פרשת מותו של פנחס סגלוב
ועדת החקירה

ב-2 בספטמבר 1956, יום לאחר מותו של סגלוב, התכנסה ממשלת ישראל ולאחר ישיבה סוערת קיבלה החלטה על הקמת ועדת חקירה בראשות השופט אליהו מני - נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. חברים נוספים בוועדה היו הרופאים ד"ר ולטר אבלס וד"ר אברהם שליזנגר (מנהל בית החולים שערי צדק), עו"ד חיים קורנגולד וד"ר יצחק נבנצאל מנהל המחלקה לפיתוח ירושלים בסוכנות היהודית ולימים מבקר המדינה.
נטורי קרתא התנגדו לוועדה בהרכבה זה ומנהיגם עמרם בלוי טען "זאת לא ועדה חוקרת, זאת ועדה מעלמת" וכי אנשיו יסכימו להעיד אך ורק בפני הבד"ץ של העדה החרדית.
גם סיעת חרות שישבה באותה עת באופוזיציה הביעה התנגדות להרכבה של הוועדה ודרשה להקים ועדת חקירה פרלמנטרית לחקר המקרה.
מטרות הוועדה היו לבדוק מי מארגן את הפגנות השבת בירושלים ואת הפגנות הנגד החילוניות, מהן סיבותיהן ותוצאותיהן של ההפגנות הללו, באלה אמצעים משתמשים המפגינים, מה קרה בשבת זו (כ"ה באלול תשט"ו) ומהן נסיבות מותו של סגלוב.
בנוסף התבקשה הוועדה להמליץ על אמצעים שיימנעו סכסוכים כאלו בעתיד.
לאחר שקיימה 22 ישיבות (רובן בדלתיים פתוחות) ושמעה 130 עדים ביניהם מפכ"ל המשטרה, מפקד המחוז, היועץ המשפטי לממשלה, רבנים, פוליטיקאים, רופאים, אנשי ציבור ועוד ב-24 בפברואר 1957 מסרה הוועדה את מסקנותיה לראש הממשלה דוד בן-גוריון.
במסקנותיה התייחסה הוועדה לנסיבות מותו של סגלוב והביאה את עדותו של חיים רוטנברג שסיפר:
"עמדתי ליד ככר רוממה בשבת "ניצבים - וילך" ושם ראיתי איך השוטרים מתחילים לפזר את הקהל. על יד הככר עמד אדם בגובה בינוני, צנום. אליו נגשו כחמשה שוטרים. אחד מהם נתו לו מכה חזקה בחזה. הוא נפל אחורה. הוא עמד על יד הככר ונפל על הככר, חצי היה על הכביש וחצי היה על הככר. כאשר ראיתי שהוא נופל, רציתי לגשת אליו. באותו רגע קיבלתי אבן גדולה על הראש, ראשי נפתח וגם אני נפלתי. בחור אחר הרים אותי ולקח אותי לבית החולים. כשהייתי בבית החולים, הביאו גם את אותו היהודי שנפל. אחרי שקיבלתי את הטיפול, יצאתי החוצה וראיתי שהיהודי שהשוטר נתן לו מכה הוא היהודי ששוכב בחדר הניתוחים של בית החולים ואלאך..."
לעדות זו הצטרפו עדויות רבות של מפגינים שטענו כי השוטרים עשו יד אחת עם המפגינים החילוניים והכו באכזריות את המפגינים החרדיים, אולם הוועדה סירבה לקבל עדויות אלו משום שלטענתה נבעו במתכוון או שלא במתכוון מתוך תפיסת עולמם של המפגינים ולא מתוך תיאור אובייקטיבי של המציאות.
בנוסף הוועדה לא קיבלה את עדותו של רוטנברג לגבי נסיבות מותו של סגלוב מכיוון שזו הייתה עדות הראיה היחידה שהובאה לפניהם בעוד שבאותה שעה נכחו במקום עשרות אנשים, מנגד סיפרו מפגינים חרדיים כי שוטרים ניסו ליצור קשר עם עדים ולמנוע עדויות מפלילות בוועדה בנוסף היו מפגינים חרדיים שסירבו לשתף פעולה עם חקירות הוועדה בשל חוסר האמון שלהם בה.
גופתו של סגלוב לא נותחה מסיבות דתיות אולם צילומי רנטגן שנערכו לו לאחר מותו הראו שטף דם ליד בסיס הגולגולת מה שלדעת הרופאים הביא למותו. על פי הוועדה שטף הדם יכול היה להיגרם מחבלה או ממצב בריאותי אחר של סגלוב.
על גופו של סגלוב נמצא שפשוף בגודל פרוטה מתחת לשכם ימין והוועדה קבעה שפציעה זו לא הייתה חמורה דיה כדי לגרום לשטף הדם ממנו נפטר סגלוב ולפיכך לא ניתן לקשור בינו לחבלה חיצונית כתוצאה מדחיפה או נפילה.
עוד הוסיפה הוועדה וקבעה כי אין להאשים את המשטרה במותו של סגלוב משום שהאמצעים שהמשטרה השתמשה בהם כדי לפזר את ההפגנה היו חוקיים וכל אדם הלוקח חלק בהפגנה צריך להיות מודע לסיכון שיידחף, יוכה או יופל (או יומת?!) במהלכה.
בנוסף הגישה הוועדה המלצות נוספות ובהן: בלימת ההפגנות בשלב מוקדם ולפני שיצאו מכלל שליטה, הכרה בצביונה הייחודי של ירושלים, מניעת נסיעת תחבורה ציבורית ברחובותיה והסטת תנועות כלי רכב פרטיים ומוניות לרחובות צדדיים כדי למנוע חיכוך.
חברי הוועדה הדתיים המליצו גם לשלב קצינים דתיים במשטרה כדי לפוגג את הזרות והניכור שבין המפגינים החרדיים לשוטרים וכן לצמצם עד כמה שניתן את השימוש בכוח ובאלות בעת פיזור הפגנות השבת.