stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אידו (שפה)
פונולוגיה

לאידו יש חמש פונמות תנועתיות. האותיות e ו-ɛ ניתנות להחלפה בהתאם להעדפת הדובר, וכך גם o ו-ɔ. הרצפים האורתוגרפיים au ו-eu מציינים דיפתונגים בשורשי מילים אך לא כשהם נוצרים על ידי הלחם.
|  | קדמית | אחורית |
| --- | --- | --- |
| סגורה | i | u |
| בינונית | e ~ ɛ | o ~ ɔ |
פתוחה: a
|  | שפתי | שפתי | מכתשי | מכתשי | בתר-מכתשי | בתר-מכתשי | חיכי | חיכי | וילוני | וילוני | סדקי | סדקי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אפי |  | m |  | n |  |  |  |  |  |  |  |  |
| סותם | p | b | t | d |  |  |  |  | k | ɡ |  |  |
| מחוכך |  |  | t͡s |  | t͡ʃ |  |  |  |  |  |  |  |
| חוכך | f | v | s | z | ʃ | ʒ |  |  |  |  | h |  |
| מקורב |  |  |  | l |  |  |  | j |  | w |  |  |
| מקיש |  |  |  | ɾ |  |  |  |  |  |  |  |  |
כל המילים הרב-הברתיות מוטעמות בהברה הלפני-אחרונה למעט שמות פועל, המודגשים בהברה האחרונה, לפיכך: skolo kafeo ו-lernas עבור "בית ספר", "קפה" ו-"לומד", אבל irar savar ו-drinkar עבור "ללכת", "לדעת" ו-"לשתות".
אם i או u קודמים לתנועה אחרת, הזוג נחשב לחלק מאותה הברה בעת החלת כלל ההטעמה – כך radio, familio ו-manuo עבור "משפחה" "רדיו" ו-"יד", אלא אם שתי התנועות הן היחידות במילה כמו במילה ל"יום" dio.
אורתוגרפיה

אידו משתמשת באותן 26 אותיות כמו האלפבית האנגלי והאלפבית הלטיני הבסיסי של ISO עם שלושה דיגרפים וללא צירופי אותיות או סימני הבחן. כאשר הטבלה שלהלן מפרטת שתי הגיות, כל אחת מהן מקובלת לחלוטין.
| הסימון הגרפי | תעתיק IPA | הגייה |
| --- | --- | --- |
| Aa | a | כהגיית פתח |
| Bb | b | כהגיית בי"ת |
| Cc | t͡s | כהגיית צד"י מודרנית |
| Dd | d | כהגיית דל"ת |
| Ee | e | כהגיית צירי |
| Ff | f | כהגיית פ"א רפה |
| Gg | g | כהגיית גימ"ל |
| Hh | h | כהגיית ה"א |
| Ii | i | כהגיית חיריק |
| Jj | ʒd͡ʒ | כהגיית זי"ן גרושה או כהגיית דל"ת וזי"ן גרושה צמודות |
| Kk | k | כהגיית קו"ף |
| Ll | l | כהגיית למ"ד |
| Mm | m | כהגיית מ"ם |
| Nn | n | כהגיית נו"ן |
| Oo | o ɔ | כהגיית חולם |
| Pp | p | כהגיית פ"א |
| Qq | k | כהגיית קו"ף |
| Rr | ɾ | כהגיית רי"ש מתגלגלת או לשונית |
| Ss | s | כהגיית סמ"ך |
| Tt | t | כהגיית ת"ו |
| Uu | u | כהגיית שורוק |
| Vv | v | כהגיית בי"ת רפה |
| Ww | w | כהגיית צמד ו"ו כמו במילה וושינגטון |
| Xx | ks gz | כהגיית קו"ף וסמ"ך צמודות או כהגיית גימ"ל וזי"ן צמודות |
| Yy | j | כהגיית יו"ד עיצורית |
| Zz | z | כהגיית זי"ן |
הדיגרפים הם:
| דיגרף | IPA | הגייה | אספרנטו |
| --- | --- | --- | --- |
| ch | t͡ʃ | כהגיית צד"י גרושה | ĉ |
| qu | kw kv | כהגיית קו"ף וצמד ו"ו, כמו במילה קוויבק | - |
| ש | ʃ | כהגיית שי"ן | ŝ |
דקדוק > תחביר

סדר המילים של אידו זהה ברובו לעברית (נושא–נשוא–מושא), ולכן המשפט Me iras al la skolo זהה למשפט "אני הולך לבית הספר", הן במשמעות והן בסדר המילים. עם זאת, ישנם כמה הבדלים אחרים:
שמות תואר יכולים לעקוב אחר שם העצם כמו בעברית, או להקדים את שם העצם כמו באנגלית. לפיכך, Me havas la libro blua ו-Me havas la blua libro אומר אותו דבר, "יש לי ספר כחול".
לאידו יש את הסיומת -n. בניגוד לאספרנטו, סיומת זו נדרשת רק כאשר מושא המשפט אינו ברור, למשל כאשר לא עוקבים אחר סדר המילים נושא-נשוא-מושא. לפיכך, גם La blua libron me havas אומר אותו דבר.
בדומה לעברית, לעומת אנגלית, השלילה באידו מתבצעת פשוט על ידי הוספת ne לפני הפועל: Me ne iras al la skolo פירושו "אני לא הולך לבית הספר", ואופן ביצוע השלילה לא משתנה בהתאם לגופו של הנושא או בהתאם לנטיית הזמן של הפועל.
דקדוק > כינויי גוף

כינויי הגוף של אידו תוקנו כדי שיהיו קלים יותר להבחנה בשמיעה מאלו של אספרנטו, בה כולם מסתיימים ב-i. במיוחד כינויי הגוף בגוף ראשון יחיד ורבים mi ו-ni עשויים להישמע דומה, אז לאידו יש me (מֵה) ו-ni במקום זאת. אידו גם מבחינה בין כינויים אינטימיים (tu) לפורמליים (vu) בגוף שני יחיד. יתר על כן, לאידו יש כינוי גוף שלישי פאן-מגדרי, lu (שיכול לשמש כ"הוא", "היא", או "זה", בהתאם להקשר) בנוסף לזכר il, נקבה el, וכינוי גוף שלישי נייטרלי ol.
|  | יחיד> ראשון.ראשון | יחיד> שני.אינטימי | יחיד> שני.רשמי | יחיד> שלישי.זכר | יחיד> שלישי.נקבה | יחיד> שלישי.נייטרלי | יחיד> שלישי.פאן-מגדרי | רבים> ראשון.ראשון | רבים> שני.שני | רבים> שלישי.זכר | רבים> שלישי.נקבה | רבים> שלישי.נייטרלי | רבים> שלישי.פאן-מגדרי | רפלקסיבי> רפלקסיבי.רפלקסיבי | סְתָמִי> סְתָמִי.סְתָמִי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אידו | me | tu | vu | il(u) | el(u) | ol(u) | lu | ni | vi | ili | eli | oli | li | su | on(u) |
| אספרנטו | mi | ci¹ | vi¹ | li | si | ĝi | ĝi/ri² | ni | vi |  | iŝi² | iĝi² | ili/iri² | si | oni |
| עברית | אני | אתה | אתה | הוא | היא | זה | הם/זה | אנחנו | אתם | הם | הן |  | הם | עצמו | אתה/הם |
ci, למרות שמבחינה טכנית הצורה המוכרת של המילה "אתה" באספרנטו, משמשת לעיתים רחוקות. ממציא האספרנטו עצמו לא כלל את הכינוי בספר הראשון על אספרנטו ורק אחר כך בעל כורחו; מאוחר יותר הוא המליץ לא להשתמש ב-ci מכיוון שלתרבויות שונות יש מסורות סותרות לגבי השימוש בצורות המוכרות והצורניות של "אתה".
ri, iŝi, iĝi ובהרחבה iri הם ניאולוגים מוצעים והם נדירים, אך עדיין משתמשים בהם אם כי לעיתים רחוקות.
כינוי הגוף ol, כמו it באנגלית ו-ĝi באספרנטו, אינו מוגבל לחפצים דוממים בעברית, אלא ניתן להשתמש בו "עבור ישויות שהמין שלהן אינו מוגדר: תינוקות, ילדים, בני אדם, נוער, זקנים, אנשים, יחידים, בהמות, חתולים, וכדומה."
דקדוק > מילות שאלה

באידו מילות השאלה היחס והתשובה קשורות זו לזו כדי שיהיה קל לזכור אותן, הן נוצרות באמצעות שילוב מילים שלימות והחלפת הסיומת של המילה באופן הנדרש, עם כמה אי סדרים כדי ליצור הבחנה.
|  |  | מילת שאלה או יחס> qua, ∅ | תשובה מסוימת> ita, ∅ | תשובה סתמית> ula, ∅ | תשובה לא מוגדרת> irga | תשובה שלילית> nula | תשובה כללית> omna |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גוף יחיד | -u | qua מי | ita ההוא 1 | ulu מישהו | irgu איש כלשהו | nulu אף אחד | omnu כל אחד |
| גוף רבים | -i | qui מי | iti 1 ההם | uli מישהם | irgi אנשים כלשהם | nuli אף אחד מהם | omni כולם |
| דָבָר | -o | quo מה | ito 1 זה | ulo משהו | irgo דבר כלשהו | nulo שום דבר | omno כל דבר |
| תוֹאַר | -a | qua איזה | ita 1 זה | ula איזשהו | irga איזשהו | nula אף אחד | omna כל אחד |
| מֵנִיעַ | pro | pro que למה | pro to בגלל ש | pro ulo מסיבה כלשהי | pro irgo מסיבה כלשהי | pro nulo בלי סיבה | pro omno מכל סיבה |
| מקום | loke | ube איפה | ibe שם | ulaloke היכנשהו | irgaloke במקום כלשהו | nulaloke בשום מקום | omnaloke בכל מקום |
| זְמַן | tempe | kande מתי | lore אז | ulatempe 2 מתישהו | irgatempe בזמן כלשהו | nulatempe 2 אף פעם | sempre3 תמיד |
| איכות | -a, speca | quala איזה סוג | tala כזה סוג | ulaspeca 2 איזשהו סוג | irgaspeca מסוג כלשהו | nulaspeca 2 משום סוג | omnaspeca כל סוג |
| אופן, דרך | -e, maniere | quale איך | tale כך | ule, ulamaniere 2 איכשהו | irge, irgamaniere בדרך כלשהי | nule, nulamaniere 2 בשום דרך | omne, omnamaniere בכל דרך |
| כמות (תואר) | quanta | quanta כמה | tanta בכמות כזו | kelka כמות כלשהי | irgaquanta כמות כלשהי | nulaquanta כלום | omnaquanta כל הכמות |
| כמות (שם עצם) | quanto | quanto כמה | tanto מספר כזה | kelko מספר כלשהו | irga quanto 4 מספר כלשהו | nula quanto 4 אף לא אחד | la tota quanto 4 כל המספר |
ניתן להשמיט את ה-i התחילית: ta, to, ti, ta.
אפשר להשמיט את הa האמצעית: ultempe, nultempe, ulspeca, nulspeca, ulmaniere, nulmaniere.
omnatempe נכון ושמיש, אבל semper היא המילה בפועל.
במקום irga quanto, nula quanto ו-la totala quanto אומרים בדרך כלל irgo, nulo ו-omno.
שאלות כן/לא נוצרות על ידי הוספת המילית ka בתחילת השאלה. "אני הולך לבית הספר" Me iras al la skolo הופך ל-Ka me iras al la skolo? "האם אני הולך לבית הספר?. ניתן להציב ka גם לפני שם עצם ללא פועל כדי ליצור שאלה פשוטה, ka mark? יכול לבטא, "אתה מארק?", "זה מארק?", "האם אתה מתכוון למארק?" בהתאם להקשר.
דקדוק > יצירת הלחמים

יצירת הלחמים באידו כפופה לכללים נוקשים יותר מאשר באספרנטו, במיוחד ביצירת שמות עצם, תארים ופעלים משורש מחלק דיבר אחר. עקרון ההפיכות מניח שלכל הלחם, תקף כלל הפירוק המתאים.
לפיכך, בעוד באספרנטו שם תואר, למשל papera, שנוצר באמצעות שם העצם papero, יכול לבטא גם תכונה (papera enciklopedio "אנציקלופדיה עשויה מנייר") וגם יחס (papera fabriko "מפעל לייצור נייר"), אידו תבחין בתכונה papera ("מנייר") ו-paperala ("ייצור נייר").
לפי קלוד פירון, כמה שינויים שהביאה אידו הם בפועל בלתי אפשריים לשימוש והורסים את התבטאות הספונטנית:
אידו מציגה, ברמה הלשונית, חסרונות נוספים מהם הצליחה אספרנטו להימנע, אבל אין לי מסמכים בהישג יד שיאפשרו לי להמשיך ולפרט. למשל, אם אני זוכר נכון, לאספרנטו יש רק את הסיומת -igi *, לעידו יש כמה: * -ifar *, * -izar *, * -igar *, אשר תואמים דקויות שנועדו להבהיר את השפה, אך מעכבות, בפועל, את הביטוי הטבעי.
דגימות

תפילת האדון :
| --- | --- |
Ido Patro nia, qua esas en la cielo, tua nomo santigesez; tua regno advenez; tua volo facesez quale en la cielo, tale anke sur la tero. Donez a ni cadie l'omnadia pano, e pardonez a ni nia ofensi, quale anke ni pardonas a nia ofensanti, e ne duktez ni aden la tento, ma liberigez ni del malajo.: עברית אבינו שבשמים יתקדש שמך תבוא מלכותך יעשה רצונך כמו בשמים כן בארץ: את לחם חוקנו תן לנו יום-יום: וסלח לנו את חובתנו כי סולחים גם אנחנו לכל החייב לנו ואל תביאנו לידי ניסיון כי אם-הצילנו מן-הרע
תנועת אידו > ספרות ופרסומים

לאידו יש מספר פרסומים שניתן להירשם אליהם או להוריד בחינם ברוב המקרים. Kuriero Internaciona הוא מגזין המופק בצרפת מדי כמה חודשים עם מגוון נושאים. Adavane! הוא מגזין המופק על ידי אגודת אידו הספרדית מדי חודשיים ובו מגוון נושאים, וכן כמה עשרות עמודי תרגול מתורגמים משפות אחרות. Progreso הוא הביטאון הרשמי של תנועת אידו וקיים מאז הקמת התנועה ב-1908. ניתן למצוא אתרים נוספים עם סיפורים, אגדות או פתגמים שונים יחד עם מספר ספרי תנ"ך שתורגמו לאידו בקנה מידה קטן יותר. באתר publikaji יש כמה הסכתים באידו יחד עם שירים שונים וחומרים מוקלטים אחרים.
ויקיפדיה כוללת מהדורה בשפת אידו (המכונה באידו בשם Wikipedio); בינואר 2012 זו הייתה הוויקיפדיה ה-81 בדירוג הפופולריות.
תנועת אידו > סמלים

כוכב אידו או כוכב ז'נקו הוא הסמל העיקרי של אידו. זהו כוכב בעל שש קצוות, כאשר הנקודות מייצגות את שש שפות המקור של אידו: אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, ספרדית ורוסית. לחלופין, שש הנקודות מייצגות את שש היבשות (למעט אנטארקטיקה). הסמל היה במקור כוכב לבן בעל שש קצוות על רקע כחול עגול, המורכב משני משולשים שווי צלעות קונצנטריים, כאשר אחד מתהפך אנכית. עם זאת, זה השתנה עד מהרה בשל הדמיון למגן דוד, שכן על שפת עזר בינלאומית להיות נייטרלית מבחינה דתית.
לאחר חיפוש אחר סמל חדש מתאים, החליטו באקדמיה של אידו על הסמל הנוכחי, שנוצר על ידי המזכיר שלהם, פול פון ז'נקו (ומכאן השם החלופי כוכב ינקו). כוכב-אידו הנוכחי הוא משושה איזוטוקסלי קעור, עם משולש שווה-צלעות מתהפך במאונך מעליו.
תנועת אידו > כנסים בינלאומיים

ULI מארגנת כנסים של אידו מדי שנה, בעיקר במדינות אירופה, הכנסים כוללים שילוב של תיירות עבודה ולמידה.
גילוי אליהו (ספר)

| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  ס. יזהר
 צילומים:  צילום הכריכה: ס. יזהר (משמאל) וחיים גורי (מימין) בחברת חייל, בעיר סואץ במלחמת יום הכיפורים
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סיפורת 
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך הוצאה:  1999
 מספר עמודים:  199
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990018336300205171
 
גילוי אליהו הוא ספרו האחרון של ס. יזהר. הספר, שיצא לאור בשנת 1999, מתמקד בחוויותיו של המספר ממלחמת יום הכיפורים, במהלך חיפושיו אחרי קרוב משפחתו – אליהו.
במהלך המלחמה התנדב יזהר, בחברת שני אנשי רוח אחרים, חיים גורי ועוזי פלד, כדי לתרום את חלקם למאמץ הכללי, ולסייע ככל יכולתם בהרמת המורל של החיילים הנלחמים. השלושה צורפו לאוגדה 252 שנלחמה בסיני, חצתה את התעלה והשתתפה בקרבות הקשים. 26 שנים לאחר המלחמה, מעלה יזהר את חוויותיו בספר.
בלשונו הציורית והמיוחדת מתאר המספר את חוויות המלחמה הקשות, את תחושות האפסות והמורא בעת הפגזות רועמות, את מהלכם של קרבות עקובים מדם ואת נפילתם ופציעתם של חיילים לצדו. לאורך כל הספר מהדהדת מעין זעקה מתמשכת על אובדן חיי אדם, על אי נחיצותה של המלחמה כפתרון לסכסוך בין אויבים, על סדר עדיפויות מעוות, לדעתו, שבו חשיבותם של שטחים קודמת לערך העליון של חיי אדם.
מצד שני, אין המספר חדל מלהתפעם מעוז רוחם של החיילים, מהקרבתם, מאחוות הלוחמים שביניהם וממעשי גבורה יוצאי דופן של רבים כבודדים. שילובם של סיפורי חיילים ממקור ראשון על האירועים שבהם השתתפו מעצים את חוויית הקריאה והאמינות של המסופר.
החוט העלילתי המקשר בין כל האירועים שבספר הוא חיפושו של המספר, הוא ס. יזהר עצמו, אחר חתנו אליהו, צנחן רב מעללים, שעקבותיו נעלמו בערפל המלחמה. המפגש הצוהל של המספר עם אליהו חותם את הספר בתחושה אופטימית שמדגישה את חשיבותו של הפרט האנושי.
הספר נתפס בעיני הביקורת כטקסט בעל מסרים אנטי-מלחמתיים ברורים.
הרקע לכתיבת הספר

שני גלים של כתיבה אפיינו את יצירתו הספרותית של ס. יזהר. הראשון היה בין שנות השלושים המאוחרות ועד שנות השישים המוקדמות של המאה ה-20, ואילו הגל השני הגיע לאחר כ-30 שנות שתיקה ספרותית (יזהר המשיך לכתוב ספרות עיונית ומאמרים לאורך התקופה). החל משנת 1992 ועד שנת 1999 פרסם יזהר שישה ספרים: "מקדמות", "צלהבים", "צדדיים", "אצל הים", "מלקומיה יפהפייה" וספרו האחרון: "גילוי אליהו". ס. יזהר נפטר בשנת 2006.
עלילה

המספר, ס. יזהר עצמו, נשלח לסיני במלחמת יום הכיפורים, יחד עם שני מרצים נוספים, חיים גורי ועוזי פלד, שהתנדבו לתרום את חלקם למאמץ הכללי. הם הצטרפו לאוגדה 252 בעיצומם של הקרבות, כדי להקל במעט על רוחם של החיילים. המספר עובר מקרוב את חוויות המלחמה הקשות, נוכח בהפגזות רועמות, בקרבות עקובים מדם, ובהם הקרב הקשה על החווה הסינית, שגבה את חייהם של עשרות לוחמים, והיה עד למעשי גבורה הרואיים ולאבדות קשות. רק כשלושים שנים לאחר שחווה אותן העלה המחבר את חוויותיו על הכתב.
הספר בנוי כך שחלקו ניתן מנקודת התצפית של המחבר, וחלקו ממונולוגים רבים הפזורים לאורך דפי הספר, כולל עדויות של חיילים שניתנו לכתבי "במחנה" מיד לאחר המלחמה. עוזי פלד סיפר שיזהר הסתובב ללא דרגות הקצונה שלו בין החיילים, שעטפו אותו בחום, שוחח עמם ובעיקר הקשיב להם בתשומת לב.
החוט העלילתי, המקשר בין כל האירועים והחוויות הללו, הוא חיפושו של המספר את קרוב משפחתו, אליהו, חקלאי וצנחן רב עלילה שהשתתף עם פלוגתו בקרב על שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, ומשפחתו איבדה קשר עמו מאז שיצא לסיני. אליהו הוא שמו הבדיוני של אליעזר, חתנו של ס. יזהר, שמשפחתו אכן דאגה לשלומו במלחמת יום הכיפורים. שמו של הספר, "גילוי אליהו", נגזר אפוא מחיפוש זה, אך מועלית השערה שייתכן וקיים ביצירה רובד נוסף הקשור למושג ההתגלות המכונה ביהדות גילוי אליהו.
מלחמות מול קדושת החיים

ס. יזהר הרבה לכתוב על מלחמה. ספרו המונומנטלי על מלחמת השחרור, "ימי צקלג", יצא בשני כרכים עבי כרס ועורר הדים נרחבים בעולם הספרותי. מלבד ספר זה הוא עסק בנושא המלחמה בסיפורים נוספים, כמו "חרבת חזעה", "השבוי", "החורשה בגבעה" ועוד. גם בספריו הקודמים הרבה יזהר להתלבט בשאלות של מוסר וטוהר הנשק. בספר "גילוי אליהו", שנכתב בפרץ מאוחר של יצירתיות לאחר כ-30 שנות שתיקה ספרותית, יזהר מתמקד יותר בשאלת עצם קיומן של מלחמות, האם הן בכלל נחוצות, האם לא ניתן למנוע אותן, ומעמיד מולן את קדושת החיים כערך עליון. במיוחד מלין יזהר נגד מלחמת יום הכיפורים, עליה נסוב הספר. לטענתו, ניתן היה למנוע את המלחמה ואת השלכותיה הקשות לו היו מקדימים הצדדים ודנים במצב עוד טרם המלחמה, במקום לעשות זאת אחריה, לאחר האבדות הקשות.
מהותה של מלחמה, טוען יזהר, היא נטילת חיים. זו תמציתה. השגיאה איננה בפוליטיקה או בצבאיות, אלא בעיוורון לחיים, לבני אדם. את דעתו הכללית על מלחמות מסכם יזהר בקטע שמופיע במסגרת משמאל.
על מלחמת יום הכיפורים הוא כואב במיוחד:
הכל אומר וזועק: 'האם זה מוכרח היה להיות, מנגן כעת הפסוק הזה וחוזר כמין מטרד [...] האם זה היה מוכרח להיות ככה? למה לא ישבו לדבר שבועיים קודם... הלוא זו לא גזרה משמים... ושטחים, דרכים וכבוד חשובים תמיד יותר מבני אדם... למה מלחמה נחשבת עדיין לאפשרות אפשרית...
הספר "גילוי אליהו" ספוג כולו בכאב על אובדן חיי אדם. יזהר מתמרמר וזועק נגד הסטטיסטיקות היבשות שמתעדות במספרים את מספר הנופלים: כך וכך נפלו בקרב זה, וכך וכך בקרב אחר. על תוצאות הקרב הקשה בסואץ, למשל, מודיע בבהלה חיל אחד: "שמונים, הוא אמר, הרגע שמענו במכשיר הקשר, שמונים נפלו שם בסואץ, שמונים אמר". יזהר דואג להזכיר לקורא שהמספר מורכב מיחידים, מאנשים, שכל אחד מהם הוא עולם ומלואו. כי זה לא "אנשים", מוחה יזהר, אלא תמיד זה רק אחד, יחיד אחד שייפגע, הבן של... והאיש של... או האבא של... תמיד זה רק מוישה, איציק או ירון. האם זה בלבד אינו סיבה מספקת שחייבים לעשות הכל ורק לא להתחיל במלחמות? הוא תמה.
על הזעקה הגדולה שמהדהדת בו לאורך כל המלחמה ולאורך כל הספר למראה כל ההרס והאובדן, הוא עונה בעצמו, ש"זאת לא שאלה, וגם לא הזמנה לוועדת חקירה. זה רק כאב. זה הכאב הגדול". ובכך הוא כאילו מסיט את השאלה מהכיוון הפוליטי-מדיני, אל עבר האישי החווה.
הצד האחר של המלחמה

בהקדמה לסיפורו "חרבת חזעה", שנגנזה על ידי ההוצאה ונמצאה לאחר פטירתו של יזהר, כותב יזהר שלא היו רק דברים שליליים במלחמה, היו גם דברים אחרים שקרנו אור "עד כדי יפעה מסנוורת", אך לא זה הזמן לספר עליהם.
בספר "גילוי אליהו" מוצא יזהר את הזמן לדבר גם על הצד האחר של מלחמה, או ליתר דיוק, של הלוחמים. לצד האשמת הממסד והמפקדה ונוראותיה של המלחמה, מופיעים קטעים רבים של הוד וגבורה, של רעות וכאב, ושל הקרבה עצמית ומוסר גבוה. דרך הסיפור שבחר בה יזהר, המאפשרת לחיילים לתאר את האירועים מנקודת מבטם, מעבירה את רשות הדיבור והתיאור אליהם, ומעשיהם ומחשבותיהם מקבלים חשיפה ישירה ללא "תיווכו" של המספר.
הדוגמה הבולטת ביותר היא סיפורו של דודה. יזהר מתאר את הסיפור בשתי גרסאות: הגרסה הקצרה שמסר המפקד, והגרסה של יזהר המספר, שמשתרעת על פני עשרה עמודים. על פי הגרסה הקצרה, דודה היה קצין מודיעין במטוס שנפגע על ידי המצרים. הטייס נהרג בעודו ישוב על כסאו, אבל דודה הספיק ונפלט החוצה. בעודו באוויר הפך למטרה חיה של נשק נ"מ, טילים ומכונות ירייה. בדרך נס לא נפגע דודה באוויר, אך היה חשש גדול שהמצנח שלו יפול לשטח האויב. לפתע זינק שוקי עם הג'יפ שלו לתוך קו האש, חטף את דודה "ממש מהאוויר" ונסע עמו חזרה לעבר כוחותינו, כאשר המצרים ממשיכים כל הזמן לירות לעבר שניהם. דודה ניצל בידי שוקי "ממלתעות המוות", סיכם המפקד. הגרסה של יזהר מתמקדת דווקא ב"ניצול" ומספרת את כל האירוע מנקודת מבטו שלו, זה שהיה תלוי מספר שניות בין שמיים וארץ, בין החיים והמוות. המספר נכנס כביכול לראשו של דודה ועובר איתו את החוויה מרגע החלטתו ללחוץ על כפתור המפלט במטוס הפגוע, דרך השניות האיומות של המצנח באוויר על כל הסכנות שבו, ועד לתחושה, שייתכן בהחלט שהיא אישית של יזהר עצמו - היותו חופשי ומשוחרר מכל תלות וחיבור למשהו או מישהו בעולם הזה כאן למטה.
סיפורו של צבי "התותחן שלנו" שכאשר ראה שמפקד הטנק נפגע, הוא הוריד אותו מצריח המט"ק ועלה להחליף אותו. אך כיוון שהתותח כבר לא פעל, הוא ירה ברימונים שאסף סביבו, והיו מסתערים ויורים בכל מה שיורה. בדרך אסף צבי חיילים שהסתובבו מבולבלים בין התעלות והתמלא הטנק אנשים, וכל הזמן הזה נורית אש כבדה עליהם. צבי לקח אפוד מגן מאחד החיילים, כדי שיוכל לעמוד למעלה בצריח ולהטיל רימונים. כשנפגע הטנק נדחפו כולם לצאת בבהלה החוצה. צביקה ירד אחרון ו"חטף כדור, ונהרג על המקום".
סיפורו של הרופא, שעמד וטיפל בפצועים בחווה הסינית תחת אש כבדה ולא הירפה, סיפורים רבים של חיילים שניצלו וחיילים שהצילו נפרשים לאורך הספר, סיפורו של מפקד האוגדה, האלוף קלמן מגן הטוב והמיטיב, שהמספר לא חדל להתפעל ממנו, מאומץ לבו ומיחסו החם והמגן אל פקודיו, וסיפורו של החייל שמעיד על עצמו שהוא סתם צנחן אחד שאמרו לו שצריך לטהר את המתחם והוא פה בשביל לרוץ מול האש, "ואני חייל שלא נפל".
ולתוך הסיפורים הקשים של החיילים משתרבב לפתע המשפט: "ואני רבוץ פה בחול איתכם ומספר סיפורים ושומע סיפורים וזה הכל. אבל זה לא הוא שמספר כעת, הבחור הזה, מה היה לו שם, זה אני כעת הוא, אני במקומו [...] ולא יודע אם אני הייתי יכול להיות במקומו".
במלחמת יום הכיפורים הוענקו 8 עיטורי גבורה (העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל) לחיילים.
הטבע והאדם

לאורך הספר חוזר המחבר ומדבר, ספק בהתפעלות, ספק באכזבה, על אדישות הטבע למראות הקשים שנעשים בצלו, ואף פוגמים ביופיו כביכול. יזהר, שהיה בהכשרתו גם מורה מוסמך לטבע, וגם חבר הכנסת בעברו, שפעל רבות למען חוקי הגנת הטבע, ידוע כסופר שהרבה לתאר את יפי הטבע. דן מירון כתב על יזהר שביצירתו הגיעה הספרות העברית לראשונה ליכולות גבוהות מאוד של מבע תיאורי ולשוני של מראות הטבע הישראלי על כל פרטיו ודקדוקיו. מירון רואה בכיבוש האמנותי הלשוני של יזהר את עולם המרחבים הארץ ישראלי - את אחת התרומות האמנותיות החשובות לספרות העברית.
"גילוי אליהו" שופע גם הוא בתיאורי טבע מגוונים ומפורטים; היופי בנוף המדברי, תפארת הכוכבים הקסומה בלילה, שקיעת השמש וזריחתה, ששינו כביכול את מקומן הגאוגרפי - כל אלו ועוד זוכים לתיאוריו של הסופר, בתוספת הדגשה ברורה; הטבע, בניגוד לאדם שכאן, ישרוד לעד. אין לו חלק באירועים האלימים ובהרס הנורא שמתרחש מתחתיו והוא אדיש לאיבוד חיי אדם. יופיו ועוצמתו של הטבע כאילו מדגישים את אפסותו של האדם וטפשותה של המלחמה.
כל סיני מלאה רוח, מתאר המספר, והיא רצה כל הזמן בביתה שלה, "ושכל המלחמה עם כל הרעשים ואלפי ההרוגים יעברו לבסוף כמקרה חולף והיא תמשיך לרוץ נושבת כמעולם". שהרי היא קיימת לפני ההיסטוריה, ותהיה קיימת אחרי ההיסטוריה, בלי שום קשר לאנשים הללו עם כלי המלחמה הכבדים והמוכנים שלהם, שעוד מעט ידווחו על מעלליהם בכל חדשות העולם. כי בעיני הטבע מלחמות האדם אילו באילו נדמים למלחמות "גמדים בגמדים", ובסופו של דבר, אין הן משפיעות עליו כהוא זה, לא ב"צדקתן" ולא ב"נחיצותן". הוא ממשיך להיות עוצמתי ומלא הוד וקסם, גם אם בני אנוש נהרגים, שורפים ומנסים כביכול לפגוע בו שם למטה.
מראה הכוכבים בליל המדברי הילך קסם על המספר ועל גיבוריו, אבל גם הם, הכוכבים, מסתבר, לא מגלים כל מעורבות במה שעושים האנשים למטה. תיאורי הנוף הקסום, אך האדיש, שבאים לצד תיאורי זוועות המלחמה, מחדדים את הניגוד בין העולם שקיבל האדם כנתון, לבין מה שהוא מעולל בו.
גם הקור אינו מכהה את מראה השמים האלה, הענקיים הזוהרים האלה, הקמרוניים והמלאים המון כוכבים מצוחצחים וזוהר מסנוור כמעט בלילה הצח הזה, כוכבים גדולים ובוהקים וכאילו בוער סביבם [...] זו לא כיפה גדולה אחת וזוהרת אלא שפע כוכבים גדולים זורחים ענקיים, נוצצים ורושפים, רגע כמו פירות זהב בשלים, למשל, ורגע כמו עגילים ענביים [...] כל חייך לא ראית ככה, ולא כל כך כזה, ואולי אפילו כל החיים חיים בדיוק בשביל זה, בשביל לראות פעם בחיים את תפארת הכוכבים הזאת דולקת וזוהרת בכל ענקותה [...] ואין בשמים שום הודאה ולא הבנה ולא חמלה וגם לא רצון לדעת. הם לא בשביל זה. כל השמים וכל צבאם. מותם של בני אדם וחייהם אינו עסקם של השמים, הם ישנם בלי לגעת בנו, בלי לדעת עלינו. יפים עד לשיר הללויה
קטעי ההפוגה

בין הקרבות, ההפגזות, הקורבנות והכאב - רבים גם הקטעים האחרים, קטעי ההפוגה, קטעים זניחים כביכול של תיאורי טבע, כמו תפארת הכוכבים בליל המדבר, תיאורי הווי, תיאור המקלחת של החייל האלמוני, תיאור החיפושים אחר אליהו עם הסיום החוגג בסוף הספר, ורבים אחרים. אלו הם הקטעים שמאזנים את הרושם הקשה שהותירו המשפטים והתיאורים דלעיל, ומלווים את הספר בנימה אופטימית, תאבת חיים ואף ספוגה בהומור. כישרונו הידוע של ס. יזהר לתאר את הרגע החולף, הזניח כביכול, בא לידי ביטוי בעיקר בקטעים שכאלו.
יש פה מישהו שעושה לעצמו רחצה לילית פרטית, והדליק הבחור איזה פנס רוח מועם בגלל ההאפלה, תלה על עמוד כלשהו פח מים, וכשהוא מושך בחבל נוטה הפח ויוצק מים על ראשו של המתרחץ רב העלילה [...] עומד שם ברבע האור שבלילה החשוך דיו להאיר הכל, ומקציף גופו העירום בסבון, את שיער ראשו ואת פניו ואת אוזניו והעמק אצבע באוזניו, וממלא פיו ופולט מים ברעש ובעסק גדול [... ] וחוזר כעת אל כל הפינות שכבר סיבן פעם, שיהיה הכול נקי יסודי מכל חלאות ימים רבים, וכעת מושך בחבל והפח מעניק לו זרם טוב והוא מוליך את המים לשטוף כל פינה מסובנת [... ] גם מריע בשקט ומזמר לו וטוב לו, ורק שהמים הולכים ונגמרים עוד רגע, אלמלא שגם על זה חשב, וטרח והכין לו עוד פח מילואים ועירום כפי שהוא לאור פנס דהוי באמצע הלילה הגדול הוא מוריד את זה ותולה את זה, וזה עובד [...] ודבר לא נעלם מרואיו [...] ולא איכפת לו כל העיניים הרואות אותו ואת כולו אין מה להסתיר, איש חי ושלם ולא פגוע ולא מעוך, וגם בתוך המלחמה הגדולה והנוראה הזאת מגיע לבן אדם לחשוב גם על סיאובו ולעשות לטובתו הפרטית, והוא נהנה ושופך מים ועושה רחצה אחת אפיים... "
לס. יזהר יש רעב גדול כלפי המציאות, כותב עמוס לויתן. והוא מצליח לתווך במעשה האמנות שלו, שהיא אמנות המילה והתחביר, בין המציאות לבין הקורא, ולפרש לנו אותה בצורה המעמיקה והמעניינת ביותר.