אדמונד ספנסר
יצירתו > מלכת הפיות

ספנסר תיאר באופן כללי את יצירתו במכתב שכתב לוולטר ראלי ב-1589. לדבריו, מטרת ספרו ליצור ג'נטלמן או אדם אצילי במידות ובמשמעת עדינה; המידות הטובות מוצגות באופן אלגורי בעולם אגדי, בו גיבורו, הנסיך ארתור, נדרש לכך, שכל אחד משנים-עשר (או מעשרים וארבעה) אביריו יצא למשימה ויתקן מידה (12 מידות מוסר ו-12 מידות מדיניות). לאחר שכולם ישלימו את משימותיהם, אזי יפגוש את מלכת הפיות המסמלת את המלכה אליזבת הראשונה ואת התהילה. בתכנון המקורי של ספנסר היצירה "מלכת הפיות" אמורה הייתה להיות אפוס עצום הכולל 12 או 24 ספרים, אלא שבפועל ספנסר השלים שישה ספרים, ונותרו גם כמה פרקים מספר נוסף. גם כך שירו מהשירים הארוכים ביותר באנגלית (כ-35,000 שורות שיר). מכל מקום, ברור מהספרים שיצאו לאור, שספנסר שינה את תוכנית היצירה והיקפה במהלך הכתיבה.
"מלכת הפיות" הוא אפוס רומנטי אלגורי שחובר תוך שימוש נרחב בחומרים מהאפוס "אורלנדו המטורף" של אריוסטו, ובחומרים מהאפוס "ירושלים המשוחררת" של טאסו. ספנסר הרחיב את האוטאבה רימה האיטלקית לבית מחורז בן תשע שורות הנקרא על שמו "סטנצה ספנסרית", צורה המתאימה יותר ללשון האנגלית. היצירה חוברה בכובד-ראש ובליריות עדינה הקרובים יותר לסגנון של טאסו מאשר לזה של אריוסטו.
העולם של ספנסר הוא עולם אידיאלי פנטסטי בו רוב גיבוריו מייצגים הפשטה של מידות. לאלגוריה יש רבדים שונים: מוסרי, פילוסופי, תאולוגי, היסטורי-פוליטי. הספר הראשון עוסק בקדושה, או במאבק בין אמת ושקר, ואווירתו העולם של ימי הביניים; הספר השני עוסק בתיקון כללי של מידות ובמרכזו מידת המתינות, ואווירתו קלאסית; הספר השלישי בצניעות והרביעי בחברות, ואווירתם רנסאנסית; הספר החמישי בצדק, ואווירתו מעורבת; והספר הששי בדרך ארץ, או נימוס, ואווירתו כפרית ופסטורלית. כל ספר הוא גם יצירה שירית כשלעצמה.
השיר "מלכת הפיות" הוא היצירה המשפיעה ביותר על השירה האנגלית לדורותיה. בעקבות "מלכת הפיות" נוסדה אסכולה ספנסרית של משוררים אליזבתנים שחיקו את סגנונו (ג'יילס ופיניאס פלטשר, מייקל דרייטון, ג'ורג' וית'ר, הנרי מור). אף על פי שספנסר נחשב בתקופה האליזבתנית לגדול המשוררים האנגלים, ועמיתיו אפילו כינוהו "נסיך המשוררים"; בן ג'ונסון, גדול מבקרי התקופה, לא חיבב לא את הסטנצה הספנסרית ולא את לשונו הארכאית, אך כתב שהוא היה קורא את ספנסר בעבור הנושא (של שירתו); ולעומת ההצלחה הגדולה של שירת שייקספיר וג'ונסון, ההשפעה של האסכולה הספנסרית הייתה די שולית. הדברים השתנו ממילטון ואילך. ג'ון מילטון, אולי גדול המשוררים האנגלים, החשיב את ספנסר לרבו וכינה אותו "חכמנו ומשוררנו הרציני ספנסר". דריידן החשיב את ספנסר יחד עם פיירפקס לאמנים הגדולים ביותר של השפה האנגלית. הרבה משוררים אנגלים, בהם אברהם קאולי, ג'יימס תומסון, וקיטס, סיפרו שנהיו משוררים לאחר שקראו בילדותם את "מלכת הפיות". המשורר תומאס גריי לא היה מחבר שירה, אלא לאחר קריאת שורות של ספנסר. המשוררים האנגלים הרומנטיים אהבו מאוד את "מלכת הפיות", והחשיבו את ספנסר כמשורר האחרון שהיה לו מפתח פלאי לעולם השירה. צ'ארלס לם כינה את ספנסר "משורר למשוררים", ומאז הביטוי נפוץ. במיוחד הושפעו משירתו: רוברט סאות'י, ויליאם וורדסוורת', וג'ון קיטס; ובמידה פחותה יותר שלי, קולרידג', בלייק וטניסון. "מלכת הפיות" הייתה פופולרית מאוד באנגליה עד לשלהי המאה ה-19. מהמאה ה-20 ואילך היצירה כבר הרבה פחות נקראת, אם-כי במאה השנים האחרונות חוברו עליה הרבה ספרים ומאמרים. ל-"מלכת הפיות" השפעה ניכרת על רומנים פנטסטים מודרניים, החל מ-"ההוביט" ו-"שר הטבעות" ועד לסדרת "הארי פוטר".
כתבה ליליאן וינסטנלי: "ספנסר, אינטלקטואל מחודד ואיש דתי עמוקות, הרגיש היטב את השפעת שתי התנועות; וההשפעה המצורפת של פוריטניות ושל אפלטוניות ניכרת מיצירתו המוקדמת ביותר ועד למאוחרת ביותר... הפוריטניות של ספנסר שמרה אותו מאחיזה ביסודות האליליים והחושניים של הספרות הקלאסית שהתבררו כמוקש לרבים מעמיתיו; היא גרמה לו לא לראות את ההיבטים המסוכנים יותר של האפלטוניות ועזרה לו לרכז את תשומת לבו במה שנאצל ביותר ומאפיין ביותר את אפלטון - גאונותו המוסרית; מאידך, האפלטוניות של ספנסר מנעה ממנו, אמנותית לפחות, את המוקשים הלא פחות מסוכנים של הפוריטניות; היא עזרה לו להימנע מצרות-מוחין בהראותה לו את הדוגמאות הטובות ביותר של חירות וגמישות שכלית ולימדה אותו מה הדבר היסודי ביותר שעליו לדעת, כמשורר, - שיופי לא רק שמסכים עם כנות מוסרית, אלא עשוי לתרום לה בדרך המועילה ביותר."
אמר סמואל טיילור קולרדיג':
מאפייניו של ספנסר:
בראש ובראשונה, הזרימה החופשית של שירו, המבדילה אותו מההרמוניות העמוקות והשזורות יותר של שייקספיר ומילטון.
הבנייה המדעית של המשקל של "מלכת הפיות" בולטת מאוד.
ספנסר מציג מיומנות גדולה בהתאמת תיאורים של טבע חיצוני ושל תקריות ממשיות לאופי האלגורי ולפעילות האפית של השיר.
חיוניות הגדולה של תיאוריו. הם אינם ציוריים, אלא מורכבים מסדרה של דימויים, כמו בחלומותינו.
חוסר התלות והיעדר דמיון אמיתי כלשהו של מקום או זמן פרטני ב"מלכת הפיות". היא אינה בתחומים לא של היסטוריה ולא של גאוגרפיה; אינה מודעת לכל הגבולות המלאכותיים, לכל המכשולים החומריים; זו באמת ארץ פיות, כלומר מרחב מנטלי.
בספנסר אנו רואים את הצורה הבהירה ביותר והטהורה ביותר של לאומיות שכה אפיינה את משוררינו העתיקים. אין בזה דבר שאינו נעים, או בז לאחרים. להלל את ארצם - להעלות את אנגליה למלכה, קיסרית של הלב - זו הייתה תשוקתם ומטרתם.
לספסנר יש שגיון דמיוני, אבל אין לו דמיון, מסוג או דרגה, כמו שיש לשייקספיר ולמילטון... הוסף לכך רכות נשית ורגשות טהורים כמעט כמו של נערה, ומעל לכל, כנות מוסרית עמוקה היוצרת אמון סימפתי והסכמה אצל הקורא, וקיבלת תמונה די נאותה של ההוויה האיטלקטואלית של ספנסר.
כתבה קייט וורן: "הרבה מאוד ביקורת פוזרה על 'מלכת הפיות', ובצביונות הפוכים. דעת מקולי מוכרת: 'מעט מאוד ותשושים מאוד אלו שהגיעו למותה של המפלצת הקולנית' (סוף הספר השישי, אלא שהמפלצת הקולנית נתפסה והושם מחסום לפיה, ולאחר מכן נמלטה ועדיין חיה; מה שמלמד שהמבקר לא נמנה עם הקוראים שציין). מבקר חדש יותר כותב: 'זה השיר הארוך היחיד שאוהב שירה באמת מבקש שיהיה ארוך יותר'. 'אין בו שום הרמוניה של תכנון, הנושא של ספנסר ברח ממנו', כותב אחד; כשאחר עונה: 'יש הרמוניה מלאה, וספנסר עולה על נושאו, מבינו לגמרי, ומנסחו תוך ראיית תכליתו'. כמה מצאו אותו חי עם אנושיות, אחרים מאשימים אותו בהיעדר עניין אנושי. איזה מבקר מפרט באריכות את "מקורות המטרד והאכזבה" שמצא בשיר; כאשר, שוב, מבקר מאותה דרגה מוצאו "באמת נשגב" כך שחסרונותיו אינם אלא ככתמי שמש. למרות זאת, אפילו המבקר העוין ביותר לא הכחיש את גדולתו ויופיו. עושרו בדמיון ובצבעים, אצילותו במחשבה, המוזיקה המובחרת של הפסוק, גורמים להערצה. יכול לבקרו כראוי רק מי שהוא בעצמו משורר ושרה עמוק באהבת יופי כפי שספנסר היה. המשוררים הגדולים ביותר של אנגליה, ממילטון עד טניסון, הוקירו ונהנו מ-'מלכת הפיות'. הוא יצר משוררים, וימשיך ליצור משוררים".