stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב מרנגו
הערות שוליים

↑  Brauer; William E. Wright (1 בדצמבר 1990). Austria in the Age of the French Revolution: 1789–1815. Berghahn Books. p. 34. ISBN 978-1-57181-374-9. נבדק ב-21 באפריל 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Holger Afflerbach; Hew Strachan (26 ביולי 2012). How Fighting Ends: A History of Surrender. Oxford University Press. p. 215. ISBN 978-0-19-969362-7. נבדק ב-17 באפריל 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Benoît, p. 117
1 2  Benoît, p. 122
↑  Chandler, David G.. The Campaigns of Napoleon, New York, 1966, ISBN 0-02-523660-1, p. 296, gives: 25% total casualties.
↑  Chandler, David G.. The Campaigns of Napoleon, New York, 1966, ISBN 0-02-523660-1, p. 296, gives: 15 colours, 40 guns, 8,000 captured and 6,000 killed. Asprey, Robert. The Rise of Napoleon Bonaparte, Basic Books, 2001, ISBN 0-465-04881-1, p. 387, gives: 6,000 killed or wounded and another 6,000 captured; 15 flags, 40 canon.
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550867105171  BnF: cb119477171 (data)  GND: 4524297-5  LCCN: sh85081036  NKC: ph311314  SUDOC: 027435121 
נפוליאון חוצה את האלפים מאת ז'אק-לואי דוד
טורה גארופולי, מפקדתו של נפוליאון לפני הקרב
מיכאל פון מלאס הוביל את מרכז הצבא במהלך המתקפה, אך הוא האמין בטעות שהקרב הסתיים לפני הגעתו של דסה.
פרנסואה אטיין דה קלרמן מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב.
חייליו של יוהאן פרימונט השמידו את חיל הרגלים של המשמר הקונסולרי.
נפוליאון מביט בגופתו של דסה
הטור במרנגו
אוגל SX1000

| --- | --- |

Ogle SX1000, שנת 1962
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  David Ogle Ltd באמצעות "Ogle Design" (אנ')
 שנות ייצור:  1962–1964
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 סיווג:  מכונית קופה
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 997 סמ"ק המפיק 55 כ"ס ב-6,000 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1 (מנוע "מיני קופר" (דור ראשון)
 מהירות מרבית:  159 קמ"ש
 צריכת דלק:  8.1 ליטר ל-100 ק"מ
 מעצב:  דייוויד אוגלי
אוגל SX1000 (באנגלית: Ogle SX1000) היא מכונית קופה מתוצרת David Ogle Ltd באמצעות Ogle Design (אנ') בראשותו של התעשיין ומעצב כלי הרכב דייוויד אוגלי אשר יוצרה בין השנים 1962–1964 בבריטניה.
"אוגל SX1000"

דגם "אוגל SX1000" התבסס על דגם ה"מיני קופר" (אנ') (דור ראשון) (כל המרכיבים המכניים כולל השלדה והמנוע נלקחו מדגם "מיני קופר").
דגם "אוגל SX1000" הושק בדצמבר 1961.
מעטפת גוף הדגם נבנתה מפיברגלס.
2 דלתות.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מחיר היחידה עמד על 550 לירה שטרלינג (דצמבר 1961, בריטניה).
בשנת 1962 נבנתה גרסת מרוץ של דגם ה-"אוגל SX1000" שהייתה קרויה "Ogle Lightweight GT".
תמונות

"אוגל SX1000"
"אוגל SX1000"
הערות שוליים

↑  Nye, Doug (2008), British Cars of the Sixties, Parker House Publishing, ISBN 978-0-9796891-6-1
↑  מבחן עם "אוגל SX1000" motorsportmagazine.com/archive/article/october-1962/48/test-ogle-sx-1000
↑  "אוגל SX1000" מפיברגלס bringatrailer.com/2018/02/23/fiberglass-fastback-mini-1962-ogle-sx-1000
↑  "אוגל SX1000", שנת 1963 - תמונות classicdriver.com/en/car/ogle/sx1000/1963
↑  "אוגל SX1000", שנת 1962 - תמונות albionmotorcars.com/sold/detail/173/ogle-sx1000-1962
אדסל פייסר

| --- | --- |

Edsel Pacer
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Edsel (אנ')
 שנות ייצור:  1958
 יחידות שיוצרו:  20,988 יחידות
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  קנדה קנדה
 מודל קודם:  Ford Fairlane (אנ')
 מודל אחריו:  פורד גלקסי
 חברת אם:  פורד
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  5,560 מ"מ
 רוחב:  2,002 מ"מ
 גובה:  1,443 מ"מ
 משקל:  1,848-1,786 ק"ג (ריק)
 בסיס גלגלים:  2,997 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים 2 שסתומים לצילינדר, 5,903 סמ"ק המפיק 307 כ"ס ב-4,600 סל"ד, יחס דחיסה 10.5:1, מנוע "פורד" סדרה "Ford FE engine" (אנ') סוג מנוע "361 Edsel"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
אדסל פייסר (באנגלית : Edsel Pacer) היא מכונית סלון, אשר יוצרה על ידי חטיבת Edsel (אנ') בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד בשנת 1958 בארצות הברית וקנדה
תצורות

2 דלתות - קבריולה, יוצרו 1,876 יחידות
2 דלתות - הרדטופ - קופה, יוצרו 6,717 יחידות
4 דלתות - הרדטופ - סדאן, יוצרו 5,254 יחידות
4 דלתות - הרדטופ, יוצרו 7,141 יחידות
נתונים

יוצרו 20,988 יחידות
4 דלתות (דגמי סדאן והרדטופ)
4/5 נוסעים (דגמי סדאן והרדטופ)
מנוע קדמי - 5.9 ליטר, מנוע קירור מים
מנוע בנזין
סוג הנעה : הנעה אחורית
גלריה

"אדסל פייסר"
"אדסל פייסר"
"אדסל פייסר" בתצורה 4 דלתות הרדטופ
"אדסל פייסר" בתצורה 2 דלתות הרדטופ
"אדסל פייסר" בתצורה 2 דלתות הרדטופ
"אדסל פייסר" בתצורה 2 דלתות הרדטופ
"אדסל פייסר" - קבריולה
"אדסל פייסר" - קבריולה
"אדסל פייסר" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
ראו גם

אדסל ברמודה
אדסל וילאג'ר
אדסל ריינג'ר
אדסל סיטיישן
הערות שוליים

↑  אדסל שנת 1958 oldcarbrochures.com/static/NA/Edsel/1958_Edsel
↑  אדסל שנת 1958 oldcarbrochures.com/static/NA/Edsel/1958
↑  אדסל שנת 1958 edsel.com/pages/edsel58
↑  "אדסל פייסר" hemmings.com/stories/article/1958-edsel-pacer
↑  "אדסל פייסר", שנת 1958 - מפרט טכני carfolio.com/specifications/models
אטיין מאול

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1763 ז'יווה, צרפת 
 פטירה:  18 באוקטובר 1817 (בגיל 54) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 זרם:  מוזיקה קלאסית, המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא  אביר בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קברו בפריס
אטיין אנרי (או: ניקולא) מאול (בצרפתית: Etienne Henri (ou Nicolas) Méhul‏; 22 ביוני 1763 – 18 באוקטובר 1817) היה מלחין צרפתי, "מלחין האופרה החשוב ביותר בצרפת בתקופת המהפכה". כמו כן, היה המלחין הראשון שהוגדר "רומנטי".
קורות חייו

מאול נולד בז'יווה בהרי הארדנים. משפחתו הייתה ענייה מכדי לממן חינוך מוזיקלי ראוי לשמו לילד, ואת שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מנגן עוגב עיוור בעיר הולדתו; הודות לכישרונו הייחודי התמנה כבר בגיל עשר לנגן העוגב במנזר נשים. בשנת 1775 בא מוזיקאי גרמני בשם וילהלם האנזר לשמש נגן עוגב במנזר הגברים בלאוואלדיה, במרחק לא רב מז'יווה, ומאול היה לתלמידו.
בשנת 1778 או 1779 נסע מאול לפריז להיות תלמידו ועוזרו של ז'אן פרדריק אדלמן, צ'מבליסט וידיד של כריסטוף ויליבלד גלוק, אלילו של מאול. בשנת 1783 התפרסם לראשונה חיבור של מאול, ספר של קטעי נגינה לצ'מבלו. הוא עיבד גם אריות מתוך אופרות פופולריות ובסוף שנות ה-80' של המאה ה-18 החל לחשוב על קריירה אופראית משלו. ב-1787 הציע הסופר ואלאדייה את אחת הליבריות שלו, "קורה", למאול. ארבע שנים עברו עד שהאופרה הגיעה לבימה. בינתיים מצא מאול שותף אידיאלי בדמותו של הליבריתן פרנסואה-בנואה הופמן, שסיפק את המילים לראשונה מבין האופרות של מאול שעלו על הבימה, "אפרוזין". ההצלחה העצומה שנחלה הצגת הבכורה שלה ב-1790 הציבה את מחברה ככישרון חדש, שאין להתעלם ממנו. הייתה זו גם ראשיתו של קשר ממושך עם תיאטרון הקומדיה האיטלקי (ששמו שונה כעבור זמן קצר לאופרה קומיק). על אף כישלון "קורה", שהופיעה לבסוף בשנה הבאה והאיסור על ביצוע "אדריאן" מסיבות פוליטיות בשנה שלאחריה, ייצב מאול את המוניטין שלו ביצירות כמו "סטראטוניס" ו"מלידור ופרוזין". בתקופת המהפכה הצרפתית חיבר מאול מספר רב של שירים פטריוטיים וקטעי תעמולה, שהמפורסם ביותר בהם הוא Chant du départ. כגמול על פועלו היה מאול למלחין הראשון שהתקבל, בשנת 1795, כחבר ב-Institut de France שנוסד זה לא מכבר. כמו כן התמנה לאחד מחמשת המפקחים של הקונסרבטואר של פריז. מאול קיים קשר של ידידות עם נפוליאון והיה לאחד הצרפתים הראשונים שקיבלו את אות הכבוד של הלגיון הצרפתי. הצלחתו האופראית של מאול בעשור הראשון של המאה ה-19, נפלה מזו שידע בעשור האחרון של המאה ה-18, אם כי יצירות כמו "ז'וזף" (1807) התפרסמו בעולם, בייחוד בגרמניה. כישלון האופרה שלו "האמזונות" בשנת 1811 הכה בו קשות ואפשר להגיד, ששם קץ לקריירה שלו כמלחין לתיאטרון. על אף ידידותו עם נפוליאון, לא נפגע מעמדו הציבורי של מאול מחזרת שלטון הבורבונים. עם זאת, המלחין סבל ממחלת השחפת ונפטר ב-18 באוקטובר 1817. קברו נמצא בבית הקברות פר לשז, סמוך לזה של מלחין צרפתי אחר בן זמנו, פרנסואה ז'וזף גוסק.
יצירות > אופרות

תרומתו החשובה ביותר של מאול למוזיקה הייתה באופרות שלו. הוא הוביל את דור המלחינים, שהופיעו בצרפת בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהם ידידו ויריבו לואיג'י כרוביני ואויבו המוצהר ז'אן פרנסואה לסואר. מאול היה נאמן לדוגמה שהציב גלוק באופרות שכתב לפריז בשנות ה-70' של המאה ה-18 ויישם את ה"רפורמות" של גלוק לאופרה קומיק (סוגה ששילבה דיאלוג מדובר במוזיקה ולא הייתה בהכרח "קומית" באופיה). אך הוא דחף את המוזיקה בכיוון רומנטי יותר, שבא לביטוי ביתר שימוש בדיסוננס ועניין בגילויי קיצוניות פסיכולוגיים כמו כעס וקנאה. בכך הקדים מלחינים רומנטיים מאוחרים יותר כמו ובר וברליוז. ואומנם, מאול היה המלחין הראשון שהוגדר בפירוש כרומנטי בסגנון כתיבתו; המרקיז דה קונקורסט השתמש במונח זה בסקירתו את Le jeune sage et le vieux fou. ב"רשומות פריז", 1 באפריל 1793. עניינו המוזיקלי העיקרי היה, להכפיף כל דבר להעצמת הרושם הדרמטי.
כפי שכתב מעריצו ברליוז:
מאול היה משוכנע לחלוטין, שבמוזיקה דרמטית באמת, כשחשיבות הסיטואציה מצדיקה את הקורבן, אסור למלחין להסס בבחירה בין אפקט מוזיקלי נחמד, הזר לאופי הסצנה או הדרמה, לסדרת הדגשים, שהם נכונים ובמקומם אבל אינם מעניקים שום הנאה שטחית. הוא היה משוכנע, שאקספרסיביות מוזיקלית היא פרח מקסים, ענוג ונדיר, בעל ניחוח מעודן, שיפרח רק בתנאי תרבות ודי בנשיפה קלה להביא לקמילתו; שהוא אינו שוכן במלודיה לבדה, אלא שכל הרכיבים מתמזגים ליצור או להשמיד אותו - מלודיה, הרמוניה, מודולציה, מקצב, חלוקת התפקידים האינסטרומנטליים, הבחירה במשלבים נמוכים או גבוהים לקולות או לכלים, קצב מהיר או איטי והדרגות האחדות של עוצמת הצליל המופק.
אחת הדרכים ששימשו את מאול להגברת הביטוי הדרמטי הייתה לערוך ניסויים בתזמור. לדוגמה, ב-Uthal, אופרה המתרחשת ברמות סקוטלנד, הוציא את הכינורות מן התזמורת והחליף אותם בצלילים הכהים יותר של הויולות, לתוספת גוון מקומי. היצירות העיקריות של מאול בשנות ה-90' של המאה ה-18 היו "אפרוזין", "סטראטוניס", "מלידור ופרוזין" ו"אריודנט". האופרה "אריודנט" עוסקת באותו סיפור של להט יצרים וקנאה כמו האופרה של הנדל באותו שם (אריודנטה), משנת 1735. כמו ברבות מן האופרות האחרות שלו, מאול עושה כאן שימוש בתחבולה מבנית הקרויה "מוטיב זיכרון", נושא מוזיקלי המתקשר עם דמות או רעיון מסוים באופרה. תחבולה זו מקדימה את ה"לייטמוטיב", שיופיע בדרמות המוזיקליות של וגנר. ב"אריודנט" משמש מוטיב הזיכרון ל"זעקת הזעם", ביטוי לרגשות קנאה.
בסביבות 1800 החלה הפופולריות של דרמות סוערות כאלה לדעוך, ואת מקומן באופנה תפסה ה"אופרה קומיק" הקלילה יותר של מלחינים כמו בואלדייה. נוסף לכך אמר למאול חברו, נפוליאון, שהוא מעדיף סגנון קומי יותר ופחות רציני באופרה. כקורסיקאי בא נפוליאון מרקע תרבותי איטלקי ואהב את האופרה בופה של מלחינים כמו פאיזיילו וצ'ימרוזה. מאול נענה ב"הכעסן", קומדיה בת מערכה אחת, שהוצגה בבכורה שלה כאופרה של המלחין האיטלקי "פיורלי" ב-1801. כשהתבררה כהצלחה מיידית, חשף מאול את התעלול. מאול המשיך גם לחבר יצירות כבדות משקל. "ז'וזף", המבוססת על הסיפור התנכ"י של יוסף ואחיו, היא המפורסמת ביותר בין האופרות המאוחרות, אבל הצלחתה בצרפת לא ארכה הרבה. בגרמניה, לעומת זאת, רכשה מעריצים רבים לאורך המאה ה-19, ביניהם וגנר.
רשימת יצירות > מוזיקה לפסנתר

3 סונאטות לפסנתר אופוס 1 (1783)
3 סונאטות לפסנתר, אופוס 2 (1788)
רשימת יצירות > מוזיקה תזמורתית

אוברטורה בורלסקית (1794)
אוברטורה לכלי נשיפה (1794)
סימפוניה בדו מז'ור (1797, רק חלקים שרדו)
סימפוניה מס' 1 בסול מינור (1808-1809)
סימפוניה מס' 2 ברה מז'ור, (1808-1809)
סימפוניה מס' 3 בדו מז'ור, (1809)
סימפוניה מס' 4 במי מז'ור (1810)
סימפוניה מס' 5 (1810, רק הפרק הראשון שרד)
רשימת יצירות > מוזיקה ווקאלית

Chant du départ (1794)
Chant des Victoires (1794)
Messe Solennelle pour soli, chœurs et orgue (1804)
Chant du retour pour la Grande Armée (1808)
Chant lyrique pour l'inauguration de la statue de Napoléon (1811)
רשימת יצירות > באלטים

Le Jugement de Pâris (1793)
La Dansomanie (1800)
רשימת יצירות > אופרות

Euphrosine (1790)
Cora (1791)
Stratonice (1792)
Le jeune sage et le vieux fou (1793)
Horatius Cocles (1794)
Mélidore et Phrosine (1794)
Doria ou La Tyrannie détruite (1795)
La Caverne (1795)
Le jeune Henri(1797)
Le pont de Lody (1797)
Ariodant (1799)
Adrien, empereur de Rome(1799)
Épicure (1800, with Luigi Cherubini)
Bion (1800)
L'Irato ou L'Emporté (1801)
Une Folie (1802)
Le trésor supposé ou Le danger d'écouter aux portes (1802)
Joanna (1802)
Héléna (1803)
Le baiser et la quittance (1803, with Boieldieu, R. Kreutzer and Isouard)
Les deux Aveugles de Tolède (1806)
Uthal (1806)
Gabrielle d'Estrées ou Les Amours d'Henri IV (1806)
Joseph (1807)
Les Amazones ou la Fondation de Thèbes (1811)
Le Prince troubadour ou Le grand trompeur des dames (1813)
L'Oriflamme (1814, with Berton and R.Kreutzer)
La Journée aux aventures(1816)
Valentine de Milan (1822)
רשימת יצירות > מוזיקה נלווית למחזות

Timoléon (by Marie-Joseph Chénier)
Les Hussites (by Alexandre Duval)
הערות שוליים

↑  Bartlet p.vii
↑  Cairns p.220; Orga (2002).
↑  General biography from Bartlet (1997) pp.vii-ix
↑  Orga (2002)
↑  Berlioz p.354
↑  Charlton (1993) p.644
↑  Charlton (1994) p.127
↑  Bartlet p.x
↑  Berlioz p.352
↑  Charlton (1993)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265744805171  PLWABN: 9810582891405606  BIBSYS: 2043438  BNE: XX1487361  BnF: cb12544133b (data)  CiNii: DA06730913  GND: 118782843  ICCU: LO1V144006  ISNI: 0000 0001 1027 955X  LCCN: n80015515  LNB: 000145766  MusicBrainz: 43cfe3a1-5de4-4538-98ee-3203843d9803  NDL: 01055963  NKC: ola2002146849  NLA: 35052490  NSK: 000425925  NTA: 070548005  RERO: 02-A003625656  SELIBR: 291522  SNAC: w6nk3dhd  SUDOC: 05982235X  Trove: 812668  VcBA: 495/145956  VIAF: 61660163   WorldCat (עם VIAF): 61660163 
מאול, ליתוגרפיה של וינטר (Wintter)
אל מריאצ'י

| --- | --- |

כרזת הסרט בספרדית
 בימוי:  רוברט רודריגז
 הופק בידי:  רוברט רודריגז  קרלוס גאיארדו
 תסריט:  רוברט רודריגז
 עריכה:  רוברט רודריגז
 שחקנים ראשיים:  קרלוס גאיארדו קונסואלו גומס ריינול מרטינס פיטר מרקוורדט חיימה דה אויוס
 מוזיקה:  Álvaro Rodríguez 
 צילום:  רוברט רודריגז
 מדינה:  מקסיקו (אתר צילום) ארצות הברית (הפצה)
 חברת הפקה:  לוס חוליגנס
 חברה מפיצה:  קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1992
 משך הקרנה:  81 דקות
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פשע, סרט דרמה, סרט מתח, נאו-מערבון 
 תקציב:  7,000 דולר 200,000 דולר בפוסט-פרודקשן
 הכנסות:  2,040,920 דולר (בבתי הקולנוע)
 הכנסות באתר מוג'ו:   elmariachi
 פרסים:  חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס
 סרט הבא:  דספרדו (1995)
 דף הסרט ב־IMDb
 
אל מריאצ'י (בספרדית: El Mariachi) הוא סרט פעולה בשפה הספרדית משנת 1992.
עלילת הסרט נסבה על נגן גיטרה, מריאצ'י, המגיע לעיירה מקסיקנית קטנה ונידחת במטרה למצוא בה פרנסה כנגן. הוא מזוהה בטעות כראש כנופיית פשע, נקרה בעל כורחו לתוך עימות אלים בין כנופיות ונאלץ לנוס על נפשו.
הסרט נכתב, צולם, הופק, בוים ונערך על ידי רוברט רודריגז, אמריקאי ממוצא מקסיקני. זהו סרטו הראשון באורך מלא של רודריגז, שהיה בן 23 בעת הפקתו. הסרט הופק בתקציב של 7,000 דולר בלבד, ויועד במקור לשיווק בשוק הווידאו הביתי בספרדית. רודריגז תכנן שהסרט ישמש אותו לתרגול ולרכישת ניסיון לקראת יצירת סרטו המשמעותי הראשון כבמאי הוליוודי. עם זאת, בבואו למכור את הסרט לחברות הפצה, הצליח לעורר אצלן עניין, וחתם על חוזה להפצת הסרט עם חברת קולומביה, שהשקיעה בו כ-200,000 דולר נוספים כדי להתאימו להצגה בקולנוע.
הסרט נחל הצלחה בקרב המבקרים ובפסטיבלי הקולנוע, והוביל לשני סרטי המשך שהשלימו טרילוגיה הידועה בשם "טרילוגיית מקסיקו" (או "טרילוגיית מריאצ'י"). הסרט נחשב לאחד מהסרטים דלי התקציב המצליחים ביותר בתולדות הקולנוע.
ב-2011 הוכרז על ידי ספריית הקונגרס כסרט הראוי לשימור ונוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
דמויות

המריאצ'י (קרלוס גאיארדו, Carlos Gallardo) - מריאצ'י שבא לעיירה אקוניה כדי להתפרנס, אך אנשיו של סוחר הסמים מוקו מזהים אותו בטעות כאזול, אויבם העיקרי. הוא נאלץ להימלט מאנשיו של מוקו ולהתגונן. הוא פוגש את אהובתו של מוקו, דומינו, ומתאהב בה.
דומינו (קונסואלו גומס, Consuelo Gómez) - אהובתו של מוקו, שנתן לה במתנה בר, אותו היא מפעילה, ובו היא גרה יחד עם כלב הפיטבול שלה. בסוף הסרט היא נהרגת על ידי מוקו, הזועם על כך שבגדה בו.
אזול (ריינול מרטינס, Reynol Martinez) - אויבו של מוקו, שנחלץ מבית הכלא, יוצא למסע הרג של חייליו של מוקו, ותובע ממוקו את תשלום החוב שהוא חב לו. הוא לבוש תמיד בז'קט שחור ונושא עמו תיק גיטרה, המכיל למעשה כלי נשק שבהם הוא מחסל את אויביו.
מאוריסיו (מוקו) (פיטר מרקוורדט, Peter Marquardt) - סוחר סמים עשיר לבן-עור, הנוהג תמיד ללבוש חליפה לבנה. הוא מוקף נשים ונהנה מחייו ומעושרו. מוקו הוא בעל אופי סאדיסטי, חם-מזג, ודומה כי הוא שולט ביד רמה במתרחש, בדרך כלל באמצעות הטלפון, בעודו נהנה מחיי פאר. מוקו מחזר אחרי דומינו וקונה לה רכוש, אך היא מבכרת את המריאצ'י. חייליו נהרגים בידי אזול והמריאצ'י, ולבסוף מוצא גם הוא את מותו בידי המריאצ'י.
ביגוטון (חיימה דה אויוס, Jaime de Hoyos) - יד-ימינו של מוקו, ממוצא לטיני, המשמש כמוציא לפועל של הוראותיו. מנסה לרדוף אחר המריאצ'י ולחסלו. כאשר אינו מצליח, מוציא עליו מוקו את תסכולו בהדלקת גפרור לסיגריה על גבי סנטרו או על גבי עורפו. לבסוף בוגד ביגוטון במוקו, מגיב באדישות למותו, לא פוגע במריאצ'י שהרגו ואף מדליק סיגריה על צוואר גופתו המתה של מוקו. בספרדית, "ביגוטון" (Bigotón) פירושו "בעל שפם גדול", רמז לשפמו הבולט. בסרט אין אליו התייחסות בשמו, אך הוא מופיע בשם "ביגוטון" בכתוביות הקרדיט בסיום.
יצירת הסרט

רוברט רודריגז יצר סרטים קצרים מאז ילדותו. בגיל 23, לאחר שלמד קולנוע באוניברסיטת טקסס ויצר את הסרט הקצר "Bedhead", שזכה בפרסים במספר פסטיבלים בארצות הברית, החליט להתנסות ביצירת סרט באורך מלא. את "אל מריאצ'י", סרטו הראשון באורך מלא, יצר במטרה לרכוש ניסיון ביצירת סרטים, וכדי להתאמן לקראת סרטו המשמעותי הראשון. הוא תכנן יחד עם חברו, קרלוס גאיארדו, שהסרט יהיה חלק מטרילוגיה המיועדת לשוק הווידאו הביתי בספרדית. כוונתו הייתה לממן בדרך זו את הפקת הסרטים הבאים בסדרה, ולאחר מכן להציג את הסדרה לגופים הוליוודיים כדי להפגין את יכולתו, ורק אז להתחיל, כבמאי מנוסה, בקריירה ההוליוודית שאליה שאף.
הסרט הופק ב-1991 בחברת ההפקות "לוס חוליגנס" (Los Hooligans, משנת 2000 ידועה כ-Troublemaker Studios) שהקים רודריגז, בתקציב נמוך במיוחד - 7,000 דולר בלבד, במקום כ-9,000 דולר שיועדו במקור להפקתו.
יצירת הסרט > התסריט

את התסריט כתב רודריגז במשך חודש ימים בלבד, כשהשתתף כמטופל בניסוי רפואי לבדיקת תרופה חדשה תמורת שכר של 3,000 דולר, שאותם גייס לצורך הפקת הסרט. בכתיבת התסריט שם רודריגז דגש על פיתוח דמותו האיקונית של המריאצ'י כנגן רומנטי שנקלע בעל כורחו לעימות אלים בין כנופיות פשע, שמזהות אותו בטעות כרוצח קטלני. סיפור העלילה היה משני לפיתוח דמותו של המריאצ'י. מאחר שהיה מנוסה רק ביצירת סרטים קצרים, בנה רודריגז את התסריט מחיבור של שלושה תסריטים נפרדים לשלושה סרטים קצרים, והוסיף תפנית מפתיעה בסיום.
כדי לחסוך בהוצאות ההפקה, ביסס רודריגז את התסריט על אלמנטים ואביזרים קלים להשגה, כמו כלב הפיטבול והאופנוע של דומינו, שני הברים, והחווה ששימשה כמעונו של מוקו.
יצירת הסרט > השחקנים וצוות ההפקה

השחקן הראשי בסרט, קרלוס גאיארדו, שמגלם את המריאצ'י, היה חברו הוותיק של רודריגז, ובסרט היה גם שותף לכתיבת התסריט ולהפקה. שאר צוות השחקנים כלל בעיקר שחקנים בלתי-מנוסים, שאת חלקם הכיר רודריגז זה מכבר. כך למשל מרקוורדט, שאותו הכיר במהלך הניסוי הרפואי שבו השתתף לפני שהחל ליצור את הסרט. מרקוורדט לא ידע ספרדית, ועל כן עבר קורס קצר ללימוד השפה לקראת הסרט, ונאלץ לשנן כל שורה בו. לפי החלטתו של רודריגז, לא קיבלו השחקנים משכורת כלשהי, והתקציב נוצל לצורכי הפקה חיוניים יותר. גאיארדו היה מחויב לחלוטין לסרט, ועבד בתיאום מלא עם רודריגז. השניים היוו כמעט את כל צוות ההפקה, ולעיתים, כשהיה צורך, אף היו מצלמים בעצמם סצנות בכיכובו של המריאצ'י כששאר הצוות לא היה זמין.
הצוות שעבד על הסרט היה מצומצם ביותר, ולרוב נדרש רכב אחד בלבד להסעתו ולהעברת הציוד לאתרי הצילום. רודריגז היה היחיד שקבע את התוואי האמנותי והעלילתי בסרט. הוא הבין את העלילה לעומקה, ידע היטב כיצד לשלב כל מרכיב בתמונה הכוללת, והיה יכול לערוך שינויים בעלילה לפי אילוצים שנתקל בהם, מבלי לפגוע בעקביותה. הוא לא נהג להתעכב רבות על הדרכת השחקנים ועל בימוים, ואף נעזר בהם לתפקידים נדרשים שונים "מאחורי הקלעים".
במהלך מחוכם, ליהק רודריגז לסרט את מגישי החדשות של שתי תחנות הטלוויזיה המקומיות, ובשל כך הוצג באור חיובי ברשתות המקומיות ורכש את אמונם של תושבי המקום, שהיו נכונים לסייע לו ללא תמורה.
יצירת הסרט > צילום והפקה

הסרט צולם במשך שבועיים בעיירה המקסיקנית אקוניה, עיירת הולדתו של גאיארדו, על גבול טקסס, המדינה שבה גדל רודריגז. רודריגז רכש הבנה בסיסית של האלמנטים השונים בעשיית קולנוע במהלך לימודיו באוניברסיטה, ועל כן הוא עצמו כתב, ביים, הפיק, ערך וצילם את הסרט. את הסרט הוא צילם באמצעות מצלמה מושאלת מסוג 16 מ"מ, האופיינית לסרטים דלי תקציב, שאותה אחז בידו במהלך הצילום. לצורך צילום בתנועה, שבו נהוג להשתמש בדולי, נעזר רודריגז בכיסא גלגלים מושאל, שאותו דחף לעיתים גאיארדו. השמע הוקלט בנפרד במכשיר הקלטה, שאף אותו הפעיל רודריגז. התאורה בסרט הייתה פשוטה, וכללה שתי נורות בהספק של 250 ואט, ובצילומי חוץ הסתמך רודריגז בעיקר על תאורה טבעית. לא היו בסרט אפקטים מיוחדים רבי רושם, והדמויות כמעט תמיד ספגו יריות בחזה, כיוון שכחובבן בתחום האפקטים, הגיע רודריגז למסקנה שאזור החזה הוא היחיד בגוף שבו הוא יכול להרשות לעצמו לטעות ביצירת אפקט של דם מזויף.
כל האביזרים בסרט הושאלו, פרט לתיק הגיטרה שאותו רכש. כך למשל, את האמבטיה במעונה של דומינו הביא לו הבמאי אלפונסו אראו (Alfonso Arau), שצילם בעיירה את סרטו "כמו מים לשוקולדה" והשתמש באמבטיה זו בסרטו. העובדה שאקוניה היא עיר הולדתו של גאיארדו עזרה לרודריגז להשיג בחינם אביזרים, שחקנים בלתי-מתורגלים שישתתפו בסרט וגישה לאתרי צילום, אלמנטים שידע שהיה מתקשה להשיגם אילו צילם את הסרט בארצות הברית. כמו כן, בשל העובדה שהחוק לא נאכף בנוקשות בעיר, יכול היה רודריגז לצלם ברחובות העיר ובמקומות הציבוריים בה מבלי לקבל אישורים, ואף שאל אקדחים מתחנת המשטרה המקומית, ששימשו בסצנות המרדף שבסרט.
חלק מהאלמנטים בסרט אולתרו תוך כדי צילום, לרבות אתרי צילום מעניינים ואלמנטים נוספים שנקרו בדרכם של אנשי הצוות כשעברו בין אתרי הצילום. כך למשל, נתקל ריינול מרטינס, השחקן החובבני שגילם את דמותו של אזול, בצב בכביש המהיר בכניסה לאקוניה. הוא הציע לרודריגז לשלב את הצב בסרט, והרעיון מצא חן בעיניו. כך, בתחילת הסרט, בסצנה שבה המריאצ'י הולך על כביש נטוש בכניסה לאקוניה, הוא נתקל בצב, שמתכנס בשריונו בעת שהמריאצ'י ממשיך בדרכו. הצב אף מופיע שוב בסצנת הסיום, בעת שהמריאצ'י עוזב את אקוניה כשהוא רוכב על אופנועה של דומינו אל עבר האופק. על אף שהצב כלל לא הופיע בתסריט, הוא הפך, בסופו של דבר, למעין מטפורה לדמותו של המריאצ'י, כאדם בודד שנאלץ להגן על עצמו בסביבה עוינת. הצב אף הפך לסמל המזוהה עם הסרט, והופיע על כרזת ההפצה שלו. בנוסף, בעת נסיעה בכביש המהיר לאקוניה, נתקלו גאיארדו ורודריגז בדוכן למכירת משקה קוקוס שמצא חן בעיניהם. הם עצרו וצילמו תוך כמה דקות סצנה שבה המריאצ'י ניגש לדוכן וטועם ממשקה הקוקוס שנמכר בו, בבואו אל העיירה אקוניה. בנסיעתם משם הבין רודריגז כי שכח למעשה לצלם כיצד משלם המריאצ'י על המשקה, ועל כן הוסיפו בתחילת הסרט הסבר לכך בקריינות רקע של המריאצ'י, שבה הוא אומר שבאקוניה מקבלים את פני הבאים לעיירה במשקה קוקוס חינם.