stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכח סופיה
היסטוריה

מועדון "הכח" נוסד במרץ 1925 עם איחודם של המועדונים "ולדימיר ז'בוטינסקי" ו"גלוריה" מהעיר סופיה. קבוצת הכדורגל שיחקה באצטדיון "גלוריה הכח" שהיה בתפוסה של 3,000 מקומות ישיבה, ושכן בצומת הרחובות ברגאלניצה ופארטניי נישאבסקי (סמוך למיקומו של קניון סופיה (אנ') המודרני). הקבוצה שיחקה בליגה הבולגרית השנייה, ובליגה הבולגרית השלישית. עונת השיא שלה הייתה ב-1928, עת סיימה במקום השני בליגה השנייה. ב-1934 זכתה באליפות הליגה השלישית, כאשר בקבוצה שיחק משה מירנדה אשר לימים נמנה עם מייסדי מכבי יפו.
במחצית השנייה של שנות ה-30 החלה בולגריה מאמצת בהדרגה מדיניות אנטי-יהודית במקביל לביסוס וחיזוק קשריה עם גרמניה הנאצית. בראשית 1939 הוציאה התאחדות הכדורגל הבולגרית תקנות חדשות במסגרתן הוטלה חובה שלפחות שלושה מחברי הנהלת מועדון יהיו בולגרים, וכן שהמועדון יפתח שעריו לשחקנים בולגרים. במרץ 1939 שינה מועדון הכח את שמו ל-"ווזראז'דאנה" (בבולגרית: „Възраждане“), יישם את תקנות ההתאחדות והחל לאבד מצביונו היהודי. לאחר החלת החוק להגנת האומה הוחמרו משמעותית ההגבלות על יהודי בולגריה.
ב-26 באפריל 1942 התאחדה קבוצת "ווזראז'דאנה" עם מועדון "סוקול סופיה" (בבולגרית: ФК Сокол (София) (בול')) תחת השם "ויטושקי סוקול" (בבולגרית:Витошки сокол). בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה וסילוק המשטר הקודם, חזרה קבוצת "ווזראז'דאנה" לפעילות עצמאית ונפרדת מסוקול. יהודי סופיה היו בתהליך שיבה אל העיר לאחר גירושם לערי השדה במאי 1943, סופיה נפגעה קשות בשל הפצצות בעלות הברית, לרבים מבני הקהילה לא היה בית לחזור אליו ומצבם הכלכי היה קשה מאד. בשל כך, במועד זה חסר המועדון אמצעים לקיומו והוא איבד לחלוטין את זיקתו לקהילה היהודית.
ב-5 בנובמבר 1944 התאחדו מספר מועדונים ובכללם "ווזראז'דאנה", הקימו את קבוצת "ספטמברי סופיה"(אנ') (בבולגרית:ПФК „Септември“ (София)) והמועדון חדל מלהתקיים.
הישגים ושחקני עבר בולטים > הישגים

1923 - ליגת הכדורגל האזורית הראשונה של סופיה - מקום רביעי (כמועדון "ולדימיר ז'בוטינסקי")
1928 - הליגה השנייה - מקום שני
1934 - הליגה השלישית - אליפות
1934, 1938, 1941 - גביע "אולפיה סרדיקה" סיבוב שני
הישגים ושחקני עבר בולטים > שחקני עבר בולטים

משה מירנדה
הערות שוליים

↑  דיוקנאות, הארץ, 2 בנובמבר 1958.
↑  הכח סופיה, באתר balkanauction.com (בבולגרית).
חופמאים

| חופמאים |
| --- | --- |
 קולאז' של חופמאים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
קבוצה:: אקוורליטורניטס
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
שם מדעי
 Charadriiformes ‏האקסלי, 1867

אפרוח של יקנה אפריקאית.
חוֹפָמָאִים (שם מדעי: Charadriiformes) היא סדרה של עופות ימיים במחלקת העופות שהמינים הכלולים בה חיים בדרך כלל בנופי מים.
מאפיינים

בסדרת החופמאים 83 סוגי עופות השייכים ל-18 משפחות המקובצות בשש תת-סדרות. בישראל יש 11 משפחות, 33 סוגים ובהם 103 מינים.
המשותף לבני הסדרה הוא המבנה האנטומי של חלקים מסוימים בגולגולת, כמו: עצמות החך, הצוואר וחלק ממיתרי הקול. נוצותיהם צפופות ומתאימות לחיים בסביבת מים. רובם ניזונים מהחי עם תוספת מן הצומח. תוחלת חייהם גבוהה יחסית לעופות אחרים בגודלם ומגיעה אצל חלקם אף ל-40 שנה. הסדרה החלה להתפתח לפני כ-70 מיליון שנה.
הגדול בבני סדרה זו הוא שחף ימי (Larus marinus), שמוטת כנפיו 145–165 ס"מ ומשקלו עד 1.5–2 ק"ג. השני, קרוב אליו מאוד בממדיו, הוא  חמסן חום. הקטנה ביותר בסדרה היא חופית זעירה (Calidris minutilla) שמשקלה 23–37 גרם.
מרבית החופמאים דוגרים על סלעים או על הקרקע. השחפים והשחפיות מתרבים במושבות גדולות וצפופות. החופמאים והאלקות מקננים בזוגות או במושבות דלילות. החופמאים מקיימים מחזור קינון אחד בלבד בשנה ומטילים בו 1–4 ביצים. צאצאי החופמאים הם אפרוחים פקוחי עיניים המכוסים בפלומה צפופה. רוב האפרוחים עצמאיים וניזונים בכוחות עצמם מיד לאחר בקיעתם.
בין החופמאים נמצאו ציפורים נדירות אשר הגיעו לגיל מופלג, יחסית, לעופות אחרים.
מאפיינים > סוגי מקורים שונים אצל החופמאים

מקור מעוגל של תוכי ים אטלנטי - אוכל דגים
מקור מאונקל של שחף מערבי - אוכל-כול
מקור מעוקל כלפי מעלה של סייפן עקוד - אוכל חסרי חוליות בבוץ
מקור מוטה מטה של חרמשון ארך- מקור
מקור ארוך וחזק של שלצדף החוף - אוכל צדפות
מקור ארוך ועבה של גזרן אמריקני המועיל לציד דגים
מיון

תת-סדרה Scolopaci
משפחה חרטומניים (Scolopacidae)
תת-סדרה Thinocori
משפחה מקוריתיים (Rostratulidae)
משפחה יקניים (Jacanidae)
משפחה חופמי זרעים (Thinocoridae)
משפחה פדיונומיים (Pedionomidae) - בה סוג ומין יחיד חופמי שדות (Pedionomus torquatus)
תת-סדרה שחפאיים (Lari)
משפחה שחפיים (Laridae)
משפחה גזרניים (Rynchopidae)
משפחה שחפיתיים (Sternidae)
משפחה אלקיים (Alcidae)
משפחה חמסניים (Stercorariidae)
משפחה שדמתיים (Glareolidae)
משפחה תנינניים (Pluvianidae) - בה סוג ומין יחיד תנינן מצרי (Pluvianus aegyptius)
משפחה דרומסיים (Dromadidae) - בה סוג ומין יחיד דרומס עקוד (Dromas ardeola)
תת-סדרה Turnici
משפחה טורניקיים (Turnicidae)
תת-סדרה Chionidi
משפחה כרווניים (Burhinidae)
משפחה כיאוניסיים (Chionididae)
משפחה חופמי-מגלן (Pluvianellidae) - בה סוג ומין יחיד חופמי מגלני (Pluvianellus socialis)
תת-סדרה Charadrii
משפחה אבידתיים (Ibidorhynchidae) - בה סוג ומין יחיד איבידית (Ibidorhyncha struthersii)
משפחה סייפניים (Recurvirostridae)
משפחה שלצדפיים (Haematopodidae)
משפחה חופמיים (Charadriidae)
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284793905171  GND: 4132570-9  NKC: ph487810
הבית של נינה

| --- | --- |

 בימוי:  רישאר דמבו 
 תסריט:  רישאר דמבו 
 עריכה:  Isabelle Devinck 
 מדינה:  צרפת 
 הקרנת בכורה:  2005 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבית של נינה (בצרפתית: La Maison de Nina) הוא סרט קולנוע צרפתי של הבמאי רישאר דמבו משנת 2005.
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת בבית יתומים בצרפת, בתום מלחמת העולם השנייה. זהו סיפורה של מנהלת הבית - נינה, פליטה יהודייה מסלוניקי וסיפורם של הילדים: קשיי ההיקלטות, הגעגועים, כאב הפרידה וההתמודדות עם הידיעות על גורל ההורים.
הסרט מתחיל בסיפור קליטתם של אח ואחות המגיעים למקום, עובר לנינה האוספת ילד מזרועות הוריו המאמצים הגויים. אולם ההרמוניה נשברת כאשר מגיעים למוסד ילדים ששוחררו ממחנות הריכוז. הילדים החדשים ממשיכים ללבוש את מדיהם ופועלים כחבורה מגובשת המונהגת על ידי מי שהיה מפקד הצריף במחנה. קשה להם לקבל מרות, קשה להם להאמין למבוגרים, קשה להם למצוא שפה משותפת עם ילדים שלא חוו את זוועות המחנות, קשה לילדים המסורתיים ממזרח אירופה להבין איך אחיהם הצרפתים מסוגלים להכניס אל פיהם מזון לא כשר.
הסרט מבוסס על סיפורם של בתים דומים שהוקמו אחרי השואה, בתים ומוסדות שקלטו ילדים ניצולי שואה, למשל הבית שהקימה לנה קיכלר-זילברמן המתואר בספרה מאה ילדים שלי. הסרט "הבית של נינה" מצליח להביא את סיפורם מבלי לשקוע ברחמים או ברגשנות.
הסרט זכה לציון לשבח במסגרת פרס יו"ר יד ושם לשנת 2006.
הסרט הוקרן בישראל בחסות אגודת עלומים שחבריה היו בין הילדים שהוסתרו בצרפת בתקופת השואה ורובם עברו דרך בתים כמו הבית שהסרט מתאר.
ראו גם

בית הילדים בבלנקנזה
מאה ילדים שלי (סרט, 1987)
הערות שוליים

↑  פסטיבל 2006, באתר Jerusalem Film Festival
המשכיות (פסל)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מנשה קדישמן
 תאריך יצירה:  1997
 טכניקה וחומרים:  פלדת קורטן
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מכון ויצמן למדע רחובות שבישראל
"המשכיות" (1997) הוא פסל מאת האמן הישראלי מנשה קדישמן. הפסל, הניצב במכון ויצמן למדע, מציג דימוי של עצים העשויים מתשליל בלוחות מתכת.
הפסל "המשכיות" מורכב מחמישה לוחות פלדה נפרדים, בהם גזור תשליל (נגטיב) של עץ. הלוחות מונחים זה בתוך זה, כך שהם יוצרים מעין עץ תלת־ממדי. הפסל מהווה המשך לסדרת פסלי העצים שיצר קדישמן החל משנות השבעים של המאה ה-20, העוסקים ביחס שבין דימוי לרקע ובין תרבות לטבע.
הכח תל אביב

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1934
 תאריך פירוק:  1962
 ליגה:  ליגה א' 
 
הכח תל אביב הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהוקמה בשנת 1934 והמשיכה לשחק גם לאחר קום מדינת ישראל, עד להתמזגותה עם מכבי רמת גן, ליצירת "הכח מכבי רמת גן" שהיום נקראת הכח עמידר רמת גן.
היסטוריה

ב-1934 קמה התארגנות של יוצאי קבוצת הכח ברלין שהיגרו לארץ ישראל בתקופת המנדט, ביוזמתו של אגון יון (שהיה שופט כדורגל בכיר) וארתור באר. הם אספו חלק מהשחקנים לשעבר שנאלצו לפרוש מהקבוצות האירופאיות בעקבות האנשלוס והתגברות האנטישמיות באירופה. ב-1934, כבר בשנתה הראשונה, נרשמה קבוצת "הכח תל אביב" בהתאחדות לכדורגל ושיחקה בליגה הראשונה בעונת 1934/1935, כשנה לאחר הקמתה, תחת שרביטו של המאמן א. לוינגר, שחקן מקצועי מברטיסלאבה. בעונתה השנייה, 1935/1936 סיימה הכח תל אביב כסגנית האלופה הארץ-ישראלית (הליגה הבכירה בישראל לפני קום המדינה) שנייה רק למכבי תל אביב שזכתה באליפות ההיסטורית הראשונה שלה. בשנים הבאות הצטרפו אליה כוכבים מהליגה הארץ ישראלית כמו וילי ברגר, פרי נויפלד, וליאו גליה. בשנת 1935 סיימה גם כסגנית מחזיקת הגביע הארץ ישראלי (כיום הוא גביע המדינה בכדורגל), לאחר שהפסידה בגמר הגביע 1-0 למכבי פתח תקווה. עונת 1944/1945 הייתה העונה האחרונה של הקבוצה בליגה הראשונה לפני קום המדינה, והיא סיימה כאחרונה בליגה.
ב-1943, מועדון אחר שנקרא "הכח תל אביב 1909" נוסד על ידי יוצאי הכח וינה (נקרא כך על מנת לתת את הבכורה להכח תל אביב שנוסדה ראשונה בארץ), והיא שיחקה בליגות בישראל בשם זה. לאחר 3 שנים, בשנת 1946, התקבלה החלטה על ידי שני המועדונים לאחד כוחות לקבוצה אחת בשם "הכח תל אביב".
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1949 התאחדה הקבוצה עם קבוצת פרבר תל אביבית משכונת שפירא שנקראה "השחר הכפיר", הקבוצה המאוחדת צירפה לשורותיה כוכבים נוספים כמו שלמה לוי, ושיחקה בעונת הבכורה של ליגת המשנה הישראלית הליגה המיוחדת, והצליחה להישאר בליגה ב' (ליגת המשנה דאז), שם היא שיחקה החל מ-1951/1952 ועד עונת 1954/1955, בה סיימה שנייה אחרי מכבי יפו, ולא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה. ב-1955/1956, לאחר שינוי מבנה הליגות בישראל והקמת הליגה הלאומית, שיחקה הכח תל אביב בליגה א' שהפכה לליגת המשנה, וסיימה בראש הליגה. הכח עלתה למשחקי המבחן נגד האחרונה בליגה הבכירה מכבי יפו, שניצחה אותה 4-1 בסיכום שתי התמודדויות. עונה לאחר מכן ב-1956/1957 סיימה הכח במקום החמישי, ובעונה זו התקיים פלייאוף משחקי מבחן בו סיימה הקבוצה במקום הרביעי בפלייאוף אך עלתה להתמודדות, שוב, מול מכבי יפו, ושוב הפסידה הכח 2-0 ו-5-0 בשתי ההתמודדויות ונשארה בליגה השנייה.
בסיום עונת 1958/1959, עקב מצוקה כלכלית הקבוצה התאחדה שוב, הפעם עם מכבי רמת גן, אך שמרה על שמה "הכח תל אביב" עד לסוף עונת 1961/1962, בסופה העפילה הקבוצה לליגה הבכירה - הליגה הלאומית. לאחר שהעפילה, בליגה הלאומית שינתה הקבוצה את שמה וכך נקראה הקבוצה מתחילת עונת 1962/1963, ולמעשה הקבוצה המקורית הכח תל אביב חדלה מלהתקיים.
תארים

ליגת העל
סגנות (1): 1935/1936
גביע המדינה
סגנות (1): 1935
ראו גם

הכח עמידר רמת גן
הערות שוליים

↑  איחוד שתי אגודות "הכח", ספורט הבקר, 20 בדצמבר 1946
↑  מצוקה כספית איחדה את "הכח" ת"א ו"מכבי" ר"ג, מאת שמשון לונקרון, דבר-ספורט, 23 באוגוסט 1959
↑  השם:הכח-מכבי רמת-גן, חדשות הספורט, 24 באוקטובר 1962
היסטוריה של הצמחונות

להיסטוריה של הצמחונות יש שורשים עתיקים, והתיעוד הקדום ביותר של צמחונות כאידאולוגיה בקרב כמות משמעותית של בני-אדם נמצאת בהודו וביוון העתיקה. בשני המקרים, הרעיון הצמחוני קשור בגישה לא אלימה כלפי בעלי חיים (אשר שמה בהודו היה אהימסה), ובשני המקרים רוב התמיכה בגישה הייתה מכיוון אושיות דת ופילוסופיה.
בעקבות ההתנצרות של האימפריה הרומית בסוף העת העתיקה, הצמחונות כמעט ונעלמה לגמרי מאירופה. קבוצות בודדות של נזירים בימי הביניים אסרו על עצמן אכילת בשר בעלי חיים, מסיבות אסתטיות לרוב, אך לא ידוע על מסדר שאסר על אכילת מאכלי ים. מסיבה זו לא נהוג לראות בנזירים הימי בייניימים צמחונים, אלא פסקטריאניים. בתקופת הרנסאנס חזרה הצמחונות להיות נוכחת באירופה, ונעשתה ליותר ויותר נפוצה במאות ה-19 וה-20. כיום אחוז הצמחונים בעולם המערבי עומד על אחוזים בודדים, תלוי בהגדרה המדויקת במחקר הספציפי.
העת העתיקה > ביהדות

על פי בראשית ב' טז' אדם וחוה היו צמחונים שנאמר "מִכֹּל עֵץ-הַגָּן, אָכֹל תֹּאכֵל", תזונה זו נשארה עד ימי נח בה הותר לאכול בשר. בתקופות שונות היו הגבלות רבות על אכילת בשר. באחרית הימים, לפי ספר ישעיהו סה' כה', העולם יהיה צמחוני שנאמר "ואריה כבקר יאכל תבן"
בתקופת התלמוד היו שנדרו לא לאכול בשר, שנאמר "א"ר יוחנן משום ר"ש בן יהוצדק באלו נדרים? אמרו שלא תאכל בשר וגו'" (בבלי, כתובות עב' ע"ב)
בחזון הצמחונות והשלום מתאר הרב קוק הידרדרות מוסרית, מבחינתו, של האנושות בין אדם הראשון לנח, שבשלה הותר לאדם לאכול בשר אך הוטלו עליו מגבלות מסוימות (איסור אבר מן החי לכלל בני האדם ומצוות הכשרות ליהודים) כדי לצנן את תאוותו (אנ'). לדעת הרב קוק בימינו עלינו למעט באכילת בשר ומי שמסוגל לכך מצווה בצמחונות.
העת העתיקה > מצרים העתיקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  האם כל המקורות לצמחונות במצרים העתיקה הן אכן בפירוש האבן עזרא למקרא? יש להוסיף לפסקה מקורות נוספים.
בפירוש האבן עזרא על המקרא בספר בראשית פרק מ"ו פסוק ל"ד ובספר שמות פרק ח' פסוק כ"ב הוא מזכיר את המצרים בין הצמחונים שהיו, לפיו, יותר מחצי עולם, ונמנעו מכל דבר מהחי.
וַאֲמַרְתֶּם אַנְשֵׁי מִקְנֶה הָיוּ עֲבָדֶיךָ מִנְּעוּרֵינוּ וְעַד עַתָּה גַּם אֲנַחְנוּ גַּם אֲבֹתֵינוּ בַּעֲבוּר תֵּשְׁבוּ בְּאֶרֶץ גֹּשֶׁן כִּי תוֹעֲבַת מִצְרַיִם כָּל רֹעֵה צֹאן. לאות, כי בימים ההם לא היו המצרים אוכלים בשר. ולא יעזבו אדם שיזבח צאן כאשר יעשו היום אנשי הודו. ומי שהוא רועה צאן תועבה היא, שהוא שותה החלב. ואנשי הודו לא יאכלו ולא ישתו כל אשר יצא מחי מרגיש עד היום הזה.
וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה לֹא נָכוֹן לַעֲשׂוֹת כֵּן כִּי תּוֹעֲבַת מִצְרַיִם נִזְבַּח לַ-ה' אֱלֹהֵינוּ הֵן נִזְבַּח אֶת תּוֹעֲבַת מִצְרַיִם לְעֵינֵיהֶם וְלֹא יִסְקְלֻנוּ. כי אנשי מצרים בימי משה היו על דעת אנשי לנדיא"ה שהם יותר מחצי העולם וכלם הם בני חם ואינם אוכלים בשר עד היום גם דם וחלב ודג וביצים, והכלל: כל דבר שיצא מן החי. והם מתעבים מי שיאכל אותם, ומלאכה נמאסה בעיניהם לרעות הצאן וכן כתוב "כי תועבת מצרים כל רועה צאן". ועד היום לא יניחו אדם שיאכל בשר בארצם ואם אחד מהם יבא בארץ נכריה יברח מכל מקום שיאכלו בו בשר, ולא יאכל כל דבר שיגע בו אוכל בשר וכליו טמאים בעיניהם. וכן כתוב "כי לא יוכלון המצרים לאכול את העברים לחם". והנה יוסף כאשר היה בבית פוטיפר המשילו על הכל לבד על הלחם אשר הוא אוכל, כי לא יגע בו בעבור שהוא עברי. ואין טעם לשאול א"כ למה היה להם מקנה, כי כן יש לאנשי לנדיא"ה כי הסוסים והחמורים והגמלים למשא ולרכוב והבקר לחרוש והצאן לצמר.
העת העתיקה > יוון העתיקה

בעת העתיקה הצמחונות נקראה "הימנעות מבריאות עם נשמה" (ἀποχὴ ἐμψύχων). כאידאולוגיה, הצמחונות ביוון העתיקה תמיד הייתה שייכת למספר קטן של אנשים, שרובם כללו אנשי דת מקבוצות מסוימות ומספר זרמים פילוסופיים. ההתייחסות הראשונה לצמחונות הייתה אצל הומרוס (האודיסאיה 9, 82-104), כשהוא ציין קבוצת אנשים בצפון אפריקה אשר נקראת "לוטופאגי" (אוכלי הלוטוס) אשר התקיימו כביכול רק על פרחי צמח הלוטוס. עדויות יווניות אחרות מדברות על קבוצות צמחוניות באתיופיה. למרות זאת, כל העדויות האלו קשורות במיתוסים ואגדות עם יווניות, ולכן לרוב לא נהוג להתייחס אליהן כמקורות אמינים לקהילות צמחוניות בעת העתיקה ביוון.
העדות האמינה הראשונה לצמחונות כאידאולוגיה ביוון העתיקה מתוארכת למאה השישית לפני הספירה. האורפיקים, קבוצה דתית ביוון העתיקה, ופיתגורס, פילוסוף ומנהיג דתי בדרום איטליה, נמנעו מאכילת בשר. לא כל תלמידיו של פיתגורס היו צמחונים לגמרי, אבל ניתן להגיד כי המקורבים לפיתגורס כן. בשביל הקהילה היוונית בכללותה, הימנעות מאכילת בשר הצביעה על השתייכות לתלמידיו של פיתגורס. גם תלמידיו של פיתגורס, וגם האורפיקים נמנעו מאכילת ביצים, ונמנעו מהקרבת קורבנות, מרכיב מרכזי בדת היוונית דאז. במאה החמישית לפני הספירה, הפילוסוף אמפדוקלס הכריז על עצמו כאוהד אדוק של הצמחונות בפרט, ושל זכויות בעלי חיים בכלל.
הצמחונים בעת העתיקה החזיקו בתפישה כי אכילת בשר יש בה לפגוע באסתטיקה ובפילוסופיה שלהם. רובם בנוסף לכך החזיקו גם בתפישות אתיות המנמקות את גישתם, ודחו באמצעותן גם את מנהג הקרבת הקורבנות, כאשר הם מדגישים את הדמיון בין בני אדם לחיות. הדעות הנגדיות גרסו שוני הקיים לשיטתם בין בעלי החיים השונים לבין בני האדם. הדיון על האם לחיות מגיעות זכויות, והאם ישנה חובה מוסרית כלפי בעלי חיים היה נפוץ בעת העתיקה, והטיעונים לשני הצדדים היו דומים במיוחד לאלו אשר עולים היום בשיח על זכויות בעלי חיים. התפישה הצמחונית לרוב הייתה קשורה לתפישות דתיות המחזיקות באמונות על גלגול נשמות. בעת העתיקה היוון הייתה נפוצה האמונה, בקרב צמחונים ולא צמחונים כאחד, כי בתור הזהב המין האנושי לא התנהג באלימות בכלל, ובכך גם לא נהג באלימות כלפי בעלי החיים. לפי האמונה הזאת, במצב אוטופי אין צורך בצייד, חקלאות, הרבעת בעלי חיים וכיוצא בזה, מאחר שהאדמה מספקת לכול היצורים החיים את כל צורכיהם.
באקדמיה של אפלטון, ראשי האקדמיה קסנוקרטס ופולמון קראו לצמחונות. חלק מתומכיו של אפלטון בתקופה הרומאית תמכו בצמחונות, כולל פלוטרכוס, אשר כתב את "על אכילת בשר".
העת העתיקה > הודו > הינדואיזם

כאשר הנזיר הבודהיסטי הסיני ביקר בהודו בתחילת המאה החמישית לספירה, הוא מצא ש"האנשים מתנזרים מלקיחת חיים...הם לא מרבים חזירים או בקר, ולא מוכרים שום מאכלים מחיות".
צמחונות הייתה, והיא עדיין, חובה אצל רוב הזרמים היוגים ואצל חלק מהזרמים ההינדואיסטים.
העת העתיקה > הודו > בודהיזם וג'ייניזם

מקורות בודהיסטים וג'ייניסטים כאחד מראים כי הימנעות מאלימות כלפי בעלי חיים הייתה כלל בשתי הדתות כבר במאה השישית לפני הספירה. אצל הג'ייניזם, אולי אפילו לפני המאה השישית כבר היו חוקים נגד פגיעה בבעלי חיים. המנהיג הראשון של הג'ייניזם, אשר חי במאה השמינית או השביעית לפי הספירה, הטיף לאי-אלימות כלפי בעלי חיים באותה המידה כמו המנהיגים המאוחרים יותר מהמאה השישית לפני הספירה.
למרות ההימנעות מאלימות כלפי בעלי חיים, יש שטוענים שבעת העתיקה לא כל הבודהיסטים והג'ייניסטים היו צמחונים. ביחס לסוגיה הזאת יש שתי גישות. האחת אומרת שבודהה ועוקביו אכלו בשר שהוגש להם כמנחה, כאשר לא הייתה להם סיבה להניח כי החיה נשחטה במיוחד בשבילם, והשנייה טוענת כי בודהה ועוקביו נמנעו לחלוטין מאכילת בשר. השאלה האם אכילת בשר היא בסדר או לא, הייתה שאלה מכרעת בהתפתחות הבודהיזם בשלביו המוקדמים.
השליט הבודהיסטי אשוקה (304 לפנה"ס - 232 לפנה"ס) היה צמחוני, ותמך נחרצות בגישה לא אלימה כלפי בעלי חיים. הוא הוציא לפועל חוקים רבים בנוגע להגנה על מינים רבים של בעלי חיים, ביטל הקרבת קורבנות בעלי חיים בפניו, והטיף בפני האוכלוסייה להימנע מכל הרג שלא לצורך.
העת העתיקה > הודו > יפן

בשנת 675 השימוש בבהמות והצריכה של מספר מינים של חיות בר (סוסים, בקר, כלבים, קופים, ציפורים) נאסר ביפן על ידי הקיסר טמו, בעקבות ההשפעות הבודהיסטיות על יפן.
תחילת התקופה המודרנית

לפני הרנסאנס כמעט ולא היו גישות צמחוניות כלפי בעלי חיים מסיבות אתיות ופילוסופיות. בין האישים הראשונים שתמכו בצמחונות היו לאונרדו דה וינצ'י (1452–1519) ופייר גסנדי (1592–1655). במאה ה-17, התומך העיקרי בתאוריה "חסרת הבשר" או "הפיטגוראית" היה הסופר האנגלי תומאס טריון (1634–1703). בסוף המאה ה-18 באנגליה, הטענה כי בעלי החיים נוצרו לשימושו של האדם עדיין הייתה מקובלת, אך זמן לא רב לאחר מכן החלה להיעלם לגמרי.
במאה ה-18 באמריקה היו קבוצות נוצריות קטנות אשר תמכו בצמחונות. בנג'מין פרנקלין היה צמחוני שנים רבות מחייו, לאחר שעבר מהפך בגיל 16, ובשנת 1770 הוא הביא לאמריקה את הטופו.
המאה ה-19

בזמן עידן הנאורות ותחילת המאה ה-19, אנגליה הייתה המקום הפתוח ביותר לרעיונות צמחוניים בכל אירופה, והצמחוניים האנגלים היו נלהבים ביותר להפצת הצמחונות. דוגמה לאדם צמחוני מתחילת המאה ה-19 באנגליה הוא המשורר פרסי ביש שלי (1792-1822).
ויליאם קוהארד ייסד את הכנסייה התנ"כית הנוצרית ב-1809 באנגליה. קוהארד הטיף לצמחונות כחלק מהתנזרות, והיה אחד מהאבות הפילוסופיים של האגודה הצמחונית (אנ'). רבים מהחברים בחברה הצמחונית האמינו בחיים פשוטים ובאוכל "טהור". בשנת 1850, נוסדה האגודה הצמחונית האמריקאית.
ראו גם

היסטוריה של הטבעונות
פסל של פיתגורס
זוג נזירים בודהיסטים
גוסטב סטרוב, מהפכן גרמני שהוביל את התנועה לצמחונות בגרמניה
חיידקים סגולים

מבט מלמעלה של חיידק סגול
חיידקים סגולים או חיידקים פוטוסינתטיים סגולים הם חיידקים פוטוטרופיים (כלומר ניזונים מאור) ממערכת הפרוטאובקטריה, אשר מסוגלים לייצר אנרגיה באמצעות תהליך של פוטוסינתזה. לחיידקים אלו יש פיגמנט בקטריוכלורופיל a או b, וכן מגוון קרוטנואידים. פיגמנטים אלו מקנים להם צבעים הנעים בין סגול, אדום חום וכתום. הפוטוסינתזה מתרחשת בתהליך שמרכזו בממברנת התא, אשר עוטפת את התא בשלפוחיות, מנהרות ולוחות אשר מגדילים את השטח הזמין לפוטוסינתזה.
בדומה לרוב החיידקים הפוטוסינתטיים, חיידקים סגולים אינם מייצרים חמצן. זאת מאחר שהחומר המחזר המעורב בתהליך הפוטוסינתזה הוא לא מים. בחלק מן החיידקים הסגולים, בקבוצה הנקראת חיידקים סגולים גפריתיים, החומר המחזר הוא סולפיד או גופרית. חיידקים סגולים אחרים, הנקראים חיידקים סגולים לא גפריתיים משתמשים לרוב במימן, על אף שישנם גם כאלו המשתמשים בתרכובות אחרות. בעבר נחשבו אלו למשפחות, אולם עצים טקסונומיים שהתבססו על מחקר RNA הראו כי חיידקים סגולים מורכבים ממגוון קבוצות נפרדות, אשר קרובות יותר לחיידקים לא פוטוסינתטיים מאשר אחת לשנייה.
| בקטריולוגיה |
| --- | --- | --- |
| מונחי יסוד | פרוקריוטים • ארכאונים (חיידקים קדומים) • חיידקים אמיתיים • אנדוטוקסין |  |
| חלקי התא החיידקי ואברוניו | נוקלאואיד • פלסמיד • ציטופלזמה • ריבוזום • קרום התא • דופן התא: פפטידוגליקן (חומצה טיכואית) • פריפלזמה • קרום חיצוני: ליפופוליסכריד • קפסולה ו-Slime layer • שוטון • פילי • פימבריה • ביופילם |  |
| מורפולוגיה | נקד • מתג • סלילון |  |
| פיזיולוגיה | פליגה • קוניוגציה • טרנספורמציה • עמידות לאנטיביוטיקה |  |
| מטבוליזם | חיידקים אירוביים (אווירניים אובליגטוריים, אווירניים פקולטטיביים, מיקרואירופילים) • חיידקים אנאירוביים (אל-אווירניים אובליגטוריים, אל-אווירניים פקולטטיביים, אל-אווירני סובל אוויר) • תסיסה • חיזור סולפט מיקרוביאלי • חיידקים סגולים |  |
| שיטות בקטריולוגיות | צביעת גראם (חיידקים גראם-חיוביים, חיידקים גראם-שליליים) • צביעה יציבת חומצה • מבחן קטלאז • מבחן אוקסידאז • מבחן קואגולאז • סיווג לנספילד • מבחן CAMP |  |
| מיגור חיידקים | חיטוי • פסטור • עיקור • אנטיביוטיקה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4176412-2
טיה מריה

| --- | --- |

 אחוז אלכוהול:  26.5 אחוז נפח אלכוהול 
 יצרן:  אילווה 
 מפיץ:  אילווה 
 מוצא:  ג'מייקה 
 מועד הכנה ראשוני:  1946 
 צבע:  חום 
 
טיה מריה (באנגלית: Tia Maria) הוא ליקר קפה בעל 26.5% אלכוהול בנפח, על בסיס רום המיוצר בג'מייקה. המשקה הומצא על ידי ד"ר אוונס (Dr. Evans) בשנת 1947. טיה מריה מיוצרת מפולי קפה מסוג "ההר הכחול" מההרים במזרח ג'מייקה, וניל וסוכר.
על פי האגדה, באמצע המאה ה-17 בג'מייקה, האי היה שרוי במלחמות קולוניאליות. 
אצילה ספרדייה הוכרחה לנטוש את ביתה עקב הקרבות העזים ובמהלך הכאוס המשתולל, המשרתת האישית שלה הספיקה, בקושי רב, להציל מעט מהרכוש המשפחתי, והחשוב מכל – תיבת אוצר אשר הכילה זוג עגילי פנינה שחורה ומתכון ישן וסודי של הליקר המשפחתי. 
כאות להערכת תודה על מעשה זה, קראה הספרדייה האצילה למשקה על שם המשרתת – "TIA MARIA" הדודה מריה.
המותג טיה מריה נקנה על ידי חברת המשקאות האיטלקית אילווה בשנת 2009.
וירה דרייק

| --- | --- |

 בימוי:  מייק לי
 הופק בידי:  סיימון צ'נינג-ויליאמס
 תסריט:  מייק לי
 עריכה:  ג'ים קלרק
 שחקנים ראשיים:  אימלדה סטאונטון  ריצ'רד גרהאם  אדי מארסן  אנה קיבניי  סאלי הוקינס  אלכס קלי  דניאל מייס  פיל דייוויס
 מוזיקה:  אנדרו דיקסון
 צילום:  דיק פופ
 מדינה:  בריטניה   צרפת
 חברת הפקה:  UK Film Council, Thin Man Films, Ingenious Media, Les Films Alain Sarde 
 חברה מפיצה:  Momentum Pictures, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 באוקטובר 2004
 משך הקרנה:  125 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  11 מיליון $
 הכנסות באתר מוג'ו:   veradrake
 פרסים:  פרס אריה הזהב  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (אימלדה סטונטון)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.veradrake.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
וירה דרייק (באנגלית: Vera Drake) הוא סרט דרמה משנת 2004 שכתב וביים מייק לי. הסרט מספר את סיפורה של אשה ממעמד הפועלים בלונדון של 1950, המבצעת הפלות בלתי חוקיות. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה, היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזכה בשלושה פרסי באפט"א.
תקציר עלילה

וירה דרייק (אימלדה סטאונטון) היא אשה מסורה למשפחתה, היא מטפלת בבעלה וילדיה, באמא הקשישה ובשכן חולה. בתה אתל (אלכס קלי), היא בחורה ביישנית העובדת במפעל לייצור נורות. בנה סיד (דניאל מייס), הוא חייט התופר חליפות לגברים. בעלה, סטנלי (פיל דייוויס), הוא מכונאי רכב. למרות שהמשפחה היא דלת אמצעים הם מחזיקים מעמד בזכות הקשר המשפחתי החזק שביניהם. בסרט אנחנו רואים את המעשים הטובים והחסדים הקטנים שהיא עושה באופן קבוע למען כל מי שהיא נתקלת בו. וירה עובדת כמנקה ועוזרת בית, אבל בנוסף ובלי ידיעת בני משפחתה היא עוזרת לנשים בהריון לבצע הפלה. היא אינה מקבלת תשלום תמורת מעשיה, ומתייחסת לכך כאל מעשה צדקה. לעומתה לילי (רות שין) גובה מהנשים 2 גיני עבור ארגון ההפלה ללא ידיעתה של וירה, היא גם מוכרת מזון בשוק השחור.
עלילת משנה בסרט מספרת את סיפורה של סוזן (סאלי הוקינס), בחורה ממשפחה אמידה, בתה של אחת הנשים שוירה עובדת אצלן. מחזר של סוזן אונס אותה והיא נכנסת להיריון. היא נעזרת בחברתה כדי ליצור קשר עם רופא שיעשה לה הפלה. הרופא מפנה אותה לפסיכיאטר, והוא מנחה אותה בשאלותיו כך שיוכל להמליץ על ביצוע הפלה באופן חוקי. לשאלותיו היא עונה שהיו מקרים של מחלות נפש במשפחתה, ואם לא תוכל לבצע הפלה היא תתאבד. ביצוע ההפלה עולה לה 100 גיני.
מצבה של אחת מהנערות שוירה עוזרת להן להפיל מתדרדר, והיא כמעט מתה. בעקבות זאת המשטרה עוצרת את וירה לחקירה. היא מוחזקת במעצר בלילה, ומובאת לפני שופט למחרת בבוקר. סיד המום ממעשיה של אמו, ואומר לאביו שהוא אינו חושב שיוכל לסלוח לה.
וירה משוחררת בערבות, ועומדת למשפט באולד ביילי. אף אחת מהמעסיקות שלה אינה מוכנה להעיד עדות אופי לטובתה. עורך הדין שלה מעריך שהיא תקבל את תקופת מאסר מינימלית שהיא שנה וחצי. השופט גוזר עליה מאסר של שנתיים וחצי. מאסרה משפיע על כל הסובבים אותה שהיו תלויים בה.
צוות השחקנים

אימלדה סטאונטון - וירה דרייק
פיל דייוויס - סטנלי דרייק
דניאל מייס - סיד דרייק
אלכס קלי - את'ל דרייק
אדי מארסן - רג'
אדריאן סקרבורו - פרנק דרייק
התר קרייני - ג'ויס דרייק
סאלי הוקינס - סוזן ולס
רות שין - לילי קלארק
לזלי שארפ - ג'סי בארנס
ליז וייט - פמלה בארנס
פיטר וייט - מפקח בילוש ובסטר
ג'ים ברודבנט - שופט
סם טרוטון - דייוויד