stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
מורשת > מדיניות דתית > יחסו אל היהודים

יוסטיניאנוס היה הקיסר הביזנטי הראשון שהורה על המרה של בתי כנסת לכדי כנסיות אם כי לאורך כל שלטונו התרחשה רק המרה אחת של בית כנסת לכדי כנסייה. במסגרת מסעות הכיבוש בצפון אפריקה קוטלגו יהודים ביחד עם מאמיני אלילים פגאנים כאשר הוצא חוק האוסר על פולחנים דתיים לא נוצרים מכל סוג שהם בשטחים הכבושים. יוסטיניאנוס הורה על חג הפסחא להיות עליון לחג פסח והשתמש בקודקס החדש במטרה להעביר קביעות פנים-יהודיות מהקהילות הפנימיות לידי הממשל הביזנטי. רוב החקיקות של יוסטיניאנוס נגד יהודים לא נאכפו היטב, הקיטלוג של יהודים ביחד עם לא-נוצרים אחרים הוביל לקרע תאולוגי פנימי במועצות הדת ובתגובה הדבר הוביל לכך שהתערערה סמכותו של הממשל הביזנטי בנוגע לחקיקות אלו הנוגעות ליהודים. בשנת 529 הנהיג יוליאנוס בן צבר את מרידת השומרונים הגדולה בארץ ישראל נגד השלטון הביזנטי, הפלתה הסופית בידי הצבא הביזנטי הובילה לפגיעה קשה באוכלוסיית השומרונים. בשנת 556 החל מרד נוסף שערך מספר שנים, הוביל לפגיעה מסדרת כנסיות בארץ ישראל, בהם כנסיית המולד ובסופו של דבר, הפלתו שהתרחשה רק לאחר מות יוסטיניאנוס סימלה את סוף מרידות השומרונים.
מורשת > מדיניות דתית > רדיפת הומוסקסואלים

התיקונים של יוסטיניאנוס לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544) היו הפעם הראשונה שבה מעשה סדום -פעילות לא מוסרית - קושר לקיום יחסי מין בין גברים.
יוסטיניאנוס פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. הוא הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית. מזמן זה ואילך הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים (ולפעמים - כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי) הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
מורשת > פיתוח אדריכלי

הכנסייה הגדולה ביותר בקונסטנטינופול, האיה סופיה, הושמדה ונשרפה לחלוטין במהלך מרידת ניקה. 39 ימים בלבד לאחר סופו של המרד החל יוסטיניאנוס בהקמת האיה סופיה המחודשת העומדת עד היום באיסטנבול המודרנית, טורקיה. האיה סופיה שבנה יוסטיניאנוס נועדה להאדיר את יוקרתה, גודלה וחשיבותה של האימפריה הביזנטית. הכנסייה הייתה הגדולה ביותר בעולם מזה מספר מאות שנים לאחר הקמתה. חמש שנים נמשכה בנייתה של האיה סופיה מחדש ובעבודות הבנייה שלה השתתפו כ-10,000 עובדים. בעת הושלמה הבנייה של האיה סופיה, יוסטיניאנוס צוטט כאשר הכריז: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών;) בכוונתו לכך שהאיה סופיה הייתה גדולה ומפוארת יותר מבית המקדש הראשון שנבנה בידי שלמה המלך. עם הקמתה המחודשת של האיה סופיה הורה יוסטיניאנוס גם על הקמתה של האיה אירינה, אשר הפכה לשנייה בגודלה מבין כנסיות העיר. כמעט אלף שנים מאוחר יותר, לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית, הקימו הסולטאנים העות'מאנים את ארמון טופקאפי, מושב שלטונם, אל מול הכנסייה בהתרסה לקודמם הביזנטים. מאוחר יותר במהלך שלטונו, בעת מסעות הכיבוש הביזנטי של חצי האי האפניני, הורה יוסטיניאנוס על בניית בזיליקת סן ויטאלה בעיר רוונה, איטליה המודרנית. בבזיליקה משני צדי האפסיס נמצאים גם פסיפסים שאחד מהם מראה את דמותו של יוסטיניאנוס עם הפמלייה שלו, ואילו מהצד השני רואים את תיאודורה והפמליה שלה.
בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט ניכרת תנופת בנייה בתקופתו של יוסטיניאנוס. מפעל הבנייה העיקרי בירושלים כלל את בניית כנסיית הניאה אשר התחיל בשנת 531 והסתיים 12 שנה לאחר מכן עת בשנת 543 נחנכה הכנסייה. החלק הדרומי של הקארדו המערבי בירושלים (דרומית לרחוב דוד של היום) הוא מפעל חשוב נוסף בתקופתו של יוסטיניאנוס. קיימת מחלוקת במחקר האם היה במקום קארדו עוד בתקופה הרומית כחלק מהקמת אילייה קפיטולינה באמצע המאה הראשונה או שהחלק הזה של הקארדו הוסף רק בימי יוסטיניאנוס. גם החוקרים הסוברים שהקארדו הדרומי נבנה על בסיס קארדו רומי קודם מסכימים שבתקופתו של יוסטיניאנוס חודש החלק הזה כדי שיתאים בגובהו לכניסה לכנסיית הניאה כנסייה אחרת שנבנתה מחדש בתקופתו של יוסטיניאנוס היא כנסיית המולד בבית לחם, לאחר שנהרסה בעקבות המרד השומרונים בשנת 539. שמו של יוסטיאנוס מופיע בארץ בכתובת הקדשה ביוונית שנתגלתה בסמוך לכנסיית הניאה שמספרת על הקמת הכנסייה על ידי יוסטיניאנוס ובכתובת פסיפס שהתגלתה בסמוך לשער שכם.
לצד חסות אדירה שנתן יוסטיניאנוס לפיתוח תשתיות ואדריכלות, התרחש בעידן שלטונו גם פיתוח של סגנונות האדריכלות. בתקופת שלטונו הוצג ייצור משי באדמות ביזנטיות מסין הקיסרית (דאז תחת שלטונה של שושלת טאנג), צורת אמנות אשר מאוחר יותר הפכה האימפריה בה למפורסמת בקרב מדינות אירופה בידי הביניים. בתחום האיקונים הדתיים, שלטונו של יוסטיניאנוס מובחן כאחד שהפיק מספר מהאייקונים המצוירים הראשונים ששרדו על גבי לוחות עץ. רוב אלה נמצאים כיום במנזר סט. קתרין בחצי האי סיני. ייתכן שחלק מהאייקונים הללו בסיני נשלחו כמתנות מהקיסר למנזר, בהבעת העליונות של מנזרי קונסטנטינופול. הקבוצה מייצגת כמה מהדוגמאות היחידות לאייקוני לוחות עץ ניידים ששרדו עוד לפני המחלוקת על האיקונוקלאזם.
לקריאה נוספת

ספרי החוקים של יוסטיניאנוס קיסר (Corpus Juris Civilis), כרך א': האינסטיטוציות (Institutiones), מתורגמות מרומאית לעברית בצירוף מבוא, הערות, טבלאות ומפתחות מאת ד"ר שמואל אייזנשטדט. ירושלים: הוצאת המשפט, תרפ"ט–1929
Glanville Downey, Constantinople in the age of Justinian, University of Oklahoma Press, 1960
Michael Mass, The Cambridge companion to the Age of Justinian, Cambridge University Press, 2005
Peter Sarris, Economy and society in the age of Justinian, Cambridge University Press, 2006
J. A. S. Evans, The Age of Justinian, Cambridge University Press, 1996
J. B. Bury, History of the later Roman Empire: from the Death of Theodosius I. to the Death of Justinian, New York: Dover Publications, 1958
John W. Barker, Justinian and the later Roman Empire, University of Wisconsin Press, 1966
W. H. Holmes, The Age of Justinian and Theodora, 2002, New Jersey: Gorgias Press, 2002
Robert Browning, Justinian and Theodora, London: Thames and Hudson, 1987
Peter N. Bell (translator), Three Political Voices from the Age of Justinian, Liverpool University Press, 2009
R. W. Lee, The Elements of Roman law: with a Translation of the Institutes of Justinian, Princeton University Press, 2010
A. A. Vasiliev, Justin the First: an introduction to the epoch of Justinian the Great, London, New York: Routledge, 1950
Anthony Bridge, Theodora, New Jersey: Gorgias Press, 1984
גידי שינהולץ, ימי יוסטיניאנוס. תל אביב, הוצאת 150 איסט, 2024.
הערות שוליים

↑  המדינה הביזנטית תחת יוסטיניאנוס הראשון (יוסטיניאנוס הגדול)., באתר ציר הזמן של היילברון להיסטוריה של האמנות; מוזיאון המטרופולין.
↑  יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, באתר אנציקלופדיה של ההיסטוריה העולמית
↑  יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, באתר אנציקלופדיה של העולם החדש
↑  יוסטיניאנוס הראשון ותאודורה הראשונה, באתר היסטוריה נוצרית היום
↑  ועידת קונסטנטינופול השנייה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
1 2  Justinian I: Novel 77 (538) and Novel 141 (544 CE), Archived 2019-03-31 at the Wayback Machine (Fordham Internet History Sourcebooks Project)
↑  יורם צפריר, הטופוגרפיה והארכיאולוגיה של ירושלים בתקופה הביזאנטית, ספר ירושלים התקופה הרומית והביזאנטית - עורכים יורם צפריר ושמואל ספראי, 1999, עמ' 295
↑  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים: שקמונה, 1981, עמ' 240-242
↑  זיו ריינשטיין‏, כתובת פסיפס עתיקה נחשפה בסמוך לשער שכם בירושלים, באתר וואלה, 23 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263499105171  PLWABN: 9810638398505606  BIBSYS: 90550472  BNC: 000398361  BNE: XX824100  BnF: cb12055108q (data)  CANTIC: a10486045  CiNii: DA02058114  GND: 11855896X  ICCU: SBLV203937  ISNI: 0000 0001 2096 5924  LCCN: n79032202  LNB: 000036836  NDL: 00478361  NKC: jn20000700782  NLA: 35803615  NLG: 19253  NSK: 000085214  NTA: 068639554  RERO: 02-A012371962  SELIBR: 192056  SNAC: w64b3fg9  SUDOC: 027770591  TePapa: 69996  Trove: 1094598  ULAN: 500011337  VcBA: 495/15488  VIAF: 88881722   WorldCat (עם VIAF): 88881722 
דיפטיכון המציין את הפיכתו של יוסטיניאנוס לקונסול לפני עלייתו לכס האימפריה הביזנטית
מדליון של יוסטיניאנוס משנת 534
פסל ביזנטי מסביבות המאה ה-6 של קיסר, אולי יוסטיניאנוס.
האימפריה הביזנטית בשיאה בימי יוסטיניאנוס
פסיפס של יוסטיניאנוס בזקנתו
שנהב ברבריני. משוער שהקיסר המתואר בתבליט הוא אנסטסיוס או יוסטיניאנוס.
ציור מהמאה ה-15 של פסלו של יוסטיניאנוס אשר עמד על עמוד בקונסטנטינופול. הפסל עמד עד 1515 ונהרס על ידי העותמאנים.
פסיפס יוסטיניאנוס בבזיליקת סן ויטאלה
X-43

נאס"א X-43 NASA) X-43) הוא כלי טיס בלתי מאויש שנוצר בכמה גרסאות למטרת פיתוח והדגמה של טיסה במהירות שגא-קולית, ובחינה של מנועים מסוג על-מגח סילוניים.
נאס"א X-43 הוא פרויקט של נאס"א בשיתוף של בואינג, Micro Craft Inc, Orbital Sciences Corporation ו-GASL) General Applied Science Laborator).
טיסת הניסוי הראשונה של המטוס הייתה ב-2 ביוני 2001. טיסת הניסוי נכשלה, מכיוון שהמאיץ שאיתו שוגר איבד שליטה לאחר 13 שניות משחרורו מהמפציץ B-52, הסתחרר ונפל לאוקיינוס.
טיסת הניסוי השנייה הייתה ב-27 מרץ 2004, שוגר המטוס ממפציץ B-52 בגובה של 29,000 מטר. לאחר מכן המאיץ האיץ עד למאך 6.3 (7,717.5 קמ"ש) ואז מנוע העל-מגח סילוני הופעל, והטיס את המטוס עד למהירות של מאך 9.6 (11,760 קמ"ש), מה שהופך אותו למטוס המהיר ביותר בכל הזמנים.
למטוס מספר דגמים:
X-43A - הדגם הרגיל, עליו בוצעו כל הניסוים
X-43B - דגם בגודל מלא, עם מנוע אחר מסוג ISTAR מבוסס מחזור טילים (RBCC)
X-43C - דגם קצת יותר גדול מה-X-43A והיה צפוי לבחון את הכדאיות של דלק ביולוגי, אולי עם מנוע HyTech.
X-43D - דגם שאמור היה להיות גרסה יותר מהירה של המטוס, גרסה שאמורה להגיע למאך 15.
הערות שוליים

↑  Faster Than a Speeding Bullet: Guinness Recognizes NASA Scramjet, NASA, ‏20/06/2005
↑  NASA, X-43
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554460505171  LCCN: sh2007010682
יחידת מצוף 247

| --- | --- |

סמל יחידת מצוף 247
 פרטים
 בסיס האם:  הר הצופים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1955–1967 (כ־12 שנים)
 מקים היחידה:  שלמה להט
אנדרטה לזכר יחידת מצוף 247 בכיכר אביגדור המאירי
יחידת מצוף 247 הייתה יחידה צבאית שהוקמה ב־1955, שמשימתה הייתה החזקת מובלעת הר הצופים, שנשארה מובלעת מפורזת בתוך השטח הירדני על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. משימות היחידה כללו, מעבר להגנה על השטח הישראלי, איסוף מודיעין וחימוש וביצור העמדות בהר. היחידה סיימה את תפקידה לאחר הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, עם איחוד העיר.
היסטוריה

בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו על הר הצופים האוניברסיטה העברית ובית החולים האוניברסיטאי הדסה הר הצופים. בין מתחם בית החולים והאוניברסיטה נמצאת שכונת שייח' ג'ראח, שניתקה את הר הצופים מירושלים העברית, והתנועה אל ההר הייתה באמצעות שיירות. בד' בניסן תש"ח, 13 באפריל 1948, הותקפה אחת השיירות שעלו להר - שכונתה לאחר מכן "שיירת הדסה" - במהלכה נרצחו 77 מאנשיה. בעקבות ההתקפה על השיירה נותק הקשר עם ההר.
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים, בתיווך האו"ם ההר חולק לשלושה אזורים:
המובלעת הישראלית, שכללה את מתחמי האוניברסיטה, בית החולים הדסה הר הצופים, בית הקברות הצבאי הבריטי, והכפר הערבי עיסאוויה כאזור מפורז ישראלי;
שטח הפקר, מדרום לשטח הישראלי;
שטח מפורז ירדני, מדרום לשטח ההפקר, שכלל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה.(מפה). בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־33 אנשי סגל עובדים אזרחים. במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-40 שוטרים.
הסכם זה נשאר בתוקפו עד לסופה של מלחמת העצמאות ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949 . בהסכם נקבע כי מדי שבועיים תועלה להר שיירה לאספקה ולהחלפת אנשי ההר. שיירה זו הייתה תחת פיקוח האו"ם, ויצאה ממעבר מנדלבאום. על פי ההסכם, כללה השיירה שני משוריינים ומשאיות שהובילה להר אספקה. בירידה מההר הובילו המשאיות ספרים מבית הספרים הלאומי שבהר, שהועברו לספריות האוניברסיטה בגבעת רם.
בשנים הראשונות לאחר כינון הסכמי שביתת הנשק לא הייתה בהר הצופים תפיסת הגנה ברורה ומובנית. בין השנים 1948 – 1955 הייתה הגנת הר הצופים נתונה בידי כוח פלוגתי שחייליו עלו להר מחופשים לשוטרים, כדי לעמוד בהסכמי שביתת הנשק. הכוח היה עולה להר לתקופות לא קבועות, לעיתים אפילו לתקופה של עד 3 חודשים. לא הייתה רציפות בין הכוחות ולא הייתה תפיסה ברורה על הגנת ההר. הוראות הסכם שביתת הנשק יצרו צורך גדול בנשק מתקדם בכמות מספקת, בארטילריה, תחמושת, חומרי נפץ, מוקשים ובציוד ביצורים, כדי שתהיה למגיני ההר יכולת להתגונן כנגד התקפה, אם תבוא, על מובלעת ההר הצופים, אך בשל אי הבהירות לגבי הגנת ההר לא הייתה מדיניות אחת לגבי הבאת אמצעי הלחימה למובלעת.
הקמת היחידה

בשנת 1955 הוחלט על הקמה של יחידה מיוחדת שתהיה אחראית על הגנת מובלעת הר הצופים. היחידה החלה לפעול בשנת 1956, ושמה הראשון היה "מצדה". בשנת 1957 הוחלף שם היחידה ל"צורון", ושוב הוחלף בשנת 1959 לשם הקבוע "מצוף 247". היחידה נחשבה סודית ביותר, ואנשיה נדרשו לנוע בלבוש אזרחי ולהסתיר, אפילו מבני משפחתם, את תפקידם הצבאי. על ההר התחזו אנשי היחידה לסטודנטים שתפקידם לטפל בספרייה ובציוד שבאוניברסיטה. סגל היחידה כלל שמונה מש"קים בשירות סדיר: מש"ק מודיעין, מש"ק חבלה (חבלן), מש"ק חימוש (נַשָׁק), שני מש"קי קֶשֶׁר, חובש קרבי, מש"ק אפסנאות, מש"ק דת, ומש"ק חשמל, שמשנת 1966 היה חשמלאי מוסמך.
הקמת היחידה > פעילות היחידה

כאמור, מטרתה של היחידה היה לקיים רצף פיקודי ומבצעי בהגנה על ההר. מפקד היחידה היה אחראי על ניהול הפעילות השוטפת בהר, כולל נוהלי השמירה והאבטחה הרגילים, ביצור העמדות בהר ומיקוש. מעבר לחיילי היחידה הקבועים היו בהר לוחמים מחטיבות החי"ר השונות, שהגיעו להר מחופשים לשוטרים וכן אזרחים עובדי צה"ל. בכל שיירה שעלתה להר הוחלפו 45 מהם. בנוסף לתפקידים אלה הייתה היחידה אחראית גם על איסוף מודיעין על ידי תצפיות וגם על ידי האזנה לקווי טלפון של הירדנים, וכן ביצעה "סיורי ריבונות" בחלקים של ההר שהיו בשליטה ישראלית על פי ההסכם אך לא היו בהם חיילים בדרך קבע. באחד מהסיורים הללו אירעה תקרית חמורה, במהלכה נהרגו ארבעה חיילים וקצינים (ראו להלן).
תפקיד נוסף של היחידה היה להבריח נשק, תחמושת ואמצעי הגנה להר הצופים בדרכים מתוחכמות. הנשק שהוברח הוסתר בשני המשוריינים שליוו את השיירות להר. בשני המשוריינים - גדול וקטן - הוסתרו כלי נשק ותחמושת בדפנות כלי הרכב, להגנה עצמית אם השיירות יותקפו. בנוסף, במשוריין הקטן, שכונה "המשוריין החכם", נבנה תא מיוחד שבו ניתן היה להבריח להר כלי נשק נוספים. המשוריין נבנה כך שניתן יהיה להגביה את גגו ב-30 ס"מ, ובתא הסמוי שנוצר הוכנסו כלי הנשק המתקדמים ביותר שהיו אז בצה"ל, תחמושת, חומרי חבלה, מכשירי קשר ותצפית ועוד. לתא זה הוכנסו אפילו ג'יפים שפורקו לחלקים ברוחב של 29 ס"מ. בדרך זו הצליחה היחידה להעלות להר הצופים ג'יפי תול"ר, מרגמות 81 מ"מ, תותחי 20 מ"מ, מקלעים כבדים, נשק אישי ותחמושת, מוקשים, חומרי נפץ וציוד ביצורים. על ההר הורכבו חלקי הג'יפים, והג'יפים עם התול"רים הוכשרו לפעולה. להברחות הנשק להר קראו בשם הקוד "שיירות הקמח" ואנשי היחידה נהגו לפרוק אותן בהסתר כך שגם אנשי האו"ם, שליוו את השיירה, לא יוכלו לראות את הציוד שנפרק. ציוד זה הוסתר גם מחיילי היחידות הסדירות ששמרו על ההר, ורק אנשי יחידת מצוף 247 ידעו עליו.
ביחידה התפתח הווי מיוחד. מפקד היחידה כונה ה"מלך" ויתר הסגל כונו "נערי המלך", ועלייתם להר לוותה בטקסים היתוליים שונים שנועדו גם להסוות את הברחת הנשק להר. חיילי היחידה נהגו גם לערוך מתיחות לקציני היחידות שהיו מוצבים בהר. ייתכן שמקור הכינוי "מלך ההר" בכובע השוטרים שחבש מפקד היחידה, שעוטר במעין כתר, ועל שמו נקרא "המלך".
ב-10 ביוני 1967, הגיעה משימתה של "מצוף 247" לסיומה, עם שחרור ירושלים.
מפקדי ההר והיחידה

| שם | שנים בתפקיד | הערות |
| --- | --- | --- |
מפקדי הר הצופים
| שלמה להט | 1953 | מפקד ההר כולו. הכין את תוכניות הגנת ההר, שעליהן התבססה פעולת יחידת מצוף 247. לימים אלוף, מפקד עוצבת סיני וראש אגף כוח האדם |
מפקדי יחידת מצוף 247
| אהרון קמארה | 1956 - 1957 | בהמשך ממקימי ומפקדי פלוגת הטנקים בחטיבת ירושלים |
יעקב בורשטיין: 
| ירמי לבדיגר | 1958 |  |
| יוסף (יוסקה) קרן | 1959 - 1961 |  |
| אפרים פורן | 1961 - 1962 | לימים תת-אלוף, דובר צה"ל והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה |
| דב רביב (דובץ') | 1962 - 1964 | לימים אלוף-משנה |
דייב גרינברג: 
ישראל קרן: 
| עזרא שניצר | 1965 |  |
| מנחם שרפמן | 1965 - 1967 | לימים סגן אלוף |
תקריות

במשך השנים אירעו בהר הצופים כמה תקריות בין ישראל לירדן, במהלכן נפצעו ונהרגו חיילים ישראליים וירדנים.
תקריות > תקרית בית השידור

בחלקו הדרום-מערבי של הר הצופים, בין בנייני האוניברסיטה לבין מבני אוגוסטה ויקטוריה, עמד מבנה שכונה "בית רשות השידור". לטענת הירדנים היה המבנה בשטחם ואילו לטענת הישראלים היה המבנה בשטח המובלעת הישראלית. ועדת שביתת הנשק קיבלה את העמדה הישראלית, אך הירדנים ניסו להשתלט על המבנה. ב-24 ביולי 1956 נכנסו עשרה חיילים ירדנים למבנה. החיילים הישראליים בהר פתחו לעברם באש והתפתחה תקרית ירי. למקום הגיעו משקיפים מוועדת שביתת הנשק וקצינים ירדנים, בהם קפטן מוחמד דאוד, קצין הלגיון הירדני שהיה נציג ירדן בוועדה בין השנים 1965–1967. הקצינים ניסו להגיע למבנה דרך שדה מוקשים ישראלי, למרות אזהרות מפקד היחידה, אהרון קמארה. שניים מהם נפצעו, ובהם דאוד, וקמארה חילץ אותם מתוך שדה המוקשים. כאשר דווח סיפור ההצלה למפקד מחוז ירושלים חיים הרצוג נזף בקאמרה על שהציל את הקצינים.
לאחר כיבוש ירושלים המזרחית בידי צה"ל, הסגיר עצמו דאוד לידי כוחות צה"ל ושוחרר לאחר 17 ימי מעצר. זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת זעים (המקבילה לדרגת אלוף) בצבא ירדן. לימים, בספטמבר 1970, מונה לראש ממשלת ירדן למשך שבוע. לפני מותו, בינואר 1972, פנה דאוד לבתו מונה וביקש ממנה למצוא את הקצין הישראלי שהצילו, וביקשה שתראה בו כ"אביה" לאחר מותו.
תקריות > תקרית גן שולמית

ב-26 במאי 1958 יצא סיור של צה"ל ל"גן שולמית", בשיפולים המזרחיים של הר הצופים. הסיור נועד להפגין ריבונות בשטח שהיה "מת", נסתר, מבחינת התצפיות והעמדות של הכוחות הישראליים בהר. מארב של הלגיון הירדני פתח באש צלפים על הסיור, במיוחד מה"חורשה", שהייתה מוצב ירדני צפונית מזרחית לגן שולמית, מחוץ לשטח המפורז. הכוח השיב באש וכך עשה כוח החיפוי שהיה מוצב במבני בית החולים הדסה בהר. אחד החיילים, משה גינצברג, נפצע קשה ומת מפצעיו, וגם מפקד הסיור, אליאב אלעשרי, נהרג. כוח חילוץ ובו שישה חיילים וקצין שיצא לסייע לכח המותקף לא הצליח לחלץ את חיילי הסיור הראשון, ומפקדו, סגן מרדכי טיקוצ'ינסקי, נהרג. גם כוח חילוץ שני לא הצליח במשימתו, ומפקדו, סמל יוסף צבי יוחימק, נהרג אף הוא. רק בערב הצליח כוח חילוץ שלישי להגיע אל ההרוגים, הפצועים והחיילים הלכודים ולחלץ אותם. בקשות של מפקד ההר להפעיל מרגמה 81 מ"מ לסיוע לסיור הלכוד לא אושרו על ידי פיקוד המרכז, מחשש לחשיפת כלי הנשק המוסתרים בהר, שנועדו למקרה של מלחמה. מהאש הירדנית נהרג גם יושב הראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק, לויטננט קולונל ג'ורג' פלינט, שניסה לתווך בין הצדדים.
אליאב אלעשרי, יוסף יוחימק ומרדכי טיקוצ'ינסקי זכו בציונים לשבח על לחימתם בקרב. הציונים לשבח הומרו בהמשך לצל"ש הרמטכ"ל (לאלעשרי וליוחימק) ולעיטור העוז (לטיקוצ'ינסקי).
תקריות > תאונות נשק בהר הצופים

ב-6 בפברואר 1959 נהרג סמל שמואל טודר, בעת שמוקש שבו טיפל התפוצץ בידיו. החיילים עסקו בהנחת מוקשים בהר בלילה קר במיוחד. טודר, שנולד בפולין וכילד היטלטל עם משפחתו במזרח אירופה ובסיביר, נתפס כמי שרגיל לעבוד בקור, ולכן התבקש לטפל במוקשים. המוקש האחרון שאותו הניח התפוצץ בידיו. בשל הסודיות הרבה שאפפה את הפעילות בהר קיבלה משפחתו פרטים מלאים על נסיבות מותו רק ב-2010.
באוקטובר 1964 שירתו בהר חיילים מחטיבת גולני והם מוקמו בבניין הכימיה בהר. ב-13 באוקטובר הוטלה עליהם משימה לפרק עשרות רימוני יד בריטיים מסוג מילס. רב-טוראי חגי בר אורין הבחין ברימון חי שנצרתו שוחררה. הוא חטף את הרימון בידו, רץ מתוך הבניין וחיפוש מקום ריק מחיילים להשליך אליו את הפצצה. משלא מצא, הצמיד את הרימון אל ירך ימין שלו ונהרג.
על פרטי המקרה הוטלה צנזורה כבדה במשך 50 שנה. המשפחה תודרכה אז ובמשך שנים רבות אחר כך, לשמור את דבר מותו של חגי לעצמה. פניית המשפחה לצה"ל להכיר במעשהו של בר אורין ולהעניק לו עיטור על גבורתו (כפי שנעשה במקרים אחרים) נדחתה, וגם פניית המשפחה לבית המשפט הגבוה לצדק נדחתה. הרמטכ"ל, רב-אלוף גדי איזנקוט, העניק למשפחתו של בר אורין תעודת הוקרה על מעשהו.
אנדרטה

לאחר פניית ותיקי "יחידת מצוף 247" לנשיא האוניברסיטה העברית בירושלים הפרופ' מנחם מגידור, ב-18 ביוני 2009 נחנכה אנדרטה להנצחה של "יחידת מצוף 247" במרכז הר-הצופים בכיכר אביגדור המאירי.
את תמצית תיאור פעילות היחידה, ניסח המשורר חיים גורי ב-39 מילים על לוח האנדרטה.
תמונות

מבנה בהר הצופים
אנדרטה בהר הצופים לזכר יהודה (יהוד'לה) כהן מ"נערי המלך"
ראו גם

הר הצופים
שיירת הדסה
לקריאה נוספת

אריה שניפר, סיפורה של יחידת "מצוף 247", מובלעת הר הצופים באתר ההנצחה, גבעת התחמושת
אלבום מסמכים מיחידת מצוף 247 באתר יחידת מצוף 247
גלריית תמונות, באתר יחידת מצוף 247
מרדכי גילת, "הר הצופים" (1969), הוצאת מסדה
רפי מן, "העיניים והאוזניים של צה"ל": הר הצופים, אתר "הערות שוליים להיסטוריה", 27.6.2015
הערות שוליים

↑  יחידת "מצוף 247"– "מובלעת הר הצופים", באתר יחידת מצוף 247.
↑  שנייפר, עמ' 3 - 16.
↑  נוסח ומפת ההסכם, כפי שפורסמו על ידי מרכז ההסברה של מפא"י ב-1958 מאתר ארץ ישראל EretzIsrael.co.il
↑  שנייפר, עמ' 30.
↑  ידען מעריב תשכ"ד, בית דפוס מעריב, אוגוסט 1963, עמ' 64 ו-65
↑  אפרים גנור, ‏בדרך אל ההר: המובלעת הישראלית שפעלה בלב ירושלים, באתר מעריב אונליין, 24 במאי 2017
↑  שנייפר, עמ' 68 - 69.
↑  שנייפר, עמ' 81 - 82.
↑  שנייפר, עמ' 187 - 190.
↑  שניפר, עמ' 142 - 143.
↑  תקציר סיפור יחידת "מצוף 247" – "מובלעת הר הצופים" באתר ההנצחה גבעת התחמושת.
↑  שנייפר, עמ' 122 - 131.
↑  שנייפר, עמ' 82.
↑  שנייפר, עמ' 131.
1 2  אריה שנייפר, תחקיר תקרית גן שולמית
↑  "הלך לעולמו מנחם שרפמן מלך "הר הצופים" רועי מנדל, 23 במאי 2008, ynet, תגובות: תגובה 38
↑  שנייפר, עמ' 227.
↑  רועי מנדל, הלך לעולמו מנחם שרפמן, "מלך הר הצופים", באתר ynet, 22 במאי 2008
↑  "העיניים והאוזניים של צה"ל - הר הצופים, רפי מן, 27 ביוני 2015
↑  הלגיון הגביר כוחו ליד הר הצופים, מעריב, 25 ביולי 1956
1 2  שנייפר, 131 - 137.
↑  שנייפר, עמ' 143 - 153.
↑  4 שוטרים וקול. פלינט נרצחו בהר הצופים, דבר, 27 במאי 1958
↑  מרדכי גילת, העלילה על מלך ההר, באתר ישראל היום, 12 במאי 2016
↑  צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לאליאב אלעשרי ויוסף יוחימק, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

אליאב אלעשרי ויוסף יוחימק, באתר הגבורה
↑  עיטור העוז שהוענק למרדכי טיקוצ'ינסקי, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

מרדכי טיקוצ'ינסקי, באתר הגבורה
↑  שנייפר, עמ' 155 - 156.
↑  שניפר, עמ' 111 - 112.
↑  אמילי עמרוסי, "אחי הציל חיים, הוא לא סתם מת", באתר ישראל היום, 15 באוקטובר 2016
↑  לזכרו של חגי בר-אוריאן אורי שגיא
↑  אמיר בוחבוט‏, הלוחם קפץ על רימון ונהרג - משפחתו דורשת צל"ש, באתר וואלה, 27 במרץ 2014
↑  אסתר שניאורסון גרי, רימון בהר הצופים: סיפור הגבורה הלא מוכר של חגי בר אוריאן, באתר מידה, 13.4.2021.
אנדרטה לחללי תקרית גן שולמית, הר הצופים
אנדרטה לזכר יחידת מצוף 247 בכיכר אביגדור המאירי
А-235

|  מידע בסיסי |
| --- | --- |
 ייעוד:  הגנה מפני טילים 
 ארץ ייצור:  רוסיה 
 יצרן:  וימפל 
 
מערכת ההגנה מפני טילים טריטוריאליים שכבתית A-235 ("נודול") היא מערכת הגנה מפני טילים רב ערוצית, שפותחה מאז 1978 על ידי צוות בראשות אנאטולי בסיסטוב ובוריס וינוגרדוב בחברת וימפל. בשנות ה-90 הופסקו זמנית עבודות הפיתוח בפרויקט.
מאז 2011 הופיעו פרסומים בעיתונות על צעדים נוספים ליישום הפרויקט בבסיס הייצור של הלשכת הפיתוח של קונצרן אלמז-אנטיי. בצורה משופרת, הפרויקט כבר מיושם כמערכת טילים רב-תכליתית ומערכת הגנה מאיומים בחלל, שיכולות הלחימה שלה מאפשרות לה להילחם לא רק נגד יעדים אוויריים בליסטיים אלא גם עם חלליות וכלי טיס לא מאוישים.
באוקטובר 2020 המערכת נוסתה בהצלחה, לקראת הכנסתה לשירות הכוחות המזוינים של רוסיה בתוך שנה. ב-21 בנובמבר 2021 המערכת השמידה לוויין קוסמוס 1408.
הערות שוליים

↑  США рассекретили российское космическое оружие
↑  Тихонов С. Г. Оборонные предприятия СССР и России : в 2-х томах. — М.: ТОМ, 2010. — Т.1 — С.28-29 — 608 с. — Тираж 1 тыс. экз. — ISBN 978-5-903603-02-2.
↑  Корнев Д. Система А-235 / РТЦ-181М / ОКР Самолет-М // Militaryrussia.ru : Отечественная военная техника (после 1945 г.) — Томск, 20 декабря 2011 / Проверено: 20 июня 2016
↑  Русский могильщик
↑  США зафиксировали испытание Россией противоспутникового оружия
↑  Мардасов А. А-235 «Нудоль»: убийца американских МБР и спутников // Свободная пресса, 30 мая 2016 / Проверено: 23 июня 2016
XM25

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 תכנון:  Alliant Techsystems, הקלר וקוך 
 מדינה מייצרת:  גרמניה, ארצות הברית 
 יצרן:  Alliant Techsystems 
 מעצב:  Alliant Techsystems, הקלר וקוך 
 תקופת השימוש:  2010–2013 (כ־3 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת אפגניסטן 
 מידע טכני
 קליבר:  25 mm grenade 
 
חייל אוחז במטול רימונים מסוג XM25 במרכז הניסויים באברדין. בחלקו העליון של המטול ניתן לראות את הכוונת הכוללת מד טווח לייזר
XM25 CDTE (ראשי תיבות של: Counter Defilade Target Engagement - מערכת לטיפול במטרות ממוגנות. נקרא גם Punisher, תרגום "מעניש", או Individual Semiautomatic Air Burst System) הוא מטול רימונים אמריקאי בתצורת בולפאפ, שפותח מקו הייצור של XM29. הוא נוסה מבצעית במלחמה באפגניסטן ב-2010 ותוכנן להיכנס לשימוש מבצעי בסוף 2015, אולם אתגרים טכנולוגיים וקיצוצים בתקציב דחו את תאריך היעד לתחילת 2017.
מטול ה-XM25 נועד לתת פתרון למצב שבו נדרש לפגוע במטרה המסתתרת מאחורי מחסה, באמצעות רימון מטול המפזר רסס. הפגיעה במטרה מתבססת על פיצוץ רימון המטול בעודו בשלב המעוף, באמצעות מרעום השהייה, לפני שפגע במחסה שאחריו מסתתרת המטרה או בעצם אחר בסביבתה.