stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיבו
הערות שוליים

↑  אתר האמיבו, באתר www.nintendo.com (באנגלית)
1 2 3 4  רשימת כל האמיבו שנוצרו, באתר www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Everything You Need to Know About Nintendo's New Toy Figurines, Time (באנגלית)
↑  "Nintendo Shipped 340,000 Wii U and 1.78 Million 3DS Units in Latest Quarter; Posts Financial Results". DualShockers (באנגלית אמריקאית). 2016-10-26. נבדק ב-2018-05-17.
↑  Pokémon Rumble U will launch with seven NFC-compatible figurines
↑  Evan Campbell, Nintendo Shows Off NFC Mario Figurine for Wii U, 3DS, IGN, ‏2014-05-07 (באנגלית)
↑  "Super Smash Bros. Wii U and Amiibo release dates announced". Eurogamer.net (באנגלית). נבדק ב-2018-05-17.
↑  Jenna Pitcher, Amiibo in the Form of Cards Coming This Year, IGN, ‏2015-02-17 (באנגלית)
↑  Wii U - Features, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  "The new 3DS gets Amiibo support with Nintendo's latest update" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-05-17.
↑  Chloi Rad, Nintendo Confirms Amiibo Support for Nintendo Switch, Clarifies Additional Features, IGN, ‏2016-10-20 (באנגלית)
↑  Jenna Pitcher, Older Nintendo 3DS Systems Getting an External NFC Support This Summer in Japan, IGN, ‏2015-02-17 (באנגלית)
1 2  Here Are All of the Retailer-Exclusive Amiibo - News, Nintendo World Report
1 2  "Nintendo AU NZ on Twitter". Twitter. נבדק ב-2018-05-17.
↑  Super Smash Bros., www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Mario Kart 8 Deluxe, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Poochy & Yoshi's Woolly World Bundle, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Super Mario Odyssey, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  The Legend of Zelda: Breath of the Wild, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Splatoon 2, www.nintendo.com (באנגלית)
↑  Super Mario Maker, www.nintendo.com (באנגלית)
| נינטנדו |
| --- | --- | --- |
| קונסולות נייחות | Color TV Game ‏• Nintendo Entertainment System ‏• Super Nintendo Entertainment System ‏• Nintendo 64 ‏• GameCube ‏• Wii ‏• Wii U ‏• Nintendo Switch |  |
| קונסולות ניידות | Game & Watch • וירטואל בוי • גיים בוי ‏• גיים בוי קולור ‏•  גיים בוי אדוונס • נינטנדו DS ‏• נינטנדו 3DS |  |
| סדרות דגל | סופר מריו • האגדה של זלדה • פוקימון • מטרויד • דונקי קונג • קירבי • Star Fox • יושי • ספלטון • F-Zero • Kid Icarus |  |
| אנשי מפתח בחברה | שיגרו מיאמוטו • סאטורו איווטה • סטושי טג'ירי • יושיהירו מורי |  |
| שונות | Super NES Classic Edition • NES Classic Edition • Mii • דליפת המידע של נינטנדו • Game Freak • אמיבו |  |
אנה פפר

אנה פפר (בהונגרית: Pfeffer Anna; קאפושוואר, 31 באוגוסט 1945) היא חותרת קיאק יהודייה-הונגרייה. פעמיים סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968 ומונטריאול 1976) ואלופת עולם (בלגרד 1971) בקיאק זוגות. זכתה 9 פעמים באליפות הונגריה (7 פעמים ביחידות: 1967, 1968, 1969, 1971 פעמיים, 1972, 1973 ופעמיים בזוגות: 1968, 1974)
ביוגרפיה

אנה פפר נולדה במשפחה יהודית. משנת 1962 הייתה חותרת קיאק של גאנץ מאוואג. היא הייתה חברה בנבחרת הונגריה מאז 1966.
ביוגרפיה > 1966

באליפות העולם שנערכה בברלין בשנת 1966 היא זכתה במדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין בנקה בתוצאה של 1:59.95 דקות.
ביוגרפיה > 1968 > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה במדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קתלין רוז'נואי בתוצאה של 1:58.60 דקות, אחרי רוזוויטה אסר ואנמרי צימרמן מגרמניה המערבית (1:56.44 דקות) ולפני לודמילה פינאייבה ואנטונינה סרדינה מברית המועצות (1:58.61 דקות). נוסף לכך, היא הגיעה לשלב הגמר בחתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות, אך לא סיימה את התחרות ודורגה בסיום במקום תשיעי.
ביוגרפיה > 1969

באליפות אירופה שנערכה במוסקבה בשנת 1969 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:58.81 דקות ומדליית ארד בחתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:12.10 דקות.
ביוגרפיה > 1970

באליפות העולם שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1970 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.15 דקות ובתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:48.60 דקות.
ביוגרפיה > 1971 > אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בבלגרד בשנת 1971 זכתה במדליית זהב בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:51.6 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.4 דקות.
ביוגרפיה > 1972

באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.50 דקות, אחרי יוליה ריאבצ'ינסקאיה מברית המועצות (2:03.17 דקות) ומייקה יאפיס מהולנד (2:04.03 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:55.12 דקות, 11 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
ביוגרפיה > 1973

באליפות העולם שנערכה בטמפרה, פינלנד בשנת 1973 זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר רביעיות, ביחד עם ארז'בט הורבאט, אילונה טז'ר, מריה זקריאש בתוצאה של 1:46.94 דקות. מדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם אילונה טז'ר בתוצאה של 1:54.90 דקות.
ביוגרפיה > 1974

באליפות העולם שנערכה במקסיקו סיטי בשנת 1974 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:16.41 דקות ובתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר רביעיות, ביחד עם קלרה ריינאי, אילונה טז'ר, מריה זקריאש בתוצאה של 1:45.24 דקות.
ביוגרפיה > 1976

באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קלרה רג'נאי בתוצאה של 1:51.69 דקות, אחרי נינה גופובה וגלינה קרפט מברית המועצות (1:51.15 דקות) ולפני ברבל קסטר וקרולה צירצוב מגרמניה המזרחית (1:51.81 דקות)
היא פרשה מתחרויות ב-1979.
חיים אישיים

ב-1974 סיימה את לימודיה כמורה במכללה לחינוך גופני (כיום שמה "האוניברסיטה לחינוך גופני"), וב-1978 קיבלה תעודה כמאמנת קיאק-קאנו. בהמשך עבדה כמורה לחינוך גופני בבית הספר היסודי ברחוב מניאצ'קה (Menyecske) בבודפשט.
לקריאה נוספת

לאסלו רוז'הליגטי: לקסיקון אולימפי הונגרי. בודפשט. 2000 ISBN 963 00 5577 5
לאסלו הוואש: ספר הזהב של הספורט ההונגרי, בודפשט, 1982, ISBN 9632535723
Endre Kahlich - László Gy. Papp - Zoltán Subert: המשחקים האולימפיים 1896–1976, בודפשט, 1977, ISBN 963253526X
Révai új lexikona 2005. (הלקסיקון החדש של רוואי) ISBN 963-955-623-8
אצטדיון פייסל חוסייני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 על שם:  פייסל חוסייני 
 מיקום:  א-ראם
 קואורדינטות:  31°50′51″N 35°13′49″E﻿ / ﻿31.8475°N 35.230278°E﻿ / 31.8475; 35.230278
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־16 שנים)
 בעלים:  התאחדות הכדורגל הפלסטינית
 מפעיל:  התאחדות הכדורגל הפלסטינית 
 קבוצות:  נבחרת פלסטין בכדורגל   הילאל אל-קודס  מרכז שבאב אל-אמערי
 מושבים:  12,500
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) אצטדיון פייסל חוסייני(למפת ירושלים רגילה) אצטדיון פייסל חוסייני(למפת הרי ירושלים רגילה) אצטדיון פייסל חוסייני(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אצטדיון פייסל חוסייני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון פייסל חוסייני הלאומי (בערבית: ملعب فيصل الحسيني الدولي) הוא אצטדיון הכדורגל של נבחרת פלסטין בכדורגל. האצטדיון נמצא סמוך לכביש 60 בתחומי הכפר א-ראם צפונית לירושלים. באצטדיון כ-12,500 מקומות ישיבה. האצטדיון נקרא על שם המנהיג הפלסטיני פייסל חוסייני. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של הילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית.
משחקים בינלאומיים

באוקטובר 2008 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין נבחרת נבחרת פלסטין נגד נבחרת ירדן. במרץ 2011 נערך באצטדיון המשחק הרשמי הראשון של נבחרת פלסטין בבית, בו היא שיחקה כנגד נבחרת תאילנד להעפלה לאולימפיאדת לונדון 2012.
בספטמבר 2015, נבחרת פלסטין, לראשונה בתולדותיה, אירחה משחק במסגרת מוקדמות מונדיאל בשטחי הרשות. במשחק שיחקה נגד נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל במוקדמות מונדיאל 2018, והוא נגמר בתוצאה 0-0.
ב-15 באוקטובר 2019, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022, שיחקה לראשונה נבחרת ערב הסעודית בכדורגל מול נבחרת פלסטין באצטדיון. עד אז סירבו הסעודים להגיע לשטחים משאחר שהדבר דורש קבלת אשרה מישראל ומעבר גבולות שנמצאים בשליטת מדינת ישראל.
ראו גם

האצטדיון הבינלאומי דורא
אצטדיון אל-ח'דר
הערות שוליים

↑  חדשות 2, ‏משחק כדורגל היסטורי: פלסטין נגד ירדן, באתר ‏מאקו‏, 26 באוקטובר 2008
↑  אורי לוי, היסטוריה: היום פלסטין נגד הכוכב הגדול של הכדורגל הערבי, באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2015
↑   עוזי דן, רק הכדורגל יכול: שחקני סעודיה עברו בגבול הישראלי וישחקו היום בגדה מול פלסטין, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2019
אלמודנה גרנדס

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1960 מדריד, ספרד 
 פטירה:  27 בנובמבר 2021 (בגיל 61) מדריד, ספרד 
 שם לידה:  María Almudena Grandes Hernández 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות האזרחי, מדריד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדריד 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  narration, רומן ארוטי, כרוניקה 
 יצירות בולטות:  Las edades de Lulú, Gli anni difficili, Atlas de geografía humana, The Frozen Heart, בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  1989–2021 (כ־32 שנים) 
 בן או בת זוג:  Luis García Montero (1994–2021) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  Premio La Sonrisa Vertical (1989)  פרס הים התיכון (2009)  פרס ז'אן מונה (2020)  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (1 בדצמבר 2021)  Dearest Son of Madrid (2022)  פרס הספרות הלאומי לסיפורת (2018)  פרס חואנה אינס דה לה קרוס (2011)  פרס קלאמו (2002)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קדיס  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.almudenagrandes.com
 חתימה:   
 
מריה דה לה אלמודנה גרנדס ארנאנדס (בספרדית: María de la Almudena Grandes Hernández;‏ 7 במאי 1960 – 27 בנובמבר 2021) הייתה סופרת ספרדייה. היא כתבה 14 רומנים ושלושה אוספי סיפורים קצרים, ועבודתה תורגמה ל-21 שפות ועובדה ל-3 סרטי קולנוע. היא זכתה בין היתר בפרס הלאומי לספרות נרטיבית ובפרס הים התיכון לספרות. ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס כינה אותה "אחת הסופרות החשובות של זמננו".
ביוגרפיה

אלמודנה גרנדס נולדה ב־1960 בשכונת צ'מרטין במדריד, ספרד. היא החלה לכתוב כשהייתה בת תשע.
כשהייתה ילדה, סבה נתן לה את הספר האודיסאה מאת הומרוס והיא ציינה שהוא והספר דון קישוט הם שתי ההשפעות העיקריות על עבודתה.
היא סיימה בהמשך תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד. לאחר התואר, היא החלה לכתוב טקסטים לאנציקלופדיות. את הספרים שלה היא החלה לכתוב כשהיא מתבססת על חוויותיה בתנועת La Movida Madrileña (אנ') שפעלה בתקופת המעבר לדמוקרטיה בספרד בשנות ה-70. היא פרסמה את הרומן הראשון שלה בשם Las edades de Lulú (הגילאים של לולו) בשנת 1989, רומן אירוטי וחסר רסן שזכה להצלחה רבה וזכה בפרס La Sonrisa Vertical, וכן תורגם לעשרים שפות. הבמאי ביגאס לונה הפך את הרומן לסרט בכיכובו של חאווייר ברדם (The Ages of Lulu). אמילי ל. ברגמן ציינה כי הרומן "ייצג פריצת דרך לארוטיקה בכתיבה של נשים" לאחר שנמכר ביותר מ-1.5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הרומן השני שלה Te llamaré Viernes (אני אתקשר אליך ביום שישי) פורסם ב-1991 ועובד לקולנוע על ידי הבמאי חררדו אררו ב-1996 באותה שנה היא גם פרסמה את הסיפור הקצר Modelos de mujer (דוגמניות). פרסום הרומן השלישי שלה, Malena es un nombre de tango (מלנה הוא שם של טנגו), ב-1994 נחל גם הוא הצלחה גדולה.
מאוחר יותר היא פרסמה את Atlas de geografía humana (אטלס של גאוגרפיה אנושית) ב-1998 שעובד לסרט על ידי אסוסנה רודריגס וספרים נוספים, Los aires difíciles (רוחות עזות שתורגם לעברית), ב-2002, Castillos de cartón (טירות קרטון) ב-2004 ו-El corazón helado (הלב הקפוא) ב-2007.
ב-2010 פרסמה את הרומן Inés y la alegría (אינס והשִמחה) הראשון בסדרה של שישה רומנים בשם Episodios de una Guerra Interminable (פרקים של מלחמה אינסופית). הרומן הזה מספר על ההיסטוריה של ההתנגדות האנטי-פרנקואיסטית, נגד הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו. על ספר זה היא זכתה בפרס הספרותי "Sor Juana Inés de la Cruz". אחריו הגיעו El lector de Julio Verne (הקורא של ז'ול ורן שתורגם לעברית) ב-2012, Las tres bodas de Manolita (שלושת החתונות של מנוליטה) ב-2014 ו-Los pacientes del doctor García (המטופלים של דוקטור גרסיה) ב-2017, שהוביל אותה לזכייה בפרס הלאומי לספרות נרטיבית. הרומן האחרון שלה, La madre de Frankenstein (אמו של פרנקנשטיין), ראה אור ב-2020. בו, היא עסקה בחייה של אאורורה רודריגס קרביירה, ספרדייה בת המאה ה-20 שירתה בבתה במקום לאבד שליטה עליה.
סגנון

יצירתה הספרותית של גרנדס הושפעה בין השאר מהסופרות הספרדיות בנות המאה ה-19 אמיליה פארדו בסאן ובניטו פרס גלדוס. ספריה עוסקים בעם הספרדי ברבע האחרון של המאה ה-20 ובשנים הראשונות של המאה ה-21, בסגנון המאופיין בריאליזם והתבוננות פנימית פסיכולוגית.
גרנדס הגדירה עצמה כשמאלנית פוליטית, ועבודתה סבבה סביב משטרו של פרנסיסקו פרנקו וההשפעה שהייתה לו על הדמוקרטיה בספרד.
השקפות ואקטיביזם

גרנדס הייתה שמאלנית, ובכמה הזדמנויות היא הצביעה למפלגת השמאל המאוחד. היא הייתה כותבת טור קבועה בעיתון אל פאיס ותומכת בתוכניות רדיו כמו Cadena SER. היא גם תמכה בהפרדת הדת מהמדינה והחלשת הכנסייה וכן הייתה רפובליקנית בהקשר של המונרכיה הספרדית.
באפריל 2007 הייתה גרנדס אחת החותמות על מניפסט, שבו קבוצת אינטלקטואלים קראה נגד ביצוע פעולות טרור; בנוסף, במהלך ההפגנה לאחר הפיגוע של אט"א בנמל התעופה מדריד-בראחס, היא יצאה בהצהרה "למען שלום, חיים, חירות ונגד טרור". ההתקפה ההיא, שבה נהרגו שני אנשים, סימנה את סופה של הפסקת האש שבמהלכה ניהלה אט"א משא ומתן עם ממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו. גרנדס גם הביעה את דעתה על החברה הספרדית, שלטענתה הפכה מטומטמת ווולגרית, כאשר היא מושפעת על ידי צרכנות, חומרנות ואדישות לסבל. בסיפור Los besos en el pan (הנשיקות בלחם) מ-2015, היא כתבה על המשבר הספרדי של 2008 וטענה שענווה היא הדרך היחידה להתמודד איתו.
גרנדס מתחה ביקורת קשה על מפלגות ופוליטיקאים ימניים, וגם לעיתים על שמאלנים, במיוחד במהלך המשבר החוקתי בקטלוניה שהחל ב-2017. היא גם הייתה מעורבת בתנועה הפמיניסטית, ונכחה בהפגנות פמיניסטיות שונות.
ב-1998 היא הייתה חברה במפלגת "השמאל הפתוח" (Izquierda Abierta) והראתה תמיכה ברמונה מניירו, פעילה למען הזכות להמתת חסד בספרד. מניירו התפרסמה כשסייעה לבן זוגה רמון סמפדרו לעבור המתת חסד.
חיים אישיים ומותה

גרנדס נישאה למשורר לואיס גרסיה מונטרו ב-1994, איתו נולדה לה בת אחת. מנישואים קודמים היה לה בן אחד.
באוקטובר 2021, גרנדס הודיעה שהיא סובלת מסרטן, שאובחן שנה קודם לכן. היא נפטרה ב-27 בנובמבר 2021, בגיל 61.
ביבליוגרפיה > רומנים שופרסמו בעברית

2008 - רוחות עזות. הוצאת כנרת זמורה דביר.
2014 - הקורא של ז'ול ורן. תרגום: אינס ולר. הוצאת מודן.
פרסים והוקרה

1989 פרס La Sonrisa Vertical עבור Las edades de Lulú.
2002 - פרס חוליאן בסטיירו לאמנויות וספרות
2003 - פרס קאלמו לספר הטוב ביותר של השנה עבור Los aires difíciles
2003 - פרס קריסול ל-Los aires difíciles
2006 - הספרייה העירונית של אסוקקה דה אנרס (Azuqueca de Henares), נושאת את שמה
2008 - פרס קרן חוסה מנואל לארה עבור El corazón helado
2008 - פרס גילדת מוכרי הספרים של מדריד עבור El corazón helado
2009 - פרס הים התיכון
2010 - פרס הביקורת של מדריד (Premio de la Crítica de Madrid) עבור Inés y la alegría
הפרס האיברו-אמריקאי לנובלה על שם אלנה פוניאטובסקה (Premio Iberoamericano de Novela Elena Poniatowska 2011) עבור Inés y la alegría
2011 - פרס סור חואנה אינס דה לה קרוס (Sor Juana Inés de la Cruz) עבור Inés y la alegría
המרכז לחינוך לגיל הרך וחינוך יסודי (CEIP) של שכונת לאס מורייאס (מאלגה) נקרא על שמה
פרס עורכי הדין של אטוצ'ה (Atocha International Lawyers of Atocha Award) לשנת 2017
2018 - פרס ליבר
2018 - הפרס הלאומי לספרות נרטיבית
2020 - תואר דוקטור לשם כבוד מאת האוניברסיטה הלאומית לחינוך מרחוק
2020 - פרס העיתונות הבינלאומי של מועדון העיתונות הבינלאומי
2020 - פרס ז'אן מונה לספרות אירופאית עבור Los pacientes del Dr. García
אריק השני, מלך נורווגיה

אריק מגנוססון (בנורדית עתיקה: Eiríkr Magnússon, בנורווגית: Eirik Magnusson;‏ 1268 – 15 ביולי 1299) היה מלך נורווגיה מ-1280 ועד מותו.
ראשית חייו

אריק היה בנם הבכור שנותר בחיים של מגנוס השישי ("המחוקק") ושל רעייתו, אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק. ב-1273, כאשר מלאו לו חמש שנים, הוענק לו התואר מלך, לצד אביו, שתכנן לערוך לאריק טקס הכתרה כמלך-שותף כאשר ימלאו לו 12 שנים, בקיץ 1280. אף על פי כן, מגנוס מת לפני שזכה להגשים את תוכניתו ואריק היה למלך יחיד והוכתר ככזה במועד המתוכנן בברגן. בשנים בהן הוא היה עדיין קטין נמשלה נורווגיה על ידי מועצה מלכותית שבה היו חברים ברונים חשובים וככל הנראה גם אמו, המלכה אינגבורג האלמנה. ב-1282, לאחר שהגיע אריק לבגרות, הייתה ככל הנראה השפעה מרכזית למועצה זו על מלכותו של אריק. ב-1273 הוענק לאחיו, הוקון, התואר "דוכס נורווגיה" והחל מ-1280 הוא משל על שטח נרחב סביב לאוסלו וסטוונגר, בכפיפות לאריק. משכנו העיקרי של אריק היה בברגן.
נישואין

ב-1281 נשא אריק לאישה את הנסיכה מרגרט מסקוטלנד, בתו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד. מרגרט מתה שנתיים לאחר מכן כאשר ילדה את מרגרט, העלמה מנורווגיה, שהייתה מלכת סקוטלנד מ-1286 ועד למותה ב-1290. מותה של מרגרט הצית סכסוכי ירושה שהובילו לפרוץ מלחמות העצמאות הסקוטיות. לזמן קצר וללא הצלחה, טען אריק לכתר הסקוטי עבור עצמו מתוקף היותו יורשה של בתו.
בהמשך נשא אריק לאישה את איזבל, בתו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד. מנישואים אלו לא נולד אף בן זכר ששרד, למרות שנולדה להם בת, אינגבורג, שנישאה ב-1312 לוואלדמר, נסיך שוודיה והדוכס של פינלנד.
מלך

תקופת מלכותו של אריק עמדה בעיקר בסימנה של המלחמה נגד דנמרק, שהתנהלה לסירוגין החל מ-1287 ועד 1295. מניע עיקרי למלחמה זו הייתה טענתו של אריק לירושת הכתר הדני בזכות אמו. ב-1287 הוא אף כרת ברית עם קבוצה של אצילים דנים, שהבולטים מביניהם היו יקוב נילסן, רוזן הלנד וסטיג אנדרסן הבידה, שהוצאו מחוץ לחוק בדנמרק עקב החשד לכאורה שהם רצחו את אריק החמישי, מלך דנמרק. אריק העניק לשניים מקלט בנורווגיה והוא עצמו יצא בראש צי נורווגי שיחד עם הגולים הדנים תקף את דנמרק ב-1289, העלה באש את העיר אלסינור ואיים על קופנהגן. תקיפות ימיות נוספות על דנמרק התקיימו ב-1290 וב-1293, עד שב-1295 נחתם שלום בין שתי הממלכות.
אריק כונה "שונא הנזירים", עקב יחסיו הרעועים עם הכנסייה.
עקב העובדה שאריק מת חשוך בנים, ירש אותו אחיו, הוקון החמישי. הוא נקבר בקתדרלה של ברגן, שב-1531 נהרסה.
באנסקה ביסטריצה (מחוז)

מחוז באנסקה ביסטריצה (בסלובקית: Banskobystrický kraj) הוא אחד משמונת מחוזות סלובקיה ונמצא במרכזה.
גאוגרפיה

שטחו של מחוז באנסקה ביסטריצה הוא 9,455 קמ"ר אשר ברובם הרריים ועל כן צפיפות האוכלוסין בו (69.81 נפש לקמ"ר) הוא הנמוך ביותר בסלובקיה. בדרום המחוז נמצא אזור מישורי גדול בסמוך לגבול עם הונגריה. 34.82% משטח המחוז הוא שמורות טבע הכוללים בין השאר את אזור הטאטרה הנמוכה.
החלק הדרומי של האזור ראוי לציון מעל לכל בשל חורבות טירות רבות (Fiľakovo, Divín, Modrý Kameň, Čabraď) ועיירות הכרייה Banská Štiavnica (אנדרטה של אונסק"ו) וקרמניצה. האטרקציות הגדולות ביותר במחוז: אנדרטאות תרבותיות והיסטוריות בעיירה Banská Bystrica, אתרי סקי בדונובלי ובחופוק-דרום, ספא בדודינצה, קובצ'ובה, Sklené Teplice ו- Sliač, Banská Stiavnica.
כלכלת המחוז מתבססת על תעשיית עץ הנלווית ליערות הנרחבים במחוז וכן על מכרות מתכת ותעשיית מתכת, האחראית ל-60% מהייצוא מהמחוז. תעשיות נוספות במחוז הן חקלאות במישורים הדרומיים וכן תעשיית מזון, תרופות, טקסטיל וחומרי בנייה.
המחוז מחולק ל 13 נפות ו 516 יישובים, שמהם 24 נחשבים ערים, בהם מתגוררים 660,110 תושבים. הערים הראשיות במחוז הם באנסקה ביסטריצה בירת המחוז, זבולן, רימבסקה סובוטה ולוצ'נץ. במחוז 338 בתי ספר יסודיים, 25 בתי ספר תיכוניים ו 61 בתי ספר מקצועיים.
הערות שוליים

↑  Banská Bystrica administrative region, TRAVEL IN SLOVAKIA
↑  Jonathan Reuvid, Doing Business with Slovakia, pages 39-40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1066812330  MusicBrainz: 9fc6ee0c-980a-4c41-9616-55ee8521874d  NKC: ge487569 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
באמיאן

| --- | --- |

אתר המורשת בנד-י אמיר
 מדינה / טריטוריה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מושל:  מוחמד טהיר זהיר
 בירת המחוז:  באמיאן
 שפה רשמית:  דארי, פשטו
 שטח:  14,175 קמ"ר
 גובה:  3,042 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  425,500 (2021)
 קואורדינטות:  34°45′N 67°15′E﻿ / ﻿34.75°N 67.25°E﻿ / 34.75; 67.25 
 אזור זמן:  UTC+4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
באמיאן (בפרסית/דארי: ولایت بامیان) הוא אחד מתוך 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם במרכז המדינה והיותו ממוקם על גבי רכס הרי הינדו-כוש הופכת אותו להררי. זהו המחוז הגדול ביותר באזור הזארהסתאן (ארצם של ההזארים) ולאורך ההיסטוריה שימש בתור מפגש תרבויות מרכזי עולמי, דוגמה לכך ניתן לראות בפסלי בודהה בבמיאן, אשר הושמדו בתקופת האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
היסטוריה

היסטורית, באמיאן ממוקם על גבי דרך המשי, מה שהשפיע על קישורו ההיסטורי של האזור לתרבויות הינדיות, בודהיסטיות, הלניסטיות, פרסיות, ערביות, טורקיות ועוד. ההוכחה המרכזית לקיומה של התרבות הבודהיסטית היא מתקופת הממלכה ההודית גנדהארה, לפני עלייתה של הממלכה האחמנית, כאשר נוצרו שני פסלי הבודהה בבאמיאן שנותרו עומדים מאות שנים לאחר שהאסלאם עלה באזור ונהרסו לבסוף בשנת 2001 עקב דרישות הממשל הרדיקלי של הטליבאן על אפגניסטן.
נתונים כלליים

מחוז באמיאן ממוקם במזרח אפגניסטן. אוכלוסייתו המונה כ-400,000 בעיקרה מורכבת מבני הזארה; עם נוודי פרסי שיעי ברובו, עם 16% בני שבט סאדאת, 15% טג'יקים ועוד מגוון קבוצות אתניות שמייצגות חלקים פחותים באוכלוסייה הכוללת, כגון טטרים, קיזילבאשים ופשטונים. גידול חקלאי ובעלי חיים הוא העיסוק העיקרי של התושבים ואילו עבודת בית היא משנית. חיטה, שעורה ותפוחי אדמה נשארים מזה שנים הגידולים הפורחים. במסגרת משק הבית מגדלים בעיקר כבשים, עזים וסוסים.
במחוז ישנם 279 מוסדות חינוך ו-24% מכלל האוכלוסייה יודעים אוריינות. ישנם 30 בתי חולים ו-23 קופות חולים. רק ל-21% מכלל האוכלוסייה ישנה זמינות למקורות מים 24 שעות ביממה הכוללים נהרות, מעיינות, בארות ועוד. רכס הינדו-כוש מאפיין את הטופוגרפיה ההררית של המחוז ומאפשר מעבר נרחב של נהרות ומאגרי מים.
המושל, מוחמד טהיר זהיר, הוא הזארי אתני שכיהן במגוון תפקידים ברחבי ממשלת אפגניסטן. הוא פיקד על כוחות הקרקע בבאמיאן בין השנים 2001–2004 והיה דוברו של נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי במהלך הבחירות ב-2014. מינויו של זהיר למושלות נתקל בהתנגדות עזה מצד גורמים מקומיים והאוכלוסייה בהתבסס על האשמות בחוסר יכולת ואפליה גזעית. על פי הדיווחים מונה מושל חדש מצד הטליבאן במהלך פברואר 2016, אך זהותו אינה ידועה.
ביטחון

על פי מגוון דיווחים, לטליבאן לא הייתה כל השפעה בבאמיאן החל מנובמבר 2018. ניתן לקשר את היציבות היחסית של בבאמיאן ללכידות החברתית בקרב תושביה, האוכלוסייה ההזארית השיעית מתנגדת נחרצות לטליבאן הסוני. עם זאת, התקפות על מחסומי המשטרה על ידי מורדי הטליבאן התרחשו ביולי 2018. כל הנפות של באמיאן מסווגות תחת שליטת הממשלה האפגנית. 4 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 - פברואר 2019 (ממוצע של 0.1 אירועים בשבוע). דוגמאות לאירועים כוללים התקפה של מורדי הטליבאן ביולי 2018 על כמה מחסומי משטרה בנפת קהמרד, הרג זקן שבטי אחד וחטיפת ארבעה אזרחים הזארים.
בסוף נובמבר 2018 עצרו הרשויות האפגניות את מנהיג המיליציה ההזארית באשמת תקיפת כוחות הביטחון וכן על סחיטת נוסעים בידי חמושים בעודם עוברים על כבישים המהירים במחוזות באמיאן, גור ווורדכ. תועדו 7 נפגעים אזרחיים (הרוג אחד ו-6 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 1.5 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו מוקשים, ואחריהם פיגועים מעל פני השטח בשטחים ציבוריים. בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 8 אנשים מביתם במחוז באמיאן, כולם הועברו למקומות אחרים בתוך שטח המחוז. באותה תקופה עקרו 3,091 אנשים למחוז באמיאן ממחוזות אחרים, עקב השקט היחסי במחוז.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז באמיאן ואוכלוסייתן.
באמיאן – 80,900
כהמרד – 35,300
פנג'אב – 66,300
סאיע'אן – 23,300
שיבאר – 28,700
ווראס – 106,000
יכאולאנג – 85,000
ראו גם

הזארה
פסלי בודהה בבמיאן
נפות מחוז באמיאן
אצטדיון פישט

| --- | --- |

 על שם:  הר פישט 
 כתובת:  Olimpijskij Prospekt 15, 354349  Soči 
 מיקום:  רוסיה סוצ'י, רוסיה
 קואורדינטות:  43°24′06″N 39°57′21″E﻿ / ﻿43.401769445733°N 39.955858093522°E﻿ / 43.401769445733; 39.955858093522
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 הורחב:  2016
 עלות הבנייה:  778.7 מיליון דולר
 בעלים:  ממשלת מחוז קרסנודאר
 משטח:  105X68 מטרים
 אדריכל:  פופולוס, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 קבוצות:  מועדון כדורגל סוצ'י
 מושבים:  41,220
 he
 
האצטדיון האולימפי פישט (רוסית Олимпийский стадион Фишт) הוא אצטדיון השוכן לחופי הים השחור ברובע "אדלר" במזרחה של העיר סוצ'י שברוסיה. האצטדיון קרוי על שמו של הר פישט (באדיגית: Фыщт – "ראש לבן") שבקווקז הגדול, המתנשא לגובה של 2,867 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

האצטדיון אירח את משחקי החורף האולימפיים של אולימפיאדת סוצ'י בשנת 2014 והוא נמנה עם 11 האצטדיונים אשר אירחו את משחקי מונדיאל 2018. האצטדיון נחנך בשנת 2013 והיה מיועד להכיל 47,000 צופים בזמן משחקי החורף האולימפיים, אך לבסוף נבנה עם תכולה של 40,000 מושבים. תוכניות להרחבתו לקראת משחקי המונדיאל ב-2018 בוטלו תחילה אך לאחר מכן יושמה תוכנית הרחבה בשנת 2017, שהגדילה את תכולת המושבים רק במעט, ל-41,220.
האצטדיון תוכנן בידי משרד האדריכלים הבינלאומי Populous בשיתוף עם חברות ומשרדי אדריכלים נוספים. תחילה תוכנן המבנה להידמות לביצת פברז'ה, אך בסופו של דבר נבנה לו גג שקוף מסיבי פוליקרבונט, שאמור לשוות לו מראה של פסגה מושלגת. עלות הקמתו של המבנה תוכננה להסתכם ב-49 מיליון דולר, אך הגיעה בסופו של דבר ל-778.7 מיליון דולר.
באוקטובר 2013 הנפיק הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית שטר כסף בערך של 100 רובל שעל צדו האחד נראה האצטדיון לצד דמותו של עוף החול האגדי.
בשנים 2013–2017 שימש האצטדיון כמגרשה הביתי של קבוצת סוצ'י, עד לפירוקה.
ביוני 2018 האצטדיון אירח משחקים במסגרת מונדיאל 2018 ולאחר הטורניר משמש כמגרשה הבייתי של קבוצת סוצ'י, שהוקמה עם מעברה של קבוצת דינמו סנקט פטרבורג לסוצ'י והיא אירחה בו לראשונה את ניז'ני נובגורוד במסגרת המחזור השביעי של ליגת הכדורגל הלאומית, ב-18 באוגוסט 2018.
במרץ 2019, יניסיי קרסנויארסק אירחה באצטדיון הזה את רוסטוב במסגרת מחזור 18 בליגת העל הרוסית בכדורגל, בזמן שאצטדיונה שימש כזירה מרכזית לאוניברסיאדה.
גלריה

מפת הכפר האולימפי בסוצ'י
טקס פתיחת האולימפיאדה
האצטדיון מואר בלילה
חזית האצטדיון