stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צלה עמידרור
ביוגרפיה

צִלה הֶלֶר נולדה בפולין לבנימין ולמלכה הלר. בשנת 1921 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל. בשנת 1931, בהיותה בת 15, הצטרפה לבית"ר והייתה פעילה בסניף התנועה בתל אביב, במקום שבו ניצב כיום בניין מצודת זאב. היא התמנתה למפקדת בבית"ר הצעירה.
בשנת 1935, בהיותה בת 19, התגייסה לאצ"ל. כעבור שנה נישאה לאריה טפליצקי, לימים עמידרור. בשנת 1940 התגייס בעלה לצבא הבריטי ונשלח ליוון, שם נפל בשבי הגרמני למשך חמש שנים, עד תום מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-40 השתתפה בקורס מפקדים בשוני. היא פיקדה והשתתפה בפעולות שונות מטעם הארגון. בדצמבר 1941 נעצרה בידי הבריטים. היא נלקחה לבית הסוהר ביפו וכעבור מספר ימים הועברה לבית הסוהר לנשים בבית לחם. במשך תקופה הייתה האם היחידה בבית הסוהר. במהלך שהותה במעצר סרגה בובה כדי להעביר את הזמן, וכיום מוצגת הבובה במוזיאון אסירי המחתרות.
בשנת 1961 פרסמה את זיכרונותיה מימי מעצרה בספר "במעצר בבית-לחם" בהוצאת מכון ז'בוטינסקי (עם הקדמה מאת מנחם בגין). הספר תורגם לאנגלית בשנת 1999 (Tzila Amidror Heller, Behind Prison Walls: a Jewish Woman Freedom Fighter for Israel’s Independence) ויצא לאור בהוצאת "כתב".
לאחר קום המדינה הייתה מראשי "המשפחה הלוחמת" של יוצאי אצ"ל. במשך שנים רבות הייתה חברת מרכז תנועת החרות ומרכז הליכוד. יקירת תל אביב לשנת תשמ"ט (1989).
משפחתה

בנה בנימין עמידרור – מומחה לתאוריה והיסטוריה צבאית.
בנה  יעקב עמידרור – אלוף (מיל.), ראש המטה לביטחון לאומי.
בתה אהובה ינאי – אל"ם (מיל.), לשעבר קצינת פניות הציבור בצה"ל.
חתנה שלמה ינאי – תעשיין ישראלי, יושב ראש חברת הביוטכנולוגיה פרוטליקס, אלוף בדימוס, כיהן כמנכ"ל מכתשים אגן וכמנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
ספרה

במעצר בבית-לחם, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, תשכ"א (1961) (יצא שוב בתשכ"ב (1962), ובהוצאת הדר ב-1977).
צלבי העץ

| --- | --- |

 בימוי:  ריימון ברנר
 תסריט:  ריימון ברנר
 שחקנים ראשיים:  אנטונן ארטו פול אזאי מרסל דלייטר פייר בלנשאר ריימונד איימוס פייר לאברי ריימונד קורדי מארק ואלבל ז'אן גלנד צ'ארלס וואנל Jean-François Martial כריסטיאן ז'אק Géo Laby גבריאל גבריו רנה ברגרון 
 צילום:  ז'ול קרוגר
 מדינה:  צרפת
 הקרנת בכורה:  1932
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
צלבי העץ (בצרפתית: Les Croix de Bois) הוא סרט מלחמה צרפתי משנת 1932 שבוים ונכתב על ידי ריימונד ברנר, ומבוסס על רומן משנת 1919 שנכתב על ידי רולן דורז'לס.
עלילה

הסטודנט הפטריוטי דמצ'י מתגייס לצבא הצרפתי ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה. הוא וחבריו חווים במהרה את מלחמת החפירות האימתנית הלא-נגמרת בשמפאן, שבה צריך להקים עוד ועוד צלבי עץ לבשר התותחים.
שחקנים

פייר בלנשאר בתור האדיוטנט גילברט דמצ'י
גבריאל גבריו בתור סולפרט
שארל ואנל בתור קורפורל ברוואל
ריימונד איימוס בתפקיד החייל פוילארד
אנטונין ארטו בתור החייל ויובל
פול אזאי בתור החייל ברוק
רנה ברגרון בתור החייל המל
ריימונד קורדי בתור החייל ואירון
מרסל דלייטר בתור הקפיטן ברתיאר
ז'אן גלנד בתור קפיטיין קרושה
פייר לאברי בתור החייל בופיו, הטבח
ז'ו לאבי בתור החייל בלין
רנה מונטיס בתור לוטננט מורצ'ה
ז'אן-פרנסואה מרשל בתור החייל למואן
מארק ואלבל בתור מארו
הערות שוליים

↑  "Wooden Crosses". filmaffinity.com. נבדק ב-17 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
קיום מצוות בחלל

קיום מצוות בחלל הוא נושא הלכתי שעוסק בהיבטים שונים של קיום מצוות בחלל. רוב המחלוקות של הפוסקים העוסקים בנושא קשורות לקיום המצוות לפי זמן או מקום משום שמצוות רבות תלויות בזמן המתפלל ומקומו, וכן בקשיים לקיים מצוות שונות בתנאי החלל.
קיום מצוות בחלל לפי זמן

קיימות בעיות בקיום מצוות הקשורות בזמנים בחלל משום שלא ניתן לדעת מהו הזמן המדויק שנמצאת החללית היות שהחללית כל הזמן בתנועה ומשנה את מיקומה.
קיום מצוות בחלל לפי זמן > הבחנה בין יום ולילה בחלל

חלק מהרבנים טוענים כי יש להבחין בין לילה ליום בחלל על פי הארצות הצפוניות. בניגוד לטענתם, רבנים אחרים חושבים, כי יש למדוד את הזמן על פי עשרים וארבע שעות מרגע השיגור מכדור הארץ (על פי השעה המופיעה בשעון, מהמקום ששוגר), שתים עשרה שעות יום ושתים עשרה שעות לילה. לפי מדידה זו ניתן לקיים את המצוות התלויות בזמן. כמו כן, על פי מדידה זו, יש לקיים את המצוות שצריך לקיים ביום, באור (כאשר המעבורת חולפת באזור ששורר בו מקור אור). את המצוות שצריך לקיים בלילה, יש לקיים בחושך (כאשר המעבורת חולפת באזור ששורר בו חשיכה).
קיום מצוות בחלל לפי זמן > יום השבת ושמירתו בחלל

קיימת בעייתיות בנסיעה במעבורת חלל בשבת. מי שאינו יודע מתי חל יום השבת ואיבד את חשבון הימים על פי הרבנים, עליו להימנע ממלאכה בכל ימות השבוע ולהתייחס לכל יום כיום שבת, רק אם אין לו אפשרות כלל לקיים את נפשו בצורה מינימלית (שאין לו סדר של ימים) הוא יכול לעשות מלאכה כדי שלא יחסר לו באוכל. קיימת אפשרות נוספת שאינה קשורה לאפשרות הראשונה; כל מצוות השבת התלויות בזמן אינן נהוגות שם, אך בכל זאת יש להתייחס אל האסטרונאוטים בחלל כאל מישהו שאבד לו חשבון הימים, ועליו לקבוע יום אחד בשבוע שהוא יהיה יום השבת ולקיים שם את הקידוש של כניסת השבת וביציאת השבת בקידוש והבדלה, כדי שלא ישכח את השבת ואת עשיית המצוות. מאמין שנמצא בחלל צריך לחשב את הזמן מתחילת השיגור וכשהוא מגיע ליום השביעי לפי החשבון שעשה, יצטרך לשבות מכל מלאכה, יקדש את השבת בכניסתו וביציאתו בקידוש ובהבדלה, ויתפלל בשבת את התפילות של השבת.
קידוש הלבנה

קיים ספק האם אדם העומד על הירח יכול לברך את ברכת קידוש הלבנה, שהיא ברכה הנאמרת בחציו הראשון של החודש העברי, נמצאה תשובה, והיא לברך בחשכה מוחלטת, כאשר המעבורת חולפת באזור ששורר בו חשכה, כשהירח נראה טוב לעין וניתן ליהנות מאורו, ולאחר שעברו שבע מאות ושמונה שעות ועוד כארבעים וארבע דקות מעת מולד הלבנה הקודם.
הערות שוליים

↑  הרב לוי יצחק הלפרין, אם אסק שמים; קיום מצוות בחלל, מכון מדעי טכנולוגי להלכה, 2003
קטופירי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 אזור מוצא:  למבארני, מינאס ז'ראיס
 מוצא:  ברזיל ברזיל
 תאריך יצירה:  1911 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 סוג חלב:  פרות
 
קטופירי (בפורטוגזית: Catupiry) היא גבינת שמנת פופולרית בברזיל. במקורה יוצרה הגבינה בידי חברת קטופירי, אולם כיום חברות רבות מחקות את המוצר והשם הפך לשם גנרי לגבינות שמנת מסוג זה, והחליף למעשה את המונח הפורטוגזי המדויק לגבינת שמנת, רקייז'ו (requeijão). משמעות השם בטופי-גוארני הוא "מצוין".
הגבינה נוצרה בשנת 1911 בידי מריו ואיסירה סילבסטריני (Silvestrini), זוג מהגרים איטלקיים שהתגוררו בעיר למבארני (Lambari) שבמדינת מינאס ז'ראיס, ברזיל.
גבינת הקטופירי משמשת מרכיב נפוץ במטבח הברזילאי, ובמיוחד במילוי חטיפים מטוגנים מגוונים בדוכני המזון השונים וכן בפיצה ברזילאית.
קנוט השישי, מלך דנמרק

חותמו של קנוט השישי. משנות התשעים של המאה ה-12. הדוגמה המוקדמת ביותר הידועה של סמל דנמרק.
קנוט השישי (בדנית: Knud VI; ‏1163 לערך – 12 בנובמבר 1202) היה מלך דנמרק מ-1182 ועד למותו. הוא היה בנם הבכור של ולדמר הראשון, מלך דנמרק ושל סופיה ממינסק.
קטנוע

דגם X8 בנפח 400 סמ"ק של חברת פיאג'ו, מודל 2007
דגם הונדה מטרופוליטן (CHF50) משנת 2005
קטנוע הוא כלי רכב מנועי דו גלגלי.
הקטנוע חולק מאפיינים משותפים רבים עם האופנוע, אך נבדל ממנו בכך שהוא מאפשר לרוכב להצמיד את ברכיו. שילדת קטנוע מתאפיינת במבנה של "פסיעה לישיבה" (step-through frame) היוצרת מדרך להנחת רגלי הרוכב.
היסטוריה

אף על פי שדגמי רכב מנועי דו גלגלי דמוי קטנוע (כלומר בעלי שילדה בצורת "פסיעה לישיבה"), פותחו כבר בתחילתו של עידן כלי הרכב המנועי בסוף המאה ה-19, הרי שתקופת הפריחה בתחום פיתוח קטנועים ועליה בהיקפי השימוש והפופולריות שלהם, התרחשו בעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. בשנים אלה שהתאפיינו בקשיים כלכליים ניכרים, חוסר במקורות מימון לפיתוח כלי רכב, והרס כמעט מוחלט של התשתית התחבורתית והתעשייתית באירופה, התעורר הצורך לספק אמצעי תחבורה אישי, זול, ובעל מכלולים מכניים פשוטים וקלים ליצור ולתחזוקה.
בשנים הראשונות להתפתחות הקטנוע, התאפיינו הכלים בנפחי מנוע קטנים ובהספקים נמוכים. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו להופיע קטנועים בעלי מנוע בנפח גדול, שמעל 250 סמ"ק ועד ל-800 סמ"ק, ועיצובם אף דמה מאוד לאופנוע בכך שההפרדה בין רגלי הרוכב הייתה ניכרת, אך עדיין לא מנעה, טכנית, את הצמדת הברכיים, תוך שמירה על מבנה השלדה המסורתי המתואר.
מאפיינים טכניים

בקטנועים מודרניים תיבת ההילוכים היא רציפה ומבוססת על וריאטור. בעבר היו קטנועים בעלי תיבת הילוכים ידנית, כדוגמת וספה ולמברטה, אך כיום כל הקטנועים החדשים הם בעלי תמסורת רציפה.
קטנועים הם מכלי הרכב הבודדים שעדיין הונעו במנוע דו פעימתי במאה ה-21. בשל תקנות זיהום האוויר במדינות המתקדמות, מנוע זה הולך ונעלם ורוב הקטנועים מונעים במנועי ארבע פעימות. קיימים גם קטנועים המונעים בחשמל ותפוצתם צפויה לגדול בעתיד על חשבון מנועי הבעירה הפנימית.
כיום קיימים סוגי קטנועים רבים, הנבדלים בקוטר הגלגל, במהירותם המרבית ובנפח המנוע. נפחי מנוע אופייניים הם 50, 125, 250, 500 סמ"ק ועוד.
בישראל

ייבוא קטנועים לישראל החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, והיה נפוץ למדי בתור חלופת תחבורה זולה. עם העלייה בתפוצת המכוניות החלה דעיכה במכירת קטנועים ורק בתחילת שנות ה-90 חזרו ועלו מכירות הקטנועים. הסיבות לעלייה במכירות הקטנועים נבעו מעומסי תנועה גוברים שקטנועים פחות מושפעים מהם, ומאמינות ונוחות של דגמי קטנועים מודרניים בעלי תמסורת רציפה.
החל משנת 2008 הגיל המינימלי ללימוד נהיגה על קטנוע 125 סמ"ק בישראל הוא 16. הגיל המינימלי לשאר הקטנועים הוא 18.
הרכבת קטנועים בישראל > וספה

בשנת 1954, ביקש התעשיין אפרים אילין לייבא את קטנועי למברטה האיטלקיים לישראל. עקב המגבלות על הוצאת מטבע זר מישראל באותן שנים, הציע אילין שחברת קייזר-אילין תעשיות תרכיב את הקטנועים בישראל, בשילוב רכיבים תוצרת הארץ. באוקטובר 1955 קיבל אילין אישור להקים את המפעל, אך אחר כך הגיע להסכם עם החברה האיטלקית המתחרה וספה, והקים מפעל הרכבה בצפת, שהרכיב כ-10 קטנועים ליום. לאחר שהחלו תלונות על מחיר הקטנועים לעומת מחיר הקטנועים מיבוא, הייצור הופסק לזמן מה וחודש ביולי 1957. ביוני 1960, ערך משרד האוצר בדיקה כלכלית לכדאיות קו הייצור. מסקנתו הייתה שאין כדאיות מאחר שהערך המוסף במפעל הוא נמוך, ומכיוון שהמוצר המוגמר הוא "תוצרת הארץ" אין נגבה מכס והוא מוגן בפני יבוא. בנוסף, מאחר שנאסר יבוא, האוצר מפסיד את ההכנסות ממכס, למרות שהמחיר הסופי לצרכן היה זהה למחיר קטנוע מיובא. קייזר-אילין תעשיות החליטה להמשיך בייצור, למרות שהותר יבוא קטנועים, אך סגרה את המפעל בצפת והייצור שעבר למפעל הקיים קייזר-אילין בחיפה, המשיך עד 1967.
הרכבת קטנועים בישראל > למברטה

בתחילת 1957 חתם קונצרן כור תעשיות על הסכם להרכבת קטנועי למברטה האיטלקיים בישראל. באוגוסט 1957 יצאה קבוצה של מהנדסים מ"כור" לביקור לימודים במפעל במילאנו כהכנה לתחילת הקמת מפעל ההרכבה בישראל, שתוכנן לייצור 5,000 קטנועים לשוק המקומי וליצוא. בדצמבר 1957, יצאו הקטנועים הראשונים ממפעל ההרכבה שהוקם בקריית שמונה כשלוחה של מפעל וולקן מחיפה, את חישוקי הגלגלים ייצר מפעל המתכת של קיבוץ מנרה. הצמיגים גם ייצרו בישראל. במהלך 1958 הורכבו במפעל כ-12 קטנועים ביום, בתחילת 1959, הופסק הייצור במפעל עקב חוסר כדאיות כלכלית.
הערות שוליים

↑  מציעה להביא אופנועי 'למברטה' כדי לממן מפעל הרכבה, זמנים, 6 בדצמבר 1954
↑  500 "סקוטרים" יורכבו בארץ, הַבֹּקֶר, 11 באוקטובר 1955
↑  מפעל לאופנועים בצפת, דבר, 10 באוקטובר 1956
↑  חקירה בענין קטנועי "קייזר פרייזר", הארץ, 22 באוקטובר 1956
↑  נסגר המפעל לקטנועים בצפת, למרחב, 6 בדצמבר 1956
↑  "קייזר פרייזר" תחדש ייצור קטנועי "וספה" בצפת, דבר, 7 ביולי 1957
↑  הרכבת קטנועים אינה כדאית, הארץ, 30 ביוני 1960
↑  קטנועי "וספה" לא יורכבו עוד ב"אילין", על המשמר, 6 בינואר 1967
↑  מאיר הראובני, "סחבת" מאיימת לבטל ההסכם לייצור קטנועי "למברטה" בארץ, למרחב, 26 במרץ 1957
↑  ש. אור, כור" תייצר קטנועים, על המשמר, 13 במאי 1957
↑  קטנועי 'למברטה' יורכבו בארץ, הארץ, 31 ביולי 1957
↑  כור פתח מפעל בקרית-שמונה, הַבֹּקֶר, 19 בנובמבר 1957
↑  קטנועי <<למברטה>> הוצאו לשוק, הארץ, 8 בדצמבר 1957
↑  12 קטנועים ביום מורכבים במפעל "רמים", דבר, 23 במאי 1958
↑  ההפסקה בהרכבת "למברטות"- לא בגלל החרם הערבי, על המשמר, 15 ביולי 1959
↑  פ. ספיר משיב בכנסת על פרשת קטנועי "למברטה", למרחב, 5 באוגוסט 1959
| אמצעי תחבורה |
| --- | --- | --- |
| חלליים | מעבורת חלל • חללית • רכב הנחיתה הירחי • רכב הנדידה הירחי • תרמיל ריחוף |  |
| אוויריים | אוויריים |  |
| ממונעים | מטוס (מטוס סילון · מטוס קרב · מטוס מנהלים · מטוס מטען · מטוס קל · מטוס דו-כנפי) •  מסוק • ספינת אוויר • צפלין • תרמיל ריחוף |  |
| לא ממונעים | כדור פורח • דאון  • מצנח רחיפה • גלשן אוויר |  |
| ימיים | ימיים |  |
| ממונעים | אונייה (מכלית · מכלית נפט · אוניית צובר · אוניית נוסעים · משחתת · נושאת מטוסים) • סירת מנוע • אופנוע ים • יאכטה  • צוללת (צוללת גרעינית) • מעבורת (נחתת) • רחפת • ואפורטו |  |
| לא ממונעים | מפרשית (דאו) • גלשן רוח • סירה (סירת הצלה · קיאק · קאנו · גונדולה) • רפסודה • חסקה • אַרְבָּה • בוצית • ג'ונקה • אוניית מפרשים • אוניית קיטור |  |
| יבשתיים | יבשתיים |  |
| מכוניות | מכונית מיקרו •  מכונית מיני •  סופרמיני •  משפחתית •  משפחתית גדולה •  מונית • ניידת משטרה • גראן טוריסמו • מכונית משוריינת  • מיניוואן • אמבולנס • קרון מתים • קלנועית • מכונית ספורט • רודסטר • קבריולה • מכונית-על • מעונוע |  |
| רכבות | רכבת מהירה • רכבת פרוורית • רכבת בין-עירונית • רכבת נוסעים דו-קומתית • רכבת קלה • רכבת תחתית • מונורייל • פוניקולר • רכבל • חשמלית • גונדולה • קטר • קרון |  |
| אוטובוסים | אוטובוס מפרקי • אוטובוס קומתיים • אוטובוס נמוך-רצפה • מיניבוס • אוטובוס תלמידים • טרוליבוס • מערכת אוטובוסים מהירה |  |
| דו-גלגלי ממונע | אופנוע • קורקינט ממונע • קטנוע  • רכינוע |  |
| רכבי שטח | טרקטור • ג'יפ • SUV • טרקטורון • באגי • תומקאר • גארדיום • אוונגרד • רכבי שלג (אופנוע שלג · חתול שלג · מפלסת שלג) • רכב קרבי משוריין (טנק · נגמ"ש · שריונית · זחל"ם) • ציוד מכני הנדסי (דחפור · מחפר · יעה אופני · מיני-מעמיס · מחפרון · מפלסת) |  |
| משאיות | טנדר (מטענית) • מסחרית (ואן) • טיולית • כבאית • משאית עפר • משאית סמי-טריילר • פול-טריילר • רכבת כבישים |  |
| מונעים בכוח אדם | אופניים (אופני טנדם · חד-אופן · אופנוח · תלת-אופן) • קורקינט • גלגיליות • סקייטבורד  • אפריון • ריקשה • מגלשיים • עגלת תינוק |  |
| מונעים בכוח בהמה | כרכרה • מרכבה • מזחלת •  קוודריגה •  דיליז'נס • עגלה • קרון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546043905171  BnF: cb12047092f (data)  GND: 4040406-7  LCCN: sh85087588  NKC: ph352421  SUDOC: 028686039
קנומן

| תור | תת-תור | גיל | גיל במיליוני שנים |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פלאוגן | פלאוקן | דן | צעיר יותר |  |
| קרטיקון | עליון | מאסטריכט | 66.0–72.1 |  |
| קרטיקון | עליון | קמפן | 72.1–83.6 |  |
| קרטיקון | עליון | סנטון | 83.6–86.3 |  |
| קרטיקון | עליון | קוניאק | 86.3–89.8 |  |
| קרטיקון | עליון | טורון | 89.8–93.9 |  |
| קרטיקון | עליון | קנומן | 93.9–100.5 |  |
| קרטיקון | תחתון | אלביאן | 100.5–~113.0 |  |
| קרטיקון | תחתון | אפטיאן | ~113.0–~125.0 |  |
| קרטיקון | תחתון | ברמיאן | ~125.0–~129.4 |  |
| קרטיקון | תחתון | הוטרוויאן | ~129.4–~132.9 |  |
| קרטיקון | תחתון | ולנגינאן | ~132.9–~139.8 |  |
| קרטיקון | תחתון | בריאסיאן | ~139.8–~145.0 |  |
| יורה | עליון | טיתוניאן | עתיק יותר |  |
חלוקה של תור הקרטיקון על פי IUGS ,יולי 2012.
איור של ספינוזאורוס בדיג מתחת למים. הוא חי באפריקה של הקנומן
קנומן (באנגלית Cenomanian) הוא גיל בתחילתו של תת-התור הקרטיקון עליון, תקופתו נמשכה מלפני 99.6 מיליון שנה ועד 93.6. שמו של גיל זה נגזר משמה הלטיני של העיר לה מאן בחבל פיי דה לה לואר שבצרפת.
בישראל

סלעים מגיל זה נמצאים בישראל ביהודה ושומרון, בצפון הנגב, בים המלח ובהרי אילת, ברובם סלעי משקע ימיים כגון גיר ודולומיט הנוצרים על ידי שקיעתם של קונכיות ושלדים של בעלי חיים ימיים, המעידים על כך שהים כיסה אז את האזור.
צ'ארלס סטיוארט פרנל

צ'ארלס סטיוארט פרנל
צ'ארלס סטיוארט פרנל (באנגלית: Charles Stewart Parnell; ‏27 ביוני 1846 – 6 באוקטובר 1891) מדינאי אירי, אשר קידם את מטרת "שלטון הבית" לאירלנד, ונחשב לאחד ממבשרי העצמאות האירית.
רקע משפחתי

"מלכה הבלתי מוכתר של אירלנד" כפי שעתיד היה פרנל להיקרא, נולד במחוז ויקלו, למשפחה ממעמד בעלי האחוזות הכפריים האירים. הוא היה הבן השלישי (והילד השביעי) לג'ון הנרי פרנל, בעל אחוזות פרוטסטנטי, ולאשתו האמריקאית דליה סטיוארט, בתו של קפטן צ'ארלס סטיוארט, קצין בצי האמריקני בימי המלחמה עם אנגליה בשנים 1812–1815. ניתן לומר שפרנל ינק את השנאה לאנגלים עם חלב אימו. על אף שהיה שייך לכנסייה של אירלנד, אשר אנשיה תמכו באיחוד עם אנגליה, ועל אף קרבת דם רחוקה למשפחת המלוכה האנגלית, ולמשפחות אצולה אנגלו-איריות, היה פרנל עתיד להשיג את תהילתו כמנהיגה של הדרישה לעצמאות העם האירי מן האנגלים.
פרנל הצעיר למד בקולג' מגדלנה, בקיימברידג', והמשיך לקבלת משרה של מושל במחוזו, ויקלו. בשנת 1875 נבחר בבחירות הביניים לבית הנבחרים הבריטי מטעמה מפלגת "שלטון הבית" במחוז מית'.
מפלגה זו נוצרה על ידי המנהיג אייזיק באט כמה שנים לפני כן, והתמודדה זו הפעם הראשונה בבחירות. באט היה מתון בהשקפתו, וסבר כי את שלטון הבית (ניהול ענייני אירלנד על ידי פרלמנט אירי, תוך כפיפות למונרכיה האנגלית) ניתן להשיג בדרכי מאבק פרלמנטריות ומשפטיות מקובלות. בשנת 1874 התמודדה מפלגת "שלטון הבית" בבחירות לראשונה, וזכתה ב-59 מושבים בפרלמנט, מתוך 100 המושבים המוקצים לאירלנד. אך המפלגה לא הייתה בשלב זה מפלגה מאוחדת אלא קואליציה אד הוק של גורמים שונים, החל מבעלי אחוזות פרוטסטנטים מתונים, וכלה בקיצוניים שקראו כמעט בגלוי למאבק מזוין. בין אלו התבלט פרנל כמנהיג וכמארגן. פרנל החל להנהיג שיטות אשר נשענו על העובדה כי עבודת הפרלמנט האנגלי נשענה על המנהג ולא על תקנון כתוב. הוא החל בפיליבסטרים, נאומים בני שעות על גבי שעות, שנועדו לשבש את עבודת הפרלמנט, כאשר לא היה בידו של איש לעצרו, שכן לא היה כל מנהג שנגע לסיום נאום בטרם זמנו.
שיטותיו של פרנל היו לעיתים על גבול החוקיות. בשנת 1880 ארגן פרנל, במסגרת מאבק ליגת הקרקעות, את החרם המאורגן הראשון בהיסטוריה של אנגליה המודרנית כנגד סוחר קרקעות בשם צ'ארלס קנינגהם בויקוט, אשר הוחרם על ידי כל הסובבים אותו, ומאז המילה לחרם בשפה האנגלית היא "בויקוט".
מנהיג

שני מאבקים ניהל פרנל בבית המחוקקים. הראשון, המאבק בשמו נבחר, המאבק לשלטון הבית. השני החל בשנת 1877, כאשר ייסד מייקל דייויט את "ליגת האדמה" אשר קראה להפחתת דמי החכירה, ולרפורמה קרקעית שתאפשר לאיכרים האירים לרכוש את אדמתם. כאשר הצטרף פרנל למאבק זה, קיבל המאבק האירי לעצמאות תנופה, ונשען על הקיפוח רב השנים של האיכר האירי בידי בעל האחוזות האנגלי.
בינתיים פרש אייזיק באט מתפקידו בשנת 1879 ופרנל ירש באופן טבעי את מקומו. תחת הנהגתו הפכה "המפלגה הפרלמנטרית האירית" כפי שנודעה עתה "מפלגת שלטון הבית" לכוח הפוליטי המאורגן ביותר בבית הנבחרים. הייתה זו המפלגה הראשונה שערכה ניפוי של המועמדים, ושהנהיגה משמעת סיעתית על מנת להצביע כאיש אחד. עד מהרה הייתה המפלגה לכוח המכריע בפוליטיקה האנגלית, העלתה והורידה ממשלות ליברליות ושמרניות לפי רצונה, במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה.
הצלחתו הראשונה של פרנל הייתה קבלת "חוק הקרקעות" אשר צמצם מאוד את דמי החכירה ששילם האיכר האירי עבור ההחזקה באדמתו, בשנת 1881. החוק קבע כי דמי החכירה ייקבעו על ידי בית דין מיוחד. פרנל, שהחוק היה אף מעבר לציפיותיו, מיהר לחבל בפעולת בתי הדין, על מנת להשיג ויתורים נוספים מן הממשלה. בסמוך לכך נתקבל "חוק הכפייה" אשר הסמיך את המשנה למלך באירלנד לעצור כל אדם ולהחזיק בו ככל שיחפוץ. הדיון בדבר קבלת החוק היה שיאו של פרנל כפרלמנטר. הבית ישב במשך 41 שעות רצופות, שכן פרנל העלה אל דוכן הנואמים דובר אחר דובר מטעם מפלגתו, והדיון הסתיים רק כשנקטע בצורה מלאכותית על ידי יושב ראש הבית, בניגוד למנהג. לאחר קבלת החוק היה אחד הצעדים הראשונים שננקטו על פיו, מאסרו של פרנל. הדבר אך הגביר את הפרות החוק, ובאפריל 1882 שוחרר פרנל מכלאו בתנאי שיסייע לשמירת החוק, תמורת שינויים ושיפורים בחוק הקרקעות.
בשנת 1886 נשא מאבקו של פרנל פרי, כאשר ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון, בכהונתו השלישית, השתכנע, כתוצאה ממעלליו הפוליטיים של פרנל, לתמוך ב"שלטון הבית". ב-8 באפריל 1886 הובאה הצעת החוק אל הפרלמנט, וגרמה לפיצול במפלגתו של גלאדסטון, המפלגה הליברלית. על אף שגלאדסטון תמך בהצעה במלוא כובד משקלו, נפלה ההצעה בהצבעה על הקריאה השנייה.
זיופיו של פיגוט

בינתיים, מצא פרנל עצמו מואשם בידי העיתון "טיימס" בתמיכה ברצח של השר לענייני אירלנד הלורד פרדריק קבנדיש, ותת השר לענייני אירלנד, ט.ה. ברק, אשר נדקרו בשנת 1882 בעת שטיילו בפניקס פארק בדבלין. מכתבים פורסמו שהראו כי פרנל היה שותף למזימת הרצח. פרנל הגיש תביעת דיבה, וכן התקיימה חקירה, ושני ההליכים זיכו את פרנל מכל אשמה. בפברואר 1890 הסתבר כי המכתבים היו זיוף שנוצר על ידי עיתונאי אנטי-פרנלי בשם ריצ'רד פיגוט, אשר התאבד משנחשף הזיוף. היה זה שיאה של הקריירה של פרנל. הבחירות עמדו בפתח, ונראה כי עתה, משטוהר שמו, ומשממשלתו השמרנית של הלורד סוליסבורי נראתה ככושלת ומכשילה, דבר לא ימנע את שובה של הקואליציה פרנל - גלאדסטון לשלטון, ומתן שלטון הבית לאירלנד.
קיטי אושיי

בסביבות 1890 חי פרנל מזה שנים מספר עם קתרין (קיטי) אושיי, אשר הייתה באופן רשמי אשתו של קפטיין ווילי אושיי, חבר הפרלמנט מסיעתו של פרנל. כמה מילדיה של הגב' אושיי היו ילדיו של פרנל. הקפטיין הסכין עם המצב במשך שנים, שכן חיכה לירושתה של דודה זקנה שאמורה הייתה ליפול בחיקה של הגב' אושיי, אך משחלפו השנים והדודה סירבה למות מצא הקפטיין אושיי לנכון, דווקא בעיתוי לא נוח זה, להגיש תביעת גירושין כנגד אשתו, ולזמן את פרנל להעיד.
התפוצצות הפרשה הביאה לכך שגלאדסטון, איש המוסר, הכריז כי לא ישתף פעולה עם המפלגה הפרלמנטרית האירית כל עוד עומד בראשה פרנל. פרנל סירב לפרוש, ומפלגתו התפצלה. כאשר במהלך עצרת מפלגתית נאם פרנל כנגד התערבותו של גלאדסטון בענייניה הפנימיים של המפלגה, ושאל "מיהו מנהיג המפלגה?" נענה על ידי חבר הפרלמנט השנון טים הילי בשאלה "ומיהי הפילגש של המפלגה?".
מותו של פרנל

פרנל הודח ממנהיגות המפלגה, וניהל מסע ארוך ומריר על מנת לשוב למעמדו משכבר. הוא נישא לקיטי אושיי ב-25 ביוני 1891, לאחר שזו אכן התגרשה, אך מת לפתע בביתם בברייטון ב-6 באוקטובר, כפי הנראה מלחץ האירועים. למרות שהיה אנגליקני, נטמן בבית הקברות גלאסנווין בדבלין, שם קבורים גדולי האומה האירית. על מצבתו מילה אחת – "פרנל".
ב-1895, 4 שנים לאחר מותו, כתב תיאודור הרצל ביומנו: "אני אהיה פרנל של היהודים".
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 191.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296201205171  PLWABN: 9810530244105606  BnF: cb12066319c (data)  GND: 118789716  ISNI: 0000 0000 8367 8669  LCCN: n50050776  NKC: mub2017954657  NLA: 36445105  NLG: 146852  NTA: 070890773  SNAC: w61n892b  SUDOC: 028929209  Trove: 1257047  VcBA: 495/108105  VIAF: 29556513   WorldCat (עם VIAF): 29556513 
פסלו של פארנל ברחוב או'קונל בדבלין
קיטי אושיי
קברו של צ'ארלס פרנל
קנולי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  בצק, ריקוטה 
 גבינות
 תו תקן:  מוצר מזון חקלאי מסורתי איטלקי 
 
קנולי סיציליאני
קנולי ממולא פירות מסוכרים.
קנולי (בסיציליאנית: Cannolu (spicialità); באיטלקית: Cannolo siciliano) הוא קינוח איטלקי מסיציליה המורכב מבצק מתוק מטוגן דמוי צינור הממולא במילוי מתוק, לרוב מגבינת ריקוטה, וניל, שוקולד או שבבי שוקולד.
הקנולי, כקינוחים רבים אחרים, הומצא בסיציליה לפני מאות שנים. את הקנולי ניתן למצוא במאפיות ובמסעדות המובחרות באיטליה והוא מאכל בלתי נפרד מן המטבח הסיציליאני.
המילה קנולי היא צורת הרבים של המילה קנולו שפירושה המילולי הוא צינור קטן.
אזכורים תרבותיים

בסצנה מפורסמת בסרט "הסנדק" משנת 1972 אומר פיטר קלמנצה לרוקו למפונה, לאחר שהשני רצח את פולי: "השאר את האקדח, קח את הקנולי", משפט המעיד על פופולריות המאכל בקרב מהגרים איטלקיים בארצות הברית.
בסרט "הסנדק חלק שלישי" קוני קורלאונה מרעילה את דון אולטבלו באמצעות קנולי.
בהתאם לקישור תרבות זה, בין הקנולי למהגרים איטלקיים בארצות הברית, ולמאפיה גם בסדרה "הסופרנוס" נוהגות הדמויות להעניק במתנה קנולי.
הערות שוליים

↑  "Leave the gun, take the cannoli"
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קיום שאינו ראוי

קיום שאינו ראוי או החיים ללא זכות לחיים (בגרמנית:  Lebensunwertes Leben) הוא רעיון שהתפרסם בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה והתייחס לאוכלוסיות מסוימות של אנשים שנחשבו פגומים כל כך, עד כדי אובדן הזכות לחיים, לפי שיטה זו. בהמשך, פותחו עבור אוכלוסיות אלו תוכניות של אותנסיה חוקית על ידי המדינה.
הנאצים עשו בו שימוש כדי לתאר פלחים באוכלוסייה שלפי האידאולוגיה הנאצית לא הייתה להם זכות קיום. גרמניה הנאצית שאפה להשמיד את אותם פלחי אוכלוסייה, אם בהשמדה המונית ואם בהשמדה במרמה במסווה של המתת חסד. לפי המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית אותם פלחי אוכלוסייה כללו בעיקר את היהודים, מתנגדי משטר, הומוסקסואלים וכן בעלי מומים פיזיים או מומים נפשיים מכל הסוגים, אפילו ארים "טהורי דם". גישה זו היא שעודדה והובילה לשואת יהודי אירופה. המונח מזכיר מאוד את המונח תת-אדם אך הוא חריף ממנו, שכן העמים הסלאבים נחשבו גם הם לתתי-אדם על ידי הנאצים אך הייתה להם זכות לחיות כעמים משועבדים לטובת העם הגרמני, בעוד שליהודים לא הותרה זכות זו.
הגדרה

"קיום שאינו ראוי" הוגדר כקיומם של אנשים עם בעיות רפואיות חמורות, בייחוד מחלות גנטיות, מחלות נפשיות קשות ונזק מוחי מסיבות שונות.
בשלב מאוחר יותר, הורחב המושג כך שכלל גם קבוצות השייכות לגזעים נחותים לפי תורת הגזע הנאצית. זאת, בהשוואה למי שהוגדר כ-"תת-אדם" (Untermensch), אך קיומו לא הוגדר בהכרח כבלתי־ראוי; למשל, העמים הסלאביים לא נועדו להשמדה אלא לשמש כעבדים בשירות הרייך השלישי.