אירית
רקע והיסטוריה

אירית שייכת לענף הגוידלי של השפות הקלטיות, אשר ראשיתו בהגירת הקלטים מבריטניה לאירלנד באמצע האלף הראשון לפנה"ס, הגירה שיצרה נתק לשוני בין הקלטים שבאירלנד לקלטים שבבריטניה. בחלוף הדורות הביא נתק זה להתפתחות שתי שפות שונות – ברטונית, בבריטניה וגוֹידלית באירלנד. שתי השפות הללו המשיכו להתפתח ולהתפצל לניבים ולשפות שונות. הברטונית התפצלה לשפות שגלגוליהן המודרניים הם הוולשית, הברטונית והקורנית ואילו הגוידלית התפתחה לניבים שונים (ובמרוצת השנים נפלה ה-ד' משמה כתוצאה משינוי פונטי), והיגרה גם לסקוטלנד ולאי מאן, בהם הפכה לגאלית הסקוטית (Gàidhlig na hAlban – שם זה משמר זכר אורתוגרפי ל-ד' האבודה) ולגאלית מאנית (Gaelg Vannin). הגיית שמה של השפה בניבים הסקוטיים הוא "גאליק", בקמץ ולא בצירי, ועל-כן מעוברתת ל"גאלית". הדמיון בין הכתיב העברי של השם "גאלית" לבין "גאליה" (Gaul), שמה של צרפת הקלטית הקדומה (ותושביה, ה"גאלים" – Gauls), הוא מקור לטעויות נפוצות, אולם הקשר בין שני המונחים מקרי בהחלט. הגאלית העתיקה מתועדת בכתובות אוגם.
האירית הייתה שפת הרוב המוחלט באירלנד עד לתחילת המאה ה-19, וגם כובשים זרים אימצו אותה כשפתם. האנגלים, שפלשו לאירלנד לראשונה במאה ה-11 והביאו איתם את השפה האנגלית (ובהתחלה גם את הצרפתית, שפת האצולה האנגלו-נורמנית), הצליחו בקושי רב לשמור על זהותם הלשונית, ובמשך מאות שנים, רבים מהם אימצו את השפה האירית. האנגלית הייתה מדוברת בעיקר בערים, אולם משקלן של הערים באירלנד הכפרית ברובה היה זניח. כל עוד היה לתושביה הקלטים של אירלנד קיום מדיני עצמאי, השפה האירית שגשגה ושימשה כלשון תרבות וספרות. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אף עודדה את השימוש בשפה האירית בכל אירלנד, גם בהתחום (שטח השלטון האנגלי הישיר באירלנד), ואף ביקשה ללמוד את השפה בעצמה.
בראשית המאה ה-17 השלימו הבריטים את תהליך הכיבוש האיטי של אירלנד, בו החלו 500 שנה קודם לכן, ונישלו את האצולה האירית מריבונותה ורכושה, דבר שהביא במהרה לקריסת האירית כשפת שלטון ותרבות. במהרה התפתח באירלנד תהליך של נטישת האירית לטובת האנגלית. נוצר באירלנד מצב חברתי-לשוני הנקרא דיגלוסיה, במסגרתו ישנן שתי שפות המדוברות על ידי אותה האוכלוסייה, ומצב בו הדורות הצעירים דוברים בעיקר אנגלית, דורות הביניים דוברים את שתי השפות במקביל והדורות המבוגרים הדוברים בעיקר אירית. תהליכים אלו הואצו מאוד במאות הבאות בעקבות מספר סיבות:
התפתחות משמעותית של הערים באירלנד וגידול משקלן הן מבחינה דמוגרפית והן מבחינה שלטונית, כלכלית ותרבותית.
הגירתם של מאות אלפי אנגלים וסקוטים לאירלנד (בייחוד לצפון) שהביאו איתם את השפה האנגלית. מצד שני, כוונות ההגירה של מאות אלפי אירים לארצות הברית ולקנדה, שעודדו בקרבם את הצורך ללימוד אנגלית.
רעב תפוחי האדמה הגדול באמצע המאה ה-19, אשר גרם למותם או להגירתם של 2 מיליון אירים כפריים, רבים מהם דוברי אירית.
כניסתה של מערכת החינוך הבריטית לאירלנד, שאסרה על הלימוד בשפה האירית עד שנת 1871
הכנסייה הקתולית, שעודדה שימוש בשפה האנגלית על פני השפה המקומית עד שנת 1890
בשלהי המאה ה-18 השתוו האירית והאנגלית מבחינה דמוגרפית, ונסיגת האירית המשיכה בהתמדה לאזורים הולכים ומצטמצמים בהם נותרה האירית מדוברת. האירית נותרה נפוצה בעיקר באזורי הכפר במערב אירלנד, והאנגלית הפכה נפוצה מאוד בערים הגדולות ובמזרח האי. אף על פי שהאירית הפסיקה להיות שפת הדיבור העיקרית, במהלך המאה ה-19 היא נותרה שפתם העיקרית של לפחות 3 מיליון מתושבי אירלנד. היא הייתה השפה העיקרית בשימוש במערכת המשפט והחוק ובמערכת הפוליטית, על אף הידע של השופטים, הפוליטיקאים ועורכי הדין באנגלית, וגם במרחב העסקי והמסחרי היו משתמשים בעיקר באירית.
רק בשלהי המאה ה-19, עת גוויעתה של האירית הפכה לעובדה מוגמרת, החלה להתפתח מודעות לשימור השפה. ברם, מגמה זו, שהייתה חלק מתהליך כולל של התעוררות לאומית באירלנד, באה לידי ביטוי גם בספורט, בספרות, בשירה ובתיאטרון והובילה בסופו של דבר גם לעצמאותה של אירלנד. התעוררות זו הייתה נחלתם של אירים עירוניים, רובם הגדול דוברי אנגלית, ותרומתם לשיקום מעמדה של השפה האירית הייתה בעיקר במישור העקרוני: האירית החלה להיתפש כשפתו הלאומית של העם האירי, על אף שבמישור המעשי המשיכה השפה לדעוך, ובראשית המאה העשרים דיאלקטים רבים מתו עם דובריהם האחרונים. חלק מאותם דיאלקטים זכו לתיעוד בלשני מקיף בטרם נעלמו. בזכותם ידוע, למשל, שהדיאלקטים של מחוז קלייר היוו מעבר הדרגתי מהדיאלקטים של קונכט (המדוברים עד היום בקונמארה, ממערב לעיר גולוויי) לדיאלקטים של מנסטר (המדוברים עד היום במחוז קרי), שנבדלים מאוד זה מזה, וכי הדיאלקט של האי ראת'לין (Rathlin Island), מול החוף של מחוז אנטרים בצפון אירלנד, היה דיאלקט מעבר בין הגאלית של צפון אירלנד (המדוברת עד היום במחוז דניגול) לבין הגאלית של דרום סקוטלנד.
שינוי ממשי במעמדה של האירית החל רק עם הקמתה של אירלנד כמדינה עצמאית ב-1922, שהפכה את האירית לשפתה רשמית. תהליך התקינה של האירית כשפה רשמית סייע רבות הן להנחלתה מחדש והן לחידוד ההבדלים בינה לבין אחיותיה בסקוטלנד ובאי מאן, שכן האירית התקנית מבוססת בעיקרה על הדיאלקטים של מאנסטר וקונכט, הרחוקים יותר גאוגרפית ולשונית מהדיאלקטים של השפות הגאליות האחרות. עם זאת, גם כיום ישנם דיאלקטים של גאלית אירית וגאלית סקוטית אשר קרובים יותר זה לזה מבחינה לשונית מאשר לדיאלקטים אחרים בתוך כל אחת משתי השפות.
על אף שהחוקה האירית הכירה בשפה האירית כשפתה הרשמית של המדינה החדשה ורוב הרפובליקנים שהקימו אותה היו מחויבים מאוד לתחייתה, האנגלית נותרה השפה השולטת במסדרונות הממשל ואכיפת החוק אפילו באזורים בהם יותר מ-80% מהאוכלוסייה הייתה דוברת אירית. ניסיונות להעמיק את אחיזת השפה ברחבי המדינה עלו בתוהו עם פריצת מלחמת האזרחים האירית בשנת 1922. לאחר המלחמה סומנו האזורים שבהם נותרה השפה האירית שפת הרוב, ונקראו גיילטאכט. הממשלה האירית דחתה את מסקנות הוועדה המיוחדת לאזורים אלו שקבעה שמשרדי ומשרות ממשלתיות חייבות לחזור לעבוד בשפה האירית. מטרת אזורים אלו הייתה לשמר את השפה ובתקווה שמהם היא תתפשט לשאר חלקי האי. למרות תקווה זו, הייתה זו דווקא המדינה האירית שגרמה לאינגלוז באזורי הגיילטכט. הדוגמה העיקרית לכך הייתה במשרות שהציעה המדינה, שהיו למקור פרנסתם של רוב תושבי הגיילטאכט, כמו פקידי דואר, גובי מיסים או מפקחים חקלאיים. אף על פי שכל עובד נדרש להציג תעודת הכשרה בשפה האירית, לא היה צורך אמיתי בשפה במהלך ביצוע העבודות. לעומת זאת, עובדי המדינה היו מחויבים לדעת אנגלית ברמה גבוהה ולהשתמש בה במהלך ימי עבודתם. בנוסף, אם אזרח היה רוצה להגיש בקשה למענק, לבקש חיבור לחשמל או להתלונן על מיסוי לא נכון, הוא היה חייב לעשות זאת בשפה האנגלית.
בימיה הראשונים ניסתה המדינה להגביר את השימוש באירית גם דרך מערכת החינוך, ונציגיה אף האמינו שבתוך דור תשוב האירית להיות השפה המדוברת במדינה. בשנת 1928 הפכו לימודי השפה האירית לשיעור חובה ובשנת 1934 היה צורך לעבור מבחן בשפה האירית על מנת לסיים את בית הספר התיכון. אולם, על אף התקוות הרבות, הביצוע של שיעורים ומבחנים אלו היה נתון לכישלונות רבים ובמבחן הזמן כשל בהפיכת השפה למדוברת. גם בפרלמנט ניסו תחילה מספר פוליטיקאים לנאום בשפה האירית, אך עם הזמן הפסיקו. נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, אף נאם את הנאום הראשון שלו בפרלמנט בניב של מחוז רוסקומון, והקלטת נאום זה היא ההוכחה החיה היחידה שנותרה לניב זה.
במבחן הזמן, אחוז התושבים שדוברים אירית כשפתם הראשונה דעך עם הקמת המדינה, אך אחוז התושבים הדוברים את שתי השפות יחד עלה.