גאומנסיה
היסטוריה

המילה "geomancy", מיוונית מאוחרת geōmanteía, מתורגמת מילולית ל"ראיית הנולד על ידי עפר"; זהו תרגום מילולי למונח הערבי "פילם אל-רמל", או "מדע החול". תרגומים יווניים מוקדמים יותר של מילה זו השאילו את המילה הערבית raml ("חול") ישירות, והפכו אותה לרמפיון או לרבוליון. שמות ערביים אחרים לגאומנטיות כוללים ח'אט אל-רמל ודרב אל-רמל.
השמות המקוריים של הדמויות בגאומנטיות במזרח התיכון ניתנו באופן מסורתי בערבית, למעט מקור פרסי. ההתייחסות בטקסטים הרמטיים שיוחסו לטומטום אל-הינדי המיתולוגי מצביעה אולי על מקור הודי, אם כי סקינר חושב שזה לא סביר.:17 סביר יותר שמקורם איסלאמי או ערבי, שכן מסלולי הסחר הנרחבים של סוחרים ערבים הקל על חילופי התרבות והידע.
חוקרים ואוניברסיטאות אירופיות החלו לתרגם טקסטים ועבודות ערביות בימי הביניים המוקדמים, כולל אלה העוסקים בגאומנסיה. איזידורוס מסביליה (c. 560 - 636) מונה גאומנסיה עם שיטות ניחוש אחרות - כולל פירומנסיה, הידרומנסיה, אירומנסיה ונקרומנסיה - בלי לפרט כיצד היא נערכה. : 88 אפשר ואיזידור מסביליה התייחס לשיטות של צפייה בחזיונות בעזרת היסודות, ולא לשיטה המוכרת כגאומנסיה. השיר "Experimentarius" המיוחס לברנרדוס סילווסטריס, שכתב באמצע המאה ה-12, היה תרגום שורה לשורה לטקסט על גאומנסיה אסטרולוגית. אחד הספרים הראשונים על גאומנסיה שתורגמו ללטינית היה "Ars Geomantiae" של יו מסנטלה (תחילת המאה ה-12). בשלב זה, גאומנסיה הייתה בוודאות מערכת ניחוש נפוצה באזורים דוברי ערבית באפריקה ובמזרח התיכון.[דרוש מקור]
מתרגמים אחרים, כמו ג'רארדו דה קרמונה (c. 1114 - 1187), הפיקו תרגומים חדשים בנושא גאומנסיה ששילבו אלמנטים אסטרולוגיים וטכניקות שעד אז זכו להתעלמות. : 94–97 מכאן ואילך, עוד ועוד חוקרים אירופיים למדו והשתמשו בגאומנסיה, וכתבו עבודות רבות בתהליך. הנרי קורנליוס אגריפס (1486–1535), כריסטופר קטאן (La Géomancie du Seigneur Christofe de Cattan (1558)) וג'ון היידון (1629 - c. 1667), כמו גם פילוסופים, תאולוגים, ואוקולוטיסטים נוספים, כתבו מסות שצוטטו ונלמדו רבות על גאומנסיה. במאה ה-17 פחת העניין בתורת הנסתר והחיזוי החל להתדלדל בגלל עליית המהפכה המדעית ועידן הנאורות.
גאומנסיה זכתה לתחייה במאה ה-19, עם התעוררות עניין מחודש בנסתר בעקבות עבודותיהם של רוברט תומאס קרוס (1850–1923) ושל אדוארד בולוור-ליטון (1803–1873). פרנץ הארטמן פרסם את ספרו, "The Principles of Astrological Geomancy", (תרגום לאנגלית: 1889) אשר דרבן עניין חדש במערכת הניבוי. המסדר ההרמטי של שחר המוזהב (שנוסד בשנת 1887) התבסס על ספר זה, וכמה ספרים ישנים יותר, החיה את הידע על גאומנסיה, יחד עם נושאים נסתרים אחרים. אליסטר קראולי (1875–1947) פרסם את עבודותיו, בהן שילב גאומנסיה עם תחומי ידע נסתר נוספים. עם זאת, בגלל הזמן הקצר שחברי שחר הזהב רצו ללמוד, לתרגל וללמד את האמנויות הנסתרות הישנות, נאלצו לדחוס שיטות מורכבות רבות של הגדת עתידות וטקסים, ורידדו את הטכניקות הגאומנטיות מאמנות מורכבת של פרשנות ומיומנות לזיהוי דפוסים וחיפוש תשובות שהוגדרו מראש על סמך זוגות דמויות.
כמו שיטות ניחוש אחרות, גם לגאומנסיה יש אסוציאציות מיתולוגיות. על פי טקסט הרמטי, מלאך ג'יבריל נגלה לאידריס (או הרמס טריסמגיסטוס) בחלום. אידריס ביקש הארה, וג'יבריל נענה בציור דמות גאומנטית. לאחר שנשאל לפשר מעשיו, לימד ג'יבריל את אידריס גאומנסיה. אידריס שמר על הסוד, וחיפש את טומטום אל-הינדי, מלך הודי, שכתב ספר על גאומנסיה. ספר זה הועבר דרך חוגים חשאיים לידיו של חלף אל-ברברי, שנסע למדינה ואוסלם ידי הנביא מוחמד עצמו. הוא התוודה על ידיעת הגדת עתידות, הסביר כי נביאים טרום אסלאמיים ידעו גאומנסיה, וכי על ידי לימוד גאומנסיה, אפשר "לדעת את כל מה שהנביא ידע".
טקסטים אחרים מהעת העתיקה מזהים את אידריס עם הנביאים דניאל[דרוש מקור] או עם חנוך במטרה לתת לגאומנסיה מעמד לגיטימי כמתת ומיומנות מאלוהים, ויש ספרי גורלות עבריים המכנים את הגאומנסיה גורל דניאל, או מייחסים אותו לראב"ע. עם זאת, היו מי שהתנגדו לגאומנסיה, כמו אבן ח'לדון במוקדימה שלו (1377), בטענה שמדובר במערכת ידע טרום-אסלאמית, שהפכה למיושנת עם גילוי הקוראן.
במהלך האבולוציה והנדידה של הגאומנסיה מתרבות לתרבות, שילבו פרטים שלה בסיפורים ומחזות שונים. באחד הסיפורים מסיפורי אלף לילה ולילה, גם הקוסם האפריקאי וגם אחיו משתמשים בגאומנסיה כדי למצוא את אלאדין במטרה להזיק לו. האזכור הראשון של גאומנסיה בדפוס נמצא בויליאם לנגלנד של פירס חורש, שהשווה אותה לאסטרולוגיה והעביר עליה בקורת בשל רמת המומחיות הדרושה עבורה. בשנת 1386 לגלג צ'וסר על הגאומנסיה ב"סיפורו של פארסון" מסיפורי קנטרברי: "מה נאמר על מאמינים בגורלות כמו גאומנסיה". שייקספיר ובן ג'ונסון ידועים גם הם כמי שהשתמשו בגאומנסיה לצורך הקלה קומית. הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי (תחילת המאה ה-14) מתייחסת באופן אגבי לגאומנסיה.