stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי
מקורות השיטה > אוניות מדרגות רביעית, חמישית ושישית

האוניות הקטנות ביותר מדרגה רביעית, שנשאו כ-50 או 60 תותחים על שני סיפונים, נחשבו אוניות קו עד 1756, אז נסתבר כי הן קטנות מדי להתמודדות בקרב סדור. הגדולות באוניות הדרגה הרביעית, בעלות 60 תותחים, הוסיפו להיחשב אוניות קו, אך מעטות כמותן נוספו לצי, ואת מקומן תפסו במהלך עשורי השנים הבאים האוניות מדרגה שלישית שנשאו 64 תותחים. הצי הוסיף להחזיק כמה אוניות מדרגה רביעית לליווי שיירות או כאוניות דגל של תחנות צי רחוקות מעבר לים.
הדו-סיפוניות הקטנות יותר טשטשו בהתחלה את ההבדל בין דרגה רביעית לדרגה חמישית. בקצה התחתון של הדרגה הרביעית ניתן היה למצוא מ-1756 לערך אוניות דו-סיפוניות בעלות 50 תותחים. הקצה העליון של הדרגה החמישית עשוי היה לכלול דו-סיפוניות בעלות 40 או 44 תותחים (מ-1690) או אפילו אוניות עם סוללות תותחים לא שלמות (demi-batterie) נושאות 32 ו-36 תותחים בשנים 1690-1730. אוניות מדרגה חמישית בתחילת המאה ה-18 היו בדרך כלל עם סוללות תותחים לא שלמות, והן נשאו מספר קטן של תותחים כבדים על הסיפון התחתון (כשפתחי התותחים החסרים משמשים כפתחי משוטים) וסוללה שלמה של תותחים קלים יותר על הסיפון העליון. ברם, סוג זה של אוניות הלך ונעלם, מאחר שהבּוֹלֶט הנמוך (גובה סף פתחי התותחים של הסיפון התחתון מעל קו המים) משמעותו הייתה שבמזג אוויר סוער לא ניתן היה לעיתים קרובות לפתוח את פתחי התותחים של הסיפון התחתון.
אוניות מדרגות חמישית ושישית לא נכללו מעולם בין אוניות הקו. באמצע המאה ה-18 הוכנסה לשימוש אונייה חדשה מדרגה חמישית – הפריגטה הקלאסית, ללא פתחי תותחים בסיפון התחתון וכשסוללת התותחים הראשית מוצבת בסיפון העליון בלבד, שם ניתן היה להפעילה בכל מזג אוויר.
אוניות מדרגה שישית קטנות הממדים התאימו בעיקר לליווי שיירות, הטלת הסגר מן הים ונשיאת אֶשׁגָרִים (dispatches), אך פחות למשימות סיור, מטלה אותה ביצעו היטב הפריגטות של הדרגה החמישית. למעשה היו שתי קבוצות של אוניות מדרגה שישית. הקבוצה הגדולה יותר כללה פריגטות מדרגה שישית בנות 28 תותחים, שנשאו סוללה ראשית של 24 תותחי 9-ליטראות, וכן 4 תותחים קטנים יותר על המבנים העיליים שלהן. הקבוצה השנייה כללה post-ships נושאות 20 עד 24 תותחים. אלו היו קטנות מכדי להיחשב בצורה פורמלית כפריגטות (אם כי בשפת הדיבור נקראו לעיתים קרובות בשם זה), אך עדיין צריך היה למסור את הפיקוד עליהן לידי פוסט קפטן, כלומר קצין המחזיק בדרגת קפטן ממש ולא בתואר בלבד.
מקורות השיטה > כלי שיט לא מדורגים

ספינות קטנות מדרגה שישית לא נכללו בשיטת הדירוג, והן נחשבו ל"בלתי מדורגות" (unrated vessels). מרביתן נקראו בדרך כלל בשם "סלופים", אך אפיון זה מבלבל למדי, ובמיוחד כאשר עוסקים בדקויות כמו "סלופ כליל-מעטה" (ship-sloop), "בריג-סלופ" (brig-sloop), "סלופ מלחמתי" (sloop-of-war, שפירושו למעשה בשפת הצי היה סתם "סלופ") או אפילו "קורבטה" (corvette, מונח צרפתי שהצי הבריטי לא השתמש בו לפני 1840). הקטגוריה של "סלופ מלחמתי" כללה מבחינה טכנית כל ספינת קרב בלתי מדורגת, אך בתאוריה הורחב המונח וכלל גם ספינות הרעשה וספינות הבערה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הגדיל הצי המלכותי את מספר הסלופים שברשותו פי ארבעה בערך, בעיקר כדי ללוות אוניות סוחר, אך גם לשם לחימה בפריבטירים ואפילו לתפיסת אוניות סוחר בעצמם.
מספר התותחים והדרגה

לעיתים קרובות נשאה האונייה מספר תותחים שונה מזה הנקוב על פי דרגתה. התותחים על פיהם נקבע הדירוג היו נטעני-לוע וארוכי-קנה, שנחו על עגלות נעות על גלגלים. תותחים קטנים יותר, כמו תותחי סביבול שנשענו על כנים סובבים וירו קלעים במשקל חצי ליטרה, או נשק קל, לא הובאו בחשבון. אה"מ "סינתיה", לדוגמה, דורגה כאונייה בת 16 תותחים של 6 ליטראות, אך נשאה עוד 14 תותחי סביבול של חצי ליטרה.
תותחים מסוגים אחרים גם הם לא הובאו בחשבון, כמו מרגמות והוביצרים או אפילו תותחי סירות, שהוצבו בחרטומי סירות האונייה כדי לחפות על נחיתה בחוף. סוג התותח החשוב ביותר שלא נכלל במניין הדרגה הייתה הקרונדה, שהוכנסה לשימוש בצי ב-1778. הקרונדה הייתה תותח קצר-קנה וקצר-טווח יחסית ושקלה כמחצית ממשקלם של התותחים ארוכי הקנה השווים לה. היא הונחה בדרך כלל על מִחְלָקָה (slide) ולא על עגלה (truck). הקרונדות החדשות הוצבו על פי רוב על סיפון האחרה וסיפון הקדמה, חלקן כתוספת לתותחים הקיימים וחלקן כעתודה. כאשר החליפו הקרונדות את תותחי העגלות או באו במקומם, כללו אותן על פי רוב במניין הדרגה אך לא תמיד, וזאת אף על פי שאוניות מדורגות יכולות היו לשאת עד שתים-עשרה קרונדות של 18,‏ 24 או 32 ליטראות. אה"מ "ארמדה", לדוגמה, דורגה כאוניית-74 מדרגה שלישית. היא נשאה עשרים ושמונה תותחי 32-ליטראות על סיפון התותחים, עשרים ושמונה תותחי 18-ליטראות על הסיפון העליון, ארבעה תותחי 12 ליטראות ועשרה תותחי 32-ליטראות על סיפון האחרה, שני תותחי 12-ליטראות ושתי קרונדות 32-ליטראות על סיפון הקדמה, ושש קרונדות 18-ליטראות על סיפון האחרה העילי. סך הכל נשאה אוניית ה-74 80 תותחים ו-18 קרונדות.
כאשר הקרונדות נעשו חלק מחימושה העיקרי של האונייה (ובמקרים אחדים חימושה היחיד), היה צורך לכלול אותן במניין התותחים. "בּוֹן סִיטְוואַייֶן", לדוגמה, הייתה קורבטת 20-תותחים של הצי הצרפתי שנפלה שלל לידי הבריטים. היא הוכנסה לשירות בצי המלכותי כסלופ ו-post ship של 20 תותחים ושמה הוחלף לאה"מ "בון סיטוואיין". האונייה נשאה שני תותחי 9-ליטראות ושמונה-עשרה קרונדות של 32-ליטראות.
עד המלחמות הנפוליאוניות, לכל המאוחר, לא התקיימה התאמה מדויקת בין מספר התותחים הפורמלי למספר התותחים בפועל. יש צורך אפוא להבחין בין החימוש התקני של אונייה (אשר לעיתים רחוקות שינו אותו) לבין התותחים שנשאה למעשה. חוסר ההתאמה נבע מסיבות שונות: לפעמים נפלו תותחים לים בסערה חזקה או התבקעו תוך כדי ירי, הושלכו לים כדי להגביר את מהירות האונייה בשעת מרדף, הורדו אל הספנה כדי שאפשר יהיה להשתמש באונייה באופן זמני להובלת חיילים, או – בכלי שיט קטנים, כמו הסקונר אה"מ "באלהו" – כדי להוריד את מרכז הכובד ולשפר את יציבות הספינה במזג אוויר סוער. לעיתים הורידו מן האונייה מספר תותחים בימות השלום, על מנת להקטין את המאמצים על הגוף; זו הסיבה מדוע הבחינו בין מצבת תותחים (ואנשים) בזמן מלחמה לבין מצבה נמוכה יותר בימות שלום. כאשר אפיינו אונייה מסוימת, ציינו את המצבה הגבוהה יותר.
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות

| סוג | דרגה | תותחים | סיפוני תותחים | צוות | תפוסה בטונות (ראו הערה ג') | הוכנסו לשירות ב-1794 | הוכנסו לשירות ב-1814 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוניית קו | ראשונה | 100 עד 120 | 3 | 850 עד 875 | 2,500 | 5 | 7 |
| אוניית קו | שנייה | 90 עד 98 | 3 | 700 עד 750 | כ-2,200 | 9 | 8 |
| אוניית קו | שלישית | 64 עד 80 | 2 | 500 עד 650 | 1,750 | 71 | 103 |
| אוניית קו | רביעית | 50 עד 60  (ראו הערה א') | 2 | 320 עד 420 | כ-1,100 | 8 | 10 |
| פריגטה | חמישית | 32 עד 44 | 1 עד 2  (ראו הערה ב') | 200 עד 300 | 700 עד 1,450 | 78 | 134 |
| פריגטה | שישית | 28 | 1 | 200 | 450 עד 550 | 22 | אפס |
| Post ship | שישית | 20 עד 24 | 1 | 140עד 160 | 340 עד 450 | 10 | 25 |
| סלופ מלחמתי | ללא דרגה | 16 עד 18 | 1 | 90 עד 125 | 380 | 76 | 360 |
| בריג-תותחים, קאטר או סקונר | ללא דרגה | 4 עד 14 | 1 | 20 עד 90 | עד 220 |  |  |
שינויים שנעשו ב-1817

בפברואר 1817 שונתה שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי. המלצת מנהלת האדמירליות ניתנה ב-25 בנובמבר 1816, אך פקודת מועצת האדמירליות פורסמה רק בפברואר 1817. עד אז "ספרו" את הקרונדות רק אם החליפו תותחים ארוכים; כאשר הציבו קרונדות במקומם של תותחים ארוכים, למשל על הסיפון העליון של סלופ או של post ship, ומשום כך הן היוו את הסוללה הראשית של האונייה, הביאו אותן בחשבון.
שינויים שנעשו ב-1856

שינויים נרחבים בשיטת הדירוג נעשו גם ב-1856. מזמן זה ואילך כללה הדרגה הראשונה את כל האוניות בנות 110 תותחים ומעלה או 1,000 אנשי צוות ומעלה. הדרגה השנייה כללה את אחת היכטות המלכותיות, ומלבדה את כל האוניות בנות פחות מ-110 תותחים אך יותר מ-80, או שצוותן מנה עד 1,000 איש אך לא פחות מ-800. הדרגה השלישית כללה את שאר היכטות המלכותיות ואת "כל אותם כלי שיט המניפים את דגל הנס של אדמירל-מפקח או קפטן-מפקח של כל אחת מהמספנות המלכותיות", וכן את כל האוניות הנושאות עד 80 תותחים אך לא פחות מ-60, או שצוותן מונה עד 800 איש אך לא פחות מ-600. הדרגה הרביעית כללה את כל האוניות בעלות מבנה הפריגטה שצוותן מנה עד 600 איש ולא פחות מ-410 איש. הדרגה החמישית כללה את כל האוניות שצוותן מנה בין 400 ל-300 איש; הדרגה השישית כללה את כל האוניות האחרות שהפיקוד עליהן היה מסור בידי קפטן. מבין כלי השיט הלא מדורגים, קטגוריית הסלופים כללה את כל הספינות שהיו בפיקוד קומנדרים; אחר כך באו כל הספינות האחרות שהיו בפיקוד לפטננטים ולהן צוות המונה לא פחות מ-60 איש; לבסוף היו "כלי השיט הקטנים, שלא סווגו כמו אלו הקודמים, ולהם צוותים קטנים שגודלם נקבע מעת לעת על ידי הלורדים הממונים של האדמירליות."
שיטות סיווג אחרות בצי המלכותי

שיטת הדירוג לא הייתה שיטת הסיווג היחידה בה השתמשו בצי המלכותי. ההגדרה של "אונייה" משך כל עידן המפרשים התייחסה רק לכלי שיט בעל מעטה רוחבי ושלושה תרנים. כלי שיט בעלי שני תרנים בלבד או תורן יחיד לא נחשבו ולא כונו "אוניות". כלי שיט בעלי שני תרנים או תורן יחיד נחשבו לסלופים לא מדורגים. במחצית הראשונה של המאה ה-18 היו אלה בדרך כלל ספינות דו-תורניות בעלות מערך מעטה של סנו (snow) או קטש (ketch) ולאחר מכן של בריג. עם זאת, נמצאו בשימוש בצי גם כמה סלופים תלת-תורניים או בעלי מעטה של אונייה (מעטה רוחבי), ואלה נקראו בשם "סלופים כלילי-מעטה" (ship sloop).
כלי שיט סווגו לעיתים גם על פי דרגת הקבע (substantive rank) של מפקדיהן. לדוגמה, כאשר מפקד של בריג-תותחים או אפילו של קאטר היה לפטננט בסטטוס של חובל-מפקד (master and commander), הנוהג היה לסווג מחדש את האונייה כסלופ. ודוגמה נוספת, כאשר פיט ברנבי גרין, מפקד ה"בון סיטוואיין" ב-1811, הועלה בדרגה לפוסט קפטן, הצי סיווג מחדש את הסלופ שבפיקודו ל-post ship.
סופה של שיטת הדירוג

שיטת הדירוג של הצי המלכותי בוטלה ב-1876 על פי החלטה של האדמירליות. הסיבה העיקרית לביטול היו השינויים הטכנולוגיים של תקופת המעבר ממפרש לקיטור: תותחים מסוגים חדשים, הנהגת ההנעה בקיטור והשימוש בשריון של ברזל ופלדה. סיווג האוניות על פי מספר תותחיהן כבר לא היה רלוונטי.
שיטות סיווג בציים אחרים

ציי מעצמות ימיות אחרות הנהיגו שיטות דירוג דומות לשיטה של הצי המלכותי הבריטי. בשיטת הדירוג של הצי הצרפתי היו חמש דרגות (שנקראו בצרפתית rangs). סופרים בריטיים משתמשים עדיין במונח "אונייה מדרגה ראשונה" כאשר הם מתייחסים לאוניות הגדולות ביותר של ציים אחרים, או במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מדברים על אוניית-74 צרפתית. לקראת סוף המאה ה-18 הלך ופחת השימוש בשיטת הדירוג, אם כי היא הוסיפה להתקיים מבחינה פורמלית עוד קרוב למאה שנים. אוניות קו אופיינו בדרך כלל ישירות על פי המספר הנקוב של תותחיהן, ולעיתים השתמשו במספר עצמו כשם הסוג, כמו למשל בביטוי "שייטת של אוניות-74".
שיטות סיווג בציים אחרים > ארצות הברית (1905)

נכון לשנת 1905, האוניות של הצי האמריקני נחלקו על פי חוק לסוגים שנקראו דרגות (rates). כלי שיט מדרגה ראשונה היו בעלי הדחק גדול מ-8,000 טון; דרגה שנייה – מ-4,000 עד 8,000 טון; דרגה שלישית – מ-1,000 עד 4,000 טון; ודרגה רביעית – בנות פחות מ-1,000 טון. אוניות סוחר מוסבות, שחומשו וצוידו כמו סיירות, השתייכו לדרגה שנייה אם הדחקן היה מעל 6,000 טון, ולדרגה שלישית אם הדחקן היה מעל 1,000 טון אך פחות מ-6,000 טון. אוניות עזר, כמו מובלות פחם, אוניות אספקה, אוניות תיקונים וכו', אם הדחקן היה מעל 4,000 טון, נכללו בקטגוריית הדרגה השלישית. אוניות עזר בנות פחות מ-4,000 טון – להוציא גוררות, אוניות מפרשים ואוניות קליטה שלא דורגו – נכללו בקטגוריה של דרגה רביעית. משחתות, ספינות טורפדו וכלי שיט דומים לא דורגו. קצינים בדרגת קפטן פיקדו על אוניות מדרגה ראשונה; קפטנים או קומנדרים פיקדו על אוניות מדרגה שנייה; קומנדרים או לוטננט-קומנדרים פיקדו על אוניות מדרגה שלישית; לוטננט-קומנדרים או לוטננטים על אוניות מדרגה רביעית. הפיקוד על כלי שיט לא מדורגים נמסר לידי לוטננט-קומנדרים, לוטננטים ו-ensigns או תת-קצינים (warrant officers) בהתאם לגודלם.
הערות שוליים

1 2 3 4  .(Winfield (2009
↑  אין לבלבל בינן לבין ספינות המשוטים המלחמתיות הים־תיכוניות, שנשאו אותו שם.
↑  Adams, William Henry Davenport (1885). England on the Sea; Or, The Story of the British Navy: Its Decisive Battles and Great Commanders.
↑  המונח Royal Navy הופיע לראשונה רק לאחר הרסטורציה של צ'ארלס השני ב-1660.
1 2 3  .(Winfield (2007
↑  New International Encyclopedia (1905).
סמיואל פיפס, מזכיר האדמירליות (1673–1679)
אה"מ "ויקטורי", אונייה מדרגה ראשונה.
תרופיתקוס דארטי

| תרופיתקוס דארטי> תקופה |
| --- | --- |
פליוקן 3.4–2.9 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: תרופיתקוס
מין:: תרופיתקוס דארטי
שם מדעי
 Theropithecus darti ‏ברום & Jensen, 1946

תרופיתקוס דארטי (שם מדעי: Theropithecus darti) הוא מין נכחד של קוף דומה לבבון מהמשפחה קופים בעלי זנב שחי במשך תקופת הפליוקן של אפריקה מלפני 3.4 עד ללפני 2.9 מיליון שנה מזמננו. הוא השתייך לסוג תרופיתקוס, בו כלול היום המין בבון זנוב, ובעבר השתייכו מינים גדולים כמו תרופיתקוס אוסוולדי ותרופיתקוס ברומטי.
קוף זה ידוע ממאובנים שהתגלו בתצורת חדר (אנ') שבעפר, אתיופיה בידי החוקרים ברום וג'נסן והוא תואר ב-1946. באותו אזור התגלו גם ממצאי ראשוני פרטי המין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, הידוע כהומיניד הראשון.
הקוף היה מהקדומים שבבני סוגו, והוא ידוע מכמה שרידי גולגולות שונות, בהם נמצאו הבדלים בגודל בין הזכרים לנקבות, הבדלים המצויים בכל מיני הבבונים המודרניים. הוא היה קטן יותר מהמינים הגדולים בסוג שאולי הגיעו למשקל 100 קילוגרם. הבבון הקדום התקיים לאורך אפריקה דרומה עד דרום אפריקה, וגם באזור של מדבר סהרה הקדום, שהיה פחות חם ויבש מכפי שהיום.
הערות שוליים

↑  Eck, Gerald G (2005). Jablonski, Nina G. (ed.). Theropithecus: The Rise and Fall of a Primate genus. Cambridge University Press. pp. 15–83
תיירות תמריץ

תיירות תמריץ (באנגלית: Incentive Travel) היא ענף בתעשיית התיירות העוסק במתן שרותי תיירות עבור תאגידים המעוניינים להעניק חוויית טיול או נופש לגורמים שונים בשרשרת השיווק שלהם כתמריץ לעמידה ביעדים שיווקיים וכגמול על הישגיהם.
סיורי תמריץ מוענקים על ידי חברות ללקוחות נבחרים, לסוכנים ומפיצים, ולעובדים (בעיקר כאלה שעיסוקם בתחומי השיווק והמכירות), על פי רוב בדרך של הצבת יעד שנתי של מכירות או רכישות, והבטחת ההשתתפות בנסיעה לעומדים ביעדים. במקרים רבים משולב הדבר בתוכנית תמרוץ כללית של צבירת נקודות, שבה מוצעים גם פרסי תגמול נוספים בדרגות שונות. התפיסה העומדת מאחורי תיירות התמריץ גורסת כי חוויית נסיעה נוטה להיחרת בתודעת המקבל ובזכרונו יותר מכל גמול או פרס שווה-כסף אחר.
סיורי התמריץ מתאפיינים בדרך כלל בשימוש בשירותי תיירות ברמה גבוהה כגון מלונות פאר, מסעדות יוקרה, בילויי ערב, וריבוי פעילויות תוכן והרפתקה שנועדו להעניק למשתתף חוויה ייחודית ושונה מכל נסיעותיו התיירותיות הפרטיות. אף שניתן להעניק לזוכים נופשי תמריץ למימוש על בסיס אינדיבידואלי, על פי רוב מתייחס המונח לנסיעה קבוצתית של הזוכים בליווי נציגים מהנהלת החברה המעניקה, שדואגים לכל צורכיהם של המשתתפים ואגב כך לגיבוש ולחיזוק הקשר וההזדהות של המשתתפים עם החברה ויעדיה. לעיתים יתוכנן יעד סיור התמריץ כך שיכלול ביקור במפעליו, מתקניו, ארץ מוצאו או זירת פעילותו של הגוף המעניק.
העיסוק בתיירות התמריץ נחשב לאחד היוקרתיים בענף התיירות, וזאת משום ההתקשרות העסקית עם תאגידים משופעי תקציב המעוניינים בחבילת שירותים ברמה גבוהה וכל-כוללת, עבור מספר גדול יחסית של משתתפים, ובמינימום או בהיעדר מוחלט של הוצאה מצד המשתתפים במהלך הנסיעה. ארגון והפעלת תיירות תמריץ נחשבים לתחומי התמחות ייחודיים בין סוכני ומארגני התיירות, ובעולם פועלות מספר אגודות מקצועיות בינלאומיות המאגדות את העוסקים בתחום. כמו כן מתקיימים כנסים מקצועיים, תערוכות וירידי מסחר למקצועני התחום. חברות המתמחות באספקת שירותי הקרקע המורכבים שנדרשים לתיירות תמריץ מכונות על פי רוב DMC - Destination Management Company ("חברת ניהול יעד"), וזוהי תת-התמחות מוכרת בין העוסקים בענף התיירות הנכנסת.
תומאס פינקה

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1561 פלנסבורג, שלזוויג
 פטירה:  24 באפריל 1656 (בגיל 95) קופנהגן, דנמרק
 מדינה:  דנמרק
 מקום קבורה:  כנסיית Vor Frue Kirke, קופנהגן
 ידוע בשל:  השמות המודרניים של הפונקציות טריגונומטריות
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה (1587)  Altes Gymnasium (1577)  אוניברסיטת בזל (1583)  אוניברסיטת שטרסבורג (1582) 
 מקצוע:  מתמטיקאי ופיזיקאי
 מעסיק:  אוניברסיטת קופנהגן 
 תפקיד:  רקטור (1598–1599)  רקטור (1615–1616)  רקטור (1604–1605)  רקטור (1624–1625) 
 בן זוג:  איבריה יונגסדטר אייברס
 מספר צאצאים:  4
 
תומאס פינקה (6 בינואר 1561 - 24 באפריל 1656) היה מתמטיקאי ופיזיקאי דני, ופרופסור באוניברסיטת קופנהגן במשך יותר מ -60 שנה.
ביוגרפיה

תומאס ג'ייקובסן פינקה נולד בפלנסבורג בשלזוויג. הוא היה בנם של חבר המועצה ג'ייקוב פינקה ואנה טורסמד. הוא סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בפלנסבורג. משנת 1577 למד חמש שנים באוניברסיטת שטרסבורג מתמטיקה, רטוריקה ולימודי פילוסופיה אחרים. בשנת 1590 הוא הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קופנהגן. בשנת 1603 קיבל גם תואר פרופסור לרפואה.
ההישג המשמעותי ביותר שלו נמצא בספרו Geometria rotundi (1583), בו הציג את השמות המודרניים של הפונקציות הטריגונומטריות המשיק והסקאנט.
חיים אישיים

הוא היה נשוי לאיבריה יונגסדטר אייברס (1574–1614). בנו ג'ייקוב פינקה (1592–1663) היה פרופסור לפיזיקה. בנותיו התחתנו עם המדען קספר ברתולין האב (1585–1629), הבוטנאי יורגן פירן (1581–1628), ההיסטוריון אולה וורם (1588–1654) והתאולוג הנס ברוכמנד (1594-1630).
תומאס פינקה נפטר ב-24 באפריל 1656, ונקבר בכנסיית Vor Frue Kirke בקופנהגן.
הערות שוליים

↑  Carl Frederik Bricka, 150 (Dansk biografisk Lexikon / V. Bind. Faaborg - Gersdorff), runeberg.org (בדנית)
↑  Thomas Fincke - Biography, Maths History (באנגלית)
↑  [Thomas Fincke and trigonometry.], read.qxmd.com (באנגלית)
↑  Carl Frederik Bricka, 186 (Dansk biografisk Lexikon / XIX. Bind. Vind - Oetken. Rettelser og Tilføjelser. C. F. Brickas Biografi), runeberg.org (בדנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810657908705606  BIBSYS: 90982826  GND: 116514272  ISNI: 0000 0000 7819 4459  SELIBR: 283029  SUDOC: 22332471X  VcBA: 495/104681  VIAF: 35210347   WorldCat (עם VIAF): 35210347 
Geometriae rotundi libri XIIII, 1583
תומאס בראש

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1945 Westow, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 בנובמבר 2001 (בגיל 56) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 בן או בת זוג:  Katharina Thalbach 
 פרסים והוקרה:  Ernst Reuter Prize (1978) 
 
תומאס בראש (נכתב גם ברש; Thomas Brasch; ‏19 בפברואר 1945, וסטו ביורקשייר - 3 בנובמבר 2011, ברלין) היה מחזאי, סופר, משורר, במאי ותסריטאי גרמני.
חייו

בראש נולד כבן לפליטים יהודים באנגליה, בשנת 1947 חזרה המשפחה לברלין אזור הסובייטי. אביו, הורסט, החל קריירה פוליטית, שהביאה אותו עד למשרת סגן שר התרבות של הגרמניה המזרחית. אמו של בראש הייתה עיתונאית ופרסמה באמצע שנות החמישים את שירו הראשון. לבראש שני אחים, קלאוס בראש שהיה שחקן, פטר בראש, סופר, ואחות, מאריון בראש, שדרנית ברדיו. אחרי תעודת הבגרות עבד בראש כדפס, עובד מתכת ומנעולן. בשנים 1964-1965 הוא למד עיתונאות בלייפציג, אך גורש מהלימודים בגלל "העלבת דמויות בולטות של גרמניה המזרחית". הוא עבד שוב כמלצר וסלל כבישים. ב-1968 הוא הועמד למשפט, יחד עם אחרים, באשמת חלוקת כרוזים נגד הדיכוי של האביב של פראג. הוא ישב בכלא 77 יום ושוחרר לעבודות שירות בתור עובד מתכת. הלנה וויגל סידרה לו עבודה בארכיון של ברכט, ב-1976, לאחר שהפגין נגד גירושו של וולף בירמן, עבר בראש למערב גרמניה ומאז חי כסופר עצמאי. לאחר שתיקה של שנים רבות לאחר נפילת חומת ברלין ושמועות על שימוש לרעה באלכוהול ובסמים, הפתיע בראש ב-1999 עם כרך הפרוזה החדש שלו "ברונקה, ילדה רוצחת", שעלה מכתב יד שהכיל במקור יותר מ-10,000 עמודים. באותה שנה בכורה של שני מחזות שכתב. המחזה האחרון שלו, "קומדיה אגדות מברלין", נותר לא גמור. בראש מת ב-3 בנובמבר 2001 בגיל 56  עקב אי ספיקת לב וריאות; שנבעו ככל הנראה, עקב התמכרות ארוכת שנים לאלכוהול וסמים.
יצירות

מתוך יותר משלושים מחזות, ספרי שירה, ורומנים מוכר בעברית בעיקר המחזה "לאוולי ריטה", שהופיע בקובץ המחזות "מבעד לאלים" בשנת 1988 בהוצאת פפירוס. זהו מחזה לשש נשים, זונות בברלין שאחרי מלחמת העולם השנייה, שמגלמות גם את הקצין האנגלי, אותו רוצחת הדמות הראשית, שכינויה לאוולי ריטה.
הערות שוליים

↑  Zu dem Verbrechen, das die Grundlage von Braschs Buch war, siehe Karl Brunke
↑  די ולט, Tragisch umdunstetes Versprechen  נובמבר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274061405171  BIBSYS: 90058951  BnF: cb11893801t (data)  CiNii: DA03611099  GND: 118514512  ISNI: 0000 0001 1022 7178  LCCN: n85145132  MusicBrainz: 430b20b2-7cf9-4e25-b75d-f68b12c2e214  NDL: 01033285  NKC: jo20010094236  NLA: 35744461  NTA: 068468849  SNAC: w6p418sd  SUDOC: 026750112  Trove: 1067575  VIAF: 24598611   WorldCat (עם VIAF): 24598611
תוכון אוסטרל

| תוכון אוסטרל |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תוכאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תוכיים
סוג:: תוכון דק-מקור
מין:: תוכון אוסטרל
שם מדעי
 Enicognathus ferrugineus ‏מולר, 1776
תחום תפוצה


תוכון אוסטרל (שם מדעי: Enicognathus ferrugineus) הוא מין התוכי הדרומי ביותר בעולם. הוא שייך לסוג תוכון דק-מקור וחי בדרומה של אמריקה הדרומית בצ'ילה וארגנטינה מטמוקו בצפון עד ארץ האש בדרום.
אטימולוגיה

משמעות המילה "אוסטרל", דרומי או ששייך לדרום (בלטינית: Australis), ממנו קיבלה יבשת אוסטרליה, היבשת הדרומית, את שמה.
מאפיינים

תוכי זה מגיע לאורך 35 ס"מ ושוקל עד 160 גרם. הוא בעל נוצות ירוקות ומעט כהות ובעל אזור שת וזנב אדמוניים וראש קטן בעל מצח אדום ומקור מעוקל וארוך בצבע כהה. המקור מותאם לחילוץ זרעים מענפי מחטניים דרומיים כמו האראוקריה. במבנה מקורו הוא מזכיר מאוד את צלוב המקור מיערות המחט הצפוניים. תזונתו כוללת גם רימות של חרקים, זרעי עשב ובמבוק, פירות, פירות יער, בלוטים וניצני עלים.
כמו מרבית התוכים גם תוכי זה מעופף בלהקות שיכולות להגיע לעיתים ל-100 פרטים המעופפים ביערות המחטניים הדרומיים וכן בערבות ושיחיות ונפוצים עד לגובה 2,000 מטר. ואולם התוכי הוא עוף מונוגמי.
מאפיינים > תת-מינים

Enicognathus ferrugineus ferrugineus
Enicognathus ferrugineus minor
הערות שוליים

↑  תוכון אוסטרל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  austral | Etymology, origin and meaning of austral by etymonline, www.etymonline.com (באנגלית)
תנועה (פיזיקה)

תנועה היא מושג מרכזי בפיזיקה, שמשמעותו שינוי במיקום של גוף במהלך הזמן ביחס לסביבתו, כפי שהמיקום נמדד על ידי צופה במערכת ייחוס מסוימת.
מהי תנועה

מהותה של התנועה העסיקה כבר את היוונים הקדמונים, כפי שניתן לראות בפרדוקסים של זנון, מהמאה החמישית לפני הספירה, ובמטאפיזיקה של אריסטו, מהמאה הרביעית לפני הספירה, שהתנועה (במשמעות הרחבה של מושג זה) מהווה מושג מרכזי בה.
ביסוס פורמלי למושג התנועה ניתן רק בשלהי המאה ה-17, באמצעות חוקי התנועה של ניוטון. עד לסוף המאה ה-19 היוו חוקי ניוטון את הבסיס למכניקה הקלאסית. חישובים המבוססים על חוקי ניוטון היו מדויקים מאוד, עד לרגע שבו הגיעו הפיזיקאים ליכולת לערוך ניסויים בתנועה במהירות גבוהה.
במהירויות גבוהות, חוקי התנועה של ניוטון חדלו לספק תוצאות מדויקות. לפתרון בעיה זו פיתח אלברט איינשטיין את תורת היחסות. בעוד שחוקי ניוטון הניחו ערכים מוחלטים של מרחב וזמן, תורת היחסות הניחה שאלה מושגים יחסיים, התלויים במערכת הייחוס. תורת היחסות מספקת תוצאות מדויקות יותר, אך לצרכים מעשיים, שבהם מדובר במהירויות נמוכות, פשוט יותר להשתמש בחוקי ניוטון, שרמת הדיוק שלהם מספיקה לצרכים אלה.
תנועה מוגדרת במונחי מרחב וזמן, ולכן מרחב וזמן יחסיים מובילים לתנועה יחסית.
תנועה מוטורית

תנועה מוטורית מתייחסת ליכולת של אורגניזם כמו בעלי חיים ובני אדם להזיז את מערכת השרירים שלהם. היא משקפת את ההתנהגות הניצפת.
התנועה המוטורית מאפשרת לשנות את המיקום במרחב על ידי פעולות כמו זחילה, הליכה וריצה. במקרה זה האורגניזם כולו זז ממקום אחד לשני. עם זאת, תנועה מוטורית יכולה להתרחש גם כאשר האורגניזם נשאר במקומו. במקרים אלו מיקומים של חלקי גוף שונים (כמו גפיים) משנים את מיקומם אחד ביחס לשני. לדוגמה: קשקוש בזנב או שימוש בשפת סימנים.
התנועה מתאפשרת בעקבות פעולתה של המערכת המוטורית, שהיא חלק ממערכת העצבים.
המוח וחוט השדרה כוללים מנגנונים מוטוריים שונים, אשר כל אחד מהם יכול לשלוט על סוג מסוים של תנועה בו זמנית. היכולת לשלוט על מספר תנועות במקביל מאפשרת התמודדות עם ריבוי משימות כמו ניהול דיאלוג במהלך טיול רגלי עם ידיד.
יכולת התנועה המוטורית משתפרת לאורך התפתחות גוף האדם. היא מאפשרת לאדם לרכוש מיומנויות החיוניות להישרדות והשתלבות בחברה. לדוגמה: שמירה על שיווי משקל וכתיבה.
צילום התנועה

היכולת לשמר דמות של עצמים סטטיים התקיימה משחר ההיסטוריה באמצעות הציור, ולאחר מכן באמצעות הצילום. בשלהי המאה ה-19 נוספה יכולת לצלם את התנועה, עם המצאת הראינוע. פיתוח יכולת צילום במהירות גבוהה מאוד נתנה אפשרות להבחין בפרטים של תנועה מהירה, כגון מעוף קליע של רובה או ריצה של סוס, שקשה להבחין בהם ללא מכשור זה.
ראו גם

תופעת פי
מערכת התנועה
הערות שוליים

↑  Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545931005171  BnF: cb119798925 (data)  LCCN: sh85087557