stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אורוגוואי–אירלנד
סקירה כללית

אירים רבים נדדו לאורוגוואי החל מתחילת המאה ה-18, ובמיוחד במהלך המאה ה-19 והגיעו גם לארגנטינה השכנה. בשנת 1762, הקפטן האירי ג'ון מקנמרה הוביל כוח בריטי לכבוש את קולוניה דל סקרמנטו, בעבר מעוז פורטוגלי או ספרדי. הניסיון נכשל, אך בפברואר 1807 כבש בריגדיר סמואל אוכמוטי את מונטווידאו עם כוח בריטי ואירי ושלט בעיר במשך שבעה חודשים, במהלכם הגיעו לעיר המוני סוחרים מבריטניה ואירלנד מה שתרם להתהוות זהות תרבותית. החייל האירי פיטר קמפבל (1780-c1832) מרגימנט הרגלים ה-71 נשאר על נהר הפלטה ובהמשך ייסד את הצי האורוגוואי, והפך לסגן מושל מחוז קוריינטס. לכ-120,000 אורוגוואים יש מקורות אירים.
נציגויות דיפלומטיות

אורוגוואי מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה.
אירלנד מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירות בבואנוס איירס, ארגנטינה.
יחסי אורוגוואי – ערב הסעודית

| יחסי אורוגוואי – ערב הסעודית |
| --- | --- |
אורוגוואי: ערב הסעודית


אורוגוואי: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 2,149,690
אוכלוסייה
3,386,108: 34,113,889
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 31,295
משטר
רפובליקה: מונרכיה אבסולוטית

יחסי אורוגוואי–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין אורוגוואי לערב הסעודית.
סקירה כללית

במהלך מגפת הקורונה באורוגוואי התחייבה ערב הסעודית, לצד ישראל, לסייע לממשלת אורוגוואי להילחם במגפת הקורונה. בספטמבר 2022 ועדת הידידות הפרלמנטרית הסעודית-אורוגוואית נפגשה בריאד. הפגישה נערכה בראשות חבר מועצת השורא ויו"ר הוועדה ד"ר איברהים בן מחמוד אל-נחס יחד עם שגריר אורוגוואי לממלכת ערב הסעודית נלסון ימיל צ'בן. במהלך הפגישה הם דנו במספר נושאים בעלי אינטרס משותף בין שתי המדינות כדי לתרום לחיזוק היחסים הבילטרליים ביניהן בתחומים שונים, במיוחד היחסים הפרלמנטריים בין מועצת השורא לפרלמנט האורוגוואי.
נציגויות דיפלומטיות

אורוגוואי מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד (ער').
ערב הסעודית מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו (ער').
יחסי אורוגוואי – קוסטה ריקה

| יחסי אורוגוואי – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
אורוגוואי: קוסטה ריקה


אורוגוואי: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 51,100
אוכלוסייה
3,386,108: 5,135,708
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 16,842
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה לאורוגוואי.
סקירה כללית

מבחינה היסטורית שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19. כיום שתי המדינות הן חברות מלאות בקבוצת ריו, איגוד האקדמיות ללשון ספרדית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, בקבוצת קיירנס, וב-G77.
נציגויות דיפלומטיות

קוסטה ריקה מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו.
אורוגוואי מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה, המוסמכת במקביל לבליז וגיאנה.
יחסי אורוגוואי–אינדונזיה

| יחסי אורוגוואי–אינדונזיה |
| --- | --- |
אורוגוואי: אינדונזיה


אורוגוואי: אינדונזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 1,904,569
אוכלוסייה
3,386,108: 284,049,195
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 1,371,171
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 4,827
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי אורוגוואי–אינדונזיה הם יחסי חוץ בין אורוגוואי לאינדונזיה.
סקירה כללית

בשנת 1959 ביקר סוקרנו באורוגוואי, במהלך ביקורו באמריקה הלטינית, ובשנת 1965 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים עם פתיחת קונסוליית כבוד אינדונזית במונטבידאו. סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2012 הסתכם ב-58.16 מיליון דולר, כאשר הייצוא מאינדונזיה לאורוגוואי הסתכם ב-38.16 מיליון דולר, ואילו היבוא מאורוגוואי לאינדונזיה ב-20 מיליון דולר.
נציגויות דיפלומטיות

אורוגוואי מיוצגת באינדונזיה באמצעות שגרירותה בהאנוי, וייטנאם.
אינדונזיה מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד במונטבידאו.
יעקב לייקין

| --- | --- |
יעקב לייקין מדווח למפקד שירות הסדר היהודי שרינסקי, מאי 1941
יעקב לייקין מדווח למפקד שירות הסדר היהודי שרינסקי, מאי 1941
 לידה:  1906 
 נרצח:  29 באוקטובר 1942 (בגיל 36 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 
יעקב לייקין (בפולנית: Jakub Lejkin; ‏1906 - 29 באוקטובר 1942), היה יהודי-פולני, מפקד שירות הסדר היהודי בגטו ורשה. לוחמי מחתרת אצ"י בגטו התנקשו בו בשל אכזריותו לתושבי הגטו.
לפני המלחמה

יעקב לייקין היה עורך דין פולני. אביו היה סוחר עשיר. לייקין סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הפולני בירוצין.
במהלך המלחמה

לייקין שימש כסגן מפקד המשטרה היהודית בגטו ורשה, תחת פיקודו של יוסף שרינסקי. לייקין הצטיין בחריצותו וביחסו הרציני לתפקידו. הגרמנים כינו אותו "נפוליאון הקטן" והעריצו את אכזריותו. במאי 1942, עקב מעצרו הזמני של מפקד השירות יוסף שרינסקי בידי הגסטפו, בעוון הברחת פרוות מהגטו לצד הארי של העיר, התמנה לייקין במקומו כמפקד שירות הסדר היהודי, תפקיד בו כיהן עד יולי 1942. ללייקין היה תפקיד מוביל בגירוש יהודי גטו ורשה למחנות ההשמדה.
הירצחו

לייקין היה מהראשונים שהוצאו להורג על ידי לוחמי מחתרת שפעלו בתוך הגטו. פרטי ההתנקשות לוטים בערפל. על פי גרסת לוחמי אי"ל, שני לוחמי המחתרת (אמיליה לנדאו וישראל גוטמן) עקבו אחריו, רשמו את הרגליו ולמדו את מסלול הליכתו ושגרת יומו. אחרי האקציה הראשונה בגטו, שנמשכה 58 ימים ובמהלכה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים להשמדה במחנה טרבלינקה, ב־29 באוקטובר 1942, נורה לייקין לאור היום ב־ 18:10, בידי לוחם ההתנגדות היהודי אליהו רוז'ינסקי, ברחוב גדשה (Gęsia) בוורשה.
על-פי גרסת לוחמי אצ"י, ההתנקשות בוצעה על ידי חברי המחתרת, שהיו אחראים לחיסולם של מרבית הבוגדים בגטו.
ההתנקשות ביעקב לייקין שימשה כמסר לחבריו במשטרה, ופסק-דין המוות שגזרו עליו ישראל פירסט ודוד שולמאן, היווה אזהרה ליודנראט.
מקום קבורה

יעקב לייקין נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
הערות שוליים

↑  Getto Warszawskie, warszawa.getto.pl (ארכיון)
↑  משה ארנס, דגלים מעל הגטו, ספרי חמד
↑  Marian Apfelbaum, Two Flags: Return to the Warsaw Ghetto, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 978-965-229-356-5. (באנגלית)
קבר לייקין בבית העלמין היהודי בוורשה
יוזף פאנקייביץ'

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1866 לובלין, פולין הקונגרסאית 
 פטירה:  4 ביולי 1940 (בגיל 73) לה סיוטה, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות, ורשה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  קפיסטים, אימפרסיוניזם, ריאליזם, סימבוליזם 
 הושפע על ידי:  אסכולת ברביזון, קלוד מונה, פייר בונאר, אלכסנדר גיירימסקי, וויצ'ך גרסון, פליקס פנאון 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (10 בנובמבר 1933)  זרי דפנה אקדמיים מוזהבים  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
יוזף פאנקייביץ' (בפולנית: Józef Pankiewicz‏;  29 בנובמבר 1866 – 4 ביולי 1940) היה צייר, גרפיקאי ומורה פולני אימפרסיוניסטי שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
ביוגרפיה

הוא היה בנם של אדם פנקייביץ' (1808–1883) וידוויגה הלנה לבית אייכלר (1827–1904), בתו של קרול פרדיננד אייכלר. אחיו הגדול היה יוגניוס פאנקייביץ'.
בין השנים 1884–1885 למד בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה בהנהלתו של וויצ'ך גרסון ואלכסנדר קמינסקי. לאחר קבלת מלגה, נסע לסנט פטרסבורג ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. בשנת 1889, הוא ושותפו לסטודיו ולדיסלב פודקובינסקי נסעו לפריז כדי להשתתף בתערוכה העולמית ושם הוענק לו מדליית כסף על ציורו בשוק ירקות.
בעודו שם, הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים וכשחזר לפולין בשנת 1890 ניסה להציג את המגמות הצרפתיות האחרונות. תגובת המבקרים הייתה בעיקר עוינת; כזאת שהרחיקה לכת עד כדי לייעץ לו לפנות לאופטומטריסט. אולם הוא התמיד, ובהמשך הפיק סדרת פורטרטים בהשראת יצירתו של ג'יימס מקניל ויסלר. דיוקנו, "גברת אודרפלד ובתה", זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1900). הוא היה גם מציג לעיתים רובות בסלון בפריז.
בשנת 1897 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של חברת האומנים הפולנים "אגודת שטוקה". במשך תשע השנים הבאות הוא נסע ברציפות ברחבי מערב אירופה, עד שמונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בקרקוב בשנת 1906. הוא המשיך לנסוע בצרפת, במיוחד לאורך חוף הים התיכון, והפיק סדרה גדולה של נופים שהראו יותר ויותר את השפעתו של פול סזאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא חי בספרד, שם פגש את רובר דלונה ושוב ספג השפעות פוסט-אימפרסיוניסטיות חדשות בסגנונו; במיוחד פוביזם הוא הפך למנהיג קבוצת אמנים צעירים המכונה הקאפיסטים (קולריסטים), שחבריה התנגדו למסורת הרומנטית באמנות הפולנית. בשנת 1923 שב לאקדמיה בקרקוב. לאחר 1925 הוא היה מנהל סניף פריז. בין תלמידיו הבולטים היו יוזף צ'פסקי, אליס הליצקה, מויסה קיסלינג, יאן רובצ'ק, זיגמונט ולישבסקי ווצלב זאוודובסקי.
בין המלחמות התפתח שוב סגנונו והפך לדקורטיבי יותר, והוא צייר סדרה של טבע דומם. הוא המשיך לצייר נופים בדרום צרפת. בשנת 1927 הוא מונה כחבר בלגיון הכבוד.
בשנת 1933 הוענק לו מסדר פולוניה רסטיטוטה. תצוגה מרכזית של עבודותיו התקיימה במוזיאון הלאומי לרגל יום הולדתו השבעים בשנת 1936.
בשנה שלאחר מכן פרש לגמלאות בלה סיוטט, ליד מרסיי, שם נפטר.
גלריה

רחוב קרדינל בפריז
רחוב במדריד
ערימות חציר
אישה מברישה שיער
אם וביתה
דיוקן נשי
טבע דומם
כיכר השוק בקרקוב
נמל קוקרנו
הערות שוליים

1 2 3  Biographical notes (ארכיון)
1 2 3  Józef Pankiewicz, Culture.pl (באנגלית)
↑  Documentation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404855305171  PLWABN: 9810597373905606  BnF: cb133269980 (data)  GND: 119141981  ISNI: 0000 0001 1592 3105  LCCN: no93038019  NKC: kup20020000073913  RERO: 02-A003668157  RKD: 61699  SUDOC: 035649216  ULAN: 500029453  VIAF: 8191224   WorldCat (עם VIAF): 8191224
יחסי אסטוניה–דנמרק

| יחסי אסטוניה–דנמרק |
| --- | --- |
אסטוניה: דנמרק


אסטוניה: דנמרק
שטח (בקילומטר רבוע)
45,228: 43,094
אוכלוסייה
1,356,415: 5,983,727
תמ"ג (במיליוני דולרים)
40,745: 404,199
תמ"ג לנפש (בדולרים)
30,039: 67,550
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי אסטוניה–דנמרק הם יחסי החוץ בין דנמרק לאסטוניה. דנמרק מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין, ואילו אסטוניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בהלרופ. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, נאט"ו ומועצת מדינות הים הבלטי.
דנמרק הייתה הספקית הגדולה ביותר של סיוע דו-צדדי לאסטוניה. בשנים 1992–2003 תמכה דנמרק באסטוניה בסכום כולל של 147 מיליון אירו.
היסטוריה > אסטוניה הדנית

אסטוניה הדנית מתייחסת לשטחי אסטוניה של ימינו שנשלטו על ידי דנמרק תחילה במהלך המאות ה-13–14 ושוב במאות ה-16–17. דנמרק קמה כמעצמה צבאית ומסחרית רב במאה ה-12. היה לה אינטרס לסיים את ההתקפות המזדמנות של הפיראטים האסטונים והקורלנד שאיימו על הסחר הבלטי שלה. ציים דנים תקפו את אסטוניה בשנים 1170, 1194 ו-1197. בשנת 1206, המלך ואלדמר השני והארכיבישוף אנדראס סונוניס הובילו פשיטה על האי אוסל, סארמאה. מלכי דנמרק הגישו תביעה על אסטוניה כחזקתם, שהוכרה על ידי האפיפיור. בשנת 1219 נחת הצי הדני בנמל הגדול של אסטוניה והביס את האסטונים בקרב על לינדניס שהביא את צפון אסטוניה תחת שלטון דני עד להתקוממות אסטוניה בשנת 1343, אז השטחים עברו לשליטת המסדר הטבטוני ונמכרו על ידי דנמרק ב-1346.
היסטוריה > אסטוניה המודרנית

דנמרק הכירה בעצמאותה של אסטוניה בשנת 1921. ב-18 בדצמבר 1926, שתי המדינות הקימו ועדת פיוס. ב-13 במאי 1930 נחתם הסכם הדדיות. לאחר עצמאותה של אסטוניה בשנת 1991, דנמרק הייתה המדינה השנייה שכוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם אסטוניה ב-24 באוגוסט 1991. בשנת 1994 נחתם הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני. בשנת 1993 חתמה דנמרק על הסכם לביטול דרישות הוויזה עם אסטוניה. דנמרק הייתה המדינה הראשונה שאשררה את חוזה ההצטרפות 2003.
תיירות

12,036 תיירים דנים ביקרו באסטוניה בשנת 2009.
ביקורים

בשנים 2002–2009 ביקר אנדרס פוג ראסמוסן באסטוניה חמש פעמים. מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ביקרה באסטוניה ביולי 2001, ושר החוץ, פר סטיג מולר, ביקר באסטוניה באוגוסט 2009. שר הסחר וההשקעות הדני, פיה אולסן דיהר, ביקר באסטוניה כדי לקדם שיתוף פעולה מסחרי בין דנמרק למדינה הבלטית, במאי 2013, והשר הדני לענייני אירופה ניקולאי ואמן ביקר באסטוניה במסגרת הסיור במדינות הבלטיות. נשיא אסטוניה, טומאס הנדריק אילווס, ביקר בדנמרק בספטמבר 2007, והנשיא ארנולד רוטל ביקר בדנמרק בשנת 2004.
יחסי ניקרגואה–ספרד

| יחסי ניקרגואה–ספרד |
| --- | --- |
ניקרגואה: ספרד


ניקרגואה: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
130,370: 505,370
אוכלוסייה
6,939,055: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,829: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,569: 32,996
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי ניקרגואה–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין ניקרגואה לספרד. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
היסטוריה > קולוניזציה ספרדית

בספטמבר 1502 הגיע כריסטופר קולומבוס למזרח ניקרגואה בהפלגה הרביעית שלו לאמריקה. בשנת 1522 הגיע הכובש הספרדי גיל גונזלס דבילה לניקרגואה ותבע את השטח עבור ספרד. גיל גונזלס דבילה קרא לשטח על שם מפקד בשם ניקאראו ושילב את השם למילה הספרדית למים ("אגואה"). בשנת 1524 ייסד הכובש הספרדי פרנסיסקו הרננדז דה קורדובה את היישובים הספרדיים הראשונים גרנדה ולאון.
כתוצאה מהפלישה הספרדית, אוכלוסיית הילידים צנחה באופן דרסטי. בתוך שלושה עשורים צנחה אוכלוסייה של מיליון תושבים לכמה עשרות אלפים, שכן כמחצית הילידים מתו ממחלות מידבקות במקור מאירופה, ורוב השאר הוטלו לעבוד בעבודות כפייה במושבות ספרדיות אחרות בעולם החדש.
שטחה של ניקרגואה הפך באופן רשמי לחלק מהאימפריה הספרדית תחת שלטון מלכות המשנה של ספרד החדשה שבסיסה במקסיקו סיטי ונוהלה על ידי הקפטן הכללי של גואטמלה שבסיסה בסנטיאגו דה גואטמלה. במשך רוב הקולוניזציה הספרדית, השטח היה בעיקר מוזנח בעיקר. בשנת 1740 השתלטה בריטניה על חוף היתושים של ניקרגואה והחזיקה אותו עד 1786.
היסטוריה > עצמאות

בשנת 1808 הוכתר ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד וכמה מושבות אמריקה הספרדית החלו להכריז על עצמאותן מספרד. כאשר ניקרגואה ורוב מדינות אמריקה המרכזית נשלטו על ידי מקסיקו סיטי; ספרד החדשה הכריזה על עצמאותה מספרד בשנת 1810. בשנת 1821 הכריזה תוכנית איגואלה על מקסיקו כמלוכה חוקתית. ניקרגואה הכריזה על עצמאותה מספרד ב-15 בספטמבר 1821 ובחרה להצטרף לאימפריה המקסיקנית תחת הקיסר אגוסטין דה איטורבידה.
במרץ 1823 התפטר הקיסר אוגוסטין ומקסיקו הפכה לרפובליקה. ניקרגואה החליטה להיפרד ממקסיקו ב-1 ביולי 1823. ניקרגואה, יחד עם קוסטה ריקה, אל סלוודור, גואטמלה והונדורס הקימו את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. בשנת 1839 הפדרציה המרכז אמריקאית התמוססה וניקרגואה הפכה לאומה עצמאית.
היסטוריה > לאחר העצמאות

ב-20 במרץ 1851, ניקרגואה וספרד כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים וחתמו על חוזה שלום וידידות. במהלך מלחמת האזרחים בספרד, ניקרגואה הכירה רשמית בממשלתו של פרנסיסקו פרנקו.
במהלך מהפכת ניקרגואה (1962–1990) שמרה ספרד על יחסים דיפלומטיים עם החונטה של השיקום הלאומי שהונהגה על ידי דניאל אורטגה. כתנאי ליחסים, ניקרגואה הבטיחה כי הקבוצה הבדלנית הבסקית, ETA, לא תותר לפעול על אדמת ניקרגואה למרות שתמכו בגלוי בסנדיניסטות.
באפריל 1991 ביקר חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הראשון והיחיד בניקרגואה כדי לחגוג את סיומה של המהפכה הניקרגואית. במהלך ביקורו הוא נפגש עם נשיאת ניקרגואה ויולטה צ'מורו.
היחסים בין שתי המדינות

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון הסכם לאום כפול (1961); הסכם לשיתוף פעולה טכני (1975); אמנת ההסגרה (1977); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי ומדעי (1991); הסכם תחבורה אווירית (1992); הסכם בנושא קידום הדדי והגנה על השקעות (1994) והסכם על הומולוגיה והחלפת רישיונות נהיגה (2012).
יחסי סחר

בשנת 2017 הסתכם הסחר בין ניקרגואה לספרד ב-71.5 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של ניקרגואה לספרד כולל: דגים, סרטנים ומולים. הייצוא העיקרי של ספרד לניקרגואה כולל: מכונות, תרופות, ציוד אלקטרוני, ביגוד ומזון. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre ו-Zara פועלות בניקרגואה.
נציגויות דיפלומטיות

ניקרגואה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה בניקרגואה שגרירות במנגואה.
יעקב ליפשיץ (מהנדס)

| --- | --- |

 לידה:  1936 (בן 88 בערך) רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת בראון 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
יעקב ליפשיץ (נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, חבר הנהלת הטכניון לשעבר בשנים 2002 - 2011.
ביוגרפיה

יעקב ליפשיץ נולד ברמת גן, דור חמישי בישראל. למד במחזור הראשון של בית הספר צייטלין אשר נפתח בשנת 1950. בצה"ל שירת בנח"ל המוצנח בגרעין שהתאגד בקיבוץ לביא. בשנת 1960 סיים תואר בוגר בהנדסת מכונות מהטכניון וזכה במלגה מאוניברסיטת בראון להמשך לימודים בשטח של מכניקה שימושית. תואר מוסמך קיבל בשנת 1963 ותואר דוקטור בשנת 1965. בשני התארים התמחה בשיטות נסיוניות לבדיקת תכונות מכניות של חומרים ויסקואלסטיים, במהירויות העמסה שונות. לאחר שהות נוספת באוניברסיטת בראון חזר לישראל בשנת 1965 והתמנה לחבר סגל הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ופרופסור מן המניין בשנת 1998. בשנת 2002 נתמנה למחזיק הקתדרה ע"ש שמואל וחנה טולקובסקי והצטרף להנהלת הטכניון.
במסגרת שירות המילואים עסק בפרויקטים ביטחוניים ובפתרון בעיות הנדסיות בענף טנקים במפקדת קצין חימוש ראשי אשר יושמו בהצלחה במערך הפעילות של צה"ל.
פרופ' ליפשיץ נשוי למרים ליפשיץ ולהם ארבעה בנים.
פעילותו המחקרית

ליפשיץ הוא בין החוקרים החלוצים העוסקים בחקירת תכונות מכניות של חומרים מרוכבים בתנאי העמסה התלויים בזמן, החל מתופעות של זחילה ורלכסציה וכלה בתהליכים המבוססים על מעבר גלי מאמצים בחומר. עבודותיו בנושאים אלו מצוטטות עד היום. כבר בסוף שנות השישים היה בין מניחי היסודות לעבודה הנעשית בישראל בתחום החומרים המרוכבים. תרומתו זכתה להכרה בינלאומית והוא זכה בחוזה מחקר תלת שנתי (1968-1971) מטעם חיל האוויר האמריקאי בנושא תכונות משתנות בזמן של חומרים מרוכבים.
עבודתו תרמה להבנת תהליך השבר בחומר מרוכב ועוררה הדים רבים. המודל שפיתח היה הראשון שחזה את תופעת "השבר המאוחר" תחת עומס קבוע, ואומת בניסויים שבצע בחומר מרוכב זכוכית/אפוקסי. המודל התבסס על החוזק הסטטיסטי של סיבי החומר המרוכב ועל התכונות הויסקואלסטיות של השרף (המטריצה) והיה תקף גם לסיבי גרפית (שלא היו ברשותו באותה עת).
בתחום הפעלת עומס בקצבי עיבור גבוהים, תרם פרופ' ליפשיץ בשנת 1994 תרומה חשובה לעיבוד התוצאות המתקבלות בניסויי Split Hopkinson Bar (העמסה בגלי מאמצים). על ידי ביצוע האנליזה במישור התדירות, בניגוד לדרך המקובלת של עיבוד במישור הזמן, הוא פיתח שיטה אוטומטית לקביעה מדויקת של פרמטרים הדרושים במהלך קביעת התכונות הדינמיות של החומר אשר נרכשה על ידי רפא"ל לצורך עיבוד נתונים בניסויים.
פרסם מחקרים רבים בתחום חוזק חומרים וחומרים מרוכבים אשר התפרסמו בספרות המקצועית הבינלאומית. בשנים 1978-1979 ולאחר מכן בין השנים 1985-1987 היה בתפקיד חוקר אורח במעבדות נאס"א (AMES), סוכנות החלל האמריקאית, בבסיסה אשר בקליפורניה, במסגרת מענק מחקר של ממשלת ארצות הברית (NRC), ויזם במסגרת זו תוכניות מחקר אשר היוו את הבסיס להמשך הפעילות בנושא החומרים המרוכבים ב נאס"א.
תרומתו  לטכניון

בשנים הראשונות בטכניון השתתף בעיצוב דמות הפקולטה אשר התחילה להתרחב ולפתח כיווני מחקר והוראה חדשים. במסגרת זו פתח קורסי מוסמכים (מכניקת הרצף, גלי מאמצים, ויסקואלסטיות, אלסטיות יישומית), והיה שותף להקמת המעבדה למכניקת חומרים, המהווה מרכז ידע ארצי ובינלאומי לתכונות מכניות של חומרים. שטח מחקר מרכזי נוסף שפותח על ידו הוא חומרים מרוכבים, אשר עד אז כמעט ולא היה ידוע בארץ. בתחילת שנות ה-2000 התמקד בתחום מחקר חדשני בשטח של MEMS, בחלק הקשור בתכונות מכניות של פיסות סיליקון המשמשות לייצור מתקנים מיקרו-מכניים. תרומתו הייתה בפיתוח התחום וביצירת מודעות לנושא בקרב אנשי סגל בטכניון ובקרב אנשי תעשייה בישראל וכן ביצירת קשרים עם מדענים בכירים מאוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, בריטניה ושווייץ.
תרומה לתעשייה

פרופ' ליפשיץ הקים מערכת לניסויים דינמיים וכך הייתה המעבדה למכניקת חומרים הראשונה בארץ שהחלה לטפל בקביעת התכונות הדינמיות של חומרים בצורה בסיסית, נושא המשמש תעשיות רבות ובהן התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית ורפא"ל.
נושא שני בו הייתה תרומתו חלוצית הוא פיתוח תחום החומרים מרוכבים והחדרת טכנולוגיה זו לאקדמיה ולתעשייה בישראל. המבדקים מחומרים מרוכבים אשר יצר במעבדתו בסוף שנות השישים היו בין הראשונים אשר יוצרו ונבדקו בארץ. רבות משיטות הבדיקה המעבדתיות לקביעת תכונות סטטיות ודינמיות של חומרים מרוכבים פותחו בארץ על ידו. הידע והניסיון שנצברו במעבדה הפנו אליה גורמי תעשייה שונים, ובמיוחד תעשיות ביטחוניות, לקבלת ייעוץ והכוונה. 
התחום השלישי אותו קידם פרופ' ליפשיץ בטכניון הוא ה-MEMS תוך שיתוף פעולה עם הפקולטה להנדסת חשמל, רפא"ל ומשרד המדע. מטרת המחקר הייתה לכסות את החלק הקשור בתכונות מכניות של פיסות סיליקון המשמשות לייצור מתקנים מיקרו-מכניים.
הערות שוליים

↑  פרופ' יעקב ליפשיץ, באתר הטכניון
↑  בטכניון חוקרים חומר בנייה חדש לייצור מטוסים ואוניות, דבר, 24 בינואר 1968
↑  On the use of SHPB techniques to determine the dynamic behavior of materials in the range of small strains, בירחון International Journal of Solids and Structures
↑  מחקרים נבחרים בתחום חוזק חומרים, באתר הטכניון
↑  J.M. Lifshitz, "Deformational behavior of a unidirectional Graphite/Epoxy composite under compressive fatigue", J. of Composites Technology & Research, Vol. 11, No. 3, 99-105, (1989).
↑  Experimental verification of modal parameters for 3-layered sandwich beams, באתר International Journal of Solids Structures Engineering
↑  Data processing in the split Hopkinson pressure bar tests, בירחון International Journal of Impact Engineering
↑  Instrumented low-velocity impact of CFRP beams, בירחון International Journal of Impact Engineering
↑  Filament-wound pressure vessel with thick metal liner, בירחון Composite Structures
↑  Response of fiber-reinforced polymers to high strain-rate loading in interlaminar tension and combined tension/shear, בירחון Composites Science and Technology
↑  Effect of near-surface impact-induced damage on the residual strength of woven glass/epoxy composite beams, בירחון Composites Science and Technology
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365840005171  VIAF: 284151171040439091118   WorldCat (עם VIAF): 284151171040439091118
יעקב גלברד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במאי 1947 (בן 77) הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 
יעקב גלברד (נולד ב-2 במאי 1947) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי. כיהן בין היתר כמנכ"ל הריבוע הכחול, בזק ופרטנר.
ביוגרפיה

גלברד נולד בשנת 1947 בגרמניה ועלה עם הוריו לישראל בשנת 1949. בשירותו הצבאי שימש כמדריך בבית הספר לחימוש ולאחר שחרורו למד לתואר ראשון בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת תל אביב, גלברד הוא רואה חשבון בהשכלתו.
גלברד נישא ב-1972 ולו 4 בנים.
קריירה

גלברד עבד ברשת הריבוע הכחול במשך 17 שנים, בין השנים 1992–1999 כיהן כמנכ"ל הרשת. כשנתיים לאחר פרישתו מהריבוע הכחול מונה למנכ"ל פלאפון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2005 אז עבר לנהל את החברה האם, בזק.
בתקופת כהונתו בבזק נחשפה פרשת בונוסים ואופציות שהוענקו לבכירי החברה ללא הליך תקין. גלברד פרש מתפקידו בבזק באפריל 2007 ברקע הבדיקה שהתקיימה בפרשה. בדצמבר אותה שנה מונה ליו"ר תפרון עד לשנת 2010.
בשנת 2010 מונה למנכ"ל פרטנר ולאחר כשנה הוחלט על סיום כהונתו.
הערות שוליים

↑  יעקב גלברד, מסופרמרקטים לתקשורת, באתר הקשר הרב דורי
↑  הדר חורש, שלוש השנים הרעות של פלאפון, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2001
↑  אורה קורן, יעקב גלברד מונה למנכ"ל פלאפון, באתר הארץ, 20 ביולי 2001
1 2  נופר סיני ונווית זומר, גלברד יצטרך לספק את הסחורה: לייצר מזומנים, באתר ynet, 29 באוגוסט 2010
↑  גיא הדס, ‏בזק מאשרת: "כשלים חמורים" באישורי הבונוסים לבכירי החברה, באתר גלובס, 26 במרץ 2007
↑  גולן חזני, יעקב גלברד: "לא יריתי לעצמי ברגל, יריתי בראש", באתר כלכליסט, 22 בדצמבר 2009
↑  גד פרץ, ‏זעזוע בפרטנר: המנכ"ל יעקב גלברד עוזב, חיים רומנו יחליפו, באתר גלובס, 14 בספטמבר 2011
יוני סמאש

אין תמונה חופשית
יוני סמאש (נולד ב-16 בספטמבר 1978) הוא עיתונאי, תסריטאי ומבקר תרבות ישראלי.
ביוגרפיה

סמאש נולד בשם יהונתן סמש בירושלים. בשל עבודתה של אמו, עברו שנות ילדותו בין היתר במונטריאול, פריז, בוקרשט והונג קונג.
את דרכו המקצועית החל סמאש בגיל 15 כשדרן נוער בקול ישראל וברדיו ירושלים. בגיל 17 התמנה לכתב חינוך ברשת ידיעות תקשורת.
ב-1999 החל לשמש ככתב לילה ותרבות בשבועון "כל הזמן" מבית מעריב, ובהמשך מונה לסגן עורך העיתון. במשך שלוש שנים כתב שם את מדור ביקורת הטלוויזיה "מגרש ערוצים", ושימש במקביל גם כמבקר הטלוויזיה בתוכנית הרדיו "בילוי היום" בגלי צה"ל.
מ-2006 התחיל לכתוב במוסף "סופשבוע" ובמוסף התרבות של מעריב.
ב-2007 עזב את העיתונות הכתובה ועבר לעבוד  כתסריטאי ראשי בתוכנית הסאטירה "מהדורה מוגבלת" בערוץ ביפ. ב-2008 כתב את התסריט לסרט המוקומנטרי "זהירות, פורנו", שבו גם השתתף בתפקידי משנה.
בשנים 2010–2009 שימש כתסריטאי הראשי של תוכנית הסאטירה "לילה בכיף". סמאש גם גילם בתוכנית את דמותו של אבו סאבר, ספק הפרופס הפיקטיבי, ובעונה השנייה את דמותו של מפשר-מן, גיבור העל הפיקטיבי שמיישב מחלוקות בין דודו ארז ושחר חסון. עד לסגירת ערוץ ביפ, כתב והופיע בתוכניות כמו "חומר טוב", "יאללה נקסט", "מש'תגידי"  ו"המעבדה".
בשנת 2011 שימש כתסריטאי הראשי של התוכנית "טלוויזיה במיטבה" בערוץ 2.
בשנת 2012 כתב לתוכנית "זה מהטלוויזיה" בערוץ 2 ולתוכנית הלייט-נייט היומית "איזה יום".
בסוף שנת 2012 הצטרף לצוות הכותבים בעונה העשירית של "ארץ נהדרת". בשנת 2013 היה לתסריטאי בעונה הראשונה של "המופע של רד ודביר" בערוץ 2.
בשנת 2014 עבד כקופירייטר במחלקת הפרומו של הזכיינית "קשת", ובזרוע הבינלאומית שלה, קשת אינטרנשיונל.
משנת 2016 נמנה עם צוות הכותבים של תוכנית הטלוויזיה "החפרנים" בחינוכית 23.
באותה שנה, הצטרף לחטיבת הטלוויזיה של תאגיד השידור הישראלי כאן כמפתח תוכן.
סמאש מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לשלושה.
יחסי אורוגוואי – קוריאה הדרומית

| יחסי קוריאה הדרומית – אורוגוואי |
| --- | --- |
קוריאה הדרומית: אורוגוואי


קוריאה הדרומית: אורוגוואי
שטח (בקילומטר רבוע)
99,720: 176,215
אוכלוסייה
51,704,841: 3,386,108
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,712,793: 77,241
תמ"ג לנפש (בדולרים)
33,126: 22,811
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי-קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי ובין הרפובליקה של קוריאה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1964. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כיום הם חלקיים.
היסטוריה > יחסים כלכליים

דרום קוריאה היא שותפת מסחר חשובה עבור אורוגוואי. שתי המדינות חברות בארגון ה-G77.