stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של יפן
יפן הפיאודלית > תקופת אשיקאגה

תקופת אשיקאגה (ביפנית: 室町時代, נקראת גם: תקופת מוּרוֹמאצ'י) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 1336 והסתיימה ב-1573. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות הנקראת לעיתים אשיקאגה ולעיתים מורומאצ'י, אשר נוסדה בשנת 1336 על ידי שר הצבא שהפך לשוגון מייסד השושלת, אשיקאגה טאקאוג'י. סיומה של התקופה הגיע עם סיומה של השושלת כאשר השוגון ה-15 אשיקאגה יושיאקי גורש בשנת 1573 מהבירה קיוטו.
חלקה הראשון של התקופה (1336–1392) נקרא גם תקופת שתי החצרות הקיסריות, על שם הפילוג בחצר הקיסרית שהביא לקיומן הבו-זמני של שתי חצרות מקבילות. חלקה המאוחר יותר של התקופה (מ-1467 ואילך) נקרא גם תקופת סנגוֹקוּ, אך תקופת סנגוקו לא נפסקה עם פירוק השוגונות, אלא המשיכה עד כינון שוגונות טוקוגאווה ב־1603.
יפן הפיאודלית > תקופת אזוּצ'י-מוֹמוֹיאמה

תקופת אזוּצִ'י-מוֹמוֹיאמָה הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה מ-1568 ועד לשנת 1600. תקופה זו הייתה החלק המרכזי של תקופת סנגוקו, תקופת ארוכה של פילוג ומלחמת אזרחים בין דאימיו רבים שהתחילה בשלהי תקופת אשיקאגה (1467) ועד תחילת תקופת אדו. תקופת סנגוקו ככלל ותקופת אזוצ'י-מומויאמה בפרט אופיינה בניסיונות לאחד את יפן תחת שליט אחד, והיא קיבלה את שמה משמות הטירות של שני המנהיגים שהתקרבו ליעד זה: אודה נובונאגה בטירת אזוצ'י וטויוטומי הידיושי  בטירת מומויאמה. נובונאגה, שהיה בן למשפחת סמוראים, הצליח לאחד תחתיו מספר מחוזות ביפן ולצאת לקרב על עיר הבירה קיוטו. נובונאגה הצליח לכבוש את העיר, הקים בה את טירתו והחזיר לשלטון את השוגון אשיקאגה יושיאקי, נצר לשוגונות אשיקאגה ששלטה לפנים במדינה והשוגון ה-15 במספר והאחרון משושלת זו. יושיאקי שימש כשליט בובה תחת ידיו של נובונאגה ולאחר חמש שנים, ב-1573, הדיח אותו נובונאגה סופית מהשלטון.
בשנת 1582 אולץ נובונאגה להתאבד לאחר שנבגד בידי מצביאו אקצ'י מיטסוהידה, ואת מקומו כשליט בפועל של המדינה תפס עוזרו האשיבה הידיושי, שלימים נודע כטויוטומי הידיושי, לאחר שהצליח לאסוף כוח מספיק על מנת להשתלט מחדש על קיוטו ולגרש משם את אקצ'י מיצוהידה. לאחר ניצחונו בקרב, שנודע כקרב יאמאזאקי, פנה הידיושי להכריע את יתר הדאימיו העצמאיים על מנת לאחד מחדש את יפן, ואכן ב-1590 הפכה יפן למדינה מאוחדת תחת דגלו. הידיושי לא קיבל את התואר שוגון, כיוון שלא נמנה עם משפחות האצולה ביפן, אך תחת זאת קיבל מן הקיסר את התואר טאיקו - תואר כבוד שני במעלה. הידיושי העביר את מפקדתו לאוסקה אך השאיר נציגות גם במומויאמה, משם ניהל את קשריו עם החצר הקיסרית. לאחר שהתפנה מאיחוד ארצו, פנה הידיושי למלחמות חוץ וניהל שתי מערכות כושלות במטרה לפלוש לקוריאה, כאשר תוכניתו הייתה לכבוש אותה ולהשתמש בה כבסיס להשתלטות על סין.
כאשר נתבשרה יפן על מותו של הידיושי בשנת 1598, הועבר השלטון בקיסרות לעוזרו השני של נובונאגה טוקוגאווה איאיאסו, שעם קבלת הכח לידיו יצא להתקפה כנגד כל בני הידיושי באשר הם, וזאת כדי לנטרל כל דרישת ירושה מצד יורשיו החוקיים של אדון הקיסרות הקודם, כאשר הקרב המכריע, שהתרחש בסקיגהארה בשנת 1600, הסתיים בניצחון של בני טוקוגאווה. לאחר שוך הקרבות לאור הניצחון בסקיגהארה, החזיק איאיאסו בכח שלטוני אדיר ביפן. בשנת 1603 הוא זכה לקבל את התואר שוגון והקים באדו (טוקיו של ימינו) את שוגונות טוקוגאווה שעתידה לשלוט ביפן עד לאמצע המאה ה-19. הקמת שוגונות טוקוגאווה בידי טוקוגאווה איאיאסו מסמלת ביפן את תחילתה של תקופת אדו, הידועה גם כתקופת טוקוגאווה.
יפן הפיאודלית > תקופת אדו

תקופת אדו, המכונה גם תקופת טוקוגאווה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם החזרת השלטון לקיסר במסגרת רסטורציית מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה שבּירתה הייתה אדו (טוקיו של ימינו) ומכאן גם שמה של התקופה. התקופה החלה עם כינונה של השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, וסיומה, תחת שלטונו של השוגון טוקוגאווה יושינובו, מסמלת את תחילת העת המודרנית בהיסטוריה של יפן.
שוגונות בית טוֹקוּגאוַוה או הבאקופו של טוקוגאווה (ביפנית: 徳川幕府) הייתה דיקטטורה פאודלית צבאית ביפן, שנוסדה על ידי מקים השושלת והשוגון הראשון שלה טוקוגאווה איאיאסו בשנת 1603, והתקיימה עד לשנת 1868. תקופת שלטונו של בית טוקוגאווה נקראת ביפן תקופת אדו, והיא קרויה על שם בירתה ומרכזה של השוגונות - אדו (טוקיו של ימינו). סופה של השוגונות הגיע עם הרסטורציה של מייג'י שלקחה את סמכויות השלטון מידי השוגון והשיבה אותם לקיסר.
לאחר תקופת סנגוקו, הוחזר באופן חלקי השלטון הריכוזי במדינה על ידי אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה. לאחר קרב סקיגהארה בשנת 1600, נטל את השלטון טוקוגאווה איאיאסו, השלים את השבת השלטון הריכוזי ולאחר מכן נטל את התואר שוגון בשנת 1603.
בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שלא כמו בתקופתם של השוגונויות שקדמו לה, התבססה ביפן ההיררכיה המעמדית הנוקשה ששרידיה נמצאים בחברה היפנית עד היום, אשר עוצבה במקור על ידי טויוטומי הידיושי. המעמד הלוחם, מעמד הסמוראים, היה המעמד העליון בחברה, כשאחריו היו מעמד האיכרים, האמנים ולבסוף - מעמד הסוחרים. חלקה הראשון של תקופת אדו הייתה תקופה של פריחה ושגשוג בכל תחומי החיים ביפן; אך מגפות, רעב, מלחמות פנימיות בין דאימיו יריבים, וכן שחיקה במדיניות ההסתגרות מפני זרים בה נקטו שליטי בית טוקוגאווה, נתנו את אותותיהם על יפן.
לקראת סוף המאה ה-19 הצליחו מספר דאימיו שהתאחדו עם כוחותיו של הקיסר לבצע מהפכה שהדיחה את אחרון השוגונים של השושלת, והחזירה את השלטון במדינה לקיסר, ובכך הושם קץ לכ-200 שנות בידוד ביפן. מהפכה פוליטית זו נקראה "אוסי פוקו" ("החזרת השלטון הקיסרי"), ובשפות המערביות נקראה "רסטורציה".
שוגונות טוקוגאווה הגיעה לסופה הרשמי עם פרישתו של השוגון ה-15 בשושלת, טוקוגאווה יושינובו, בתחילת הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868.
מחברה פיאודלית למדינה ריכוזית

הרסטורציה של מייג'י כוננה מנהיגות חדשה ביפן וחוללה שינוי פוליטי גדול: היא העלתה לדרגי השלטון אנשים חדשים, שלא היו קשורים במשטר הישן, ויכלו לפלס דרכים חדשות. המוסד המינהלי שהחל לנהל את יפן אחרי הרסטורציה היה דג'וקאן ("מועצת מדינה"). בראשו עמדו ראש המועצה ושר הימין, שהשתייכו למעמד האצולה הגבוהה. הדג'וקאן הורכב מ"חברי מועצה בכירים", "חברי מועצה זוטרים", ותחתיהם שרים הממונים על תחומי פעולה שונים, כמו צבא, כספים, ענייני פנים ועבודות ציבוריות. גוף זה שילב את סמכויות החקיקה והביצוע, ובשם הקיסר הוא היווה מנהיגות חדשה ששאפה לשנות את יפן באופן יסודי: לפרק את המבנה הפיאודלי ולהפוך את יפן למדינה מודרנית חזקה.
תהליך הפיכתה של יפן למדינה ריכוזית ארך שנים מעטות והיה כרוך בביטול החלוקה החברתית למעמדות העוברים בירושה, ובפרט, ביטול מעמד הסמוראים. במשך מאות השנים שקדמו לרסטורציה, היו הסמוראים אצולת שירות חמושה שהחזיקה במונופול על כל המשרות הציבוריות, האזרחיות והצבאיות. האתגר אשר עמד בפני הממשל החדש היה הפקעת זכויות-היתר של הסמוראים וביטול קצבאותיהם מבלי שמעמד חברתי זה, אשר היה חמוש ובעל תודעה מעמדית ומדינית מפותחת, יתמרד. הפתרון הושג על ידי נקיטת צעדים הדרגתיים שונים אשר כללו שילוב של חלק מן הסמוראים בממשל ובצבא החדשים כפקידים וקצינים; העברת סמוראים אחרים לחקלאות; ביטול ההגבלות המעמדיות על משלח יד, הסמוראים הורשו לעסוק בכל פעילות כלכלית; קיצוץ קצבאות הסמוראים שלא מילאו תפקידים רשמיים; ולבסוף ביטול הקצבאות ששולמו לסמוראים רק מתוקף מעמדם. כדי לפצות את הסמוראים על אובדן היוקרה שלהם, הוענק להם התואר "שיזוקו" ("צאצאי הסמוראים"), אותו יכלו לרשום אחרי שמם. הסמוראים הבינו כי הדרך היחידה שנותרה להם לשמור על כוחם היא לוותר על זכויות היתר הישנות שלהם תמורת תפקידים חשובים במדינה המודרנית המתהווה. כך, כשהללו כבר איישו ממילא משרות מפתח במוסדות השלטון והשפעתם על המדינה החדשה הייתה מובטחת, הצליחה הממשלה לבטל את מעמד הסמוראים ואת יתר המעמדות הישנים שאפיינו את יפן המסורתית.
הקשר עם המערב

המפגש הראשון בין יפן למעצמות אירופה התרחש בשנת 1543 כאשר סוחרים פורטוגזיים הגיעו לאי טנגשימה שמדרום לקיושו. במהלך 100 השנים לאחר נחיתת הפורטוגלים, החלו להגיע אל חופי יפן ספינות מהולנד, ממלכת אנגליה וספרד (סחר הנאנבאן). בעקבות אוניות הסחר החלו להגיע גם שליחי דת. הראשונים שהגיעו היו המיסיונרים הישועים ולאחריהם גם הדומיניקנים והפרנציסקנים, שהפעילו מיסיון ביפן. החידוש הטכנולוגי העיקרי שהביאו איתם האירופים היה השימוש בנשק חם, נשק ששינה את פני המלחמה ביפן ובעקבות כך גם חלק גדול מהתרבות ומתפיסת האחר של היפנים.
במהלך המאה ה-17 החלו שליטי יפן משוגונות טוקוגאווה חושדים כי הסוחרים והמטיפים האירופים הם כוח חלוץ לפלישה צבאית גדולה שעתידה להיפתח נגדם מצד המעצמות האירופאיות. בתחילה, החלו השוגונים להגביל את צעדיהם של הזרים ולהטיל עליהם פיקוח הדוק. אחר כך החליט השוגון על יישום מדיניות "הארץ הנעולה" (סאקוקו) - כל הזרים גורשו מהמדינה, נאסר על אזרחי המדינה ליצור קשר עם העולם שמחוץ ליפן ולמעט נציגות מוגבלת ביותר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בדג'ימה שבמפרץ נגסאקי - נציגות שהייתה חיונית להמשך הגעת המשי מסין ליפן – נסגרה הקיסרות לחלוטין לתקופה של 200 שנים.
בתחילת המאה ה-19 ניסתה האימפריה הרוסית לפלוש לאיים הסמוכים ליפן. ניסיון זה גרם ליפנים להחיל את שלטונם בפועל גם על האי סחאלין והאי הוקאידו, אולם גם צעד זה לא פתח את יפן לשאר העולם. הבידוד היפני נמשך 200 שנים עד שב-8 ביולי של שנת 1853, הגיע לחופי יפן הקומודור מת'יו פרי, קצין בצי האמריקני, עם שייטת של ארבע ספינות ("מיסיסיפי", פלימות", "סאראטוגה" ו"סוסקיהאנה"), נכנס למפרץ אדו (טוקיו), הרעים בתותחיו והציג דרישה לשלטון היפני לפתוח את הקיסרות למסחר עם המערב. בשנה שלאחר מכן, שב קומודור פרי ליפן, הפעם עם שבע ספינות, וכפה על היפנים לחתום על "חוזה השלום והידידות", חוזה שמיסד את היחסים הדיפלומטיים בין יפן לארצות הברית. בתוך חמש שנים, חתמה יפן על חוזים דומים עם מדינות מערביות נוספות.
מספר שנים לאחר מכן החל הקשר עם המערב להשפיע על החברה היפנית כולה. עם סיומה של מלחמת בושין הקצרה ב-1868, הוכרחו השוגונים לפנות את מוסדות השלטון וכוחו השלטוני של הקיסר הושב לו. רסטורציית מייג'י שהחלה מיד עם עלייתו לשלטון של הקיסר מוצוהיטו הביאה תמורות רבות לחברה היפנית. המערכת הפיאודלית בוטלה ומוסדות שלטוניים מערביים אומצו למדינה בכללם מערכת משפט מערבית ובית נבחרים.
הלחץ הרוסי על גבולה הצפוני של יפן התחדש לאחר שהרוסים קיבלו לידיהם מסין את מנצ'וריה כתוצאה מחוזה אייגון (1858) וועידת פקין (1860). הרוסים הפעילו לחץ כבד על יפן להעביר לידיהם את האי סחאלין, ובשנת 1875 נכנעו היפנים וויתרו על האי תמורת איי קוריל שהיו בשלטון רוסי. לאחר הסדרת גבולותיה של יפן מול מעצמות המערב, החלו האחרונות לבטל בהדרגה את חוזיהן עם המדינה, ובשנת 1898 בוטל "החוזה הלא שוויוני" האחרון, מה שהפך את יפן לשוות כוח ומעמד בין ארצות העולם החופשי. תוך עשורים ספורים, על ידי תיקון חברתי, מערכת חינוך, כלכלה, תעשייה וצבא מודרניים, הצליחה "המהפכה הנשלטת" של הקיסר מוצוהיטו להפוך את יפן מארץ פיאודלית ומסוגרת למעצמה בסדר גודל עולמי.
המלחמות עם סין ורוסיה

בסוף המאה ה-19, אמרו מנהיגיה של יפן על קוריאה שהיא מהווה "פגיון" המכוון אל ליבה של האומה היפנית. גישה זו כלפי קוריאה שהייתה אז בת חסותה של סין, הביאה את יפן למעורבות במלחמת סין–יפן הראשונה (1895–1894), בעקבותיה קבלה יפן את השליטה בקוריאה, חלק ממנצ'וריה, טאיוואן ואיים נוספים בסביבה עם החתימה על הסכם שימונוסקי. ההשתלטות על קוריאה הביאה לעימות עם הרוסים, שהיו מעוניינים גם הם בשליטה על נמליה של קוריאה, ובשנת 1904 פרצה מלחמה גלויה בין יפן לרוסיה, הידועה בשם "מלחמת רוסיה–יפן". המלחמה נמשכה שנתיים והסתיימה כשידה של יפן על העליונה.
המלחמות עם סין ורוסיה > הברית האנגלית-יפנית

כדי להחליש במעט את השפעתה הגדולה של רוסיה בסין, חיפשה יפן בעלת ברית בקרב המעצמות האירופאיות בעלת אינטרס דומה. האימפריה הבריטית, שהייתה מזועזעת עדיין מתוצאות מלחמת הבורים, חששה מסיכון היחסים שלה עם סין בעקבות ההתקרבות בין סין לרוסיה, הייתה השותפה האידיאלית לברית שכזו. המגעים בין המדינות החלו ב-1901 וב-30 בינואר 1902 נחתם ההסכם הרשמי בין המדינות. החשוב מבין סעיפי ההסכם היה זה שעוסק בהגנה הדדית. לפי הסעיף, תהיה מחויבת כל אחת מהחברות בברית להכריז מלחמה על יריבותיה של רעותה, במקרה שהיא נלחמת כנגד שתי מדינות או יותר.
רוסיה, שהופתעה מהמהלך, ניסתה לגבש ברית משלה, שתאפיל בעוצמתה על זו של יפן ובריטניה. היא פנתה לצרפת וגרמניה (שסרבה להצעה) וב-16 במרץ נחתם הסכם ראשוני בין רוסיה וצרפת.
אולם הברית של הרוסים לא עמדה להם, ובשנת 1905 הנחילו להם היפנים תבוסה כואבת, והפכו בכך למעצמה מכובדת וחזקה בזירה האסיאתית. הסכם פורטסמות', שנחתם בסוף המלחמה, שלל מיפן את הזכות לפיצויים (מה שגרם למהומות ביפן), אך היא הסתפקה בכך שהיא הפכה בעקבות ההסכם למדינה המשפיעה ביותר במנצ'וריה וצפון סין. בנוסף לכך, יפן יצאה משתי המלחמות כשהיא שולטת בפועל בכל שטחה של קוריאה, וב-1910 היא סיפחה את קוריאה באופן רשמי.
תקופת הכיבוש האמריקאי

לאחר תום המלחמה, הושמה יפן תחת שליטה בינלאומית, בפיקודו של המפקד העליון, גנרל דאגלס מקארתור. רוב חיילי הכיבוש שהתמקמו ביפן היו אמריקאים. המשימה שהוטלה על מקארתור ואנשיו הייתה לפקח על הפיכתה של יפן למדינה דמוקרטית שוחרת שלום, אשר שלטונה מושתת על רצונם החופשי של תושביה. רפורמות חדשות בוצעו על ידי כוחות הברית בכל תחומי החיים ביפן; בפוליטיקה, בכלכלה, ובמבנה החברה. ב-3 במאי 1947 נכנסה לתוקפה החוקה היפנית החדשה. בחודש ספטמבר שנת 1951, חתמה ארצות הברית, יחד עם 45 מדינות נוספות על חוזה סן-פרנסיסקו שהסדיר את השלום עם יפן וסיים רשמית את תקופת הכיבוש. הסנאט של ארצות הברית אישר רשמית את החוזה ב-20 במרץ 1952, ועקב כך ובהתאם להסכם, קיבלה יפן את הריבונות המלאה על שטחיה ב-28 באפריל 1952.
היסטוריה עכשווית

התקופה הנוכחית נקראת גם: יפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי. הכיבוש האמריקאי ביפן הסתיים באופן רשמי ב-1952, אם כי עדיין נותרו כוחות אמריקאיים ביפן, במיוחד באוקינאווה. יפן אימצה חוקה חדשה ב-1947 תחת רשויות הכיבוש שכוננה מחדש את יפן כמדינה בעלת ערכים דמוקרטים. לאחר הכיבוש, במסגרת תוכנית של התפתחות תעשייתית אגרסיבית, מדיניות הגנה כלכלית והטלת משימת ההגנה הצבאית על ארצות הברית, זינק התל"ג של יפן והיא נעשתה לאחת מהכלכלות הגדולות בעולם. ב-19 בדצמבר 1956 הפכה יפן לחברה ה-80 באומות המאוחדות. למרות קריסת מדדי המניות ב-1990, שממנה המדינה עדיין לא התאוששה לגמרי, נותרה יפן מעצמה כלכלית עולמית, ומאז סוף המאה ה-20 החלה גם להפעיל את כוחה האסטרטגי, תוך סיוע (בתפקידים לא קרביים) למלחמת המפרץ, לניסיונות האו"ם לשקם את קמבודיה ולפלישה לעיראק ב-2003.
לוח זמנים כללי לתקופות ההיסטוריות ביפן

| תאריך | שם התקופה | תקופות משנה | ישות שולטת |
| --- | --- | --- | --- |
| פרה-היסטוריה –  בערך 1000-300 לפנה"ס     | ג'ומון |  | לא ידוע |
| בערך 300 לפנה"ס –  250     | יאיואי |  | לא ידוע |
| בערך 250 –  538 | תקופת קופון או יאמטו | תקופת קופון הראשונה | שושלת יאמטו |
| 538 – 710 | תקופת קופון או יאמטו | תקופת אסוקה | שושלת יאמטו |
| 710 – 794 | תקופת נארה |  | שושלת יאמטו |
| 794 – 1185 | תקופת הייאן |  | שושלת יאמטו |
| 1185 – 1333 | תקופת קמקורה |  | שוגונות קמקורה |
| 1333 – 1336 | רסטורציית קנמו |  | קיסר יפן |
| 1336 – 1392 | תקופת מורומאצ'י | תקופת שתי החצרות הקיסריות | שוגונות אשיקאגה |
| 1392 – 1573 | תקופת מורומאצ'י | תקופת סנגוקו | שוגונות אשיקאגה |
| 1573 – 1603 | תקופת אזוצ'י-מומויאמה | תקופת סנגוקו | שוגונות אשיקאגה |
| 1600 – 1867 | תקופת אדו |  | שוגונות טוקוגאווה |
| 1868 – 1912 | תקופת מייג'י | תקופת האימפריה | הקיסר מוצוהיטו |
| 1912 – 1926 | תקופת טאישו | תקופת האימפריה | הקיסר יושיהיטו |
| 1926 – 1945 | תקופת שווה | תקופת האימפריה | הקיסר הירוהיטו |
| 1945 – 1952 | תקופת שווה | תקופת האימפריה | הקיסר הירוהיטו |
| 1945 – 1952 | תקופת שווה | יפן הכבושה | הקיסר הירוהיטו |
| 1952 – 1989 | תקופת שווה | יפן הכבושה | הקיסר הירוהיטו |
| 1952 – 1989 | תקופת שווה | יפן של אחרי הכיבוש | הקיסר הירוהיטו |
| 1989 – 2019 | הייסי |  | הקיסר אקיהיטו |
| 2019 - | רֶאִיוָוה |  | הקיסר נארוהיטו |
ראו גם

רשימת קיסרי יפן
לקריאה נוספת

בן-עמי שילוני, יפן המסורתית - תרבות והיסטוריה, הוצאת שוקן, 1995, מהדורה מתוקנת ומורחבת 2001
בן-עמי שילוני, יפן המודרנית - תרבות והיסטוריה, הוצאת שוקן, 1997, מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002
הערות שוליים

↑  Fujita, Masaki (2016). "Advanced maritime adaptation in the western Pacific coastal region extends back to 35,000–30,000 years before present". Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America. 113 (40): 11184–11189. doi:10.1073/pnas.1607857113. PMC 5056111. PMID 27638208.
1 2 3  יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה, עמ' 51-53
↑  Far Eastern Republic, בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529362505171  BNE: XX471983  LCCN: sh85069426  NDL: 00568282
ג'רי מגווייר

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קמרון קרואו 
 הופק בידי:  ג'יימס ל. ברוקס   קמרון קרואו   לוראנס מארק   ריצ'רד סאקי
 תסריט:  קמרון קרואו 
 עריכה:  ג'ו הוטשינג 
 שחקנים ראשיים:  טום קרוז   רנה זלווגר   קובה גודינג ג'וניור   בוני האנט   רג'ינה קינג   קלי פרסטון   ג'ונתן ליפניקי   מוהר ג'וי   ג'רי אוקונל   בו ברידג'ס
 מוזיקה:  ננסי וילסון 
 צילום:  יאנוש קמינסקי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Gracie Films, Vinyl Films, סרטי טריסטאר 
 חברה מפיצה:  InterCom, אייטונס 
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בדצמבר 1996
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, American football film, סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט ספורט 
 הכנסות:  $273,552,592
 הכנסות באתר מוג'ו:   jerrymaguire
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (קיובה גודינג ג'וניור)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'רי מגווייר (באנגלית: Jerry Maguire), הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה משנת 1996.
הסרט בוים על ידי קמרון קרואו. בסרט משחקים טום קרוז, רנה זלווגר וקובה גודינג ג'וניור. גודינג ג'וניור קיבל על השתתפותו בסרט את פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וקרוז היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. הסרט זכה להצלחה מסחרית - הכנסות של 273 מיליון דולר ברחבי העולם.
תקציר העלילה

ג'רי מגווייר (טום קרוז) הוא סוכן ספורטאים מצליח מאוד. יום אחד הוא מחליט לפרסם הצהרת כוונות לשותפיו בעבודה. בעקבות כך הוא מפוטר. מגווייר מגייס את דורותי בויד (רנה זלווגר), חשבונאית ואם חד הורית, ומקים סוכנות משלו. הוא משקיע מאמצים רבים בלקוח היחיד שלהם, שחקן הפוטבול המתוסכל רוד טידוול (קובה גודינג ג'וניור). במקביל מגווייר מפתח קשר רומנטי עם בויד, ומתחבר לבנה הקטן ריי.
צוות השחקנים

טום קרוז – ג'רי מגווייר
קובה גודינג ג'וניור – רוד טידוול
רנה זלווגר – דורותי בויד
קלי פרסטון – אברי בישופ
ג'רי אוקונל – פרנק "קוש" קושמן
ג'יי מוהר – בוב שוגר
רג'ינה קינג – מרסי טידוול
בוני האנט – לורל בויד
ג'ונתן ליפניקי – ריי בויד
דרייק בל - ג'סי רימו
אחמד ע'נדור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1967 רצועת עזה
 נהרג:  14 בנובמבר 2023 (בגיל 56 בערך) עזה, רצועת עזה
 השתייכות:    חמאס  גדודי עז א-דין אל-קסאם 
 
אחמד נאג'י אחמד אל-ע'נדור (בערבית: أحمد ناجي الغندور, אשר כונה "אבו אַ֫נַס"; 1967 – 14 בנובמבר 2023) היה מפקד חטיבת צפון עזה בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
ביוגרפיה

נולד והתגורר בעיר עזה, למשפחה שמוצאה מיפו שלפני 1948. אחמד ע'נדור היה פעיל בזרוע הצבאית של חמאס באינתיפאדה הראשונה. ריצה עונש מאסר בישראל בשנים 1988–1994. לאחר מכן היה כלוא ברשות הפלסטינית בין 2000 עד 2005.
באינתיפאדה השנייה, שימש עוזרו של עדנאן אל-ע'ול, מהנדס חמאס ברצועת עזה ויד ימינו של מוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של חמאס. היה האחראי לתקרית הטנק ולהיתקלות עם חיילי צה"ל ליד היישוב דוגית ב-15 בפברואר 2003, שבה נהרגו ארבעה חיילים. יומיים לאחר מכן נהרס ביתו על ידי כוחות צה"ל.
לאחר הריגת אל-רול באוקטובר 2004, כחלק מהשינויים בצמרת חמאס, הוא מונה למפקד צפון רצועת עזה.
ביוגרפיה > לאחר תוכנית ההתנתקות

עם סיום פינוי היישובים הישראליים מרצועת עזה במסגרת ההתנתקות בשנת 2005, חמאס חשף בתקשורת את האישים המאיישים את שרשרת הפיקוד העליונה שלו ברצועת עזה. בחשיפה זו צוין אחמד ע'נדור כ"מפקד צפון רצועת עזה". ב-23 בספטמבר 2005, בזמן מצעד צבאי של חמאס שע'נדור היה אחראי עליו במחנה הפליטים ג'באליה בצפון רצועת עזה, ע'נדור ניצל מהתפוצצות שהרגה 19 פלסטינים. חמאס טען כי היה זה ניסיון התנקשות ישראלי, אולם ישראל טענה כי הפיצוץ נגרם מהתפוצצות של רקטות קסאם.
היה יד ימינו של אחמד ג'עברי, מפקד הזרוע הצבאית של חמאס והיה נחשב מספר שתיים בהנהגה הצבאית של חמאס. ביחד עם ג'עברי ייצג את הפלג הניצי בהנהגת חמאס, שהתנגד להסכם מכה ולרגיעה עם הפת"ח. עודד את פעילי חמאס בהתקפות צבאיות על אנשי פתח, שעימם נותר חשבון דמים פתוח מחודשי מלחמת האחים ברצועה, והיה בעד חידוש בהדרגה של הפיגועים נגד ישראל. ע'נדור היה מהיוזמים של כיבוש הרצועה על ידי חמאס בשנת 2006. שמו נקשר גם לחטיפת החייל גלעד שליט. ע'נדור שימש כסמכות לאישור פיגועים עבור אנשי ועדות ההתנגדות העממית. הוא ואנשיו עמדו בקשר הדוק ומתמשך עם מוחמד דרמוש, ראש ועדות ההתנגדות העממיות, שכיוון את פעילותם.
ב-12 ביולי 2006, כשל ניסיון סיכול ממוקד בו, ביחד עם בכירים נוספים של הזרוע הצבאית של חמאס. הוא נפצע קל בלבד.
ב-14 באפריל 2006, היה אחראי על שליחת חוליה מג'באליה ברצועת עזה דרך סיני לישראל ומשם ליהודה ושומרון, להקים שם תשתית טרור.
במאי 2007 סירב להוראת אחמד ג'עברי, מפקד הזרוע הצבאית של חמאס להפסיק את ירי הקסאמים לישראל.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, תקף צה"ל את ביתו.
ב-8 באוגוסט 2018 נהרג בנו עלי ע'נדור, שאף הוא פעיל בחמאס, מסיכול ממוקד של צה"ל. בתגובה לכך החל חמאס בירי ארטילרי כבד על יישובי עוטף עזה, שדרות, נתיבות, אשקלון ובפעם הראשונה מאז מבצע צוק איתן לעבר העיר באר שבע בכל הלילה שבין 8–9 באוגוסט 2018.
ב-16 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל תקף מתחמים תת-קרקעיים שבאחד מהם הסתתרו בכירי חמאס, בהם ע'נדור. ב-26 בנובמבר 2023, במהלך ההפוגה בלחימה לצורך שחרור שבויים, פרסם חמאס הודעה רשמית על מותו. בינואר 2024 לאחר נתיחת גופות חללים שנחטפו למפקדה התת־קרקעית של חמאס, דיווח צה"ל כי ייתכן שבתקיפה שבה חוסל ע'נדור נהרגו גם החטופים הישראלים ניק בייזר, רון שרמן והאזרח הישראלי-צרפתי אליה טולדנו שנחטף מהמסיבה ברעים.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
לקריאה נוספת

שלומי אלדר, להכיר את חמאס, כתר הוצאה לאור, 2012. לפי מפתח בעמ' 406
הערות שוליים

1 2  ראיון עם אחמד ע'נדור, באתר גדודי עז א-דין אל-קסאם, ‏2005
1 2  ישי קרוב, בין המחוסלים: מעורב בפיגוע הקשה באשדוד, באתר ערוץ 7, ‏9.7.2014
↑  הארץ, שני פלשתינאים נהרגו בחילופי אש, באתר הארץ, 17 בפברואר 2003
↑  ברק רביד, הנהגת החמאס עולה מהמחתרת, באתר nrg‏, 3 בספטמבר 2005
↑  ברק רביד ואמיר בוחבוט, הטילים נפלו מהג'יפ – 19 פלשתינים נהרגו, באתר nrg‏, 24 בספטמבר 2005
שירות גלובס, ‏רצועת עזה: 19 הרוגים, ועשרות פצועים, בפיצוץ במצעד צבאי של החמאס, באתר גלובס, 23 בספטמבר 2005
↑  אמיר בוחבוט וברק רביד, הפלסטינים: "מוחמד דף לא נפגע כלל", באתר nrg‏, 12 ביולי 2006
↑  מעצר פעילי חמאס מהרצועה, באתר משרד ראש הממשלה, 11/05/2006 - יום חמישי י"ג אייר תשס"ו
↑  אבי יששכרוף, ראש הזרוע הצבאית הורה על הפסקת ירי קסאם, פקודיו סירבו, באתר הארץ, 30 במאי 2007
↑   צפו בעדכון דובר צה"ל, באתר צה"ל, 16 בנובמבר 2023
↑  חמאס מאשר: מח"ט צפון הרצועה וראש מערך הרקטות חוסלו, באתר ynet, 26 בנובמבר 2023
↑   יניב קובוביץ, צה"ל: לא ברור ממה מתו החטופים שרמן, בייזר וטולדנו; ייתכן שנחנקו או הורעלו, באתר הארץ, 17 בינואר 2024
חמש נזירות וגבר אחד

| --- | --- |
כרזת הסרט חמש נזירות וגבר
כרזת הסרט חמש נזירות וגבר
 מבוסס על:  Lilies of the Field 
 בימוי:  ראלף נלסון 
 הופק בידי:  ראלף נלסון 
 תסריט:  ספר: ויליאם אדמונד בארט תסריט:  ויליאם אדמונד בארט ג'יימס פו
 עריכה:  ג'ון מקפרטי
 שחקנים ראשיים:  סידני פואטייה ליליה סקלה
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית' 
 צילום:  ארנסט הולר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 באוקטובר 1963
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  אריזונה 
 תקציב:  240,000
 הכנסות:  3,000,000
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (סידני פואטייה)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמש נזירות וגבר אחד (באנגלית: Lilies of the Field) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1963 בכיכובם של סידני פואטייה וליליה סקלה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם Lilies of the Field מאת ויליאם אדמונט בארט שיצא לאור ב-1962.
העלילה היא על מפגש בן גבר שחור וחמש נזירות גרמניות החיות בדוחק במקום נידח בנוואדה ומשוכנעות שהוא נשלח בידי אלוהים כדי לבנות להן קפלה.
סידני פואטייה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין עבור משחקו בסרט זה.
ליליה סקלה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הצילום, התסריט והבימוי.
שם הספר והסרט לקוח מהדרשה על ההר ובו משווה הנזירה מריה את הנזירות לשושנים בשדה.
הספר עובד למחזמר בשם Look to the Lilies שהוצג בברודוויי ב-1970 עם שירלי בות' בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה

הומר סמית' (סידני פואטייה) הוא חייל משוחרר הנודד עם מכוניתו המרופטת באזורים נידחים של אריזונה ומציע את שירותיו לתיקון ושיפוץ בתים.
יום אחד הוא עוצר בחווה כדי למלא מים במכוניתו. תוך המילוי הוא מבחין בחמש נזירות עובדות בשדה. נזירה אחת המזדהה כמריה (ליליה סקלה) מסתכלת עליו בהערצה ומבקשת ממנו באנגלית עילגת ובמבטא גרמני, כי יעזור להן לתקן את הגג הדולף. הוא מסכים לכך בחוסר רצון, מקווה לתשלום ומסכים להתארח אצלם ללילה.
הן מזמינות אותו לארוחה דלה ומריה מספרת לו שהן ברחו מהמשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה דרך חומת ברלין והתגלגלו למקום הנידח הזה כדי לעזור לאנשים העניים שם.
רק מריה מדברת קצת אנגלית במבטא גרמני וקוראת לו שמידט. סמית' מתחיל ללמד את הנזירות אנגלית בסיסית ובסיום השיעור הראשון הוא שר אתם גוספל כשהנזירות מלוות אותו בפזמון במילה אמן.
מריה רואה בסמית' שליח אלוהים שהגיע אליהם כדי לעזור להם לבנות קפלה במקום. הוא מסרב בהתחלה אך מסיע אותן למכוניתו לעיירה הסמוכה. הן מפיצות את השמועה על רצונן לבנות קפלה ולאט לאט האנשים שראו את הנזירות כמוזרות מחליטים לעזור להן. בקשות לתרומות מארגונים שונים נדחות.
האנשים מהעיירה מגיעים לחווה עם רכב עמוס בלבנים. סמית' מתחיל לבנות את הקפלה וכולם מתבוננים בו אך עד מהרה מצטרפים אליו אנשי העיירה והנזירות וסמית' מסיים את העבודה בהצבת צלב על הקפלה.
סמית' חוגג עם הנזירות ומריה מזמינה אותו לבוא למיסה החגיגית למחרת. הם מתחילים לשיר שוב את הגוספל "אמן" אך תוך השירה יוצא סמית', מתניע את מכוניתו ועוזב את החווה.