אדוארד דאווס דקר
ביוגרפיה > חיבור "מקס האוולאר" ופרסומו

כבר בשנת 1859, עת התגורר בבריסל, כתב דקר המרושש את ספרו "מקס האוולאר, או מכרזי הקפה של חברת הסחר ההולנדית". גרסת הטיוטה של הספר נכתבה בין ה-16 בספטמבר ל-13 באוקטובר, ובמשך שלושה שבועות נוספים עמל דקר על תיקון הטיוטה והגהתה, עד שעיניו צבו מרוב מאמץ. כתב היד נכרך, ודקר שלחו לאחיו יאן, שטינה וילדיהם התגוררו אותה עת בביתו.
יאן, בתורו, שלח את הספר לעורך הדין ו.י.ק. ון הַסֶלְט (Willem Jan Cornelis van Hasselt), בונה חופשי ונשיא לשכת בונים חופשיים ה"קונקורדיה וינקיט אנימוס" (Concordia Vincit Animos) באמסטרדם, שדקר גם הוא התקבל לשורותיה בשנת 1854. בשלהי נובמבר 1859 שלח ון הסלט את הספר, בלי שקראו, לאח אחר במסדר, ידידו ועמיתו הטוב עורך הדין ואיש הספרות יקובּ ון לֶנֶפּ (Jacob van Lennep).
ון לנפ כבר קיבל לידיו בעבר את מחזהו של דקר "איש הקלון", שנודע מאוחר יותר בשמו "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות". עורך הדין
גילה אהדה רבה למחזה, אף שהוא לא בא לכלל מימוש ולא הועלה על הבמה. ספרו "מקס האוולאר", כנגד זה, הותירו חסר מילים: הספר היה "נהדר באופן יוצא מהכלל". אף על פי שנכתב בדיו דהה, מהולה במים, קראו ון לנפ בנשימה אחת בלא יותר משבוע.
כתב היד לבדו כבר טבע חותם עמוק בקרב חוגים משפיעים בהולנד, בביקורת החריפה שמתח על תרבות השלטון בהודו ההולנדית. משא ומתן התנהל עם
דקר – אך בה בעת גם מאחורי גבו – כדי להעניק לו "משרה מתאימה" באיי הודו המערבית, בתנאי שייאות לוותר על פרסום הספר. אלא שדקר מיאן להישלח לסורינאם או לאנטילים ההולנדיים, והורה לון לנפ לפעול להוצאתו לאור של ספרו.
במכתב מה-23 בינואר 1860, שנודע לימים כ"איגרת עורכי הדין" בספרות המחקרית, ביקש ון לנפ מדקר להמציא אסמכתה להעברת בעלות על זכויות היוצרים:
כדי שאוכל לערוך חוזה עם (המו"ל) דֶה רוֹיטֶר, נחוצה לי הוכחה שיש לי הזכות לעשות כן. מובן שלא הוא ולא כל מוציא לאור אחר יוכל להדפיס, לא כל שכן לשלם, בלי העברת זכויות היוצרים, וזאת איני יכול לעשות בלי להוכיח שאני הוא בעל הזכויות. לפיכך הואל בטובך לשלוח לי מסמך, ובו אתה מצהיר שאתה מעביר לידי את זכויות היוצרים על הספר כך וכך, ושבזאת באת על ספוקך. את המסמך אצרף לחוזה שאני עורך עם ר.
דקר מילא את מבוקשו של עורך הדין, ובכך אבדו לו כל זכויותיו החוקיות על הספר; לוַן לנפ הייתה הוכחה בכתב לכך. החקיקה בנושא זכויות היוצרים באותם ימים נטתה במובהק לרעת הסופרים. המו"לים התנו את הוצאתו לאור של ספר בהעברה מלאה של הזכויות לידיהם.
בינתיים נקלע ון לנפ לדילמה קשה; מחד גיסא הכיר בערכו הספרותי הרב של הספר ואף רצה שיתפרסם, ומאידך גיסא היה מפוחד עד אימה כי תכניו עלולים לחולל מהומה, ולהזיק בכך לאינטרסים הקולוניאליים של הולנד. ון לנפ היה אמנם אדם עשיר וג'נטלמן, אך בה בעת שמרן לעילא.
במאי 1860 ראה הספר אור בהוצאת דה רויטר (De Ruyter) האמסטרדמית, וזאת עבור סכום של 4 זהובים, הגבוה באופן יוצא דופן לאותה תקופה. קודם לפרסומו שינה ון לנפ לבלי הכר את שמות המקומות הנזכרים בהודו ההולנדית, וכן ערך שינויים אחדים נוספים. לאמיתו של דבר חלף זמן מה טרם השיג הספר את התפוצה המיוחלת, אך עם זאת התפרסם דקר בכינויו מולטטולי כבר חודשים ספורים לאחר יציאתו לאור, והיה ל"אדם המדובר ביותר בהולנד". עם זאת, כעבור זמן מה נחל דקר אכזבה מרויטר וּון לנפ, כיוון שספרו כמעט שהיה בלתי ניתן להשגה ב"מזרח", ועל שום מחירו הגבוה – רק ידם של אזרחים אמידים הייתה משגת לרוכשו. למרות הפצרותיו של הסופר סירבו השניים להדפיס מהדורה עממית זולה. הפרשה הסתיימה בתביעה משפטית, בה דרש דקר מוון לנפ דין וחשבון על מעשיו, ואולם פעמיים נחל תבוסה במאבקו נגד עורך הדין המנוסה, שוַן לנפ, ככלות הכול, היה.
ברומן "מקס האוולאר" חשף דקר בסגנון עשיר מבע את עוולות הקולוניאליזם בהודו ההולנדית, עוולות שהיה עד להם מקרוב, והגיב להם לבלי הועיל. כך נכללים בין דפיו סיפורים מרטיטים כדוגמת "סאיג'ה ואדינדה" (Saïdja en Adinda) על פשעי הרשויות והשלכותיהם על האוכלוסייה. בדמותו של סוחר הקפה דְרוֹחְסְטוֹפֶּל (Droogstoppel) מתגלמת קריקטורה אלמותית של הסוחר ההולנדי הקלוויניסטי התמים והערמומי גם יחד,
המקיים באמצעות תועלתו האישית האדוקה והמובנת מאליה את מנגנון השעבוד, בעודו תופס באופן מעוות את המתרחש בצדו האחר של העולם. לצד שיחות-חולין מעניינות המתארות פרקים משהותו של דקר בסומטרה, מכיל הספר תיאורים מילוליים של מסמכים רשמיים, שדקר שלח וקיבל במסגרת
משרתו כנציב המשנה בלבאק, השופכים אור על ה"אמת שמתחת לפני השטח".