stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כידון רובה
היסטוריה > המאה העשרים > פולחן הכידון

השינויים המהותיים והמהירים בשדה הקרב שבו הטכנולוגיה קבעה את תורת הלחימה ודחקה הצידה את הנשק הקר, הפכה את הכידון מנשק שימושי לכלי נשק אליו התייחסו הוגי הדעות הצבאיים במערכת מושגים ששאולה מעולם האמונה והדת. במחקר על תהליך זה, מכנה החוקר הבריטי המודרני מייקל בראון את הקיבעון על הכידון כחפץ המכיל את תמצית הגבריות ומהות רוח הלוחם "פולחן הכידון". במאמרו נבחנה ההשפעה של המודרניזציה של שדה הקרב על הצבא הבריטי ובהשלכה על כלל הצבאות האירופאיים. כניסת טכנולוגיות מודרניות לשדה הקרב יצרה מערכת יחסים דו ערכית, בה הועלו על נס רעיונות עכשוויים על גבריות לחימה ובמקביל הועלו דעות על השפעה השלילית של הטכנולוגיה על היכולת הפיזית של החיילים ורוח הלחימה. כתוצאה מחרדות אלו הועצם זוהרו של הכידון ככלי נשק שבעצם קיומו מגלם את האידיאלים של רוח הלחימה הרצויה בחייל – הנכונות להרוג ללא היסוס וללא רתיעה ותוקפנות מול מתקפה ובעת התקפה. על פי קביעת החוקר היו לקיבעון זה השלכות הרות גורל על החשיבה הצבאית הבריטית, האסטרטגיה וטקטיקת הפעלת הכוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלבה תאוריה זו בתאוריה רחבה יותר על הפעלת הצבאות שכונתה אריות תחת הנהגת חמורים.
מחקר נוסף מצביע על התהליך הפסיכולוגי בו נתקבע השימוש בכידון ובו יוחסו לנשק עצמו תכונות מטאפיזיות. על פי המחקר, השימוש בכידון והאמונה הדתית בכוחו להכריע קרב הייתה נחלת קובעי מדיניות, מפקדי גייסות וקצינים ביחידות הצבא הבריטי בתקופה שקדמה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאמונה מטאפיזית זו היו השפעות אמיתיות על שדות הקרב של המלחמה. אמון עליון הוצב ב"גבריות" הבריטית, גבריות שהייתה תלויה ובאה לידי ביטוי בשימוש היעיל והאכזרי בכידון. קיבעון זה, כמו גם מתן משקל יתר לשימוש בכידון באימונים, היו ארכאיים והסיטו את הדגש מטקטיקות לחימה מודרניות, מכיוון שלמעשה היה הכידון כלי נשק לא יעיל בשדות הקרב המודרניים. השילוב של פטישיזציה של הכידון וחוסר היעילות שלו כנשק הביאה שלא מרצון לאירועים של אלימות קשה והרג שבויים, מאחר שהאנשים העיקריים שנגדם ניתן היה להשתמש בכידון בהצלחה היו אלה שלא היו חמושים או שהיו פצועים וחסרי יכולת להתגונן.
היסטוריה > המאה העשרים > פרדוקס לוחמת כידונים

מחקרים שנערכו עוד לפני מלחמות העולם ומחקרים שנערכו לאחר המלחמות חשפו את הפרדוקס של שימוש בכידונים. רוב העדויות שנאספו, לאורך שנים של קרבות, מעלות דפוס קבוע: התקפה שיצאה בקול תרועה עם כידונים שלופים הסתיימה בדרך כלל מבלי שהכידונים באו לידי שימוש ולעיתים נדירות הגיעו שני הצדדים לטווח מספיק קרוב וסיימו את ההתקפה בדקירות. אף על פי כן, באותן הזדמנויות נדירות שבהן חיילים הגיעו למרחק מטחווי יד והתפתח קרב כידונים, הוא התאפיין בפראות והתנהגות אגרסיבית במיוחד של הלוחמים. בנסיבות אלה הסתיים הקרב רק כאשר כל חיילי אחד הצדדים נהרגו. הפרדוקס של השימוש בכידונים נובע מחוסר הרצון של חיילים להילחם תוך שימוש בכידונים וחוסר הרצון להפסיק ולהילחם כאשר קרב כידונים נכפה עליהם.
אחד ההסברים נשען על תאוריה כללית הדנה בפסיכולוגיה של שדה הקרב המודרני, ולפיו בעת המודרנית נרתעים רוב האנשים להרוג אחד את השני, וגם בעת קרב יימנעו חיילים מהרג או מחשיפה לסכנת מוות אם תינתן להם האפשרות או הבחירה. עמדה זו מופיעה במחקר של דייב גרוסמן, מומחה לממד הפסיכולוגי של קרבות, המבסס קשר בין מרחק המגע לבין נכונות להרוג – בטווחים ארוכים אין לחיל רתיעה מהרג מאחר שהחיילים אינם עדים להשלכות של מעשיהם, הם לא מתמודדים עם השפעות הנשק שלהם על האויב. לעומת זאת כאשר הטווח מתקצר לטווחי מגע יורדת גם הנכונות להרוג, תופעה המתחדדת בשימוש בנשק קר המצריך מגע של ממש עם הקורבן.
ההיסטוריון הבריטי ג'ון קיגן דן בשאלת הקרבות פנים אל פנים תוך דגש על לוחמה בכידונים בניתוח של מספר קרבות ובהם קרבות כידונים בקרב ווטרלו. המחקר מדגיש את החשיבות של הטווחים שבהם נערך הקרב אך מייחס את התנהגות החיילים למרחבים פסיכולוגיים של איום. בעימות צבאי בטווחים ארוכים שני הצדדים אינם מרגישים לכודים מאחר שיש בתיאוריה אפשרות של בריחה או נסיגה של האויב. התקפות בטווחים קצרים או התקפה שמגיעה במפתיע מטווח קרוב יכולות לעורר רמות תוקפנות גבוהות – במיוחד אם נסגרת מעשית או פסיכולוגית אפשרות הנסיגה או התמרון. נסיבות כאלה מהוות זרז לתגובה קיצונית הנובעת מהפעלת האינסטינקט להילחם על החיים.
היסטוריה > המאה העשרים > לאחר מלחמות העולם

שדות הקרב של מלחמות העולם הוכיחו את שהיה ידוע מכבר, כי הכידון לא יכול לשמש ככלי נשק יעיל בהגנה או בהתקפה. לאחר מלחמות העולם ובמהלך העימותים הצבאיים של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת נרשמו מספר מועט של אירועים בהם הופעלו כידונים וגם זאת במסגרת אירועים בודדים ומוגבלים.
האירוע האחרון הראוי לציון שבו השתמשו חיילים אמריקאים בכידונים להתקפה היה במהלך מלחמת קוריאה, בשנת 1951, בעת מבצע כדור-רעם (אנ'). קצין אמריקאי הוביל שתי מחלקות עם כידונים שלופים כנגד עמדות חיל רגלים של הצבא הסיני שהיו מחופרים על צלע גבעה בשטח שולט. בתום הקרב נספרו כ-20 חיילים סינים שנהרגו מפגיעת כידון, מתוך 50 חללי אויב בסך הכול. ההיסטוריון האמריקאי ס.ל.א מרשל תיאר את האירוע כ"תקיפת הכידון השלמה ביותר של חיילים אמריקאים מאז קרב קולד הרבור. לאחר הקרב זכה המקום לשם "גבעת הכידונים" (באנגלית: Bayonet Hill). במהלך מלחמת וייטנאם בקרב יה דראנג בחודש נובמבר 1965, בקרב שזכה לשם הסמלי "כידון הכסף" (באנגלית: Silver Bayonet) השתמשו חיילים אמריקאים ברובים מכודנים על מנת להדוף התקפות של חיילי וייטקונג מטווחים קצרים ובסבך צמחייה צפוף. במלחמת פוקלנד בשנת 1982 הוביל קצין בריטי מחלקה של צנחנים להתקפה והסתערות על עמדות מחופרות של חיילים מצבא ארגנטינה, תוך שהם משתמשים ברובים מכודנים. הבריטים הצליחו להבריח את החיילים הארגנטינאים ולכבוש את המוצב. הקצין הבריטי הרג שני חיילים ארגנטינאים בנעיצת כידון ושבר את הכידון בניסיון לתקוף חייל שלישי.
במהלך מלחמת עיראק, בעת סיור בעיר בצרה במאי 2004, נקלעו 20 חיילים בריטים למארב של כמאה לוחמי מיליציה שיעים ונאלצו לצאת מכלי רכבם ולהתגונן מול כוחות עדיפים מספרית. כאשר אזלה תחמושתם התקינו החיילים הבריטים כידונים על רובי הסער ותקפו את האויב. כ-20 אנשי מיליציה נהרגו בתקיפה ללא אבידות לחיילים הבריטים. על פי תחקיר של מכון מחקר של צבא היבשה האמריקאי (באנגלית: U.S. Army Research Laboratory) ההסתערות עם כידונים שלופים הצליחה מאחר שהלוחמים השיעים לא ציפו להסתערות עם נשק קר, אלמנט ההפתעה הפך את מהלך הקרב, מאחר שהחיילים הבריטים נהנו מיתרון של אימונים בלחימה במבנים טקטיים ואימונים בשימוש בכידונים כנשק התקפי. מסקנת מכון המחקר הייתה שאין מקום למסקנות כלליות להפעלת כידונים בעת קרב וכי הלקח הוא ה"צורך להימנע מדפוסי התנהגות צפויים בתוך כללי מעורבות מגבילים".
היסטוריה > שימוש בכידונים לפיזור הפגנות

בנוסף לשימוש בלוחמה, לכידון יש היסטוריה ארוכה כנשק המופעל בשימושים משטרתיים כנגד אזרחים ולצורך שליטה על קהל ופיזור הפגנות. כוחות צבאיים במשימות שיטור ויחידות לפיזור-הפגנות השתמשו בכידונים בעיקר כגורם מרתיע על מנת לטפל בעימותים אלימים כגון פיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא והגנה על רכוש. שימוש זה הלך ופחת עם הכנסתם של כלי נשק אל-הרג המאפשרים להתמודד עם עימותים ואירועים אלימים תוך כדי הפעלת כוח מוגבל והימנעות מפגיעה פיזית קשה.
בארצות הברית נעשו מספר מחקרים בנוגע לשימוש בכידונים מול קהל אזרחי וזאת בעקבות השימוש בכידונים ותורת הפעולה של כוחות צבא בתפקידים משטרתיים ויחידות פיזור הפגנות של משטרות שונות בארצות הברית. במהלך 1968 נערכו תיקונים של מדריכי השדה של צבא ארצות הברית על מנת לבטל את השימוש בכידון-רובה לצורך שליטה על המונים. עם זאת, מחקר שנערך באותה שנה על ידי "ארגון המחקר למשאבי אנוש" (אנ') הגיע למסקנה כי הכידון "בעל ערך רב כנשק לשליטה על קהל". בדו"ח שכלל סקר של אנשי צבא המעורבים בפעולות שמירת השלום דיווחו קצינים כי התכונה החשובה ביותר של הכידון הייתה השפעתו הפסיכולוגית על קהל. בסופו של דבר הותר השימוש בכידון במקרים של המון אלים אך לא בפעולות אזרחיות שגרתיות. שנתיים לאחר מכן, בהפגנות שהובילו לטבח בקנט סטייט ב-1970, נפצעו שני בני אדם בידי חיילי המשמר הלאומי של אוהיו מפגיעת כידון-רובה.
סוגי כידון-רובה > כידוני תקע

בשנת 1678 פרסם ההיסטוריון הצרפתי לואי דה גאיה (בצרפתית: Louis de Gaya) את ספרו "על מכונות מלחמה וכלי נשק" (בצרפתית: Traité des
armes, des machines de guerre)
ובו הופיע לראשונה תיאור מפורט של כידון תקע: צורתו כפגיון, חסר מגן, ידית האחיזה הוחלפה במוט עץ באורך כ-20 ס"מ שצורתו קונית: רחב בצד הלהב והולך וצר לכיוון הנגדי וזאת על מנת להתאים את ה"תקע" לקטרים השונים של המוסקט. למוט נקשר חבל ששימש לאבטחת הכידון למוסקט. בסביבות 1680 הופיע כידון התקע בצורה הידועה למחקר המודרני. הוא היה בעל ידית עץ בצורת קונוס מחודד שהסתיים בצד הלהב בחסם כדורי כדי למנוע את שקיעת הכידון אל תוך קנה הרובה. היה לו מגן צולב שנועד לשמש כפטיש לחדד את אבן הצור במנגנון הירי של המוסקט. לכידוני תקע עוצבו סוגי להבים שונים, חלקם מעוקלים, חלקם בעלי להב ישר וחלקם להב גלי (אנ'). בתקופת הזהב של כידון התקע הוא שימש למספר מטרות: כידונים שימשו למטרות ציד וייוצרו במספרים קטנים ובעבודת יד עבור בני אצולה, בדרך כלל היו בעלי להב מעוקל. כידונים אחרים יוצרו עבור חיילות משמר ויחידות עילית, ועיקר הכידונים יוצרו במספרים גדולים עבור יחידות חיל הרגלים והיו בעלי להב ישר. הכידונים נישאו בתוך נדן מעור שנקשר לחגורה. עדות לחשיבות הגבוהה של הכידונים ניתן לראות באיכות הגבוהה שלהם גם בהשוואה לכלי נשק קרים – פגיונות וחרבות שייוצרו באותה תקופה.
בצד היתרון של הכידונים היו לכידוני התקע כמה חסרונות מהותיים. בראש וראשונה, מאחר שבעת השימוש חסם הכידון את הקנה, לא ניתן היה להשתמש במוסקט ככלי נשק חם ובעת שהמוסקט היה טעון לא ניתן היה להשתמש בכידון. בנוסף לכך, אם הושחל הכידון בכוח לקנה או נדחף אל תוך הקנה בעת דקירה, לא ניתן היה להוציא את הכידון במהירות מהלוע ולהחזיר את המוסקט לשימוש ככלי ירי. לעומת זאת אם הכידון לא נדחף בכוח מספיק הוא עלול היה ליפול מהקנה בכל עת או לצאת מהקנה ולהישאר תקוע בגוף היריב לאחר דקירה. למעשה, בעיית קיבוע הכידון הייתה הקושי התכנוני והיישומי העיקרי של כל סוגי הכידונים לאורך ההיסטוריה של השימוש בנשק.
בעיות אלו באו לידי ביטוי במהלך קרב קיליקראנקי בשנת 1689 כאשר היעקוביטים, נאמני ג'יימס השני, מלך אנגליה נלחמו תחת פיקודו של ג'ון גרהם רוזן דנדי מול הצבא האנגלי תחת פיקודו של יו מקקי. בשלב המכריע של הקרב עמד צבא הממשלה מול היעקוביטים כשהוא מסודר בשורה ארוכה בעומק שלושה אנשים על מנת למקסם את כוח האש. היעקוביטים התכנסו לטורים ותקפו את צבא הממשלה קצת אחרי 20:00 בערב. בשלב הראשון ירה הקו הקדמי של הצבא האנגלי שלושה מטחים שהרגו מיד כמעט 600 יעקוביטים. מהצד השני ירו היעקוביטים מטח בודד כנגד הצבא האנגלי ממרחק של 50 מטרים, שמטו את המוסקטים שלהם, ובאמצעות גרזנים וחרבות תקפו את מרכז הצבא האנגלי. המוסקטרים האנגלים שירו את התחמושת שלהם קיבלו פקודה להרכיב את הכידונים ברגע האחרון. חוסר ניסיון בשימוש בכידונים ומהירות ההסתערות של התוקפים הותירו את חיילי הממשלה חסרי הגנה, חלקם נהרגו במקום והשאר ברחו.
לאור העובדה כי כידוני-תקע הם הראשונים שייוצרו הם הפכו לפריטי איסוף מבוקשים על ידי אספנים של נשק ונשק קר, הם מופיעים לעיתים רחוקות במכירות פומביות ומשיגים מחירים גבוהים במיוחד.
כידון-תקע בריטי משנות השמונים של המאה ה-17.
כידוני-תקע ככל הנראה גרמניים מסוף המאה ה-17.
כידון תקע ספרדי מהמאה ה-18 עם הנדן.
סוגי כידון-רובה > כידונים קפיציים

הכידון-רובה תוכנן בראש וראשונה לשמש כנשק משלים לרובה המוסקט הצבאי, עם זאת הכידון נכנס לשימוש גם עבור כלי נשק לשימוש אזרחי. תחילה לשימוש בצמוד לרובי ציד, בעיקר אלו שנועדו לשימוש כנגד חיות גדולות ומסוכנות כמו חזירי בר. הכידון שימש כנשק של מפלט אחרון כאשר הצייד עמד מול התקפה של חיה פצועה. באותה מידה היה הכידון שימושי ככלי נשק להגנה עצמית. בסוף המאה ה-18 יוצרו באנגליה כלי נשק שנועדו להגנה עצמית לאזרחים, אקדחים ורובים קצוצי-קנה בלונדרבוס שהוצמדו להם כידון קטן שהותקן מעל או מתחת הקנה ובמקביל אליו ונדרך למקומו באמצעות קפיץ שנדחס לאחור כאשר הכידון מקופל ונעול למקומו על ידי תופסן, הכידון נפרש על ידי שחרור תופסן ועם הלחיצה עליו הקפיץ דוחף את כידון כלפי מעלה וקדימה עד לפריסה מלאה, ולאחר מכן ננעל הכידון במקומו. עם הופעת אקדח תופי ואקדחים חצי-אוטומטיים לא היה צורך יותר בכידון כגיבוי לאקדחים והשימוש בהם הופסק.
למרות הדעיכה בשימוש האזרחי בכידונים בכלל ובכידונים קפיציים השיטה אומצה על ידי מערכות צבאיות לשימוש בכלי נשק ייעודיים. כידונים קפיציים אינטגרליים שעיקר שימושם עבור חיל הפרשים הופיעו ברובה האיטלקי קרקנו (Carcarno M-91) (Carcano). עקרונות התכנון נועדו על מנת לפתור את בעיית נשיאת כידון רובה על ידי פרשים, מאחר שנשיאת כידון בחגורה הייתה בעייתית עבור רוכבים והיוותה סכנה ממשית לפציעת החייל הנושא את הכידון. גם בתקופת השינויים שעברו על שדות הקרב ועל חילות הרגלים, חיל הפרשים שימש לתמיכה החייל הרגלים, תצפיות וסיור והטרדת האויב תוך שימוש בחרב ורומח. בתורת לחימה זו רובה או כידון היו בעלי תועלת מוגבלת עבור פרשים אלא בתפקידים שחייבו לחימה כרגלי – אובדן הסוס בעת לחימה, במצב זה שימש הכידון כנשק הגנתי למצבי חירום. הצבא היפאני אימץ את השיטה עבור הקרבין טיפוס 44 (Type 44 carbine) שנכנס לשירות כרובה עבור חיל הפרשים בשנת 1911. הכידון היה בעל להב ארוך ודק הדומה למחט וניתן לקפל אותו לאחור ולנעול מתחת לקנה. קרס שנמצא ישירות מתחת לכוונת הקדמית בצד ימין של הרובה, שימש לשחרור הכידון ופרישתו. הרובה הרוסי מוסין נגאן דגם M44 תוכנן על ידי צבא ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש בקרבות בתוך שטחים בנויים, לחמש צוותים מומחים כגון צוותי ארטילריה ומרגמות, נהגים, חובשים וכל מי שהיה צריך נשק קצר למטרות הגנה. תכנון בעל עקרונות דומים שימש בתכנון הכידון הקפיצי של רובה סימונוב SKS שנכנס לשירות מיד לאחר מלחמת העולם. חיבור קבוע של כידון מתקפל עלה בקנה אחד עם הטקטיקה הסובייטית שלפיה יש לחבר תמיד כידון לכלי הנשק בעת לחימה.
סוגי כידון-רובה > כידון-חרב

בשנות ה-40 של המאה ה-18, צבאות של מעצמות אירופה החלו להקים יחידות מיוחדות של רובאים חמושים ברובים כלומר כלי נשק בעלי קנה חרוק בניגוד לקנים החלקים של המוסקטים. יחידות כאלה קיבלו לעיתים קרובות את השם הגנרי של יגר (בגרמנית: Jäger – "צייד") בשונה מיחידות חיל רגלים קל אחרות, יחידות היגר נחשבו ליחידות עילית אשר במהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים. בעוד שיחידות חיל רגלים קלות נועדו להתקדם לפני הכוח העיקרי ולהילחם ביחידות מקבילות של האויב, חיילי יחידות היגר התפרסו באופן נרחב יותר ולרוב נלחמו בזוגות, כשהם יורים בטווחים גבוהים יותר במטרות איכות של האויב: קצינים, צוותי ארטילריה ומטרות אחרות שפגיעה בהן ערערה את יציבות ההגנה ויכולת ההתקפה של האויב. במקרה שהיגר נאלץ להיכנס לקרב פנים-אל-פנים הוא השתמש בחרב קצרה בעלת להב ישר, חד קצה. תכנון זה שימש לעיצוב כידונים שהיו מקובעים ללוע הרובה באמצעות מוט וקפיץ. מאחר שהרובים היו בעלי קנה קצר משמעותית ממוסקטים, הכידונים נטו להיות בעלי להבים ארוכים יותר מאשר כידוני שקע רגילים על מנת להשיג אפקט דקירה ברומח. הצבא הבריטי אימץ גישה דומה בתכנון הכידון לרובה בייקר (באנגלית: Baker rifle) שהיה רובה מחורק, בהצתת חלמיש אשר פותח על ידי בשנת 1801 עם כידון שפותח בהשראת חרב קצרה באורך 23 אינץ' עם להב חוד חנית וידית פליז קשת הגנה, הכידון היה קבוע בצד ימין של הלוע, החליק על מוט ואובטח על ידי תפס קפיץ. כידון החרב המקורי היה בשירות פחות ממאה שנה בשל האימוץ אוניברסלי של הרובה-מוסקט בעל הקנה הארוך. עם זאת השימוש במונח "כידון חרב" הפך לשם ככלי לתאר כל כידון עם להב ארוך.
לאחר 1840. הופיע סוג חדש של כידוני-חרב ששימש את הצבא הצרפתי עד סוף המאה ה-19. כידון זה זכה לשם "יאטאגאן" (yataghan) על שם הדמיון לחרב קצרה בשם זה ששימשה את הצבא הע'ותומני. הכידון חרב מטיפוס יאטאגאן היה בעל ידית אחיזה מפליז עם שמורה, טבעת לוע שהושחלה על לוע הרובה להב מעוקל חד קצה והיה יעיל הן לחיתוך והן לדקירה. כידונים אלו תוכננו לשימוש בדור חדש של מוסקטים מחורקי קנה (רובה מיני והמערכת המשופרת רובה טבטייר שבהם הטעינה נעשתה באמצעות בריח ולא דרך הקנה. רובים אלו היו בעלי קנה קצר יותר מהמוסקטים של המאה ה-18 ועל פי ההבנה של מתכנני הנשק הצרפתים נזקקו לכידונים חדשים, ארוכים יותר על מנת שיוכלו לשמש כרומח בעת הגנה או התקפה של קווי אויב על פי התאוריה שהכידון צריך לאפשר לחייל טווח מגע יעיל. הראשון בסדרת כידונים אלו דגם Mle 1840 היה להב 20.25 אינץ' לדגם המשופר שיצא בשנת 1842, הוארך הלהב ל 23 אינץ' ושמורה הוחלפה מפליז לפלדה קשה ועמידה יותר. כידון החרב הצרפתי הוצמד לרובה באמצעות זיז קצר מולחם על הלוע שהשתלב בחריץ בחלק האחורי של ידית הכידון. במצב זה כהשזיז והחריץ מחוברים, הכידון היה מקביל לקנה, החייל משך לאחור את הכידון וטבעת הלוע שתמכה בכידון, זיז בצורת T השתלב בחריץ בקת הכידון וננעל עם תופסן קפיצי. כידון זה זכה להיות מאומץ על ידי צבאות אירופאיים אחרים מלבד צבא פרוסיה.
ניתוח של עדויות כתובות מהמאה ה-19 של חיילים וקצינים מעידות שחיילים בריטים השתמשו בכידונים בעיקר ככלי עבודה ופחות ככלי נשק, כך מופיע מקרה שבו חיילים השתמשו בכידון על מנת לחתוך במהירות מדים של חיילי אויב מתים על מנת לקחת את ארנקי הכסף שהוסתרו מתחת לבגדים ומקרה אחר שבו מעיד חייל כי השתמש בלהב הכידון על מנת לנקות מנת מזון שנפלה.
סוגי כידון-רובה > כידון-חרב > כידון עם גב מסור

טיפוס נוסף של כידוני חרב היה עם שיני-משור על גב הלהב. הרעיון מתוארך עוד למאה ה-17 וסכינים צבאיות שונות יוצרו עם שיני משור. הצבא הפרוסי החל ליצר כידונים עם גב מסור באורך 48 ס"מ עבור רובה דרייזה ומאז כל דגם של כידון שהונפק לצבא הפרוסי או הגרמני כלל דגם עם גב משור הידוע והאיקוני ביותר מכולם S 98/05 ידוע גם בשם "סכין הקצבים" על שום צורת הלהב המתרחב. הכידון כולל גרסת גב-מסור שיוצרו במספרים גדולים עד לשנת 1918. מספר מצומצם של מדינות אחרות הנפיקו כידונים עם גב מסור, הבולט שבהם היה כידון עבור רובה מרטיני הנרי בשנת 1871. לאחר סוף מלחמת העולם הראשונה ועם הירידה בקרנו של הכידון בכלל והכידון הארוך בפרט הופסק תכנון וייצור של כידונים עם גב מסור לחלוטין.
השימוש בכידונים עם גב מסור על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילה למיתוס כי כוחות בעלות הברית הוצאו להורג באופן מיידי כל חייל גרמני שנלכד נושא כידון עם גב מסור, מאחר שלכאורה השיניים גרמו ליצירת פצעים קשים במיוחד לקורבן. אין שום הוכחות לנכונות המיתוס, שמקורו ככל הנראה בספרו של אריך מריה רמרק "במערב אין כל חדש" שבו מספר הגיבור, חייל גרמני, כי אם חייל ייתפס עם כידון בעל גב מסור הוא עלול להיות מוצא להורג. ההיסטוריון של כלי נשק ביל הרימן קובע כי השימוש בכידון בעל גב משור מסורבל ולא נוח אף על פי שהכלי פונקציונלי, ומגיע למסקנה שכידון עם גב מסור "יותר טוב מכלום". למרבה האירוניה המציאות היא שהשיניים על גב הכידון הפכו אותו לכלי נשק לא יעיל מאחר שהשיניים הקשו על חדירה ועל הוצאת הכידון מגוף האויב. הצבא הגרמני לא החשיב את הכידון עם גב מסור ככלי נשק שגורם "סבל מיותר" כמוגדר באמנת ז'נבה משנת 1864. הנחיה ממשרד המלחמה הפרוסית מיום 23 בינואר 1917 קבעה שכידונים עם גב מסור מסור חיוניים ללוחמה וכי השימוש בהם צריך להימשך. בשנת 1917 הפסיק הצבא הגרמני לנפק כידונים עם גב מסור מחיל הרגלים, ואת הקיימים שינו בחזרה לכידונים עם גב חלק מאחר שהוברר כי הם לא היו יעילים נגד מוטות ומבנים של גדרות תיל ששונו ממבני עץ למוטות מתכת.
סוגי כידון-רובה > כידון-חרב > יחסי גומלין בין הכידון לרובה

השימוש בכידוני-חרב הדגיש את כל הבעיות הקשורות בשימוש בכידונים שהועצמו בגלל האורך והמשקל של הכידונים הגדולים. בגלל ממדיהם השימוש בהם נועד להיות בעת פקודה ובשעת חירום, הכידון לא נועד להיות מוצמד לרובה בכל עת. בשנת 1836 נערכו מבחנים בארסנל הבריטי של אנפילד שקבעו כי ברובים המצוידים בכידוני-חרב נוצרות השפעות גומלין בעת הירי שעיקרם נגרם מגזים שנפלטו בעת הירי וגרמו לנזק לידית הכידון ולניצב.
בעיה נוספת שהוחמרה על ידי הרכבת הכידון על הרובה הייתה ההשפעה על דיוק הירי של הרובה. תופעה ידועה של תנועות בקנה הרובה בעת הירי הידועה כתופעת מתנד הרמוני, עצם קיום תנודות הרמוניות בעת הירי היא בעלת השפעה זניחה בכלי נשק צבאיים שנועדו ללחימה בטווחים קצרים יחסית ובקצב אש גבוה אך מוחמרת באופן משמעותי עם הרכבת כידון מכל סוג ובעיקר כידוני-חרב על גבי הרובה. השינוי בחלוקת המשקל של הרובה והעובדה שכידוני חרב היו במשקל קרוב או זהה לקנה הרובה עצמו והעובדה שהכידון "ישב" בצד הקנה השפיעה ישירות על התנודות ההרמוניות ופגע משמעותית בדיוק הירי. בשנת 1981 הצבא הרוסי הכניס לשימוש את רובה המוסין-נגן עם כידון-שקע ארוך ייחודי שזכה לשם "שטיק" (Schtyk), מאחר שדוקטרינת הלחימה של הצבא הרוסי גרסה שהכידון יהיה מוצמד לרובה בכל עת שהרובה בשימוש, הכידון והרובה עברו תהליך מיוחד של איפוס והתאמה במפעל בעת הייצור. מבחני ירי שנערכו לרובה עם הכידון מעידים שתהליך האיפוס היה מוצלח והרובה מדויק יותר בירי עם הכידון מאשר בלעדיו.
הלחמת זיז החיבור של הכידון אל קנה הרובה יצרה שינויים בתכונות המתכת ששינתה את תכונות הקנה והחלישה את המבנה שלו עד כדי חשש שהשימוש בכידון ייצור עומסים על נקודת החיבור ויגרום לעיוותים או אפילו שבר בקנה. על מנת לעקוף בעיה זו הורכבו 1856 זיזי חיבור לקנה על ידי שימוש בטבעת חיצונית שהודקה באמצעות פין מתכת או שימוש בשיטת החיבור של כידון-שקע, פטנט שהופיע על הרובה הבריטי "דגם קצר 1856" ולאחר מכן על רובי מרטיני-הנרי סימן 4 ואומץ על ידי הצבא הגרמני ברובי מאוזר דגם M1871 . בשנת 1888 הופיע קיבוע חדש על גבי רובה לי-מטפורד שעליו הורכב כידון בעל להב פיפיות באורך 30 ס"מ על זיז שהורכב מתחת לקנה והשתלב במגרעת בצורת T בניצב של הכידון, נקודת עיגון נוספת הייתה טבעת על גבי שמורת הניצב שהשתחלה על גבי הקנה. הכידון היה מהיציבים ושימושיים התכנון אומץ על ידי שאר הצבאות האירופאיים מלבד הצבא הצרפתי והרוסי.
סוגי כידון-רובה > כידון-סכין

מאז מלחמת העולם השנייה ירד מעמדו של הכידון. הוא התכווץ בגודלו והפך לסכין שאפשר להצמידו לקנה הרובה, על מנת שאפשר יהיה להשתמש בו ככלי נשק בזכות עצמו כאשר לא ניתן להשתמש בנשק חם וגם ככלי עבודה. כך עוצב הכידון האמריקאי M7 על בסיס סכין שוחות-לחימה סימן 3 של צבא ארצות הברית שהונפקה, החל ממרץ 1943, לחיילי הצבא האמריקאי כסכין ייעודית ללחימה.
על אף השינוי בחשיבה הטקטית ובהערכת חשיבות הכידון, גם בהמשך המאה העשרים תכננו וייצרו הצבאות כידונים והקדישו משאבים לאימון חיילי חיל רגלים בלחימה עם כידונים. גם בתחילת המאה ה-21 משמש הכידון-סכין המורכב על גבי רובה ככלי נשק סטנדרטי בצבאות רבים, ומרבית רובי הסער המודרניים שומרים על זיז חיבור לכידון שעדיין מיוצר ומונפק בהתאם לתורות הלחימה. הכידונים שתוכננו לאחר מלחמות העולם, ובעיקר הכידונים שתוכננו בסוף המאה העשרים, הם כלים רב-תכליתיים, שלעיתים קרובות משמשים גם כסכיני שירות ובשילוב עם הנדן יכולים לשמש כמספרי-תיל או כלים שימושיים אחרים.
הכידון ממלא תפקיד סמלי כאשר הוא מוצמד לרובה בטקסים שונים, כמגלם של רוח הלחימה והשילוב בין ההווה, שמאופיין בשימוש בכלי נשק חמים, והעבר, שבו נעשתה הלחימה באמצעות נשקים קרים. כידונים מוצגים לעיתים קרובות במסדרים או מצעדים, והם מסמלים את מוכנות היחידה לקרב. כידונים טקסיים מיוצרים בדרגת גימור גבוהה יותר לעיתים הם מצופים בכרום כדי לשפר את מראם. לעיתים מיוצרים כידונים טקסיים עם חוד כהה, על מנת למנוע פגיעה בדגלים המתנופפים בסמוך או פציעות במהלך תרגילי סדר שנעשים במבנה צפוף.
אחת המטרות של אימון בכידונים בצבאות מודרניים היא פיתוח האגרסיביות הנחוצה לצורך התקפה. לטענת מומחים לפסיכולוגיה של לחימה, השימוש בנשק קר מפתח את האגריסיביות הנחוצה לקרב, ולכן אין למדוד את יעילות הכידון כנשק על ידי ספירת מקרים של קרבות שבהם הופעלו כידונים, אלא יש להעריך בעיקר את תרומתו הפסיכולוגית. כך למשל, במדריכי אימונים של הצבא הבריטי מצוינים היתרונות של אימוני כידון כהשפעה על התנהגות החייל ונכונותו לחתור למגע עם האויב.
סוגי כידון-רובה > כידון-סכין > כידונים בשימוש צבאות מודרניים

לאחר מלחמת העולם השנייה החליף צבא ברית המועצות את הכידון ששימש את רובה ה־AK-47 לכידון 6H3 של רובה ה-AKM, שהיה אחד הכידונים המודרניים הראשונים. הכידון תוכנן להיות רב-תכליתי: בשילוב עם נדנו, שמצופה בפולימר המספק הגנה מפני זרם חשמלי, הוא יכול לשמש כמכשיר לחיתוך תיל וכבלים נושאי זרם חשמלי. כידון זה היווה בסיס לתכנון הכידון האמריקאי M9 (M9 bayonet), שנכנס לשירות בצבא ארצות הברית בשנת 1986. הצבא הסובייטי הציג בשנת 1985 שיפור על הדגם הקיים עם הכנסתו לשימוש של הכידון 6H5 של הרובה AK-74 שכלל תכנון רדיקלי של הלהב: שטוח מצד אחד היוצר את חוד הלהב עם הצד השני, חלק מהלהב מעוצב עם שיני משור והחוד עוצב כחוד של רומח וניצב עשוי מיציקת פלסטיק אחודה על מנת לאפשר להשתמש בכידון כסכין לחימה בנוחות.
בשנת 2001 החליף הצבא האמריקאי את הכידונים M7 ו־M9 בכידון משופר OKC-3S (OKC-3S bayonet) שמבוסס על סכין סימן 2 של הצי האמריקני. עיצוב מודרני של חוד הלהב מסייע לחדור לאפודי מגן והוא מצופה כנגד החזרי-אור. בלהב שובצו שיני מסור בסמוך לידית עוזרים לשפר את תפקודו כסכין שירות. הכידון תוכנן להיות עמיד בפני קורוזיה, ומשקלו 570 גרם ביחד עם נדן באורך כולל של 20.3 ס"מ. ידית האחיזה בעלת חתח אליפטי עשויה מחומר סינתטי על מנת למנוע פגיעה ועייפות ידיים במהלך האימונים. הנדן עשוי מחומר פולימרי ומותאם למערכות החגור המודולריות של צבא ארצות הברית ובו בנוי קפיץ ומשטח חיכוך לנעילת הכידון לנדן. כן שולב בנדן מוט השחזה אך הושמטה היכולת לשמש כחותך תיל.
צבא בריטניה הכניס לשימוש כידון-סכין L3A1 בתכנון המסתמך על שיטת כידון-שקע עבור רובה L85. לכידון ידית חלולה שמתאימה על הלוע בעוד הלהב נמצא במקביל לקנה כדי לאפשר לירות את הרובה בזמן ההתקנה של הכידון. הלהב זה מעוצב ליצור חדירה יעילה בעוד קטע מהלהב משונן לחיתוך חבלים. ידית הכידון מעוצבת כדי לאפשר לכידון לשמש כסכין לחימה בפני עצמה. הנדן כולל להב מסור, אבן השחזה כדי לחדד את הכידון ופותחן בקבוקים ובשילוב עם הכידון, הוא גם יוצר חותך תיל.
הצבא הגרמני שילב כידונים ברובי הסער G3 ויורשו G36 המבוססים על הכידון הרוסי לרובה ה AKM ואף הסב כידונים סובייטיים שנמצאו במחסני הצבא המזרח-גרמני לשימוש ברובי הסער הגרמניים. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הכידונים לא הונפקו לחיילים אלא נשמרו במחסנים. הכידונים היו בעלי להב קהה וללא יכולת חיתוך אלא דקירה בלבד. חיילי יחידות עילית של הצי הגרמני השתמשו בכידונים, לאחר השחזת הלהב לצורך חיתוך וטיפול בחבלים.
כידון ונדן של רובה AKM
כידון-סכין רוסי מודרני 6H5 עם נדן ההופך את הכידון לחותך תַיִל
כידון-סכין מודרני מדגם M9 של צבא ארצות הברית עם נדן המשמש לחיתוך תַיִל ומתקן הצמדה לחגור
כידון-סכין מודרני של צבא ארצות הברית מדגם OKC-3S
כידון-סכין של צבא גרמניה עבור רובה סער G3