stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרפתי (סרט, 2019)

| --- | --- |
כרזה בינלאומית
כרזה בינלאומית
 בימוי:  אנדריי סמירנוב 
 הופק בידי:  אנדריי סמירנוב, Yelena Smirnova 
 תסריט:  אנדריי סמירנוב 
 שחקנים ראשיים:  יבגניה אובראצובה רומן מדיאנוב נינה דרובישבה נטליה טניאקובה מיכאיל יפרמוב אלכסנדר בלוייב יבגני טקאצ'וק ורה לשקובה 
 צילום:  Yury Shaygardanov 
 מדינה:  רוסיה 
 הקרנת בכורה:  2019 
 משך הקרנה:  128 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
צרפתי (ברוסית: Францу́з) היא דרמה היסטורית רוסי שביים אנדריי סמירנוב על תחילת ההפשרה בברית המועצות. הסרט מוקדש לזכרו של אלכסנדר גינזבורג, דיסידנט סובייטי, אחד האידאולוגים של סמיזדאת. הקרנת הבכורה התקיימה ברוסיה ב-31 באוקטובר 2019. הסרט זכה בפרס ניקה לסרט הטוב ביותר, בטקס שתוכנן למרץ 2020 ונדחה לאפריל 2021 ואנדריי סמירנוב, במאי הסרט, זכה גם בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר.
עלילה

בשנת 1957 פייר דוראן, סטודנט צרפתי ממוצא רוסי, מגיע למוסקבה להתמחות באוניברסיטת מוסקבה. נראה שהמלחמה הקרה נסוגה, המגעים עם זרים כבר אינם באיסור והמוסקובאים מתקשרים בעניין ובלבביות עם פייר, שמדבר רוסית כל כך טוב... הצרפתי מתיישב במעונות באוניברסיטת מוסקבה, לומד ספרות רוסית, עובד על עבודתו של הכוריאוגרף מריוס פטיפה, מתיידד עם צלם-סטודנט של VGIK, ואלרה אוספנסקי, שמציג בפניו את הבלרינה של תיאטרון הבולשוי קירה גלקינה.
בזכות האנשים האלה פייר צולל לחיי התרבות של מוסקבה, לא רק לאלה הרשמיים, אלא גם לחיי הלילה החשאיים... פייר מתחיל להרגיש אהבה לקירה המנותקת והעצמאית, אם כי זה מוביל ליריבות עם ואלרה שגם אוהב אותה... במשך שנה במוסקבה, פייר חי חיים שלמים שונים לגמרי מכל מה שידע על ברית המועצות. אך ההתמחות והיכרות עם היבטים שונים בחיי העם הסובייטי אינה מטרתו היחידה של פייר. הוא מחפש קצין לבן בשם טטישצ'ב, שנעצר בסוף שנות ה-30. האיש הזה הוא אביו של פייר: בשנת 1931, אמו, צאצאית למשפחת אצולה ותיקה, שהסתירה את הריונה ונותרה לעבוד במשלחת הסחר הסובייטית בברלין, משם במהרה ברחה ועברה לגור בפריז.
שחקנים ודמויות

אנטון ריוואל - פייר דוראן, סטודנט צרפתי
יבגניה אובראצובה - קירה גלקינה, בלרינה של תיאטרון בולשוי
אלכסנדר בלוייב - טטישצ'ב, שומר לילה במאפייה, בעבר קצין לבן, אסיר לשעבר
יבגני טקצ'וק - ואלרה אוספנסקי, צלם
מיכאיל יפרמוב - אביו של ואלרה אוספנסקי, לשעבר מורה למרקסיזם, אסיר לשעבר
רומן מדיאנוב - ניקולאי קוזמיץ' צ'וכנובסקי
נינה דרובישבה - אולגה קירילובנה אוברזקובה, אצילה, אסירה לשעבר
נטליה טניאקובה - מריה קירילובנה אוברזקובה, אשת אצולה, אסירה לשעבר
ורה לשקובה - אנה פיודורובנה, מנהלת בית התרבות
יבגני חריטונוב - אוסקר רבין
אלכסנדר זמורייב - אלכוהוליסט
מרינה ברסוקובה - ז'אנה, כנרת
לוסי ארון - ניקול
ג'רמי דובל - ז'אן מארי
ליליה בגירובה
קופה אמריקה 1991

| --- | --- |

 מארחת:  צ'ילה צ'ילה
 תקופת התחרות:  6 ביולי 1991 – 21 ביולי 1991 (16 ימים)
 מספר משתתפות:  10
 הזוכה:   ארגנטינה
 מספר משחקים:  26
 מספר שערים:  73 (2.81 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  1,025,000 (39,423 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  ארגנטינה גבריאל בטיסטוטה   (6 שערים)
 השחקן המצטיין:  ארגנטינה לאונרדו רודריגס
 → 19891993 ←
תחרות הקופה אמריקה 1991 (1991 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-35. הטורניר נערך בצ'ילה בין ה-6 ל-21 ביולי 1991, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו, ובפעם האחרונה עד כה לא הצטרפו אליהן נבחרות אורחות. בטורנירים הבאים צורפו לפחות שתי נבחרות אורחות בכל טורניר, על מנת להגדיל את מספר המשתתפות ל-12.
הטורניר חולק לשני בתים מוקדמים בני חמש נבחרות כל אחד, ומכל בית העפילו שתי נבחרות לבית הגמר. נבחרת ארגנטינה סיימה ראשונה בבית הגמר, ובכך זכתה בטורניר בפעם ה-13 בתולדותיה, והראשונה מאז 1959.
אצטדיונים

הטורניר שוחק בארבעה אצטדיונים, בארבע ערים שונות. הגדול מביניהם, האצטדיון הלאומי של צ'ילה בסנטיאגו, אירח את כל משחקי בית הגמר, בשלושה ימים של הצגה כפולה.
| סנטיאגו | קונספסיון | ולפראיסו | ויניה דל מאר |
| --- | --- | --- | --- |
| האצטדיון הלאומי של צ'ילה | האצטדיון העירוני | אצטדיון פלאיה אנצ'ה | אצטדיון סאוסליטו |
| תכולה: 70,000 | תכולה: 35,000 | תכולה: 19,000 | תכולה: 20,000 |
סיבוב ראשון

בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשני בתים בני חמש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעם אחת, ושתי הראשונות מכל בית מעפילות לבית הגמר.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
הנבחרת בעלת פער השערים הטוב יותר
הנבחרת בעלת מספר שערי הזכות הגבוה יותר
הנבחרת המנצחת במשחק בין השתיים
הנבחרת שתנצח בהגרלה שתיערך ביניהן
סיבוב ראשון > בית א'

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ארגנטינה | 8 | 4 | 4 | 0 | 0 | 11 | 3 | 8 |
|  צ'ילה | 6 | 4 | 3 | 0 | 1 | 10 | 3 | 7 |
|  פרגוואי | 4 | 4 | 2 | 0 | 2 | 7 | 8 | -1 |
|  פרו | 2 | 4 | 1 | 0 | 3 | 9 | 9 | 0 |
|  ונצואלה | 0 | 4 | 0 | 0 | 4 | 1 | 15 | -14 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  צ'ילה | 2 – 0 | ונצואלה   |
|  פרגוואי | 1 – 0 | פרו   |
|  צ'ילה | 4 – 2 | פרו   |
|  ארגנטינה | 3 – 0 | ונצואלה   |
|  פרגוואי | 5 – 0 | ונצואלה   |
|  ארגנטינה | 1 – 0 | צ'ילה   |
|  פרו | 5 – 1 | ונצואלה   |
|  ארגנטינה | 4 – 1 | פרגוואי   |
|  ארגנטינה | 3 – 2 | פרו   |
|  צ'ילה | 4 – 0 | פרגוואי   |
סיבוב ראשון > בית ב'

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  קולומביה | 5 | 4 | 2 | 1 | 1 | 3 | 1 | 2 |
|  ברזיל | 5 | 4 | 2 | 1 | 1 | 6 | 5 | 1 |
|  אורוגוואי | 5 | 4 | 1 | 3 | 0 | 4 | 3 | 1 |
|  אקוודור | 3 | 4 | 1 | 1 | 2 | 6 | 5 | 1 |
|  בוליביה | 2 | 4 | 0 | 2 | 2 | 2 | 7 | -5 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  קולומביה | 1 – 0 | אקוודור   |
|  אורוגוואי | 1 – 1 | בוליביה   |
|  אורוגוואי | 1 – 1 | אקוודור   |
|  ברזיל | 2 – 1 | בוליביה   |
|  קולומביה | 0 – 0 | בוליביה   |
|  ברזיל | 1 – 1 | אורוגוואי   |
|  אקוודור | 4 – 0 | בוליביה   |
|  קולומביה | 2 – 0 | ברזיל   |
|  אורוגוואי | 1 – 0 | קולומביה   |
|  ברזיל | 3 – 1 | אקוודור   |
בית הגמר

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערים> זכות | שערים> חובה | שערים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ארגנטינה | 5 | 3 | 2 | 1 | 0 | 5 | 3 | 2 |
|  ברזיל | 4 | 3 | 2 | 0 | 1 | 6 | 3 | 3 |
|  צ'ילה | 2 | 3 | 0 | 2 | 1 | 1 | 3 | -2 |
|  קולומביה | 1 | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 5 | -3 |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17 ביולי 1991 |  ארגנטינה | 3–2 |  ברזיל | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 17 ביולי 1991 | דריו פרנקו  39', 1'   גבריאל בטיסטוטה  46' |  | ברנקו  5'   ז'ואאו פאולו  52' | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17 ביולי 1991 |  צ'ילה | 1–1 |  קולומביה | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 17 ביולי 1991 | איוואן זמורנו  74' |  | ארנולדו איגוארן  37' | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 ביולי 1991 |  ארגנטינה | 0–0 |  צ'ילה | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 19 ביולי 1991 |  |  |  | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 ביולי 1991 |  ברזיל | 2–0 |  קולומביה | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 19 ביולי 1991 | רנאטו גאוצ'ו  29'   ברנקו  76' (פ) |  |  | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 ביולי 1991 |  ברזיל | 2–0 |  צ'ילה | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 21 ביולי 1991 | מזיניו אוליביירה  8'   לואיס הנריקה  55' |  |  | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 21 ביולי 1991 |  ארגנטינה | 2–1 |  קולומביה | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
| 21 ביולי 1991 | דייגו סימאונה  11'   גבריאל בטיסטוטה  19' |  | אנטוני דה אווילה  70' | האצטדיון הלאומי של צ'ילה, סנטיאגו |
מלכי השערים

6 שערים
ארגנטינה גבריאל בטיסטוטה
5 שערים
צ'ילה איבן סמוראנו
3 שערים
ברזיל ברנקו
צ'ילה הוגו רוביו
קולומביה אנטוני דה אווילה
פרגוואי לואיס אלברטו מונסון
אורוגוואי פיטר מנדס
קפזנבאים

| קפזנבאים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
קבוצה:: בעלי לסתות
על־מחלקה:: שש-רגלים
מחלקה:: זנבאים
סדרה:: קפזנבאים
שם מדעי
 Collembola ‏לובוק, 1870
קְּפַזַּנְבָאִים או קְפִיץ-זַנְבָאִים (שם מדעי: Collembola) היא הגדולה בין שלוש הסדרות של מחלקת הזנבאים. השתיים האחרות הן קדם-זנבאים ודוזנבאים. הם בעלי לסתות פנימיות, אולם הן לא דומות האחת לשנייה יותר מאשר החרקים בעלי "לסתות חיצוניות".
מחקרים גנטיים מעודכנים מצביעים על כך שהסדרה Collembola התפתחה אבולוציונית אחרת משאר הסדרות במערכת שש-רגלים. הבדיקה בוצעה על פי הקריטריון של רציפות המיטוכונדריה.
האיברים של הקפזנבאים הם בדרך כלל קצרים מ-6 מ"מ. האיבר מתגמש לשישה או פחות חלקים. הוא בעל גמישות כמו לצינור, אשר מתחיל את הקפיצה מהחלק הראשון. הגמישות שלו מאפשרת לו לקפץ, ומכאן שמו, כאשר הוא חש בסכנה. קיים גם מעין "קפיץ" המאפשר לו לזנק בעת הצורך.
הקפזנבאים מצויים בחומרי פסולת של ירק והם אחראיים לייצור הדשן הטבעי בקרקע. מספרם נאמד כאחד הגדולים מבין בעלי החיים המצויים בעולם.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 – "חרקים", בעריכת יהושע קוגלר, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 42
↑  קְפִיץ-זַנְבָאִים במילון בעלי חיים: סדרות החרקים (תשע"ח), 2018, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000230581  NDL: 00573142
קלאופטרה הראשונה, מלכת מצרים

קלאופטרה הראשונה אפיפנס (סביבות 204 – 176 לפנה"ס) הייתה נסיכה מבית סלאוקוס. היא נישאה לתלמי החמישי בשנת 193 לפנה"ס והפכה למלכת מצרים.
משפחתה

קלאופטרה הייתה בתם של אנטיוכוס השלישי ולאודיקה השלישית, אחותם של אנטיוכוס הרביעי וסלאוקוס הרביעי שהיו מלכים בבית סלאוקוס.
היו לה לפחות 3 ילדים:
תלמי השישי שנולד בשנת 186 לפנה"ס.
קלאופטרה השנייה שנולדה בשנת 185 לפנה"ס.
תלמי השמיני שנולד בשנת 184 לפנה"ס.
קורות חייה

בשנת 197 לפנה"ס, כבש אנטיוכוס השלישי מספר ערים באסיה הקטנה שהיו לפני כן בשליטת בית תלמי. הרומאים תמכו במצרים. במסגרת משא ומתן לשלום שהתנהל בשנת 196 לפנה"ס בין הצדדים בליסימאכיה (אנ') (עיר הלניסטית בתראקיה), הציע אנטיוכוס להשיא את בתו קלאופטרה עם תלמי החמישי. הם התארסו ב-195 לפנה"ס והתחתנו ברפיח ב-193 לפנה"ס. באותה עת היה תלמי החמישי בן 16 וקלאופטרה הראשונה בת כ-10 שנים. על פי יוסף בן מתתיהו קלאופטרה קיבלה כנדוניה לנישואים את קוילה-סוריה ולכן טענו מלכי בית תלמי שהשטח הזה שייך למצרים. הוא כותב: ”אחרי הדברים האלו כרת אנטיוכוס ברית ידידות עם תלמי ונתן לו את בתו קלאופטרה לאשה וויתר לו בתורת נדוניה על חילת סוריה ועל שומרון ועל יהודה ופיניקיה”. בפועל הבעלות על האזור נשארה ביד הסלאוקים שקיבלו את השטח בעקבות קרב בניאס שהתרחש בשנת 198 לפנה"ס.
באלכסנדריה נקראה קלאופטרה "הסורית". כחלק מפולחן בית תלמי היא הוכתרה יחד עם בעלה בתואר אפיפנס. בנוסף בהתאם למסורת המצרית נקראה גם אחותו של תלמי החמישי. בוועידה של כוהני דת מצריים שהתקיימה בממפיס בשנת 185 לפנה"ס, הועברו אליה כל הכיבודים שתלמי החמישי קיבל בשנת 196 לפנה"ס ונכתבו על גבי אבן רוזטה.
בשנת 187 לפנה"ס קיבלה מינוי של יועץ רם מעלה למלך, ובשנת 180 לפנה"ס לאחר מותו של בעלה, שלטה קלאופטרה כעוצרת במצרים בשם בנה תלמי השישי. היא הייתה המלכה המצרית הראשונה ששלטה לבדה על מצרים. ניתן להסיק זאת מטקסטים שנכתבו על גבי פפירוסים שנכתבו בין השנים 176-179 לפנה"ס, בהם היא מופיעה בתואר "תיאה אפיפנס" ושמה מופיע לפני שמו של בנה. היא גם טבעה מטבעות שבהם שמה מופיע לפני שמו של בנה.
זמן קצר לפני מותו תכנן תלמי החמישי לצאת למלחמה כנגד בית סלאוקוס שנשלט באותה עת על ידי סלאוקוס הרביעי שהיה אחיה של קלאופטרה. עם עלייתה לשלטון היא הפסיקה את כל ההכנות ליציאה למלחמה.
קלאופטרה מתה בסביבות 176 לפנה"ס, 4 שנים לאחר הפיכתה לעוצרת ושליטה במצרים.
ממצא ארכאולוגי בישראל

בשנת 2010 בעת חפירות שבוצעו בתל קדש שבגליל העליון על ידי משלחת חפירות של אוניברסיטאות מישיגן ומינסוטה, נמצא מטבע זהב הנושא דמות אישה. משקלו של המטבע הוא 27.71 גרם הנחשב מטבע גדול. גודלו של המטבע הוא פי 6 ממשקל של מטבע ממוצע. על פי השערתו של דונלד צבי אריאל, ראש ענף מטבעות ברשות העתיקות, הדמות המוטבעת על המטבע היא של ארסינואי השנייה או קלאופטרה הראשונה.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיף 154 (יש לציין שהמחקר חלוק בשאלה האם יש לקבל פרט זה כעובדה).
↑  מטבע זהב נדיר בן 2,200 שנה התגלה בתל קדש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 11928488X  SUDOC: 193575671  TePapa: 49547  VIAF: 69735484   WorldCat (עם VIAF): 69735484
קסאבר שלאגר

קסאבר שלאגר (בגרמנית: Xaver Schlager; נולד ב-28 בספטמבר 1997 בלינץ שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ר.ב. לייפציג מהבונדסליגה ובנבחרת אוסטריה.
קריירת מועדונים

שלאגר גדל במחלקות הנוער של CS סנקט ולנטין ורד בול זלצבורג. בשנת 2015 החל לשחק בליפרינג, קבוצת המילואים של רד בול זלצבורג, ובשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-26 ביוני 2019 חתם שלאגר בוולפסבורג מהבונדסליגה.
ב-17 ביוני 2022 חתם על חוזה לארבע עונות בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית

ב-23 במרץ 2018 ערך שלאגר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 0–3 על נבחרת סלובניה במשחק ידידות. ב-18 בנובמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת צפון אירלנד במסגרת ליגת האומות 2018/2019. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, וערך ארבע הופעות בטורניר.
הערות שוליים

↑  Verstärkung für das Mittelfeld באתר הרשמי של וולפסבורג, 26 ביוני 2019 (בגרמנית)
↑  RB Leipzig recruit Austria's Schlager from Wolfsburg באתר Yahoo!, ‏ 17 ביוני 2022 (באנגלית)
| נבחרת אוסטריה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 א. שלאגר •  2 אולמר •  3 דראגוביץ' •  4 הינטראגר •  5 פוש •  6 אילזנקר •  7 ארנאוטוביץ' •  8 אלאבה •  9 זביצר •  10 גריליץ' •   11 גרגוריץ' •  12 פרבאן • 13 בכמן •  14 באומגרטלינגר • 15 לינהארט • 16 טרימל • 17 שאוב • 18 שופף • 19 באומגרטנר • 20 אוניסיוו • 21 ליינר • 22 לצארו • 23 ק. שלאגר • 24 ליימר • 25 קלדזיץ' • 26 פרידל • מאמן: פודה |  1 א. שלאגר •  2 אולמר •  3 דראגוביץ' •  4 הינטראגר •  5 פוש •  6 אילזנקר •  7 ארנאוטוביץ' •  8 אלאבה •  9 זביצר •  10 גריליץ' •   11 גרגוריץ' •  12 פרבאן • 13 בכמן •  14 באומגרטלינגר • 15 לינהארט • 16 טרימל • 17 שאוב • 18 שופף • 19 באומגרטנר • 20 אוניסיוו • 21 ליינר • 22 לצארו • 23 ק. שלאגר • 24 ליימר • 25 קלדזיץ' • 26 פרידל • מאמן: פודה | אוסטריה |
קהילת יהודי ריגה

קהילת יהודי ריגה שבלטביה החלה להתקיים במאה ה-17, ונקטעה מספר פעמים בשל גירוש יהודי העיר. מספר היהודים בעיר גדל משמעותית במהלך המאה ה-19, והגיע לשיא לפני השואה.
ראשית הקהילה

התיישבות יהודים בשטחי העיר הייתה אסורה מהיווסדה. בשנת 1301 פורסם צו המודיע שלכל מי שיספק מקום מחסה ליהודי בביתו יינתן עונש כבד. מהמאה ה-16 אפשרו לסוחרים יהודיים לינה מחוץ לגבולות העיר, ובשנת 1638 נפתחה עבורם אכסניה מחוץ לגבולות העיר. בשנים 1621–1681, עת שלטון פולין בריגה, הורשו היהודים להתגורר בין חומות העיר, ומספרם בעיר ובמחוז הלך וגדל. אותם יהודים היו מתווכים בין סוחרי העיר לבין סוחרים ממחוזות אחרים באזור. בשנים 1681–1710, שלטו בריגה השוודים, ואלו נהגו ביד קשה כלפי היהודים. עם כיבוש ריגה אמר המלך גוסטוב אדולף: "אין לסבול בעיר יהודים וזרים הגורמים נזק לסוחרים המקומיים". הרב יוסף שלמה בומדיגו עבר במסעו לליטא דרך ריגה וטען כי רוב יהודי ליטא הם אנשי רוח, בעוד בריגה ובעיירות השכנות לה מרבית היהודים הם סוחרים ועובדי כפיים.
שלטון רוסיה הצארית

טרם שלטון רוסיה הצארית בריגה, היו בעיר תשעה עשר יהודים. בשנת 1710 נכבשה ריגה בידי רוסיה הצארית. בהמשך המאה ה-18 הותר לכמה סוכני מסחר יהודים מטעם ממשלת רוסיה הצארית לגור בין חומות העיר, ובשנת 1725 אף הורשו לקדש בית עלמין. באותה תקופה התיישבו בריגה בין 60 ל-70 יהודים. בשנת 1743 גורשו תושבי העיר היהודים במסגרת גירוש יהודי רוסיה, על פי צו של הקיסרית אליזבטה. חלק מהסוחרים המקומיים, שהסתמכו כלכלית על סוכני המסחר היהודים, ניסו למנוע את הגירוש, אך כשלו. הגירוש פגע באופן ניכר בכלכלת העיר. מרבית היהודים המגורשים המשיכו לעסוק במסחר והתיישבו בקרבת נמלים: חלק בקרבת נמל ונטספילס (וינדוי) ואחרים על יד נמל קניגסברג. עם עלייתה לשלטון של יקטרינה השנייה, אושרה כניסתם של הסוחרים היהודים לעיר. קיסרית זו אישרה לכל סוחר מומחה שיחפוץ בכניסה לעיר להיכנס אליה ללא אפליה בגין הבדלי דת או מוצא. במסמכים מסוימים משנת 1764 מוזכרים "יהודי חסות", סוחרים עשירים שהיו מהראשונים לחזור לעיר וזכו לזכויות מיוחדות.
שלטון רוסיה הצארית > פריחתה של הקהילה

בשנת 1736 היו בעיר 736 יהודים. הרב הראשון של הקהילה נתמנה באותן השנים והיה הרב שלמה-פסח ראבר. לפי הוראות השלטון המקומי בריגה, נבחר ליהודים מנהיג לא רשמי שזכה לכינוי "זקן העדה" שהיה אחראי על הסדרת שירותי הדת בעיר ועל התפילה בבתי תפילה זמניים. הוא זכה למעמד של כבוד בין תושבי העיר ולעלייה חודשית לארץ ישראל ללא תשלום כהוקרה על פועלו. זקן העדה היה מנהיג ועד הקהילה, שעזר לו בהסדרת שירותי הדת והקהילה. ועד הקהילה מנה חמישה חברים. זקן העדה היה אחראי גם על מוסדות הצדקה שקמו בעיר. בשנת 1893 עברה אחריות זו לידי העירייה. בשנת 1785 הותרה התיישבות יהודים באזור חוף הים הבלטי ויהודים נוספים הגיעו לריגה. הם סחרו והתיישבו בה, אך נחשבו כתושבי העיירה שלוק, שנמצאת במרחק של 38 קילומטרים מריגה. בשנים אלו פרחה הקהילה, הלכו והתרכזו בה מאות יהודים שהקימו בה בתי תפילה ובתי ספר והיו בעלי חיי קהילה. אף התפתח סכסוך בין אותם יהודי חסות שהוזכרו בשנת 1764 לבין צאצאים של יהודים שהתגוררו בעבר בריגה אך גורשו ממנה וזכו לכינוי "יהודים זרים". בשנת 1810 התגוררו בעיר כ-700 יהודים בשלושה מעמדות: יהודי חסות, יהודים זרים ויהודי שלוק.
החל משנת 1822 הורשו יהודי החסות להתפרנס גם מניהול של בתי מחסה ובתי תמחוי אך לא הורשו לעסוק בצורפות. בשנת 1842 נוסדה הקהילה היהודית בעיר באופן רשמי, עם רישומם של 409 יהודים בעיר כתושבים רשמיים בעיר. באותו זמן הוקם בריגה בית ספר יהודי תחת ניהולו של ד"ר מנחם מאכס ליליינטאל שמונה לתפקיד זה מטעם השלטון. בשנת 1843 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר. רב בית הכנסת היה הרב אהרן בר' אלחנן, מתלמידי ישיבת וולוז'ין. לאחר מותו החליף אותו הרב יעקב ריבלין. יהודים רבים היגרו לעיר תחת שלטונו של אלכסנדר השני ממניעים כלכליים. אלכסנדר השני היה מעוניין לפתח את החבל הבלטי מבחינה מסחרית ותעשייתית, נתן אישור להגירה של תושבים רבים אליו ובכך פגע בפרנסת היהודים (המהגרים יצרו תחרות רבה לסוחרים היהודים ופגעו בפרנסתם). היהודים החלו להגר לריגה עם תעודות המוכיחות כי הם סוחרים, אומנים ותעשיינים וכך קיבלו אישור להתגורר בעיר. מספר התושבים בעיר המשיך לגדול ובשנת 1864 כבר היו בעיר 2,641 יהודים. אחד מראשוני החסידים שהתיישבו בריגה היה הרב ישעיה ברלין שהתיישב בריגה בשנת תרל"ח (1877-1878 בלוח השנה הלועזי). בשנת 1897 גדל מספר היהודים בעיר ל-22,000 יהודים. באותה השנה השתתף לייב שליט בקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתקיים בבזל, שווייץ בתור נציג אגודת "ציון" שהתפתחה בריגה. בשנה הבאה ייצג א. אטינגן את ריגה בקונגרס הציוני העולמי השני ובוועידת ציוני רוסיה הראשונה. בשנת 1913 היו בה כבר 33,651 יהודים. מרבית היהודים היו סוחרים ותעשיינים. מרבית הסוחרים עסקו בייצוא עצים, תבואה ופשתן. התעשיינים שבהם פתחו וניהלו בתי חרושת, טחנות קמח ובתי דפוס. כמו כן, היו יהודים רבים שבחרו לעסוק במקצוע הרפואה.
במהלך השנים נפתחו בעיר בתי כנסת רבים: בשנת 1850 הוקם בית הכנסת אלט נוי שול, ב-1871 נפתח בית הכנסת הגדול ה"קר שול" (בית הכנסת הכוראלי של ריגה) וב-1873 נחנך בית ספר לחיילים. עד שנת 1915 הוקמו בעיר כ-40 בתי כנסת ומניינים.
במלחמת העולם הראשונה

ערב מלחמת העולם הראשונה היו בריגה 33,651 יהודים, 7% מכלל האוכלוסייה. במהלך המלחמה הגיעו לריגה למעלה מארבעים אלף פליטי מלחמה יהודים, בעיקר מקורלנד. מקורלנד לבדה גורשו ארבעים אלף יהודים באמצעים אכזריים בטענה שהם מרגלים למען הצבא הגרמני. הפליטים הועברו למרכז רוסיה באמצעות רכבות משא ורבים מהם עברו בדרך בריגה. הרב אלכסנדר זוסקינד ברלין, הרב אליהו שליט, פרופסור פ. מינץ, הרב אליעזר אטינגר ושאר ראשי הקהילה המקומית באותו זמן הקימו ועד עזרה לפליטים ולנפגעי המלחמה. שליש מתושבי ריגה עזבו את העיר מרצון בשנת 1916 ובין אותם תושבים היו גם יהודים רבים. בתחילת ספטמבר 1917 הצליח צבא גרמניה לפרוץ את החזית הרוסית בלטביה ולהתקדם לכיוון ריגה ולפני 10 בספטמבר 1917 נפלה ריגה בידי הגרמנים.
בין המלחמות

בשנת 1918 היו בריגה 28 אלף יהודים. עם כניעת הקיסרות הגרמנית, ניסו הרוסים לכבוש מחדש את לטביה, אך נבלמו בידי הלטבים. במשך חודשים רבים ניהלו לטביה ורוסיה שיחות על הסכם שלום וב-11 באוגוסט 1920 נחתם הסכם שלום על פיו הכירה רוסיה בעצמאות לטביה. בינואר 1921 הכירו הממלכה המאוחדת, צרפת, יפן, פולין ומדינות נוספות בעצמאות לטביה. בסוף 1919 הקימה עיריית ריגה מוסדות חינוך יהודיים חדשים, אשר שפת הלימוד בהם הייתה יידיש. בתי הספר היהודיים ששפת הלימוד בהם הייתה רוסית או גרמנית עברו ללמד ביידיש ובעברית. בשנת 1920 חיו בריגה 24,725 יהודים. כלכלת לטביה נפגעה קשה במלחמת העולם הראשונה, ויהודי לטביה מילאו תפקיד חשוב בשיקומה, בעיקר על ידי ייבוא של סחורות ומטבעות. בשנת 1927 נוסדה בעיר תנועת בית"ר. בעיר פעלו גם תנועות ספורט נוספות כמו חברת הספורט של פרץ, הכוח, מכבי והפועל. לקראת שנת 1934 פעלו בריגה בתי ספר, גני ילדים ומכון להכשרת מורים תחת חסותו של ארגון ה"צענטראלע יידישע שול אורגניזציה" (ציש"א - הארגון המרכזי לבתי ספר ביידיש). כמו כן, פעלו בעיר גימנסיה ששפת הלימוד בה הייתה עברית ובית ספר למוזיקה שפעל תחת חסותה של האגודה לקידום המדע והאמנויות בלטביה. בעיר פעל גם תיאטרון יהודי, חוג דרמה, שתי מקהלות, מספר ספריות ומספר בתי הוצאה לאור. בשנת 1934 עברו מוסדות החינוך הדתיים לחסותה של אגודת ישראל. בשנת 1935 היו בעיר 43 אלף יהודים. ערב מלחמת העולם השנייה גרו בריגה כמעט מחצית יהודי לטביה, 46.7% מיהודי לטביה.
במלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ובהשפעתו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב פלשה ברית המועצות ללטביה כולה ולריגה בפרט. החל מקיץ 1940 התקיים שלטון סובייטי במקום. צעירים יהודים רבים היגרו לריגה מערים קרובות אחרות והתיישבו בה. תוך זמן קצר עלה מספר היהודים בעיר ל-50 אלף איש. השלטון הסובייטי פירק את מוסדות הקהילה ואת התנועות הציוניות בהדרגה. ב-14 ביוני 1941 הוגלו ששת אלפים יהודים מריגה לסיביר.[דרושה הבהרה] חמישה ימים לאחר הפרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נסוגה ברית המועצות מלטביה. חמשת אלפים יהודים הצטרפו לברית המועצות הנסוגה ורוכזו שם במחנות ובכפרים. חלק מהיהודים הצטרפו לצבא האדום. ב-1 ביולי אותה השנה נכבשה ריגה בידי צבא גרמניה הנאצית. ב–21 ביולי 1941, הוחלט לרכז את היהודים בגטו. ב-23 ביולי קיבלו היהודים פקודה לענוד טלאי צהוב ולהירשם בתחנת המשטרה. כמו כן, הם נאלצו לתת את רכושם לגרמנים וחויבו לצאת לעבודות כפייה. גטו ריגה הוקם ב"שכונת מוסקבה", בפרברי העיר. על פי צו שהוציא השלטון הנאצי הייתה חובה להעביר את כל היהודים לגטו לא יאוחר מ-25 באוקטובר. בגטו פעלה "מועצת זקנים" אשר בראשה עמד מיכאל אליישיב. ב-26 בנובמבר פונה החלק הצפון-מזרחי של הגטו מיושביו וגודר. חלק זה כונה "הגטו הקטן" ושימש מאוחר יותר כמחנה עבודה עבור גברים כשירים לעבודה ששרדו את טבח יער רומבולה. עד סוף השנה נרצחו מרבית יהודי ריגה, כ-27 אלף יהודים. השורדים, 4,800 איש לערך, הועברו לגטו הקטן. את הגטו הגדול (שאר שטח הגטו) מילאו יהודים שהועברו לגטו ריגה מגטאות אחרים, בעיקר מגטו קובנה. ביוני 1942 נרצחו 15 איש שהבריחו תרופות ומזון לגטו. ב-28 באוקטובר באותה השנה נרצחה קבוצת יהודים שניסתה לברוח מהגטו. אחד מחברי הקבוצה הצליח לחזור לגטו וניצל. בתור פעולת תגמול הגרמנים הוציאו להורג 108 יהודים ו-42 שוטרים יהודים נורו. ב-2 בנובמבר 1943 נערכה האקציה הגדולה השנייה בגטו ונרצחו 2,000 איש. שאר היהודים נשלחו למחנות השמדה בפולין, לטרבלינקה ולאושוויץ. ב-13 באוקטובר 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה

על פי רישומים שנעשו עם סיום המלחמה, היו בעיר 150 יהודים. תוך שלוש שנים גדל מספר היהודים בעיר לעשרת אלפים בערך. בשנת 1970 היו בעיר 30,581 יהודים. שליש מהם עלה לישראל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1997 חיו בעיר כ-11 אלף יהודים. כיום קיימת פעילות יהודית בריגה בבניין הקהילה היהודית שברחוב SKOLAS מס’ 6. יש בה שני בתי ספר יהודיים ובית כנסת פעיל אחד (בית הכנסת פייטב).
אנשי הקהילה

בין ילידי העיר היהודים ניתן לציין את אהרון נימצוביץ', משה ברייטברד, ישעיה ברלין, ירמיהו ברנובר, נחום היימן, מיכאל טל, ישעיהו ליבוביץ, נחמה ליבוביץ, תנחום כהן מינץ, מישה מייסקי, יוסף מנדלביץ', אליהו ריפס, ישראל קפלן, מנחם שרמן, ליאוניד אידלמן וג'ודית שקלאר. ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב התגורר בריגה ונרצח שם בשנת 1941 על ידי הנאצים.
הנצחה

בשנת 1989 הוקם בריגה "מוזיאון יהודים בלטביה" העוסק בחקר ושימור של כל העדויות העוסקות ביהדות לטביה וביהדות ריגה בפרט. בספטמבר 2010 נפתח באזור הגטו "מוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה". במוזיאון נמצאת דירה משוחזרת של יהודים וצריף משוחזר מאותה התקופה. באתר שוחזר רחוב אחד עם שער וגדר תיל. לאורך הרחוב נמצאים שלטים עם שמות של יותר מ-75 אלף היהודים הלטביים שנספו בשואה. ביער רומבולה הוקם אתר הנצחה ליהודים שנטבחו במקום, שבליבו אנדרטת זיכרון בצורת מנורה ומסביבה אבנים מסודרות בצורת מגן דוד ועליהן חקוקים שמות הנרצחים.
קיר שמות הנרצחים במוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה
אנדרטת זיכרון במוזיאון גטו ריגה
אנדרטה ביער רומבולה לזכר יהודי גטו ריגה שנרצחו באתר
מוזיאון יהודים בלטביה
תצוגה במוזיאון יהודים בלטביה, 2014
דירה משוחזרת במוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה
צריף משוחזר במוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה