stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חואקין צ'אפאפרייטה
ביוגרפיה

צ'אפאפרייטה היה איש נמוך קומה עם ראש גדול, ועורך דין עשיר, איש עסקים שבין השאר ייצג את ג'נרל אלקטריק ועוד חברות אמריקאיות בספרד. הוא החל את דרכו במפלגה הליברלית ונבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1901 מטעם מחוז ואיאדוליד. בשנת 1922 מונה לתפקיד שר העבודה. באוגוסט 1923, לאור כישלונות הצבא במרוקו, הוא תמך עם רוב השרים האחרים בנסיגה חלקית, על מנת לפנות משאבים לטובת טיפול בבעיות האזרחיות בספרד גופא. משלא נתקבלה דעתו, הוא התפטר מהממשלה ביחד עם עוד כמה שרים ב-31 באוגוסט 1923 והמהלך ההתקפי של הצבא אושר. דבר זה לא מנע מהמלך לאפשר למיגל ריברה להכריז על משטר צבאי כמה שבועות יותר מאוחר.
בבחירות של 1933 הוא נבחר לפרלמנט כרפובלקני בלתי מפלגתי. בשנת 1935 הוא כיהן ארבעה חודשים כשר האוצר, שנדרש לארגן תקציב, אל מול גירעון יחסית גדול. על מנת לעשות זאת, התקציב של צ'אפאפרייטה הציע קיצוץ במנגנון הממשלתי תוך השארת תוכניות סוציאליות ועבודות ציבוריות. צ'אפאפרייטה גם דאג למחזר את ההלוואות של המדינה לריבית יותר נמוכה. אולם תוכניתו ספגה ביקורת מצד השמאל ואנשי השירות הציבורי. ב-19 בספטמבר 1935, הנשיא אלקלה סאמורה ניצל התפטרות של שני שרים מהממשלה על מנת למשוך את הממשלה יותר למרכז ומינה את צ'אפאפרייטה לראשות הממשלה. כראש ממשלה הוא המשיך במאמציו להעביר את התקציב, אולם כאשר ב-9 בדצמבר השותפה הראשית לקואליציה, ה-CEDA, התנגדה לחלק מסעיפי התקציב, הוא החליט להתפטר, דבר שהוביל בסופו של דבר לבחירות המוקדמות של פברואר 1936. בקשות הנשיא שינסה להקים ממשלה חדשה נענו על ידו בשלילה. עם זאת, הוא המשיך כשר אוצר בממשלתו של מנואל פורטלה ולדרס וניסה לגבש חזית ימנית לבחירות הקרבות שתהווה משקל נגד לחזית העממית של השמאל.
לאחר הבחירות, צ'אפאפרייטה היה שותף לביקורת הקשה של הנשיא אלקלה סאמורה כנגד ממשלת השמאל של מנואל אסאניה, בין השאר, על שהיא אינה אוכפת את החוק כלפי התפרעויות של השמאל, על הטיה של תוצאות הבחירות ועל רצונה לקיים בחירות מקומיות כלליות בבת אחת בכל המחוזות בניגוד לחוקה. צ'אפאפרייטה ביקש מהנשיא סאמורה לפטר את ממשלת אסאניה לאור התנהלותה ואמר לו שהוא יוכל לסמוך על הצבא שיעמוד מאחוריו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית הוא פרש מהפוליטיקה.
הערות שוליים

↑  The Crisis of Democracy in Spain: Centrist Politics Under the Second Republic 1931-1936, By Nigel Townson, Sussex Acedemic press, 2000, עמוד 314
↑  American Direct Investment and Economic Aid in Spain, c. 1920-1975: A Preliminary Analysis1, עמוד 9
↑  Praetorian Politics in Liberal Spain, arolyn P. Boyd, פרק 11
↑  The Collapse of the Spanish Republic, 1933-1936: Origins of the Civil War By Stanley G. Payne, עמוד 116
↑  The Collapse of the Spanish Republic, 1933-1936: Origins of the Civil War By Stanley G. Payne, עמוד 141
↑  Payne, עמוד 227
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1243524  BnF: cb16113605g (data)  CANTIC: a10743170  ISNI: 0000 0003 5706 5641  SUDOC: 138527091  VIAF: 195160474   WorldCat (עם VIAF): 195160474
טימותיאוס (עמון)

יהודה המכבי רודף אחרי טימותיאוס במערכה בגלעד. צויר על ידי גוסטב דורה.
טימותיאוס (ביוונית: Τιμόθεος) הוא השם שניתן בספר מקבים א' למצביא עמוני מהצבא הסלאוקי, שהובס על ידי יהודה המכבי בדיאתמה בשנות ה-60 של המאה השנייה לפני הספירה.
הקרבות נגד טימותיאוס מתוארים בספר מקבים א', פרק ה'. מהפסוק הראשון של הפרק משתמע כי הקרבות נערכו ברציפות בתקופה שלאחר כיבוש הר הבית וחנוכת בית המקדש בירושלים בשנת 164 לפנה"ס, אולם רוב החוקרים תמימי דעים כי האירועים המסופרים בפרק זה רוכזו בפרק אחד מטעמים ספרותיים – במטרה לרכז מספר אירועים במסגרת נושאית, ולא בהכרח בסדר כרונולוגי פנימי או בזיקה לאירועים חיצוניים. השם טימותיאוס נזכר מספר פעמים גם בספר מקבים ב', אולם מאחר ששם זה רווח למדי, קשה לקבוע בוודאות אם מדובר באדם אחד או בשני אנשים שונים. ג'ונתן גולדשטיין (אנ') סבור כי מדובר בשני אנשים: אחד פילארכוס (ראש שבט) בעבר הירדן, והאחר סטרטגוס – נציב מטעם השלטון הסלאוקי. בצלאל בר כוכבא, לעומת זאת, סבור כי מדובר באדם אחד: הסטרטגוס של הגלעד.
כחלק מהשפעות קרב בית צור (164 לפנה"ס) והתעצמותם של כוחות החשמונאים, תקף טימותיאוס את היהודים שבערי הגלעד. היהודים נמלטו מפני טימותיאוס לעיר המבוצרת דיאתמה שבגלעד במהלך מרד החשמונאים. הם התבצרו בעיר, התכוננו למצור, ושלחו ליהודה המכבי בקשה לעזרה. במקום לתקוף ישירות את דיאתמה ממערב, ניצלו יהודה המכבי ואחיו, יונתן הוופסי, את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה. משם הם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותיאוס בשלשה ראשים בשעה שהחל להסתער על המבצר. בקרב נוסף כנגד טימותיאוס ליד נחל רפון, הוא ניגף שוב בפני החשמונאים, והיהודים חולצו בשיירה דרך עפרון וסקיתופוליס עד לירושלים. בקרב שלישי כנגד טימותיאוס באזור יעזר בקרבת רבת עמון נכבשה יעזר וטימותיאוס נפל בקרב.
כמה חוקרים טוענים כי עמון חדלה להתקיים כאומה בזמן זה, וכי טימותיאוס קיבל את שמו בגלל מיקומו הגאוגרפי ולא בגלל מוצאו האתני. עם זאת, תיאוריו של הפילוסוף והמרטיר הנוצרי יוסטינוס מרטיר על עמונים שחיו בזמנו מעמידים בספק השערה זו.
הערות שוליים

↑  Humphrey Prideaux (1845). The Old and New Testament Connected in the History of the Jews and Neighbouring Nations, from the Declension of the Kingdoms of Israel and Judah to the Time of Christ. Harper & Brothers. p. 143.
↑  John D. Grainger (2012-03-19). The Wars of the Maccabees. Pen & Sword Books. p. 66. ISBN 978-1-78159-946-4.
↑  Johannes Christian Bernhardt (2017-12-18). Die Jüdische Revolution: Untersuchungen zu Ursachen, Verlauf und Folgen der hasmonäischen Erhebung. Walter de Gruyter GmbH & Co KG. p. 585. ISBN 978-3-11-038001-9.
↑  אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, פרק ה, עמ' 166.
↑  ספר מקבים ב', פרק ח, פסוקים ל, לב; פרק ט, פסוק ג; פרק י, פסוקים כד, לב; פרק יב, פסוק ב.
↑  אוריאל רפפורט, ספר מקבים א, פרק ה, עמ' 169.
↑  ספר מקבים א', פרק ה', פסוקים ט'-י"א
↑  ספר מקבים א', פרק ה', פסוקים כ"ט-ל"ד
↑  ספר מקבים א', פרק ה, פסוקים לז–נד.
↑  ספר מקבים א', פרק ה, פסוקים ד–ח.
↑  ספר מקבים ב', פרק י, פסוקים כד–לז.
↑  St. Justin Martyr. "Dialogue with Trypho". Early Christian Writings. Peter Kirby. נבדק ב-27 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא היסטוריה צבאית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זלדה פופקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 ביולי 1898 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  25 במאי 1983 (בגיל 84) סילבר ספרינג, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, תיכון פליינפילד 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  ספרות בלשית, רומן היסטורי
 תקופת הפעילות:  1938–1975 (כ־37 שנים)
 בן זוג:  לואיס פופקין
 צאצאים:  רוי וריצ'רד (אנ')
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  הפרס הלאומי לספרים יהודיים (1952)
 
זלדה פופקין (באנגלית: Zelda Popkin;‏ 5 ביולי 1898 – 25 במאי 1983) הייתה עיתונאית, פובליציסטית וסופרת יהודייה-אמריקאית, שחיברה 14 ספרים. על ספרה Quiet Street ("רחוב שקט") זכתה בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
ביוגרפיה > ראשית חייה

נולדה בברוקלין למשפחת פיינברג (Feinberg), משפחה יהודית אורתודוקסית. בילדותה עברה עם משפחתה מספר מקומות מגורים, עד שלבסוף, כשהייתה בת 14, השתקעו בווילקס-בר (אנ'), פנסילבניה, שם למדה בתיכון המקומי. בגיל 16 סיימה את התיכון, ובספטמבר 1914 החלה לעבוד בעיתון מקומי, הטיימס לידר (אנ'), ככתבת בשכר של 3 דולר לשבוע. בשל גילה הצעיר נאסר עליה בחוקי העוצר לצעירים לשהות מחוץ לביתה בשעות הלילה, ולכן אביה נלווה אליה במשימות אלו. במהלך עבודתה בעיתון התפרסמו כתבות מפרי עטה גם בעיתונים נוספים, בהם ה-North American (אנ') של פילדלפיה.
באביב 1916 עברה להתגורר אצל דודתה בניו יורק, וניסתה להתקבל ללימודים בבית הספר לעיתונות באוניברסיטת קולומביה, אך נדחתה בטענה כי "אינה מספיק עיתונאית" ובעצה למצוא לעצמה חתן. בספטמבר ניגשה לבחינות הכניסה לברנרד קולג' (אנ') אך נכשלה בהן. היא החלה ללמוד בשלוחה של אוניברסיטת קולומביה על מנת לצבור נקודות אקדמיות שיאפשרו לה להתקבל לבית הספר לעיתונות.
במקביל ללימודיה, ניסתה להתקבל לעבודה בתחום העיתונות בניו יורק אך ללא הצלחה. במהלך חיפושיה אחרי עבודה פגשה את בעלה לעתיד, לואיס פופקין, לו נישאה בשנת 1919. עוד לפני נישואיהם, החלה לעבוד כעוזרתו האישית בתפקידו כמנהל יחסי ציבור בסוכנות. לאחר נישואיהם, ויתרה על שאיפותיה להתפרנס כעיתונאית, והם פתחו משרד יחסי ציבור אותו ניהלו ביחד עד לפטירתו בשנת 1943. החברה הייתה בין הראשונות בתחום זה בארצות הברית, ובין המיזמים שהפיקו היו מסע ההרצאות של אלברט איינשטיין ברחבי ארצות הברית (1923) וקמפיין הנשיאות של פרנקלין רוזוולט (1932). במהלך תקופה זו התפרסמו כתבות פרי עטה במספר עיתונים ומגזינים, בהם הניו יורקר, האמריקן היברו (אנ') ועוד.
לאחר מות בעלה, פרשה פופקין מהעיסוק ביחסי ציבור על מנת להתמקד בכתיבתה.
לזוג נולדו שני בנים, רוי וריצ'רד(אנ').
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

ספרה הראשון, Death Wears a White Gardenia ("המוות עונד גרדניה לבנה"), יצא לאור בשנת 1938. הרעיון לספר נולד מעבודתה עם רשת חנויות, דרכה התוודעה לתחום האבטחה בחנויות. גיבורת ספרה, מרי קרנר הצעירה והיפה, היא חוקרת מיומנת בצוות האבטחה של חנות כלבו גדולה בניו יורק של סוף שנות השלושים וראשית שנות הארבעים. קרנר היא אנליטית, אינטואיטיבית, ישירה, מלאת טקט, עצמאית ופתוחה לרעיונות חדשים. הספר היה יוצא דופן מאוד לזמנו. דמות האישה בתפקיד בלשי ערערה על התדמית הגברית, שבמשך שנים מילאה לחלוטין את הספרות הבלשית. בהמשך, פרסמה ארבעה ספרים נוספים על בסיס דמותה של מרי קרנר.
ב-6 בספטמבר 1943 ניצלה מתאונת הרכבת בצומת פרנקפורד(אנ'). בעקבות חוויה זו כתבה את Journey Home ("המסע הביתה"), שיצא לאור בשנת 1945 ונמכר בכמעט מיליון עותקים.
בספטמבר 1945 יצאה לאירופה בשליחות הצלב האדום, על מנת לסקר את מאמצי הארגון בעזרה לפליטים. היא שהתה בצרפת, גרמניה ואוסטריה, שם סייעה לניצולי השואה שהוחזקו במחנות העקורים. החוויות שעברה והעדויות להן נחשפה הותירו בה רושם עמוק, וספרה Small Victory ("ניצחון קטן"), שהיה בין הרומנים הראשונים שיצאו בארצות הברית על רקע מאורעות השואה, התבסס על חוויות אלו.
באוקטובר 1948, במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, הגיעה לישראל על מנת להתרשם מקרוב מהמדינה שזה עתה הוקמה ולאסוף חומרים לכתיבת רומן חדש. היא עלתה לירושלים בדרך בורמה, שם חוותה את חילופי האש בין מגיני ירושלים ללגיון הערבי ואת המחסור שעדיין נמשך במזון ובמים, כמו גם העדויות של תושבי ירושלים על המצור שזה עתה הוסר. בין השאר, ניצלה את קשריה בצלב האדום על מנת לסייע ביצירת קשר עם השבויים מהעיר העתיקה שהוחזקו בידי ממלכת ירדן. בהמשך ביקורה בישראל ערכה נסיעות בכל רחבי ישראל מהגליל ועד לנגב. הביקור בישראל, שנמשך עשרה שבועות, הניב את הספר Quiet Street, הרומן הראשון שיצא בארצות הברית על רקע הקמת מדינת ישראל.
ספריה > סדרת מרי קרנר

Death Wears a White Gardenia‏ (1938), תורגם לגרמנית
Murder in the Mist ("רצח בערפל") (1940), תורגם לגרמנית ולצרפתית
Dead Man's Gift ("מתנת המת") (1941), תורגם לגרמנית ולצרפתית
No Crime for a Lady ("פשע לא הולם לגברת") (1942), תורגם לגרמנית
Time Off for Murder ("זמן לרצח") (1943), תורגם לגרמנית ולצרפתית
התרגומים לגרמנית ולצרפתית יצאו לאור בשנות ה-90 של המאה ה-20.
ספריה > רומנים

So Much Blood ("כל כך הרבה דם") (1944) - רומן בלשי, תורגם לגרמנית
Journey Home ‏(1945) - רב המכר הגדול ביותר של פופקין. מפגש בין חייל שחזר מעבר לים לאשת קריירה צעירה, על רקע דרמטי של תאונת רכבת. ממכתבים לפופקין עולה כי זכה לפופולריות רבה בקרב חיילים ששירתו במלחמת העולם השנייה. הספר קיבל ביקורת שלילית מסול בלו באחד הגיליונות הראשונים של המגזין קומנטרי.
Small Victory‏ (1947)
Walk Through the Valley ("ללכת בעמק") (1949) - סיפורה של אישה שצריכה לשקם את חייה לאחר מותו הפתאומי של בעלה. רומן זה משקף את החוויה האישית של פופקין לאחר מות בעלה.
Quiet Street‏ (1951)
Herman Had Two Daughters ("להרמן היו שתי בנות") (1968) עיבוד מחדש של סיפור ראשית חייה לרומן על משפחה יהודית בעיירה קטנה באמריקה של המחצית הראשונה של המאה העשרים. ספר זה היה ההצלחה המסחרית הגדולה הראשונה שלה מאז "Journey Home".
A Death of Innocence‏ (1971) - עובד לסרט טלוויזיה בראשית שנות ה-70, תורגם לספרדית.
Dear Once‏ (1975)
ספריה > עיון

Open Every Door ("לפתוח כל דלת") (1956) - אוטוביוגרפיה
רעיונות מרכזיים בכתיבתה

בכל הרומנים שכתבה היו הדמויות הראשיות נשים. על רקע שנות ה-40, היו דמויות אלו יוצאות דופן באופיין החזק ובעצמאותן. המסר של פופקין היה כי נשים יכולות להשיג את עצמאותן באמצעות מאמציהן האישיים בלבד, ללא שינויים בחברה הסובבת אותן.
ספריה של פופקין ממחישים את הדילמה של יהודי ארצות הברית שהתמודדו כמוה עם שני האירועים שזעזעו את העולם היהודי באמצע המאה ה-20 - השואה והקמת מדינת ישראל. כתיבתה של פופקין מעידה על כך שנותרה מחויבת לפתרון ה"אמריקאי" לבעיית היהודים - התעקשות על שילוב היהודים בתוך קהילה שוויונית, על בסיס היותם בני אנוש ככל האחרים - לטוב ולרע. גם כשהרקע לסיפוריה היו מאורעות היסטוריים בקנה מידה ללא תקדים, התעקשה על הצגת הדמויות באופן אנושי וריאליסטי. התעקשותה זו הקדימה את זמנה במידה רבה, וככל הנראה הייתה הסיבה שהרומנים ההיסטוריים שלה לא הצליחו מסחרית.
לקריאה נוספת

Zelda Popkin (1956). Open Every Door. New York: E. P. Dutton. ISBN 9781258268442.
Jeremy D. Popkin (Fall 2001). "A Forgotten Forerunner: Zelda Popkin's Novels of the Holocaust and the 1948 War". Shofar. Purdue University Press. 20 (1): 36–60. JSTOR 42944832.
Jeremy D. Popkin (2018). "From Displaced Persons to Secular Saints: Holocaust Survivors, Jewish Identity, and Gender in the Writings of Zelda Popkin". Studies in American Jewish Literature. Penn State University Press. 37 (1). doi:10.5325/studamerjewilite.37.1.0001.
הערות שוליים

↑  Nation­al Jew­ish Book Awards Winners 1952 באתר המועצה למען הספר היהודי באמריקה (באנגלית).
↑  OED, עמ' 26.
↑  OED, עמ' 17.
↑  OED, עמ' 85.
↑  OED, עמ' 94.
↑  OED, עמ' 110.
↑  Death Wears a White Gardenia באתר Fantastic Fiction
↑  פופקין (2001), עמ' 38.
↑  OED, עמ' 293.
↑  פופקין (2001), עמ' 36.
↑  הרולד ריבלו (אנ'), ספור גאה על ישראל, חרות, 9 באפריל 1952
↑  פופקין (2001), עמ' 44.
↑  פופקין (2001), עמ' 59.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273304805171  BnF: cb122976318 (data)  GND: 120800994X  ISNI: 0000 0000 8124 981X  LCCN: n87131817  NKC: xx0011021  SNAC: w6g005qn  SUDOC: 031835295  VIAF: 46825587   WorldCat (עם VIAF): 46825587
חבר בן בריעה

חֶבֶר הוא בנו הבכור של בריעה בן אשר. לחבר היה אח אחד, מלכיאל. לחבר היו שלושה בנים: יפלט, שומר וחותם ובת אחת: שועא. משפחתו של חבר נקראה משפחת החברי.
משפחתו של חבר היא המשפחה העיקרית מצאצאי אשר, ופירוט שושלתה הוא הארוך ביותר מבין צאצא אשר. עוד סימן לחשיבותה של משפחה זו הוא שחבר מופיע בתוך שבעים בני יעקב שירדו למצרים.
חבר הוא שם רווח בישראל והחוקרים חלוקים בפירושו ובמשמעותו. ישנם חוקרים הסוברים כי השם מגיע מלשון חברות ושותפות. לעומת זאת, בעיון בתרגום השבעים, ניתן לראות כי השם הוא כנראה ח'בר ולא חבר.
הערות שוליים

1 2 3  אנציקלופדיה מקראית, כרך ג', עמודים 9-10
1 2  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק י"ז
↑  ספר דברי הימים א', פרק ז', פסוק ל"ב
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק מ"ה
1 2  דעת מקרא על ספר בראשית פרק מו פסוק יז
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טטיאנה פרוטצ'בה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בת 62 בערך) קייב, ברה"מ 
 תחום יצירה:  רקמה 
 
טטיאנה פרוטצ'בה (אוקראינית: Тетяна Протчева; נולדה ב-1962) היא אמנית בתחום הרקמה. טכנולוגיית הרקמה שפיתחה רשומה בספר השיאים של אוקראינה.
תולדות חייה

פרוטצ'בה, ילידת קייב, עובדת לפרנסתה בתור מנהלת מדור הפרטת המגורים בשכונת דסניאנסקי שבקייב. את רזי אמנות הרקמה למדה מאימה.
יצירות

בין היתר, פרוטצ'בה מתמחה ברקמת איקונות, דמויות מהמקרא ומפות עולם. מפת אוקראינה מעשה ידיה מוצגת במכון המיפוי של אוקראינה. מפה נוספת המציגה את המחוזות השונים של אוקראינה נרקמה בשיתוף עם 136 רוקמים מרחבי המדינה. מפת העולם שרקמה פטוצ'בה בשנת 2010 הוצגה בתערוכת אקספו 2010 בעיר שאנגחאי. ביצירת המפה לקחו חלק 192 איש אשר ייצגו את המדינות השונות.
הישגים

בשנת 2010 הקימה את מוזיאון הרקמה הבינלאומי שבו מוצגות עבודות של אמנים אוקראיניים ובינלאומיים. בקיץ 2011 היא הקימה מוזיאון רקמה נוסף שבו מוצגות העבודות שלה באופן בלעדי. פיתחה טכנולוגיית רקמה מיוחדת תוך שימוש בחוטים זוהרים אשר רשומה בספר השיאים של אוקראינה. מפת המחוזות שרקמה פרוטצ'בה, מופיעה ברשימת השיאים הלאומית של אוקראינה.
טוב לנו יחד

טוב לנו יחד הוא אלבום הסולו הראשון של זמר הרוק הישראלי מאור כהן. הוא יצא ב-1999, תשע שנים מתחילתה של הקריירה המוזיקלית של כהן, בחברת התקליטים קדמא. האלבום הופק על ידי ניצן זעירא והוקלט באולפני נויז במהלך 1998.
האלבום "טוב לנו יחד", המושפע ממוזיקת הרוק של שנות השישים, עובד והופק מוזיקלית בידי פיטר רוט, שגם שר ב"זה אני זה אתה". הלהיטים מתוך האלבום הם "מה ידוע על היום הזה", "הכי יפה בעולם" ו"את עוד תראי". מאור כהן מספר כי ההשראה לשיר "הכי יפה בעולם" הייתה הדוגמנית קרן מיכאלי, עוד עבדו על האלבום יובל קיינר מ"זקני צפת", דן תורן וטל שגב. הסינגל "יום", שהוא דואט של כהן עם יהלי סובול שעבד גם הוא באותה תקופה על אלבום הבכורה שלו, צורף לאלבום כבונוס.
הגשתו הפסיכדלית של השיר האחרון "אבדו חיי" מזכירה מאוד את זו של שירי האלבום של צמד ראות (פרויקט משותף של כהן ורע מוכיח) שיצא שנה לאחר מכן, ושל כמה משיריה המאוחרים של זקני צפת. לאחר מה שנדמה כסיומו של השיר מתחילה ערבוביה הזויה בת כ-6 דקות של קטעי נגינה ושירה.
עבור "את עוד תראי" צולם וידאו קליפ בכיכובם של כהן וטינקרבל. קטע משיר הנושא שימש כקטע מעבר לפרסומות בערוץ 2.
רשימת השירים

מילים ולחנים: מאור כהן, מלבד "אפור" ו"היו ימים".
מילים: מאור כהן ודן תורן.
"חבר'ה" - לחן: מאור כהן ויהלי סובול.
זה אני זה אתה
מה ידוע על היום הזה
טוב לנו יחד
כשאת באה
הכי יפה בעולם
כובע קש
אפור
את עוד תראי
היו ימים
רוכבת
אני זוכר את הכל
חבר'ה (שיר הדו-דה-היי)
אבדו חיי
הערות שוליים

↑  הכי יפה בעולם | מאור כהן – מתוך ההסכת (פודקאסט) "שיר אחד" | כאן, נבדק ב-2021-10-21
| מאור כהן |
| --- | --- | --- |
| אלבומי סולו | טוב לנו יחד • פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר • החופש הגדול • אולי? • מקום שקוף |  |
| הרכבים | זקני צפת • הזבובים • צמד ראות • הבליינים • ישראלים/פעולה/סקס |  |
| קומדיה | מסודרים • חיות פשע • ארץ נהדרת • חצי טון ברונזה • הפרלמנט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 33acbb5c-fcd2-3097-b84c-55e70f8f101f
חיים זאב הירשברג

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1903 טרנופול, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בינואר 1976 (בגיל 72)
 ענף מדעי:  מזרחנות, היסטוריה
 מקום מגורים:  גליציה, אוסטריה, פולין, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות היהודים בצפון אפריקה
 
חיים זאב הירשברג (י"א בתשרי תרס"ד, 2 באוקטובר 1903, טרנופול, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ט' בשבט תשל"ו, 11 בינואר 1976) היה רב, היסטוריון ומזרחן, גדול חוקריה של יהדות צפון אפריקה בדור הראשון שלאחר קום המדינה. נולד בגליציה ועלה לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה. נמנה עם המחנה הדתי לאומי, והיה ממקימיה של אוניברסיטת בר-אילן. היה עורך המדור של תולדות היהודים בארצות האסלאם באנציקלופדיה יודאיקה האנגלית.
קורות חייו > ילדות, לימודים וחיים בגולה

חיים זאב (יואכים וילהלם) הירשברג נולד בעיר טרנופול בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. מגיל חמש עד עשר למד בבית ספר פולני ממשלתי, ורכש לימודי יהדות אצל מורה פרטי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ברח עם משפחתו לווינה בירת האימפריה, שם למד בגימנסיה ממשלתית והצטרף ל"שומר הצעיר".
אחרי המלחמה שבה המשפחה לגליציה. הירשברג רצה לעלות לארץ ישראל, אך אביו שכנעו ללמוד באוניברסיטה ולהכשיר את עצמו לרבנות. בשנת תרפ"א החל ללמוד באוניברסיטה של וינה שפות שמיות ולימודי אסלאם, ובשנת 1925 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה. במקביל ללימודיו האקדמיים למד בבית המדרש לרבנים שם, ובשנת 1927 הוסמך לרבנות.
לאחר תום לימודיו התקבל כרב בעיר צ'נסטוחובה שבפולין. הוא נשא לאישה את מלכה לבית מוהל, ובשנת 1928 נולד בנם היחיד אליהו. לצד משרתו ברבנות לימד בבית הספר התיכון העברי בעיר, ופרסם ספרים ומאמרים. בשנת 1930 התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הפולנית למדעים.
בשנת 1939, לאחר שפלשו הסובייטים לפולין, נעצר והוגלה עם אשתו ובנו לסיביר, שם חיה המשפחה בתנאים קשים.
קורות חייו > שנותיו הראשונות בארץ

בשנת 1943 עלה הירשברג לארץ ישראל מאיראן, עם ילדי טהראן. במשך שנה נהנה מהקצבה חודשית מממשלת פולין הגולה בלונדון, וכתב את ספרו הראשון שפורסם בארץ. זמן מה עבד בתרגום מאנגלית לעברית. אחר כך התקבל כעמית מחקר במכון בן צבי.
קורות חייו > פעילותו במשרד הדתות

שר הדתות הראשון של מדינת ישראל, הרב יהודה ליב מימון, מינה את הירשברג בשנת 1948 כמנהל המחלקה לענייני המוסלמים והדרוזים במשרד הדתות. במסגרת תפקידו דאג גם לענייני השומרונים והקראים. כיהן בתפקיד זה עד 1962.
את עיקר מאמציו הקדיש ליצירת מערכת יחסים מעשית ומשפטית תקינה בין המדינה ובין המוסלמים. הוא שיקם את מוסדות הדת של המוסלמים ודאג לחקיקה שתסדיר את מעמד הקאדים והמקומות הקדושים.
הירשברג טיפל בהקמת בתי דין לעדה הדרוזית, והשיג לה מעמד עצמאי בענייני נישואין. בזכות מומחיותו באמונה הדרוזית ובתולדות העדה הוזמן לכתוב מאמר עליהם בקובץ על הדתות במזרח התיכון, ואף כתב את הערך "דרוזים" באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 15.
מאז כניסתו למשרד הדתות החל לעסוק גם בעריכה, ועסק בכך עד סוף ימיו. בין השנים תש"ח–תש"י ערך שמונה חוברות בסדרה של "ספריית השבת" שהוציאה המועצה למען השבת שליד משרד הדתות.
קורות חייו > פעילותו באוניברסיטת בר-אילן

בשנת 1959 החל הירשברג ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, תחילה במשרה חלקית, אחרי שנתיים כפרופסור חבר במשרה מלאה, ושנה לאחר מכן כפרופסור מן המניין. הוא לימד במחלקה את קורות היהודים בארצות האסלאם ותרבותם. כחוקר וכמורה הצליח לסחוף בהתלהבותו תלמידים רבים לתחום המזרחנות. היה ראש המחלקה עד שנת 1965, ובשנת 1969 נתמנה לראש הקתדרה לתולדות ישראל על שם הרב שוסטר. היה חבר בוועדות ובמוסדות שונים של האוניברסיטה.
בשנת 1968 יסד את המכון לחקר היהדות במזרח באוניברסיטת בר-אילן, וכיהן כראש המכון עד פטירתו. מכון זה שם לו למטרה לעודד ולהדריך חוקרים צעירים שיעסקו בתולדות היהודים במזרח. היה עורך של כתב העת "ממזרח וממערב", שיצא במסגרת פרסומי המכון ומופיע עד היום. לאחר פטירתו התמנה לראש המכון תלמידו וממשיך דרכו אליעזר בשן, שפרסם מחקרים רבים על יהדות המגרב.
קורות חייו > סוף ימיו

בתאריך ו' בשבט תשל"ו זכה הירשברג בפרס בן-צבי על מפעל חייו, ואת הרצאתו בטקס הקדיש לנושא: אהבת ציון וירושלים בקרב יהדות המגרב. במוצאי שבת, ט' בשבט תשל"ו, נפטר, והוא בן 72.
פעילותו המדעית

לאחר שסיים את לימודי הרבנות החל הירשברג לפרסם מחקרים בנושאי יהדות. בשנת 1929 פרסם את ספרו הראשון יחס האגדה להלכה, בשיתוף עם בנימין מורמלשטיין. בשנת 1931 פרסם מהדורה גרמנית מבוארת ומתורגמת של דיוואן שירי שמואל בן עדיה. ועוד פרסם מאמרים אחדים בכתב העת הפולני למדעי המזרח.
לאחר שעלה לארץ התרכז בחקר קורות היהודים ותרבותם בחצי האי ערב. ספרו הראשון שכתב בארץ ישראל היה: ישראל בערב: קורות היהודים בחמיר וחג'אז מחורבן בית שני ועד מסעי הצלב (1946).
לאחר הקמת המדינה פנה לנושאים חדשים: הערבים בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ. הוא חקר תופעות משותפות למסורת היהודית והאסלאמית בארץ, כגון: "מקומה של ירושלים בעולם המוסלמי". במסגרת עבודתו במכון בן צבי עסק בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
היה פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ופרסם מאמרים רבים בכתבי העת שלה: 'ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה' ו'ארץ ישראל'. ערך את הקבצים ארץ כנרות (1951) וכל ארץ נפתלי (1968).
כתב ערכים באנציקלופדיה המקראית ובאנציקלופדיה העברית, בעיקר בנושאים הקשורים לארץ ישראל. באנציקלופדיה יודאיקה האנגלית היה עורך המדורים: תולדות היהודים בארצות האסלאם, אסלאם ויהדות, העולם המוסלמי, ערב, ארץ ישראל בשנים 640–1917, ספרד המוסלמית ותימן, וכן כתב למעלה מתשעים ערכים.
בשנות החמישים החל הירשברג לעסוק בחקר תולדות היהודים בארצות המגרב. בארץ ישראל לא היו מקורות ערביים מהמגרב, ואף לא ספרות מקצועית כללית, והירשברג נאלץ לנוד על פני ספריות בארצות אפריקה ואירופה ולהכין מהם סיכומים ומיקרופילמים. בסבלנות ובמסירות נבר באוספי תעודות בארכיונים של מדינות באירופה כדי למצוא את הפרטים הנחוצים למחקרו.
בשנת 1954 פרסם מהדורה מדעית של "חיבור יפה מהישועה" לרבנו נסים בן יעקב מקירואן, והקדים לה מבוא על המחבר ועל תקופתו. במהדורה זו שילב את מומחיותו בתולדות היהודים בצפון אפריקה ובערבית עם בקיאותו בספרות חז"ל, שאפשרה לו לזהות את מקורותיהם היהודיים של סיפורים רבים בחיבור.
בשנת 1955 מיהר הירשברג לארצות המגרב, בטרם יינעלו השערים בפני ישראלים. הוא ביקר בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו, וכתב את רשמיו בספרו מארץ מבוא השמש (1957). הירשברג קיווה למצוא שם גניזות, כתבי יד ודפוסים ישנים, שיפיצו אור על ההיסטוריה היהודית באזור זה; חומר כזה לא נמצא, אך מטרתה המשנית של הנסיעה הושגה: לראות את עם הארץ, יהודים ולא יהודים, וללמוד מן ההווה על העבר.
עיקר מחקריו בשנות החמישים והשישים עסקו בימי הביניים. אחד ממאמריו החשובים הוא "מקומה של אפריקה הצפונית בימי הגאונים", שהתפרסם בשני המשכים בכתב העת 'חורב', 1959, 1960. סיכום של מחקריו על יהודי המגרב וסקירה היסטורית רחבה על קורות יהדות זו כינס בספרו המונומנטלי תולדות היהודים באפריקה הצפונית (1965), שהופיע בשני כרכים. גם לאחר פרסום הספר הוסיף לחפש מקורות נוספים שישמשו את המהדורה האנגלית, בעיקר בנוגע לזמן החדש. הוא תכנן לעבד מחדש את הפרקים על יהודי המגרב במאות ה-19 וה-20, אך לא זכה לכך.
ספר לזכרו

בר-אילן: ספר השנה של אוניברסיטת בר-אילן יד-טו (תשל"ז) הוקדש לזכרו של חיים זאב הירשברג. בפתח הכרך מאמרו של אליעזר בשן: "פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל: תולדות חיים ומעשים" (עמ' ט-יד). על אישיותו כתב בשן: "כבוד הבריות היה כלל גדול בעיניו, ותמיד לחם את מלחמתם של החלשים והמקופחים" (עמ' יד). אחריו רשימת פרסומיו של הירשברג (ערוכה בידי אליעזר בשן ואברהם הטל). הרשימה כוללת מאמרים וספרים (185 במספר), ערכים באנציקלופדיות, וספרים שערך (עמ' טו-לג). משה בר כתב על "תרומתו של פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל ללימודי תולדות עמנו באוניברסיטת בר-אילן" (עמ' לד-לז). בר הדגיש במאמרו את מסירותו יוצאת הדופן של הירשברג לעבודתו, לתלמידיו ולסגל ההוראה הצעיר: "'שעות קבלה' לא ידע. לעולם היה ביתו פתוח לרווחה לכל שואל ודורש. ואת מבקריו-תלמידיו היה מקבל בסבר פנים יפות, ובלב נדיב העניק להם עצה והדרכה מאוצר ידיעותיו המקיפות" (עמ' לה).
ראו גם

יהדות צפון אפריקה
התקופה הערבית בארץ ישראל
קיבלה
לקריאה נוספת

מנחם צבי קדרי, נתנאל קצבורג, דניאל שפרבר (עורכים), בר-אילן: ספר השנה של אוניברסיטת בר-אילן יד-טו, תשל"ז
שמעון שטובר, "חיים זאב הירשברג: חקר תולדות היהודים בארצות האסלאם", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 195-187.
לאה בורנשטיין-מקובצקי (דברים בעל פה).