stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסיסקו סולנו לופס
מלחמת הברית המשולשת

כבר מתקופת לופס האב, הייתה פרגוואי מעורבת בסכסוכי גבול עם שכנותיה ארגנטינה וברזיל. אורוגוואי ניסתה להשיג את עצמאותה ממעצמות אלו, במיוחד מארגנטינה. ארגנטינה, מצידה, שאפה לספח את כל שטח המחוז הספרדי "ריו דה לה פלטה" שכלל גם את שטחן של אורוגוואי ופרגוואי.
ב-1864 התערבה ברזיל בענייניה הפנימיים של אורוגוואי, וסייעה למנהיג מפלגת ה"קולורדו" להדיח את מנהיג מפלגת "הבלנקו". לופס ראה בכך הפרה של מאזן הכוחות באזור, והכריז מלחמה על ברזיל. ברטולומה מיטרה, נשיא ארגנטינה, ארגן ברית משולשת עם ברזיל ועם אורוגוואי, וב-1 במאי 1865 הכריזה הברית מלחמה על פרגוואי. מלחמה זו זכתה לכינוי מלחמת הברית המשולשת.
צבאו של לופס מנה 50,000 לוחמים, והיה הגדול באמריקה הלטינית בתחילת המלחמה. עצם בניית הצבא והכרזת המלחמה על ברזיל נראו כמעשה של שגעון גדלות מצד לופס. עם זאת, בתחילה נטה מאזן הכוחות לטובת צבאו הגדול והמאומן היטב של לופס.
בתחילת המלחמה זכו הכוחות הפרגואיים להישגים צבאיים, אך הובסו בהמשכה.
לופס הנהיג את צבאו בעצמו. בתחילה פלש צבאו למחוזות מאטו גרוסו וריו גראנדה דו סול בברזיל ולפרובינציית קוריינטס בארגנטינה, אך במהלך שנת 1866 גורש משם. המערכה בשפכי הנהרות פרגוואי ופרנה נמשכה כשנתיים. לופס ביצר את גדות הנהר במצודות רבות, ולהכנעתן נדרשו שנתיים. משהושמדה הגדולה מביניהן, מצודת הומאיטה, בשנת 1868 נפלה בעקבותיה גם הבירה אסונסיון.
בשנת 1868, בטרם נפלה הבירה ותחת הלחץ הצבאי, ביצע לופס מעשה זוועה אחרון. בתואנה כי גילה קשר כנגדו אסף כמה מאות מאנשיו ומתומכיו העיקריים (בהם אחיו, גיסיו, חברי ממשלתו, שופטים, מפקדי מחוזות, מפקדים צבאיים, בישופים וכמרים, ועמם כמאתיים זרים שנמצאו במקרה באסונסיון לרבות אנשי הסגל הדיפלומטי) והוציאם להורג.
עם נפילת הבירה נמלט לופס לצפון, וניהל מלחמת גרילה עד שנהרג ב-1 במרץ 1870 כשעמו בנו הבכור פאנצ'יטו, שילדה לו לינץ'. לופס ניסה להימלט בשחייה מחיילים ברזילאים, ונדקר למוות בחנית. מילותיו האחרונות היו "אני מת למען מולדתי". לינץ', שנכחה במקום, הורשתה לקבור במו ידיה את אהובה ובנה.
לופס והעם הפרגוואיי

העם הפרגוואיי היה מסור ללופס בצורה פנטית, ונלחם את מלחמותיו עד השמדתו הפיזית. המלחמה הקטינה את אוכלוסיית פרגוואי מ-525,000 איש עם פרוץ המלחמה, ל-221,000 איש בשנת 1871, מהם רק 28,000 היו גברים. לא רק המלחמה הכתה באוכלוסיית פרגוואי. במהלך המלחמה סבל העם גם מרעב, ממחלות, ומהתנהגותו של לופס שעינה ורצח אנשים רבים.
הדעות בפרגוואי חלוקות באשר לדמותו של לופס. יש הרואים בו חולה גדלות, אשר ניסיונו להפוך ל"נפוליאון של אמריקה הלטינית" עלה בחיי רוב בני עמו, ואשר גרם למשבר חסר תקדים בהיסטוריית פרגוואי. אין ספק כי משטרו היה משטר עריצות, וכי מספר רב של הוצאות להורג ללא משפט, ועינויים של אסירים פוליטיים בוצעו בתקופת שלטונו.
עם זאת, בתקופה מאוחרת יותר החלו להופיע היסטוריונים פרגוואיים שראו בו פטריוט וגיבור לאומי. במאי 1947 הוציאה פרגוואי בול דואר המנציח את דיוקנו תחת הכותרת "מרשל פרנסיסקו סולנו לופס". ב-1954 הוציא הדואר הפרגואיי בול נוסף בו הוא מונצח לצד אביו ולצד הגנרל ברנרדינו קביירו, תחת הכותרת "שלושת הגיבורים הלאומיים". גופתה של אלייזה לינץ' שמתה בגלות בפריז הושבה לפרגוואי ונקברה ברוב טקס. סרט שהוזמן על ידי שלטונו של אלפרדו סטרסנר בשנת 1978, בשם "סרו קורה" (על שם המקום בו נהרג לופס), מנציח את לופס בצורה חיובית.
ראו גם

אלייזה לינץ'
משה זריהן

| --- | --- |

הרב זריהן (יושב) בזקנותו  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1877 ה'תרל"ח מרקש
 פטירה:  30 באוקטובר 1953 (בגיל 76 בערך) כ"א בחשוון ה'תשי"ד מרקש
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של חיפה
 מדינה:  מרוקו
 מקום פעילות:  מרקש
 תקופת הפעילות:  ? – 30 באוקטובר 1953 
 חיבוריו:  פסקי הרמ"ז
 בת זוג:  פרוח לבית פינטו
 אב:  רבי אברהם זריהן
הרב משה זריהן (ה'תרל"ח, 1877 לערך - כ"א בחשוון ה'תשי"ד, 30 באוקטובר 1953) היה אב בית הדין ורבה הראשי של מרקש כארבעים שנה.
תולדות חייו

נולד במרקש בסביבות שנת ה'תרל"ח (1877). אביו רבי אברהם היה ראש ישיבה בעיר ודיין, וכך גם סבו שימש כדיין. אמו הייתה בתו של הרב מרדכי הצרפתי, דיין במרקש. בצעירותו למד אצל אביו. בסביבות שנת ה'תרס"ט (1909) החל לשבת כדיין בבית הדין בעיר, ובשנת ה'תרצ"ה לאחר פטירתו של אב בית הדין רבי שלמה אבן חיים, התמנה על ידי ועד העיר בראשותו של הגביר דוד זעפרני גם לתפקיד אב בית הדין. בבית דינו ישבו בין השאר הרבנים שאול אבן דנאן, אפרים שלום אנקאווא ומרדכי קורקוס. בשנת ה'תש"ט יצא לגמלאות, לאחר כארבעים שנות רבנות ודיינות. הרב מרדכי קורקוס החליפו בתפקידו לאחר פרישתו.
נפטר בכ"א בחשון ה'תשי"ד, בגיל 76 ונקבר במרקש. עצמותיו הועלו בשנת 1994 לבית העלמין שדה יהושע (כפר סמיר) בחיפה על ידי נכדו.
נשא את פרוח לבית משפחת פינטו, ממנה נולד לו בנו יעקב, ולאחר מכן הם התגרשו. בהמשך נישא לחנינה לבית עבו, נולדו לו עוד ארבעה בנים ובת: אברהם, שלמה, רפאל, חביב ומסעודה. ניניו הם הרב משה זריהן, מחבר סידור "דרכי אבות", והסופרת טרז דביר.
בשנת ה'תשע"ט הוציאו לאור בני משפחתו את הספר פסקי הרמ"ז המכיל מבחר מפסקיו.
לקריאה נוספת

שלמה זלמן מיארה, מראקש וחכמיה, חלק א, עמ' 294
הרב יוסף הלל, עדה המצבה: מצבות מראכש ירושלים ה'תשע"ו, עמ' 248–253.
חביב איבגי, אבני זיכרון לקהילת מראקש, לוד ה'תשס"ד, עמ' קלט.
הערות שוליים

↑  במודעת האבל הזו נרשם שנפטר בגיל 76
↑  במקורות שונים ננקטו תאריכים שונים. זהו התאריך שהופיע על מצבתו המקורית במרקש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010744024805171  VIAF: 23164295119308412079   WorldCat (עם VIAF): 23164295119308412079 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים ובנושא מרוקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב שלמה אבן חיים | רבנים ראשיים של מרקש | הבא: הרב מרדכי קורקוס |
שבחי הבעש"ט

| --- | --- |
עמוד השער של המהדורה הראשונה של שבחי הבעש"ט, קאפוסט: דפוס ישראל יפה, ה'תקע"ה (1815)
עמוד השער של המהדורה הראשונה של שבחי הבעש"ט, קאפוסט: דפוס ישראל יפה, ה'תקע"ה (1815)
 מידע כללי
 מאת:  דב בער בן שמואל 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  הבעל שם טוב 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1815 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002074799, 002074862, 002074849, 002074841
 
שבחי הבעל שם טוב (בדרך כלל בקיצור: שבחי הבעש"ט, נהגה על דרך ההגייה האשכנזית: "בֶּשְׁט") הוא קובץ סיפורים על חייו ופועלו של מניח היסודות לתנועת החסידות במאה ה-18, רבי ישראל בן אליעזר, הבעל שם טוב.
חיבור זה, שהוא הראשון מבין קובצי הסיפורת החסידית שנדפס (בשנת ה'תקע"ה, 1814–1815), הוא יצירה הגיוגרפית (ומכאן שמו: 'שבח') – ומכאן שהוא אינו בגדר תיעוד היסטורי מסודר או יצירת ביוגרפיה, כי אם סיפור על קדושתו וגדולתו של הצדיק, המובא מתוך הערצה כלפיו.
כיצירה הגיוגרפית, שנועדה בעיקרה לקהל עממי, מכיל הקובץ תוכן תעמולתי, אך גם, ובעיקר, תוכן סיפורי פשוט – בקובץ משוקעים יסודות ביוגרפיים ריאליים וכן עובדות היסטוריות רבות, אך ערכו ההיסטורי נתון במחלוקת. ערכו העיקרי של הספר עבור המחקר אינו בעובדות ההיסטוריות שניתן לזקק ממנו, אלא בעיקר בשיקוף תהליכים ועמדות חברתיות, דתיות ותרבותיות בקרב יהודי מזרח אירופה בעת שנכתב – במחצית השנייה של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
בהתאמה למשך חייהן של הדמויות המאוחרות יותר הנזכרות בקובץ, וכן על פי השוואת הידוע ממקורות אחרים להתייחסות כרונולוגית לאירועים המופיעה בקובץ גופו, משערים כי הקובץ נכתב בשנות ה-90 של המאה ה-18; ייתכן כי גרסה מגובשת בעל-פה של סיפורי הבעש"ט הייתה קיימת כבר בשנות ה-80 של מאה זו. מכל מקום, הסיפורים שבקובץ משקפים את מה שסופר על אודות הבעש"ט, ואת האופן שבו השתקפה דמותו, למן הזמן שבו פעל ועד לזמני עריכת הקובץ והדפסתו.
זהות המחבר ומקורות הסיפורים

זהותו של כותב סיפורי הקובץ ידועה משער המהדורה השנייה, מהדורת ברדיטשוב, שבו מצוין כי ”כל אלו הסיפורי' נחקקו ונאמר' באמת מאחד קדוש מדבר ה"ה המופל' ומופלג בתור' ובירא' החסיד המפורסם מוהר"ר דוב בער במו"ה שמואל זצ"ל שוחט דק' לינץ שהי' מקדם חתן המנוח המפורסם נודע בשערים מוה' אלכסנדר שוחט נבג"מ”. המחבר, ר' דב בער בן שמואל, השו"ב (שוחט ובודק) מליניץ, היה חתנו של ר' אלכסנדר שוחט, ששימש סופרו (כלומר: כותב קמעות ועוזרו האישי) הראשון של הבעש"ט במשך שמונה שנים, ואשר מהווה מקור לסיפורים רבים בקובץ. לעיירה ליניץ, מקום ישיבתו של ר' דב בער, נודעת חשיבות לסמכותו של הספר, שכן בהּ שימש כרב גדליה מליניץ בעל "תשואות חן", מתלמידיו הקרובים של הבעל שם טוב, שהוא מקור למסורות רבות בספר ("מפי הרב דקהילתנו").
בראשיתם של רוב הסיפורים מצוין מקורם ("שמעתי"); נמצאים מקורות שונים לכל סיפור, ויש סיפורים שמקורם בשרשרת מסירה בעל-פה. מתוך כמאתיים וחמישים סיפורים הכלולים בקובץ, כמאה מהם מקורם ברבני קהילות; שלושה-עשר מהם מקורם במגידי מישרים של קהילות; ארבעה נשמעו מפי מנהיגים חסידיים; וגם מקורם של רבים מהסיפורים הנותרים באנשי האליטה הרוחנית-דתית ובכלי-קודש כגון שוחטים ומלמדים. יש סיפורים אחדים שמקורם בעדות מכלי ראשון, וסיפורים רבים נוספים שהם עדות מכלי שני או שלישי.
תוכן כללי ומבנה

קובץ השבחים כולל כמאתיים וחמישים סיפורי שבח, המגוללים סיפורים על אודות דמותו של הבעש"ט, ובהם מאורעות חשובים בחייו לצד אנקדוטות המעידות על תכונותיו, וכן קבצים העוסקים בדמויות משנה מחייו. הקובץ מסודר פחות או יותר בסדר כרונולוגי, מלידתו ועד מותו של הבעש"ט.
סיפור שבח אופייני בספר מספר על הסכם שנערך בין הבעש"ט לבין גזלנים, לאחר שאלו נוכחו במופתיו, ולפיו הם יבואו לפניו להכרעה במקרה שיתעורר ביניהם ריב:
פעם אחת באו שני גזלנים לדון לפניו, ולא הוטב הפסק בעיני אחד מהם. ויאמר בלבו: הנה כאשר הבעל-שם-טוב ער אי אפשר לו לעשות רע, אבל כשהוא ישן אמלא את רצוני להרוג אותו. וכן עשה, כשישן הבעל-שם-טוב בא הגזלן אליו והרים את הקרדום לחתוך את ראשו, ומיד חטפו אותו, ואינו יודע מי ומי, והכו אותו מכות אכזריות חבורות ופצעים וישאלהו: מי אתה ומי עשה לך הדבר הזה? ולא היה בו כוח להשיב לו דבר, וילך הבעל-שם-טוב לדרכו. ולמחרתו כששב מעט לאתנו אז ספר לו הגזלן כל המאורע.
ניתן לזהות בספר שתי חטיבות:
החטיבה הראשונה היא 'סדר השתלשלות' מסודר ומעוצב על פי מסורות חב"דיות. חטיבה זו מכילה שבעה-עשר סיפורים, שנושאיהם כדלהלן: אביו של הבעש"ט; לידת הבעש"ט והתפתחותו; ר' אדם בעל שם; העברת הכתבים שמסר ר' אדם לבעש"ט על ידי בנו של ר' אדם ומערכת היחסים בינו ובין הבעש"ט; הבעש"ט וגיסו גרשון מקוטוב; הבעש"ט והגזלנים; הבעש"ט והצפרדע; והתגלותו של הבעש"ט בפני שני רבנים ודרכו לכת החסידים בקיטוב. היא מסתיימת בהצהרת המדפיס ”ע"כ שמעתי בשם האדמו"ר נבג"מ סדר ההשתלשלות”.
החטיבה השנייה – כתביו של דב בער – מכילה למעלה ממאתיים סיפורים נוספים, המכילים התייחסות לכל הנושאים המופיעים ב'סדר ההשתלשלות'. בין שתי חטיבות אלה מופיעות סתירות. לדוגמה: בחטיבה הראשונה מסופר על תלמיד חכם שנאלץ לעשות אצל הבעש"ט שבת, שבמהלכהּ נתגלה לפניו הבעש"ט כאדם קדוש; תלמיד חכם זה הודיע על כך לאנשי קוטוב, והבעש"ט התקבל כמנהיג. ואולם, בחטיבה השנייה מופיע גרסה אחרת, שבהּ, לאחר שמתגלה הבעש"ט בפני אורחו, הוא מצווה עליו לשמור זאת בסוד. מעבר להבדל המהותי שבין שתי הגרסאות גופן, הרי שלא מתקבל על הדעת כי הסיפור השני מגיע אחרי הראשון. משה רוסמן מסיק כי המדפיס החליט להדפיס ולכרוך יחד שתי יצירות: האחת, הדנה ב"התגלות" ובעלייתו של הבעש"ט; והשנייה, העוסקת באירועים שהשתלשלו למן התגלותו.
מטרת החיבור

בהקדמה לספר פורט המחבר את מניעיו בהעלאת סיפורי המעשה על הכתב, לתועלת בית ישראל. הוא מעיד כי מטרת חייו היא לאסוף את סיפורי המעשה על הבעש"ט ועל בני חוגו ולהעלותם על הכתב: ”שני חיי שאני חי שנים הללו בחולשתי הוא הכל כדי שאכתוב לזיכרון סיפורים הללו.” בשער המהדורה הראשונה (מהדורת קאפוסט) מוצהר כי מטרת הספר היא ”ספורי נפלאות ונוראות מכבוד אור ישראל וקדושו [...] הרב האלקי מ' ישראל בעש"ט זיע"א [...] ורבוי התועליות הנמשכים מזה להלהיב לבות ב"א לעבודתו ית'.” שער מהדורת ברדיטשוב מוסיף:
ורבוי התועליות הנמשכים מספורים אלו מבואר בהקדמה באריכות. יתעוררו הרעיונים ויתלהטו הלבבות עם כי ישימו עיניהם ולבם להבין להשכיל על כל פרטי הדברים והיו עמם וקראו בם כל ימי חייהם למען ילמדו ליראה את ה' אלהיהם ולעבוד בלב שלם את מלכיהם...
בהקדמתו מספר המחבר כי רצה להוסיף בסוף כל סיפור מוסר השכל היוצא ממנו, אך ויתר על כך. בתוספת ל"הקדמת הכותב" מספר בנו, ר' יהודה ליב, בעל מח"ס "בית לחם יהודה", כי אביו הטיל עליו את מלאכת העתקת כתב-היד, והורה כי לצד תיקונים לשוניים, יוסיף בסוף כל סיפור דבר תורה או דבר מדברי חז"ל (הוראה שבסופו של דבר לא נתמלאה). מכל מקום, בפעמים האחדות שכן מופיע מוסר ההשכל בסוף סיפור בקובץ, אין יודעים אם נכתב בידי המחבר או בידי בנו.
החיבור מספק ייחוס וסיפור חיים של הבעש"ט מלידה ועד מוות, ומבסס עיצוב של דמותו ההיסטורית (גם אם לא באופן מדויק) והמיתית עבור חסידיו. יש בו סיפורים שניתן לזהות בהם לא רק מאפיינים של מציאות חיים מסוימת, כי אם גם משום מתן לגיטימציה לנוהגים מסוימים. כך למשל, קושר זאב גריס את הסיפור על ר' אדם בעל-שם-טוב שהוריש כתביו לבעש"ט, למעמדם של החסידים בשימור כתבים ומנהגים לוריאניים, ורואה את מטרתו בקביעת שלשלת מסירת כתבים לוריאניים בתודעה החסידית המשותפת, ובתוך כך מתן לגיטימציה, חרף התנגדות מחוץ, להחזיק בכתבים אלה, ויותר מכך – להחזיק במנהגי תפילה, פולחן וטקס שמקורם בקבלה הלוריאנית.
באשר לסיבה או לתכלית שבעטיין נדפס הקובץ, סבור גריס כי פרסום שבחי הבעש"ט בידי ישראל יפה (ראו להלן) היה אמצעי להפצת הגרסה החב"דית להתפתחות החסידות. ישראל ברטל הצביע על מגמות אפולוגטיות בשבחים שראו אור בספר בתגובה לביקורת ראשוני תנועת ההשכלה על החסידות בראשית המאה התשע עשרה. רוסמן מעלה השערה כי הספר נדפס כחלק ממאמציו של ר' דוב בער בן ר' שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר האמצעי) לבסס את מעמדו כיורשו של אביו ר' שניאור זלמן מלאדי (האדמו"ר הזקן) במנהיגות חב"ד. מלבד התעניינותו של דוב בער בבעש"ט, והשימוש שעשה בתוכנם של סיפורים מהקובץ כאסמכתא לרעיונותיו, משערים כי ראה בבעש"ט דוגמה לצדיק שגדולתו לא נודעה בציבור – בדומה לו עצמו, במיוחד בראשית דרכו. כחלק ממאמציו לרשת את מקום אביו, פרסם דוב בער את תורותיו של אביו, במטרה להוכיח כי ירש הן אותן והן את סמכותו של אביו. השערה זו נתמכת גם בהקדמתו של המדפיס לחיבור, שבו הוא מצהיר כי מטרת החיבור להראות כי ”אין דור שאין בו צדיקים מפורסמים כי לא יטש ה' את עמו בעבור שמו הגדול” – ובהקשה לזמנו של דוב בער בן רש"ז: כי גם אחרי פטירת האדמו"ר הגדול ייתכן שיימצא מנהיג שעשוי להחליפו.
תולדות הספר ומהדורותיו

כתב-היד של ר' דב בער מליניץ הועתק מספר פעמים, עד שנדפס לראשונה בשנת ה'תקע"ה, כנראה במחצית הראשונה של השנה העברית (בין אמצע חשוון לאמצע ניסן; בשלהי שנת 1814 או בראשית שנת 1815) בקאפוסט שברוסיה הלבנה (כיום במחוז ויטבסק שבבלארוס), על ידי המדפיס החב"די ר' ישראל יפה, אשר הדפיס את המהדורה לפי אחד מהעתקי הקובץ, ולא לפי כתב-היד.
על אף שבהסכמת רבהּ של קאפוסט להדפסת הספר נאסר על הדפסתו במשך שש השנים העוקבות, הרי שכבר באותה שנה, ה'תקע"ה, יצאו לאור שתי מהדורות נוספות: בברדיטשוב (ברדיצ'ב) ובלַאשְצ'וֹב (בפולנית: Łaszczów), מה שמעיד על הביקוש הרב שלו זכה הספר. בהסכמות המובאות בראשית מהדורות אלה מסבירים הרבנים את הצורך להדפיסן (ולעבור על האיסור מן המהדורה הראשונה). בהסכמה למהדורת ברדיטשוב, שנדפסה בידי המו"ל והמדפיס ר' שמואל סג"ל, טוען ר' מאיר, המגיד מזעלווא, כי במהדורה הראשונה הובאו דברים העלולים לפגוע ביראת השמים של קוראים שאין ביכולתם לרדת לעומקם, ושמוטב היה שלא נדפסו. ואכן, במהדורה זו הושמטו קטעים משני סיפורים ממקור אנונימי שנדפסו בדף האחרון, ובמקומם הובא סיפור קצר אחר. כן נכללים במהדורה מספר שינויי נוסח, שעל פי רוב (אם כי לא תמיד) אכן מתקנים נוסח שגוי או טעות דפוס מן המהדורה הראשונה. בהמשך נדפס הספר עוד במהדורות רבות.
כבר בשנת ההדפסה הראשונה של הקובץ, נדפס באוסטרהא תרגום שלו ליידיש. ההבדלים בין התרגום ליידיש לבין הספר העברי עוררו בקרב החוקרים מחלוקת בשאלה האם זוהי גרסה יידית המבוססת על הנוסח העברי שנדפס, או שמא מדובר בתרגום הנסמך על נוסח עברי אחר (ואולי קדום יותר). לדעת חנא שמרוק, אברהם יערי ואברהם חיים רובינשטיין, קיימים הבדלים ניכרים בין שני הנוסחים, מה שמצביע על כך שאלו שתי גרסאות נבדלות. לדעת יהושע מונדשיין ועמנואל אטקס אחריו, ההבדלים בנוסח נובעים מכך שמדובר בתרגום להדיוטות (שכן קהל היעד לחיבור ביידיש שונה מקהל היעד של המקור העברי – בעיקר נשים ועמי ארצות), המיועד להיות 'קל יותר לעיכול'.
בנוסח הנדפס שרדו שיבושים שנבעו מטעויות העתקה, השמטות של משפטים שלמים ואף תיקוני נוסח (שלא תמיד הם בבחינת 'תיקון') שעשו המדפיס ואולי גם הסדר. בכתב היד של הספר, שהוציא מונדשיין לאור בשנת תשמ"ב, יש כדי להבהיר מקומות לא ברורים בנוסח שנדפס.
ביקורת ואמונה

אנשי תנועת ההשכלה שהתנגדו לחסידות עשו שימוש בספר בכתבי ההתנגדות שחיברו, לרבות בכתבים הסאטיריים שלהם. כך למשל הביא יוסף פרל מובאות וציטוטים משבחי הבעש"ט בכתביו. מהתכתבות בין פרל לידידו שמשון בלוך הלוי עולה, כי האחרון החל לכתוב סאטירה בשם "שבחי אלקסי", על אודות משרתו הגוי של הבעש"ט, כפארודיה על שבחי הבעש"ט.
מדברים שכתב רבי נתן מברסלב על הספר מתברר שהספר היה מושא לביקורת ביחס לאמינות הדברים המסופרים בו:
אף על פי שיש הרבה כופרים שמתלוצצים משבחי הבעל שם טוב זצ"ל, וקצת אומרים שהמופתים אמת אבל לא היה ראוי להדפיסם, ובמחילה מכבודם הגדול, גם הם שגו בזה. כי עיקר פחדם של הכשרים שאומרים שלא היו צרכים להדפיסם הוא מחמת ליצנות הכופרים והמתנגדים, אבל בשביל זה אין ראוי למנוע האמת מהחפץ באמת ויאבדו הם ואלף כיוצא בהם, ודבר אחד מדברי תורה לא יתבטל. כי באמת רוב הדברים הנדפסים ב'שבחי הבעל שם טוב' זצוק"ל רובם ככולם מספרים רוב העולם מכבר, והמופתים הנוראים של הבעל שם טוב זצוק"ל מפורסמים בכל העולם.
לקריאה נוספת > מהדורות מדעיות

יהושע מונדשיין, ספר שבחי הבעש"ט: פקסימיל מכתב היד היחידי הנודע לנו ושינויי נוסחיו לעומת נוסח הדפוס, ירושלים: הנחל, תשמ"ב.
אברהם חיים רובינשטיין, שבחי הבעש"ט: מהדורה מוערת ומבוארת (מבוססת על דפוס קאפוסט), ירושלים: ראובן מס, תשנ"ב-1991.
לקריאה נוספת > מחקר

אברהם יערי, 'שתי מהדורות של שבחי הבעש"ט', קריית ספר לט (תשכ"ד), המשך, המשך.
אברהם חיים רובינשטיין, '"שבח" מ"שבחי הבעש"ט', תרביץ לה (תשכ"ו), 174–191 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
הנ"ל, 'סיפורי ההתגלות בספר שבחי הבעש"ט', עלי ספר ו–ז (תשל"ט), 157–186 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
הנ"ל, הערות לספר שבחי הבעש"ט, סיני פ"ו, ירושלים תש"ם, עמ' ס"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הנ"ל, הקדמת הכותב לספר שבחי הבעש"ט, סיני פ"ט, א-ב, ירושלים תשמ"א, עמ' נ"ט, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
יוסף דן, הסיפור החסידי, ירושלים: כתר, 1975.
חנא שמרוק, ספרות יידיש בפולין, ירושלים: מאגנס, תשמ"א.
יצחק רפאל, על חסידות וחסידים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשנ"א 1991, עמ' 49-22.
זאב גריס, ספר, סופר וסיפור בראשית החסידות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ב.
זאב גריס, 'בין ספרות להיסטוריה: הקדמות לדיון ועיון בשבחי הבעש"ט', טורא ג (תשנ"ג), 153–181.
משה רוסמן, 'לתולדותיו של מקור היסטורי: ספר שבחי הבעש"ט ועריכתו', ציון נח, ב (תשנ"ג), 175–214 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
אלחנן ריינר, 'שבחי הבעש"ט: מסירה, עריכה הדפסה', דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות י"א, חטיבה ג', כרך 2 (תשנ"ג), 145–152 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
ישראל ברטל, 'עליית ר' אלעזר מאמסטרדם לארץ-ישראל בשנת תק"א (1740)', גלות בארץ, יישוב ארץ-ישראל בטרם ציונות, ירושלים הספרייה הציונית, תשנ"ה, עמ' 40-23.
עמנואל אטקס, 'ספר שבחי הבעש"ט כמקור היסטורי', בעל השם, הבעש"ט: מאגיה, מיסטיקה, הנהגה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ס-2000, עמ' 217–265.
משה רוסמן, הבעש"ט מחדש החסידות, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ס.
יונתן מאיר, "המהדורות האבודות של ספר שבחי הבעש"ט ביידיש, 1817-1815", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית לט (תשע"ז)
Ada Rapoport-Albert, 'Hagiography with Footnotes: Edifying Tales and the Writing of History in Hasidism', in: Essays in Jewish Historiography (History and Theory, Suppl. 27) (ed.) Ada Rapoport-Albert (Middletown, 1988), pp. 23–84.
הערות שוליים

↑  י' מונדשיין, ספר שבחי הבעש"ט: פקסימיל מכתב היד היחידי הנודע לנו ושינויי נוסחיו לעומת נוסח הדפוס, ירושלים: הנחל, תשמ"ב.
↑  סברה של יהושע מונדשיין, שמשה רוסמן מסכים עמה; אצל: 'ספר שבחי הבעש"ט כמקור היסטורי', בתוך: הנ"ל, בעל השם, הבעש"ט: מאגיה, מיסטיקה, הנהגה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ס-2000, עמ' 239.
↑  מונדשיין, פקסימיל, עמ' 47–49.
↑  אברהם רובינשטיין, 'הערות לספר שבחי הבעש"ט', סיני, פ"ו, תש"ם, עמ' סח-עא.
↑  ואכן, במהדורה הביקורתית של אברהם רובינשטיין נכללות השוואות לנוסח היידי של הטקסט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268016405171  BnF: cb15026507h (data)  LCCN: n82215387  VIAF: 174590875   WorldCat (עם VIAF): 174590875
ועדה לאישור הפסקת היריון

ועדה לאישור הפסקת היריון היא גוף שנקבע על ידי החוק בישראל כמי שנדרש אישורו על מנת שאישה תוכל לבצע הפסקת היריון (הפלה מלאכותית). ועדה להפסקת היריון רשאית לאשר או לדחות בקשה להפסקת היריון, על פי שיקול דעתה במסגרת העילות המצוינות בחוק.
במדינת ישראל פועלות 40 ועדות להפסקת היריון, בבתי החולים העוסקים בהפסקת היריון. ועדות אלה מתפקדות לפי הנחיות משרד הבריאות, ואמורות להתכנס לפחות פעם בשבוע, בהתאם למספר הפניות. הוועדה היא גוף עצמאי המשמש כנציג הציבור ותפקידה להכריע בנוגע לגורל העובר.
הפסקות היריון בישראל – רקע היסטורי

עד 1970 לא היה בישראל חוק בנושא שמסדיר הפלות במוסדות הבריאות הציבוריים, אלא היו סדרה של תקנות מחמירות למדי, שהתבססו על תקנות הקוד הפלילי המנדטורי הבריטי מ-1861. החוק המנדטורי קבע שאישה הפונה לביצוע הפלה עלולה להישפט למאסר של 7 שנים ומבצע ההפלה עצמו למאסר של עד 14 שנים. בשנת 1962 מינתה הממשלה את "הוועדה לבעיות ילודה", אשר המליצה בעיקר על מדיניות של עידוד ילודה המשולבת במענה לצורכי הפרט ושאיפותיו. בנושא של הפלות מלאכותיות, המליצה הוועדה למסד את ביצוען, אך לא על מנת לעודדן, אלא דווקא להפך. זו המליצה להתיר ביצוע הפלות רק במסגרת בתי חולים מורשים ורק באישור ועדה רפואית. הוועדה נועדה לתת תוקף חוקי להפלות על פי קריטריונים רפואיים וחברתיים. כמו כן, במקור הוועדה הייתה אמורה לשמש כאמצעי למניעת חלק מן ההפלות באמצעות הסברת הסכנות לבריאות העלולות לנבוע מביצוע הפלה, ובמידת האפשר בעזרת מתן תמריצים חומריים ומוסריים להימנעות מביצועה. הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה, אך לא יישמה אותן במלואן, ובפועל הוקמו מספר ועדות להפסקת היריון עוד בטרם התקבל החוק בכנסת.
השינוי המשמעותי שהתרחש בתפיסה לגבי הפלות חל גם על מערך השליטה וקבלת ההחלטות בתהליך ההפלה עצמו. בעבר נחשב הנושא פרטי, בעוד שהיום השליטה על הלידה בכלל ועל ההפלה בפרט נהיו לנושא הרבה יותר ציבורי.
ב-1972 מונתה "הוועדה לבדיקת האיסורים החלים על ההפלות המלאכותיות", במטרה לבדוק האם יש צורך בתיקונים בחוק הדן בהפלות. הוועדה העריכה שסעיף 175 לפקודת החוק הפלילי, המטיל איסור על ביצוע הפלות, אינו תואם מפאת חומרתו את צורכי החברה בישראל, ולפיכך הציעה לנקוט בדרך ביניים. מחד, להטיל אחריות פלילית על מי שמבצע הפלה, אך מאידך לפטור אדם מאחריות כזו באם התמלאו מספר תנאים – באם הפסקת היריון נעשתה בהסכמת האישה במוסד רפואי מוכר ולאחר שוועדה רפואית מיוחדת אישרה שאין לקיים את המשך ההיריון מסיבות שנקבעו בחוק.
הפסקות היריון בישראל – רקע היסטורי > הסעיף הסוציאלי בחוק העונשין וביטולו

עד שנת 1980 הוכר בחוק גם סעיף חמישי, הסעיף הסוציאלי, שהתייחס לתנאים המשפחתיים והרווחתיים שלתוכם יוולד הילד ובתוכם יגדל. בשנה זו הסעיף בוטל עקב לחץ מצד המפלגות הדתיות.
סעיף זה נחשב לסעיף הכי שנוי במחלוקת שהיה בחוק החדש. זאת מכיוון שהוא אפשר לוועדות לבסס אישורי הפלות על סביבתה החברתית של האישה ועל נסיבות חייה הכלכליות. הסעיף הופנה לנשים נשואות שלא נכנסו לאף אחת מקטגוריות הפטור האחרות. הסעיף היה שנוי במחלוקת בוויכוחים של הוועדה לאיסור הפלות, והכללתו בהצעת החוק שהעלתה הוועדה התבררה כמכרעת לקבלת התמיכה של קבוצות הנשים. שהיו אמביוולנטיות לגבי נחיצות הרפורמה בחקיקה.
המפלגות החרדיות – מתוך נאמנות לתפיסתן בדבר החשיבות שבשימורו ובהנצחתו של תפקידן האימהי של נשים, באמצעות מצוות פרו ורבו, על־מנת להבטיח את עתידו של העם היהודי – התמידו בהתנגדותן לסעיף הסוציאלי גם לאחר אישורו הסופי של החוק בכנסת. לבסוף, במסגרת ההסכם הקואליציוני בין הליכוד לבין המפלגות החרדיות, שנחתם לאחר המהפך של 1977, התחייבה מפלגת השלטון להביא לידי מחיקת הסעיף החמישי לחוק הפסקת היריון. סעיף זה הוגדר על־ידי הצדדים להסכם כמהווה חריגה מ"הסטטוס־קוו הדתי".
בכך נמחק מן החוק הסעיף המשמעותי ביותר, לדעת יוזמי החוק, מבחינת הרחבת נגישותן החוקית של הפסקות היריון לנשים. כפי שהסביר שר הבריאות בעת הדיון הטרומי בהצעת החוק, הנתונים באותה עת הראו כי הפלות מעטות בלבד נעשות מטעמים של אונס או סכנה לבריאותה הגופנית והנפשית של האישה, וכי רוב ההפלות נובעות מטעמים סוציאליים (הקשרים אישיים, כלכליים, חברתיים או משפחתיים) ונעשות על־ידי נשים לא־נשואות או נשואות שנכנסו להיריון בלתי־רצוי. אחד הנתונים המובהקים ביותר ביחס להפסקות היריון הוא שברובם המכריע של המקרים נשים מבקשות להפסיק היריון בשל נסיבות חברתיות, ולא בשל סיבות רפואיות או פליליות.
מחיקה של הסעיף הסוציאלי שללה, בעיקר מנשים נשואות, אפיק חוקי להפסקות היריון דווקא במקרים בהם הצורך בהפלות נגישות היה הכרחי. יתרה מכך, מחיקתו חייבה נשים לייצר מסלולי מעקף של החוק על־מנת להבטיח לעצמן נגישות להפסקות היריון. התוצאה הייתה שבמקום להבטיח אכיפה מסודרת של החוק, החוק שגובש בסוף שנות השבעים עודד הסטה של הסדרת הפסקות ההיריון למסלולים עוקפי חוק.
על אף המחיקה, הסעיף הסוציאילי המשיך לשמש עילה להפסקת היריון בפועל, לפחות באופן חלקי. העילה של "חשש לנזק נפשי לאישה כתוצאה מהמשך ההיריון", מצביע על קשר בין מצב חברתי־כלכלי־משפחתי לבין מצוקה נפשית. קשר זה אפשר לוועדות להפסקת היריון להחזיר בדלת האחורית את העילה הסוציאלית אל מערך השיקולים החוקי של הוועדות להפסקות היריון.
מהלכים אלה השפיעו, ועודם משפיעים, על חייהן של אלפי נשים נשואות מדי שנה הנזקקות להפסקת היריון בשל טעמים משפחתיים־חברתיים־כלכליים. השפעה זו ניכרת גם בסיכונים הכרוכים בהסתמכות של נשים על סעיפים אחרים, כמו טענה כי ההיריון נוצר במסגרת שהיא מחוץ לנישואין. רישום כזה במסגרת הליך להפסקת היריון יכול ואף פוגע בנשים שבהמשך מבקשות גט מבעליהן, הן בבתי הדין הרבניים והן בבתי המשפט האזרחיים לענייני משפחה.
ביטול סעיף התנאים הסוציאליים ערער את הרציונל העיקרי לתמיכה של המפלגות הליברליות בחוק החדש. הן ראו בכך כישלון משמעותי. עד היום ביטול הסעיף הזה בחוק הוא בעל משמעות סמלית חשובה, ומדי פעם ישנם מאמצים להחזירו לחוק.
הוראות החוק

חוקיות הפלות בישראל מפורטת בסימן ב' לפרק י' לחוק העונשין, תשל"ז–1977, ובתקנות העונשין (הפסקת הריון), תשל"ח–1978. על פי החוק, ביצוע הפלה מותר רק אם ניתן אישור מהוועדה להפסקת היריון והוא בוצע במוסד רפואי מוכר. עם זאת, החוק מתיר לרופא להפסיק את הריונה של אישה, גם ללא קבלת הסכמה, אם פעולה זו נדרשת באופן דחוף ומיידי כדי להציל את חייה.
הגופים והשרים המעורבים בביצוע החוק ובאכיפת החוק הם: שר הבריאות ושר המשפטים. ועדת העבודה והרווחה של הכנסת אחראית על אישור התקנות. מעמדם של שר המשפטים ושל ועדת העבודה והרווחה הוא מעמד של יועצים.