התפסן בשדה השיפון
דמותו של הולדן > התבגרות

תהליך ההתבגרות קשה לקולפילד, כיוון שהוא אוהב את הכנות, הפשטות והחמלה שהוא מזהה בעולם הילדות. הולדן סולד מכל מה שסימל בעיניו את הזקנה. הוא מספר שהוא חשב על מר ספנסר המורה להיסטוריה די הרבה, ואם חושבים עליו יותר מדי, מתחילים להתפלא בשביל מה בכלל הוא עוד חי. בן שבעים או יותר והוא כבר כפוף לגמרי וצריך שיעזרו לו בכל פעולה שהיא קצת מסובכת מבחינה פיזית. התלות הזו מעוררת בו מורת-רוח, התנהלות האדם הזקן לא מוצאת חן בעיניו. להבדיל מזאת, כשהולדן מזהה דפוסי פעילות ילדותיים בהתנהלותו של ספנסר, הוא מתחיל לגלות כלפיו חיבה, "הוא חי לא רע... מישהו כל-כך זקן, כמו ספנסר הזה, והוא עוד יכול ליהנות נורא מקניית שמיכה". היחס של הולדן לרוב "חברת המבוגרים" הוא יחס מזלזל, פוגע ולא מתחשב. הולדן מראה סימנים קלים של ניסיון ליצור איזשהו קשר עם הזולת, אך לטענתו אין מי שיקשיב לו. יש להולדן מה שדרוש כדי להיות בחברה הבוגרת אך הוא בוחר לסלוד ממנה ולא להשתלב בה.
הדמות היחידה איתה הולדן מזדהה היא אחותו הקטנה פיבי, אליה יש לו יחס מיוחד. פיבי בת העשר אהובה על הולדן במיוחד. היא מייצגת בעיניו את עולם הילדות, הטוהר, התמימות וההבנה לרגשותיו. מערכת היחסים של הולדן עם פיבי מציגה אותו באור שונה לגמרי מכל התנהגותו עם החברה. הוא רואה אותה כילדה אידיאלית ודרך האהבה אליה, ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים. במפגש עם פיבי ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים בניגוד לסלידה שחש כלפי מר ספנסר הזקן.
הולדן פונה במהלך העלילה לדמויות מבוגרים רבות, ומחפש אחר מישהו שיסביר לו כי עולם המבוגרים אינו רע כל כך. הולדן מבקש את הקשב של חברים, מורים לשעבר, זונה, נהגי מונית, נזירה, אך בשום שלב הוא לא מגיע למצב שהוא מצליח לשאול את השאלות באופן ישיר. כל דמויות המבוגרים מתעלמות ממנו ואינן מקשיבות לו, והדמות היחידה שכן מקשיבה, עניינה של ההקשבה במניעים זרים: המורה לאנגלית לשעבר של הולדן, מר אנטוליני, מארח אותו בביתו ומקשיב לו באהדה, אבל כאשר הולדן מתעורר ואנטוליני מלטף את ראשו, הוא נמלט מביתו כי נבהל בחושבו שאנטוליני ניסה לנצל אותו מינית. למעשה, כל החוויה שלו על מיניות מעוותת ונצלנית: "That kind of stuff's happened to me about twenty times since I was a kid".
למסע התבגרותו שלושה שלבים:
נידוי וגלות – הולדן מורחק מבית-הספר, הוא מרגיש בניו יורק כמו בג'ונגל, בלי משפחה (מלבד פיבי, אחותו) ובלי חברים קרובים. הוא חש בדידות, ואינו מצליח ליצור קשר משמעותי, ולו רגעי. כובע הקסקט אותו הוא חובש משמש לו כמסיכה המספקת הגנה מפני העולם החיצון. כשהולדן במצוקה הוא מעביר את הקסקט קדימה, כעוטה על עצמו מסיכה. הדימוי מומחש כשהולדן מוריד את הקסקט ומכסה את עיניו לצד חברו, ומכריז כמה פעמים כי הוא חושב שהוא מתעוור, בקול שהולך ודועך, ומסיים בקריאה "אמא אמא הכל נהיה חשוך". הבדידות שהולדן חווה מבוטאת באמצעות מוטיב העיוורון. הולדן קורא וחוזר במהלך משחק עם חברו אקלי "אמא אמא תני לי יד", וחסרונה של אימו מתקשר למצוקה ולחשיכה. בהמשך הסיפור, חסרונה של אימו מוזכר במרומז כשהוא מתחבא לה בארון של פיבי: לאחר שהאם יוצאת מן החדר וסוגרת את הדלת, משתרר בחדר חושך מוחלט. המחשבה על ההורים לא מקנה להולדן ביטחון. הקשר עם ההורים מתקשר עם חושך ובדידות ולא עם תמיכה ואהבה. לקראת סוף הרומן מוטיב החשיכה מגיע לשיא כאשר הולדן בורח מהביתו של אנטוליני, המורה שלו לאנגלית לשעבר, והוא במצוקה רגשית הנובעת מבלבול ופגיעה באמון. הולדן ביקש להישען על אנטוליני, דמות מוערכת על-ידו, אך בורח ממנו לאחר שפירש את מעשיו כניסיון לניצול מיני. הולדן עולה על הרכבת התחתית בתחנת הסנטרל פארק, שם הוא נרדם. הוא מאבד תיאבון, מקבל כאב ראש בהמשך לכאבי ראש קודמים שצוינו בעלילה, ומתעוררת בו תחושה של בחילה. כאביו הפיזיים של הולדן הם תולדה של הייסורים הנפשיים, וכאשר מצבו הנפשי משתפר, הולדן מעיר כי "כבר לא הייתה לי סחרחורת כל כך חזקה."
מוות סמלי – מוטיב המוות הוא אחד המוטיבים המרכזיים בסיפור. במשך כל הרומן הולדן מרגיש מצוקה נוראה בגלל הפחד מפני מה שיקרה לו, מפני הפחד ממה שקורה לאנשים שמתים ולמה אנשים מתים. המחשבות על המוות רודפות אותו. הפחד מפני המוות שמתעורר כתוצאה ממות האח, בא לידי ביטוי אצלו בעיסוק אובססיבי במחלות. הוא מספר לאנשים שונים שיש לו מחלות שונות. כשפגש את אמו של ארנסט שיקר לה ואמר שיש לו גידול במוח. לסאני הוא אומר שהוא חולה מאוד בעמוד השדרה. כשהוא כותב לספנסר, המורה להיסטוריה, חיבור על מצרים העתיקה, הוא מתמקד במומיות וחניטת גופותיהן. דוגמה נוספת: לאחר שהוא בורח מהבית של אנטוליני, בתחנת הרכבת, הוא מוצא שבועון וקורא בו מאמר על כך שכאשר יש פצעים בפה זה סימן לסרטן. משיאי הרומן היא הסצנה שבה הולדן נמצא במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע ומגיע לחדר המומיות. כשהוא נשאר לבדו הוא אומר: "זה ככה מצא חן בעיני, איכשהו.... היה שם כל-כך נעים ושלו..". הולדן מרגיש במידה רבה שהמוות הוא אמצעי מפלט שבאמצעותו הוא לא יצטרך להתבגר ולסבול. במוזיאון הוא נופל ומתעלף (נפילה בעלת משמעות סמלית): ברורות לו שתי האפשרויות שניצבות בפניו – מוות נפשי שיוביל למוות פיזי (התאבדות), או התמודדות עם בעיותיו וחזרה לחברה ולמשפחה, גם אם הן אינן מושלמות. הולדן למעשה נכנע למוות, והכניסה לקבר משלבת את מוטיב החשיכה עם מוטיב המוות. מוטיב נוסף שמעצב את מוטיב המוות הוא מוטיב הנפילה. הולדן מתאר מצב שבו הוא כמעט החליק ונפל על הכביש הקפוא, כאשר היה בדרך למורה שלו להיסטוריה ספנסר. הסיטואציה הזו מתרחשת על רקע ההודעה בדבר סילוקו מפנסי. הנפילה מתרחשת על רקע הקטטה שהייתה לו עם סטרדלטר. גם פה הולדן חש מובס, המחשבה בדבר הקשר האינטימי בין ג'יין לסטרדלטר מעוררת אצלו כאב עצום המתבטא בכעס בלתי נשלט ובאלימות. במהלך הקטטה הולדן נופל, ומעיד על עצמו כי כמעט ושבר את הגולגולת. בחירתו של הולדן לייחס לנפילתו פגיעה בראש קשורה בנפילתו אל המוות, וחוזרת בשנית כאשר הולדן מחליט להסתלק מהפנימיה, מועד על קליפת בוטנים, וכתוצאה מכך כמעט מחליק ושובר את ראשו. הולדן נופל בפעם נוספת, הפעם בדרכו לפתוח לסאני הפרוצה את דלת החדר. המעידות הכרוניות כמעט המשתלטות על יציבותו חוזרות בכל פעם שהוא חש חוסר ביטחון.
לידה מחדש – לאחר קבלת ההחלטה הוא נעזר בבני משפחתו ובסיוע חיצוני, וככל הנראה מתאשפז בסנטוריום שבו הוא מקבל טיפול פסיכולוגי. ההתפתחות של קולפילד היא תהליך של שינוי והתבגרות, כשחג המולד (=הלידה) משמש רקע להתרחשויות. גם קולפילד עובר תהליך של התחדשות ולידה. הטריגר לאותה לידה הוא אחיזתה של פיבי, אחותו של הולדן, בידו – אותה יד שהולדן קרא לאימו במהלך המשחק מול אקי שתאחז בה. פיבי נותנת להולדן תחושה שהוא אינו לבד וסודקת את תחושת הבדידות שלו. תהליך ההיפתחות של הולדן לפני פיבי מתחיל כאשר בתחילה אחותו מוותרת על חסכונותיה עבורו, מה שמביא את הולדן לבכות ולפרוק את העצב האצור בו ולהתמודד עם כאבו באופן ישיר. בהמשך, הולדן מתוודא בפני אחותו על תוכניתו לברוח, ופיבי קושרת את גורלה עימו ומודיעה לו כי היא מוכנה להצטרף אליו, תוך שהיא מוותרת על תוכניותיה וההצגה החשובה לה. סדיקת הבדידות מגיעה לשיאה כשהולדן צופה בפיבי משתתפת בתחרות רכיבה על סוסים, והולדן מוותר על אידיאל התפסן ומכיר בהכרחיות של תהליך ההתבגרות.