stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערות אלפנטה
תיאור > מערה 1, המערה הראשית או "המערה הגדולה" > אגף מערבי: מסורות אחרות

בצד המערבי של האולם הראשי נמצא מקדש נוסף צמוד, אם כי במצב הרוס הרבה יותר. המערה הגדולה יותר בצד הדרומי של המקדש המערבי סגורה, מכילה חורבות וגדולה יותר מהמקדש של הצד המזרחי. חלק מיצירות האמנות מכאן הועברו למוזיאונים ולאוספים פרטיים באמצע המאה ה-19, כולל אלה הקשורות לברהמה, וישנו ואחרים. החזית המערבית כוללת שני פאנלים, האחד מציג גרסה נוספת של שיווה ביוגה (ראו מספר 14 בתוכנית) ועוד נטארג'ה (ראו מספר 15 בתוכנית). ביניהם קודש הקודשים עם שיווה לינגה.
לוח יוגי שיווה זה ניזוק, אך בניגוד לתיאור היוגי האחר, כאן מיקום הרגל ביוגה אסאנה שרד. היוגישווארה יושב על לוטוס, ולידו שתי דמויות מושחתות מאוד, אולי אחת היא פרוואטי והשנייה סגפן. מעליו שרידי הרוסים של אלים שמימיים או אלות או אפסארות. היוגי שיווה חובש כתר, ושוב יש מרחב הפרדה סביב היוגי השקוע במדיטציה שלא נכנסת בו דמות אחרת. מתחתיו, מתחת ללוטוס, נמצאים נאגה וכמה דמויות שניזוקו קשות, שתיים מהן במחוות כבוד של נמסטה. הנטארג'ה המוצג במקדש המערבי דומה בסגנונו לזה שבמנדאפה הראשית. עם זאת, קובע קולינס, עומק הגילוף שלה נראה נחות ונראה שהוא נשחק יותר מכיוון כשהוא חשוף יותר לגשמים ונזקי מים.
תיאור > מערות 2–5: גבעת התותח

מערה 3 (מימין) ומערה 4 (משמאל). המערות קטנות יותר ויצירות האומנות שבפנים הושחתו ברובן. סיור בתלת־ממד.
מדרום-מזרח למערה הגדולה נמצאת מערה 2. המערה לא גמורה. חזית מערה זו נהרסה לחלוטין ושוחזרה בשנות השבעים עם ארבעה עמודים מרובעים. יש בה שני תאים קטנים מאחור.
מערה 3 נמצאת ליד מערה 2, בכיוון ההפוך למקדש הראשי. זהו פורטיקו בן שישה עמודים, ומנדאפה עם עמודים. אורכו של הפורטיקו 26 מטרים ועומקו 11 מטרים והוא נתמך על ידי ארבעה עמודים משוחזרים. בחלק האחורי של האכסדרה שלושה חדרים. הדלת המרכזית בחלק האחורי של הפורטיקו מובילה למקדש שהושחת, נראה שקודש הקודשים מיועדת ללינגה, אבל הוא אבד. המקדש הוא חדר רגיל בעומק 6 מטרים וברוחב 5.7 מטרים עם מזבח נמוך. בדלת המקדש יש כמה שרידים של פיסול. מהדווארפלות מכל צד, הנשענות על גמדים עם דמויות מעופפות מעל לראשם, יש כיום רק שברים. ישנם שני תאים אחרים, משני צדי המקדש.
למערה 4 נגרם נזק רב, המרפסת הגדולה חסרה את כל העמודים שלה. שרידי התבליט מצביעים על כך שהמערה הייתה פעם גם מקדש שיווה. המקדש מאחור מכיל לינגאם. ישנם גם שלושה תאים לנזירים וקפלה בכל קצה של המרפסת.
מערה 5 לא גמורה ובמצב פגום מאוד, ללא שרידים אמנותיים.
תיאור > גבעת הסטופה: מערות 6–7, סטופות 1–2

מפת מיקום של גבעת הסטופה של אלפנטה עם המונומנטים הבודהיסטיים שלה: מערות 6 ו -7, סטופות 1 ו -2. צילום מערה 6
מעבר לנקיק ממערה 1 בגבעה שמצדה השני שתי מערות בודהיסטיות, יחד עם שרידי סטופה ומכלי מים. נראה שהבודהיסטים היו הדיירים הראשונים באי.
אחת מהן היא אולם גדול המכונה מערה 6, או מערת המקדש של סיטבאי (18°57′50″N 72°56′03″E﻿ / ﻿18.963835°N 72.934125°E﻿ / 18.963835; 72.934125). באכסדרה יש ארבעה עמודים ושני פילסטרים. באולם 3 חדרים מאחור, המרכזי מקדש והשאר לנזירים או כמרים. האולם נטול כל קישוט, למעט דלת המקדש המרכזי, שיש בו פילסטרים ואפריז, כאשר הסף מעוטר בדמויות אריות. בקודש הקודשים לא נותרו תבליטים. מערה 6 היא משמעותית מבחינה היסטורית מכיוון שהוסבה ושימשה ככנסייה נוצרית על ידי הפורטוגלים בשנים המאוחרות יותר כאשר האי היה חלק מהמושבה שלהם (בשלב מסוים בין 1534 ל 1682).
לאחר מכן, בחזית הגבעה המזרחית מצפון למערת סיטבאיי, נמצאת מערה 7 (18°57′54″N 72°56′05″E﻿ / ﻿18.965100°N 72.934766°E﻿ / 18.965100; 72.934766), חציבה קטנה נוספת עם מרפסת, שככל הנראה הייתה אמורה להיות שלושה תאים, אך ננטשה בעקבות גילוי של פגם בסלע.
מעבר למערה 7, ממזרח, יש בריכה יבשה, עם סלעים מלאכותיים גדולים וכמה בורות מים בודהיסטים לאורך גדותיה. בסמוך לבור המים, כיום בקצה השלוחה הצפונית של הגבעה, נמצא תל שזוהה כשרידי סטופה בודהיסטית (18°57′58″N 72°56′12″E﻿ / ﻿18.966026°N 72.936753°E﻿ / 18.966026; 72.936753). סטופה זו, עונים מיצ'ל ודווליקר, הייתה במקור הרבה יותר גבוהה ומתוארכת למאה ה-2 לפני הספירה.
תיאור > מונומנטים שאבדו

יצירות אמנות רבות מחורבות מערות אלפנטה מוחזקות כיום במוזיאונים מרכזיים ברחבי הודו. אלה כוללים פסל האלה דורגה שנהרס כמעט לחלוטין כשרק שד הבופאלו עם רגליה של דורגה וחלק מהמותניים שרדו. פסל אלפנטה במוזיאון אחר, כולל חלק מראשו של בראהמה, כמה שרידים מפסל וישנו מפסלים שונים, מגוון פאנלים וגילופי אבן שעומדים בפני עצמם. לדברי שסטוק, חלקם "בוודאי אינם חלק מהמערה הגדולה", אך לא ברור היכן הם נמצאו כאשר הועברו למקום אחר, או מתי פונו השברים והתחיל תהליך שיקום.
את הפסלים המשמעותיים של וישנו קשה להסביר ולהציב אותם בתוך מערות אחרות ששרדו. תאוריה אחת קובעת שחלק מהמערות ודאי ייצגו את מסורת הווישנויזם. תאוריה אחרת של כמה חוקרים, כמו מוטי צ'נדרה, מציעה כי באי היו בעבר מקדשים הינדים בנויים באוויר הפתוח בנוסף למערות, אך אלה היו הקורבנות הראשונים להרס האמנות.
פסלי וישנו שנמצאו בין חורבות אלפנטה מבטאים סגנונות שונים. אחד לבוש בדוטי ובעל חגורת לולאה, כשהוא אוחז בקונכייה בזווית ליד ירכו. השרידים של צדדיו מצביעים על כך שמדובר ככל הנראה באיקונוגרפיה עם ארבע זרועות. בפסל אחר יש אלמנטים של שיווה ווישנו. הוא זוהה כשיווה על ידי פרמוד צ'נדרה, כקרטיקיה על ידי מוטי צ'נדרה, וכווישנו על ידי אחרים. בפסל זה יש שרשרת חוליות ליד הירך, יש גאדה (אלה) בצד, ומישהו עומד לידו עם חלק עליון פגום אבל עם מותניים קטנים ושדיים מלאים המעידים על דווי. גם פסל זה לובש דוטי.
באי היה גם סוס אבן על פי רשומות מהמאה ה-18, ממש כמו פיל האבן שגרם לפורטוגזים הקולוניאליים לקרוא לו "אילה אלפנטה" (Ilha Elefante). עם זאת, סוס זה נלקח למקום לא ידוע לפני 1764.
שימור

המיקום הנוח של מערות אלה ליד מומבאי (בהשוואה לאתרים אחרים הנגישים פחות) והסקרנות המערבית לתרבות ההודית ההיסטורית הפכה את מערות אלפנטה לנושא של ספרי מדריך רבים ועניין מדעי משמעותי במאה ה-20. השערות המוקדמות והתפיסות המוטעות לגבי מערות אלה הובילו לפרשנויות רבות ולחילוקי דעות בין חוקרים, אך גם הגבירו את התמיכה בשימורן. פרסום מצבן, רישומיהן ופרשנותן על ידי ג'יימס ברג'ס בשנת 1871 תרם להגברת ההתעניינות באתר. המאמצים המוקדמים ביותר לשימור מערות אלפנטה נעשו על ידי פקידי הודו הבריטית בשנת 1909, כאשר האתר הופקד בידי המחלקה הארכאולוגית ההודית וחוק שימור המונומנטים העתיקים כלל אותו בתחומו. אלו עזרו לבודד את האי ולשמר את ההריסות.
רכבת צעצוע תיירותית מהמעגן למערות אלפנטה; מעבורת אופיינית ששטה בין השער להודו לאי אלפנטה.
חקיקה ספציפית יותר לשימור המונומנטים של האי אלפנטה נחקקה ב"חוק מונומנטים ואתרים ארכאולוגיים עתיקים ושרידים" (Ancient Monuments and Archaeological Sites and Remains Act) משנת 1958 ותקנות (1959); תקנות האי אלפנטה (מונומנט מוגן) משנת 1957, האוסרים על כרייה, חציבה, פיצוץ, חפירה ופעולות אחרות בסמוך למונומנט; חוק אוצרות העתיקות והאמנות (Antiquities and Art Treasures Act) שהוכרז בשנת 1972 עם תקנותיו שהוכרזו בשנת 1973; הודעה שפורסמה בשנת 1985 והכריזה על האי כולו ועל שטח של קילומטר אחד מהחוף כ"שטח אסור"; סדרה של פעולות סביבתיות מממשלת מדינת מהראשטרה שמגנות על האתר; החוק לתכנון עירוני ואזורי משנת 1966; ותקנות המורשת משנת 1995 לבומביי רבתי. עם זאת, בשנות השבעים של המאה העשרים זכה האתר למאמצי שימור ושיקום פעילים. מאמצים אלה שיקמו את הריסות מערה 1 וחלקים מעמודים שבורים במערות אחרות, יחד עם פיתוח האי כאתר מורשת.
חוג אורנגאבאד של הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) מתחזק ומנהל את מערות אלפנטה. הוא אחראי על ניטור וייצוב של פני הסלע, הקמת תומכות למבני המערות שבהם קרסו עמודים, ואיחוד רצפות מערות והקמת קיר מעקה המקיף את האתר. בנוסף, הוא מתחזק את מתקני המבקרים והמוזיאון במקום. באתר יש כ-1,000 מבקרים ביום, יותר ב"שיווה רטרי", בפסטיבלי ריקודים, ביום המורשת העולמית (18 באפריל) ובשבוע המורשת העולמית בין התאריכים 19 עד 25 בנובמבר לאירועים מיוחדים.
לאחר שהכריז על המערות כאתר מורשת עולמית, פעלו אונסק"ו ו-ASI יחד לפקח על האתר ולהטמיע שיטות שימור בדרך קבע.
בספרות

בשירה "מערות אלפנטה" (The Caves of Elephanta) משנת 1834, מבכה המשוררת והסופרת האנגלית לטישה אליזבת לנדון (אנ') את אובדן המטרה הרוחנית המקורית של המבנה העצום הזה, כך שכעת: "המקדש האדיר, הלא-יאומן, מדבר בכוח, והכוח היחיד, התכונה המשמעותית ביותר של האדם".
מערות אלפנטה מוזכרות יותר מפעם אחת במובי דיק של הרמן מלוויל.
לקריאה נוספת

קיימת ספרות ענפה על מערות אלפנטה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
Carmel Berkson (1999). Elephanta: the cave of Shiva. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-1284-0.
Charles Dillard Collins (1 בינואר 1988). The iconography and ritual of Śiva at Elephanta. SUNY Press. ISBN 978-0-88706-773-0. {{cite book}}:  (עזרה)
Stella Kramrisch (1976). The Hindu Temple Volume 1. Motilal Banarsidass (Reprinted 1946 Princeton University Press). ISBN 978-81-208-0223-0.
Stella Kramrisch (1979). The Hindu Temple Volume 2. Motilal Banarsidass (Reprinted 1946 Princeton University Press). ISBN 978-81-208-0224-7.
George Michell (1988). The Hindu Temple: An Introduction to Its Meaning and Forms. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-53230-1.
George Michell (2000). Hindu Art and Architecture. Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-20337-8.
ביאורים

↑  באדריכלות ההינדית, ובמיוחד בארכיטקטורת המקדש ההינדי, מנדאפה הוא אולם גדול המחוזק בשורות עמודים או ביתן לטקסים ציבוריים
חסידות ברסלב

| --- | --- |

סמל "האש שלי", המקובל בחסידות ברסלב
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  ברסלב (עיר) 
 תאריך ייסוד:  ה'תק"ן, 1790
 מייסד:  רבי נחמן מברסלב
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  אומן, מירון, ירושלים, צפת, בני ברק, ביתר עילית
 www.breslev.co.il
 
בית המדרש של חסידות ברסלב במאה שערים
שלט ובו תמונת הרב אודסר והסיסמה "נ נח נחמ נחמן מאומן" בקבר הרשב"י
חסידות ברסלב היא זרם בחסידות, שנוסד על ידי רבי נחמן מברסלב (1772–1810), נינו של הבעל שם טוב וסביב כתביו. החסידות נקראת על שם העיר ברסלב (כיום באוקראינה), שבה התגורר רבי נחמן במשך שבע שנים.
ראשיתה של חסידות ברסלב בשלהי המאה ה-18 במרכז אוקראינה, באזור שכיום נמצא מחוז צ'רקאסי והיא עברה תהפוכות רבות עד שהפכה בסוף המאה ה-20 לתנועת המונים הנפוצה במדינות רבות. לחסידות ברסלב תפיסת עולם ומנהגים המיוחדים לה.
היסטוריה > תקופת רבי נחמן

חסידים התקבצו סביב רבי נחמן עוד בטרם קבע את מושבו בעיר ברסלב. תחילת כהונתו כאדמו"ר הייתה בשנת 1790 בעיר מדוודיווקה. מספר חסידיו גדל במהלך נדודיו לזלטפולי ומשם לברסלב. בתקופת חייו זכתה החסידות לגיבוי מצד רבי לוי יצחק מברדיצ'ב והחוזה מלובלין ובשלב מסוים גם מרבי שניאור זלמן מלאדי, ולכן מחלוקות שהיו לרבי נחמן עם הסבא משפולי ועם דודו ר' ברוך ממז'יבוז', לא פגעו בה באופן ניכר. בתקופה זו התעצבה חסידות ברסלב באופן שונה מחסידויות אחרות, באמצעות מנהגים שהנהיג רבי נחמן, ביניהם התבודדות ווידוי בפני הצדיק. בחצי השנה האחרונה של חייו השתכן באומן, ושם הכיר קבוצת משכילים יהודיים, כדוגמת הירש בער הורביץ, שעמו שיחק שחמט.
מאז פטירתו של רבי נחמן (בשנת ה'תקע"א - 1810) אין בחסידות ברסלב אדמו"ר או רבי מובהק. תלמידו של רבי נחמן, רבי נתן מברסלב, הנהיג את תלמידי רבי נחמן לאחר שנפטר אך לא שימש כאדמו"ר, זאת בשל ההערצה העצומה לרבי נחמן ובשל הצהרתו של רבי נחמן שאמר "ממני ועד משיח לא יהיו חדשות". בשל כך, כונו חסידי ברסלב ביידיש "טויטע חסידים", כלומר "חסידים מתים", ללא אדמו"ר חי.
היסטוריה > תקופת רבי נתן

כאמור, לאחר מותו של רבי נחמן, עברה הנהגת חסידות ברסלב לתלמידו רבי נתן. עיקר עיסוקו היה הדפסה והפצה של תורת רבי נחמן, כפי שנמסרה בחייו, בכתב ובעל פה. בזכות עבודתו זו קיים בסיס ספרותי איתן לחסידות ברסלב, שמהווה תחליף מסוים לאדמו"ר חי. במהלך תקופתו של רבי נתן סבלו חסידי ברסלב מרדיפות קשות, במיוחד מצד רבי משה צבי גיטרמן, האדמו"ר מסאווראן, תלמידו של רבי אריה לייב משפולי. הוא פתח במסע נגד תלמידי רבי נחמן בשנת ה'תקצ"ה (1835), אסר לאכול משחיטת חסידי ברסלב, להנשא להם או לקחת מקרבם מלמדים. הדפסת ספרי ברסלב ברוסיה הצארית נאסרה עקב הלשנה. רבי נתן מברסלב נאסר למשך כחודש, בית המדרש של חסידי ברסלב באומן נסגר ורבי נתן היה צריך להסתיר את זהותו בחלק ממסעותיו. בספרות ברסלב מוזכרים מספר מקרים שבהם חסידי ברסלב הוכו, עד כדי רצח של ארבעה בני משפחה בברסלב. בתקופה זו הצטמצם מאוד מספר חסידי ברסלב הגלויים ועמד על כמה חסידים בודדים, בעיקר באומן, בברסלב, בטשערין ובטולטשין.
למרות הרדיפות, בתקופה זו התגבשה צורת חסידות ברסלב למשך מאה השנים הבאות. רבי נתן ייסד את מנהג העלייה לרגל לאומן בראש השנה (הקיבוץ באומן), כתב את ספרו ליקוטי הלכות והדפיס את ספריו של רבי נחמן - ליקוטי מוהר"ן וספר המידות. שלושה ספרים אלו הפכו לליבה של הספרות הברסלבית ומהווים כלי עיקרי להפצת חסידות ברסלב.
היסטוריה > הדור השלישי

עם פטירתו של רבי נתן מברסלב בי' בטבת ה'תר"ה (1844) תמה התקופה שבה אישיות יחידה הנהיגה את חסידות ברסלב. רבי נתן מינה את רבי נחמן מטולטשין לממשיכו, אבל זה לא התכוון להנהיג את כלל החסידות, אלא עבר לאומן והנהיג את קהילת החסידים הקטנה שם. חסידי ברסלב התפזרו לקהילות זעירות ולעיתים חיו כבודדים, ללא מסגרת חברתית חסידית. במקביל לרבי נחמן מטולטשין קמו בחסידות ברסלב מספר מנהיגים רוחניים מקומיים. המשפיע הבולט בתקופה זו היה הרב נחמן רבה של טשערין, שכתב פירושים על ספריו של רבי נחמן, תמצת את הספר "ליקוטי הלכות" וערך אותו כעצות בספר "אוצר היראה".
בעקבות מותו של הרבי מסאווראן פחתו לתקופת מה הרדיפות נגד חסידי ברסלב, אך אלו התחדשו אחרי מותו של רבי נתן. רבנים וחסידים מחסידויות אחרות רדפו את חסידי ברסלב, במיוחד על רקע העלייה לרגל לקברו של רבי נחמן. שיא הרדיפות היה הרס בית המדרש של חסידי ברסלב באומן בשנת 1863, על ידי חסידי שושלת טשרנוביל ובעיקר חסידי סקווירה וטאלנה.
היסטוריה > הדור הרביעי

המשפיעים הבולטים בדור הרביעי היו רבי אברהם חזן שלמד מאביו רבי נחמן מטולטשין (תלמידו של רבי נתן), ורבי אברהם שטרנהרץ שהיה תלמידו ונכדו של רבי נחמן מטשעהרין ונינו של רבי נתן.
בתקופה זו החלה להתבסס קהילת ברסלב גם בארץ ישראל. בשנת 1893 עלה לארץ הרב אברהם חזן והתיישב בעיר העתיקה בירושלים. בתקופה זו חי בצפת המשפיע רבי ישראל היילפרין (קרדונר) (תלמידו של רבי משה ברסלבר, תלמיד רבי נתן).
מלבדם פעלו בתקופה זו גם רבי אלתר טפליקר שהיה תלמידו של רבי נחמן מטשערין וגיסו של הרב חזן, רבי ברוך אפרים מחבר הספר "באבי הנחל", ורבי שמשון בַּרְסְקִי, צאצא של רבי נחמן וממנהיגי חסידי ברסלב באומן (ה'תרל"ג - ה'תרצ"ה).
היסטוריה > בין מלחמות עולם

תקופה זו נחשבת לתקופת גאות בחסידות ברסלב, הן בפולין והן בארץ ישראל.
היסטוריה > בין מלחמות עולם > דעיכת החסידות באוקראינה

בשנות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות דעכה חסידות ברסלב בארץ הולדתה, אוקראינה. חסידי ברסלב שנותרו באוקראינה לאחר מהפכת אוקטובר היו מנותקים ומבודדים מהקהילות היהודיות מחוץ לברית המועצות ונרדפו באופן קבוע על ידי היבסקציה. בין הבולטים בין חסידים אלה היו רבי לוי יצחק בנדר, שהגיע לאומן בשנת 1918 כאברך צעיר ונותר בה עד למלחמת העולם השנייה, ורבי אלימלך טפליקר, שהקים חדר מחתרתי לילדים בעיר פולנאה. החסידים בעיר אומן התאמצו להמשיך ולקיים את מנהגיהם למרות העוינות והרדיפות מצד המשטר החדש. "הקיבוץ הגדול" באומן שרד עד שנת 1937 וקהילת חסידים קטנה ונרדפת הוסיפה להתקיים בעיר עד הכיבוש הנאצי.
היסטוריה > בין מלחמות עולם > חסידות ברסלב בפולין

בראשית המאה העשרים עבר מרכז הכובד של חסידות ברסלב לפולין. לאירוע המכונן של תהליך זה נחשב מסעם של שבעה חסידים מלובלין לאומן בשנת 1906. הרב יצחק ברייטר, יזם את המסע, והשתתפו בו האחים יחזקל-אפריים ויהודה מנדלאיל, שאז היו בשלהי שנות העשרה. החסידים שחזרו מהמסע היו לגרעין שממנו צמחה חסידות ברסלב בפולין.
בתי כנסת של החסידות הוקמו בלובלין ובווארשה. מקום כינוסם השנתי של חסידי ברסלב בראש השנה עבר ללובלין, שם זכו לתמיכה מצד ראשי הקהילה החסידית. המנהיגים המרכזיים של חסידות ברסלב אז בפולין היו רבי יצחק ברייטר ורבי אהרן לייב ציגלמן. הוצאת הספרים שבראשות ציגלמן הדפיסה והפיצה רבבות עותקים מספרי ברסלב.
תחיית החסידות בפולין השפיעה רבות על התאולוגיה, הספרות והמנהג של חסידי ברסלב גם בדורות לאחר מכן. אמירת התיקון הכללי, שלפני כן היה פעילות של היחיד, החלה להעשות בקבוצות. חדרי התבודדות נבנו בערים. ערך ההתקשרות לצדיק קיבל ניסוח ליטורגי קבוע בטקסט שנקרא 'הריני מקשר'. לראשונה התארגנו נסיעות לנשים לקבר רבי נחמן באומן. הדפסת ספרי החסידות גדלה למאות אלפי עותקים עד 1939 והפכה לדרך התעמולה המרכזית של החסידות. בנוסף נכתבו והופצו 'עיקרי האמונה בצדיק' שקובצו בספר 'חלוקי הנחל' של ברייטר, וכוללים ריכוז שאין לו תקדים של הצהרות על מרכזיותו של רבי נחמן ותפקידו בבריאת ותיקון העולם.
היסטוריה > בין מלחמות עולם > קהילת ברסלב בירושלים

"חצר ורשא" הייתה הריכוז המשמעותי של חסידי ברסלב בירושלים. רוב תושביה היו חסידים שעלו בעקבות רבי אברהם חזן עוד לפני המהפכה הקומוניסטית. ותיקי הקהילה מספרים שחסידי ברסלב שעלו מפולין העדיפו להתיישב בבני ברק ובתל אביב על פני התנאים הקשים של ירושלים העתיקה.
מרכז ברסלב בעיר העתיקה היה בית הכנסת "נתנ'ס שול", סמוך לבתי מחסה.
לאחר פטירת רבי אברהם חזן, מנהיג החסידים עד מלחמת העולם הראשונה, הנהיגו את הקהילה תלמידו רבי אליהו חיים רוז'ין[דרושה הבהרה] ורבי שמואל הורביץ.
באותה תקופה הצטרפו לחסידות ברסלב רבי שמואל שפירא, אברך בישיבת עץ חיים הליטאית בירושלים, וכן רבי בנימין זאב חשין ורבי נחום יצחק פרנק שעזבו את הקהילה הליטאית.
היסטוריה > חסידות ברסלב בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה

רובם של חסידי ברסלב הושמדו בזמן השואה. המרכז החסידי הגדול בפולין חוסל ועימו גם שרידי הקהילות באוקראינה, כולל קהילות אומן וברסלב. ישנן עדויות על כך שכמה מהם נותרו נאמנים לדרכם ולמנהגיהם בגטאות ובמחנות ההשמדה. גם בשנות השואה היו חסידי ברסלב שניסו ואף הצליחו להגיע להשתטח על קברו של רבי נחמן מברסלב באומן. למעשה נותרה מהחסידות רק הקהילה הקטנה בירושלים העתיקה שהונהגה אז על ידי הרב יחזקאל אפריים מנדלייל ומנתה פחות משבעים משפחות. בשנת 1940 ייסד הרב אברהם שטרנהרץ, נינו של רבי נתן מברסלב, את הקיבוץ במירון בראש השנה כתחליף לקיבוץ באומן, שהייתה אז תחת שלטון סובייטי. לדברי הרב שמואל הורוויץ, מהבולטים בין חסידי ברסלב הירושלמים, באותה תקופה לא התגוררו חסידי ברסלב בצפת. מכה נוספת הונחתה על החסידות ברסלב במלחמת העצמאות, כאשר הלגיון הערבי כבש את הרובע היהודי. חסידי ברסלב שגורשו מבתיהם ב"חצר ורשה" יושבו בחלקם בשכונת קטמון. חלקם עבר להתגורר בבני ברק, ברחוב מימון, שם הקים בשנות הארבעים הרב מרדכי נתן דוד יגלניק, ניצול השואה, בית כנסת של חסידי ברסלב. בית כנסת נוסף הוקם ברחוב אלשיך, והוא מכונה "הכולל". בראש הכולל עמד רבי נתן צבי קניג.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

חסידי ברסלב שפונו מהעיר העתיקה בירושלים, פונו ברובם לשכונת קטמון ומשם נדדו במהלך השנים בעיקר לשכונות גאולה ומאה שערים. שם, בקצה המזרחי של רחוב מאה שערים הוקם בשנות החמישים "בית המדרש הגדול לחסידי ברסלב בירושלים", הידוע בכינוי "השול".
השנים שלאחר מלחמת העצמאות היו שנות שפל קשה לחסידות ברסלב. כניעת הרובע היהודי, חיסלה למעשה את הקהילה המגובשת האחרונה של חסידי ברסלב בארץ ישראל, להוציא את קהילת צפת שמנתה פחות מעשרים משפחות. החסידים שגורשו מבתיהם נבלעו בתוך העדה החרדית בירושלים ובבני ברק.
גם בשעה בה התרחשה שקיעה דמוגרפית וארגונית של חסידות ברסלב, רבי נחמן ותורתו לא נשכחו. דמותו של רבי נחמן מברסלב היוותה השראה לחוקרים וליוצרים, גם כאלה שלא השתייכו ליהדות האורתודוקסית. הסופרים מרטין בובר, פנחס שדה ומאוחר יותר גם אלי ויזל, שילבו את קורות חייו ואת אימרותיו בתוך יצירותיהם, ובאקדמיה נחשב רבי נחמן כאחד מההוגים המרכזיים של הזרם האקזיסטנציאליסטי בפילוסופיה המודרנית כדוגמת סרן קירקגור וז'אן-פול סארטר.[דרוש מקור]
לצד התרחבות חסידות ברסלב, נותרה גם התנגדות כלפיה. בשנת 2006 יצא קונטרס ובו תמלול שיחה של הרב ירמיה כהן מצפת התוקף את דרכו של רבי נחמן. הדבר גרר מחאה עד שכהן נאלץ להתנצל, אם כי לא חזר בו לחלוטין מדבריו.
היסטוריה > תחייתה של חסידות ברסלב

מאז קום מדינת ישראל ועד שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה חסידות ברסלב קבוצה קטנה וסגורה בתוך הציבור החרדי, שפעלה בפרופיל נמוך בשני הריכוזים החרדיים הגדולים במדינת ישראל, בבני ברק ובאזורים החרדיים בירושלים. שלושים שנה לאחר מכן מנתה חסידות ברסלב עשרות אלפי אנשים והיא נפוצה כמעט בכל הערים בישראל וגם בריכוזים יהודיים בחו"ל.
היסטוריה > תחייתה של חסידות ברסלב > הרב בנדר ותלמידיו

הדמות הבולטת בחסידות ברסלב במאה העשרים היה רבי לוי יצחק בנדר. הוא היה תלמידם של משפיעי הדור הרביעי כמו הרב שמשון ברסקי והרב אברהם חזן. הוא נלחם במדיניות האנטי דתית של השלטונות הסובייטים לאחר המהפכה הקומוניסטית והצליח לחמוק מהנאצים ומהמשטרה החשאית הרוסית בזמן מלחמת העולם השנייה. הגיע לארץ לאחר קום המדינה ונתפס כסמל של חסידות ברסלב המקורית באוקראינה ובפולין.
בשנות השישים, לאחר מותו של הרב אברהם שטרנהרץ, ניסה הרב בנדר לבטל את הקיבוץ במירון, על מנת שכל חסידי ברסלב יחגגו את ראש השנה יחד בירושלים. תלמידיו של הרב שטרנהארץ, ובראשם הרב גדליה קעניג, סירבו לכך. בעקבות כך נוצר קרע בין הפלג הצפתי ובין שאר חלקי החסידות, שעד אותה תקופה הייתה הומוגנית למדי.
בתחילת שנות השבעים ניסה תלמידו של הרב בנדר, הרב אליעזר ברלנד, להפיץ את תורת חסידות ברסלב בקרב תלמידי הישיבות הליטאיות הגדולות בבני ברק, כמו ישיבת פוניבז' וישיבת סלובודקה. הוא זכה להצלחה מסוימת, כאשר כמה אברכים ליטאיים יצרו "חבורת לימוד", שהתרכזה סביב בית כנסת ברסלב בבני ברק (שהוקם עוד בשנות הארבעים על ידי הרב יגלניק). לאחר מלחמת יום הכיפורים צמחה תנועת התשובה בעיקר בפעילותם של שליחי חב"ד ושל ישיבות ליטאיות כמו אור שמח. חסידות ברסלב הייתה אז קבוצה קטנה בתוך העדה החרדית שלא עוררה עד אז עניין אצל חילונים מחפשי דרך. בשנת 1974 הגיע הזמר דדי בן עמי לשמוע שיעורים של ברלנד בבני ברק. שנה לאחר מכן, הציע בן עמי לברלנד לקיים את מנהג ההקפות של שמחת תורה במושב נהלל, שבו התגוררו הוריו של בן עמי. בהקפות אלו השתתפו מבני הקיבוצים בעמק יזרעאל והן היוו מפגש ראשון בין בני ההתיישבות העובדת ובין חסידי ברסלב. בעקבות המפגש הזה התקיימו מפגשים נוספים שגרמו להקמת ישיבת שובו בנים בשנת 1978. חסידות ברסלב הפכה לגורם דומיננטי בתנועת התשובה. ישיבות ברסלביות נוספות לחוזרים בתשובה נפתחו בשנות השמונים ולאחריהן גם מדרשות לבנות ומוסדות חינוך יסודיים עבור ילדי החוזרים בתשובה.
השתלבותם של החוזרים בתשובה בחסידות ברסלב נתקלה גם בהתנגדות. בשנת 1985 החל הרב ישראל מאיר ברנר, תלמיד של הרב בנדר, להעביר ב"שול" שיעורי חסידות בעברית. מאוחר יותר גרם הדבר עימותים שבמהלכם סולקו מרבית בעלי התשובה מה"שול", ובראשם אליעזר ברלנד. הפילוג הסתיים למעשה בה'תשנ"ג, כאשר יצא פסק דין של בד"ץ העדה החרדית שהביע התנגדות לסגירת בית הכנסת בפני יהודי כלשהו. פסק הדין גרם לחזרתם של בעלי התשובה לבית הכנסת ולעזיבתם של רבים מהחסידים המקוריים, שהקימו בתי כנסת נפרדים, בהם "אנשי מוהר"ן" ו"באר שבע".
היסטוריה > תחייתה של חסידות ברסלב > תלמידיו של הרב אברהם שטרנהרץ

בשנת 1955 נפטר הרב אברהם שטרנהרץ, שהיה נינו של רבי נתן מברסלב. תלמידו הרב גדליהו אהרן קניג הגשים את צוואתו לבנות קהילה של חסידי ברסלב בצפת, באמרו כי עד שלא תיבנה צפת לא תיבנה ירושלים.
תלמיד נוסף של הרב קניג, הרב שמחה בר לב, לימד את תורת ברסלב לקבוצות של אברכים ותלמידי ישיבה ליטאיים בבני ברק החל מאמצע שנות השמונים.
היסטוריה > תחייתה של חסידות ברסלב > הרב ישראל אודסר

הרב ישראל אודסר נמנה עם זקני חסידי ברסלב בירושלים. אחרי שמלאו לו שמונים עבר לבית אבות גריאטרי ברעננה. מספר חודשים אחר כך סיפר שעשרות שנים קודם לכן קיבל "פתק" מרבי נחמן שבו מופיעה לראשונה המנטרה נ נח נחמ נחמן מאומן. הרב אודסר עזב את בית האבות בעזרת מעריציו ויצא למסעות הסברה ברחבי העולם, שבהם ניסה להסביר את חשיבות המסר שקיבל. במקביל ייסד את הוצאת הספרים "קרן רבי ישראל אודסר".[דרוש מקור] סמלה של הקרן, "האש שלי", נמצא בשימוש גם אצל חסידי ברסלב אחרים. המילים לקוחות מדברי רבי נחמן: "מיין פייערל וועט שוין טלויען ביז משיח וועט קומען" ("האש שלי תוקד עד ביאת המשיח").
בראשית שנות התשעים גדלה תנועתו של הרב אודסר. בזרם המרכזי של חסידות ברסלב התנהלו ויכוחים סביב היחס לבעלי התשובה ולשפה העברית, ובעלי תשובה רבים נמשכו לדמותו העממית של הרב אודסר, כשהם מזדהים גם עם ההתנגדות שהייתה לו כלפי מנהיגי הציבור החרדי[דרוש מקור].
פלגים בחסידות ברסלב כיום

חסידות ברסלב כוללת מספר רב של תת-קבוצות, בעלי עמדות השקפתיות ואידאולוגיות שונות זו מזו. בהסתמך על ספרי הטלפון הפנימיים הזמינים של הפלגים השונים, היא מנתה כ-14,000 משפחות נכון ל-2016, אם כי הקריטריונים להשתייכות של מרבית קהילותיה גמישים בהרבה ביחס לכל חסידות אחרת (החוקר מרצ'ין וודזינסקי(פול') הציע להפחית את המספר ב-50% על מנת שניתן יהיה להשוות לחצרות אחרות).
פלגים בחסידות ברסלב כיום > פלג השוּל

במרכז הזרם הממוסד בחסידות ברסלב עומד "פלג השוּל" או "שול מאה שערים" (נהגה "שוּל מֵישוֹרים"), הקרוי על שם השול (=בית הכנסת) הגדול של הזרם במאה שערים, מורכב בעיקר מצאצאי חסידי ברסלב בעבר אך גם מחרדים אחרים וחוזרים בתשובה. זרם זה שואף ללכת בדרכו של הרב בנדר והוא ממשיך במידה רבה את חסידי ברסלב של הדורות הקודמים. בני הפלג לומדים במוסדות חרדיים רגילים. פלג זה הוא בעל קרבה לעדה החרדית ואינו מתמקד בעשיית חסידים לשורותיו.
על מנהיגי זרם זה נמנים: הרב נתן ליברמנש, הרב יהודה לייב פרנק, הרב בנימין זאב קנפלמכר, הרב ניסן דוד קיוואק, הרב ישראל מאיר ברנר והרב שמעון טייכנר. חלק ממתפללי בית הכנסת נוהגים להתפלל בצעקות, לאור דברי רבי נחמן שיש להיות "כחיות הנוהמות ביער". בעבר היו מנהיגי הזרם הרב יעקב מאיר שכטר והרב שמואל משה קרמר, אך לאחר מחלוקות על אופי הנהגת החסידות הזרם התפלג, ולאחר מספר שנים הקים הרב שכטר בית כנסת נפרד.
בית הכנסת הראשון בירושלים של הזרם, בו הוקמה תנועת הנוער של הזרם המרכזי "מורשת הנחל", הוא בית הכנסת "אור אברהם" בשכונת גוש 80 שהוקם על ידי הרב משה בורשטיין בקטמון ובשנות ה-90 נמכר ועבר למקומו החדש. בית כנסת זה היה מרכזו של "זרם המרכזי", עד שגם ה"שול" עבר לשליטתם. בית כנסת נוסף בולט בירושלים הוא בית הכנסת "אנשי מוהר"ן" של משפחת ירבלום, בשכונת הבוכרים. בית כנסת זה הוקם בשנת 2006 לאחר החיכוכים בין הזרמים בברסלב. הוא אינו משתייך רשמית לאחד הזרמים ומתפללים בו הן אנשי הזרם המרכזי והן אנשי הרב שכטר.
בבני ברק יש לזרם המרכזי בית הכנסת ברחוב אלשיך. החל מאמצע שנות התשעים הוקמו מרכזים גם בבית שמש, מודיעין עילית, ביתר עילית ועוד.
לזרם המרכזי יש ישיבה בבני ברק.