ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים
נפילתו של אבשלום פיינברג בחולות המדבר

דווקא בשלב זה, בו נוצר לראשונה קשר יציב בין הבסיס הבריטי במצרים לבין אהרן אהרנסון - החליט אבשלום פיינברג לצאת למצרים בדרך היבשה. החלטתו נבעה ממספר סיבות. ראשית, על פי חשבונותיו היה אמור אהרן אהרנסון להגיע למצרים ולדווח על כך כבר מספר חודשים לפני כן. דיווחיו של ליובה שניאורסון מקושטא לא היו ברורים כל צרכם. אמנם, ידע פיינברג כי אהרנסון נעצר על ידי הבריטים ואף ידע שזהו תכסיס ותו לא, ובכל זאת - הניח כי מוטב לו יצא למצרים בעצמו. שנית, המצב הכלכלי של תחנת הניסיונות - שהוא היה מופקד עליה למעשה, בהיעדרו של אהרנסון - הלך והתדרדר. חלק מהעובדים פוטרו, וכסף מארצות הברית, שהובטח, לא הגיע.
בעקבות זאת, יצאו אבשלום פיינברג ויוסף לישנסקי בינואר 1917 למסע ארוך בדרך לסיני. באותה עת היה סיני בידיים בריטיות, וקו הגבול עבר בין עזה לבאר שבע. לצורך המסע לבשו בגדי בדואים, רכבו על גמלים ושכרו להם מורה דרך בדואי. כלקח מן המסע הקודם למצרים, שהסתיים במעצרו של אבשלום, הם נעו בעיקר בלילות והשתדלו לא לעבור דרך יישובים ולא להיתקל בכוחות צבא טורקיים. במשך כשבוע נעו כך, והגיעו לסביבות רפיח, אזור שהיה שטח הפקר בין שטחי הבריטים והעות'מאנים. שם איבדו את דרכם. כשעלה השחר (של ה-20 בינואר 1917) גילו לחרדתם שהם נמצאים במקום בו היו לפני השקיעה. ישנם שני מקורות מידע על פיהם אפשר לשער את מה שאירע: עדותו של יוסף לישנסקי ועדויותיהם של זקני הבדואים שנחקרו לאחר מלחמת ששת הימים. על פי עדותו של יוסף לישנסקי התנפלו עליהם בין שלושים לארבעים בדואים וירו בהם. אבשלום פיינברג נהרג ויוסף לישנסקי נפצע קשה. הוא הצליח להגיע לידיה של יחידה אוסטרלית שהשתייכה לצבא הבריטי, והם העבירוהו לבית מלון בפורט סעיד, משם הועבר בהמשך לבית חולים בקהיר. לגבי תפקידו של מורה הדרך הבדואי בסיפור אפשר להעלות כמה השערות. על פי גרסה אחת, הוא היה האיש שבו ביקשו הבדואים לבצע נקמת דם, ופיינברג ולישנסקי נפגעו רק כבדרך אגב. לעומת זאת, על פי עדויות זקני הבדואים אפשר לנחש שהוא היה זה שמסר אותם לתוקפים. ככל הנראה, לא היה לו קשר לכך והוא עזב את פיינברג ולישנסקי זמן מה בטרם ההתקלות.
לאחר המעשה, נחשד יוסף לישנסקי בכך שהרג את פיינברג במדבר וסיפר בדותא. במלחמת ששת הימים, נתפס השטח בו אירע הרצח בידי צה"ל, וחשדות אלו הופרכו: קצין צה"ל, רב-סרן שלמה בן אלקנה, החליט לחקור את הסיפור. הוא איתר את גופתו של אבשלום על פי עץ דקל פראי שצמח מגלעין שהיה בכליו של אבשלום בשעת נפילתו. הוא גם חקר בדואים מקומיים זקנים. אחד מהם סיפר כך: "בימי מלחמת העולם הראשונה ישבו ביום מן הימים שני חיילים טורקיים במאהל של שבט אל רמיילאת אצל אבו צפרא. במעמד זה הופיע מישהו והודיע כי שני זרים לבושים כבדואים עברו זה עתה בסביבה ושניהם לכיוון דרום. היות שהידיעה אמרה שאלו מרגלים יצאו הטורקים מיד לתפוס אותם. היו חילופי יריות. אחד הזרים נפצע ונפל ואילו השני הצליח להימלט. הפצוע, שנלחם על חייו, הצליח לירות באחד הטורקים ולפצעו בידו, אך בסוף גברו עליו הטורקים ו"גמרו אותו". הטורקים אמרו על ההרוג שהוא יהודי והורו לבדואים הנוכחים לקברו. כעבור שנה צמח במקום בו נקבר תומר פראי, ולכן החלו לקרוא למקום 'אלקבר אליהודי' (בערבית: הקבר היהודי)".
חמישה ימים לאחר הרצח הגיע לאהרון אהרנסון בקהיר דיווח על פצוע השוכב בבית חולים בפורט סעיד ומבקש לראותו. כשהגיע, פגש את יוסף לישנסקי שסיפר לו את שנעשה. על אף שניחש שפיינברג עלול לצאת מצרימה, הוא נדהם, כעס מאוד וחשש מפני הבאות. ביומנו רשם: ”אבשלום נפל מכדור שפגע בו בגבו! אבשלום בידיהם של שודדים בדואים! אבירנו, האביר ללא חת וללא דופי, נרצח בביזיון בשבת 20 לחודש! הנה הפירות הראשונים של אי האמון של אדמונדס וכל משרדו. שוד ושבר! ...אנו יכולים לאחל לו ולכל כי השחיתו מראהו וכי נקבר בלא שישארו כל עקבות. מה רב יהיה מספר המאות התמימים והחפים שישלמו במקרה שגופו יזוהה”.