stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאט קווין
ראשית הקריירה

ב-1982 נבחר קווין כחבר מועצת הערעורים של מחוז קוק. בתקופה בו הוא שימש בתפקיד זה הוא היה פעיל מאוד בהקמת ארגון הצרכנים "מועצת השירותים הציבוריים לאזרחים".
ב-1986 לא התמודד קווין על תקופת כהונה נוספת במועצה, ותחת זאת הוא התמודד ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת גזבר המדינה, והפסיד לג'רום קונסנטינו. לאחר תבוסתו שימש קווין לזמן קצר ב-1987 כמנהל ההכנסות בממשלו של ראש עיריית שיקגו הרולד וושינגטון (אנ'). הוא גם שימש כחבר במועצת בית ספר סאייר מאגנט במערב שיקגו.
גזבר מדינת אילינוי

ב-1990 התמודד קווין בהצלחה בבחירות למשרת גזבר המדינה של אילינוי, לאחר שהביס את פג מקדונל ברסלין בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ואת גרג בייס בבחירות הכלליות. במסע הבחירות שלו הוא הוביל גישה רפורמית פופוליסטית מתוך התנגדות לממשלה רחבה.
במהלך מסע הבחירות שלו הוא התחייב שהוא ישאף להעביר את משרדו לגישה שתדגול בהגנת הצרכן. כמועמד הוא סירב לקבל תרומות למסע הבחירות שלו מבכירי הבנקים. הוא גם התחייב להעביר את משרדו תהליכי מודרניזציה ולמקסם את ההחזרים מפיקדונות המדינה באמצעות שימוש בהעברות כספים אלקטרוניות ובאמצעות הרחבת תוכניות לפיקדונות. הוא הפעיל תוכנית "השקעה באילינוי" שדאגה להצעות תחרותיות ממוסדות פיננסים שרצו לנהל את פיקדונות המדינה. הוא גם הבטיח שהוא לא יפקיד או ישקיע בנכסים של מוסדות שישלמו לעובדיהם הפורשים בהטבות ב"איגרות חוב זבל". קווין גם התחייב ליישם כללי אתיקה מקצועית בקרב עובדי משרדו.
קווין כיהן כגזבר אילינוי בשנים 1991–1995. במהלך תקופה זו הוא מתח ביקורת על מזכיר המדינה של אילינוי ולימים המושל ג'ורג' ראיין. בעיקר הוא משך תשומת לב להוצאת רישיונות רכב מזויפים שמשרדו של ראיין הנפיק למקורבים ולמקושרים פוליטית. היריבות בין השניים הובילה לכישלונו של קווין בהתמודדות מול ראיין בבחירות של 1994 על משרת מזכיר המדינה. הוא ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, אך נוצח בבחירות הכלליות.
ב-1996, לאחר סיום כהונתו כגזבר המדינה, ביקש קווין לעבור לפוליטיקה הארצית. כאשר בחר פול סיימון שלא להתמודד לכהונה נוספת בסנאט של ארצות הברית בבחירות של אותה שנה, הציג קווין את מועמדותו. בסופו של דבר ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים דיק דרבין שלאחר מכן נבחר בבחירות הכלליות.
סגן מושל אילינוי

ב-1998 התמודד קווין על מועמדות המפלגה הדמוקרטית על משרת סגן מושל אילינוי, אך הובס בהפרש קטן על ידי מרי לו קרנס. בתחילה לא קיבל קווין את התוצאות וטען להונאת בחירות, אך כמה שבועות הבחירות הוא ויתר על עתירה לבית המשפט העליון של אילינוי לספירה חוזרת והביע את תמיכתו בקרנס.
באותה שנה מחה קווין על העלאת שכרם של המחוקקים המדינתיים ודחק באזרחים לשלוח תיונים למושל ג'ים אדגר. טקטיקה זו הייתה אזכור למסיבת התה של בוסטון. בהמשך, לאחר שנבחר כסגן המושל, הוא חזר על אותה טקטיקה ב-2006, ועודד את הצרכנים להכניס תיונים למעטפות התשלום כאשר שילמו את חשבונות החשמל, כדי למחות על העלאת המחירים על ידי חברת החשמל "קומונוולת' אדיסון" (אנ').
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שנערכו במרץ 2002 זכה לבסוף קווין במועמדות המפלגה על משרת סגן המושל, ובבחירות הכלליות ניצח כשותפו למרוץ של המועמד הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, רוד בלאגוייביץ'. באותה תקופה, המועמדים לשתי המשרות התמודדו בשתי מערכות בחירות נפרדות בבחירות המקדימות, אך בבחירות הכלליות הם התמודדו בפתק הצבעה אחד. השניים התמודדו שוב יחדיו בבחירות של 2006 לאחר שקווין נבחר בבחירות המקדימות מבלי שהיו יריבים שהתמודדו מולו בבחירות המקדימות. בעת שכיהן כסגן המושל, עמדו בראש סדרי העדיפות שלו הסברה צרכנית, הגנת הסביבה מערכת הבריאות, פריסת תקשורת בפס רחב וקידום ענייני הווטרנים.
ב-14 בדצמבר 2008 כאשר נשאל קווין על מערכת היחסים שלו עם בלאגוייביץ', הוא השיב, "ובכן, הוא די מבודד. ניסיתי לדבר עם המושל, אך הפעם האחרונה בה דיברנו הייתה באוגוסט 2007. אני חושב שאחת הבעיות היא שהמושל במידת מה אטם את עצמו בפני פקידי הממשל של המדינה ...התובעת הכללית מדיגן ואני ורבים אחרים". ב-2006 הודיע בלאגוייביץ' שהוא לא מחשיב את קווין כחלק מהממשל שלו.
מושל אילינוי

ב-29 בינואר 2009 הודח בלאגוייביץ' מתפקידו כמושל ברוב של 59 תומכים וללא מתנגדים בסנאט של אילינוי. קווין הושבע במקומו כמושל אילינוי ה-41.
מושל אילינוי > בחירות 2010

בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל ב-2010 הביס קווין את מבקר המדינה דניאל היינס לאחר שזכה ב-50.4 אחוזי מהקולות. ב-27 במרץ אותה שנה בחרו מנהיגי הדמוקרטים באילינוי בשילה סיימון במקומו של סקוט לי כהן, לאחר שבבחירות המקדימות שנערכו בפברואר ניצח כהן בהתמודדות על מועמדות המפלגה לתפקיד סגן המושל, אך מאוחר יותר פרש מהמרוץ על רקע מחלוקות שנגעו לחייו האישיים. בבחירות הכלליות שודרו תשדירי בחירות מטעמו של קווין שהופקו על ידי ג'ו סלייד וייט, ובהם נשאלה שוב ושוב השאלה על יריבו, "מי זה הבחור הזה?" בן נאקלס היה המנהל הכללי של מסע הבחירות וכונה על ידי המגזין Campaigns & Elections "כוכב עולה בשמי הפוליטיקה" בשל מאמציו עבור קווין. בבחירות הכלליות שנערכו ב-2 בנובמבר ניצח קווין בהפרש צר מול המועמד הרפובליקני ביל בריידי.
מושל אילינוי > בחירות 2014

ב-2014 הודיע קווין על כוונתו להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת. בקיץ 2013 הכריז ויליאם דיילי, לשעבר ראש סגל הבית הלבן ומזכיר המסחר של ארצות הברית, על כוונתו להתמודד מול קווין בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, אך בהמשך פרש מן המרוץ. קווין בחר בפול ואלס, לשעבר מנהל בתי הספר הציבוריים של שיקגו כשותפו למרוץ. בבחירות המקדימות התמודד מול קווין טיו הרדימן, אך הוא ניצח אותו בהפרש של 72 אחוזים מול 28 אחוזים ועבר להתמודד מול המועמד הרפובליקני, איש העסקים ברוס ראונר.
רוב העיתונים המרכזיים של אילינוי תמכו בראונר, אך בקווין תמכו העיתונים The Chicago Defender, Rockford Register Star ו-The Southern Illinoisan. בבחירות הכלליות הביס ראונר את קווין לאחר שזכה ב-50 אחוזים מהקולות מול 46 האחוזים שהצביעו עבור קווין. הוא הפסיד בכל אחד ממחוזות אילינוי למעט מחוז קוק. כהונתו כמושל הסתיימה ב-12 בינואר 2015.
מושל אילינוי > כהונתו

כמושל התמודד קווין עם תדמיתה של אילינוי כמדינה מושחתת, זאת לאחר ששני קודמיו ריצו עונשים בבית סוהר פדרלי, ולאחר השנתיים הראשונות לתקופת כהונתו הראו סקרים שהוא היה המושל הבלתי אהוד ביותר בכל ארצות הברית. הסוגיה המרכזית הייתה משבר כספי שנגע לתקציב המדינה ולחוב ארוך הטווח שלה, שכן השפל הכלכלי הלאומי נמשך, ואילינוי לא הצליחה ליצור מקומות עבודה חדשים. קווין דיבר לעיתים קרובות בפומבי ונפגש באופן סדיר עם מנהיגי המדינה, זאת בניגוד מוחלט להתבדלות של בלאגוייביץ' מאחרים. ב-20 באוגוסט 2013 חתם קווין על חוק שהעלה את המהירות המותרת באזורים כפריים ל-70 מייל לשעה. קודם לכן הייתה המהירות המותר 65 מייל לשעה. החוק גם העלה את המהירות המותרת בכבישי האגרה של אילינוי ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2014.
מושל אילינוי > כהונתו > מדיניות כלכלית

קווין הכריז על כמה צעדים ל"הידוק החגורה" כדי לרסן את הגרעון התקציבי של אילינוי. ביולי 2009 הוא חתם על חוק תקציבי בהיקף של 29 מיליארד דולר לסלילת ותחזוקת הכבישים של אילינוי, למערכות הסעת ההמונים, לבתי הספר, ולמיזמי עבודות ציבוריות נוספים. חוק זה, שנודע בכינוי "משרות לאילינוי עכשיו!", היה הראשון מאז תוכנית FIRST של המושל ג'ורג' ראיין, שנכנס לתוקף בסוף שנות ה-90. ב-7 ביולי 2009 הטיל קווין וטו על חוק תקציבי בפעם השנייה תוך שבוע, זאת מתוך רצון לצמצם באופן משמעותי את הגרעון התקציבי של המדינה. במרץ 2009 קרא קווין להגדלת מס ההכנסה האישי בשיעור של 1.5 אחוזים. כדי לפצות על הגדלה זו, הוא גם ביקש להגדיל פי שלושה את תקרת הפטור ממס מ-2,000 דולר ל-6,000 דולר. על כל פנים, החוק שעבר בסופו של דבר הגדיל את שיעור המס האישי בשני אחוזים.
כשהגירעון התקציבי של 2011 היה צפוי להגיע ל-15 מיליארד דולר, העלה בית המחוקקים של אילינוי בראשית אותה שנה את שיעור מס ההכנסה האישי מ-3 אחוזים ל-5 אחוזים ואת מס רווחי התאגידים מ-4.8 אחוזים ל-7 אחוזים. משרדו של קווין חזה שגביית המיסים בשיעורים החדשים תניב 6.8 מיליארד דולר לשנה, מספיק כדי לאזן את התקציב השנתי ולהתחיל בהפחתת הפיגור בתשלום החובות המדינתיים בכ-8.5 מיליארד דולר. דוח של הפדרציה האזרחית מספטמבר 2011 חזה גרעון תקציבי של 8.3 מיליארד דולר בסוף השנה.
לאחר שלוש שנות העלאות מיסים לעובדים ולבתי העסק, שהסתיימו בגידול בשיעור מס התאגידים ב-2011 מ-5 אחוזים ל-7 אחוזים, המיתון הלאומי הותיר את הכלכלה בקשיים. במהלך נאום התקציב השנתי שנשא קווין ב-22 בפברואר 2012 מול בית המחוקקים, הזהיר קווין שהמערכת הפיננסית של המדינה עמדה על סף קריסה. סוכנות הידיעות Associated Press דיווחה שקווין חשש שאילינוי הייתה "על סף התמוטטות פיננסית בשל מערכת הגמלאות שנגסה בכל דולר חדש, והעלויות של מערכת הבריאות טיפסו לגבהים". על פי הפדרציה האזרחית, הייתה אילינוי מסוגלת להישאר מדינה שעומדת בחובותיה, רק באמצעות אי תשלומם בזמן. קווין דחק לקיצוץ בתוכניות הבריאות בסכום של 1.6 מיליארד דולר ב-2012. בביקורות שנמתחו עליו, כולל מצד חברת בית הנבחרים המדינתית מרי א. פלאוורס, צוין שהקיצוצים עלולים להדיר מאות אלפים של עניים וקשישים ממערכות הבריאות הציבורית. הקיצוצים חסרי התקדים היו בקנה מידה קטן מדי כדי לפתור את הסוגיה ארוכת הטווח, זאת על פי סוכנויות הדירוג שהורידו את הדירוג האשראי של אילינוי כך שהוא היה הנמוך ביותר בכל מדינות ארצות הברית באותה שנה. בנובמבר 2012 הסתכמו סכומי הפנסיות הבלתי משולמות ל-85 מיליארד דולר והפיגור עמד על 8 מיליארד דולר.
במאמץ לצמצם את המחויבויות הפיננסיות של המדינה, ביטל קווין בנובמבר 2012 חוזים עם הפדרציה האמריקאית של עובדי המדינות, המחוזות והרשויות המקומיות. בכירי האיגודים המקצועיים טענו ש"קווין רצה ויתורים עד שהם היו עלבון לכל אחד מעובדי המדינה", בעוד שהממשל טען שהמדינה משלמת משכורות והטבות ברמה ש"עלו על משכורות והטבות של כל העובדים המאוגדים במדינות האחרות". נכון לדצמבר 2012 היה שיעור האבטלה באילינוי החמישי בגודלו בארצות הברית ובמרץ 2013 הגיעה חבות מערכת הגמלאות הציבורית של המדינה ל-100 מיליארד דולר.
ב-2009 חתם קווין על חוק משחקי הווידאו שהפך את מכונות ההימורים במדינה לחוקיות. קודם לכן הגדיר קווין את ההימורים במכונות מכונות המשחק האלקטרוניות כ"הימור גרוע". קווין אמר שצעד חקיקה זה חיוני כדי ליצור הכנסות על רקע המיתון. בחקירה שנוהלה ב-2019 נמצא שהמימון למפקחים על ההימורים באילינוי היה מתחת לצרכים, שאיוש משרותיהם לקה בחסר, ושמערכת ההימורים לא השיגה את ההכנסות שציפו ממנה.
מושל אילינוי > כהונתו > רפורמות אתיות והאשמות בשחיתות

ב-5 בינואר 2009 מינה קווין את פטריק מ. קולינס לשבת בראש ועדת הרפורמות של אילינוי, שעליה הוטל להגיש המלצות לרפורמות אתיות בממשלת המדינה.
ב-20 בפברואר אותה שנה קרא קווין להתפטרותו של הסנאטור רולנד בריס, אשר מונה לכהן בסנאט על ידי בלאגוייביץ' כדי לאייש את המושב שהתפנה בעקבות בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית. עד מהרה הוא שינה את עמדתו בעקבות לחץ מאפרו-אמריקאים בולטים שאיימו שלכך יהיו השלכות אלקטורליות.
ב-3 במרץ דווח על ידי Associated Press שקווין "שילם את הוצאותיו שלו" פעמים רבות כאשר כיהן כסגן המושל, זאת בניגוד להאשמות של בלאגוייביץ' נגדו. ככלל, הוא שילם את ההוצאות בעצמו או שהה במלונות זולים, ומעולם לא חייב את המדינה עבור ארוחותיו.
ביוני מינה קווין צוות בראשותו של אבנר מיקווה, כדי לחקור את הנוהגים הלא אתיים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין על רקע חששות שחקירה קודמת לא השפיעה למיסוד רפורמות חיוניות. הצוות הואשם בחקירת נוהלי הקבלה לאוניברסיטה על רקע דיווחים שהיא הייתה קורבן לשחיתות. הצוות מצא עדויות להעדפה וחקירתו הובילה להתפטרות כל חברי חבר הנאמנים של האוניברסיטה למעט שניים.
באביב 2014 פתחו תובעים פדרליים וועדת הביקורת של בית המחוקקים של אילינוי בחקירה בנוגע ליוזמה לשיקום השכונות של קווין בהיקף של 55 מיליון דולר, תוכנית שנפתחה שבועיים לפני בחירות 2010.
ב-22 באוקטובר אותה שנה מינה שופט פדרלי משגיח עצמאי לפקח על שכירת עובדים במחלקת התחבורה של אילינוי. מהלך זה הוביל לחקירה שנמשכה שלוש שנים על ידי המפקח הכללי של אילינוי שחשפה העסקת עובדים מתוך כוונות פוליטיות במחלקה, נוהג שהחל בימיו של בלאגוייביץ'.
מושל אילינוי > כהונתו > סביבה ואנרגיה

קווין זכה בדרך כלל לשבחים על התנהלותו בסוגיות סביבתיות עוד בתקופה בה הוא כיהן כסגן המושל, אז הוא סייע לכנס כינוסים שנתיים ברחבי אילינוי בסוגיות של בנייה ירוקה, קביעת יום לציון ההגנה על נהרות במדינה, וקידום אמצעים כמו שימוש במי גשמים להשקיית גינות לצורך שימור המים. כמושל, סייע קווין להעביר צעדי חקיקה בנוגע לאנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, כולל חיבור הקפיטול המדינתי לאנרגיית רוח, וסייע להבטיח את מימון הרכבת המהירה במסדרון המערב התיכון. כמושל וכסגן מושל, שימש קווין כיושב ראש שותף של מועצת הממשלה הירוקה של אילינוי, מועצה שהתמקדה בהפיכת המדינה לירוקה ובהפחתת הפסולת. מועצת הממשלה הירוקה הוציאה דוחות קיימות ציבוריים שנתיים שעקבו אחר השימוש הכולל של הממשלה באנרגיה, השימוש בדלקים, השימוש במים וניהול הפסולת. ב-2010 וב-2014 תמך מועדון סיירה בקווין, וכינה אותו "המושל הירוק". קווין התמודד עם מחאות והתנגדות של פעילי סביבה לאחר שתמך בחוק שנוי במחלוקת לסדיקה הידראולית.
מושל אילינוי > כהונתו > מדיניות חברתית

ב-9 במרץ 2011 חתם קווין על חוק לביטול עונש המוות באילינוי. בחותמו על החוק הוא אמר:
בלתי אפשרי הדבר ליצור מערכת מושלמת, כזאת שחפה משגיאות, ללא אפליה על רקע גזעי או נסיבות כלכליות  או שיוך גאוגרפי. כדי שתהיה מערכת עקבית ומושלמת של עונש מוות, הגעתי למסקנה, לאחר בחינת כל מה שהובא בפני, שזה בלתי אפשרי במדינתנו. אני חושב שזה צודק וראוי לבטל את עונש המוות.
בראיון לניו יורק טיימס ייחס קווין את החלטתו לקרדינל ג'וזף ברנרדין המנוח שטען עד יומו האחרון שיש לקיים "מוסר חיים עקבי" שיכלול התנגדות לעונש המוות. עד היום לא קיים עונש מוות באילינוי.
ב-17 במאי 2012 מינה קווין את ברנדון בודור כמנהל הכללי של המועצה לשירות אילינוי. ב-11 בספטמבר אותה שנה הכריזו השניים שהחברה לשירות לאומי וקהילתי (CNCS) העניקה סכום של 8.4 מיליון דולר כדי לאפשר ל-1,200 מתנדבים ב-29 תוכניות לשרת את הקהילות באילינוי בצורה טובה יותר.
קווין הוא תומך בפיקוח על כלי נשק, תומך בחקיקה בנוגע לנשק תקיפה, למחסניות בעלות קיבולת גדולה, ובבדיקת רקע כללית באילינוי. הוא גם היה ידוע על הביקורת שהוא מתח על נשיאת כלי נשק מוסתרים באילינוי ועל איגוד הרובאים הלאומי. על אף התנגדותו זו, אישר בית המחוקקים של אילינוי את נשיאת הנשק הנסתר ביולי 2013 לאחר שעקף את הווטו שהטיל קווין על החוק. בכך הפכה אילינוי למדינה האחרונה בארצות הברית שחוקקה חוק כזה.
בנאום מצב המדינה שנשא קווין ב-2013, הוא הכריז על מחויבותו להפיכתם של נישואים של זוגות מאותו המין לחוקיים. לאחר מאבק שארך חודשים בבית המחוקקים, חתם קווין על החוק לחופש דת ולהגינות בנישואים. ב-30 בנובמבר אותה שנה, בפני קהל שמנה אלפים, הפכה אילינוי למדינה ה-16 בארצות הברית שנישואים חד מיניים היו בה לחוקיים.
לאחר כהונתו כמושל

מאז סיום כהונתו כמושל שומר קווין על פרופיל נמוך. הוא התנדב לטובת מטרות כמו ענייני הווטרנים וההגנה על הצרכנים. קווין מתח ביקורת על יורשו בתפקיד, ברוס ראונר, וכינה אותו "מתנגד העובדים" ו"לא ישר". הוא ציין שהוא מתעניין בעצומות עממיות.
ב-12 ביוני 2016 הכריז קווין על מהלך חדש לעצומה שנקרא "לקחת אחריות על שיקגו" שהייתה קשורה למשאל עם בשיקגו להגבלת כהונת ראש העיר לשתי תקופות כהונה וליצירת משרה נבחרת חדש של מגן הצרכנים.
ב-27 באוקטובר 2017 הודיע קווין על כוונתו להתמודד בבחירות 2018 על משרת התובע הכללי של אילינוי. באופן כללי נחשב קווין כמועמד הידוע ביותר במרוץ, אך הוא הפסיד בהפרש קל לחבר הסנאט של אילינוי קוואמה ראול.
בבחירות של 2020 הוביל קווין יוזמה למשאל עם בקרב תושבי אוונסטון, בו הם נשאלו עם עירם צריכה לאמץ מערכת לאישור תקנות עירוניות במשאל עם. משאל זה נדחה על ידי ועדת הבחירות העירונית, החלטה שבסופו של דבר אושרה בבית המשפט של מחוז קוק ובבית המשפט לערעורים של אילינוי.
הערות שוליים

1 2  "Pat Quinn - The Man Politicians Love to Hate". Illinois Times.
↑  "Bruce Rauner ousts Illinois Gov. Pat Quinn". Politico.com.
1 2 3  Berkman, Harvey (August 1990). "Electing Illinois' other executives". Illinois Issues.
↑  Watson, Angie (April 1990). "Election 1990: Quinn prevails; incumbents upset". Illinois
↑  Gregory, David (December 14, 2008). "'Meet the Press' transcript for Dec. 14, 2008". NBC News.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442223105171  GND: 1190135493  ISNI: 0000 0000 3861 8974  LCCN: n88159382  VIAF: 48321726   WorldCat (עם VIAF): 48321726 
פאט קווין כסגן מושל אילינוי ב-2006
פאט קווין כמושל אילינוי ב-2009
פאט קווין במצעד הגאווה של שיקגו, 2018.
פיליפ דה וינטר

פיליפ מישל פראנס דה וינטר (פלמית: Philip Michel Frans "Filip" Dewinter; נולד ב-11 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי פלמי, ואחד ממנהיגי מפלגת פלאמס בלאנג, השייכת לימין הקיצוני אשר בבלגיה.
משפחתו

אביו למד רפואה באוניברסיטת לובן בתקופת מלחמת העולם השנייה, אך נאלץ להסתתר כאשר גדל איום המעצר על ידי הכובשים הגרמנים לצורך עבודת כפייה בגרמניה. הוא גורש לבסוף לגרמניה לעבודה במפעל תחמושת גרמני, נותר בחיים (כי הבלגים נחשבו כ’אריים’, ובהתאם חיו בתנאים טובים משאר אלה של 'אונטרמנשן'), אך חזר כחוש וחולה, ולא היה מסוגל לסיים את לימודיו.
סבו של דה וינטר מצד אמו היה פעיל בעיר בלנקנברג בארגון המחתרת "וויטה בריגדה" (החטיבה הלבנה).
פעילות פוליטית

כבר בתיכון היה דה וינטר פעיל פוליטי בעיר ברוז', בגיל 16 הקים את תנועת "ליגת הסטודנטים הצעירים הלאומנית", ובאותה שנה היה חבר במפלגה הפלמית העממית.
בשנת 1982 בזמן לימודיו באוניברסיטה בעיר אנטוורפן הצטרף דה וינטר ל"אגודת הסטודנטים הלאומנית", ובשנת 1983 הצטרף כחבר למפלגת ה"ולאמס הבלוק" (גוש הפלמי) שהפכה עם הזמן למפלגת הפלאמס בלאנג.
פרד וינסון

פרדריק מור וינסון (באנגלית: Frederick Moore Vinson;‏ 22 בינואר 1890 – 8 בספטמבר 1953) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
וינסון נולד בלואיזה, קנטקי. הוא החל בקריירה משפטית ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוא שימש כתובע של המחוז השיפוטי ה-32 של קנטקי עד אשר ב-1924 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-1928 לא עלה בידו להיבחר מחדש, אך ב-1930 הוא נבחר שוב וכיהן בבית הנבחרים עד 1937. במהלך תקופת כהונתו בקונגרס, הוא היה ליועצו ואיש סודו של הסנאטור ממיזורי, הארי טרומן. ב-1937 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. מתפקיד זה הוא התפטר ב-1943, כאשר הוא מונה כמנהל המשרד ליציבות כלכלית. ב-1945, לאחר שטרומן ירש את רוזוולט כנשיא, הוא מינה את וינסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית. וינסון ניהל את המשא ומתן על תשלום ההלוואה שהעמידה ארצות הברית לבריטניה והיה יושב הראש של גופים רבים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כולל הבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח של הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית.
ב-1946, לאחר מותו של נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, מינה הנשיא טרומן את וינסון במקומו. נכון ל-2020, וינסון הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון שמונה על ידי נשיא מהמפלגה הדמוקרטית. וינסון היה בדעת המיעוט בפסק דין "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" (Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer), שהיווה פסיקה נגד שליטת ממשל טרומן בתעשיית הפלדה של ארצות הברית במהלך שביתה. הוא הורה על דיון חוזר בפסק דין "בריגס נגד אליוט" (Briggs v. Elliott), שבסופו של דבר שולב עם התיק שנודע כפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ראשית חייו

פרד וינסון נולד בלואיזה, קנטקי, שם עבד אביו כסוהר בבית הסוהר שניצב מול בית המשפחה. כילד עזר וינסון לאביו בעבודתו בבית הכלא, ואף התיידד עם האסירים שזכרו את טוב ליבו כאשר לימים התמודד על משרה ציבורית. במהלך לימודיו בבית הספר עבד וינסון בעבודות שונות. ב-1908 הוא סיים את לימודיו בבית הספר והחל ללמוד בקולג' סנטר בקנטקי, שם הוא סיים לימודי תואר ראשון כמצטיין בכיתתו. בעת לימודיו בקולג' הוא היה חבר בסניף אלפא-דלתא של קנטקי של אחוות פי-דלתא-תטא. הוא סיים לימודי בוגר במשפטים בקולג' למשפטים (שכיום כבר לא קיים) של האוניברסיטה המרכזית של קנטקי (כיום חלק מאוניברסיטת קנטקי המזרחית). לאחר סיום לימודיו הוא החל לעסוק בעריכת דין בלואיזה. התמודדותו הראשונה למשרה ציבורית בה הוא נבחר הייתה למשרת היועץ המשפטי של העיר.
במלחמת העולם הראשונה התגייס וינסון לצבא ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא נבחר כתובע של מדינת קנטקי במחוז השיפוטי ה-32 של המדינה. ב-1924 נשא וינסון לאישה את ג'וליה רוברטה דיקסון, ולשניים נולדו שני בנים.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

ב-1924 התמודד וינסון כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ונבחר במקום ויליאם פילדס שנבחר כמושל קנטקי. הוא נבחר מחדש פעמיים עד שב-1928 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים. הפסדו בבחירות נבע מסירובו להפריד את מסע הבחירות שלו מזה של המועמד לנשיאות אל סמית'. עם זאת, ב-1930 נבחר וינסון מחדש וכיהן כחבר בית הנבחרים עד 1937.
בעת שירותו בקונגרס התיידד וינסון עם הסנאטור ממיזורי הארי טרומן, ידידות שנמשכה עד ליומו האחרון. עד מהרה הוא היה יועצו הקרוב ואיש סודו, שותף למשחקי קלפים וידידו הקרוב של טרומן. לאחר שטרומן החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת לנשיאות ב-1952, הוא ניסה לשכנע את וינסון להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך וינסון דחה את ההצעה.
ב-1930, עוד טרם היבחרו מחדש לקונגרס, העביר וינסון את משרד עורכי הדין שלו מלואיזה לאשלנד, 45 ק"מ צפונה. במסגרת שאיפותיו לשוב לוושינגטון די. סי. כחבר הקונגרס, הוא יצר באשלנד מעגל של ידידים שסייעו לו מבחינה פוליטית ומקצועית. קבוצה זו כללה את שכנו, איש העסקים המקומי פול בלייזר. ב-1931, לאחר בחירתו מחדש, שב וינסון לוושינגטון. הוא היה מהעומדים בחזית התמיכה בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ובמהפכת הניו דיל של הקבינט שלו.
שופט בית המשפט לערעורים

ב-26 בנובמבר 1937 מינה הנשיא רוזוולט את וינסון כשופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה במקומו של השופט צ'ארלס הנרי רוב שפרש. הוא מונה על ידי נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון לשמש כשופט הראשי של בית המשפט לעתירות חירום (Emergency Court of Appeals). כהונתו השיפוטית של וינסון הסתיימה ב-28 במאי 1943 לאחר שהתפטר.
מזכיר האוצר של ארצות הברית

וינסון התפטר כדי לשמש כמנהל המשרד ליציבות כלכלית (Office of Economic Stabilization), שהייתה סוכנות שהייתה ממונה על לוחמה באינפלציה. בחודש מרץ 1945 הוא שימש לזמן קצר כמנהל ההלוואות הפדרליות (Federal Loan Administrator) ולאחר מכן ועד יולי אותה השנה כמנהל הגיוס והשחרור (War Mobilization and Reconversion). ב-23 ביולי 1945 מונה וינסון על ידי הנשיא הארי טרומן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
משימתו כמזכיר האוצר הייתה לייצב את הכלכלה האמריקאית במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולסגל את מצבה הפיננסי של ארצות הברית בנסיבות המשתנות באופן דרסטי של העולם שלאחר המלחמה. לפני תום המלחמה הוביל וינסון את המהלך הרחב הגדול להנפקת איגרות מלחמה.
עם סיום המלחמה ניהל וינסון את המשא ומתן על ההלוואה לבריטניה של שנת 1946, ההלוואה הגדולה ביותר שהעמידה ארצות הברית אי פעם למדינה אחרת, בסכום של 3.75 מיליארד דולר, ועל הסדרי השאל-החכר לסיוע כלכלי וצבאי שניתן לבעלות הברית במהלך המלחמה. כדי לעודד השקעות פרטיות באמריקה שלאחר המלחמה, הוא קידם הפחתת מיסים במסגרת חוק ההכנסות של 1945 (Revenue Act of 1945). הוא גם פיקח על הפתיחה הרשמית של הבנק הבינלאומי לשיקום ולפיתוח של הבנק העולמי ושל קרן המטבע הבינלאומית, ששניהם הוקמו בוועידת ברטון-וודס שהתקיימה ב-1944, ושימש כיושב ראש הראשון של מועצות המנהלים של שני הגופים. ב-1946 התפטר וינסון מתפקידו כמזכיר האוצר לאחר שמונה על ידי הנשיא טרומן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-6 ביוני 1946 מונה וינסון על ידי הנשיא טרומן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד שהתפנה בעקבות פטירתו של הרלן סטון. ב-20 ביוני אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ולמחרת נכנס וינסון לתפקידו. ב-24 ביוני הוא הושבע לתפקידו. מינויו של וינסון הגיע בתקופה בה בית המשפט העליון של ארצות הברית היה מפוצל עמוקות, הן מבחינה אינטלקטואלית והן מבחינה אישית. פלג אחד בבית המשפט הונהג על ידי השופט הוגו בלאק, והשני על ידי פליקס פרנקפורטר. לזכותו של וינסון נרשם איחוי הפלגים הללו, לכל הפחות במישור האישי. הוא ישב בראש ועידת השופטים הבכירים של ארצות הברית (Judicial Conference of the United States) בשנים 1946–1953. מיוני 1946 ועד פטירתו הוא שימש כשופט בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים ושל מחוז קולומביה.
בתקופת כהונתו בבית המשפט העליון כתב וינסון 77 פסקי דין של דעת הרוב ו-13 פסקי דין של דעת המיעוט. חוות דעת המיעוט הדרמטית ביותר שלו הייתה כאשר ביטל בית המשפט את ההשתלטות של הנשיא טרומן על תעשיית הפלדה במהלך שביתה ביוני 1952, פסק דין שידוע בשם "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר" (Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer). הופעתו הפומבית האחרונה בבית המשפט הייתה כאשר הוא קרא את פסק הדין שדחה את הערעור על ההרשעה ועונש המוות שנגזר על יוליוס ואתל רוזנברג. לאחר שהשופט ויליאם אורוויל דאגלס עיכב את ביצוע גזר הדין ברגע האחרון, דאג וינסון לטיסות מיוחדות שיביאו את שופטי בית המשפט, שהיו בפגרה, בחזרה לוושינגטון כדי לאשר את הוצאתם להורג של בני הזוג רוזנברג. במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, אחד מהמתמחים בלשכתו היה השופט לעתיד ביירון וייט.
הנושאים העיקריים עמם התמודד בית המשפט של וינסון היו ההפרדה הגזעית, איגודי העובדים, הקומוניזם ושבועות האמונים. בנוגע להפרדה הגזעית כתב וינסון בפסקי הדין "סויט נגד פיינטר" (Sweatt v. Painter) ו"מקלורין נגד מדינת אוקלהומה" (McLaurin v. Oklahoma State Regents) שהמדינות שמיישמות את דוקטרינת נפרד אבל שווה חייבות לספק שירותים שהם באמת שווים. פסק הדין "בריגס נגד אליוט" (Briggs v. Elliott) היה בדיון בבית המשפט בעת מותו של וינסון. וינסון, שלא היה מעוניין בהחלטה של 5 מול 4, הורה על דיון נוסף בתיק. הוא נפטר לפני הדיון הנוסף וככל הנראה חוות דעתו הייתה המכרעת. עם פטירתו של וינסון מונה ארל וורן במקומו והתקיים בתיק דיון נוסף.
כנשיא בית המשפט העליון השביע וינסון את הארי טרומן ואת דווייט אייזנהאואר בטקסי ההשבעה שלהם.
נכון ל-2020 וינסון הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון שמונה על ידי נשיא דמוקרטי, הארי טרומן. הבאים אחריו בתפקיד, ארל וורן, וורן ברגר, ויליאם רנקוויסט וג'ון רוברטס, מונו כולם על ידי נשיאים רפובליקנים (דווייט אייזנהאואר, ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן וג'ורג' ווקר בוש, בהתאמה). כמי שהנהיג בית משפט שכל שופטיו מונו על ידי רוזוולט וטרומן, הוא גם נשיא בית המשפט העליון האחרון שעמד בראש בית משפט שכולו מונה על ידי נשיאים מאותה מפלגה.
מותו והנצחתו

וינסון נפטר בביתו שבוושינגטון די. סי. ב-8 בספטמבר 1953 כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות פיינהיל שבלואיזה, קנטקי.
אוסף רחב של מסמכיו האישיים והמקצועיים של וינסון נמצא באוניברסיטת קנטקי. הבית שבו הוא נולד (Fred M. Vinson Birthplace) רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.