במת השחקנים
היסטוריה

"במת השחקנים" החלה בסדנת תיאטרון שנהגו אמנון מסקין ועודד קוטלר לערוך פעם או פעמיים בשבוע לשחקנים צעירים. מטרתה הייתה לפתח את היכולות של השחקנים, לעבוד על תפקידים חדשים ולערוך ניסויים תיאטרוניים שלא יכלו לבצע במסגרת התיאטרון הרפרטוארי, מאחר שבמסגרת זו הבמאי מחליט מי ישחק ובאיזה תפקיד, ואין לשחקן מתחיל יכולת להשפיע על בחירה זו.
לאחר שלוש שנים החליטו להקים תיאטרון חדש, שהתבסס על הסדנה, ושחרת על דגלו להיות תיאטרון רפרטוארי צעיר, חדשני, יצירתי ופורץ דרך. התיאטרון החל לפעול בנובמבר 1965, שלמסקין וקוטלר הצטרפו, הלל נאמן ומיכאל כפיר כמייסדים. ההפקה הראשונה שהעלתה הקבוצה, במרץ 1966, הייתה עיבוד של מחזה אמריקאי בשם "מי יציל את הפלאח" מאת פרנק ד. גילרוי (אנ'), בתרגום תרצה אתר. במקור המחזה, "?Who'll Save the Plowboy", עסק בחקלאי אמריקאי הפוגש לאחר חמש עשרה שנים בחבר שהציל אותו בזמן מלחמת העולם השנייה. בגרסה העברית השניים נפגשים חמש עשרה שנים לאחר מלחמת העצמאות. במחזה שיחקו: הלל נאמן, מיכאל כפיר, דפנה סלנט, רות גלר-אשכר ודן קדם. הוא עלה בחסות ומימון "הבימה" באולם הקטן שלו. הקבוצה עבדה במקביל על הפקה נוספת, מחזהו של יוסף בר-יוסף "תמר יולדת בן" בבימויים של נאמן ומסקין. אך לאחר חודשיים, מאחר שהמחזה "מי יציל את הפלאח" לא הצליח מסחרית, החליט "הבימה" לבטל את החסות על הקבוצה, והיא החליטה להמשיך להציג את המחזה בעצמה ברחבי הארץ ללא החסות.
בסוף 1966 העלתה הקבוצה את המחזה "אהבה מיוחדת במינה", שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס בבימוי אמנון מסקין והצגה לפי מחזה מקורי בשם "הנזירים" מאת אלי קינן. בתחילת 1967 עלה המחזה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים", מאת המחזאי הבריטי דייוויד האליוול (אנ'), בתרגום רבקה משולח, ובבימוי עודד קוטלר. במחזה השתתפו ליאורה ריבלין, אלכס אנסקי, קוטלר, מסקין ובן ציון מוניץ, והוא היה ההצלחה המסחרית והביקורתית הראשונה של הלהקה. הצגתה הבאה של הלהקה, "עלילות טלמאכוס קליי" מאת לואיס ג'ון קרלינו רשמה הצלחה נוספת. המחזה תורגם על ידי תרצה אתר ועלה באוגוסט 1967, בבימוי אמנון מסקין ובכיכובם של אסי דיין ולבנה פינקלשטיין, שלשניהם היה זה תפקיד ראשון על הבמה. בנובמבר 1967 החליף השחקן מוטי ברכאן את אסי דיין בתפקיד הראשי. מחזה נוסף שעלה בסוף אותה שנה היה "סיפור אוריה", מאת בנימין גלאי, בבימוי עודד קוטלר. מחזה שהוא מעין הקבלה בין אגדה אצטקית והסיפור התנ"כי, בהשתתפות אמנון מסקין, מיכאל כפיר, הלל נאמן, ולבנה פינקלשטיין.
באוקטובר 1967, אריה זקס, שמונה כמנהל האמנותי של תיאטרון החאן בירושלים, שהיה אז בשלבי הקמה, הזמין את "במת השחקנים" לעבור לירושלים ולפועל כחלק מצוות השחקנים של התיאטרון החדש. לאחר שהיו על סף חתימת הסכם, המהלך בוטל בעקבות התפטרותו של זקס מתפקיד המנהל האמנותי, לאחר שלא קיבל את החופש האמנותי שהובטח לו, וההנהלה הציבורית שמונתה לתיאטרון ביקשה לשלוט ברפרטואר. בנוסף היו חילוקי דעות בתוך קבוצת "במת השחקנים" לגבי המעבר לירושלים. בעקבות ההיכרות עם זקס, הוא הוזמן לביים בתל אביב עם צוות "במת השחקנים" את הקומדיה היוונית "השלום", שעלתה באפריל 1968, עם צוות שכלל בין היתר גם את לבנה פינקלשטיין וטוביה צפיר. את הכוראוגרפיה למחזה יצרה גליה גת, רקדנית להקת בת שבע, ואת התלבושות והמסכות יצרה עדה המאירית. המחזה זכה לביקורות נלהבות. לאחר שהוצג פעם אחת בירושלים, באולם "בית העם", פנו גורמים דתיים לעירייה ודרשו שלא יוצג יותר, מאחר שבסצנה אחת לקראת סיום המחזה מופיעה אחת השחקניות בחזה חשוף. עקב כך עבר המחזה מאולם "בית העם", שהיה בבעלות העירייה, לאולם "מיטשל" בירושלים שהיה שייך להסתדרות. באוגוסט 1968, עלה המחזה "כל יום אותו סיפור" מאת ג'יימס סונדרס, בבימוי בן ציון מוניץ, שהיה מעצב התאורה של הלהקה וגם שיחק במספר הפקות קודמות, וקיבל את ההזדמנות גם לביים.
במאי 1968 הושאל עודד קוטלר כבמאי לתיאטרון "המעגל" של פיליפ דיסקין בירושלים, בכדי לביים את "כך משתעשעת אמי המשוגעת", מאת אן ג'ליקו, שעלה באולם "החאן". בספטמבר החל משא ומתן על איחוד בין "המעגל" ו"במת השחקנים" בחסות עיריית ירושלים, במטרה להקים תיאטרון עירוני ירושלמי שיפעל באולם תיאטרון ירושלים, שהיה עתיד להחנך ב-1970, והאולם הקיים ב"חאן הירושלמי". אך לבסוף חתמה הקבוצה על הסכם הצטרפות לתיאטרון הקאמרי כחטיבה נפרדת, תוך הבטחה שהלהקה תשמור על עצמאותה ועל האג'נדה האמנותית שלה. במסגרת הקאמרי המשיכה הקבוצה לעלות הפקות תחת הכותרת "בימת השחקנים". ההצגה הראשונה שהציגה הקבוצה בקאמרי הייתה "חדרים", שני מחזות קצרים של הרולד פינטר ("החדר" ו"האוסף"), בבימויו של עודד קוטלר, עם עדנה פלידל, אמנון מסקין, טוביה צפיר, אלכם פלג וליאורה ריבלין.
גם במסגרת הקאמרי פעלו זמן קצר יחסית, וכעבור שנה עברו חברי הקבוצה לפעול במסגרת תיאטרון חיפה, לאחר שעודד קוטלר מונה כמנהל אמנותי של התיאטרון, עובדה שנתנה דחיפה אמנותית משמעותית לתיאטרון החיפאי בשנות השבעים.