stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חינוך רע

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD העברי של הסרט
 בימוי:  פדרו אלמודובר
 הופק בידי:  אגוסטין אלמודובר, פדרו אלמודובר
 תסריט:  פדרו אלמודובר
 עריכה:  חוזה סלסדו, מייקל טרוניק 
 שחקנים ראשיים:  גאל גרסיה ברנאל, פלה מרטינס, דניאל חימנס קאשו
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס
 צילום:  חוסה לואיס אלקאין
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, וודו, Sony Pictures Classics 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 במרץ 2004
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  נאו-נואר, סרט בלשי, סרט פשע, סרט להט"בי, סיפור התבגרות, סרט דרמה, סרט מתח 
 תקציב:  €8,500,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   badeducation
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חינוך רע (בספרדית: La mala educación) הוא סרט קולנוע דובר ספרדית של הבמאי והתסריטאי פדרו אלמודובר, שיצא לאקרנים בשנת 2004.
זהו סרטו הארוך השנים-עשר של הבמאי. כבסרטים אחרים של אלמודובר, מתגלה לצופה כי גיבורי הסרט אינם מי שהם מתיימרים להיות, וכי מעבר לחזותם החיצונית קיימת מורכבות שעוצבה במהלך חייהם.
מעבר למאפיינים המופיעים בסרטים אחרים של הבמאי, כהתייחסויות לסוגיות המגדר והמוות, עוסק סרט זה, בין השאר, גם בנושא ההתעללות בילדים, ובהשפעותיה הרות הגורל על חייו של המבוגר השורד את ההתעללות. הסרט בנוי מאפיזודות קצרות ותפניות חדות בעלילה, כעין רומן מכתבים, ונתון במסגרת סגנונית הדומה לסרטי הפילם נואר.
תקציר העלילה

הסרט עוקב אחר השתלשלות חייהם של שני חברי ילדות: איגנסיו (השחקן גאל גרסיה ברנאל) ואנריקה (השחקן פלה מרטינס). השניים הם בוגרי בית ספר קתולי בספרד של שנות ה-60, ולא היו בקשר אחר כך במשך כ-15 שנים. הם נפגשים מחדש באמצע שנות ה-80. אל חייו של אנריקה, שעם השנים הפך לבמאי קולנוע מצליח, נכנס חבר ילדותו, איגנסיו, המבקש להתנתק משמו הקודם ולהיקרא בשם הבמה "אנחל", ומגיש לו תסריט שכתב, בשם "הביקור".
אנריקה קורא את התסריט ומגלה בו מחדש את החוויות שעבר בבית הספר, את ההתנסויות המיניות הראשונות שלו עם איגנסיו ואת ההתעללויות בהם על ידי המורה, האב מנולו (דניאל חימנס קאשו). בתסריט קיימת דמות נוספת, טרנסקסואלית המתמכרת לסמים, שמתאבדת בסוף התסריט.
אנריקה אוהב את התסריט הייחודי, המבוסס על קטעים מילדותו, ומודיע לאנחל שבכוונתו לביים סרט על-פיו. להפתעתו מבקש אנחל לגלם דווקא את דמותה של זאהרה. אנריקה מתנגד לכך, וחושד שאנחל אינו איגנסיו, וההתקשרות בין השניים מתפוצצת.
אנריקה נוסע לבית אמו של אנחל בכפר קטן בגליסיה. הוא שומע מהאם שאיגנסיו מת ארבע שנים קודם לכן, ומתברר לו מי שהזדהה בפניו כאיגנסיו הוא אחיו הצעיר, חואן. האם נותנת לאנריקה מכתב שאיגנסיו שלח אליו אך חזר בדואר. אנריקה מגלה שהמכתב הוא התסריט "הביקור", שאותו כתב איגנסיו.
אנריקה מחליט לביים את הסרט, עם חואן בתפקיד איגנסיו. אנריקה משנה את התסריט, כך שהאב מנולו, אותו מנסה איגנסיו, המתמכר לסמים, לסחוט כדי לממן ניתוח להתאמה מגדרית, מביא לרציחתו של איגנסיו. בסיום צילום הסצנה, חואן פורץ במפתיע בבכי.
לבמת הצילומים מגיע לביקור מנואל ברנגר (ליואיס אומאר), שהוא האב מנולו האמיתי, שהתפטר משירות הכנסייה, נישא והפך לאב לבן. מנואל מתוודה בפני אנריקה שהסיום החדש של הסרט אינו רחוק מהמציאות: איגנסיו אכן סחט את האב מנולו, שהצליח לגייס את הכסף, אך במקביל גילה עניין באח הצעיר, חואן. חואן ומנואל החלו במערכת יחסים, ולאחר זמן מה הבינו ששניהם חפצים במותו של איגנסיו. חואן השיג הרואין טהור, שהביא למותו של איגנסיו ממנת יתר.
אנריקה מזועזע, ואינו מגלה עניין בצידוקים שנותן חואן למעשהו. קודם שחואן עוזב, הוא נותן לאנריקה מכתב אליו שאיגנסיו הדפיס סמוך למותו, ובו רק משפט הפתיחה: "אנריקה, אני חושבת שסוף סוף הצלחתי..."
שחקנים ראשיים

גאל גרסיה ברנאל: שחקן מקסיקני, המגלם בסרט זה שלוש דמויות:
אנחל, הטוען שהוא איגנסיו, ומציע לאנריקה את התסריט "הביקור"
חואן, אחיו של איגנסיו
זאהרה, טרנסקסואלית המתמכרת לסמים.
פלה מרטינס: אנריקה גודה, במאי קולנוע, המביים את הסרט "הביקור".
דניאל חימנס קאשו: האב מנולו.
ליואיס אומאר: מנואל ברנגר, שהוא האב מנולו לאחר שפרש מהכנסייה.
בסרט זה, בניגוד למרבית סרטיו של אלמודובר, כמעט ולא מופיעות נשים. כל גיבוריו הם גברים הומוסקסואלים.
פרשנות > מבנה העלילה

עלילת הסרט רחוקה מלהיות ליניארית. היא מוצגת בעיקר דרך זכרונותיהם של גיבורי הסרט, אנריקה, איגנסיו, חואן (המתחזה בחלק מהזמן לאיגנסיו) ומר ברנגר (הוא האב מנולו). זכרונות אלה נודדים קדימה ואחורה בזמן, ומערבבים בין הסרט "חינוך רע" ובין הסרט "הביקור" הנוצר במהלכו. מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על כך: "מדי כמה זמן מחליף הסרט מהלך ומתחיל לספר סיפור חדש או שונה מזה שאחריו עקבנו עד כה - כך נדמה לפחות. ... כך מצטבר 'חינוך רע' ליצירה, שיותר מכל סרט אחר מתארת את העבר כהמצאה ואת הזיכרון כתהליך יצירתי שבורא ומעצב אותה. ... דבר אינו קיים ב'חינוך רע' חוץ מההמצאה עצמה, ואין בו מציאות חוץ מזו המדומה על ידי יוצרה."
הערות שוליים

↑  אורי קליין, חינוך רע, באתר הארץ, 1 ביולי 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17091265c (data)  GND: 4787712-1  LCCN: nr2004032540  SUDOC: 162458908  VIAF: 194770221   WorldCat (עם VIAF): 194770221
זכויות להט"ב באלסקה

| --- | --- |

אלסקה, ארצות הברית
 מעמד בחוק:  הומוסקסואליות ולסביוּת חוקיות משנת 1980
 טרנסג'נדריות:  המדינה מתירה לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם, אך רק לאחר ניתוח להתאמה מגדרית
 שירות צבאי:  להט"בים מורשים לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית
 הגנה מפני אפליה:  אסורה אפליה על רקע נטייה מינית בעבודות ציבוריות של המדינה בלבד. בערים מסוימות ישנם חוקים נוספים נגד אפליה.
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  נישואים חד־מיניים חוקיים משנת 2014
 אימוץ:  זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים משנת 2014
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  בעד(כחלק מארצות הברית)
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת אלסקה שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. זוגות חד־מיניים מורשים להינשא ולאמץ ילדים במדינה החל משנת 2014.
חוקי אלסקה אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה ציבוריים של המדינה, אך להט"בים אינם מוגנים מפני אפליה בשאר מקומות העבודה. אף על פי כן, ערים מסוימות (בהן אנקורג', העיר הגדולה ביותר באלסקה) חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו.
היסטוריה

לילידי אלסקה יש היסטוריה ארוכה של מסורת קרוס-דרסינג. בקרב העם האלאוטי היו אנשים שנולדו כגברים אך התנהגו והתלבשו כמו נשים (אנשים כאלה כונו ayagigux) וכן אנשים שנולדו כנשים אך התנהגו והתלבשו כמו גברים (אנשים כאלה כונו tayagigux). בעבר, אנשים אלה היוו חלק מרכזי וחשוב בתרבות האלאוטית.
בנוסף לעם האלאוטי, ישנם עמים אחרים באלסקה שייחסו כינויים שונים לאנשים טרנסג'נדרים ולשונות מגדרית: גברים שהתנהגו כמו נשים כונו aranu'tiq או anasik בקרב העם היופיקי, gatxan בקרב העם הטלינגיטי, kanâ'ts בקרב העם השימשיאני ו־aranaruaq בקרב העם הקוסקוקווימי, בעוד שנשים שהתנהגו כמו גברים כונו uktasik בקרב העם היופיקי ו־angutnguaq בקרב העם הקוסקוקווימי.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק

פעילות מינית בין בני אותו המין חוקית באלסקה משנת 1980, כשבוטלו החוקים האוסרים מעשי סדום.
נישואים חד־מיניים

בשנת 1996 הרשות המחוקקת של אלסקה העבירה חוק האוסר נישואים חד־מיניים. המושל הדמוקרטי טוני נואלס סירב לחתום על החוק אך גם לא הטיל עליו וטו, ולכן האיסור על נישואים חד־מיניים נכנס לתוקף ב־6 במאי 1996.
בשנת 1998 הרשות המחוקקת אישרה שינוי לחוקת אלסקה, כך שתאסור להכיר בנישואים חד־מיניים במדינה. ב־3 בנובמבר 1998 אזרחי אלסקה אישרו את השינוי בחוקה במשאל עם ברוב של 68%–32%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים במדינה.
ב־12 במאי 2014 חמישה זוגות חד־מיניים הגישו תביעה בבית משפט מחוזי בעיר אנקורג', בטענה שהאיסור על נישואים חד־מיניים באלסקה אינו חוקתי. השופט טימותי ברג'ס קבע שהדיונים בתביעה ייערכו ב־10 באוקטובר 2014.
ב־12 באוקטובר 2014 השופט ברג'ס פסק לטובת הזוגות החד־מיניים שהגישו את התביעה, וקבע שהאיסור על נישואים חד־מיניים באלסקה אינו חוקתי. בעקבות ההחלטה, מדינת אלסקה החלה להנפיק רישיונות נישואים לזוגות חד־מיניים ב־13 באוקטובר 2014. החתונה החד־מינית הראשונה באלסקה הייתה של זוג הלסביות קריסטין הילדרברנד ושרה אליס, שנישאו בעיר בארו.
אימוץ והורות

מדינת אלסקה מאפשרת ללהט"בים יחידים ולזוגות חד־מיניים לאמץ ילדים.
הגנה מפני אפליה

חוקי מדינת אלסקה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, צו מנהלי משנת 2002 אוסר אפליה על רקע נטייה מינית בעבודות ציבוריות של המדינה (אך אינו אוסר אפליה על רקע זהות מגדרית).
בשנת 2015 העלה אנדי ג'וזפסון, נציג בבית הנבחרים של אלסקה, הצעת חוק שנועדה לאסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. הצעת החוק הועלתה יחד עם שני תומכים נוספים, אך נדחתה ללא הצבעה.
בספטמבר 2015 העיר הגדולה ביותר באלסקה, אנקורג', אישרה חוק מקומי האוסר אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה וכן בדיור ובשירותים ציבוריים. חוק דומה קיים גם בעיר ג'ונו מאוגוסט 2016 ובעיר סיטקה מדצמבר 2017. כ־46% מתושבי אלסקה חיים באחת משלוש הערים הללו.
ב־3 באפריל 2018 אזרחי העיר אנקורג' דחו במשאל עם הצעת חוק שנועדה לאסור על טרנסג'נדרים להשתמש בחדרי שירותים ומלתחות התואמים לזהותם המגדרית, כלומר לאפשר להם להשתמש אך ורק בחדרי המלתחות המתאימים למינם הביולוגי.
פשעי שנאה

חוק פשעי השנאה של מדינת אלסקה אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים כאלה החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר

טרנסג'נדרים באלסקה מורשים לבקש תעודת לידה מתוקנת עם השם והמין החדשים. לשם כך עליהם לעבור ניתוח להתאמה מגדרית ולספק הצהרה רשמית שנחתמה על ידי רופא, עובד סוציאלי, פסיכולוג, יועץ מקצועי, עוזר של רופא או אח מוסמך. על בעל המקצוע להצהיר שטיפל במבקש שינוי המין או שסקר את ההיסטוריה הרפואית שלו, ושמבקש השינוי עבר ניתוח ששינה את מינו לצמיתות. כמו כן, על ההצהרה לכלול את שמו המלא של בעל המקצוע המורשה, את כתובתו, את מספר הטלפון שלו, את מספר הרישיון המקצועי שלו, את המקום שבו הונפק רישיונו ואת חתימתו המקורית.
דעת קהל

סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־57% מתושבי אלסקה תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־34% מתנגדים ו־8% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־65% מתושבי אלסקה תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־27% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־52% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־44% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
טבלת סיכום

| --- | --- |
הומוסקסואליות ולסביוּת חוקיות:  (משנת 1980)
חוקים נגד אפליה בהעסקת עובדים: / (אסורה אפליה על רקע נטייה מינית בעבודות ציבוריות של המדינה, אך רק בערים מסוימות ישנם חוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה)
חוקים נגד אפליה באספקת מוצרים ושירותים: / (בערים מסוימות בלבד)
נישואים חד־מיניים:  (משנת 2014)
התרת אימוץ ללהט"בים יחידים: 
התרת אימוץ לזוגות חד־מיניים:  (משנת 2014)
זכות לשינוי המגדר החוקי: / (רק לאחר ניתוח להתאמה מגדרית)
טיפולי המרה אסורים עבור קטינים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מורשים לתרום דם: / (חוקי משנת 2015, אך רק עבור גברים שלא קיימו יחסי מין עם גברים במהלך השנה שקדמה לתרומת הדם)
הרולד הולט

הרולד אדוארד הולט (באנגלית: Harold Edward Holt; ‏ 5 באוגוסט 1908 - 17 בדצמבר 1967) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר. להולט הייתה קריירה פרלמנטרית של 32 שנים, כולל שנים רבות כשר בכיר בממשלה, אך כראש ממשלה הוא כיהן 22 חודשים בלבד, עד להיעלמותו בדצמבר 1967 בעת ששחה בחוף צ'ביוט שליד פורטסי שבוויקטוריה, וההנחה היא שהוא טבע. תקופת כהונתו הקצרה כראש ממשלה הגבילה את השפעתו הפוליטית והאישית, במיוחד בהשוואה לקודמו בתפקיד, רוברט מנזייס, שכיהן כראש ממשלה בסך הכול 18 שנים.
בתקופת כהונתו כשר ההגירה בין השנים 1949–1956, היה הולט אחראי על הרפייתה של מדיניות אוסטרליה הלבנה וכשר האוצר בממשלתו של מנזייס הוא יזם רפורמות פיסקליות משמעותיות, כולל הקמתו של הפדרל ריזרב בנק של אוסטרליה והובלת תהליך המעבר של אוסטרליה לשימוש במטבע עשרוני. כראש ממשלה הוא פיקח על ציוני דרך משמעותיים, כולל ההחלטה לא לפחת את הדולר האוסטרלי יחד עם הלירה שטרלינג הבריטית ובמשאל העם של 1967 הצביע רוב מוחץ של האזרחים בעד מתן סמכות לממשל הפדרלי לחוקק חוקים מיוחדים בנוגע לאבוריג'ינים.
הולט זכור בעיקר בשל חלקו השנוי במידה מסוימת במחלוקת בהרחבת מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, בשל אמירתו "כל הדרך עם LBJ (נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון)" ובשל נסיבות מותו. לדעתו של הביוגרף שלו, טום פריים, כל אלה האפילו על ההישגים של הולט בקריירה הפוליטית הארוכה שלו.
ראשית חייו

הרולד הולט נולד בפרבר סטנמור של סידני כבכור מבין שני בניהם של תומאס ואוליב הולט. הוא ואחיו קליף בילו את ראשית חייהם בסידני ולמדו בשלושה בתי ספר שונים בסידני ובאדלייד בין השנים 1913 – 1919. ב-1921 רשם תומאס הולט את בניו לקולג' ווסלי במלבורן, שאחד מתלמידיו המצטיינים היה ראש ממשלת אוסטרליה לימים, רוברט מנזייס. באותה תקופה עזב תומאס הולט את עבודת ההוראה ונכנס לשותפות ברשת תיאטראות. בתקופה מסוימת בשנת השלושים הוא שהה בלונדון.
ב-1918 התגרשו הוריו של הרולד הולט וב-1924, כאשר הוא היה בן 16, מתה אמו והוא לא נכח בטקס ההלוויה שלה. המחסור בחיבה הורית, גירושי הוריו ומותה בטרם עת של אמו, החדירו רגש בדידות וחוסר ביטחון בהולט הצעיר, גרמו לו לחפש תמיד את ההכרה בהישגיו והגבירו את הלהיטות שלו לרצות את האחרים ואת הצורך שלו להיות אהוב. אירוע שעיצב את חייו היה מופע השירה שלו במסיבת הסיום של בית הספר שלו ב-1926. אף אחד מבני משפחתו לא נכח באירוע ותחושת הבדידות שלו באותו ערב נותרה איתו עד יומו האחרון.
הולט קיבל מלגת לימודים בקווינס קולג' באוניברסיטת מלבורן והחל את לימודי המשפטים שלו ב-1927. הוא הצטיין בתחומים רבים בחיי האוניברסיטה. יחד עם קבוצות הקריקט והפוטבול האוסטרלי של האוניברסיטה הוא זכה בפרסים וכן בפרסים על תחרויות נאום וכתיבת מאמרים. הוא היה חבר בקבוצת הדיבייט של האוניברסיטה ונשיא הן של קבוצות הספורט, המועדון החברתי ואגודת הסטודנטים למשפטים של האוניברסיטה.
למשך שלוש שנים היה הולט ביחסי זוגיות עם ויולה (לולה) ת'רינג, שאביה היה שותפו של אביו של הולט לעסקים, אך בסופו של דבר היא דחתה את הצעת הנישואין שלו כדי להתחתן עם אביו. כך הייתה להולט אם חורגת שאתה הוא יצא במשך שלוש שנים.
בעת לימודיו באוניברסיטה הכיר הולט את זארה קייט דיקינס ועד מהרה התאהב בה. ב-1934 נפרדו בני הזוג וזארה נסעה ללונדון, שם הכירה את קפטן ג'יימס פל, קצין בצבא הבריטי ובמרץ 1935 הם נשאו, הולידו בן ב-1937 ותאומים ב-1939. בתקופה זו חידשו זארה והולט את הקשר ביניהם ונישואיה של זארה הסתיימו זמן קצר לאחר לידת התאומים. לדעתו של הביוגרף של הולט הוא היה אביהם של התאומים. זארה ופל התגרשו בסופו של דבר והיא נישאה ב-1946 להולט, שאימץ את שלושת בניה. אף על פי שהם היו נשואים עד למותו של הולט, אישרה זארה בזיכרונותיה כי להולט היו במשך תקופה ארוכה כמה פרשיות של יחסים מחוץ לנישואין.
ב-1930 סיים הולט את לימודי התואר הראשון שלו במשפטים. בנובמבר 1932 הוא החל להופיע בבתי משפט בוויקטוריה ושימש כעורך דין זוטר במשרד עורכי דין. בתקופת השפל הגדול הוא התקשה למצוא תעסוקה. אביו, שהיה אז בלונדון, רצה שהוא ימשיך את לימודיו באנגליה, אך הקשיים הכלכליים מנעו זאת בעדו.
ראשית הקריירה הפוליטית

הולט נמשך לפוליטיקה כבר בראשית שנות השלושים והצטרף לסניף של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ב-1933. בבחירות הכלליות של 1934 הוא התמודד על מושב בפרלמנט, כשמתחרהו היה ראש הממשלה לשעבר ג'יימס סקאלין ממפלגת הלייבור. במרץ 1935 הוא הפסיד שוב בבחירות ובסופו של דבר הוא נבחר בבחירות ביניים באוגוסט 1935. בגיל 27 הוא היה אחד מחברי הפרלמנט האוסטרלי הצעירים ביותר אי פעם.
מנקודת זמן זו הקדיש עצמו הולט אך ורק לקריירה הפוליטית שלו למעט אהבתו לעיסוק בספורט, בעיקר ספורט ימי. הוא היה מכור לעבודה ובדרך כלל עבד 16 שעות ביממה והסתפק ב-4–5 שעות שינה כל לילה.
ב-1939 נבחר רוברט מנזייס, שהולט היה בן חסותו, להיות ראש הממשלה לאחר מותו הפתאומי של ג'וזף ליונס ולאחר תקופת הכהונה הקצרה של מחליפו ארל פייג'. האנרגיות של הולט, מסירותו ויכולותיו גרמו לו להתקדם במהירות ובאפריל 1939 הוא מונה להיות שר בלי תיק שסייע בעיקר לשר האספקה והפיתוח. באוקטובר אותה שנה הוא מונה להיות השר הממונה על מחקר מדעי ותעשייתי ובחודשים נובמבר-דצמבר הוא שימש כשר האווירייה בפועל.
במאי 1940 מבלי להתפטר מתפקידו, התגייס הולט לכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (2nd AIF) ושירת שם כתותחן. אך כמה חודשים לאחר מכן נהרגו שלושה שרי ממשלה וכמה מאנשי הצמרת הביטחונית בהתרסקות מטוס בקנברה. מנזייס קרא להולט לשוב משירותו הצבאי ומינה אותו כשר בלי תיק ועוזר לשר המסחר והמכס. שירותו הצבאי הקנה לו את הכינוי "הולט התותחן" (Gunner Holt).
באוקטובר 1940 קודם הולט להיות שר בקבינט ומונה להיות שר העבודה והשירות הציבורי. אחד ההישגים החשובים שלו בתפקיד זה היה העברתו של חוק קצבאות הילדים שחוקק באפריל 1941.
באוגוסט אותה שנה, נאלץ מנזייס להתפטר עקב מרידה בשורות הספסלים הקדמיים במפלגה. הוא הוחלף על ידי מנהיג מפלגת הכפר, ארתור פאדן. הולט היה בין אלו שהסירו את תמיכתם במנזייס, אם כי הוא מעולם לא חשף את מניעיו לעשות זאת. באוקטובר 1941 הובסה הממשלה בהצעת אי-אמון, מנהיג מפלגת הלייבור, ג'ון קרטין הוזמן להרכיב ממשלה חדשה ומנזייס התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת אוסטרליה המאוחדת. ב-1944 פורקה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומנזייס הקים מפלגה חדשה, המפלגה הליברלית ויצר קואליציה עם מפלגת הכפר. הולט היה אחד מהחברים הראשונים במפלגה זו.
ראש ממשלה > וייטנאם

במהלך תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, הייתה מלחמת וייטנאם הנושא המרכזי במדיניות החוץ האוסטרלית. ממשלת הולט הרחיבה באופן משמעותי את מעורבותה של אוסטרליה במלחמה והולט הגן בתוקף על מדיניותה של ארצות הברית באזור. הוא גם יצר יחסי קרבה עם נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, שאתו הוא נפגש לראשונה במלבורן ב-1942.
בעוד שהולט הצהיר שידידותו עם ג'ונסון השתקפה במערכת היחסים ההדוקה בין שתי המדינות, הדיפלומט האוסטרלי לשעבר, אלן רנאוף, היה יותר ציני בהערכה שלו למצב. בפרק הדן במלחמת וייטנאם בספרו על מדיניות החוץ האוסטרלית משנת 1979, "המדינה המפוחדת", הציע רנאוף באופן בוטה שלמעשה הולט "פותה" על ידי ג'ונסון, וממשל ג'ונסון מתח ביקורת על ממשלתו של הולט על כך שאינה עושה די ולחץ שוב ושוב על אוסטרליה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם.
עם כניסתו לתפקיד, הכריז הולט שלאוסטרליה אין כל כוונה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם, אך חודש בלבד לאחר מכן הוא הודיע שאוסטרליה תשלש את מספר החיילים שהיא הפעילה בווייטנאם ל-4500, ובכך יצרה כוח משימה עצמאי שהיה מוצב בבסיס נואי דאט. חמישה חודשים לאחר מכן נאלץ הולט להודיע על נפילתו של החייל האוסטרלי הראשון בווייטנאם, טוראי ארול ויין נואק שהיה בן 21 בנופלו. זמן קצר לפני היעלמותו, אישר הולט הגדלה נוספת של מספר החיילים והתחייב לשליחתו של גדוד שלישי לווייטנאם, החלטה שבוטלה בסופו של דבר על ידי גורטון.
בביקורו בארצות הברית בסוף יוני 1966, נשא הולט נאום בנוכחותו של הנשיא ג'ונסון. את נאומו הוא סיכם בדברים שללא ספק ימצו את תמיכתו בג'ונסון, במדיניות האמריקנית בווייטנאם ואת המעורבות האוסטרלית במלחמה:
"בשבילך אנחנו לא רק ידידים שמגלים הבנה, אלא גם כאלה שמבינים באופן ברור את הצורך בנוכחות בווייטנאם".
"אנו לא נמצאים שם בגלל הידידות שלנו, אנו שם, כמוכם, משום שאנו מאמינים שצריך להיות שם, וכמוכם, אנו נישאר שם ככל שיידרש כדי להשיג את המטרות של ממשלת דרום וייטנאם ואת המטרות שלשמן הצטרפנו".
"וכך, אדוני, ברגעי הבדידות, ואולי ברגעים המייאשים ביותר, שהם מנת חלקו של כל מנהיג לאומי, אני מקווה שבפינה כל שהיא של לבך תשאב עידוד מהעובדה שיש לך ידיד שמעריץ אותך, ידיד נאמן שיהיה כל הדרך אתך (באנגלית: all the way with LBJ)".
לאחר ביקורו בוושינגטון נסע הולט ללונדון ובנאום שנשא ב-7 ביולי הוא מתח ביקורת קשה על בריטניה, צרפת ועל בעלות ברית אחרות של ארצות הברית על סירובם להתחייב לשליחת כוחות לווייטנאם.
ב-20 באוקטובר 1966 הגיע הנשיא ג'ונסון לביקור בן שלושה ימים באוסטרליה, על פי הזמנתו של הולט, הביקור הראשון של נשיא אמריקני מכהן באוסטרליה. הביקור עמד בסימנן של ההפגנות הראשונות נגד המלחמה שהתקיימו באוסטרליה. בסידני, נשכבו מפגינים לפני הרכב שהוביל את הנשיא ואת ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, רוברט אסקין ומאירוע זה זכורה הוראתו הידועה לשמצה של אסקין "לדרוס את הממזרים". במלבורן, קיבל את פניו של ג'ונסון המון שהוערך ב-750,000 איש, אף על פי שקבוצה קולנית הפגינה נגד הביקור, השליכה צבע על מכוניתו של הנשיא וצעקה: "ג'ונסון, ג'ונסון, כמה ילדים הרגת היום?" (LBJ, LBJ, how many kids did you kill today?).
בדצמבר, חתמה אוסטרליה על הסכם שנוי במחלוקת עם ארצות הברית שאפשר לה להקים מתקן תקשורת אסטרטגי סודי בטריטוריה הצפונית. ב-22 בדצמבר 1966 הכריז הולט שהכוח הצבאי של אוסטרליה בווייטנאם לא יוגדל שוב מעבר ל-6300 חיילים, 12 טנקים, שתי שולות מוקשים ושמונה מפציצים.
ראש ממשלה > בחירות 1966

הולט הוביל את הבחירות הראשונות והיחידות שלו כראש ממשלה ב-26 בנובמבר 1966, כשהוא מתמקד בעיקר בסוגיית וייטנאם ובאיום הקומוניסטי מאסיה. מנהיג הלייבור, ארתור קאלוול התנגד בתקיפות למעורבותה של אוסטרליה במלחמה והבטיח שאם מפלגתו תנצח בבחירות, יוחזרו החיילים הביתה. ההתנגדות לשירותם של חיילים אוסטרלים מעבר לים הייתה מאז ומתמיד חלק ממדיניות הלייבור.
למרות ההתנגדות מבית למלחמה שהחלה להתפתח אז, באופן כללי מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם זכתה עדיין לתמיכה ציבורית. הקואליציה נחלה ניצחון מרשים בבחירות, זכתה במושבים רבים של הלייבור והרוב שלה בפרלמנט היה הגדול ביותר מאז איחוד אוסטרליה. המפלגה הליברלית הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט מ-52 ל-61 ומפלגת הכפר הגדילה את מספר מושביה מ-20 ל-21 כשמספר המושבים של הלייבור ירד מ-51 ל-41.
ראש ממשלה > 1967

בראשית שנת 1967 פרש ארתור קאלוול מתפקידו כמנהיג הלייבור והוחלף על ידי גוף ויטלם. ויטלם הוכיח את עצמו כאופוזיציונר משפיע יותר, הן בתקשורת והן בפרלמנט ועד מהרה החלה מפלגת הלייבור להשתקם מהתבוסה שלה בבחירות, כשויטלם מתנגח עם הולט שוב ושוב בפרלמנט. באותה תקופה, החלו גם לצוץ המתחים בין השותפות לקואליציה על רקע המדיניות הכלכלית. לאורך כל התקופה בה שימש כמנהיג המפלגה הליברלית, כפה מנזייס משמעת סיעתית, אך מהרגע בו הוא פרש, החלו המחלוקות לצוץ מעל פני השטח. כמה מאנשי המפלגה הליברלית החלו לחוש אי שביעות רצון ממנהיגותו החלשה של הולט מבחינתם. העיתונאי אלן בירד העריך כי הולט ספג ביקורת פנימית רבה במפלגה בחודשים האחרונים לחייו ושהוא נתפס כ"מעורפל, לא מדויק ומתחמק" ו"נחמד עד לנקודה שבו הגינותו נתפסת כחולשה".
הפופולריות של הולט ומעמדו הפוליטי ניזוקו מטיפולו הלקוי בכמה מחלוקות שצצו במהלך 1967. באפריל, פרסמה רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC תחקיר שמתח ביקורת על החלטת הממשלה שלא להאריך את כהונתו של יושב ראש מועצת הרשת. הולט הגיב לביקורת ואמר שהטענות נגועות בשיקולים פוליטיים שהיו מעורבים בפרשה.
במאי נגרמה להולט מבוכה רבה על רקע דרישות לחקירת אסון התנגשות של שתי ספינות של הצי המלכותי האוסטרלי בטריטוריית מפרץ ג'רוויס בפברואר 1964 ועקב כך הוא איבד חלק ניכר של התמיכה בו בתוך המפלגה הליברלית. כמה ימים לאחר הדיון הודיע הולט על הקמת ועדת חקירה מלכותית בנושא.
ביוני, טס הולט ללונדון דרך קנדה, שם הוא פתח את הביתן האוסטרלי באקספו 67' במונטריאול. בשובו ממסעו הוא נפש יחד עם הנשיא ג'ונסון ורעייתו במעון הנופש הנשיאותי בקמפ דייוויד.
ראש ממשלה > פרשת מטוס האח"מים

באוקטובר הסתבכה הממשלה בעוד פרשה מביכה על שימוש לא ראוי לכאורה במטוס האח"מים, שעלה לדיונים כאשר ג'ון גורטון (אז מנהיג הקואליציה בסנאט) הניח על שולחן הפרלמנט מסמכים שהראו שהולט הטעה שלא במתכוון את הפרלמנט בדיון מוקדם יותר על הפרשה. התמיכה במנהיגותו ירדה עוד יותר כאשר הוא סירב להדיח את שר האווירייה, פיטר האוסון, כדי להרגיע את השערורייה, ובכך הוא חיזק את המבקרים בתוככי המפלגה שטענו שהולט "חלש" וחסר את העריצות של מנזייס.
בנובמבר 1967 ספגה הממשלה מפלה נוספת כאשר בבחירות לסנאט זכתה המפלגה הליברלית ב-42.8% של המושבים, מול 45% של הלייבור. כמו כן איבדה הקואליציה שני מושבים בבית הנבחרים בבחירות ביניים. בין השאר יוחסו הכישלונות הללו לטיפולו הלקוי של הולט בפרשת מטוס האח"מים. בדצמבר, ימים ספורים לפני היעלמותו של הולט, נפגש איתו המצליף הראשי של המפלגה, דדלי ארווין, כדי להתריע בפניו על אי השקט ששרר אז במפלגה. על פי דבריו של רייד, ארווין לא היה מודאג בנוגע למדיניותו של הולט. חששותיו היחידים היו בנוגע לסגנון מנהיגותו של הולט, תפקודו בפרלמנט ותדמיתו הציבורית. ארווין גם טען שהולט לא היה צריך להגיב בעצמו על המתקפות של האופוזיציה, אלא להשאיר את התפקיד הזה בידיהם של שריו.
היעלמותו

בבוקרו של יום ראשון, 17 בדצמבר 1967 נסע הולט יחד עם שלושה מידידיו ושני שומרי ראשו ממלבורן כדי לצפות באלק רוז, שייט היאכטה שהקיף את העולם במסע שהחל והסתיים בבריטניה. בצהריים, הגיעה החבורה לאחד מאתרי השחייה והצלילה שהיו חביבים על הולט, חוף צ'ביוט, בפוינט ניפין, ליד פורטסי, בחוף המזרחי של מפרץ פורט פיליפ שבוויקטוריה. הולט החליט להיכנס למים כדי לשחות, אף על פי שהגלים היו חזקים ועל אף שחוף צ'ביוט היה ידוע לשמצה בזרמים החזקים שלו וזרמי הסחף המסוכנים שלו.
כשהוא מתעלם מהפצרות חבריו לא לעשות זאת, נכנס הולט למים ועד מהרה הוא לא נראה יותר. מתוך חשש מהגרוע מכול, הם הזעיקו עזרה. תוך זמן קצר, שרץ החוף כוחות משטרה, צוללנים של הצי המלכותי האוסטרלי, מסוקים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, כוחות צבא ומתנדבים. עד מהרה התפתחה פעילות זו לאחד ממבצעי החיפושים הגדולים ביותר בתולדות אוסטרליה, אך עקבותיו של הולט אבדו לחלוטין.
יומיים לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 1967 הוציאה הממשלה הודעה רשמית שהכריזה על מותו של הרולד הולט. המושל הכללי, הלורד קייסי, הזמין את מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, להישבע אמונים כראש ממשלה זמני, עד אשר המפלגה הליברלית תבחר מנהיג חדש.
הולט היה שחיין מיומן וצוללן מנוסה, וניחן במה שהביוגרף שלו, טום פריים, כינה, "כוחות מדהימים של סיבולת מתחת למים". עם זאת, בריאותו לא הייתה מושלמת בימים שלפני מותו. מוקדם יותר באותה שנה הוא התמוטט בהיותו בבניין הפרלמנט, וככל הנראה הוא סבל ממחסור בוויטמינים בנוסף לחששות בקרב בכירי מפלגתו על מצב ליבו הלקוי.
בספטמבר 1967 סבל הולט מכאבים בכתפו שנבעו מפציעה ישנה ולצורך טיפול בהם נרשמו לו משככי כאבים חזקים. הוא התעלם מעצת רופאו האישי, להימנע ממשחק טניס ומשחיה עד שכתפו תחלים וככל הנראה קיבל מרשם למורפין מרופא אחר. טום פריים ציין גם שהולט נקלע למצוקה פעמיים בשעה שעסק בצלילה מוקדם יותר באותה שנה. במקרה הראשון, הוא נקלע למצוקה נשימתית כאשר צלל באותו מקום בו נעלם וידידיו נאלצו לסייע לו לצאת מהמים כשהוא מתנשם בכבדות, פניו כחולות והוא מקיא מי ים.
היעלמותו > טקס האשכבה

ב-22 בדצמבר נערך טקס אשכבה להולט בקתדרלה האנגליקנית של סנט פול במלבורן, בנוכחות אישים מכל רחבי העולם, כולל הנשיא ג'ונסון וצ'ארלס, נסיך ויילס. בין המנהיגים האסיאתים שנכחו בטקס היו נשיא דרום וייטנאם, גווין ואן תיו ונשיא קוריאה הדרומית, פאק צ'ונגהי. טקס זה היה אחד האירועים הראשונים שהועברו בשידור טלוויזיה אל מחוץ לאוסטרליה באמצעות לוויין.