stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקרוהאוס

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  מינימל טכנו, מוזיקת האוס, ביטפופ, גליץ', מוזיקה מינימליסטית, מוזיקת דאנס אינטליגנטית, שיקגו האוס, אסיד האוס
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אירופה
 סצינות אזוריות
 פרנקפורט, קלן, מונטריאול, פריז, ברצלונה, מלבורן, רומניה
 
מיקרוהאוס (Microhouse), באפטק (Buftech) או מוזיקה מינימלית (Minimal) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת האוס המושפע מאוד ממינימליזם וטכנו של שנות ה-90 של המאה ה-20.
כמו האוס וטכנו, מיקרוהאוס בנוי סביב חתימת זמן (אנ') של 4/4. הטמפו שלו נע בין 115 ל-130 פעימות לדקה. הבדל בולט בין מיקרוהאוס למוזיקת האוס הוא החלפת תופי בס, היי האט (אנ') ודגימות ממכונות תופים בלחיצות, סטטיות, גליצ'ים ופיסות רעש קטנות, שלעיתים קרובות יותר נמתחות ונמשכות זמן רב יותר בדרופ.
מאפיין אופייני אחד של מיקרוהאוס הוא השימוש בדגימות: דגימות קצרות במיוחד ('מיקרו') של הקול האנושי, כלי נגינה, רעשים יומיומיים ותבניות גל שנוצרו על ידי מחשב מסודרות ליצירת מנגינות מורכבות (כמו שניתן לשמוע ב-"Deck the House" של אקופן (אנ')). שירה במיקרוהאוס היא לרוב פשטנית, שטותית ומונוטונית באופיה. זהו אחד המאפיינים העיקריים של מיקרוהאוס בהשוואה לדיפ האוס, למשל, שנוטה ללא שירה וגם קצב איטי יותר הנמוך עד 115 פעימות לדקה בשירים מסוימים.
הערות שוליים

1 2 3  Ishkur (2019). "Ishkur's Guide: Microhouse". Ishkur's Guide to Electronic Music. ארכיון מ-2022-09-27. נבדק ב-16 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Microhouse". AllMusic. ארכיון מ-2024-02-18. נבדק ב-12 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
מכתש ליוביל

| --- | --- |
מכתש ליוביל (בצד ימין) וסביבתו על פני הירח, בצד שמאל נמצא מכתש רספיג'י
מכתש ליוביל (בצד ימין) וסביבתו על פני הירח, בצד שמאל נמצא מכתש רספיג'י
 מידע כללי
 סוג:  מכתש ירחי 
 על שם:  ז'וזף ליוביל (1973) 
 נתונים ומידות
 קוטר:  16.1 ק"מ 
 עומק:  2910 
 מיקום
 מיקום:  LQ13 
 גוף שמיימי:  הירח
 קואורדינטות:  2°36′N 73°30′E﻿ / ﻿2.600°N 73.500°E﻿ / 2.600; 73.500
  (למפת הירח מוגדלת) מכתש ליוביל(למפת הירח רגילה) מכתש ליוביל
 מיקומו של מכתש ליוביל על הירח
 
מכתש ליוביל הוא מכתש פגיעה קטן על פני הירח הממוקם בגפו המזרחי. נקרא על שם המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף ליוביל על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בשנת 1973.
גאוגרפיה

המכתש נמצא דרום-מזרחית למכתש דובייגו ובעבר נקרא דובייגו S לפני ששונה שמו. קוטר המכתש 16.12 ק"מ ועומקו 2,910 מטר.
פני המכתש

המכתש מעוגל וצורתו כקערה עם רצפה שטוחה במרכזו. גבולו המערבי והצפון-מערבי נושק לשקע באדמת הירח הגורם לצורתו להראות מעוותת. מערבית למכתש קיים מכתש רספיג'י, מכתש פגיעה בעל גודל זהה.
ראו גם

גאולוגיה של הירח
מכתש ליובל כפי שצולם במהלך משימת אפולו 11
מרדכי בורשטיין

| --- | --- |

 לידה:  1922 יוגוסלביה 
 פטירה:  מאי 2005 (בגיל 83 בערך) ירושלים 
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב מרדכי (מוטיל) בורשטיין (אנגלית: Mordehai Burstein‏; 1922 – מאי 2005) היה פעיל ציוני, ראש מחלקת עליית הנוער ברומניה ואסיר ציון.
ביוגרפיה

נולד בידניץ, בסרביה, בנו של הרב דב בער בורשטיין, שהיה רב העיר בוטושאן ואב בית דין רבני בתל אביב. את נעוריו עבר בידניץ, בוטושאן וגאלאץ.
בורשטיין התיישב בבוקרשט ולימד עברית בבית הספר הספרדי. עבד ב"החלוץ" כמדריך וכמבקר ואחר כך כראש מחלקת עליית-הנוער ברומניה. בתפקידו זה ארגן את יציאתם לאפלדורן בהולנד, של כ-450 בני נוער, באוגוסט 1947.
במהלך שואת יהודי רומניה נלקח לעבודת כפייה במחנה עבודה, שם עסק בייצור אבני חצץ אשר שימשו את הצבא הנאצי.
במאי 1951 נעצר על ידי המשטר הקומוניסטי, ובמשפטי בוקרשט נידון למאסר, שממנו השתחרר ב-1955. לאחר שהשתחרר התחתן עם עדינה לבית ריינהרץ. לבני הזוג נולדה בת. ב-1959 נעצר שוב ונחקר בעינויים. הוא נידון למאסר בנובמבר 1959. ב-1962, במסגרת הסכם בין ממשלת ישראל לממשלת רומניה, עלה לישראל והתיישב בירושלים. מאז בחר לא לצאת מגבולות מדינת ישראל.
לאחר שעלה ארצה, סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית, עבד תקופה ארוכה כמורה וכמנהל בית ספר, וכן כשדרן בתחנת הרדיו "קול ציון לגולה", שם היה לו מדור שבועי בשפה הרומנית בנושאי פרשת השבוע, תרבות ודת בישראל. הוא שימש כרב הקהילה הרומנית בירושלים. הדריך נערים לקראת בר המצווה שלהם.
הרב בורשטיין עסק גם בגיור. לאחר שגייר בארץ אישה, הופתע לגלות כי היא בתו של אחד מחוקריו ברומניה.
בארץ נולדו לו שני ילדים נוספים. נפטר בירושלים ביום י"א באייר תשס"ה ונקבר בהר המנוחות.
ספרים וחוברות שהוציא

פירוש ברומנית על פרקי אבות א' וב'
פירוש ברומנית על מגילת אסתר
חוברת על הוראת טעמי המקרא
חוברת להוראת העברית
לקריאה נוספת

"נוכחויות רבניות במרחב הרומני", מאת ברוך טרקטין ולוציאן-זאב הרשקוביץ', הוצאת HASEFER, בוקרשט 2008 (ברומנית)
מנהרת אייקסונד

| --- | --- |

טקס הפתיחה, 23 בפברואר 2008
 מידע כללי
 סוג:  מנהרת כביש, תעלה תת ימית 
 שימוש:  רכב
 מיקום:  מרה ורומסדל
 מדינה:  נורווגיה 
 מפעיל:  מנהל הכבישים הציבוריים הנורווגי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 23 בפברואר 2008
 תאריך פתיחה רשמי:  23 בפברואר 2008 
 עלות:  800,000,000 קרונות נורווגית
 מידות
 אורך:  7765 מטר
 רוחב:  10 מטר
 עומק:  287-
 מידע טכני
 נתיבים:  3
 קואורדינטות:  62°13′07″N 5°54′40″E﻿ / ﻿62.2185°N 5.9112°E﻿ / 62.2185; 5.9112
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהמנהרת אייקסונד(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.מנהרת אייקסונד(למפת מרה ורומסדל רגילה) מולדהמנהרת אייקסונד(למפת מרה ורומסדל מוגדלת) מולדהמנהרת אייקסונד
 
מנהרת אייקסונד (בנורווגית: Eiksundtunnellen) היא מנהרה תת-ימית במחוז מרה ורומסדל, נורווגיה. המנהרה באורך 7,765 מטרים ומגיעה לעומק של 287- מטר, המזכים אותה בתואר המנהרה התת-מימית העמוקה ביותר בעולם.
המנהרה נחפרה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומחברת את העיריות ורסטה ואלסטאין. המנהרה נבנתה כחלק מפרויקט גדול הכולל 3 מנהרות וגשר המחברים מספר איים ליבשת. הפרויקט הגדול משרת את העיריות הארוי, סאנדה, האראיד אלסטאין, ורסטה ו-וולדה המאגדים מעל 40,000 תושבים.
טקס הפתיחה, 23 בפברואר 2008
גשר אייקסונד מצטרף את האי האראידלאנדאט והכפר אייקסונד עם האי הסמוך איקה. מנהרת אייקסונד מתחילה בקצה הדרומי של הגשר (על האי איקה) ממשיכה מתחת לוארטדאלספג'ורדאן ומתחברת ליבשת ליד הכפר ורסטה.
במנהרה קיימים שלושה נתיבי תנועה. התנועה היומית הממוצעת במנהרת אייקסונד הייתה צפויה להיות 1,000 כלי רכב. הורדת סף התשלום עבור החציה של הפיורד, עם זאת, הגבירה במהירות את התנועה הממוצעת היומית ל-2,200 כלי רכב. כאשר המנהרה מומנה במלואה לאחר שש שנים בלבד והשימוש בה נהפך לחינם, התנועה הממוצעת היומית קפצה שוב ל-2,880 כלי רכב.
עלות הבנייה הכוללת של המנהרה היא כ-800,000,000 קרונות נורווגית. המנהרה נפתחה לתנועה ב-23 בפברואר 2008. במקור המנהרה הייתה אמורה להיפתח לציבור ביולי 2007, אך עיכובים רבים דחו את התאריך לדצמבר 2007 ובסופו של דבר ל-2008.
גשר אייקסונד באורך 405 מטר ומנהרת האלגאהורן באורך 1,160 מטרים נבנו ביחד עם המנהרה. שתי המנהרות והגשר הם חלק מהכביש המחוזי 653, כביש המקשר את הכביש המחוזי 61 בין אלסטאין והארוי לכביש האירופי E39 המחבר בין ורסטה ו-וולדה.
ב-28 ביוני 2009, התרחשה תאונת דרכים חמורה במנהרה שהובילה למותם של חמישה אנשים. צעיר נהג במהירות מופרזת סביב 150–200 קמ"ש ופגע בצד השני של המנהרה. מכוניתו התהפכה והתנגשה במכונית אשר הגיעה מולו בה נסעו אב ושלושת בניו.
מנזר סוצ'ביצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 כתובת:  סוצ'ביצה 
 מיקום:  קומונת סוצ'ביצה 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1583
 תאריך פתיחה רשמי:  1583 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ביזנטית 
 מידות
 שטח:  36.4 הקטאר 
 קואורדינטות:  47°46′41″N 25°42′40″E﻿ / ﻿47.77814°N 25.71118°E﻿ / 47.77814; 25.71118
  (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מנזר סוצ'ביצה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור מנזר סוצ'ביצה
 
מראה כללי של מנזר סוצ'ביצה
מנזר סוצ'ביצה
המנזר סוצ'ביצה (ברומנית: Mănăstirea Suceviţa) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן בחבל בוקובינה, בצפון  מולדובה ברומניה, 18 ק"מ דרום-מזרחית מן העיר רדאוץ.
המנזר ידוע משנת 1581 מימי מלוכתו של השליט פטרו הפיסח (Petru Şchiopul) של נסיכות מולדובה. הוא הוקם על ידי משפחת הבויארים מובילשט, שמתוכה קמו בעלי תפקידים בכירים בחצר המלכותית, אנשי ספרות ודת ואף כמה משליטי מולדובה.
היסטוריה

בסביבה התקיים בעבר הרחוק יותר  הרמיטאז' צנוע מעץ, שיוחס לנזיר פחומיה.. המקום מסומן על ידי צלב על גבעה ממול למנזר הנוכחי.
בהמשך הקימה משפחת מובילה במקומו מנזר מלבנים . בימי שלטונו של פטרו הפיסח, שלושת האחים מובילה - ירמיה וסימיון (לימים שניהם שליטים - של מולדובה, ובהתאמה של ולאכיה ומולדובה) וגאורגה, שהיה בהתחלה נזיר במנזר פרובוטה, משנת 1579 בישוף של רדאוץ והחל משנת 1588 מיטרופוליט של מולדובה, נכדים (דרך אמם) של השליט פטרו רארש, התמנו ליועצי חצר המלכות. כך הם זכו למשאבים מספיקים כדי לבנות את מתחם המנזר הנוכחי בין השנים 1582–1594.
אחרי שהוכתר לשליט מולדובה, הוסיף ירמיה מובילה את שני הפורטיקואים החיצוניים בצפון ובדרום, ולאחר מכן הקים את החומות והמגדלים המעניקים למנזר את המראה של מצודה ימי ביניימית. ניתוספו אחר כך גם מגורים מלכותיים, שנחרבו עם השנים וכן כוכים עבור הנזירים.
בדומה למנזר הקטן המקורי הוקדש המנזר לחג ההשתנות של ישו הנחגג ב- 6 באוגוסט . כנסיית המנזר הוקדשה לעליית מרים הנחגגת ב-15 באוגוסט.
הסגנון האדריכלי

המנזר אופייני לאדריכלות המולדבית מימי הביניים - שילוב של יסודות אמנותיים ביזנטיים וגותיים ושל יסודות אדריכליים שיכולים לפגוש אותם בכנסיות הישנות מעץ ממולדובה. 
הבניין גדול ממדים שומר עת תוכנית תלת-אפסידית ועל סגנון הנהוג מימי שטפן הגדול עם נרתקס (פרידבור) סגור. יוצאי דופן הם שני נרתקסים קטנים פתוחים עם עמודים מחוברים בקשתות ב"אקולדה", שנוספו בצדדים הדרומי והצפוני. אלו הדים להשפעה אדריכלית "ולאכית". נשמרות נישות של האפסידות, מסגרות גותיות מאבן, וגומחות רק בצריח, כולל בבסיס בצורת כוכב.
החצר הפנימית היא מלבן שגודלו 100x104 מטר עם חומות גבוהות (6 מטר), ועבות (3 מטר), מצוידות בקונטרפורטים, סוללות, טיילת משמרות, ארבעה צריחים פינתיים ואחד עם קפלה (פאראקליס) מעל מסדרון הכניסה עם הסמל של נסיכות מולדבה. בבניין ישנם עוד חדרים של מגורים העתיקים של בית המלוכה ומרתפים.
בתוך אחת מחומות המתחם קיים מוזיאון עם דברי אומנות וחפצים בעלי ערך היסטורי - פיסול בעץ ובאבן, רקמות, חפצי כסף וכתבי יד.
הציורים

בפנים ומבחוץ הקירות מצוירים בציורים המציגים סיפורים מן התנ"ך ומן הברית החדשה.
הם בוצעו על ידי שני אמנים מולדבים - יון וסופרוניה זוגראבול,, בין ספטמבר 1595 - יולי 1596 ונשמרו בצורתם המקורית עם צבעם הדומיננטי ירוק כהה אפילו על הקיר הצפוני החשוף לגשמים.
הציורים > ציורי הפנים

הציורים במנזר סוצ'ביצה כוללים סדרות שלמות על חיי הקדושים יוחנן החדש (ב"אקסונרטקס"), ניקואלוס הקדוש ממירה וגאורגיוס הקדוש (ב"פרונאוס")
בחדר המתים נמצאים קברות האחים ירמיה וסימיון מובילה, עשויים שיש שהובא מרוסקיצה. במנזר נמצאים גם מכסות המצבות של שני השליטים שבהם ירמיה מובילה מוצג כמו בחייו בעמידה, ואחיו מוצג בשכיבה. 
ישנה גם תמונה של כל משפחתו של ירמיה מובילה, לפי המסורת, משמאל לשער הספינה. ממול לשער זה יש עוד תמונה עם דיוקנאות של המיטרופוליט גאורגה מובילה ואבי שלושת האחים, הלוגופט הגדול יואן מובילה, שהתנזר לפני מותו ואימץ את השם יואניקיה.
הציורים > ציורי הקירות החיצוניים

הציורים שעל הקירות החיצוניים של מנזר סוצ'ביצה הם השמורים ביותר מבין כל הציורים בחיצוניים של כנסיות מולדובה. מרשים במיוחד הוא ציור הגדול של "סולם המידות הטובות" שעל החזית הצפונית, שבו מוצגים המלאכים, התהו ובהו והגיהנום במחזה המסמל את המאבק בין הטוב ובין הרע, ושאיפתו של האדם לשלמות.
על קירות האפסידים שבעה רגיסטרים המתארים את "תפילת כל הקדושים".
החזית הדרומית מקושטת ב"עץ של ישי", המוצב מעל פריזה המציגה את הפילוסופים הקדומים, ,תפילה לבתולה הקדושה", "הסנה הבוער" ו"הצעיף של האם הקדושה"
כנסיית התחייה של המנזר סוצ'ביצה נכללה באוגוסט 2010 ברשימת המורשת העולמית של אונסקו, יחד עם עוד שבעה מנזרים מצוירים שבחבל מולדובה.
גלריה

המנזר סוצ'ביצה
המנזר סוצ'ביצה
המגדל בכניסה
מגדל צדדי
ראו גם

הכנסיות המצוירות של מולדובה
הערות שוליים

1 2  אתר קרן ארטקס
↑  המילה "זוגראב"  שמקורה יווני - "זוגרפוס" משמעותה ברומנית היא "צייר", בימינו "צבע"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414316905171  LCCN: no99065076  VIAF: 145743591   WorldCat (עם VIAF): 145743591
לושאן

אגם לולין
לוּשָׁאן (סינית: 廬山; פיניין: Lúshān) הוא רכס הרים בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין. ההר, שכונה בזמנים קדומים קוָאנְגְלוּ (匡庐), הוא אחד מרכסי ההרים הידועים ביותר בסין בשל יופי נופיו: מדרונות תלולים מיוערים, פסגות משוננות לוטות העננים, פלגים ומפלי מים. הרכס הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשם הפארק הלאומי לושאן ב-1996, וב-2004 כאחד מכ-90 פארקים גאולוגיים בעולם. ההר הוא אתר תיירות פופולרי, בייחוד בתקופת הקיץ כשמזג האוויר בפסגות ההר קריר במידה ניכרת מהמישורים שלמרגלותיו.
עצים בפריחה על מורדות לושאן
מקור השם

השם לושאן בנוי משני תווים בכתב סיני, התו庐 (לוּ) מסמל בית חווה קטן פשוט מקורה בסכך, והתו 山 (שאן) שפירושו הר והוא סיומת מקובלת בשמם של הרים. האזכור הראשון לשם לושאן מופיע ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן שביקר בהר בשנת 126 לפנה"ס וכתב על כך בספרו. במרוצת השנים צמחו אגדות על מקור השם, כמו למשל הסיפור על לאו דזה, אבי הטאואיזם שעלה להר לעסוק במדיטציה. הוא הגיע להארה ועלה לשמים. רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו, ומכאן הגיע שם ההר. חוקרים מודרניים הגיע למסקנה מתוך קריא, כתבים קדומים שהשם נגזר מצורת ההר. מהמישור של אגם פויאנג נראה ההר כבקתה בשדה אורז.
גאוגרפיה > תיאור

רכס לושאן הוא הורסט שנוצר מתנועת גוש מועתק (fault-block) השוכן בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין דרומית לנהר יאנגצה ולעיר ג'יוג'יאנג וצפונית לאגם פויאנג. ממערב תחום הרכס במסילת הברזל בייג'ינג-קאולון והכביש המהיר פוג'ואו-יינצוואן. כיוון הרכס מצפון מזרח לדרום מערב וצורתו אליפטית, אורכו 25 קילומטרים ורוחבו המקסימלי 10 קילומטרים. שטח הרכס 282 קמ"ר, ורובו, 76.6%, מיוער. שטח פארק לושאן הכלול באתר המורשת העולמית הוא 302 קמ"ר, ושטחו הכולל, יחד עם שטח החיץ סביבו, 500 קמ"ר, שהוא גם גודל שטח הפארק הגאולוגי. הרכס מתרומם כמעט אנכית מהמישור שלמרגלותיו. יש ברכס פסגות רבות, מספרם משתנה, על פי הגדרת המונח פסגה, בין 90 ל-171. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הָאן-יָאנְג (汉阳, פין-יין Hanyang), גובהה 1,474 מטרים והיא שוכנת בצדו הדרומי של הרכס, כ-14 קילומטרים מגוּלִינְג, היישוב המרכזי במרכז הרכס. בפסגה יש מרפסת תצפית ואסטלת אבן ועליה חקוקה כתובת. בימים בהירים ניתן לצפות מהפסגה על אגם פויאנג מדרום, ועל נהר היאנגצה והעיר ג'יוג'יאנג מצפון. בסמוך לפסגת הָאן-יָאנְג שני עמקים רדודים שבו זורמים נהרות ובהם הוקמה העיר גוּלִינְג. הפסגה השנייה בגובהה בלושאן היא גווּלָאוֹ (五老峰 פין-יין: Wulao) בצד הצפון-מזרחי של ההר. שמה של הפסגה בא מצורתה המזכירה חמישה זקנים עומדים או יושבים (五 או Wu, פירושו חמישה ו-老 או Lao פירושו זקן). גובהו של גווּלָאוֹ 1,436 מטרים. והמשורר לי באי מתקופת שושלת טאנג תיאר את הפסגה כ"שמים כחולים, לוטוס זהוב החצוב באבן" (青天 削 出 金 芙蓉).
גאוגרפיה > אקלים והידרולוגיה

בתקופה הרביעון היה ההר מכוסה בקרחונים שהשאירו בו סימנים רבים לפעילותם. רכס לושאן שוכן באזור האקלים הסובטרופי הגשום, גשמים רבים יורדים בו כל השנה, ובהר שורר אקלים הררי מובהק. הטמפרטורה השנתית הממוצעת ברכס ההר היא 11.6°C, נמוך ב-5 עד 6 מעלות מהמישורים הסובבים את ההר. החודש החם ביותר הוא יולי והטמפרטורה החודשית הממוצעת היא 25.6°C. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בהר היא 32 מעלות, נמוך בצורה משמעותית מאשר בעיר ג'יוג'יאנג הסמוכה, ולכן לושאן הוא מקום נודע שאליו נוהגים להימלט מחום הקיץ. החורף בלושאן אורך חודשיים יותר מאשר במישורים סביב. לעיתים קרובות יורד בהר שלג. ינואר הוא החודש הקר בשנה, כשהטמפרטורה הממוצעת היא 2.9°C-, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה מעולם היא 16.8°C-. הלחות בהר גבוהה, ובשל הטמפרטורות הנמוכות יחסית הרכס עטוף לעיתים קרובות בערפל. בממוצע יש בהר 200 ימי ערפל בשנה. המשורר לי באי כתב על תופעה זו " כשהשמש זורחת עולה עשן כמו ממחתת קטורת" (日照 香炉 生 紫烟).
לושאן מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר היאנגצה ומאגן הניקוז של אגם פויאנג. אף שאין ברכס נהרות גדולים, יש בו פלגים רבים ומי תהום רבים. במדרונות התלולים יש מספר רב של מפלי מים. המפל המפורסם ביותר הוא מפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן (三叠泉 瀑布) הנופל מגובה של 155 מטרים. ממוצע הגשמים בשנה הוא 2068.1 מ"מ, והחודשים הגשומים ביותר הם מאי, יוני ויולי. האגם הגדול ביותר ברכס הוא אגם לוּלִין, השוכן בגובה 1,040 מטרים. זהו אגם מלאכותי שנוצר על ידי סכר שהוקם ב-1954. שטחו 90,000 מ"ר והקיבולת שלו כ-1.2 מיליון מ"ק. האגם הוא מקור המים העיקרי לתושבי ההר.
גאוגרפיה > קרקע וצמחייה

מתחת לגובה של 400 מטרים הקרקע מכילה בעיקר אדמה אדמדמה, בין 400 ל-1200 מטרים משתנה צבע האדמה לחום-אדמדם ומעל 1,000 מטרים הקרקע היא בעיקר אדמה חומה.
מיני צמחייה הגדלים על ההר מושפעים מהגובה, מהחום בפני הקרקע ומכמות מי התהום. המגוון הביולוגי על לושאן רב מאוד. בין השאר צומחים בהר: שושנן הצבעונים (Liriodendron chinense) והמטפס Sargentodoxa cuneata מהמשפחה Lardizabalaceae בסדרה נוריתאים. בסך הכולל יש בהר 1,720 מיני צמחים ב-735 סוגים ו-210 משפחות. אזורי האקלים בהר משתנים עם הגובה מאקלים טרופי לאקלים סובטרופי ואקלים ממוזג. מתחת לגובה של 700 מטרים שולט היער עם עצים רחבי עלים, בין 600 ל-1,000 מטרים העצים משתנים לעצים נשירים. בגובה 1300 גדלים בעיקר מחטניים. כ-76.6% משטח הרכס מיוער. בין מיני העצים בעלי הערך: אורן חואנגשאן (Pinus hwangshanensis), קריפטומריה, וברוש יפני (chamaecyparis obtusa).
הגן הבוטני של לושאן (庐山植物园) נבנה ב-1934 ושייך כיום לאקדמיה למדעים של סין. הגן הבוטני משתרע על שטח של כ-3,000 דונם והוא מהווה משכן ל-3,400 מינים. לגן הבוטני יש שיתוף פעולה עם כמעט 300 מוסדות במעל ל-60 ארצות שונות.
גאוגרפיה > בעלי חיים

המגוון הרחב של בתי הגידול המצוי בהר לושאן אפשר מגוון גדול של בעלי חיים, בייחוד מרובה מספר החרקים. המתחלקים ל-28 סדרות, 163 משפחות ומעל ל-2,000 מינים. כמה מהם דוגמת העש Ourapteryx nigrociliaris הם אנדמיים להר. כמו כן יש בהר כ-33 מינים של דו-חיים בעשר משפחות ושלוש סדרות, כמה מהם בסכנת הכחדה כדוגמת הצפרדע Quasipaa spinosa. כ-170 מיני עופות ב-42 משפחות ו-16 סדרות. חלקו הדרום-מזרחי של ההר יחד עם אגם פויאנג הוא מקלט לעופות נודדים, כ-148 מינים ב-37 משפחות ו-15 סדרות. יש בהר 37 מיני יונקים ב-14 משפחות ושבע סדרות.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

ההר יושב כבר בתקופה הנאוליתית, נתגלו בו שרידים של כפר נאוליתי גדול הקרוי טִינְגְדְזְה דוּן (פין-יין Tingzi Dun) המתוארך לאלף החמישי לפני הספירה. מתקופה מאוחרת יותר נתגלה יישוב המתוארך לתקופות שושלות שאנג וג'ואו (1000-1600 לפנה"ס) המכונה פָאנְג'וֹאוּ יֵן (פין-יין Fanzhou Yan), שתושביו עסקו בחקלאות, בציד ובדיג.
בטרם איחד קיסר סין צ'ין שה-חואנג את סין היה לושאן בתחום ממלכת צ'ו. מ-201 לפני הספירה, בתקופת ון, קיסר סין משושלת האן (שלט 157-202 לפנה"ס), היה הרכס בתחום הפייף הקרוי חבל לוג'יואנג (庐江 国) של הגנרל ג'יוג'יאנג (九江 郡), וסאל של הקיסר. ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן טיפס על ההר בשנת 126 לפנה"ס והיה הראשון לכנותו בכתובים בשם לושאן. ב-122 לפנה"ס, בתקופת וו, קיסר סין משושלת האן (שלט 87-141 לפנה"ס), צורף הרכס לנפת צָאיְסָאנְג (柴桑 县). בשנת 221 צירף סוּן צְ'וֵ'אן (孫權), שעתיד למשול כקיסר ווּ את נפת צָאיְסָאנְג לנפת ווּצָ'אנְג (武昌 郡). ב-291, בתקופת קיסרות שושלת ג'ין המערבית, הוחזר הרכס לתחומי נפת צָאיְסָאנְג. בשנת 391 הוקם בהר מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") הבודהיסטי כשבראשו עמד חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠‏; 416-334), מייסד בודהיזם הארץ הטהורה. המשורר טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明‏; 427-365) התגורר על ההר מ-405 וחיבר מספר שירים שנושאם ההר. המבנים בהם התגורר בעת שחי בהר נשמרו עד ימינו. ב-416 מת חְווֵיְיְוֵּ'אן על ההר. ב-467 הגיע המלומד הטאואיסטי לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜‏; 477-406) ללושאן, ובשנים 483‏, 489 ו-536 הוקמו בהר שלושה מקדשים טאואיסטים גדולים. מאז לושאן היא אתר טאואיסטי חשוב.
היסטוריה > תקופת סווי וטאנג

בשנת 589 נכבשה קיסרות שושלת צ'ן על ידי יאנג, קיסר סין מייסד שושלת סווי, פעולה שהביאה לאיחוד סין אחרי שנים רבות של חלוקה לממלכות. שמה של נפת צָאיְסָאנְג שונה לנפת שׂוּ'ן-יָאנְג (寻 阳, פין-יין Xunyang). בתקופת שושלת טאנג הדרומית צורפה הנפה לנפת דֶחְווָה (德 化, פין-יין Dehua). במהלך תקופה זו הוקמו כמה מקדשים טאואיסטים. בשנת 750 הגיע להר הנזיר הבודהיסטי גיינג'ן. גְ'ייֵנְגֶ'ן, שנודע כמי שקידם את הבודהיזם ביפן, שימש במשך תקופה כמורה רוחני במקדש הראשי, מקדש דונגלין. בשנת 756 הגיע המשורר לי באי ללושאן וכתב במקום כמה שירים שעד היום נוהגים בסין לצטט מהם. בשנת 795 הגיע להר המשורר לי בו (李渤, פין-יין Li Bo). ביתו בהר מתחת לפסגת גווּלָאוֹ שימש אחר-כך בסיס לאקדמיית נקרת האייל הלבן (白鹿洞書院, פין-יין Báilùdòng Shūyuàn), אחד מארבעת בתי הספר החשובים ביותר בתקופת הקיסרות בסין. ב-815 הוגלה המשורר בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi‏; 846-772), מחצר הקיסר לעיר ג'יוג'יאנג. הוא בנה בקתת קש על ההר. ב-880 חולל המרד של חְוָאנְג צָ'או (黄巢, פין-יין Huang Chao) הרס על ההר. ב-937 הורחבה האקדמיה שעל ההר. ב-951 תרם הקיסר של שושלת טאנג הדרומית כמיליון טאאלים של כסף למחוז ולבניית אקדמיה במקדש שילין.
היסטוריה > מתקופת סונג עד תקופת צ'ינג

ב-1008, הורחבה האקדמיה שוב. בשנים 1036‏, 1053 ו-1059 ביקרו בהר ראשי הממשל הבולטים של שושלת סונג דאז בהקבלה: פָאן ג'ונְגְיֵן (范仲淹, פין-יין Fan Zhongyan), אוֹאוּיָאנְג שְׂיוֹ' (歐陽脩, פין יין Ōuyáng Xiū) ווָאנְג אָנְשְׁה (王安石, פין יין Wang Anshi). מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, הקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים במערת הלוטוס בית ספר על פי עקרונות האסכולה שלו. בשנים 1080‏, 1084 ו-1094 ביקרו בהר אנשי רוח ידועים מתקופת שושלת סונג בהקבלה: המדינאי והסופר סוּ גֶ'ה (苏辙, פין יין Su Zhe), הסופר, הצייר והאסטרונום סוּ שְׁה (蘇軾, פין יין Sū Shì), והצייר חְוָאנְג טִינְגְגְ'ייֵן (黄庭堅, פין יין Huang Tingjian). ב-1129 נבזזה לושאן בידי צבא הפלישה של שושלת ג'ין. בשנים 1170 ו-1178 ביקר בהר המשורר לוּ יוּאוּ (陸游, פין-יין Lù Yóu). ב-1179 נשלח הפילוסוף הקונפוציאני ג'ו שי לג'יוג'יאנג. הוא בנה מחדש את האקדמיה שנהרסה במלחמה. הפילוסוף לוּ גְ'יוֹיְוֵּ'אן (陸九淵, פין-יין Lù Jiǔyuān) שהיה בר הפלוגתא של ג'ו שי לימד ב-1181 באקדמיה. ב-1182 השקיע ג'ו שי 300,000 טאאלים של כסף בבניית היכל הפולחן באקדמיה. ב-1191 התפרסם קיומו של מפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן. בשנת 1208 ובשנת 1324 התפרסמו ספרי היסטוריה ואתנוגרפיה על אזור לושאן. ב-1351 נהרסה האקדמיה שוב כתוצאה ממלחמה. ב-1352 נהרסו המקדשים הבודהיסטים בהר. ב-1360 הקים צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג (陳友諒, פין-יין Chen Youliang), שמרד בשלטון שושלת יואן המונגולית ממלכה אותה כינה דאהן (כלומר "האן הגדולה") שמרכזה בעיר ג'יוג'יאנג והחל במלחמה מתמשכת במורד אחר, ג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג (朱元璋, פין-יין Zhū Yuánzhāng), שהתרחשה סביב לושאן ואגם פויאנג. בסופו של דבר הובס צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג בקרב על אגם פויאנג, וג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג הביס גם את הקיסר משושלת יואן על מנת להקים שושלת חדשה בסין, שושלת מינג, והוא עלה לשלטון כקיסר חונגוו.
בהוראת הקיסר חונגוו הועלה מעמד לושאן למעמד של הר קדוש (岳, פין-יין Yue) ומעמדו הושווה למעמדם של חמשת ההרים הקדושים המסורתיים (מעמד שנשמר ללושאן לתקופה קצרה בלבד). מ-1411 הוכרז מרכז ההר כולל הפסגה מחוץ לתחום, פרט לקיסר ואנשים שקיבלו הרשאה. סידור זה אומץ מאוחר יותר על ידי שושלת צ'ינג. ב-1436 נפתחה האקדמיה מחדש. עד ל-1497 כבר היו בה כ-500 מורים ותלמידים. מ-1573 נבנו מקדשים בודהיסטים אחרים. ב-1579 הורה הקיסר ואן-לי משושלת מינג על פיזור כל האקדמיות. צו זה השפיע גם על אקדמיית נקרת האייל הלבן, אבל היא נפתחה מחדש כמה שנים אחר-כך. ב-1645 שוב נהרסו מבנים בהר על ידי הכוחות של מינג הדרומי. ב-1668 יצא לאור "הספר של לושאן" ב-15 כרכים. ב-1694 הוחרמה הקרקע עליה שכנה האקדמיה בידי הממשלה והאקדמיה נאלצה להצטמצם. בין 1853 ל-1856 הייתה ג'יוג'יאנג אזור קרב בין הכוחות של שושלת צ'ינג למורדים של מרד טאיפינג. כמה מהמקדשים בהר ניזוקו.