stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיית הקבר
העדות הנוצריות בכנסייה > סוגיית הבעלות בחלקי הכנסייה

שלוש העדות השולטות בכנסייה הן העדה היוונית אורתודוקסית, העדה הארמנית, והמסדר הפרנציסקני המייצג את הוותיקן ואת הנצרות הקתולית בארץ. "שליטה" זו מתבטאת בהחזקת רכוש רב יחסית בכנסייה, וכן בזכויות יתר על פני עדות אחרות, כמו פיזור קטורת ברחבי הכנסייה לקראת עריכת טקס התפילה היומי, ומשקל יתר בהכרעות הקשורות למבנה ולסדרי החיים בכנסייה.
היוונים: השטח הרב ביותר נמצא בידי היוונים, שקיבלו תנאים מועדפים ב-1757, מצב שהתקבע ב-1852 עם פירמן ה"סטטוס קוו". בידי היוונים הקתוליקון, שתי הקפלות של האמבולטוריום (לונגינוס וביזוי), כלאו של ישו, חלק מהגולגולתא ומרבית החדרים הסובבים את הרוטונדה. בנוסף בידיהם מרבית המבנים הסובבים את כנסיית הקבר: דיר אברהם (ממזרח לכניסה), כנסיית גת שמנים מטוכיון (מדרום), שלוש הקפלות ממערב לכניסה: קפלת ארבעים המרטירים, קפלת מריה מגדלנה וקפלת יעקב הקדוש. כמו כן בידיהם מגדל הפעמונים והגלריה העליונה ביותר של הרוטונדה הנקשרת ישירות לפטריארכיה היוונית. היוונים ניסו לשפץ את מגדל הפעמונים שבידיהם, ולהוסיף לו שתי קומות שנהרסו ברעידת אדמה, אולם כיוון שלא הגיעו להסכמה עם הקתולים והארמנים הם נאלצו לוותר על הפרויקט.
הקתולים: בידי הקתולים קפלת הפרנקים, התחנות ה-11 וה-13 בגולגולתא, מרבית החלק הצפוני של הכנסייה (קפלת מריה מגדלנה, קפלת ההופעה, המנזר הצמוד) וקפלת מציאת הצלב.
הארמנים: בידי הארמנים קפלת הלנה, אזור בו עמדו שלוש המריות והאזור הצמוד, חדר אחד ברוטונדה, קפלת חלוקת הבגדים באמבולטוריום וקפלת יוחנן מחוץ לכנסיית הקבר ממזרח (הקפלה האמצעית).
שלוש העדות הנוספות הפועלות בכנסייה הן עדות אורתודוקסיות מזרחיות הלא כלקדוניות, בדומה לארמנים, (המכונות פעמים רבות מונופיזיטיות), הקופטים, הסורים והאתיופים.
הקופטים: בידי הקופטים הקפלה מאחורי הקבר הקדוש, שני חדרים ברוטונדה, וחדר ממערב לכניסה לכנסייה עם מרפסת הצופה על אבן המשיחה. כמו כן טוענים הקופטים לבעלות על שתי קפלות, קפלת מיכאל הקדוש (ממזרח לכניסה לכנסיית הקבר) וקפלת ארבע החיות שמעליה. הבעלות על הקפלות נמצאת בוויכוח בינם לבין האתיופים.
הסורים: בידי הסורים רק קפלת ניקודימוס באפסיס המערבי של הרוטונדה, והחדר הצמוד, קפלה הנתונה תחת מחלוקת בינם לבין הארמנים. כיוון שכך לא ניתן היה לשפץ את הקפלה אחרי השרפה של 1808, והיא נראית מוזנחת עם סימני שרפה. הדבר לא ישתנה אלא אם יגיעו שתי העדות להסכמה הדדית.
האתיופים: לאתיופים היו זכויות בתוך כנסיית הקבר, אולם הם נדחקו והתמקמו בגג הכנסייה, דיר אל סולטאן, שם בבעלותם מנזר קטן לידו הם מצביעים על עץ זית המזוהה על ידם עם אתר עקדת יצחק. בידי האתיופים דה פקטו גם שתי הקפלות של ארבע החיות ומיכאל הקדוש השייכות דה יורה לקופטים.
העדות הנוצריות בכנסייה > סוגיית הבעלות בחלקי הכנסייה > אזורים משותפים

חצר הכנסייה (אם כי יש ליוונים בלבד את הזכות לנקות אותה), הכניסה, החזית ודלתות הכניסה, אבן המשיחה, המסדרונות הסובבים את הקתוליקון, השירותים, החלק הפנימי של הרוטונדה המוקף בעמודים, האדיקולה והקבר עצמו, נמצאים בבעלות משותפת של שלוש העדות הגדולות. המפתחות של הכנסייה נמצאות בידי מוסלמים, ואבראהים פאשא חילק את המשמרת על המפתחות בין משפחת ג'ודה השומרת על המפתחות, למשפחת נוסייבה הפותחת את הדלתות. לשומרים המוסלמים יש את הספסל משמאל לכניסה. בשבוע הקדוש של הפסחא הפטריארך היווני פותח את הדלתות ביום חמישי הגדול, הלטינים ביום שישי הטוב והארמנים בשבת האור. ביום ראשון של התחייה שוב המוסלמים פותחים את דלתות הכנסייה.
העדות הנוצריות בכנסייה > הסטטוס קוו

לפני התקופה הצלבנית לא היו כלל סכסוכים הידועים לחוקרים בין עדות נוצריות שונות לגבי כנסיית הקבר. בתקופה הצלבנית לקתולים הייתה עליונות בכנסייה, אם כי גם העדות האחרות יכלו לנהל בה פולחן. לאחר הפילוג הגדול בין הקתולים והיוונים (1054), ולאחר הרס וביזת קונסטנטינופול על ידי מסע הצלב הרביעי ב-1204, הלכו והתדרדרו היחסים בין היוונים לקתולים.
למעשה, הכנסייה שייכת על פי חוק הנצרות לאלוהים, ולכן לאחר הכיבוש האיובי היא הפכה לווקף. המשמשים בווקף הן העדות הנוצריות השונות. לאחר שגורשו הצלבנים מירושלים עברה כנסיית הקבר לידי העדות האורתודוקסיות, אבל הפרנציסקנים קיבלו כבר במאה ה-14 זכויות פולחן בכנסיית הקבר והחלו לרכוש את הזכויות מהסולטאן. גם היוונים והעדות האחרות החלו לקבל פירמנים מהשלטונות. מאחורי העדות שזוכות לקבל את הפירמנים עמדו מעצמות כגון צרפת מאחורי הקתולים, האימפריה הרוסית מאחורי האורתודוקסים, והארמנים בעלי ההון באיסטנבול תמכו בעדה הארמנית. העדות שהיו פחות חזקות מבחינה פוליטית, ועניות יותר נדחקו מכנסיית הקבר או זכויותיהם בה צומצמו. כך נעלמו משם כליל הנסטוריאנים, האתיופים נדחקו לגג, על אף שבעבר היו בידיהם נכסים חשובים כגון חלקים מהגולגולתא, לסורים נותרה קפלה שלא ברור כלל האם היא שייכת להם, ולקופטים אתר מרכזי אחד מאחורי האדיקולה ושלושה חדרים. ב-1690 קיבלו הלטינים את הזכויות המפליגות ביותר בכנסיית הקבר, ונמסרו להם שתי הכיפות של הכנסייה, הרוטונדה, הגולגולתא, אבן המשיחה, כלאו של ישו וחצר הכנסייה. הפירמן אושר מחדש ב-1740 כאשר הצרפתים קיבלו את החסות על הקתולים. בהסכם הקפיטולציות שנחתם עם הטורקים הם קיבלו גם את קשתות הבתולה. המצב התהפך תוך זמן קצר. ב-1757 קיבלו היוונים את מרבית הזכויות בכנסיית הקבר בעקבות כניעה עות'מאנית ללחץ רוסי. מאז מנסים הקתולים לחזור ל"תור הזהב" של 1740. הפירמן של 1757 שימש כבסיס לפירמן שפורסם ב-1852 ובו הוחלט על סטטוס קוו, כלומר על מצב קבוע ובלתי משתנה בחלוקת נכסי הכנסייה בין העדות השונות. הסטטוס קוו קבע לא רק את הבעלות על הנכסים בתוך הכנסייה, אלא את אופי ניהול הפולחן וקבע מי יכול לנהל אותו. כך לדוגמה מבין הקתולים רק הפרנציסקנים יכולים לקיים מיסה בכנסיית הקבר, והדבר גם נכון לגבי היוונים אורתודוקסים. רוסים לדוגמה, לא יכולים לנהל מיסה במקום, על אף שהרוסים היו אלו שתמכו ביוונים במשך שנים, ובזכותם קיבלו היוונים פעמים רבות את הפירמנים לטובתם.
האזורים העיקריים המצויים במחלוקת מאז הם קפלת ניקודימוס המצויה במחלוקת בין הארמנים לסורים, אזור קשתות הבתולה המצוי במחלוקת בין היוונים לקתולים ואזור הגג של כנסיית הקבר, דיר אל סולטאן, הנתון במחלוקת בין הקופטים לבין האתיופים.
טקסים > טקס האש הקדושה

בשבת האור, שבת הפסחא, חוגגות העדות האורתודוקסיות בכנסיית הקבר את טקס האש הקדושה. במאה ה-4 יש תיאורים של הוצאת אור מקברו של ישו, ביטוי לתחייה. עם זאת דומה כי מדובר בטקס ליטורגי רגיל כפי שבכל כנסיות העולם מדליקים את נר הפסחא. החל מהמאה התשיעית מגיעים לירושלים אנשים בציפייה לראות לא ליטורגיה רגילה של התחייה אלא נס. אחת האפשרויות שדווקא תחת שלטון האסלאם הטקס הזה הפך להצהרה. אלוהים נתן למוסלמים לכבוש את העיר והמרחב אבל את האור מהשמים הוא נתן לנוצרים. על פי האמונה הרווחת מדובר בנס מתחדש המתקיים פעם בשנה. המנורות באדיקולה ביום זה מכובות והאש הקדושה יורדת מהשמים. האש הקדושה מחולקת מהאדיקולה למאמינים שנושאים אותה איתם לארצות הניכר.
הטקס שהלך והתגבש בהדרגה בסופו של דבר נדחה על ידי הקתולים. הקתולים שהיו שותפים נלהבים בטקס בתקופה הצלבנית, החליטו, בסביבות 1240, שזו אמונה טפלה, והוא נותר בידי הכנסיות המזרחיות ומשתף את רובן.
באותו היום בבוקר פותח את דלתות כנסיית הקבר הפטריארך הארמני. הפטריארך היווני האורתודוקסי נכנס ויושב בקתוליקון ומחכה שיבואו אליו בישוף ארמני, נציגים קופטים ונציגים סורים, ינשקו את ידו ואז אפשר יהיה להמשיך בטקס. האתיופים לא משתתפים בטקס מאחר שאיבדו את הזכויות שלהם. לכל עדה מקום משלה בזמן הטקס: ליוונים, לארמנים, לסורים ולקופטים. הכנסייה מחולקת על ידי המשטרה שהקהל יוכל לעמוד במקומות שלו. ברגע מסוים הפטריארך האורתודוקסי עושה תהלוכה שלוש פעמים מסביב לקבר הקדוש תוך כדי שירה, לאחר מכן מוריד את המירטה והפאליום ונכנס לקבר ואחריו נכנס בישוף ארמני. לאחר שנכנסים פנימה והדלת נסגרת. הפטריארך היווני והבישוף הארמני נכנסים לתוך האדיקולה. הפטריארך היווני נכנס לתוך קפלת הקבר הפנימית והבישוף הארמני מחכה בקפלת המלאך לאחר מכן הפטריארך יוצא והארמני נכנס ולאחר מכן מחלקים את האש הקדושה, שעל פי האמונה העממית איננה שורפת בדקות הראשונות, לקהל המאמינים. היוונים מוציאים את האש מחלון אובאלי בחלק הצפוני של האדיקולה למאמיניהם והארמנים מהחלון הדרומי. לאחר שהפטריארך היווני יוצא מהאדיקולה נכנסים לשם נציג קופטי ונציג סורי שמקבלים את האש הקדושה בתוך האדיקולה. הפטריארך מלווה בבישוף הארמני מוציא לפיד בוער החוצה בעוד המאמינים מדליקים מהאש הקדושה 33 נרות המאוגדים לכדי נר אחד (33 נרות כיוון שבמסורת הנוצרית ישו היה בן 33 בעת צליבתו).
השפעה

מהמאה ה-9 והלאה, בנייתן של כנסיות בהשראת תחיית המתים הורחבה ברחבי אירופה. דוגמה אחת כזו היא בזיליקת סנטו סטפנו בבולוניה, איטליה, שילוב של שבע כנסיות המשחזרות את מקדשי ירושלים. כמה כנסיות ומנזרים באירופה, למשל, בגרמניה וברוסיה, ולפחות כנסייה אחת בארצות הברית עוצבו באופן מלא או חלקי על פי כנסיית הקבר, חלקם משחזרים מקומות קדושים אחרים למען הצליינים הנוצרים (עולי רגל) שלא יכלו ללכת לאדמות הקודש. חלק מהכנסיות ומזרים אלו כוללים את ("הקבר הקדוש") שנמצא בגרליץ, גרמניה, שנבנה בין השנים 1481 ל-1504, את מנזר נובו-ירוסלימסקי שמוסקבה, שבנה הפטריארך ניקון בין השנים 1656 ל-1666, והמנזר הפרנציסקני שנבנה על ידי פרנציסקנים בוושינגטון די. סי. בשנת 1898.
"סולם הסטטוס קוו" בשנת 1856 (יש להגדיל את התמונה על ידי לחיצה)
"סולם הסטטוס קוו" באפריל 2006
חזית כנסיית הקבר בציור מ-1728 של אלעזר הורן; האיור נחשב לעדות המוקדמת ביותר ל"סולם הסטטוס קוו" השעוּן על החלון הימני בקומה העליונה
אבן המשיחה עליה טוהרה גופת ישו. לוח האבן האדום החיצוני מגן על האבן מתחתיו המזוהה עם האבן המקורית. יש המאמינים בתכונות הריפוי שלה, ולכן שופכים עליה מים ואוגרים אותם
צליינים בתוך קפלת המלאך, בכניסה לחלק הפנימי של האדיקולה-קפלת קברו של ישו
ציור קיר משנת 1990 הבנוי מאבני פסיפס. נמצא ממול ל"אבן המשיחה". מריה, אמו של ישו ליד ראשו בבגדי אבל סגולים, מחזיק בידו של ישו תלמידו האהוב המזוהה עם יוחנן, לרגלי ישו לבוש באדום יוסף הרמתי
צילום של ג'אקומו ברוג'י משנת 1868
גרפיטי עתיק של פיירו ונדרמיני (Piero Vendramini) מוונציה, מ-08 ביולי 1384 על עמוד מרכזי משמאל לכניסה לכנסייה
האדיקולה (היכלית הקבר)
צילום פנים הכיפה של הקתוליקון. בפנים הכיפה פסיפס עם דמותו של ישו
ראו גם

מערת הקבורה של ישו
גן הקבר
ויה דולורוזה
לקריאה נוספת

יעל ישראלי (עורכת), ערש הנצרות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
אורה לימור, מסעות ארץ הקודש, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1998
Martin Biddle, The Tomb of Christ, Sutton Publishing, Gloucestershire, 1999, xii + 172 pp., 103+2 figs.
גדעון אבני, יוחנן (ג'ון) זליגמן, בין הר הבית לכנסיית הקבר - מעורבות ארכאולוגית במקומות הקדושים בירושלים, בתוך: מיכאל פייגה; צבי שילוני (עורכים), קרדום לחפור בו, ארכאולוגיה ולאומיות בארץ ישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2008, עמ' 79–105
יוחנן ג'ון זליגמן וגדעון אבני, חפירות ומחקרים חדשים במתחם כנסיית הקבר, קדמוניות, ירושלים, חוברת 2 (122) תשס"ב, עמ' 119–124
שמואל ברקוביץ, נספחים ב'-ו' (בנוגע לזכויות העדות הנוצריות השונות במתחם כנסיית הקבר), בתוך: מלחמות המקומות הקדושים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2000, עמ' 547–554.
יאיר טלמור, "בין קבר ישו ל'כנסיית מרים החדשה': שינויים תאולוגיים והשתקפותם במרחב הדתי בירושלים הביזנטית", בתוך: אייל ברוך, איילת לוי-רייפר ואברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ הארבעה-עשר, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, רמת גן, 2008, עמ' 225–237
לאה די סגני, "ממצאים אפיגרפים חושפים פרקים חדשים בתולדות כנסיית הקבר במאה השישית", בתוך: אייל ברוך, אברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ השנים-עשר, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, רמת-גן, 2006, עמ' 157–164
נעמי פויכטונגר, "אמפולות המתכת מירושלים מסוף המאה השישית", בתוך: דוד יעקבי ויורם צפריר (עורכים), יהודים, שומרונים ונוצרים בארץ-ישראל הביזאנטית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1988, עמ' 27–53
יוסף פטריך, כנסיית הקבר: תולדותיה ומרכיביה הארכיטקטוניים, בתוך: ספר ירושלים, התקופה הרומית והביזנטית 638-70, יורם צפריר (עורך), הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1999, עמ' 353–381
איוון פרידמן, ההולכים בדרך הקבר הקדוש: צליינים בצילם של צליינים, בתוך: אבירי ארץ הקודש, ממלכת ירושלים הצלבנית, סילביה רוזנברג (עורך), מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999, עמ' 86–92
אלי שילר, "אתרי כנסיית הקבר", אריאל, כתב עת לידיעת ארץ ישראל, חוברת מס' 42-42א, נובמבר 1985, עמ' 61–115
Martin Biddle, "The Tomb of Christ, Sources, Methods and New Approach", Inside: Churches Built in Ancient Times, Recent Studies in Early Christian Archaeology, Kenneth Painter(ed.), society of antiquaries of London, London, 1994, pp. 73–147
חסם הולכה עלייתי-חדרי

| --- | --- |

תרשימי א.ק.ג. המציגים את סוגיו השונים של חסם הולכה עלייתי חדרי.
 תחום:  קרדיולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  151597 
 MeSH:  D054537
 
הדמיה גרפית של מערכת ההולכה החשמלית של הלב
חסם הולכה עלייתי-חדרי (באנגלית: Atrioventricular block או A.V. Block) הוא מצב בו נפגע מסלול הולכת החשמל התקין בלב האדם כתוצאה מפגיעה בהעברת הדחף החשמלי בקשר הפרוזדור והחדר (AV node). ההפרעה מחולקת לשלוש דרגות עיקריות כאשר כל אחת מהדרגות מאופיינת בתצורה קלינית שונה.
מסלול העברת הדחף החשמלי בלב במצב התקין מתחיל מקוצב הסינוס (SA Node). קוצב הסינוס מייצר דה-פולריזציה מוקדם יותר מכל שאר תאי הלב. הוא מכניס בכך את כל שאר תאי הלב ל"תקופה רפרקטורית מוחלטת", במהלכה הם אינם מסוגלים לייצר דה פולריזציה עצמונית. הדחף החשמלי היוצא מקוצב הסינוס עובר בסיבי ההולכה השונים בעליות ומשם הוא יורד אל הקוצב המשני - "Atrioventricular Node". הקוצב המשני מהווה את נקודת הקישור היחידה שבין העליות לחדרים. באדם בריא ובמצב התקין מתעכב הזרם בקוצב המשני לפרק זמן של בין 120-200 מילישניות (3-5 משבצות בתרשים המוניטור). מהקוצב המשני ממשיך הדחף החשמלי אל חדרי הלב דרך סיבים המכונים "סיבי פורקנייה". הוא עובר באלומת הפרוזדור והחדר, המכונה גם "סיב ההולכה על שם היס", ממשיך אל צרור ההולכה הימני והשמאלי ומשם ממשיך אל סיבי ההולכה הסופיים המפושטים לאורכם ולרוחבם של חדרי הלב.
חסם הולכה עלייתי-חדרי כולל את המקרים בהם הדחף החשמלי מתעכב בקוצב המשני לפרק זמן העולה על פרק הזמן הנורמלי (0.2 שניות), וכן את המקרים בהם הקוצב המשני נחסם באופן חלקי או מלא. חסימה מלאה של קוצב ה-AV היא מצב חירום רפואי. היא עשויה לגרום להפסקת התכווצות החדרים בשל אי הגעת הדחף החשמלי אליהם. במצבים מסוימים עשויים תאי הלב להשתמש בתכונת האוטומטיות שלהם ולהתחיל לייצר דה פולריזציה עצמונית על מנת לפצות על אי הגעת הזרם.
הגורמים לחסם הולכה עלייתי-חדרי מגוונים וכוללים בתוכם איסכמיה, מחלות ניווניות של הקוצב המשני, מיוקרדיטיס, פריקרדיטיס, גורמים תורשתיים, השפעת ארס נחשים מסוימים (שרף עין גדי לדוגמה), גירוי וגאלי או שימוש בתרופות מסוימות. סוגים מסוימים של חסם הולכה עלייתי-חדרי עשויים להופיע גם באופן תקין אצל ילדים או אצל ספורטאים.
דרגות חסמי ההולכה > חסם הולכה מדרגה ראשונה

הדרגה הראשונה והקלה ביותר של חסם הולכה עלייתי-חדרי. בחסם הולכה מסוג זה הדחף החשמלי הנוצר בקוצב הסינוס עובר מהעליות אל החדרים דרך קוצב ה-AV בכל פעימה ופעימה כמו אצל אדם בריא. הבעיה בסוג זה של חסימה היא עיכובו של הדחף החשמלי בקשר הפרוזדור והחדר לפרק זמן העולה על 0.2 שניות. חולה עם חסם הולכה מדרגה ראשונה יהיה לרוב א-סימפטומטי. קצב הלב צפוי להיות סדיר והחסם לא צפוי לגרום לברדיקרדיה יוצאת דופן. ההפרעה עשויה להתגלות בבדיקת א.ק.ג. אקראית שהתבצעה מכל סיבה אחרת והחולים יכולים לחיות עם חסם הולכה זה ללא פגיעה או שינוי באורח החיים.
תרשים המוניטור בסוג חסם זה ידגים הארכה של מקטע PR. מקטע PR הוא המקטע הנמצא בין גל ה-P - המייצג את מעבר הזרם בעליות, לבין קומפלקס QRS - המייצג את מעבר הזרם בחדרים. מקטע זה מבטא את עיכוב הדחף החשמלי בקוצב ה-AV.
דרגות חסמי ההולכה > חסם הולכה מדרגה שנייה

בחסם הולכה מסוג זה מעוכב הזרם החשמלי בין העליות לחדרים לזמן רב יותר מאשר הוא מעוכב בחסם מדרגה ראשונה. הפרעה זו מחולקת לשני סוגים:
סוג 1 - מכונה גם "מוביץ סוג 1" או "ונקבאך" - קשר הפרוזדור והחדר מעכב את הדחף החשמלי לפרקי זמן הולכים וגדלים בכל פעימה. לבסוף, כעבור מספר פעימות, ניתן יהיה לראות פעימה אחת ש"נופלת" ולא מתרחשת. קצב הלב בחסם הולכה מסוג זה צפוי להיות לא סדיר. רוב החולים יהיה א-סימפטומטיים ואלו שיחוו סימפטומים יגיבו בדרך כלל באופן טוב לטיפול תרופתי. בתרשים המוניטור תתבטא התופעה בהגדלה הדרגתית של המרווח בין גל ה-P לבין קומפלקס QRS (מרווח PR), עד להופעתו של גל P שלאחריו לא יופיע קומפלקס QRS, כלומר - הדחף שיצא מקוצב הסינוס עבר בעליות אך לא עבר בחדרים אלא נחסם בקוצב ה-AV.
סוג 2 מכונה גם "מוביץ סוג 2" - "נפילה" פתאומית של פעימה אחת מדי כל מספר פעימות, ללא סימנים מקדימים וללא התארכות הדרגתית של מרווח PR. נפילת הפעימה עשויה להיות בחוקיות מסוימת אך עשויה גם להיות ללא חוקיות. במידה ותהיה חוקיות הפרעת הקצב יכולה להיות סדירה. דוגמה לכך היא תת-קטגוריה של מוביץ סוג 2 הנקראת 2:1 - כל שתי דה פולריזציות עלייתיות מתקיימת דה פולריזציה חדרית אחת. מוביץ סוג 2 נחשבת להפרעה מסוכנת יותר ממוביץ סוג 1 והיא עשויה להידרדר לחסימה מלאה של סיב ההולכה.
דרגות חסמי ההולכה > חסם הולכה מדרגה שלישית

חסם הולכה מדרגה שלישית הידוע גם בשם  "complete heart block" הוא מצב בו אין קשר כלל בין הפעילות החשמלית העלייתית לבין הפעילות החשמלית החדרית. בתרשים המוניטור הדבר יתבטא כהיעדר מוחלט של סינכרון בין גל ה-P לבין קומפלקס QRS. גלי ה-P יהיו סדירים וכן הקומפלקסים יהיו סדירים, אך לא יהיה קשר בין גלי ה-P לקומפלקסים. למעשה משמעות הדבר היא שקשר ההגת והפרוזדור מפעיל את העליות באופן תקין והן מתכווצות, אך מעבר הזרם מהעליות דרך קשר הפרוזדור והחדר אל החדרים חסום לחלוטין. החדרים מתכווצים כתוצאה מפעילות חשמלית שמקורה במוקדים אקטופיים בחדרים עצמם או בחלקים התחתונים של קשר הפרוזדור והחדר.
חסם הולכה מדרגה שלישית הוא סוג החסם החמור ביותר. חולים הסובלים מסוג זה של חסם יסבלו לרוב מסימנים וסימפטומים שונים כגון חולשה, סחרחורות, לחץ דם נמוך, דופק איטי, התעלפות וכאבים בחזה. הם יזדקקו לטיפול רפואי מיידי ודחוף שלרוב יכלול השתלת קוצב לב.
ראו גם

קשר הגת והפרוזדור
הפרעות קצב
לקריאה נוספת

א.ק.ג. פיענוח מהיר, דייל דובין
הערות שוליים

↑  א.ק.ג. - פיענוח מהיר של דייל דובין, מהדורה 6, עמוד 20
↑  Weiser, E.; Wollberg, Z.; Kochva, E.; Lee, S.Y. (1984). "Cardiotoxic effects of the venom of the burrowing asp, Atractaspis engaddensis (Atractaspididae, Ophidia)". Toxicon. 22 (5): 767–774.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph841558
משתיק קול

איור הפטנט המקורי של משתיק הקול.
תת מקלע MP5 עם משתיק קול
רובי צלפים מדגם M40A5 עם משתיקי קול.
עוזי עם משתיק קול
משתיק קול (וכן עַמְעַם) הוא אביזר המוצמד לרובה או אקדח ומיועד להנמכת הרעש הנוצר בעת ירי.
פעילות

רעש הירי נוצר כתוצאה מהתפשטות גזים מהירה מאוד, כתוצאה משבירת מחסום מהירות הקול על ידי הקליע וכתוצאה מהקשת הפטיש בנוקר.
על מנת לעמעם את רעש הירי, יש צורך בהפחתת מהירות הקליע אל מתחת למהירות הקול (תחמושת תת-קולית) ולדאוג בזמן הירי לפיזור גזים הדרגתי שלא יצור קול נפץ.
במשתיק קול ישנם תאי התפשטות המיועדים לשלוט בקצב התרחבות הגזים הנפלטים בשעת הירי ובכך לעמעם את צליל הנפץ האופייני לירי. משתיקי קול מסוימים מנמיכים את עוצמת צליל הירי בדציבלים מעטים ואחרים, מתוחכמים יותר, מפחיתים את הרעש בכמה עשרות דציבלים. כמו כן משתיק קול מפחית את הרתע הנוצר מהירי.
למשתיקי קול המיועדים לרובים מספר מחזורי פעולה שלרוב ידועים מראש ויעילותם פוחתת ככל שנעשה בהם שימוש, חלקם מיועדים לטיפולים המשקמים את יכולת עמעום צליל הירי ולאחרים אורך חיים מוגבל מראש.
חוקיות

משתיקי הקול אינם חוקיים לייצור והתקנה במדינת ישראל שלא על ידי סוחר נשק או חרש נשק המוכר על ידי המדינה. התקנה כזו נחשבת לעבירה של ביצוע שינוי בכלי ירייה כמו כל שינוי או שיפור אחר. בשל העובדה שייעודו העיקרי של משתיק הקול הוא שימוש חשאי ונסתר בכלי ירייה, אנשים המחזיקים במשתיק קול עלולים להיחשד בעבירות פליליות. הדבר יצר בעיה עקב נזילותו של החוק מלכתחילה, שכן לא הגדיר משתיק קול באופן מדויק דיו ולכן נעשה שימוש בעבר בבקבוקי פלסטיק עם תכולת נוזלים אשר הוצמדו לפתח הקנה, ובכך שימשו כעמעם מאולתר. משתיקי קול אלה, בניגוד למשתיקים אמיתיים, מורידים את טווח הירי בשל חיכוך הקליע עם הנוזלים בבקבוק.
ביחידות מובחרות של צה"ל ושל משטרת ישראל משתמשים במשתיק קול.
חלק מיחידות צה"ל המשתמשות במשתיקי קול: סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג.
חלק מיחידות משטרת ישראל המשתמשות במשתיקי קול: ימ"מ (של משמר הגבול), חלק מלוחמי יחידת הגדעונים - יחידה 33 (של להב 433), חלק מלוחמי ימ״ס (של מג״ב).
היחידות המבצעיות של השב״כ ושל המוסד משתמשות גם הן במשתיקי קול.
חלק מיחידות שירות הביטחון הכללי המשתמשות במשתיקי קול: יחידות ״היחידה המבצעית״.
חלק מיחידות המוסד המשתמשות במשתיקי קול: יחידת החיסולים ״כידון״ של אגף ״קיסריה״.
סוויז ביטז

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1978 (בן 46) הברונקס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kasseem Daoud Dean 
 שם במה:  Swizz 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  תיכון הארי ס. טרומן, תיכון רידן, תיכון סטון מאונטיין 
 סוגה:  מוזיקת היפ הופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  אפיק רקורדס, יוניברסל מוטוון רקורדס, רף ריידרס אנטרטיינמנט, Full Surface Records, אטלנטיק רקורדס, דרים וורקס רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ 
 בן או בת זוג:  Mashonda (2004–2010) אלישה קיז (2010–?) 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי להופעת ראפ על ידי צמד או קבוצה (2011)  טיים 100 (2021) 
 פרופיל ב-IMDb
 
קאסים דאוד דין (באנגלית: Kasseem Daoud Dean; נולד ב-13 בספטמבר 1978), הידוע בשם הבמה סוויז ביטז (Swizz Beatz), הוא מפיק מוזיקלי, ראפר ומנהל מוזיקלי אמריקאי.
ביוגרפיה

דין בילה את רוב ילדותו עם אימו בצפון מזרח ברונקס, שם נחשף לראשונה להיפ הופ. לאחר שהשיג את הציוד הנדרש מאביו החורג ומדודיו, החל לעסוק בתקליטנות כנער ונהנה ממעט הצלחה. לאחר שעבר לאטלנטה עקב מעורבותו החוזרת והנשנית בהתנהגות אלימה בבית הספר התיכון שלו, הוא החל לעבוד עם דודיו, ג'ואקווין ודארין דין, יחד היו המנהלים של חברת התקליטים ראף ריידרס. הוא החל להפיק מוזיקה בגיל 16. שנה לאחר מכן, ב-1998, מכר את הביט הראשון שלו לראפר DMX, שהפך להסינגל המוביל מאלבום הבכורה שלו, "Ruff Ryders' Anthem". באותה השנה החל דין להפיק שירים לאמני היפ הופ כגון ג'יי-זי ונוריגה.
ב-2001 היה למפיק המרכזי באלבום הבכורה של הראפרית איב, Let There Be Eve...Ruff Ryders' First Lady. ב-2002 הוציא דין את אלבום האוסף הראשון שלו, Swizz Beatz Presents G.H.E.T.T.O. Stories, שזכה לתשומת לב בזכות סגנון ההפקה שלו. באותה השנה, הוציא דין שני סינגלים, "Guilty" ו-"Bigger Buisness", שנכנסו למצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
ביוני 2007, סוויז ביטז הפיק והשתתף בסינגל של הראפר קאסידי, "My Drink n My 2 Step", שהגיע ל-40 הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי. ב-21 באוגוסט 2007 הוציא את אלבום הבכורה שלו, One Man Band Man. האלבום הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד 200 ומכר כ-45,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
בשנת 2009, דין הפיק סינגלים פופולריים רבים, בהם "Nasty Girl" של לודאקריס, "Who's Real" של ג'יידאקיס, "Million Dollar Bill" של ויטני יוסטון, "I Can Transform Ya" של כריס בראון וליל ויין ו-"On to the Next One" של ג'יי-זי. על האחרון קיבל סוויז ביטז את פרס גראמי הראשון שלו, בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב"
ב-2018 יצא אלבומו השני של סוויז ביטז, Poison. האלבום כולל הופעות אורח של ליל ויין, קנדריק לאמאר, ג'יידאקיס, נאז, פושה טי, יאנג ת'אג, 2 צ'יינז ועוד. הוא הגיע למקום ה-73 במצעד הבילבורד 200.
במרץ 2020 השיק יחד עם המפיק טימבלנד את תוכנית הרשת Verzuz. ב-2021, בעבור פועלו בתוכנית, נכלל סוויז ביטז ברשימת טיים 100 של מגזין טיים.
חיים אישיים

דין הוא מוסלמי. דין והזמרת משונדה טיפרר החלו לצאת בשנת 1998. ההריון הראשון שלהם הסתיים במות עובר תוך-רחמי בשנת 2000. באותה השנה נולד בנם הראשון. דין וטיפרר נישאו ב-2004. בדצמבר 2006 נולד בנם השני. ב-2008 נולדה בתו השלישית, עם הזמרת הבריטית ג'אנה סבסטיאן, אותה הכיר ב-2007. דין גילה על ביתו שנה לאחר לידתה. בשנת 2008, דין וטיפרר הודיעו על פרידתם. לדברי דין, הם נפרדו תשעה או 10 חודשים לפני לידת בתו. במאי 2010 התגרשו באופן רשמי.
במהלך תקופה זו, יצא דין עם הזמרת אלישה קיז, אותה הכיר מאז נעוריו. במאי 2010 הודיעו שהם מאורסים ומצפים לבנם הראשון. הם נישאו ביולי 2010 בטקס פרטי ליד הים התיכון. קיז ילדה את בנם הראשון באוקטובר 2010. בדצמבר 2014 נולד בנם השני.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2007: One Man Band Man
2018: Poison
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2002: Swizz Beatz Presents G.H.E.T.T.O. Stories
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2001: Monster Mondays Vol. 1
אביגיל בת ישי

| --- | --- |
 אב:  ישי 
 אם:  נצבת 
 בן או בת זוג:  יתר הישמעאלי 
 צאצאים:  עמשא בן יתר 
 בתנ"ך:  שמואל, דברי הימים
 
אביגיל בת ישי או אביגיל בת נחש היא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל ובספר דברי הימים.
לפי פירוש חז"ל, אביגיל הייתה בתו הביולוגית של ישי, והיא קרויה אביגיל בת נחש משום שכינויו של ישי היה "נחש". יש מפרשים כי כינויו היה "נחש" עקב ייחוסו לנחשון בן עמינדב, ועל כן מפרשים כי משמעות כינויה הוא "אביגיל בת (משפחת) נחשון" כדי להבדילה מאביגיל אשת נבל הכרמלי.
לפי פירוש אחר, אביגיל (או אֲבִיגַל) הייתה בתו החורגת של ישי, ואחות מאם של דוד המלך.
הפירוש השני מסתמך על כך שמוזכר רק כי אביגיל היא אחותו של דוד, ומיוצגת "כאחות צרויה אם יואב" ולא כבת ישי. הפירוש הראשון מסביר כי ייצוגה כדודתו של יואב בא רק על רקע אותו פסוק, המבקש להציג את הקרבה של יואב ועמשא בן אביגיל כבני דודים.
נישאה ליתר הישמעאלי, ובנם היה עמשא, שר צבא אבשלום בעת המרד, ולאחר מכן שר צבא דוד.
בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף נ"ה, עמוד ב' מזהים את נחש אבי אביגיל עם ישי אבי דוד. לפי רבא כונה בעלה ישמעאלי משום שחגר חרבו כישמעאל. לפי רבי שמואל בר נחמן, היה יתר ישמעאלי שהתגייר בבית דינו של ישי, והאחרון בחר בו כחתן לבתו אביגיל לאור היכרותו עמו.