יהדות סופיה
חיי הדת > לאחר עצמאות בולגריה

ב-1880, לאחר עצמאות בולגריה, ערך ופרסם שר החוץ והדתות הבולגרי דראגן צאנקוב את "התקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים". במסגרת התקנון הוגדרו קבוצות מתפללים בבית כנסת מסוים כיחידה דתית המנהלת את ענייניה בפיקוח השלטון. הרב הראשי לסופיה גבריאל אלמושנינו הוגדר כרב הראשי לכל יהודי הנסיכות. התפקיד זכה למעמד רשמי בבולגריה, והרב קיבל משכורת שנתית בסך 1,000 לבות מקופת המדינה. בעת הזו היו בסופיה חמישה בתי כנסת. שלושה של הספרדים, אחד של האשכנזים ואחד שהוקם על ידי הקהילה הרומניוטית עוד במאה ה-14, כונה "דה לוס גריגוס", אם כי במועד זה כבר לא התפללו בו בנוסח הרומניוטים אלא בנוסח הספרדים. שלושת בתי הכנסת הספרדים ובית הכנסת הרומניוטי התאחדו תחת הנהלה אחת בת חמישה חברים ובית הכנסת האשכנזי התנהל תחת הנהלה נפרדת.
בהמשך, חוקק בבולגריה "חוק הנוהל האזרחי", אשר צמצם את סמכויות הרבנים ובית הדין הרבני לטיפול רק בנושאים בעלי השלכה דתית כגון מתן גט, ובסוגיות אזרחיות הועברו הסמכויות לבתי המשפט. ב-1885 התפטר הרב אלמושנינו מתפקידו מפאת גילו ומחמת מצב בריאותו, לתפקיד מונה באופן זמני הרב יצחק יקיר פרסיאדו בקיש  ואברהם דוידצ'ון לוי מונה על ידי ראשי הקהילות השונות כנציגם לאיתור מועמד מתאים לכהונת הרב הראשי מקרב קהילות אירופה השונות. ב-1887 הוצע התפקיד לד"ר סימון דנקוביץ מבוהמיה וב-1889 נבחר רשמית לתפקיד. דנקוביץ היה הראשון בסדרה של רבנים אשכנזים משכילים, אשר הובאו מחוץ לבולגריה כדי לכהן במשרת הרב הראשי לקהילה שברובה המוחלט הייתה ספרדית. ב-1888 הוקמה בסופיה הרבנות הראשית ליהודי בולגריה. בהמשך, נפגש דוידצ'ון לוי עם הרב הראשי ליהודי צרפת צדוק כהן אשר הציע לו לנהל את קהילות בולגריה באמצעות קונסיסטוריה. ההצעה הובאה לאישור השלטונות ואושרה על ידי שר הפנים דימיטר גרקוב. בשלהי 1891 נאלץ הרב דנקוביץ' להתפטר ובמקומו מונה ד"ר מוריץ גרינוולד. גרינוולד עסק בחינוך ובמחקר על תולדות היהודים בבולגריה, תוך שהוא מסייר ברחבי הנסיכות. בתקופה זו תוקנו תקנות לכהונת הרב הראשי ובהן נקבע כי על הרב הראשי להיות בוגר סמינר לרבנים ובעל תואר דוקטור, גילו יהיה לפחות 35 שנים והוא כיהן לפחות 5 שנים כרב או כמורה בסמינר לרבנים. הרב נבחר על ידי הקונסיסטוריון ברוב מיוחס של 75 אחוזים. ב-1895 התפטר גרינוואלד מתפקידו, יצא ללונדון ושם נפטר. ראשי הקונסיסטוריון ניהלו מגעים עם מספר אישים כדי שיאותו לקבל את התפקיד ובכללם אהרן קמינקא ואלכסנדר קיש מפראג שאף נאות לקבל את התפקיד ובהמשך חזר בו. לבסוף, ב-1900 מונה לרב הראשי מרדכי אהרנפרייז.
בתקופתו של אהרנפרייז, התחולל מאבק על מעמדה של הרבנות הראשית כגוף המוביל בניהול מוסדות הקהילות והנהגתן בבולגריה בכלל ובסופיה בפרט. אהרנפרייז התנגד למדיניותה של הנהגת התנועה הציונית בבולגריה ונקלע לעימות מולה. הרב טען שהתנועה הציונית לא אמורה לעסוק בפעילות קהילתית, תוך ניסיון לנהל את ענייניהן של הקהילות השונות. העימות החריף ולווה בפרסומים בעיתונות המקומית, תוך שחלק מהקהילות מאיים בהפסקת התמיכה הכספית ברבנות. ב-1907 גלש העימות לפסים אלימים, כאשר במהלך נאום של אהרנפרייז בבית הכנסת של רובע העוני יוצ'בונאר הוא נגע בשאלת השתתפותם של היהודים בחיים הפוליטיים בבולגריה. ראש הוועד הציוני המרכזי יהושע כלב אשר נכח בכינוס, העיר לרב שאין לדון בנושאים פוליטיים בבית הכנסת. בתגובה תקפו חלק מהמתפללים את כלב ושאר חברי הוועד הציוני והכו אותם מכות נמרצות. האירוע הסתיים רק בהתערבות המשטרה הבולגרית. בהמשך, החל אהרנפרייז להפיץ עיתון עצמאי בשם "לה לוז" (האור) ששם לו למטרה לקעקע את מעמדה של ההנהגה הציונית החילונית בבולגריה. הקונסיסטוריה של יהודי בולגריה המשיכה במאמציה לצמצם את סמכויות הרבנות הראשית לענייני דת בלבד ובהדרגה, תוך התחזקות מעמדה של התנועה הציונית הצליחה בכך.
ב-1914 נאלץ אהרנפרייז להתפטר ועזב את בולגריה. לאחר התפטרותו הפסיקה הרבנות הראשית להיות גוף דומיננטי בניהול חיי הקהילות ותפקידה הצטמצם לתחום הדתי בלבד. ב-1920 קיבלה סוגיה זו משנה תוקף, עת נערך בסופיה הכינוס הארצי של נציגי הקהילות בבולגריה ובו נקבע שהארגון הארצי של יהודי בולגריה יהיה חילוני ודמוקרטי. עוד נקבע, כי הרב הראשי לא יתערב בפעילות הקונסיסטוריון וישתתף בישיבות כיועץ בלבד.