stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משבר הכיסא הריק
פתרון המשבר והשלכותיו > ועידת האג

בשנת 1969 נפגשו מנהיגי שש המדינות בעיר האג שבהולנד על מנת לדון בצעדים להתנעה מחדש של תהליך האינטגרציה. המנהיגים הסכימו ביניהם על התרחבות גאוגרפית ראשונה בתולדות הקהילה, כך שתכלול גם את בריטניה ומדינות נוספות. הורחבו הסמכויות התקציביות של הפרלמנט האירופי. הוסכם גם על התקדמות לקראת איחוד מוניטרי דרך יצירת מערכת שערי חליפין למדינות החברות. בנוסף, ועידת האג כוננה את הפרקטיקה של פגישות פסגה בין המנהיגים ככלי לקבלת החלטות משותפת אשר תיקח בחשבון גם את הצורך לקדם את האינטגרציה אך גם את האינטרסים הלאומיים הפרטיקולריים. בשנת 1974 הפכו הוועדות לחלק פורמלי מתהליך קבלת ההחלטות בקהילה האירופית. חלק גדול ממטרות הוועידה הושגו תוך מספר שנים, אך עם סייגים מסוימים. ההרחבה הגאוגרפית יצאה לפועל ב-1973 וכללה את בריטניה, אירלנד ודנמרק, כאשר נורווגיה, המדינה הרביעית שהגישה בקשת הצטרפות משכה את בקשתה כשנה לפני כן. המדינות החברות הצליחו, בעזרת הנציבות, להציג עמדה משותפת בתחום יחסי החוץ והמסחר הבינלאומי. הקהילה הקימה גופי מימון שהחלו לסייע בהחלת רפורמות כלכליות ותעסוקתיות והמדיניות החקלאית המשותפת יושמה במלואה בשנת 1972. לצד התפתחויות חיוביות אלו, ההתקדמות לקראת האיחוד המוניטרי והפוליטי נותרה איטית כאשר ניסיונות לתיאום שער חליפין כגון מערכת "הנחש במנהרה" כשלו. בנוסף, על רקע משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 נכנסו המדינות החברות למשברים כלכליים שכללו אבטלה ואינפלציה גואות ואילצו את המנהיגים להפנות את תשומת ליבם לענייני פנים על חשבון פרויקטים שאפתניים כלל-אירופיים.
הערות שוליים

↑  האינטגרציה האירופית - תהליך הרחבת שיתוף הפעולה והתיאום בין מדינות מערב אירופה בתחומי המדיניות הכלכלית ויחסי החוץ
↑  ועידה בין-ממשלתית היא ועידה בין נציגים של ממשלות לאומיות. בוועידת האג השתתפו מנהיגי שש המדינות החברות בקהילה האירופית באותה עת - צרפת, מערב גרמניה, איטליה, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג.
↑  שרה קהאן ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות מדיניות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2016, עמ' 55-57
↑  המדיניות החקלאית המשותפת (CAP) הייתה ניסיון של המדינות החברות בקהילה הכלכלית האירופית לתאם ביניהן פעילות כלכלית בתחומי החקלאות. המדיניות כללה סובסידיות למימון עודפים חקלאיים, מכסות לייבוא תוצרת חקלאית וצעדים נוספים.
↑  קאהן ניסר 2016, עמ' 44-47
↑  קהאן ניסר 2016, עמ' 48-51
↑  גופים על לאומיים הם גופים המאגדים בתוכם מספר מדינות ריבוניות ומקדמים מדיניות עצמאית תוך נטילת סמכות מהמדינות החברות בתחומים מסוימים וקבלת החלטות משותפת.
↑  Christian Nuenlist, Anna Locher, and Martin Garret, Conclusion: A Gaullist Grand Strategy?, Globalizing de Gaulle international perspectives on French foreign policies, 1958-1969, Lexington Books, 2010, עמ' 291-308
↑  ההתרחבות הגאוגרפית מתייחסת לצירוף מדינות חדשות לקהילות האירופיות, בנוסף ל-6 המקימות, בשלב זה ההתרחבות כללה את בריטניה, אירלנד, נורווגיה ודנמרק.
↑  Andrew Moravcsik, Charles de Gaulle and Europe: The New Revisionism, Journal of cold war studies Vol. 14, עמ' 53-77
↑  European Defence Community Treaty
↑  גישה פרו-אירופית היא גישה התומכת בהרחבת שיתוף הפעולה בין חברות הקהילה האירופית והאצלת סמכויות למוסדות העל-לאומיים שלה.
↑  Piers Ludlow, Challenging French Leadership in Europe: Germany, Italy, the Netherlands and the Outbreak of the Empty Chair Crisis of 1965-1966, Contemporary European History Vol. 8, Cambridge University Press, 1999, עמ' 231 - 248
↑  Ludlow 1999, 236-244
↑  שיתוף פעולה בין-מדינתי הוא שיתוף פעולה בין מדינות עצמאיות אשר מגיעות להסכמות בעלות תוקף מוגבל ביניהן ללא התערבות גוף חיצוני או תכתיבים חיצוניים.
↑  Ludlow 1999, 244-247
↑  Ludlow 1999, 247-248
↑  Yunus Emre Karaca, An analysis on the importance of the ‘Luxemburg Crisis’ in the context of the development of west European integration, Bingöl Üniversitesi İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi Dergisi Vol.2, 2018, עמ' 41-50
↑  Derek Urwin, European Union Politics, Oxford: Oxford University Press, 2013
אוסאמי נאגנו

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1880 קוצ'י, האימפריה היפנית
 פטירה:  5 בינואר 1947 (בגיל 66) כלא סוגאמו, טוקיו, יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הקיסרית, אוניברסיטת הרווארד
 השתייכות:  האימפריה היפנית האימפריה היפנית הצי הקיסרי היפני הצי הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  מ-1901 
 דרגה:  גנסוי (אדמירל הצי)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן קרב פורט ארתור מלחמת העולם הראשונה המצור על צ'ינגדאו מלחמת העולם השנייה המתקפה על פרל הארבור
 עיטורים
 מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
אוסאמי נאגנו (ביפנית: 永野 修身;‏ 15 ביוני 1880 - 5 בינואר 1947) היה אדמירל צי (גנסוי) בצי הקיסרי היפני, אשר שירת בתפקיד מפתח כראש מטה הצי בין השנים 1941–1944, במהלך רוב המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. לאחר כניעת האימפריה היפנית נאגנו הועמד לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אך נפטר בכלא סוגאמו מהתקף לב לפני שהוכרע גזר דינו.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

נאגנו נולד בשנת 1880 בקוצ'י, האימפריה היפנית, למשפחת סמוראים לשעבר אשר תמכו בו, כמו משפחות רבות של סמוראים לשעבר באותה התקופה, ללמוד לקראת קריירה צבאית.
לאחר שהשלים קורס קצינים באקדמיה הצבאית הקיסרית, נאגנו השתתף במלחמת רוסיה–יפן בקרב פורט ארתור. נאגנו התמחה בארטילריה ימית ובשנת 1910 הועלה לדרגת לוטננט קומנדור (מקביל למייג'ור). עם הצטרפות יפן למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, נאגנו השתתף במשלחת היפנית למצור על צ'ינגדאו נגד מושבת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית בשאנדונג.
הודות להישגיו המקצועיים נשלח נאגנו לפני מלחמת העולם הראשונה ללימודים בארצות הברית, שם למד באוניברסיטת הרווארד אשר בקיימברידג' לפני ואחרי המלחמה. בשנת 1920 נאגנו ייצג את יפן בוועידה הימית בוושינגטון שקבעה הגבלות בייצוג הנשק הימי של מעצמות בעלות אינטרסים באוקיינוס השקט באזור. בקנה מידה לזמן ארוך הוועידה תרמה לעלייתה של יפן כמעצמה ימית לעומת ארצות הברית, האימפריה הבריטית ועוד.
נאגנו המשיך לעלות בדרגות בצי והפך בשנת 1936 לשר הצי הקיסרי. באותה השנה נאגנו ייצג את יפן בחתימת ההסכם הימי השני של לונדון שהיה בהמשך לוועידה הימית בוושינגטון. שנה לאחר חתימת ההסכם, תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי גררו את מזרח אסיה לתוך מלחמת סין–יפן השנייה, מה שגרם ליפן לסגת מההסכם שנחתם בלונדון והביא לפגיעה ביחסי החוץ של יפן.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם עליית ההשפעה של הצבא על הפוליטיקה היפנית עקב אירועים כגון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומינויים של בכירים בצבא כהידקי טוג'ו לראש ממשלת יפן, מונה נאגנו לראש המטה הכללי של הצי הקיסרי באפריל 1941. נאגנו היה בין התומכים והמתכננים העיקריים של המתקפה על פרל הארבור אשר הכניסה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה והחלה את המערכה באוקיינוס השקט.
דעתו האישית נאגנו הייתה נגד מלחמה עם ארצות הברית; הוא הניח שאפילו אם יפן תשתלט על מושבות בריטניה והולנד באסיה, ארצות הברית עם מדיניותה הנייטרלית עדיין לא תיכנס למלחמה נגד יפן ותשאיר את האחרונה להקים את האימפריה אדירה משלה ללא התערבות. עם זאת, כמו שעשה מספר פעמים בעבר, נאגנו העביר רבות מכלל הסמכות הפיקודית אל קצינים בכירים כאיסורוקו יממוטו. יממוטו, אף שגם הוא התנגד למלחמה נגד ארצות הברית, קיבל בצייתנות את הוראותיו של הדרג הצבאי העליון תחת הידקי טוג'ו והוביל את הצי היפני להתקפה הגדולה בפרל הארבור שהביאה בסופו של דבר את ארצות הברית למלחמה.
נאגנו למעשה איבד את סמכותו מעל חיל הים לאחר המתקפה על פרל הארבור; יממוטו הרחיקו, למעשה, מהפיקוד והמעורבות על ההחלטות האסטרטגיות. בפברואר 1944 נאגנו הורד מדרגת ראש המטה הכללי של הצי ועד סוף המלחמה שירת בתור יועצו הימי האישי של הירוהיטו, קיסר יפן.
ביוגרפיה > משפט

לאחר כניעת האימפריה היפנית, נאגנו היה בין הקצינים בדרג הגבוהה ביותר שנחקרו על ידי קציני חיל הים של ארצות הברית. מהחקירות איתו הוא תואר כ"משתף פעולה יסודי", "ערני מאוד", "אינטליגנטי" ו"להוט לפתח ידידות עם ארצות הברית". נאגנו הואשם בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה עקב מעורבותו במתקפה על פרל הארבור, אך לפני שהוכרע משפטו הוא נפטר עקב התקף לב בתחילת 1947, בכלא סוגאמו.
ראו גם

הצי הקיסרי היפני
המתקפה על פרל הארבור
איסורוקו יממוטו
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968 היו הבחירות ה-46 במספרן לנשיאות ארצות הברית, והן נערכו ב-5 בנובמבר 1968. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, את המועמד הדמוקרטי, סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי. בחירות אלו סימלו את התחזקות המפלגה הרפובליקנית והפיכתה למפלגה המרכזית למשך שני העשורים הבאים במירוץ לבית הלבן, והביאו לסופה של קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנים.
שנת הבחירות הייתה רוויית התרחשויות: היא החלה עם רציחתו של מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, מרטין לותר קינג, ומהומות ברחבי המדינה, ההתנקשות במועמד הדמוקרטי רוברט קנדי וההתנגדות למלחמת וייטנאם באוניברסיטאות. הנשיא היוצא לינדון ג'ונסון שרק ארבע שנים קודם לכן ניצח ניצחון סוחף בבחירות, סירב לנסות להיבחר מחדש בגלל ההתנגדות למלחמה ומעמדו הרעוע שהופגן בתוצאות של הפריימריז בניו המפשייר. הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968 הייתה מלאה בעימותים אלימים בין שוטרים ובין מתנגדי המלחמה, והמפלגה הדמוקרטית התפלגה.
ריצ'רד ניקסון ניהל מסע בחירות בו הבטיח להחזיר את החוק והסדר למדינה, ולספק מנהיגות במלחמת וייטנאם. כעבור שנה, השתמש במונח הרוב הדומם כדי לתאר את קהל היעד שלו. ניקסון ניצח בבחירות בהפרש צמוד של 0.7%, אולם זכה בקלות ברוב בחבר האלקטורים, עם 301 אלקטורים לעומת 191. בנוסף, התמודד גם מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס, שתמך בהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים. הוא זכה בחמש מדינות בדרום ארצות הברית וגם בכמה תומכים באזורים התעשייתיים בצפון.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז העברת חוק זכות ההצבעה, שהוביל למתן זכויות הצבעה לרוב המיעוטים הגזעיים במדינה, בעיקר בדרום. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה היו לניו יורק הכי הרבה אלקטורים בחבר האלקטורים (ארבעים ושלושה). לאחר מפקד האוכלוסין של 1970, קיבלה קליפורניה הכי הרבה קולות והפכה למדינה המאוכלסת ביותר.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה (עד הבחירות ב-2024) בה מפלגה מרכזית בחרה במועמד שכבר הפסיד פעם קודמת (ניקסון הפסיד לג'ון פיצג'רלד קנדי בבחירות ב-1960), וגם הפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה שלישית זכה בבחירות במדינה אחת או יותר.
רקע היסטורי

בבחירות ב-1964, אחרי 14 חודשים בתפקיד מאז רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ניצח לינדון ג'ונסון הדמוקרטי, עם אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר אי פעם, בבחירות לנשיאות מול המועמד הרפובליקני, בארי גולדווטר. במהלך כהונתו, השיג ג'ונסון כמה הצלחות פוליטיות, כולל תוכנית "החברה הגדולה" שלו (וחוקים למען מלחמה בעוני), העברת חוקים שחיזקו את זכויות האזרח, והמשך חקר החלל. למרות הישגיו, התמיכה בג'ונסון הייתה קצרת ימים. באותו הזמן, חוותה האומה כמה מהומות גזעיות בערים הגדולות, וגם מרד של צעירים יחד עם ויכוחים בנוגע למדיניות חוץ. עלייתם של ילדי הפרחים, השמאל החדש ותנועות כוח לשחורים גרמו להתנגשויות בין מעמדות, גזעים ודורות שונים. המתח הלאומי רק החריף ב-4 באפריל 1968, עם רציחתו של מנהיג זכויות האזרח, הכומר מרטין לותר קינג, בממפיס, טנסי, דבר שרק גרם ליותר מהומות שאף הגיעו לוושינגטון, במרחק מספר רחובות מהבית הלבן. שוטרים הוצבו למרגלות הבית כדי להגן עליו.
הנושא המרכזי שגרם לירידה בפופולריות של ג'ונסון הייתה מלחמת וייטנאם, שהסלימה במהלך תקופתו. בסוף 1967 נלחמו מעל 500,000 חיילים בווייטנאם. המגויסים היו 42% מהצבא בווייטנאם, אולם היוו כ-58% מהקורבנות, כשאלף אמריקנים נהרגים מדי חודש ועוד רבים נפצעים. ג'ונסון נפגע במיוחד כשלמרות התעקשותו שהם מנצחים במלחמה, התקשורת הראתה את ההפך ותקפה אותו על המחיר הגבוה של המלחמה.
בתחילת ינואר 1968, הודיע מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שהמלחמה תאט כיוון שהצפון וייטנאמים מאבדים את רצונם להילחם, אולם מעט לאחר מכן, החלו כוחות הצפון במתקפת טט, שבה תקפו כוחות הווייטקונג את מוסדות הממשלה בדרום וייטנאם. ממשל ג'ונסון נפגע עוד יותר במתקפה כשכוחות הווייטקונג חדרו אל שגרירות ארצות הברית בסייגון, בירתה של דרום וייטנאם, לפני שנהרגו בידי חיילים אמריקניים במהלך קשה שתועד בטלוויזיה. למרות הניצחון הצבאי האמריקני במתקפה, היא גרמה לעלייה בביקורת כלפי המלחמה ולטענות שאי אפשר לנצח בה. רבים גם טענו שהממשלה משקרת בנוגע למצב בווייטנאם. בתגובה למתקפה, טען הפנטגון כי אפשר לנצח במלחמה רק על ידי הוספת כמה מאות אלפי חיילים נוספים אל הכוחות שכבר נמצאים בדרום וייטנאם. בחודשים לאחר מכן, סקרים הראו שפחות מ-35% מהציבור תומכים בג'ונסון, והשירות החשאי של ארצות הברית סירב לתת לו לערוך הופעות ציבוריות בקמפוסים של מכללות ואוניברסיטאות בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב סטודנטים. השירות החשאי גם מנע מג'ונסון להופיע בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, מתוך חשש שהגעתו תגרום למהומות ואף להתנקשות בנשיא.
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית > מועמדים דמוקרטיים

יוברט האמפרי, סגן נשיא ארצות הברית ממינסוטה
רוברט קנדי, סנאטור מניו יורק, אחיו של נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, והתובע הכללי של ארצות הברית לשעבר (נרצח ב-6 ביוני 1968)
יוג'ין מקארתי, סנאטור ממינסוטה
ג'ורג' מקגוורן, סנאטור מדקוטה הדרומית
לינדון ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטקסס (פרש ב-31 במרץ 1968, ותמך בהאמפרי)
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית > כניסתו של יוג'ין מקארתי

בגלל שלינדון ג'ונסון נבחר לנשיאות רק פעם אחת (ב-1964) ושירת פחות משנתיים מלאות בתפקיד לפני בחירתו, לא פסל אותו התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מלרוץ לתקופת כהונה נוספת. כתוצאה מכך, בתחילת 1968 הניחו רוב האנשים שג'ונסון ירוץ לעוד כהונה, ושלא תהיה לו בעיה גדולה לזכות במועמדות בוועידה הדמוקרטית.
למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, נראה היה שאף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו. רבים גם חשבו, בתחילת השנה, שהישגיו הגדולים של ג'ונסון בתחומי הפנים יגברו על ההתנגדות למלחמת וייטנאם ושיוכל לחזק את מעמדו במסע הבחירות. אפילו הסנאטור רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה חזקה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגד ג'ונסון. סקרים רבים גם חשפו שאמריקנים רבים שהתנגדו למלחמה ראו בעליית תנועת ילדי הפרחים כתופעה מדאיגה. עם זאת, ב-30 בינואר, טענות ג'ונסון על ניצחון קרוב בזכות הוספת החיילים חוסלו לאחר מתקפת טט. הצבא האמריקני ניצח, וגם גרם לאבדות רבות בקרב הקומוניסטים, אולם יכולתם של כוחות הצפון לפעול בצורה נרחבת כל כך החלישה את התמיכה בגיוס נוסף ובהמשך המלחמה.
רק הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה הסכים לאתגר את ג'ונסון בפתיחות. כשהוא רץ בתור מועמד אנטי מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, קיווה מקארתי ללחוץ על הדמוקרטים להצביע באופן ציבורי נגד המלחמה. מכיוון שבניו המפשייר התרחשו הבחירות המקדימות הראשונות ב-1968, ניצל מקארתי את רוב תקציבו המוגבל במדינה הזאת. הוא קיבל חיזוק מאלפי סטודנטים שתמכו בו, וגילחו את זקנם ושיערותיהם עבורו. הסטודנטים ארגנו פעילות ענפה ועבדו קשה עבור קידומו של מקארתי. ב-12 במרץ, זכה מקארתי ב-42% מהקולות, לעומת 49% בלבד לג'ונסון, תוצאה טובה במיוחד מול נשיא מכהן. זאת ועוד: מכיוון שלג'ונסון היו יותר מעשרים וארבעה תומכים שהתמודדו במירוץ על תפקיד הצירים בוועידה, הארגון של מטהו של מקארתי גרם לו לזכות בעשרים מתוך עשרים וארבעה הצירים של המדינה. דבר זה העניק למסע הבחירות של מקארתי לגיטימיות ומומנטום.
לאחר שהבין שג'ונסון היה פגיע, הכריז הסנאטור רוברט קנדי על מועמדותו רק ארבעה ימים לאחר הפריימריז. מקארתי וקנדי נאבקו בכמה מערכות בחירות מקדימות. ברוב המערכות ניצח קנדי.
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית > פרישתו של ג'ונסון

ב-31 במרץ, לאחר הפריימריז בניו המפשייר וכניסתו של קנדי, הכריז הנשיא לאומה בנאום מצולם שהוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום. בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הכריז ג'ונסון כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא. עובדה נסתרת באותה תקופה הייתה שג'ונסון אולי לא היה יכול לשרוד כהונה נוספת – מצבו הבריאותי היה קשה, והוא מת ב-22 בינואר 1973 – רק יומיים לאחר שכהונת הנשיא החדש הסתיימה. בנוסף, סקרים הראו שג'ונסון נמצא בפיגור בבחירות המקדימות, בעיקר בוויסקונסין, שהייתה הבאה בתור לערוך מערכת בחירות.
רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה. אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו. אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים. בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע. אשתו לחצה על פרישתו.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, התפלגה המפלגה הדמוקרטית לארבעה פלגים, כשכל אחד מהם מתעב את שלושת האחרים:
הפלג הראשון כלל את מנהיגי המפלגה בערים הגדולות ואיגודי העובדים. קבוצה זאת שלטה במפלגה מאז ימיו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והם חששו מאיבוד השליטה במפלגה. לאחר פרישת ג'ונסון, הם תמכו בסגן הנשיא יוברט האמפרי. יש האומרים כי ג'ונסון, למרות הצהרותיו על נייטרליות, תמך בעצמו בהאמפרי.
הפלג השני, שהתרכז מאחורי יוג'ין מקארתי, כלל בתוכו סטודנטים, אינטלקטואלים, ולבנים ממעמד בינוני-גבוה שפעלו נגד המלחמה בווייטנאם. הם ראו את עצמם כעתידה של המפלגה הדמוקרטית.
הפלג השלישי הכיל בתוכו קתולים, אפרו-אמריקאים, היספנים ומיעוטים גזעיים ואתניים אחרים, כולל כמה קבוצות שהתנגדו למלחמה. קבוצות אלו התרכזו מאחורי רוברט קנדי.
הפלג הרביעי הכיל דמוקרטים דרומיים לבנים, או "דיקסיקרטים". חלק מהם (בעיקר אלו שזכרו את השפעתו החיובית של הניו דיל על אזורים כפריים) תמכו בהאמפרי, אך רובם התרכזו מאחורי מושל אלבמה לשעבר, ג'ורג' וולאס, ומפלגתו השלישית בבחירות.
מכיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, ושייתכן ויפסיד לרפובליקנים בבחירות. אך בפרישתו הוא יוכל להימנע מתבוסה, ולשלוט במפלגה כשייתן את המועמדות להאמפרי, סגנו הנאמן. ג'ונסון גם האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח. רבים טענו שג'ונסון רצה שניקסון ינצח, כיוון שג'ונסון עצמו הסכים עם דעותיו של ניקסון, ולא של האמפרי, בנוגע למלחמה, על הצורך להגן על דרום וייטנאם. ג'ונסון האמין שניקסון מחבל בכוונה בשיחות השלום עם דרום וייטנאם, ואף הציע להאמפרי להשתמש בנושא במערכת הבחירות. ניקסון הכחיש זאת בפני ג'ונסון. האמפרי עצמו היה מזוהה כל כך עם מדיניות ג'ונסון, ורבים טענו שגם הסכם לא היה מציל אותו.
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית > תחרות

לאחר פרישתו של ג'ונסון, הכריז סגן הנשיא יוברט האמפרי על מועמדותו. קנדי הצליח בארבע מדינות עד אז (אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה) ומקארתי בשש (ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי). אולם בבחירות שבהן התמודדו אחד נגד השני, קנדי זכה בשלוש (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי רק באחת (אורגון). האמפרי לא התמודד בבחירות המקדימות, אלא השאיר את העבודה הזאת לתומכיו המקומיים – ג'ורג' סמת'רס בפלורידה, סטפן יאנג באוהיו ורוג'ר ברניגין באינדיאנה. האמפרי התרכז בצירים ממדינות שלא היו בהן פריימריז, שבהן מנהיגי המפלגה שלטו בצירים. קנדי ניצח את ברניגין ומקארתי באינדיאנה, ואז ניצח את מקארתי בנברסקה. מקארתי ניצח את קנדי ניצחון מפתיע באורגון.
לאחר תבוסתו של קנדי באורגון נראו הבחירות בקליפורניה הכרחיות לקנדי ולמקארתי. מקארתי סייר באוניברסיטאות ובמכללות של המדינה, שם התקבל כגיבור בשל היותו המועמד הראשון שיצא נגד המלחמה. קנדי סייר בשכונות מיעוטים וקיבל תמיכה נלהבת. בעימות ששודר כמה ימים לפני הבחירות, היה תיקו בין מקארתי וקנדי. ב-4 ביוני, ניצח קנדי את מקארתי בקליפורניה בהפרש קטן – 46% לעומת 42%. אולם מקארתי סירב לפרוש מהמירוץ, והיה ברור שהוא יתמודד מול קנדי בבחירות בניו יורק, בה הייתה למקארתי תמיכה מצד מתנגדי המלחמה. הבחירות נהפכו ללא רלוונטיות כשקנדי נרצח בבוקר 5 ביוני, קצת לאחר חצות. הוא מת עשרים ושש שעות לאחר מכן. קנדי נאם את נאום הניצחון שלו בבחירות של קליפורניה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס. הוא ופמלייתו יצאו מהאולם ונכנסו למטבח המלון. קנדי וחמישה אחרים נורו בידי סירחאן סירחאן, מתנקש פלסטיני-נוצרי ואזרח ירדני, שהתנגד לקנדי בעקבות תמיכתו במדינת ישראל. חמשת האחרים שנורו לא נפצעו פצעים קטלניים, אולם קנדי נורה בראשו ומת. סירחאן נשלח לכלא בשל כך.
היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיכוייו של קנדי לזכות במועמדות. יש כמה שאמרו שייחוסו של קנדי, והכריזמה שלו, יכלו לשכנע את מנהיגי המפלגה לתת לו את המועמדות. הוא אף דיבר עם ראש עיריית שיקגו בלילה בו נרצח, ואותו ראש עירייה הבטיח לתמוך בו בוועידה. אחרים טוענים שהאמפרי הוביל במספר הצירים במדינות ללא הפריימריז, ובגלל סירובו של מקארתי לפרוש מהמירוץ, לא היה מצליח קנדי לזכות לרוב בוועידה.
לפני מותו של קנדי, מספר הצירים היה:
יוברט האמפרי – 561
רוברט קנדי – 393
יוג'ין מקארתי – 258
מועמדים מהמפלגה הדמוקרטית > הוועידה הדמוקרטית ומחאה נגד המלחמה

מותו של קנדי שינה את המירוץ. למרות שהאמפרי נראה כמועמד המוביל בזכות התמיכה שזכה לה מצד מנהיגי המפלגה, הוא זוהה עם ממשל ג'ונסון, ולא היה פופולרי בקרב מתנגדי המלחמה. אך ציריו של קנדי לא התרכזו מאחורי מועמד אחד בשביל למנוע מהאמפרי לזכות. חלקם תמכו במקארתי, אולם רובם זכרו את המלחמה בפריימריז עם מקארתי וסירבו לתמוך בו. במקום, הם תמכו בג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שתמך בקנדי בעצמו. פילוג מתנגדי המלחמה הקל על האמפרי להשיג את הצירים.
הוועידה הדמוקרטית התקיימה בשיקגו בין 26 ל-29 באוגוסט, ולוותה באלימות בתוך אולם הוועידה, ומחוצה לו. כ-15,000 מפגינים זרמו לעיר ומולם הרשויות גייסו את 12,000 שוטרי משטרת העיר, 6,000 חיילי משטרה צבאית שמומחים בפיזור הפגנות, 6,000 חיילי המשמר הלאומי ועוד 1,000 סוכני מודיעין מקרב ה-FBI ו-CIA.
כשהוועידה נפתחה, התרכזו רבבות פעילים בעיר כדי למחות נגד המלחמה. שיא האירועים היה ב-28 באוגוסט, בהתנגשות ששודרה בטלוויזיה לסירוגין עם ההצבעה באולם הוועידה. האמריקאים נדהמו לראות את משטרת שיקגו מכה באלימות מפגינים ברחובות, ומשתמשת נגדם באלות ובגז מדמיע בעוד הם קוראים: "The whole world is watching" ("כל העולם צופה"). הגז המדמיע חדר לחדרי המלון, באחד מהם אף ישב האמפרי. המשטרה הצדיקה את הפעולות בטענה שהמפגינים יידו אבנים, בקבוקים וזכוכיות כלפי שוטרים. המפגינים, מצדם, כינו את המשטרה "חזירים". המהומות פילגו את המפלגה עוד יותר, חלקם תמכו במפגינים וחשבו שהמשטרה נקטה יד קשה מדי, ואילו אחרים גינו את אלימות המפגינים ותמכו בשוטרים. בינתיים, בוועידה שלט ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שהתנגד לביקורת כלפי השוטרים שלו. בתוך אולם הוועידה, האמפרי ניצח בסיבוב הראשון עם 1,759.25 קולות, לעומת 601 למקארתי, 146.5 למקגוורן ו-100.5 לשאר המועמדים.
לאחר שהצירים בחרו בהאמפרי, פנתה הוועידה לבחור את סגן הנשיא. המועמדים המובילים היו הסנאטורים טד קנדי ממסצ'וסטס, אדמונד מאסקי ממיין ופרד האריס מאוקלהומה; המושלים ריצ'רד יוז מניו ג'רזי וטרי סנפורד מקרוליינה הצפונית; ראש העיר ג'וזף אליוטו מסן פרנסיסקו, קליפורניה; מזכיר ההגנה של ארצות הברית לשעבר סיירוס ואנס ממערב וירג'יניה; והשגריר סרג'נט שרייבר ממרילנד. עוד רעיון היה לגייס את מושל ניו יורק הרפובליקני והליברלי נלסון רוקפלר. לאחר שקנדי סירב להצעתו של האמפרי, בבחירה בין מאסקי והאריס, בחר האמפרי במאסקי, מתון ופעיל איכות הסביבה ממיין, בתור המועמד. הוועידה בחרה בו.
מסע הבחירות של האמפרי נפגע קשות מהאלימות בשיקגו, ורבים זוקפים לה את הפסדו מול ניקסון. הייתה זאת הפעם האחרונה בה שיקגו, שאירחה בדרך כלל את הוועידות המפלגתיות, אירחה ועידה פוליטית, עד לוועידה הדמוקרטית של 1996. רבים האמינו שהיה זה בגלל האלימות ב-1968.
| מועמד לנשיאות> יוברט האמפרי.יוג'ין מקארתי.ג'ורג' מקגוורן.צ'אנינג פיליפס.דניאל מור.טד קנדי.פול ברייאנט.ג'יימס גריי.ג'ורג' וולאס | סיבוב ראשון> 1,759.25.601.146.5.67.5.17.5.12.75.1.5.0.5.0.5 | מועמד לסגנות הנשיאות> אדמונד מאסקי.לא הצביעו.ג'וליאן בונד.דייוויד הואה.טד קנדי.יוג'ין מקארתי.אחרים.. | סיבוב ראשון> 1,942.5.604.25.48.5.4.3.5.3.16.25.. |
| --- | --- | --- | --- |
מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית > מועמדים רפובליקניים

ריצ'רד ניקסון, סגן נשיא לשעבר ומועמד לנשיאות ב-1960 מקליפורניה
נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1960 וב-1964
רונלד רייגן, מושל קליפורניה
ג'ורג' רומני, מושל מישיגן ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1964
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר ומתמודד על תפקיד המועמד ב-1948, 1952 וב-1964
צ'ארלס פרסי, סנאטור מאילינוי (סירב לרוץ)
ג'ייקוב ג'ביטס, סנאטור מניו יורק (סירב – תמך בג'ורג' רומני ולאחר מכן בנלסון רוקפלר)
מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית > בחירות מקדימות

המתמודד המוביל על תפקיד המועמד הרפובליקני באותה מערכת בחירות היה סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שהחל את מסע הבחירות שלו בינואר 1968. ניקסון פעל במרץ למען המושלים וחברי הקונגרס הרפובליקנים בבחירות של 1966. רבים במפלגה עדיין תמכו בו. אולם רבים דאגו מההפסדים שלו בבחירות ב-1960 ובבחירות למושל קליפורניה ב-1962. הם קיוו למועמד יותר טוב. מועמדים אחרים ניסו להיכנס למירוץ נגד ניקסון אך החליטו לוותר במהלך המירוץ. בגלל הארגון המעולה שלו, ניקסון נשאר תמיד המועמד המוביל.
המאתגר הראשון של ניקסון היה מושל מישיגן ג'ורג' רומני. סקר באמצע 1967 הראה שניקסון מוביל עם 39% מהקולות, ורומני אחריו עם 25%. אולם לאחר שרומני אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא היה יכול לרוץ בתור מועמד שהתנגד למלחמה. ב-28 בפברואר 1968 הוא פרש לאחר שהתברר שפיגר אחרי ניקסון.
הסנאטור צ'ארלס פייסי נחשב לאיום על ניקסון עוד לפני פרישתו של רומני, ותכנן לרוץ מטעם אילינוי. אולם פרסי סירב לאחר מכן לרוץ.
ניקסון ניצח בבחירות בניו המפשייר בקלות ב-12 במרץ, עם 78% תמיכה. הרפובליקנים מתנגדי המלחמה כתבו אל תוך הבחירות את שמו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק והמנהיג של האגף הליברלי במפלגה, שקיבל 11% מהקולות. רוקפלר לא תכנן לרוץ, ורצה לתמוך במועמדים אחרים, אולם לאחר מכן החליט להתמודד. ניצח את ניקסון במסצ'וסטס, אך בשאר המדינות לא הצליח כמצופה. ניקסון הוביל עליו בכל הסקרים וניצח אותו בקלות.
בתחילת האביב, הפך מושל קליפורניה רונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני, ליריבו של ניקסון. בנברסקה ב-14 במאי, זכה ניקסון ב-70% תמיכה לעומת 21% לרייגן ו-5% לרוקפלר. למרות שניקסון ניצח בהפרש גדול, נשאר רייגן יריבו המוביל של ניקסון. ניקסון ניצח בבחירות באורגון למחרת היום עם 65% תמיכה וזכה בכל שאר הפריימריז מלבד בקליפורניה (ב-4 ביוני), שם התמודד רק רייגן. ניצחונו של רייגן בקליפורניה נתן לו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר, אבל בגלל שלא הצליח ברוב המדינות האחרות הוא נשאר מאחור במספר הצירים.
הצבעות:
רונלד רייגן – 37.93
ריצ'רד ניקסון – 37.54
ג'יימס רודס – 13.74
נלסון רוקפלר – 3.67
לא מחויבים – 3.14
יוג'ין מקארתי (נכתב בלי רצונו) – 1.00
הרולד סטאסן – 0.71
ג'ון וולף – 0.70
אחרים – 0.51
ג'ורג' וולאס (נכתב בלי רצונו) – 0.34
רוברט קנדי (נכתב בלי רצונו) – 0.33
יוברט האמפרי (נכתב בלי רצונו) – 0.13
לינדון ג'ונסון (נכתב בלי רצונו) – 0.11
ג'ורג' רומני – 0.10
ריימונד שאפר – 0.03
ויליאם סקרנטון – 0.02
צ'ארלס פרסי – 0.02
בארי גולדווטר – 0.01
ג'ון לינדסיי – 0.01