stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדיר האני
הערות שוליים

1 2 3  הפעילה החברתית גדיר האני קבלה את פרס סמי מיכאל, באתר 31 מזרח, ‏2019-01-03
↑  מרכז השל, גאות בבוגרות - גדיר האני, באתר מרכז השל, ‏2021-12-21
↑  גדיר האני • החלטה 1325, ‏2023-03-27
1 2  הפעילה החברתית גדיר האני קבלה את פרס סמי מיכאל, באתר 31 מזרח, ‏2019-01-03
↑  מאמרים, באתר www.osh.org.il
↑  דעה | כוחן של מילים | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-11-20
↑  חקלאי העתיר – מפגש עם גדיר האני, אשה עושה שלום, ממקימי פרוייקט ואדי עתיר / דוד פרץ, ישראל השבוע, 21.2.18 | נשים עושות שלום, באתר www.womenwagepeace.org.il, ‏2019-02-22
1 2  רוחמה וייס, לא רק קורח ועדתו: בישראל יש קבוצה מוחלשת שנבלעת באדמה, באתר ynet, 16 ביוני 2023
↑  גאדיר האני: מאמינה בשיח בין אנשים מכל גווני החברה | נשים עושות שלום, באתר www.womenwagepeace.org.il, ‏2017-09-19
↑  צוות הגר كادر هاجر, באתר Hajar
↑  Facebook, www.facebook.com
↑  תמר בן דוד, תושבי הכפרים הבלתי מוכרים עדיין מחכים לתלושי המזון, באתר שיחה מקומית, ‏2021-05-16
↑   ג'דיר האני, הפסקנו להיות שקופים, באתר TheMarker‏, 23 בספטמבר 2019
↑  מערכת, ‏בעזרת השם: מאות שינו את שמם בפייסבוק במחאה על חוק הלאום, באתר ‏מאקו‏, 26 ביולי 2018
↑   ליאור דטל, ליש אחנא מא בנפהם ערבי?*, באתר TheMarker‏, 24 בספטמבר 2018
↑  קולות המחאה נגד ההפיכה המשטרית: תקווה לדמוקרטיה ולשוויון, באתר זו הדרך, ‏2023-07-05
↑  תני גולדשטיין, הציבור הערבי נרתע מהמאבק להצלת הדמוקרטיה, באתר זמן ישראל, 4 באפריל 2023
↑  נאום גדיר האני בהפגנה בהרצליה 2.9.23, נבדק ב-2023-11-26
↑  נאום גדיר האני צומת צמח 1.7, נבדק ב-2023-11-26
↑  שקד שדה, ‏"גלו סולידריות": הדאגה של נשות המגזר והבקשה המיוחדת ממתנגדי הרפורמה, באתר מעריב אונליין, 23 באוגוסט 2023
↑   ג'דיר האני, ג'דיר האני, באתר הארץ, 21 ביולי 2020
↑  Ghadir Hani, To end war with Hamas, we need to negotiate for permanent peace, The Times of Israel, ‏26.11.23
↑  גדיר האני מהנהגת עומדים ביחד בחדשות: נגד הפרדה באוטובוסים, נבדק ב-2023-11-26
↑  "תרשום אני ערבי": ריאיון באולפן עם גדיר האני על יוזמת רשת חדשה, נבדק ב-2023-11-26
↑  זו המולדת שלי - אז מבחינתי המקום הוא בית" - הני זובידה בשיחה עם שני פעילים חברתיים ופוליטיים במגזר הערבי בתוכנית #משכןלילה | "זו המולדת שלי - אז מבחינתי המקום הוא בית". כך אמרה גדיר האני, פעילה פוליטית וחברתית למען חיים משותפים ושלום. הפעיל הפוליטי והחברתי אמג'ד שביטה, אמר:... | By ערוץ כנסת | Facebook, נבדק ב-2023-11-26
↑  אמיר אלון, תלם יהב ויהודה שוחט, נגד אלימות, אפליה ועושק: 50 הגיבורים החברתיים של 2018, באתר ynet, 31 בדצמבר 2018
↑  הוכרזו הזוכים בפרס "תקווה ישראלית", באתר www.b7net.co.il
↑  "היום אני נאבקת למען כל אוכלוסיה מוחלשת שצריכה עזרה", באתר www.b7net.co.il
↑  הפכו עולמות: הכירו את 20 המשפיעים של הנגב בשנת 2020, באתר mynetbeersheva, ‏2020-12-25
גרייס פארק

| --- | --- |
גרייס פארק
גרייס פארק
 לידה:  14 במרץ 1974 (בת 50) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  תיכון מגי (1992) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרייס פארק (באנגלית: Grace Park‏; 14 במרץ 1974) היא שחקנית קנדית. מפורסמת בעיקר בשל משחקה בסדרת המדע הבדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתור הסיילונית שרון ולארי, ובשל משחקה בסדרת המשטרה "הוואי חמש-אפס" בתור השוטרת קונו קלקאווה.
ביוגרפיה

נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים ילידי דרום קוריאה. פארק עברה עם משפחתה לקנדה כשהייתה בת 22 חודשים. שם גדלה והתחנכה בשכונת קריסדייל, ונקובר שבקולומביה הבריטית. את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון "Magee Secondary School", ובשנת 1992 קיבלה תואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה הבריטית.
קריירה

בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הנוער הקנדית "אג'מונט", בתפקיד של תלמידת התיכון שאנון נג למשך כל חמש העונות. בשנת 2004 החלה לשחק בסדרת המדע בדיוני "בטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד שרון ולארי "מס' 8", סיילונית שהיא גם טייסת ראפטור. את תפקידה זה גילמה למשך 4 עונות, עד לסיום הסדרה כאשר הפרק האחרון שודר ב-20 במרץ 2009.
בשנת 2007 השתתפה בסרט דרמת פשע העוסק בשכונה קוריאנית בניו יורק - "West 32nd". ב-2009 החלה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "The Border", בתפקיד הסוכנת המיוחדת ליז קרבר. ושנה לאחר מכן, שבה לשחק בעונה השלישית.
החל משנת 2010 משחקת בתפקיד הבלשית קונו קלקואה ברימייק "הוואי חמש-אפס", בתפקיד ראשי למשך 7 עונות עד 2017. פארק הייתה מועמדת לפרס השחקנית בסדרת פעולה בטקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2013.
בשנת 2018 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ב-ABC. בשנת 2019 שיחקה במותחן הקנדי-אמריקאי "פריקים" לצד אמיל הירש.
ג'ו פשי

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1943 (בן 82) ניוארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Joseph Frank Pesci 
 סוגה מועדפת:  סרט קומדיה, סרט דרמת פשע, סרט אפי, סרט היסטורי, פילם נואר, מותחן פשע, סרט פשע, סרט מתח, סרט מאפיה, סרט דרמה, historical drama film 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 מקום לימודים:  תיכון בלוויל 
 בן או בת זוג:  אנג'י אברהארט (2000–2008) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (25 במרץ 1991)  פרס באפט"א לשחקן המבטיח בתפקיד ראשי בסרט (1981) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'וזף "ג'ו" פרנק פשי (באנגלית: Joseph Frank "Joe" Pesci; נולד ב-9 בפברואר 1943) הוא שחקן קולנוע ומוזיקאי אמריקאי ממוצא איטלקי, זוכה פרס אוסקר ופרס באפט"א, שהוציא גם שלושה אלבומי שירה. מרבה לגלם את דמויותיהם של גנגסטרים אלימים ומרבה לשתף פעולה עם רוברט דה נירו ומרטין סקורסזה.
ביוגרפיה

פשי נולד בניוארק, ניו ג'רזי ב-1943 למריה, שעבדה כספרית, ולאנג'לו, מלגזן עבור חברת ג'נרל מוטורס. שורשיי משפחתו הם איטלקיים שמקורם בטורינו.
פשי עבד כספר בשנות ה-60, יחד עם אימו. באותה תקופה, יצא אלבומו "ג'ו הקטן יודע לשיר" תחת השם ג'וזף ריצ'י, בליווי להקה שכללה את חברו הקרוב ומי שעתיד להיות עמיתו למקצוע המשחק, פרנק וינסנט. בהמשך וינסנט ופשי חברו יחד לצמד והופיעו במופע קומי משותף מ-1970 ועד 1976.
קריירה

החל את קריירת המשחק שלו בגיל 10 כאשר שיחק בתוכנית טלוויזיה שבה שיחקה השחקנית קוני פרנסיס. סרטו הראשון היה סרט דל תקציב משנת 1976 שנקרא "The Death Collector" . לאחר ששיחק בסרט, חזר פשי לברונקס ועבד במסעדה שהייתה מתחת לביתו.
ב-1979 קיבל פשי שיחת טלפון מרוברט דה נירו, שהתרשם מהופעתו בסרטו הראשון, והציע לו לשחק לצידו בסרטו של מרטין סקורסזה "השור הזועם". הוא שיחק בסרט ואף שבר את אחת מצלעותיו במהלך צילומיו. הופעתו בסרט הייתה פריצת הדרך הקולנועית של פשי. הוא זכה על התפקיד בפרס באפט"א ולמועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנים שלאחר מכן, הוסיף לשחק לצידו של דה נירו בסרטים "היו זמנים באמריקה", "קזינו" ו"החבר'ה הטובים". בעבור זה האחרון זכה פשי בפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה. נאום הזכייה שלו היה אחד מנאומי הזכייה הקצרים ביותר כאשר אמר "לכבוד הוא לי. תודה רבה."
פשי כיכב גם בסרטים "שכחו אותי בבית", "שכחו אותי בבית 2", "ג'י. אף. קיי - תיק פתוח", "סהרורי" ו-"בן דודי ויני". כן הופיע בסדרת סרטי "נשק קטלני" (החל מהסרט השני). ב-1992 הנחה פרק בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
ב-1998 הוציא את האלבום השני שלו, 30 שנה לאחר אלבומו הראשון. הוא קרא לו "וינסנט גמביני" על שם דמותו בסרט "בן דודי ויני" וב-1999, לאחר יציאתו של הסרט "נשק קטלני 4", הכריז פשי כי הוא פורש ממשחק לטובת פיתוח קריירה מוזיקלית.
עם זאת, הוא שב למשחק כאשר הופיע בתפקיד אורח בסרטו של רוברט דה נירו "שומר המדינה" (2006) ובסרט "חוות האהבה" (2010) לצידה של השחקנית הלן מירן.
בשנת 2019, לאחר ניסיונות שכנוע רבים, הסכים להופיע בתפקיד ראשי בסרטו של סקורסזה "האירי", לצידם של דה נירו ואל פצ'ינו. על תפקידו היה מועמד פעם נוספת לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בנובמבר 2019, הוציא את האלבום השלישי שלו, "ג'ו פשי... עדיין שר", 21 שנה לאחר אלבומו השני.
חיים אישיים

פשי היה נשוי שלוש פעמים. הוא התחתן לראשונה ב-1964. ב-1988 הוא התחתן בפעם השלישית עם הדוגמנית קלואדיה הארו, ששיחקה במספר סרטים ביחד איתו. ב-1992 נולדה לו בת בשם טיפאני ובאותה שנה הם התגרשו. ב-2000 החל לצאת עם אנג'י אברהארט וב-2007, הזוג התארס, אך ב-2008 דווח כי הזוג נפרד.
פילמוגרפיה

The Death Collector (1976) - בתפקיד: ג'ו
השור הזועם (1980) - בתפקיד: ג'ואי
I'm Dancing as Fast as I Can ‏ (1982) - בתפקיד: רוג'ר
היו זמנים באמריקה (1984) - בתפקיד: פרנקי
סהרורי (1988) - בתפקיד: מיסטר ביג
חסינות דיפלומטית (סרט)- (נשק קטלני 2) (1989) - בתפקיד: ליאו גץ
החבר'ה הטובים (1990) - בתפקיד: טומי דה ויטו
שכחו אותי בבית (1990) - בתפקיד: הארי
ג'י. אף. קיי - תיק פתוח (1991) - בתפקיד: דייוויד פרי
בן דודי ויני (1992) - בתפקיד: ויני גאמביני
נשק קטלני 3 (1992) - בתפקיד: ליאו גץ
שכחו אותי בבית 2 (1992) - בתפקיד: הארי
סיפור מרובע ברונקס (1993) - בתפקיד: קארמין
ג'ימי הוליווד  (1994) - בתפקיד: ג'ימי אלטו
קזינו (1995) - בתפקיד: ניקי סאנטורו
יוצאים לדוג  (1997) - בתפקיד: ג'ו ווטרס
נשק קטלני 4 (1998) - בתפקיד: ליאו גאץ
שומר המדינה (2006) - בתפקיד: ג'וזף פאלמי
חוות האהבה  (2010) - בתפקיד: צ'ארלי פונטמפו
האירי (2019) - בתפקיד: ראסל בופאלינו
Day of the Fight‏ (2023) - בתפקיד: אביו של מייק
פילמוגרפיה > טלוויזיה

באפקיס (אנ') (2023) - בתפקיד: ג'ו לארוקה
הערות שוליים

↑  Elaine Dutka, 'I Am the Movies I Make' : Martin Scorsese's passion and commitments earn him the AFI's most prestigious honor, Los Angeles Times, ‏1997-02-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  עירית שמגר, שבעה במכה, מעריב, 27 במרץ 1991
↑  10 Oscar Speeches That Were 10 Words or Fewer, Mental Floss, ‏2019-02-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Joe Pesci’s new jazz album is incredibly surreal, but sweet and sincere nonetheless – review, The Independent, ‏2019-11-29 (באנגלית)
↑  IOL: Pesci ends engagement with model Everhart, web.archive.org, ‏2008-04-30
| פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1936–1940 | וולטר ברנן (1936) • ג'וזף שילדקראוט (1937) • וולטר ברנן (1938) • תומאס מיטשל (1939) • וולטר ברנן (1940) |  |
| 1941–1960 | דונלד קריספ (1941) • ואן הפלין (1942) • צ'ארלס קובורן (1943) • בארי פיצג'רלד (1944) • ג'יימס דאן (1945) • הרולד ראסל (1946) • אדמונד גוון (1947) • וולטר יוסטון (1948) • דין ג'אגר (1949) • ג'ורג' סנדרס (1950) • קארל מולדן (1951) • אנתוני קווין (1952) • פרנק סינטרה (1953) • אדמונד או'בראיין (1954) • ג'ק למון (1955) • אנתוני קווין (1956) • רד באטנס (1957) • ברל אייבס (1958) • יו גריפית' (1959) • פיטר יוסטינוב (1960) |  |
| 1961–1980 | ג'ורג' צ'קיריס (1961) • אד בגלי (1962) • מלווין דאגלס (1963) • פיטר יוסטינוב (1964) • מרטין בלסם (1965) • וולטר מתאו (1966) • ג'ורג' קנדי (1967) • ג'ק אלברטסון (1968) • גיג יאנג (1969) • ג'ון מילס (1970) • בן ג'ונסון (1971) • ג'ואל גריי (1972) • ג'ון האוסמן (1973) • רוברט דה נירו (1974) • ג'ורג' ברנס (1975) • ג'ייסון רוברדס (1976) • ג'ייסון רוברדס (1977) • כריסטופר ווקן (1978) • מלווין דאגלס (1979) • טימותי האטון (1980) |  |
| 1981–2000 | ג'ון גילגוד (1981) • לואיס גוסט ג'וניור (1982) • ג'ק ניקולסון (1983) • היינג נגור (1984) • דון אמיצ'י (1985) • מייקל קיין (1986) • שון קונרי (1987) • קווין קליין (1988) • דנזל וושינגטון (1989) • ג'ו פשי (1990) • ג'ק פאלאנס (1991) • ג'ין הקמן (1992) • טומי לי ג'ונס (1993) • מרטין לנדאו (1994) • קווין ספייסי (1995) • קובה גודינג ג'וניור (1996) • רובין ויליאמס (1997) • ג'יימס קובורן (1998) • מייקל קיין (1999) • בניסיו דל טורו (2000) |  |
| 2001–2020 | ג'ים ברודבנט (2001) • כריס קופר (2002) • טים רובינס (2003) • מורגן פרימן (2004) • ג'ורג' קלוני (2005) • אלן ארקין (2006) • חאווייר ברדם (2007) • הית' לדג'ר (2008) • כריסטוף ואלץ (2009) • כריסטיאן בייל (2010) • כריסטופר פלאמר (2011) • כריסטוף ואלץ (2012) • ג'ארד לטו (2013) • ג'יי קיי סימונס (2014) • מארק ריילנס (2015) • מהרשלה עלי (2016) • סם רוקוול (2017) • מהרשלה עלי (2018) • בראד פיט (2019) • דניאל קלויה (2020) |  |
| 2021 ואילך | טרוי קוטסור (2021) • קי הוי קואן (2022) • רוברט דאוני ג'וניור (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428881005171  PLWABN: 9810628541105606  BIBSYS: 98053871  BNE: XX1150452  BnF: cb139544874 (data)  GND: 135102324  ISNI: 0000 0001 1449 9576  LCCN: n92058111  LNB: 000344795  MusicBrainz: 7fc788d1-4ec4-4b83-87f2-c420dc3da03e  NKC: js20040202003  NTA: 111850932  SNAC: w6hh9wmw  SUDOC: 061119792  Trove: 1451682  VIAF: 84231513   WorldCat (עם VIAF): 84231513
רדיפה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר ומחזה של הורטון פוט
 בימוי:  ארתור פן
 הופק בידי:  סם שפיגל
 תסריט:  ליליאן הלמן
 עריכה:  ג'ין מילפורד
 שחקנים ראשיים:  רוברט רדפורד מרלון ברנדו אנג'י דיקינסון 
 מוזיקה:  ג'ון בארי
 צילום:  ג'וזף לשל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  הוריזון פיקצ'רס, סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בפברואר 1966
 משך הקרנה:  134 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  טקסס 
 הכנסות:  2,300,000 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
רדיפה (באנגלית: The Chase) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1966 בבימויו של ארתור פן, עם מרלון ברנדו, רוברט רדפורד וג'יין פונדה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ליליאן הלמן והוא מבוסס על רומן ומחזה בשם זה מאת הורטון פוט (1952).
שני אסירים בורחים, נתקלים באדם ואחד הורג אותו ובורח. השני ממשיך בדרך לעיירה כשכל התושבים רודפים אחריו ובטוחים שהוא הרוצח.
תקציר העלילה

"באבר" ריבס (רוברט רדפורד) נמלט מבית הכלא ביחד עם אסיר נוסף. הם נתקלים במכונית, עוצרים אותה והאסיר השני רוצח את האיש ונמלט במכוניתו. באבר ממשיך לעיירה וכעבור זמן קצר כל התושבים מאמינים שהוא הרוצח וממתינים לו.
ואל רוג'רס (אי. ג'י. מרשל) הוא בנקאי עשיר ושולט על רוב נכסי העיירה. בנו ג'ייק (ג'יימס פוקס) מאוהב באנה ריבס (ג'יין פונדה) ומנהל אתה יחסים חשאיים.
קאלדר (מרלון ברנדו) הוא השריף של העיירה. הוא ואשתו רובי (אנג'י דיקינסון) אינם אוהבים את אנשי העיירה המושחתים והגזענים ומתכננים לעזוב את המקום לאחר שיחסכו כסף. קאלדר מבקר אצל אמו של באבר (מרים הופקינס) ומבטיח שיעשה הכל כדי שלא ייפגע.
התושבים חוגגים יום הולדת לואל רוג'רס וממשיכים במסיבת שתייה פרועה. אמילי סטיואראט (ג'ניס רול), אשתו של אדווין סטיוארט, סגננו של ואל, משתכרת ועוגבת על דמון פולר (ריצ'רד ברדפורד), בעלה של השתיינית מרי פולר (מרתה הייר).
באבר מגיע בלילה למגרש של גרוטאות של מכוניות ומבקש מהבעלים לסטר ליצור קשר עם אנה. לסטר נתפס ונכלא אך מסרב למסור פרטים על מקומו של באבר. רק לאחר חקירה אלימה מצד ואל רוג'רס הוא מוסר פרטים. התושבים זועמים על השריף ה"רך" ותוקפים אותו קשות.
לבסוף מגיעים כולם למגרש המכוניות והתושבים הנלהבים מתחילים להצית אותו. ג'ייק נפגע בהתפוצצות ומת. באבר מחולץ על ידי קאלדר, מגיע לבית השריף ושם נהרג מיריות אחד התושבים.
למחרת אורזים קאלדר ואשתו את חפציהם ועוזבים את העיירה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט רדפורד | צ'ארלס "באבר" ריבס | אסיר |
| מרלון ברנדו | קאלדר | שריף |
| ג'יימס פוקס | ג'ייסון "ג'ייק" רוג'רס |  |
| אנג'י דיקינסון | רובי קאלדר | אשת השריף |
| מרים הופקינס | גב' ריבס | אמו של באבר |
| רוברט דובאל | אדווין סטיוארט |  |
| אי. ג'י. מרשל | ואל רוג'רס | בנקאי |
| ג'יין פונדה | אנה ריבס | אשתו של באבר |
| מרתה הייר | מרי פולר |  |
| ג'ניס רול | אמילי סטיוארט | אשתו של אדווין |
| ריצ'רד ברדפורד | דמון פולר |  |
מותו של יוסיף סטלין

יוסיף סטלין, המנהיג השני של ברית המועצות, מת ב-5 במרץ 1953 במעונו האישי לאחר שלקה בשבץ מוחי בגיל 74. לאחר מותו, הוכרזו בברית המועצות כ-4 ימי אבל והעיתונות הישראלית דיווחה על כך בהרחבה.
גופתו של סטלין נחנטה ונקברה במאוזוליאום של לנין, סטלין היה קבור במקום עד 1961, אז הועבר לבית הקברות של חומת הקרמלין (לשם הועבר כחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה של יורשו, ניקיטה חרושצ'וב).על ארגון הלווייתו של סטלין היו אחראים ראש סניף מוסקבה של המפלגה הקומוניסטית, ניקיטה חרושצ'וב, ראש הנ.ק.ו.ד., לברנטי בריה, יו"ר הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית, גאורגי מלנקוב ושר החוץ, ויאצ'סלב מולוטוב.
הלווייתו של סטלין
מחלתו ומותו

בריאותו של שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין החלה להידרדר לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה. הוא סבל מטרשת עורקים (כתוצאה מעישון כבד), שרד שבץ מוחי קל לקראת מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה ואף שרד התקף לב חמור באוקטובר 1945.
עשרות שנים לאחר מותו, ההיסטוריון הצבאי, דמיטרי וולקוגונוב (אנ') תיאר כיצד ב-28 בפברואר 1953 סטלין, לברנטי בריה, ניקיטה חרושצ'וב, גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב נפגשו ונהנו בערב של בידור ושתיה. לאחר שהאורחים התפזרו ב-04:00 בלילה (ב-1 במרץ), פרש סטלין למגוריו והורה לאנשיו באופן מפורש לא להפריע לו לישון. בנוסף לכך, סטלין אמר לשומרי ראשו שהם חופשיים לפני שהלך לישון (פעולה חריגה ביותר שכן ידוע שהיה בודק את שומרי ראשו בלילות ומוודא שהם ערניים). סטלין היה נוהג להתעורר בשעות הבוקר המאוחרות, אך באותו יום הוא לא קם ומשרתיו חשבו שהוא ישן יותר מהרגיל. מספר שעות לאחר מכן, החלו אנשי ביתו לשמוע קולות מחדרו של סטלין המעידים על כך שכנראה התעורר אך הזמן עבר וסטלין עדיין לא יצא מחדרו. בסופו של דבר, בשעה 23:00 נכנסה בזהירות לחדרו עוזרת ביתו של סטלין, שם היא מצאה אותו שכוב על הרצפה בפיג'מה שרוי בשתן של עצמו, הוא היה מחוסר הכרה ולא הגיב לניסיונות להעיר אותו.
ב-2 במרץ, בשעה 07:00, זומנו בריה וקבוצת רופאים כדי לבדוק את סטלין. לאחר בדיקה, מצאו רופאיו של סטלין כי לחץ דמו עומד על 190/110 והגיעו למסקנה שסטלין, שסבל לאורך השנים מבעיות יתר לחץ דם סובל כרגע גם משבץ מוחי שפוגע בעורק השמאלי של המוח. ביומיים הבאים, סטלין קיבל מגוון טיפולים להורדת לחץ הדם, שכבר עלה ל-210/120. הרופאים ניסו פעמיים למרוח שמונה עלוקות על צווארו ופניו במהלך היומיים הבאים ללא הצלחה. מצבו של סטלין הידרדר במהרה וב-5 במרץ, בשעה 21:50 מת סטלין. מיד לאחר מותו, נלקחה גופתו של סטלין למקום לא ידוע, שם בוצעה בגופתו נתיחה שלאחר המוות. מיד לאחר הניתוח, הגופה עברה חניטה, ניסיונות לאתר ולגשת לדוח הנתיחה המקורי לא צלחו ונכון להיום טרם נמצא דו"ח הנתיחה המקורי.
הלווייתו

ב-6 במרץ, ארון המתים של סטלין הוצג בהיכל העמודים בבית האיגודים, שם הוצב במשך שלושה ימים לעיניי העוברים והשבים. ב-9 במרץ הגופה הועברה לכיכר האדומה, במאוזוליאום של לנין. מולטוב, מלנקוב, חרושצ'וב ובריה נשאו הספדים לזכרו. בזמן קבורת הגופה התקיימה דקת דומייה ברחבי ברית המועצות כשפעמוני הקרמלין צלצלו נערכה הצעדה ובו 21 רובאים ירו מהקרמלין. מיד לאחר מכן, להקה צבאית ניגנה את המנון ברית המועצות ולאחר מכן נערך מצעד צבאי של פיקוד מוסקבה לכבודו של סטלין.
במאמציהם לחלוק כבוד אחרון לסטלין, מספר אזרחים מרחבי ברית המועצות שהגיעו ללוויה, נמחצו ונרמסו למוות לאחר שנמעכו ונחנקו כתוצאה מתדחוקת קהל. מספר ההרוגים המדויק לא ידוע והסובייטים תחילה הסתירו את האירוע מהתקשורת הסובייטית אך חרושצ'וב העריך כי כ-109 אנשים מתו באסון, אם כי ייתכן שמספר ההרוגים האמיתי הגיע למאות או אלפי אנשים.
תאוריית קונספירציה לגבי נסיבות מותו של סטלין

יש הטוענים כי סטלין נרצח, והמוציא לפועל העיקרי של תוכנית זו היה לברנטי בריה בשיתוף עם כרוסטלב, אחד משלושת הקצינים השומרים של סטלין. לפי גרסה זו, מה שגרם למות סטלין היה נוזל מדלל דם שקוף וחסר טעם בשם וארפין שלברנטי בריה מזג ליינו של סטלין. כרוסטלב סייע בכך שאמר לשומרי הראש כי אין להפריע לסטלין במהלך הבוקר ובכך מנע טיפול רפואי בזמן. אך גרסה זו נשללה על ידי מרבית חוקרי התקופה, הרופאים ואנשי המפלגה.
אחרית דבר

מותו של סטלין גרם לזעזוע רב בעולם הקומוניסטי. פולחן האישיות הסתיים רק שנים לאחר מותו, בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית, בה הוקעו פשעיו בידי חרושצ'וב ב"נאום הסודי". הפצת תוכן הנאום חוללה שבר וזעזוע בקרב הקומוניסטים בעולם.
בשנים הראשונות שלאחר מותו הייתה גופתו החנוטה של סטלין מוצבת לצד גופתו של לנין במאוזוליאום של לנין במוסקבה. לאחר שמחליפו, ניקיטה חרושצ'וב, צבר כוח פוליטי די הצורך, וכחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה שלו, בצעד סמלי הוצאה גופתו של סטלין ב-31 באוקטובר 1961 בלילה ונקברה בקבר רגיל בבית הקברות של חומת הקרמלין, שמעליו הונחה מצבה עם פסל בדמותו. במהלך המבצע הקיפו אנשי משטרה את הכיכר האדומה כדי למנוע סקנדל ציבורי. יושב ראש הק.ג.ב. באותה עת, אלכסנדר שלפין שעמד בראש המבצע, אמר בראיון כי הוא ממש פחד שסטלין יתעורר ויצעק "מה אתם עושים לי ארורים שכמותכם!". בנוסף הוא אמר כי חרושצ'וב היה חייב לעשות זאת על מנת לבסס את שלטונו שכן מיליונים עדיין העריצו את הרודן המנוח.
משתתפים > מדינות ויישויות מדינתיות

הרפובליקה העממית הפולנית ראש ממשלת פולין, בולסלאב ביירוט
הרפובליקה העממית של בולגריה ראש ממשלת בולגריה, וולקו צ'רבנקוב
ראש ממשלת רומניה, גאורגה גאורגיו-דז'
צ'כוסלובקיה נשיא צ'כוסלובקיה, קלמנט גוטוולד
גרמניה המזרחית ראש ממשלת גרמניה המזרחית, אוטו גרוטווהל
פינלנד נשיא פינלנד, אורהו קקונן
הונגריה (1949–1956) ראש ממשלת הונגריה, מתיאש ראקושי
הרפובליקה העממית הפולנית משרד ההגנה של הרפובליקה העממית הפולנית, קונסטנטין רוקוסובסקי
איטליה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פלמירו טוליאטי
ראש ממשלת מונגוליה, יומג'אגין טסדנבאל
גרמניה המזרחית המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ולטר אולבריכט
איטליה המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, פייטרו נני
המדינה הספרדית המזכירה הכללית של המפלגה הקומוניסטית הספרדית, דולורס איברורי
הרפובליקה העממית של סין ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ג'ואו אנלאי
ראש ממשלת אלבניה, אנוור הוג'ה לא נסע למוסקבה כדי להשתתף בהלוויה מחשש שעזיבתו תעודד מרד פנימי במפלגת הפועלים של אלבניה.
הערות שוליים

↑  ברק בר-זוהר, "בַּאבוד רשעים": על מותם של בניטו מוסוליני, אדולף היטלר ויוסיף סטלין
בעיתונות העברית., קשר 60, 2023, עמ' 180-202
↑  Medvedev, Zhores A. (2006). The Unknown Stalin. London: I.B. Tauris. p. 6. ISBN 978-1-85043-980-6.
↑  Volkogonov, D. (1999). Autopsy for an Empire. The Free Press.
↑  Ganjushin, Alexander (5 במרץ 2013). "Russia on the day of Stalin's funeral: A photo look back". Rossiyskaya Gazeta. נבדק ב-17 בינואר 2018 – via Russia Beyond. On 9 March, Stalin's embalmed body was interred in the Lenin Mausoleum, which was renamed the Lenin–Stalin Mausoleum from 1953 to 1961. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rosenberg, Jennifer. "Why Did Russia Move Stalin's Body?". ThoughtCo. נבדק ב-6 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Evtushenko, Evgenii (1963). "Mourners Crushed at Stalin's Funeral". Seventeen Moments in Soviet History. נבדק ב-5 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑
הערות שוליים מרתקות מן ההיסטוריה, הוצאת כתר, ״מותו המסתורי של יוסיף סטלין״, עמ׳ 109, מאת ג’יילס מילטון
הדיווח הראשון בפרבדה על מצבו הבריאותי של סטלין, הדיווח פורסם שלושה ימים לאחר השבץ ויום אחד לפני מותו (פורסם ב-4 במרץ)
סימרון (סרט, 1931)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ספר בשם זהה של עדנה פרבר
 הופק בידי:  ויליאם לאברון 
 תסריט:  הווארד אסטברוק 
 עריכה:  ויליאם המילטון 
 שחקנים ראשיים:  איירין דאן
 מוזיקה:  מקס שטיינר
 צילום:  אדוארד קרונג'אגר 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  RKO
 חברה מפיצה:  RKO 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בינואר 1931
 משך הקרנה:  124 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מערבון
 מקום התרחשות:  אוקלהומה 
 תקציב:  1,433,000 דולר
 הכנסות:  1,383,000 דולר
 פרסים:  שלושה פרסי אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
סימרון (באנגלית: Cimarron) הוא סרט מערבון אפי אמריקאי משנת 1931, המבוסס על ספר של עדנה פרבר והופק על ידי חברת RKO. את התפקיד הראשי בסרט משחקת איירין דאן. המוזיקה הולחנה על ידי מקס שטיינר.
הסרט זכה בכשלושה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר ועל התסריט המעובד ועיצוב ההפקה. בנוסף על כך, הסרט היה מועמד לפרסים נוספים בקטגוריות הבימוי, השחקנית הראשית, הצילום והשחקן הראשי. זוהי הייתה אחת ההפקות הבודדות של RKO שזכתה בפרסים אל, וכן אחד המערבונים היחידים (בנוסף על רוקד עם זאבים) שזכה להצלחה זו בתולדות הפרס.
אמנם הסרט הכניס כמעט 1.4 מיליון דולרים, אך לא החזיר את עלויות ההפקה, שהייתה היקרה ביותר בחברת RKO עד אותה השנה.
בשנת 1960, צולם רימייק לסרט.
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1889 באוקלהומה. זוג בורח לאוקלהומה מקנזס על מנת להצליח כלכלית.
הפקה

הסרט צולם בזמן השפל הגדול אך למרות זאת הושקע בו כמעט מיליון וחצי דולרים. הצילומים החלו בקיץ 1930 מחוץ ללוס אנג'לס שבקליפורניה. לשם ההפקה, רכשה RKO כ-89 דונמים על מנת לבנות את העיירה בה מתרחשת העלילה.
גרדאפריד

סהראב נלחם בגרדאפריד
גרדאפריד בשאהנאמה של שאה טהמספ, גרסה מאויירת מהמאה ה-16 של היצירה.
גרדאפריד או גֻּרְד־אָפַרִיד (פרסית: گردآفريد) היא אחת הגיבורות בשאהנאמה - "ספר המלכים" או "אפוס המלכים", אפוס פיוטי עצום שנכתב על ידי המשורר הפרסי פירדוסי במאה ה-10 לספירה. היא הייתה אלופה שנלחמה נגד סהראב (גיבור איראני נוסף שהיה מפקד הצבא התוראני) ועיכבה את הכוחות התוראניים שצעדו לפרס.
העלילה

על פי השאהנאמה, גרדאפריד הייתה בתו של גֻּזְ’דַּהַם, שליט המבצר הלבן שבגבול עם ארץ תוראן. כאשר הגיע הצבא התוראני, בהנהגתו של סהראב הגיבור האיראני (בנו של רוסתם), ניסה הֻגִ’יר אחיה של גרדאפריד להילחם בסהראב אבל נכשל. הֻגִ’יר נלכד על ידי סהראב, וגרדאפריד, שהייתה לוחמת מוכשרת, מיד לבשה את השריון שלה, החביאה את השיער הארוך שלה מתחת לקסדה, יצאה לקרב והזמינה את החיילים התוראנים להילחם בה.
אף אחד לא העז לצאת נגדה מלבד סהראב, והם נלחמו האחד בשנייה, ללא ידיעתו של סהראב שהוא נלחם באישה. גרדאפריד המטירה עליו חצים, אך הוא פגע בה עם הכידון שלו והפיל אותה מהסוס. היא הצליחה לחזור אל גבו, אך הבינה שהיא מפסידה וברחה מהקרב בדהרה.
סהראב רדף אחריה והפיל את הקסדה שלה, השיער שלה גלש החוצה והוא הבין שהוא נלחם באישה. הוא לכד אותה, והיא, כדי להשתחרר, שכנעה אותו בעזרת חכמתה ויופיה שכדאי לו לתת לה ללכת. היא אמרה לו שאם יגלו שהוא נלחם באישה יצחקו עליו החיילים. היא הזמינה אותו למצודה והבטיחה לו שהם יכנעו לו.
סהראב האמין לה, והיא ברחה פצועה חזרה למצודה, שם שמחו לגלות שחזרה בחיים. בינתיים סהראב התקרב למצודה, ביקש להיכנס בהתאם להבטחת גרדאפריד, אך היא צחקה עליו מבפנים, אמרה שלעולם לא תינשא לבן תוראן, ושכדאי לו לעזוב אותם כי כשהשאה ישמע שהם בסכנה הוא ישלח את הלוחם הגדול רוסתם והוא יביס אותו. סהראב כעס ורצה לתקוף אבל הבין שלא יספיק באותו היום וחיכה למחרת.
גֻּזְ’דַּהַם כתב איגרת לשאה וביקש מרץ לצאת מוקדם בבוקר להזעיק עזרה. במהלך הלילה הצבא שלו התגנב החוצה מהמצודה, וכשסהראב פרץ בבוקר הוא מצא אותה ריקה מלוחמים. האזרחים שנשארו התחננו על חייהם. סהראב חיפש את גרדאפריד בה התאהב אך לא מצא אותה. כשהשאה קיבל את האיגרת הוא דאג מאוד ושלח להזעיק את רוסתם, שאכן בא לעזרה ובסופו של דבר הביס את סהראב, בלי שידע שמדובר בבנו.
כך, בזכות גרדאפריד, ניצלו האיראנים.
בתרבות מודרנית

גרדאפריד הוא שם הבמה של מספרת השאהנאמה האיראנית, האישה הראשונה שעשתה זאת שלאחר המהפכה האסלאמית באיראן. (אנ').