stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרולד גיליס
ביוגרפיה

הרולד גיליס נולד בעיר דנידין שבניו זילנד. הוא למד רפואה בקולג' גונוויל וקאיוס (אנ') באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה, שם היה ספורטאי מצטיין (בחתירה וגולף) וכן הצטרף לבונים החופשיים. ב-1908 הוסך כרופא וב-1910 החל לעבוד כרופא אף אוזן גרון במרפאתו של סר מילסום ריס (אנ').
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס גיליס לחיל הרפואה של הצבא הבריטי והוצב בצפון צרפת. שם היה עד לניסיונו של רופא שיניים צרפתי לפתח טכניקה להשתלת עור. משם עבר גיליס לפריז והתוודע לניסיונות דומים מצד מנתח הפה והלסת היפוליט מורסטין (אנ'). גיליס סבר שחשוב לפתח את התחום והצליח לשכנע את הרופא הראשי של הצבא הבריטי לייסד מחלקה לטיפול בפציעות פנים בבית חולים צבאי באלדרשוט שבבריטניה. הביקוש לשירותי המחלקה גדל במהירות והביא להקמתו של בית חולים ייעודי לתחום במטרופולין לונדון. ב-1917 היו בו 1,000 מיטות. גיליס וצוות שהקים פיתחו שם טכניקות שונות של שיקום פציעות פנים בכירורגיה פלסטית וערכו מספר גדול של ניתוחים. כ-11,000 מטופלים עברו תחת ידיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה פתח גיליס פרקטיקה פרטית בתחום הכירורגיה הפלסטית, ועסק רבות בהוראה והדרכה של הטכניקות הכירורגיות שפיתח ברחבי העולם. קרוב משפחתו הרופא ארצ'יבלד מק'אינדו (אנ') הצטרף לעבודה במרפאתו והיה בעצמו לעוסק מרכזי בתחום הכירורגיה הפלסטית. גיליס פרסם את הספר Plastic Surgery of the Face. ב-1957 פרסם ספר נוסף, The Principles and Art of Plastic Surgery, ביחד עם ראלף מילארד (Ralph Millard).
ב-1930 הוענק לגיליס תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית לאות הוקרה על הישגיו הרפואיים במלחמה. על פעילותו הוענקו לו גם עיטורים של דנמרק (1923) ונורווגיה (1948). הוא צורף כחבר כבוד לאגודות המנתחים האוסטרלית והאמריקאית ולחברה המלכותית לרפואה בבריטניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גיליס כיועץ למשרד הבריאות הבריטי, לחיל האוויר המלכותי ולאדמירליות. הוא הקים יחידות כירורגיה פלסטית ברחבי בריטניה, ובהשראתו עשו כך גם מנתחים אחרים. במהלך המלחמה ואחריה הכשיר גיליס רופאים רבים בבריטניה ובמדינות חבר העמים כמנתחים פלסטיים.
ב-1946 ערכו גיליס ועמיתו את אחד הניתוחים הראשונים בעולם לשינוי מין. בהמשך פיתח טכניקה ניתוחית לנושא זה, שהפכה לסטנדרטית למשך עשרות שנים.
בקיץ 1960 סבל גיליס משבץ מוחי בעיצומו של ניתוח שערך וב-10 בספטמבר מת במרפאת לונדון בגיל 78.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גיליס נישא ב-1911 בלונדון. לאשתו ולו נולדו ארבעה ילדים. בנם הבכור היה טייס קרב במלחמת העולם השנייה ונפל בשבי הגרמני. בנם הצעיר עסק גם הוא ברפואה. אשתו מתה ב-1957, והוא נישא בשנית.
גיליס היה שחקן גולף בליגת החובבים והשתתף בתחרויות רבות במסגרתה במהלך שנות העשרה והעשרים.
הנצחה

גיליס התגורר שנים רבות בהמפסטד שבלונדון. שלט כחול על קיר הבית שבו גר מנציח את חייו שם ואת עבודתו.
ב-2015 הקים קולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג' שיכון וקרא לרחוב שבו הוא שוכן על שמו של גיליס.
בשלושה ספרים שיצאו לאור מתוארת עבודתו של גיליס כחלוץ בתחום הכירורגיה הפלסטית במלחמות העולם.
הקולנוע הגרמני החדש

הקולנוע הגרמני החדש (בגרמנית: Neuer Deutscher Film) הוא כינוי לסגנון קולנועי שהתפתח בין השנים 1960–1980 בגרמניה, אך הושפע מתנועות דומות אשר התפתחו באירופה באותה התקופה.
בתקופה זו, במאים צעירים בהם בלטו ורנר הרצוג, וים ונדרס, ריינר ורנר פאסבינדר, האנס יורגן סייברברג, מרגרטה פון טרוטה, אלכסנדר קלוגה ופולקר שלנדורף, החלו להפיק סרטים עצמאיים, אשר אינם תלויים כלכלית באולפני הסרטים הגדולים של התקופה. עיקר עבודתם הקולנועית עסקה בנושאים חברתיים ובביקורת פוליטית, התפתחות אשר נבעה מהשפעתו של הגל הצרפתי החדש ומתנועות המחאה השמאליות של שנת 1968.
בתחום סרטי תעודה היוצר הבולט היה הארון פארוקי.
היסטוריה > מנשר אוברהאוזן

בשנת 1962, חתמו כ־26 במאים צעירים על "מנשר אוברהאוזן", אשר קרא להגדרה מחודשת של הקולנוע הגרמני, שעד אז כלל נושאים פופוליסטיים וחסרי עומק, אשר "ניוונו את קהל הצופים" וסייעו לעם הגרמני לשכוח מטראומת העבר תחת השלטון הנאצי. הסרטים שהוצגו בקולנוע, הציגו עולם חלומות שאינו קיים במציאות, והיו חפים מכל ביקורת חברתית, אינטלקטואלית או בעלי סגנון אמנותי מרשים. בעקבות כך, קראה תנועת הקולנוע הגרמני החדש לשינוי תרבותי, שיתבטא בעיסוק בנושאים כמו ביקורת חברתית ופוליטית ובנושאים רלוונטיים לתקופה. כמו כן, עלתה חשיבות להתמקד במתן נקודות מחשבה ביקורתית לצופה, מאשר בידור קיטשי בסגנון הוליוודי.
האמנה קראה ליצירת סרטים עצמאיים, לאינדיבידואליות מחשבתית ואמנותית, ולתכנים קולנועיים ריאליסטיים שיתרחקו מהמוטיבים הקולנועיים המוכרים שפעלו להסחת דעתם של הצופים מהמציאות. מטרת הקריאה הייתה להפתיע ולקדם את הצופה מבחינה אינטלקטואלית, לגרום לו להטיל ספק, להפגיש אותו עם קונפליקטים מנקודות מבט שונות בדומה לנעשה באמנות, בספרות או בתיאטרון. נושאים שלא עמדו לפני כן לדיון, כמו סקס, קונפליקטים בזוגיות, הגירה, דעות קדומות, מעמדה המסורתי של האישה במשפחה, או התמודדות עם העבר הנאצי בחברה הגרמנית. שינוי משמעותי נוסף חל בבחירת השחקנים – במקום דגש על המראה החיצוני, נבחרו שחקנים שיכולים היו להציג גם אופי מסוים.
בעקבות כך הקימה הממשלה הגרמנית קרן סיוע ותמיכה בקולנוע גרמני, שמטרתו לעודד במאים צעירים ליצור סרטים, ופרצו לתודעה הקולנועית במאים רבים, המפורסם בהם הוא וים ונדרס, במאי ידוע ומוכר בכל העולם.
היסטוריה > דעיכה

דעיכת התנועה וערכיה החלו בשנות ה־80. במאים רבים עברו לארצות הברית, והקהל העדיף לראות סרטים שוברי קופות מתעשיית הסרטים ההוליוודית. רבים אומרים כי מותו של פסבינדר בשנת 1982, מסמל סופית את מותה של התנועה.
יצירות קולנועיות בולטות

הדוגמה הראשונה לסרט בסגנון המניפסט של הקולנוע הגרמני החדש, היא סרטו של ז'אן מארי שטראוב, "אל תשלים" (1965). שטראוב צילם את גרסתו הקולנועית לרומן של הסופר היינריך בל, "ביליארד בתשע וחצי", העוסק בעם הגרמני. סרטים נוספים שהופקו בעשור זו היו "נבוכותיו של החניך טרלס", על פי ספרו של הסופר האוסטרי, רוברט מוזיל, על ידי הבמאי פולקר שלונדורף (1966) וסרטו של הבמאי אלכסנדר קלוגה, "שלום לאתמול" (1966), העוסק בעלמה יהודייה שנמלטת מהרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית, ואף זכה בפרס משנה בפסטיבל הסרטים בוונציה.
בשנת 1968 זכה סרטו של הבמאי ורנר הרצוג "סימני חיים" (1967) בפרס דב הכסף, בפסטיבל בברלין. סרט זה עוסק בחייל גרמני לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, אשר מאבד את עשתונותיו. סרטים נוספים אשר יצאו לאקרנים: סרטו מעורר המחלוקת העוסק בהומוסקסואליות (המבוסס על מחזה בשם זה מאת מרטין שפר) של הבמאי פיטר פליישמן, "סצנות ציד בבוואריה" (1969), היה מועמד גם הוא לפרס, וסרט ושל ריינר ורנר פאסבינדר "האהבה קרה ממוות" (1969).
בשנות השבעים והשמונים בלטו הסרטים "עלי, פחד אוכל את הנשמה" (1973) בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר. הסרט, אשר זכה לתשומת לב בינלאומית, עוסק ברומן בין אלמנה גרמנייה לבין מהגר עבודה מרוקני. הסרט מציג את הדעות הקדומות כלפי מהגרים בחברה הגרמנית, ומציג באופן קשה את הקשיים איתם השניים נאלצים להתמודד. סרטים נוספים של פסבינדר, הנחשב למייצג העיקרי של התנועה בשל תוצריו הקולנועיים הרבים, כללו את "נישואיה של מריה בראון" (1978) ו־"לילי מרלין" (1980) והעלו שאלות לגבי התמודדות החברה הגרמנית עם עברה הנאצי.
הבמאי פולקר שולנדורף התמקד בעיקר ביצרת סרטים על פי יצירות ספרותיות, כמו הרומן של גינתר גראס "תוף הפח" (1975), סרט שהפך לשובר קופות וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1979. סרטים בולטים נוספים כוללים את סרטיו של וים ונדרס, "אליס בערים" (1974), "תנועה מוטעית" (1975) ו"במהלך הזמן" (1976) – שלושתם סרטים השייכים לטרילוגיה העוסקת במסעות ומאופיינים בשוטים ארוכים האופייניים לוונדרס.
ראו גם

קולנוע אקספרסיוניסטי גרמני
ואלרי גזאייב

ואלרי גאורגייביץ' גזאייב (ברוסית: Валерий Георгиевич Газзаев; באוסטית: Валерæ Георгийы фырт Гæззаты; נולד ב-7 באוגוסט 1954) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל רוסי ממוצא אוסטי. משנת 2011 גזאייב מכהן כנשיא מועדון אלניה ולדיקווקז.
קריירה

תחילת קריירת הכדורגל של גזאייב הייתה כחלוץ במועדוני כדורגל הסובייטים. בין השאר שיחק בלוקומוטיב מוסקבה, דינמו מוסקבה, עימה זכה בגביע ברית המועצות, ובדינמו טביליסי. לאורך הקריירה שלו שותף ב-283 משחקים בליגת העל הסובייטית והבקיע 89 שערים.
במדי נבחרת ברית המועצות בכדורגל היה גזאייב שותף בזכייה באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21, אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 23 ובמדליית הארד באולימפיאדת מוסקבה.
גזאייב פרש ממשחק פעיל ב-1986 והחל בקריירת אימון, תחילה בקבוצות נוער, אך עד מהרה עבר למועדונים מקצועיים. ב-1995 נחל הצלחה גדולה כאשר נטל את תואר אליפות ליגת העל הרוסית מספרטק מוסקבה עם קבוצתו - ספרטק-אלניה ולדיקווקז. הייתה זו הפעם הראשונה שהקבוצה המוסקבאית כשלה להשיג האליפות בליגה הרוסית. גזאייב עזב לבסוף את ספרטק-אלניה ב-1999 ועבר לאמן לתקופה קצרה את קבוצתו לשעבר - דינמו מוסקבה. אחריה עבר לאמן את צסק"א מוסקבה, שם נחל שוב הצלחות רבות: ב־3 גביעים ו-3 אליפויות מקומיים וב-2004 בגביע אופ"א.
גזאייב אימן לתקופה קצרה את נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21 ואת הנבחרת הבוגרת, בין שתי תקופות כמאמן צסק"א.
תארים

אליפות אירופה לנוער - 1976, 1980
מקום שלישי באולימפיאדת מוסקבה - 1980
גביע ברית המועצות בכדורגל - 1984
גביע אופ"א - 2004
אליפות רוסיה - 1995, 2003, 2005, 2006
גביע רוסיה בכדורגל - 2006, 2007
על פועלו בתחום הספורט עוטר גזאייב בשני עיטורי כבוד אזרחיים רוסיים - עיטור הידידות ועיטור הכבוד.
הרפובליקה הראשונה של ארמניה

הרפובליקה הראשונה של ארמניה או בשמה הרשמי הרפובליקה הארמנית (בארמנית: Հայաստանի հանրապետութիւն) הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין השנים 1918–1920 באזור ארמניה המודרנית. הרפובליקה הארמנית נוסדה לאחר התפרקותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ונפלה בשנת 1920 לאחר פלישת הצבא האדום לתוכה והפיכתה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
היסטוריה

במסגרת המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה האשים הממשל העות'מאני את האוכלוסייה הארמנית המקומית של מערב ארמניה (החבל הארמני שהיה בתוך האימפריה העות'מאנית) בשיתוף פעולה עם צבא האימפריה הרוסית. קנאות דתית ולאומית הביאה את שלושת הפאשות ששלטו באימפריה העות'מאנית באותה העת להתחיל ברצח העם הארמני. רצח העם הביא עשרות אלפי ארמנים לנוע אל הצד הרוסי של הגבול במלכות המשנה של הקווקז, חלק מן האימפריה הרוסית.
לאחר אירועי מהפכת אוקטובר הכריזה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז על עצמאותה מרוסיה הסובייטית. במהלך מאי המאבק הדתי, האתני הפנימי בין העמים בתוך הרפובליקה של עבר הקווקז הביאה לפירוקה בין הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה. הפרלמנט הארמני הונהג בידי הפדרציה המהפכנית הארמנית, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר. המאבק האתני הביא לתחילתה של מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן על השליטה בנגורנו קרבאך ומאבק טריטוריאלי הביא לתחילת מלחמת גאורגיה–ארמניה.
המדינאי ואיש הצבא העות'מאני, אנוור פאשה, פעל כדי להקים אימפריה טורקית לאומנית שתשתרע מן חבל הבלקן ועד שינג'יאנג. בשביל מטרה זאת הוא איחד את צבא האסלאם במלחמה קדושה לכבוש את עבר הקווקז. הכוחות של צבא האסלאם כבשו את דרום ארמניה ואת אזרבייג'ן עד אשר הגיעו לחופי הים הכספי וביצעו טבח בהנהגה האזרית בבאקו. הארמנים המשיכו להילחם בעות'מאנים ובשונה מהגאורגים, שהעבירו תמיכתם למעצמות המרכז ואפשרו לחיל המשלוח הגרמני לקווקז לעבור דרך ארצם, הארמנים העבירו תמיכתם למדינות ההסכמה. ההתקדמות של מדינות ההסכמה דרך מסופוטמיה והלבנט הביא לקריסת הצבא העות'מאני ולחתימת הפסקת האש של מודרוס.
עם כניעת האימפריה העות'מאנית התפרק צבא האסלאם והממשלה הארמנית בירוואן השיגה מחדש שליטה על דרום ארמניה. במסגרת הסכם סוור מערב ארמניה סופחה לתוך הרפובליקה הארמנית אשר השיגה בכך חוף לים השחור. כוחות טורקים תחת מוסטפא כמאל אטאטורק סירבו להכיר בהסכם זה והקימו את האספה הלאומית הגדולה של טורקיה שרוכזה באנקרה והחלה את מלחמת העצמאות של טורקיה. הדם הרע שנוצר בין הארמנים לטורקים עקב רצח העם הארמני רק החריף במהלך מלחמת טורקיה–ארמניה. המלחמה הביאה לאיבוד השטחים הארמנים במערב ארמניה. למרות ההפסדים הצבאיים הארמנים סירבו להיכנע לכוחות הטורקים.
במהלך המשך שנת 1920 נגררו הארמנים לתוך מלחמת האזרחים ברוסיה כאשר הצבא האדום פלש לתוך הרפובליקה הארמנית דרך גאורגיה ואזרבייג'ן. כדי להילחם נגד הצבא האדום היה על הארמנים לחתום את הסכם אלכסנדרופול, הפסקת אש עם הכוחות הטורקים וחזרה לגבולות הרשמיים שקדמו להסכם סוור. הצבא הארמני המותש לא היה יכול לעמוד בפני הצבא האדום. הציפייה כי ארצות הברית תציע הגנה לארמניה התבררה כשגויה. ארמניה נכבשה בידי הסובייטים והפכה בשנת 1922 לרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, חלק מברית המועצות. מאוחר יותר חולק עבר הקווקז ונוצרה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. התנגדות צבאית לשלטון הסובייטי המשיכה בדרום ארמניה עד 1921.
הרולד ג'פרי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 באפריל 1891 פטפילד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 במרץ 1989 (בגיל 97) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  סטטיסטיקה, גאופיזיקה, אסטרונומיה 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט הלן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרהאם (1910)  קולג' סנט ג'ון (1914)  אוניברסיטת ניוקאסל  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  ה. פ. בייקר 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' (1914–1958)  מעבדת קוונדיש (1915–1917)  מט אופיס (1917–1922) 
 תלמידי דוקטורט:  הרמן בונדי, ארנסט ראלף לפווד, סידני גולדשטיין, מייקל ס. לונגואט-היגינס, ו. ס. הוזורבזר, פיליפ ג'יימס מסג', ארנסט ראלף לפווד, אנדרו יאנג, מ. ל. גוגנה 
 פרסים והוקרה:  מדליית קופלי (1960)  מדליית מורצ'יסון (1939)  פרס אדמס (1927)  פרס וטלסן (1962)  המדליה המלכותית (1948)  מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1937)  מדליית וולסטון (1964) 
 בן או בת זוג:  ברתה סווירלס 
 
סר הרולד ג'פרי (באנגלית: Harold Jeffreys‏; 22 באפריל 1891 – 18 במרץ 1989) היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי, אסטרונום וגיאופיזיקאי בריטי. ג'פרי פרסם בשנת 1939 את ספרו "Theory of Probability". ספר זה מילא תפקיד חשוב בחזרה להסתברות בייסיאנית כתפיסה מרכזית בסטטיסטיקה.
ביוגרפיה

ג'פרי נולד בצפון-מזרח אנגליה. הוא למד באוניברסיטה בניוקאסל ובאוניברסיטת דרהאם, ובתוכנית לימודים חיצונית באוניברסיטת לונדון.
ג'פרי לימד באוניברסיטת קיימברידג' החל משנת 1914. הוא לימד מתמטיקה, אחר כך גיאופיזיקה ולבסוף אסטרונומיה. הוא נישא למתמטיקאית ברטה סווילס (1903-1999) וביחד איתה כתב בשנת 1940 את הספר "Methods of Mathematical Physics".
אחת מתרומותיו העיקריות הייתה בנושא של הערכת הסתברות פריורית בהקשר של הסתברות בייסיאנית. תרומה חשובה אחרת שלו הייתה הגילוי שהשכבות הפנימיות של כדור הארץ הן נוזליות.
בשנת 1924 פיתח שיטה כללית למציאת פתרונות של קירובים למשוואות ליניאריות דיפרנציאליות מסדר שני, כולל משוואת שרדינגר. הוא לא קיבל קרדיט על תרומתו לפיתוח משוואת שרדינגר, משום שהחוקרים שפיתחו אותה לא היו מודעים לעבודתו.
ג'פרי קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בשנת 1937.
ב-1953 זכה לקבל תואר סר.
בשנת 1962 קיבל מדליית זהב מהחברה המלכותית לסטטיסטיקה ובשנת 1948 קיבל את הפרס על שם Charles Lagrange מהאקדמיה הבלגית למדעים ואמנויות.
בשנים 1939 עד 1952 היה מנהל המרכז הסייסמולוגי הבינלאומי.
ראו גם

ג'רזי ניימן
אברהם ולד
פייר-סימון לפלס
תומאס בייס
הערות שוליים

↑  Bolt, B. A. (1982). "The Constitution of the Core: Seismological Evidence". Philosophical Transactions of the Royal Society A: Mathematical, Physical and Engineering Sciences 306 (1492): 11–20. Bibcode:1982RSPTA.306...11B. doi:10.1098/rsta.1982.0062
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263311205171  BIBSYS: 90085617  BnF: cb12318022d (data)  CiNii: DA00676666  GND: 11709384X  ICCU: SBLV295682  ISNI: 0000 0001 1061 4856  LCCN: n79089889  LNB: 000066867  MGP: 18584  NDL: 00549779  NKC: mzk2010592765  NLA: 35244725  NSK: 000673480  NTA: 071703411  RERO: 02-A003423305  SNAC: w64t6t10  SUDOC: 032081502  Trove: 879930  VIAF: 49293789   WorldCat (עם VIAF): 49293789
העד

| --- | --- |

כרזת הסרט "העד"
 בימוי:  פיטר ויר
 הופק בידי:  אדוארד ס. פלדמן
 תסריט:  ארל וו. ואלאס, פאמלה ואלאס, ויליאם קלי
 עריכה:  תום נובל
 שחקנים ראשיים:  האריסון פורד, קלי מקגיליס, דני גלובר
 מוזיקה:  מוריס ז'אר
 צילום:  ג'ון סיל
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי פרמאונט
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בפברואר 1985
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פשע, סרט מתח 
 הכנסות:  68,706,993$ (22 באוגוסט 2009)
 הכנסות באתר מוג'ו:   witness
 פרסים:  פרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב (1986) פרס האוסקר לעריכה (1986) פרס באפט"א למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1986)
 דף הסרט ב־IMDb
 
העד (באנגלית: Witness) הוא סרט דרמת-פשע אמריקאי משנת 1985, שביים פיטר ויר, בכיכובם של האריסון פורד וקלי מקגיליס. זוהי גם הופעתו הראשונה בתפקיד משמעותי של ויגו מורטנסן. הסרט הוא מותחן שתסריטו מתמקד בבלש המגן על ילד מקהילת האמיש שהיה עד לרצח בפילדלפיה. כאשר מסתבר שהרוצחים הם שוטרים מושחתים, נאלץ הבלש להסתתר אצל בני הקהילה, ולהתחזות לאחד משלהם. על אף שהסרט הוא מותחן, עלילת המתח משולבת במבט אל הסתירה בין חייהם השלווים של בני הקהילה, המתפרנסים מחקלאות ונמנעים משימוש בטכנולוגיה של המאה ה-20, ובין חייו האלימים של השוטר, המייצג את הזרם העיקרי בתרבות האמריקאית של המאה ה-20, על הטוב והרע שבה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר בשנת 1986 וזכה בשניים - פרס אוסקר על העריכה, שהוענק לתום נובל, ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר שהוענק לפאמלה ואלאס, ארל וו. ואלאס וויליאם קלי. האריסון פורד קיבל על תפקידו בסרט זה את מועמדותו היחידה לאוסקר בקטגוריית השחקן הראשי. המוזיקה של מוריס ז'אר זכתה בפרס באפט"א.
צוות השחקנים

האריסון פורד - ג'ון בוק
קלי מקגיליס - רייצ'ל לאפ
לוקאס האס - סמואל לאפ
דני גלובר - ג'יימס מקפי
ג'וזף סומר - מפקד המשטרה שייפר
אנגוס מקאינס - פרגי
ברנט ג'נינגס - אלדן קארטר
יאן רובס - איליי לאפ
אלכסנדר גודונוב - דניאל הוכלייטנר
ויגו מורטנסן - מוזס הוכלייטנר
הפקת הסרט והצלחתו

הסרט הופק ביזמתו של המפיק אדוארד ס. פלדמן, שקיבל לידיו את התסריט והתלהב. פלדמן פנה אל הבמאי פיטר ויר שזכה למוניטין באוסטרליה עם סרטים כגליפולי ושנה בצל הסכנה אך טרם הפיק סרט בארצות הברית. ויר קיבל על עצמו את הבימוי, ועבודת הצילום החלה בפילדלפיה ובעיירות האמיש של מחוז לנקסטר בפנסילבניה - אינטרקורס, לנקסטר, סטרסבורג ופרקסבורג.
הסרט הוצג מחוץ לתחרות הרשמית בפסטיבל קאן בשנת 1985. הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, וזכה בשניים, על העריכה ועל התסריט המקורי. כן היה הסרט מועמד לשבעה פרסי באפט"א, וזכה בפרס על המוזיקה המקורית. הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, אך לא זכה בהם.
בשבוע הראשון להקרנתו הוצג הסרט ב-876 אולמות בארצות הברית, וגרף 4,539,990 דולר. בסופו של דבר הכניס הסרט בארצות הברית 68,706,993 דולר.
השפעת הסרט על בני קהילת האמיש

הסרט הפך את מחוז לנקסטר בפנסילבניה לאחד מיעדי תיירות הפנים האהובים בארצות הברית. בשנת 2007 ביקרו במקום 11 מיליון תיירים, שהוציאו בו 1.8 מיליארד דולר. למעלה מ-40,000 מתוך 470,000 תושבי המחוז עוסקים בתיירות באופן ישיר או עקיף. יש הסבורים כי ההצלחה המסחרית שהביאה עמה התיירות שינתה את פניה של קהילת האמיש, וכי הקהילה "התמסחרה", וערכיה השתנו.
נושאים וביקורות

העד הוא מותחן אך הוא גם מבט אנתרופולוגי כמעט אל חייהם של בני קהילת האמיש, מבעד לעיניו של ג'ון בוק, האמריקאי הנורמטיבי. חייהם השלווים של בני הקהילה מתוארים באופן אוהד, כאנשים שעבורם הזמן קפא מלכת, ואשר כניסתו של השוטר, איש העיר הגדולה, הגורר אחריו את האלימות ממנה נמנעים בני הקהילה, מפרה את שגרת חייהם, ומעמתת אותם עם האידיאלים הבסיסיים בהם הם מאמינים. תהליך דומה עובר גם על השוטר, הבוחן מחדש את החברה בה הוא פועל, אל מול החברה בה מצא עצמו, ולבסוף מחליט לחזור למקומו, ולהשאיר מאחוריו את רייצ'ל, אהובתו. הסרט מעמת את ערכי שתי החברות, את הטכנולוגיה החדישה, מול טכנולוגיית המאה ה-17 של האמיש (עימות הניכר בסצנת תיקון המכונית, וההאזנה למוזיקה, אל מול סצנת הקמת האסם), את האלימות הקיצונית, האורבנית, של החברה האמריקאית, אל מול הפציפיזם המוצהר של בני האמיש, ואת החברה הסגורה וההיררכית של האמיש, אל מול האידיאל האינדיבידואליסטי האמריקני.
קובי ניב, הרואה בסרט דוגמה לתסריט הוליוודי בעל מבנה קלאסי, כותב: "העלילה הראשית של הסרט, עלילת הרצח המשטרתית... בנלית להפליא... אבל עלילת המשנה, סיפור האהבה היפה והבלתי אפשרי בין האישה מקהילת האיימיש לבין הגבר החילוני מהעיר המודרנית, הסיפור הזה הוא חדש ורענן, והוא שעושה את "העד" לסרט מיוחד, וזה גם מה שהצופים אוצרים בזכרונם מהסרט הזה".
הביקורות אהדו בדרך כלל את הסרט. כך, למשל, כתב רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע הידוע של השיקגו סאן-טיימס, שהעניק לסרט ארבעה כוכבים, כי: "ראשית, יש כאן סיפור אהבה מחשמל ומסעיר. רק לאחר מכן נראה כי זהו סרט על הבחירות שאנו עושים בחיים, והבחירות שאחרים עושים עבורנו. ורק לאחר מכן זהו מותחן שאלפרד היצ'קוק היה מתגאה ליצור".
הערות שוליים

↑  העד בוקסאופיס מוג'ו
↑  סטטיסטיקה על תיירות האתר הרשמי של מחוז לנקסטר
↑  גיורא יהלום, איימיש: מלח הארץ אתר מסע אחר
↑  קובי ניב, "איך לכתוב תסריט", הוצאת דביר, 1994, עמ' 51
↑  העד באתר רוג'ר איברט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009039899  VIAF: 178100653   WorldCat (עם VIAF): 178100653
ואלרי אפללו

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1976 (בת 48) מאלמה, שוודיה 
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 השכלה:  Malmö Borgarskola 
 valerieaflalo.com
 
ואלרי אפללו (בשוודית: Valerie Aflalo; נולדה ב-7 באוקטובר 1976) היא דוגמנית שוודית.
ביוגרפיה

אפללו נולדה במאלמה לאם שוודית ואב צרפתי ולה שתי אחיות צעירות, מגיל צעיר התעניינה בתחום האופנה.
בגיל שמונה עשרה החלה לדגמן ועבדה בין היתר עבור ויויאן וסטווד.
ב-2000 היא נבחרה למיס שוודיה 2000 בתחרות שנערכה בסטוקהולם.
היא ייצגה את שוודיה בתחרות מיס תבל 2000.
באותה שנה השתתפה בתוכנית "Fångarna på fortet", משחק טלוויזיה בו ידוענים מתחרים ביניהם באתגרים שונים.
לאחר זכייתה המשיכה לעסוק בדוגמנות והופיעה במספר קטלוגים.
ב-2001 התארחה בתוכנית "Fråga Olle" העוסקת בזוגיות.
היא הגישה ברדיו את התוכנית "NRJ In The Morning".
היא למדה עיצוב אופנה במאלמה ועבדה בפריז אצל המעצב "Renato Nucci".
מ-2005 היא מחזיקה את המותג "Valerie", לעיצוביה ישנם מראה ייחודי המשלבים סגנון שוודי עם סגנון צרפתי.
השחקנית מאלין אקרמן לבשה שמלה שלה בבכורה של הסרט 27 שמלות.
הערות שוליים

↑  Valérie Aflalo, från Fröken Sverige till designer, Baaam, ‏2009-10-16 (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1165838702  VIAF: 2104153596626551900001   WorldCat (עם VIAF): 2104153596626551900001 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפטרוס בעצם הרקה

| --- | --- |

 שיוך:  עצם הרקה, chondrocranium, קופסית המוח 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (142) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  pars petrosa 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A02.1.06.002 
 TA2 (2019):  642 
 FMA:  52871 
 קוד MeSH:  A02.835.232.781.885.681 
 מזהה MeSH:  D010579 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0031266 
 
הפטרוס (החלק הסלעי) בעצם הרקה הוא חלק מעצם הרקה בצורת פירמידה, בבסיס הגולגולת, בין עצם היתד ועצם העורף. הוא ניצב ומוטה קדימה ומעט למעלה, ויש לו בסיס, שיא, שלושה משטחים, שלוש זוויות וחללים – מרכיבי האוזן הפנימית. הפטרוס הוא אחד מהחלקים הבסיסיים בגולגולת. מקור השם הוא המילה הלטינית petrosus, כלומר "דמוי אבן, קשה". זוהי אחת העצמות הצפופות ביותר בגוף.
בסיס

הבסיס הוא מיזוג עם משטחים פנימיים של חלקים מעצם הרקה: החלק הקשקשי של עצם החרט (הטמפורלית) (אנ').
שיא

השיא מחוספס ולא אחיד. הוא נכנס בזווית בין הגבול האחורי של החלק הרחב של עצם היתד לבין בסיס עצם העורף; הוא סמוך לפתח הפנימי של תעלת הראש (אנ'), ומהווה את גבול נקב ה-lacerum (אנ').
משטחים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בחקר האבולוציה

לפטרוס של עצם הרקה נודעת חשיבות באבולוציה של האדם בגלל תכונת שימור מיוחדת. מחקר הדנ"א העתיק התפתח מאוד בעשור האחרון ומנפק תובנות חדשות. עקב אכילס של המחקר הזה בארץ ישראל הוא השימור הגרוע של החומר הגנטי בשלדים בני יותר מכמה אלפי שנים. מחקר שפורסם ב-2016 בכתב העת Nature הצליח להתגבר על מכשלת השימור על ידי הוצאת דנ"א עתיק במצב טוב יחסית מאזור הפטרוס. חלק קשיח זה, המוגן בתוך הגולגולת, משמר דנ"א באופן טוב בהרבה מאשר חלקי שלד אחרים. המחקר השווה דנ"א עתיק של שישה פרטים שנקברו במערת רקפת, בית קברות בן כ-14,000 שנים מהתרבות הנאטופית והעלה כי אנשים אלה היו אבות החקלאים הראשונים בתקופה הנאוליתית באזור ארץ ישראל. נכון לשנת 2016, אלה שלדי האדם הקדומים ביותר במזרח התיכון מהם הופק בהצלחה דנ"א עתיק.
תמונות

בסיס הגולגולת. פני השטח התחתונים
בסיס הגולגולת. המשטח העליון
שרירי החך – מבט אחורי
עצם הרקה
הפטרוס של עצם הרקה
הפטרוס של עצם הרקה
השטחים המוחזרים

השטחים המוחזרים (בפולנית: Ziemie Odzyskane) היה המונח הרשמי שהיה בשימוש הרפובליקה העממית הפולנית כדי לתאר את הטריטוריות לשעבר שהיו שייכות לגרמניה והועברו לפולין בסיום מלחמת העולם השנייה. הרציונל מאחורי המונח "מוחזרים" היה עיקרון פייסט על פיו השטחים הללו היו שייכים למדינה הפולנית לפני כ-900 שנה. הם היו חלק ממדינה פולנית שהתקיימה בימי הביניים המוקדמים ואשר נשלטה על ידי שושלת פיאסט. לאורך המאות שלאחר מכן, הם עברו תהליך גרמניזציה במסגרת תהליך ההתיישבות הגרמנית לכיוון המזרח (Ostsiedlung) והתרחבות פוליטית (Drang nach Osten) ורוב הזמן לא כללו אוכלוסייה דוברת פולנית. בנוסף, חלק מהטריטוריות הללו, כגון פומרניה המערבית נשלטו על ידי מלכים פולנים רק למשך כ-50 שנה במהלך ימי הביניים המוקדמים ולאחר מכן היו תחת שלטון גרמני למשך 800 שנה, דבר שהופך את הטיעון של "השטחים המסורתיים של המדינה הפולנית" לכזה בעל פן לאומני יותר מאשר עובדות היסטוריות. בימינו המונח "השטחים המערביים" (פולנית: Ziemie Zachodnie) פופולרי יותר כיוון שהוא יותר נייטרלי מבחינה אידאולוגית. רובם הגדול של התושבים הגרמנים בשטחים הללו ברחו או גורשו לקראת סוף המלחמה ובתקופה שלאחריה, אם כי מיעוט גרמני קטן נשאר במספר מקומות. השטחים יושבו מחדש בפולנים שעברו מרצון מאזורים אחרים בפולין, כמו גם בפולנים שגורשו מאזורי מזרח פולין - הקרסי שסופחו לברית המועצות לאחר המלחמה, וגם באוקראינים ומיעוטים אחרים שאולצו לעבור לשם במסגרת "מבצע וויסטולה". השלטונות הקומוניסטיים שביצעו את היישוב מחדש גם עשו מאמצים להסיר סממנים של התרבות הגרמנית כגון שינוי שמות המקומות והסרת כיתובים היסטוריים מבניינים בשטחים הללו. הגבול החדש בין פולין לגרמניה שנקבע אחרי המלחמה (קו אודר-נייסה) הוכר על ידי גרמניה המזרחית ב-1950, על ידי גרמניה המערבית ב-1970 (במסגרת הפשרת היחסים בין הגרמניות - האוסטפוליטיק) ואושרר והוכר שוב במסגרת הסכם הגבול הגרמני-פולני שנחתם ב-1990 בין הרפובליקה של פולין לגרמניה המאוחדת .