stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב קנטורוביץ (רב)
תולדותיו

נולד ברוסיה הלבנה לאביו זאב חיים ולאמו העניא האדע - למד בישיבת וואלוז'ין והיה לתלמידו של הרב רפאל שפירא ופעמים אף מילא את מקומו בבית דין. נישא לשיינדעל - בתו של הרב יצחק יחיאל דוידוביץ, חותנם של הרב אליהו הלוי פיינשטיין אב"ד פרוז'ין והרב דוד פיינשטיין רבה של אוזדה וסטארבין (אביו של הרב משה פיינשטיין). אביה הרב יצחק יחיאל דוידוביץ נפטר בעודה בת שנה, והיא אומצה על ידי גיסה הגדול הרב אליהו הלוי פיינשטיין.
היה מעשרת האברכים בכולל אברכים הראשון - 'כולל בראדסקי', לה נבחר על ידי הגדול ממינסק, ובה למד שש שנים. בתקופה זו חזר לביתו רק לסוכות ופסח.
שימש ברבנות כשלש שנים בעיר ווארטישצינא, ובשנת תרס"ז קיבל את משרת הרבנות באוזדא, לאחר מכן בעיר שאצק ומשם בטימקאוויץ.
היה בקשר הדוק עם הרב משה פיינשטיין ואחיו הרב מרדכי - בני גיסו.
בשנת תרפ"ח הצליח לברוח מרוסיה הקומוניסטית לארצות הברית. נבחר להיות רב הראשי של עיר טרנטון שבניו ג'רזי. היה מחברי הנשיאות של אגודת הרבנים באמריקה, והיה נחשב כ״רב הרבנים.״ בשהותו שם היה בקשר הדוק עם הרב משה רוזין.
בשנת תרצ"ג התמנה על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ לראש ישיבת תורה ודעת, שבה הגיע ללמד שלושה ימים בשבוע. כעבור כשנה נפצע בתאונה קשה. גם לאחר שהחלים מחמת בריאותו הרופפת התפטר ממשרתו שהועברה אל הרב שלמה היימן, היה בא מפעם לפעם למסור שיעורים בישיבה ונותר להיות "הרב המסמיך" של הישיבה וכל בחור נבחן אצלו טרם התקבל.
נפטר בהושענה רבה בשנת תש"ו, נקבר בארצות הברית, בשנת תשמ"ה הועלו עצמותיו ועצמות אשתו לארץ ישראל.
ספריו

חידושי הגר"י פסחים שבת עירובין וביצה, על תורת רבי עקיבא אייגר - להם ייחס חביבות מיוחדת, באתר hebrewbooks
צילותא דשמעתתא - על הספר 'שב שמעתתא'.
ברית אבות חידושים בענייני ברית מילה מלוקט מספריו ותשובותיו.
קונטרס אהל רחל, חידושים בענייני בר מצווה ועוד, באתר hebrewbooks
קונטרס גליונות הגר״י (נדפס בסוף ספר ״שיעורי רבי יעקב משה שורקין״ על מסכת בבא קמא להגאון חתנו ז״ל באתר hebrewbooks)
שו"ת אגרות מלכים תשובות בהלכה ובסוגיות הש"ס.
משפחתו

בנו הבכור הרב יצחק יחיאל - היה גאב"ד ז'עטיל - פלך וילנא. למד בישיבת קלעצק אצל הרב איסר זלמן מלצר ואצל חתנו הרב אהרן קוטלר. נהרג בשואה, לא השאיר אחריו צאצאים.
בתו, חיינע גיטל - נפטרה במצור על לנינגרד, השאירה אחריה בן ובת.
בתו חנה חאשה, נישאה לרב אליעזר זיידל ליפשיץ, בוגר ישיבת חברון וממקימי ישיבת לומז'ה. למד בכולל היכל התלמוד בתל אביב. בנם הוא הרב זאב חיים ליפשיץ.
בנו הרב אברהם - לא השאיר צאצאים.
בנו נפתלי הערץ - שו"ב במקסיקו.
בתו רבקה - נישאה לר' ישראל לעוו. מילא מקום חמיו בטרנטון שבניו ג'רזי, ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
בתו רחל - נישאה לרב יעקב משה שורקין, ראש ישיבת חיים ברלין ומתלמידיהם הקרובים של החפץ חיים והגרנ"ט. בעהמ״ח ספרי שיעורי רבי יעקב משה שורקין, באתר hebrewbooks.
בתו הניא - אשת הרב ברוך סוסלוביץ.
בנו הרב יששכר דובער - התגורר בחדרה.
יוסף פיימר

| --- | --- |
 לידה:  1796 תקנ"ו 
 פטירה:  1864 (בגיל 68 בערך) ל' בניסן תרכ"ד 
 תקופת הפעילות:  ?–1864 
 
רבי יוסף פיימר (נודע בכינויו ר' יוסל'ה סְלוּצְקֶר (=יידיש: מסלוצק), או: ר' יוסף בעהמער; תקנ"ו, 1796 (בערך) - ל' בניסן תרכ"ד, 6 במאי 1864) היה רב ליטאי, רבה של סלוצק, שנחשב בליטא לאחד מגדולי הדור.
ביוגרפיה

נולד בשקוד לרב מאיר ולגליקה (בת אברהם, נפטרה ל' בסיוון תר"ג) פיימר. בצעירותו למד בחברותא עם יעקב בנדיטמן, שנעשה לימים רבה של בויסק. למד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו המובהק של רבי חיים מוולוז'ין, שאף סמך אותו לרבנות והדריך אותו בעבודה הרבנית. בני דורו ראו בו פה שלישי לאליהו (הגר"א).
לאחר נישואיו לרייזל בת ר' מאיר, התמנה לרבנות העיירה לוקניק, וכפי הנראה בעיירה זו למד אצלו רבי ישראל ליפקין מסלנט.
בחורף שנת תקפ"ט, 1828, נבחר לכהן ברבנות העיר סלוצק, כשהוא בן שלושים ושלוש שנים בלבד. הוא כתב תשובות הלכתיות לכל רחבי ליטא, והיה לאחד מגדולי הרבנים בליטא בדורו. בשנת תרי"ח, 1858, היה חבר בית הדין שקבע את הסדרי הנהלת ישיבת וולוז'ין לאחר הסכסוך המתמשך שפרץ בה, לצידם של רבי דוד טביל ממינסק, רבי יצחק אלחנן ספקטור מנובהרדוק, ורבי זאב וולף לנדוי, ה"מגיד מישרים" מווילנא.
הוא נודע בתקיפותו בעניינים ציבוריים לצד עדינותו במישור האישי ביחסו המקרב לעניים ולבני נוער. הוא כיהן בסלוצק במשך 35 שנה, ובשנת תרכ"א לאחר שקיבל על עצמו מינוי לרבנות מינסק, הסכים לבטלו לאור הפצרת אנשי הקהילה בסלוצק. הוא כתב את צוואתו בכ"ט בניסן תרכ"ד, ולמחרת אותו יום נפטר (ל' ניסן, 6 במאי 1864). החליף אותו כעבור מספר חודשים, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
רוב כתביו אבדו בשרפה שפרצה בבית בנו בערב ראש חודש אב ה'תר"ף 1920. שני כרכים ובהם אוסף שאלות ותשובות שלו שרדו, ונדפסו בשנות ה-80 בירושלים.
מתלמידיו

הרב אליהו פיינשטיין.
משפחתו

אשתו הראשונה הייתה רייזל בת ר' מאיר, נפטרה בגיל צעיר בי' בסיוון תקצ"א במגפה שפרצה בסלוצק. ילדיהם:
רבי אבא.
ישראל באהמר (1820–1860) - נתפס להשכלה, ונאלץ להתגרש בשל כך מאשתו. כתב מאמרים ב"כרם חמד" וב"המגיד" ומחקרים בשפה העברית ובתלמוד הבבלי.
ישעיה.
זליג.
שרה - נישאה לרב יצחק רוגובין (ראָגאָווין) ממינסק.
הענא - נישאה לרב אפרים מטריסק.
אשתו השנייה הייתה וויטה בת הרב יהושע פאלק הכהן מדוויד-הורודוק, נכדתו של רבי צבי הירש פרילוקר מבריסק. עלתה לארץ ישראל אחרי פטירת בעלה, ונפטרה בירושלים בשנת תרל"ד, היא קבורה בבית הקברות בהר הזיתים. ילדיהם:
רבי מאיר פיימר, רבן של סלוצק ועיירות אחרות.
רבקה - נישאה לרב יוסף ל. צרינכוב.
פייגל - נישאה לרב חיים אריה רבינוביץ דיין ומו״ץ בקובנה, ובנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור.
רחל - נפטרה בצעירותה.
לקריאה נוספת

אלחנן שפירא, לתולדות רבינו יוסף פיימער זצ"ל מסלוצק, בתוך: שו"ת רבנו יוסף מסלוצק, מהדורה חדשה, ירושלים: מכון ירושלים, תש"ס (להלן בפרק "קישורים חיצוניים") עמ' 9–18
הערות שוליים

↑  גם אביו של הרב מאיר פיימר נקרא ר' יוסף בן ר' מאיר, ומקור המשפחה מבוהמיה.
↑  הוא נחשב לאחד מגדולי תלמידיו, ראו על כך: עליות אליהו: תולדות רבינו הגר"א, בסוף הספר הערה קכב.
↑  ראו: רד"ב מסרעדניק, מעין חיים, וילנא תרל"ד, ח"ב, עמ' 45, בהספדו עליו: "היה תלמיד מובהק ושימש את הגאון הצדיק ר' חיים מוולאזין זצוק"ל והיה פה שלישי לרבנו הגר"א זצוק"ל"
↑  על כך ראו: הרב גרשון קיציס, רבי ישראל סלנטר - מקצת ענינות: ר' יוסף פיימר - רבו של הגרי"ס, בתוך: המעיין, כרך כג, גיליון ד, ירושלים, תמוז תשמ"ג, עמ' 12 ואילך.
↑  ...עדת בני עיר סלוצק מצאו עתה נוחם..., המגיד, 14 בדצמבר 1864.
↑  ראו עליו: 'גירושיו של ישראל באהמר', בתוך: יהודה סלוצקי (עורך), באָברויסק: ספר הזיכרון לקהילת בוברויסק ובנותיה, תל אביב: תרבות וחינוך; הוצא על ידי יוצאי בוברויסק במדינת ישראל ובארצות הברית, תשכ"ז, עמ' 671 (ספר יזכור לקהילת בוברויסק, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 691).
↑  צערינכאוו. לפי 'תולדות', להלן "לקריאה נוספת".
קרמבולה

| קרמבולה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: חמציצאים
משפחה:: חמציציים
סוג:: Averrhoa
מין:: קרמבולה
שם מדעי
 Averrhoa carambola ‏לינאוס, 1753

קרמבולה (שם מדעי: Averrhoa carambola. מכונה פרי כוכב או כוכבית) הוא עץ פרי קטן עד בינוני, תדיר-ירק, מוצאו מהארצות הטרופיות של דרום-מזרח אסיה. משתייך למשפחת החמציציים.
מאפיינים

פרי הקרמבולה, על מגוון זניו, נפוץ מאוד בארצות מוצאו ומשמש כפרי מאכל חשוב, בדרום סין ובצפון הודו, במאלאיה, בתאילנד, בווייטנאם, בברזיל ובאיי הפיליפינים, ובארצות נוספות. בכל ארץ הוא זכה לשם ייחודי משלו. פרי הקרמבולה נאכל בארצות אלה גם כפרי וגם כירק חמוץ ומשמש לעיתים גם כירק לשימורים.
צורת הפרי של הקרמבולה היא כוכב, משום כך יש המשתמשים בו לקישוט של מאכלים אחרים והוא מוגש כמעדן במסעדות שונות. עץ הקרמבולה רגיש מאוד לקור ולרוחות, ומשום כך מגדלים אותו בחלקות מוגנות או בבתי-צמיחה. בארצות מוצאו מוכרים טיפוסים וזנים שונים של העץ, מחמוצים מאוד ועד לתפלים (חסר טעם) ומתקתקים. הזנים נבדלים זה מזה לא רק במידת מתיקותם, אלא גם בצבעם, הנע מלבן ולבנבן ועד לכתום.
פרי הקרמבולה מבשיל בארצות הטרופיות כמה פעמים בשנה. העונה העיקרית משתנה על פי המקום הגאוגרפי. העץ קטן, נוח לעיצוב, מניב שפע פרי מן השנה השנייה או השלישית, ומתרבה על ידי זרעים. הוא עשיר בויטמינים, בעיקר ויטמין C וויטמין A, ומשמש למטרות מאכל רבות ומגוונות: מאכל טרי, שימורים, תוסף למשקאות קלים ובסיס למשקאות חריפים.
רעילות

כצמחים נוספים ממשפחת החמציציים, פירותיו עשירים בחומצה אוקסלית, הרעילה במינונים גבוהים. ישנם דיווחים על הרעלות שמהם סבלו אנשים שעברו דיאליזה וחולים במחלות כליות, שנגרמו על ידי הנוירו-טוקסין קאראמבוקסין (אנ') הנמצא בפרי.
רעלן זה מסונן על ידי הכליות באנשים בריאים, אך חולים במחלות כליות עלולים להראות תסמינים קשים, ידוע אף על מקרי מוות בעקבות שתיית מיץ הפרי או אכילתו.
הקרמבולה בארץ ישראל

עצי קרמבולה ראשונים ניטעו בארץ כבר בשנות השלושים של המאה העשרים אבל במשך שנים רבות הקרמבולה בארץ נחשב לאגדה.[דרושה הבהרה] החל משנות השבעים גידול הקרמבולה התפתח, ניטעו גם עצים בודדים רבים וכן חלקות ניסיון קטנות. הזן הנפוץ בארץ הוא גולדן סטאר. גידול הקרמבולה טרם פרץ לייצוא, אבל נעשים ניסיונות שונים כדי למצוא זני קרמבולה מתאימים לגידול בארץ למטרת ייצוא.
הערות שוליים

↑  Julia F. Morton, Carambola. p. 125–128. In: Fruits of warm climates.
↑  CHANG, J.M., HWANG, S.J., KUO, H.T. et al., Fatal outcome after ingestion of star fruit (Averrhoa carambola) in uremic patients, .Am J. Kidney Dis 35, 2000, עמ' 189-193
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541961905171  GND: 4352673-1  LCCN: sh94004375
יורובאסקט

| --- | --- |

 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  1935
 ארגון מפעיל:  פיב"א אירופה
 מספר מתמודדים:  24
 יבשת:  אירופה
 זוכה:   ספרד
 הכי הרבה זכיות:  ברית המועצות ברית המועצות (15 זכיות)
 אתר רשמי
 
אליפות אירופה בכדורסל הנקראת גם יורובאסקט היא טורניר הכדורסל הראשי לאומות ביבשת אירופה. האליפות המאורגנת על ידי פיב"א נערכה לראשונה ב-1935 בז'נבה, שווייץ ומאז היא מתקיימת אחת לשנתיים בכל שנה אי-זוגית (להוציא את תקופת מלחמת העולם השנייה) עד לאליפות ב-2017 שלאחריה הוחלט כי התחרות תתקיים אחת לארבע שנים ובכך הפכה האליפות ב-2017 לאחרונה שמתקיימת אחת לשנתיים.
משנת 2011 שיטת המשחקים באליפות היא כדלהלן: בתחילת הטורניר 24 הנבחרות המשתתפות מחולקות לארבעה בתים כשבכל בית שש קבוצות. 4 הראשונות מכל בית עולות לשלב פלייאוף (שמינית הגמר) כשלאחריו מתקיימים משחקי רבע הגמר, חצי הגמר והגמר. החל ב-2015 הטורניר אינו נערך כולו במדינה אחת - הבתים המוקדמים מפוצלים בין ארבע מדינות, שאחת מהן מארחת גם את שלבי הגמר.
נבחרת ישראל השתתפה עד כה 29 פעמים באליפות והישגי השיא שלה הם מדליית כסף בשנת 1979 ומקום חמישי בשנים 1953 ו-1977.
טבלת מדליות

| מקום | נבחרת | זהב | כסף | ארד | סך הכול |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ברית המועצות ברית המועצות | 14 | 3 | 4 | 21 |
| 2 | יוגוסלביה יוגוסלביה | 8 | 5 | 4 | 17 |
| 3 | ספרד ספרד | 4 | 6 | 4 | 13 |
| 4 | ליטא ליטא | 3 | 3 | 1 | 7 |
| 5 | איטליה איטליה | 2 | 4 | 4 | 10 |
| 6 | יוון יוון | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 7 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 1 | 6 | 5 | 12 |
| 8 | צרפת צרפת | 1 | 3 | 6 | 9 |
| 9 | רוסיה רוסיה | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 10 | הונגריה הונגריה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 11 | גרמניה גרמניה | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 11 | לטביה לטביה | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 13 | מצרים מצרים | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 14 | סלובניה סלובניה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 15 | סרביה סרביה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 16 | פולין פולין | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 17 | בולגריה בולגריה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 18 | טורקיה טורקיה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 18 | ישראל ישראל | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 20 | קרואטיה קרואטיה | 0 | 0 | 2 | 2 |
ראו גם

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עיינו גם בפורטל: |   | פורטל כדורסל |
איך שהשמש תזרח

ערך זה עוסק באלבומה הרביעי של קרן פלס. אם התכוונתם לסיבוב ההופעות הקרוי על שם האלבום, ראו .
איך שהשמש תזרח הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת קרן פלס. האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מן האלבום יצאו לאור הסינגלים "לייק וואנקה", "כלום לא טעים", "השעות המתות" "גם אני" ו"רק שתבואי".
סינגלים

| תאריך יציאה | שיר | מיקומי שיא |
| --- | --- | --- |
| 23 בדצמבר 2012 | לייק וואנקה | מקום 1 ברשת ג', מקום 4 בגלגלצ, השיר השני הכי מושמע השנה, מקום 32 במצעד השנתי של גלגל״צ |
| 3 במרץ 2013 | כלום לא טעים | מקום 13 ברשת ג' |
| 21 באפריל 2013 | השעות המתות | מקום 7 ברשת ג׳ |
| 2 ביוני 2013 | גם אני | מקום 5 בגלגלצ |
| 29 בספטמבר 2013 | רק שתבואי |  |
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי קרן פלס.
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | השעות המתות  | 02:42 |
| 2. | שיר אהבה פירטי  | 03:18 |
| 3. | לייק וואנקה  | 03:31 |
| 4. | גם אני  | 04:10 |
| 5. | כלום לא טעים  | 04:18 |
| 6. | איך שהשמש תזרח  | 04:40 |
| 7. | רק שתבואי  | 02:38 |
| 8. | על הנייר  | 03:35 |
| 9. | מישהו אחר  | 03:01 |
| משך כולל: | משך כולל: | 31:55 |
הפקה

הפקה מוזיקלית ותכנותים-דני "פילוני" קרק
תופים - קרן טפרברג
בס - מיכאל פרוסט
גיטרות - עמית יצחק, אודי שמחון
גיטרה קלאסית - דני "פילוני" קרק
כינור - תומר מוקד
צ'לו - מאיה בלזיצמן
קלידים ופסנתר - עמרי בר
פסנתר - קרן פלס
כלי הקשה - גדי סרי, דני "פילוני" קרק
אקורדיון - ויטלי פודולסקי
כביש 39

| --- | --- |

 מידע כללי
 כינוי:  כביש אשדוד–ירושלים
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש רוחב
 אורך:  25 ק"מ 
 מיקום
 ערים ראשיות:   אשדוד  בית שמש  ירושלים
 נקודת התחלה:  מחלף עד הלום
 נקודת סיום:  מחלף מלחה
 
כביש 39 הוא כביש רוחב עתידי שתוכנן לחצות את השפלה והרי ירושלים ויקשר בין כביש 6 לערים בית שמש, אשדוד וירושלים. סלילת הכביש הוקפאה על ידי שרת התחבורה מרב מיכאלי.
תיאור ומאפיינים

הכביש מיועד ליצור דרך גישה חדשה ומהירה לירושלים. תוואי הכביש יחצה את כביש 38 ויעבור בתוואי כביש 375 הקיים בין צומת האלה וצור הדסה, דרך עמק האלה.
בכביש מתוכננים מספר מחלפים:
מחלף האלה – במפגש עם כביש 38 (באזור צומת האלה הקיים).
מחלף עדולם – במפגש עם כביש הגישה המזרחי לבית שמש.
מחלף עציונה – במפגש עם כביש 367.
מחלף במפגש כביש 3855 ממערב לבית שמש.
מחלף במפגש כביש 386 ליד צור הדסה.
מחלף במפגש כביש 3877 בירושלים (באזור עין לבן).
מחלף קישור ל"כביש הטבעת המערבי של ירושלים" העתידי.
כמו כן, תוסדרנה מכביש זה גישות ליישובים מטע ונתיב הל"ה.
עם פיתוח הכביש, יבוטל כביש 375 בין צומת האלה וצור הדסה. חלקו של הכביש בהרי ירושלים צפוי לכלול שתי מנהרות ארוכות, מאזור צור הדסה עד ירושלים, שאורכן הכולל 5.2 קילומטר, ושלושה גשרים שאורכם הכולל 4.2 קילומטר (שניים מהם מעל נחל רפאים).
בהמשכו של הכביש מערבה ממחלף האלה, הכביש מתוכנן להיפגש עם כביש 6 באזור נחל האלה, ומערבה יותר בצומת קסטינה שעל כביש 40.
המאבק על הסלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה

תוואי חלקו המזרחי של הכביש (מעמק האלה ומזרחה) אושר באופן עקרוני בשנת 1997, ככניסה דרומית חדשה לירושלים, כחלק מתוכנית להרחבת היישוב צור הדסה והפיכתו לפרוור של ירושלים וחיבורו לעיר. וככביש רוחב נוסף המתחבר לכביש 6 – "חוצה ישראל".
באוגוסט 2003, המועצה הארצית לתכנון ולבנייה אישרה להעביר להערות הוועדות המחוזיות את התוכנית. עלות הקמת הכביש הוערכה אז בכ-1.5 מיליארד שקל, ותוכנן שהסלילה תתחיל לקראת 2007. בנובמבר 2005, המועצה הארצית החליטה להמליץ להעביר לאישור הממשלה קטע הכביש מעמק האלה ועד לאזור שממערב לגבעת משואה בירושלים. באותה עת סלילת הכביש הייתה חלק מרכזי בתוכנית ספדי להרחבת ירושלים מערבה. לאחר שתוכנית ספדי בוטלה קידום סלילת הכביש הוקפא.
כתחליף לחלקו המערבי של הכביש, העובר בשטחים פתוחים לאורך נחל האלה, הציעו ארגוני איכות הסביבה לשדרג את כביש 383.
בשנת 2020 החליט משרד התחבורה לפצל את ביצוע הכביש לכמה שלבים.
בתחילת 2021, הוכרז על סלילת השלב הראשון של הכביש, במקטע שבין צומת האלה ועד לכביש 375 בסמוך לצור הדסה. משם החיבור לירושלים יהיה דרך כביש המנהרות הקיים.
באוקטובר 2021 הודיעה שרת התחבורה מרב מיכאלי על הקפאת תכנונו של הכביש, בשל הנזקים הסביבתיים הכבדים שעלולים להגרם מסלילתו. נזקים אלו כוללים פגיעה בשטחים פתוחים ובמסדרון אקולוגי בעל ערכיות סביבתית גבוהה בעמק האלה. בנוסף הכביש צפוי להגביר את השימוש ברכבים פרטיים ובכך להחריף את העומס התחבורתי ואת זיהום האוויר כתוצאה מכך. שרת התחבורה הודיעה כי "אין הצדקה כרגע לפגיעה בשטחים הפתוחים שנדרשת בפרויקט מסוג זה. מדיניות השרה היא שפגיעה בטבע ובשטחים פתוחים מצריכה הוכחת צורך וכדאיות כבדי משקל", וכי יש לתעדף פתרונות תחבורתיים המבוססים על תחבורה ציבורית ולא על מכוניות פרטיות.
מאוחר יותר פורסם כי הייתה מדיניות של השרה מיכאלי שלא להשקיע בפיתוח תשתיות תחבורה ביהודה ושומרון כיון ש"בעתיד הם לא יהיו חלק מהמדינה".
ראו גם

כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  שרון קדמי, החברה להגנת הטבע: כביש הטבעת המערבי עומד בסתירה למדיניות הממשלה, באתר הארץ, 4 בפברואר 2007
↑  צארום וטל קנו משיכון עובדים ואביב מיתחם בצור הדסה בכ-10 מיליון דולר, באתר גלובס, 17 במרץ 1997
↑  גל ניסים, ‏מע"ץ והמשרד לאיכות הסביבה במחלוקת על הרחבת כביש מס' 1, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2001
↑  הארץ, המועצה הארצית אישרה תוכנית לסלילת כביש כניסה נוסף לי-ם ב-1.5 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 10 באוגוסט 2003
↑  אורית בר-גיל, ‏הארצית המליצה לאשר קטע מרכזי בכביש 39, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2005
↑  אורית בר-גיל, ‏"תוכנית ספדי חסכונית בקרקע ופגיעתה נמוכה מפגיעת החלופות", באתר גלובס, 20 ביוני 2005
↑  גל ניסים, ‏תוכנית ספדיה: מדברים על הבנייה, שכחו את התשתיות, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2006
↑  דרישה לממשלה: לקדם את כביש 39, באתר ערוץ 7, 27 באפריל 2020
↑  שלומי הלר, בית שמש: המאבק נגד הקמת כביש 39 לירושלים, באתר כל העיר, 6 במאי 2021
↑   אסנת ניר, בלי תיאום, ללא הצדקה ועם הרס סביבתי כבד: שלוש הכניסות החדשות לירושלים, באתר TheMarker‏, 18 באפריל 2021
1 2   אסנת ניר, רגע לפני הקצאת מיליארדי שקלים — הוקפא תכנון הכביש המהיר בעמק האלה, באתר TheMarker‏, 7 באוקטובר 2021
↑  יובל שדה, הדרך הירוקה: כבישים שעדיין לא מאוחר לגנוז, באתר כלכליסט, 8 ביולי 2021
↑  לחץ מימין על הממשלה: "אם לא תסללו כבישים ביו"ש - נצא למאבק", באתר www.israelhayom.co.il
קרב אל-עלמיין הראשון

ערך זה עוסק בקרב אל-עלמיין הראשון. אם התכוונתם לקרבות שהתרחשו מספר חודשים אחר כך בקו אל-עלמיין ובסביבתו הקרובה, ראו .
קרב אל-עלמיין הראשון הוא הכינוי המקובל לסדרה של קרבות, שנערכו בין 1 ביולי ל-27 ביולי 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה. המערכה התנהלה בין כוחות מדינות הציר בפיקודו של ארווין רומל, לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של קלוד אוקינלק. במהלך הקרב הצליחה הארמייה השמינית לבלום את המשך ההתקדמות של כוחות הציר לתוך שטח מצרים בקו אל-עלמיין המבוצר, מרחק כ-100 קילומטרים מאלכסנדריה, תוך שהיא מסבה אבדות כבדות לכוחותיו של רומל. מצד שני, כוחות בעלות הברית לא הצליחו להביס את כוחות הציר ולאלץ אותם לסגת מקו אל-עלמיין, על אף שנהנו מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת על כוחותיו של רומל, וספגו אף הם אבדות כבדות.
רקע > לאחר הנסיגה מגזאלה

לאחר תבוסתה בקרב גזאלה ביוני 1942, ונפילת נמל טוברוק לידי כוחות הציר, נסוגה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי עד מרסא מטרוח, שעל כביש החוף, כ-160 קילומטר בתוך שטח מצרים. מפקד הארמייה, גנרל ניל ריצ'י, החליט שלא לנסות להגן על גבול מצרים-לוב, משום שסבר שכוחותיו המשוריינים חלשים מכדי להתמודד עם כוחות השריון של רומל, והעדיף לסגת למערך הגנה, שהוקם סמוך לעיירה מרסא מטרוח, ולבלום שם את התקדמות כוחות הציר.
ריצ'י הציב שתי דיוויזיות חיל רגלים (דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10 והדיוויזיה הבריטית ה-50) במערך הגנה מבוצר סביב מרסא מטרוח, תחת פיקוד הקורפוס ה-10. הקורפוס ה-13 - שכלל את הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, שהגיעה זה עתה מסוריה, ואת הדיוויזיה המשוריינת ה-1 - הוצב מדרום למתלול סידי חמזה, כדי למנוע איגוף מדרום של מערך ההגנה הבריטי. בין שני הקורפוסים נותר פער ברוחב כ-15 ק"מ, שהוגן על ידי שדות מוקשים ושני צוותי קרב חלשים מהבריגדה ההודית ה-29.
ב-25 ביוני שוחרר ריצ'י מתפקידו על ידי ראש זירת המזרח התיכון, הגנרל קלוד אוקינלק, שנטל אישית את הפיקוד על הארמייה השמינית.
אוקינלק התקשה להחליט אם לנהל את קרב ההכרעה נגד רומל בקו מרסא מטרוח, מכיוון שאגפו השמאלי של מערך ההגנה הבריטי, היה חשוף לאיגוף מדרום מצד כוחות השריון של הציר. מטרתו הייתה לעכב את התקדמות כוחותיו של רומל במרסא מטרוח, ולנהל שם קרב השהיה, במטרה להרוויח זמן נוסף לצורך ביצור קו אל-עלמיין, שנמצא כ-160 ק"מ מזרחה משם, וכ-100 ק"מ ממערב לנמל אלכסנדריה. בנקודה זו, המרחק בין חוף הים התיכון לבין שקע קטארה, הבלתי עביר לתנועת שריון, היה כ-65 ק"מ בלבד, עובדה שהקשתה על כוחות אויב לאגף מדרום את הכוח המגן וצמצמה את רוחב החזית עליו הוא נדרש להגן.
רקע > קרב מרסא מטרוח

כאמור, אוקינלק תכנן לעכב את כוחות הציר במרסא מטרוח ולאחר מכן בפוּכּה (Fuka) לפחות עד 28 ביוני, בעודו מכין להגנה את קו אל-עלמיין, אך במקביל הוא הנחה את מפקדי שני הקורפוסים, שהחזיקו בקו מרסא מטרוח, לגלות "התנגדות חזקה ככל האפשר" למתקפה של רומל על עמדותיהם, ולנצל כל הזדמנות שתיווצר להשמיד את כוחותיו. לרוע מזלם של הבריטים, המסר הכפול ששידר אוקינלק למפקדיו הבכירים, גרם להם לחשוב, שבמקרה שכוחותיהם יימצאו בסכנת ניתוק/כיתור עליהם לסגת, במקום לנסות להחזיק בעמדותיהם. כתוצאה מכך איבדה הארמייה השמינית הזדמנות טובה להשמיד את כוחותיו הניידים של רומל, וספגה תבוסה קשה בקרב מרסא מטרוח.
ההתקפה הגרמנית על קו מרסא מטרוח החלה בשעות אחר הצהריים של 26 ביוני. בדרך מקרה תקפו הדיוויזיה הקלה ה-90 ודיוויזיית הפאנצר ה-21 את הקטע החלש ביותר במערך ההגנה הבריטי, הפער בין עמדות הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-13. שתי הדיוויזיות לא התקשו להבקיע את המרכז הפגיע של המערך הבריטי, ולפזר את הכוחות החלשים שהגנו עליו, ובכך נפתחה הדרך לכיתור הכוחות שהחזיקו בשני האגפים של קו מרסא מטרוח. ביום המחרת, המשיכו כוחות הציר בהתקדמותם. דיוויזיית הפאנצר ה-21 איגפה את עמדות הקורפוס ה-13 ותקפה את עמדות הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 במתלול מִנְקאר קאים (Minqar Qaim) מכיוון צפון-מזרח, ואילו הדיוויזיה הקלה ה-90, בפיקודו האישי של רומל, התקדמה לכיוון דרום-מזרח וניתקה את כביש החוף במרחק כ-35 ק"מ ממזרח למרסא מטרוח זמן קצר לאחר רדת החשיכה.
על פניו נראה היה, שנוצר מצב מסוכן ביותר לכוחות הארמייה השמינית, שמצאו עצמם מכותרים, או בסכנת כיתור. אולם למעשה, דווקא כוחותיו הניידים של רומל נמצאו במצב קשה, משום שהם היו חלשים מאוד (כ-1,600 איש בדיוויזיה ה-90 וכ-600 חיילי חרמ"ש ו-21 טנקים בדיוויזיית הפאנצר ה-21), והכוחות שהם התיימרו "לכתר" כללו עשרות אלפי חיילים, וכ-160 טנקים. התקפת נגד נחושה של הכוחות הבריטיים העדיפים הייתה עשויה להשמיד אותם ללא קושי. אולם גנרל ויליאם גוט (William Gott), מפקד הקורפוס ה-13, לא תפס את חומרת מצבו של האויב, ולכן הורה לשתי הדיוויזיות שבפיקודו לסגת באותו לילה אל קו ההגנה של פוּכּה, כדי להימנע מסכנת כיתור. כוחותיו הצליחו לפרוץ את הכיתור ולסגת כמעט ללא פגע, אך הותירו את הקורפוס ה-10 מנותק וללא סיוע באזור מרסא מטרוח. במקום להתארגן להגנת פוּכּה המשיכו כוחות הקורפוס בנסיגתם עד שהגיעו לקו אל-עלמיין.
בגלל קשיי תקשורת, מפקדת הקורפוס ה-10 לא הייתה מודעת כלל לנסיגת הקורפוס ה-13 עד לשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני, ולכן לא ניסתה לארגן נסיגה מקבילה של כוחות הקורפוס בליל 27/28 ביוני. במהלך היום כיתרו כוחותיו של רומל את מערך הקורפוס ה-10, והתכוננו להסתער עליו, בעוד יחידות קורפוס אפריקה המשיכו להתקדם מזרחה לאורך כביש החוף, ובשעות הערב הגיעו לפוּכּה, השמידו את שארית הבריגדה ההודית ה-29, ותפסו שלל ציוד רב.
בליל 28/29 ביוני פרצו כוחות הקורפוס ה-10, שפוצלו לכוחות חטיבתיים, את הכיתור של כוחות הציר, ונסוגו לכיוון דרום ולאחר מכן מזרחה בחסות החשיכה. מרבית כוחות הקורפוס הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור ולהימלט מזרחה, אך דיוויזיית הפאנצר ה-21 תפסה כמה שדירות נסוגות ליד פוּכּה ותפסה כ-1,600 שבויים. בסך הכל לקחו כוחותיו של רומל 6,000–8,000 שבויים במהלך הקרב, ותפסו כמויות גדולות של ציוד (כולל תותחים רבים ו-40 טנקים) ושל אספקה. שתי הדיוויזיות של הקורפוס ה-10, שספגו אבדות כבדות, הועברו לעורף לצורך התארגנות מחדש, ולא יכלו לקחת חלק בשלב הראשון, הקריטי, של הלחימה בקו אל-עלמיין.
ההכנות להגנת אל-עלמיין

אל-עלמיין הייתה תחנת רכבת חסרת חשיבות על חוף הים התיכון, אך המרחק הקצר יחסית שהפריד בינה לבין שקע קטארה מדרום לה, שנחשב בלתי עביר לתנועת שריון, הפך אותה לנקודה אידיאלית להקמת קו הגנה שיגן על תעלת סואץ מהתקפה מכיוון מערב. הייתה זו הנקודה היחידה במדבר המערבי (מצרים ולוב), בה אפשר היה להקים קו הגנה, שלא ניתן לאגוף אותו מדרום. תוואי הקרקע הבולט ביותר בקו אל-עלמיין היה רכס רוויסאת, רכס נמוך וסלעי, שהשתרע במקביל לחוף הים, 16 ק"מ דרומית לאל-עלמיין, ו-32 ק"מ צפונית לשקע קטארה, וסיפק לכוח השולט בו נקודת תצפית מצוינת על המדבר סביבו.
מפקדת הצבא הבריטי בקהיר הייתה מודעת לחשיבות האסטרטגית של אזור אל-עלמיין עוד לפני פרוץ המלחמה במדבר המערבי. לכן היא הכינה באזור זה שורה של "תיבות" – מתחמים מבוצרים המוקפים שדות מוקשים וגדרות תיל – לאורך קו הנמתח מן הים ועד לשקע קטארה. התיבה החזקה ביותר נבנתה סביב תחנת הרכבת באל-עלמיין, סביבה הונחו מוקשים וגדר תיִל חלקית בסיוע הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1. תיבה נוספת, בבאב אל-קטארה, כ-32 ק"מ מחוף הים וכ-13 ק"מ דרומית-מערבית לרכס רוויסאת, נחפרה, אך טרם מוגנה במוקשים או בגדר תיִל, בעוד שבתיבת נאק אבו דוויס, על סיפו של שקע קטארה, נעשתה עבודת ביצורים מועטה מאוד. הפערים הגדולים בין התיבות המבוצרות בקו אל-עלמיין לא היו מוגנים, והפיקוד הבריטי תכנן להגן עליהם באמצעות כוחות ניידים (בריגדות שריון או בריגדות ממונעות), שישמרו בעתודה.
הכישלון בהגנתה של מרסא מטרוח עורר פאניקה במפקדת הצבא הבריטי בקהיר וגרם לאוקינלק לתכנן תוכנית לנסיגה ולפינוי קהיר במקרה שעמדת אל-עלמיין תיכבש. עם זאת, החל אוקינלק להקים עמדות הגנה מערבית לאלכסנדריה והציף במים אזורים נרחבים בדלתא של הנילוס.
אוקינלק פרס את הקורפוס ה-30 שלו, שהורכב משלוש דיוויזיות חי"ר (הדרום אפריקאית ה-1, ההודית ה-10 וה-50) באגף הימני של קו אל-עלמיין, סמוך לחוף הים, ואילו הקורפוס ה-13, שכלל שתי דיוויזיות חי"ר (הניו זילנדית ה-2 וההודית ה-5) הוצב באגף השמאלי של הקו. הכוחות שנותרו מהדיוויזיות המשוריינות ה-1 וה-7 נשמרו כעתודה ניידת, להגנה על הפערים במערך ההגנה הבריטי. כוונתו של אוקינלק הייתה לבסס את הגנת קו אל-עלמיין על התיבות המבוצרות, שנועדו לפצל את כוחות הציר ולתעל את התקדמותם לאזורי השמדה, שם יותקפו מהאגפים ומהעורף על ידי העתודות הניידות הבריטיות.