stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומדמנית
במטבח

פרי הדומדמנית נחשב חמוץ יותר מזנים דומים לו (כגון ענבי שועל) והוא נאכל הן כמרכיב בריבות ומנות מבושלות והן בצורתו הטריה. בסקנדינביה הפירות משמשים למרקים ולפודינג, ובגרמניה הם מבושלים עם מרנג והופכים למילוי לטארטים. באנגליה מכינים לחמניית צ'לסי עם מילוי דומדמנית.
גלריה

גרופר תפוזזה, משקה מוגז אורגני המבוסס על תפוז דם ודומדמניות
גרגרנית

| גרגרנית |
| --- | --- |
 עלים של חילבה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: גרגרנית
שם מדעי
 Trigonella ‏לינאוס, 1753
גַּרְגְּרָנִית (שם מדעי: Trigonella) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים, הכולל את המין גרגרנית יוונית המשמש להכנת חילבה. 19 מינים מסוג זה מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
תיאור הסוג

תחת סוג זה נכללים 130-70 מיני עשבוניים חד או רב-שנתיים. תפוצתם העיקרית היא במזרח אגן הים התיכון ויבשת אסיה, ומינים מועטים מופיעים גם באירופה, אפריקה ואוסטרליה.
בית הגידול האופייני לסוג זה הוא יובשני למחצה, כדוגמת בתות ומדבריות. בישראל מיוצג הסוג על ידי 19 מינים, כאשר שלושה מינים ששויכו בעבר לסוג זה הועברו לסוג הקרוב אספסת. רוב מיני הגרגרנית אופייניים לחבל הצומח הים-תיכוני, וחלקם לחבלי הצומח המדברי.
מקור השם הלטיני של הסוג, הוא "שילוש", על שום המבנה התלתני של עלה הגרגרנית. יש הטוענים שהשם העברי מוזכר בתלמוד הירושלמי כ"גדגדנית". התלתן המוזכר בתלמוד מזוהה, על-פי חוקרים מודרניים, עם הגרגרנית.
תיאור הסוג > תיאור מורפולוגי

כאמור, מיני סוג זה הם עשבוניים חד או רב-שנתיים, לרוב נמוכי קומה ואף שרועים על הקרקע. העלה מורכב משלושה עלעלים. כלומר, הוא מטיפוס עלה תלתני. עלי-לוואי קיימים, בעלי צורות שונות, ולרוב צמודים לפטוטרת כך שהם אינם ניכרים במראה הכללי של הצמח.
פרח הגרגרנית אופייני למשפחה, צבע הכותרת לרוב צהוב ולעיתים לבן. הפרחים ערוכים בתפרחת חיקית. כלומר, יוצאת מחיק העלים וקרובה אליהם. תכונה זו היא סימן שדה טוב לאבחנה של הסוג מקרובים אחרים.
הפרי של מינים מסוג זה הוא מטיפוס תרמיל.
שימוש האדם

מבחינת שימוש האדם בצמחים מסוג זה, לצד שימושים נפוצים בצמחי תת-משפחת הפרפרניים כדוגמת מספוא וקיבוע חנקן, נעשה שימוש במינים מסוימים לתיבול, למשל בגבינת שַאבְּצִיגֶר (Schabziger) שמקורה בקנטון גלרוס, שווייץ. לצורך תיבולה המיוחד משתמשים בייצור בגרגרנית יוונית, המכונה חילבה, זאת בצד עשבי תיבול פחות מודגשים. מדובר בסוג היחיד במשפחה המשמש למטרה זו בשל תכולת תרכובת הקוּמָרִין בצמח.
ברפואה העממית מיוחסים סגולות של צמח מרפא לגרגרנית, כדוגמת השמנה, אפרודיזיאק, הקלת שיעול וכאבי בטן. יהודי תימן האמינו שהגרגרנית מקלה על מחלת הסוכרת, אמונה שקיבלה משנה תוקף ברפואה המודרנית[דרוש מקור][דרושה הבהרה].
מיני הסוג בארץ ישראל

מובאים בסדר סיסטמטי:
גרגרנית מדברית (Trigonella schlumbergeri)
גרגרנית קצרת-פרי (Trigonella brachycarpa)
גרגרנית ערבית (Trigonella arabica)
גרגרנית יוונית (Trigonella foenum-graecum)
גרגרנית בירותית (Trigonella berythea)
גרגרנית לילכית (Trigonella lilacina)
גרגרנית סורית (Trigonella caelesyriaca)
גרגרנית משובלת (Trigonella spicata)
גרגרנית נימית (Trigonella filipes)
גרגרנית יהודה (Trigonella sibthorpii)
גרגרנית גלילנית (Trigonella cylindracea)
גרגרנית ספרונר (Trigonella spruneriana)
גרגרנית החוף (Trigonella maritima)
גרגרנית מואבית (Trigonella glabra)
גרגרנית ירושלים (Trigonella kotschyi)
גרגרנית מאונקלת (Trigonella hamosa)
גרגרנית מקרינה (Trigonella corniculata)
גרגרנית הטבעת (Trigonella spinosa)
גרגרנית כוכבנית (Trigonella stellata)
מינים ששויכו בעבר לסוג זה וכיום מסווגים תחת אספסת
גרגרנית מאוצבעת (Medicago astroites)
גרגרנית חד-פרחית (Medicago monantha)
גרגרנית מצויה (Medicago monospeliaca)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמודים 344-339. (הספר בקטלוג ULI)
דוד הלר, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמודים 172-173.
נסים קריספיל, ילקוט הצמחים, ירושלים: הוצאת כנה, 1983, עמודים 110-113.
הערות שוליים

↑  שגיא קופר ורן בוק, שאבצייגר - שוויצרית עם טאץ' תימני, באתר ynet, 2 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1044594
דיה זנב סנונית

| דיה זנב סנונית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: דאות
סוג:: Gampsonyx
מין:: דיה זנב סנונית
שם מדעי
 Elanoides forficatus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


דיה זנב סנונית בתעופה
דיה זנב סנונית (שם מדעי: Elanoides forficatus) הוא מין יחיד בסוגו של עוף ממשפחת הנציים הקרוב לדאה ושייך לתת-משפחת הדאות. דאה זו חיה באמריקה הטרופית.
מאפיינים

אורכה 50-68 ס"מ, מוטת כנפיה 1.12-1.36 מטר ומשקלה 310-600 גרם. היא בעלת נוצות לבנות עם קצוות כהים לכנפיה וזנב-סנונית שחור לגמרי, ארוך ודק. הדיה בעלת עיניים ומקור שחורים וראש לבן ועגלגל.
היא חיה בביצות ויערות מדרום ארצות הברית עד לפרו וצפון ארגנטינה. היא חיה ביחידות או בזוגות ומקננת על העצים הגבוהים.
הטרף העיקרי של דיה זו מורכב מזוחלים כמו לטאות ונחשים קטנים אותם ומגוונת בדו-חיים, חרקים גדולים, ביצים ועופות קטנים. יונקים נדירים יותר בתפריט וכוללים בעיקר עטלפים. לעיתים תאכל גם פירות.
הערות שוליים

↑  דיה זנב סנונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
שמא פרידמן

| --- | --- |

פרופסור שמא פרידמן
 לידה:  8 במרץ 1937 (בן 87) פילדלפיה
 תאריך עלייה:  1973
 מוסדות:  בית המדרש לרבנים באמריקה אוניברסיטת בר-אילן מכון שכטר למדעי היהדות
 תלמידי דוקטורט:  יהושע קולפ 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2014) 
 אתר רשמי
 
הרב פרופסור שמא יהודה פרידמן (Shamma Friedman; נולד בכ"ה באדר תרצ"ז, 8 במרץ 1937 בארצות הברית) הוא פילולוג, חוקר תלמוד אמריקני-ישראלי וחתן פרס ישראל בתחום זה.
ביוגרפיה

נולד בפילדלפיה בארצות הברית להורים ממשפחות שהיגרו מרוסיה ואוקראינה. הוא גדל בסביבה של מהגרים יהודים, שהיו עסוקים בהישרדות כלכלית, והמסורת היהודית הייתה רחוקה מהם. בהיותו כבן שמונה ראה לראשונה ספר עם אותיות עבריות. הצטרפות משפחתו לבית כנסת לשם הכנתו לטקס בר המצווה היא שפתחה לו את הדלת למסורת היהודית. את שיעוריו הראשונים קיבל שמא בבית כנסת זה, במקרא, ובעברית. בגיל שש עשרה הוא החל בלימודי תלמוד מסודרים אצל מורים שונים. שנים אחדות למד באוניברסיטת פנסילבניה ובמקביל במכללת גרץ היהודית. משני המוסדות הוא קיבל תואר ראשון בשנת תשי"ח. ולאחר מכן עבר לבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) של הזרם היהודי הקונסרבטיבי. בשנת 1964 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים ושם גם הוכתר בשנת 1967 בתואר דוקטור על עבודתו "פירוש רבנו יהונתן מלוניל על מסכת בבא קמא". מרבותיו שהשפיעו על דרכו היו שאול ליברמן, שפרידמן רואה בו את רבו המובהק, וחיים זלמן דימיטרובסקי. הוא עלה לארץ ב-1973.
קריירה

פרידמן לימד באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם. הוא שימש כפרופסור מן המניין בבית המדרש לרבנים באמריקה ובמחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן. כיום, לאחר שפרש לגמלאות, מקום מושבו העיקרי הוא מכון שכטר למדעי היהדות. פרידמן חבר באקדמיה ללשון העברית.
פרידמן פרסם מאמרים רבים וספרים אחדים, רובם בחקר התלמוד ובפילולוגיה וחלקם בבלשנות עברית וארמית. כמה ממחקריו היו לאבני דרך בחקר התלמוד. בין השאר התווה פרידמן את הדרך להפרדה שיטתית בין מרכיביה השונים של הסוגיה התלמודית. כמו כן, בכמה מאמרים ובספר שעסקו ביחסי המשנה והתוספתא, טען פרידמן שהמקבצים התנאיים העצמאים - המשנה והתוספתא, כמו גם הברייתות - מקבץ דברי התַּנאים בספרות המדרש ובתלמודים, עברו עם הזמן עריכה יזומה ומגמתית, לעיתים נרחבת, לפי פרשנות הלומדים או בהשפעת הנמסר בהמשך אותה סוגיה. פרידמן התפלמס עם חוקרים אחרים ביניהם יעקב נחום אפשטיין, וד"ר ארתור שפנייר וטען שהחשוב במחקר הוא זיהויין של מגמות אלו, ופחות השתלשלותן של "מסורות" שונות, ושברבים מהמקרים אף לא הייתה "מסורת" שונה אלא עיבוד ושינוי מגמתי ויזום של הנמסר בכל הענפים. פרידמן הראה שדעתו זו הייתה מקובלת על גייגר ואחרים בתקופתו, ונאמרה כבר בתקופת הראשונים בידי הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א, אלא שדרך הבנה זו נדחתה אחרי מאמרו של אפשטיין אשר כלל ציור של השתלשלות התלמוד.
יחד עם זאת, פרידמן קבע שבחלק מן המקרים, הנמסר בקובץ התוספתא קדום יותר מן המשנה, בניגוד להנחה שרווחה בעבר לפיה התוספתא היא אך ורק תוספת למשנה ומאוחרת לה.
בנוסף למפעלו המחקרי, פרידמן יזם והקים כמה גופים וארגונים העוסקים בחקר התלמוד ובפיתוח כלים בתחום הזה. בשנת 1985 הקים את המכון לחקר התלמוד ע"ש שאול ליברמן, המפתח כלי עזר ממוחשבים לטובת המחקר התלמודי. המכון הקים את האתר "מאגר עדי הנוסח של התלמוד הבבלי", ואת אתר "המפתח הביבליוגרפי לספרות התלמודית". כמו כן היה פרידמן שותף בהקמת אתר "אוצר עדי הנוסח לספרות התנאית", מטעם המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. כיום שלושת האתרים הללו מתאחדים תחת האתר החדש של המכון לחקר התלמוד.
פרידמן הקים גם את האיגוד לפרשנות התלמוד, והוא משמש כיושב הראש של האיגוד. מיזם ששם לו למטרה לפרסם פירושים על דרך המחקר לתלמוד הבבלי. למיזם זה שותפים כמה חוקרים, שרבים מהם היו תלמידיו וכתבו בהנחייתו עבודות לתארים מתקדמים, העובדים על כתיבת פירושים לפרקים בתלמוד. פרידמן הוא גם המייסד והעורך הראשי של כתב העת המקוון "אוקימתא", העוסק בספרות חז"ל והספרות הרבנית, וביחד עם פרופ' דוד גולינקין הוא נוטל חלק בעריכת קובצי המדרש היוצאים לאור במסגרת 'מפעל המדרש'.
בשנת 2010 זכה בפרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר ע"ש לנדאו בתחום ספרות חז"ל ותקופת המשנה והתלמוד. בשנת תשע"ד (2014) זכה פרידמן בפרס ישראל לחקר התלמוד.
חיים אישיים

נשוי לרחל, אב לארבעה. אחיו הוא חוקר הגניזה הקהירית הפרופסור מרדכי עקיבא פרידמן.
מפרסומיו

ספרים:
תלמוד ערוך, פרק השוכר את האומנין – כרך הפירושים, ירושלים תשנ"א; כרך הנוסח עם מבוא כללי, ירושלים תשנ"ז
תוספתא עתיקתא על מסכת פסח ראשון: מקבילות המשנה והתוספתא ופירושן בצירוף מבוא, רמת-גן תשס"ג
סוגיות בחקר התלמוד הבבלי, ניו יורק וירושלים תש"ע (הספר הוא אסופה ממאמריו על התלמוד הבבלי)
לתורתם של תנאים, ירושלים תשע"ג (הספר הוא אסופה ממאמריו על ספרות התנאים)
מחקרי לשון ומינוח בספרות התלמודית, ירושלים תשע"ד
תלמוד האיגוד, גיטין פרק תשיעי (המגרש), ירושלים תשפ"א
מאגרים מקוונים
מאמרי שמא פרידמן, באתר של שמא פרידמן
מאגר עדי הנוסח של התלמוד הבבלי
מפתח המקורות לספרות חז"ל
אוצר עדי הנוסח לספרות התנאית (בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן)
הערות שוליים

↑  ע"פ אתר פרס ישראל
↑  תוארו של ד"ר ארתור שפנייר נלקח ממנו בידי הגרמנים, שהגדירו את בית המדרש לחכמת ישראל כמכון בלבד. הוא נעצר בדכאו ושוחרר אחר קבלת משרת מרצה בהיברו יוניון קולג' בארצות הברית, אך אחר תלאות רבות נרצח במחנה המוות ברגן-בלזן
1 2  הברייתות בתלמוד הבבלי ויחסן למקבילותיהן שבתוספתא, שמא יהודה פרידמן. מתוך "עטרה לחיים" מחקרים בספרות התלמודית והרבנית לכבוד פרופסור חיים זלמן דימיטרובסקי
↑  תוספתא עתיקתא מסכת פסח ראשון שמא יהודה פרידמן, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, בהקדמה
↑  הוכרזו הזוכים לפרסי מדעים ומחקר ע"ש לנדאו, אתר מפעל הפיס, 15 במרץ 2011
↑  אפי אברהם, ‏חתן פרס ישראל בתחום חקר התלמוד: פרופ' שמא פרידמן, באתר "סרוגים", 19 בינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261335905171  CiNii: DA16175014  GND: 130464244  ISNI: 0000 0000 6655 1367  LCCN: no91016464  NTA: 305229915  SUDOC: 223483257  VIAF: 69099521   WorldCat (עם VIAF): 69099521
גרגרן

ערך זה עוסק בבעל חיים. אם התכוונתם למי שניחן בתאוות אכילה, ראו .
| גרגרן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: סמוריים
סוג:: Gulo
מין:: גרגרן
שם מדעי
 Gulo Gulo ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


גרגרן (שם מדעי: Gulo gulo) הוא מין יחיד בסוג גרגרן (Gulo) שבמשפחת הסמוריים. מצוי באזורים הצפוניים של העולם, בעיקר צפון אמריקה, צפון רוסיה ואלסקה. גופו ולסתו חזקים, ואופיו חסר פחד. גרגרן נחוש עשוי להתמודד בהצלחה ולהביס להקת זאבים ואף דוב. מבנה גופו מותאם לציד ולריצה מהירה וממושכת, גם על שלג. הגרגרן הוא חיה ביישנית ובדרך כלל לא נוטה להתקרב לבני אדם.
תיאור פיזיולוגי

הגרגרן הוא מהגדולים שבמשפחת הסמוריים (אם כי קטן יותר מלוטרת הים, לוטרה ענקית ומלוטרה חסרת-טופר אפריקאית, ונראה שזהה בגודלו לגירית המצויה), והוא בעל דו-צורתיות זוויגית שכן הזכר עשוי להיות גדול מהנקבה עד פי שלושה.
ממבט ראשון עשוי הגרגרן להזכיר דוב ההולך על ארבע, אך אין קשר מיוחד בין השניים מלבד העובדה ששניהם טורפים יבשתיים.
מבנהו חסון, מוצק וחזק. לסתותיו חזקות מאוד יחסית לגודלו ומסוגלות לפצח עצם אייל קפואה או חומר קשה אחר באותה מידה. על אף מבנהו המסורבל הוא מסוגל לרוץ במהירות של עד 60 קמ"ש למרחקים ארוכים למדי. כפותיו גדולות מאוד ביחס לגופו ועוזרות לו לרוץ על השלג. אך בתנועה על פני השלג, הוא חייב לרוץ פן ישקע, (ייתכן שבשל כך גופו בנוי לרוץ ללא הפסקה). כיוון שהוא בנוי לרוץ על השלג, בעונת החורף קל לו יותר לתפוס את טרפו. הוא אף מסוגל לטפס על עצים, וכך להוציא עופות מקיניהם ולאוכלם.
תת מינים

Gulu Gulo canadiensis מערב קנדה.
Gulu Gulo groenlandis מזרח קנדה וגרינלנד.
Gulu Gulo sibirski סיביר עד וולדיווסק.
Gulu Gulo scandinavis סקנדינביה עד מוסקבה (מחוז).
Gulu Gulo ruski מוסקבה (מחוז) עד סיביר.
תזונה

הגרגרן הוא אוכל-כול. בין השאר הוא אוכל אוכמניות וגרגירים, אך מזונו העיקרי הוא טרף. הוא אומנם אינו גדול במיוחד, אך תוקפני ביותר, עד כדי כך שבזעמו הוא עשוי להבריח דוב או זאב מטרפו. הוא אוכל נבלות בין השאר אך גם צד בעצמו. כפי שהוזכר, בעונת החורף קל לו יותר לרדוף אחר טרפו ולהשיגו, שכן הוא בנוי לריצה על השלג. שיטה נוספת היא ציד ממארב. הגרגרן מחכה על סלע גדול עד שיעבור בסביבה אייל כלשהו או טרף אחר, ואז מזנק עליו והורגו.
את טרפו הוא קוטל במספר דרכים אך בעיקר בעזרת שבירת המפרקת או עצם חשובה אחרת. אם לא סיים את טרפו הוא קוברו באדמה למועד מאוחר יותר. כיוון שהוא ירא מחיות מעטות בלבד, הוא צד טרף עד לגודל של אייל הצפון. כאמור בשל יכולתו לטפס על עצים הוא גם צד עופות בקיניהם, כולל עופות דורסים כגון שלך.
הגרגרן והאדם

ממבט ראשון אין הגרגרן נראה מאיים במיוחד, אך הדבר עלול להטעות. הוא אכן ביישן ולא נוטה להיראות על ידי בני אדם, אך הוא ידוע באמריקה בתור בעל-חיים מזיק לתושבים, שכן במקומות בהם אנשים מקימים בקתות מבודדות הוא עלול לפרוץ אליהן כשהבעלים אינם נמצאים. בגלל כוחו הרב אין הוא מתקשה לפצח את אחת מקורות העץ החלשות או את החלונות. בעל חיים זה גורם נזקים עצומים מדי שנה, ועל-כן ניצוד והגיע לרמה "קרובה לסיכון" במצב השימור שלו[דרושה הבהרה]. הגרגרן זקוק לשטחים גדולים: הזכרים יכולים להתפרש על שטח של 620 קילומטר רבוע כל אחד, והנקבות לשטח של עד 250 קילומטר רבוע. השטחים הגדולים והנידחים בהם הגרגרן חי, מקשים על הערכת גודל האוכלוסייה של המין. כמו כן יש חשש שההתחממות הגלובלית תגרום לצמצום שטחי המחיה של הגרגרן, ובכך תביא את המין לסכנת הכחדה. נכון ל-2022, מצב השימור של הגרגרן מוגדר כ"פגיע" באירופה, ו"ללא חשש" באופן גלובלי, אף על פי שנעשו מספר ניסיונות להגדירו כמין בסכנת הכחדה.
הגרגרן במדיה

בקומיקס אקס-מן של חברת מארוול קומיקס, גיבור העל וולברין קרוי על שם הגרגרן (Wolverine הוא שמו של הגרגרן באנגלית), וכמו הגרגרן, גם וולברין מאופיין בכוח, חוסר פחד, נחישות, זעם ופראות.
הערות שוליים

↑  גרגרן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Wolverine, Red list, ‏15 במאי 2015
| סמוריים |
| --- | --- | --- |
| סמורים | סמורים |  |
| סמור | הרמין • חמוס השלגים • חמוס מבאיש • חמוס סיבירי • סמור האמזונאס • סמור הררי • חמוס ערבות • סמור קולומביאני • סמור ארך-זנב • סמור יפני • סמור צהוב-בטן • חורפן אירופאי • סמור הרים אינדונזי • חמוס שחור-רגל • סמור מלאי • סמור מפוספס-גב • סמור מצרי |      |
| חורפן (סוג ומין יחיד) | חורפן אמריקאי |      |
| סמור פטגוני (סוג ומין יחיד) | סמור פטגוני |      |
| גריזונים | גריזונים |      |
| גריזון | גריזון גדול • גריזון קטן |      |
| סמור משויש (סוג ומין יחיד) | סמור משויש |      |
| חמוס מפוספס | חמוס מפוספס סהרי • בואש אפריקני |      |
| סמור אפריקאי (סוג ומין יחיד) | סמור אפריקאי |      |
| דלקים | דלקים |      |
| דלק | דלק הסלעים • דלק אמריקאי • דלק צהוב-גרון • דלק נילגירי • דלק אירופי • דלק יפני • דלק דייג • דלק סיבירי |      |
| גרגרן (סוג ומין יחיד) | גרגרן |      |
| טאירה (סוג ומין יחיד) | טאירה |      |
| גיריות | גיריות |      |
| גירית | גירית מצויה • גירית קוואקזית • גירית אסייתית • גירית יפנית |  |
| גירית דובית (סוג ומין יחיד) | גירית דובית |  |
| גירית סמורית | גירית סמורית בורנאית • גירית סמורית סינית • גירית סמורית ג'אווה • גירית סמורית בורמזית • גירית סמורית וייטנאמית |  |
| גיריות דבש | גיריות דבש |  |
| גירית דבש (סוג ומין יחיד) | גירית הדבש |  |
| גיריות אמריקאיות | גיריות אמריקאיות |  |
| גירית אמריקאית (סוג ומין יחיד) | גירית אמריקאית |  |
| לוטרות | לוטרות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560919105171  LCCN: sh85147254  NKC: ph449176
דג שמש מגובשש

| דג שמש מגובשש |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: דגי גרם
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: נפוחיתאים
משפחה:: דגי שמש
סוג:: דג שמש
מין:: דג שמש מגובשש
שם מדעי
 Mola mola ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה

דג שמש מגובשש (שם מדעי: Mola mola) הוא הכבד שבדגי הגרם, ומשקלו הממוצע עומד על 1,000 קילוגרם (2,200 ליברות). דג השמש מצוי במים טרופיים וממוזגים ברחבי כדור הארץ. הוא מאופיין בצורתו המיוחדת: גופו מזכיר ראש-דג המחובר לזנב, ללא מרכז הגוף, והוא פחוס יחסית. גובהו של דג השמש יכול להיות זהה לאורכו, והסנפירים הגביים שלו, כמו גם הסנפיר האחורי, רחבים וארוכים. תזונתו של דג השמש מתבססת בעיקר על מדוזות. היות שערכן התזונתי של המדוזות נמוך, דג השמש אוכל כמויות גדולות מהן, על-מנת לפצות על החוסר בחומרים מזינים, להתפתח ולתחזק את גופו הגדול.
נקבת דג השמש מטילה ביצים ולא משריצה ולדות חיים, והיא מסוגלת להטיל יותר ביצים מאשר כל בעל חוליות אחר. דגי השמש הצעירים דומים לגרסה ממוזערת של הנפוחיתיים, עם סנפירי חזה גדולים, סנפיר אחורי וקוצים חדים שלא מצויים אצל הפרטים הבוגרים. דגי השמש הבוגרים אינם פגיעים יחסית לטורפים, אך אריות ים, לווייתני קטלן וכרישאים לא יהססו לתקוף אותם. בשר דגי השמש נחשב למעדן באזורים מסוימים בעולם, כולל יפן וטאיוואן, אך מכירת בשרם אסורה באיחוד האירופי. לעיתים דייגים מעלים את דגי השמש ברשתם בטעות כשלל לוואי, והם גם פגיעים לאשפה ימית שאותה הם יכולים לאכול בטעות.
מבחינה טקסונומית, דג השמש משתייך לסדרה נפוחיתאים, הכוללת בין השאר גם את הנפוחיתיים, הקיפודגיים והחד קוציים, והוא חולק מאפיינים חיצוניים לא מעטים עם החברים בסדרה זו. במיון המקורי, הוא סווג כמין המשתייך לסוג במשפחת הנפוחיתיים, אך במיונים מאוחרים יותר הוא סווג לסוג בפני עצמו, דג שמש (Mola), שבו עוד שני מינים: דג שמש דרומי ודג שמש ברדסי.
מראה ותיאור

צורת גופו של דג השמש מזכירה ראש המחובר ישירות לזנב, ללא מרכז הגוף. גופו מסתיים בסנפיר מעוגל ולא בסנפיר-זנב מסורתי, דבר התורם לצורתו הייחודית של הדג. גוף הדג פחוס יחסית, ולכן ממבט קדמי הוא נראה כגוף אליפטי וארוך. סנפירי החזה קטנים ודמויי-מניפה, בעוד שהסנפיר הגבי והסנפיר התחתון מוארכים, ומסיבה זו לעיתים אורכו של הדג שווה לגובהו. אורכו הממוצע של דג השמש הוא 1.8 מטרים ומשקלו הממוצע הוא 1,000 קילוגרמים, אף שנצפו פרטים שהגיעו לאורך 3.3 מטרים (11 רגל), "רוחב" מסנפיר לסנפיר של 4.2 מטרים (14 רגל) ומשקל של 2,300 קילוגרם (5,100 ליברות). ביחס לממדי גופו, עמוד השדרה של דג השמש הוא הקצר ביותר, ומכיל את מספר החוליות המועט ביותר, מאשר עמוד השדרה של כל דג אחר. לשם המחשה, חוט השדרה של פרט אחד, שאורכו היה 2.1 מטרים, הגיע לאורך של 2.5 סנטימטרים בלבד. אף על פי שאבותיו הקדמונים של דג השמש היו בעלי-עצמות (דגי גרם), השלד שלו בנוי למעשה בעיקר מרקמות סחוס שהן קלות יותר מעצמות רגילות, ומאפשרות לו לגדול לממדים שעבור דגי גרם אחרים אינם משתלמים מבחינת עלות-תועלת. דג השמש נטול שלפוחית אוויר. לעיתים דגי השמש שוחים כשהסנפיר הגבי שלהם מחוץ למים, ולכן ניתן להתבלבל ביניהם לבין כרישים או לווייתני שיניים.
צבע עורו של דג השמש נע בין חום לכסוף או לבן, עם דוגמאות מנומרות מגוונות. אזור הגב בדרך-כלל כהה יותר משאר הגוף. דג השמש מסוגל לשנות את צבע עורו מבהיר לכהה, בייחוד כאשר הוא נתון בסכנה. יותר מ-40 מיני טפילים עשויים לשהות בעורו ובגופו של דג השמש. דג השמש מתמודד איתם בכמה דרכים: באזורים ממוזגים מיני דגים מסוימים אוכלים את הטפילים החיצוניים שעל עורו, וכאשר הוא מחמם חלק מגופו בשמש בפני הים, גם עופות ימיים עשויים לאכול טפילים עוריים. דגי שמש נצפו כאשר הם קופצים מהמים לגובה שלושה מטרים, ככל הנראה כשיטה נוספת להיפטר מטפילים.
תפוצה והתנהגות

דג השמש מצוי בימים ממוזגים וטרופיים בכל רחבי כדור הארץ. קיים שוני גנטי רחב בדגי השמש שבין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, אך ההבדלים הגנטיים בין האוכלוסיות שבחצי הכדור הדרומי ובחצי הכדור הצפוני מועטים. דג השמש הוא שוכן אוקיינוסים, ומסוגל לצלול לעומק הקרוב ל-600 מטרים. חוקרים מצאו שדג השמש נשאר בדרך-כלל בטמפרטורה של 10 מעלות ומעלה. שהייה לאורך זמן בטמפרטורה נמוכה יותר מ-12 מעלות עשויה לגרום לדג השמש אי-התמצאות, בלבול ומוות. דג השמש נוטה להתחמם קרוב לפני המים, וחוקרים משערים שהתנהגות זו מהווה מעין "טעינת מצברים" לקראת צלילה למים עמוקים, בהם הטמפרטורה נמוכה יותר. דגי השמש נמצאים בדרך כלל בגפם, אך לעיתים ניתן למצוא אותם בזוגות, או בקבוצות גדולות — כאשר הם מתנקים מטפילים. בדרך-כלל שוחה דג השמש במים פתוחים, אך לעיתים ניתן למצוא אותו באזורי אצות, בהם מצויים דגים שמנקים את עורו מטפילים, למשל הדג גבנית חצי ירח ולעיתים מנקים את גופו גם שחפים כספיים. מכיוון שדג השמש אוכל כמות מזון רבה, נוכחותו באזור מסוים עשויה להצביע על מים שעשירים בחומרים מזינים או במינים הנתונים בסכנה.
תזונתו של דג השמש מבוססת בעיקר על מיני מדוזות שונים, אך הוא אוכל גם מיתרני זנב, מסרקניות, זואופלנקטון, דיונונים, סרטנאים, דגים קטנים, וצמחי כף צפרדע, ואת מזונו הוא מוצא בעומקים שונים באוקיינוס. מכיוון שבאופן כללי תזונתו של דג השמש דלה בחומרים מזינים, עליו לבלות חלק ניכר מזמנו באכילה. בשבייה דג השמש יכול לחיות למעלה מ-10 שנים, תוחלת חייו בטבע לא הוערכה עדיין בוודאות. גודלו ומבנה גופו של דג השמש מרתיעים חלק גדול מהדגים שיכלו להיות טורפים פוטנציאלים, אך פרטים קטנים נטרפים על ידי הטונה כחולת הסנפיר והרעמתן הכחלחל (Coryphaena hippurus). פרטים בוגרים נטרפים על ידי אריות ים, לווייתנים קטלנים וכרישים. מנהגי הרבייה של דג השמש אינם ידועים כמעט, אך זוהו מספר אתרי הטלה פוטנציאלים. נקבת דג השמש יכולה להטיל למעלה מ-300 מיליון ביצים — יותר מכל בעל חוליות אחר. הביצים משוחררות למים ומופרות חיצונית על ידי זרע הזכר.
אורכם של דגי השמש הקטנים שאך בקעו מהביצה כ-0.25 סנטימטרים, וכדי להגיע לגודלם כפרטים בוגרים הם מכפילים את ממדיהם פעמים רבות מאוד.
בתרבות

במשחקים של "קירבי" מופיעה דמות של דג שמש בשם "קין", אשר משמשת בתור אחד מחברי החיות של קירבי.
גלריית תמונות

דג שמש שנתפס בשנת 1910
דגיג שמש שאך בקע
דג שמש המשמש כמאכל
סנפיר גב של דג שמש
הערות שוליים

↑  דג שמש מגובשש באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Council Directive 91/493/EEC of 22 July 1991 laying down the health conditions for the production and the placing on the market of fishery products. Official Journal of the European Union. Retrieved on 2007-05-29
1 2 3  Thys, Tierney. olidae Descriptions and Life History. OceanSunfish.org. Retrieved on 2007-05-08
↑  Juliet Rowan (November 24 2006). Tropical sunfish visitor as big as a car. The New Zealand Herald. Retrieved on 2007-05-08
1 2 3  Mola mola program - Life History. Large Pelagics Research Lab. Retrieved on 2007-05-11
1 2  Online Field Guide - Ocean sunfish. Bay Aquarium. Retrieved on 2007-05-11
↑  Mola (Sunfish).. National Geographic. Retrieved on 2007-05-08
1 2 3  Thys, Tierney (2003-11-30). Tracking Ocean Sunfish Mola mola with Pop-Up Satellite Archival Tags in California Waters. Ocean Sunfish.org. Retrieved on 2007-06-14
↑  Powell, David C. (2001). "21. Pelagic Fishes", A Fascination for Fish: Adventures of an Underwater Pioneer. Berkeley: University of California Press, Monterey Bay Aquarium, pp. 270-275. ISBN 0-520-22366-7. OCLC 44425533. Retrieved on 2007-06-13
↑  Online Field Guide - Ocean sunfish. Bay Aquarium. Retrieved on 2007-05-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566314405171 
דג שמש שוחה אופקית
דובדבן חמוץ

| דובדבן חמוץ |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ורדנאים
משפחה:: ורדיים
סוג:: פרונוס
תת־סוג:: דובדבן חמוץ
מין:: דובדבן חמוץ
שם מדעי
 Prunus Cerasus ‏לינאוס, 1753

בירה קריק בלגי מדובדבנים חמוצים
דובדבן חמוץ (שם מדעי: Prunus cerasus) הוא השם הן לפרי בעל בית הגלעין והן לעץ דובדבן חמוץ (Prunus cerasus) שהפרי גדל עליו.
הדובדבן החמוץ ידוע מאז ימי קדם באזור הים התיכון ובאיראן. הוא יליד רוב אירופה ודרום מערב אסיה וקשור קשר הדוק לדובדבן המתוק (Prunus avium), אך יש לו פרי חומצי יותר. העיסה החמוצה שלו אכילה.
העץ קטן יותר מהדובדבן המתוק (גדל לגובה של 4–10 מ'), בעל ענפים דקים והפרי שלו מצבע ארגמן עד כמעט שחור נישא על גבעולים קצרים יותר. ישנם שני זנים עיקריים (קבוצות זנים) של הדובדבן החמוץ: דובדבן מורלו אדום כהה ודובדבן אמרל האדום בהיר יותר.
תיאור

ישנם סוגים רבים ומגוונים של עצי דובדבן חמוץ ומוצאם כנראה מהדובדבן. לעץ קליפה אפורה כהה. יש לו אורך חיים קצר יותר מאשר לעץ הדובדבן. העלים שלו דומים לדובדבן, בהירים גדילן תפרחת. הזנים האציליים יותר עקרים במובן שאינם מסוגלים להפרות את עצמם ודרוש לידם עץ נוסף שיוכל לאבק אותם.
דובדבנים חמוצים נחשבים לפרי תעשייתי ברוב המדינות המייצרות וצורכות פירות אלה. בעולם, מדינות מזרח ומרכז אירופה (בעיקר טורקיה, רוסיה, פולין, אוקראינה) מגדלים את הפרי ודי נדיר שצורכים דובדבנים חמוצים טריים (על כל פנים לא בכמויות גדולות כמו את הדובדבן).
דובדבן חמוץ תרבותי (Prunus cerasus L) נחשב להכלאה ספונטנית של דובדבן (Prunus avium L) ודובדבן מטפם (Prunus fruticosa Pall), כפי שהדגימו מגדלים שוודים באמצעות הצלבות מלאכותיות. המין אינו מוכר בטבע כגדל פרא, אך ישנם נתונים רבים על כך שהוא מסוגל לגדול פרא לאחר ההכלאה.
הטעם יכול להיות מסוגים שונים, יש זנים די מתוקים, אבל יש גם גרסאות חמצמצות מאוד, אם כי ככל שההבשלה מתקדמת כל הזנים הופכים מתוקים יותר. רוב הדובדבנים החמוצים נקבעים לפי טעמם החמצמץ, ולכן רוב האנשים אוהבים או לא אוהבים לאכול אותם טריים.