stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על יער הירטגן
הקרב

היתרונות ההתחלתיים של בעלות הברית במספר חיילים (ביחס של 5:1), בשריון, בניידות ובסיוע אווירי, צומצמו בשל מזג האוויר הקשה ותנאי השטח הקשים. לגרמנים היה די במספר מועט יחסית של חיילים נחושים ומאומנים כדי להיות יעילים בזירת לחימה זו. בתחילת הלחימה לגרמנים היו ביער הירטגן 6,000 לוחמים בלבד, תחת פיקודו של הנס שמידט. כוח זה היה ללא טנקים ועם ארטילריה מעטה. ב-16 בספטמבר 1944, מתקפה של רגימנט הרגלים ה-47 כבשה את שפנהיטה, בשוליים הצפוניים של היער, עם מעט נפגעים. ב-19 בספטמבר החל הקרב, כאשר חיילים מהרגימנט ה-60 האמריקני הגיעו ליער הירטגן, אך הובסו ונסוגו בשל ההתנגדות הגרמנית ותנאי השטח הקשים. עם המשך הקרב זרמו למקום תגבורות גרמניות, ותקוות הצבא האמריקני לניצחון מהיר הלכה ונראתה כחסרת סיכוי.
בבוקר 6 באוקטובר 1944 החלה הדיוויזיה האמריקאית ה-9, שהשתייכה לארמייה הראשונה, להתקדם תחת פיקוד הקורפוס ה-5 נגד הדיוויזיה הגרמנית ה-275 על פני כל רוחב אזור ההתקפה. אולם באזור יער זה כמעט ולא ניתן היה לזהות מטרות עבור הארטילריה וחיל האוויר של בעלות הברית. על פי רוב, השטח הפך את השימוש בכלי רכב כבדים לבלתי אפשריים מכיוון שהשבילים המעטים כמעט ולא התאימו לכלי רכב כבדים. בעיות נוספות עבור הכוחות האמריקאים היו הידע המקומי המדויק של הוורמאכט וההכנות המדוקדקות שלהם לתוכניות ירי ועמדות עבור ארטילריה, מרגמות ומקלעים. למגינים היה היתרון של השטח ההררי והמיוער, שהפך את העליונות האמריקאית החומרית לפחות יעילה; לרשותם עמדו גם ביצורי החומה המערבית. הקו, שנבנה בסוף שנות ה-30, היה במקומות רבים נטוש ומפורק מנשקו; עם זאת, מערכת העמדות הגרמנית המבלבלת הציעה הזדמנויות טובות להגנה והיוותה מכשול רציני לתוקפים. השטח הלא אחיד והמיוער היה מועדף עבור טקטיקות חדירה והקשה על הקמת חזית מלוכדת. החיילים האמריקאים סבלו גם מהעובדה שקבוצות המרגמות שלהם נזקקו לקרחות יער להקמת עמדות ירי, שבמקומות רבים פשוט לא היו קיימות; חיילי הרגלים שלהם חסרו לעיתים קרובות תמיכת מרגמות.
החיילים האמריקאים נאלצו להילחם במלחמת חפירות שהייתה מתישה עבור שני הצדדים. זה הקשה על כך שלאמריקאים לא היה כמעט ניסיון בלוחמת הרים ובלוחמה בקנה מידה קטן, בעוד שהגרמנים הכירו זאת דרך חוויות השנים הקודמות של המלחמה. גם לקצינים מבוגרים רבים היו ניסיון בלוחמת תעלות במלחמת העולם הראשונה. ביערות ובהרים היו מעט נקודות מגע ללופטוואפה ולכלי רכב משוריינים, כך שחיל הרגלים נשא בעיקר נטל הלחימה. הגרמנים מלכדו את היער הצפוף עם אינספור תעלות שועל, חפירות ושימוש מסיבי במוקשים לתוך מבצר; צלפים שהוסתרו בין העצים דרשו מחיר קבוע של דם. התפרצויות עצים (כלומר פגזי ארטילריה שהוגדרו להתפוצץ בגובה צמרות העצים, ובכך לרסס עוד יותר את הקרקע בשבבי עצים) התבררו כמסוכנות מאוד לתוקפים שפעלו ללא כיסוי הולם. לפעמים ירתה הארטילריה הגרמנית פגזים, שהיה להם מרעום כפול או מרעום זמן והתפוצצו בעודם באוויר, מה שהגדיל את אפקט הפגיעה פי אחד וחצי בהשוואה לפגזים קונבנציונליים עם מרעומי פגיעה. המתקפה נתקעה ביער והרכסים נותרו בידי הגרמנים, אף על פי שהאמריקאים הסתגלו במהירות למצב. לגרמנים היו קשיי אספקה; היחידות הלוחמות ספגו אבדות כבדות בעת הנסיגה דרך צרפת וכוחות תחלופה בקושי היו זמינים. בגלל מחסור בדלק וכלי רכב, לעיתים קרובות היה צורך לקדם את האספקה על ידי טורים של סבלים בשטח קשה. לאחר עשרה ימים של קרבות קשים, שני הצדדים היו חלשים עד כדי כך שפעולות האיבה גוועו. בתום המתקפה הלא מוצלחת, האמריקנים כבשו 2.7 קילומטרים ואיבדו 4,500 איש; הגרמנים איבדו 3,200 איש.
הקרב > מבצע מלכה

ב-16 בנובמבר 1944, הארמיות האמריקאיות הראשונה (הודג'ס) והתשיעית (סימפסון) פתחו במתקפה גדולה ביער הירטגן, שהחלה במקביל בסכרי הרור צפונה יותר. בשלב השני של הלחימה, הדיוויזיה האמריקנית ה-4, תחת פיקוד הקורפוס האמריקאי ה-7, הייתה אמורה לפרוץ את החצי הצפוני של יער הירטגן ולהגיע לרור. מולה עמדו עדיין שלוש דיוויזיות גרמניות של הקורפוס ה-81, כולם תת-תקניות; דיוויזיית הרגלים ה-275 עם 150 תותחים, שגדלה כעת ל-6,500 איש, עדיין הייתה באזור יער הירטגן.
בתחילת המתקפה האמריקנית, שני גדודים אמריקאים ספגו אבדות כבדות מהגרמנים שהיו מוכנים היטב, והדפו את התוקפים אחורה עם אש ארטילרית ומקלעים כבדה. כדי לספק תמיכה בטנקים, פלסים אמריקאים החלו לסלול נתיבי טנקים דרך היער. למרות זאת, האספקה והטיפול בפצועים נותרו בגדר בעיה, כך שההתקפה הופסקה ליומיים מ-19 בנובמבר 1944 כדי לחלץ את הפצועים ולהתארגן מחדש. הגרמנים, בינתיים, קיבלו תגבורת מדיוויזיות הרגלים ה-344 וה-353, מה שהפך את ההתנגדות לקשה עוד יותר.
כעת הקורפוס האמריקאי ה-5 קיבל שוב את הפיקוד, וב-21 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-8 באזור ויבאך והתקדמה לאט להירטגן. למרות עליונות חזקה, האמריקאים התקדמו מאוד לאט נגד ההתנגדות הגרמנית העיקשת והצליחו לכבוש את הירטגן רק ב-29 בנובמבר 1944. גם לחורבות מנזר שוורצנברויך ליד מרודה, שנהרסו עוד יותר, הייתה חשיבות מיוחדת במהלך הלחימה ביער הירטגן. מתקפה מאוחרת יותר על מרודה הצליחה, אך מתקפת נגד גרמנית השמידה את שתי הפלוגות האמריקאיות שכבשו את הכפר.
אלמנטים של הדיוויזיות ה-8 וה-28 התקדמו אז לעבר ברנדנברג, אולם שוב הם התקדמו מאוד לאט. ב־6 בדצמבר הוטלה על גדוד הריינג'רים ה־2 המשימה לכבוש את גבעה 400, לאחר שמספר כוחות נכשלו בניסיונם להשתלט עליה. באותו היום הוחלף מפקד הגדוד, לוטננט־קולונל ג'יימס ארל ראדר, אשר קודם לתפקיד מפקד רגימנט החי"ר ה־109, והפיקוד הוטל על קצין האג"ם הגדודי, רס"ן ג'ורג' ויליאמס.
למרות זאת הגדוד, בפיקוד ויליאמס, נערך להתקפה על היעד למחרת, בהתאם לתוכנית שהגו ראדר וויליאמס, הריינג'רס פיצלו את כוחם לשלושה ראשים, כבשו את הגבעה בתוך שעתיים והדפו את התקפת הנגד הגרמנית של כוחות מרגימנט הגרנדירים ה-980 של דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-272. זמן קצר לאחר מכן, ב-12 בדצמבר 1944, הצליחו האמריקאים לכבוש את העיירות גיי ושטרס. ביום האחרון של קרב הירטגן הגרמנים כבשו מחדש את גבעה 400 מהרגימנט ה-13 שהחליף את הסיירים. צבא ארצות הברית לא כבש שוב את גבעה 400 עד פברואר 1945.
הקרב > תוצאות הקרב

הגרמנים הצליחו להחזיק באזור עד לאמצע דצמבר 1944, מועד קרב הארדנים. בקרב הארדנים רוכזו 250,000 חיילים גרמנים למתקפה גדולה, הצליחו להתקדם 80 ק"מ לעומק קווי בעלות הברית, אך באמצע ינואר 1945 נהדפו בחזרה לעמדותיהם באזור יער הירטגן והקרב נמשך. ב-8 בפברואר 1945 כבשו הכוחות האמריקאים את הכפר שמידט, וב-10 בפברואר הצליחו בעלות הברית לכבוש את סכר שוומנאול, מה שבעצם את סיום הקרב, חמישה חודשים לאחר תחילתו. אולם, הגרמנים הספיקו לפתוח את שערי הסכר ולהציף את עמק הרוהר, וכתוצאה מכך נדחתה חציית נהר הרוהר. לבסוף צלחו בעלות הברית את נהר הרוהר ב-23 בפברואר 1945 במהלך מבצע רימון.
הקרב על יער הירטגן נודע כקרב בו ספגו בעלות הברית אבדות כבדות - כ־32,000 חיילים, וכתוצאה מכך כונה הקרב על ידי בעלות הברית "תבוסה מהמעלה הראשונה".
לקריאה נוספת

מקס הסטינגס, ארמגדון, דביר הוצאה לאור, אור יהודה 2007, עמ' 249–276
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, אזורי החוזק של צה"ל - "מודיעין איכותי, אש מדויקת ותמרון חד", באתר זמן ישראל, 25 במרץ 2021.
↑  אורן לינצ'בסקי, ללמוד מהריינג'רים, מערכות גיליון 457, ‏ אוקטובר 2014, עמוד 47.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533749905171  LCCN: sh85063199  NKC: ph581721 
זחל"ם בדרכים הבוציות של יער הירטגן
תותח 15 ס"מ sIG 33 ביער הירטגן להדפת התקפות אמריקאיות, 22 בנובמבר 1944
הספקטרום האלקטרומגנטי

הספקטרום האלקטרומגנטי – אורך הגל מול התדירות
הספקטרום האלקטרומגנטי, כפי שמבוטא באורך ובתדירות הגל האלקטרומגנטי, טמפרטורה, יכולת כניסה באטמוספירת כדור הארץ, ובגודל חפץ פיזי לשם השוואה. גדלים שונים ביחס להספקטרום האלקטרומגנטי: ננומטר, מטר, מילימטר. סנטימטר הוא טווח קרינת מיקרו. קרינת גמא מהווה את הגלים בקצה הימני של הספקטרום
ספקטרום הקרינה האלקטרומגנטית, ומקורות הקרנה אפשריים לקרינות אלו
הספקטרום האלקטרומגנטי הוא אוסף כל הגלים האלקטרומגנטיים בכל התדרים האפשריים.
הספקטרום של גופים שונים מכיל מידע פיזיקלי אודותיהם: לדוגמה, באור הכוכבים יש מידע רב על הרכבם, טמפרטורת פני השטח, מהירותם ועוד. תחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי משמשים בתחומים רבים, בהם תקשורת מידע (טלפונים חוטיים, אלחוטיים וסלולריים, העברת מידע בסיבים אופטיים, תקשורת לוויינית ועוד), רפואה (מדידת חום גוף, מדידת לחץ דם, אבחון לא פולשני ועוד) בתחומי מדע שונים נעשים שימושים רבים נוספים לתחומים שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי. תחום הפיזיקה שעוסק בספקטרום האלקטרומגנטי הוא האלקטרומגנטיות.
חלוקת הספקטרום

חלוקת הספקטרום לטווחים שונים שונה במקצת בין הגופים המגדירים ותחומי השימוש. נהוג לחלק את הספקטרום האלקטרומגנטי למספר חלקים, כאשר גבולות החלוקה אינם חדים ועשוים להשתנות מעט:
גלי רדיו, בעלי תדירות נמוכה (מתחת ל-300 מגהרץ) ואורך גל אופייני של כמטר ומעלה. גלי רדיו משמשים בעיקר לתקשורת קולית בשידורי רדיו וטלפונים אלחוטיים.
גלי מיקרו, שתדירותם גבוהה יותר ולהם אורך גל אופייני של מספר סנטימטרים. בתנור מיקרוגל נעשה שימוש בגלים שאורכם 12.24 סנטימטר.
קרינה תת-אדומה, בעלת אורך גל אופייני של מיקרומטר. בתחום זה קורן הגוף האנושי.
אור נראה, בעל אורך גל אופייני של מאות ננומטרים. תחום זה מכיל את צבעי היסוד אותם בני האדם מסוגלים לראות.
קרינה אולטרה סגולה, בעלת אורך גל אופייני של עשרות בודדות של ננומטרים. שכבת האוזון של כדור הארץ חוסמת את מרבית הקרינה האולטרה סגולה הנפלטת מן השמש, אך המעט שחודר עלול לגרום לנזק לעור ולעיניים בחשיפה מרובה לאור שמש.
קרינת רנטגן (הנקראת גם קרינת X Ray), בעלת אורך גל אופייני של אנגסטרומים בודדים. לקרינת רנטגן שימושים רבים ברפואה והנדסה הודות ליכולתה לעבור דרך חומרים שהאור הנראה לא מסוגל לחדור דרכם.
קרני הגמא, בעלות התדירות הגבוהה ביותר ואורך גל אופייני של מאיות אנגסטרום. קרינה זו נחשבת למסוכנת ביותר בגלל יכולתה ליצור פגמים ב-DNA של יצורים חיים.
כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית הם אותם גלים הנבדלים זה מזה בתדירות או באורך הגל בלבד. מהירות האור קושרת בין התדירות לאורך הגל על סמך הנוסחה:
 \lambda ={\frac {c}{\nu }}
כאשר  {\nu }\, היא התדירות,  c\,\! מסמל את מהירות האור בריק ו- \lambda \,\! מסמלת את אורך הגל. האנרגיה של פוטון נקבעת על ידי תדירותו, או אורך הגל של הפוטון, על פי הנוסחה:
 E=h{\nu }\, כאשר,  h\,\! הוא קבוע פלאנק ו- E\,\! היא האנרגיה של פוטון בודד.
הערות שוליים

↑  
AM‏=Amplitude Modulation אפנון משרעת
FM‏ = Frequency Modulation אפנון תדר
UHF‏, VHF = תדרים לשידורי טלוויזיה
Hz‏ = הרץ
MHz‏ = מגה-הרץ (מיליון הרץ)
Å‏ = אנגסטרום (10−10 מטר)
nm‏ = ננומטר (10−9 מטר)
µm‏ = מיקרומטר (10−6 מטר)
mm‏ = מילימטר (10−3 מטר)
cm‏ = סנטימטר (10−2 מטר)
m‏ = מטר
↑  אייקונים תחתונים
| הספקטרום האלקטרומגנטי |
| --- | --- | --- |
| קרינה אלקטרומגנטית | גלי רדיו • גלי מיקרו • תת-אדום • אור נראה • על-סגול • קרני רנטגן • קרני גמא |  |
| אור נראה (צבע) | אדום • כתום • צהוב • ירוק • כחול • סגול |  |
רוני שטאובר

פרופ' רוני שטאובר
רוני שטאובר (נולד ב-25 ביולי 1961) הוא היסטוריון ישראלי של תולדות עם ישראל בעת החדשה. הוא פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חבר הוועדה המדעית של יד ושם, ראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן וראש התוכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידענות. מחקריו עוסקים בזיקות ובהשפעות הגומלין שבין פוליטיקה ודיפלומטיה לבין היסטוריוגרפיה וזיכרון קיבוצי, תוך התמקדות בזיכרון ובתודעת השואה. בעשור האחרון התמקדו מחקריו בעיקר ביחסי ישראל ומערב גרמניה בשנות ה-50 וה-60.
תולדותיו

רוני שטאובר נולד ברמת גן. אביו יהודה נולד בעיר חוסט שברוסיה הקרפטית, היה מפעילי תנועת הבריחה ועלה לארץ ב-1946 באניית המעפילים "מכס נורדאו". אמו, פנינה, נולדה בתל אביב להורים שהגיעו לארץ מפולין בשנות השלושים המוקדמות. שטאובר גדל ברמת חן, למד בתיכון "בליך" ושירת בצה"ל כמפקד טנק. נשוי לאילנה ואב לשלושה ילדים. למד תואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב. עבודת התיזה שלו, אותה סיים בהצטיינות, עסקה בפעילותה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט עד הכיבוש הגרמני.
עבודת הדוקטורט, אותה כתב בהדרכת פרופ' דינה פורת, דנה בהתגבשות זיכרון השואה בארץ בשנות ה-50 באמצעות בחינת מאפייני הוויכוח הציבורי על תגובתם של היהודים בשואה. בשנת 2000 התפרסם ספרו "הלקח לדור" שזכה בפרס מרדכי איש שלום בתולדות ארץ ישראל. לאחר סיום הדוקטורט זכה במלגת ה-DAD למחקר בגרמניה במסגרת האוניברסיטה הטכנית בברלין. עוד בתקופת לימודי התואר השני החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, תחילה כמתרגל ואחר כך כמרצה. כמו כן, לימד שנתיים באוניברסיטת חיפה. במקביל הקים יחד עם פרופ' דינה פורת את המכון לחקר האנטישמיות. פרופ' שטאובר ניהל את המכון עד שנת 2007. בשנים 2007–2009 היה מרצה אורח באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי. ב-2008 קיבל קביעות כחוקר בכיר וב-2020 מונה כפרופסור חבר.
ב-2012 מונה שטאובר למנהל האקדמי של ספריית וינר וכיהן כנציג אוניברסיטת תל אביב בוועדה המדעית של יד ושם. כמנהל האקדמי של ספריית וינר יזם ופעל להפיכתה ל"ספריית מחקר" המקיימת פעילות אקדמית מגוונת, שמטרתה לעודד עניין ומחקר אודות התקופה הנאצית והשואה. הוביל את פרויקט הדיגיטציה ואפשרות העיון המקוון ב"אוסף וינר", שהוא מהאוספים החשובים בעולם על האנטישמיות המודרנית, הנאציזם והשואה. בשנת 2019 יזם את התכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידע. במהלך השנים השתתף בעשרות כנסים בינלאומיים בעולם ויזם וארגן שורה של כנסים בין-לאומיים בישראל.
בשנת 2021 נבחר לכהן כראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
ספרים ומונוגרפיות

דיפלומטיה בצל הזיכרון - עבר והווה ביחסי ישראל וגרמניה המערבית בשנים 1953–1965, זלמן שזר ויד ושם, ירושלים, 2022.
"הלקח לדור", שואה וגבורה במחשבה הציבורית בארץ בשנות החמישים, ירושלים, 2000.
Laying The Foundations for Holocaust Research: The Impact of the Historian Philip Friedman (Jerusalem, 2000).
The Holocaust in Israeli Public Debate in the 1950s: Ideology and Memory (London, 2007).
R. Stauber and R. Vago (eds.), The Roma - A Minority in Europe Historical, Political and Social Perspectives, Central European University Press, Budapest - New York, 2007.
Collaborations with the Nazis – Collective Memory and Public Discourse (London 2011).
מבחר מאמרים בעברית

"הוויכוח הפוליטי על משפט קסטנר על פי העיתונות המפלגתית," הציונות י"ג (1988), עמ' 219–246.
"פעולות עזרה והצלה מהונגריה בשטחי השליטה וההשפעה הגרמנית," משואה 19 (1991), עמ' 63–94.
"ועדת העזרה וההצלה והמנהיגות הציונית בבודפשט ערב הכיבוש הגרמני," הציונות ט"ז (1991), עמ' 167–189.
"תרומתה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט להעברת מידע על גורלן של קהילות יהודיות, ינואר 1943- מרץ 1944," יהדות זמננו 8 (1992), עמ' 135–150.
"הוויכוח בשנות החמישים בין הציונות הדתית לבין השמאל הציוני על מועד יום הזיכרון לשואה," בתוך: מדינה שבדרך, ערכה: אניטא שפירא (ירושלים: מרכז שלמן שז"ר, 2001), עמ' 189–203.
"אנטי-ציונות כביטוי לשנאת יהודים לאחר השואה," משואה 31 (2003), עמ' 37–53.
"אתוס ההגנה העצמית ומרד הגטאות," ילקוט מורשת 77 (2004), עמ' 159–166.
"דרכו של פיליפ פרידמן בחקר השואה," גל-עד 21 (2007), עמ' 77–114.
"יהודים וצוענים זוכרים ומנציחים," זמנים 97 (2007), עמ' 18–27 (ד"ר רפאל ואגו היה שותף לכתיבת המאמר).
"משרד החוץ הישראלי והוויכוח על כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה, 1955-1953," יד ושם ל"ז (2010), עמ' 125–160.
"נוכח פשע העבר: הדיפלומטיה הישראלית ושאלת יחסם של הגרמנים לתקופה הנאצית," שואה ואנטישמיות במחקר ובשיח הציבורי, עורכים: רוני שטאובר, אביבה חלמיש ואסתר ובמן (אוניברסיטת תל אביב, 2015), עמ' 199–218.
"מחיר השילומים: זיכרון וריאל פוליטיק ביחסי גרמניה-ישראל," מזכר 49 (2016), עמ' 21–23.
"בן-גוריון ומשפט אייכמן: הוויכוח ההיסטוריוגרפי," ילקוט מורשת 100 (2020), עמ' 156–175.
מבחר מאמרים באנגלית

"Confronting The ‘Jewish Response’ During the Holocaust: Yad Vasem - A Commemorative and A Research Institute in the 1950s”,Modern Judaism vol 20, no 3, October 2000, pp. 277-298.
"Between Real Politik and the Burden of the Past, Israel's Diplomats and the 'Other Germany'," Israel's Studies, (vol 8, no 3), Fall 2003, pp. 100-123.
"The Israel Ministry of Foreign Affairs and the Debate over the Establishment of Diplomatic Relations with Germany 1953–1955," Yad Vashem Studies, 37, 2009, pp.153-195.
"The debate over the mission of Yad Vashem as a research institute: the first Years, Jahrbuch des Simon-Dubnow-Instituts 11 (2012), pp. 347-366.
"The Impact of the Sinai Campaign on Relations between Israel and West Germany", Modern Judaism, 33 (2013), pp. 235-259.
"Zwischen Erinnerungspolitik und Realpolitik : die israelische Diplomatie und das Verhältnis der Bundesrepublik zum Nationalsozialismus," Jahrbuch des Simon-Dubnow-Instituts 15 (2016), pp. 419-444.
קישורים להרצאות

"השפעת משפט אייכמן על יחסי ישראל-גרמניה," אוניברסיטת תל אביב, מרץ 2011.
"בין אנטישמיות לאנטי-ציונות: מוטיבים מרכזיים בהסתה נגד היהודים בשנים האחרונות," אוניברסיטת בר-אילן, ינואר 2012.
"הלשכה הפדרלית בלודוויגסבורג וראשית שיתוף הפעולה בינה לבין ‘יד ושם’ ורשויות החוק בישראל", כנס בינלאומי לכבוד פרופסור דן מכמן באוניברסיטת בר-אילן, דצמבר 2015.
"משפט קסטנר-בין הצלה לשיתוף פעולה", מלחמת העולם השנייה, השואה והמשפט, אוניברסיטת תל אביב, מאי 2016.
"ישראל, גרמניה ופשעי המלחמה הנאצים", הפודקאסט של היסטוריה קטנה, בגדולה, מאי 2019.
"A QUEST FOR JUSTICE: ISRAELIS, GERMANS AND THE EFFORTS TO PUNISH NAZI CRIMINALS 1956-1965", THE ANNUAL LECTURE OF THE JOHN NAJMANN CHAIR OF HOLOCAUST STUDIES, YAD VASHEM, 2019.
הערות שוליים

↑   יחיעם ויץ, "דיפלומטיה בצל הזיכרון": כיצד התעצב הקשר בין ישראל למערב גרמניה, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268307705171  PLWABN: 9810594914205606  BIBSYS: 11042380  BnF: cb14484336v (data)  CiNii: DA16755149  GND: 1115256785  ISNI: 0000 0001 1042 6441  LCCN: no2001002887  RERO: 02-A013320549  SUDOC: 069649677  VIAF: 217145911251727062521   WorldCat (עם VIAF): 217145911251727062521 
הלקח לדור
מיכה לבינסון

| --- | --- |

מיכה לבינסון בטקס זיכרון לגרי בילו בבית צבי, 21 בדצמבר 2012
 לידה:  27 באוגוסט 1952 ירושלים 
 פטירה:  20 במרץ 2017 (בגיל 64) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
עדי בילסקי, יונה אליאן ושלומי טפיארו ב"עלמה ורות", תיאטרון בית ליסין
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מיכה לבינסון בתל אביב
מיכה לבינסון (באנגלית: Micah Lewensohn; ‏27 באוגוסט 1952 – 20 במרץ 2017) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע ישראלי. כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל ישראל בשנים 1994–2001 וכמנהלו של בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי בשנים 2009–2014.
ביוגרפיה

לבינסון נולד בירושלים בשנת 1952. בנם של אברהם לבינסון, צייר, גרפיקאי ומחלוצי ענף הפרסום בישראל, ושל הצ'לנית רות לבינסון. גדל בתל אביב, ובנעוריו שיחק בתיאטרון "הבימה" והפיק מספר סרטים, בשיתוף עם הבמאי יעוד לבנון והסופר אריה קרישק. למד בקונסרבטוריון למוזיקה וניגן ג'אז. את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל, שם הפיק, ערך והגיש תוכניות בנושאי אקטואליה, תרבות ומוזיקה. שימש גם ככתב צבאי במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה. לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים לימודי תואר ראשון במחלקה לקולנוע ולימודי תואר שני במחלקה לבימוי תיאטרון. עם סיום לימודיו זכה במלגה מטעם הקרן האמריקאית הלאומית לאמנות ושימש כבמאי-הבית וכמשנה למנכ"ל התיאטרון הציבורי בפיטסבורג, פנסילבניה (אנ').
ביוגרפיה > קריירת בימוי

מאז שובו ארצה ב-1980 ביים לבינסון ברוב התיאטראות בארץ. ב-1985 זכה בפרס כינור דוד, ובאותה שנה הוזמן לביים את ההצגה "בת הגדוד" בבית האופרה של בוסטון. האופרה "דון ג'ובאני" בבימויו פתחה את עונת 2000/01 של האופרה הישראלית החדשה.
לצד עבודתו בתיאטרון, ביים לבינסון תוכניות בידור, מופעים מוזיקליים וסרטוני פרסומת. בין הפרויקטים שלו:
קריינות - "לא תשקוט הארץ", סדרה תיעודית במלאת 40 שנה למלחמת יום הכיפורים, בהפקת עמית גורן, 2013
במאי ומספר - "שרשרת הדורות", מיצב וידאו ותאורה, רחבת הכותל המערבי, נפתח בשנת 2006 (זוכה פרס Thea האמריקאי, 2008)
קריינות - "עידן הגנרלים" (Slaves of the Sword), סדרה דוקומנטרית בהפקת בלפילמס (ישראל), BBC (בריטניה) ו-ZDF/Arte (גרמניה/צרפת), 2003
ניהול אמנותי - "עושים אהבה בירושלים", פסטיבל מוזיקה, 2002
ניהול אמנותי - "By My Spirit", טקס בינלאומי לציון 500 שנה לגירוש ספרד, טולדו, ספרד, 1992
רעיון ובימוי - "הבטלנים", אירוויזיון 1987
ב-1990 זכה במלגת השתלמות לבימוי טלוויזיה ב-BBC בלונדון.
לבינסון לימד משחק ובימוי באוניברסיטת תל אביב, בבית צבי, בבית הספר סם שפיגל ובסמינר הקיבוצים. בשנים 2009–2014 ניהל את בית צבי.
ביוגרפיה > קריירת משחק

בשנת 1991 שיחק בסרט המלחמה של חיים בוזגלו "עונת הדובדבנים" בכיכובם של גיל פרנק ואלון אבוטבול.
בשנת 2007 גילם עורך דין בעונתה השנייה של הסדרה הקומית בכיכובה של אורנה בנאי, "אמא'לה" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2011 שיחק בסרטו של הבמאי יוסף סידר "הערת שוליים". הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2012 שיחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה" בHOT3.
בשנת 2015 שיחק בסדרת המתח של HOT3, "הצורף" בכיכובם של ליאור אשכנזי, יהורם גאון ואדיר מילר.
ב-2017 שיחק ב"שבאבניקים" אך נפטר במהלך הצילומים. הדמות שגילם - ראש הישיבה (הרב מרדכי בלוך), נראתה רק בקטע הפתיחה בפרק הראשון, ובו נהרג בנפילת הנברשת בישיבה. הפרק הראשון בסדרה הוקדש לזכרו.
חיים אישיים

לבינסון היה הבכור בין ארבעה אחים - הפרופ' המלחין גדעון לבינסון ראש המחלקה לקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן, עודד - עורך דין במקצועו ואיש גלי צה"ל, וג'ימי - יועץ שיווק לחברות.
היה נשוי לרחל ולהם שני בנים.
לבינסון נפטר בביתו ב-20 במרץ 2017.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב אליהו ספיר 2.
תרגומים

תינוק קבור מאת סם שפרד
לדבר עם מאת ג'יין מרטין
המלביש מאת רונלד הארווד
פלדה מאת רונה מונרו
ביבר הזכוכית מאת טנסי וויליאמס
מי מפחד מווירג'יניה וולף? מאת אדוארד אלבי
משחק הקלפים מאת דונלד קובורן
תפקידים ציבוריים

חבר הוועד המנהל, מרכז סוזן דלל
חבר הוועד המנהל, AICE הקרן לחילופי תרבות אוסטרליה-ישראל
ICExcellence, הקרן למצוינות בתרבות
קרן שץ
חבר הנאמנים, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
מנהל אמנותי, פסטיבל ישראל, ירושלים (2001-1994)
מנכ"ל בית צבי - בית הספר לאמנויות הבמה (2014-2009)
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, דון ג'ובאני, באתר הארץ, 20 ביולי 2005
↑  יונתן סידון, כל העיר, ירושלים, איזה כותל מגניב, באתר הארץ, 7 בפברואר 2006
↑  שני שילה, איך מנציחים את השואה? תשאלו את דיסני, באתר הארץ, 17 באפריל 2008
↑  שגיא גרין, אשת האיכר - עידן הגנרלים, 21:00, ערוץ 8, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2003
↑  עכבר העיר, המלצות לסוף השבוע - פסטיבל "עושים אהבה בירושלים", באתר הארץ, 12 בספטמבר 2002
↑  ציפי שוחט, המנהל הבא של "בית צבי": הבמאי מיכה לבינסון, באתר הארץ, 24 באפריל 2009
↑  יאיר אשכנזי, מיכה לבינסון מסיים את תפקידו בבית צבי, באתר הארץ, 16 ביולי 2014
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "הערת שוליים": עוצמה מטלטלת ומבלבלת, באתר הארץ, 2 ביוני 2011
↑  איתי שטרן, "שבאבניקים" מיטיבה לתאר את העולם החרדי בלי חרדת קודש, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017
↑  יאיר אשכנזי, במאי התיאטרון מיכה לבינסון מת בגיל 64, באתר הארץ, 20 במרץ 2017
↑  שוש אביגל, רק בית־המטבחיים הוא אמיתי - 'תופים בלילה', מאת ברטולד ברכט, בתיאטרון באר־שבע; בימוי: מיכה לבינסון, כותרת ראשית, 1 ביוני 1983
↑  שוש אביגל, ביקורת תיאטרון - מעבר לכיעור 'איש הפיל' - התיאטרון העירוני באר־שבע, כותרת ראשית, 3 באוקטובר 1984
↑  שוש אביגל, תיאטרון - יהודים חדשים בפלסטינה, בלי זקן 'אותו ואת בנו' -עפ"י י"ד ברקוביץ; התיאטרון העירוני באר־שבע, כותרת ראשית, 29 בינואר 1986
↑  עדנה אלוני, תיאטרון- למה התכוון המשורר? - "המתאבד" בתיאטרון באר שבע, "העולם הזה", גיליון 2555 מ-20 באוגוסט 1986, עמוד 27
↑  עדנה אלוני, תיאטרון- מה שיכע את הבחור - "ביבוף" בתיאטרון הבימה, "העולם הזה", גיליון 2571 מ-10 בדצמבר 1986, עמוד 31
תום שגב, יוסי הדר נגד הזמן - 'ביבוף ־' מאת: יוסי הדר; 'הבימה', כותרת ראשית, 14 בינואר 1987
↑  ביקורות
אליקם ירון, למות בכבוד, מעריב, 28 במרץ 1988
חיים נגיד, אשת הסוכן, מעריב, 7 במרץ 1988
שוש אביגל, בכורה - האשה שאיתו - מותו של סוכן לארתור מילר, תיאטרון באר־שבע, חדשות, 28 במרץ 1988
↑  רחלה זנדבנק, גבר ואשה - 'לכודים ברשת', 'עקרונות הכתיבה' - תיאטרון באר־שבע, כותרת ראשית, 29 ביוני 1988
↑  רחלה זנדבק, חידה אנגלית - 'לשבור את הצופן' - התיאטרון הקאמרי: תל־אביב, כותרת ראשית, 16 בספטמבר 1988
↑  שבח פרידלר, תיאטרון - בלי התחייבויות ’קומדיה של טעויות־׳, תרגום ועיבוד: דן אלמגור, בימוי: מיכה לוינסון, הפקת תיאטרון באר־שבע, כל העיר, 14 באפריל 1989
↑  מיכאל הנדלזלץ, חוויה רגשית במעמקי האטום, באתר הארץ, 27 במאי 2001
↑  במאי השנה למיכה לבינסון ואלון אופיר, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2001
↑  מיכאל הנדלזלץ, מחכים למתוק-מר-המוות, באתר הארץ, 8 בינואר 2002
↑  "המלביש" מאת רונלד הארווד בתיאטרון הקאמרי. תרגום ובימוי: מיכה לבינסון, באתר הארץ, 6 באפריל 2003
מיכאל הנדלזלץ, רגעים של גדולה, באתר הארץ, 3 ביוני 2003
↑  מיכאל הנדלזלץ, מותו של חלום, באתר הארץ, 23 בינואר 2007
↑  ציפי שוחט, שיעור לחיים, באתר הארץ, 6 במרץ 2007
↑  רן בוקר, דרור קרן יחליף את מיכה לבינסון המנוח בבימוי ההצגה "סוס אחד נכנס לבר", באתר ynet, 28 במרץ 2017
↑  ציפי שוחט, ואגנר לא זקוק לסובסידיה - מיכה לבינסון מסיים קדנציה של שמונה שנים כמנהל האמנותי של פסטיבל ישראל, באתר הארץ, 9 במאי 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308534205171  GND: 1062077466  ISNI: 0000 0004 0211 2356  VIAF: 297330233   WorldCat (עם VIAF): 297330233
צחי דבוש

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1994 (בן 30)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 עיסוק:  עיתונאי איש תקשורת יועץ תקשורת ואסטרטגיה
 מעסיק:  בהווה: יועץ תקשורת ואסטרטגיה בעבר: ידיעות אחרונות גלי צה"ל
 סוג כתב:  כתב צבאי
 תחום סיקור:  צבא וביטחון
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  TsahiDaboush
יצחק "צחי" דבוש (נולד ב-19 באפריל 1994) הוא איש תקשורת ישראלי, יועץ אסטרטגי בהווה ועיתונאי בעבר. זוכה פרס מפקד גלי צה״ל למצוינות לשנת 2021.