stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס למברט
הערות שוליים

↑  Obituary, Mr. Charles Lambert, פלסטיין פוסט, 21 ביולי 1935
↑  Breaking Ground: Pioneering Women Archaeologists, page 395
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קבוצת אופניים

קבוצת אופניים היא מסגרת שתפקידה לתמוך ברוכבים הנמנים עליה, על מנת שיוכלו להתאמן ולהתחרות כראוי. קבוצת אופניים חשובה במיוחד במרוץ אופני כביש שכן זהו ספורט קבוצתי. ענף אופני ההרים הוא ספורט אישי יותר, אך גם בו חשובה קבוצת הרכיבה.
מבנה

קבוצה חובבנית מוקמת בעיקר לשם ההנאה שברכיבה בקבוצה, שיפור הכושר האישי, קבלת חסות והנחות מחנויות בתחום והיא לרוב אוסף מזדמן של רוכבים שהתקבצו יחדיו.  
בעוד שקבוצת אופניים חובבנית תהייה מורכבת לרוב רק ממאמן שישמש גם כמנהל וגזבר, קבוצה מקצוענית היא גוף גדול מאוד ומספר המועסקים בה עשוי להגיע עד לכ-70 איש. התפקיד החשוב ביותר בקבוצה הוא המנהל הספורטיבי (directeur sportif ובראשי תיבות DS) שתפקידו הוא ניהול הקבוצה וקביעת הטקטיקה במרוץ. מלבדו יש צוות גדול הכולל:
רופא, שתפקידו מעקב אחר מצבם הרפואי של הרוכבים.
מעסים.
טבחים להכנת המזון. לקבוצת רכיבה יש לרוב גם יועץ תזונתי, הקובע מה יאכלו הרוכבים.
נהגים למכוניות ומשאיות.
מכונאים לאופניים ולכלי הרכב.
מנהל וגזבר.
מאמנים נוספים. מאמנים אלו משמשים לעיתים כמנהלים ספורטיביים בפועל בחלק מהמרוצים. בחלק מהקבוצות המקצועניות יש מנהל ספורטיבי המתמחה במרוצים חד יומיים והוא האחראי על בחירת סגל הרוכבים וניהול הטקטיקה למרוצים אלו.
אנשי אדמיניסטרציה (להזמנת מלונות, ציוד וחלקים וכו').
אנשי יחסי ציבור וקצין תקשורת.
סבלים.
לעיתים, נמצא עם הקבוצה גם נציג של נותן החסות.
לקבוצות מפורסמות, או כאלה בהם רוכבים מפורסמים מתלווה לעיתים רבות עיתונאי.
רוכבים

בקבוצה מקצוענית יהיו לרוב רשומים בין 20 ל-30 רוכבים, מהם, עבור כל מרוץ, יבחר המנהל הספורטיבי את התשעה המתאימים ביותר עבור המרוץ. לעיתים, עשוי להיווצר מצב כי קבוצה מסוימת משתתפת במספר מרוצים במקביל (מרוצים מרמות שונות).
בדומה לקבוצות ספורט אחרות, לרוכבים מסוימים ישנה התמחות מסוימת: ישנם ספרינטרים, ששומרים כוחות למאוצים קצרים, לניצחון במרוץ יומי או בקטע קצר; מטפסים, שהתמחותם היא בשמירה על קצב קבוע או הכתבת קצב גבוה בקטעים הררים; ישנם רוכבים המתמחים במרוצים נגד השעון.
לא כל הרוכבים שווים במעמדם: בכל קבוצה יש מספר רוכבים מובילים, כשבדרך כלל, במרוץ נתון, רק אחד מהם נמצא בסגל הקבוצה והוא נחשב לרוכב המרכזי בקבוצה ובעל הסיכויים הטובים ביותר לנצח. לרוב, כל מאמצי הקבוצה מושקעים בהבאת הרוכב המוביל לנקודה בה הוא יוכל לנצח. הרוכבים האחרים מקבוצתו הקרויים פועלים (domestiques), מטרתם לעזור למוביל במספר תחומים: הבאת מזון או מים מרכב הקבוצה, רכיבה לפני המוביל על מנת ליצור לו מחסה מפני הרוח ואף מתן גלגל או החלפת האופניים עמו במקרה של תקלה באופני הרוכב המוביל.
לעיתים, באישור המנהל הספורטיבי, יינתן אישור לפועל לנסות ולנצח במרוץ, אך המטרה המרכזית של הקבוצה היא לעזור לרוכב המוביל לנצח. לדוגמה, בטור דה פראנס של 2005, אישר יוהאן ברויינל לג'ורג' הינקאפי, פועל של לאנס ארמסטרונג, להצטרף לבריחה שהסתיימה בניצחונו של הינקאפי בקטע היומי.
בדרך כלל, לפני כל מרוץ, ממונה אחד מרוכבי הקבוצה ל"קפטן על הכביש". לרוב מדובר ברוכב הוותיק בקבוצה שתפקידו לדאוג לתיאום בין רוכבי הקבוצה ובין המנהל הספורטיבי ולחלוקת תפקידים בתוך הקבוצה בשעת המרוץ.
תפקוד הקבוצה תלוי בהחלטות המנהל הספורטיבי וצרכי הקבוצה. לדוגמה, בקבוצת רשות הדואר האמריקני, במהלך הטור דה פראנס, היו מרוכזים המאמצים אך ורק בניצחונו של לאנס ארמסטרונג בעוד שבאותו מרוץ, בקבוצת ראבובנק ההולנדית המטרה הייתה השגת ניצחונות בקטעים רבים ככל האפשר.
בטור דה פראנס של 2004 היו קבוצות רשות הדואר האמריקני וקבוצת טי מובייל מרוכזות בניצחון הכללי, בעוד שקבוצת קוויק סטפ התרכזה בהשגת החולצה המנוקדת עבור רישאר ויראנק וקבוצת דוויטאמון לוטו התרכזה בכך שרובי מק'יואן ילבש את החולצה הירוקה.
בקבוצות האופניים המקצועניות מקובל כי הפרסים הכספיים, בהם זוכים חלק מרוכבי הקבוצה עבור ניצחונותיהם, מתחלקים באופן שווה בין כל רוכבי הקבוצה שנטלו חלק באותו מרוץ.
סבבי הפרו טור והוורלד טור

סבב הפרו טור שהתקיים בשנים 2008-2005, וסבב הוורלד טור שהחליף אותו, הם אוסף מרוצים מפורסמים המתקיימים לאורך כל עונת המרוצים ומהווים את המרוצים החשובים ביותר בעולם אופני הכביש. בסבב משתתפות באופן קבוע 18 הקבוצות הבכירות בעולם. עבור המרוצים מהדרג הבכיר מקבלות הקבוצות הזמנה למרוץ. לדוגמה, לטור דה פראנס מוזמנות לרוב כל קבוצות הדרג הבכיר וארבע קבוצות מדרג זוטר יותר, על מנת ליצור כמות גבוהה של רוכבים מקצוענים, לתת במה לקבוצות נוספות, ומשיקולים כלכליים.
הערות שוליים

↑  אופיר גלאון, שיחה בגובה העיניים עם אנשי SAXO BANK, אתר BikePanel, ‏ 12 בדצמבר 2011
פועל במהלך מרוץ, שעזב את הדבוקה על מנת להביא מים לרוכבים אחרים מרכב הקבוצה ולקבל תידרוך מהמנהל הספורטיבי
פרשת ג'ייקוב בארנט

"איזק קאזובון", מאת אמן לא ידוע
פרשת ג'ייקוב בארנט התרחשה בשנת 1612 כאשר ג'ייקוב בארנט, מורה יהודי, נעצר ונכלא על ידי פקידי אוניברסיטת אוקספורד בגין שינוי דעתו לגבי הטבילה לנצרות.
רקע

במהלך ימי הביניים ועד לשנות ה-50 של המאה ה-20, דרשה אוניברסיטת אוקספורד מכל הסטודנטים וצוות הפקולטה להיות נוצרים. בעקבות הרפורמציה האנגלית, הם נדרשו להיות חברים בכנסייה האנגליקנית. בנוסף, האיסור של אדוארד הראשון על יהודים החיים באנגליה נותר בתוקף עד שקרומוול ביטל אותו. עם זאת, כמה מורים אורחים יהודים לעברית לימדו סטודנטים באוניברסיטה באופן פרטי, או עבדו בספריית בודליאן על כתבי יד עבריים.
בשנת 1609, המלומד ההוגנוטי הצרפתי איזק קזובון הזמין את יעקב ברנט, יהודי איטלקי, לביתו בדורי ליין, לונדון. במהלך שהותם יחד דנו בטקסטים יהודיים בנושאים שונים, וברנט הוכיח בפני קאזובון כי ישו נקבר בנוהג קבורה יהודי סטנדרטי ולא (כפי שטען הקרדינל ברוניו) בשיטה חדשה שהפכה לשיטת הקבורה הקתולית. לאחר מכן העסיק קאזובון את ברנט כמזכירו, ובשנת 1610 הגיעו שניהם לאוקספורד.
אוקספורד

התכונות האישיות של ברנט, כמו גם ההשכלה שלו, הביאו לכך שהיה אהוב ומכובד על ידי חוקרים באוניברסיטה. בהיותו באוקספורד, החליט להיטבל כנוצרי, וסיפר לקאזובון על החלטתו; קאסובון אמר לסגן הקנצלר, שבדומה לשאר חברי האוניברסיטה מרוצה מהחלטת ברנט. נערכו הכנות להטבלת ברנט בטקס דתי מפואר בכנסיית אוניברסיטת סנט מרי הבתולה.
ברנט, לא השתתף בטקס, לאחר שהחליט שלא להמיר את דתו. עזב את אוקספורד ברגל. על פי אנתוני ווד האנטיקוואר של אוקספורד במאה ה-17, ארתור לייק, סוהר ניו קולג' באוקספורד, שלח מרדף רגלי ורכוב אחרי בארנט; לייק היה אחד ה"רופאים המלומדים" של האוניברסיטה שלדבריו ווד הולך שולל בגלל ה"טריקים" של ברנט. בארנט נתפס והוחזר לאוקספורד, שם סירב להיטבל. לאחר מכן נעצר בתנאים לא נוחים של בכלא בוקארדו. בינתיים, ויליאם טוויס, שהיה אמור להטיף באותו יום, שינה את דרשתו כדי להתייחס לשינוי ליבו של ברנט, והדגים (על פי ווד) "שיפוטו הצדיק של אלוהים על אותו עם ועם סוטה, שיש לו חוש נחרץ. ניתן לחוש אפילו עד עצם היום הזה."
אחרית דבר

קאזובון נחרד מהטיפול בברנט ורואה בכך "הפרה של האתיקה הנוצרית". מאוחר יותר אמר כי הוא לא חושב ששינוי דעתו בנושא דת כזה הוא עניין פלילי. הוא פנה בשם ברנט למלך ג'יימס הראשון, שהוציא צו לשחרורו. כמה חודשים לאחר מעצרו הוא הועלה על ספינה לצרפת והוגלה. מאוחר יותר, בארנט היה יועץ בבית המשפט הצרפתי בענייני יהודים.
דלת תא בכלא בוקארדו
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס

הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של ברהמס, מס' 1 ברה מינור, אופוס 15, הוא יצירה לפסנתר ותזמורת, שברהמס חיבר בשנת 1858. ביצוע הבכורה הפומבי הראשון של הקונצ'רטו היה בהנובר שבגרמניה, כעבור שנה.
צורה

הקונצ'רטו כתוב במבנה המסורתי של שלושה פרקים ונמשך בין 40 ל-50 דקות.
1. מאסטוזו (Maestoso)  בחגיגיות   (רה מינור)
הפרק הראשון כתוב בצורת סונאטה ומחולק לחמישה קטעים: מבוא תזמורתי, תצוגה, פיתוח, עיבוד וקודה. זהו פרק גדול, הנמשך בין 20 ל-25 דקות. הדבקות המחמירה הזו בצורות שהיו בשימוש בתקופה הקלאסית הקנתה לברהמס שם של "שמרן" מוזיקלי. הנושא עושה שימוש רב באקורדים מפורקים לארפג'ים ובעיטורים. במסגרת המבוא התזמורתי מוצגים עוד נושאים והחומר התמאטי עובר פיתוחים נוספים, הן בתזמורת והן בנגינת הסולן. אחד המאפיינים הייחודיים של הפרק הוא העובדה שהוא לא נפתח, כמצופה, על אקורד הטוניקה (כלומר, רה מינור), כי אם באקורד סי-במול מז'ור סקסטקורד, הדרגה השישית של הסולם; פתיחה זאת מקנה לפתיחת הפרק תחושה חזקה של אי-יציבות ושל עמימות הרמונית - הטוניקה מופיעה לראשונה, בסופו של דבר, רק כעבור 25 תיבות. הפיתוח מסתיים בקדנצה חזקה והחלטית ברה מינור, אבל הסולן שב ונכנס מיד אחריה באקורד מי מז'ור המרוחק יחסית, מתרחק מיד מסולם רה מינור, ובכך שוב מערער את היציבות של הרפריזה כולה וטוען אותה באי-ודאות ובמתח הרמוני רב.
2. אדג'ו (Adagio)) איטי מאוד (רה מז'ור)
הפרק הזה כתוב בצורה שלשונית, ואת הנושא מציג הבסון.
3. רונדו: אלגרו נון טרופו (Allegro non troppo)  מהיר למדי (רה מינור - רה מז'ור)
מבנה הרונדו פינאלה דומה לזה של הרונדו בקונצ'רטו מס' 3 של בטהובן. ברונדו הזה שלושה נושאים; הנושא השני עשוי להיחשב לווריאציה חזקה על הראשון. הנושא השלישי מוצג כאפיזודה אבל איננו מגיע לידי פיתוח מפורש של הסולן, ה"מתמזג ברושם התזמורתי". קדנצה באה לאחר גוף הרונדו העיקרי, ואחריה קודה ממושכת, המפתחת את הנושאים הראשון והשני. הקודה כתובה בסולם המז'ורי המקביל, רה מז'ור.
בכל שלושת הפרקים בולטת חשיבותו של מרווח הקווארטה העולה. בפרק הראשון מבוססים עליו הנושא השני והשלישי, וכן כמה מעברים חשובים. גם בפרק האיטי הוא ממלא תפקיד חשוב, והפרק השלישי כולו מבוסס על המרווח הזה.
סקירה כללית > כתיבת היצירה

ברהמס עבד על היצירה במשך שנים אחדות, כפי שקרה ברבות מיצירותיו. לאחר תקופת הבשלה ממושכת, בוצע הקונצ'רטו לראשונה ב-22 בינואר 1859 בהנובר שבגרמניה. ברהמס היה אז בן 25 בסך הכל. כעבור חמישה ימים, בלייפציג, קיבל קהל משועמם את הקונצ'רטו בשריקות בוז והמבקרים תקפו אותו בחרי אף והגדירו אותו "בלתי שמרני, באנאלי ודוחה בתכלית". במכתב לידידו האישי הקרוב, הכנר המהולל יוזף יואכים, קבע ברהמס, "אני רק עורך ניסיונות ומגשש למצוא את דרכי" והוסיף בעצב, "אף על פי כן, השריקות היו קצת יותר מדי."
ב-1854 החל לעבוד על סימפוניה, אך המורא שהפילו עליו הסימפוניות של בטהובן מנע ממנו להשלים את חיבור  הסימפוניה, ואת רעיונותיו הגשים בקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, לאחר שהחליט שלא השתלט עדיין די הצורך על הכתיבה התזמורתית לגוניה הדקים לכתיבת סימפוניה ועדיף לו להסתמך על מיומנותו כפסנתרן וכמלחין לפסנתר. מן החומר שייעד לסימפוניה שימר רק את החלק הראשון והוסיף עוד שני חלקים חדשים, למבנה המקובל של קונצ'רטו בשלושה פרקים.
סקירה כללית > השלכות ביוגרפיות

רושמי קורותיו של ברהמס מציינים לעיתים קרובות, שהטיוטות הראשונות לפרק הפתיחה הדרמטי נכתבו זמן קצר אחרי ניסיון ההתאבדות של ידידו הקרוב ומורו הרוחני של המלחין, רוברט שומאן, בשנת 1854, אירוע שהיסב צער וכאב רב לברהמס. בסופו של דבר השלים את הקונצ'רטו שנתיים לאחר מות שומאן ב-1856, כאשר הקשר שלו עם אלמנת ידידו, קלרה שומאן (שהיה לפי כל הסימנים אפלטוני), התפתח לידידות אמיצה, שעמדה בעינה כל חייהם.
קשה לאמוד, איזה מקום תפסה החוויה האישית של ברהמס בקונצ'רטו, הואיל וכמה גורמים אחרים השפיעו גם הם על הביטוי הרגשי של היצירה. הלך הנפש האפי קושר את היצירה באופן ברור למסורת הכתיבה הסימפונית של בטהובן, שברהמס שאף לחקות. פרק הסיום של הקונצ'רטו, למשל, מעוצב בבירור על פי הפרק האחרון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של בטהובן, ואילו סולם הקונצ'רטו, רה מינור, הוא אותו סולם כזה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן והקונצ'רטו הדרמטי לפסנתר מס' 20 של מוצרט.
טכניקות סימפוניות וקאמריות

היצירה משקפת את מאמצי ברהמס להעמיד את הפסנתר והתזמורת כשותפים שווים, שלא כבקונצ'רטי קלאסיים קודמים, שבהם התזמורת מלווה את הפסנתרן. רעיון הקונצ'רטו כיצירת ראווה לא קסם לברהמס גם בצעירותו. הוא העדיף לגייס הן את הסולן והן את התזמורת לשירות הרעיונות המוזיקליים; קטעים בעלי קושי טכני מיוחד בקונצ'רטו לא נועדו לרושם בלבד, כהפגנת יכולת ביצוע ותו לא, אלא לשם הרחבה ופיתוח של החומר התמאטי. גישה זו עולה בקנה אחד עם מזגו האמנותי של ברהמס, אך היא משקפת גם את מקורותיו ושאיפותיו הסימפוניים של הקונצ'רטו. הוא הסתמך הן על טכניקות מוזיקה קאמרית והן על הקונצ'רטו גרוסו של תקופת הבארוק, גישה שבאה בהמשך לידי מימוש מלא בקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס. הקונצ'רטו הראשון גם מפגין את העניין המיוחד שהיה לברהמס בכתיבה לטימפני ולקרן, שתפקידיהם ביצירה זו ידועים בקושי שהם מציבים למנגנים; הטימפני משמיע צלילים חוזרים ונשנים לפרקי זמן ממושכים והקושי בתפקיד הקרן בא לביטוי במופעיו הרבים והמתבלטים, עם הפסנתר או בלעדיו.
הקונצ'רטו, אף כי חובר על ידי ברהמס הצעיר, הוא יצירה בשלה, המעידה על הקונצ'רטי הבאים ועל הסימפוניה הראשונה שלו. הוא ראוי בעיקר לציון בממדיו ובפאר שבו, כמו גם בקשיים הטכניים המרגשים שהוא מציג. עם חלוף הזמן, תפסה היצירה את מקומה הראוי ברפרטואר.
הקלטות חשובות

ולדימיר הורוביץ עם ארתורו טוסקניני והפילהרמונית של ניו יורק
ארטור שנאבל עם אדריאן בולט ותזמורת רשות השידור הבריטית
ארתור רובינשטיין עם פריץ ריינר והתזמורת הסימפונית של שיקגו
קלאודיו אראו עם ברנרד הייטינק ותזמורת הקונצרטחבאו. הייטינק ותזמורת הקונצרטחבאו הקליטו את התזמורת פעמיים נוספות, פעם עם ולדימיר אשכנזי ופעם עם ארתור רובינשטיין.
קליפורד קרזון עם גיאורג סל והתזמורת הסימפונית של לונדון
אמיל גיללס עם אויגן יוכום והתזמורת הפילהרמונית של ברלין
גלן גולד עם ליאונרד ברנשטיין והפילהרמונית של ניו יורק, מפורסמת בהערותיו של ברנשטיין על גולד ביחס ל"מקצביו הראויים לציון ברחבותם... וחריגותיו התכופות מציוני הדינמיקה של ברהמס."
ראדו לופו עם אדו דה וארט והתזמורת הסימפונית של לונדון
לאון פליישר עם גיאורג סל ותזמורת קליבלנד
כריסטיאן צימרמן עם סיימון ראטל והתזמורת הפילהרמונית של ברלין
סטיבן קובצביץ' עם סר קולין דייוויס והתזמורת הסימפונית של לונדון
שימוש בקולנוע

הקונצ'רטו שימש למוזיקת רקע בסרט "החדר דמוי L", בהקלטה של פיטר קאטין.
הערות שוליים

↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית" עמ' 154
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414669305171  BnF: cb13908900j (data)  LCCN: n81063022  MusicBrainz work: b078677e-f408-4c95-9d48-62cbb3f6f6e1  VIAF: 294539122   WorldCat (עם VIAF): 294539122
פרנסואה פירה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1927 הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  12 ביולי 1997 (בגיל 70) טולוז, צרפת 
 ענף מדעי:  המהפכה הצרפתית 
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 מוסדות:  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה  אוניברסיטת שיקגו 
 תלמידי דוקטורט:  Daniel Lindenberg, Frank Attar, Marina Valensise, Ladan Boroumand, Hamit Bozarslan, Perrine Simon-Nahum, Patrice Gueniffey, Rita Hermon-Belot 
 פרסים והוקרה:  Louis-Marin prize (1979)  פרס גובר (1995)  פרס גורדון ג. לאינג (2001)  פרס חנה ארדנט (1996)  פרס שאטובריאן (1995)  אביר בלגיון הכבוד 
 
פרנסואה פירה (בצרפתית: François Furet,‏ 27 במרץ 1927 - 12 ביולי 1997) היה היסטוריון צרפתי, מגדולי חוקרי המהפכה הצרפתית וממייסדי האסכולה הרוויזיוניסטית בפרשנותה. פירה היה מחלוצי הגישה שדחתה את ההסבר המרקסיסטי למהפכה כביטוי של מלחמת מעמדות.
בשנת 1997 הוא נבחר באקדמיה הצרפתית.
חייו

פרנסואה פירה נולד בפריז לאב בנקאי. התחנך בגימנסיה היוקרתית ז'אנסון דה סאיי. בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. בתום המלחמה הצטרף לשורותיה של המפלגה הקומוניסטית "מפלגת המוציאים להורג", ממנה פרש ב-1956 כשברית המועצות פלשה להונגריה.
החל ללמוד ספרות קלאסית ומשפטים בפריז. בשנת 1950 חלה בשחפת ונאלץ לזנוח את ספסל הלימודים. לאחר החלמתו, למד לבחינות ה-agrégation (שמאפשרות ללמד במוסד ציבורי להשכלה) והצליח במטלה הקשה, עם דגש על היסטוריה ב-1954. לאחר ששימש כמורה בבתי ספר תיכון, הוא החל את מחקרו על המהפכה הצרפתית במרכז הלאומי למחקר מדעי.
בשנת 1960 הצטרף פירה כחוקר אל בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (École des Hautes Études en Sciences Sociales; ‏ EHESS), מוסד הגג של המדע הצרפתי, שנשלט על ידי אסכולת האנאל והחל לחקור את ההיסטוריה האינטלקטואלית והפוליטית. ההיסטוריון פרנאן ברודל טיפח אותו כיורש והוא כיהן כנשיא המוסד בשנים 1977 עד 1985, זאת חרף העובדה שהגישה המחקרית שלו הייתה שונה מזו של אסכולת האנאל. לאחר שעזב את המפלגה הקומוניסטית יסד את השבועון France Observateur, שבועון שמאלני ואנטי קומוניסטי שנקרא לימים Le Nouvel Observateur. השבועון יצא חוצץ נגד המדיניות הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה ובהודו-סין. באותה תקופה פירה הסתבך עם המשטרה, לאחר שהעניק מקלט בביתו לפעיל וייטנאמי שהיה מבוקש על ידי שלטונות החוק.
ב-1960 היה פירה מעורב בהקמת המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של מישל רוקאר. בעקבות גל המהומות של מאי-יוני 1968, הצטרף ללשכתו של חברו אדגר פור והיה מהוגיה של הרפורמה באקדמיה הצרפתית.
פירה שימש כמנהל האקדמי של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז וכפרופסור בוועדה למחשבה חברתית באוניברסיטת שיקגו. ב-1967 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1997 נבחר לאקדמיה הצרפתית והתענג על הצלחת ספרו האחרון Le passe d'une illusion (עיון בעבודתו שלל פרויד על הדת).
ב-1996 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת הרווארד. הוא הלך לעולמו בשנת 1997 מהתקף לב במגרש הטניס בגיל שבעים, הותיר אחריו את אשתו דבורה, בתו שארלוט, ובנו מנישואיו הקודמים, אנטואן.
כיום, ישנו בית ספר על שם פרנסואה פירה בפרבריה של פריז, כמו גם פרס פרנסואה פירה שמוענק מדי שנה.
ספרים שכתב

Fascism and communism/ François Furet and Ernst Nolte; translated by Katherine Golsan, with a preface by Tzvetan Todorov. Lincoln: University of Nebraska Press, 2001
Un itinéraire intellectuel: l'historien journaliste, de France-Observateur au Nouvel Observateur (1958-1997)'/ François Furet, édition établie et prefacée par Mona Ozouf. Paris: Calmann-Levy, 1999
La Révolution française/ François Furet, Denis Richet. Paris: Hachette littératures, 1999, 1963
fascisme et communisme/ François Furet, Ernst Nolte; traduction des lettres de Nolte par Marc de Launay. Paris: Plon, 1998
La Monarchie républicaine: la Constittution de 1791/ François Furet & Ran Halevi. Paris: Fayard, 1996
The French Revolution, 1770-1814/ François Furet; translated by Antonia Nevill. Oxford: Blackwell, 1996
Le passé d'une illusion: essai sur l'idée communiste au XXe siècle/ François Furet. ouvrage édité sous la responsabilité de Charles Ronsac. Paris: F. Laffont/Calmann-Levy, 1995
The French Revolution and the creation of modern political culture/ François Furet. Oxford: Pergamon Press, 1987-1994
Revolutionary France, 1770-1880/ François Furet; translated by Antonia Nevill. Oxford: Blackwell, 1992
La gironde et les Girondins/ sous la direction de François Furet et Mona Ozouf; avec la collaboration fr Bronislaw Baczko. Paris: Payot, 1991
Zur Historiographie der Französischen Revolution heute/ François Furet. München: Carl Friedrich von Siemens Stiftung, 1989
Marx and the French Revolution/ François Furet; translated by Deborah kan Furet. with selections from Karl Marx/ edited and introduced by Lucien Calvie. Chicago: Chicago University Press, 1988
La république du centre: la fin de l'exception française/ François Furet, Jacques Julliard, Pierre Rosanvallon. Paris: Calmann-Levy, 1988
Le gauche et la Révolution française au milieu de XIXe siècle: Edgar Quinet et la question de Jacobinisime (1865-1870
François Furet; textes présentés par Marina Valensise. Paris: Hachette, 1986
L'atelier de l'histoire/ François Furet. Paris: Flammarion, 1982
Reading and writing: literacy in France from Calvin to Jules Ferry/ François Furet and Jacques Ozouf. Cambridge: Cambridge University Press, 1982
Interpreting the French Revolution/ François Furet; translated by Elborg Forster. Cambridge: Cambridge University Press, 1981
Penser la Révolution française/ François Furet. Paris Gallimard, 1978
* Lire et écrire: l'alphabétisation des Français de Calvin à Jules Ferry/ François Furet et Jacques Ozouf. Paris: Édition de Minuit, 1977
L'âge des révolutions européens (1780-1848)/ Louis Bergeron, François Furet, Reinhart Koselleck. Paris: Bordas, 1973
Le mouvement du profit en France au XIXe siècle: materiaux et études/ Jean Bouvier, François Furet, Marcel Gillet. Paris: Mouton, 1965
French Revolution/ by François Furet and Denis Richet. translated by Stephen Hardman. New York: Macmillan, 1970
Structures et relations sociales à Paris au milieu du XVIIe siècle/ Adeline Daumard et Francois Furet. Paris: A. Colin, 1961
ספרים שערך

The Old Regime and the Revolution/ edited with an introduction and critical apparatus by François Furet and Françoise Melonio; translated by Alan S. Kahan. Chicago, III: University of Chicago Press, 1998
Le siècle de l'avènement républicain/ sous la direction de François Furet et Mona Ozouf; contributions de Keith M. Baker. Paris: Gallimard, 1993
Unanswered questions: Nazi Germany and the genocide of the Jews/ edited by François Furet. New York: Shocken Books, 1989
A critical dictionary of the French Revolution/ edited by François Furet and Mona Ozouf; translated by Arthur Goldhammer. Cambridge, Mass.: Belknap Press of Harvard University Press, 1989
לקריאה נוספת

פרנסואה פירה, המהפכה הצרפתית הסתיימה בתוך: אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון, מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי תש"ן, עמ' 85–99
אלי בר-נביא, "פרנסואה פירה, שנה למותו", זמנים 64 (1998), 19-16.
קבוצת איי ז'ואנוויל

| --- | --- |

האי ז'ואנוויל
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  63°15′S 55°45′W﻿ / ﻿63.25°S 55.75°W﻿ / -63.25; -55.75
 שטח:  2,124.6 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקבוצת איי ז'ואנוויל(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקבוצת איי ז'ואנוויל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקבוצת איי ז'ואנוויל(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקבוצת איי ז'ואנוויל
 
תצלום לוויין של חצי האי האנטארקטי. איי ז'ואנוויל מצויים בקצה הימני העליון של התצלום
קבוצת איי ז'ואנוויל או קבוצת האיים ז'ואנוויל או ארכיפלג ז'ואנוויל (באנגלית: Joinville Island group) היא קבוצת איים, הנמצאת בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המצר האנטארקטי מפריד בין קבוצת האיים לקצה הצפון-מזרחי של חצי האי; מצפון לקבוצת האיים מצוי מצר ברנספילד.
בקבוצת האיים שלושה איים.
האי ז'ואנוויל, הוא הגדול באיי הקבוצה.
בסמוך מצפון לאי ז'ואנוויל מצוי האי ד'אורוויל, ובסמוך מדרום לאי ז'ואנוויל מצוי האי דנדי.
תעלת לארסן מפרידה בין האי ז'ואנוויל לאי ד'אורוויל.
היסטוריה > גילוי ומיפוי קבוצת האיים

קבוצת איי ז'ואנוויל התגלתה ומופתה לראשונה באופן גס, בשנת 1838 על ידי משלחת צרפתית בהנהגת קפטן ז'ול דומון ד'אורוויל.
האי השני בגודלו בקבוצת האיים (האי ד'אורוויל) נקרא על שמו.
היסטוריה > מקור השם

ד'אורוויל נתן לקבוצת האיים את שמה.
ד'אורוויל קרא לאי הגדול בקבוצה, ולקבוצה כולה על שם הנסיך פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, בנו השלישי של לואי-פיליפ, דוכס אורליאנס (מלך צרפת באותה עת).
לקריאה נוספת

• C. Lavoie, E. W. Domack, K. Heirman, L. Naudts and S. Brachfeld, , Geological Society, London, Memoirs, 46, 125-126, 30 November 2016, https://doi.org/10.1144/M46.130
• Vega, G.C., Convey, P., Hughes, K.A. and Olalla‐Tárraga, M.Á. (2020), , Insect Conserv Divers, 13: 63-76. https://doi.org/10.1111/icad.12375
• Crame, J.A. 1980, , British Antarctic Survey Bulletin, 49. 283-286.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי (בספרדית)
1 2 3  מידע גאוגרפי
פרשת בני גד ובני ראובן

נחלות שבטי ישראל. נחלותיהם של חצי שבט המנשה, שבט גד ושבט ראובן נטועות בעבר הירדן המזרחי
פרשת בני גד ובני ראובן היא כינוי לסיפור מקראי מחומש במדבר בסוף פרשת מטות, בה מתוארת בקשתם של שבט גד ושבט ראובן לקבל נחלה בעבר הירדן בערי סיחון ועוג מלך הבשן, שכבר הורישו בני ישראל, במקום להמתין לשלב חלוקת הארץ לכל השבטים יחד.