stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארמיטאז'

| --- | --- |
 חזית ארמון החורף
חזית ארמון החורף
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אומנות
 כתובת:  גדת הארמון 38
 מיקום:  סנקט פטרבורג 
 מדינה:  רוסיה 
 בעלים:  ממשלת רוסיה
 מייסדים:  יקטרינה השנייה
 מבקרים בשנה:  4,956,524 (2019)
 מנהל:  מיכאיל פיאוטרובסקי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1764
 תאריך פתיחה רשמי:  5 בפברואר 1852
 אדריכל:  ברתולומאו רסטרלי
 מידות
 שטח:  233,000 מ"ר 
 
 קואורדינטות:  59°56′26″N 30°18′49″E﻿ / ﻿59.940555555556°N 30.313611111111°E﻿ / 59.940555555556; 30.313611111111
 http://www.hermitagemuseum.org
  (למפת סנקט פטרבורג מוגדלת) ארמיטאז'(למפת סנקט פטרבורג רגילה) ארמיטאז'
 
ארמון החורף והכיכר המקדמת מהווים דוגמה מאלפת לאדריכלות הבארוק
אֶרְמִיטָאז' (ברוסית: Эрмитаж; רשמית: "ארמיטאז' הממלכתי", "Госуда́рственный Эрмита́ж") הוא כינויו של מוזיאון בסנקט פטרבורג שברוסיה, המוזיאון לאמנות הגדול ביותר ברוסיה שנחשב לאחד המוזיאונים הוותיקים, הגדולים, הידועים והחשובים ביותר בעולם לאמנות והוא המוזיאון השני בגודלו בעולם. האוסף הכביר של מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי מוצג בשישה בניינים, שהראשי בהם הוא ארמון החורף, מבנה ששימש כמקום מגוריהם הרשמי של הצארים הרוסים. מבנה המוזיאון הראשי, ארמון החורף, שוכן אל מול כיכר הארמון שבמרכז סנקט פטרבורג, על גדות הנייבה. מוזיאון ארמיטאז׳ מיוצג בארץ על ידי אמיר גרוס כבירי, שמחזיק ברישיון לנהל נציגות רשמית דרך קרן מוזיאון ארמיטאז׳ ישראל.
ארמיטאז', ששמו נגזר מהמילה הצרפתית ermitage, שמציינת מקום התבודדות, תא, בית מחסה לנזיר או בידוד, היה מקום מושבו של הריבון ברוסיה ונותר מקום מושבו של קיסר רוסיה עד פרוץ מהפכת פברואר. מתחם המוזיאון הראשי כולל שישה בניינים מחוברים זה לזה - ארמון החורף, בית האחסון של ארמון החורף, ארמיטאז' הקטן, ארמיטאז' הגדול (הישן), ארמיטאז' החדש ותיאטרון ארמיטאז'. ישנם 365 חדרים פתוחים לקהל ולרשות המוזיאון עומדים גם בניין המטה הכללי, מוזיאון בית החרושת הקיסרי לחרסינה, מרכז השיקום והאחסון של "הכפר הישן", ארמון מנשיקוב ובניין הבורסה.
המוזיאון החל את דרכו באוסף של יצירות אמנות שנרכשו באופן פרטי על ידי הקיסרית הרוסית יקטרינה השנייה. בתחילה, אוסף זה שוכן באגף ארמונות מיוחד - כיום ארמיטאז' הקטן. בשנת 1852 הוקם מוזיאון ציבורי מאוסף מורחב למדי ונפתח לציבור, בבניין שנבנה במיוחד וידוע כיום בשם ארמיטאז' החדש.
מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי המודרני הוא מתחם מוזיאוני מורכב. חלק מהתצוגה המרכזית של המוזיאון משתרע על פני חמישה מבנים הממוקמים לאורך גדת נהר הנייבה, שהעיקרי בהם נחשב לארמון החורף; המוזיאון מחזיק גם באגף המזרחי של בניין המטה הכללי שבכיכר הארמון, בארמון מנשיקוב בצד השני של הנייבה, במתקן אחסון ובבניינים אחרים. באוסף המוזיאון כשלושה מיליון יצירות אמנות ופריטים של תרבות העולם, החל מתקופת האבן ועד ימינו.
בשנת 2013 נכלל ארמיטאז' ברשימת עשרים המוזיאונים לאמנות המתוירים ביותר בעולם ובשנת 2018, היה המוזיאון התשיעי ברשימה. בשנת 2019, ביקרו בארמיטאז' 4,956,524 מבקרים, שהפכו אותו למוזיאון השמיני מבין מוזיאוני האמנות המתוירים ביותר בעולם.
היסטוריה > אוספי יקטרינה

הארמיטאז' החל את דרכו בשנת 1764 כאוסף פרטי של הקיסרית יקטרינה השנייה, לאחר שהועברו אליה 317 ציורים יקרי ערך מברלין (על פי שמועות פופולריות היו רק 225 יצירות) בשווי כולל של 183,000 טאלרים מהאוסף הפרטי של ציורים מאת יוהאן ארנסט גוטקובסקי (1710–1775), בשל חובו שנבע מניסיון לא מוצלח לספק תבואה לצבא הרוסי, בהשתתפות הנסיך ולדימיר סרגייביץ' דולגורוקוב. בין היצירות היו ציורים של ציירים נודעים כמו דירק ואן באבורן, הנדריק ואן בלן, רמברנדט ואן ריין, פיטר פול רובנס, ג'ייקוב ג'ורדנס, אנתוני ואן דייק, הנדריק גולציוס, פרנס האלס, יאן סטן, חריט ואן הורת'ורס ויצירות אחרות, בעיקר הולנדיות מבית ספר פלמי במחצית הראשונה של המאה ה-17. אלה הפכו לבסיס שעליו הוקם המוזיאון. מתוך 317 ציורים שהועברו לרוסיה בשנת 1764, לפחות 96 מהיצירות נשמרות בארמיטאז' כיום. בתחילה, רוב הציורים שוכנו בדירה מבודדת בארמון (כיום ארמיטאז' הקטן). לאחר מכן, הדירה נקראה "ארמיטאז'". בשנת 1769, בסיוע הנסיך א.מ. בלוסלסקי-בלוזרסקי בדרזדן, הארמיטאז' רכש אוסף עשיר מהשר הראשון של מלך פולין, הרוזן היינריך פון ברוהל, שהורכב מכ-600 ציורים של אמנים הולנדים, פלמים, צרפתים ואיטלקיים, כולל תמונת הנוף של טיציאן ”מנוחה בדרך למצרים“, נופים של דרזדן, פירנצה ואחרים.
חשיבות רבה עבור הארמיטאז' בשנת 1772 הייתה רכישתה של יקטרינה בפריז בתיווכו של הנסיך ד.א. גוליצין אוסף ציורים של הברון פייר קרוזט - שנחשב לעשיר ביותר בפריז באותה תקופה אחרי גלריית הדוכסים מאורליאן. אוסף זה, שכלל כ-400 ציורים מהשורה הראשונה, קבע במידה רבה את "פני" הגלריה לאמנות. ציורים של אמנים איטלקים, צרפתים, פלמים והולנדים מהמאות ה-16 וה-18 הובאו למוזיאון. אלה כוללים את "משפחתו הקדושה" של רפאל, "יהודית" מאת ג'ורג'יונה, דנה מאת טיציאן, ציורים של רמברנדט, עבודות מאת רובנס, ואן דייק, ג'יאמבטיסטה פיטוני, פוסין, יצירות מאת קלוד לוריין ועבודות מאת ווטאו.
אוסף הציורים של ראש ממשלת בריטניה וולפול, שנרכש בשנת 1779, הוסיף מספר יצירות מופת של רמברנדט (ביניהן "קרבן אברהם" ו"חרפת המן") וקבוצת דיוקנאות מאת ואן דייק. הדחף לפיתוח האוסף הגרפי היה רכישה בשנת 1768 של יותר מ-5,000 רישומים מאוסף קובנצל בבריסל, שהכילו את "דיוקן אדם לא ידוע" מאת ז'אן פוקט. בשנת 1781 נקנה בצרפת אוסף הרוזן בודואן, המורכב מ-119 ציורים, בהם תשעה ציורי בד של רמברנדט ושישה דיוקנאות מאת אנתוני ואן דייק. רכישה משמעותית נוספת הייתה אוסף של הבנקאי האנגלי ליד-בראון, שכלל פסלים עתיקים ופסלי חזה, כולל "הילד הכורע" של מיכלאנג'לו. בשל המחסור בשטח מפאת גודלו הקטן של הבניין המקורי, בניין ארמיטאז' הגדול נבנה על ידי האדריכל יורי פלטן בשנים 1771–1787.
אוסף של אבנים מגולפות מהדוכס מאורליאן נקנה בפריז. בנוסף, יקטרינה הזמינה עבודות מאומנים כמו שרדין, הודון, רונטגן ואחרים. היא גם רכשה את ספריית וולטר. בשנת 1796, לאחר מותה נרשם מלאי האוסף שלה וזה כלל 3,996 יצירות אמנות. לפיכך, רק בתקופת שלטונה של יקתרינה השנייה ברוסיה, שם לפני כן לא היה אוסף ציורים משמעותי אחד, הופיעה גלריה ייחודית לאמנות.
היסטוריה > המאה ה-18 וה-19

בתקופת שלטונם של אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון נרכשו לא רק אוספים, אלא גם יצירות בודדות של אמנים שעבודותיהם נעדרו מהארמיטאז'. ברומא, במכירת אוסף יוסטיניאני באמצעות ויוונט-דנון, נרכשו "נגן הלאוטה" של קרוואג'יו ו"הגברת עם המשרת "מאת פ. דה הוך. בשנת 1819 נקנתה "המדונה בנוף" המיוחסת לג'ורג'יונה. ג'וזפין דה בוהרנאי העניקה לאלכסנדר הראשון את הקמיע גונזגה ולאחר מותה נרכשה כל הגלריה של ארמון מלמייסון, שמקורה בעיקר בקאסל. אבן דרך נוספת למוזיאון הייתה רכישת אוסף הציורים הספרדיים של קוסוולט (1814).
ניקולאי הראשון, שהבין את הרעיון להפוך את הארמיטאז' למוזיאון ציבורי, תרם תרומה משמעותית לחידוש גלריית היצירות של הארמיטאז' (אם כי תחת השלטון הסובייטי נמכרו בארצות הברית החשובים מבין הציורים שקנה). במכירה השנייה של אוסף קוסוולט נרכשו יצירת המופת של רפאל "מדונה אלבה" ו"שלושת המאריות במצפון ישו" מאת אניבייל קאראצ'י. בשנת 1845, על פי צוואתו של טטישצ'וב, "הדיפטיכון" של רוברט קאמפן "המשולש הקדוש. גבירתנו ליד האח" ויצירות אחרות של הועברו לידי המוזיאון. בערך באותה תקופה, אוסף וילם השני, מלך הולנד, רכש את "הבשורה" של ואן אייק, את "פייטה" של סבסטיאנו דל פיומבו. בוונציה נרכשו עבודות של אמני הרנסאנס האיטלקי, כולל יצירות מופת של טיציאן (למשל, "נושאת הצלב") ופלמה וקיו.
אנדריי איוואנוביץ' סומוב תרם תרומה עצומה למחקר ולקטלוג של אוסף גלריית התמונות של הארמיטאז' הקיסרי, לאחר שעבד כאוצר ציורים ורישומים ולאחר מכן כאוצר בכיר של הארמיטאז' במשך 22 שנה. הוא האמין שהוא סימן את תחילתו של שלב חדש בהיסטוריה של תולדות האמנות הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בין הציורים של תקופה זו היה דיוקן של ניקולאי יוסופוב, שצויר על ידי האמן האיטלקי וינצ'נצו פטרוצ'לי (1851).
היסטוריה > לאחר התפרקות ברית המועצות

מיד לאחר נפילת מסך הברזל, מונה מיכאיל פיאוטרובסקי למנהל המוזיאון ותחתיו הארמיטאז' היה הראשון מבין המוזיאונים הרוסיים שהודיע כי מחסניו מכילים יצירות של האימפרסיוניסטים והנאו-אימפרסיוניסטים, שנחשבו אבודים מאז תום מלחמת העולם השנייה. ביניהם יצירות של דאומייר, מאנה, סוראט וטולוז-לוטרק, שבעבר לא היו להם יצירות בסנקט פטרבורג. לאחר מכן, ציורים אלה (כולל עבודות משמעותיות כמו "הבית הלבן בלילה" מאת ואן גוך ו"כיכר הקונקורד "מאת א. דגה) נוספו לתערוכת הקבע של המוזיאון. הארמיטאז' לא בחל במאמצים למלא את החסר באוסף האמנות של המאה ה-20. בעזרת קרן מיוחדת שהוקמה בסוף שנות התשעים נרכשו יצירות של אטרילו, רואו, סוטין וציירים אחרים, שלא היו מיוצגים בעבר במוזיאונים ברוסיה. הוקמה הקרן הבינלאומית לידידי ארמיטאז' ובשנת 2002 הוחלפה האקספוזיציה באחת הגרסאות ל"ריבוע השחור" של מלביץ'. בשנת 2006 הושק פרויקט ארמיטאז '20/21, שמטרתו להציג ולרכוש אמנות עכשווית.
ביולי 2006 נודע כי 221 פריטים קטנים (תכשיטים, אייקונים אורתודוקסים, כלי כסף ועוד) נעלמו מאוספי המוזיאון. מנהל המוזיאון הודיע על הגניבה במסיבת עיתונאים שכונסה במיוחד. אחת מעובדי המוזיאון נחשד במעילה, הוא מת מהתקף לב זמן קצר קודם לכן. כפי שהראתה חקירה, העובדת וקרוביה לקחו חלק בגניבה. בשנים 2006–2007 הוחזרו חלק מהחפצים הגנובים.
בשנת 2016 נפתחה כניסה נוספת למתחם הראשי למבקרים באמצעות כרטיסי אינטרנט דרך סמטת שובאלוב. אזור הכניסה ממוקם באורוות הקיסרות לשעבר.
היסטוריה > השלכות מגפת הקורונה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מגפת הקורונה ברוסיה
באביב 2020, בעקבות הסגר שהוטל במדינה על רקע פרוץ מגפת COVID-19 ברוסיה, מוזיאון ארמיטאז' השיק שידורים מקוונים של סיורים בשפות שונות. בתוך שבועיים אסף המוזיאון יותר מעשרה מיליון מבקרים וירטואליים מכל רחבי העולם שצפו בסיורים. בתקופת הסגר המוזיאון למעשה הצליח ליצור ערוץ טלוויזיה משלו.
פעילות

תחילת האוסף בתקופתה של יקטרינה הגדולה. היא השקיעה הון וזמן בניסיון לקנות אוספי אמנות חשובים ממדינות שונות במערב אירופה. האוסף שיקף את אהבתה לאמנות וכן את רצונה להפוך את רוסיה למדינה חשובה באירופה גם מבחינה תרבותית. האוסף הוצג בחדרים שונים בארמון במשך שנים ארוכות והוא התרחב בהדרגה. לציבור הרחב המוזיאון נפתח רק החל משנת 1852. מבנהו הראשי של הארמיטאז' ממוקם כאמור בארמון החורף, שהיה מקום מושבו של הצאר, עד לפרוץ מהפכת אוקטובר.
באוסף היצירות של הארמיטאז' נמצאות יצירותיהם של אמנים דוגמת מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י, פטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק, רמברנדט, קלוד לורן, קלוד מונה, וינסנט ואן גוך, פבלו פיקאסו ואחרים. אוסף המוזיאון, שרק חלק קטן ממנו מוצג, מורכב מלמעלה משלושה מיליון פריטים וכולל את אוסף הציורים הגדול ביותר בעולם. בנפרד מהם מתקיימות תערוכות נפרדות של הארמיטאז' בארמון מנשיקוב, מוזיאון הפורצלן ובאגף המזרחי של בניין המטה הכללי. המוזיאון על כל תכולתו מהווה רכוש פדרלי ממשלתי ואוצר המוזיאון מאז שנת 1990 הוא מיכאיל פיוטרובסקי.
מתוך ששת הבניינים, חמישה מהם פתוחים לציבור והם: ארמון החורף, הארמיטאז' הקטן, הארמיטאז' הישן, הארמיטאז' החדש ותיאטרון הארמיטאז'. עם שיא של כ-3 מיליון מבקרים בשנת 2013, המוזיאון מוביל כמוזיאון האמנות בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בפדרציה הרוסית וזהו גם המונומנט בעל מספר המבקרים הגדול ביותר בסנקט פטרבורג ואחד הפופולריים בעולם.
בנייני הארמיטאז'

חמישה מבנים המחוברים זה לזה על גדת הארמון מרכיבים את מתחם המוזיאונים העיקרי של הארמיטאז':
בנוסף, המתחם כולל מבני שירות שנוספו למוזיאון כמו:
בית האחסון של ארמון החורף (1726–1742, 1830, 1878)
מוסך הארמיטאז' (1911, אדריכל: ניקואלי קראמסקוי)
מראה מנהר נייבה על קומפלקס מבני המוזיאון משמאל לימין: תיאטרון ארמיטאז' – ארמיטאז' הגדול – ארמיטאז' הקטן – ארמון החורף (ארמיטאז' החדש הממוקם על ארמיטאז' הגדול)
נוסף למבנים שעל גדת הארמון, את המוזיאון משרתים מבנים כמו:
ארמון מנשיקוב (1710–1720, אדריכלים: ג׳ובאני מריה פונטנה, גוטפריד יוהאן שדל)
האגף המזרחי של בניין המטה הכללי (1819–1829, אדריכל: קארלו רוסי). באגף פועלות התערוכות: "אמנות צרפתית של המאה העשרים", "בסימן הנשר. אמנות האימפריה", "ארט נובו" ומוזיאון המשמר. ב-17 בדצמבר 2011 נפתח בבניין תערוכת "עתיקות הרקולנאום", התערוכה הגדולה הראשונה במתחם המשוחזר של בניין המטה הכללי.
מוזיאון בית החרושת הקיסרי לחרסינה
"הכפר הישן" – מתחם שיקום יצירות אמנות ואחסון
בניין הבורסה על האי וסילי – מוזיאון להרלדיקה והגווארדיה הרוסית; בשיפוצים. פתיחתו תוכננה לשנת 2021.
אוספי המוזיאון

אוסף האמנות המערב אירופית כולל יצירות אירופיות, פסלים ואמנות אירופית מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20. האוסף מוצג ב-120 חדרים בקומה הראשונה והשנייה של ארבעת הבניינים העיקריים. הציורים מוצגים בתערוכות מתחלפות ואלה כוללים עתיקות מצריות, עתיקות קלאסיות מתקופת יוון העתיקה, אמנות פרהיסטורית, אמנות דקורטיבית, מתקופת הרנסאנס האיטלקי, אמנות ספרדית ואיטלקית, מתקופת הבארוק הפלמי, תקופת הזהב ההולנדית, ואוספי אמנות בריטיים, שווייצרים, גרמנים וצרפתיים ואוסף ענק של אמנות רוסית שרובה מוצג בהיכל ניקולאי שבאגף שלצד הנבה שבארמון החורף, ואמנות נאו-קלאקסית ואימפרסיוניסטית.
רובר קמפן
המדונה עם ישו התינוק ליד הקמין
לאונרדו דה וינצ'י
 מדונה בנואה
ג'ורג'ונה
 יהודית עם ראש הולופרנס
אנטוניו דה קורג'ו
 דיוקן הגבירה
רמברנדט
 שובו של הבן האובד
מנהלי ארמיטאז'

עד 1863 – תחת ניהול הקיסר, באמצעות מחלקה שבראשה היו: פלוריאן ז'יל ופיודורו ברוני
1863–1878 – סטפן גדאונוב
1879–1888 – אלכסנדר ואסילצ'יקוב
1888–1899 – סרגיי טרובצקוי
1899–1909 – איוואן וסבולוז'סקי
1909–1918 – דמיטרי טולסטוי
1918–1927 – סרגיי טרויניצקי
1927 – פברואר 1928 – אוסקר ולדהאואר (ממלא מקום)
פברואר 1928 – נובמבר 1928 – גרמן לזאריס (ממלא מקום)
דצמבר 1928 – אוגוסט 1929 – פאבל קלארק
מרץ 1929 – מרץ 1930 – ולדימיר זברז'נייב (ממלא מקום)
מרץ 1930–1931 – לאוניד אובולנסקי
1931–1934 – בוריס לגראן
1934–1951 – יוסיף אורבלי
1951–1964 – מיכאיל ארטאמונוב
1964–1990 – בוריס פיואוטרובסקי
1990–1992 – ויטאלי סוסלוב
מאז 1992 – מיכאיל פיואוטרובסקי
במרץ 2020 בהנחיית ממשלת רוסיה אושרו תקנות חדשות במסגרתם הוכנס תפקיד נשיא המוזיאון, שלא היה קיים קודם לכן.
ראו גם

ארמיטאז' אמסטרדם
חתולי מוזיאון ארמיטאז'
אלברט קיוסו

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1898 סופיה, נסיכות בולגריה נסיכות בולגריה 
 פטירה:  8 באפריל 1963 (בגיל 65) תל אביב ישראל ישראל 
 מדינה:  ממלכת בולגריה, ישראל
 מקום קבורה:  בית-חנן ישראל
 תאריך עלייה:  28 במרץ 1943
 ידוע בשל:  נשיא נשיא מכבי בולגריה   מייסד מכבי יפו
 השכלה:  כלכלה באוניברסיטת סופיה
 תקופת הפעילות:  1913–1963 (כ־50 שנה) 
 מקצוע:  רואה חשבון
 
אלברט קיוסו (בבולגרית: Алберт Кьосо; ‏6 באפריל 1898, סופיה, נסיכות בולגריה – 8 באפריל 1963, תל אביב, ישראל) היה כלכלן, מראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה, נשיא מכבי בולגריה, נמנה עם ארבעת מייסדי אגודת הספורט מכבי יפו ועמד בראשה עד למותו.
קורות חיים

אלברט קיוסו נולד בשכונת יוצ'בונאר בסופיה ליוסף קיוסו ולסולטנה לבית יונתן. מקור משפחתו של אביו מאיטליה. הוא רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה במערכת החינוך הקהילתית. בגיל שבע הצטרף לתנועת מכבי בעירו, ובגיל 15 הפך למדריך באגודה. לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה השלים השכלה תיכונית ובהמשך הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה. כמו כן הוסמך קיוסו בראיית חשבון.
קורות חיים > פעילותו הציבורית > בבולגריה

קיוסו ניהל את סניף "הבנק האיטלקי" בסופיה במקביל לפעילותו הציבורית. ב-1928, במהלך הוועידה התשיעית של "מכבי בולגריה" נבחר קיוסו ליו"ר הוועד המרכזי של "מכבי בולגריה". קיוסו כיהן כציר מטעם יהדות בולגריה לכינוס מכבי העולמי וכן עמד בראש משלחת יהודי בולגריה למכביה הראשונה ולמכביה השנייה. במהלך המשחקים שכנע קיוסו רבים מהמשתתפים להישאר בארץ ישראל. בתקופת כהונתו הפכה "מכבי" לתנועת הנוער המובילה בבולגריה. פעלו 21 סניפים בערים שונות בבולגריה ובהם נמנו 2,500 חברים שהיו כ-5.5 אחוזים מכלל יהודי בולגריה. ביוזמת הפוליטיקאי הבולגרי גריגור ואסילב, אשר כיהן כשר החקלאות, חתמה "מכבי" על הסכם שיתוף פעולה עם ארגון הספורט הבולגרי "יונאק" אשר מדריכיו הדריכו את חניכי "מכבי" והכשירו מדריכים בארגון. לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 גברה השפעתה של גרמניה הנאצית בבולגריה, והממשלה אימצה מדיניות אנטישמית. ב-1939 הוציא משרד הפנים הבולגרי צו פירוק לאגודת "מכבי בולגריה". קיוסו הוביל את המאבק המשפטי נגד ההחלטה, נעזר בידידו גריגור ואסילב ולבסוף בוטל הצו בהנחיית בית המשפט המחוזי בסופיה. בהמשך, דחה בית המשפט העליון הבולגרי את ערעורו של משרד הפנים והתיר את המשך פעילות האגודה. בראשית 1941, לאחר החלת החוק להגנת האומה נאסרה פעילות האגודה, וקיוסו המשיך להפעיל את הארגון במחתרת תוך שהכין את בני הנוער לעלייה לישראל. מקצת מחברי מכבי הצטרפו לתאי המחתרת של המפלגה הקומוניסטית ולחמו כפרטיזנים. מהם ניתן לציין את אנני ונטורה שנפלה בקרב.
קורות חיים > פעילותו הציבורית > בישראל

פעילותו המחתרתית של קיוסו ורעייתו עוררו את חשדה של משטרת בולגריה. בחג המולד 1942 הוזהר קיוסו על ידי ידידים בולגרים שהוא עתיד להיעצר ולהישלח לאחד ממחנות המעצר בבולגריה. בזכות קשריו, עלה בידי קיוסו להימלט עם משפחתו ברכבת לקושטא. מקושטא הגיע לנמל חיפה ב-28 במרץ 1943, תוך שהוא מסתיר מתחת לבגדיו את דגל "מכבי בולגריה". בהמשך, כיהן כחבר מועצת קופת עליה. ב-1949 נפגש קיוסו עם משה אלמוזלינו, משה מירנדה, ופרסיאדו אביגדור. לאחר הפגישה הקימה החבורה את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו". אביגדור, אלמוזלינו ומירנדה הצטרפו למרכז מכבי ישראל וקיבלו במתנה שני שקים של נעלי כדורגל שהשאירו אחריהם חיילי הצבא הבריטי עם סיום המנדט. בשנותיה הראשונות הייתה מכבי יפו קבוצה בת של מכבי תל אביב. וכך, בסיוע שחקני מכבי תל אביב, שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. תחת הנהגתו של קיוסו, עסקה אגודת הספורט מכבי יפו בפעילות ספורטיבית נרחבת בתחום האתלטיקה קלה, אופניים, שחיה, כדורסל, טניס שולחן, אגרוף, שחמט והייתה מאגודות הספורט הראשונות בישראל שהנהיגה פעילויות ספורט ייעודיות לבעלי צרכים מיוחדים. קיוסו כיהן כנשיא האגודה עד יום מותו. היה חבר מרכז מכבי העולמי ומכבי בישראל. כן היה חבר הציונים הכלליים ונכלל בין מועמדי התנועה לכנסת הרביעית. במקביל לפעילותו הציבורית היה קיוסו מנהל החשבונות של בית החרושת "דלפינר" בשכונת מחלול בתל אביב.
חיים אישיים

ב-1929 נשא לאישה את מלכה (מילקה) לבית קונפינו (1906–1983) ולזוג נולדו שני ילדים רות גלקין (1931–1993), ויוסי קיוסו (1937–2018) אשר לימים כיהן כיו"ר איחוד עולי בולגריה בישראל, יו"ר מכבי יפו, וכמנהל אגף התרבות בעיריית תל אביב יפו. אלברט קיוסו הלך לעולמו בתל אביב ב-1963 והוא בן 65 שנים, ונקבר בבית העלמין בבית-חנן.
חיים אישיים > הנצחה

לאחר מותו, קם "החוג ע"ש אלברט קיוסו", אשר עמו נמנו חברי הוועד המרכזי של מכבי בולגריה אשר פעלו להנצחת פעילותו של "מכבי בולגריה" ופעילותו של קיוסו. ב-1976 הוציא החוג את הספר "מכבי בולגריה" אשר סקר את פעילות הארגון וראשיו בבולגריה ובישראל. בעיר יפו נקרא רחוב על שמו של אלברט קיוסו.
הערות שוליים

1 2  אלברט קיוסו, באתר ארכיון המדינה.
1 2  אלברט ורסנו (עורך), מכבי בולגריה, הוצאת החוג ע"ש אלברט קיוסו, תל אביב, עמודים 104–105.
1 2  דוד תדהר (עורך), "אלברט קיוסו", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4237
↑  אלברט רומנו, תנועות נוער, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות, כרך עשירי, יהדות בולגריה, הוצאת חברת אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים, 1967, עמודים 392–410.
↑  מכבי יפו בהתפתחותו, הַבֹּקֶר, 8 בינואר 1950.
↑  מרוץ אופנים של מכבי יפו, הַבֹּקֶר, 12 ביולי 1950.
↑  קבוצת כדורגל וא.ק לאלמים וחרשים במכבי יפו, הארץ, 29 ביולי 1951.
↑  ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020, עמודים 48–49.
↑  אלה 25 המועמדים הראשונים של הציונים הכלליים לכנסת הרביעית, מעריב, 20 באוקטובר 1959.
↑  רחוב אלברט קיוסו, באתר tlv-streets
אולנה זלנסקה

אולנה וולודימיריבנה זלנסקה (באוקראינית: Олена Володимирівна Зеленська; נולדה בשם אולנה קיאשקו ב-6 בפברואר 1978) היא הגברת הראשונה של אוקראינה, אשתו של הנשיא וולודימיר זלנסקי. אדריכלית ותסריטאית קולנוע בהכשרתה.
ביוגרפיה

אולנה קיאשקו נולדה בקריבי ריה, מחוז דניפרופטרובסק, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, בפברואר 1978. היא ובעלה לעתיד היו תלמידי אותו בית ספר, אך הם לא הכירו. זלנסקי אמר פעם שהוא הכיר רבים מבני כיתתה, אך לא את אולנה.
הם התוודעו זה לזה כאשר אולנה למדה בפקולטה להנדסה אזרחית באוניברסיטה הלאומית קריבי ריה. הם יצאו שמונה שנים לפני שהתחתנו בשנת 2003. שנתיים לאחר מכן נולדה בתם אולכסנדרה. ב-21 בינואר 2013 נולד בנם קִירילו.
זלנסקה היא אדריכלית בהכשרתה, אך התמקדה בעיקר בכתיבת טקסטים עבור אולפני רובע 95, שייסד בעלה. בצעירותה ליוותה לעיתים קרובות את זלנסקי בהופעות ובחזרות. בהמשך הפכה לתסריטאית מן המניין.
במאי 2019 הפכה לגברת הראשונה של אוקראינה, עם בחירת בעלה לנשיאות. בדצמבר 2019 נכללה ברשימת מאה האוקראינים המשפיעים ביותר על ידי המגזין "פוקוס", כשהיא במקום ה-30.
ביוני 2020 נדבקה בקורונה, מה שגרם לנשיא להיכנס לבידוד ולבטל פגישות ממלכתיות. היא אושפזה במשך חודש בשל סיבוך של המחלה.
בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, דווח שהיא ובני ביתה התחבאו בבונקר בעוד בעלה מדרבן את הכוחות הצבאיים שנלחמים נגד הכוחות הרוסיים באזור קייב. הנשיא זלנסקי טען בפני מנהיגי המערב כי בכוונת הרוסים לחסל אותה ואת ילדיהם, וכי היא השנייה על הכוונת לאחר הנשיא עצמו, שנמצא בראש רשימת החיסול.
2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
הערות שוליים

↑  "UNIAN: Main facts about Ukraine's next first lady Olena Zelenska | KyivPost - Ukraine's Global Voice". KyivPost. 24 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Meet Ukraine's First Lady: who is Olena Zelenska and what does she do". 112.international.
↑  "Ukraine's next First Lady: Main facts about Olena Zelenska". www.unian.info.
↑  Prengel, Kate (22 באפריל 2019). "Olena Zelenska, Volodymyr Zelensky's Wife: 5 Fast Facts". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "100 самых влиятельных украинцев". Focus (כתב עת אוקראיני). 2019-12-23.
↑  חמושה ב-2.2 מיליון עוקבים: כך הפכה אולנה זלנסקה לאחד מסמלי המאבק במדינתה, באתר ynet, 13 במרץ 2022
↑  ג'יל ביידן, Olena Zelenska Is on the 2023 TIME 100 List, טיים, ‏13 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811302239305606  GND: 1253007128  VIAF: 1083158188229720260006   WorldCat (עם VIAF): 1083158188229720260006
ישראל זאב הלוי הורביץ

המצבה משמאל, בבית הקברות העתיק בטבריה, היא המצבה המקורית שהונחה על קברו של הרב ישראל זאב הלוי הורביץ, טרם חידושה לפני כ-20 שנים. במצבה נכתב: "פ"נ (=פה נקבר) הרב ר' ישראל זאב הלוי מאונגרן בן בלומא נבש"ט (=נפטר בשיבה טובה) ח"י סיון תרכ"א תנצב"ה". המצבה בצד ימין היא של בנו.
הרב ישראל זאב הלוי (איש) הורביץ (תקל"ח – י"ח בסיוון, תרכ"א; 1777 – 1861) היה אב בית דין וראש הישיבה בקהילת יהודי אוהעל שבעיירה שאטוראליאויהיי שבהונגריה. בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
תולדות חייו

נולד בקאלוב שבהונגריה, כבן שלישי (מתוך 5 בנים ובת) לבלומא ור' שמואל, והוא צאצא של השל"ה. נישא ללאה קריינדל, בתו של ר' מרדכי מאוהלי, ועבר להתגורר שם. צאצאיו הידועים לנו הם: בנו הרב מרדכי יצחק אייזיק, בנותיו: סימא, מרים, רבקה-דבורה, נכדו רבי בנימין זאב אדלער בן חתנו רבי צבי אריה מעיר בערגסאז. אשתו נפטרה בשנת תרט"ו (1855), ונקברה בבית הקברות הישן שבאוהלי.
למד אצל רבי יואב רוזנבוים רבה של סאנטוב (מחבר הספרים "חן טוב" ו"אמרי נועם") וכן למד אצל החתם סופר. כמו כן קיבל תורה מרבי יצחק אייזיק מקאליב, ובספרו מביא פסק הלכה ממנו.
עוד בצעירותו שימש כראש הישיבה בעיר אוהלי, ובשנת תקע"ו (1816) מונה לדיין בעיר אוהלי, ועל פי בקשת רב העיר, הרב משה טייטלבוים, התמנה להיות ראש בית דין. הוא שימש בתפקיד זה עד שנת ה'תרט"ז (1856), אז עזב את אוהלי על מנת לעלות לארץ ישראל ביחד עם בנו. טרם עלייתו הוא הוציא לאור את הספר "ארץ חמדה" על ארץ ישראל, והוא הספר היחידי מבין כתביו שיצא לאור בחייו. בכ"ט בתשרי ה'תרי"ז (אוקטובר 1856) הם הגיעו לנמל יפו, ומשם עברו לטבריה. הרב ישראל זאב הלוי נפטר ארבע שנים לאחר מכן ונקבר בבית הקברות העתיק בטבריה, בחלקת תלמידי הבעש"ט.
בתו מרים נפטרה בכ"ז אלול, תרל"ה (1875) ונקברה בבית הקברות העתיק בטבריה - חלקה ב שורה 20ג קבר 1665
בתו סימא נפטרה בד' תשרי תרל"ו (1875) ונקברה בקרבת אחותה - חלקה ב שורה 20ג קבר 1661
בתו רבקה-דבורה נפטרה בט' אדר תרל"ד (1874) ונקברה בבית הקברות בבערעגסאז
חתנו צבי-אריה אדלער נפטר בה' כסלו תרנ"ו (1895) ונקבר בבית העלמין העתיק בטבריה - חלקה ב', שורה 8, קבר 493
בנו רבי מרדכי יצחק אייזיק נפטר בכ"ב תמוז ה'תרס"ז (1907) ונקבר ליד אביו.
ניניו הם הרב ישראל זאב הלוי הורביץ שנקרא על שמו, חוקר ארץ ישראל ומחבר האנציקלופדיה הגאוגרפית-היסטורית "ארץ ישראל ושכנותיה" והרב אברהם הלוי הורביץ מחבר הספרים "נתיב ישר", ו"מאמר גלות וגאולה".
מצאצאיו הם הרב ישראל זאב לאבל דיין בעיר אוהלי שנספה בשואה. הרב מאיר סג"ל קליין הי"ד דיין בעיר אוהלי שנספה אף הוא בשואה, מחבר הספרים בירורי המידות והשיעורין ו"תולדות שמואל" ג' חלקים ,הרב המקובל רבי אהרן אברהם סלאטקי ראש ישיבה בישיבת המקובלים שער השמים והרב זלמן מנחם קורן מחבר ספרי "בחצרות בית ה'" ו"ועשו לי מקדש".
חיבוריו

הרב ישראל זאב הלוי הורביץ הניח אחריו חיבורים רבים על כל חלקי התורה. בספרו "ארץ חמדה" שיצא לאור בשנת ה'תרט"ז - הספר היחידי שיצא לאור בחייו - הוא כותב:
ובכן שאלתי ובקשתי שטוחה מהקורא החביב, אם אמצא חן בעיניו, וישתדל להעלות איזה חיבור על הדפוס, זכור אזכרנו לטוב לו כל הימים בעולם הזה ובעולם הבא, ושכרו הרבה מאוד...
ארץ חמדה - יצא לאור בחייו בשנת ה'תרט"ז (1856). מהדורה שנייה - ה'תשכ"ט (1969).
נחלה לישראל (חלק א'), דרושים על ארץ ישראל. יצא לאור: מהדורה ראשונה - ה'תרמ"ב (1882; יצא לאור על ידי נכדו, ר' פנחס הלוי הורביץ), מהדורה שנייה - ה'תשכ"ט (1969).
נחלה לישראל (חלק ב'). דרושים על מועדי השנה. יצא לאור: מהדורה ראשונה - ה'תרצ"ז (1937), מהדורה שנייה - ה'תשע"א (2011).
שו"ת בית ישראל, בהוצאת מכון ירושלים, ה'תשנ"ח (1998), מהד' שנייה תשע"ז (2017).
בית מנוחה על מסכת שבת, בהוצאת מכון ירושלים, ה'תשס"ג (2003).
קדושת יום טוב על מסכת ביצה, בהוצאת מכון בית אהרן וישראל ה'תשס"א (2001)
הגדה של פסח גאל ישראל, בהוצאת מכון ירושלים, ה'תשס"ד (2004).
מאמר אסתר (מ.אסתר) + לקחת מוסר (רות +איכה), בהוצאת זיכרון אהרן
לקחת מוסר על התורה, בהוצאת זיכרון אהרן.
לקריאה נוספת

פרקי חיים - תולדות חיי הרב ישראל זאב הלוי הורביץ, בסוף הספר נחלה לישראל חלק ב', מהדורה שנייה, ה'תשע"א (2011).
תולדות המחבר, בראש הספר הגדה של פסח גאל ישראל, ה'תשס"ד (2004).
הערות שוליים

↑  ראו - הקדמת נכדי המחבר לספר נחלה לישראל (קליינורדיין תרצ"ז)
↑  בספרו שו"ת בית ישראל קורא לחתם סופר מספר פעמים בשם "מורי ורבי".
↑  שו"ת בית ישראל, יורה דעה סימן ס"ח.
↑  ראו בספרו שו"ת בית ישראל, חלק אבן העזר, סימן ס"א.
↑  ראו - הקדמת נכדי המחבר לספר נחלה לישראל (קליינורדיין תרצ"ז)
↑  http://www.hebrewbooks.org/51370
↑  http://www.hebrewbooks.org/34141
↑  http://www.hebrewbooks.org/6190
↑  http://www.hebrewbooks.org/50773
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312761005171  ISNI: 0000 0000 5292 2163  LCCN: nr99023224  VIAF: 31917747   WorldCat (עם VIAF): 31917747