stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון טאוורנר
קריירה

טאוורנר היה נגן עוגב ראשון ומנצח המקהלה של קולג' כריסט צרץ' באוניברסיטת אוקספורד. לתפקידיו אלה מינה אותו החשמן תומאס וולזי ב-1526. הקולג' נוסד בשנת 1525 על ידי החשמן וולזי, ונודע אז בשם קרדינל קולג'. לפני מינויו זה שימש טאוורנר כלבלר עמית בכנסיית מכללה בטאטרשול, לינקולנשייר. ב-1528 ננזף על קשרים (מעוטי חשיבות, ככל הנראה) עם הלותרנים, אך ניצל מעונש בשל היותו "מוזיקאי ותו לא". בשנת 1529 סר חנו של וולזי וב-1530 עזב טאוורנר את הקולג'.
ככל הידוע, לא נשא טאוורנר במשרות מוזיקליות נוספות וגם את יצירותיו המוכרות אי אפשר לתארך למועד מאוחר מזה, כך שייתכן, שהוא הפסיק להלחין. לעיתים קרובות נאמר, שאחרי שעזב את אוקספורד עבד טאוורנר כסוכנו של תומאס קרומוול וסייע לו בפירוק המנזרים, אם כי אמיתות הסברה הזאת מוטלת כיום בספק רציני. ידוע שהשתקע בסופו של דבר בבוסטון, לינקולנשייר, שם חי כבעל אחוזה זוטר באמידות סבירה. הוא התמנה לחבר במועצת העיר בוסטון בשנת 1545, זמן קצר לפני מותו. טאוורנר קבור מתחת למגדל הפעמונים בכנסיית הקהילה בבוסטון, אנגליה.
יצירות

רוב המוזיקה של טאוורנר ווקאלית וכוללת מיסות, מגניפיקטים ומוטטים. עיקר יצירתו מתוארך, על פי ההשערה, לשנות ה-20 של המאה ה-16. המוטט המוכר ביותר שלו הוא Dum Transisset Sabbatum.
המיסה המפורסמת ביותר שלו מבוססת על שיר פופולרי, "רוח המערב" (גם ג'ון שפארד וכריסטופר טיי כתבו בהמשך מיסות המבוססות על אותו שיר). "מיסת רוח המערב" של טאוורנר יוצאת דופן לתקופה, משום שנעימת הנושא מופיעה בכל אחד מארבעת החלקים במפעם שונה. המיסות שלו מתוכננות בדרך כלל כך, שכל אחד מארבעת הפרקים (גלוריה, קרדו, סנקטוס-בנדיקטוס ואגנוס) שווה פחות או יותר באורכו לאחרים, דבר המושג במקרים רבים באותו מספר חזרות על החומר התמאטי בכל אחד מן הפרקים. במיסת רוח המערב, למשל, חוזר הנושא תשע פעמים בכל פרק. כיוון שאורך הטקסטים בכל אחד מהפרקים שונה מאוד מזה שבאחרים, טאוורנר משתמש בעיטורים קוליים (מליסמאטה) בפרקים, שהמילים בהם מועטות יותר.
בכמה מן המיסות האחרות שלו הוא משתמש בטכניקת הקנטוס פירמוס, שבה מלודיית קנטוס פלאנוס בעלת ערכי צליל ארוכים ניתנת לקול פנימי, במקרים רבים הטנור. בין הדוגמאות למיסות קנטוס פירמוס כוללות את Corona Spinea ואת Gloria tibi Trinitas. טכניקת כתיבה אחרת נמצאת במיסה Mater Christi, המבוססת על חומר שנלקח ממוטט שלו באותו שם וידועה משום כך כמיסה "נגזרת" או "פארודית".
המיסה "גלוריה טיבי טריניטה" הביאה לראשונה סגנון של יצירה אינסטרומנטלית, הידוע בשם "אין נומינה". אף כי המיסה כתובה לשישה קולות, כמה מן הקטעים הווירטואוזיים יותר כתובים למספר קטן יותר של קולות ומיועדים, על פי ההשערה, לסולנים, טכניקת חיבור המופיעה בכמה מן המיסות שלו. הקטע במילים "אין נומינה..." ב"בנדיקטוס" כתוב לארבעה קולות, כשהקנטוס פלאנוס בקול האלט. קטע זה של המיסה נעשה פופולרי כיצירה אינסטרומנטלית להרכב ויול, מלחינים אחרים החלו לכתוב יצירות אינסטרומנטליות על פי דגם זה.
חיי טאוורנר שימשו נושא ל"טאוורנר", אופרה מאת פיטר מקסוול דייוויס.
רשימת יצירות > מיסות

מיסה גלוריה טיבי טריניטה (6 קולות)
מיסה קורונה ספיניאה (6 קולות)
מיסה או מיכאל (6 קולות)
מיסה סנקטי וילהלמי (5 קולות), נקראת לפעמים Small Devotion (אולי שיבוש של הכתובת "S Will Devotio", שנמצאה בשני מקורות.
מיסה מאטר כריסטי (5 קולות)
המיסה הממוצעת (The Mean Mass) (ל-5 קולות)
מיסת קנטוס פלאנוס (4 קולות)
מיסת רוח המערב (4 קולות)
רשימת יצירות > קטעי מיסה

כריסטה אלייסון (3 קולות)
קיריה לה רוי (4 קולות)
רשימת יצירות > אנטיפונים מקודשים

אווה דאי פאטריס פיליה (5 קולות)
גאודה פלורימום (5 קולות)
או ספלנדור גלוריה (5 קולות)
או וילהלם, פסטור בונה) (לכבוד החשמן וולזי)
רשימת יצירות > מוזיקה לתפילה

הללויה, וני אלקטה (4 קולות)
הללויה (4 קולות)
טה דאום (5 קולות)
רשימת יצירות > מוטטים

אאודיווי ווקם דה קלו (4 קולות)
אווה מריה (5 קולות)
דום טראנזיסט סאבאטום (I (ל-5 קולות, ותוספת של 4 קולות)
דום טראנזיסט סאבאטום (II) (ל-5 קולות)
אצ'ה קאריסימי
אקס איוס טומבה - סוספיטאטי דדיט אגרו
פק נוביס סקונדום הוק נומן (5 קולות)
פקונדאטה סינה וירו (3 קולות)
הודיה נוביס קלורום רקס
אין פאצ'ה אין אידיפסום (4 קולות)
יזו ספס פניטנטיבוס (3 קולות)
מגניפיקט (4 קולות)
מגניפיקט (5 קולות)
מגניפיקט (6 קולות)
מאטר כריסטי (5 קולות)
או כריסטה יזו פסטור בונה (5 קולות)
פרודנס וירגו (3 קולות)
סנקטה דאוס (5 קולות)
סוב טואום פרזידיום (5 קולות)
טאם פקאטום (3 קולות)
טראדיטור מיליטיבוס (3 קולות)
וירגו פורה (3 קולות)
רשימת יצירות > יצירות חילוניות

בצרה ובתלאה
בנשים (2 קולות)
קוומאדמודום (6 קולות או חליליות)
הערות שוליים

↑  Bowers, Grove online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390771605171  PLWABN: 9810624305005606  BIBSYS: 1019201  BnF: cb13900308q (data)  CANTIC: a10441670  GND: 118801457  ISNI: 0000 0000 8083 1832  LCCN: n79091190  LNB: 000066009  MusicBrainz: b65b5ed2-aa5a-4a2f-a65c-78a74fe95846  NKC: xx0139769  NTA: 071020012  SELIBR: 207283  SNAC: w68k85br  SUDOC: 076915670  VIAF: 3267137   WorldCat (עם VIAF): 3267137
ג'ורג' גרהאם

ג'ורג' גרהאם (אנגלית: George Graham; נולד ב-30 בנובמבר 1944 בגלאזגו) הוא שחקן ומאמן כדורגל סקוטי לשעבר.
קריירת המשחק

גרהאם מעולם לא שיחק במועדון סקוטי למרות מוצאו. הוא חתם באסטון וילה ב-1961 זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-17. הוא שיחק בווילה במשך שלוש עונות, אך השתתף רק בשמונה משחקים שאחד מהם היה ההפסד לברמינגהאם סיטי בגמר גביע הליגה של 1963. ביולי 1964 הוא הועבר לצ'לסי תמורת סכום של 5,000£. גרהאם הבקיע 35 שערים ב-72 משחקי ליגה עבור צ'לסי כולל זכייה בגביע הליגה ב-1965. אולם, גרהאם ומספר שחקנים נוספים היו מסוכסכים עם המאמן טומי דוקרטי. שיאו של העימות הגיע עם השעייתם של גרהאם ושבעה שחקנים אחרים כיוון שהפרו "עוצר" לפני משחק ב-1965.
הנהלת ארסנל של ברטי מיי חיפשה מחליף עבור ג'ו בייקר, וב-1966 שילמה 75,000£ תמורת גרהאם, בנוסף להעברתו של טומי בולדווין. גרהאם ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל ב-1 באוקטובר 1966 בהפסד 2 - 4 ללסטר סיטי, ומייד הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא היה מלך השערים של ארסנל בעונת 1966/1967 ובעונת 1967/1968, לאחר שהחל בעמדת החלוץ המרכזי ועבר לעמדת החלוץ השני, במקביל להעברתו של ג'ון רדפורד מהאגף אל מרכז ההתקפה.
גרהאם היה אחד מהשחקנים שהובילו את ארסנל בשני ההפסדים בגמר גביע הליגה (1968 ו-1969), אך גם לזכייה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970. בעונה שלאחר מכן גרהאם היה חלק חשוב בסגל שהוביל את ארסנל לזכייה בדאבל.
התארים שבהם זכה עם ארסנל זיכו אותו בתשומת לב רבה, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד במשחק נגד נבחרת פורטוגל ב-13 באוקטובר 1971. בשנתיים שלאחר מכן הוא השתתף ב-12 משחקים במדי הנבחרת, והבקיע בהם 3 שערים. משחקו האחרון היה נגד נבחרת ברזיל ב-30 ביוני 1973.
הגעתו של אלן בול באמצע עונת 1971/1972 ערערה את מעמדו של גרהאם; בדצמבר 1971 הוא הועבר למנצ'סטר יונייטד תמורת 120,000£. בסך הכל הוא השתתף במדי ארסנל ב-308 משחקים שבהם הבקיע 77 שערים. גרהאם שיחק במנצ'סטר במשך שתי עונות, שבמהלכן המועדון ירד לליגה השנייה, לפני שסיים את הקריירה שלו באנגליה בפורטסמות' ובקריסטל פאלאס. בקיץ 1978 הוא שיחק בקליפורניה סרף מארצות הברית, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
תארים > כשחקן

צ'לסי:
גביע הליגה: 1964/1965
ארסנל:
גביע ערי הירידים: 1970/1971
גביע ה-FA‏: 1970/1971
גביע ערי הירידים: 1969/1970
תארים > מילוול

פרס בית הפוטבול ליג: 1982/1983
ארסנל:
גביע הפוטבול ליג: 1986/1987, 1992/1993
אליפות אנגליה: 1988/1989, 1990/1991
גביע ה-FA‏: 1992/1993
מגן הקהילה: 1991
גביע המחזיקות: 1993/1994
טוטנהאם הוטספר:
גביע הפוטבול ליג: 1998/1999
תארים > אישיים כמאמן

מאמן החודש בפרמייר ליג: נובמבר 1997
בריגדת הנייר

שמרקה קצ'רגינסקי עם ספרים שנצלו בידי בריגדת הנייר
בריגדת הנייר (או מחתרת הנייר) הוא הכינוי שקיבלה קבוצה מיושבי גטו וילנה שהסתירה מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מארכיון "ייִוואָ" (המכון למחקר יהודי) והצילה אותם מהשמדה או גניבה בידי גרמניה הנאצית. הקבוצה הוקמה בשנת 1942 בהובלת אברהם סוצקבר ושמרקה קצ'רגינסקי, והבריחה ספרים, ציורים ופסלים, בהסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו. לאחר חיסול הגטו נמלטו חלק מחברי הקבוצה וחזרו לווילנה לאחר כיבושה על ידי הכוחות הסובייטיים. חלק מהיצירות שימשו להקמת המוזיאון היהודי בווילנה והוברחו לארצות הברית, שם הוקם מכון ייווא מחדש בשנות הארבעים. מטמונים של חומרים המשיכו להתגלות בווילנה בתחילת שנות התשעים. אף שחומר רב נעלם בתקופות הנאצית והסובייטית, חלק ניכר (כ-30–40 אחוזים) מארכיון ייווא נשמר, והוא נחשב כיום ל"אוסף הגדול ביותר על חיי יהודי מזרח אירופה הקיים בעולם".
בזמן המלחמה

לפני מלחמת העולם השנייה הייתה העיר וילנה מוקד לפעילות ולמידה יהודיים, וזכתה לכינוי "ירושלים דליטא". העיר, שהיוותה כור היתוך מרכזי של המסורת היהודית ותרבות היידיש, הייתה ביתו של "ייווא" – ארגון שהוקם בשנת 1925 לשימור וקידום תרבות היידיש. בבסיסו ניהל ייווא ארכיון נרחב של ספרות בשפה היידית וספרים אחרים הנוגעים לתרבות והיסטוריה יהודית. עם כיבוש וילנה על ידי הכוחות הסובייטים ב-19 בספטמבר 1939, הם השתלטו על הארגון והוא הורשה להתקיים באופן עצמאי בפיקוח ליטאי, עד לקליטתו הסופית בתוך המכון ללימודי ליטא ב-1940. למרות שינויים אלה, אוסף הפריטים נותר על כנו, והורחב במובנים מסוימים בהכללת ספרים שבעליהם נמלטו מהמלחמה. עם התחלת מבצע ברברוסה בשנת 1941, התקדמו כוחות גרמניה הנאצית לשטח הכיבוש הסובייטי, וכבשו את וילנה ב־24 ביוני.
זמן קצר לאחר מכן הגיע לווילנה יוהנס פוהל (Johannes Pohl), נציג מבצע רוזנברג (ERR) (הארגון הנאצי שעליו הוטל לגנוב או להשמיד רכוש תרבות יהודי) לבדיקת הארכיונים. הוא הורה להפוך את וילנה לנקודת איסוף מרכזית לאזור, המאגדת לא רק את ארכיוני ייווא ומוסדות אחרים בעיר, אלא גם אוספים פרטיים מקובנה, שיאוליאי, מריאמפולה, וולוז'ין וערים אחרות. בשנת 1942 הקימו הנאצים משרד מיון שיעבור על החומר שהתקבל, ובחר פריטים איכותיים שישלחו למכון לחקר השאלה היהודית. פקודות ERR קבעו, כי עד 30 אחוז מכלל היצירות יכולות להיחשב באיכות גבוהה ולהישמר.
כדי להבטיח שייבחרו העבודות הנכונות, נבחרו אסירים יהודים בגטו וילנה, בעיקר אנשים עם מעורבות מסוימת בייווא, לבצע את עבודת המיון. בין העובדים היו זליג קלמנוביץ', אברהם סוצקבר, שמרקה קצ'רגינסקי וחייקל לונסקי.
הרעיון של השמדת הארכיונים והחומר הנלווה היה טראומטי מאוד עבור העובדים. הרמן קרוק כתב ביומניו כי הם "בוכים ... ייווא גוסס. קבר האחים שלו הוא בית הנייר". על כן העובדים, בראשות סוצקבר וקצ'רגינסקי, החלו לחבל בתוכניות ה- ERR. בתחילה התנהלה הבריגדה בהתנגדות פסיבית, בסירוב לעבוד, וקראה בקול רם מהספרים במקום להשמיד אותם. קצ'רגינסקי וסוצקבר פרסמו אחר כך כרכים של שירה שנכתבה במקום לבצע את עבודת המיון בפועל. משם הם החלו להבריח את העבודות למקומות מבטחים. דפים וספרים נבחרים הוברחו על ידי העובדים כשחזרו הביתה מדי לילה ממשרד המיון, והוסתרו במטמונים בתוך בתים, בבונקרים ובתאים סודיים בתוך הגטו. חומרים אחרים הועברו לאנשים לא יהודים מחוץ לגטו, או שהוסתרו בעליית הגג של בניין ייווא, ששימשה גם נקודת מעבר לנשק לצורך התנגדות מזוינת. גם מדריכים צבאיים, ברובם בשפה הרוסית, הוברחו לפרטיזנים יהודים מחוץ לגטו וילנה. הם השתמשו ברעיונות יצירתיים: הם ביקשו למשל ממפקדם הגרמני להכניס לגטו ניירות כדי להסיק את התנור בביתו, או השתמשו בארגז כלי עבודה עם תחתית כפולה ובאמצעותו העבירו ספרים וניירות. הם אף הבריחו ספרים ומסמכים בתוך שולחנות וריהוט. דוד פישמן, שחקר את פעולתם, ציין כי "הם סיכנו את חייהם למען ספרים וניירות. הייתה זו אמירה קיומית, שהספרות והתרבות הן ערכים עליונים, גדולים מחייו של פרט או מחייה של קבוצה".
עם חיסול הגטו בספטמבר 1943, הסתיימה העבודה המיידית של בריגדת הנייר. חברים רבים נהרגו בידי הנאצים, אך סוצקבר וקצ'רגינסקי הצליחו להימלט והסתתרו עם הפרטיזנים היהודים.
גילוי הארכיון לאחר המלחמה

לאחר שווילנה נכבשה בידי הרוסים ב-13 ביולי 1944, חזרו חלק מחברי הקבוצה לעיר. סוצקבר וקצרגינסקי התחברו לאבא קובנר, פתחו מוזיאון יהודי והחלו לגייס כל מי שזמין לחפש את המטמונים הנסתרים. התוצאות הראשוניות היו מעורבות: בניין ייווא הושמד בהפצצה, ואילו המטמון הגדול ביותר בגטו וילנה התגלה על ידי הכוחות הגרמניים זמן קצר לפני נסיגתם ונשרף על ידם. מאגרים רבים אחרים שרדו, ותושבים מקומיים שהתבקשו להסתיר חומרים הגיעו כדי להחזירם. התגליות המוקדמות כללו את יומניו בכתב ידו של תיאודור הרצל, פסל דוד של מרק אנטוקולסקי, ומכתבים מאת שלום עליכם, י. ל. פרץ ורבים אחרים. עבודתם התנהלה במהירות ובשיתוף פעולה פורה מצד הקהילות היהודיות ששרדו במזרח אירופה. חזרתו של סוצקבר לרוסיה בשנת 1944, ולאחריו עליית אבא קובנר לארץ ישראל, השאירה את קצ'רגינסקי אחראי על פרויקט המוזיאון והאיסוף.
למרות שהמוזיאון נתמך רשמית על ידי הרשויות הליטאיות והסובייטיות, הם סיפקו מעט מאוד משאבים, לא הקציבו למארגנים תקציב ורק העניקו להם את בניין הגטו השרוף. לאחר סיום המלחמה בשנת 1945 התברר, כי עבודתם של המתנדבים אינה מתיישבת עם סדרי העדיפויות של הרשויות הסובייטיות, ששרפו 30 טונות מחומרי ייווא, דרשו לבצע סקירה של הצנזורה על הספרים המוצגים בפומבי, ואף סירבו להחזיר עבודות שהוגשו להם. בהתאם לכך, קצ'רגינסקי והאחרים התכוננו להבריח את האוסף שוב – הפעם לארצות הברית, שם הקים ייווא מטה חדש. מתנדבים הובילו את הספרים מעבר לגבולות פולין, תוך שהם נעזרים באנשי תנועת הבריחה כדי להעבירם למערב אירופה. משם הגיע רוב החומר לניו יורק. סוצקבר החזיק בחלק מהחומר, ומסר אותו לימים לספרייה הלאומית.
המוזיאון הושבת לבסוף על ידי הק.ג.ב בשנת 1949. חלק מהחומרים שנותרו הושמדו, ואילו השאר הועבר לארכיון המדינה הליטאית המרכזי, למוזיאון המדינה בווילנה ולספרייה הלאומית הליטאית. לאחר קריסת ברית המועצות, ייווא ניהל בהצלחה משא ומתן עם ממשלת ליטא להפקת עותקים של כ-100,000 עמודים מהמסמכים. ארכיון נוסף, המכיל 150,000 מסמכים, התגלה בשנת 1991 לאחר שהוסתר בכנסייה על ידי אנטנס אולפיס, מנהל היכל הספר של ליטא. בסך הכל ניתן להעריך, שהבריגדה הצילה 30–40 אחוז מארכיוני ייוווא. עבודות נוספות – שהוחרמו ולא הוסתרו על ידי הבריגדה – התגלו בשנת 1954 בבניין בנק לשעבר בווינה, והוחזרו לייווא.
לקריאה נוספת

דוד פישמן, מחתרת הנייר: המלחמה על אוצרות הרוח של ירושלים דליטא, ירושלים: מאגנס, 2020
הערות שוליים

↑  Dolsten, Josefin. "5 amazing discoveries from a trove of documents hidden during the Holocaust". Jewish Telegraphic Agency, 15 November 2017
↑  Kuznitz, Cecile Esther (2014). YIVO and the making of modern Jewish culture: scholarship for the Yiddish nation. Cambridge University Press. pp.139,112, 181
↑  Fishman, David E.(2016). The Last "Zamlers": Avrom Sutzkever and Shmerke Kaczerginski in Vilna, 1944-1945. In Veidlinger, Jeffrey (ed.). Going to the People: Jews and the Ethnographic Impulse. Indiana University Press. p.165
↑  Fishman 2016, p.165
↑   עופר אדרת, במקום להבריח מזון, הם הבריחו ספרים, באתר הארץ, 21 בינואר 2021
↑  Fishman 2016, pp. 166–167
↑  Fishman 2016 ,p.171, Kuznitz, 2014, p.183
↑  Biga, Leo (2007). Blumkin Resident's Son: Collector of Collectors of Jewish Artifacts at Yivo. The Jewish Press.
גאו וסטמארק

גאו וסטמארק (בגרמנית: Gau Westmark) היה חטיבה מנהלית של גרמניה הנאצית בין השנים 1933 עד 1945. מ-1925 עד 1933, הוא היה תת-חלוקה אזורית של המפלגה הנאצית.
היסטוריה

שיטת הגאו הנאצית (ברבים Gaue) הוקמה בוועידת המפלגה ב-22 במאי 1926 כדי לשפר את הניהול של מבנה המפלגה. משנת 1933 ואילך, לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, הגאו החליף יותר ויותר את המדינות כחלוקות משנה מנהליות בגרמניה.
מקורו של הגאו היה בשנת 1925 ב-"Gau Rheinpfalz", הכולל את חלקי בוואריה בגדה השמאלית של נהר הריין, הפפאלץ (בגרמנית: "Pfalz"). גם הטריטוריה של אולדנבורג בירקנפלד סופחה לגאו ב-1934. עם החזרת אגן הסאר לגרמניה ב-1 במרץ 1935, אוחדו שני האזורים ויצרו את "Gau Pfalz-Saar" החדש. שמו של גאו זה שונה ל-"Gau Saarpfalz" ב-13 בינואר 1936.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ותבוסת צרפת ב-1940, נוסף לגאו ב-30 בנובמבר 1940 המחוז הצרפתי של מוזל, ששמה שונה ל-"CdZ-Gebiet Lothringen" ‏ ב-7 בדצמבר 1940, שמו שונה שוב, ל-"Gau Westmark". הגאולייטר בירקל קיווה שווסטמארק יורחב עד לגבולה המערבי העתידי של גרמניה, במיוחד בהתחשב באזור העפרות של בריי – לונגווי במחוז מרת ומוזל. בירקל גם הטיל תביעות על חלקים מאלזס ואפילו על באדן. הגאו, לעומת זאת, נשאר כשהיה עד תבוסת גרמניה ב-1945.
בראש כל גאו עמד גאולייטר, תפקיד שהפך חזק יותר ויותר, במיוחד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה. גאולייטרים מקומיים היו אחראים על תעמולה ומעקב, ומספטמבר 1944 ואילך על הפולקסשטורם והגנת הגאו.‏
את תפקידו של הגאולייטר החזיקו פרידריך ואמבסגאנס מפברואר 1925 עד 13 במרץ 1926 ויוזף בירקל מ-13 במרץ 1926 ועד מותו ב-28 בספטמבר 1944, אז השתלט וילי שטוהר על תפקידו וכיהן במשך כל קיומו של הגאו.
הערות שוליים

1 2  "Die NS-Gaue" [הגאו הנאצי]. dhm.de (בגרמנית). המוזיאון הגרמני להיסטוריה. נבדק ב-24 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacques Lorraine (Edmond Huntzbuchler): Les Allemands en France. Origines, Bretagne, Zone interdite Est, Bourgogne, Alsace et Lorraine, editions du Désert, Alger-Oran, 1945, p. 121-124.
1 2  Kroener, Bernhard R.; Müller, Rolf-Dieter; Umbreit, Hans (2000). Germany and the Second World War: Organization and mobilization of the German sphere of power. Wartime administration, economy, and manpower resources 1939–1941. Oxford University Press. p. 169. ISBN 0-19-822887-2.
↑  "The Organization of the Nazi Party & State". nizkor.org. The Nizkor Project. נבדק ב-24 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Michael D. Miller and Andreas Schulz (2012). Gauleiter: The Regional Leaders of the Nazi Party and Their Deputies, 1925–1945, Vol. 1. R. James Bender Publishing. pp. 38–39, 48. ISBN 978-1932970210.
↑  "Übersicht der NSDAP-Gaue, der Gauleiter und der Stellvertretenden Gauleiter zwischen 1933 und 1945" [Overview of Nazi Gaue, the Gauleiter and assistant Gauleiter from 1933 to 1945]. zukunft-braucht-erinnerung.de (בגרמנית). Zukunft braucht Erinnerung. 24 בפברואר 2007. נבדק ב-24 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gau Westmark". verwaltungsgeschichte.de (בגרמנית). נבדק ב-24 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559604205171  GND: 4338882-6  LCCN: n81124427  VIAF: 135910576   WorldCat (עם VIAF): 135910576
גברים בשמש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ע'סאן כנפאני 
 שפת המקור:  ערבית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1962 
 
גברים בשמש (בערבית: رجال في الشمس) הוא ספר של ע'סאן כנפאני שראה אור בשנת 1962, ונחשב לאחד הספרים הבולטים בספרות הפלסטינית. הספר מתאר את הקשיים וחוסר היציבות בחייהם של הפליטים הפלסטינים וכן מותח ביקורת על השחיתות בקרב המשטרים הערבים.
הספר שימש השראה לסרט "הפתי", של הבמאי המצרי תאופיק סאלח. הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן. הספר תורגם לשפות רבות, בהן לעברית בהוצאת מפרש בשנת 1978.
עלילה

עלילת הספר מתרחשת בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורם של שלושה גברים פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים בלבנון במטרה למצוא תעסוקה כפועלים בשדות הנפט המשגשגים בכווית, כדי לפרנס את משפחותיהם.
במהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. הראשון, איכר זקן בשם קוואיס, החזיק בעבר פרדסים בישראל וחברו הטוב ביותר נהרג במלחמת העצמאות. השני, אסד, לחם בצד הערבי בשנת 1948 שחבריו בגדו בו בשביל בצע כסף. השלישי, מרוואן, נזכר באמו ואחיו והקשיים הרבים שחו לאחר שאביו נטש אותם. סיפורי חייהם מסבירים לקורא מדוע הם מחפשים להגיע לכווית ומסביר את השינוי הדרסטי שחל בחיי השלושה לפני ואחרי המלחמה.
על מנת להגיע לכווית הם נאלצים לגנוב את הגבול לירדן, משם לעיראק ומשם לכווית. במהלך המסע הם נאלצים לשחד פקידים ולהיעזר במדריכים ומבריחים.
השלושה משחדים פקיד מקומי שיאפשר להם לגנוב את הגבול ובמהלך התהליך הם מושפלים ומתייחסים אליהם בזלזול. הם מגיעים לכווית בתוך משאית, ולבסוף על גבול עיראק-כווית הם נאלצים להתחבא במכלית מים במהלך שיא חום היום. כשהנהג מגיע בסופו של דבר ליעד בכווית ופותח את המכלית הוא מגלה שהשלושה מתו.
ג'ון קרטר (דמות)

| --- | --- |

 יוצרים:  אדגר רייס בורוז 
 גילום הדמות:  אנטוניו סבאטו ג'וניור, טיילור קיטש 
 מידע
 תאריך לידה:  שנות ה־50 של המאה ה־19 
 מקום לידה:  וירג'יניה 
 מקצוע:  חייל, הרפתקן, מצביא
 אזרחות:  ארצות הברית 
 
ג'ון קרטר ודג'ה ת'וריס, כפי שהם מופיעים על עטיפת הנסיכה ממאדים מאת אדגר רייס בורוז, 1917
ג'ון קרטר (באנגלית: John Carter) הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי סופר הספרות הזולה אדגר רייס בורוז ואשר הופיעה בסדרת ספרי בארסום. אף על פי שמקורו של קרטר מווירג'יניה בכדור הארץ, הוא מבקר במאדים ולעיתים מכונה בשם ג'ון קרטר ממאדים עם התייחסות לרקע הכללי בו מתרחשות הרפתקאותיו.
ג'ון קרטר הופיע לראשונה ברומן הנסיכה ממאדים, סיפורו הראשון של בורוז שהתרחש על גרסה בדיונית של מאדים אותה כינה הסופר בשם "בארסום". הסיפור נכתב בין יולי לספטמבר 1911 ואוגד כסדרה בשם "תחת ירחי מאדים" בגליונות המגזין All-Story, שהתפרסמו בין פברואר ליולי 1912. הסדרה פורסמה לראשונה בצורת ספר באוקטובר 1917.
קרטר הופיע בכרכים נוספים בסדרה, ביניהם בכרך השני אלילי מאדים (1918), בשלישי שר-המלחמה של מאדים (1919), בשמיני חרבות מאדים (1936), בעשירי לאנה מגאתול (1948) ובאחד עשר ג'ון קרטר ממאדים (1964). ג'ון קרטר הוא גם דמות משנה חשובה בכרך הרביעי, תוביה נערת מאדים (1920) ובתשיעי האנשים הסינתטיים ממאדים (1940). דמותו גם הופיעה ברצועות קומיקס רבות משנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20, בכתיבתו של ג'ון קולמן בורוז, וכן בעיבודי קומיקס שנעשו לדמות על ידי חברות הקומיקס DC קומיקס, מארוול קומיקס ודארק הורס בשנים 1972–1973, 1977-1979 ו-1996, בהתאמה.
סרט לייב אקשן על עלילות הדמות יצא ב-9 במרץ 2012, "ג'ון קרטר ממאדים", בכיכובם של טיילור קיטש כג'ון קרטר ולין קולינס כדג'ה ת'וריס.
סקירה

גובהו של קרטר הוא מטר שמונים ושמונה סנטימטר, ולו שיער שחור קצר ועיניים אפורות-כמתכת. בורוז משרטט אותו כישות אלמותית. בפתיחת הספר "הנסיכה ממאדים", הסופר מגלה לקורא כי קרטר אינו זוכר את ילדותו. דורות רבים של בני משפחתו מתייחסים אליו כ"דוד ג'ק", משום שהוא תמיד האריך חיים וראה את בני משפחתו מזדקנים ומתים בעוד הוא נותר צעיר.
דמותו ואורח חייו משקפים את האידיאלים של דרום ארצות הברית מתקופה קדומה. קרטר נולד בווירג'יניה, ושירת כקפטן במלחמת האזרחים האמריקנית לצד הקונפדרציה. עם תום הלחימות, הוא מתחבא במערה מהאפאצ'ים, ומת ככל הנראה. נשמתו עוזבת את גופו חסר החיים ועוברת מסע אסטראלי למאדים, שם היא מתגלמת מחדש בגוף שדומה לגופו הארצי. קרטר רגיל לכוח המשיכה של כדור הארץ, לכן הוא מגלה שיש לו כוח רב יותר מזה של ילידי מאדים.
במאדים - לו קוראים ילידיו בארסום - קרטר נתקל ביצורים חייזריים אימתניים הדומים לחיות מהמיתולוגיה העתיקה וכן בני אנוש נוספים, ומוצא את יעודו כלוחם ומושיע עבור תושבי הכוכב. הוא זוכה בידה של הנסיכה דג'ה ת'וריס, אך מקריב את עצמו כדי להציל את בארסום. הוא מתעורר לאחר מותו השני ומגלה כי הוא שוגר חזרה לגופו הגשמי בכדור הארץ. עד מהרה, הוא הופך לעשיר לאחר שמצא זהב באריזונה. הוא מעביר את שארית ימיו בקוטג' קטן בנהר הדסון אשר בניו יורק, שבו הוא מת פעם נוספת בשנת 1886.
מותו של קרטר אינו מתברר כאמיתי, משום שהוא מועבר שוב לבארסום, ולאחר מספר הרפתקאות נוספות עולה לתואר שר מלחמה. הוא חוזר לכדור הארץ במספר מקרים, בהם הוא מגולל את עלילותיו בפני אחיינו, ומגלה לו כי למד לשלוט במסע האסטראלי בין כוכבי הלכת. במהלך הרפתקאותיו במאדים, גופו הארצי מתחדש מתוך קבר מיוחד הנפתח רק מבפנים.
לג'ון קרטר ודג'ה ת'וריס נולדים בן ובת, קרטוריס וטארה. קרטוריס משחק תפקיד חשוב בעלילות "אלילי מאדים" ו"שר-המלחמה של מאדים", והוא הפרוטגוניסט בספר "תוביה נערת מאדים". טארה היא גיבורת אנשי-השחמט ממאדים (1922), והיא אימה של לאנה, גיבורת "לאנה מגאתול".
גאו מקלנבורג

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 עיר בירה:  שוורין
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1926 
 תאריכי פירוק:  1945 
 ישות קודמת:   המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין    המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ
 ישות יורשת:   מקלנבורג-מערב פומרניה
 
גאו מקלנבורג (בגרמנית: Gau Mecklenburg), הוקם בשם גאו מקלנבורג-ליבק ב-22 במרץ 1925 ושמו שונה לגאו מקלנבורג ב-31 במרץ 1937 כאשר ליבק הועברה לגאו שלזוויג-הולשטיין. זו הייתה חטיבה מנהלית של גרמניה הנאצית מ-1933 עד 1945 שנוצרה מאיחוד המדינות החופשיות מקלנבורג-שטרליץ ומקלנבורג-שוורין. לפני כן, מ-1925 עד 1933, הייתה זו חלוקת המשנה האזורית של המפלגה הנאצית באזור זה.
היסטוריה

שיטת הגאו הנאצית (ברבים Gaue) הוקמה במקור בוועידת מפלגה ב-22 במאי 1926, במטרה לשפר את הניהול של מבנה המפלגה. משנת 1933 ואילך, לאחר תפיסת השלטון של הנאצים, הגאו החליף יותר ויותר את מדינות גרמניה כתת-חלוקות מנהליות בגרמניה.
בראש כל גאו עמד גאולייטר, עמדה שהפכה לחזקה יותר ויותר, במיוחד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם מעט הפרעות מלמעלה. הגאולייטרים המקומיים החזיקו לעיתים קרובות בתפקידים ממשלתיים כמו גם במפלגות והיו אחראים, בין היתר, על תעמולה ומעקב, ומספטמבר 1944 ואילך, גם על הפולקסשטורם והגנת הגאו.
תפקידו של הגאולייטר במקלנבורג הוחזק על ידי פרידריך הילדברנדט למשך כל קיומו של הגאו, שנקטע רק על ידי השעיה של שמונה חודשים מיולי 1930 עד פברואר 1931, כאשר ירש אותו לזמן קצר הרברט אלברכט. הילדברנדט נידון למוות על ידי בית דין צבאי והוצא להורג בגין פשעי מלחמה ב-1948.
הערות שוליים

1 2  "Die NS-Gaue" [The Nazi Gaue]. dhm.de (בגרמנית). Deutsches Historisches Museum. נבדק ב-29 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Übersicht der NSDAP-Gaue, der Gauleiter und der Stellvertretenden Gauleiter zwischen 1933 und 1945" [Overview of Nazi Gaue, the Gauleiter and assistant Gauleiter from 1933 to 1945]. zukunft-braucht-erinnerung.de (בגרמנית). Zukunft braucht Erinnerung. נבדק ב-29 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gau Mecklenburg". verwaltungsgeschichte.de (בגרמנית). נבדק ב-29 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hüttenberger, Peter (1969). Die Gauleiter: Studie zum Wandel des Machtgefüges in der NSDAP [The Gauleiter: Study to the changes in the power structure of the Nazi Party] (בגרמנית). Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt. p. 214. ISBN 9783486703641.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371750005171  GND: 5166601-7  LCCN: n2014026895  VIAF: 308751954   WorldCat (עם VIAF): 308751954