stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי כדורי
אודות

נולד ב-25 בינואר 1926 בבגדאד, למשפחה יהודית. למד בבית ספר אליאנס ובתיכון שמאש בעיר.
את לימודיו לתואר ראשון עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון וסיים אותם בשנת 1951. המשיך לתואר שני בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1951 ל-1953.
הדוקטורט של כדורי סורב על ידי אוניברסיטת אוקספורד. בעבודת הדוקטורט האשים כדורי את מקבלי ההחלטות הבריטיים בעידוד הלאומיות הערבית, וצייר תמונה שלילית ביותר של לורנס איש ערב. אחד הבוחנים שלו, המזרחן הנודע סר המילטון א.ר. גיב, ביקש שיכניס שינויים בעבודתו, דבר נפוץ ביותר בהליכי כתיבת דוקטורט. אך משסירב כדורי לעשות כן, הוחלט להפסיק את לימודיו והתזה שלו קיבלה ציון נכשל.
ב-1953 חזר לבית הספר לכלכלה של לונדון, שם השלים דוקטורט, עלה לדרגת פרופסור ולימד עד שנת 1990. עבודותיו בנושא הלאומיות עוררו ביקורת רבה, כגון זאת של עמיתו לאוניברסיטה, ארנסט גלנר, מחוקרי הלאומיות הנודעים ביותר.
בשנת 1964 ייסד את כתב העת האקדמי "Middle Eastern Studies", העוסק במזרח התיכון, והיה עורכו הראשי עד מותו ב-1992. מאז ועד מותה ב-2016 ערכה רעייתו ועמיתתו, ההיסטוריונית סילביה חיים-כדורי (אנ'), את כתב העת.
בשנת 1991 הוענקה לכדורי דרגת "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית (CBE) ובשנת 1975 התקבל כחבר באקדמיה הבריטית (FBA).
אלי כדורי נפטר בוושינגטון די. סי. בשנת 1992 והותיר את רעייתו סילביה חיים-כדורי, לה נישא ב-1950, בתקופת לימודיהם, ואת שני בניו ובתו.
בשנת 1998 יצא קובץ מאמרים שכתבו חבריו לזכרו בשם "Elie Kedourie CBE, FBA, 1926–1992: history, philosophy, politics", בשנת 2003 יצא ראה אור קובץ המאמרים "Political thought and political history: studies in memory of Elie Kedourie" המוקדש לזכרו, שניהם בהוצאת Routledge. לאחר מותו ייסדה משפחתו קרן מלגות לתלמידי פוסט-דוקטורט באקדמיה הבריטית לקידום לימודי המזרח התיכון, היסטוריה אירופית מודרנית ומחשבה פוליטית.
ספריו

England and the Middle East: The Vital Years 1914–1921 (1956) later as England and the Middle East; the destruction of the Ottoman Empire 1914–1921
Nationalism (1960) revised edition 1993
Afghani and 'Abduh: An essay on religious unbelief and political activism in modern Islam (1966)
The Chatham House Version: And Other Middle Eastern Studies (1970)
Nationalism in Asia and Africa (1970) editor
Arabic Political Memoirs and Other Studies (1974)
In the Anglo-Arab Labyrinth: The McMahon-Husayn Correspondence and its Interpretations 1914–1939 (1976)
Middle Eastern Economy: Studies in Economics and Economic History (1976)
The Jewish World: Revelation, Prophecy and History (1979) editor, as The Jewish World: History and Culture of the Jewish World (US)
Islam in the Modern World and Other Studies (1980)
Towards a Modern Iran; Studies in Thought, Politics and Society (1980) editor with Sylvia G. Haim
Modern Egypt: Studies in Politics and Society (1980) editor
Zionism and Arabism in Palestine and Israel (1982) editor with Sylvia G. Haim
The Crossman Confessions and Other Essays in Politics, History and Religion (1984)
Diamonds into Glass: The Government and the Universities (1988)
Essays on the Economic History of the Middle East (1988) editor with Sylvia G. Haim
Democracy and Arab Political Culture (1992)
Politics in the Middle East (1992)
Spain and the Jews: The Sephardi Experience, 1492 and after (1992)
Hegel & Marx: Introductory Lectures (1995)
דמוקרטיה והתרבות הפוליטית הערבית, הוצאת כרמל, 1993
ראו גם

אלי כדורי והגיוון של החויה היהודית המודרנית [מאמר], מאת נסים רג'ואן
אלי כדורי - חקר הפוליטיקה וחקר האמת [מאמר], מאת נסים רג'ואן
ביקורת: אמנון שור, 1998, "בשם התבונה והסדר: משנתו של אלי כדורי", ג'מאה א: 66–49
הבלדה על יואל משה סלומון

| --- | --- |

 שיר בביצוע אריק איינשטיין
 מתוך האלבום שבלול (1969) / ארץ ישראל הישנה והטובה (1973)
 יצא לאור:  1970 
 סוגה:  רוק ישראלי 
 שפה:  עברית 
 איי-סייד:  לקוות ולחיות, בביצוע דבורה דותן (1969)
 חברת תקליטים:  פונודור (1969) / פונוקול (1973)
 כתיבה:  יורם טהרלב 
 לחן:  שלום חנוך 
 הפקה:  צבי שיסל ושמוליק בורנשטיין
 
"הבלדה על יואל משה סלומון" (בשמו המלא "הבלדה על יואל משה סלומון ושלושת רעיו"; במילותיו הראשונות: "בבוקר לח בשנת תרל"ח") הוא פזמון שכתב יורם טהרלב והלחין שלום חנוך, אשר התפרסם בשנת 1970. הפזמון ייחודי בכך שהוא מבוסס על מאורע היסטורי – סיור באדמות הסמוכות לכפר אומלבס, אשר הוביל לייסודה של המושבה העברית הראשונה בארץ ישראל, פתח תקווה, המכונה "אם המושבות".
רקע היסטורי

המושבה העברית פתח תקווה הוקמה בשנת תרל"ח (1878) על ידי קבוצת יהודים בני היישוב הישן בירושלים. להקמתה קדמו כמה ניסיונות של היישוב הישן לבסס התיישבות חקלאית, שכללו מאמצים של השר משה מונטיפיורי. קודם לקניית אדמות אומלבס עשו עסקני העדה היהודית בירושלים ניסיון לרכוש אדמות בבקעת יריחו, והשם שנבחר עבור המושבה המיועדת היה "פתח תקווה". ניסיון זה כשל לאחר שבפקודת השולטן עבדול חמיד השני, נאסרה המכירה לנתיני חוץ. ניסיון נוסף אשר כשל היה הניסיון לרכוש את אדמות דוראן הסמוכות לרמלה (אשר לימים הוקמה בהן המושבה רחובות).
בשנת תרל"ו (1876) נודע לעסקנים מירושלים על כך שאדמות הכפר אומלבס עומדות למכירה בידי סוחר קרקעות עשיר מיפו בשם טיאן. ארבעה עסקנים יצאו מירושלים כדי לסקור את הנחלה: דוד גוטמן, יואל משה סלומון, יהושע שטמפפר וזרח ברנט. הארבעה נפגשו עם הסוחר טיאן ביפו, ולמחרת היום יצאו בלוויית נציגו של טיאן, זאכרי אפנדי, לסיור בנחלה. מראה הנחלה מצא חן בעיני המסיירים והם החליטו לקנות את כל שטח הנחלה, אולם כאשר בסוף היום הגיעו לכפר אומלבס, הזדעזעו המסיירים ממראה הפלאחים אשר היו "דוויים חסמומים וצהובי הפנים". באותו ערב נשאר יואל משה סלומון לישון בכפר בעוד שאר הסיירים חזרו ליפו. במשך שלושה ימים ניהל סלומון חקירות, ונודע לו שהסיבה למחלות של תושבי הכפר הייתה מי הירקון שאליהם הושלכו נבלות צאן ובקר, וכן הביצות הסמוכות לכפר. כאשר שב סלומון ליפו, הוא הציע לדוד גוטמן לנסות לקנות תחילה אדמות סמוכות אשר היו שייכות לסוחר היפואי קאסאר.
על מנת להפיג את החששות לגבי המחלות השוררות במקום, פנו סלומון וגוטמן לרופא יווני אשר היה מפורסם מאוד באותה תקופה, ד"ר מזארקי, וביקשו ממנו לסקור את המקום. בסיור שערכו סלומון, גוטמן, שטמפפר ומזארקי במקום פסק הרופא שמשום שאין ציפורים במקום ניתן להסיק ללא כל ספק ש"רע ומושחת הוא אוויר המקום הזה". למרות דברים אלו החליטו השלושה – סלומון, גוטמן ושטמפפר – לקנות את האדמות, ובעקבות ההחלטה התחבקו ופרצו בבכי. על הקרקעות שנקנו הוקמה המושבה העברית פתח תקווה, אשר נודעה בכינוי "אם המושבות".
השיר

הפזמונאי יורם טהר-לב כתב את "הבלדה על יואל משה סלומון" ב-1968 לאחר שקרא את סיפור המעשה בספר "זכרונות ארץ ישראל" שבעריכת אברהם יערי (1947). הזיכרונות שהיוו בסיס לסיפור נכתבו בידי טוביה סלומון, בנו של יואל משה סלומון, ששמע לטענתו את הסיפור מאביו. הסיפור המסופר בבלדה ממזג יחדיו את תיאור שני הביקורים שקדמו לרכישת האדמות: הסיור הראשון באדמות, שלאחריו נותר יואל משה סלומון לישון בכפר אומלבס, והסיור השני, שאליו הצטרף הרופא היווני מזארקי.
הבית הראשון של השיר נפתח במילים "בבוקר לח בשנת תרל"ח", ומתאר חמישה רוכבים היוצאים מיפו, ששמותיהם מוזכרים בבית השני:
שטמפפר בא וגוטמן בא,
וזרח ברנט
ויואל משה סלומון,
עם חרב באבנט.
אלו הם ארבעת העסקנים שהשתתפו בסיור הראשון באדמות. החמישי, המוזכר בבית השלישי של השיר הוא הרופא מזארקי. חוות דעתו של הרופא, שניתנה במקור בסיור השני באדמות, מופיעה בבתים הרביעי והחמישי של השיר:
אם ציפורים אינן נראות
המוות פה מולך,
כדאי לצאת מפה מהר,
הנה אני הולך.
על פי הבלדה, שלושה מהרוכבים כיבדו את דעתו של הרופא והסתלקו אתו, ורק יואל משה סלומון נותר במקום. בשלב זה לובשת הבלדה אופי מיתי:
והוא נשאר על הגבעה,
ובין חצות לאור
פתאום צמחו לסלומון
כנפיים של ציפור.
הבית השמיני מסיים את החלק המיסטי של השיר במילים:
לאן הוא עף לאן פרח, אין איש אשר ידע.
אולי היה זה רק חלום, 
אולי רק אגדה.
לאחר מכן מספרת הבלדה שלמחרת היום "העמק הארור נמלא, ציוץ של ציפורים".

לדברי יורם טהרלב, במקור הוא כתב "העמק העכור נמלא ציוץ של ציפורים", תוך רמיזה למקור שמה של פתח תקווה - ”וְנָתַתִּי לָהּ אֶת כְּרָמֶיהָ מִשָּׁם וְאֶת עֵמֶק עָכוֹר לְפֶתַח תִּקְוָה” (הושע, ב', י"ז), אך לבקשת אריק איינשטיין הוא שינה את "עכור" ל"ארור".
השיר נכלל בתקליטם של אריק איינשטיין ושלום חנוך "שבלול", שהופק ב-1970. בעקבות התקליט צולמה התוכנית הראשונה בסדרת "לול", והיא כללה קליפ לשיר זה, לצד שירים נוספים מהתקליט.
ב-1973 הוקלטה גרסה שנייה לשיר, עדכנית יותר, בעיבוד של שם טוב לוי, והיא נכללה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה" של אריק איינשטיין. העיבוד של גרסה זו עשיר בהרבה מהעיבוד של הביצוע הראשון, ולכן זוהי הגרסה המושמעת יותר של השיר. גם לגרסה השנייה צולם קליפ, הפעם בצבע, שנכלל בתוכנית הטלוויזיה "ארץ ישראל הישנה והטובה". תוכנית זו שודרה לראשונה בערב יום העצמאות 1978.
מלחין השיר שלום חנוך, ביצע גרסה משלו לשיר באלבומו "על פני האדמה", שיצא בשנת 1983.
בשנת 2008 פרסם טהרלב גרסה היתולית לשירו, והיא מתחילה במילים "בבוקר לח בשנת תשס"ח".
מחלוקות

סביב אמינותו של הגרעין ההיסטורי של הבלדה שוררת מחלוקת, שמעורבים בה צאצאיהם של מייסדי פתח תקווה. הטענות נגד השיר מתמקדות בכך שהשיר מייעד ליואל משה סלומון תפקיד מרכזי הרבה יותר מאשר למייסדי המושבה האחרים. זאת אף על פי שסלומון עקר בשנים שלאחר מכן מפתח-תקווה למושבה הסמוכה יהוד ולבסוף חזר לירושלים, ואף הטיף נגד חזרה לפתח תקווה. לעומת זאת, הוצנע תפקידם של שטמפפר, שהיה ראש המועצה הראשון של פתח תקווה, ושל גוטמן וזרח ברנט, שבכספיהם נרכשו אדמות המושבה, והם אף מוצגים כפחדנים. לעומתם, מייסדים אחרים, כגון יהודה ראב, כלל אינם מוזכרים בשיר. טענות נוספות נשמעו בדבר הסיפור שבשיר על אודות הציפורים, שעל חסרונן הצביע הרופא היווני, וכן על בציר הענבים הנזכר בשיר בתקופה בה לא היו כרמים ביפו ובפתח תקווה.
מנגד נטען שלולא הבלדה היה האירוע כולו נשכח מהזיכרון הקולקטיבי. טהר-לב גם טוען שהיה מקום לבסס את סלומון כגיבור הראשי של הפרשה משום המאמצים הרבים שהוא עשה קודם לקניית האדמות לעורר את הרעיון של ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל וכן פעילותו בתחום העיתונות העברית.
ב-2019 טען רוב האקסלי, גיטריסט הצ'רצ'ילים שניגן באלבום "שבלול", כי הלחן של הבלדה לקוח משיר אישי בן בית אחד שהשמיע לאיינשטיין ביום פטירתו של אביו, יעקב איינשטיין. שלום חנוך, יורם טהר-לב, יואב קוטנר ואחרים שללו את טענתו של האקסלי, בין היתר לאור העובדה שהבלדה נכתבה בשנת 1968 ופורסמה באלבום שבלול שיצא במאי 1970, בעוד שיעקב איינשטיין נפטר ב-18 ביולי 1970.
הנצחת האירוע

הבלדה השפיעה באופן ניכר על האופן שבו מונצחים מייסדי המושבה פתח תקווה.
בשנת 2000 בחר הצייר אבי בליטשטיין את האירוע המתואר בבלדה עבור ציור קיר גדול שהועמד בכניסה לפתח תקווה מכיוון צומת גהה. דמויותיהם של סלומון, שטמפפר וגוטמן צוירו על פי תמונות היסטוריות. דמותו של הד"ר מאזארקי צוירה בהשראה חופשית, ואילו במקום דמותו של זרח ברנט - צוירה בטעות דמותו של אברהם שפירא - השומר האגדי של המושבה, שעדיין היה ילד קטן בעת הסיורים המוזכרים בשיר.
במסגרת חגיגות 130 שנה לייסוד המושבה הוצבו ב-5 בנובמבר 2008 חמישה פסלי אבן של חמישה רוכבים, אותם פיסל שמואל בן עמי. הפסלים מוקמו בכיכר המייסדים בפתח תקווה, במקום שבו נחפרה הבאר הראשונה של המושבה. כחלק מהטקס יצאו מיפו חמישה רוכבים לשחזור מסעם של חמשת הרוכבים שבפזמון. אף על פי שהפסלים שואבים השראה מהכתוב בבלדה, פסלו של הרופא היווני, מזארקי אינו מופיע, ובמקומו ישנו פסל של יהודה ראב אשר ככל הנראה לקח גם הוא חלק בסיורים המדוברים, אך איננו מוזכר בבלדה.
פסל נוסף, של הפסל רמי גולשני, הועמד ברחוב חיים עוזר בפתח תקווה. הפסל מתאר את יואל משה סלומון מצויד בכנפיים, ורכוב על אופנוע מסוג הרלי-דייווידסון. בתחתית הפסל מופיע ציטוט מהשיר: "ובין חצות ואור, פתאום צמחו לסלומון כנפיים של ציפור".
התייחסויות בתרבות

בתוכנית הסאטירה "החמישייה הקאמרית" הוצג המשך לאירועים המתוארים בבלדה. במערכון מגיע יואל משה סלומון (רמי הויברגר) כציפור אל חלונו של ד"ר מזרקי (מנשה נוי). המערכון מציג את מטאפורת הכנפיים כאירוע ממשי שנגרם כביכול עקב הזיהום באזור אומלבס.
בתוכנית הטלוויזיה "שמש" ישנו פרק בו במהלך ערב קריוקי, המכונה נתקעת על מילות הבלדה, והמשתתפים נאלצים לשיר שירים אחרים עם המילים של הבלדה.
בספר האוסף "אין כבר דרך חזרה" פרסם טהרלב גרסה מחודשת לבלדה. בגרסה זו מנסים שוב החמישה להקים את המדינה, הפעם באופן מוצלח יותר, אך מפאת פקקי התנועה לא מצליחים להגיע עם סוסיהם לשום מקום.
סולימאן בשיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 
 פטירה:  28 באוקטובר 1991 (בגיל 44 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לונדון  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת ביר זית  אוניברסיטת א-נג'אח 
 
סולימאן בשיר (1947–1991) היה היסטוריון דרוזי-ישראלי ומרצה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם. הוא ידוע בשל עבודותיו על ההיסטוריוגרפיה המוקדמת של האסלאם ובעבר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

בשיר נולד בכפר מע'אר. משנת 1965 הוא למד לתואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מלחמת ששת הימים היה פעיל במצפן ובילה שעות רבות בדיונים פוליטיים. סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1973. ב-1976 הוא קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת לונדון על ספרו "קומוניזם במזרח הערבי", שפורסם באנגלית ובערבית. באותה תקופה הוא התקרב לקומוניזם ובשובו לישראל הצטרף לרק"ח. הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת ביר זית, אך פוטר ממנה בשנת 1978, לטענתו בגלל שהסכים לבחון באנגלית סטודנטים שלא שלטו בשפה הערבית. הוא עבר ללמד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם והיה לסגן נשיא האוניברסיטה. הוא פוטר בשנת 1984 בלחץ סטודנטים המזוהים עם האחים המוסלמים בגלל מחקריו שנתפסו כפוגעים באסלאם. במקרה אחד, הושלך בשיר מבעד לחלון הכיתה על ידי סטודנטים שזעמו על דעותיו. הוא מצא עבודה בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט ולאחר מכן משנת 1987 עבד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1987 כתב מאמרים נגד אש"ף בעיתון פרו-ירדני וטען שישראל שגתה באפשרה לאוניברסיטאות ביהודה ושומרון להפוך לחממות של אש"ף. הוא פיתח תודעה לאומית דרוזית פרו-ישראלית.
בשיר מת בגיל 44 מהתקף לב.
מחקריו

בשיר טען בספרו שהאסלאם התפתחה בהדרגה על רקע היהדות והנצרות ולא נולדה כולה מגילויי הנביא מוחמד. הוא חקר את האמונות והמנהגים בדורות השונים, את הדרך שבה העבירו את המסורת לדורות הבאים ואת הקשר בינה לבין הצרכים הייחודיים לכל תקופה. בשיר עורר סערה נוספת כאשר פרסם מחקר בערבית על מוכרי הקרקעות הערבים של ימי המנדט, בו התברר שגם בני משפחת המלוכה בירדן מכרו אדמות ליהודים.
בשיר עורר ביקורת חריפה בעולם המוסלמי בשל דעותיו המנוגדות למסורת המוסלמית.
רשימת פרסומים

Communism in the Arab East: 1918–28. London: Ithaca Press, 1980.
Muqaddima fī al-taʾrīkh al-ākhar: מaḥ̣ḥwa qirāʾa jadīda li-l-riwāya al-Islāmiyya [An Introduction to the other history: towards a new reading of Islamic tradition]. Jerusalem, 1984. [Arabic]
"Qurʾān 2:114 and Jerusalem." Bulletin of the School of Oriental and African Studies 52.2 (1989): 215-238.
"Yemen in early Islam: an examination of non-tribal traditions." Arabica 36.3 (November 1989): 327-361.
"Abraham’s sacrifice of his son and related issues." Der Islam 67 (1990): 243-277.
"The title «fārūq» and its association with ʿUmar I." Studia Islamica 72 (1990): 47-70.
"Apocalyptic and other materials on early Muslim-Byzantine wars: a review of Arabic sources." Journal of the Royal Asiatic Society 3rd s. 1.2 (1991): 173-207.
"ʿĀshūrā, an early Muslim fast." Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft 141.2 (1991): 281-316.
"The mission of Diḥya al-Kalbī and the situation in Syria." Jerusalem Studies in Arabic and Islam 14 (1991): 84-114.
"Qibla musharriqa and early Muslim prayer in churches." The Muslim World 81 (1991): 267-282.
"Riding beasts on divine missions: an examination of the ass and camel traditions." Journal of Semitic Studies 36.1 (Spring 1991): 37-75.
"The images of Mecca: a case study in Muslim iconography." Le Muséon 105 (1992): 361-377.
"Muslim apocalypses and the Hour: a case-study in traditional interpretation." Israel Oriental Studies 13 (1993): 75-99.
"On the origin and development of zakāt in early Islam." Arabica 40 (1993): 84-113.[4]
"Qunūt in tafsīr and ḥadīth literatures." Jerusalem Studies in Arabic and Islam 19 (1995): 36-65.
Arabs and others in early Islam. Princeton: Darwin Press, 1997.
Judhur al-wisaya al-Urduniya: dirāsa fī wathāʾiq al-Arshif al-Sihyuni. Beirut: Sharikat Quds, 2001. [Arabic]
Studies in early Islamic tradition. Collected studies in Arabic and Islam. Jerusalem: The Max Schloessinger Memorial Foundation, The Hebrew University of Jerusalem, 2004. (This collection includes thirteen published articles listed above, as well as the following two unpublished studies: "Ḥanīfiyya and the ḥajj" and "Jesus in an early Muslim shahāda and related issues: a new perspective.")
ראו גם

פטרישה קרון
ההיסטוריות של מוחמד
הערות שוליים

↑  חשש לפינוי סטודנטים יהודיים ממלון "סיטי" שבמזרח ירושלים, היום, 14 ביוני 1968
1 2 3  אריה דיין, ד"ר בשיר חוזר בתשובה, כל העיר, 16 באוקטובר 1987
1 2  טלוויזיה כללית, 19:00, מעריב, 27 בספטמבר 1985
↑  אמנון דותן, ללמוד מחוסיין, מעריב, 12 בדצמבר 1985
↑  רפאל מן, 'הידברות אפשרית רק עם אש"ף' אמר סטודנט ערבי ביום עיון מטעם מכון טרומן, מעריב, 18 בינואר 1988
↑  נס הציונות, כל העיר, 4 במרץ 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258242605171  BnF: cb135432894 (data)  GND: 1011980142  ISNI: 0000 0001 1938 089X  LCCN: n80018472  NTA: 170553493  SELIBR: 207184  SUDOC: 050747118  VIAF: 97654212   WorldCat (עם VIAF): 97654212
איאד עלאווי

איאד עלאווי (בערבית: إياد علاوي, תעתיק מדויק: איאד עלאוי; נולד ב-31 במאי 1944 בבגדאד), הוא פוליטיקאי עיראקי בולט. בשנת 2003 היה הראשון שכיהן כראש מועצת הממשל העיראקית, הממשלה הזמנית שהוקמה בעיראק לאחר כיבושה על-ידי כוחות הקואליציה המערבית. בין השנים 2004–2005, שימש כראש ממשלת עיראק ולאחר בחירת הפרלמנט העיראקי הזמני, נבחר כמחליפו בתפקיד אבראהים אל-ג'עפרי, מנהיג מפלגת הדעווה האסלאמית. בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2010 השיג עלאווי את כמות המושבים הגדולה ביותר מבין המתמודדים, אך לא עלה בידו להרכיב קואליציה, כישלון שהשלכותיו ניכרות עד היום, בעיקר בקרב האוכלוסייה הסונית במדינהבין השנים 2014–2016 שימש עלאווי גם כסגן נשיא עיראק.
ראשית חייו

עלאווי נולד למשפחה מוסלמית-שיעית מהמעמד הבינוני ברובע אל-אעד'מיה בבגדאד, הנחשב לרובע אמיד שרוב תושביו סונים. אביו היה רופא ואימו הייתה מנהלת בית ספר ממשפחה ידועה ממוצא לבנוני. הוא למד במכללת בגדאד, אחד מבתי הספר הטובים בעיראק. בשנות ה-60 החל ללמוד רפואה בבגדאד קולג'. בשנת 1961 הצטרף למפלגת הבעת' והפך לפעיל מטעמה באגודת הסטודנטים הלאומית העיראקית. בשנת 1972 עבר לאנגליה ללימודי תואר שני ברפואה.
מעבר ללונדון ופעילות נגד משטר הבעת'

בשנת 1972 עזב עלאווי את עיראק ועבר להתגורר בלונדון. הסיבה ליציאתו לגלות נותרה שנויה במחלוקת: בראיונות שנתן בעבר, הודה עלאווי כי היה חלק בלתי נפרד מעלייתו של סדאם חוסיין לשלטון הברוטלי שהנהיג, אך טען גם כי עד מהרה הרחיק את עצמו ממפלגת הבעת', משעה שהבין שסדאם יוצר אווירה פוליטית מסוכנת ודיקטטורית. עלאווי טען כי עזב את עיראק כדי לנתק את עצמו פיזית מהמפלגה ולהמשיך בלימודי הרפואה. הוא סיים תואר שני ברפואה בקולג' בלונדון והשלים התמחות בבית החולים גאי (אנ'). רק בשנת 1982 השלים את לימודי הרפואה וקיבל את התואר ד"ר לנוירולוגיה, מקצוע שבו לא עסק מעולם בשלל העובדה שהעדיף לעסוק בפוליטיקה.
לעומת זאת, מכרים לשעבר של עלאווי טוענים כי עבר ללונדון מסיבה אחרת – כדי להמשיך לשרת את מפלגת הבעת' באירופה כנשיא אגודת הסטודנטים הלאומית של הבעת' בבריטניה. על פניו, תפקידו של עלאווי היה לקדם את המפלגה ולארגן סטודנטים ערבים שלמדו באוניברסיטאות עילית בלונדון. בנוסף, הוטל עליו לכאורה לעקוב אחר סטודנטים ערבים, לנפות כל אויב של משטר הבעת' ולשמש כמודיע של שירות הביון העיראקי. קציני מודיעין עיראקים שונים טענו משך השנים אף כי עלאווי היה מעורב בהתנקשות בסטודנטים ערבים שהתנגדו בגלוי לסדאם, סגן נשיא עיראק.
עלאווי ניתק בסופו של דבר את קשריו עם מפלגת הבעת' במהלך שנות ה-70, בעת שהותו בלונדון. תחילה ניסה סדאם לשכנע את עלאווי להצטרף מחדש למפלגה, אך עם סירובו לשוב ולהצטרף לשורותיה, הפך עלאווי לאויב ישיר של סדאם. בשנת 1975 כמה ממקורביו של עלאווי מצאו את מותם בדרכים מסתוריות ובשנת 1978 שרדו הוא ואשתו ניסיון חיסול מצד מתנקש שנשלח על-ידי המשטרה החשאית של סדאם חוסיין לביתם של בני הזוג בפרברי לונדון ותקף אותם בגרזן. שניהם השתקמו מניסיון החיסול, אך הם נושאים על גופם צלקות מן האירוע ועלאווי אף נותר צולע.
בראיון שהעניק לעיתון הניו-יורקר בשנת 2005 טען עלאווי שעזב את מפלגת הבעת' מוקדם ממה שנטען עליו עד אז: "עזבתי את האידאולוגיה של מפלגת הבעת' כבר ב-1971. היו בה שני עניינים שהיו מאוד מסוכנים: האחד היה אליטיזם, השני היה חשיבה סודית ומבנים ארגוניים סודיים ואני יצאתי נגד שני הדברים הללו. חשבתי שזה נחלת העבר, ומחקה את הקומוניזם הישן".
בשנת 1979 איגד עלאווי קבוצה של אנשי בעת' פורשים שדעתם לא הייתה נוחה מהתנהלות המפלגה, ובשנת 1991 הפכה קבוצה זו לארגון "ההסכם הלאומי העיראקי" (INA) (אנ'), שנתמך בתחילה על-ידי ארגון הביון הבריטי MI6. בשנת 1992 החל לקיים מגעים עם ממשלת ארצות הברית, וארגון ה-INA, בשיתוף סוכנות הביון האמריקאית CIA, החלו בביצוע מתקפות על עיראק, בניסיון להפיל את משטרו של סדאם חוסיין. כל הניסיונות הללו כשלו ועלאווי נותר בגולה.
פעילותו הפוליטית בשנים 2003–2010

לאחר מלחמת המפרץ, החל הממשל האמריקאי לחפש גולים עיראקים בעלי קשרים בתוך עיראק בניסיון להפיל את סדאם, וב-1992 יצרה קשר עם עלאווי, שחי בגלות מאז תחילת שנות השבעים. עלאווי לא היה ידוע כבעל אישיות כריזמטית, אלא כאדם שקול ומאופק שביקש להימנע מעימותים. עם זאת, הרקע שלו כחבר במפלגת הבעת' הפכה אותו לשותף יעיל לאמריקאים.
לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק והפלת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, מונה עלאווי לתפקיד נשיא מועצת הממשל העיראקית, בזכות יחסיו הטובים וארוכי השנים עם הממשל האמריקאי. ביוני 2004 מונה פה אחד לתפקיד ראש הממשלה הזמני של עיראק, תפקיד שמילא עד לשנת 2006, עם הקמת ממשלתו של נורי אל-מאלכי בעקבות הבחירות הפרלמנטריות בעיראק בשנת 2005 (אנ'). אחת ממטרותיו המרכזיות של עלאווי כראש ממשלה הייתה יצירת צבא עיראקי מאומן ומצויד היטב, שיוכל להחליף את החיילים האמריקאים. כדי לממש זאת, הוא הקים מנהלה לאומית לביטחון פנים וכוח משטרה שייעודו המרכזי היה לוחמה בטרור. בנוסף, החזיר עלאווי את חוק עונש המוות וממשלתו כתבה תקנת שעת חירום חדשה, המאפשרת לרשות המבצעת להכריז על חוק צבאי, להטיל עוצר ולעצור חשודים על מנת להתמודד עם איומי הטרור במדינה. במקביל לכך, אימץ עלאווי מדיניות פייסנית ביחס לאנשי מפלגת הבעת' לשעבר שלא היו מעורבים במעשים פליליים בתקופת משטרו של סדאם, וכן פתח אפשרות של מתן לחנינה למורדים, שיעים וסונים כאחד, שהיו מוכנים להניח את נשקם. כלפי קבוצות המורדים שסירבו להניח את הנשק, גילה עלאווי קו תקיף ואף תמך במתקפה האמריקאית על העיר פלוג'ה.
לקראת סיום כהונתו ב-2006, הקים עלאווי את הרשימה הלאומית העיראקית, "אל-עיראקיה" (אנ'), שהייתה גוש מפלגתי חילוני שבשורותיו היו מיוצגים שיעים וסונים. המפלגה התמודדה בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2005 אך זכתה רק ב-25 מושבים, ובעקבות כך מחה מחה עלאווי על התוצאות וטען שחלו במהלכם זיופים. לאחר הרכבת ממשלתו של נורי אל-מאלכי, מפלגת אל-עיראקיה הייתה מיוצגת בקואליציה, אך החל באוגוסט 2007, עלאווי ומפלגתו הודיעו כי יחרימו את ישיבות הממשלה.
מועמדותו לראשות הממשלה בבחירות 2010

בבחירות אלה הוביל נורי אל-מאלכי רשימה שיעית שנקראה "מדינת החוק" שמטרתה הייתה לקדם את האינטרסים של הרוב השיעי, בעוד עלאווי הוביל מפלגה שייצגה מודל על-עדתי שקרא לפוליטיקה בעלת מחויבות לעתיד חילוני בעיראק. רשימתו של עלאווי זכתה במספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט, עם 91 מושבים, בעוד שרשימתו של אל-מאלכי הגיעה למקום השני עם 89 מושבים. למרות כמות המושבים הגדולה של כל אחד מהצדדים, עברו חודשים רבים עד שהוקמה קואליציה. לבסוף, בדצמבר באותה השנה אל-מאלכי הקים קואליציה שיעית ברובה, ללא מפלגתו העל-עדתית של עלאווי.
הקמת ממשלתו של אל-מאלכי, ללא מפלגתו של עלאווי גרמה לתחושות קשות בקרב הציבור הסוני במדינה, שחש מודר מהתהליך הפוליטי במדינה אף על פי שהיווה נתח גדול מכלל המצביעים. עובדה זאת, לצד גישתו הנוקשה של אל-מאלכי כלפי הציבור הסוני במהלך כהונתו, הובילו לשחיקת האמון של הציבור הסוני בממשלה וביכולתו להשפיע על השלטון במדינה. תחושות קשות אלו גולמו בהמשך בירידת אחוזי ההצבעה באופן דרמטי במערכות הבחירות הבאות, בהפגנות רבות שהתקיימו במדינה ויש אף הטוענים שתחושות דחיקה והדרה אלה של הסונים בעיראק היו אחת הסיבות להאצת עלייתו של ארגון המדינה האסלאמית וההתגייסות הרבה של סונים עיראקים אליו.
פעילותו

בשנת 2014 מונה עלאווי לאחד משלושת סגני נשיא עיראק, אך תפקידים אלה בוטלו שנה לאחר מכן, לאחר שהפרלמנט אישר חבילת רפורמות שהובילה לביטולם. מאבק משפטי הביא להשבת התפקידים ב-2016, ועלאווי חזר לתפקידו והשלים את שארית כהונתו. כיום הוא אינו משמש בתפקיד רשמי כלשהו או כחבר פרלמנט.