ויוויאן לי
הערכה וביקורת

ויוויאן לי נחשבה לאחת השחקניות היפות ביותר בתקופתה, ובמאים שעבדו עמה נהגו להדגיש את יופייה בסרטים שבהם לוהקה. כשנשאלה האם יופייה היה לה לרועץ, השיבה, "אנשים חושבים שאם את נראית טוב למדי, אז את לא יכולה לשחק. אבל בשל העניין המוחלט שלי במשחק עצמו, אני חושבת שהיופי יכול להפוך למכשול אם באמת תרצי להיראות כמו הדמות שאותה את משחקת, שהיא לא ממש כמוך".
ג'ורג' קיוקור אמר שוויוויאן לי הייתה "שחקנית מושלמת שהיופי שלה עיכב בעדה", ולורנס אוליבייה אמר שעל המבקרים "לתת לה קרדיט על היותה שחקנית ולא להיגרר אחר שיפוט שמושפע מיופייה". גרסון קאנין היה שותף לדעה הזו, והוא תיאר אותה כ"בחורה חתיכה בעלת יופי מרשים, שלעיתים קרובות מאפיל על ההישגים המדהימים שלה כשחקנית. לעיתים נדירות יופי רב כל כך הוא גם מנת חלקן של שחקניות, ולו מן הטעם הפשוט שהן לא אמורות להיות כאלה. ויוויאן שונה לחלוטין מהבחינה הזו. היא שאפתנית, שקדנית, רצינית, ועל פי רוב, מעוררת השראה של ממש".
לי הסבירה באחת ההזדמנויות שהיא משחקת "בכמה תפקידים שונים שרק אפשר" על מנת שתוכל ללמוד את רזי המקצוע ולהרחיק את הדעות הקדומות על אודות כישוריה ויכולותיה. היא האמינה שמשחק בקומדיה קשה יותר ממשחק בדרמה, מאחר שהקומדיה מחייבת תזמון מדויק יותר. מכאן הסיקה שבהכשרתו של שחקן, יש לשים דגש רב יותר על הקומדיה. לקראת סוף קריירת המשחק שלה, שכללה קומדיות של נואל קאוורד וטרגדיות של שייקספיר, אמרה ש"הרבה יותר קל לגרום לאנשים לבכות מאשר לגרום להם לצחוק".
ההופעות הראשונות שלה הביאו לה הצלחה ומוניטין מיידיים באנגליה, אך במקומות אחרים בעולם היא נותרה אלמונית למדי עד יציאתו לאקרנים של "חלף עם הרוח". בדצמבר 1939 כתב הניו יורק טיימס כי "סקרלט של גב' לי הצדיקה את מסע ציד הכישרונות המגוחך, שהביא לגילויה. היא מתאימה באופן מושלם לתפקיד מבחינה אומנותית וטבעית גם יחד, עד כי לא ניתן להעלות על הדעת שהדמות תגולם בידי שחקנית אחרת". התפקיד הביא לה תהילה, והיא אף הופיעה על שער המגזין "טיים" בדמותה של סקרלט.
בשנת 1969 כתב המבקר אנדרו סאריס שהצלחת הסרט הייתה בעיקרה הודות "לליהוק מעורר ההשראה של לי", ובשנת 1998 כתב ש"היא חיה בנשמותינו ובזיכרוננו פחות מאיזו נוכחות סטטית אלא יותר בתור כוח מניע". לאונרד מלטין תיאר את הסרט כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו מאז ומעולם, בכותבו בשנת 1998 שלי "שיחקה באופן גאוני" את דמותה של סקרלט.
הופעתה על הבמה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה", הופעה שתוארה על ידי כתבת התיאטרון פיליס הרטנול כ"הוכחה לכישרונותיה הגדולים כשחקנית כפי שלא נראתה עד כה", הובילה לתקופה ממושכת שבה היא נחשבה לאחת השחקניות הטובות ביותר בתיאטרון האנגלי.
פולין קייל ציינה שמרלון ברנדו וויוויאן לי העניקו את "שתי ההופעות הטובות ביותר שנראו אי פעם בקולנוע", ושההופעה של לי הייתה "אחת מאותן הופעות נדירות שבאמת ניתן לומר עליהן שהן מעוררות בעת ובעונה אחת פחד וחמלה".
קנת' טיינאן לגלג על הופעתה לצדו של אוליבייה בהפקתם המשותפת "טיטוס אנדרוניקוס" משנת 1955 באומרו שהיא "מקבלת את החדשות שהיא עתידה להיאנס על גופת בעלה בלא יותר מאשר הבעה מתונה של צער, כזו של מי שהייתה מעדיפה מזרן גומאוויר". הוא היה אחד מהמבקרים שביקרו קשות את פירושה של לי לליידי מקבת' בשנת 1955, באומרו שהופעתה לא הייתה מוחשית וכנה, ושהיא חסרה את הטירוף הנחוץ לתפקיד. לאחר מותה שינה את דעתו ודחה את ביקורתו שלו, בטענה שביקורתו עליה הייתה "אחת מטעויות השיפוט הגרועות ביותר" שעשה אי פעם. בסופו של דבר קיבל את פירושה לדמותה של ליידי מקבת', שעושה שימוש בכוחה המיני כדי לשמור את מקבת' מרותק למקומו, שכן הפירוש הזה "היה יותר הגיוני... על פני המצב הרגיל של האישה הלא-מושכת" שמגלמת הדמות. בסקר שנערך בקרב מבקרי תיאטרון מיד לאחר מותה, ציינו כמה מהם את הופעתה זו כאחד מהישגיה הבולטים והטובים ביותר בתיאטרון.
בשנת 1969 הותקן לזכרה לוח בכנסיית "סנט פול" שבקובנט גארדן, ובשנת 1985 נכלל דיוקן שלה בסדרת בולי דיוקנאות יחד עם אלפרד היצ'קוק, צ'ארלי צ'פלין, פיטר סלרס ודייוויד ניבן, בולים שהונפקו לציון שנת הקולנוע הבריטי.
בשנת 1999 רכשה הספרייה הבריטית בלונדון את מסמכיו של לורנס אוליבייה מעיזבונו. הארכיון של לורנס אוליבייה כולל רבים ממסמכיה האישיים של ויוויאן לי, בהם גם מכתבים שכתבה לאוליבייה. מסמכיה של ויוויאן לי כוללים, בצד מכתבים רבים, גם צילומים, חוזים ויומנים, והם כיום בבעלותה של בתה, סוזן פרינגטון.