פרחים באמנות
פרחים באמנות הישראלית

ההתחדשות הציונית - תחיה לאומית
למנהיגי הציונות היה ברור שזהותו של העברי החדש בא"י תתגבש תוך ידיעת הארץ ולימוד הצמחים ובעלי החיים בה. כחלק מהבנה זו, תלמידי "בצלאל" למדו לרשום ולתעד במדויק את צמחי ארץ ישראל ותלמידי גימנסיה הרצליה למדו אמנות בחדר הטבע. בהיעדר חומר לימודי וכדי לקדם את הידע של תלמידיהם, היו מורים שלקחו על עצמם ליצור עזרי לימוד על ידי רישום הצמחים. כך החל צבי זילברשטיין (1909-2002), שהיה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, לצייר את פרחי הכרמל. ציוריו ניחנו באסתטיקה יוצאת דופן, ברוח האמנות הבוטנית של המאה ה-18. במקביל פעלו גם ציירים בוטניים נוספים: שמואל חרובי, רות קופל, ברכה אביגד לוי, אהרון הלוי ועוד.
פרחים הקשורים לתחיה לאומית החלו להופיע בציוריו של ראובן רובין מעט לפני התיישבותו בא"י. בשנת 1922 צייר את תמונת "המדונה של חסרי הבית", האוחזת בשתי ידיה שני פרחים אדומים. ראובן רובין אף אימץ את פרח הבשורה הנוצרי, השושן הצחור, כפרח הגאולה הציונית. השושן מופיע בציורו "סעודת עניים" וגם בדיוקן העצמי, על רקע תל אביב בראשיתה, משנת 1923. באותה שנה צייר גם חלוצה, כשהיא אוחזת בעציץ עם שושן צחור. בדיוקן עצמי נוסף, משנת 1923, מופיע ורד באגרטל וצבעוני אדום בעציץ. גם ביצירות הקשורות למצבו האישי של ראובן רובין מופיעים פרחים. כך בתמונת "זר פרחים על כיסא" משנת 1929, הקשורה לארוסיו לאסתר. רובין אף צייר את בני חוגו, סופרים, אמנים ואנשי ציבור, עם פרחים. כך בתמונות של אורי צבי גרינברג (1925), אחד העם (1926), יהודה גור (1927), נחמה גור (1926). בתמונות אלו הפרח ייצג את הפריית הארץ על ידי המצוירים. כח הברכה והשפע של הפרחים היווה מסר חוזר ביצירתו של ראובן רובין
ב-1923 צייר זאב רבן את הציור הנקרא "אני חבצלת השרון", בו הציב את השונמית בין פרחי חבצלת, כסמל לגאולה לאומית.
בשנת 1924, משה מוקדי צייר דיוקן עצמי, בו הוא מוקף בשלושה פרחי צבעוני לבן - צהבהב. ציור זה מושפע מהסימבוליזם של זרם היוגנשטיל הווינאי. בשנת 1927 נחום גוטמן צייר זר פרחים באגרטל, בחלון המשקיף אל פרדס יפואי.
פרחי יגון
בתגובה למאורעות בארץ ועלית הפאשיזם באירופה, בשנות ה-30-40 של המאה ה-20 מופיעים בציור הארץ ישראלי זרי פרחים רבים בתוך חדרים סגורים, מהם לא ניתן לראות את הנוף החיצון. ב-1929 צייר חיים גליקסברג טבע דומם של אגרטלים עם פרחים, כאשר וילון מסתיר את הנוף החיצוני. פרחים על שולחן ציירו יצחק פרנקל, צבי שור, אריה ארוך, יוסף זריצקי. ב-1935 ראובן רובין צייר את "אירוסים שחורים", בו מושיע זר גדול של פרחים שחורים, אשר אינם מותירים מקום לנוף.
פרחים מופיעים גם בתגובה האמנותית לשואה: מרדכי ארדון, בציורו "מכתב לסבתא" (1945), מביא טכסט ביידיש ובשוליו ממוקם זר חרציות אדומות קמלות, במסורת "ממנטו מורי". הוא חוזר על הבעת אבל זו ביצירה "פרחים נובלים" (1950). בשנים 1947 עד אמצע שנות החמישים, ליאופולד קראקוור עוסק ברישום אקספסיוניסטי של פרחי קוצים, כביטוי למשקעי השואה. בשנת 1995, טובה ברלינסקי, ציירת ירושלמית, יוצאה בתערוכת ציורי צבעונים ואירוסים, ומקדישה אותה להוריה, שנייספו בשואה.
הפרחים כסמל לאבל הקולקטיבי
לקראת יום העצמאות בשנת 1954, השרות הבולאי הנפיק בול המתאר את חורבות מבצר יחיעם ולידו פרח דם המכבים האדום. פרח זה התקבל כסמלו של יום הזיכרון לחללי צה"ל.
גם כלניות אדומות מביעות דם ושכול, כמו בציורו של ראובן רובין משנת 1948, "זר פרחים", שם הן מצוירות בשילוב פרחי אביב, המסמלים תקווה ותהילה.
עידן המודרניזם
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נעלמו הפרחים מהאמנות הישראלית, מאחר שנחשבו נושאים מיושנים, הקשורים לרומנטיקה וקיטש. רק אמנים שהדירו עצמם מזרם האוונגרד המשיכו לצייר פרחים, כסמל להתערותם בקרקע המולדת, או כישלון במעשה זה. בשנים 1967-1973 פרחים מהווים חלק גדול מעבודותיה של אנה טיכו. זאת כחלק מהרוח האופטימית אשר שטפה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1976 צייר אברהם אופק, ב"בנין מקסיקו" באוניברסיטת תל -אביב, ציור קיר ובו סירת עולים וברקע מרבד ענק של פרחים בגוונים של אדום וצהוב, כאשר הפרחים מסמלים את הגשמת השתלבותם של העולים.
פוסט - מודרניזם
הפרחים חזרו להופיע ביצירות אמנות בשנות ה-80, כביטוי חברתי או פוליטי. מסוף שנות ה-80, גל ריאליסטי שטף את האמנות הישראלית ובו מקום נכבד לפרחים. בשנת 1983, משה גרשוני צייר את " רקפות", הטעונה בתודעת קרבן וייחולי ישועה. נפתלי בזם צייר ב-1984 את "שולחן ערוך" ועליו קנקן עם זר פרחי קאלות, המשקיף אל עבר התנחלות זעירה במדבר יהודה. בשנת 1989 מציגה לואיז שץ, בלב ציור אבסטרקטי, עלי כותרת מעודנים של אירוסים, פרגים ורקפות. באמני הפרחים של הדור השלישי נמצא את פיליפ בולקיה, אשר אוסף פרחים ומטביע אותם במשטחי גבס, ואילו מאיר אפלפלד מצייר ציורים ריאליסטיים של פרחים, כהמשך למסורת של המאה ה-17, כאשר אמנים שרתו את הבוטנאים. בגל הזה שמור מקום גם לסיגל צברי, וירדן וולפסון. גם צלמים ישראלים נשבו בקסם הפרחים: דוד עדיקא, יהודית מצקל ועוד.