stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנרכיזם בסין
אנרכיזם כתנועה עממית

ב־1914 הפך האנרכיזם לתנועה עממית מקורית בסין, כאשר מספרם ההולך וגובר של אנשים הצטרפו אליה: איכרים, פועלים, אינטלקטואלים וסטודנטים, שהתייאשו מתפקוד הממשלה הלאומנית וחוסר היכולת שלה לממש את השגשוג שהבטיחה.
במצב כזה היה צורך לבדל את האנרכיסטים מקבוצות מהפכניות אחרות שהיו בשפע. העתונות האנרכיסטית כיוונה בעיקר לבידול מסון יאט-סן שבתעמולתו השתמש בביטויים סוציאליסטים כדי לתאר את כוונותיו, בעוד שלמעשה הוביל באידאולוגיה לאומנית. גם הסוציאליסטים עצמם ביקשו לתאר חזון צר של מהפכה שהתמקד רק בסין, ולא במהפכה עולמית - כפי שראו אותה האנרכיסטים. ויכוחים אלה מעל דפי העיתון האנרכיסטי ״פיפל ווייס״ מטרתם הייתה ליצור דיון ציבורי פתוח בין הקבוצות המהפכניות השונות.
במשך חמש השנים הבאות התנועה האנרכיסטית צמחה לאט אבל בהתמדה, כאשר כל אחת מהקבוצות השונות המשיכה את התעמולה, החינוך וארגון הפרויקטים של עצמה. ב־1915 הרעיונות האנרכיסטיים למהפכה חברתית, שמקורן היה לפני עשור בפריז, הפכו לתנועה רחבה יותר ב״התנועה לתרבות חדשה״, שנולדה על ידי קבוצה קטנה של אינטלקטואלים בבייג'ינג, והתפשטה לשאר המחוזות בארבע השנים הבאות, עד שהתמזגה עם ״תנועת הארבעה במאי״.
״התנועת לתרבות חדשה״ לא הייתה אנרכיסטית, אבל בהאדרתה את המדע והזלזול בקונפוציוניזם ובתרבות המסורתית, הביאה לביקורת עליה מצד קבוצת פריז. המשתתפים ראו בה ניסיון מודע ליצור רנסאנס סיני, וחיפשו במודע ליצור ולחיות על פי התרבות החדשה שהם אימצו.
הירידה ועליית המאואיזם

ב־1919 התפשטה ״תנועת ה -4 במאי״ כאשר לרעיון האנרכיה השפעה גדולה עליה, ואנרכיסטים היו בעמדות בולטות. בתקופה זו החלו הבולשביקים הראשונים להתארגן בסין והחלו ליצור קשר עם קבוצות אנרכיסטיות לקבלת סיוע ולתמיכה. האנרכיסטים, שלא היו מודעים לכך שהבולשביקים השתלטו על הסובייטים ודיכאו את תנועת האנרכיה, סייעו להם להקים קבוצות לימוד קומוניסטיות - שרבות מהן היו ברובן אנרכיסטיות - והכניסו את הבולשביקים לאיגודי העובדים ולתנועות הסיניות.
ב־1921 החלה המפלגה הקומוניסטית החדשה של סין לקלוט את השפעתה של התנועה האנרכיסטית. ראשית, לאנרכיסטים, מתוך עקרון, לא היו מוסדות או ארגונים לתיאום פעילויות ברחבי המדינה. שנית, הפעילים החלו להבין שהבולשביקים הם מרקסיסטים, לא אנרכיסטים. שלישית, ואולי הגורם הקריטי ביותר, היא שאנרכיסטים רבים ציפו שתוכניות החינוך שלהם יפעלו לאט, ולא יהיו שינוי בטווח קצר. פעילים שרצו שינוי מיידי פנו לבולשביזם ולמפלגה הקומוניסטית הסינית. כאשר המפלגה הקומוניסטית נכנסה לחזית המאוחדת הראשונה עם הקואומינטאנג נגד השליטים המצביאים ב-1924, הם קיבלו גישה רחבה יותר לתנועת העבודה ולתנועות המוניות בכלל. תוך שנתיים עלתה המפלגה הקומוניסטית מכמה של מאות חברים ליותר מ-50,000 איש באמצעות תמיכתם והטמעתם של תנועות המונים השונות, והותירה מאחוריהם את האנרכיסטים.
הירידה ועליית המאואיזם > החיכוך בין האנרכיזם הסיני לקומוניזם הסיני

בעוד שהוויכוחים הראשונים בין או שנגבאי (歐勝白) לבין צ'ן דושיו, מורהו לשעבר, היו ידידותיים, הדיונים המאוחרים יותר הפכו לעוינים. צ׳ן תמך בעמדה המרקסיסטית שטבע האדם עוצב על ידי מבנים חברתיים וכלכליים, וביקר את האמונות האנרכיסטיות שטבע האדם הוא טוב ואנשים יהיו בשליטה עקב רגשות הבושה שלהם. המתח עם הקומוניסטים גבר בעקבות ביקורת אנרכיסטית על ברית המועצות. לדיווחים של אנרכיסטים מאוכזבים הייתה השפעה גדולה, כמו אמה גולדמן, שהיו לה חברים רבים בסין, ואשתו של קרופוטקין, שהפיצה דיווחים ממקור ראשון על כשלי הבולשביזם.
מיעוט אנרכיסטים, רובם מקבוצת פריז, היו מעורבים בקואומינטאנג כמעט מאז היווסדו. אבל רוב האנרכיסטים, בהתאם לעקרונות המוצהרים שלהם נגד המעורבות בהפעלת הסמכות הכפויה, סירבו להשתתף בברית הזאת. כאשר הקואומינטאנג טיהר את שורותיו מקומוניסטים ב-1927, המיעוט הקטן של האנרכיסטים שהשתתפו בו זה מכבר, דחק בחבריהם הצעירים להצטרף לתנועה ולהשתמש בתנועה הלאומית ככלי להביס את הקומוניסטים ולהגשים את האנרכיה. הדבר עורר התנגדות מיידית מצד אותן קבוצות אנרכיסטיות שעדיין תיפקדו. אבל גם אלה העבירו ביקורת על האופי האופורטוניסטי הזה. בסופו של דבר, הם הצטרפו לקואומינטאנג - ולו רק שזאת נראתה ההזדמנות שנותרה כדי להפוך את התנועה האנרכיסטית שלהם לרלוונטי שוב להחזיר את המומנטום האבוד שלה.
התוצאה של שיתוף הפעולה האחרון היה יצירתו של לי שיזנג ב-1927 של האוניברסיטה הלאומית לעבודה בשנחאי, אשר נועדה להיות גרסה מקומית של התוכנית החינוכית של קבוצות פריז, וביקשה ליצור דור חדש של אינטלקטואלים, ולהתגבר על הפער בין "מי שעובד עם הידיים" לבין "אלה שעובדים עם המוח שלהם". האוניברסיטה פעלה כמה שנים לפני שהממשלה הלאומנית החליטה שהפרויקט היה חתרני מכדי לאפשר לו להמשיך ולמשוך כספים.
מקובל היה שהאנרכיסטים ישתמשו במימון ממשלתי כדי לקדם אנרכיה, כל עוד הם עשו זאת בצרפת, אך כשהחלו לעשות זאת בבית בסין, "בעלי-בריתם" לא היו מרוצים. כאשר הקואומינטנג יזם גל שני של דיכוי נגד כמה תנועות המונים שנותרו, אנרכיסטים עזבו את הארגון בהמוניהם ונאלצו לרדת למחתרת מפחד הקומוניסטים והקואומינטאנג שרדפו אותם.
הירידה ועליית המאואיזם > אנרכיזם בהווה

ארגון אנרכיסטי גלוי חדל להיות גורם בפוליטיקה הסינית המודרנית, בשל הדיכוי הכבד שהוטל נגדם על ידי המדינה המאואיסטית מאז ימי המהפכה התרבותית. עם זאת, כתנועת התנגדות תת-קרקעית, האנרכיזם נשאר בעל השפעה. זרמים ליברליים סוציאליסטיים וזרמים אנרכו-קומוניסטיים היו חזקים במיוחד בתנועה האנטי-דיקטטורה ובתנועת העבודה המחתרתית של סין. הידועה ביותר בעולם המערבי היא הקבוצה האוטונומית בבייג'ינג, אחת מכמה קבוצות האחראיות לארגון מחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1989.
הערות שוליים

↑  Scalapino, Robert A. and George T. Yu (1961). The Chinese Anarchist Movement (PDF). Berkeley: Center for Chinese Studies, Institute of International Studies, University of California
1 2 3 4  Scalapino, Robert A. and George T. Yu (1961). The Chinese Anarchist Movement (PDF). Berkeley: Center for Chinese Studies, Institute of International Studies, University of California..
↑  Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press.pp. 73-74
↑  Bailey, Paul (2014), "Cultural Productions in a New Global Space: Li Shizeng and the New Chinese Francophile Project in The Early Twentieth Century", in Lin, Pei-yin; Weipin Tsai (eds.), Print, Profit, and Perception: Ideas, Information and Knowledge in Chinese Societies, 1895-1949, Leiden: Brill, pp. 17–38
↑  Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press. pp. 156-157
↑  Zarrow, Peter Gue (1990). Anarchism and Chinese Political Culture. New York: Columbia University Press .p. 35
↑  Bernal, M. "The Triumph of Anarchism over Marxism,"in M.C Wright, ed., China in Revolution (New Haven: Yale University Press, 1971).
↑  Gasster, Michael. Chinese intellectuals and the revolution of 1911: the birth of modern Chinese radicalism (1969). Seattle: University of Washington Press, pp. 155–189.
↑  Arif Dirlik, "Anarchism and Syndicalism in the Colonial and Postcolonial World, 1870-1940 Studies in Global Social History
↑  Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press
↑  Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press, pp. 218-222
↑  Dirlik, Arif (1991). Anarchism in the Chinese Revolution. Berkeley: University of California Press p. 262
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00614474 
לי שיזאנג, מראשי הקבוצה הפריזאית
מנהיגי האנרכיסטים בפריז, מייסדי העיתון ״שיין שיגי״: וו זאו, זאנג רנג׳ה ולי שיאנג, 1910?
פוסטר של באקונין והאנרכיסטים
פיטר קרופוטקין מראשי התנועה האנרכיסטית, 1900
קורס ערב, לתלמידים סינים בבית חרושת בצרפת, בתחילת המאה
קשת וענן

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה לילדים. אם התכוונתם לתופעת טבע אופטית, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  חינוכי, ילדים
 יוצרים:  עירן בניאל
 כותבים:  עירן בניאל  שמואל הספרי
 בימוי:  ז'קי ברקן
 שחקנים:  ניקו ניתאי שלומית הגואל-טריגר רמי ברוך גיל אלון עמי ויינברג אלי גורנשטיין ז'קי ברקן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  31
 הפקה
 מפיקים בפועל:  לאה לייבה
 חברת הפקה:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 אורך פרק:  כ-23 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 תקופת שידור מקורית:  1983–1988
 קישורים חיצוניים
 קשת וענן
קשת וענן
קשת וענן היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, שעסקה בנושאים בתחום היהדות, כגון מועדי ישראל, שבתות, עדות, אישים בתולדות עם ישראל ומנהגים יהודיים. התוכנית שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנים 1983–1988, ובשידורים חוזרים עד תחילת שנות התשעים.
את שיר הפתיחה של התוכנית כתב והלחין נפתלי וגנר, ושרה להקת הכל עובר חביבי. סרטון הפתיחה הונפש בידי משה אריאל.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה התרחשה בסטודיו של אסף, אמן מפוזר, שהיה אוסף פריטים הקשורים למסורת היהודית.
יצירתו המרכזית של אסף, שנבנתה בהשראת זכרונות ילדותו, הייתה "גלגל הזמן" - לוח שנה מיוחד המורכב מגלגלי החודשים והימים העבריים, ואותו מעטרות שתי בובות דמויות אדם - קשת וענן.
אסף הנחה את הסדרה ודיבר על מושגי יסוד ביהדות, כאשר מעת לעת, בפזרנותו, היה נזכר בדבר מה שעליו לעשות או לחפש. ברגע שהיה פונה לעיסוקיו אלו, היה קורא התוכי שלו, שאלתיאל: "קום קשת ענן, קום קשת ענן", ושתי הבובות - קשת וענן - היו קמות לתחייה. קשת וענן התעסקו במושגי היהדות שאסף הסביר, ושרו שירים בנושא. זמן קצר לפני שאסף היה חוזר, היה מזהיר התוכי את קשת וענן בקריאה: "שן קשת ענן, שן קשת ענן", והם היו חוזרים למקומם ולמצבם הרגיל כבובות.
חגי היה המחליף של אסף בחלק מן הפרקים, ובחלק מהפרקים שניהם השתתפו יחד.
שחקני הסדרה

ניקו ניתאי - אסף
שלומית הגואל-טריגר - קשת
רמי ברוך / גיל אלון / עמי ויינברג - ענן
אלי גורנשטיין - חגי
ז'קי ברקן (במאי הסדרה) - קולו של התוכי שאלתיאל
פרקי הסדרה

גלגל הזמן - פרק המספר על הדמויות בסדרה, גלגל הזמן, שנת שמש, שנת ירח, וחודשי השנה העבריים.
ובראשי חודשיכם - פרק המספר על הדרך בה היהודים ידעו את זמני החודש העברי (לפי צורת הירח), והדרך בה הם היו מודיעים אחד לשני על בואו של ראש חודש עברי.
יום תרועה - פרק שעוסק בראש השנה ובמנהגיו הכוללים: שליחת איגרת ברכה ותקיעת שופר.
אושפיזין - פרק המספר על חג הסוכות, התנאים לסוכה כשרה, האורחים המגיעים לסוכה בשבעת ימי החג, והסיבות שבגינן חייבים לשמוח בחג הסוכות.
וקראת לשבת עונג - פרק המספר על יום השבת ביהדות ומשמעותו, על קבלת שבת, ועל עונג שבת.
אור השבת - פרק שעוסק במנהגים של ערב יום השישי.
גשם מענן - פרק שעוסק על חשיבות הגשם ביהדות. האגדה על חוני המעגל. ועל הורדת גשם באמצעים מלאכותיים.
פרסומי ניסא - פרק המספר על מקור חג החנוכה ועל מנהגיו.
החשמונאים - פרק המספר על מרד החשמונאים, על גזירות השמד כלפי היהודים בארץ ישראל בימי אנטיוכוס הרביעי ועל המתיוונים.
האדם עץ השדה - פרק שמספר על ט"ו בשבט ועל מנהגיו בעמי הגולה ואחרי קום המדינה.
מנות ומתנות - פרק המספר על מנהגי חג הפורים ומקורותיהם, וכן על מאכלי החג בעדות השונות.
והגדת לבנך - פרק שמספר על מנהגי חג הפסח. על ארבעת הבנים ומציג סיטואציות של אם ובנה ביציאת מצרים ובגלות שאחרי חורבן  בית שני.
הכנרי המת (ליום הזיכרון לשואה ולגבורה) - פרק המספר על יאנוש קורצ'אק
חלום ישן, מדינה חדשה פרק ליום העצמאות שמספר על קום המדינה ועל דגל המדינה ועל סמל המדינה.
סוד המדורות - פרק המוקדש על המנהגים של ל"ג בעומר ועל האישים שקשורים לחג.
רחל – פרק המספר על רחל אמנו שנפטרה לפי המסורת ב-י"א בחשון, ומנהגי העדות הקשורים לקבר רחל.
אמה של מלכות - פרק המוקדש למגילת רות.
מהחל חרמש בקמה - פרק שעוסק בחג השבועות ועל שמותיו.
תן לי את יבנה - פרק המספר על התקופה של חורבן בית שני, ומביא עמו מספר סיפורים מאותה תקופה כמו: "קמצא ובר קמצא", בתו של נקדימון בן גוריון, והמפגש בין רבן יוחנן בן זכאי לבין אספסיאנוס.
ציון הלא תשאלי - פרק שעוסק בהיסטוריה של רבי יהודה הלוי ובשיריו.
הרמב"ם - פרק שמציג את ההיסטוריה של רבי משה בן מימון (הרמב"ם).
אור החיים -  פרק שעוסק בחיים בן-עטר ובאישיותו.
ומה אומר רש"י - פרק שעוסק בהיסטוריה של רבי שלמה יצחקי (רש"י), על פירושיו ועל כתב רש"י
בעל האגרון - פרק שעוסק ברבי סעדיה גאון.
חסידים מספרים - פרק בעוסק בסיפורי חסידים בכלל ובסיפורים על הבעל שם טוב בפרט.
מורי סאלם - פרק המספר על הרב והמשורר שלום שבזי
ואיפה רן? (ליום הזיכרון)- פרק שמציג את השלום ואת המלחמה, תוצאותיה והשלכותיה אצל ארבעה סוגי אוכלוסיות: העובד בנמל התעופה שמברך את הבאים והשבים לארץ, משפחה בת שלוש נפשות בפיקניק, חקלאי העובד בשדה ורביעיית נגני כלי קשת.
שבויה בחלומה - פרק שמספר על ירושלים דרך ציר היסטורי מהשלטון היבוסי בעיר ועד היום.
וימת משה - פרק שמוקדש לתאריך ז' באדר, יום פטירתו של משה רבנו ומציג את האגדה על מותו.
הבעל שם טוב - פרק שמציג את הסיפורים על הבעל שם טוב.
חי וקיים (דוד המלך) - פרק שמוקדש על אישיותו של דוד המלך ועל האגדה של "דוד והמערה".
בר מצרא

דין בר מצרא, בדיני שכנים במשפט העברי, הוא אדם שהקרקע שלו סמוכה לקרקע חברו. על פי ההלכה אם אדם מוכר את אדמתו תינתן זכות הקדימה ברכישה לשכן, המכונה 'בר מצרא'.
טעמו של דין זה הוא בעובדה שקניית קרקע סמוכה משתלמת לשכן. אילולי דין זה, היה השכן נאלץ לקנות קרקע רחוקה ולפצל את אדמותיו. לבעל הקרקע המקורי אין כל הפסד למכור דווקא לשכנו, ולכן ההלכה כופה זאת עליו.
דינו של 'בר מצרא' הוא תקנת חכמים לפנים משורת הדין, והוא מבוסס על הפסוק ”ועשית הישר והטוב בעיני ה'” (ספר דברים, פרק ו', פסוק י"ח). הוראה כללית זו מלמדת שעל האדם לנהוג בדרכים טובות ומועילות בכל דרכיו. בהקשר זה, עליו להיטיב עם שכנו בעת המכירה ולהציע לו את הקרקע, בעוד הוא אינו מפסיד מכך.
פרטי הדין

דין זה מתקיים בנכסי דלא ניידי - קרקעות, בתים ומבנים אחרים.
אם בעל הקרקע מתעלם מזכות הקדימה של השכן ומוכר את הקרקע לאחר, יכול עדיין השכן לממש את זכותו, כלומר - לשלם לבעל הקרקע המקורי, ולסלק את הקונה האחר.
תנאי לזכות הקדימה של השכן, הוא המכירה בתנאי שוק. אם השכן מציע מחיר נמוך יותר, ובעל הקרקע יפסיד מהעסקה - מותר לבעל הקרקע להעדיף את הקונה הזר. בנוסף, אם בעל הקרקע מעוניין לתת אותה במתנה לאחר, אין לשכן זכות לעכב את ההעברה.
מקור הדין וטעמו

בעל קרקע המעוניין למכור את הקרקע שברשותו, חכמים מחייבים למכרה לשכן הסמוך לה והמעוניין בה, ולא לצד שלישי שאינו סמוך לקרקע. "מיצר" הוא גבול; "המצרנים" הם בעלי השדות הגובלים בשטח אותו רוצה הבעלים למכור. "לוקח" הוא צד שלישי המבקש לרכוש את הקרקע על חשבון המצרן. טענת בר מצרא קיימת רק אם המצרנים אכן רוצים לקנות את השדה העומד למכירה. אם אינם רוצים, הלוקח קונה אותה והוא בעליה.
מקורו של דין בר מצרא הוא תקנת חכמים. מקור ההשראה של הדין הוא באזהרת התורה "ועשית הישר והטוב בעיני ה'" (ספר דברים, פרק ו', פסוק י"ח). הוראה כללית זו מלמדת שעל האדם לנהוג בדרכים טובות ומועילות בכל אשר הוא עושה, וחכמים כללו תחתיה את דין בר מצרא.
דין בר מצרא מוזכר לראשונה בתלמוד (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ק"ח, עמוד א'):
אמר רב יהודה אמר רב: האי מאן דאחזיק ביני אחי וביני שותפי [= המחזיק (בקרקע) בין אחים ובין שותפים] – חציפא הוי, סולקי – לא מסלקינן ליה [= חצוף הוא, (אבל) לסלק – אין מסלקים אותו]. ורב נחמן אמר: נמי מסלקינן [= אף מסלקים אותו], ואי משום דינא דבר מצרא – לא מסלקינן ליה [= לא מסלקים אותו]. נהרדעי אמרי: אפילו משום דינא דבר מצרא מסלקינן ליה, משום שנאמר ועשית הישר והטוב בעיני ה'.
לדעת רב יהודה בעלים של קרקע הנמצאת בין קרקעות של אחים או שותפים, ראוי שימכור את הקרקע לאחים או שותפים אלה ולא לצד ג'. אם מוכר את הקרקע לצד ג' ולא להם הוא אמנם נקרא "חצוף", אבל לא מסלקים אותו מהקרקע. לפי רב יהודה, מבחינה משפטית, אין זכות קדימה לאחים או לשותפים על פני קונה צד ג'.
רב נחמן חולק על כך, ולדעתו בית הדין מסלק את בעל הקרקע האמור, תוך מתן פיצוי כספי. לדעתו במקרה זה יש לאחים או לשותפים זכות קדימה משפטית.
עם זאת, לבר מצרא (=שָכֵן שאינו אח או שותף) אין זכות קדימה משפטית על-פני צד ג'.
לחכמי נהרדעא עמדה אחרת, ולפיה גם לבר מצרא (=שכן שאינו אח או שותף) יש זכות קדימה, מכוח "ועשית הישר והטוב בעיני ה'". לדעת חכמי נהרדעא לשכן, בהשוואה לאדם אחר, יש ערך מוסף בבעלות על הקרקע העומדת למכירה, משום שהשדות שלו סמוכים אליה, ותהיה לו תועלת רבה מחיבור בין החלקות. לכן, "הישר והטוב" מחייב להעדיף אותו כקונה.
ראשונים נחלקו בשאלת תוקפו של דין בר מצרא: רש"י וה"עיטור" סבורים שישנה מחלוקת עקרונית בין האמוראים הנזכרים, בשאלה האם חל דין בר מצרא. ברם, רוב הראשונים סוברים שאין מחלוקת בעיקר הדין של בר מצרא והכל מודים בו. חלק מהראשונים אף סבורים שכיוון שדין בר מצרא הוא משום ועשית הישר והטוב, הרי שהוא קרוב למצוות עשה מן התורה.
טעם הדין נעוץ בכך שקניית קרקע מצרנית סמוכה משתלמת לשכן, ומאפשרת לו רצף קרקעות מבלי שיפצל את נחלתו. במקביל, לבעל הקרקע אין כל הפסד ממכירת הקרקע דווקא לשכנו.
בבבל בתקופת האמוראים היו שטחים נרחבים של קרקע מעובדת, והיא שימשה רקע מתאים להתפתחותם של דינים אלו.
היקף תחולת הדין

הדיון התלמודי בדין בר מצרא עוסק במקרקעין. בתלמוד אין מקור בו חל דין בר מצרא על נכסים שאינם מקרקעין. בתקופת הראשונים, עם המעבר מן הכפר אל העיר (עיור), החל דיון מחודש בנושא. לשיטת הרי"ף, במקרה שבו יצירת רצף בין בתים סמוכים אפשרית ופשוטה לביצוע – יחול דין בר מצרא גם לגבי בתים. רבנו חננאל, רש"י, הרמב"ם, הרשב"א וריב"ש הולכים בדרכו זו של הרי"ף.
רבנו תם חולק על כך, ולשיטתו דין מצרנות חל דווקא במקרקעין, וביחס לחלקות שיש אפשרות לעבד את שתיהן כאחת. הוא מסתמך על סייג תלמודי לפיו דין בר מצרא לא חל על שדות שבאמצעם מצוי סלע או דקל, הקוטעים את הרצף שלהם: ”אפסיק משוניתא או רכבא דדיקלא חזינא אם יכול להכניס בה אפילו תלם אחד אית בה משום דינא דבר מצרא ואי לא לית בה משום דינא דבר מצרא” (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ק"ח, עמוד ב') מסייג זה לומד רבנו תם שדין בר מצרא הוא דווקני, ואם תחולתו מוגבלת לשדות מסוימים, ודאי יש להגבילה לשדות בלבד, למעט בתים.
הרמ"ה מגביל אף הוא את דין המצרנות לשדות בלבד. לדבריו, הדין אינו חל על בתים משום שלצורך תחולתו נדרשת רציפות גאוגרפית, ורציפות כזו אינה קיימת בין בתים שונים בעת המכירה.
שולחן ערוך פוסק שדין 'בר מצרא' מתקיים בכל נכסי דלא ניידי – הן בקרקעות, והן בבתים וכיוצא באלה: "בכל הקרקעות שבעולם יש דין מצרנות, אבל במיטלטלין ועבדים אין דין מצרנות, ומחובר לקרקע כקרקע ויש בן דין מצרנות".
הצדדים לעסקה > המוכר

המוכר הוא בעל המקרקעין עליהם מתחרים הלוקח והמצרן. אין חובה שבעל המקרקעין עצמו יהיה זה שיבצע את המכר, ואפשר שיעשה זאת גם על ידי שליח או אפילו באמצעות בי"ד, בכל אלה עדיין יחול דין בר מצרא.
באשר לזהותם של הלוקח והמצרן ישנם חילוקים רבים ושונים, המשפיעים על היקפו של דין בר מצרא ועל מדרג הקדימויות בין קונים שונים. ברם, לזהותו של המוכר כמעט שאין חשיבות, וכבעל המקרקעין וכיוזם העסקה, הוא נהנה באופן טבעי ממעמד מועדף ומיכולת השליטה המרבית על העסקה. כך, החלטתו למכור את הקרקע היא תנאי ראשון במעלה לעצם הכניסה לאפשרות חלותו של דין בן המצר, ואין אפשרות לאכוף עליו מהלך שכזה.
הצדדים לעסקה > הלוקח

הלוקח הוא צד שלישי המבקש לרכוש את המקרקעין, ועיקר החיוב במסגרת דין בר מצרא מופנה אליו. אף שהציפייה העקרונית "ועשית הישר והטוב" מופנית אל הלוקח, יש קונים פוטנציאליים שעשויים להנות מ'חסינות' מדין בר מצרא. יש מהם שיזכו לעדיפות פסיבית כ'לוקחים מועדפים' שאין כל מצרן יכול לסלקם בדיעבד, ואילו אחרים כוחם יהיה יפה מלכתחילה בתחרות כנגד מצרנים אחרים, כך שיוכלו לסלקם מן העסקה.
להלן כמה דוגמאות למקרים בהם למצרן אין זכות קדימה על פני הלוקח:
הממשכן קרקע ואחר כך מכרה לזה שהיא ממושכנת בידו, לא חל דין בן המצר.
המוכר שדה הנמצאת במקום רחוק כדי לגאול (לקנות, לשחרר תמורת כסף) שדה הנמצאת במקום קרוב, או שמכר שדה רעה (שאינה טובה לגידולים) כדי לגאול שדה יפה (מניבה, טובה לגידולים) בדמיו (בכספי המכירה), או שמכר כדי ליתן מנת המלך (כדי לשלם מס בכסף שיקבל תמורת השדה) או שמכר לקבורה (כדי שיוכל להשתמש בכסף לקבורה) או למזון האשה או הבנות, אין באחד מאלו דין בן המצר אלא זכה הלוקח. במקרים אלו לא חל דין בן המצר כיוון שבעלי הקרקעות נאלצים למכור בשל צורך גדול. אם נחיל עליהם את דין בר מצרא מכירת הקרקע עלולה להתעכב, כיוון שקונים פוטנציאליים יימנעו מרכישה מחשש שהמצרן יסלק אותם. באופן אחר, העסקה עלולה להתעכב, אם הבעלים יידרשו להמתין שהמצרן יאסוף את הכסף ויהיה מוכן לעסקה.
כאשר הלוקח רוצה את השדה כדי לבנות בה בתים ובן המצר רוצה לעשות בה שימוש חקלאי, ללוקח עדיפות משום שתרומתם של בתים גדולה יותר מזו של קרקע חקלאית ליישוב הארץ.
בנסיבות בהן הלוקח זקוק לנכס לצורך חיוני ("שעת הדחק"), למשל, כשאין לו מקום לדור בו, ולעומתו, המצרן רוצה את הקרקע רק לשם רווח - יש אומרים שבמקרה זה לא יחול דינא דבר מצרא.
כאשר קיים קושי להשיג רצף חקלאי בין חלקות, למשל, אם מפרידים ביניהן סלע או שורת דקלים כפופים, אם ניתן לחרוש ברצף משדה אחד לשדה אחר יחול דין בן המיצר. אם לא ניתן לחרוש ברצף כזה – אין למצרן זכות קדימה על פני הלוקח. ההצדקה לזכות המצרן היא האפשרות שלו לייצר רצף חקלאי. בהיעדר אפשרות כזו – אין הצדקה לזכות. בהתאם לכך נפסק בשו"ע, ככלל, שבכל מקרה שבטל היתרון שיש למצרן מאיחוד הקרקעות – אזי לא מתקיים דינא דבר מצרא ואין למצרן זכות קדימה.
הצדדים לעסקה > המצרן

המצרן הוא בעל הזכויות בקרקע הגובלת בקרקע הנמכרת. התערבותו בעסקה בין המוכר ללוקח יכול שתיעשה בכל דרך, בין בעצמו (ואפילו אם הוא קטין), ובין על ידי שליח. אשתו או עבדו של המצרן זכאים אף הם להעלות את טענת המצרנות ולתבוע את סילוקו של הלוקח, ובלבד שטענתם תקבל אישור בדיעבד מצד המצרן עצמו.
זכויותיו של המצרן עשויות לעמוד אף לטובתו של מי ששדהו אינו גובל בפועל בשדה הנמכרת, במצבים הבאים:
הצדדים לעסקה > המצרן > (א) שותף

מי שחולק את הבעלות על השדה עם המוכר בחלקים לא מסוימים, בין אם השותפות היא תוצאה של רכישה ובין אם השותפות היא תוצאה של ירושה, בין אם היא בשדה בלבד, ובין אם היא מורכבת כך שלאחד בעלות בקרקע ולאחר בבניין או במחוברים אחרים שעל גבי הקרקע.
בנסיבות הנזכרות לעיל השותף הוא מצרן, הן כלפי השדה שהוא שותף בה והן כלפי שדה המצר הסמוכה לה. אף שלגבי שותף, בשונה ממצרן רגיל, לא ניתן להצביע על מצר וגבול ברור בין השותף למוכר, בכל זאת הוא נהנה מעדיפות של מצרן. ייתכן ששותף זה אינו השותף היחיד וממילא אם תפורק השותפות הוא יקבל את חלקו בחלקה שכלל לא תהיה גובלת בחלקתו של המוכר. בכל זאת נפסק כי אם הלוקח הוא שותף לא יוכל מצרן רגיל לסלקו. מכאן, שהבעלות הבלתי מסוימת של השותף מעניקה זכויות שאינן פחותות מאלו של המצרן.
ראשונים נחלקו בשאלה מיהו השותף הזכאי לזכות הקדימה של המצרן. יש הסבורים, שכל שותף עסקי של המוכר, אף אם אינו שותף בקרקע הנמכרת, נחשב כמצרן. אחרים גורסים ששותף זכאי לזכות קדימה כמצרן, רק אם הוא שותף עם המוכר בקרקע הנמכרת. בשולחן ערוך נפסק כדעה הראשונה.
הצדדים לעסקה > המצרן > (ב) מלווה על המשכנתא

אדם שמשכן קרקע תמורת הלוואה ואחר כך מכר אותה למלווה שהקרקע ממושכנת לו, לא חל על העסקה דין בר מצרא, והמצרן לא יוכל לסלק מהקרקע את המלווה-הממשכן. יתרה מזו, לדעת הרמ"א המצרן לא יוכל לסלק את המלווה, ומעבר לכך המלווה יוכל לסלק לוקחים אחרים ואולי אפילו מצרן אחר. לפי הלכה זו, למלווה על משכנתא ניתן, למעשה, דין מצרן.
הטעם למעמדו המיוחד של המלווה על המשכנתא נובע מכך ש"מאי משכנתא – דשכונה גביה", כלומר שהזיקה בין המלווה לקרקע הממושכנת איננה רק זיקה משפטית תאורטית, אלא המלווה נחשב מחזיק ומצרן במשכנתא. לכאורה, התיאור 'דשכונה גביה' וההקבלה למצרן מלמדים שלנושה ניתנת חזקה במשכנתא. ואכן, זהו הנוהג התלמודי המקובל ביחס למשכנתא. למלווה ניתנה חזקה במקרקעין ומכוחה הוא הפך לבעל זכות מכוח דין בר מצרא.
למרות שכאמור, המלווה על המשכנתא נחשב גם הוא מצרן, הרי ש'נוכחותו' בנכס פחותה מזו של המצרן הרגיל ואפילו מזו של השותף, ויש לכך תוצאות מעשיות. בעוד ששותף בשדה יהיה מצרן גם לשדה עצמה וגם לשכנותיה, הרי שהמלווה על המשכנתא יהיה מצרן רק במקרה של מכירת השדה הממושכנת.
הצדדים לעסקה > המצרן > (ג) שוכר

מי ששוכר נכס מקבל זכות קדימה לרכישת אותו הנכס, ככל הנראה מטעם דומה לזה של המלווה על המשכנתא – כלומר, זיקתו של השוכר לקרקע היא כמחזיק וכמצרן גם יחד. בדומה למלווה על המשכנתא, זכות הקדימה של השוכר היא דווקא ביחס לנכס המוחזק עצמו, אך לא למקרקעין שבשכנות אליו. יש לציין שלמרות ההשוואה של השוכר למלווה על משכנתא, לא נמצא מקור לכך שהשוכר יוכל לסלק אחרים, אלא הוא רק לוקח מועדף ומצרן אחר לא יוכל לסלקו.
ויתור המצרן על הזכות

למצרן עומדת האפשרות להסתלק מזכותו לערער על מכר שדה המצר, אך תנאי חיוני לחלותו ולתקפותו של הוויתור הוא עריכת קניין לחיזוק הוויתור בין המצרן ל'לוקח' המבקש את הוויתור.
הדרישה לעריכת קניין נתונה במחלוקת האמוראים, אולם נפסק בתלמוד שיש צורך בקניין, וזאת כדי למנוע מן המצרן לחזור בו מן הוויתור בטענה שהשתמש בלוקח כדי לגלות מה הסכום הריאלי ששווה הקרקע ולוודא שהמוכר לא דורש ממנו תמורה מופקעת.
עם זאת ישנם שני חריגים המגבילים את יכולתו של המצרן לוותר על זכותו – חריג הנובע מזהות המוותר וחריג הנובע מזהות הלוקח והעסקה:
זהות המוותר: ויתור מצד אישה על זכות מצרנות הנוגעת לנכסיה - אינו תופס. הנכסים שהאישה מביאה בעת נישואיה מבית אביה, הם בבעלות מפוצלת: הגוף-הקרן של הנכסים נשאר שלה, ובמקביל הבעל זכאי להשתמש בנכסים כדי להפיק מהם 'פירות' (=רווחים). בשל זכותו של הבעל לפירות הנובעים מן הקרקע, יש לו מעין דין 'לוקח' בקרקע, ולפיכך הוא מקדים (כמצרן) כל רוכש פוטנציאלי. על אף שהאישה היא בעלים בגוף הקרקע והבעל בא מכוחה (בשל זכותו לפירות), כאשר נעשית עסקה בקרקע השכנה, האישה – בעלת הקרקע המצרנית - אינה רשאית לוותר על זכותה (כמצרנית). להלכה נפסק, שוויתור על זכות המצרנות בנכסי מלוג, דורש את הסכמתם המשותפת של האיש והאישה.
זהות הלוקח והעסקה: ההסתלקות מזכות המצרנות היא אישית - כלומר, גם אם המצרן ויתר על זכותו לערער כלפי 'לוקח' אחד, הדבר לא יועיל כלפי 'לוקח' אחר (אם העסקה עם הלוקח הראשון לא תצא לפועל). זאת ועוד, הוויתור גם לא יחייב את המצרן כלפי חליפו של הלוקח, במידה שהלוקח מכר הלאה את הקרקע לאחר.
התיישנות

שאלת התיישנות הזכות אינה מופיעה בתלמוד, ובראשונים היא שנויה במחלוקת: הרא"ש הבין בדעת הרמב"ם שאין בדין בר מצרא התיישנות, וכן פסקו האור-זרוע וחכמי אשכנז נוספים. מנגד, חכמי ספרד הראשונים, וביניהם רב האי גאון, הרי"ף ורבי יהודה ברצלוני, פסקו שישנה התיישנות בדין בר מצרא.
להלכה נפסק בשו"ע, כדעת חכמי ספרד, שזכות המצרן בקרקע מתיישנת. לכן, אם המצרן לא מערער על העסקה תוך זמן קצוב ממועד עריכתה – הוא לא יוכל לאחר מכן לתבוע את זכותו מכוח דין בר מצרא.
בקרב הראשונים יש מחלוקת לגבי תקופת ההתיישנות. רב האי גאון סבור, שתקופת ההתיישנות היא משך זמן שיספיק למצרן כדי להשיג כסף לצורך רכישת הקרקע וכדי לתבוע את המוכר והלוקח בדין. מנגד, רבי יהודה ברצלוני קוצב את תקופת ההתיישנות "כמו יומו או קרוב", ובאופן אחר הרמ"ך: "לא יוכל (המצרן) לערער (על העסקה) אלא אם כן בא באותו יום עצמו".
להלכה נפסק בשו"ע כשיטתו של רב האי גאון, לפיה תקופת ההתיישנות היא כמשך הזמן שנדרש למצרן על מנת להשיג אמצעי מימון שיאפשרו לו לקנות את הקרקע ועל מנת לבטל את העסקה שבין המוכר לבין הלוקח.