טימותי מורטון
מחקר > תיאוריה אקולוגית

מאז 2009, מורטון עסק בפרויקט בביקורת התיאוריה האקולוגית. שני חיבוריו הבולטים בתחום זה הם הספרים Ecology Without Nature (אקולוגיה ללא טבע) משנת 2009 ו-The Ecological Thought (המחשבה האקולוגית) משנת 2010. בספרים אלו, מורטון מציג את הפרובלמטיקה שבתיאוריה אקולוגית. ב"אקולוגיה ללא טבע", מורטון טוען שביקורת אקולוגית חייבת לשלול את הרעיון של שהטבע והציוויליזציה נפרדים, וכן את הרעיון שהטבע קיים כמשהו המאפשר את קיום הציוויליזציה, אך מחוץ לגבולות החברה.
כתיבה אקולוגית ממשיכה להתעקש שאנחנו "משועבדים" [embedded] לטבע. הטבע הוא מדיום סביבתי המאפשר לקיים אותנו. בשל המאפיינים הרטוריים שמעוררים את הרעיון של מדיום סביבתי, כתיבה אקולוגית לעולם לא תוכל לבסס כראוי שזהו הטבע ובכך לספק בסיס אסתטי משכנע ועקבי לתפיסת העולם החדשה שנועדה לשנות את החברה. זוהי פעולה קטנה, כמו לנגוע בקוביית דומינו [...] להניח על הכף משהו שנקרא טבע ולהעריץ אותו מרחוק עושה למען הסביבה מה שעושה הפטריארכיה לדמות האישה. זהו אקט פרדוקסלי של התפעלות סדיסטית.
המקור באנגלית
Ecological writing keeps insisting that we are "embedded" in nature. Nature is a surrounding medium that sustains our being. Due to the properties of the rhetoric that evokes the idea of a surrounding medium, ecological writing can never properly establish that this is nature and thus provide a compelling and consistent aesthetic basis for the new worldview that is meant to change society. It is a small operation, like tipping over a domino... Putting something called Nature on a pedestal and admiring it from afar does for the environment what patriarchy does for the figure of Woman. It is a paradoxical act of sadistic admiration.
בעזרת ההצעה להתייחס ל"טבע" בתור "מסמן" טקסטואלי שרירותי, מורטון מתאר תיאוריות של ייצוג אמנותי של הסביבה כאתרים לפיתוח אפשרויות חדשות לרעיונות אודות הטבע. כשמורטון מחפש אופן אסתטי שיכול להסביר את אופיה הדיפרנציאלי, הפרדוקסלי והלא מזוהה של הסביבה, הוא מציע שיטה מטריאליסטית לניתוח טקסטואלי של "פואטיקה היקפית" [ambient poetics], שבה טקסטים אמנותיים מכל הסוגים נחשבים מבחינת האופן שבו הם מנהלים את המרחב בו הם מופיעים, ובכך מתאימים את רגישות הקהל שלהם לצורות ייצוג טבעי הנוגדות את הקידוד האידאולוגי של הטבע כעיקרון טרנסצנדנטי. היסטוריזציה של צורת פואטיקה זו מאפשרת פוליטיזציה של האמנות הסביבתית ו'האקו-מימזס' [ecomimesis] שלה, או אימות של הסביבה של המחבר, כך שחווית התופעות שלה תהיה נוכחת עבור הקהל ומשותפת אליו.
אמנות היא גם נושא חשוב בספר ההמשך "המחשבה האקולוגית", בה מורטון מציעה את המושג "אקולוגיה אפלה" (Dark Ecology) כאמצעי לביטוי ה"אירוניה, הכיעור והאימה" של האקולוגיה. מנקודת המבט של אקולוגיה אפלה, אין שום בסיס תאורטי נייטרלי שעל גביו ניתן לנסח טענות אקולוגיות. במקום זאת, נקודת המוצא היא שכל היצורים תמיד כבר מעורבים בתוך התחום האקולוגי, ומתחייבת הכרה בשוני הדו-קיומי להתמודדות עם אסון אקולוגי שלדברי מורטון "כבר התרחש".
המושג "מֵשְ" (mesh; בתרגום חופשי: "רשת") של מורטון קשור באופן הדוק לאקולוגיה אפלה. הגדרת המחשבה האקולוגית כ"חשיבה של חיבור הדדי", מורטון משתמשת ב"מש" כדי להתייחס לקישוריות הדדית של כל היצורים החיים והלא-חיים, המורכבת מ"קשרים אינסופיים והבדלים אינסופיים."
המחשבה האקולוגית אכן מבוססת על ה"עובדה הנפלאה באמת" של המֵש [mesh]. כל צורות החיים הן המש, וכך גם כל המתים, וכך גם בתי הגידול שלהם, המורכבים גם הם מישויות חיות ולא-חיות. אנו יודעים טוב יותר עכשיו כיצד צורות החיים עיצבו את כדור הארץ (חשבו על שמן, על חמצן - הקטקליזם הראשון של שינוי האקלים). אנו נוהגים באמצעות חלקי דינוזאורים כתושים. ברזל הוא בעיקר תוצר לוואי של חילוף חומרים בחיידקים. כך גם חמצן. הרים יכולים להיות עשויים מקליפות ומחיידקים מאובנים. המוות והמש הולכים יחד גם במובן אחר, כיוון שהברירה הטבעית מרמזת על הכחדה.
המקור באנגלית
The ecological thought does, indeed, consist in the ramifications of the "truly wonderful fact" of the mesh. All life forms are the mesh, and so are all the dead ones, as are their habitats, which are also made up of living and nonliving beings. We know even more now about how life forms have shaped Earth (think of oil, of oxygen—the first climate change cataclysm). We drive around using crushed dinosaur parts. Iron is mostly a by-product of bacterial metabolism. So is oxygen. Mountains can be made of shells and fossilized bacteria. Death and the mesh go together in another sense, too, because natural selection implies extinction.
למש אין מרכז שמקנה זכות יתר לצורת חיים כלשהי על פני אחרות, ובכך המש מוחק גבולות פנים וחוץ מוחלטים של יצורים. בהדגשת התלות ההדדית של ישויות, המחשבה האקולוגית "אינה מאפשרת ריחוק", כך שכל היצורים מתייחסים זה לזה במערכת פתוחה מוחלטת, באופן שלילי ומבדל, מה שהופך דו-משמעי לאותם ישויות שאנו מניחים פמיליריות עימם. מורטון מכנה את היצורים הדו-משמעיים האלו "זרים מוזרים", או יצורים שאינם יכולים להיות מושגים ומסווגים לחלוטין. בתוך המש, אפילו המוזרות של ה"זרים המוזרים" המתייחסים בדו-קיום היא מוזרה, כלומר שככל שאנחנו יודעים יותר על ישות מוזרה, כך היא הופכת למוזרה יותר. האינטימיות, אם כן, הופכת להיות מאיימת מכיוון שהיא מכסה את המש תחת אשליית הפמיליריות.