המלחמה הקרה
הרחבת הקרע בין הגושים על רקע כלכלי ופוליטי

מדינות אירופה, שנזקקו לסיוע כספי נרחב לשיקומן, היוו קרקע נוחה להרחבת השפעתן של שתי המעצמות הגדולות, וכל אחת יצאה עם תוכנית כלכלית שתאפשר לה להגביר את אחיזתה באירופה, שחולקה למזרח בחסות ברית המועצות ולמערב בחסות ארצות הברית.
רבים בארצות-הברית קראו לחזור למדיניות הבדלנית שבה דגלה עד המלחמה, דבר שהוביל את וינסטון צ'רצ'יל, שכבר הודח מתפקיד ראש ממשלת בריטניה, לבקר בארצות הברית ב-1946 ולשאת נאום שבו הדגיש את העוינות הרוסית כלפי המערב. צ'רצ'יל אמר כי קיים מסך של ברזל המפריד בין המזרח למערב, שמאחוריו מתפתחת מעצמה רוסית קומוניסטית המאיימת על מדינות המערב. מסך הברזל חצה את אירופה מפולין בצפון ועד לאיטליה בים התיכון, להוציא את יוגוסלביה, שהייתה אמנם קומוניסטית, אך לא הייתה שייכת לגוש הקומוניסטי. המסר בנאום צ'רצ'יל היה לאחד את השורות במערב ולהביא לשיתוף פעולה בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית מול הסכנה הסובייטית. טרומן הושפע מצ'רצ'יל ומג'ורג' מרשל, שר החוץ האמריקאי והקשיח את יחסו לברית המועצות.
ב-1946 החלה מלחמת האזרחים ביוון. טרומן שחשש כי המהפכנים הקומוניסטים בתמיכתה של ברית המועצות ישתלטו על המדינה נאם בפני הקונגרס. בנאומו במרץ 1947, שנחשב לבסיס של "דוקטרינת טרומן", טען כי ארצות הברית חייבת לפעול כדי לבלום את התפשטות הקומוניזם ולכן ביקש מהקונגרס שיעזור ליוון וגם לטורקיה על ידי תמיכה כספית כדי להילחם במהפכנים הקומוניסטים.
דוקטרינת טרומן שהתפתחה לתאוריית הדומינו בשנות החמישים, הייתה נתונה למחלוקת קשה – מצד אחד היו כאלה שדגלו בה ואף הפנו אותה כלפי פנים, כלומר נקיטת יד קשה כלפי אמריקאי שנחשד בקומוניזם, מה שמכונה מקארתיזם ומצד שני היו שראו בה ביטוי למניעים כלכליים-מסחריים של ארצות הברית.
בעקבות נאומו של טרומן התפתחה מגמה בארצות הברית לבלום את הקומוניזם מחוץ לברית המועצות. שר החוץ ג'ורג' מרשל הכין באותה שנה תוכנית כלכלית לשיקום אירופה. לתוכנית זו אמורה הייתה להיות משמעות כלכלית בלבד, אך בפועל יעדה היה לעצור את התפשטות הקומוניזם באירופה. לפי התוכנית הייתה מוכנה ארצות הברית להזרים מיליארדי דולרים לכל מדינה אירופית אשר תרצה לייצב את משטרה – גם אם היא תחת שלטון דיקטטורי, לדוגמה גם ספרד הפשיסטית נכללה בתוכנית זו. מקובל היה להניח שרוב הדמוקרטיות נפלו בגלל חוסר יציבות כלכלית ולכן הסיק מרשל שעל ידי הזרמת כספים רבים לתוך אירופה אפשר יהיה למנוע את התפשטות הקומוניזם. התוכנית החזיקה מעמד ארבע שנים ובעקבותיה התפתח שוק אירופי משותף.
ברית המועצות ראתה בחומרה את דוקטרינת טרומן וטענה שארצות הברית גורמת לתלות בה ולכן היא אימפריאליסטית. זו הייתה טענתה הרשמית של ברית המועצות אך למעשה התנגדה בשל העובדה שהקומוניזם מתפשט ביתר קלות כאשר מעמד הפועלים מדוכא, וזה קורה רק במדינות בהן אין בסיס כלכלי מוצק. בתגובה היא הקימה את הקומינפורם, היורש לקומינטרן הישן, ארגון קומוניסטי בין-לאומי, שמטרתו הייתה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות של מדינות אירופה ומיתון השפעת ההתפשטות האמריקנית. מרכזו היה בבלגרד שביוגוסלביה ובוועידתו השתתפו מפלגות קומוניסטיות רבות מאירופה.
מסוף המלחמה ניסתה ברית המועצות להגביר את השפעתה במדינות ששחררה מהכיבוש הגרמני. היא העדיפה לא להפיל את השלטון הדמוקרטי או החצי-דמוקרטי שעלה בארצות מזרח אירופה לאחר המלחמה, אלא לתמוך במפלגות הקומוניסטיות בכל מדינה, שנאבקו להגיע לשלטון כשאר המפלגות הבורגניות. בהדרגה, בין השנים 1945–1948, הצליחו המפלגות הקומוניסטיות להתבסס, כשהן נהנות מתמיכת הקרמלין. המפלגות הקומוניסטיות השתתפו בשלטון באופן דמוקרטי, ללא אלימות או שימוש בכוח, ונהנו מתמיכת תושבים רבים. אך ברגע שהגיעו לידי לקיחת חלק בממשלה, החלו הקומוניסטים, בהשראת הקרמלין, לדחוק החוצה את שאר המפלגות, אפילו תוך שימוש בכוח. אופן השתלטות זה, שלא לווה בהתנגדויות או זעזועים משמעותיים, כונה לימים "שיטת הסלאמי".
עד שנת 1949 השתלטה ברית המועצות על שש מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה ובולגריה. ברית המועצות כפתה את החוקה הסובייטית על שש מדינות אלה, הן נשלטו על ידי שלטון טוטליטרי על פי השיטה הקומוניסטית וכלכלתן עוצבה בדגם הכלכלה הסובייטית. בנוסף נאסר עליהן לקשור קשרים כלכליים עם מדינות המערב הקפיטליסטיות והן נדרשו לסחור רק עם ברית המועצות. ברית המועצות ניצלה את אוצרות הטבע של המדינות הללו ובאמצעות ההסכמים הללו גם את המסחר והתעשייה. גם בתחומי החינוך והתרבות שלטה ברית המועצות. התעמולה התרבותית של מדינות מזרח אירופה הייתה כולה קומוניסטית-סוציאליסטית, שכן הקרמלין לא הרשה לפתח תרבות מערבית קפיטליסטית "מושחתת". תנועות הנוער עוצבו ברוח הסובייטית ועל העיתונות המזרח-אירופית הוטלה צנזורה חמורה.
המענה לתוכנית מרשל ניתן ב-1949 בייסוד ה"קומיקון" – ארגון כלכלי של מדינות מזרח אירופה, שנועד לדאוג לצורכיהן הכלכליים והמסחריים. יוגוסלביה פרשה מחבר מדינות מזרח אירופה, ומשום כך לא נכללה בקומיקון. אלבניה לעומתה, הצטרפה לקומיקון שנה מאוחר יותר. המדינות החברות בקומיקון היו תלויות יותר ויותר בברית המועצות, שדאגה בראש ובראשונה לאינטרסים הכלכליים של עצמה.
הביטוי החריף ביותר להתנגשות בין שתי המעצמות היה בגרמניה. בסוף מלחמת העולם השנייה, דרך הטיפול בגרמניה הפכה למחלוקת עיקרית בין בעלות הברית לברית המועצות. שני הצבאות הגיעו לברלין הבירה כך שלא הייתה ברירה אלא לחלק את גרמניה ואת ברלין. הן חולקו בוועידת פוטסדאם בין ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית וצרפת – שקיבלה שתי מובלעות מהשטח שבבעלות המעצמות המערביות. מתיחות רבה שררה בין המעצמות והיא הגיעה לשיא כאשר ברית המועצות הטילה סגר יבשתי על ברלין המערבית. בתגובה החלה רכבת אווירית מהמערב לברלין הנצורה במשך קרוב לשנה עד שלבסוף התקפלה ברית המועצות ושחררה את הסגר.
הפתרון שנמצא בשנת 1949 היה חלוקת גרמניה לשתי מדינות – גרמניה המערבית הייתה הראשונה שקמה בשם "הרפובליקה הפדרלית הגרמנית" ובירתה בון. היא הוקמה כמדינה דמוקרטית – נשיא שנבחר למשך חמש שנים ושיטה פרלמנטרית רב-מפלגתית בשני בתי-פרלמנט. עם זאת ריבונותה הייתה מוגבלת – לארצות הברית הייתה בה השפעה מכרעת במיוחד בשל נוכחות צבאית נרחבת ברחבי המדינה. בשנות החמישים השתחררה גרמניה המערבית מהשפעה זו והפכה למדינה ככל המדינות. גרמניה המזרחית הוקמה בחסות ברית המועצות ונקראה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אף על פי שלא הייתה דמוקרטית, ובירתה ברלין. הייתה זו מדינה קומוניסטית ברוח סובייטי – משטר חד-מפלגתי של המפלגה הקומוניסטית המכוונת ממוסקבה. בתחילת המחצית השנייה של המאה, מסך הברזל הדמיוני שחצץ בין המזרח למערב קיבל משנה תוקף בדמות חומת ברלין שנבנתה בין חלקי העיר.
בשנת 1949 הוכנה בארצות הברית תוכנית למבצע הטלה. ב-1953 הלך סטלין לעולמו.
ב-1957, ביוזמת צרפת, חתמו שש מדינות מערב אירופה על הסכם כלכלי, שלפיו הוסרו המכסים ביניהן ויוסד השוק המשותף. הן פעלו תוך שיתוף פעולה בענייני מסחר, תעשייה וחקלאות. בעקבות מדינות אלו הצטרפו במשך השנים מדינות נוספות. "השוק המשותף" ("הקהילה הכלכלית האירופית") היה להצלחה כלכלית של מדינות אירופה, והעניק להן עוצמה כלכלית מחודשת, אף כי גברה התלות בארצות הברית. ברית המועצות ראתה ב"שוק המשותף" גוף כלכלי מאיים ומסוכן למדינות הגוש המזרחי. השוק המשותף, שמטרתו גיבוש כלכלי מהווה את היסוד לאיחוד האירופי שמטרתו גיבוש פוליטי.
פרשת ברלין לא ירדה מעל הפרק, והסיכויים למצוא לה פתרון היו מעטים. ברלין המערבית המשיכה לשגשג, והייתה כ"עצם בגרון" למשטר הסובייטי. הדבר השפיע על מזרח גרמניה, שכלכלתה הייתה ירודה. באוקטובר 1958 איים ניקיטה חרושצ'וב, שליט ברית המועצות, להחריף את בעיית ברלין בשל הפער בין השגשוג הכלכלי במערב העיר למצוקה הקשה במזרח העיר ומשום שאלפי פליטים ערקו ממזרח העיר למערבה. היה חשש שתיווצר שוב בעיה פיננסית, ושהמצור על ברלין יחודש. ב-1959 ביקר סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בברית המועצות וניהל עם חרושצ'וב ויכוח על יתרונות השיטה הקפיטליסטית על הקומוניסטית, ויכוח זה, שזכה לכינוי ויכוח המטבח, צולם ושודר אחר כך בשתי המדינות. באותה שנה ביקר חרושצ'וב בארצות הברית ונפגש עם הנשיא אייזנהאואר בקמפ דייוויד. שני המנהיגים החליטו לכנס ועידת פסגה באביב הבא, בניסיון למצוא פשרה.
ועידת הפסגה התפוצצה בגלל פרשת מטוס הריגול "U-2". במאי 1960 הפיל טיל סובייטי מטוס ריגול אמריקני שטס מעל ברית המועצות. אייזנהאואר הודה בטעותם של האמריקנים, ולקח אחריות אישית לפרשה בהסבירו כי ביטחון ארצות הברית הצדיק את שליחת מטוס הריגול. כאשר נערכה ועידת הפסגה בפריז, קרא חרושצ'וב לאייזנהאואר לבטל את טיסות מטוס הריגול "U-2" שנמשכו כבר שלוש שנים. אייזנהאואר סירב, וחרושצ'וב עזב בזעם את הוועידה.