stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'נט האדה
מספריה

יצחק בשביס-זינגר: ביוגרפיה (תרגום: עידית שורר; עריכה מדעית: מיכל זמיר) הוצאת רסלינג, 2009
Yankev Glatshteyn, G.K. Hall, 1980
Passionate Women, Passive Men: Suicide in Yiddish Literature, State University of New York Press, 1988
Isaac Bashevis Singer: A Life, Oxford University Press, 1997
Isaac Bashevis Singer: A Life, With a New Introduction, The University of Wisconsin Press, 2003
קול המוסיקה

| --- | --- |

 פרטי התחנה
 סוג:  רדיו ממלכתי
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1 במאי 1983 – 14 במאי 2017 (34 שנים)
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  אילת, חיפה והסביבה, באר שבע וצפון הנגב
 נקלט בתדר:  98.5FM
 אזור קליטה:  תל אביב והסביבה, מרכז הנגב, צפון בקעת הירדן, אצבע הגליל
 נקלט בתדר:  97.2FM
 אזור קליטה:  ירושלים והסביבה
 נקלט בתדר:  103.7FM ,91.3FM
 אזור קליטה:  מרכז הארץ, דרום הערבה, צפת והגליל
 נקלט בתדר:  91.3FM
כניסה לאולפן קול המוסיקה בבניין קול ישראל בירושלים

קול המוסיקה הייתה תחנת רדיו ישראלית במסגרת שידורי קול ישראל של רשות השידור, אשר שידרה מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה אמנותית על כל גווניה השונים.
התחנה התחדשה במסגרת תאגיד השידור הישראלי ב-15 במאי 2017 בשם כאן קול המוזיקה.
היסטוריה > ביריד המזרח

שידורי מוזיקה בישראל החלו ביריד המזרח בשנת 1932. בעת קיום היריד הופעלה לראשונה תחנת שידור בשפה העברית והתחנה הקדישה זמן לשידורי מוזיקה.
היסטוריה > בקול ירושלים

בשנת 1936 התרחבו שידורי התחנה כאשר נפתחה תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י) (באנגלית: Palestine Broadcasting Service) ובמסגרתה שידר קול ירושלים בעברית. באירוע ההשקה ניגן בפסנתר אריה זקס מבוא לשיר של החזן חיים ויטוריו ויינברג.
קראל שלמון, מלחין ומנצח יליד גרמניה, מונה למנהל מחלקת המוזיקה של התחנה.
לצד התחנה הוקם אנסמבל שהורכב ברובו מעולים ממרכז אירופה ואשר ניגן קטעים שונים. בשנת 1938 שלמון הקים על בסיסו את תזמורת שירות השידור של פלשתינה, אשר הפכה לימים לתזמורת הסימפונית ירושלים.
בתוכנית הקונצרטים הושם דגש על נגינת מוזיקה קלאסית ישראלית מפרי עטם של מלחינים שחיו באותה תקופה בארץ ישראל. בקונצרטים בשנת זו נכללו סוויטות לכלי קשת מאת ורדינה שלונסקי, יוסף טל ומרדכי סתר; וריאציות על שיר פלשתיני מאת קראל שלמון; ושיר ערש למיתרים מאת המוזיקולוג פטר עמנואל גרדנויץ.
מנצח התזמורת היה שבתי פטרושקה והוא גם ניגן בה בקונטרבס ובחצוצרה, כתב מוזיקה לתסכיתים וערך עיבודים מוזיקליים.
היסטוריה > בקול ישראל

לאחר מלחמת העצמאות התאחדה "קול ירושלים" עם קול ישראל. בשנת 1962 פוצלו שידורי "קול ישראל" לרשת א' ורשת ב' ולשידורי המוזיקה הוקדשו 4 - 6 שעות ביום.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה החלו לשדר גם מוזיקה ושירה בשפה הגרמנית. זאת, ביוזמתו של שבתי פטרושקה.
היסטוריה > קול המוסיקה

ב-1 במאי 1983 (ל"ג בעומר, תשמ"ג) פוצלו שידורי רשת א' ומשדרי ה-FM הפכו לרשת נפרדת ובכך קמה רשת "קול המוסיקה" כרשת נפרדת ביזמתו של מנהל הרדיו גדעון לב-ארי והייתה בד בבד גם לרשת הרדיו הראשונה ששדרה בישראל בצליל סטריאופוני מלא. בהודעת הפתיחה נאמר כי
"60 אחוז מהשידורים יהיו מושתתים על הרפרטואר הקלאסי הטונלי, העונה על ציפיותיו של כל חובב מוזיקה קלאסית". אולם בהמשך התחנה שידרה ממוזיקה עתיקה ועד מוזיקה קלאסית מודרנית ובכלל זה מוזיקה קלאסית ישראלית. הוקדשו גם תוכניות לשידור מוזיקה אתנית, ג'אז וזמר עברי. במתכונת זו הרשת שידרה במשך 18 שעות ביממה (מ-6 בבוקר עד חצות) ומאוחר יותר הורחבו שידורה ל-24 שעות ביממה.
התחנה שותפה באיגוד השידור האירופי ומשדרת קונצרטים מרחבי העולם המתקבלים באמצעות לוויין. ב-2007 הוחלף שם התחנה לתקופה קצרה ל"כל המוזיקה".
לאורך השנים הוצע מספר פעמים לאחד את התחנה עם רשת א' או עם תחנות אחרות. אולם מחאות מצד מאזיני התחנה מנעו את המימוש.
התחנה גם פעלה לקידום המוזיקה האמנותית בישראל במספר דרכים:
הפקת אירועים מוזיקליים ושידורם: קונצרט אתנחתא ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון;
אירוח מבצעים ומלחינים ישראלים באולפנים והשמעת יצירותיהם;
שידור קבוע של קונצרטים חיים של הרכבים מוזיקליים, דוגמת התזמורת הסימפונית ירושלים ואנסמבל המאה ה-21, ושל פסטיבלים, דוגמת פסטיבל ישראל והפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים;
תיעוד היצירה הישראלית לדורותיה - ארכיון הערוץ כולל הקלטות של גופים אמנותיים ומבצעים ישראליים החל מראשית המאה ה-20 ועד היום. ביצועים אלו, הן ישנים והן עכשוויים, מושמעים תדיר בערוץ ואף מוקדשות להן תוכניות קבועות.
בנוסף הוקדשה פינה יומית לשירה בתוכנית "בימת שיר" בה מוקראת שירה עברית או מתורגמת, לרוב בפי המשורר או המתרגם.
היסטוריה > קול המוסיקה > תוכניות בולטות

שחרית מוזיקלית
קונצרט בוקר
בימת שיר (אורלי מורג)
קלאסי-קל (גדעון הוד)
חידון מוזיקלי (גדעון הוד)
אסיף - "מפרי עטם של מלחינים ישראלים" (ריקה בר-סלע), בוטלה בשנת 2012
מפתחות (זמירה לוצקי), בוטלה בשנת 2013
עננים, חגיגות, סירנות (זמירה לוצקי), בוטלה בשנת 2013
גוונים (משה שדלצקי)
דור הזהב - "אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" (רם עברון)
קשת של צלילים - (ציפי ויצטום)
מצוינות - דור העתיד (אלכסנדר תמיר ממרכז עדן-תמיר בירושלים)
מן המדף האישי (נעמי דליות)
זרקור (עורכים מתחלפים)
קלאסיקות (ברוך אסקרוב)
היסטוריה > קול המוסיקה > שדרנים ועורכים

דני אורסתיו
דרור בורשטיין
ריקי בר-סלע
ישראל דליות
רבקה שמיר
חיותה דביר
גדעון הוד
אפרים וייל
ציפי ויצטום
אבי חנני
שלמה ישראלי
זמירה לוצקי
לאה ליאור
רם עברון
עומר ריטה
משה שדלצקי
אלכסנדר תמיר
איתמר זמיר
רון מרחבי
נעמי דליות
ברוך אסקרוב
נעמה תמי
יוסי קאופמן
אבישי פלחי
מנהלי התחנה

| שם | תקופת כהונה | שם התחנה |
| --- | --- | --- |
| קראל שלמון | 1936 - 1958 | קול ירושלים |
|  שבתי פטרושקה | 1958 - 1968 | קול ישראל |
| מיכל זמורה-כהן | 1968 - 1991 | קול ישראל וקול המוסיקה |
| אבי חנני | 1991 - 2011 | קול המוסיקה וכל המוסיקה |
| אריה יאס | 2012 - 2014 | קול המוסיקה |
| יוסי קאופמן | 2014 - 2017 | קול המוסיקה |
הערות שוליים

↑  אתר התזמורת הסימפונית ירושלים
↑  "תחנות ומחלקות קול ישראל כיום" באתר קול ישראל
↑  קול המוסיקה החל בשידוריו, דבר, 2 במאי 1983
| ישראל שידור רדיו בישראל |
| --- | --- | --- |
| תאגיד השידור הישראלי (קול ישראל) | כאן תרבות • כאן ב • כאן גימל • רדיו מַכַּאן • VoisFarsi • כאן רק"ע • כאן 88 • כאן קול המוזיקה • כאן מורשת • הרדיו החינוכי |  |
| צה"ל | גלי צה"ל • גלגלצ |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (רדיו אזורי) | אקו 99FM • רדיו א-שמס • רדיו 90FM • רדיו דרום • רדיו חיפה • רדיו ירושלים • רדיו לב המדינה • 103fm • רדיו קול ברמה • רדיו קול הים האדום • רדיו קול חי • רדיו קול רגע • רדיו תל אביב • 104.5FM רדיו צפון • רדיו א-נאס • רדיוס 100FM • תדרי הפיצול: 99.5 חמ-אש • הדיבור החם בדרום • פרוויה רדיו • קול פליי • קול חי מיוזיק |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש | גלי ישראל |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | הקצה |  |
| תחנות רדיו שנסגרו | תחנות רדיו שנסגרו |  |
| רשות השידור (קול ישראל) | רשת א' • רשת ב' • רשת ג' • רשת ד' (קול ישראל בערבית) • רשת ה' (קול ישראל בפרסית) • רק"ע • 88FM • קול המוסיקה • רשת מורשת • הרדיו החינוכי • קול ציון לגולה • הגל הבטוח |  |
| רדיו פיראטי | ערוץ 7 • קול השלום • רדיו כל האמת |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | רדיו ynet |  |
סמליל ישן של התחנה
פרד דונקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במרץ 1891 ארפורט, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  16 במאי 1948 (בגיל 57) 
 מדינה:  גרמניה 
 
פרד פרידריך אוטו דוּנקֶל (בגרמנית: Friedrich Otto Fred Dunkel ; ‏ (31 במרץ 1891 – 16 במאי 1948) היה עיתונאי, איש עסקים וקולנוען גרמני, ומחלוצי תעשיית הקולנוע בארץ ישראל לפני קום המדינה.
חייו

דונקל נולד בעיר ארפורט שבגרמניה למשפחה פרוטסטנטית. את לימודיו עשה בציריך ובמילאנו, ובשנת 1913 החל לעבוד בהפקת סרטים. בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לשרת כנהג בצבא הגרמני. בתפקיד זה נשלח במסגרת חיל המשלוח הגרמני לארץ ישראל, וחזר ממנה לגרמניה מוקסם כולו. 
בתום המלחמה שב לעבוד בתעשיית הסרטים בברלין, ואף נשא לאישה את צילה אנדרמן, יהודייה אמידה, בעלת רשת של חנויות שוקולד בברלין, שבהן נהג לבקר בתכיפות.
בשנת 1932 צילם את מסע הבחירות של אדולף היטלר. במסגרת החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני שהנהיגו הנאצים נדרש דונקל לגרש את אשתו היהודייה. הוא החליט להימלט מגרמניה, אולם לא רצה להותיר מאחור את כספיהם. הוא משך מחשבון הבנק שלהם סכום כסף גדול, ובעקבות כך נשאל על ידי השלטונות אם הוא מתכנן להוציא את הכספים מגרמניה, פעולה שהייתה בלתי חוקית. חוקרי הגסטפו לא קיבלו את טענתו של דונקל, שהכסף נדרש לו להוצאות שוטפות ולכיסוי חובותיו, והאשימו אותו בכוונה להוציא את הכסף לחשבון הבנק שלו בשווייץ. דונקל הודה כי יש לו חשבון כזה, אך טען כי הוא שריד ממסע עסקים שערך בעבר. הוא הציע לגסטפו לנסוע איתו לשווייץ ולהוכיח את טענותיו. החוקרים התרצו וליוו אותו ואת משפחתו אל מעבר לגבול. רק לאחר שנמצאו בטריטוריה שווייצרית גילו הגרמנים כי דונקל החביא את הכסף באחת המזוודות, אולם לא היו יכולים לעצור אותו. הוא המשיך משם לארץ ישראל, והמשטר הנאצי הכריז עליו כעריק.
בארץ ישראל המנדטורית התיישבה משפחת דונקל ברחוב גורדון בתל אביב. דונקל פתח בביתו את מעבדת הפילם הראשונה בארץ שעסקה בסרטים מדגמי 16, 9 ו-8.5 מ"מ. הוא הקים חברת הפקות בשם "הפילם הארצישראלי" ("פא"י"). בשל העובדה שלא למד עברית מעולם, התיידד בארץ בעיקר עם דוברי גרמנית, בקרב חברי הבוהמה שברחו ארצה מפני רדיפות הגרמנים. הוא הכיר את הלמר לרסקי, במאי הסרטים "עבודה ואדמה", את הקולנוען ירושלים סגל ואת הצלם זולטן קלוגר. על פי עדותו של הצלם רולף קנלר, שאף דונקל להיות "אחד מאיתנו, אבל לא הלך לו כל כך".
בתחילת שנות הארבעים נפטרה אשתו צילה כתוצאה מסיבוך בניתוח. דונקל נישא שנית ב-1943 למרתֶה הרשמן, פליטה יהודייה מפראג, שניצלה מטביעה בפיצוץ אוניית הגירוש "פאטריה". בתחילת 1948 נולדה בתם, רותי. דונקל השקיע מאמצים רבים בהבטחת ביטחונן הכלכלי של בנות משפחתו, והרבה לצלם את בתו בחודשי חייה הראשונים. 
ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת מדינת ישראל, תקפו מטוסים מצריים את תל אביב. שתי פצצות הוטלו בסמוך לבית משפחתו. מעוצמת הרעש לקה דונקל בלבו והתמוטט ליד מיטתה של בתו התינוקת. 
למרות העובדה שנרשם בתעודת הזהות הארצישראלית שלו כיהודי, לא התגייר דונקל מעולם. בשל כך סירבו אנשי חברה קדישא לקבור אותו בבית עלמין יהודי. ולכן נקבר בבית הקברות הקתולי "טֶרָה סַנטָה" ביפו, בלוויה חפוזה שנערכה תחת אש.
עבודתו המקצועית בארץ ישראל

במעבדה שהקים בביתו עסק פרד דונקל בסרטים מסוג 16, 9 ו-8.5 מ"מ. הייתה זו המעבדה הראשונה בארץ שעסקה בסרטי 16 מ"מ, ודונקל, אשר נחשב כחלוץ בתחום זה, פעל רבות לקידום השימוש בסרטים אלו, מטעמי נוחיות, חיסכון ובטיחות. בין השנים 1944-1939 עבד בשיתוף פעולה עם קרן קיימת לישראל בהפקת כמה מסרטי הקרן. דונקל היה היחיד בארץ שהחזיק ברשותו מלאי של חומר גלם וציוד המתאימים להפקת סרטי 16 מ"מ. יצאו לו מוניטין של מי שיכול "לספק את הסחורה" במהירות, ואכן, בעת הצורך היה יכול להשלים פיתוח סרט בתוך יומיים מסיום הצילומים. הוא היה קנאי לשם שיצא לו, וכדי להגן עליו, נמנע מעבודה עם מתחרים פוטנציאליים וכן בשל כמות מוגבלת של חומר גלם מתאים, סירב לאפשר ליוצרים מקצועיים אחרים להשתמש במעבדתו לצורך פיתוח סרטים. בשל כך הפסיקה הקרן הקיימת לישראל את שיתוף הפעולה איתו, ומשנת 1944 נאלץ לעבוד כצלם משפחתי בלבד.
מבחר מסרטיו

תל אביב - סרט קצר, מהראשונים שצולמו בצבע בארץ ישראל על ידי קולנוענים מקומיים. הסרט מציג את העיר העברית ומראותיה: ספינות בנמל תל אביב, סצנות רחוב, בית הכנסת המרכזי, כיכר דיזנגוף, שיט בירקון וגמלים פוסעים בחולות. יהודה נדיבי, מזכיר העיר תל אביב, הציג את הסרט בסיור הסברתי במזרח הרחוק וכתב לדונקל: "ברצוני לציין כי הסרט עשה רושם גדול על הצופים, יהודים ולא יהודים, בייחוד בערים בומבי, קלקוטה, רנגון וסינגפור. הסרט של תל אביב הרהיב את העיניים ביופיו ובצבעיו ועורר בלב האנשים געגועים גדולים לתל אביב ולארץ".
אביב בגליל - סקירת ההתיישבות היהודית בגליל העליון כפי שצולמה בידי דונקל באביב שנת 1940. הסרט מציג נופים ומקומות שונים מצפון הארץ, כמו העתיקות בכפר נחום, דייגים לחוף הכנרת, העיר צפת, ראש פינה, מחניים, קיבוץ עין גב וקיבוץ עמיר, האחרון שהוקם במסגרת יישובי חומה ומגדל כמה חודשים לפני צילום הסרט.
תעופה, סרפנד – שני קטעי סרטים שצולמו בזמן מלחמת העולם השנייה, ומתארים את התגבשותו של גרעין כח לוחם יהודי – הראשון באימוני התעופה של חניכי קורס הטיס בחברת "אווירון", והשני המציג את גיוסם של מתנדבים יהודיים בני ארץ ישראל לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, ואת האימונים שעברו בבסיס סרפנד (כיום צריפין).
השיבה הביתה – סרט הסברה המציג את תלאותיהם של פליטים יהודיים בני אותה תקופה – גירוש מגרמניה הנאצית, העפלה בספינה רעועה וקליטה בארץ ישראל. הסרט, אשר הופק בשיתוף עם קרן היסוד וצולם בידי פרד דונקל, מפנה אצבע מאשימה כלפי המשטר הנאצי. משולבות בו סצנות מבוימות ואותנטיות של התנכלויות ליהודי גרמניה.
בהתנדב עם – סרט הסברה נוסף, המציג את עבודתם של החקלאים היהודיים בארץ ישראל, המעבדים את אדמתם ולוחמים להגן עליה. בין נופים פסטורליים של עבודה בשדה, רעיית צאן ומטעים מלבלבים, ניתן לראות גם צילומים נדירים של אימוני פלוגות הלילה, כח לוחם מיוחד של ארגון ההגנה בפיקודו של הקצין הבריטי אורד וינגייט, וכן צילום של משה דיין בעל שתי עיניים בריאות, קודם התקרית בסוריה שבה איבד אחת מעיניו. משה דיין, ראשון משמאל, בחברתם של לוחמי פלוגות הלילה, 1939-1938
באוסף סרטיו של פרד דונקל, אשר הופקד בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג בידי בתו של דונקל, רותי גזית, מצויים גם סרטים המתארים את משחקי המכביה, את האונייה פאטריה הטובעת מול נמל חיפה, את מפעלי ים המלח בקלי"ה ותמונות מנמל תל אביב. כמו כן ישנם סרטים ביתיים רבים שצולמו בידי דונקל בחודשי חייו האחרונים, ובהם מככבת בתו התינוקת.
הערות שוליים

↑  סרטי ראינוע צרים, דבר, 28 בדצמבר 1938.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008715278105171  GND: 1061869652  VIAF: 312620415   WorldCat (עם VIAF): 312620415
רוברט מאיור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביולי 1896 ארז'בטווארוש, הונגריה 
 פטירה:  1 במאי 1985 (בגיל 88) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
רוברט מאיור (בהונגרית: Major Róbert; בודפשט,‏ 28 ביולי 1896 – בודפשט, 1 במאי 1985) היה סופר כלכלי ופוליטי, עיתונאי, פובליציסט לוחם ליברלי, פעל ככלכלן, הוא אחיו הגדול של ארווין מאיור (1901–1967), היסטוריון המוזיקה והמלחין.
קורות חיים > לימודיו

רוברט מאיור נולד במשפחה יהודית כבנם של המלחין דיולה מאיור (במקור מאייר) (1858–1925), ושל המורה אידה גליקליך (1868–1934). הוא סיים את בחינות הבגרות בגימנסיה של המכון המלכותי להכשרת מורים בהונגריה עם תוצאות מצוינות. בעקבות מקצוע אביו, הוא נרשם למחלקה להלחנה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם הפך לתלמידם של זולטאן קודאי ושל ויקטור הרצפלד. הוא הופיע בקונצרטים רבים ושימש כמלווה בפסנתר. משנת 1914 המשיך את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), בהתמחות בהונגרית, גרמנית והיסטוריה, וכן במקביל למד כמקבל מלגה בקולגיום יוז'ף אטווש. בין הפרופסורים שלו הוא הכיר את ברנאט אלכסנדר, שאנדור דומנובסקי, לאסלו נדיאשי הנריק מרצאלי. הוא השתתף בעבודתו של חוג גלילאו, ונבחר לנשיא קבוצת הנוער במפלגה הרדיקלית של אוסקר יאסי. במאי 1915 במלחמת העולם הראשונה יצא לחזית כמתנדב ארטילריה בפיקודו של דייזה זמפלן, ושירת כקצין ארטילריה, סגן, בשדות הקרב האיטלקיים והרוסיים.
קורות חיים > אחרי מלחמת העולם הראשונה

בתום המלחמה קיבל תעודת הוראה ועבד כמורה במשך תקופה קצרה, ולאחר מכן נכנס לעבודה ב"איגוד הלאומי של פקידי המוסדות הפיננסיים" (Pénzintézeti Tisztviselők Országos Egyesülete). מסוף שנות ה-20 עבד במוסד לביטוח לאומי ההונגרי (OTI-Országos Társadalombiztosító Intézet). מ-1926 הפך גם לעמית מערכת של כתב העת "המאה שלנו" (Századunk) ופרסם ביקורות פוליטיות וכלכליות וביקורות ספרים בעיתון. מערכת היחסים שלו עם רוסטם ואמברי העיתונאי הרדיקלי בורגני משכה את תשומת לבה של המשטרה וכתוצאה מכך הוא הוצב במשרדי ערי השדה של ה-OTI, תחילה בסולנוק ולאחר מכן במישקולץ. כדי שיוכל לחזור לבודפשט ביקש את פרישתו לגמלאות. בינתיים פרסם גם בעיתונים נפסבה, סוציאליזם (Szocializmus), "מילה יפה" (Szép Szó), וב"פורום ההונגרי" (Magyar Fórum), בעיקר תחת השמות הבדויים "רז'ה מאטה" או ו"רוברט מינור". הוא קיבל מדור מיוחד בכתבי העת "סקירה כלכלית" (Közgazdasági Szemle) וב"הונגריה העצמאית" (Független Magyarország). בשנות ה-30, הוא בא בקשר הדוק עם מנהיגי מפלגת החקלאים הזעירים באופוזיציה, כולל ארנה מיהאיפי ואימרה אולטוואני ולאחר מכן הצטרף גם הוא למפלגה.
קורות חיים > אחרי מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למנהל "החברה הכלכלית ההונגרית" (החברה הכלכלית ההונגרית - MKT - היא הארגון המקצועי הוותיק ביותר של כלכלנים הונגרים) והוא ערך את העיתון "עיתון קטן" (Kis Újság). מקיץ 1946 היה נציג מפלגת החקלאים הזעירים בוועדת המערכת הקואליציונית של "כלכלה". כיועץ שר במשרד המשפטים, הוא הכין תחקירים למשפטים בבתי המשפט העממיים לגבי אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה ובפשעים נגד העם. בשנת 1946 התחתן עם ד"ר יוליה קייזר, איתה עזב את הונגריה ב-1947 והתיישב ברומא. ארבע שנים לאחר מכן, הזוג עבר לניו יורק, שם הפכה אשתו לספרנית הראשית של הספרייה הציבורית של ניו יורק, בזמן שהוא פעל כעיתונאי פרסם את כתביו בנושאים כלכליים ופוליטיים בעיתונים ובמגזינים הונגריים ובאנגלית. הוא עבד עבור "קו האופק" (Látóhatár) במינכן ובכמה עיתוני מהגרים. משנת 1975 התגורר בווינה, משם עבד בעיתונים אמריקאים, כולל ה-Jewish Currents של ניו יורק (מספר מחקרים על השואה) ולפעמים בעיתונים אוסטריים, בעיקר תחת השם הבדוי Peregrinus. כתביו פורסמו גם בעיתן "מדיאר נמזט" (Magyar Nemzet) תחת השם הבדוי "רז'ה מאטה". הוא ביקר בהונגריה מספר פעמים בשנה, ופעם הוענק לו מדליית זהב על ידי "ההתאחדות העולמית של ההונגרים".
אשתו הראשונה הייתה ז'וז'אנה תרזיה ברבש (1904–?), בתם של הסוחר פטר ברבש ושל אליס ראדו, לה נישא ב-22 באוקטובר 1931 בבודפשט.
מאיור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (17-10-5).
עבודותיו העיקריות

מדיניות המחירים של שירותים ציבוריים (קצ'קמט, 1934)
בין שתי מלחמות עולם: ההיסטוריה הכלכלית והחברתית של עשרים ואחת שנים (בודפשט, 1941)
אנציקלופדיה קטנה של הכלכלה העולמית (בודפשט, 1941, מהדורה שנייה: בודפשט, 1945)
Short History of the Industrial Workers and Trade Unions in Postwar Hungary (Washington, 1953) (ההיסטוריה הקצרה של עובדי התעשייה והאיגודים המקצועיים בהונגריה שלאחר המלחמה (וושינגטון, 1953))
The churches and the Jews in Hungary (Chicago, 1966)
25 שנים של עיתונות אנטי-מהפכנית: 1919–1944 (בודפשט, 1945, מהדורה 2: הפדרציה העולמית של יהודי הונגריה, ניו יורק, 1972)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963–1965.
(לקסיקון ספרותי הונגרי)
Nyárády Gábor (1999). "Peregrinus hagyatéka Emlékezés Major Róbertre". Múltunk. 44 (4): 224–248. נבדק ב-2021-07-28. (העיזבון של פלגרינוס. זכרונות על רוברט מאיור)
Révai új lexikona XIV. (Mah–Nel). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2004. ISBN 963-955-616-5 (הלקסיקון החדש של רוואי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 2299/1896. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-07-28.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1487/1931. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-07-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 98046539  CiNii: DA12251926  ISNI: 0000 0001 1261 9685  VIAF: 306153922   WorldCat (עם VIAF): 306153922
אורנלה מוטי

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1955 (בת 69) רומא, איטליה 
 שם במה:  Ornella Muti 
 שם לידה:  Francesca Romana Rivelli 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 בן או בת זוג:  אלסיו אוראנו (1975–1981) 
 צאצאים:  נאיקה ריבלי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס לוח הזהב (1976)  מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
אורנלה מוטי (במקור: Francesca Romana Rivell; באיטלקית: Ornella Muti; נולדה ב-9 במרץ 1955) היא שחקנית איטלקייה.
ביוגרפיה

אורנלה מוטי  נולדה ברומא כפרנצ'סקה רומאנה ריבלי לאב נפוליטני ואם אסטונית ממוצא רוסי, הורי אימה ברחו במהפכה מסנקט פטרסבורג שברוסיה. יש לה אחות מבוגרת ממנה, קלאודיה, שנולדה ב-1951.
קריירה

מוטי דגמנה בנעוריה והופיעה לראשונה בסרט "La moglie più bella" ב-1970 בתפקיד של פרנקה ויולה, היא שיחקה בסרט "הנערה האחרונה", 1976 עם השחקן ז'ראר דפארדיה כששניהם הופיעו בעירום מלא עם סצנות מין נועזות. היא שיחקה בעיקר בסרטים איטלקיים והופעת הבכורה שלה בסרט מחוץ לגבולות איטליה הייתה כנסיכה אורה בסרט הבריטי "פלאש גורדון" משנת 1980. היא הופיעה בסרטים אמריקאיים כמו "Oscar" ‏(1991) ו-"Once Upon a Crime" ‏(1992). היא ידועה בעיקר לצרפתים בשל הופעתה בפרסומת הטלוויזיה לפסטה "ג'ובאני פנזאני פאסטה".
בשנת 1993 השתתפה בסרט הספרדי "El Amante Bilingüe" של הבמאי ויסנטה ארנדה. ב-1994 מוטי נבחרה ל"שחקנית היפה ביותר בתבל" בסקר קוראים עולמי של המגזין Class.
בשנת 2004 שיחקה בסרטה של אסיה ארג'נטו "דפיקות לב", בתפקיד הסבתא. באותה שנה השתתפה בסרט הקומדיה הספרדי "Di que sí" בכיכובה של פאס וגה.
ב-2008 השיקה מוטי קו תכשיטים משלה. היא פתחה חנויות בפריז, מילאנו, רומא, ריגה, מוסקבה ואלמה אטה. היא ביטחה את שדיה בסכום של $350,000.
חיים אישיים

מוטי הייתה נשואה פעמיים, לאלסיו אוראנו (עמיתה לסרט La moglie più bella, בשנים 1981-1975) ולפדריקו פאקינטי (1996-1988).
למוטי שלושה ילדים, נאיקה ריבלי (נולדה ב-1974), שהיא גם דוגמנית ושחקנית ודומה במראה לאימה, במשך שנים אביה נחשב למפיק הסרטים הספרדי חוזה לואיס ברמודס דה קסטרו אקאסו אך בדיקה גנטית הראתה שאיננו האב ומוטי סיפרה לבתה שאיננה יודעת מי אביה, בנוסף למוטי ישנם שני ילדים מנישואיה לפאקינטי: בן, אנדריאה, ובת נוספת, קרולינה.
מאז 1998 מוטי חיה ביחד עם סטפאנו פיקולו, מנתח פלסטי.
הערות שוליים

↑  The Gawno Magazine
Top 23 Insured Celebrity Bodyparts,
11. Jun, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447854605171  PLWABN: 9810672784305606  BIBSYS: 14028954  BNE: XX1379232  BnF: cb138978283 (data)  CANTIC: a11864254  CiNii: DA16208430  GND: 121644650  ICCU: TO0V282653  ISNI: 0000 0003 6851 6284  LCCN: no98049765  LNB: 000280365  NKC: xx0060252  NLA: 35444006  NTA: 07269694X  SNAC: w6pz8k4j  SUDOC: 091948290  Trove: 954900  VIAF: 44485960   WorldCat (עם VIAF): 44485960
דב גור

דב גור (1918–1966) היה איש צבא וראש המועצה המקומית הראשון של אשדוד ים, אשר מונה לתפקיד על ידי משרד הפנים.
שנותיו הראשונות

נולד בווינה בשנת 1918 כרוברט גרוסמן. בנערותו עסק בספורט והיה חבר בתנועת הנוער מכבי צעיר ב-1935 עלה לארץ עם הוריו, ולאחר זמן קצר התגייס למשטרה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, לבריגדה היהודית, בה לחם באיטליה, הגיע לדרגת קפטן וזכה לציון לשבח. במקביל שירת גם בהגנה ועם תום הקרבות נשאר באירופה לטובת פעילות תנועת הבריחה והרכש הביטחוני של היישוב. בין היתר נטל חלק בפרשת לה ספציה עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחטיבת אלכסנדרוני בה פיקד על גדוד 33 והשתתף בין היתר בקרב על מצודת יואב. לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא קבע בצה"ל והגיע לדרגה של סגן אלוף ולתפקידים בכירים בפיקוד הצפון.
לאחר שחרורו הצטרף לקיבוץ דן ולאחר מכן עבר לגינוסר. עם החלטת הקיבוץ המאוחד על הקמת משק באילת בשנת 1955, מונה למרכז הקבוצה שיצאה להקים את קיבוץ אילות. בשנת 1959 עבר לבאר שבע בה החל לעבוד כסגן הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים.
ראש המועצה המקומית אשדוד ים

ביולי 1959 מונה גור על ידי משרד הפנים לשמש כראש המועצה המקומית הממונה של אשדוד, שהייתה שייכת עד אז למועצה אזורית חבל יבנה ונקראה עדיין אשדוד-ים. במקביל שימש גור כממונה על מחוז הדרום.
תחת גור מונו יתר חברי המועצה המקומית, לפי מפתח בהתאם לתוצאות הבחירות לכנסת באשדוד (שמנתה אז כ-4,600 תושבים). המועצה הממונה מנתה תשעה חברים (כולל גור): שלושה נציגי סיעת מפא"י, שני נציגי סיעת מפד"ל, נציג סיעת תנועת החירות, נציג סיעת אחדות העבודה, נציג משרד הפנים (דב גור) וגם נציג "חברת אשדוד" (חברת קבלן פרטית), החברה שחתמה הסכם עם משרד הבינוי והשיכון לפתח את אשדוד. ב-17 ביוני 1960, נבחר ברוב של 6 מתוך 11 חברי המועצה המקומית, בישיבה הראשונה של המועצה.
חצי שנה לאחר מינויו לראש המועצה, ב-23 בדצמבר 1960, הגיש גור את התפטרותו למשרד הפנים, לרגל קבלת תפקיד אחר, והודיע על עזיבת העיר. למשך כמספר חודשים מילא את מקומו סגנו, אפרים לנגסנר, מסיעת המפד"ל, שהוחלף לאחר מכן במאי 1961 בבחירות של נציגי הסיעות במועצה, על ידי רוברט חיים (נציג סיעת מפא"י).
אחרית חייו

לאחר כהונתו באשדוד, עבד גור גם במפעל הפוספטים באורון ובשלושת שנותיו האחריות מילא תפקיד בכיר בחברה האמריקנית "קייזר" אשר בנתה את הסכרים בים המלח. במקביל היה חבר במזכירות סניף אחדות העבודה בבאר שבע.
גור נפטר בבאר שבע ב-18 באוקטובר 1966 לאחר מחלה קצרה, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בעיר . הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
על שמו של גור נקרא רחוב ברובע ו' באשדוד, בו שוכן המרכז המסחרי והשוק של הרובע.
הערות שוליים

↑  מועצת אשדוד, מעריב, 16 ביוני 1960
1 2 3 4 5  רוברט (דב) גור ז"ל, 30 למותו, למרחב, 16 בנובמבר 1966
1 2 3  רוברט דב גור, דבר, 19 באוקטובר 1966
↑  תכונה לבחירות הראשונות באשדוד, הארץ, 23 ביוני 1963
↑  דב גור נבחר ראש המועצה באשדוד, על המשמר, 17 ביוני 1960
↑  התפטר דב גור ראש מועצת אשדוד, הצופה, 23 בדצמבר 1960
↑  מודעת אבל, למרחב, 21 באוקטובר 1966
| ראשי המועצה המקומית ועיריית אשדוד ‏  |
| --- | --- | --- |
| ראשי המועצה המקומית | דב גור (1959–1960) • אפרים לנגסנר (1960-1961) • רוברט חיים (1961–1963) • אבנר גרעין (1963–1968) |  |
| ראשי העירייה | אבנר גרעין (1968–1969) • צבי צילקר (1969–1983) • אריה אזולאי (1983–1989) • צבי צילקר (1989–2008) • יחיאל לסרי (2008–מכהן) |  |
שוק רובע ו' ברחוב הקרוי על שמו, 2024
מנחם אורן (מחנך)

מנחם אורן, 1980
מימין - שאול, חנה, מנחם, ניצה ויוחנן אורן, בית-השיטה, 1963
חנה ומנחם אורן, אוגוסט 1938
מנחם אורן מורה ומחנך
מנחם אורן נואם במחנה המגורשים בקפריסין, אחד במאי 1947
מנחם אורן מורה צעיר בגימנסיה במונקץ' בהונגריה
מנחם אורן (כ"ט בטבת תרס"ט, 9 בינואר 1909, סאנוק בגליציה – ג' באדר תשמ"ה, 24 בפברואר 1985, בית השיטה) היה חלוץ ציוני וסוציאליסט, מחנך, מדריך במחנות המעפילים בקפריסין, הוגה דעות ומרצה במוסדות מחקר קיבוציים.