stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנה ספקטור

ערך זה עוסק בדנה ספקטור העיתונאית. אם התכוונתם לדנה וקסלר ספקטור, מלכת היופי ה-32, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביולי 1971 (בת 53) ישראל חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  עיתונאית ומנחת טלוויזיה ורדיו
 מעסיק:  עיתונאי 
 בן זוג:  רן שריג
 צאצאים:  1
 
דנה ספקטור (נולדה ב-14 ביולי 1971) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה ורדיו ישראלית.
ביוגרפיה

ספקטור ילידת חיפה, היא נינתו של אברהם אהרן ספקטור, מפעילי היישוב היהודי בחיפה. את שירותה בצה"ל עשתה כקצינת שלישות בחיל האוויר.
ספקטור כותבת מדור שבועי "בקרוב אגיע רחוק" במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", העוסק בחייה האישיים.
שימשה כמבקרת פרסומות טלוויזיה באתר "וואלה" תחת הכינוי "פזית בניזרי". בשנת 2004 הנחתה את תוכנית השידוכים "מי פנוי" בערוץ השני. בין השנים 2005–2007 הנחתה את "תוכנית הצהריים" ברדיו תל אביב. בין השנים 2006–2007 הייתה ממנחות תוכנית האקטואליה "בנות" בערוץ הוט 3.
ב-2007 השתתפה בסרט התיעודי "הבטן הרכה שלי" של חברתה הטובה אליען לזובסקי, שעסק בענייני אכילה כפייתית, דיאטות והשמנה. באותה שנה כתבה לתוכנית הטלוויזיה "כפיות". באפריל 2008 הייתה בין הידועניות שהשתתפו בתצוגת האופנה של ירון מינקובסקי ועמותת "לא" (לחימה באלימות נגד נשים). כמו כן השתתפה ספקטור בסדרה הדוקומנטרית "מחוברות" ששודרה ב-2009 בערוץ הוט 3.
ספקטור ובן זוגה רן שריג החלו להגיש ביולי 2011 בערוץ 24 תוכנית חדשה, "ערים", שעוסקת ביחסים ובזוגיות. התוכנית לא עלתה יפה ומקץ מספר שבועות הורדה מעל המסך. משנת 2013 החלו ספקטור ושריג להגיש תוכנית רדיו ב-103FM, עד לאמצע שנת 2017.
ב-2017 הצטרפה כחברת פאנל בתוכנית "הפטריוטים" בערוץ 20.
לאחר 7 באוקטובר 2023, החלה להקליט, ביחד עם בן זוגה, רן שריג, את הפודקאסט "6:29, הדקה ששינתה אותנו". כל פרק בפודקאסט עוסק במשפחה אחרת של חטופים או נרצחים.
חיים אישיים

ספקטור אם לבת והייתה נשואה לאלכס לויט. בשנת 2010 התגרשו השניים. בת זוגו של רן שריג.
הערות שוליים

↑  אודותיו - דוד תדהר (עורך), "אברהם אהרן ספקטור", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4787
↑  דנה ספקטור, מכה גדולה בכנף, ידיעות אחרונות, מוסף 7 ימים,  20 באפריל 2018, עמ' 54-55
↑  עידו קינן, פזית בניזרי נחשפה!, באתר nana10‏, 13 בספטמבר 2002
↑  מרב פרנק, התצוגה של ירון מינקובסקי: נחשול של עוצמה נשית, באתר ynet, 28 באפריל 2008
↑  איתי שטרן, דנה ספקטור מצטרפת ל"הפטריוטים", באתר הארץ, 17 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380297305171  VIAF: 43151715632213781545   WorldCat (עם VIAF): 43151715632213781545 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוברט קלייב

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1725 שרופשייר, ממלכת בריטניה הגדולה 
 התאבד:  22 בנובמבר 1774 (בגיל 49) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  שרופשייר 
 השכלה:  בית הספר טיילור למסחר 
 בן או בת זוג:  Margaret Clive (15 במרץ 1753–?) 
 
 
 פרסים והוקרה
 עמית החברה המלכותית  מסדר האמבט 
 
רוברט קלייב נפגש עם מיר ג'אפר
מייג'ור גנרל רוברט קלייב או לורד פלסי (באנגלית: Robert Clive;‏ 29 בספטמבר 1725 – 22 בנובמבר 1774) היה קצין ואיש צבא ומדינאי בריטי בעל תואר אצולה. אוטודידקט ובעל אישיות הפכפכה, ניסה להתאבד פעמיים והצליח בפעם השלישית. הוא הצליח במיוחד בקרבות בין הבריטים לצרפתים ונודע בעיקר בגלל קרב פלסי - בעקבותיו התעשר מכיבוש ושליטה על חבל בנגל שבהודו.
ביוגרפיה

קלייב נולד כבנו של חבר בפרלמנט הבריטי. בילדותו התגלה כבעייתי ולא הסתדר בלימודיו, וכן ניסה להתאבד פעמיים. כשהתבגר הוא התגייס לצבא הבריטי והפך לקצין זוטר. בשנת 1751, בקרבות שהתנהלו בין הבריטים לצרפתים, הוא כבש את העיר הצרפתית ארקוט והתעשר ממנה, ובשנת 1753 שב לאנגליה עם אשתו. בשנת 1756 נשלח קלייב להודו, שם שימש כמושלו של מבצר סנט דייוויד - בו רוכז הפיקוד על הכוחות הבריטיים באזור. בהודו הצטיין קלייב בתפקידו והצליח למעלה מן המשוער בקרבות מול ההודים. אחד מקרבותיו הבולטים - קרב פלסי היה יוצא דופן בהצלחתו, והיווה פריצת דרך משמעותית ראשונה בכיבוש הודו, והשתלטות בריטניה עליה. במהלך הקרב הוא כבש את חבל הארץ בנגל והפך למושלו, אך בפועל מעל בכספים וגנב לכיסו הון תועפות.
קלייב מסמל את השחיתות של המדינאים בחברה הבריטית הקולוניאליסטית. הם שיחדו את הפוליטיקאים המקומיים והפעילו כוח צבאי נגד מתנגדיהם. קלייב היה אחד הפקידים הראשונים שהפעילו כוח צבאי נגד אוכלוסייה מקומית.
בשנת 1760 חזר קלייב לבריטניה כשהונו מוערך בכ-300.000 לירות שטרלינג, שנה לאחר מכן נבחר לפרלמנט הבריטי, ושנה נוספת מאוחר יותר קיבל תואר אצולה לורד. בהמשך הוא נשלח שוב להודו כמפקד הראשי של הצבא. בשלב זה של כהונתו כמושל ומפקד הצבא, הוא שינה את דרכיו והנהיג רפורמות שחוללו שינוי במדינה. אך בפועל קלייב כפה את אותן רפורמות על נתיניו, ולמעשה מכר את חבל בנגל לידי חברת הודו המזרחית הבריטית והתעשר גם בגללה.
קלייב נודע בקשיחותו, ועקב כך רכש לו אויבים רבים. כשחזר לבריטניה אלה שנאוהו בעקבות כך, אך גם בגלל עושרו שהשיג בדרכים לא-כשרות בהודו. בשנת 1772 הוא הואשם בשחיתות, אך זוכה בפני ועדת חקירה מטעם הפרלמנט. לאחר מכן הוא התאבד ככל הנראה מדיכאון, או משימוש באופיום.
הערות שוליים

↑  מקור: פנחס פיק, "קליו, רוברט, לורד פלסי", האנציקלופדיה העברית, חברה להוצאת אנציקלופדיות, ירושלים - תל אביב, ה'תשל"ז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300487005171  PLWABN: 9810578075605606  BnF: cb13558043p (data)  CiNii: DA12567103  GND: 118968483  ISNI: 0000 0001 2117 4323  LCCN: n50038654  NDL: 00795020  NKC: hka2010587328  NLG: 244332  NTA: 07300295X  SELIBR: 226769  SNAC: w6rx9qm4  SUDOC: 052490823  Trove: 1084044  ULAN: 500315963  VIAF: 176192   WorldCat (עם VIAF): 176192 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא בריטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איתן זליגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בן 53 בערך) 
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  ישיבת אור עציון 
 עיסוק:  איש יחסי ציבור, פאנליסט
 מעסיק:  מקור ראשון, ערוץ 20
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  eitan.zeliger.9
 טוויטר:  eitan_zeliger
 
איתן זליגר (נולד ב-1971) הוא איש יחסי ציבור ותקשורת ישראלי בעלים ושותף במשרד "זליגר שומרון תקשורת".
היה בעבר חבר פאנל בתוכנית "הפטריוטים" בערוץ 20 וסגן עורך העיתון מקור ראשון.
ביוגרפיה

זליגר גדל ביישוב מרכז שפירא ולמד בישיבת בני עקיבא אור עציון. בכיתה יב למד בתיכון אפלמן בדימונה במסגרת פרויקט שמיניסטים לעיירות פיתוח (של"פ) של תנועת בני עקיבא.
בלימודיו באוניברסיטה היה חבר תא "גלעד אביב" של הליכוד והיה מראשי מאבק הסטודנטים ב-1998, עם גילה גמליאל, ארז אשל ויואב הלר, שכלל שביתת רעב ארוכה והפגנות.
זליגר הוא בוגר תוכנית העמיתים של ארגון מעוז וחבר רשת מעוז.
עד שנת 2003 היה סגן עורך העיתון "מקור ראשון", ועוד לפני כן שימש כדובר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
החל משנת 2003 איתן זליגר הוא בעלים ושותף, עם אמנון שומרון, במשרד "זליגר שומרון תקשורת", המעניק שירותי אסטרטגיה ותקשורת לארגונים ציבורים ופוליטיים. משמש כיועץ האסטרטגי של תנועת הנוער בני עקיבא, בית החולים הדסה וניהל עבור ארגון רבני צהר את קמפיין "חוק צהר" לפתיחת אזורי הרישום להרשמה לנישואין ואת מיזם הכשרות של צהר.
החל משנת 2016 מכהן כחבר פאנל קבוע בתוכנית “הפטריוטים” בערוץ 20 לצד ינון מגל לצד אראל סגל, קלמן ליבסקינד, יריב אופנהיימר וכיום לצד ינון מגל ואנשי תקשורת נוספים.
זליגר גם משמש מגיש מחליף של התוכנית "ריקלין ושות'" והאולפן הפתוח, בערוץ 20.
זליגר נשוי לנטליה ולהם ארבע בנות. הם מתגוררים במזכרת בתיה.
זליגר גם היה בצוות ההקמה של בית הספר קשת במזכרת בתיה, המשותף לדתיים וחילוניים שם גם לומדות בנותיו.
זליגר הוביל את הקמת "נבחרת השבת" ואת שינוי תקנת התקצוב לאגודות ספורט שיתנו אפשרות לשומרי שבת להתחרות באופן שוויוני.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע החל לכתוב פרשנות פוליטית בעיתון גלובס.
זליגר הוא ממייסדי תנועת הרבעון  הרביעי.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר כץ, מיזם הכשרות של צהר: שווי חשיפה לקמפיין - 4.5 מיליון ש', באתר אייס, 26 במרץ 2018
↑  3 מבנותיו הן ספורטאיות מקצועיות: 2 בהתעמלות אקרובטית ו-1 בשיחה אומנותית

בין קודש לספורט: הקרב על השבת, באתר ynet, ‏ 30 ביולי 2018
↑  גלובס, ‏הדילמה של נתניהו, האתגר של לפיד, ולמה כולם מתמקדים בבני גנץ?, באתר גלובס, 24 בפברואר 2021
↑  אנשי הרבעון / שותפים לדרך / מייסדים, באתר הרבעון הרביעי
אורנה אנג'ל

אורנה אנג'ל (נולדה ב-29 ביולי 1962) היא אדריכלית, פעילה פוליטית ופעילה סביבתית ישראלית. יו"ר התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל החל מספטמבר 2022. שימשה כיועצת של ראש הממשלה אהוד ברק. מחזיקה בשיא הכהונה הקצרה בתולדות הכנסת כשבשנת 2006 כיהנה, במשך שבעה ימים בלבד, כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. בנוסף שימשה מנכ"לית אוצר מפעלי ים, החברה המנהלת את מתחם נמל תל אביב.
ביוגרפיה

אנג'ל נולדה בירושלים, בתם של דוד ורוזה גרינשטיין. את שירותה הצבאי עשתה כשרטטת בסיירת מטכ"ל, ולאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בעיצוב סביבתי בבצלאל ולימודי תואר שני באדריכלות בטכניון. שימשה כסגנית מתכנן מחוז ירושלים במשרד הפנים ועמדה בראש משרד פרטי עד כניסתה לפוליטיקה.
בשנת 1999 הוזמנה על ידי אהוד ברק לעמוד בראש עמותת "ברק לראשות הממשלה". לאחר בחירתו מונתה ליועצת בכירה במשרד ראש הממשלה. במסגרת התפקיד הייתה אחראית בפועל על הרשות למלחמה בסמים, הרשות למעמד האשה והלשכות האזוריות של משרד ראש הממשלה. היא התפטרה מלשכת ראש הממשלה לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001.
היא התמודדה ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-16 ומוקמה במקום ה-29. לאחר התפטרותה של ח"כ סופה לנדבר, אנג'ל נכנסה במקומה לכנסת ב-8 בפברואר 2006. כעבור שבעה ימים בחרה להתפטר בשל ניגוד עניינים בהיותה מנכ"ל חברה ממשלתית. אנג'ל היא הח"כ שכיהן בכנסת בתקופה הקצרה ביותר, למשך שבעה ימים (לתקופה קצרה, שברה רות וסרמן-לנדה את שיאה, בשלהי הכנסת ה-23, אך בהמשך חזרה לנדה לכנסת ועל כן אנג'ל "שומרת" על השיא). בבחירות לכנסת ה-17 מוקמה במקום בלתי ריאלי ברשימת העבודה.
בתקופה בה קודמה בניית מתחם הולילנד שימשה אנג'ל כסגנית מתכנן מחוז ירושלים, ולאחר מכן העידה במשפט מטעם מדינת ישראל. בשנים 2001–2007 שימשה אנג'ל מנכ"לית החברה הממשלתית-עירונית "אוצר מפעלי ים", המנהלת את נמל תל אביב. בתפקידה זה יזמה את שיפוץ ההאנגרים על הרציף ואת ריצוף שטח הנמל בדֶק. ב-15 בספטמבר 2007 מונתה לסמנכ"לית תכנון וקיימות בחברת "שיכון ובינוי", שבשליטת שרי אריסון. ובשנת 2011 נאלצה לעזוב את תפקידה ומונתה לדירקטורית בתעשייה האווירית. כמו כן משמשת כדירקטורית בחברת שפע ימים. בשנת 2014 הייתה בין מקימי מפלגת "כולנו", בראשות משה כחלון, ובשנת 2018 בין מקימי מפלגת "אחי ישראלי", בראשה עמדה עדינה בר-שלום. לאחר כמה חודשים עזבה אנג׳ל את המפלגה. בשנת 2015 השתתפה כחברת פאנל בתוכנית האקטואליה "הפטריוטים" בערוץ 20. נכון ל-2018 משמשת גם כיו"ר ועדת ביקורת של המוסד לביטוח לאומי במסגרת מועצת הביטוח הלאומי ה-15. ייעצה למועצה אזורית עמק חפר, להתנחלות קרני שומרון ולעיר חיפה. כתבות על התנהלותו העסקית והפיננסית הבעייתית של בעלה לשעבר שרון בר קושרות לכאורה את אורנה אנג׳ל וקשריה הפוליטיים והחברתיים לעסקיו של בר כמי ששימשה עבורו מקדמת מוניטין.
חיים אישיים

אורנה הכירה את בעלה הראשון ירון אנג'ל, מנכ"ל מאפיות אנג'ל, במהלך שירותם הצבאי, ולזוג שלושה ילדים. לאנג'ל שני ילדים נוספים מנישואיה השניים לשרון בר, אותו הכירה בשנת 2005 בעת שניהלה את מתחם הנמל והתגרשה ממנו בשנת 2019. אנג'ל חלתה בסרטן השד והבריאה. בעבר התגוררה בשכונת אבו תור בירושלים וכיום מתגוררת בכרם בן שמן.
הערות שוליים

1 2 3 4  ציפי מלכוב, אורנה אנג'ל מתכוונת להתמודד לראשות העירייה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2002
↑  אורנה אנג'ל, מכתב לחבריי הסרבנים, באתר ynet, 22 בדצמבר 2003
↑  שלמה פיוטרקובסקי, פרשת הולילנד סגן רה"ע י-ם לשעבר, יהושע פולק, נחקר במשטרה, באתר ערוץ 7, 22 באפריל 2010
↑  לינוי בר גפן, רפי פלד התפטר מתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה, באתר ynet, 11 במאי 2001
↑  אריק בנדר, להיות ח"כ? כבר לא נחשק, באתר nrg‏, 29 בינואר 2006
↑  סופה לנדבר מתפטרת מהכנסת, באתר וואלה, 6 בפברואר 2006
↑  ח"כ אורנה אנג'ל תתפטר מהכנסת כדי להשאר בתפקיד מנכ"לית נמל ת"א, באתר ynet, 12 בפברואר 2006
↑  שיאי הכנסת, באתר הכנסת
↑  ציפי מלכוב, אורנה אנג'ל מתכוונת להתמודד לראשות העירייה, באתר ynet, 6 באוגוסט 2002
↑  יאיר קלדור, אורנה אנג'ל תמונה לסמנכ"לית בשיכון ובינוי, באתר nrg‏, 12 ביולי 2007
↑  אסתר זנדברג, עכבר העיר אונליין, אשה כמוה במקום כזה, באתר הארץ, 26 בפברואר 2009
↑  עמיר קורץ, אורנה אנג'ל: "העזיבו אותי כדי שיוכלו להמשיך לשחד בשקט", באתר כלכליסט, 25 במרץ 2021
↑  רותי זוארץ, ‏היועצת לשעבר של ברק עוברת לטלווזיה, באתר מעריב אונליין, 6 בנובמבר 2014
↑  קרטל הלחם: ירון אנג'ל, מנכ"ל מאפיית אנג'ל, נשלח ל-5 חודשי מאסר, באתר כלכליסט, 25 בפברואר 2018
↑  גילי דינשטיין, פני מלאך: אורנה אנג'ל חושבת על הדורות הבאים, באתר nrg‏, 30 בספטמבר 2011
↑  שלומית צור, פעם שנייה: צו הפסקת עבודה הוצא לאדריכלית אורנה אנג’ל על בנייה ללא היתר, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2020
גדעון דוקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביוני 1980 (בן 44) ז' בתמוז ה'תש"מ
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  עיתונאי, עורך אתר אינטרנט
 מעסיק:  מקור ראשון
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  gidon.brainesc
 טוויטר:  gidon_dokow
 טלגרם:  pyuterdokow
 
גדעון אברהם דוקוב (נולד ב-20 ביוני 1980, ז' בתמוז ה'תש"מ) הוא עיתונאי ישראלי, עורך אתר העיתון מקור ראשון. בעבר שימש ככתב ועורך בעיתונים גלובס ובשבע.
ביוגרפיה

נולד לרוברטו שמואל ויונה דוקוב, עולים מאורוגוואי שבדרום אמריקה. גדל בפתח תקווה והתחנך בבית הספר היסודי ובישיבה התיכונית בעיר. בכיתה י"ב שירת בשל"פ בתיכון בבית שאן. למד בישיבת ההסדר ירוחם, למד כשנתיים בישיבת עתניאל ולאחר מכן בישיבת שיח יצחק. שירת בחיל התותחנים במסגרת ישיבות ההסדר. במילואים שירת בפיקוד העורף.
אחיו אמנון שמחה, הוא ר"מ בישיבת ההסדר בעתניאל. לדוקוב עוד שלוש אחיות, שתיים מהן תאומות.
בשנת 2004 החל לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אך לאחר שנה הפסיק את התואר. בשנים מאוחרות יותר השלים תואר ראשון במכללה האקדמית הרצוג.
החל את דרכו העיתונאית בעיתון "נקודה". שימש ככתב בקבוצת "מקור ראשון" במשך כשמונה וחצי שנים, במהלכם כיהן כעורך עמוד הבית של אתר nrg, עורך המוסף הפוליטי "יומן" ובמקביל היה עורך וכותב המוסף הסאטירי של "מקור ראשון" – "בריחת המוחות" אותו ייסד.
במשך קרוב לחמש שנים היה מקורב מאוד לאורי אליצור. בין השאר אחראי דוקוב לחשיפת "וילהלם רוט", שהתברר כמשה חרותי – צעיר מגבעתיים שהפך עצמו לבן אצולה אוסטרי והיתל בתקשורת, בפעילי הסברה ובשר בממשלת ישראל.
בשנים 2007–2008 כתב טור באתר כיפה הנקרא 'המעלעל' ובו ביקורת שבועית על עלוני ועיתוני השבת של המגזר הדתי לאומי. בשנת 2015 הגיש תקופה קצרה ברדיו גלי ישראל את התוכנית "פעמיים הפוך" עם העיתונאי צחי כהן.
מפברואר 2017 - פברואר 2019 שימש כעורך אקטואליה ומדורים בעיתון בשבע, ומאז ועד לפרישתו באפריל 2020 כיהן כסגן העורך. ולאחר מכן עבר לעבוד בגלובס, עד לחודש יוני 2021.
בעבר כתב מדי פעם טורי דעה באתר mako והתארח לעיתים ברדיו כאן מורשת, בערוץ הכנסת ובתוכנית הפטריוטים בערוץ 20.
באוגוסט 2021 חזר למקור ראשון, ושימש כחבר הדסק המשפטי בעיתון וככתב המשפטי. החל מספטמבר 2022 משמש כעורך אתר מקור ראשון.
חיים אישיים

דוקוב נשוי לד"ר אלישבע דוקוב בנש"ק, מרצה בחוג למדעי המחשב במכללה האקדמית אשקלון ובתו של ד"ר אביגדור בנש"ק. לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בכפר גנים בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  ראו כאן: "לאורך הגיליון פרושים וידוייהם האישיים של כמה מהכותבים שגדלו ב"נקודה", על ראשית דרכם בעיתונות: אמונה אלון, גדעון דוקוב"
↑  פוסט בפייסבוק שכתב דוקוב
↑  הספד מההלוויה של אורי אליצור
↑  גדעון דוקוב, שכחו שיש בחירות, אתר כיפה
↑  גדעון דוקוב, מפסידים מיליונים, באתר כיפה
↑  גדעון דוקוב, מעלעל, אתר כיפה
↑  פעמיים הפוך עם צחי כהן וגדעון דוקוב 6-11-15
↑  פעמיים הפוך עם צחי כהן וגדעון דוקוב 23-10-15
↑  2 סגני עורכים חדשים לשבועון הדתי 'בשבע', באתר אייס, 18 בפברואר 2019
↑  גדעון דוקוב, ‏כשבני גנץ יהיה שר הביטחון, האם הערבייה תרגיש בטוחה יותר, באתר ‏מאקו‏, 14 בינואר 2019
↑  גדעון דוקוב, ‏קבלו את בוז'י הרצוג מודל 2019, באתר ‏מאקו‏, 30 בינואר 2019
]
ג'יימס גאן (סנאטור)

ג'יימס גאן (באנגלית: James Gunn;‏ 13 במרץ 1753 – 30 ביולי 1801) היה ציר בקונגרס הקונטיננטלי וסנאטור אמריקאי מג'ורג'יה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גאן נולד בווירג'יניה לג'ון ושרה גאן והפך לעורך דין. גאן שירת בדרגונים הקונטיננטליים הראשון במהלך מלחמת העצמאות. הוא עבר לג'ורג'יה לאחר המלחמה והפך לדמות פוליטית משמעותית בביתו החדש, והתבסס תוך זמן קצר כבעל מטעים, שופט, מחוקק מדינה וקצין מיליציה, שם עלה לבריגדיר גנרל בחטיבה ה-1 של המיליציה של ג'ורג'יה בשנת 1792. בנוסף, היו לו עבדים.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים

בין 1782 ל-1789, גאן אתגר ללא הצלחה את הגנרל בדימוס נתנאל גרין לדו-קרב, תקף את גיבור מלחמת העצמאות של ג'ורג'יה ג'יימס ג'קסון בעיתונות, והביס את הגנרל אנתוני וויין בבחירות על אחד ממושבי הסנאט הראשונים של ג'ורג'יה בינואר 1789. גאן נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1787 אך מעולם לא השתתף בישיבות.
בקדנציה הראשונה שלו כסנאטור, בין אמצע מאי לסוף יוני 1789, עבר גאן מהתנגדות להקמת מיסי בלו לתמיכה בהם. הוא גם התנגד למתן סמכות לנשיא להדיח את ראשי מחלקות הקבינט ללא ייעוץ והסכמת הסנאט. הממשל ניהל משא ומתן על הסכם ניו יורק (1790) עם האינדיאנים של קריק, מה שהכעיס מאוד רבים בג'ורג'יה. גאן הצביע נגד האמנה. גאן השפיע על התהליכים הפנימיים בסנאט ועל היחסים בין הרשות המבצעת והמחוקקת של הממשלה החדשה שהוקמה במהלך כהונתו הראשונה, יותר מכל סנאטור אחר.
היריבות של גאן עם ג'יימס ג'קסון, שמקורה בג'ורג'יה בתקופה שבין סוף המהפכה לבין השקת הממשלה הפדרלית החדשה, התחממה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. גאן היה פדרליסט, וג'קסון היה ג'פרסוני. גאן תמך בהקמת חברת ג'ורג'יה ובמכירת אדמות יאזו. בעקבות מכירת יאזו, גאן פעל במהירות להשלמת העסקה ולהגן עליה בוושינגטון, בעוד ג'קסון ניסה לחסום את השלמת המכירה. ב-24 ביוני 1795, גאן הצביע בעד הסכם ג'יי, אחד משני סנאטורים דרומיים שעשו זאת. ג'יימס ג'קסון הצביע נגד. ג'קסון התפטר מהסנאט וחזר לג'ורג'יה כדי לפעול נגד גאן, שהפסיד את דעת הקהל עקב הונאה באדמות יאזו.
גאן נבחר מחדש ב-1795 וכיהן בכהונתו השנייה עד מרץ 1801.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

גאן מת בלואיוויל, ג'ורג'יה, ונקבר בבית קברות של מלחמת העצמאות בלואיוויל. ספינת ליברטי ממלחמת העולם השנייה, ה-SS James Gunn, ATS-0044 נבנתה בשנת 1942 ונקראה על שמו.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2022-07-03
↑  Lamplugh, George R. (2010). "James Gunn: Georgia Federalist, 1789-1801". The Georgia Historical Quarterly. 94 (3): 313. נבדק ב-21 באוקטובר 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Sollenberger, Mitchel A. (2009). "Georgia's Influence on the U.S. Senate: A Reassessment of the Rejection of Benjamin Fishbourn and the Origin of Senatorial Courtesy". Georgia Historical Quarterly. 93 (2). נבדק ב-21 באוקטובר 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2002040635  SNAC: w6bv87dv  US Congress: G000526  VIAF: 61484921   WorldCat (עם VIAF): 61484921
יהדות דמשק

משפחה יהודית בדמשק בראשית המאה ה-20
יהדות דמשק הייתה אחת מהקהילות היהודיות הגדולות ביותר בקרב יהדות סוריה, ומנתה בשיאה כ-15 אלף נפש.
העדות המבוססת הראשונה לחיים יהודיים בדמשק מתוארכת למאה ה-1. לאחר הכיבוש המוסלמי ב-634 הצטוו יהודי העיר להתגורר ברובע מיוחד, "חארת אל-יהוד", בדרום מזרח דמשק. בימי הביניים עיקר היהודים שהתגוררו בעיר הגיעו אליה מקרב יהדות בבל. לאחר גירוש ספרד ב-1492 הגיעו לדמשק גם יהודים מקרב יהדות ספרד. העיר הייתה בין המרכזים החשובים של תורת הקבלה, ובין המקובלים הידועים שחיו בה היה חיים ויטאל. דמשק הייתה מרכז העתקה לכתבי יד של התנ"ך שנודעו בשם "כתר דמשק". בנוסף לצאצאי גולי ספרד התקיימו בעיר "קהילת המוסתערבים", קהילה יהודית עתיקה דוברת ערבית, קהילה קראית וקהילת יהדות סיציליה. לכל קהילה היו שירותי דת נפרדים, אך הן היו מיוצגות כלפי שלטונות האימפריה העות'מאנית באמצעות מוכתר אחד. יהודי העיר נפגעו משתי עלילות דם, הראשונה ב-1840 והשנייה ב-1860. בעקבות עלילות הדם החלה הגירת יהודים לאזורים אחרים במרחב ובכללם ללבנון. עם זאת דמשק ידעה הגירה חיובית מלבנון עקב "מרד הר הלבנון" ב-1860. ערב הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 החלו השלטונות לרדוף אחר יהודים. הם פוטרו ממשרותיהם ורכושם הוחרם. כך החלה קהילת דמשק לעלות לישראל בהדרגה.
קהילה זו הייתה לצד הקהילה היהודית הגדולה שבעיר חַלַבּ.
היסטוריה > עד המאה ה-19

העדות הראשונה לחיים יהודים בדמשק מגיעה כבר מהמאה הראשונה לספירה, ימי השלטון ההלניסטי. לדברי יוסף בן מתתיהו, הקהילה היהודית בדמשק נפגעה מהרומאים במהלך המרד הגדול. ישנה סברה ולפיה אנשי כת קומראן התיישבו בדמשק, שכן בין מגילות מדבר יהודה נמצא ספר ברית דמשק, שבו נכתב כי אנשי הכת נמלטו אליה וכרתו בה ברית. עם זאת, אין הכוונה לדמשק עצמה אלא לעיר כאלגוריה או אף לקומראן. בראשית כיבושי האסלאם, לאחר שהצבאות המוסלמיים צרו על דמשק ב-634, עברו יהודי העיר להתגורר ברובע מיוחד בחלקה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה של דמשק, שנקרא לימים בשם "חארת אל-יהוד" (בערבית: "שכונת היהודים"). במהלך ימי הביניים, עיקר המתיישבים בדמשק הגיעו אלה מקרב יהדות בבל, וכמה מן המנהיגים הרוחניים של יהודי בבל קבעו בה את מושבם. דמשק תוארה גם בכתביהם של נוסעים יהודים בעת ההיא, כגון פתחיה מרגנסבורג, יהודי יליד גרמניה שערך החל מ-1175 מסע לבבל ולארץ ישראל ותיאר את הקהילות שפגש בדרכו, ובנימין מטודלה, יליד ספרד שבמסעותיו החל מ-1165 הגיע גם לסוריה.
הקהילה בדמשק המשיכה לגדול לאחר שהגיעו אליה יהודים ספרדים שגורשו מספרד החל מ-1492. דמשק הייתה מן המרכזים החשובים של תורת הקבלה, ואחד המקובלים הידועים שהתגוררו בה במאה ה-17 היה הרב חיים ויטאל, יליד צפת שכיהן, בין השאר, כרבה של קהילת סיציליה. באותה עת שימשו כרבנים בדמשק הרב ופוסק ההלכה יעקב אבולעפיה וכן הפרשן והמשורר ישראל נג'ארה. דמשק הייתה מרכז להעתקת כתבי יד של התנ"ך. ספרי התנ"ך שהועתקו בדמשק נודעו בשם "כתר דמשק", והם נשמרו בקרב הקהילה היהודית בעיר. המפורסם שבהם, כתר דמשק, חובר בסביבות 1260. ב-1605 נוסד בדמשק לראשונה בית דפוס עברי. בבית הדפוס עבדו ארבעה אנשים, אך הוא הצליח להוציא לאור בזמן פעילותו רק ספר אחד.
היסטוריה > המאה ה-19 ואילך > הקהילות השונות בעיר

במאה ה-19 עיקר המתיישבים בדמשק היו מצאצאיהם של גולי ספרד, והם שהחזיקו במשרת הרב הראשי בעיר, שכונתה "חכם באשי". בד בבד התקיימו כמה קהילות קטנות יותר. אחת מהן הייתה "קהילת המוסתערבים", קהילה יהודית עתיקה ודוברת ערבית. הקהילה השנייה הייתה קראית, קהילה המחויבת בעיקר לדברי המקרא המפורשים ואינה מקבלת את פרשנות חז"ל. קהילה נוספת הייתה קהילת של יהדות סיציליה שגורשה מהאי החל מ-1493. היהודים הספרדים והסיציליאנים דיברו תחילה לדינו כשפת יום-יום, ואילו המוסתערבים דיברו ערבית יהודית. ברבות השנים אימצו גם הספרדים והסיציליאנים את הערבית היהודית כשפת הדיבור. הספרדים והסיציליאנים חלקו את אותו בית קברות, אך כל אחת מן הקהילות הפעילה ארגון נפרד של חברה קדישא. לעיר הייתה אף הגירה מעטה של יהודים אשכנזים מאירופה, שדיברו יידיש. חרף הפילוג בין הקהילות השונות, כולן היו מיוצגות בפני השלטונות של האימפריה העות'מאנית באמצעות מוכתר אחד. היהודים שהתגוררו בדמשק נהגו לשנות את שמות המשפחה שלהם לשם משפחה טורקי, כדי להתערות בסביבתם. ב-1849, לאחר פטירתו של החכם באשי חיים רומאנו, החלו לכהן במקביל שני רבנים ראשיים בעיר. החל מ-1895 כיהן בדמשק בתפקיד החכם באשי שלמה אליעזר אלפנדרי, פוסק ומקובל יליד איסטנבול.
היסטוריה > המאה ה-19 ואילך > עלילות דם

הקהילה נפגעה משתי עלילות דם. זאת, על אף שעלילות כאלה לא היו נפוצות תחת שלטון האסלאם. העלילה הראשונה התרחשה ב-1840 ונודעה בשם "עלילת דמשק". היא החלה לאחר מציאת גופתו של נזיר נוצרי. כמה יהודים, לרבות החכם באשי יעקב ענתיבי, נאסרו בחשד לרציחתו של הנזיר. אחדים מהם אף מצאו את מותם מעינויים בחקירה. עלילת הדם הסתיימה הודות להתערבותם של יהודים מארצות אירופה, ובהם משה מונטיפיורי, שפעלו בהצלחה כדי לשחרר את העצורים. בעקבות עלילת הדם החלה הגירה של יהודים מדמשק לערים אחרות בארצות האסלאם, כגון ביירות, ולשם הועבר מרכז הכובד של היהדות באזור הלבנט בשנים שלאחר מכן. עם זאת, דמשק ידעה גם הגירה חיובית מלבנון בשל "מרד הר הלבנון", שהתרחש ב-1860 וכלל עימותים צבאיים בין דרוזים לנוצרים מרונים בלבנון בתקופת השלטון העות'מאני. במקביל למרד, ביוני אותה שנה, התרחשה עלילת דם נוספת. היהודים נחשדו בשיתוף פעולה עם הנוצרים המורדים בלבנון, ועל רקע זה התפתחה עלילת הדם השנייה בדמשק. היא הביאה יהודים רבים להגר מדמשק לביירות. סיבות נוספות שתרמו להגירת היהודים לביירות היו גיוס החובה שהחיל צבא האימפריה העות'מאנית וכן השגשוג הכלכלי שהביאו עמם המרונים, העדה הנוצרית שחייתה בלבנון. עקב עלילות הדם הגיעו נציגים לדמשק מהעולם המערבי כדי להגן על היהודים שהתגוררו שם, במשך השנים הבאות.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918 השתלט על סוריה פייסל, ממפקדי הצבא של "המרד הערבי". הוא הכתיר את עצמו למלך של "השושלת ההאשמית" וסוריה הפכה ל"ממלכה הערבית של סוריה". פייסל ניסה לגייס גיוס חובה את התושבים המקומיים, ובכללם יהודים רבים בדמשק שהתחמקו מגיוס באמצעות תשלום כופר. ב-1920 הובסה ממשלת פייסל על ידי צבא צרפת, ועל סוריה הוחל המנדט הצרפתי. ערב הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, החלו היהודים להיות נרדפים על ידי השלטונות. הם פוטרו מכל העבודות הציבוריות ורכושם הוחרם. בעקבות הרדיפות החלה קהילת דמשק לעלות לישראל בהדרגה. ב-5 באוגוסט 1949 נזרקה פצצה לבית הכנסת "אלמנשה" בדמשק. בטבח נרצחו 12 יהודים ו-60 נפצעו.
דמוגרפיה

ב-1919 התפקדו במפקד אוכלוסין כ-15 אלף נפש יהודים בדמשק. עד ל-1948 הצטמק מספר היהודים בדמשק ל-3,000 נפש בלבד, ומספרם המשיך להצטמצם עקב הגירה יהודית לארץ ישראל.
| שיעור יהודי דמשק>  . | שיעור יהודי דמשק>  . | שיעור יהודי דמשק>  . | שיעור יהודי דמשק>  . | שיעור יהודי דמשק>  . | שיעור יהודי דמשק>  . |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1841 | 4,000 |  | 1871 | 7,000 |  |  |  |
| 1900 | 10,000 |  |  |  |  |  |  |
| 1910 | 12,000 |  |  |  |  |  |  |
| 1919 | 15,000 |  |  |  |  |  |  |
| 1936 | 6,266 |  |  |  |  |  |  |
| 1948 | 3,000 |  |  |  |  |  |  |
| 1995 | 180 |  |  |  |  |  |  |
חינוך ותנועות נוער

ב-1864 נפתח בדמשק בית ספר ראשון מטעם ארגון "כל ישראל חברים" ("אליאנס"). הרשת הפעילה שני בתי ספר בעיר: האחד יועד לבנים ובו למדו כ-800 תלמידים, והשני יועד לבנות ובו למדו כ-300 תלמידות. בעיר פעלו מספר תלמודי תורה שנקראו גם בשמם הערבי "כותאב", וכן תנועות נוער רבות, כגון "המכבי הצעיר" ו"החלוץ". תנועות אלה סייעו בעלייתם לארץ ישראל של יהודים רבים מדמשק וסביבותיה.