stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוכשטט

| --- | --- |
סמל הוכשטטסמל הוכשטט

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 שטח:  37.45 קמ"ר
 גובה:  416 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  7,014 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  48°36′40″N 10°34′05″E﻿ / ﻿48.611238888889°N 10.568161111111°E﻿ / 48.611238888889; 10.568161111111 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.vg-hoechstaedt.de/hoechstaedt
 he
 
הוכשטט (בשוואבית: Hechstädt) היא עיירה במחוז דילינגן במדינת בוואריה שבגרמניה. העיירה ממוקמת ליד גדות הדנובה. העיירה היא מקום מושבה של ההתאחדות העירונית "Höchstädt an der Donau", הכוללת את העיירות בלינדהיים, פינינגן, לוטינגן ושוואנינגן.
היסטוריה

במאה ה-15 והמאה ה-16, משפחת הסוחרים העשירה הוכשטטר, שהגיעה מהעיר, הייתה חלק ממשפחת הסוחרים של אוגסבורג.
בתחילת המאה ה-18, העיר הייתה אתר שני קרבות. הקרב הראשון בהוכשטט (אנ') ב-20 בספטמבר 1703, הסתכם ביותר מ-5,000 הרוגים. שנה לאחר מכן, ב-1704, התרחש קרב בלנהיים בין הכוחות הבריטיים והאוסטריים (בהנהגת ג'ון צ'רצ'יל הדוכס הראשון ממרלבורו והנסיך יוג'ין מסבויה) מצד אחד, וכוחות בוואריה וצרפת (בפיקודו של מקסימיליאן השני עמנואל הנסיך הבוחר מבוואריה, והרוזן דה טאלארד) מצד שני. בקרב בלנהיים נהרגו יותר מ-20,000 איש עד סוף היום.
ביוני 1800, צבאות הרפובליקה הראשונה של צרפת, בפיקודו של ז'אן ויקטור מורו, נלחמו בסדירים אוסטרים ונציגי וירטמברג, בפיקודו הכללי של פאל קריי. קריי מצא מקלט במבצר באולם. מורו הסיט את צבאו כדי להתקרב לאולם ממזרח ולאחר שקבוצה קטנה של גברים תפסה דריסת רגל על הגדה הצפונית של הדנובה, כוחותיו הצליחו לנוע כנגד המצודה משני צדי הנהר. בקרב זה, שהיה שיאו של מסע הדנובה של שנת 1800, אילץ מורו את קריי לנטוש את האולם ולסגת למזרח בוואריה.
הערות שוליים

↑  "Höchstädt", History of the Wars of the French Revolution: Including Sketches of the Civil History of Great Britain and France, from the Revolutionary Movements, 1788, to the Restoration of a General Peace, 1815, Kuhl, France, 1820, p. 183.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565020305171  GND: 4025322-3  LCCN: n89146866  NKC: ge750687  VIAF: 150217944   WorldCat (עם VIAF): 150217944
פלונגה

אנדרטה לזכר יהודי פּלוּנגֶה שנרצחו בשואה, בבית העלמין הדרום
פּלוּנגֶה (בליטאית: Plungė; ביידיש: פלונגיאן) היא עיר בליטא במחוז טלז, בת כ־17,500 תושבים. לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, אך כולה נרצחה במהלך השואה.
היסטוריה

משוער כי היישוב הוקם בין המאה ה-1 למאה ה-5 לספירה. היישוב הוקם על אדמות יער סמוגיטיה.  מהמאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-16, פלונגה הייתה חלק ממחוז גנדינגה כיישוב מן השורה. מאוחר יותר, אוכלוסיית פלונגה החלה לגדול מהר יותר ועלתה על אוכלוסיית גנדינגה. בשנת 1567 הוזכרה פלונגה לראשונה כעיר. העיר הייתה חלק מדוכסות סמוגיטיה בדוכסות הגדולה של ליטא בתוך חבר העמים הפולני-ליטאי.
ב-13 בינואר 1792 הוענקו לפלונגה זכויות מגדבורג (זכויות ממשל עצמי שניתנו לתושבי ערים רבות ברחבי מזרח אירופה).  משנת 1806 ועד 1822 היא הייתה שייכת לפלטון זובוב. עם פטירתו עברה הבעלות למשפחת אוגינסקי ובשנת 1879 הם בנו בעיר ארמון ששרד עד ימינו.
ב-1925, בתקופת בין המלחמות הוקמה גימנסיה, וב-1932 הונח קו מסועף של הרכבת. ב-1933 נחנכה הכנסייה הקתולית הנוכחית. ב-1939 הוקם בית החולים פרטיו החלו לפעול בעיר מחלקת יולדות ומחלקת כירורגיה.
במהלך שנות העצמאות של ליטא הכלכלה של פלונגה התבססה על המפעל לייצור סיבי פשתן וכותנה Kučiskis – Pabedinskiai וגם על פעילותם של אנשי עסקים יהודים ומוצרים חקלאיים מתוצרת חקלאים מזאמוט.
לאחר מלחמת העולם השנייה והכיבוש הסובייטי, פלונגה החלה לצמוח במהירות - העיר מנתה 7,400 תושבים בשנת 1950, ועד 1990 היו בה כ-23,300 תושבים. במהלך שנות הכיבוש הסובייטי הפכו הליטאים לרוב תושבי העיר. על פי החלטת הממשלה משנת 1963, פלונגה הייתה אמורה להפוך למרכז אזורי עם תעשייה חזקה. עם זאת, תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל שכן התברר כי לעיר אין מספיק משאבי מים. עם זאת כמה חברות כן הוקמו בפלונגה. אולם רובן פשטו את הרגל לאחר הכרזת העצמאותה של ליטא.
הסמל של פלונגה אושר בצו הנשיא ב-6 ביוני 1997. בשנת 2009 נבחרה לבירת התרבות של ליטא.
יהודי העיר

יהודי ליטא היו פעילים בממשלת העיירה והיוו כמחצית מתושביה של פלונגה ערב השואה.
במהלך המרד בליטא ביוני 1941, והפלישה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה, נכבשה פלונגה על ידי הכוחות הגרמניים ב-25 ביוני. לאומנים ליטאים, בראשות יונאס נוריקה,הקימו השתלטו בכוח והקימו משטר מקומי . זמן קצר לאחר כיבוש העיירה כוחות גרמניים רצחו 60 צעירים יהודים, שהואשמו על ידי הליטאים בהיותם כוח עורפי של הצבא האדום. ב-26 ביוני 1941, למחרת הגעת הגרמנים לפלונגה, העבירו כוחות ליטאיים את יהודי העיירה לגטו מאולתר באלימות קשה, עינויים ורצח. על חלקם נכפו עבודות פרך. ב-13 או 15 ביולי אירע טבח פלונגה. הלאומנים הליטאיים ריכזו יהודים - גברים, נשים וילדים  לתעלות ליד הכפר קאוזנאי וירו בהם. מתוך 1,700 היהודים שחיו בפלונגה ב-1939, מעטים מאוד שרדו. אלה שבכל זאת שרדו, היו לא פעם יהודים שגורשו על ידי הסובייטים לפני השואה. אתרי זיכרון לאירועי 1941 נמצאים בעיר ובסביבתה. ניצול השואה והפסל היהודי יעקב בונקה היה אחד מיהודי העיירה הבודדים ששרדו את המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו כמה עשרות מיהודי פלונגיאן לעיר והקימו בה קהילה קטנה. בערב ראש השנה ה'תשי"ט (1958) נערך פוגרום ביהודי העיר.
בין האישים שנולדו בעיירה - הרב יוסף יוזל הורוביץ, 'הסבא מנובהרדוק'.
הערות שוליים

↑  "1312 DÄ—l PlungÄ—s miesto herbo patvirtinimo". e-seimas.lrs.lt. Retrieved January 27, 2019.
1 2  The United States Holocaust Memorial Museum Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–1945, Geoffrey P. Megargee, Martin C. Dean, and Mel Hecker, Volume II, part B, pages 1105.
↑  Die Mörder werden noch gebraucht“, Der Spiegel, Von Leonid Olschwang, 23 April 1984
↑  Ron Grossman, She thought her grandfather was a Lithuanian hero. Research leads her to ask, was he a patriot or a Nazi?, Chicago Tribune, ‏16 בינואר 2019
↑  "Holocaust Atlas of Lithuania: MASS MURDER OF THE JEWS FROM PLUNGĖ". www.holocaustatlas.lt. Retrieved January 27, 2019.
↑  "Holocaust Atlas of Lithuania: MASS MURDER OF THE JEWS IN PLUNGĖ CEMETERY". www.holocaustatlas.lt. Retrieved January 27, 2019.
↑  "Holocaust Atlas of Lithuania: MASS MURDER OF THE JEWS NEAR JOVAIŠIŠKĖ". www.holocaustatlas.lt. Retrieved January 27, 2019.
↑  כ. ליטאי, פוגרום ביהודי פלונגיאן, דבר, 19 באוקטובר 1958. וראו עוד: ורה אלישיב, על הפוגרום שנערך בפלונגיאן, דבר, 4 בנובמבר 1958.
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535579905171  GND: 7613537-8  MusicBrainz: 73ede47f-8e59-48ad-bfc5-d77fd932d392  VIAF: 130970503   WorldCat (עם VIAF): 130970503
שמש בוגדנית

| --- | --- |

 מבוסס על:  תסריט מקורי
 בימוי:  ניקיטה מיכאלקוב 
 הופק בידי:  ניקיטה מיכאלקוב, מישל סיידו, לאוניד ורשצ'אגין 
 תסריט:  ניקיטה מיכאלקוב, רוסתם איברהגימבקוב 
 עריכה:  אנזו מניקוני 
 שחקנים ראשיים:  ניקיטה מיכאלקוב נדז'דה מיכאלקובה אולג מנשיקוב אינגבורגה דפקונייטה ולדימיר אילין מראט בשארוב
 מוזיקה:  אדוארד ארטמייב 
 צילום:  וילן קליוטה 
 מדינה:  רוסיה רוסיה צרפת צרפת
 חברת הפקה:  אולפני T3 Camera One
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 באוגוסט 1994
 משך הקרנה:  145 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   burntbythesun
 פרסים:  בשנת 1994 זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 סרט הבא:  שמש בוגדנית 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שמש בוגדנית (ברוסית: Утомлённые солнцем) הוא קופרודוקציה רוסית-צרפתית, סרט קולנוע דובר רוסית עטור שבחים בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס הפדרציה הרוסית. בנוסף גרף הסרט את פרס דקל הזהב של פסטיבל קאן 1994.
לסרט יצאו 2 סרטי המשך בשנים 2010–2011: "שמש בוגדנית 2: הציפייה" ו"שמש בוגדנית 2: המצודה".
זו דרמה היסטורית חזקה המתרחשת במהלך יום אחד בקיץ 1936 בברית המועצות ומתארת את סיפורו של קצין בכיר בצבא האדום, בגילומו של מיכלקוב, ומשפחתו במהלך הטיהור הגדול של סוף שנות ה-30 בברית המועצות הסטליניסטית. במהלך חופשה עם אשתו, בתו הצעירה ומגוון חבריו ובני משפחתו, דברים משתנים באופן דרמטי עבור קולונל קוטוב כאשר אהובה הוותיק של אשתו, דמיטרי, מופיע לאחר שנעדר שנים רבות.
פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריות | מועמדים | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | הסרט הזר הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |  |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | פרס גראן פרי | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |  |
| פסטיבל הקולנוע בקאן | פרסי Ecumenical Jury | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |  |
| פרס הפדרציה הרוסית | פרס המדינה | ניקיטה מיכאלקוב | זכייה |  |
| פרסי מכון הסרטים האוסטרלי | הסרט הזר הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב ומישל סיידו | מועמדות |  |
| פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע | הסרט הזר הטוב ביותר | ניקיטה מיכאלקוב ומישל סיידו | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  "Soleil trompeur". Ecumenical Jury. 28 במרץ 2004. נבדק ב-10 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Beumers, Burnt By the Sun: The Film Companion, p. xi.
↑  "Past Winners 1990-1999". AACTA.org. נבדק ב-10 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Film Not in the English Language in 1996". British Academy of Film and Television Arts. נבדק ב-10 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1955 (לשם כבוד) | מצחצחי הנעליים (1947) • מר וינסנט (1948) • גונבי האופניים (1949) • מעבר לחומות (1950) • רשומון (1951) • משחקים אסורים (1952) • (לא הוענק פרס) (1953) • השער לגיהנום (1954) • מיאמוטו מוסאשי (1955) |  |
| 1956‏-1960 | לה סטרדה (1956) • לילות כביריה (1957) • זה הדוד שלי (1958) • אורפאו נגרו (1959) • מעיין הבתולים (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מבעד לזכוכית האפלה (1961) • רק בימי ראשון (1962) • שמונה וחצי (1963) • אתמול היום ומחר (1964) • החנות ברחוב הראשי (1965) • גבר ואישה (1966) • רכבות נשמרות היטב (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • חקירתו של אזרח העומד מעל לכל חשד (1970) • הגן של פינצי קונטיני (1971) • סוד הקסם הבורגני (1972) • לילה אמריקאי (1973) • זיכרונות (1974) • שומר היערות (1975) • שחור ולבן בצבעים (1976) • כל החיים לפניו (1977) • הכינו את הממחטות (1978) • תוף הפח (1979) • מוסקבה אינה מאמינה בדמעות (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מפיסטו (1981) • לאהוב מחדש (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • מהלכים מסוכנים (1984) • הסיפור האמיתי (1985) • התנקשות (1986) • החגיגה של באבט (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • מסע של תקווה (1990) • מדיטראנו (1991) • הודו-סין (1992) • הפיתוי היפה ביותר של חיי (1993) • שמש בוגדנית (1994) • שושלת אנטוניה (1995) • קוליה (1996) • שאלה של אופי (1997) • החיים יפים (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-2020 | שטח הפקר (2001) • אי שם באפריקה (2002) • שיחות נפש (2003) • הים שבפנים (2004) • צוצי (2005) • חיים של אחרים (2006) • הזייפנים (2007) • פרידות (2008) • הסוד בעיניהם (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • אידה (2014) • הבן של שאול (2015) • הסוכן (2016) • אישה פנטסטית (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • עוד סיבוב (2020) |  |
| 2021-היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • במערב אין כל חדש (2022) • אזור העניין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1026299  BNE: XX4039004  GND: 4644307-1  LCCN: n2001038214  VIAF: 177538544   WorldCat (עם VIAF): 177538544
הגנים הבוטניים של טביליסי

| --- | --- |

 מיקום:  טביליסי, גאורגיהגאורגיה
 תקופת הפעילות:  1845–הווה (כ־179 שנים) 
 שטח:  128 הקטאר 
 קואורדינטות:  41°41′10″N 44°48′27″E﻿ / ﻿41.686111111111°N 44.8075°E﻿ / 41.686111111111; 44.8075
 nbgg.ge
  (למפת טביליסי מוגדלת) הגנים הבוטניים של טביליסי(למפת טביליסי רגילה) הגנים הבוטניים של טביליסי
 
הגנים הבוטניים של טביליסי
הגנים הבוטניים של טביליסי בשנות ה-70 של המאה ה-19
הגנים הבוטניים של טביליסי בשנות ה-70 של המאה ה-19
הכניסה הראשית לגנים הבוטניים- מבט על
הגנים הבוטניים של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ბოტანიკური ბაღი) או הגנים הבוטניים המרכזיים של האקדמיה הגאורגית למדעים הם הגנים בוטניים הגדולים ביותר בעבר הקווקז והיו הגדולים ביותר בברית המועצות לשעבר. הגנים הבוטניים נמצאים בטביליסי בירת גאורגיה, והמשתרעים מערוץ הנהר צבקיסיסצקאלי לאורך מדרונותיו הדרומיים של הר סולולקי (שלוחה של רכס תריאלתי), בגובה 420–680 מטר מעל פני הים, על שטח בגודל 1,610 דונם ומכילים אוסף טקסונומי של מעל ל-4,500 מינים.
היסטוריה

הגנים נזכרים לראשונה בשנת 1671 על ידי הנוסע הצרפתי, ז'אן שרדן, שמציין ברשומותיו את "הגנים המלכותיים" שנוסדו, על פי הערכתו, בשנת 1625, ונקראו מאוחר יותר במהלך השנים "גני המצודה" או "גני המנבטה". ההערכה המקובלת יותר היא כי הגנים ניטעו לראשונה באמצע המאה ה-15. הגנים מופיעים גם ברשומותיו של ז'וזף פיטון דה טורנפור (Joseph Pitton de Tournefort) ‏(1701) ובמפת טביליסי כפי ששורטטה בידי וחושטי (1735).
בשנת 1795, נבזזו הגנים בידי השושלת הקאג'ארית מהאימפריה הפרסית, לאחר קרב קרצניסי המפורסם, שבעקבותיו נחרבה טביליסי, ושוחזרו מחדש בתחילת המאה ה-19. בשנת 1845 נוסדו הגנים, באופן רשמי, בשם הגנים הבוטניים של טביליסי. מספר שנים לאחר מכן צוינו זני הסחלביים בטביליסי כיפים ביותר בכל רחבי האימפריה הרוסית.
בין השנים 1861–1889, הורחבו הגנים באופן משמעותי בהנהגתו של הבוטניקאי
ואדריכל הנוף
הגרמני, היינריך שארר (Heinrich Scharrer); ובשנת 1888 נוסדו הגנים כמרכז בוטני וביוגאוגרפי, ועבדו בה מספר חוקרים ידועים. כמו כן נבנתה החממה הראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובשנת 1886, נבנה מוזיאון בוטני שכלל צמחים טרופיים וסובטרופיים. בין השנים 1896–1904, הרחיב, יורשו של שארר, אדולף כריסטיאן רולוף (Adolf Christian Roloff) את הגנים פיזית לכיוון מערב, הרחיב את המחקר והקשרים הבינלאומיים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, נעצרה הפעילות הענפה בגנים. עקב מחסור כספי. מצב שנמשך עד לשנת 1945, ומאז השתפר מצבה הפיננסי באופן שיטתי. בין השנים 1932–1958 הוסף לשטח הגנים גם בית הקברות המוסלמי לשעבר והאזור סביבו. בבית הקברות שרדו מספר קברים ביניהם קיברו של המשורר האזרי הבולט, מירזה פטלי אחונדוב (Mirzə Fətəli Axundov) ‏(1812-1878).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוצא צו המפקיע חלק משטח הגנים לטובת מגרש חנייה ובית דירות לפועלים. בשנת 1943 הוכפפו הגנים לאקדמיה הגאורגית למדעים.
הכניסה המרכזית לגנים ממוקמת למרגלות מצודת נריקלה. הדרך לכניסה הנוספת נחפרה כמנהרה בסלע בין השנים 1909–1914, והייתה פעילה עד אשר, באמצע שנות ה-2000, הוחלפה המנהרה במועדון הלילה הגדול בטביליסי, "גווירֶבּי" ("אדונים").
לקריאה נוספת

גוגולישווילי וסחיארלי (1986), הגנים הבוטניים המרכזיים (טביליסי) של האקדמיה למדעים, פורסם במצניארובה
קרב נירים

אנדרטת נירים (דנגור)
דגם של קיבוץ נירים במלחמת העצמאות
קרב נירים התחולל בבוקר ה־15 במאי 1948, בין כוחות חיל המשלוח המצרי שפלש לשטחה הריבוני של מדינת ישראל ארבע עשרה שעות לאחר ההכרזה על הקמתה לבין חברי קיבוץ נירים, שעל פי החלטת החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית.
מהלך הקרב

מטרת הצבא המצרי הייתה לנוע לעבר תל אביב, אבל המצרים לא רצו להשאיר בערפם נקודה יהודית.
כל מבני היישוב היו עשויים עץ פרט לבית הביטחון שנבנה מבטון. חברי נירים העבירו את מגוריהם לחפירות מתחת לאדמה, התכוננו להתקפה, וביצרו את המקום.
ביום ההתקפה היו בנירים 42 איש (30 חברים ו־12 חברות), שאחזו ב-14 רובים, 4 סטנים, מקלע ומרגמת M1 אחת.
מתקפת המצרים החלה בהפגזה קשה שהעלתה באש את כל הצריפים. ב־05:30 התקרב למקום טור ממונע, שכלל ארבע שריוניות, 20  נושאי ברן ומשאיות נושאות חיילים. החיילים המצרים הגיעו כמעט לגדרות הקיבוץ, ורק אז פתחו חברי נירים באש מדויקת. ההתקפה המצרית נהדפה והמצרים נסוגו כשהם משאירים בשטח 35 הרוגים.
שמונה מחברי נירים נהרגו ונקברו במקום.
גמאל עבד אל נאצר כותב על ההתקפה כי: "הייתי ראש המטה של החטיבה ה־6. ... הרגשתי שיחד עם החללים שהשאירה במערכת נירים השאירה החטיבה שם גם את האמונה במלחמה. רדיו קהיר הודיע כי החטיבה ביצעה בהצלחה את טיהור נירים. התרשמתי מהאגדות מלאות הגוזמה על כוחו הצבאי של האויב. שמעתי אחד מקצינינו מספר כיצד מגדלים מונעים בחשמל היו מתרוממים מעל האדמה, יורים לכל הכיוונים ואחר כך יורדים שוב אל מתחת לפני האדמה".
ההפגזות על נירים נמשכו עוד כחצי שנה וכל הזמן חיו החברים מתחת לאדמה. לאחר המלחמה עזבו חברי נירים את נקודתם ההרוסה ועברו למקומם החדש. בדנגור נותר משלט נירים שאויש על ידי חיילי צה"ל. באוגוסט 1949 אירעה פרשת נירים, במהלכה נלקחה אל המשלט נערה בדואית, נאנסה על ידי החיילים ולבסוף נרצחה ונקברה במקום.
אנדרטת נירים (דנגור)

אנדרטת נירים (דנגור) לזכר הקרב נמצאת ליד קיבוץ סופה, במקום שבו הוקם לראשונה קיבוץ נירים במוצאי יום הכיפורים תש"ז (6 באוקטובר 1946) במסגרת עליית 11 הנקודות להתיישבות בנגב.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יחיאל ערד בשיתוף האמן אריה סרטני שהתמחה בתבליטי בטון. אבן פינה לאנדרטה הונחה ביוני 1983 והיא נחנכה בשנת 1985. היא בנויה בצורת בית הביטחון עם מרפסת בולטת על הגג. על הקיר יש כתובת גדולה, שהייתה לסמל לעמידת היישובים בכלל ונירים בפרט - לא הטנק ינצח כי אם האדם, כתובת שנשארה על קיר צריף האוכל ההרוס. במקום גם דגם של נירים במלחמה ואתר זיכרון לשמונת הנופלים שהועברו לאחר המלחמה לקבורה בקיבוץ נירים.
ראו גם

בתי הביטחון בנגב הצפוני
דודו אלון (לובלסקי)
פרשת נירים
הטבח בנירים
לקריאה נוספת

צבי אילן, 78 טיולים ברחבי ישראל, הוצאת עם עובד, 1975.
הערות שוליים

↑  יגאל נחושתן, קיבוץ נירים במלחמת העצמאות – היבטים אזרחיים וצבאיים, 2016
↑  אביב לביא, כתבה, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2005
↑  אמיר רוזנבליט, אבן פינה לאנדרטת דנגור, דבר, 2 ביוני 1983
אופנבך על המיין

אופנבך על המיין (בגרמנית: Offenbach am Main; במקורות עבריים נקראה גם אופיבאך ואוביבאך) היא עיר במדינת הסן, גרמניה. אופנבך צמודה לעיר פרנקפורט, והיא חלק מאזור המטרופוליני פרנקפורט ריין-מיין (אנ'). העיר הייתה בעבר מרכז חשוב של תעשיית עורות. בשנת 2009 היו בעיר 118,770 תושבים. עיר תאומה לנהריה.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה בשנת 977. בסוף המאה ה-15 עברה לשליטת משפחת איזנבורג, וב-1556 העתיק הדוכס ריינהרד מאיזנבורג את מקום מושבו לאופנבך, כשבנה את ארמון איזנבורג.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של הסן.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הופצצה על ידי כוחות בעלות הברית, וכשליש ממנה חרב.
לאורך ההיסטוריה, בזכות הקרבה לפרנקפורט ומדיניות כלכלית נוחה, הייתה אופנבך מרכז עסקי משגשג, אשר משך אליו בעלי מלאכה מכל רחבי אירופה.
כלכלה

עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כלכלת העיר התבססה על עסקי בניית מכונות ותעשיית עורות. בנוסף הייתה אופנבך מרכז חשוב בקנה מידה אירופאי לתעשיות טיפוגרפיה, כאשר מספר חברות מובילות בתחום קבעו את מקום מושבן בעיר ובסביבתה.
בשנים האחרונות הפכה אופנבך למוקד משיכה לשורה ארוכה של עסקים, בעיקר בתחום התחבורה.
אתרים חשובים

ארמון איזנבורג- בניין הבנוי בסגנון הרנסאנס, כיום חלק מאוניברסיטת אופנבך לעיצוב.
ארמון ביזינג
הכנסייה הצרפתית הפרוטסטנטית.
ארמון רונפנהיים
בית הכנסת "קאפיטול"
המוזיאון הגרמני לעורות
מוזיאון קלינגספור לטיפוגרפיה וקליגרפיה.
בנצ'מרק קפיטל

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  בוב קיגל 
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים) 
 מיקום המטה:  מנלו פארק 
  
 www.benchmark.com
 
בנצ'מרק קפיטל (באנגלית: Benchmark Capital) היא קרן הון סיכון אמריקאית שנוסדה בשנת 1995 ופעילה גם בישראל מאז שנת 2000.
ההשקעה המוצלחת ביותר של הקרן הייתה השקעה של 6.7 מיליון דולר בחברת eBay ב-1997 תמורת 22.1% ממניות החברה. שנה אחר כך הונפקו מניות החברה בנאסד"ק, שביום הראשון למסחר בה זינקה מחיר המניה ב-163%, ושווי השוק של החברה נסק ל-1.9 מיליארד דולר. ב-2011 השקיעה בנצ'מרק 12 מיליון דולר עבור 11% ממניות אובר, שהיו בעלות שווי של 9.4 מיליארד דולר ב-2023.
היסטוריה

בנצ'מרק קפיטל נוסדה בשנת 1995, על ידי שישה שותפים: בוב קיגל, ברוס דאנלוי, אנדי רכלף, קווין הארווי, ואל ואדן. היא נודעה כקרן הון הסיכון הראשונה שיצרה מבנה בעלות ושכר השווה עבור כל השותפים שלה. הודות לבועת הדוט קום והיכולות להקים ולהנפיק חברות טכנולוגיה במהירות, תוך כחמש שנים היא גייסה 6 קרנות עם הון בהיקף של יותר מ-2.3 מיליארד דולר. הקרן הראשונה של שהוקמה הייתה בגובה 101 מיליון דולר והחזירה למשקיעים שלה כ-40 דולר על כל דולר שהשקיעו. בין החברות בהן השקיעה באותן השנים היו: חברת התוכנה אריבה שהונפקה לפי שווי של כ-2 מיליארד דולר, חברת Red Hat שהונפקה לפי שווי של כ-3 מיליארד דולר ויצרנית ציוד התקשורת ג'וניפר נטוורקס. בשנת 2000 היא הקימה קרן אירופית שבסיסה בלונדון, בהיקף של 500 מיליון דולר.
בנצ'מרק ישראל

בנצ'מרק קפיטל ישראל הוקמה בנובמבר 2000, כישות עצמאית שהונה גויס מכל המשקיעים הקיימים בקרנות ההון של בנצ'מרק. עם הקמתה הודיעה שתתמקד בחברות שנמצאות בשלבים מוקדמים של התפתחותן, בעיקר בתחומי תשתיות התקשורת והאינטרנט, יישומי אינטרנט ומערכות תוכנה. מנהלי הפעילות בישראל היו ערד נווה, נחמן שלף ומארק קרמר. במרץ 2001 ביצעה בנצ'מרק ישראל השקעה ראשונה, שהובילה סבב של 5 מיליון דולר בחברת Integra5.
במאי 2001 הודיעה בנצ'מרק קפיטל כי השלימה גיוס בהיקף של 220 מיליון דולר לקרן הישראלית, אך לבסוף, בגלל ביקוש יתר וצורכי השקעה מקומיים, הורחבה ל-260 מיליון דולר. הקרן הראשונה השקיעה ב-21 חברות הזנק בישראל, ביניהן: חברת התוכנה פינג'אן, חברת השבבים אופלס שנמכרה לאינטל תמורת 100 מיליון דולר, חברת אטריקה שפיתחה חמורה לתחום התקשורת האופטית ונמכרה תמורת 100 מיליון דולר לחברת נוקיה נטוורקס, וחברת סילקווינט שנמכרה לחברת ברודקום תמורת 84 מיליון דולר.
במהלך 2005 הצטרפו לקרן: מייקל אייזנברג כשותף מנהל, והיזם הסדרתי גידי ברק כוונצ'ר פרטנר (Venture Partner). בספטמבר 2006 הצטרף אלי וורטמן כשותף.
במאי 2005 הודיעה בנצ'מרק קפיטל על גיוס קרן ישראלית שנייה בהיקף של 250 מיליון דולר. בין החברות בהן השקיעה הקרן השנייה היו: חברת קונדואיט, בה השקיעה 8.5 מיליון דולר ב-2008 תמורת 17.5% ממניותיה, קונדואיט מוזגה בספטמבר 2013 עם חברת פריון נטוורק לפי שווי משותף של 830 מיליון דולר, חברת זלנגו שפיתחה פלטפורמה למשלוח הודעות טקסט ויזואליות, וחברת התוכנה פאנאיה, בה השקיעה 6 מיליון דולר ב-2006,, שנמכרה לחברת אינפוסיס תמורת 230 מיליון דולר.
בינואר 2010 הודיעה בנצ'מרק לא תגייס קרן שלישית ייעודיית להשקעות בישראל, ושהחלטות על השקעות בחברות ישראליות יבוצעו ממטה החברה בקליפורניה, באמצעות הקרנות הקיימות שלה. כך לדוגמה השקיעה הקרן בחברת WIX במרץ 2010 ומכרה את כל מניות החברה לאחר הנפקתה ברווח ניכר.