stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל בסוודר
רשימת אמנים שהשתתפו בפסטיבל לפי שנים

2009 – נינט טייב, חמי רודנר, עמית ארז, איה כורם, מיקרה שדה, יהוא ירון, נועה בביוב, יוסלס איי די, אלקטרה, קוואמי, קוטג', יעל דקלבאום והשחקן עמוס לביא.
2010 – קובי אוז, עמית ארז, אבי בללי, אפרת גוש, אמיר דדון, אריאל הורוביץ, זאב טנא, איה כורם, סגול 59, הפשרות, קוואמי, קרולינה, איתמר רוטשילד והדי ג'יי היו: אייל גולדמן (Funk Sinatra), אייל לניאדו.
2013 – חמי רודנר, איה כורם, זאב טנא, דני גלבוע, יהודה קיסר ולהקתו, סגול 59, איתמר רוטשילד, בני בשן, שרון מולדאבי, מלכה באיה, יעל דקלבאום... די ג'יי אייל גולדמן (Funk Sinatra), אייל לניאדו, שימי קוברסקי וצח זמרוני.
2014 – חמי רודנר, מידנייט פיקוקס, סגול 59, שרון מולדאבי, דני גלבוע, דוד פרץ, יהודה קיסר ולהקתו, איה כורם, יעל דקלבאום, מלכה באיה, נועה מיי. די ג'יי: אייל לניאדו.
2015 – הדג נחש, עמיר לב, דן תורן, מלכה באיה, המכבסה של אצ'ה, tree, גיא בוקאטי, שרון מולדאבי, יהודה קיסר ולהקתו, יעל דקלבאום, סגול 59, תום רהב.
2016 – טיפקס, קרולינה, אבטיפוס, עלמה זוהר, עוז זהבי, יעל דקלבאום, חמי רודנר, דן תורן, יהודה קיסר, אבי בללי וגליה חי, סגול 59, גל דה פז בנד, פישי הגדול, סיסטם עאלי, מלכה באיה.
ארז לב ארי ודודי לוי בפסטיבל בסוודר בקלצ'ר ראשון לציון בשנת 2023 2017 – רמי פורטיס, אפרת גוש, יהלי סובול, להקת אבטיפוס, חמי רודנר, יהודה קיסר, דן תורן, יעל דקלבאום, רם אוריון, The Paz Band, סגול 59.
2018 - דנה ברגר, סי היימן, רונית שחר, אפרת גוש, סיון טלמור, גל דה פז, עינב ג'קסון כהן, קורין אלאל, דפנה ארמוני, אקו.
2022 - דודי לוי, סגול 59, ג'קו אייזנברג, Eliko Bass, Shookiz ,בר אלפנדרי, תופעת דופלר, פרויקט גיסנו, שחר כהן ודוד ישראלי ועוד..
2023 - אפרים שמיר, מיקי גבריאלוב, יהודה קיסר,דן תורן, חמי רודנר, ארז לב ארי, דודי לוי, אורן ברזילי, סי היימן, רונית שחר, דפנה ארמוני, דורי בן זאב, אליקו בס, שירה גבריאלוב, מיקה שדה, סגול 59,ליהיא אם, בן ארצי, יהלי סובול, תופעת דופלר, פלא אוזן ועוד..
2024 - שלמה גרוניך, יוני רועה, שולה חן, נתן רביץ, דן תורן, דודי לוי, אורן ברזילי, אליקו בס ,שי נחייסי, סגול 59, לירון בן שמעון, שקד מילר, רון רוזנפלד, בר אלפנדרי, ג'קו אייזנברג ועוד..
נואמים בולטים: דודו וייזר, איציק ווינגרטן, רוני סומק, ד"ר שמוליק שיינטוך, ד"ר שלומית בנימין, עו"ד גיל גן-מור, אודי בן-ארויה מעמותת "לשובע".
חלוקת הבגדים

הבגדים והשמיכות שנאספים בפסטיבל מחולקים לחסרי בית, לפליטים ולנשים בזנות. כמו כן, החל מהפסטיבל הרביעי, אוספת עמותת "לשובע" חלק ניכר מהבגדים ומחלקת בין ה"גגונים" השונים אותם היא מנהלת.
משנת 2022 ועד היום כאשר הפסטיבל מתקיים במספר ערים במקביל התרומה נמסרת לעמותה שונה בסוף כל פסטיבל.
הערות שוליים

1 2  פסטיבל תמורת סוודר למען ההומלסים, באתר ynet, 25 בדצמבר 2016
↑  תיעוד האירועים מהפייסבוק הרשמי של הפסטיבל
↑  "פסטיבל בסוודר - "המוזיקה יכולה לשנות את המציאות ברחוב"". nana 10 - חדשות. נבדק ב-2017-10-26.
↑  ליאור לוי, מה בא קודם? גירושין, אלכוהול, נידוי או ייאוש?, באתר ynet, 4 בינואר 2013
נינט טייב בפסטיבל בסוודר בבארבי תל אביב, 2018 (צילום - גלית סבג)
דן תורן בפסטיבל בסוודר בראשון לציון בשנת 2024 (צילום - גיל שירווי)
דני פארחו

דניאל פארחו מוניוס, המכונה דני פארחו (בספרדית: Daniel Parejo Muñoz; נולד ב-16 באפריל 1989 בקוסלדה), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בוויאריאל מהליגה הספרדית.  כבוגר מחלקת הנוער של ריאל מדריד הוא החל לפרוח לראשונה בלה ליגה עם חטאפה, לאחר מכן עבר לוולנסיה ב-2011, שיחק 383 משחקים רשמיים עבור המועדון, וזכה בגביע המלך ב-2019. עם ויאריאל זכה בליגה האירופית ב-2021.
קריירה

פארחו נולד בעיירה קוסלדה מהקהילה האוטונומית מדריד. פארחו החל לשחק כדורגל בגיל תשע בקבוצת הילדים של העיר, לאחר מכן עבר לאספינייה, ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד. כבר במהלך עונת 2006/2007 זומן על ידי מאמן הקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, ברנד שוסטר, להתאמן עם קבוצת הבוגרים כשהוא בן 17 בלבד. באותה עונה עלה לקבוצת המילואים של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, ורשם ארבע הופעות.
ב-4 באוגוסט 2008 הושאל לעונה אחת לקווינס פארק ריינג'רס וערך את הופעת הבכורה שלו חמישה ימים לאחר מכן כשעלה מהספסל בניצחון 1–2 על בארנסלי באצטדיון הלופטוס רואד. בהמשך העונה רשם פארחו 17 הופעות במדי הקבוצה, אך ב-1 בינואר 2009 נקרא בחזרה לריאל מדריד לאחר ששני הקשרים של הקבוצה, רובן דה לה רד ומחמדו דיארה נפצעו וסיימו את העונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של ריאל מדריד ב-15 בפברואר, בניצחון 0–4 על ספורטינג חיחון כשהחליף את סרחיו ראמוס, עשר דקות לסיום המשחק. הוא רשם חמש הופעות בקבוצת הבוגרים של המועדון.
ביולי 2009 עבר לחטאפה בתמורה לאסטבן גראנרו. הוא רשם את שערו הראשון בחטאפה ב-25 במרץ 2010 במשחק מול ריאל מדריד, לאחר שחטף את הכדור מרגלו של השוער איקר קסיאס, אך המשחק הסתיים בהפסד 2–4. בסיום העונה, כשהוא מוביל את חוליית הקישור של חטאפה יחד עם אדריאן גונזאלס (בנו של המאמן מיצ'ל), העפילה חטאפה בפעם השנייה בתולדותיה לליגה האירופית. בעונה שלאחר מכן הפך לשחקן מפתח בקבוצה כשרשם 36 הופעות, ועזר לקבוצה להינצל רק במחזור הסיום מירידת ליגה.
ב-14 ביוני 2011 הודיעה ולנסיה על החתמתו תמורת שישה מיליון אירו, כאשר במסגרת העסקה עבר השוער מיגל אנחל מויה בהשאלה לחטאפה. הוא ערך את הופעת הבכורה בוולנסיה ב-15 באוגוסט, כששיחק 80 דקות בתיקו 1-1 עם מאיורקה. על אף פציעתו של הקשר סרחיו קנאלס נותר פארחו ברוב שלבי העונה הראשונה שלו מחוץ להרכב והופיע רק 16 פעמים במדי הקבוצה. בעונה שלאחר מכן, שותף ב-36 משחקים, כבש שני שערים ובישל שישה. בעונת 2014/2015 הוא מונה לקפטן של ולנסיה לאחר עזיבתם של ריקרדו קושטה וג'רמי מת'יו. בעונת 2019/2018 זכה בגביע הספרדי.
בסיום עונת 2019/2020 עזב את ולנסיה לאחר תשע עונות וחתם בוויאריאל.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגה האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את מנצ'סטר יונייטד במשחק הגמר.
קריירה > נבחרות ספרד הצעירות

פארחו זומן לראשונה לנבחרת ספרד עד גיל 19 לקראת טורניר אליפות אירופה ב-2007. פארחו כבש את שער הניצחון במשחק הגמר מול נבחרת יוון, ונבחרת ספרד זכתה בטורניר שנערך באוסטריה. שנתיים לאחר מכן היה שותף לזכייתה של נבחרת ספרד עד גיל 20 במשחקי הים התיכון, וב-2011 היה שותף לזכייתה של נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה.
תארים

גביע המלך הספרדי: 2018/2019
הליגה האירופית: 2020/2021
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/eng_villarreal/status/1293524934510161923, Twitter
אדגר דאגלס אדריאן

| --- | --- |

צילום מ-1932 מזמן הזכייה בפרס נובל
 לידה:  30 בנובמבר 1889 המפסטד, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  4 באוגוסט 1977 (בגיל 87) קיימברידג', אנגליה, הממלכה המאוחדת
 ענף מדעי:  אלקטרופיזיולוגיה
 מקום מגורים:  אנגליה
 מקום לימודים:  טריניטי קולג'  בית הספר וסטמינסטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' (1937–1951) 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  פרס קארל ספנסר לשלי (1961)  מדליית אלברט (1953)  מדליית קופלי (1946)  מסדר ההצטיינות (1942)  המדליה המלכותית (1934)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1932)  הרצאת קרוניאן (1931)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מדליית ביילי (1929)  עמית כבוד של החברה המלכותית של אדינבורו  Honorary Fellow of the British Psychological Society 
 בן או בת זוג:  Hester Adrian, Baroness Adrian (14 ביוני 1923–?) 
 צאצאים:  Richard Adrian, 2nd Baron Adrian, Anne Adrian, Jennet Adrian 
 
סר אדגר דאגלס אדריאן, ברון אדריאן הראשון קיימברידג' (לורד אדריאן) (באנגלית: Sir Edgar Douglas Adrian, First Baron Adrian;‏ 30 בנובמבר 1889, לונדון - 4 באוגוסט 1977, קיימברידג') היה אלקטרופיזיולוג אנגלי.
בשנת 1932, יחד עם צ'ארלס סקוט שרינגטון, זכה בפרס נובל לרפואה ופיזיולוגיה על תגליותיו בתחום תפקודי הנוירונים, בעיקר לגבי תפקיד הנוירונים בגירויים של השרירים ושל אברי החישה. אדריאן היה אחד הראשונים שיישמו שיטות אלקטרוניקה במחקרים הפיזיולוגיים. בעזרת טכניקות אלה ביצע את הניסויים הראשונים על סיבים עצביים בודדים ועל אברי חישה בודדים והצליח לרשום את הפעילות החשמלית של נוירונים יחידים. החל משנת 1934 הקדיש עצמו למחקר האלקטרופיזיולוגי של תפקודי המוח ושל ההפרעות המוחיות.
משנת 1923 נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון ומאוחר יותר נהיה יושב ראש שלה בשנים 1955-1950.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

אדגר דאגלס אדריאן נולד ב-1889 בהמפסטד, בלונדון, כבנם הקטן מבין שלושת הבנים של אלפרד דאגלס אדריאן, CB ו-KC, משפטן בשרות הרשויות המקומיות, ושל פלורה לביניה, בת לבית בארטון. אחיו הבכור מת ב-1886, זמן קצר אחרי לידתו, ואחיו השני, הרולד, שהיה מחונן בלימודים קלאסיים, מת בגיל 22,. הסב מצד האם, צ'ארלס בארטון לימד מתמטיקה במכללה צבאית המלכותית בסנדהרסט.
אדגר דאגלס גדל בלונדון. בית הוריו, שהיו אנשים מבוססים, נמצא ממול לכניסה לגבעת פרימרוז, בסמוך לריג'נטס פארק, שבו אדריאן נהג לבקר תכופות עם בני משפחתו, במיוחד בגן החיות ובגן הבוטני. שבתחומו.
מגיל 14 למד אדגר דאגלס בבית הספר וסטמינטר, כתלמיד-יום ומסוף השנה הראשונה השיג, עקב הצטיינותו בלימודים, את המעמד של "תלמיד המלך" (King's Scholar). בהתחלה הוא למד לימודים קלאסיים, אבל החל משנת 1906, בחר לעבור ל"קוריקולום המודרני". בנוסף הוא השתתף בשיעורי הציור של הנרי רוברט רוברטסון (1921-1839).
החל משנת 1908 אדריאן נרשם לאוניברסיטת קיימברידג' ולמד בטריניטי קולג' חמישה מקצועות במדעי הטבע - פיזיקה, כימיה, אנטומיה, פיזיולוגיה ובוטניקה, זאת להבדיל מרוב התלמידים שבחרו ללמוד רק שלושה. אחרי 1911 השתלם בפיזיולוגיה בהדרכתו של קיית לוקאס (1916-1879), שהיה מומחה בתחום האלקטרוניקה וחקר את תגובות השרירים והעצבים לגרויים חשמליים. לוקאס פיתח מכשירי מדידה ישימים במחקר הנוירופיזיולוגי,תחום  שעורר את סקרנותו של אדריאן.
באותן שנים אדריאן היה פעיל בחוג למדעי הטבע של קיימברידג' שבו התיידד עם כמה אנשי מדע נוספים כגון המנתח ג'פרי לנגדון קיינס והפיזיקאי ג'פרי אינגרם טיילור, ששימש לו כטיוטור בלימודי פיזיקה. אדריאן בלט בזריזותו ומיומנותו הרבה בעריכת ניסויים מדעיים.
במהלך השנים הוא הציג מאמרים במסגרת החוג ובשנת 1921 נבחר לחבר כבוד של החוג. גם במסגרת זו  נחשף אדריאן לרעיונות הקשורים ליישומן של שיטות אלקטרוניות בניסויים הפיזיולוגיים.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות > מחקרים ראשונים

בעת לימודיו בטריניטי קולג' יחד עם לוקאס חקר אדריאן את האותות העצביות המועברות בעצבים המוטוריים.
אחרי שבשנת 1911 סיים בהצטיינות את התואר B.A. במדעי הטבע, הוא זכה למלגה של הקולג' ללימודי רפואה. זאת בזכות עבודת מחקר שבדקה את העיקרון של בודיץ' - "הכל או לא כלום" - בתחום פעילות העצבים. התחיל מחקר זה יחד עם לוקאס והשלים אותו לבד. את ממצאי מחקריו פרסם אדריאן בשורה של מאמרים בשנים 1914-1912. פרט להוכחת תוקף העיקרון "הכל או לא כלום" בנוגע לעצבים המוטורים הוא דיווח בהם על ניסוייו בנוגע להולכת האותות העצביות בתנאים מגוונים, כולל זמנים של רגישות מוגברת וזמנים של חוסר תגובה לאותות. אדריאן הוכיח, למשל, שכאשר סיב שרירי מתכווץ בהשפעת פולס עצבי, אותו פולס משאיר את העצב המוטורי במצב של רגישות (אקסיטביליות) מופחתת. על מחקר זה קיבל אדריאן, בנוסף למלגה, גם מדליית הזהב לפיזיולוגיה על שם ולסינגהם.
על אף יוקרתו של בית הספר לפיזיולוגיה בקיימברידג', תנאי העבודה במעבדה היו קשים. בדומה למוריו ולעמיתיו לוקאס, ג'וזף בארקרופט, וולטר מורלי פלצ'ר, פרדריק.ג'.הופקינס, ארצ'יבלד ויויאן היל, ואחרים, נאלץ אדריאן לעבוד בחדרי מרתף שהוצפו לא פעם על ידי שיטפונות. בקרבתם פעלה צנטריפוגה ישנה ומרעישה שהופעלה  בגז. כפי שסיפר אדריאן במאמר לזכרו של קיית' לוקאס, באוויר נדפו ריחות של גז, של שמן חם ושל חולדות וצפרדעים.
בקיץ 1914 אדריאן עשה, לפי בקשתו, סטאז' קליני בבית החולים אדנברוק בקיימברידג' ובבית החולים סנט ברתולומיו בלונדון.
תוך זמן שיא של שנה בלבד של עבודה קלינית, בשנת 1915 הוא סיים את לימודי הרפואה עם תואר .M.D.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבד אדריאן שלוש שנים בתחום הנוירולוגיה הקלינית, קודם כמתמחה של בית החולים הלאומי למחלות עצבים בקווין סקוור בלונדון ובהמשך כרופא בבית החולים קונוט באלדרשוט. בשני המוסדות הוא טיפל בחיילים שלקו בפגיעות נוירולוגיות וב"הפרעות עצבים" כלומר פסיכיאטריות, כגון "הלם הפגזים" (Shell shock). בתחום הנוירולוגיה הקלינית למד בעיקר אצל פרנסיס וולש ואדולף אברהמס.
בתחום הלם הקרב נעזר אדריאן בהדרכתו של ל.ר. ילאנד. בימי העבודה בבית החולים הצבאי באלדרשוט אדריאן התגורר בצ'אדלי Chudleigh יחד עם קבוצת מדענים שעבדו בתעשייה האווירית, ביניהם פרנסיס ויליאם אסטון.
הקריירה המדעית והאקדמית

בשנת 1919 אדריאן חזר לקיימברידג' על מנת ללמד שם קורס על מערכת העצבים.  
כבר בשנת 1923 התקבל לשורות החברה המלכותית בלונדון.
בשנת 1925 התחיל במחקריו על הדחפים העצביים באברי החושים של האדם והירצה במכללת הרופאים רואוס בלונדון.
בהמשך כיהן אדריאן בשנים 1937-1929 כפרופסור בקתדרת פולרטון של הקולגיום המלכותי של הרופאים ובשנים 1951-1937 ירש את מקומו של סר ג'וזף בנקרופט כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנים 1955-1950 נבחר ליושב ראש החברה המלכותית בלונדון. בשנים 1965-1951 היה אדריאן מנהל ("מאסטר") של הקולג' טריניטי בקיימברידג', ב-1975-1965 כיהן כקנצלר של אוניברסיטת קיימברידג' וב-1971-1957 כקנצלר של אוניברסיטת לסטר.
מחקריו ותגליותיו > מחקריו על מנגנוני ההולכה העצבית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא ניסוחים לקויים והסברים לא ברורים, נראה שהתוכן חוזר על עצמו.
אדריאן חקר את הפולסים העצביים בעזרת שיטות אלרטקוניות והרחיב את עיקרון "הכל או לא כלום" מהשרירים לעצבים.
עד שנות ה-1920 המוקדמות כל המחקר בתחום הסיבים העצביים התרכז בעצבים המוטוריים מפני שכלי המדידה הזמינים לא קלטו את הפולסים הזעירים ביותר הנוצרים על ידי גירוי העצבים הסנסוריים.
אדריאן הוכיח כי העיקרון "הכל או לא כלום" בתגובה לדחפים עצביים חל לא רק בפעילות השרירים השלדיים אלא גם בעצבים המוטוריים, (למשל אצל הקרפדה) ובעצבים החושיים.
אולם הוא נכח לדעת שתוצאותיו הושפעו על ידי העובדה שאפילו העצב החושי הקטן ביותר מקבל פולסים מיותר מקולטן או איבר חישה (end organ) אחד. הוא הסיק מכך שעליו לחקור את התגובות בסיב עצבי בודד.
לוקאס שיתף בזמנו את אדריאן בצורך לחקור את הזרמים החשמליים שבעצבים על ידי הגברתם בעזרת מגברי מנורות.
בינתיים בשנת 1916, בימי המלחמה, נהרג לוקאס בתאונת מטוס בעת לימודי טיס במסגרת שרותו בחיל האוויר הבריטי.ב-1919 בשובו לקיימברידג' מ המלחמה חידש אדריאן חידש את מחקריו של לוקאס המנוח.
בשנת 1921 הזמין אדריאן חוקר בשם פורבס שעזר לו להשתמש בגלוונומטר חדש שיוצר בקיימברידג' לצורך רישום אותות בעצבים הסנסוריים. החל משנת 1925 התחיל אדריאן להשתמש במגבר מנורות שנבנה לפי הדגם של הרברט גסר האמריקאי, שיחד עם ארלנגר היה הראשון שהצליח לתעד אותות עצביים בעזרת מגבר מנורות ואוסצילוסקופ מבוסס על שפופרת קרן קתודית.
אדריאן השתמש באלקטרומטר ליפמן ביתי ומאוחר יותר באוסצילוסקופ משוכלל שהומצא על ידי עמית צעיר, בשם ברייאן מתיוס(1986-1906). הוא הצליח באמצעות כלים אלה להגביר פי 5,000 את האותות החשמליות הנוצרות על ידי מערכת העצבים.
אדריאן וחבריו פרסמו שורה של מחקרים, שלפי מילותיו של אלן הודג'קין "אולי היו ידועים טוב יותר לולא היו ממצאיהם כל כך חד-משמעיים ונראים בימינו מובנים מאליהם".
לבד ואחר כך יחד עם סיביל קופר ואחרי שנת 1925 עם החוקר השוודי אינגווה זוטרמן (Yngve Zotterman) (1982-1898) מהמכון קרולינסקה בסטוקהולם פרסם אדריאן שלושה מחקרים פורצי דרך. אדריאן וזוטרמן הוכיחו, מעבר לכל ספק, ש:
א. האות העצבית היא בלתי משתנה, שעוצמת התחושה נגרמת על ידי תדירות האותות העצביות ושאיכות התחושה נקבעת על ידי סוג הסיב העצבי שהופעל.
ב. בעצבים ההיקפיים קיימת בדרך כלל הסתגלות למתן גירוי המופעל בהתמדה. אברי חישה מסוימים - כמו קולטני המגע - מסתגלים מהר לגירוי מתמיד, בעוד אברי חישה אחרים - כדוגמת כישורי השריר מסתגלים לאט מאוד אם בכלל.
בעזרת השימוש במגברי מנורות - שפופרת קרן קתודית - ובאמצעות הניטור והמדידה באלקטרומטר קפילרי ע"ש ליפמן הצליח אדריאן לרשום את הפריקה החשמלית של סיבים עצביים יחידים אחרי קבלת גירוי פיזי. אינגווה זוטרמן היה זה שלימד אותו להשתמש בשריר sterno-cutaneous של קרפדה המאפשר לבודד בו סיומת חישה בודדת.
מחקריו ותגליותיו > נוכחות חשמל בנוירונים

תגלית אקראית של אדריאן משנת 1928 הוכיחה את נוכחות החשמל בנוירונים.
כפי שסיפר המדען:
במסגרת ניסויים על הרשתית, סידרתי אלקטרודות על עצב הראייה של קרפדות. החדר היה חשוך והופתעתי לשמוע רעשים חוזרים ברמקול שנצמד למגביר, כשרעשים אלה הצביעו על פעילות גדולה של פולסים.
רק כשהשוויתי את הרעשים שנוצרו על ידי תנועותי בתוך החדר שמתי לב שנמצאתי בשדה הראייה של עין הקרפדה ושזאת אותתה על מעשי
מחקריו ותגליותיו > מחקרים בתחום השריר (אלקטרומיוגרפיה). החוק אדריאן-ברונק

בשנים 1928-1927 יחד עם החוקר האמריקאי דטלף וולף ברונק (1977-1897), בעזרת אלקטרודת-מחט הקו-אקסיאלית של ברונק, בודד אדריאן את היחידה המוטורית של שרינגטון. הם הוכיחו שבסיב העצב המוטורי ובסיב העצב החושי קיים רק סוג אחד של אות עצבית ושכוח הכיווץ השרירי, בדומה לעוצמת התחושה, משתנה בהתאם לשינוי בתדירות האותות העצביים ולמספר הסיבים העצביים בפעולה - גיוס היחידות המוטוריות.. המסקנה השנייה ידועה גם בשם "החוק אדריאן-ברונק":
עוצמת הגירוי תלויה במישרין בתדירות האותות הנשלחים מן הנוירון הבודד וכן במספר הנוירונים הפעילים.
.
בשריר טריצפס ברכיאלי של האדם מצא אדריאן שבעת כיווצים קלים של השריר האותות מופיעים בתדירות נמוכה של בערך 5 הרץ, בעוד שבמאמץ גדול יותר מגיעות לתדירות של 50 הרץ או יותר. גם בניסויים על חתולים הוא גילה שתדירויות גבוהות הן יעילות בהעלאת עוצמת הכיווץ של השריר.
בניו יורק אדריאן חקר יחד עם ברונק את התמרת הפולסים העצביים לצלילים.
ממצא מכריע שפורסם בשנת 1928 קבע כי תגובת העור תחת גירוי קבוע הייתה בהתחלה חזקה, אולם עם הזמן, פחתה בהדרגה. האותות החושיות שהועברו דרך העצב מנקודת המגע היו בעלי עוצמה קבועה. כשתדירות האותות פחתה עם הזמן, התחושה (במוח) פחתה בהתאם.
מחקריו ותגליותיו > מיפוי האזורים התחושתיים במוח

תוך הרחבה של מחקרים אלה אל חקר גרימת הכאב על ידי גירויים של מערכת העצבים, אדריאן גילה ממצאים חדשים לגבי קליטת אותות כאלה במוח, מיקום האזורים התחושתיים בקליפת המוח אצל בעלי חיים שונים.
הוא מצא שאזורים במוח המשפיעים על איבר חישה ספציפי הם שונים מבעל חיים אחד למשנהו.
אצל חזירים המשתמשים בחוטמם לחקור את הסביבה, כמעט כל האזור של קליפת המוח הקשור לחוש המגע מחובר לסיומות של הסיבים העצביים המובילים אל החוטם. לעומת זאת, אצל בני אדם אזור רחב מאוד מתחבר לסיומות הסיבים המובילים אל הידיים.
מחקרים אלה הובילו אל רעיון המיפוי החושי הקרוי הומונקולוס המאפיין את המערכת הסומטו-חושית.
מחקריו ותגליותיו > הפעילות החשמלית של המוח. יישום באפילפסיה

בשנת 1929 פרופ' האנס ברגר מיינה פרסם תגלית חשובה שמצא במחקריו מהשנים 1926-1924:הוא גילה שאם מניחים אלקטרודות על ראשו של אדם מודע, ניתן לרשום גלים חשמליים בקצב של כ-10 בשנייה. גלים אלה, שנקראו מקצב אלפא או "גלי אלפא על שם ברגר" קיימים לעיתים קרובות בעת עצימת העיניים אך נעלמים עם פקיחתן. התרשים של גלי המוח קיבל את השם "אלקטרואנצפלוגרם" (EEG).
הפרסום עורר במפתיע עניין מצומצם בגרמניה.
בקיימברידג' הבחין אדריאן במוח פוטנציאלים מקצביים אוטונומיים ואיטיים למפתיע, עוד לפני שקרא את מאמרו של ברגר.
בשנת 1934 יחד עם המומחה שלו באלקטרוניקה, ברייאן מתיוס, חקר גם אדריאן את הגלים האלה והרחיב במידה רבה את יישומם לחקר מחלות כמו אפילפסיה.
הוא הראה שהמקצב מופיע בעיקר אצל הנבדק הלא קשוב. אם לנבדק עיניים פקוחות והוא מסתכל על מסך אחיד או הן מכוסות במשקפיים מטשטשות, הקצב יורד רק לאט. הוא מצא שהגלים נוצרים באזור רחב של האונות העורפיות והקודקודיות של קליפת המוח.
אדריאן מצא שכאשר הנבדק הסתכל על מסך מואר על ידי אור מהדהד, למשל בתדירות של 18 הדהודים בשנייה, מקצב גלי המוח משתווה לקצב התהודות.
בזכות אדריאן ומתיוס, שאישרו את ממצאיו של ברגר והוכיחו ששינויי הפוטנציאל נגרמים על ידי הפעילות החשמלית של המוח, תרומתו של החוקר הגרמני הוכרה בסופו של דבר בכל העולם. כמו כן  אדריאן גילה ב-1935 שלמוחון יש גלים עצמוניים בעלי תדירות גבוהה מאוד - 150–200 בשנייה.
בימי מלחמת העולם השנייה, ערך אדריאן מחקרים חשובים על הקולטנים שבמערכת הווסטיבולרית, על המוחון, ועל קליפת המוח המוטורית והסנסורית.
יחד עם ג'וזפה מורוצי חקר את הקורטקס המוטורי ואת המסלולים הפירמידליים.
מחקריו ותגליותיו > מחקרים על חוש הריח

בשנים 1939-1937 אדריאן ערך מחקרים חשובים על חוש הריח.
חקר במיוחד את תרומת הקולטנים הספציפיים בגרוי היחידות המיטרליות שבאיבר הריח. הוא טען שניתן למיין את הריחות לפי מפות גירוי בזמן ובמרחב ולפי השתתפותם של קולטנים ספציפיים.
שנות הפעילות האחרונות

העבודה המחקרית של אדריאן הסתיימה במידה רבה בשנת 1958 כשדליפת מים בחדרו העליון בבית גרמה להצפה והרסה את מעבדותו. הוא היה אז בן שבעים ולא היה מוכן להתחיל שוב עם ציוד חדש. המשיך עם זאת להרצות ולפרסם בנושאים של נוירופיזיולוגיה, חינוך ומדיניות מדעיים, ותולדות המדע עד ליום מותו.
אדריאן שימש כחבר בוועדות של ארגון הבריאות העולמי והיה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
חייו הפרטיים וייחוסים המשפחתיים

אדגר אדריאן התחתן ב-14 ביוני 1923 עם הסטר אגנס פינזנט (1966-1899), מברמינגהאם, צאצאית ישירה של הפילוסוף דייוויד יום, שהצטיינה בפעילותה בתחום בריאות הנפש וכ"שופטת שלום".
אחרי מות אשתו עבר להתגורר ב Neville's Court במכללת טריניטי.
אדריאן עסק בחייו גם במספר תחביבים כמו רכיבה על אופניים מהירים, סייף, שיט, טיפוסי הרים, וציור.
בשנת 1975 בריאותו התחילה להידרדר. את השבועיים האחרונים בחייו בשנת 1977 בילה בבית האבות אוולין בקיימברידג', בו
נפטר בגיל 88. הובא לקבורה בקפלה של מכללת טריניטי.
הגיס של אדגר אדריאן, אחי אשתו, דייוויד יום פינזנט, שנהרג במלחמת העולם הראשונה, היה ידיד קרוב של לודוויג ויטגנשטיין שהקדיש לו את הטרקטטוס לוגיקו-פילוסופיקוס". יומניו של דייוויד יום פינזנט פורסמו תחת הכותרת "דיוקן של ויטגנשטיין כאדם צעיר".
חייו הפרטיים וייחוסים המשפחתיים > צאצאים

לזוג אדריאן נולדו שלושה ילדים: בת ועוד בן ובת תאומים:
אן פינזנט אדריאן, שהתחתנה מאוחר יותר עם הפיזיולוג ריצ'רד קיינס, אחיין של הכלכלן קיינס ונין של דרווין.
ריצ'רד יום אדריאן, ברון שני אדריאן (1995-1922), גם הוא פיזיולוג כמו אביו, נשא לאשה את לוסי קארו (Caroe), נכדה של סר ויליאם הנרי בראג.
ג'נט אדריאן קמפבל (ילידת 1927), הנשואה לפיטר ווטסון קמפבל.
בשנת 1955 אדגר דאגלס אדריאן קיבל מידי המלכה אליזבת השנייה את התואר "ברון אדריאן של קיימברידג'", אחד התארים התורשתיים האחרונים באנגליה. מפני שמנישואי בנו ריצ'רד לא נולדו ילדים, התואר נותר ללא צאצאים בשנת 1995.
פרסים ואותות כבוד

1934 המדליה המלכותית
1934 חבר באקדמיה לאופולדינה
1938 חבר כבוד באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים
1942 מסדר ההצטיינות של הממלכה המאוחדת
1946 מדליית קופלי של החברה המלכותית
1947 חבר זר של האקדמיה דיי לינצ'אי
1953 מדליית הזהב על שם אלברט (בימינו "הצלב ג'ורג'") לאמנויות, מלאכות ומסחר
1955 קיבל תואר האצולה "ברון אדריאן" ברוזנות קיימברידג' והיה לחבר בבית הלורדים
1955 מדליית הזהב על שם הארבן של המכון המלכותי לבריאות ציבורית
1956 אות לגיון הכבוד של צרפת
1958 המדליה להישגים מצוינים של איגוד הרופאים הבריטי
1963 מדליית ג'פקוט של החברה המלכותית לרפואה
ספריו

1917 The Conduction of the nervous impulse (הובלת הדחף העצבי) (מחקר, עם קיית לוקאס)
The Basis of Sensation (1928)(יסוד התחושה) (מחקר)
The Mechanism of Nervous Action (1932)(מנגנון הפעילות העצבית) (מחקר)
Factors Determining Human Behavior (1937, עם מחברים אחרים) (גורמים של התנהגות האדם) (מחקר)
The Physical Basis of Perception (1947) (היסוד הפיזי של התפיסה) (הרצאות)
(1953) עם פ. ברמר, פ. יאספר - (עורכים) Brain mechanisms and consciousness (מנגנוני המוח והתודעה)
מגרסת אפרוחים

אפרוחים על מסוע המגרסה.
תהליך מיון הזוויג של האפרוחים קודם להשמדתם במגרסה.
מגרסת אפרוחים (נקראת גם מכונת גריסת אפרוחים) היא מכונה המשמשת להשמדת אפרוחים שאינם מניבים תועלת כלכלית אשר בקעו במדגרות תעשייתיות זמן קצר טרם ההשמדה. בדרך כלל מדובר בזכרים בתעשיית הביצים, אך גם בתעשיית האווזים. בישראל מושמדים בדרך זו בכל יום כ-15 אלף אפרוחים זכרים בתעשיית הביצים, ועוד מספר דומה של אפרוחים בתעשיית העופות (פטמים).
תהליך השימוש במכונות גריסה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מיון אפרוחים
לאחר מיון זוויג האפרוח על ידי ממיין זוויג (Sexer, ובקצרה "ממיין"), האפרוח מושלך לתוך צינור המוביל אותו למסוע שבסופו מתקן הגריסה.
קיימים כמה סוגים לתהליך זה, ובין אלו, ואקום המושך את האפרוחים לתוך רשת ברזל בכוח, להב לחיתוך של האפרוחים, ומעיכה.
חלופות לגריסת אפרוחים

בתעשיית הבשר והביצים קיימות חלופות לשימוש במכונת גריסה. בין חלופות אלה למשל:
חנק - לאחר מיון על ידי הממיין, מושלך האפרוח לשקית פלסטיק עבה ואטומה; כאשר השקית מלאה באפרוחים, היא נקשרת בחוזקה והאפרוחים מתים בין מפציעה או מחנק.
המתה בגז - הכנסת מספר רב של אפרוחים למרחב בו הם מושמדים בגז.
שבירת מפרקת (Cervical dislocation)
חלופות לגריסת אפרוחים > מניעה

קיימות מספר טכנולוגיות חלופיות לגריסת אפרוחים, שהוכנסו לשימוש מסחרי משנת 2018 ואילך. טכנולוגיות אלה מזהות את מין האפרוח לפני הבקיעה, תוך שימוש במגוון אמצעים, בהם ספקטרוסקופיה, בדיקות כימיות והדמיה. בשיטות אלה ניתן לזהות את מין האפרוח בתוך 3 עד 13 ימים מהדגירה. חלק מהשיטות דורשות שימוש בהנדסה גנטית כדי להפוך ביצים זכריות לפלואורסצנטיות. שיטות כאלה יעילות הן מבחינה מוסרית והן מבחינה מסחרית, כי הן מפחיתות את עלויות הגידול של ביצים עם אפרוחים זכריים, שלא נעשה בהם שימוש. השם הכולל לטכנולוגיות לזיהוי מין האפרוח בעודו בביצה הוא In-ovo sexing (אנ').
התנגדות לשימוש במכונות גריסה

רבים מהצמחונים, ובפרט הטבעונים, פעילי רווחת בעלי חיים, ואחרים, מתנגדים לשימוש במכונות גריסה בטענה שהשימוש בהן אינו מוסרי אפילו כאשר יצרני המכונות ועובדי המדגרות טוענים אחרת, וכי הוא גורם צער בעלי חיים ואף גורם לכך עוד יותר כאשר מופעל עומס על המכונה (ביחס לתקנות יצרניה), מסיבות שונות כמו עומס עבודה במדגרה, עובדים רשלניים, ועוד גורמים שהפיקוח עליהם בעייתי בכל מקרה. תחקיר "כלבוטק" שעסק בנושא תיעד שימושים כאלה במגרסת אפרוחים, ובפרט מקרים בהם מכונה המבוססת על להבים גרמה לחלק מהאפרוחים להיפצע חלקית מהלהב שוב ושוב, ואף להיזרק מהמכונה מדממים.
עמותות שונות בעולם הפועלות לרווחת בעלי חיים כגון PETA או MFA מזהירות מפני הצער והכאב שמכונות אלה גורמות לאפרוחים, וקוראת לבני אדם להימנע מצריכת ביצים באופן כללי.
הערות שוליים

↑  הרג האפרוחים הזכרים בתעשיית הביצים, באתר אנימלס
↑  M Saraswathy,Unilever working to end the culling of male chicks, Business Insider, October 4, 2014
↑  דליה מזורי, תחקיר כלבוטק חושף: כיצד מומתים 10 מיליון אפרוחים, באתר nrg‏, 7 בינואר 2014
הסטטוס החוקי הנוכחי של השלכת אפרוחים בתעשיית העופות ברחבי העולם.
  איסור מוחלט להרוג אפרוחים זכרים
  טחינת (גריסת) אפרוחים אינה חוקית, מתן אפרוחים בגז זה חוקי
  איסור מתוכנן על כל הרג אפרוחים
  הרג אפרוחים חוקי, לא מתוכנן איסור
  אין נתונים