stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חריסטו בוטב

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1848 קאלופר, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1 ביוני 1876 (בגיל 28) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, האימפריה העות'מאנית 
 שם לידה:  Христо Ботьов Петков 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 בן או בת זוג:  Veneta Boteva 
 מספר צאצאים:  1 
 חתימה:   
 
חריסטו בוטב (בבולגרית: Христо Ботев; נולד בשם חריסטו בוטב פטקוב, Христо Ботйов Петков‏; 6 בינואר 1848 – 1 ביוני 1876) היה משורר, עורך, ומהפכן בולגרי.
חייו

חריסטו בוטב, הנחשב לגדול משוררי בולגריה, נולד בקאלופר (Калофер) שבמרכז בולגריה. הוא היה בנו של פרופסור חריסטו בוטב, בעצמו דמות מרכזית במאבק הלאומי הבולגרי נגד השלטון העות'מאני. לאחר סיום לימודיו בבית הספר הכללי, נשלח חריסטו בשנת 1863 ללימודי בית הספר התיכון באודסה. כעבור שנתיים עזב את בית הספר ועסק בהוראה באודסה ובבסרביה. בתקופה זו כבר החל לכתוב שירה לירית ויצר קשרים עם תנועות מהפכניות רוסיות ופולניות. בתחילת שנת 1867 חזר לקאלופר כדי לשמש ממלא מקום בעבודת ההוראה של אביו, שחלה בינתיים.
בחודש מאי, בחגיגת סיום שנת הלימודים, נשא נאום בו התקיף את השלטון העות'מאני ואת האצולה הבולגרית ששיתפה פעולה איתו. בעקבות הנאום אולץ לעזוב את היישוב. הוא רצה לנסוע לרוסיה, אך מסיבות כספיות נאלץ להסתפק ברומניה, שם התיישב בקרב גולים בולגרים אחרים וניהל אורח חיים אופייני למהפכנים. הוא התיידד עם וסיל לבסקי, האידאולוג של תנועת השחרור הלאומית הבולגרית.
בתקופת שהותו ברומניה התגורר חריסטו בטחנת קמח נטושה. בין השנים 1869–1871 היה עורך עיתון המהגרים המהפכנים "Duma na bulgarskite emigranti" (דבר המהגרים הבולגרים), עיתון ששימש כבמה לפרסום יצירותיו המוקדמות. בעקבות קשריו המתהדקים עם מהפכנים רוסים, החל לפרסם גם בעיתון “Svoboda” ("החופש"). מ-1873 ערך את העיתון הסאטירי "Budilnik" ("השעון המעורר").
הפעילות המהפכנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקראת סוף 1872 נתפס וסיל לבסקי, מנהיג המהפכנים הבולגרים, על ידי השלטונות העות'מאניים, נשפט, נידון למוות ונתלה ב-19 בפברואר 1873. לאחר מות המנהיג התפלגו המהפכנים לשני מחנות, מחנה שדגל בפעילות מיידית, ומחנה שדגל בהכנות ממושכות עד שהנסיבות יתאימו לפעילות מהפכנית. בוטב הנהיג את המחנה הראשון. הוא תכנן מתקפה שתנצל את המתיחות הגוברת בין סרביה והאימפריה הרוסית מצד אחד, לבין האימפריה העות'מאנית.
הנצחה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נקודת בוטב, המהווה את הקצה הדרומי של חצי האי רוז'ן וכן של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של חריסטו בוטב. הר בוטב בהרי הבלקן במרכז בולגריה קרוי על שמו. כמו כן, על שמו קרויה קבוצת הכדורגל בוטב פלובדיב מהעיר פלובדיב.
חיסון דחף

.
חיסון דחף, מנת דחף, זריקת דחף או בּוּסְטֶר (מאנגלית: booster) הוא מנה חיסונית נוספת הניתנת למטופלים כעבור פרק זמן מסוים (שבועות, חודשים או שנים) לאחר ההתחסנות הראשונית. המנה הנוספת חושפת מחדש את מערכת החיסון של המטופלים לאנטיגן המחסן, במטרה להחזיר את רמת החיסון הגבוהה שאבדה במשך פרק הזמן שעבר מאז החיסון הראשוני. לדוגמה, בחיסון טטנוס מדובר בתקופה של 10 שנים, ואילו בשעלת נהוג בישראל לתת זריקת דחף בגיל 7–8. בחיסון נגד מחלת נגיף קורונה 2019‏ (COVID-19) ניתן בכמה מדינות חיסון דחף חודשים מספר לאחר ההתחסנות הראשונית.
מטופלים שכבר יש להם רמה גבוהה של חיסון מפני האנטיגן ומקבלים בכל זאת מנת דחף, עלולים לפתח תגובת ארתוס (Arthus reaction), שהיא סוג של רגישות יתר מקומית. לעיתים קרובות מצב זה נפתר מעצמו תוך מספר ימים, אך ניתן להימנע ממנו כליל על ידי הגדלת משך הזמן בין החיסון הראשוני למתן חיסון הדחף.
חיסוני דחף גורמים לעיתים להופעת כאב מקומי באזור הדקירה, שעשוי להימשך כמה ימים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
זהות

ערך זה עוסק במונח בסוציולוגיה ובפסיכולוגיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
זהות היא מונח בסוציולוגיה ובפסיכולוגיה המתאר את תפיסת האדם את עצמו. הזהות מורכבת מאוסף תפיסות ואמונות בנוגע ל"עצמי", המאורגנות כסכמה קוגניטיבית.
התפתחות הזהות האישית

זהות אישית היא תפיסה סובייקטיבית של המשכיות והתאמה בין המרכיבים השונים של אישיותו של האדם, חוויותיו וזיכרונותיו.
הזהות מתחילה להתפתח כבר בימי הילדות כחלק מההתפתחות הרגשית. הזהות האישית אינה מפסיקה להתגבש כל עוד האדם חי והיא יכולה להשתנות, אך מקובל להניח שהשלבים הקריטיים של עיצוב הזהות הם בימי הנעורים.
ההיבט הפסיכולוגי

בגיל ההתבגרות המוקדם מושג העצמי הוא ראשוני ובלתי יציב, והמודעות לקיומו של "קהל צופה" גבוהה מאוד (עד כדי יצירה של קהל מדומה). בגילאים אלו בולטות תחושות של שבריריות העצמי, תחושת המתבגרים שהזהות החדשה שקנו לעצמם פגיעה. היא מלווה במעשייה אישית, דימוי עצמי ייחודי ומנופח. לפעמים יש צורך בקונפורמיות נוקשה (באופן פרדוקסלי, לעיתים "מרדנית") בסגנון לבוש והתנהגות, כדי לבסס את הדימוי העצמי הפגיע.
ביציאה מתקופת הילדות, הולכת הזהות ונעשית מובחנת יותר. החשש מהקהל המדומה פוחת. נער יודע לדבר על עצמו תוך שימוש במילות הסתייגות. לדוגמה: "אני ספורטאי טוב, אבל חלש בכדורגל", "אני אוהב לפטפט, אלא אם אני בדיכאון". מאפיין אחר הוא הטעמת מושגי עצמי חברתיים, לדוגמה: "אני ידידותי", "אני מתבודד", "אני בעל כישורי מנהיגות", תוך שימת דגש על המבדיל בין דמות הנער לדמות בני גילו ולא על הדומה.
היכולת ליצור תדמית עצמית אחת מגובשת משלל התכונות והמאפיינים נובעת מהשיפור הניכר במסוגלויות הקוגניטיבית וביכולת ההפשטה המלווה את ההתבגרות. מנגד, זו גם הסיבה לכך שהסיווג העצמי צפוי להיעשות בזהירות ומתוך תחושה של ספקנות וחוסר ביטחון ולהיות מלווה בשאלות ובהשערות: "מי אני? מה אני?".
תאוריית הבניה החברתית מבליטה את תפקיד היחסים הבין אישיים בהתפתחות הזהות. על ידי אינטראקציה שיוצרת משוב מתהווה התפיסה העצמית.
על פי המודל של הפסיכולוג רוברט סלמן, בגילאי 16–18 רואים עוד קפיצת מדרגה בתפיסה העצמית. הנער כבר מבין שהתנהגויות שלו עשויות לנבוע מסיבות בלתי מודעות. לא רק שהוא מודע לרכיבים סותרים בהתנהגותו, אלא שהוא אף מסוגל לנמק בבהירות את הסיבות להם.
ג'יימס מרסיה כתב על שתי התרחשויות הפוקדות מתבגרים: חקר זהות והתחייבות לזהות. התחייבות לזהות שתבוא בסופה של חקירה תביא לגיבוש זהות יציבה.
קבלת זהות מבלי לעסוק קודם בבדיקה עצמית, בדרך כלל עקב לחץ חברתי, היא גיבוש זהות בטרם עת והיא נפוצה בחברות מסורתיות ושמרניות, וכן אצל מיעוטים.
גיבוש זהות מעוכב פירושו חקירת זהות שעדיין לא תמה. זהו מצב אידיאלי במהלך ההתבגרות, אולם אין הוא אמור להתמשך יתר על המידה. בעשורים האחרונים, בקרב הצעירים במערב נפוצה יותר ויותר דחייה של גיבוש הזהות היציבה, והשתקעות בתקופה ארוכה של "גיבוש זהות מעוכב". זהו מצב שיש בו הרבה חרדה וספקות.
ערפול זהות זהו מצב שבו יש ויתור על כל ניסיון התעסקות בזהות, והוא נחשב לבלתי תקין אם אינו מקדים להסתיים. "ערפול זהות" מקושר להערכה עצמית נמוכה.
אריק אריקסון מציין שתקופת "משבר הזהות" מאפשרת התנסות וטעייה בצורה שלא תתאפשר בתקופות חיים מאוחרות יותר. לפי אריקסון, ביטחון, אמון בסיסי ואוטונומיה הם שלבים מקדימים שרק לאחריהם יתאפשר גיבוש זהות מוצלח.
יש קשר הדוק בין תפיסת הזהות לבין תפיסת האחר, ושני הדברים נמצאים לרוב באותה רמת הפשטה. היכולת לתפוס לכידות ורב גוניות בעצמי באה יחד עם ראיית אלו בזולת. עד גיל 15 צפוי הנער להבין כיצד תפיסתו שלו את האחר ותפיסת האחר אותו משפיעות האחת על השנייה ויוצרות יחסי גומלין.
ההיבט הסוציולוגי

זהותו של אדם מוגדרת ביחס לאחרים.
מכלול התפקידים של הפרט מבטא את זהויות המשנה השונות (למשל זהויות כאב, בעל, איש מחשבים). בכל אחד מהתפקידים האלה יהיו לאדם יחסים שייצרו זהות נבדלת. חלק מזהויות אלו מסתיימות במהלך החיים של הפרט (ביציאה לגמלאות מסתיימות זהויות התעסוקה).
בכל חברה קיימות זהויות מוכרות וידועות לכל, המופנמות על ידי הפרט בתהליך החיברות (סוציאליזציה).
לא כל הזהויות נגישות במידה שווה לכל הפרטים (לא כל אחד יכול ללמוד רפואה).
הנגישות לזהויות המשנה השונות תלויה בהזדמנויות החברתיות של הפרט ובזהויות משנה נוספות, כגון מוצא עדתי וסטאטוס כלכלי של המשפחה.
אפיוני הזהות יכולים להיות מולדים, (למשל צבע עור, מין, מוצא עדתי) או כאלו הניתנים לרכישה ושינוי (דת, מקצוע, אזרחות).
מתוך הזהות נגזרת אישיותו של האדם.
אישיות היא סך כל זהויות המשנה שהפרט מפתח בתפקידים השונים שהוא ממלא במסגרות החברתיות השונות. האישיות נבנית מיחסים בין-אישיים נלמדים.
אישיות היא גם האופן שבו תופס הפרט את עצמו, את התנהגותו ואת המבנה החברתי שהוא חי בו.
הזהות האישית נגזרת ממכלול יחסים:
התפקיד שהאדם הפנים.
הערכתם של אחרים (כיצד אחרים מעריכים את התנהגותו)
הערכתו את עצמו ואת התנהגותו שלו.
ראו גם

זהות יהודית
זהות מינית
זהות מגדרית
קריפטומנזיה
הערות שוליים

↑  Baron, R. A., and Byrne, D. (2000). Social psychology. Boston: Allyn and Bacon
↑  שלמה קניאל, (2006). חינוך לחשיבה: חינוך קוגניטיבי לשליטה על התודעה. רעננה: רמות
↑  Pasupathi, M., Mansour, E. & Brubacker, J.R.., Developing a Life Story: Constructing Relations Between Self and Autobiographical Narratives., Human Development 50, 2007, עמ' 83-108
↑  McLean, K.  ., tories of The Young and the Old: Personal Continuity and Narrative Identity., Development Psychology 44(1), 2008, עמ' 254-264
↑  Pasupathi, M, The Social Construction of the Personal Past and Its Implication for Adult Development, . Psychological Bulletin 127(5), 2001, עמ' 651-672
↑  Brunner, J., Narrative Constriction of Reality., Critical Inquiry 18, 1991, עמ' 1-21
↑  Bakhtin, M. ., The Dialogic Imagination, Austin Tex.:: University of Texas Press, 1981
↑  Crocetti, E., Rubini, M. & Meeus ,W.   ., Capturing the Dynamic of Identity Formation in Various Ethnic Groups: Development and Validation of a Three- Dimensional Model., Journal of Adolescence 31, 2008, עמ' 207-222
↑  Polia, T., Lazalo, J. & Forgas, J.P. ., Making Sense of Life Stories: The Role of Narrative Perspective in Perceiving Hidden Information about Social Identity., European Journal of Social Psychology 35, 2005, עמ' 785-796
↑  Nelson, A.J., Liss, M., Erehull, M.J., Hurt, M.M., Ramsy, L.R., Turner, D.L. & Hains, M.E., Identity in Action: Predictor of Feminist Self-Identification and Collective Action, Sex Roles 58, 2008, עמ' 721-728
↑  Fivush, R. & Marin, K.A, Place and Power: A Feminist Perspective on Self Event Connections, Human Development, 50, 2007, עמ' 111-118
↑  , Place and Power: A Feminist Perspective on Self Event Connections, Human Development, 50, 2007
↑  Nelson, K. & Fivush, R, . The Emergence of Autobiographical Memory: A Social Cultural Developmental Model, Psychological Review 111, 2004, עמ' 486-511
↑  Fivush, R. & Sales, J.M, Coping Attachment and Mother Child Reminiscing about Stressful Event., Merril-Plamer Quarterly, 52, 2006, עמ' 125-150
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538410805171  BNE: XX524394  GND: 4026482-8  LCCN: sh85064151  NDL: 00560102  NKC: ph121025
טום הולנד (במאי)

| --- | --- |

טום הולנד, 2008
 לידה:  11 ביולי 1943 (בן 81) פוקיפסי, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomas Lee Holland 
 סוגה מועדפת:  סרט אימה, מותחן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  אוניברסיטת דרום קליפורניה  אקדמיה של ווסטר 
 צאצאים:  Josh Holland 
 פרסים והוקרה:  טקס פרסי סאטורן ה-13  פרס סאטורן 
 פרופיל ב-IMDb
 
טום הולנד (באנגלית: Tom Holland; נולד ב-11 ביולי 1943) הוא במאי, תסריטאי ושחקן אמריקאי, אשר כתב וביים סרטי אימה כמו "פסיכו 2" (1983), "ליל האימה" (1985) ו"משחק ילדים (1988)". הוא משפטן במקצועו ולשעבר חבר בלשכת עורכי הדין של אמריקה.
הולנד למד משחק בסטודיו של לי שטרסברג, והוכשר כשחקן. במאים אירופיים הרבו ללהק אותו לסרטיהם, והוא שיחק לצדם של שחקנים מפורסמים, כמו אנתוני קווין ואינגריד ברגמן, פעמים רבות תחת שם בדוי.
בשנת 2011 לוהק כשחקן לרימייק ל"ליל האימה", ונכון לשנת 2013 הוא עובד על שני סרטי אימה חדשים ומשחק בסדרות טלוויזיה.
חריסטו דאנוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 ביולי 1908 פלובדיב, בולגריה נסיכות בולגריה
 פטירה:  28 בינואר 1999  (בגיל 90) סופיה בולגריה בולגריה
 מדינה:  בולגריה 
 ידוע בשל:  היותו היסטוריון ומומחה להיסטוריה של תראקיה
 השכלה:  אוניברסיטת וינה (1932) 
 מעסיק:  אוניברסיטת סופיה 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר (1975)  מסדר קירילוס ומתודיוס הקדושים (1977) 
 
פרופסור חריסטו מִילוּשֶב דאנוב (בבולגרית: Христо Милушев Данов‏; 4 ביולי 1908, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 28 בינואר 1999, סופיה, בולגריה) היה היסטוריון ופילולוג בולגרי ומומחה להיסטוריה של תראקיה.
ביוגרפיה

חריסטו דאנוב נולד בפלובדיב. ב-1932 רכש תואר דוקטור בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת וינה. בהמשך, יצא להתמחות ברומא, נאפולי, פירנצה ופריז. לאחר שובו לבולגריה הועסק במוזיאון הארכאולוגי בסופיה. הוא שירת כמתורגמן בחזית האוקראינית השלישית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
ב-1945 זכה לתואר פרופסור ולימד באוניברסיטת סופיה. בין 1960 ל-1976 כיהן כראש מחלקה בפקולטה להיסטוריה שבאוניברסיטה. דאנוב התמחה בהיסטוריה של חבל תראקיה ופרסם עשרות ספרים ומאמרים. כיהן כמנהל מכון המחקר הבולגרי בווינה. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 היה פרופסור אורח בסורבון ובאוניברסיטת אוקספורד.
מקצת ממחקריו של חריסטו דאנוב עסקו בתולדות יהודי בולגריה. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התגלו בעיר העתיקה של פלובדיב שרידי בית כנסת מתקופת הקיסרות הרומית. דאנוב חקר את התגלית ביחד עם הארכאולוגית אלינה קסיאקובה ובמאמר שפרסמו ב-1984, תארכו את חלקו התחתון הקדום יותר של המבנה למאה ה-2 ואת חלקו העליון למאה ה-4. דאנוב ציין, כי המבנה היה גדול ממדים ושימש גם כמרכז כלכלי, ארגוני ותרבותי ליהודי פלובדיב. במאמרו, מציין דאנוב כי בני הקהילה הגיעו בנתיב הסחר מארץ ישראל לקונסטנטינופול ומשם לאדריאנופול ולפלובדיב. במחקרו, טען דאנוב כי בני קהילת פלובדיב היו בעלי מעמד כלכלי וחברתי רמים והוו נדבך חשוב בפעילות המסחר בתראקיה. עדות זו ביחד עם הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו ליד גיגן מהווים את הממצא הראשוני הקדום ביותר המעיד על התיישבות יהודים באזור בולגריה.
ראו גם

יהדות פלובדיב
הערות שוליים

↑  שלמה שאלתיאל, שני דגלים לציונות, תכלת וגם אדום, הוצאת "מערכת", קיבוץ דליה, 2015, ISBN 9789655181395, עמוד 18.
↑  צבי קרן, תקציר ההיסטוריה של בולגריה ויהודיה, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה, אוחזר ב-5 בספטמבר 2015.
↑  ניר ברוך, הכֹּפֶר - בולגריה ויהודיה במשך הדורות, הוצאת שבילים, 1990, עמוד 14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271822105171  PLWABN: 9810564790105606  BnF: cb12160627j (data)  GND: 143246526  ISNI: 0000 0001 1032 9270  LCCN: n82119177  NDL: 00437211  NKC: jn20000601277  NLA: 35944227  NTA: 068921047  RERO: 02-A013484551  SUDOC: 202959678  Trove: 1157267  VcBA: 495/6396  VIAF: 112245871   WorldCat (עם VIAF): 112245871
ורוור לייקינג

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1950 (בת 74) Bondé, קמרון 
 מדינה:  קמרון, חוף השנהב 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  Pape Gnepo 
 פרסים והוקרה:  פרס הנסיך קלאוס (2000)  פרס נומה לפרסום באפריקה (2005) 
 
ורוור לייקינג נפו (בצרפתית: Werewere Liking Gnepo; נולדה ב-1950) היא סופרת, מחזאית, שחקנית, רקדנית וכוריאוגרפית, חוקרת תיאטרון, וקולנוענית ילידת קמרון, המבוססת באביג'אן, שבחוף השנהב. היא הקימה את להקת התיאטרון קי-יי מבוק בשנת 1980 וייסדה את הכפר באותו השם ב-1985 למען חינוך אמנותי של אנשים צעירים.
קורות חייה

לייקינג נולדה בשנת 1950 בבונדה, שבקמרון, בת לקבוצה האתנית הבאסה. היא גדלה אצל סביה מצד אביה, בסביבה מסורתית. בשנת 1977 למדה אמנויות מסורתיות במאלי, וב-1978 עברה לגור בחוף השנהב. היא החלה בגיל צעיר לעסוק במגוון תחומי אמנות, בעיקר באופן אוטודידקטי, כולל תיאטרון, ספרות, קולנוע, וציור. עבודותיה נוטות להרחיק לכת מן המציאות, אך בה בעת להיות מחוברות לרגעים משמעותיים בחייה. היא עבדה כחוקרת במכון לספרות ואסתטיקה שחורה באוניברסיטת אבידג'אן בין 1979 ל-1985. הקריירה הספרותית שלה מבוססת בתנועת קי-יי מבוק, אותה הקימה, ואשר לייקינג מתארת כ"תנועה למען הלידה מחדש של האמנויות האפריקאיות, והולדתה של תרבות פאן-אפריקאית עכשווית ולמען התחברות, והכרה, בתרבויות של העולם השחור". היא סופרת פורה, וכתבה בכמעט כל סוגה מוכרת, אך המוניטין הבינלאומי שלה הוא בעיקר בשל עבודתה בתיאטרון ובהקמת כפר האמנות קי-יי, אשר תומך בבני נוער מרקעים נחשלים ומלמד אותם אמנויות. הכפר פועל כקואופרטיב, ומשתכנים בו אמנים ממגוון מסורות ורקעים, ביניהם אמני תיאטרון בובות, רקדנים, שחקנים, מוזיקאים, פסלים, ציירים, מעצבי תלבושות, טכנאי אור וקול, ועוד.
הרומן שלה Elle sera de jaspe et de corail הוא רומן-שיר המסופר על ידי misovire (יישות פוסט-מגדרית) הכותבת יומן על תשעה נושאים שונים.
היא זכתה בפרס הנסיך קלאוס בשנת 2000 על תרומותיה הרבות לתרבות ולחברה, ובפרס נומה ב-2005 עבור ספרה, La mémoire amputée.
עבודותיה > חקר התרבות

Une vision de Kaydara d'Hamadou-Hampate-Ba . Abidjan: NEA 1984.
Statuettes peintes d 'Afrique de l'Ouest. Vol. I: Statues colons / Vol. II: Marionnettes du Mali . Abidjan: NEA 1987.
עבודותיה > מחזות

"La Queue du diable" in Du Rituel à la scène. Paris: Nizet, 1979.
La Puissance de Um. Abidjan: CEDA, 1979 (64p.). ISBN 2 86394 004.
Une nouvelle terre: Théatre rituel Abidjan: Les Nouvelles Editions Africaines, 1980. ISBN 2 7236 0234 6.
"Les mains veulent dire" ו- "La Rougeole arc en ciel" בספר Spectacles Rituels. Dakar: Les Nouvelles Editions Africaines, 1987.
Un Touareg s'est marié à une Pygmé. Carnières: Lansman, 1992 (39p.). ISBN 2 87282 039 6.
"La Veuve dilemme" - Plays by Women: An International Anthology. Book two. New York: Uburepertory theater publications, 1994.
Le Parler-Chanter - Parlare Cantando. Torino: L'Harmattan Italia, 2003 (150p.). [מהדורה בצרפתית ואיטלקית של המחזות "La Veuve Diyilèm (Dilemme)" ו-"L'Enfant Mbénè", בתרגומה של נטאשה ראשי]
עבודותיה > רומנים

A la rencontre de.... Abidjan: Les Nouvelles Editions Africaines, 1980. ISBN 2 7236 0234 6. (142p.). ISBN 2 7236 0552 3
Orphée Dafric. Paris: L'Harmattan, 1981 (128p.). ISBN 2 85802 208 9
Elle sera de jaspe et de corail (Journal d'une misovire). Charlottesville ; London : University Press of Virginia, 2000
L'Amour-cent-vies [Love-across-a-hundred-lives]. Charlottesville ; London : University Press of Virginia, 2000. Novel.
La Mémoire amputée. Abidjan : Les Nouvelles Editions Ivoiriennes, 2004. (416p.). ISBN 1-84487 236 0.
עבודותיה > שירה

On ne raisonne pas avec le venin. Paris: Saint-Germain-des-Prés, 1977.
עבודותיה > סיפורים קצרים

Liboy Li Nkundung. Paris: Classiques Africains, 1982.
Contes d'initiations féminines. Paris: Classiques Africains, 1983.
עבודותיה > סרטים

"Regard de focus" 1987, 93 min. (בימוי)
"Werewere liking" 26 min. (סרט עליה, בבימויו של איסיאק קונאטה)
לקריאה נוספת

Simon Gikandi, Encyclopedia of African Literature, Routledge (2002), ISBN 0-415-23019-5 - pp. 288–9
Katheryn Wright, Extending generic boundaries: Werewere Liking's L'amour-cent-vies, in Research in African Literatures, June 2002
Don Rubin, World Encyclopedia of Contemporary Theatre: Africa, Routledge (2000), ISBN 0-415-22746-1
Nicki Hitchcott, Women Writers in Francophone Africa, Berg Publishers (2000), ISBN 1-85973-346-8 - focuses on Mariama Bâ, Aminata Sow Fall, Werewere Liking and Calixthe Beyala
Peter Hawkins, Werewere Liking at the Villa Ki-Yi, in African Affairs, Vol.90, No.359 (Apr. 1991), pp. 207–222
הערות שוליים

↑  Francophonies. Une comédie musicale de Werewere Liking. Abidjan, le marasme en dansant, Le Monde, 24 septembre 1992
↑  Werewere-Liking Gnepo, Jean-Marie Volet, Université d'Australie-Occidentale, 15 décembre 2010
↑  Were Were Liking, abidjan.net
↑  Dictionnaire littéraire des femmes de langue française: de Marie de France à Marie NDiaye, Christiane P. Makward & Madeleine Cottenet-Hage, Éditions Karthala, 1996
↑  Werewere Liking Gnepo, African Literature, University of Western Australia
↑  Werewere Liking, World Encyclopedia of Puppetry Arts
↑  Numa Award 2005, Numa (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347003505171  BIBSYS: 1560455410407  BNE: XX1553170  BnF: cb118878754 (data)  GND: 12860879X  ICCU: UBOV448120  ISNI: 0000 0000 8384 4436  LCCN: n80003280  NTA: 080352448  SELIBR: 311180  SUDOC: 026675072  Trove: 1479656  VIAF: 56604739   WorldCat (עם VIAF): 56604739
זרקור

ערך זה עוסק באמצעי תאורה. אם התכוונתם לעיתון ילדים, ראו .
זרקור שנוצר על ידי תומאס אלווה אדיסון, 1915
זרקורים מאירים בפסטיבל בטורונטו
זַרְקוֹר (באנגלית:  Searchlight) הוא מכשיר הכולל מקור אור רב עוצמה ורפלקטור פרבולי היוצרים אלומת אור חזקה בכיוון מסוים. בדרך כלל הזרקור מותקן כך שניתן לסובבו לכיוונים שונים, לשם הארה של עצם או אזור מצומצם מסוים.
מקור המילה בעברית הוא הלחם בסיסים של זרק ואור.
במשך שנים רבות היה מקור האור המקובל בזרקור קשת פחם(אנ') - קשת חשמלית נוצרה במפגש של אנודה וקתודה שהיו מוטות פחם שהיה צורך לקרב ביניהם כדי ליצור את הניצוץ שיצר את הקשת (דומה לקצר הנוצר בעת ריתוך חשמלי בו מנוצל הקצר ליצירת חום והאור המופק הוא גורם מפריע המחייב את הרתך להשתמש במסכת ריתוך כדי למנוע נזק לראייה ועיוורון כתוצאה ממבט ישיר על קשת הריתוך).
כיום משתמשים בנורות קסנון בשל הבהירות הגבוהה יותר, אורך החיים הארוך יותר, היציבות הגבוהה יותר שלהן לעומת מנורת קשת פחם, והגודל הקטן יותר של מקור האור לעומת במנורת קשת פחם.
במלחמת העולם השנייה הגיע הטווח היעיל של הזרקורים לכ-50 ק"מ.
שימוש צבאי

הצי המלכותי הבריטי השתמש בזרקורים בשנת 1882 כדי למנוע מכוחות מצריים לאייש סוללות תותחים ליד אלכסנדריה. בהמשך אותו שנה, כוחות בריטיים וצרפתיים הנחיתו נחתים לאור זרקורים. עד שנת 1907 זכתה תועלתו של הזרקור להכרה נרחבת. הוא שימוש לסינוור האויב בעת תקיפתו, איתור ספינות אויב מרוחקות, סיוע לכוחות נוחתים וכמכשיר איתות. נעשה בהם שימוש במלחמת רוסיה–יפן בשנת 1905.
במלחמת העולם הראשונה שימשו זרקורים ליצירת "אור ירח מלאכותי" בעת תקיפה לילית, באמצעות הארת עננים שמעל לשדה הקרב והקרנת האור מהעננים לקרקע.
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בזרקורים להתגוננות מהפצצות ליליות. הכוונת הזרקור נעשתה באמצעות איכון באמצעות קול ומכ"ם, שאיפשרו לזרקור לעקוב אחר המפציצים ובכך לסייע לתותחי הנ"מ ולמטוסי קרב שפעלו נגד המפציצים. זרקורים שימשו לעיתים גם בקרבות יבשתיים.
בצה"ל פעל גדוד הזרקורים, שהוקם בשנת 1955 ופורק בשנת 1988.
שימוש אזרחי

זרקורים משמשים למטרות פרסום, בפסטיבלים ובאירועים ציבוריים. הזרקור בעל העוצמה הגדולה ביותר נמצא בראש מלון לוקסור בלאס וגאס. בראש מבנה המלון, שצורתו פירמידה נמצא זרקור המכוון ישירות כלפי מעלה. אלומתו מרכזת כ-13,650,000 לומנים מ-39 נורות קסנון בהספק 7 קילוואט כל אחת, לעוצמה של 9,129,000,000 נרות. בלילה בהיר ניתן לראות את קרן הזרקור ממרחק של עד 400 ק"מ ממטוס בגובה שיוט, וניתן לראותה בבירור גם מהחלל.
הערות שוליים

↑  זרקור, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565849005171  GND: 4275018-0  LCCN: sh85119356  NARA: 10664370  NDL: 00572699 
הזרקור במלון לוקסור
חולייטה

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  פדרו אלמודובר 
 הופק בידי:  אגוסטין אלמודובר פדרו אלמודובר אסתר גרסיה
 תסריט:  פדרו אלמודובר, בהשראת שלושה סיפורים קצרים מאת אליס מונרו
 עריכה:  חוזה סלסדו 
 שחקנים ראשיים:  אמה סוארס אדריאנה אוגרטה
 מוזיקה:  אלברטו איגלסיאס 
 צילום:  ז'אן קלוד לריו 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  אל דסאו 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ספרד 8 באפריל 2016 ישראל 7 ביולי 2016
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   julieta
 פרסים:  פסטיבל הסרטים של סן דייגו 
 julieta-lapelicula.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
חולייטה (בספרדית: Julieta) הוא סרט קולנוע משנת 2016 שביים פדרו אלמודובר, שגם כתב את התסריט לפי שלושה סיפורים קצרים מאת אליס מונרו.
הסרט מתאר את חייה של חולייטה, מורה לספרות קלאסית ועורכת, ובפרט את יחסיה עם בתה היחידה אנטיה, שבגיל 18 ניתקה אתה כל קשר. עיקר הסרט מוצג כפלשבק, שבו חולייטה כותבת לאנטיה את זיכרונותיה.
הסרט עוסק ביחסי הורים וילדים (יחסיה של חולייטה עם בתה ועם הוריה) וברגשות אשם.