קאקאפו
הקאקאפו והאדם: הכחדה ושימור > המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד

בשנות החמישים של המאה ה-20 נוסדה מחלקת השימור של ניו זילנד והחלה לחפש אחר קאקאפו, לרוב בפיורדלנד ובשטח בו נכלל הפארק הלאומי קאורנג'י (Kahurangi National Park) של ימינו שבצפון-מערב האי הדרומי של ניו זילנד. שבעה מסעות חיפוש לפיורדלנד נערכו בין השנים 1951 ל-1956, אך נמצאו רק סימנים מעטים לנוכחות הציפור. לבסוף, בשנת 1958, נלכד קאקאפו ושוחרר באזור מוגן יחסית, בקרבת הפיורד מילפורד סאונד שבפיורדלנד. בשל חשש שצבאים ויעלים יאכלו מקורות מזון חשובים לקאקאפו, כפי שקרה באזורים אחרים, הוחלט להעביר את הציפורים לשבי. בשנת 1961 נלכדו שישה פרטים; אחד שוחרר, והחמישה הנותרים הועברו למקלט לעופות באי הצפוני. בתוך מספר חודשים מתו ארבעה מהעופות, והחמישי מת כעבור כחמש שנים. ב-12 השנים הבאות מצאו מסעות איתור כאלו סימנים מעטים עוד יותר לקאקאפו, דבר שהעיד על המשך הצמצום בגודל אוכלוסייתם. רק קאקאפו אחד נראה במשך שנים אלו. הוא נלכד ב-1967, ולמרות האופטימיות בדבר שיטות יעילות יותר להחזקת הקאקאפו בשבי, הוא מת בשנה שלאחר מכן.
בשנות השבעים המוקדמות לא היה ידוע בוודאות האם הקאקאפו שרד או שנכחד מהטבע לחלוטין. עם הפיכתם של המסוקים לכלים נפוצים יותר, התאפשרה הגעה לאזורים שלא היו נגישים בעבר ומספר קטן של פרטים נצפה. בשנת 1974 נלכדו שני קאקאפו במילפורד סאונד והועברו לאי "מוד" (Maud Island) שבצפונו של האי הדרומי. היותם של הקאקאפו שנלכדו בגדלים שונים עוררה צפייה כי מדובר בזכר ונקבה וייתכן שהללו יתרבו. הפרט שנחשב כנקבה נהרג בידי כלב בשנת 1977, והתברר שזה שנשאר בחיים אכן היה זכר.
בשנת 1974 לכדו חוקרים עוד עופות זכרים אחדים, וערכו את התצפית המדעית הראשונה על בימבום של זכרי הקאקאפו במסגרת טקס החיזור. זכר אחד נלכד בשנת 1975 באזור מילפורד והועבר לאי מוד. פרט זה, שקיבל את השם "ריצ'רד הנרי" - על שם חוקר הטבע, נחשב תקופה ארוכה למבוגר ביותר באוכלוסייה זו; הוא מת בשנת 2010, וגילו הוערך בכשמונים שנה. בשנת 1976 התגלו ארבעה זכרי קאקאפו ב"עמק טרנסיט" (Transit Valley; "עמק המעבר").
בין השנים 1974 ל-1976 נמצאו 14 פרטים, אולם נראה היה כי כולם זכרים. מקרה זה חיזק את הסברה שכל נקבות הקאקאפו מצאו את מותן בידי טורפים בעת הקינון, ושהמין נידון לכליה. כל הפרטים שגילתה המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד בין 1951 ל-1976 הועברו לעמק מרוחק ומוקף הרים, שפני השטח שלו מורכבים מטרשים וצוקים. אולם, אפילו בתנאי שטח קשים אלו היו מצויים טורפים (בעיקר סמוריים), ובשנת 1976 נעלמו הקאקאפו מהעמק, למעט מספר זכרים ששרדו באזורים הצוקיים והלא-נגישים ביותר של האזור.
אף על פי שהמסעות לחיפוש הקאקאפו יועדו לאי הדרומי, ולפרקים גם לזה הצפוני, בין 1951 ל-1977 לא הגיעה אף משלחת לאי סטיוארט, וזאת אף על פי שעובדים מטעם הממשלה צפו שם בקאקאפו ואף אספו נוצות של העופות בשנת 1949. בשנת 1970 הצליח צייד איילים לצלם קאקאפו באי ודיווח על המקרה לשומר מטעם שירות היערות, אך נראה כי זה האחרון התעלם מהדיווח. משלחת לחיפוש קאקאפו שיצאה לדרכה בשנת 1977 איתרה כבר ביומה הראשון אתר בימבום (ראו הפרק "חיזור, רבייה וגידול צאצאים") וכן סימנים לנוכחות קאקאפו. במהרה אף התגלו כמה עשרות פרטים, זכרים ונקבות. ב-1980 שוחררו באזור כלבי-גישוש כשמחסום-פה על פיהם; הללו הביאו ללכידה של מספר עופות, ביניהם נקבות. גודל האוכלוסייה הכללי הוערך ב-100 עד 200 פרטים.
אף על פי שבאי לא חיו סמוריים ולא היה ידוע על טורפים אחרים, החלו חתולי בר להרוג בקאקאפו בקצב מדאיג, ובשנים 1980 ו-1981 הועברו שלוש נקבות וזכר אחד משם לאי מוד. בין 1977 ל-1982 הרגו חתולי הבר כ-50% מהקאקאפו שאותרו בסטיוארט. על כן, בשנת 1989 הועברו אחד עשר זכרים ושבע נקבות לאי האוטורו (Hauturu), שממנו סולקו החתולים בשנת 1980. בשנת 1955 צנחה אוכלוסיית הקאקאפו והוערכה בכ-50 פרטים בלבד, מתוכם כ-19 נקבות.