי משולם התפרסם כמתנגד חריף לחסידות, הוא פרסם מכתב חריף בגנותה, ואף חתם על חרם נגד החסידים. מסופר כי בטיסמניץ התגורר אחד מתלמידיו של הבעל שם טוב, ושמו רבי יעקב קופיל חסיד, שהזהיר את חסידי העיר לבל יזלזלו בכבודו של רבי משולם, אך לאחר פטירת רבי יעקב יעקב קופיל חסיד, בשנת 1787, החלו החסידים להשיב מלחמה נגד רבי משולם. במקביל הסתכסך רבי משולם עם פרנסי העיר בגלל סוגיית הגיוס לצבא. קהילת-היהודים בטיסמניץ, כיתר הקהילות בגליציה, חויבה למסור בכל שנה ושנה מספר מסוים של אנשים לשירות צבאי, פרנסי טיסמניץ פטרו מגיוס בני-תורה ותלמידי-חכמים, ומסרו במקומם לצבא את ההדיוטות ועמי-הארץ. רבי משולם יצא כנגד מנהג זה וטען שיש לעשות הגרלה בין כל אלו המוכשרים להיות יוצאי-צבא, ומי שיעלה עליו הגורל, יהיה מי שיתגייס. עקב המחלוקת עזב את העיר בשנת 1794 לפרשבורג.
טרם הגיעו לפרשבורג פנו פרנסי העיר לרבי יצחק חריף מסמבור בבקשה כי יבוא לכהן בעירם, אולם משלא נענה הלה פנו לרבי משולם. מסופר כי רבי משולם לא נתרצה עד שנסע אל רבי יצחק חריף על מנת לשמוע במו אוזניו כי אכן הוא מסרב לקבל עליו את הכהונה. בשיחתם הסתבר כי חריף לא קיבל כלל את פניית פרנסי פרשבורג, לכן הציע לו רבי משולם את הכבוד, אולם חריף טען כי מאחר שהמכתב לא הגיע לידיו, סימן כי משמים מעוניינים ברבי משולם למשרה.
בפרשבורג כיהן רבי משולם כרב וראש ישיבה כשמונה שנים עד לפטירתו בשנת 1801. לאחר פטירתו, מילא את מקומו רבי משה סופר (החת"ם סופר) כרב העיר וכראש הישיבה. בסוף שו"ת רבי משולם איגרא מודפס הספדו של החת"ם סופר על רבי משולם. כן כתב עליו כי "שתי זרועותיו כשני ספרי תורה... אי אפשר לשער גודל בקיאותו ומהירות חריפותו אשר חוברו בו יחדיו".
חידושי תורתו נדפסו שנים רבות לאחר פטירתו, והם ידועים בעמקותם ובקושי הרב בהבנתם.
תלמידיו

העמיד תלמידים רבים. בהם:
רבי אריה לייב הלר, בעל "קצות החושן".
רבי יעקב לורברבום מליסא, בעל "נתיבות המשפט".
רבי מרדכי בנט.
רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ.
רבי משה מינץ.
ספריו

שו"ת רבינו משולם איגרא, באתר היברובוקס
חידושי ועומק הלכות בסוגיות הש"ס, באתר היברובוקס
הלכות ערב פסח, באתר היברובוקס
איגרא רמה, באתר היברובוקס חידושים על הש"ס ושו"ת