stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסואה טריפו
ביוגרפיה > ילדות

פרנסואה טריפו נולד בפריז ב-6 פברואר 1932, מאב לא ידוע. לפי אחת הגרסאות, שאותה אימץ טריפו, אביו היה רופא שיניים יהודי בשם רולאן לוי, מהעיר באיון שבצרפת. כיוון שאמו, ז'נין דה-מונפרן בת ה-19, הייתה בת למשפחה נוצרית אדוקה, נשלח התינוק בסתר לאומנת. בנובמבר 1933 נישאה אמו לרולאן טריפו, שהכיר בילד. לזוג נולד בן בשם רנה, שמת בגיל חודשיים. הם מיעטו לפגוש את פרנסואה, שהיה חלש וחולני. כשהיה בן שלוש החליטה סבתו, שחששה שהוא עלול למות, לגדל אותו בביתה.
משפחת אמו של פרנסואה הייתה משפחת אצולה זוטרה (אנ'), לא עשירה אך מכובדת; סבו ערך טור ב-"L'Illustration" (אנ') וסבתו הייתה מורה וסופרת. החינוך שקיבל בביתם היה קתולי, עם דגש על מוזיקה וספרות. טריפו למד בבית הספר היסודי של תיכון רולן (Lycée Rollin) והיה תלמיד מצטיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה להתגורר בכפר הדייגים ביניק (אנ') בברטאן למשך שנה.
באוגוסט 1942 מתה סבתו של טריפו, והוא החל להתגורר עם הוריו באופן קבוע. יחסיו עם אמו היו קשים: "הלידה שלי ממש הכבידה על האישה הזו, ואז הוסר ממנה העול כשסבתא שלי טיפלה בי בשבילה. פנטסטי! ואז פתאום, אחרי קיץ 1942, היא הייתה חייבת לקחת אותי... כשהבנתי את זה התחלתי לשנוא את אמא שלי - כשהרגשתי שאני מטרד בשבילה", אמר. הוא החל לשקר ולגנוב מהוריו באופן קבוע, נעדר מבית הספר כדי לקרוא את ספרי בלזאק ודיומא, והישגיו הלימודיים התדרדרו. הוא לא ניגש לבחינת הסיום באותה שנה, ובשלוש השנים הבאות, מ-1943 עד 1946, למד בשלושה בתי ספר שכונתיים שונים.
בספטמבר 1943 פגש טריפו את רובר לאשנה (אנ') והשניים הפכו לחברים קרובים. הם חלקו תשוקה לספרות ולקולנוע, ונהגו להתגנב יחד לבתי הקולנוע ללא תשלום: "את מאתיים הסרטים הראשונים שלי ראיתי בגניבה, כשהברזתי מבית הספר או כשהתגנבתי לתוך האולם. כלומר, התענוג הזה עלה במחיר של כאבי בטן עזים, בחילות, חרדה ותחושת אשמה שרק העצימה את הריגוש שהעניק המסך..." סיפר טריפו. יחד עם קלוד וגה (אנ') יצרו השניים עיתון שבועי בנושא קולנוע אותו מכרו מדלת לדלת, והעלו הצגות לקהל קטן של מכרים.
בגיל 7 ביקר טריפו לראשונה בבית הקולנוע וצפה בסרט "גן העדן האבוד" (אנ') מאת אבל גאנס. הצפייה הותירה בו התרשמות עמוקה. בשנות הכיבוש הגרמני, בהן נאסרה הקרנת סרטים אמריקאיים, צפה טריפו במגוון סרטים צרפתיים והתרשם במיוחד מ"העורב" (אנ') של אנרי-ז'ורז' קלוזו (אנ'), "חוקי המשחק" של ז'אן רנואר, "סיפורו של רמאי" (אנ') של סשה גיטרי ו"הגברות מיער בולון" (אנ') של רובר ברסון. הוא העריץ במיוחד קולנוענים שראה כאוונגרדיים ועצמאיים ושסגנונם היה פשוט ומאופק.
ביוגרפיה > נעורים

לאחר תום המלחמה, בגיל 14, נשלח טריפו ללימודים מקצועיים בניגוד לרצונו. הוא נשר משני בתי ספר לעסקים בתוך מספר שבועות, ואז עזב את מערכת החינוך באופן סופי והפך אוטודידקט. בין אוקטובר 1946 ליוני 1948 עבד כמחסנאי ונער שליחויות בבית עסק לסחר בתבואה. בתקופה זו נהג לצפות בשלושה סרטים ביום ולקרוא שלושה ספרים בשבוע, יצר ארכיון פרטי של מאות ספרים וביקורות קולנוע, החל להתכתב עם מבקר הקולנוע ז'אן-שארל טאקלה (אנ') והצטרף למספר מועדוני קולנוע. הקולנוע האמריקאי, ששטף את צרפת עם שוב הסרטים הזרים בתום המלחמה, שבה את תשומת לבו, והוא התרשם עמוקות מסרטים הוליוודיים כגון "האזרח קיין".
בגיל 16 פתח מועדון קולנוע בשם "Cercle cinémane" (חוג קולנוע), שאת הפעלתו מימן בעזרת הלוואות וגניבות. כיוון שבמקביל למועדון הסרטים שלו פעל מועדון אחר בהנהלת אנדרה באזאן, טריפו החליט לפגוש את באזאן ולשכנע אותו לשנות את יום פעילות המועדון שלו. כך הוא הכיר את באזאן וחוג האנשים שסביבו: כריס מרקר, אלכסנדר אסטרוק, אלן רנה ועוד. כאשר שקע טריפו בחובות, אביו שילם את חובותיו בתמורה להבטחה שיסגור את המועדון וימצא עבודה. טריפו הקרין במועדון שלושה סרטים נוספים, ובתגובה אביו מסר אותו למשטרה. טריפו בילה מספר ימים במעצר ואז הועבר למוסד לעבריינים צעירים בווילז'ואיף (אנ'), שם, מינואר עד מרץ 1949, בילה את רוב זמנו בבידוד. ב-18 במרץ 1949 הועבר לפנימייה נוצרית בוורסאי לאחר שבאזאן העיד לטובתו והבטיח להעסיק אותו במועדון הסרטים שלו. חצי שנה לאחר מכן הוא סולק מהפנימייה וחזר לפריז, שם החל לשמש כמזכירו של באזאן.
ב-1951 התגייס טריפו לצבא. בתחילה הוא ביקש לשרת בהודו-סין הצרפתית והוצב בסייגון, אך ביום הגיוס התחרט ונפקד מהגיוס. לאחר שבוע הסגיר את עצמו ונכנס לכלא הצבאי. כששוחרר ערק, נתפס ונכלא שוב. בתקופת מאסרו אושפז פעמיים בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ניסיונות התאבדות. בפברואר 1952 שוחרר בזכות הפעלת קשריו של באזאן.
ביוגרפיה > 1952 – 1958: ביקורת קולנוע

כשהשתחרר מהכלא הצבאי החל טריפו לכתוב בכתב העת החדש של אנדרה באזאן: "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma). "מחברות" הפך עם הזמן למגזין הקולנוע היוקרתי בעולם וטריפו למבקר החריף והבוטה ביותר שלו. בכותבו בעיתון טריפו גם לא חסך ביקורת על במאים שיצרו סרטים שלא היו לרוחו. ב-1954 פרסם טריפו מאמר בשם "Une Certaine Tendance du Cinéma Français" (בעברית: "מגמה מסוימת בקולנוע הצרפתי". במאמר תקף טריפו שמונה במאים צרפתים, שלדבריו סרטים עשויים מעלילה ומדמויות נלעגות. המאמר הכה גלים בעולם הקולנוע הצרפתי.
"מחברות הקולנוע" דגל במה שנקרא "פוליטיקת האוטר"; טענת הכותבים בו הייתה שלא רק הבמאי הוא האמן האחראי על היצירה הקולנועית, אלא גם שישנם במאים בעלי סגנון ייחודי להם שמשאירים חותם ברור ביצירותיהם ועליהם למעט בהתערבות מצד האולפנים. לפי הדוגלים בתיאוריה זו, גם התסריטאי היווה אחד הגורמים שהשאירו את חותמם במהלך יצירת הסרט. מידת הצלחתו של הסרט אינה תלויה בנושאו, אלא באופן שבו הבמאי מביא לידי ביטוי את התסריט. עם זאת, מבקרים אחדים תקפו את התיאוריה בחריפות. לטענתם, על יוצרי הסרט להתבסס על תבניות מוכנות ביוצרם את הסרט, לרבות מערבונים וקומדיות. חרף כך, פוליטיקת האוטר שלטה ביד רמה בעולם הקולנוע העולמי במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
טריפו היה אחד מהבמאים המפורסמים שדגל בתאוריית האוטר. בין גיבוריו היו רנואר, היצ'קוק, אולדריץ' ולוביטש. הוא לא החמיץ הזדמנות להלל את סרטיהם כשם שלא החמיץ הזדמנות לתקוף בחריפות את סרטיהם של במאים צרפתיים שלדעתו ייצגו קולנוע מיושן וחסר סגנון אישי. הוא תקף בעיקר את ה"קולנוע של איכות" הצרפתי של שנות ה-50; תווית האיכות של הקולנוע הצרפתי באותה תקופה התאפיינה בקולנוע נוסחתי שמתבסס על יצירות ספרות מפורסמות, שמצולם עם תפאורות ושחקנים מוכרים.
במקביל לפעילות הביקורתית שלו, החל טריפו לביים סרטים קצרים. ב-1955 יצר עם רובר לאשנה וז'אק ריווט את "Une Visite" (אנ'), סרט רומנטי אילם באורך 8 דקות, וב-1957 את "Les Mistons" (אנ'), שמתאר קבוצת ילדים שעוקבת אחרי פרשת אהבתם של זוג סטודנטים, ושאותו החשיב טריפו ל"סרט האמיתי הראשון שלו". באותה שנה נישא למדלן מורגנסטרן, בתו של מפיק ומפיץ הסרטים איגנס מורגנסטרן (אנ'), והקים חברת הפקה קטנה בשם "Les Films du Carrosse" ("סרטי הכרכרה", מחווה לסרט "כרכרת הזהב" (אנ') של רנואר). לזוג נולדה בת בשם לורה.
ביוגרפיה > 1959 ואילך: קריירה כבמאי

בנובמבר 1958 החל טריפו בצילומי סרטו הראשון באורך מלא - "400 המלקות", סרט התבגרות אוטוביוגרפי-למחצה שבו גילם ז'אן-פייר לאו את האלטר-אגו של טריפו, אנטואן דואנל (אנ'). הסרט צולם באופן מהיר ומאולתר, ללא כל שימוש באולפן, בסגנון פשוט וכן המדמה דוקומנטריה. יציאתו לאקרנים, ב-4 במאי 1959, סימנה את נקודת הפתיחה של הגל החדש הצרפתי. הסרט זכה בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ונחל הצלחה ביקורתית יוצאת דופן.
אף על פי שלא תכנן בתחילה להשתמש בדמותו של דואנל בסרטים נוספים, הצלחת סרטו הראשון "400 המלקות" גרמה לטריפו ליצור ארבעה סרטי המשך: "אנטואן וקולט" (אנ') (1962), "נשיקות גנובות" (אנ') (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979).
ב-1966 ביים טריפו את סרטו הראשון בצבע והיחיד בשפה האנגלית, "פרנהייט 451", כעיבוד לרומן המדע הבדיוני "פרנהייט 451" מאת ריי ברדבורי. הכתיבה באנגלית וההפקה הבין-לאומית הקשו על טריפו, שהיה רגיל להפקות מקומיות קטנות. הסרט נכשל קופתית וטריפו לא שב ליצור סרטים מחוץ לצרפת.
ב-1977 שיחק טריפו בסרטו של סטיבן ספילברג, "מפגשים מהסוג השלישי".
טריפו חיבב את התרבות האמריקאית. משום כך, סרטו מ-1973, "לילה אמריקאי", עוסק בהפקת סרט אמריקאי "מיושן", ובמהלך הסרט הוא אף רומז שם של סרט מסוג זה - האזרח קיין. סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-47, אך לבסוף לא זכה.
ב-21 באוקטובר 1984 נפטר טריפו מגידול מוחי, בגיל 52.
סגנון קולנועי > בימוי

טריפו הושפע רבות מסגנון הבימוי של רנואר. סגנון זה קרוי בשם "ריאליזם פיוטי", והוא מאופיין בצילום ארוך הכולל מעט עריכה, תוך תנועה מתמדת של המצלמה. תנועות המצלמה הפתאומיות, השימוש בסינמסקופ שחור-לבן, השימוש בטכניקות עריכה וצילום דוקומנטריים, השימוש בפריז פריים וההומאז'ים הרבים לקולנוענים אחרים נתפסו בזמנו של טריפו כאלמנטים מרעננים וחדשניים. טריפו סירב לעבוד תחת שליטה של אולפנים וחברות הפקה, להעסיק שחקנים מקצועיים ומפורסמים, לציית לחוקי הכתיבה והצילום המקובלים ולהשתמש בתפאורה ובתאורה מלאכותית.
סגנון קולנועי > תסריטאות

טריפו התמקד בסיפורים אישיים ובחוויות היומיום של האדם הממוצע. הוא סלד מנושאים פוליטיים, מגנגסטרים ומלובשי מדים, ודחה כל פרשנות חברתית של סרטיו. תסריטיו המוקדמים מתאפיינים בנרטיב חוזר של התדרדרות לפשע, מצוד ובריחה שמובילה לסיום קטוע ועמום.
מסרטיו המפורסמים

400 המלקות (1959) Les Quatre Cents Coups
תירו בפסנתרן (1960) Tirez sur le pianiste
אנטואן וקולט (1962) Antoine et Colette
ז'יל וג'ים (1962) Jules et Jim
העור הרך (1964) La peau douce
פרנהייט 451 (1966) Fahrenheit 451
הכלה לבשה שחורים (1968) La mariée était en noir
נשיקות גנובות (1969) Baisers volés
תרגיל בנישואין (1970) Domicile Conjugal
ילד פרא (1970) L'enfant sauvage
שתי נשים אנגליות (1972) Les Deux Anglaises et le continent
לילה אמריקאי (1973) La Nuit Americaine
סיפורה של אדל ה. (1975) L'Histoire d'Adèle H
דמי כיס (1976) L'Argent de poche
הגבר שאהב נשים (1977) L'Homme qui aimait les femmes
החדר הירוק (1978) La Chambre verte
אהבה במנוסה (1979) L'Amour en fuite
המטרו האחרון (1980) Le Dernier Métro
האשה ממול (1981) La Femme d'à côté
לפתע ביום ראשון (1983) Vivement Dimanche !
ספריו בעברית

היצ'קוק / טריפו (תרגום: הילה קרס), תל אביב: הוצאת בבל, 2005.
הסרטים בחיי (תרגום: אביטל ענבר), תל אביב: הוצאת מסדה, 1987.
לקריאה נוספת

ענר פרמינגר, פרנסואה טריפו - האיש שאהב סרטים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
Antoine De Baecque & Serge Toubiana, Truffaut: A Biography, Berkeley: University of California Press, 2000
Annette Insdorf, ‘’’François Truffaut’’’, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1995
ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  4 
 הפקה
 מפיק:  ג'ו ברלינג'ר, Leopoldo Gout, פיטר לנדסמן, ג'יימס פטרסון 
 הפצה:  נטפליקס
 אורך פרק:  55–57 דקות
 שידור
 פורמט (תמונה):  4K‏ (Ultra HD)
 תקופת שידור מקורית:  27 במאי 2020 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד (באנגלית: Jeffrey Epstein: Filthy Rich) היא מיני סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים שעלתה בנטפליקס בשנת 2020 בבימויה של ליסה ברייאנט שבה מעידות נשים אשר נפגעו מעבריין המין ג'פרי אפשטיין.
הסדרה עוסקת גם בהיבטים של קשרי הון-שלטון, כסף וכוח ומתארת כיצד ניצל אפשטיין את כוחו והונו כדי לבצע את עבירות המין המיוחסות לו.
רקע

אפשטיין היה חברם של פוליטיקאים מפורסמים ובהם דונלד טראמפ, ביל הילרי קלינטון, אלן דרשוביץ ואהוד ברק.
אפשטיין הורשע ב-2008 בשידול נערה בת 17 לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון, שבה איתרו גורמים רשמיים פדרליים 36 קורבנות, ובשל פרטים אלו ספגה העסקה בקורת כמקלה.
נעצר ב-6 ביולי 2019, בהאשמות פדרליות על סחר בקטינים למטרות מין בפלורידה ובניו יורק. בנוסף הוא הואשם בנתינת שוחד בסך 350 אלף דולרים, במטרה להדיח עדים להימנע מלהעיד נגדו בפרשת הסחר בקטינים למטרות מין.
ב-10 באוגוסט 2019 התאבד אפשטיין בבית המעצר העירוני שבמנהטן, ניו יורק.
פרקים

הפרק הראשון בסדרה נקרא: "שטחי ציד" ובו מופיעות עדויותיהן של הנפגעות המעידות כיצד אפשטיין ניצל אותן. בנוסף הן מתארות את הדפוס החוזר של ניצול מיני שביצע אפשטיין מאחוזתו שבליטל סנט ג'פס.
הפרק השני "בעקבות הכסף" מתאר כיצד צבר אפשרטיין את הונו באמצעות ניהול נכסיו של המיליארדר לזלי וקסנר. לאחר מכן מתוארות הכמות עצומה של הראיות שאוספת המשטרה נגד אפשטיין. בתגובה אפשטיין יוצא למתקפה אגרסיבית על המשטרה.
הפרק השלישי "האי" בפרק מוצגת עסקת הטיעון אותה סגר אפשטיין בשנת 2008, עסקת הטיעון מתוארת כמקילה באופן חסר תקדים. למול תיאורי הזוועה של הנפגעות. אחת מהן מתארת את שעברה באי הפרטי שלו.
הפרק הרביעי "מוצאות את קולן" לאחר שנעצר אפשטיין בשנית בשנת 2019 והואשם בסחר בקטינות, שהה אפשטיין זמן קצר בלבד במעצר. אולם המתלוננות מגיעות לבית המשפט ומשמיעות את קולן.
כשליסה בראיינט מפיקת הסדרה ראיינה את קרבנותיו של אפשטיין הוא היה עדיין בחיים, ולפני מעצרו. משך תשעה חודשים לפני מעצרו של אפשטיין בוצע התחקיר בסודיות לצורך הפקת הסדרה.
ביקורות

"ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד" זכתה באתר Rotten Tomatoes לציון של 79% בהתבססות על 33 ביקורות. באתר Metacritic הסדרה קיבלה ציון ממוצע משוקלל של 61 מתוך 100, מבוסס על 13 מבקרים.
הערות שוליים

↑  עמית סלונים‏, מפלצת ושות', באתר וואלה, 1 ביוני 2020
↑  Inside the Netflix Docuseries 'Jeffrey Epstein: Filthy Rich', Time (באנגלית)
↑  Jeffrey Epstein: Filthy Rich: Season 1 (באנגלית), נבדק ב-2020-06-14
↑  Jeffrey Epstein: Filthy Rich, נבדק ב-2020-06-14
יחסי סין–צרפת

| יחסי סין–צרפת |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של סין: צרפת


סין: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
9,596,967.75: 643,801
אוכלוסייה
1,417,420,624: 66,608,755
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,794,782: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,554: 45,503
משטר
רפובליקה עממית: רפובליקה נשיאותית למחצה

יחסי סין–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה > ימי הביניים

רבן בר צומה הסיני ביקר בממלכת צרפת, ונפגש עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת. ויליאם מרוברוק נתקל בצורף הצרפתי גיום בושייה בעיר המונגולית קאראקורום.
היסטוריה > המאות ה-17 וה-18

ישועים רבים מצרפת היו פעילים בסין במאות ה-17 וה-18, ביניהם: ניקולה טריגו (1577–1629), אלכסנדר דה רודס (1591–1660, פעיל בווייטנאם), ז'אן-בטיסט רגיס (1663–1738), ז'אן דניס אטירט (1702) –1768), מישל בנויסט (1715–1774), ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793).
הישועים הצרפתים לחצו על המלך הצרפתי לשלוח אותם לסין במטרה לאזן את השפעת האימפריה העות'מאנית באירופה. הישועים שנשלחו על ידי לואי ה-14 היו: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן פרנסואה גרבילון (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה ויסדלו (1656–1656) 1737). כשחזרו לצרפת הם הבחינו בדמיון בין לואי ה-14 מצרפת לקאנגשי, קיסר סין. שניהם אמרו שהם משרתים של אלוהים, ושולטים באזורים שלהם: צרפת היא המדינה החזקה ביותר באירופה, וסין היא הכוח החזק ביותר במזרח אסיה. גורמים ביוגרפיים אחרים הצהירו שלואי ה-14 והקיסר קאנגקשי מוגנים על ידי אותו מלאך. (בילדות, הם התגברו על אותה מחלה; שניהם שלטו במשך זמן רב, עם כיבושים רבים).
בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עבודתם של חוקרים צרפתים אלו שנשלחו על ידי המלך השפיעה באופן בולט על המדעים הסיניים, אך המשיכה להיות משחק אינטלקטואלי גרידא, ולא כלים לשיפור כוחו של האדם על פני הטבע. מנגד, התרבות והסגנון הסיני הפכו לאופנתיים בצרפת, שהדגימו אותה אופנת "Chinoiserie" - האופנה הסינית, ולואי ה-14 בנה את טריאנון דה פורצלן בסגנון סיני בשנת 1670. צרפת הפכה למרכז האירופי לחרסינות סיניות, משי ולכות וחיקויים אירופיים של סחורות אלה.
במקביל, הגיעו לצרפת הסינים הראשונים שנודעו אי פעם. מישל סין הגיע לרסיילה בשנת 1684 לפני שהמשיך משם לאנגליה. בולט יותר היה ארקדיו הואנג, שחצה את צרפת בשנת 1702, בילה זמן מה ברומא, וחזר לפריז בשנת 1704, שם היה "המתורגמן הסיני של המלך" לפני שמת ב-1716. הוא התחיל את המילון הסיני-צרפתי הראשון אי פעם, ודקדוק סיני שעזר לחוקרים צרפתים ואירופאים להבין וללמוד סינית, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו.
גאוגרפים שהיו מבוססים בפריז עיבדו דוחות וחומרים קרטוגרפיים שסופקו על ידי צוותים ישועים צרפתים ברובם, שנסעו ברחבי אימפריית צ'ינג, ופרסמו מספר עבודות באיכות גבוהה, שהחשובה שבהן הייתה תיאור דה לה צ'יין ודה לה טרטארי צ'ינוייז בעריכת ז'אן בפטיסט דו האלדה (1736), עם מפות מאת ז'אן בטיסט בורגיניון ד'אנוויל.
במאה ה-18 סייע הישועי הצרפתי מישל בנוויס, יחד עם ג'וזפה קסטיליונה, לצ'יינלונג, קיסר סין לבנות אזור בסגנון אירופאי בארמון הקיץ הישן (לרוב קשור לארמונות בסגנון אירופאי הבנויים מאבן), כדי לספק את טעמו האקזוטי בבניינים וחפצים. ז'אן דניס אטרט הפך לצייר לקיסר צ'יינלונג. ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793) זכה אף הוא בביטחון הקיסר ובילה את שארית חייו בבייג'ינג. הוא היה מתרגם רשמי של שפות המערב לקיסר, והמנהיג הרוחני של המשלחת הצרפתית בפקין.
היסטוריה > המאה ה-19

מיסיונרים צרפתים קתוליים היו פעילים בסין. עמותת הילדות הקדושה (L'Oeuvre de la Sainte Enfance) הייתה ארגון צדקה קתולי שנוסד בשנת 1843, במטרה להציל ילדים סינים מפעולות הריגה. ארגון זה היה מטרה להפגנות אנטי-נוצרים סיניים, בעיקר בטבח טיאנג'ין בשנת 1870. מהומות שעוררו שמועות כוזבות על הרג תינוקות הובילו למותו של קונסול צרפתי ועוררו משבר דיפלומטי.
היחסים בין שושלת צ'ינג לצרפת התדרדרו בשל השאיפה האירופית לשווקים, וככל שהדעה האירופית על סין התדרדרה, האימפריה שהייתה נערצת פעם תהפוך לנושא של הסכמים וקולוניזציה לא שוויוניים. בשנת 1844, סין וצרפת סיכמו את האמנה המודרנית הראשונה שלה, חוזה וומפואה, שדרש לצרפת את אותן הרשאות שניתנו לבריטניה. בשנת 1860 נכבש ארמון הקיץ על ידי יחידות אנגלו-צרפתיות וחפצים יקרים רבים מצאו את דרכם למוזיאונים הצרפתיים בעקבות ביזה זו.
מאוחר יותר צרפת כבשה את גואנגז'ואן כנמל אמנה, וקיבלה ריבונות בנמל ההסכם של שאנגחאי. קוואנגשוב וואן, (גואנגז'ואן), הוחכרה על ידי סין לצרפת במשך 99 שנה (או עד 1997, כפי שעשו הבריטים בטריטוריות החדשות של הונג קונג), על פי הסכם ה-12 באפריל 1898, כדי להתמודד עם כוחה המסחרי ההולך וגובר של הונג קונג הבריטית, והוצבה בפועל תחת סמכותו של הממונה הצרפתי בטונקין (שהיה תחת המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, שהיה מוצב בהאנוי).
במהלך מלחמת האופיום השנייה לחמה צרפת לצד בריטניה וארצות הברית נגד שושלת צ'ינג, ובסיום המלחמה נחתם חוזה טיינג'ין, שבו נקבע כי הבריטים, הצרפתים האמריקאים והרוסים יהיו רשאים להציב נציגים בבייג'ינג (עד אז הייתה העיר סגורה בפני מערביים), פתיחת 11 נמלים נוספים לסחר מערבי, אישור לכלי שיט וספינות מלחמה לשייט באופן חפשי בנהר היאנג-צה, אישור לאזרחי המעצמות להיכנס אל תוך סין למטרות טיול, סחר או מיסיונריות, וחיוב הסינים בתשלום קנס של 2 מיליון מטבעות כסף על הוצאות המלחמה של בריטניה, 2 מיליון מטבעות על הפסדי סוחרים נתיני בריטניה ו-2 מיליון מטבעות לצרפת.
במשך מאות שנים סין טענה לריבונותה על שטחי הודו-סין מדרומה, אך צרפת החלה בסדרת פלישות, והפכה את הודו-סין הצרפתית למושבה משלה. צרפת וסין התעמתו על השליטה באנאם. התוצאה הייתה סכסוך מוגבל מאוגוסט 1884 עד אפריל 1885, כדי לתת גושפנקא לצרפת להחליף את סין בשליטה על אזור טונקין (צפון וייטנאם). הצבאות הסיניים היו טובים יותר מאשר במלחמות אחרות במאה ה-19. המלחמה הסתיימה בהפסד צרפתי בקרבות היבשה וניצחון בקרבות ימיים. אבל הצרפתים השיגו את רוב מטרותיהם המדיניות בהסכם סיום המלחמה. הם צירפו את אזור טונקין, שבמרכזו העיר האנוי, להודו סין הצרפתית שבחסותם. התוצאה הפוליטית העיקרית הייתה שהמלחמה חיזקה את שליטתה של צה שי, הקיסרית האלמנה על ממשלת סין, והעניקה לה את ההזדמנות לחסום תוכניות מודרניזציה הדרושות לצבא הסיני. המלחמה לא הייתה פופולרית בצרפת והיא הפילה את ממשלתו של ראש הממשלה ז'ול פרי. ההיסטוריון לויד איסטמן סיכם בשנת 1967:
הסינים, אף שהיו קשורים לטכניקות מיושנות ומחסור באספקה, לחמו בצרפתים עד קיפאון. סין אמנם הפסידה את טענתה לריבונות על וייטנאם, והמדינה ההיא נותרה תחת שליטה צרפתית עד 1954. אך הצרפתים לא קיבלו פיצויים; בניית הרכבות נמנעה; והשליטה הקיסרית בגבולות הדרום של משאבי הטבע העשירים השוכנים בגבולות אלה לא הופרה. בקיצור, סין לא השתנתה הרבה בגלל המלחמה.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1900 הייתה צרפת משתתפת עיקרית בברית שמונה האומות שפלשה לסין למגר את מרד הבוקסרים. בתחילת המאה ה-20 החלו סטודנטים סינים להגיע לצרפת. בשנת 1907 צרפת ויפן חתמו על הסכם להכרה במדיניות הדלת הפתוחה בסין, ביחס לסחר.
הרפובליקה הצרפתית השלישית הכירה בהקמת הרפובליקה של סין ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 באוקטובר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ממשלת צרפת גייסה עובדים סינים לעבודה במפעלים צרפתים. סטודנטים עובדים רבים שהגיעו לצרפת לאחר המלחמה הפכו לחברים ברמה גבוהה במפלגה הקומוניסטית הסינית. אלה כללו את ז'ו אנלאי ודנג שיאופינג. המכון פרנקו שינוייז דה ליון (1921–1951) קידם חילופי תרבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צרפת וסין החופשית נלחמו כמעצמות בעלות הברית נגד מעצמות הציר של גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן. לאחר הפלישה אל צרפת ב-1940, למרות שצרפת של וישי הייתה בעלת ברית של גרמניה, היא המשיכה להכיר בממשלת הקואומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שנאלצה להימלט לצ'ונגצ'ינג בפנים הארץ לאחר הנפילה של ננג'ינג ב-1937 - ולא בממשלת וואנג ג'ינגווי תחת וואנג ג'ינגווי. דיפלומטים צרפתים בסין נותרו מוסמכים לממשלה בצ'ונגצ'ינג.
ב-18 באוגוסט 1945 בצ'ונגצ'ינג, בעוד היפנים עדיין שולטים בקוואנג'וב וואן בעקבות הכניעה, חתמו דיפלומט צרפתי וקו צ'אנג וו, סגן שר החוץ של הרפובליקה של סין, על האמנה בין הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית והממשלה הלאומית של סין לצורך עיבוד מחדש של השטח המוחכר של קואנג-טצ'ו-וואן. כמעט מייד לאחר שעזבו כוחות הכיבוש היפנים האחרונים את השטח בסוף ספטמבר, נציגי הצרפתים והממשלות הסיניות נסעו לפורט באיארד כדי להעביר את הסמכות; דגל צרפת הונמך בפעם האחרונה ב-20 בנובמבר 1945.
בתקופת המלחמה הקרה, 1947–1991, הייתה צרפת המעצמה המערבית הראשונה שהכירה ברפובליקה העממית של סין. צרפת מילאה תפקיד מינורי במלחמת קוריאה. בשנות ה-50 פלשו מורדים קומוניסטים שבסיסם בסין שוב ושוב ותקפו מתקנים צרפתיים בהודו-סין. לאחר תבוסה משמעותית של הצרפתים בקרב דיין ביין פו בשנת 1954, פרשה צרפת והעבירה את צפון וייטנאם לקומוניסטים. ביציאה מדרום-מזרח אסיה נמנעה צרפת מעימותים עם סין. עם זאת, מהפכת התרבות עוררה אלימות נגד דיפלומטים צרפתים בסין, והיחסים הצטננו. המפלגה הקומוניסטית הצרפתית החזקה בדרך כלל תמכה בברית המועצות במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, ולפיכך סין הייתה בסיס מאוד חלש של תמיכה בצרפת, מלבד כמה סטודנטים לוחמניים.
היסטוריה > המלחמה הקרה

לאחר מלחמת האזרחים הסינית (1927–1950) והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949, ממשלת הרפובליקה הרביעית הצרפתית לא הכירה ב-PRC. במקום זאת, צרפת קיימה את היחסים עם הרפובליקה של סין עם טאיוואן. עם זאת, עד 1964 כוננו צרפת וה-PRC יחסים דיפלומטיים ברמת השגרירות. זה קרה בזכות ההכרה הרשמית של שארל דה גול ב-PRC. לפני מלחמת האזרחים הסינית סיים דנג שיאופינג את לימודיו בפריז לפני עלייתו לשלטון בסין.
היסטוריה > לאחר המלחמה הקרה

עם זאת, מצב היחסים הזה לא נמשך. במהלך שנות ה-90 התנגשו צרפת וה-PRC שוב ושוב כתוצאה ממדיניות סין אחת. צרפת מכרה לטאיוואן נשק והכעיסה את ממשלת בייג'ינג. זה הביא לסגירה זמנית של הקונסוליה הכללית הצרפתית בגואנגג'ואו. בסופו של דבר צרפת סיכמה לאסור על חברות מקומיות למכור נשק לטאיוואן, והיחסים הדיפלומטיים התחדשו בשנת 1994. מאז החליפו שתי המדינות מספר ביקורי מדינה. כיום יחסי סין-צרפת הם בעיקר כלכליים. הסחר הבילטרלי הגיע לרמות גבוהות חדשות בשנת 2000. קשרי התרבות בין המדינות מיוצגים פחות, אם כי צרפת עושה מאמץ לשפר את הפער הזה. צרפת הרחיבה את מתקני המחקר העוסקים בהיסטוריה, בתרבות ובאקטואליה הסינית.
היסטוריה > הנתק ב-2008

בשנת 2008, היחסים בין סין וצרפת נחלשו בעקבות מסירת הלפיד של אולימפיאדת הקיץ 2008. כאשר עוברי הלפידים עברו בפריז, פעילים שנלחמו למען עצמאות טיבטית וזכויות אדם ניסו שוב ושוב לשבש, לעכב או לעצור את התהלוכה. הממשלה הסינית רמזה כי ידידות הצרפתייה-סינית עשויה להיות מושפעת, בעוד המפגינים הסיניים ארגנו חרמות של הרשת הקמעונאית בבעלות צרפתית קרפור בערים הגדולות הסיניות כולל קונמינג, חפיי וווהאן. מאות אנשים הצטרפו גם להפגנות אנטי-צרפתיות בערים ובבייג'ינג. שתי הממשלות ניסו להרגיע את היחסים לאחר ההפגנות. נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כתב מכתב תמיכה ואהדה לג'ין ג'ינג, אתלט סיני שנשא את הלפיד האולימפי. בהמשך שלח נשיא סין הו ג'ינטאו שליח מיוחד לצרפת כדי לסייע בחיזוק היחסים.
עם זאת, היחסים הוחמצו שוב לאחר שהנשיא סרקוזי פגש את הדלאי לאמה בפולין בשנת 2009. ראש ממשלת סין, ון ג'יאבו, השמיט את צרפת בסיבוב הופעותיו באירופה בתגובה. עוזרו של שר החוץ אמר על השבר "מי שקשר את הקשר צריך להיות אחד שמתיר את זה." ראש ממשלת צרפת ז'אן-פייר רפרין צוטט בלה מונד, באומרו שלצרפת אין כוונה "לעודד את הבדלנות הטיבטית".
היסטוריה > זכויות אדם

ביולי 2019 חתמו שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל צרפת, על מכתב משותף ל-UNHRC, המגנה את ההתעללות הסינית באויגורים, כמו גם את התייחסותה לקבוצות מיעוט אחרות, ודחקה בממשלת סין לסגור את מחנות החינוך מחדש של שינג'יאנג.
הסכמי סחר 2019

בתקופה בה קשרי הסחר בין ארצות הברית לסין מוטרדים עמוקות, עם מלחמת מכס בימים אלו, חתמו הנשיא עמנואל מקרון והנשיא שי ג'ינפינג בסוף מרץ 2019, על שורה של הסכמי סחר רחבי היקף המכסים מגזרים רבים לאורך תקופה של שנים. המרכזי היה רכישת מטוסים מ-איירבוס בסך 30 מיליארד יורו. זה הגיע בתקופה בה החברה האמריקנית המובילה, בואינג, ראתה את כל צי מטוסי הנוסעים החדשים שלהם 737 MAX נטועים ברחבי העולם. הסכם הסחר החדש, שחרג הרבה מעבר לתחום התעופה, כיסה את יצוא העוף הצרפתי, חוות רוח מיוצרת בצרפת בסין, וקרן שיתוף פעולה פרנקו-סינית, כמו גם מיליארדי אירו במימון משותף בין BNP Paribas לבנק של סין. תוכניות אחרות כוללות מיליארדי אירו שיושקעו על חידוש המפעלים הסיניים וכן בניית ספינות חדשות.
דעה ציבורית

סקר שפורסם בשנת 2019 על ידי מרכז המחקר פיו מצא כי 62% מהצרפתים היו בעלי השקפה שלילית על סין.
נציגויות דיפלומטיות

סין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-3 קונסוליות בליון, מרסיי ושטרסבורג. מאידך, צרפת מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-5 קונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי, שן-יאנג וווהאן.
מגיד (קבלה)

מַגִּיד הוא מונח בקבלה היהודית המתאר כוח עליון, מלאך או נשמה של צדיק שנפטר, המתגלים לצדיק חי בחוויה מיסטית, בחלום או בהקיץ, פעמים כתוצאה משימוש מהזמנה פעילה וייחודים ופעמים במפתיע. המגיד מגלה לאדם דברי תורה, בתורת הקבלה או הנגלה, וכן מספר לו על מאורעות עתידיים. לרוב המגיד מדבר מפיו של הצדיק, אך במספר מקורות מתואר המגיד כדמות חיצונית המכתיבה את דבריה לצדיק. שיאה של תופעת המגידות היה בין המאות ה-16 וה-18.
לרוב מתואר המגיד כמי שמופיע בעקבות פעילות מסוימת ומיוחדת לצורך גילויו כגון ייחוד ייחודים, ועם זאת, לעיתים מוזכר המגיד כמי שהופיע או ביקש להופיע בלי פעילות אקטיבית מקדימה.