stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כללי האתיקה בספורט בישראל
המסמך הרשמי לקוד האתי בספורט בישראל

קוד אתי הוא ניסוח ההתנהגות הרצויה מבעל המקצוע בתחום מסוים. הסטנדרט להתנהגות ראויה או רצויה של האדם המקצועי בתחום הספורט שונה מההתנהגות המצופה מאדם העוסק בתחום אחר.
הליך כתיבת הקוד האתי נעשה על ידי משרד התרבות והספורט בשיתוף המרכז לאתיקה משכנות שאננים, ובשיתוף הוועד האולימפי וגופי הספורט השונים, והמסמך תקף מבחינה משפטית במדינת ישראל.
הכללים במסמך מבוססים על ערכי יסוד כגון: הגינות, יושר וטוהר המידות, התנהגות ספורטיבית, התנהגות כלפי ספורטאי קטין, דוגמה אישית ואחריות מקצועית. הכללים מתוקף הערכים האלה פותרים את הסוגיות המצוינות להלן.
תהליך ניסוח הקוד האתי הוא תהליך ארגוני וחינוכי המשתף את כל בעלי העניין. ראשית נאסף המידע הדרוש ומזהים את הצרכים, לאחר מכן הקוד מנוסח ומוטמע בהתנהלות היומיומית.
סוגיות לדוגמה בנושא הקוד האתי בספורט > סוגיות הנוגעות לספורטאי

במסמך הקוד האתי בספורט נכללות סוגיות אתיות מגוונות:
מטרת הספורטאים בשלבי החיים והקריירה השונים.
הגבולות המקצועיים של המאמן בחיי הספורטאי: פטרונות המאמן מול האוטונומיה של הספורטאי.
האיזון הנכון בין הישגיות של ספורטאים לבין בריאותם הנפשית והגופנית.
טובתו של הספורטאי מול טובת הארגון או הקבוצה.
צורכי הספורטאי כאדם שלם, המנהל חיים אישיים, מול צרכיו כספורטאי.
הדין בדבר יחסים אינטימיים בין מאמן לספורטאי.
גבולות הלחץ הפיזי והפסיכולוגי שמופעל על כל אחד מהצדדים: הספורטאי, המאמן והקבוצה.
מידת הפרטיות של המתאמן וחיסיון המידע עליו.
הדין לגבי שימוש בתוספי תזונה או באמצעים כימיים אחרים/ סמים
זכויות הילד המתאמן.
הדין לגבי אפליה על רקע מין, מגדר, גזע, מוצא וכדומה.
סוגיות לדוגמה בנושא הקוד האתי בספורט > תקשורת ספורט

לעיתים קרובות יש התנגשות בין אתיקה עיתונאית לאתיקה בספורט. תקשורת הספורט מרבה לפרסם ידיעות המתבררות כהשערות חסרות בסיס. עובדות ואירועים שונים מעוררים שאלות אתיות לגבי האמינות או חוסר האובייקטיביות של הדיווחים בתקשורת זו. התנגשות בין ערכים בתקשורת הספורט באה לידי ביטוי, למשל, כאשר כתבים מסקרים קבוצות ספורט שאותן הם אוהדים או כאשר שחקנים מסוימים מהווים מקורות עיתונאיים עבור כתבי ספורט. לעיתים, כתבים עוברים ממשרה אחת למשרה אחרת בין גופי הספורט לגופי העיתונאות ללא תקופת צינון. ספורטאים בענף מסוים, בעבר או בהווה, הופכים לפרשני ספורט באותו ענף, משבחים את קרוביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים - כל אלה עלולים להביא לפרשנות שאינה אובייקטיבית.
הערות שוליים

1 2 3 4  משרד התרבות והספורט, המרכז לאתיקה בירושלים, כללי אתיקה לספורט בישראל (קוד להגינות והתנהגות ספורטיבית)
1 2  אונסקו, האמנה הבין-לאומית לספורט ולחינוך גופני של אונסקו
1 2  ד"ר לוריא, י', פיתוח קוד אתי בספורט: קוד אתי למאמן בישראל
↑  הוצג הקוד האתי החדש: מי שלא יישם - לא ייתמך תקציבית, באתר וואלה, 26 ביוני 2011
↑  שלמה מן, אתי מה?, באתר העין השביעית, 15 במרץ 2011
סילבנוס אולימפיו

סילבנוס קוואמי אפיפאניו אולימפיו (בצרפתית: Sylvanus Kwami Epiphanio Olympio,‏ 6 בספטמבר 1902 קפאנדו או לומה - 13 בינואר 1963) היה פוליטיקאי ומדינאי מטוגו, הנשיא הראשון של טוגו העצמאית, בין 9 באפריל 1961 ובין 13 בינואר 1963 כשנרצח במהלך הפיכה צבאית. רציחתו הייתה הראשונה בשרשרת רציחות של ראשי מדינה שהתרחשו תוך כדי הפיכות צבאיות באפריקה המערבית הפוסט-קולוניאלית. אולימפיו כיהן בשנים 1946–1951 כיושב ראש האספה הטריטוריאלית של טוגו הצרפתית ומאוחר יותר, גם כראש הממשלה השני של טוגו האוטונומית, בין התאריכים 16 במאי 1958-16 באפריל 1961. הוא היה כלכלן בהכשרתו.
רקע משפחתי וצעירותו

סילבנוס אולימפיו נולד בשנת 1902 בקפאנדו, שהייתה אז חלק מטוגולנד הבריטית, שנוצרה בתום מלחמת העולם הראשונה על ידי חלוקת המושבה הגרמנית טוגו בין בריטניה ובין צרפת וכיום שייכת לגאנה. סילבנוס היה הבכור מבין כשלושים הילדים של אביו. האב, שנשא שש נשים, נקרא אפיפאניו אלפידיו אולימפיו (1968-1873) והיה סוחר אמיד ובעל מטעי קוקוס. הוא היה בן לנסיכה משבט יורובה מאבאוקוטה, ניגריה, ושל פרנסישקו דה סילבה אולימפיו, אזרח ברזילאי וסוחר עבדים שהתיישב באגואה. אמו של סילבנוס, פידליה אפה (Fidélia Afe ) ‏ (1967-1862) הייתה בת לאתניה ממפרוסי מן האזור דאפאונג שבצפונה של טוגו. הדוד של סילבנוס אולימיפיו, אחי אביו אוקטביאנו אופלימפיו, היה גם הוא אחד האנשים העשירים בטוגו.
סילבנוס אולימפיו למד בילדותו במיסיון הקתולי הגרמני ובבית הספר הקולוניאלי הצרפתי בלומה. המשיך לאחר מכן את לימודיו בבית ספר תיכון אנגלי בקפאנדו, עיר הולדתו בטוגו הבריטית. בשנת 1920 נסע ללונדון, שם סיים את הבגרות (London Matriculation) ולמד כלכלה פוליטית בבית הספר לכלכלה של לונדון. אחרי סיום התואר בשנת 1926 למד אולימפיו משפט בינלאומי פומבי באוניברסיטת דיז'ון בצרפת, ובווינה.
קריירה מקצועית

בשנת 1927 בתום לימודיו התקבל לעבודה בחברת לבר ברוד'רס בלונדון. כעבור שנה שב לאפריקה והועסק כסגן של הסוכן הכללי של חברת יוניליוור בלאגוס, בניג'ריה. בהמשך הועבר לתפקיד של מנהל החברה ביישוב הו בגאנה.
בשנת 1932 עבר לטוגו כרואה חשבון של "יונייטד אפריקה קומפני", חברת-בת של "יוניליוור" בטוגו הצרפתית, משנת 1938 כמנכ"ל.
התחלת הקריירה פוליטית

בשנות השלושים לחייו התחיל אולימפיו להימשך לפעילות פוליטית. עוד בימי מלחמת העולם השנייה נמנה אולימפיו עם מייסדי "ועד האחדות הטוגולזית" ((Comité de l'unité togolaise) ‏ או בקיצור - CUT. ארגון זה הוקם ב-13 במרץ 1941, מיוזמת המושל הצרפתי לוסיין מונטאנייה, בהתחלה כמעין אגודת ידידות בין הילידים ובין המתיישבים הצרפתים בטוגו.
הארגון נוצר לפי דוגמת ועד הנכבדים שקם בעבר, על מנת להוות משקל-נגד ל"ברית של טוגו הגרמנית" שנוסדה ב-1924 ושאפה להבטיח את אחדות העם אווה מדרום המושבה בטוגו מאוחדת תחת שלטון גרמני. בהנהגת אולימפיו בסוף שנות ה-1940 של המאה ה-20 הפך הוועד למפלגה לאומית ששאפה, בהתאם למצע שלה משנת 1946, לאחד מחדש את השטחים שבהם חיה האתניה אווה (Ewe) משני צידי הגבול, בטוגולנד הבריטית ובטוגו הצרפתית, ונאבקה על עצמאות טוגו.
בשנת 1942 אולימפיו נעצר זמנית בג'וגו, בצפונה של דהומיי, בנין של ימינו, בחשד לתמיכה בגנרל דה גול נגד המשטר וישי.
בראש המאבק לעצמאות

מאוחר יותר, יחד עם דייוויד צ'פמן מחוף הזהב, לימים גאנה, ייצג אולימפיו בפני האו"ם את שאיפות האתניה אווה לאיחוד מחדש. השניים הקימו במטרה זו את "ועידת כל אווה" (All Ewe Conference) אחרי שהיה סגן יושב ראש של CUT, ב-8 בדצמבר 1946 נבחר אולימפיו ליושב ראש של האספה הטריטוריאלית של טוגו הצרפתית למשך חמש שנים.
בתוקף תפקידו נכנס בשנת 1947 לעימות עם שלטון הקולוניאליזם הצרפתי, כשנאבק לזכות להגדרה העצמית של המושבה. בשנת 1952 התפטר אולימפיו מחברת "יונילוור" כדי להקדיש את כל כוחותיו לחיים הפוליטיים בארצו.
השלטונות הקולוניאליים עשו מאמצים כדי לרסן את פעילותו למען העצמאות. הן תמכו במפלגה היריבה, המפלגה הטוגולזית של הקדמה בראשות גיסו, ניקולס גרוניצקי, ובפלג צפוני ממפלגת CUT שנפרד תחת השם "איחוד הצ'יפים והאוכלוסיות של הצפון".
אולימפיו ומפלגתו הפסידו בבחירות בשנת 1951 ובשנים 1958-1952 הוא לא מילא תפקידים פוליטיים.
בין השאר, מפני שבשנת 1954 הוא נשפט על אי הצהרת הכנסותיו מחו"ל ובית הדין הפלילי בלומה דן אותו לקנס בשווי של 5 מיליון פרנק. נשללו לו הזכויות האזרחיות למשך חמש שנים והורחק באופן זה ממוקדי ההחלטות הפוליטיות.
מפלגתו החרימה את הבחירות בשנת 1955 ואת משאל העם בשנת 1956 בטענה למניפולציות בלתי חוקיות של הבחירות. בעקבות הבחירות כל מושבי הפרלמנט נתפסו על ידי המפלגות PTP ו UCPN. במשאל העם הצביעה אוכלוסיית טוגולנד הבריטית בעד האיחוד עם חוף הזהב השכנה ולא בעד האיחוד עם טוגו הצרפתית. לעומת זאת טוגו הצרפתית זכתה לאוטונומיה ו ניקולס גרוניצקי, נבחר לראש הממשלה.
בשנת 1958 טוגו קיבלה מעמד של רפובליקה אוטונומית ובבחירות שהתקיימו ב-27 באפריל הצליח אולימפיו בברית עם הסיעות Juvento ו MPT, לנצח את גרוניצקי, שהיה המועמד המועדף על צרפת, וזכה ברוב המושבים באספה הטריטוריאלית.
ראש ממשלה, אחר כך נשיא

אולימפיו שימש כראש הממשלה של טוגו בשנים 1961-1958. בשנת 1960 הנהיג את טוגו בדרך לעצמאותה שהוכרזה ב-27 באפריל 1960. במהלך כהונתו הצליח לאזן את תקציב המדינה בדרך וקיים בחירות כלליות שחיזקו את מעמדו.
בבחירות בשנת 1961 זכה ב-99% מהקולות ואולימפיו נבחר לנשיא, שהחוקה מ-9 באפריל 1961 העניקה לו סמכויות נרחבות.
בדצמבר 1961 נעצרו מנהיגי האופוזיציה והואשמו בקשר נגד הממשלה. הוצא צו שאסר על פעילות מפלגות האופוזיציה.
משטרו הפך לחד-מפלגתי (מפלגת CUT זכתה בכל 51 מושבי הפרלמנט) ואוטוריטרי. כשר אוצר הנהיג מדיניות כלכלית של צמצומים מחמירים. שאף לשתף את חסכונות התושבים בפיתוחו הכלכלי של המדינה, קיצץ מאוד את הוצאות הממשלה והשרים, ושמר אישית אל אורח חיים פשוט. למשל נהג לנסוע באופניים ברחובות הבירה או בכפרים.
אולימפיו אכזב במשך הזמן משכילים וצעירים רבים ואת נציגי האתניות מצפון המדינה שהרגישו מקופחות. גם פוליטיקאים שקמו מ-Juvento ,פעם ארגון צעירי CUT, התרעמו נגד התלות של המדינה בסיוע הצרפתי.
מנהיגי אופוזיציה, כמו אנאני סאנטוס, אנטואן מיאטשי וניקולס גרוניצקי עצמו נכלאו בכלא מנגו או הוגלו לגאנה ולדהומיי. אולימפיו הואשם כי השתמש במיליציית "אבלודה סוג'ה" על מנת לדכא את המתנגדים.
בימי כהונתו כנשיא ניהל מדיניות פרו-מערבית. שאף להפחית את תלות ארצו בצרפת על ידי הרחבת שיתוף הפעולה עם בריטניה, ארצות הברית וגרמניה. תכנן צעדים לכיוון החלפת הפרנק CFA במטבע סוברני, קשור למארק הגרמני.
במרץ 1962 ביקר בארצות הברית ונפגש עם הנשיא ג'ון קנדי. טוגו שמרה על יחסי ידידות עם מרבית המדינות באזור, אולם היחסים עם גאנה, שבהנהגת קוואמה נקרומה היו מעורערים, בין השאר בגלל סוגיית בני אווה שהסתפחו אליה. יתרה מזו, נקרומה הציע לספח לגאנה את טוגו כולה ולהופכה למחוז שביעי של מדינתו.[דרוש מקור]. כל אחת משתי המדינות שימשה מקלט למתנגדי המשטר של השנייה.
אנטואן מיאצ'י, המנהיג של Juvento מצא מקלט בגאנה ונחשב ל"חבר קרוב" של נקרומה.
בשיא המתיחות בין גאנה ובין טוגו עמד כמעט לפרוץ סכסוך צבאי שבו לטוגו לא היה סיכוי שרוד, לולא הפעילו המדינות החברות בקבוצת מונרוביה לחץ מסיבי על גאנה.
מותו

סילבנוס אולימפיו נרצח ב 13 בינואר 1963 על יד ביתו ועל יד בניין השגרירות האמריקאית בלומה.
באותו יום מעט אחרי חצות התעורר כשחיילים חדרו לביתו. יחף ולבוש בבגדי שינה, קפץ דרך החלון לגן של הבית וברח לכיוון השגרירות האמריקאית הסמוכה. כעבור זמן נתפס על ידי המורדים מתכרבל מתחת להגה במכונית מסוג פלימות' שבחצר השגרירות האמריקאית. ולפי כתבה במגזין "טיים" נורה למוות על ידי סמל ראשון ניאסנגבה איאדמה, איש לגיון הזרים הצרפתי שהשתתף במלחמת אלג'יריה ולימים נשיא של טוגו, שפיקד על קבוצת החיילים. למחרת בבוקר גופתו נמצאה על ידי השגריר של ארצות הברית, בתוך שלולית של דם.
אולימפיו שרד קודם לכן שלושה ניסיונות התנקשות (במאי ודצמבר 1961 ובינואר 1962) וכל פעם הועלתה אצבע מאשימה כלפי סוכנים של גאנה. הפעם הפופולריות שלו הייתה בשפל בגלל צעדי הצנע החמורים. בנימוקים כלכליים ומתוך הסתמכות על התערבות כוחות האו"ם במקרה של מלחמה, סירב הנשיא להגדיל את הצבא של טוגו שמנה 250 חמושים בלבד ועורר זעם בקרב הקצינים ובמיוחד בקרב הווטרנים הטוגולזים של מלחמות צרפת (בהודו-סין, אלג'יריה שהסתיימה זה עתה, וכו')(676 מביניהם וטרנים של מלחמת אלג'יריה) שבשובם לארצם ראו עצמם מובטלים. רוב הווטרנים האלה השתייכו לקבוצה האתנית קאבייה מצפון הארץ. שבוע לפני הרצח דחה אולימפיו בקשה חוזרת להוספת תקנים ל 60 ווטרנים מצטיינים. ראשם, הסמל המשוחרר אמנואל בוג'ולה פיקד על החיילים המורדים שהשתלטו על עיר הבירה. המורדים הזמינו את ניקולס גרוניצקי לשוב למדינה מגלותו בדהומיי ולהיכנס לתפקיד ולהנהיג ממשלה זמנית. אנטואן מיאצ'י חזר גם הוא אך הצטרך להסתפק במעמד של שר החקלאות.
גרוניצקי פיזר את הפרלמנט והבטיח בחירות בקרוב. כמן כן הודיע על הכוונה להצטרף לאיחוד האפריקני-מלגשי הנתמך על ידי צרפת.
בנוגע לקשר נגד אולימפיו ורציחתו נשמעו לאורך השנים קולות שטענו כי אלו היו מזימה צרפתית, בה היו מעורבים אולי השגריר אנרי מזואייה או ז'ורז' מלטרייה, יועצו של הנשיא לעיניני ביטחון. היו אפילו שהאשימו בשיתוף פעולה את השגרירות האמריקאית,.
סילבנוס אולימפיו דיבר באופן שוטף אנגלית, צרפתית וגרמנית. הוא נשא לאשה את דינה גרוניצקי, בת לקצין גרמני ממוצא פולני ולאם מן היישוב קטה (Keta). אשתו הייתה אחותו של יריבו הפוליטי, ניקולא גרוניצקי. השאיר אחריו 5 ילדים: קוואסי בוניטו הרבר (שנפטר באוגוסט 1994), רוזיטה אבלאבי, קוואמי גילכריסט סילבנוס (נודע בשם גילכריסט אולימפיו), סילבאנה איאבה וקודזו אלפידיו פרננדו.
גילכריסט אולימפיו התמודד מספר פעמים לנשיאות טוגו אך הובס בידי ניאסנגבה איאדמה, ובשנת 2010 הובס על ידי בנו, פור ניאסנגבה.
בעקבות הרצח

אחרי ההפיכה והרצח התעוררו תגובות דיפלומטיות נמרצות של מדינות שכנות על מנת למנוע הסלמה וסיפוח אפשרי של טוגו לגאנה. שר החוץ הניג'רי, ג'אג'ה ואצ'וקו, דרש חקירה דקדקנית של הרצח והביע את הדעה כי המרד וההתנקשות אורגנו ומומנו מחו"ל.
הוא כינס בתוך 11 יום את ועידת מונרוביה. היא נמשכה שלושה ימים והוזמנו לדיוניה גם נציגי "הממשלה המהפכנית" שלקחה את השלטון וגם את חסידיו של הנשיא הנרצח.
המדינות החברות בקבוצת מונרוביה (אתיופיה,, גבון, דהומיי, וולטה עילית, ליבריה, מדגסקר, מוריטניה, ניג'ריה, סנגל, סיירה לאון, סומליה, טנגניקה, טוגו ,צ'אד, קוט ד'איוואר, קונגו-לאופולדוויל, קונגו-ברזוויל, קמרון והרפובליקה המרכז אפריקנית) דרשו ענישת הרוצחים, שחרור האסירים פוליטיים והחזרת הדמוקרטיה בטוגו.
הממשלה הזמנית החדשה של גרוניצקי הסכימה להרחיב את צבא טוגו מגודל של פלוגה לגדוד.
פרסים ואותות כבוד

רב-מגיסטר של "מסדר מונו" (שהוקם על ידו ב-2 בספטמבר 1961)
לקריאה נוספת

A.Agbobli - Sylvanus Olympio:un destin tragique, Livre Sud, NEA 1992
הערות שוליים

↑  לפי הביוגרף שלו, א.אגבובלי, ראה באתר "דיאסטוד"
↑  אנציקלופדיה בריטניקה 2012 און ליין
↑  Alcione M. Amos, Afro-Brazilians in Togo. The case of the Olympio family, 1882-1945*, Cahiers d’études africaines 41, 2001-01-01, עמ' 293–314 doi: 10.4000/etudesafricaines.88
1 2 3 4 5 6 7  Marc Brière
↑  "טיים מגזין", 25 בינואר 1963
↑  אנציקלופדיה בריטניקה ברשת
↑  אנציקלופדיה בריטקניה ברשת
↑  הצהרת הנשיא קנדי אחרי מותו של אולימפיו, 14 בינואר 1963 - The American Presidency Project
↑  J.Morel עמודים 11-12
1 2 3  Time Magazine 1963
↑  J.Morel
↑  African Heritage
↑  Alain Foka
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12398733n (data)  GND: 124746020  ISNI: 0000 0000 2326 7198  LCCN: n82014880  NTA: 120946424  SUDOC: 033024189  VIAF: 51774164   WorldCat (עם VIAF): 51774164
התובע הראשי בבית הדין הפלילי הבין-לאומי

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  הממלכה המאוחדת כרים קאן
 תאריך כניסה לתפקיד:  16 ביוני 2021
 דרכי מינוי:  בחירה על ידי המדינות החברות בבית הדין הפלילי הבין-לאומי
 תחום שיפוט:  מדינות החתומות על חוקת רומא 
 משך כהונה קצוב:  9 שנים
 ייסוד המשרה:  21 באפריל 2003
 איוש ראשון:  ארגנטינה לואיס מורנו אוקמפו
 www.icc-cpi.int/about/otp
 
התובע הראשי בבית הדין הפלילי הבין-לאומי הוא פקיד בית הדין הפלילי הבין-לאומי שתפקידיו כוללים חקירה והעמדה לדין בגין הפשעים שבסמכותו של בית הדין: רצח עם, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה ופשעי תוקפנות.
התובע הנוכחי הוא כרים קאן מהממלכה המאוחדת, שנבחר ב-12 בפברואר 2021 ונכנס לתפקידו ב-16 ביוני 2021. קודמתו הייתה פאטו בנסודה מגמביה, שכיהנה מ-15 ביוני 2012 עד 15 ביוני 2021.
היסטוריה

בית הדין הפלילי הבין-לאומי נוסד ב-1 ביולי 2002 עם כניסתה לתוקף של חוקת רומא, ושופטיו הראשונים נבחרו בפברואר 2003. הבחירות הראשונות לתפקיד התובע נערכו ב-21 באפריל 2003, במהלך המושב הראשון של אספת המדינות החברות בניו יורק.
היסטוריה > לואיס מורנו אוקמפו (2003–2011)

המועמד היחיד בבחירות הראשונות לתפקיד התובע היה לואיס מורנו אוקמפו מארגנטינה, שנבחר פה אחד עם 78 קולות. אף מדינה לא הצביעה נגד או נמנעה, אולם תשע מדינות חברות לא הצביעו.
במהלך כהונתו הגיש מורנו אוקמפו, בין היתר, אישומים נגד מנהיג לוב מועמר קדאפי בשל פשעים נגד האנושות, נגד נשיא סודאן עומר אל-בשיר בגין רצח העם בדארפור, נגד נשיא חוף השנהב לוראן גבאגבו בשל פשעים נגד האנושות שביצע במהלך מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב ונגד מנהיג צבא ההתנגדות של האל באוגנדה ג'וזף קוני בשל פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
היסטוריה > פאטו בנסודה (2012–2021)

הבחירות השניות לתפקיד התובע הראשי התקיימו במהלך הישיבה העשירית של אספת המדינות החברות בניו יורק ב-12 בדצמבר 2011. הוקמה ועדת איתור שקיבלה 52 מועמדויות, וצמצמה את הרשימה לארבעה מועמדים. מדינות בית הדין הסכימו כי התובע הבא יהיה אפריקאי בשל העיסוק הרב (והמוגזם, לטענת האיחוד האפריקאי) של בית הדין בפשעים ביבשת, ולאחר שהמועמד מוחמד עות'מאן מטנזניה פרש מהמרוץ נבחרה בקונצנזוס סגנית התובע, פאטו בנסודה מגמביה.
בנסודה נקטה קו תקיף יותר מקודמה בקשר לפשעים שבוצעו בידי מדינות המערב, ובספטמבר 2020 אף הוטלו עליה עיצומים מצד ארצות הברית לאחר שביקשה לפתוח בחקירה נגד חיילי צבא ארצות הברית וה-CIA בגין פשעי מלחמה שביצעו במלחמת אפגניסטן. בנוסף פתחה בחקירה מקדמית נגד נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו.
ב-2 במרץ 2021 הודיעה בנסודה שפתחה בחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין, בה תחקור את האירועים שהתרחשו בשטחים הפלסטיניים (יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה) מאז 13 ביוני 2014, יום אחרי רצח שלושת הנערים ופרוץ מבצע צוק איתן. בנסודה הודיעה שתחקור שלושה נושאים עיקריים בחשד לפשעי מלחמה של ישראל: הלחימה ברצועת עזה במבצע צוק איתן ב-2014, הירי לעבר מפגינים במהלך צעדת השיבה הגדולה ב-2018 והבנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון. בנוסף הודיעה כי תחקור את פעולותיהם של חמאס וארגוני הטרור הפלסטינייים האחרים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשנים אלו.
היסטוריה > כרים קאן (2021–הווה)

הבחירות השלישיות לתפקיד התובע נערכו במהלך המושב ה-19 של אספת המדינות החברות בניו יורק ב-12 בפברואר 2021, ובהן נבחר כרים קאן מהממלכה המאוחדת בסיבוב השני עם 72 קולות, לאחר שגבר על קרלוס קסטרסנה פרננדס מספרד, פרנצ'סקו לו וויי מאיטליה ופרגל גיינור מאירלנד.
בספטמבר 2021 חידש קאן את חקירת הפשעים שביצעו הטליבאן והמדינה האסלאמית בח'וראסאן שבאפגניסטן, ומנגד החליט לבטל את חקירות הפשעים שבוצעו על ידי כוחות ארצות הברית באפגניסטן, לטענתו, בשל "האמצעים הכספיים המוגבלים של בית הדין". בנובמבר אותה שנה פתח בחקירה נגד משטרו של נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו בגין פשעים נגד האנושות.
במרץ 2023, בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה, הגיש בקשה (שהתקבלה) להוצאת צווי מעצר נגד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ונגד הנציבה הנשיאותית לזכויות ילדים מריה לבובה-בלובה בשל החשד לחטיפת ילדים בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. בתגובה, הוציאה נגדו רוסיה צו מעצר וכתב אישום בטענה ל"תכנון התקפה על נציג של מדינה זרה".
ב-20 במאי 2024, על רקע מלחמת חרבות ברזל, הודיע קאן כי ביקש להוציא צווי מעצר נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט בטענה לפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות שביצע צבא הגנה לישראל במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, בהם "הרעבת אזרחים כשיטת לחימה" (ראו הסגר על רצועת עזה והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל). לצד זאת ביקש להוציא צווי מעצר למנהיג חמאס ברצועת עזה יחיא סנוואר, למפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם מוחמד דף, ולראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה בחשד ל"השמדה, רצח, לקיחת בני ערובה, אונס ותקיפה מינית במעצר" במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
רשימת התובעים

| שם | תמונה | מדינה | בחירה | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| לואיס מורנו אוקמפו |  | ארגנטינה ארגנטינה | 21 באפריל 2003 | 16 ביוני 2003 | 15 ביוני 2012 |
| פאטו בנסודה |  | גמביה גמביה | 12 בדצמבר 2011 | 16 ביוני 2012 | 15 ביוני 2021 |
| כרים קאן |  | הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | 12 בפברואר 2021 | 16 ביוני 2021 | 15 ביוני 2030 |
הערות שוליים

1 2  איתמר אייכנר, "פרגמטי". נבחר התובע הבא בהאג, שיכריע אם לחקור את ישראל, באתר ynet, 13 בפברואר 2021
↑  Assembly of States Parties - Report of the first session - 1st & 2nd resumptions (3-7 Feb and 21-23 April 2003), האומות המאוחדות
↑  התובע בהאג: קדאפי ייחקר על פשעים נגד האנושות, באתר וואלה, 3 במרץ 2011
↑  עידן דורנר‏, ביה"ד הבינ"ל הוציא צו מעצר לנשיא סודן, באתר וואלה, 4 במרץ 2009
↑  בית הדין הבינ"ל יחקור פשעי מלחמה בחוף השנהב, באתר ynet, 3 באוקטובר 2011
↑  אימת הרודנים: התובע הבא בהאג - אשה מגמביה, באתר ynet, 12 בדצמבר 2011
↑  ארה"ב הטילה סנקציות על התובעת הראשית בהאג, באתר ynet, 2 בספטמבר 2020
↑  ברק רביד‏, ארה"ב לתובעת בהאג: אל תתני עדיפות לחקירה בנושא הישראלי-פלסטיני, באתר וואלה, 3 במרץ 2021
↑  עמית ולדמן, ‏שימוש מופרז בכוח והרג מכוון של אזרחים: ה"פשעים" של ישראל שיחקור בית הדין בהאג, באתר ‏מאקו‏, 3 במרץ 2021
↑  דמיאן פצ'טר, בית הדין בהאג פתח בחקירה נגד ונצואלה בגין פשעים נגד האנושות, באתר ישראל היום, 4 בנובמבר 2021
↑  שחר ברדיצ'בסקי, ‏בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג הוציא צו מעצר נגד פוטין בגין פשעי מלחמה, באתר מעריב אונליין, 17 במרץ 2023
↑  הנקמה של פוטין: צו מעצר וכתב אישום נגד התובע מהאג, באתר ynet, 21 במאי 2023
↑  איתמר אייכנר, התובע הראשי בהאג: "ביקשתי צווי מעצר נגד נתניהו וגלנט, סינוואר, הנייה ודף", באתר ynet, 20 במאי 2024
↑  התובע הראשי בהאג דורש: צווי מעצר לנתניהו, גלנט, סינוואר והנייה, באתר וואלה, 20 במאי 2024
לואיס מורנו אוקמפו (משמאל) ופאטו בנסודה, התובע הראשון והתובעת השנייה של בית הדין הפלילי הבין-לאומי
מורנו אוקמפו (בחליפה לבנה) בסיור ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, 2009
קאן בביקור בחרקוב, אוקראינה, במסגרת חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין אוקראינה, 2023
טרג'אני ואקיל

| --- | --- |
 לידה:  מומבאי
 מדינה:  הודו 
 השכלה:  אוניברסיטת מומבאי 
 
טרג'אני ואקיל (באנגלית: Tarjani Vakil) היא בנקאית הודית, כיהנה בעבר בתפקיד מנכ"ל של בנק אקסים והאישה הראשונה בהודו שכיהנה בתפקיד זה.
היסטוריה

טרג'אני ואקיל נולדה וגדלה במומבאי. יש לה שלשה אחים והיא הצעירה ביותר במשפחתה.
בשנת 1958, סיימה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת מומבאי ומיד לאחר מכן החלה לעבוד כפקידה בוועדת הכספים של מהראשטרה.
בשנת 1965, החלה לעבוד בבנק IDBI Bank והייתה האישה היחידה בתחום.
בשנת 1993, החלה לכהן כיו"ר אקסים בנק (Exim Bank) ופרשה מתפקידה בשנת 1996.
בשנת 1997 נבחרה על ידי חברת KPMG Worldwide Business, לאחת מחמישים הנשים המובילות בתחום הפיננסי וזאת בעקבות עוז הרוח שלה.
בשנת 2011, פרסמה אוטוביוגרפיה בשם פסיפס של זיכרונות (A Mosaic of Memories).
הערות שוליים

↑  Chakrabarti, Reeta (2013-11-12). "Women bankers break through in India" (באנגלית בריטית). נבדק ב-2020-01-11.
↑  Nischinta Amarnath, Debashish Ghosh, The Voyage to Excellence: The Ascent of 21 Women Leaders of India Inc, Pustak Mahal, 2005. (באנגלית)
↑  The First Ladies' Club- Business News, www.businesstoday.in
↑  Faith Wambura Ngunjiri, Susan R. Madsen, Women as Global Leaders, IAP, 2015-02-01. (באנגלית)
↑  Shattered Glass Ceiling: Indian Female Executives Thriving In Banking Industry, But Ordinary Women Need Greater Access To Loans, International Business Times, ‏2014-02-26
אבי גיל (סופר)

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1963 (בן 61) קריית ים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אבי גיל (נולד ב-24 במרץ 1963) הוא סופר ישראלי שכיהן כיו"ר מדור הספרות במועצה הישראלית לתרבות ואומנות של משרד התרבות. במסגרת תפקידו זה וכחבר במדור פסטיבלים של המועצה הוביל מהלכי תמיכה במאות אירועי ספרות ותרבות בהם השתתפו מאות אלפים.
חיבר שני ספרי ילדים: "החמור שרצה להיות אוטו" ו"כשבוז'יקה וסבתא באו לבקר". כתב שני רומנים למבוגרים: "ואין חרוז למוות", שראה אור ב-2017 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, ו"אהבה זרה" בהוצאת ספרא ב-2019.
במאי 2020 הוציא לאור את ספר הקורונה הראשון בישראל "העולם סגור לרגל שיפוצים", 16 סיפורים קצרים משעשעים ומרגשים אודות תקופת הקורונה. ב-2024 הוציא לאור את הביוגרפיה המקיפה "שליחותו של א.ב. יהושע" על חייו ויצירתו של הסופר א.ב. יהושע, ספר עליו עמל במשך שנים רבות.
פרסם בנוסף גם כמה סיפורים במוסף הספרות של "הארץ", שזכו לתהודה גדולה, וכן מאמרי מחקר וביקורת בתחום התרבות, בספרים, בכתבי-עת מקצועיים ובמוספי תרבות, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "ישראל היום" ו"הארץ" ו"קבוצת וואטס אפ עם כל העולם".
קורות חיים

גיל נולד בקריית ים להורים אשר עלו מטריפולי שבלוב. נשוי ואב לשלושה ילדים. חוקר של יצירת א.ב. יהושע וכתב עליו ביוגרפיה. את לימודי התואר הראשון והשני כמו גם את תעודת ההוראה רכש באוניברסיטת תל אביב. הצעת המחקר לדוקטורט שלו עוסקת ב"יצירתו הגנוזה של א.ב. יהושע והשפעתה על הרומנים שלו."
לצד העיסוק בתרבות, שימש גיל כעיתונאי ספורט ברשת "ידיעות תקשורת", אשר סיקר בעיקר את פעילות קבוצת הכדורסל של הפועל גלבוע גליל, שם גם שיחק בצעירותו, עת התגורר בקיבוץ שמיר.
משנת 2000 משמש כמנהל של מרכזים קהילתיים במסגרת החברה למתנ"סים.
בכל תפקידיו הציבוריים הוא פועל לצמצום הפערים החברתיים בישראל, ואחד מהישגיו הבולטים הוא הקמת מטרוז' – תזמורת יהודית ערבית בעיר לוד שם הוא משמש כמנכ"ל רשת המתנ"סים העירונית. רשת המתנ"סים היחידה בישראל שבמסגרתה פועלים יחדיו מתנסים לציבור היוהו
די והערבי. גם יצירתו הספרותית עוסקת בקונפליקטים חברתיים, בעיקר הרומן "ואין חרוז למוות", העוסק באבטלה הנכפית על עובדי חברת קבורה, בשל גידול מהיר בתוחלת החיים. ועד עובדי החברה מחליט להקים מחנה אימונים למוות, עד אשר "יואילו המתים לחזור למות", והוא עושה זאת על חלקת אדמה של בעל חלקת אבוקדו אשר נאבק מצידו ברשתות השיווק המעדיפות לייבא פרי מחו"ל ובחברת הביטוח.
הרומן השני "אהבה זרה" העוסק בסיפור אהבתם של טניה פועלת זרה מליטא, ובאצ'אן מסרי לנקה.
ספריו

אבי גיל, "שליחותו של א.ב. יהושע, הוצאת כנרת, זמורה, 2024
אבי גיל, "העולם סגור לרגל שיפוצים", הוצאת ספרא, 2020
אבי גיל, "אהבה זרה", הוצאת ספרא, 2018.
אבי גיל, "ואין חרוז למוות", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
אבי גיל, "כשבוז'יקה וסבתא באו לבקר", הוצאת גיל, 2007
אבי גיל, "החמור שרצה להיות אוטו", הוצאת ירון גולן, 1994
הערות שוליים

↑  מתוך אתר משרד התרבות
↑  אבי גיל, המשולש הרומנטי של א.ב. יהושע, באתר הספרנים, ‏10 ביוני 2024
↑   אבי גיל, איש עדות, באתר הארץ, 28 באפריל 2017
↑  אבי גיל, שליחותו של א.ב יהושע - ביוגרפיה, דביר, 2024
↑  אודי בן סעדיה‏, הביוגרפיה של א.ב. יהושע ממחישה עד כמה חסרונו עדיין מורגש - וואלה תרבות, באתר וואלה, 11 באפריל 2024
↑   אבי גיל, אפשר ונשכח על שום מה לחמו. מצבות תישארנה רק מצבות, ללא שום שם, באתר הארץ, 10 באפריל 2024
↑  על הספר, באתר ההוצאה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314299505171  GND: 1160762139  ISNI: 0000 0004 0210 6802  LCCN: no2017090327  VIAF: 297328028   WorldCat (עם VIAF): 297328028
ספנסר לופרנקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוקטובר 1992 (בן 32) טורונטו, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  Robert Land Academy 
 פרופיל ב-IMDb
 
ספנסר רוקו לופרנקו (באנגלית: Spencer Rocco Lofranco; נולד ב-18 באוקטובר 1992) הוא שחקן קנדי.