רובר, מלך נאפולי
קורות חיים

רובר נולד בסביבות 1276, בנם השלישי של שארל השני, מלך נאפולי לעתיד (אז יורש העצר) ואשתו מריה מהונגריה. אביו היה בנו של מלך נאפולי המכהן, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, שהקים ממלכה איטלקית עשור קודם לכן בשנת 1266. במהלך המהומות המכונות ערבית סיציליאנית, שהופנו נגד סבו שארל, היה רובר בן הערובה של פדרו השלישי, מלך אראגון, האויב של סבו. בשנת 1285, סבו של רובר מת בפוג'ה שבאיטליה, מה שהוביל לאביו (אז בן ערובה) להיות מלך נאפולי בתור שארל השני, עם אחיו הבכור של רובר, שארל מרטל מאנז'ו כיורש העצר.
לאחר מותו של אחיו הבכור, שארל מרטל מאנז'ו בשנת 1295, הפך רובר ליורש לכתר נאפולי, וחלף על פני בן-אחיינו קארוי הראשון, מלך הונגריה; בניסיון להשיג את הכתר של ממלכת סיציליה השכנה, הוא התחתן עם אחותו של חיימה מלך סיציליה, יולנדה (אנ'), בתמורה לוויתור של חיימה על סיציליה. עם זאת, הברונים הסיציליאנים סירבו לקבל הסכם זה ובחרו באחיו של חיימה, פדריקו השלישי (אנ'). המלחמה נמשכה, ועם הסכם קאלטאבלוטה (אנ') (1302) רובר ושושלת בית אנז'ו (אנ') איבדו את סיציליה לנצח, שלטונם הוגבל לדרום חצי האי איטליה.
רובר ירש את תפקיד מגן האפיפיור באיטליה; שלטונו התברך ממובלעת האפיפיור בפרובנס של רובר, על ידי האפיפיור הצרפתי קלמנס החמישי, שהפך אותו לוויקאר של האפיפיור ברומאניה ובטוסקנה, שם התערב רובר במלחמת הפלגים בפירנצה, קיבל את תואר שליט העיר, אך היה לנטוש אותו עקב התנגדותו של קלמנס.
כמנהיג מפלגת הגואלפים באיטליה, רובר התנגד לשהותו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באיטליה (1311–1313) ולכיבוש רומא בשנת 1312. מתגובת הגואלפים נגד מנהיגי הגיבלינים בצפון איטליה, מתאו ויסקונטי הראשון (אנ') וקנגרנדה דלה סקאלה (אנ'), לאחר מותו של היינריך, נראה היה לזמן מה שרובר יהפוך לפוסק באיטליה. כיוון שכבר שלט על רכוש רחב בפיימונטה, יוקרתו של רובר גברה עוד יותר כאשר בשנת 1313 האפיפיור כינה אותו סנאטור של רומא (אנ'), וכאשר הפך סניור ג'נובה (1318–1334) וברשה (1319) ומ-1314 ואילך נשא את התואר האפיפיורי הרם של הוויקאר הקיסרי של כל איטליה, בזמן היעדרותו באיטליה של הקיסר הרומאי הקדוש, vacante imperio (בלטינית: "אימפריה פנויה").
ב-1328 הוא נלחם בקיסר אחר שנכנס לאיטליה, לודוויג הרביעי מבוואריה, ובשנת 1330 אילץ את יוהאן, מלך בוהמיה לעזוב את צפון איטליה. ההגמוניה של רובר באיטליה פחתה רק בגלל האיום המתמיד של סיציליה בשליטת ממלכת אראגון.
בשנת 1336 התערב רובר במחלוקת על הירושה של מרקיזות סאלוצו (אנ') שבין מנפרדו החמישי (אנ') לאחיינו תומאזו השני (אנ'). רובר תמך במנפרדו, שכן תומאזו התחתן עם משפחת ויסקונטי הגיבלינית. רובר התקדם על סאלוצו וצר עליה. הוא הצליח להכניע ולבזוז אותה, להצית את העיר ולכלוא את תומאזו, שנאלץ לשלם כופר. כל התקרית הדרמטית מתועדת על ידי ההיסטוריון האיטלקי בן המאה ה-19 סילביו פליקו (אנ'). עם זאת, כאשר המשנה למלך שלו רפורצה ד'אנגולט (אנ') הובס בקרב גאמנריו (אנ') (22 באפריל 1345), כוחו של בית אנז'ו בפיימונטה החל להתפורר. עם אשתו השנייה סנצ'יה ממיורקה (אנ'), רובר הקים את ממלכת נאפולי כמרכז של תרבות הרנסאנס המוקדמת ושל התנגדות דתית, ותמך בנבואות היואכימיטים (אנ') של הפרנציסקנים הרוחניים (אנ').
במותו של רובר ב-1343, ירשה אותו נכדתו בת ה-16, ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי (אנ'), בנו שארל (אנ') מת לפניו ב-1328. ג'ובאנה כבר הייתה מאורסת לבן דודה, אנדראש מהונגריה (אנ') בן ה-15, בנו של קארוי הראשון, מלך הונגריה מבית אנז'ו. בצוואתו האחרונה רובר שלל במפורש את תביעותיו של אנדראש מהונגריה, הורה בבירור שהוא יהיה נסיך סלרנו וציין שג'ובאנה לבדה תקבל את הכתר בכבודה ובעצמה, כדי שיועבר לצאצאיה הלגיטימיים. אם היא הייתה מתה ללא יורש, אחותה הצעירה מריה (אנ'), שזה לא מכבר הוכרתה כדוכסית של קלבריה, וצאצאיה הלגיטימיים יירשו את כס המלוכה. אין אזכור בצוואה שאנדראש יוכתר למלך; ומסורת היסטוריוגרפית זו היא במידה רבה תוצאה של קבלתם ללא בדיקה של היסטוריונים מאוחרים יותר את טענות התעמולה המלכותית ההונגרית בעקבות רצח אנדראש באוורסה (אנ') בשנת 1345. תעמולה זו, ההתקפה ההונגרית על ג'ובאנה בעקבות רצח אנדראש, והפלישה לרגנו על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה הובילה בסופו של דבר לסיום שלטון בית אנז'ו בנאפולי.