stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים חד גדיא
ביוגרפיה

ניסנהולץ נולדה ברוסיה וגדלה בכפר קודמה שבקרבת אודסה. למשפחת רוקחים ציונית. האם למדה רוקחות, לאחר שקיבלה מהוריה כספי נדוניה לאחר נישואים קצרים. בעקבות תערוכת "בצלאל" שנערכה ב-1911 באודסה, נסעה לארץ ישראל, ונרשמה ללימודים במחזור השלישי של "בצלאל".
קבלתה של אישה למוסד, שבו למדו עד אז גברים בלבד, עוררה תרעומת בקרב תלמידי המוסד, והתלמידים ארגנו חרם כנגד קבלתה. בנוסף לכך, הופעתה של ניסנהולץ הייתה פרובוקטיבית והיא, כפי שהעיד נחום גוטמן, "הלכה בשערות מסופרות כבחור – והייתה ראשונה לאופנה זו בכל המזרח התיכון".[דרוש מקור]
על פי עדותה של ניסנהולץ, הייתה זו היא אשר המציאה את הכינוי שדבק בה – "חד גדיא", בשל זריזותה בטיפוס על הרי ירושלים.
ב-1917, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, נמלטה לאלכסנדריה, כיוון שלא הייתה לה אזרחות עות'מאנית. במצרים הכירה את רפאל חיים אבולעפיה, בן למשפחת אבולעפיה מראשון לציון. לזוג נולדו שתי בנות: שלומית ואורה, והם גרו בתל אביב. לאחר כ-14 שנות נישואין נפרדו בני הזוג.
ב-1921 נסעה חד גדיא לווינה, שם למדה את אמנות הבטיק. במהלך שנות ה-20 הייתה מעורבת בשורה של פרויקטים אמנותיים, כגון פתיחת בית ספר לאמנות ביפו יחד עם הפסל יוסף קונסטנט (קוסטנטינובסקי) וליב הלפרין. בין היתר הציגה אצל יעקב פרמן, ואף הייתה שותפה לקבוצת האמנים "התומר" שארגן פרמן.
בין השנים 1929–1932 חייתה בגפה בניו יורק, שם התפרנסה מציור דיוקנאות. עם שובה לארץ ישראל השתקעה בירושלים והייתה בקשרים רומנטיים עם המשורר אלכסנדר פן. מאוחר יותר נישאה לסוחר אמריקאי בשם ריצ'רד האריס, והיגרה עמו לקהיר. עם התקדמות צבאות גרמניה הנאצית אל עבר מצרים במהלך מלחמת העולם השנייה, ברחה לניו יורק.
במהלך שנות ה-50 נישאה בשלישית למאייר אמריקאי. כעבור כמה שנים נפרדה ממנו וחזרה לישראל. היא התיישבה בעין כרם, ואחר כך במושבת האמנים בצפת. עבודותיה משנות ה-70 כללו דימויים מופשטים, העשויים מריבועים גאומטריים צבעוניים.
נקברה בבית העלמין של קיבוץ מחניים.
בשנת 2014 שונה שם הגלריה של שלוחת בצלאל, שפעלה בתל אביב-יפו, על שמה של חד גדיא ונקראה "גלריה מרים ניסנהולץ"
לקריאה נוספת

הערך "חד-גדיא", בתוך 'נשים בישראל: לקסיקון', עמ' 67, עם עובד בשיתוף ירחון נעמת, 1991.
נעמה צפרוני, "קודם תסתרקי", קו אדום הקיבוץ המאוחד (2024)
הערות שוליים

↑  ראו: חגית פלג רותם, ‏אקדמיה בתמונות: שתי תערוכות פותחות את שנת הלימודים בבצלאל, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279112  NLI: 987007499289805171  ULAN: 500484787  VIAF: 310736540   WorldCat (עם VIAF): 310736540
שלמה זלמן מוולוז'ין

| --- | --- |

 לידה:  יוני 1756 
 פטירה:  1788 (בגיל 31 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1788 
 רבותיו:  הגאון מווילנה 
 
הרב שלמה זלמן מוולוז'ין (נקרא בפי כל בשם "רבי זעלמעלע") (כ"ו בסיוון ה'תקט"ז - י"ג באדר ה'תקמ"ח), תלמיד הגר"א, אחיו של רבי חיים מוולוז'ין, נודע כבקי בכל התורה ובעל הנהגות ייחודיות, נפטר בצעירותו בחיי הגר"א.
תולדותיו

נולד לרבי יצחק מוולוז'ין. האגדה כורכת את לידתו בברכה מבעל "שאגת אריה". כבר בגיל שנתיים וחצי הלך ללמוד בתלמוד תורה. היה תלמיד אהוב על רבו, הגר"א. נישא לגיטא בתו של רבי יחיאל מיכל פעסלעס מנכבדי וילנה, נפטר בגיל 31 בלבד.
בקיאותו

עוד בהיותו ילד כתב ספר בשם לבנת הספיר.
בגיל 21 השתתף בעריכת הספר שביל הישר של רבי שאול שישקס מווילנה.
רבי זלמן חתם על החרם נגד תנועת החסידות, יחד עם כל גדולי ורבני וילנה למרות גילו הצעיר.
בגיל 24 ידע ר' זלמן בעל פה את כל התנ"ך, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, ספרא, ספרי, תוספתא, מכילתא דרבי ישמעאל, מדרשים, רמב"ם, טור, זוהר ותיקונים, אחיו רבי חיים מוולוז'ין אמר עליו שהוא בקי בכל התורה כולה בעל פה, כמו שיהודי יודע בעל פה את המזמור אשרי יושבי ביתך הנאמר שלוש פעמים כל יום, וזאת אודות שהיה משנן כל פסוק או סוגייא מעל 100 פעם. עם זאת אמר רבי חיים, כי גם אם היה חי רבי זלמן אלפיים שנה לא היה מגיע לגדלותו בתורה של הגאון מווילנה.
ר' זלמן היה בקיא בתורה הנגלה ובתורת הנסתר, שיטתו הייתה שאסור לאדם ללמוד את תורת הקבלה לפני שהוא בקיא בתנ"ך ש"ס שולחן ערוך ופוסקים.
הנהגותיו

ר' זלמן מעולם לא היה מבקש צורכי הגוף במפורש, כשהיה רעב היה רומז לבני ביתו על ידי מאמר בתלמוד "ויהי האדם לנפש חיה נשמה שנתתי בך החייה".
לפני כל סעודה היה לומד הלכות נטילת ידיים בציעת הפת והלכות סעודה שנאמר דבר בעתו מה טוב, סוגיא מהתלמוד, ואגדות חז"ל. מנהג זה הופסק באחת מסעודות ליל שבת שאחיו ר' חיים מוואלוז'ין ראה שקשה עליו הדבר ר' זלמן ענה לו שזה נדר, ר' חיים לקח איתו עוד שני אנשים ובטל לו את נדרו.
שעתיים לפני ארוחת צהריים היה אוכל עוגת דבש, כי כך אמו צוותה עליו כדי לחזק את לבו.
היה ישן עם כפפות כדי שלא יצטרך ליטול ידיו כשיקום, אלא מיד יוכל ללמוד תורה - חשיבות הזמן.
היה מהלך בצידי הדרכים כדי לא להתקל באשה.
ר' זלמן השתדל מאוד לא לפגוע באף אדם. היה מקרה שפגע באדם, חיפשו ולא מצאו כמה שנים, היה בוכה עד שהגאון מווילנא הרגיעו.
מיתתו

בגיל 31 חלה רבי זלמן, ביומו האחרון באו חבריו לבקרו וראוהו קורא בספר תהילים. לאחר מכן ביקש לעמוד וללכת ד' אמות כמאמר חז"ל שליש בישיבה שליש בעמידה ושליש בהליכה, שב למיטתו ונפטר.
הערות שוליים

1 2  הרב יחזקאל פייוויל, א'., תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א'
1 2 3 4  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א', פרק ט"ו.
1 2  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א', פרק י"א.
1 2  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק ב', פרק ח'.
↑  שישקס, שאול, שביל הישר, ‏ווילנא תקצט, באתר היברובוקס
↑  ראה בהקדמת המחבר ובהסכמות הספר
↑  תולדת אדם עמ' י"ד, רבי יהודה לייב בעל שו"ת פרי תבואה בספרו עצי עדן.
↑  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א', פרק ט'.
↑  רבי יהודה יודיל הלוי עפשטיין, מלואים לספר סערת אליהו
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ב, עמוד ב'
↑  ספר משלי, פרק ט"ו, פסוק כ"ג
↑  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א', פרק ו'.
↑  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק ב', פרק ד'.
↑  הרב יחזקאל פייוויל, תולדות אדם, הרב מאיר קליימן, 1984, חלק א', פרק ט"ז.
↑  15 עמודים ממהדורה חדשה של מהדורת סולובייצ'יק להורדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461190405171  GND: 1117092720  ISNI: 0000 0000 9821 4840  LCCN: n88246359  VIAF: 145530351   WorldCat (עם VIAF): 145530351
יצחק ורדימון

יצחק ורדימון (1912 – 25 בדצמבר 1982) כיהן כממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים בשנים 1953–1981 וכיו"ר הוועדה הקרואה באשקלון בשנים 1977–1978.
ביוגרפיה

נולד בשם יצחק וידרמן בעיירה קופיצ'ינצה שבגליציה המזרחית בבית ציוני מסורתי.
בשנים 1930–1934 למד משפטים באוניברסיטת לבוב, בתקופה שאופיינה באווירה אנטישמית קשה. בתום לימודיו ביקש לעלות לארץ ישראל בעקבות אחיו הבכור יוסף שעלה ארצה בתור חלוץ בתחילת שנות השלושים, אולם לא עלה בידו להשיג אשרה. בתקופה זו התמסר לפעילות ציונית ענפה בהסתדרות הציונית המקומית ובקרן קיימת לישראל. כמו כן עסק בהדרכה בתנועת "הנוער הציוני" בה הכיר את בת זוגו לימים, הניה גרוס. בשנת 1937 הצליח לקבל אשרת כניסה לארץ ישראל ובערב ראש השנה תרצ"ח הגיע לחופי ישראל.
כשנה לאחר עלייתו ארצה החל לעבוד בוועד הלאומי בירושלים. בשנת 1940 התגייס להגנה, עבר קורס מ"כים בג'וערה ובהמשך עבר קורס מפקדי מחלקות ברמת יוחנן. בשנת 1941 התגייס לבריגדה היהודית ושרת באיטליה. לאחר שנפצע באימונים הוחזר לארץ.
בשנת 1943 "הושאל" מטעם הבריגדה לצבא הבריטי כקצין קשר לקורפוס הפולני של הגנרל אנדרס וזאת הודות לשליטתו בשפה האנגלית. בתקופת שירותו בצבא הבריטי השתתף בקרבות "מונטה קאסינו" וליווה את שחרור איטליה מעול הנאצים. עם שחרורו מהצבא הבריטי, החל לעבוד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית. בשנת 1948 הוסמך כעורך דין ומיד התגייס לצה"ל, שירת כסגן בחטיבה 7 ונטל חלק בקרבות על לטרון, מבצע דקל, שחרור נצרת ומבצע חירם לשחרור הגליל העליון. עם תום המלחמה בשנת 1949 נשא לאישה את חברתו הניה.
ב-8 באוגוסט 1949 החל בעבודתו בשרות המדינה כקצין מחוז מטעם משרד הפנים בעמק יזרעאל והתיישב בעפולה. כעבור זמן מה התמנה לסגן הממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים. במהלך כהונתו עברת את שם משפחתו ל"ורדימון" בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה.
בשנת 1953 בוצעה חלוקה חדשה של המחוזות והנפות במדינת ישראל. בעקבות פניה מהנהלת משרד הפנים, קיבל עליו את תפקיד הממונה על מחוז הדרום המשתרע מאשדוד בצפון ועד אילת ומהווה שני שלישים משטחה של מדינת ישראל.
ב-1 בנובמבר 1953 הגיע לבאר שבע ושרת בתפקיד זה עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1981. עם כניסתו לתפקיד מנה הנגב 54,000 תושבים בלבד כאשר בבאר-שבע היו 18,000 תושבים בלבד.
יצחק ורדימון שרת כממונה על מחוז הדרום כשלושים שנה. במהלכה של תקופה זו תרם רבות לפיתוח הנגב. הוא האמין כי בחבל ארץ זה, הכולל את רוב עתודות הקרקע של מדינת ישראל, טמון עיקר הפוטנציאל לעתידה ולבניינה של מדינת ישראל וראה בפיתוחו אתגר אישי.
הוא הניח את היסודות לשלטון המקומי במחוז, ליווה את העיריות והרשויות המקומיות בכל שלבי התפתחותן והשפיע על עיצובן. בתקופת כהונתו נבנו עיירות חדשות, הורחבו יישובים קיימים, פותחו תשתיות וקודמו מפעלים חינוכיים ופרויקטים בנושאים שונים.
בשנות ה-60 פעל יחד עם דוד טוביהו, ראש-עיריית באר-שבע, להקמת "המכון להשכלה גבוהה בנגב" שהפך לימים לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף לתפקידו כממונה על מחוז הדרום, עסק יצחק ורדימון בתפקידים ציבוריים נוספים : יו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, מתאם בין משרדי הממשלה בנושאי ההערכות החדשה בנגב, אחראי מל"ח במחוז הדרום, חבר בוועדה העליונה לענייני בדואים, יו"ר הוועדה הקרואה באשקלון בשנים 1977–1978 ותפקידים נוספים. כמו כן שימש כמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בדיני השלטון המקומי והתכנון הפיסי בישראל, בהיבטים החוקיים של חוק התכנון והבנייה וכן בנושא פיתוח הנגב. לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1981 מונה ורדימון ליועץ שר הפנים לפיתוח הנגב. במסגרת תפקידו המשיך לטפל בנושאי ההערכות החדשה של צה"ל בנגב.
נפטר ב-25 בדצמבר 1982 בגיל 70, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
הנצחה והוקרה

לאחר פטירתו, אחדות מהרשויות המקומיות בדרום החליטו להנציח את זכרו והקדישו לו שורה של מקומות ציבוריים.
בין האתרים שהוקדשו לזכרו של ורדימון:
כיכר ורדימון בשכונה ה' בבאר שבע.
הסבת שמה של "דרך כביש הנפט" בירוחם ל"שדרות ורדימון".
בית הספר "נווה ציון" באשקלון.
ספריית מכללת ספיר במועצה אזורית שער הנגב.
מצפה להב במרכז ג'ו אלון
גן ציבורי ביישוב מיתר
גן ציבורי ביישוב מצפה רמון.
רחוב בקריית מלאכי.
רחוב בדימונה.
רחוב באשדוד.
רחוב בנתיבות.
הענקת מלגה לסטודנט במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לקריאה נוספת

חנינא פורת, יהודה גרוס, "הנגב יובל של עשייה, קובץ מאמרים לזכרו של יצחק ורדימון", ירושלים: אריאל, 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305525805171  ISNI: 0000 0000 5387 4626  LCCN: no2004040165  VIAF: 48937149   WorldCat (עם VIAF): 48937149
משפחת שקד

משפחת שקד היא משפחה שבנתה בישראל בהיקף נרחב לפני קום המדינה ולאחריה. הבן הבכור, משה שקד החל כקבלן בארות מפתח תקווה, שחפר את הבאר המים הראשונה בנתניה בשנת 1928. הוא הרחיב פעילותו והפך לקבלן בניין בנתניה ובמושבות ישראל, בשיתוף עם חברת ההובלות "הקו המקשר" שהקימו אחיו: יוסף, נתנאל ואריה שקד. שיתוף זה הביא לבניית יישובים רבים בכל ישראל בשנים 1950–1971 ביניהם, עיירות הפיתוח: שדרות, אופקים ונתיבות.
תולדות משפחת מנדל-שקד

משפחת מנדל עלתה ארצה לנתניה, מהכפר מולדקוב ובהמשך ביאלוזירקה (אז בקרבת הגבול בין הקיסרות האוסטרו-הונגרית לאימפריה הרוסית, כיום במערב אוקראינה).
אבי המשפחה, ר' הרשלה מנדל התפרנס מטחנת הקמח בכפר מולדקוב ובנו אברהם-ברוך מנדל ירש מאביו את הטחנה והמשיך להפעילה. בנוסף, התפרנס ממסחר תבואות, עסקי דיג וחכירת שדות לחקלאות שם העסיק עובדים מקומיים. אברהם-ברוך נישא לפייגה-ציפורה ויחד גדלו את תשעת ילדיהם: משה, מיכואל, חנה, בתיה, יוסף, שושנה, צבי, נתנאל ואריה. ילדי המשפחה התחנכו בעזרת מלמד שהגיע מכפר סמוך ולימד עברית, תנ"ך, חשבון ורוסית. עם נפילת הקיסרות האוסטרו הונגרית ב-1914 עברה המשפחה לעיירה ביאלוזירקה. יהודי העיירה מצאו עצמם בין האוקראינים לרוסים. האוקראינים המקומיים חשדו בהם על אהדתם לכובשים הרוסים ולא בטחו בנאמנותם שאולי ניתנה למקומיים האוקראינים.
החיים בביאלוזירקה פתחו למשפחת מנדל אופקים חדשים. אף שהעיירה הייתה ללא תשתית של מערכת מים וחשמל מסודרים, התפרנסה המשפחה ממסחר ומצבה הכלכלי התייצב. בעיירה ביאלוזירקה היה בית כנסת, בתי מדרש, ספרייה ציבורית ובתי ספר: יסודי-ממלכתי ועברי-פרטי. הקהילה היהודית מנתה כ-1200 נפש ששמרו יחד על הצביון היהודי-דתי. בעיירה פעלו שני ארגונים ציוניים: 'צעירי ציון' ו'חניכי ציון' (לילדים) וסניף תנועת 'החלוץ' שמשה שקד, הבן הבכור, היה ממייסדיה. המועדון הציוני משך אליו את צעירי הקהילה היהודית ובני המשפחה למדו את השפה העברית במקום מגוריהם וקיימו אורח חיים תורני-דתי וחיי תרבות בעלי אופי ציוני-דתי. בשנת 1919 התחלף השלטון והעיירה בילוזורקה עברה לפולין וכך הפכה השפה הפולנית לרשמית והשלטון הפולני הראה יציבות ויחס חיובי ליהודים.
משה, הבן הבכור עלה לארץ לבדו בשנת 1925 לפתח תקווה, שם החל פעילותו כקבלן חפירות של בארות. הוא הוזמן בשנת 1928 לחפירת הבאר הראשונה בנתניה שבהמשכה עבר לגור בה, עד סוף ימיו. אחותו חנה הצטרפה אליו לנתניה בשנת 1933. האם פייגה-ציפורה וששת הילדים נותרו בבילוזורקה תוך שמירת קשר עם משה וחנה בארץ ישראל. בהמשך, מיכואל נישא ועבר לגור באמריקה.
בשנת 1934 נפטר אברום-בורך באופן פתאומי בהיותו בן חמישים. משה, הבן הבכור שלח כסף, כרטיסים ומימן את הוצאות המשפחה לעלייתה ארצה. כחצי שנה לאחר מותו של אבי המשפחה יצאה המשפחה למסע הגדול כשבתיה נשארה בלבוב. מלבוב נסעו במכונית עד לעיר הנמל קונסטנצה שברומניה ובאוניה 'פולוניה' עלו ליפו בארץ ישראל. עם הגעת מיכואל ומשפחתו מאמריקה ובתיה ומשפחתה מלבוב, התאחדה המשפחה במושבה נתניה כעבור 10 שנים ושינתה את שם המשפחה ממנדל לשקד.
משפחת שקד בנתניה

המעבר לנתניה היה מרובה בקשיי הסתגלות לפייגה-ציפורה, אולם ילדי המשפחה הצעירים הסתגלו לחיים החדשים במושבה נתניה. אם המשפחה פייגה ציפורה נפטרה בשנת 1938 והאחיות חנה, בתיה ושושנה לקחו תחת חסותן את האחים הצעירים גם אחרי שנישאו.
משה שקד המשיך להתפתח ולהתרחב בענף הבנייה הציבורית כשבנה את בתיה הראשונים של נתניה ברחובות סמילנסקי והרצל בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. הבנייה הורחבה גם לשכונות הראשונות: גבע, עין התכלת, רמת אפרים ועוד. כמו כן, בשנות המנדט הבריטי בנה מבנים במחנה הנופש בצפון העיר (מחנה אליהו) ובדרומה (מחנה דורה). אשתו הדסה לבית זכאי פעלה במושבה נתניה להנחת היסוד לשילוב נשים לחינוך, לתרבות, לטיפת חלב ועבודה סוציאלית כחלק מהשותפות ההתיישבותית שהנחילו 'בני בנימין'.
פעילותו הציבורית של משה שקד כראש העיר נתניה הייתה בשנים 1957-1959, 1965-1968.
מיכואל ופרידה לבית וייסבליך שנישאו בשנת 1932 ניהלו חנות משקאות בנתניה, חנה וישראל בלשניקוב נישאו בשנת 1936 והיו בעלי משק ירקות ופרות חולבות. ישראל עסק בגננות וחנה נהגה להשכיר חדרים בפנסיון שבביתה. בתיה ואברהם גולדברג נישאו בשנת 1940 ועברו לגור ברמת גן שם יסדה בתיה את סניף קופת חולים של הציונים הכלליים ברחוב נתן ברמת גן שהפך לקופת חולים מאוחדת. יוסף, לאחר ששרת כנהג תובלה בצבא הבריטי נישא בשנת 1949 לרנה לבית הורביץ והחל לפתח את חברת ההובלות לחמרי בניין עם אחיו נתנאל ואריה. רנה שדברה שבע שפות פתחה סוכנות לנסיעות בנתניה. שושנה נישאה לצבי גראד בשנת 1943. צבי גראד פתח מלטשת יהלומים ושושנה הצטרפה לחברת הבנייה של משה שקד כמזכירת החברה. צבי שקד בוגר ביה'ס התיכון החקלאי בפרדס חנה עבד בנאפ"י (השק"ם הבריטי). חיה לבית אנצ'יקובסקי שירתה בחיל האוויר הבריטי כתצפיצנית ובהמשך במפקדת חיל האוויר ביפו תחת פיקודו של אהרן רמז. צבי וחיה נישאו בשנת 1950. צבי עבד אצל אחיו משה בחברת הבנייה כמנהל המשרד ומנהל כח אדם וחיה כמזכירה בתיכון "שרת" בנתניה עד לפרישתה לגמלאות. נתנאל שירת בצבא הבריטי בנאפ"י, התגייס לפלי"ם ובשנת 1950 נישא לבלהה לבית מיכאלי. נתנאל הצטרף לאחיו בחברת ההובלות שהוקמה בשנת 1950. אריה התנדב לצבא שהיה בתחילת דרכו ונלחם בקרבות רבים במשלטי הארץ, בין היתר בקרב עיראק-מנשייה. עם שחרורו הצטרף לאחיו נתנאל ויוסף לחברת ההובלות ונישא לרחל לבית שטיינר ב-1956.
תרומת המשפחה לבנייה בארץ > היקף הבנייה בכל הארץ

"שקד השוקד על בניין ויצירה"
"בהקדשת מאמר זה לחתן היובל מר משה שקד יש משום שילום חוב של כבוד לאחת התקופות היפות ביותר בתולדותינו, כי האיש שקד משמל תקופה יקרה בקורות ישראל השלישית: את ימיה הזוהרים של 'בני בנימין', בוני מושבות לתפארת: את חלוצי חופרי הבארות היהודיות בארץ ישראל: ואת היוזמה הפרטית והיצירה האזרחית בשדה הבניין בכלל ובנתניה פנינת היוזמה החופשית בפרט."
"משה שקד - אחד מן ה"בונים עיר"
"שכר פעולתו החשובה לישוב הארץ ולהפרחת שממת דורות. אין ספק שסיפוק גדול מזה קשה למצוא"
"ממלכת הבנייה":של מ. שקד: מפת ישראל זרועה "שקדים" טובים
"תחומי עבודתו מעניינים ומאלפים: בעזתה ובשדרות בנה עד כה, החל משנת 1955, יותר מ-150,000 ממ"ר של בנין - 2500 יחידות דיור, וכל מיבני הציבור, לרבות בנין הקולנוע: באשדוד, במשך ארבע שנים, יותר מ-1000 יחידות דיור, בתי כנסת, בתי ספר וגני ילדים, חנויות ועוד בהיקף של יותר מ-70,000 ממ"ר: בת-ים: בונה עתה 250 יחידות, 100 ממ"ר היחידה, לעומת 60–70 ממ"ר במקומות אחרים: בחולון בנה כ-750 יחידות, באור יהודה בנה כתשע מאות דירות, בתל השומר, 48 דירות לרופאי בית החולים, בקדימה - 130, עין שריד 40, בנתניה בנה יותר מ-2500 יחידות דיור ועתה בבנייה 200 נוספות, בבאר שבע: בניין הדואר והמכון לחקר הנגב, בנין, בנין, בנין. במדינת ישראל בנה יותר מרבבה של דירות יותר מרבבה דירות".
"הבונה הגדול"
"משה שקד, הקבלן הפרטי הראשון בישראל שחתם על הסכם עם הסתדרות פועלי הבניין בדבר מתן יציבות וקביעות לחלק של הפועלים המועסקים בחברתו, היה מופת לקבלנים פרטיים אחרים שהלכו בעקבותיו וחתמו על הסכמים דומים עם האיגוד המקצועי."
חברת הבנייה וחברת ההובלות של משפחת שקד התפרסה בכל הארץ בבנייה ציבורית למגורים, מבני תעשייה, מבני חינוך ותרבות ביישובים: חיפה, כפר ויתקין, נתניה, קדימה, עין שריד, אבן יהודה, מגדיאל, הרצליה, רמת השרון, רמת גן, רמת אפעל, אור יהודה, חולון, בת ים, תל אביב-יפו, ראשון לציון, גדרה ואשדוד.
שיתוף הפעולה התקיים עד 1971 כשמשה שקד נפטר. בהלווייתו הייתה נציגות מכובדת של עיירות הפיתוח והיישובים בהם בנה כאות הערכה על פיתוח הבנייה בשנים אלו.
עם לכתו של משה שקד, פירקו שלושת האחים את השותפות של חברת ההובלות, יוסף ונתנאל המשיכו כקבלנים עצמאיים בענף הבנייה בנתניה ואריה המשיך לתקופה קצרה את חברת ההובלות. בנו של משה שקד, ישעיהו המשיך את חברת הבנייה של "משה שקד ובניו בע"מ" תוך שיתופי פעולה עם החברות הגדולות בארץ כגון "שיכון ובינוי" ו"שיכון ופיתוח" שנים רבות.
בני משפחת שקד

אברהם - ברוך (1884–1934)
ציפורה - פייגה (1886–1938)
(1) משה שקד (1905–1971)
הדסה שקד (1905–1978)
ישעיהו ושושנה שקד
אברהם ותיריה שקד
(2) מיכואל שקד (1906–2000)
פרידה שקד (1904–1988)
ציפורה שקד
(3) חנה בלשניקוב (1912- 2010)
ישראל בלשניקוב (1905–2002)
יעל וברוך בלשניקוב
ציפי ושמעון אבירם
(4) בתיה גולדברג (1914–1981)
שמואל גולדברג (1906–1967)
שרה וגבי שביט
עדה ויצחק רוט
אילנה ואברהם גולדברג
(5) יוסף שקד (1916–1996)
רנה שקד (1928–2006)
אהרן וחיה שקד
אבי ודליה שקד
(6) שושנה גראד (1918–1972)
צבי גראד (1917–1991)
איטי וליש
שלמה וחנה גראד
(7) צבי שקד (1920–1971)
חיה שקד (1926–2014)
אשר וחיה שקד
ציפורה שקד ויורם לקרץ
(8) נתנאל שקד ( 2019-1924)
בלהה שקד (1933)
דוביק ומינה שקד
ברוך ויעלה שקד
אביב ואירית שקד
מיכל ואוהד דנוס
(9) אריה שקד (2020-1927)
רחל שקד
ארז ורחל שקד
אלונה ואברהם דוידזון
ראו גם

נתניה
משה שקד
בני בנימין
עובד בן עמי
המנדט הבריטי
שיכון עובדים
מוזיאון בית הבאר בנתניה
לקריאה נוספת

יו"ר הוועדה הציבורית להוצאת ספר שקד: ד"ר אשר א. ריבלין, עורך הספר: אהרון אבן חן, משה שקד ספר זיכרון, אמנים מאוחדים בע"מ תשל"ה - 1974.
יהודית רותם, האוחזים בענף השקד, הוצאת 'מערכת' קיבוץ דליה, 2005.
אביב קרניאל, בני בנימין, ספרי צמרת, 2017
הערות שוליים

↑  יהודית רותם, האוחזים בענף השקד, הוצאת 'מערכת' קיבוץ דליה, 2005, עמ' 11-47, מסת"ב מסת"ב 965-518-035-2
↑  יהודית רותם, האוחזים בענף השקד, הוצאת 'מערכת' קיבוץ דליה, 2005, עמ' 48-50, מסת"ב מסת"ב 965-518-035-2
↑  חיים סוויד ז"ל, באתר מורשת נתניה(הקישור אינו פעיל)
↑  אביב קרניאל, בני בנימין, ספרי צמרת, 2017, עמ' 190
↑  אתר מורשת נתניה-ראשי המושבה והעיר
↑  יהודית רותם, האוחזים בענף השקד, הוצאת 'מערכת' קיבוץ דליה, 2005, מסת"ב מסת"ב 965-518-035-2
↑  ד"ר אשר א. ריבלין ואהרן אבן-חן, משה שקד, אמנים מאוחדים בע"מ, תשל"ה -- 1974, עמ' 100-101
↑  משה שקד, ד"ר אשר א. ריבלין ואהרן אבן חן, 1974
↑  משה שקד, ד"ר אשר א. ריבלין ואהרן אבן חן, 1974, עמ' 114-118
↑  משה שקד ובניו בע"מ - היסטוריה
חברת משה שקד ובניו תורמת לפיתוח הדיור
ד"ר פנחס רוזן מביע הערכה לבנייה בארץ של חברת משה שקד, 19.2.65
משפחת שקד בונה בכל הארץ
הקבלן משה שקד ופועלים בונים בשדרות 1955
בתים ראשונים בעיירה נתיבות
בית הספר בעיירה נתיבות
בנייה בשדרות (מבט מהאוויר)
בניית הוסטל ברמת גן
הקמת שכונת הוילות ברמת אפעל
קוד זד

קוד זד (Z) הוא סיווג המשמש את ארגון הבריאות העולמי בהבחנת אנשים המבקשים סיוע במשברים נפשיים ושאינם בעלי אבחנה פסיכיאטרית.
מקור הסיווג

ארגון הבריאות העולמי מסווג כל האבחנות הרפואיות במדריך סיווג ואבחון (ICD-10) בקודים על-פי אותיות ה-ABC. הפרעות נפשיות והתנהגותיות מסווגות באות F. קוד Z מציג גורמים המשפיעים על מצב בריאותי ונוגעים לשירותי בריאות. מקובל להשתמש בקוד Z לציין גורמי רקע ובעיות חיים שלעיתים תכופות מהווים זרז או גורם מחריף למצוקה, סימפטום או תסמונת. על אלו נמנים בין השאר משברי חיים בתחומי המשפחה והעבודה, התמודדות עם התמכרויות, פגיעה מינית ובעיות נוספות הקשורות באירועי חיים שליליים במהלך הילדות ולאחריה.
אבחנה בקוד Z יכולה להופיע לבד או כנלוות לאבחנה בקוד F.
השימוש בסיווג קוד Z בישראל

בעקבות כניסתו לתוקף של החלק הסופי בשינוי חוק בריאות הנפש, מתאריך 1 ביולי 2015, עברה האחריות הביטוחית כלפי פונים הנזקקים לסיוע נפשי מאחריותן של המדינה והשירות הציבורי, לאחריות קופות החולים.
לפי הצעת החוק האנשים המסווגים בקוד Z, לא יזכו לקבל שירותים במסגרת ביטוח הבריאות הממלכתי. לפי משרד הבריאות, חוק ביטוח בריאות ממלכתי מיועד לתת מענה רפואי-טיפולי לאנשים הסובלים מבעיה רפואית הדורשת טיפול. מאחר שקוד Z מתאר מצבי חיים, הרי לא מדובר במצב הדורש טיפול רפואי. יחד עם זאת, אם אדם כתוצאה ממצב חיים מסוים סובל מהפרעה תפקודית או ממצב רפואי כמו חרדה, דיכאון, הסתגלות וכדומה, הוא יכנס לקטגוריה של קוד F ויהיה זכאי לקבל טיפול רפואי-נפשי.
השימוש בסיווג קוד Z בישראל > ביקורת

ביקורת כללית מופנית כנגד שימוש באבחנות. ישנם אנשי מקצוע המחזיקים בעמדה אידאולוגית ביקורתית הטוענת נגד שימוש באבחנות, בעיקר כאשר מדובר במטופלים קטינים. חלקם דוגלים בשימוש בקוד Z בלבד.
ביקורת נוספת טוענת כי הוצאת קוד Z אל מחוץ לאחריות הביטוחית של קופות החולים תוביל למצב של שפונים יקבלו אבחנה פסיכיאטרית לא מתאימה או שלא יקבלו טיפול כלל.
ביקורת אחרת מתייחסת לכך שלקופות החולים יש אינטרס ארגוני וכלכלי בקביעת המכסות. על פי ביקורת זו, משרד האוצר וקופות החולים חיפשו דרכים להוזיל עלויות. אחת הדרכים היא צמצום רשימת הזכאים לטיפול נפשי.
ביקורת נוספת נוגעת למתרחש בעולם. קיימת טענה כי ישראל מפגרת מאחורי מדינות שונות מבחינת תפיסת השירות הרפואי לבריאות הנפש לציבור, וכי מדינות רבות באירופה מעמידות את שירותי בריאות הנפש שלהן גם לרשותם של חולים המסווגים תחת קוד Z, ואינן מבחינות בין חולי הנפש לבין אלו המבקשים תמיכה נפשית בעת משבר.
בבלגיה, נורווגיה ואנגליה אין אבחנה בין חולים המאובחנים בקוד Z לשאר החולים לעניין היקף השירותים הניתנים. באוסטריה חולים המאובחנים בקוד Z זכאים לקבל טיפול במסגרת ביטוח הבריאות הממלכתי. בשוודיה אין מגבלה על מספר המפגשים בשנת טיפול להם זכאי מטופל המוגדר במסגרת קוד Z.
שר הרווחה יצחק הרצוג סבר כי אין להוציא באופן גורף את האוכלוסייה הסובלת ממצוקות נפשיות עקב מצבי משבר. לטענתו, נציגי משרד הבריאות הבהירו שכל המצוקות המאופיינות בהיבטים נפשיים כדיכאון, חרדה וכדומה, הנובעים ממצבי חיים משבריים, נכללים בשירותים שיינתנו על ידי המרפאות, לאחר שיאובחנו על ידי רופא שהוסמך לכך (בקוד F). לאור האמור משרד הרווחה ביקש בתקופת כהונתו לבטל בהצעת החוק את האמירה הגורפת המוציאה את אוכלוסיית האנשים הכלולות בקוד Z, ולהגדיר באופן ברור יותר את מחויבות החוק למתן שירותים על-פי קוד F.
ראו גם

הרפורמה בבריאות הנפש בישראל
הערות שוליים

1 2  חנה שטרום-כהן, הרפורמה בבריאות הנפש, קוד Z ומה שביניהם, MEDICINE 8, אוגוסט 2008
1 2  הרפורמה בבריאות הנפש – נקודות מרכזיות לדיון. הכנסת – מרכז מחקר ומידע.
שרה דוטרטה קארפיו

שרה צימרמן דוטרטה קארפיו (Sara Zimmerman Duterte-Carpio; נולדה ב-31 במאי 1978) היא פוליטיקאית פיליפינית, המכהנת החל מ-30 ביוני 2022 כסגנית נשיא הפיליפינים ושרת החינוך. קודם לכן, הייתה החל מ-2016 ראש עיריית דבאו סיטי, השלישית בגודלה בפיליפינים (1,632,991 תושבים לפי מיפקד 2015), תקופת כהונתה השנייה בתפקיד זה, בו כיהנה גם בשנים 2010–2013.
היא בתו של מי שכיהן כנשיא הפיליפינים עד 2022, רודריגו דוטרטה ולדברי אביה, היא ממוצא יהודי.
ראשית חייה והשכלה

דוטרטה קארפיו נולדה בדבאו סיטי ב-1978, בתם השנייה של רודריגו דוטרטה, אז עורך דין ולימים נשיא הפיליפינים, ודיילת האוויר אליזבת' אבליאנה צימרמן, בת לאב יהודי, ג'ורג' צימרמן, שנמלט לפיליפינים מגרמניה הנאצית. יש אמנם גם טענה כי היה יליד ארצות הברית, צאצא למשפחה גרמנית שהיגרה לארצות הברית מבוואריה ומאוחר יותר היגר מארצות הברית לפיליפינים.
ב-1995 סיימה את לימודי התיכון בקולג' העירוני לנשים וכעבור ארבע שנים השלימה תואר ראשון (BS) בתרפיה נשימתית, בקולג' סן פדרו בעיר. סיימה לימודי משפטים בקולג' סן סבסטיאן במאי 2005 וכעבור ארבעה חודשים קיבלה רישיון עריכת דין. ב-2007 נישאה למנסס קארפיו, עורך דין אף הוא. לשניים יש שני בנים ובת מאומצת.