stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרי עץ הדעת

נפילת האדם - אדם וחוה אוכלים מעץ הדעת, ציור מעשה ידי לוקאס קראנאך האב, המאה ה-16.
מיכלאנג'לו, הקפלה הסיסטינית – "חטא עץ הדעת": השטן מתראה לחוה כחצי-אישה חצי-נחש
עץ הדעת טוב ורע הוא העץ בסיפור אדם וחוה בגן עדן בספר בראשית פרק ג', אשר בשונה משאר עצי הגן מהם נצטווה האדם הראשון לאכול, נאסר פריו למאכל ואף הוזהר כי ביום אוכלו מן העץ מות ימות.
"וַיְצַו֙ יְהֹוָ֣ה אֱלֹהִ֔ים עַל־הָֽאָדָ֖ם לֵאמֹ֑ר מִכֹּ֥ל עֵֽץ־הַגָּ֖ן אָכֹ֥ל תֹּאכֵֽל׃ יזוּמֵעֵ֗ץ הַדַּ֙עַת֙ ט֣וֹב וָרָ֔ע לֹ֥א תֹאכַ֖ל מִמֶּ֑נּוּ כִּ֗י בְּי֛וֹם אֲכׇלְךָ֥ מִמֶּ֖נּוּ מ֥וֹת תָּמֽוּת׃" (בראשית ב', ט"ז)
סיפור הפרת הציווי המפורש והשלכותיו, ידוע גם כ'חטא עץ הדעת'. פרשנים רבים עסקו ועוסקים בסיפור מעשה פרי עץ הדעת ובשפע היבטיו ומשמעויותיו, בין השאר גם בניסיון להגדיר את פריו.
לדעת רבי עזריה ורבי יהודה בר סימון בשם ריב"ל לא גלה אלוהים את זהותו של האילן לאדם, ואף לא עתיד לגלותו, מטעם שהוא חס על אדם הראשון שלא יאמרו אנשים זהו האילן שנכשל בו אדם הראשון.
גפן

זהו הזיהוי הנפוץ ביותר בספרות חז"ל. הסבר על כך המצוי בסנהדרין ובברכות טוען כי עץ הדעת היה גפן ופירותיו היו ענבים. זאת משום שאכילתו הביאה יללה, צער ואבל לאדם בפרט ולעולם בכלל. רבי מאיר אומר: ”אין לך דבר שמביא יללה על האדם אלא יין”. ”וישת מן היין וישכר”.
נימוק נוסף הוא של רבי יהודה בר אלעאי: ”ענבים היו, שנאמר ענבימו ענבי רוש אשכלות מרורות למו. אותן האשכלות הביאו מרורות לעולם”. פרי עץ הדעת כמו פרי הגפן הביא מרורות (מרירות, מוות) לעולם. לכן, הסיקו כי עץ הדעת היה גפן.
תאנה

רבי נחמיה טען כי פרי עץ הדעת הוא תאנה משום שכאשר הם אכלו מפרותיו של עץ הדעת, ניתנה בהם דעת להתבייש בכך שהם עירומים, דבר שהביא אותם לתפור לעצמם בגדים מעלי תאנה דווקא כפי שנזכר בתורה: ”ויתפרו עלה תאנה” ובכך מצאו פתרון לבעיה. ”בדבר שנתקלקלו בו ניתקנו”.
חיטה

רבי יהודה זיהה את פרי עץ הדעת כחיטה, זאת משום ”שאין התינוק יודע לקרות אבא ואמא עד שיטעום טעם דגן”. במדרשים שיטה זו מיוחסת לרבי מאיר.
היו מחז״ל שתהו על פרשנות זו שנראית לכאורה תמוהה, שהרי החיטה אינה עץ. רב זעירא הסביר זאת בכך שאותן חטים ”מתמרות היו כארזי לבנון”; כלומר שלא היה מדובר בחיטה רגילה, כי אם בחיטה פלאית הגבוהה כעץ.
פרופ׳ מרדכי כסלו סיפק הסבר לכך שנדחק רבי יהודה בדעתו. לפי הסברו של כסלו, לאחר עצת הנחש חוה ראתה את צמח החיטה עם שיבוליה המלאים, הבינה בחושה שאפשר להכין מגרגרים אלה לחם, רצתה להטביע את חותמה האישי ועברה למעשים.
”בזעת אפיך תאכל לחם”. למעשה, העונש הוא בדיוק מידה כנגד מידה. לפי כסלו, דעה זאת מסבירה את הפסוק ואת פירוש רש"י: 'רוח מערבית של לפנות ערב', זאת אומרת, הרוח שלה מחכים זורי התבואה. בתיאור גן עדן מוזכרים רק עצים ולא עשבים. זאת משום שפרות האילן נאכלים בדרך כלל חיים ללא צורך בבישול, לעומת רוב הירקות והדגנים (שלא כבימינו). ראיה לכך היא בדיון בגמרא על הקשר בין ברכת "המוציא לחם מן הארץ" לבין "בורא פרי האדמה". חוה סטתה מהדרך הנהוגה בגן עדן – לאכול פרות כמו שהם, ללא טרחה. היא רצתה לעשות משהו מיוחד ובשביל זה הכינה לחם מן החיטה.
”הרבה ארבה עצבונך” – יהיה על חוה להכין לחם כך כל בוקר, פעולות מתישות ומייגעות. לעץ בתנ"ך משמעות כפולה של אילן וכן החומר ממנו עשויים הגזע והענפים ולכן, ניתן להגיד כי החיטה נחשבה לעץ וקש היה נחשב לחומר קשה כדי לכנות אותו עץ. לראייה ניתן להסתכל בסיפור רחב. פשתי העץ בהם טמנה רחב את המרגלים. כמו כן, לדעת רבי יהודה עץ הדעת לא היה המובחר מבין כל העצים אלא להפך, הרדוד והדל מכולם. אף על פי כן, דווקא החיטה נבחרה להיות העץ שבמרכז הגן משום תכונותיה המיוחדות. אולי רמז לצדיקים, שאין מעריכים אותם על פי מראם החיצוני אלא על פי סגולותיהם ומעשיהם הטובים.
אתרוג

לדעת רבי אבא דעכו עץ הדעת היה עץ האתרוג, וטעמו שהרי כך נאמר בפסוק: ”ותרא האשה כי טוב העץ”, ומלשון הפסוק משמע שדיברה על העץ עצמו, ואין אילן שעצו נאכל מלבד עץ האתרוג.
אגוז

יש שטענו על פי נוסח ברכת הבתולים שנזכרה בסידורו של רבי עמרם גאון, שכתב לברך לאחר מציאת הבתולים: ”ברוך אתה ה'... אשר צג אגוז בגן עדן” ומלשון זה משמע שלדעת מחברי הברכה עץ הדעת היה אגוז. אמנם ישנן נוסחאות לפיהם נוסח הברכה הוא 'אשר צג זוג בגן עדן', ולפי נוסח זה אין כלל ראיה לדבר.
תפוח

בתרבות הדעה הרווחת היא שפרי עץ הדעת היה התפוח האסור, דעה זו נובעת, לכאורה, משום שהמילה מַלום (Malum) בלטינית משמעותה רע, אך מילה דומה בלטינית (שמקורה ביוונית) היא תפוח. כך הפך התפוח להיות ה'פרי הרע' בתרבות הפופולרית.
בנצרות, נוצרה הגרסה של העץ עם התפוח. ישנן דעות כי גרסה זו נובעת עקב צבעו האדום של התפוח המזכיר תשוקה או משום שכך ציירוהו הציירים הראשונים. אולם ביהדות לא נזכר בשום מקום שפרי עץ הדעת היה תפוח. יש הטוענים שאגדת האחים גרים "שלגייה" תרמה רבות לקישור התפוח לחטא עץ הדעת בתפוח המורעל.[דרוש מקור]
על פי ירון רזיאל ניתן לשייך את הזיהוי כתפוח בעזרת סיפור "תפוח המריבה" (apple of discord) המופיע במיתולוגיה היוונית והרומית. ובעזרת המושג סינקריטיזם: מיזוג בין אמונות. אחת הדרכים לקידום המיסיון הנוצרי הייתה לקחת אמונות פאגניות ולתת להן משמעות כאילו נוצרית על מנת שקל יהיה לקבל את הנצרות מבלי לבטל מנהגים מקומיים. 
בקצרה, סיפור תפוח המריבה הקדום (תחפשו פאריס והלנה ואיך זכה דווקא ביפה בנשים) המתוארך למאה השמינית לפני הספירה, שהיה מקובל מאוד בתרבות ההלינסטית והרומאית, השתלב נהדר עם חוסר הבהירות לגבי פרי גן העדן.
שני "הפירות" הובילו לדרמה משנת סדרי עולם. תפוח המריבה הוביל להריסתה של טרויה וכינונה של רומא, פרי עץ הדעת הוביל לגירוש מגן עדן.
ומכאן שלתרבות המערב היה קל מאוד לחבר בין פרי גן עדן  לתפוח. המופיע מבחינתם כמוטיב הרסני חוזר.
בננה

לעומת זאת יש הטוענים כי מדובר בפרי עץ הבננה שכונה פעם בשם 'תפוח גן עדן'. פליקס פברי בתיאור הבננה (עץ אדם) במצרים מציין בין היתר: 'בהקשר לעץ זה — כל הנוצרים המזרחיים עובדי האלילים (מוסלמים) והיהודים מאמינים שבפרי זה לא צייתו אדם וחוה בגן העדן שלא לאכול מפרי עץ הדעת.
פשתן

רבינו אשר ב"ר יחיאל בפירושו למסכת שבת (פרק ב סימן א) כותב 'וכן איכא מ"ד עץ שאכל ממנו אדם הראשון פשתן היה'. אולם רבי נתנאל וייל (קרבן נתנאל אות ה) כתב על זה: לא מצאתי שום מ"ד בש"ס או מדרש שאומר כן, ובוודאי טעות סופר היא וכן צריך לומר עץ שאכל ממנו אדם הראשון חיטה היה.
פרי ייחודי

נגד כל השיטות הנזכרות, עומדת דעת רבי אברהם אבן עזרא, הכותב כי עץ הדעת הוא עץ ייחודי הקיים אך ורק בגן עדן, ואין כמוהו במקום אחר בעולם, והוא פרי שמוליד את תאוות המשגל, שלכן נצרכו אדם וחוה לכסות את ערוותם לאחר שאכלו ממנו.
ואילו ה"בן איש חי" כותב שהפרי היה מורכב מכל המינים המוזכרים יחדיו.
באסלאם

סיפור עץ הדעת מובא גם בקוראן בלי רמז לאיזה עץ מדובר - "אך אל תקרבו אל העץ". פרשני הקוראן - שמשמרים מסורות זיהוי - העלו גם הם בעיקר את הזיהויים המקובלים של חז"ל: חיטה, גפן ותאנה. בנוסף לזיהויים אלו, הועלו גם זיהויים של עצי בושם יקרים, וזיהוי בודד כעץ זית.
בתרבות

בשיר "התחדשות" שכתבה והלחינה נעמי שמר עבור עפרה חזה, מופיע עץ הדעת במילות הבית השני: "בגנך פורחים לפתע בערבוביה גמורה עץ החלומות ועץ הדעת טוב ורע."
גלעד ויטל כתב וביצע שיר בשם "עץ הדעת" שהפזמון שלו: "עץ הדעת להתנתק מהכוח, להבדיל בין רע לטוב." השיר יצא ב-2006 כחלק מאלבום הבכורה של ויטל, "המכנה המשותף".
בתחילת שנות ה-2000 צמד הקולנוענים מוטי גל ושוקי בן פורת פתחו חברת הפקות סרטים לקולנוע החרדי בשם "פרי עץ הדעת", שהפיקה 4 סרטים המיועדים למגזר החרדי, ובהם: "לילה בגומחה", "דג מלוח", "שדה מוקשים" ו"הנבל הכחול". חלקם השאירו חותם בציבור החרדי ונחשבים כסרטי קאלט במגזר.
הערות שוליים

1 2  בראשית רבה, פרשה ט"ו, פסקה ז'.
↑  בראשית, ט', כ"א.
↑  ספר בראשית, פרק ג', פסוק ז'.
↑  מסכת ברכות, דף מ', עמוד א'.
↑  מרדכי כסלו, ‏"עץ הדעת חיטה היה", באתר "דעת".
↑  בראשית, ג', י"ט.
↑  בראשית, ג', ט"ז.
↑  בראשית, ג', ו'.
↑  בראשית רבה, פרשה ט"ו, פסקה ז'.
↑  לוי גינצבורג, אגדות היהודים כרך 1, רמת-גן, תשכ"ו, עמ' 188. מה היה העץ ממנו אכל האדם הראשון?, באתר lib.cet.ac.il
↑  זהר עמר, גדולי ארץ ישראל בימי הביניים, יד בן צבי, תש"ן, עמ' 259
↑  פירוש האבן עזרא לתורה, בראשית, ג', ו'.
↑  זהר עמר, זיהוי הצומח המקראי בראי פרשנות הקוראן, באתר קדמוניות הטבע והראליה בישראל, ‏תשנ"ח.
↑  מילים לשיר התחדשות - עופרה חזה, באתר שירונט
↑  מילים לשיר עץ הדעת - גלעד ויטל, באתר שירונט
↑  עץ הדעת גלעד ויטל
תבליט שיש על ידי לורנצו מאיטאני על קתדרלת אורבייטו, איטליה
צפורה במלון

וַיְהִי בַדֶּרֶךְ בַּמָּלוֹן וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה' וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ. וַתִּקַּח צִפֹּרָה צֹר וַתִּכְרֹת אֶת-עָרְלַת בְּנָהּ וַתַּגַּע לְרַגְלָיו וַתֹּאמֶר כִּי חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי. וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ אָז אָמְרָה חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת.

— ספר שמות, פרק ד', פסוקים כ"ד–כ"ו
 צפורה מלה את בנה. ציור מעשה ידי פייטרו פרוג'ינו משנת 1482.
צפורה במלון או סיפור חתן הדמים מופיע בספר שמות, פרק ד', פסוקים כ"ד–כ"ו. זהו הסיפור היחידי במקרא בו גיבורת הסיפור היא אשת משה, צפורה. אורכו של סיפור זה הוא שלושה פסוקים בלבד.
מהלך הסיפור

ה' מצווה על משה ללכת אל פרעה ולהורות לו לשחרר את עם ישראל. משה אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים. משה יוצא לדרך עם צפורה ושני בניו, ובדרכם לשם נאמר: "וַיְהִי בַדֶּרֶךְ בַּמָּלוֹן וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה' וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ". הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו. צפורה ממהרת ולוקחת אבן צור וכורתת את ערלת בנה, מניחה אותה לרגלי משה ואומרת: "חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי". לאחר מעשה זה של כריתת העורלה מסופר כי "וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ" וצפורה אומרת "חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת".
זיהוי הדמויות

רבים מהמפרשים תהו על דברי צפורה. דבריה ומעשיה תלויים בשאלה מי הוא החתן, ומהם אותם 'דָּמִים' שצפורה מזכירה. ניתן לפרש שמשה הוא החתן, וזאת מפני שהוא חתנה של צפורה. ניתן גם לפרש שהבן הוא החתן וזאת לפי המנהג לכנות את הבן הנולד שנימול, חתן. גם את התבנית 'דָּמִים' ניתן לפרש בכמה אופנים. התבנית 'דָּמִים' הם דמי משה, שה' מבקש להורגו. וניתן לפרש שאותם 'דָּמִים' הם דמו של הילד שנימול. מכאן שאפשר לפרש את צמד המילים 'חתן דמים' בכמה אופנים:
הסיפור בשמות ד' מעלה קושי את מי ה' ביקש להרוג - את משה או את בנו. בשל פעולתה המהירה של צפורה הוא אינו עושה זאת. הסיפור בספר היובלים מבקש לתקן את הקושי, מדוע ביקש ה' להרוג את משה? הסיפור בספר היובלים יוצר הפרדה מוחלטת בין אלוהים לבין 'שר המשטמה' אשר בספר היובלים הוא זה שביקש להמית את משה. כך פותר בעל ספר היובלים את הסתירה בין שמות ג'-ד' בו ביקש ה' ממשה לצאת לשליחות לבין שמות, ד', כ"ד, בו הוא מבקש להורגו. בספר היובלים מסופר כי הסיבה לרצונו של שר המשטמה להרוג את משה היא למנוע ממשה לצאת לשליחות שהטיל עליו ה'. "ואתה ידעת את אשר אמר לך בהר סיני ואת אשר ביקש לעשות עמך שר המשטמה בשובך מצריימה... הלא בכל כוחו ביקש להורגך ולהושיע את המצרים מידך בראותו כי נשלחת לעשות שפטים ונקמה במצרים". בסיפור זה עולה בידי מחבר ספר היובלים ליצור סיפור שיש לו רצף מהסיפור הקודם, סיפור הסנה הבוער.
גם ספר הישר מבאר בדרכו את הסיפור ותולה את ניסיון הפגיעה בבן משה בשליח ה': "ויהי בדרך במלון וירד מלאך האלהים ויבקש ממנו (משה) תואנה. ויאמר להמיתו על דבר בנו בכורו אשר לא מל אותו, ויעבור על הברית אשר כרת ה' את אברהם. 'וגו ותרא גמורה את מלאך יי מבקש תואנה ממשה, ותדע כי בעבור אשר לא מל את גרשום בנה היה הדבר הזה לילד. ותמהר צפורה ותיקח מחדודי הצורים אשר שמה, ותמל את בנה ותמלט את אישה ואת בנה מיד מלאך האלהים.
רבי חסדאי קרשקש טוען כי המילה באה "אלא להצלה ממשחית ממשי בעולם הזה". רח"ק טוען כי האיום הפיזי הושת על בנו: "מצאנו שהמל תינוק מצילו מן המיתה ... שנאמר 'ויהי בדרך במלון ויפגשהו ה' ויבקש המיתו" — לתינוק, מפני שנתעצלה במילתו ולא מלה אותו."
כמו רח"ק גם אברהם אבן עזרא, מסביר כי  'חתן הדמים' הוא בנו של משה: "ובעבור שאחזתו רעדה (ידי משה רעדו מחמת מחלה שהביא עליו ה') 'לא יוכל הוא למולו, ומלה אותו צפורה, כי הוא גלה לה זה הסוד (שהחולי הוא מחמת דחיית המילה)".
בתלמוד הבבלי נאמר "תניא ר' יהושע בן קרחה אומר: גדולה מילה, שכל זכויות שעשה משה רבנו לא עמדו לו כשנתרשל מן המילה, שנאמר: וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה', וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ" . אמר רבי: חס וחלילה שמשה רבנו נתרשל מן המילה, אלא כך אמר: אמול ואצא - סכנה היא, שנאמר :"וַיְהִי בַיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי בִּהְיוֹתָם כֹּאֲבִים.."(בראשית, ל"ד, כ"ה) אמול ואשהה שלושה ימים - הקב"ה אמר לי: 'לֵךְ שֻׁב מִצְרָיִם'(שמות, ד', י"ט), (אלא מפני מה נענש משה? מפני שנתעסק במלון תחילה, שנאמר: 'וַיְהִי בַדֶּרֶךְ, בַּמָּלוֹן' (שמות, ד', כ"ד) . רשב"ג אומר: לא למשה רבנו ביקש שטן להרוג אלא לאותו תינוק, שנאמר: ' כי חתן כמים אתה לי. ' צא וראה מי קרוי חתן - הוי אומר זה התינוק . דרש רבי יהודה בר ביזנא: בשעה שנתרשל משה רבנו מן המילה, באו אף וחמה ובלעוהו ולא שיירו ממנו אלא רגליו, מיד 'וַתִּקַּח צִפֹּרָה צֹר, וַתִּכְרֹת אֶת-עָרְלַת בְּנָהּ'.(שמות, ד', כ"ו) מיד חוו ממנו - באותה שעה ביקש משה רבנו להרגן, שנאמר: 'הֶרֶף מֵאַף, וַעֲזֹב חֵמָה? (תהילים, ל"ז, ח').
מגמתו של הסיפור

יש הסוברים כי סיפור זה בא לכוון את משה לייעודו כמנהיג. זוהי הפעם היחידה בה מוזכרת צפורה כדמות פעילה במדבר. משה שומע כי מתו האנשים אשר מבקשים להורגו והוא יכול לשוב בחזרה למצרים. הוא מעוניין לשוב כאדם פרטי ולא כמנהיג משחרר בני ישראל מעבדות. בדרכו למצרים פוגש בו ה' ומורה לו להעביר מסר לפרעה: "וַיֹּאמֶר ה', אֶל-מֹשֶׁה, בְּלֶכְתְּךָ לָשׁוּב מִצְרַיְמָה, רְאֵה כָּל-הַמֹּפְתִים אֲשֶׁר-שַׂמְתִּי בְיָדֶךָ וַעֲשִׂיתָם לִפְנֵי פַרְעֹה; וַאֲנִי אֲחַזֵּק אֶת-לִבּוֹ, וְלֹא יְשַׁלַּח אֶת-הָעָם.  כב וְאָמַרְתָּ, אֶל-פַּרְעֹה:  כֹּה אָמַר ה', בְּנִי בְכֹרִי יִשְׂרָאֵל.  כג וָאֹמַר אֵלֶיךָ, שַׁלַּח אֶת-בְּנִי וְיַעַבְדֵנִי, וַתְּמָאֵן, לְשַׁלְּחוֹ--הִנֵּה אָנֹכִי הֹרֵג, אֶת-בִּנְךָ בְּכֹרֶךָ." ניתן להתייחס לפסוקים אלו כדברי ה' המורה למשה מה לאמר לפרעה. אך אפשרי להבין את פשט הסיפור כמסר של ה' למשה. ה' מזכיר למשה כי מאן לצאת לשיחות למען שחרור בני ישראל, וכדי לשכנע אותו בחשיבות השליחות ולהמחיש בפניו את הסכנה שבה נתון עם ישראל - אשר ה' רואה בו את בנו בכורו - ה' רוצה לפגוע בבנו של משה. צפורה, שנחלצת מיד ומצילה את בנה, מראה בפעולתה המהירה למשה, את הצורך במעשה מיידי למען הצלת חיים - הצלתו של עם ישראל. לאחר סיפור זה משה עוזב את משפחתו ופונה לתפקיד אותו ייעד אותו ה' והוא שחרור והצלת עם ישראל ממצרים. בסיפור זה מילאה את תפקידה האימהי כמודל להצלתו של בנה. מסיפור זה אינה ממלאת תפקיד כלשהו בסיפור שחרור העם מעבדות והמסע במדבר לארץ המובטחת. משה הוא זה שפונה לתפקידו במשפחתו המורחבת והציבורית -עם ישראל. הנשים בחייו של משה ובכללן צפורה מהוות מודל חיקוי עבורו לתפקידו כהורה אם (אמא) שיועד אליו "גידולו" של עם ישראל.
אחרים סוברים כי סיפור זה הוא סיפור אטיולוגי, בעל אופי דמוני, שבא להסביר כי תכלית ברית המילה היא להגן ולהציל ממוות.
בתרבות

חיים הזז כתב את ספרו "חתן הדמים" על סיפור ציפורה במלון, נדפס לראשונה בכתב העת "התקופה" ב-1929 נדפס גם בהוצאת "מחברות לספרות" באיורה של רות צרפתי.
לקריאה נוספת

אילנה פרדס. "ציפורה והמאבק לשחרור" בתוך הבריאה לפי חוה. ישראל: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006. עמ' 79-63.
גדעון עפרת, הברית והמילה של ז'אק דרידה, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2008.
ג'ורג ספרן, ויפגע במקום : הסיפור התיאופני במקרא, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2010.
‎
John T. Willis, Yahweh and Moses in Conflict: The Role of Exodus 4:24-26 in the Book of Exodus (Bible in History), Bern: Peter Lang, 2010, ISBN 9783035200041
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק ד', פסוק כ"ו
↑  מרדכי ברויאר, מקראות, ירושלים, מכללת הרצוג, 2009, עמ' 44.
↑  מיכאל סיגל, ספר היובלים: שכתוב המקרא, עריכה, אמונות ודעות, ירושלים, מאגנס, 2008, עמ' 163-162.
↑  עמנואל בן-גוריון, שבילי האגדה : מבוא לאגדת עם של העמים ושל ישראל, ירושלים, מוסד ביאליק, 1970, עמ' 107.
↑  מיכאל צבי נהוראי, עקדת יצחק כמוטיב מנחה בתודעתי הדתית של ר' חסדאי קרשקש  עורכים: משה חלמיש, חנה כשר ויוחנן סילמן בתוך : אברהם אבי המאמינים: דמותו בראי ההגות לדורותיה, בר-אילן, 2003, עמ' 167
↑  אוריאל סימון, בקש שלום ורדפהו, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2002, עמ' 192.
↑  נדרים לא, ע"ב ; לב, ע"א
↑  ספר שמות, פרק ד', פסוקים כ"א–כ"ג
↑  שולמית מוטרו, "אנכי עומד בין ה' וביניכם" תפקידן של הנשים בעיצוב מנהיגותו של משה, בתוך:  השמיעיני את קולך : עיונים במעגל השנה ובפרשות השבוע, רחל קרן עורכת, ירושלים, 2009 עמ' 135
↑  ניסן רובין, ראשית החיים: אנתרופולוגיה של התלמוד, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2005, עמ' 87.
↑  ד"ר אלי אשד, בעקבות "חתן דמים" של חיים הזז-החלק הראשון, באתר "יקום תרבות", 18 באפריל 2011
| ספר שמות |
| --- | --- | --- |
| פרשת שמות | גזירות פרעה • שעבוד מצרים • משה בתיבה • בתיה בת פרעה • בריחת משה למדין • הסנה הבוער • צפורה במלון • משה בארמון פרעה |  |
| פרשת וארא | עשר מכות מצרים • מכת דם • מכת צפרדע • מכת כינים • מכת ערוב • מכת דבר • מכת שחין • מכת ברד |  |
| פרשת בא | מכת ארבה • מכת חושך • פסח מצרים • מכת בכורות • יציאת מצרים • קידוש בכורות • תפילין |  |
| פרשת בשלח | עמוד הענן ועמוד האש • קריעת ים סוף • שירת הים • שירת מרים • מרה • אילם • מן • פרשת המן • תחום שבת • מסה ומריבה • רפידים • מלחמת עמלק |  |
| פרשת יתרו | יתרו וצפורה • עצת יתרו • שלושת ימי ההגבלה • מעמד הר סיני • עשרת הדיברות • לא תעשון אתי |  |
| פרשת משפטים | עבד עברי • אמה עברייה • חובל • נזקי בהמה (קרן, שן ורגל) • נזקי בור • נזקי אש • גנבה והבא במחתרת • דיני שומרים • מפתה • כל אלמנה ויתום לא תענון • טרפה • אחרי רבים להטות • ברית האגנות • לוחות הברית |  |
| פרשת תרומה | בניית המשכן • ארון הברית • הכפורת • הכרובים • השולחן • המנורה • יריעות המשכן • קרשי המשכן • האדנים • הפרוכת • מזבח הנחושת • קלעי חצר המשכן. |  |
| פרשת תצוה | הדלקת הנרות במקדש • בגדי כהונה • קורבן התמיד • שבעת ימי המילואים • חנוכת המשכן • מזבח הזהב |  |
| פרשת כי תשא | מחצית השקל • כיור הנחושת • קטורת הסמים • שמן המשחה • חטא העגל • שבירת הלוחות • שלש עשרה מידות הרחמים • קרינת פני משה |  |
| פרשת ויקהל | יריעות המשכן • קרשי המשכן • הארון • השולחן • המנורה • מזבח הזהב • מזבח הנחושת • כיור  • קלעי החצר |  |
| פרשת פקודי | סיכום הקמת המשכן • חנוכת המשכן |  |
| דמויות בספר | שפרה ופועה • עמרם • יוכבד • משה • אהרן • מרים הנביאה • פרעה • בתיה • יתרו • צפורה • נחשון בן עמינדב • יהושע בן נון • בצלאל בן אורי • אהליאב בן אחיסמך |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
זאב הדרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1916 רפובליקת פולין 
 פטירה:  7 בנובמבר 2001 (בגיל 85) באר שבע, ישראל 
 שם לידה:  וניה פומרנץ 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  סורבון 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  קריה למחקר גרעיני – נגב 
 פרסים והוקרה:  פרס יצחק שדה (1983) 
 
זאב הדרי (וניה פומרנץ) (15 בספטמבר 1916 – 7 בנובמבר 2001) היה ממנהיגי תנועת "החלוץ" בפולין, סגן ראש המוסד לעלייה ב', מראשוני המדענים של הכור הגרעיני בדימונה, מייסד הפקולטה להנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון ופרופסור לפיזיקה גרעינית.
ביוגרפיה

ב-1931 היה הדרי ממקימי חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז' (יחד עם חנן מאירי).
הדרי עלה לישראל מפולין ב-1935 והצטרף כחבר לקיבוץ גבעת השלושה. בעת מלחמת העולם השנייה פעל כנציג הקיבוץ המאוחד וההסתדרות הכללית ב"משלחת הארצישראלית בקושטא" של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, ארגון חשאי שעסק בעזרה ליהודים שחיו תחת שלטון גרמניה הנאצית וגרורותיה. למעשה, היה חלק ממערך מבצעי לא רשמי מחוץ למערכת הממסדית, והיה כפוף לדוד בן-גוריון באמצעות טדי קולק. בפועל היו הדרי ומנחם בדר הממונים על הקשר עם יהודי הונגריה. במסגרת זו גם יצר את הקשר בין מנהיגי היישוב הארץ-ישראלי לבין יואל ברנד, מיוזמי העסקה "סחורה תמורת דם" (שמעולם לא יצאה אל הפועל), שבה בעלות הברית היו אמורות להעביר לגרמניה 10,000 משאיות מצוידות תמורת הצלת מיליון יהודים.
בספטמבר 1944, עם הפיכת חזית המולדת בבולגריה, היו הדרי ואהרון בן-יוסף ראשוני אנשי החוץ שנכנסו לממלכה. הוא ביקר בסופיה ודיווח להנהגת היישוב על מצבה של יהדות בולגריה. הדרי ובן-יוסף היו הרוח החיה בהקמת תנועת "החלוץ" בבולגריה שאיגדה את תנועות הנוער אשר פעילותן הופסקה לאחר החלת החוק להגנת האומה, להוציא צעירי התנועה הרוויזיוניסטית.
לאחר המלחמה גויס ב-1945 ל"מוסד לעלייה ב'" (העלייה הבלתי לגאלית). הוא מונה לסגן ראש המוסד, שאול אביגור, ישב במרכז המוסד בפריז והיה האחראי מטעמו על הבריחה וההעפלה - העלייה הבלתי לגאלית מאירופה. במסגרת תפקידו ארגן את מבצע העלייה באניית המעפילים "אקסודוס". הדרי מילא תפקיד מרכזי בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, שהייתה חיונית מאוד להצטיידות צה"ל במלחמת העצמאות. במהלך מלחמת העצמאות מילא שליחויות בצרפת שעליהן דיווח גם לבן-גוריון . התגייס לצה"ל ושירת כלוחם פשוט בחטיבת הראל, שבשורותיה נפצע.
אחרי שחרורו נפגש עם דוד בן-גוריון וסיפר לו על רצונו ללמוד בצרפת פיזיקה גרעינית, שראה בה את מקצוע העתיד. עם ברכת הדרך של בן-גוריון נסע הדרי לאוניברסיטת סורבון בפריז ללמוד פיזיקה גרעינית. כל השכלתו הממוסדת עד אז הסתכמה בלימודים ב"חדר" וב"ישיבה". כעבור חמש שנים סיים את עבודת הדוקטור שלו, חזר לישראל והיה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים, שהשתתפו בהקמת הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בדימונה. במקביל עסק בגיוס סטודנטים צעירים ללימודי הגרעין בצרפת. הדרי היה חבר בוועדת התכנון של הכור הגרעיני (יחד עם עמוס דה-שליט וצבי ליפקין), ועבד בקמ"ג בפיתוח תחומים שונים עד לפרישתו לגמלאות. במקביל פעל להקמתה של אוניברסיטה בנגב, בבאר שבע, שלימים הייתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. רעיון הקמת האוניברסיטה נולד אצלו בעיקר מהגדרת הצרכים של הקריה למחקר גרעיני. לפי תפיסתו, לא ניתן היה לקיים את קמ"ג לאורך זמן מבלי לקיים אוניברסיטה באזור. הוא נמנה עם ראשי האוניברסיטה ושימש בה, במקביל לעבודתו בקמ"ג, פרופסור לפיזיקה גרעינית עד פרישתו לגמלאות.
ביוני 1955, על רקע פרשת קסטנר, היה הדרי מעורב בוויכוח עם עמדת השמאל (ובכללו "הקיבוץ המאוחד", שבשמו פעל במלחמת העולם השנייה) על ההיבט העקרוני של פרשה זו. משה כרמל, מראשי אחדות העבודה, גינה את הניסיונות להציל את הנהגת מרד גטו ורשה באמצעות מגעים עם הנאצים או שוחד (וייחס את הדבר בטעות לשליח של קסטנר). הדרי טען בשלושה מכתבים למערכות "למרחב" ו"דבר", שצו הזמן בעת השואה היה לנקוט בו בזמן בדרך המרד וההתקוממות ובניסיונות להציל יהודים. נתן אלתרמן ייחד לעימות הזה את "הטור השביעי" שלו" ותיאר בשיר "קולו של וניה פומרנץ" "קול אמיץ בחותם-ייחודו/ קול - מופת לכולנו".
בשנת 1976 ישב הדרי בחבר השופטים להענקת פרס ישראל לשירות חיים לקליטת עלייה.
הדרי נפטר בבאר שבע בשנת 2001 ונטמן בבית הקברות בעומר.
פרסים

בשנת 1983 זכה הדרי בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
הנצחה

על שמו של זאב הדרי קרויות שדרות בבאר שבע ובבת חפר.
ספריו

פליטים מנצחים אימפריה, פרשיות עלייה ב' 1941 - 1948 - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
המוסד לעליה ב' - יומן מבצעים, פריס 1947 - הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון
צומת קושטא, שליחות כנגד כל הסיכויים - הוצאת משרד הביטחון, 1992
אוניות או מדינה, פאן יורק, פאן קרשנט (עם זאב צחור) - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981
לקריאה נוספת

שלמה אבן שושן, סיפורו של קיבוץ הכשרה - הקיבוץ ע"ש ב. ברוכוב בלודז' ובנותיה, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1970, עמודים 42–45
הערות שוליים

↑  טוביה פרילינג, הטריאומוויראט הבלתי מוצהר ו"המערכת המקבילה", מט"ח/יד ושם
↑  שרת: לא היה נסיון להשתיק שואת יהדות הונגריה, הצופה, 13 ביולי 1955
↑  יוסף בן, לחרות ולעלייה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 928-927.
↑  ישראל אלמוג, תנועת הנוער "החלוץ" 1944 - 1945, הצלחה או כישלון?, באתר "כולנו בולגרים".
↑  יומן המלחמה - דוד בן-גוריון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982, עמ' 588
↑  נתן א., קולו של וניה פומרנץ, דבר, 8 ביולי 1955
הטור השביעי, כרך 5, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016, עמ' 55-58; 442-444
↑  חתני פרס ישראל תשל"ו, דבר, 3 במאי 1976
↑  הקבר של זאב הדרי בבית הקברות בעומר, באתר BillionGraves
↑  פרס יצחק שדה הוענק לפרופ' הדרי וד"ר זאב צחור, דבר, 5 בספטמבר 1983
↑  שדרה על שמו של פרופ' זאב (וניה) הדרי, ממייסדי אוניברסיטת בן-גוריון והקריה למחקר גרעיני, באתר אוניברסיטת בן-גוריון, 19 בספטמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262378105171  BIBSYS: 90814379  BnF: cb111483002 (data)  CiNii: DA07210216  GND: 1089718861  ISNI: 0000 0004 3481 5822  LCCN: n82065394  SUDOC: 056863683  VIAF: 59498613   WorldCat (עם VIAF): 59498613
אותך (שיר של שלישיית גשר הירקון)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע שלישיית גשר הירקון
 יצא לאור:  16 באפריל 1964
 שפה:  עברית
 אורך:  2:38
 כתיבה:  אורי אסף
 לחן:  יגאל גורדון
 עיבוד:  יצחק גרציאני, אגון קרטן
 גרסאות כיסוי:  אריק איינשטיין ‏•‏‏ יהורם גאון ‏•‏‏ חוה אלברשטיין ‏•‏‏ לוליק ‏•‏‏ גידי גוב ורמי קלינשטיין ‏•‏‏ חבורת "זהו זה!"
 
"אוֹתָךְ" הוא שיר בביצוע ההרכב הישראלי שלישיית גשר הירקון, שביצע אותו לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ד (1964). אורי אסף כתב את השיר, ויגאל גורדון הלחין אותו.
על השיר

יגאל גורדון הגיע לביתו של אורי אסף עם גיטרה ומנגינה שאותה רצה לשלוח לפסטיבל הזמר והפזמון, והוא ביקש מאסף לכתוב לו מילים. "הוא ישב למולי, פרט על הגיטרה, והמילה הראשונה נכתבה מעצמה: 'אותך'", סיפר אסף. אחר כך החל אסף לכתוב "לא למישהי מסוימת, אלא למישהי שהייתה אולי איזו תערובת של כמה נשים שהכרתי עד אז בחיי". נוסף על כך עמד ברקע זיכרון דייט של אסף כמה חודשים קודם לכן עם מורה צעירה לטבע, שהציבה לו כאתגר (או התערבות) לכתוב שיר עם "לפחות שתי מילים" על אותה פגישה ביניהם. כדי שהיא תזהה את השיר קבעו השניים שהוא יכתוב את השיר לפי שתי מילים שהיא תבחר, והיא בחרה ב"טווס" ו"זמיר". כשיגאל גורדון ישב מולו נזכר אסף בהתערבות והכניס לגרסה הראשונית של השיר את המילים "טווס" ו"זמיר". גורדון שלח את השיר לפסטיבל הזמר, ונבחרה לבצע אותו שלישיית גשר הירקון. כחודש לפני הפסטיבל, זומן אסף בבהילות לרשות השידור בתל אביב, שם פגש אותו נתן זך, שהיה חבר בהנהלת הפסטיבל, וביקש ממנו בשם ההנהלה לשנות את המילים בטענה שהמטפורות והדימויים בשיר "לא ישראליים" אלא מתאימים לאירופה. כדוגמה שלף זך את המילה "זמיר", תוך שטען שהציפור הזאת לא נמצאת בישראל. אסף באופן כללי לא התנגד לשנות מילים כשביקשו ממנו, וגם במקרה הזה ישב עוד באותו הערב וכתב את המילים מחדש – ללא "טווס" ו"זמיר".
שלישיית גשר הירקון ביצעה את השיר (בגרסה לאחר השכתוב), בביצוע הראשון שלהם באירוע בעל תהודה ציבורית רחבה, בפסטיבל הזמר והפזמון שנערך במוצאי יום העצמאות תשכ"ד, ה־16 באפריל 1964, והגיעה איתו למקום הרביעי בתחרות. לאחר סיום הפסטיבל ניגש חיים קינן, הפזמונאי שכתב את מילות השיר שזכה במקום השני, "דברים של לא כלום", ליגאל גורדון, ואמר לו שני דברים: "השיר שלך הוא השיר שייזכר מהפסטיבל הזה", ו"אשמח לכתוב איתך".
לאחר לידתה של בתו של אסף עופרית, הוא כתב לה את השיר "עפרה" והכניס לתוכו את המילים שהוציא מ"אותך".
באותה תקופה היה נהוג שכל שיר בפסטיבל יבוצע על ידי שני מבצעים, והשיר בוצע בפסטיבל גם על ידי הזמר שמעון בר, אך הביצוע של שלישיית גשר הירקון הוא שהתפרסם והתקבל.
השיר נכלל בהוצאת התקליטור המחודשת של אלבום הבכורה של הלהקה, "אהבה ראשונה", שהתפרסמה ב־1994.