האספה הכללית של קרוליינה הצפונית
היסטוריה

בשנת 1663, מלך אנגליה צ'ארלס השני העניק צ'רטר מלכותי לשמונה לורדים כדי להקים את המושבה פרובינציית קרוליינה. על פי תנאי האמנה, ניהול רגיל של המושבה היה אמור להיות מפוקח על ידי מושל ומועצה. אספה המורכבת משני נציגים מכל מחוז שנבחרו על ידי בעלי זכויות חופשיים הייתה אמורה להיות בעלת הסמכות לכתוב חוקים באישור המושל, מועצתו והלורדים. שיטת ממשל זו לא יושמה בסופו של דבר באזור שהפך בסופו של דבר לצפון קרוליינה. בתחילת 1665 פרסם בעל הלורדים חוקה עבור קרולינה. המסמך הגדיר את תפקיד המושל, מועצה של 6-10 נציגים שנבחרו על ידי המושל בהסכמת הלורדים, ואספה נבחרת. כמו כן, נקבע כי נדרשה הסכמת האספה לצורך גביית מיסים. אמנה מלכותית חדשה לקרולינה ניתנה ב-1665 והצריכה הקמת אספה.
לאחר יצירת הוועדה הראשונית, מושל קרולינה ויליאם דראמונד יצר גוף של בני חורין שבחרו 12 צירים לייצג את האינטרסים שלהם. יחד עם המושל ומועצתו, שימשו הצירים כבית מחוקקים זמני. בית המחוקקים קיים את פגישתו הראשונה באביב 1665. כשנתיים לאחר מכן, האספה הזמנית חילקה את המחוז לארבעה מחוזות: צ'ואן, קוריטוק, פסקווטנק ופרקימנס. בני החורין בכל מחוז היו אמורים להתכנס בתחילת כל שנה כדי לבחור חמישה נציגים לאספת הקבע. הבחירות הראשונות התקיימו ב-1 בינואר 1668.
בשלב זה האספה הייתה יחסית חזקה ועצמאית. האספה החליטה על אורך ומיקומי הישיבות שלה ועל הרכבה העצמי. האספה גם כתבה חוקים, גבתה מיסים, יצרה בתי משפט, שילבה עיירות, קבעה את אתרי הנמלים והמבצרים, הסדירה את המיליציה המקומית, הקצתה קרקעות והעניקה אזרחויות. חוקים שעברו על ידי בית המחוקקים החזיקו בתוקף במשך 18 חודשים ונשלחו לאנגליה לאשרור על ידי הלורדים. הלורדים יכלו לסרב לאשרר חוקים ולתת להם לפוג. מ-1692 עד 1712, צפון קרוליינה ודרום קרולינה השתייכו לאותה הפרובינציה. למושבה היה מושל אחד אך צפון קרוליינה שמרה על מועצה ואספה משלה. לאחר 1731, חברי מועצת המושל נבחרו על ידי המועצה המלכותית.
בתקופה שלאחר 1760, הבית התחתון ראה את עצמו יותר ויותר כמגן וכמייצג האינטרסים של המתיישבים בניגוד לאינטרסים של המלוכה הבריטית כפי שהועברו על ידי המושל והמועצה.
בשנת 1774, אנשי המושבה בחרו בקונגרס בלתי תלוי במושל המלכותי, עם תחילתה של המהפכה האמריקאית. בתקופה זו האספה בחרה צירים שנשלחו לקונגרס הקונטיננטלי. בנוסף לכך, הקונגרס אימץ אמצעי ענישה נגד בריטניה על חוקי הכפייה והסמיך ועדות מקומיות לשליטה במדינה עם התפוגגות השליטה הבריטית. קונגרס שני שהתכנס באפריל 1775 אימץ צעדים כלכליים נוספים נגד בריטניה והוביל את המושל מרטין לפזר את האספה הקולוניאלית לפני שנמלט מהמושבה. הקונגרס החמישי אישר את החוקה הראשונה בשנת 1776. חוקה זו לא הוגשה למשאל עם. הקונגרס בחר בריצ'רד קאסוול למושל בפועל. החוקה קבעה הפרדת הרשויות עם מתן כוח משמעותי לאספה המחוקקת שפוצלה לשני בתים. הסנאט הורכב מחבר אחד מכל מחוז ובית הנבחרים עם שני חברים מכל מחוז.. דרישות הרכוש קבעו שחברי הבית היו צריכים להחזיק לפחות 100 דונם וסנאטורים לפחות 300 כדי לכהן. האספה הייתה אחראית לבחירת המושל, פקידים ביצועיים בכירים ואת כל השופטים. העצרת הכללית הראשונה של צפון קרוליינה התכנסה ב-7 באפריל 1777 בניו ברן, צפון קרוליינה.
עקב פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הממשל פעל במקומות שונים לאורך המלחמה. בספטמבר 1781, כוחות בריטיים תפסו את המושל וכמה מחברי האספה הכללית במהלך פשיטה על הילסבורו. האספה עברה לראלי ב-1794. בית האספה הורחב ב-1820 ונשרף ב-1831. הקפיטול של צפון קרוליינה הושלם ב-1840.
במאי 1861 ובעידודו של המושל, העבירה העצרת הכללית החלטה הקוראת לכינון ועידה לשקול התנתקות מארצות הברית. מאוחר יותר באותו חודש התכנסה הוועידה בראלי ואימצה פקודת הפרדה ואימצה את חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה. העצרת התכנסה מספר פעמים מאז ועד נובמבר 1862, במהלכה היא שימשה כממשלת מעבר למדינה, תוך שהיא מחליפה את סמכותה של האספה הכללית וערכה שינויים בחוק המדינה בעצמה. לאחר שנשיא הוועידה סירב לכנס אותה כדי לדון בסוגיות של ספקולציות וסחיטה בזמן מלחמה, הסמכות חזרה לשאר המנהיגים והמוסדות האזרחיים של המדינה. במהלך מלחמת האזרחים המשיכה האספה הכללית להיפגש בישיבות דו-שנתיות קבועות, אך גם התכנסה בשבעה מושבים יוצאי דופן כדי לטפל בבעיות שצפו במהלך המלחמה.
בשנת 1868, חוקה חדשה נוצרה על ידי ועידה ייעודית ואושררה במשאל עם. החוקה סיפקה זכות בחירה כללית לגברים וביטלה את כל דרישות הרכוש ואת מבחני הדת לבעלי תפקידים. החוקה גם יצרה את תפקיד סגן המושל שאמור היה להיבחר בבחירות כלליות מדינתיות.
גברים אפרו-אמריקאים נבחרו לראשונה לבית המחוקקים של המדינה ב-1868. בשנים 1868-1900, 113 שחורים נבחרו לבית הנבחרים. בסוף המאה ה-19 הרוב הדמוקרטי העביר חוקי ג'ים קרואו שהגבילו את יכולת הבחירה של השחורים. לפי הערכות שונות, כ-75,000 אזרחים שחורים הפסידו את זכות ההצבעה שלהם. זכות ההצבעה השווה לאפרו-אמריקאיים שבה אליהם רק ב-1965 עם חקיקת חוק זכות ההצבעה.
ליליאן אקסום קלמנט הפכה לחברה הראשונה באספה הכללית כשנבחרה לבית הנבחרים ב-1921. גרטרוד דילס מקי הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט ב-1930.  הייצוג הנשי עלה לאט בעשורים שלאחר מכן. הנרי פריי הפך למחוקק השחור הראשון של המדינה במאה ה-20 כנבחר לבית הנבחרים ב-1969. מספר המחוקקים השחורים גדל בהתמדה בשנות ה-70 וה-80. בשנת 1973, הנרי וורד אוקסנדין הפך לחבר האינדיאני הראשון בבית.
האספה הכללית החלה להאריך את אורך הישיבות שלה בשנות ה-40 וה-50. ב-6 בפברואר 1964 בית המחוקקים עבר למשכנו החדש. בתחילת שנות ה-70, המחוקקים הדמוקרטיים פעלו לחזק את כוחה והשפעתה של האספה הכללית (במקביל לכהונתו של מושל רפובליקני). כתוצאה מכך, הוקם באספה מכון מחקר, משרד שיפוט עצמאי והחלה למנות חברים בממשל.