stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם הרשל
תגליות אסטרונומיות אחרות

בשלב מאוחר בקריירה גילה הרשל שני ירחים של שבתאי – מימס ואנסלדוס, כמו גם ירח אחד של אורנוס – אוברון. שמותיהם של ירחי אורנוס לא ניתנו על ידי ויליאם אלא לאחר מותו על ידי בנו ג'ון ב־1847 וב־1852 בהתאמה.
בנוסף עבד על יצירת קטלוגים מקיפים של ערפיליות וצבירי כוכבים ששימשו את בנו, ג'ון, ביצירת הקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים. במקביל עסק בנושא הכוכבים הכפולים והיה הראשון שגילה כי הם אינם רק נצפים ביחד אלא עשויים להוות מערכת כוכבים אחת.
ב־1800 גילה את הקרינה התת-אדומה. הוא גילה אותה על ידי העברת אור שמש דרך מנסרה והחזקת מד-חום ליד הקצה האדום של הספקטרום הנראה. מד החום הראה עלייה בטמפרטורה, וזה הביא אותו למסקנה כי חייבת להיות קרינה בלתי נראית שגורמת לכך.
מחקירת התנועה המדומה של הכוכבים הוא היה הראשון שהבין שמערכות הכוכבים נעות דרך המרחב והראשון שמצא את כיוון התנועה. הוא גילה גם את המבנה של שביל החלב והסיק כי הוא בצורת דיסק.
הרשל הוא שטבע את המונח "אסטרואיד" (הלחם המילים היווניות – אסטרו=כוכב + איד=צורה). ב־1802 (זמן קצר לאחר שהיינריך ויליאם מתאוס אלברוס גילה את האסטרואיד השני, 2 פאלאס ב־28 במרץ של אותה שנה) תיאר הרשל את כוכבי הלכת הגזיים כמרכזה של מערכת שמש קטנה. הוא הסיק כי לכל כוכבי הלכת הגזיים יש טבעות וזאת על ידי השוואה.
למרות תגליותיו המרובות, לא נמנע ויליאם מהשערות פרועות. במיוחד האמין בכך שיש כוכבים רבים מאוכלסים, כולל השמש. הוא האמין שהשמש מכוסה במעטה עננים אטום המגן על התושבים המשונים שם מפני האטמוספירה החמה.
הנצחה

מכתש קטן על הירח
מכתש פגיעה גדול על מאדים
הר געש גדול על הירח מימס של שבתאי
האסטרואיד הרשל 2000
טלסקופ הרשל באי הספרדי לה פלמה
טלסקופ החלל הרשל – ששוגר על ידי סוכנות החלל האירופאית
בית ספר התיכון העיוני בסלות'
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 77–85.
הערות שוליים

↑  Lubbock, Constance Ann (1933). The Herschel Chronicle: The Life-story of William Herschel and His Sister, Caroline Herschel. CUP Archive. pp. 1–.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262687105171  PLWABN: 9810574540305606  BIBSYS: 99019720  BNE: XX1776375  BnF: cb14064893z (data)  CANTIC: a11136583  CiNii: DA10764985  GND: 118841920  ISNI: 0000 0000 8099 2062  LCCN: n79083314  MusicBrainz: 07c4274b-e217-4652-b50f-eb398c3fc9d4  MGP: 245540  NKC: jx20061025004  NLA: 35724376  NTA: 070838836  RERO: 02-A021578145  SNAC: w6hx1j8c  SUDOC: 074248014  Trove: 1059248  VIAF: 19885773   WorldCat (עם VIAF): 19885773 
טלסקופ 40 הרגל במצפה הכוכבים של סר ויליאם הרשל
זאכי הררי

זאכי הררי (כונה גם זוזי הררי או זאכי סאלים) (7 בפברואר 1926 - 5 בנובמבר 1979) היה כדורסלן יהודי-מצרי. זכה עם נבחרת מצרים בכדורסל במדליית ארד באליפות אירופה בכדורסל (פראג 1947) וייצג את מצרים באולימפיאדת הלסינקי (1952).
קורות חיים > 1947

באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1947 זכה עם נבחרתו במדליית ארד (חולצה מספר 10), אחרי ברית המועצות וצ'כוסלובקיה המארחת. בשלב המוקדמות נבחרת מצרים ניצחה בשלושת משחקיה, נגד בלגיה (46–35), נגד איטליה (43–38) ונגד אלבניה (104–19). בשלב הבא היא ניצחה את פולין (52–28), הפסידה לברית המועצות (32–46) וניצחה את בולגריה (51–38). במשחק על מדליית הארד היא ניצחה את בלגיה (50–48).
קורות חיים > 1948

לקראת אולימפיאדת לונדון (1948) הוא הוזמן לשחק בנבחרת מצרים, שבה היו מספר שחקנים יהודים. "הגענו לנבחרת ועד מהרה השתלבנו", סיפר אליהו עמיאל, "בין השחקנים הערבים והיהודים בנבחרת שררו יחסים מצוינים. שבועיים לפני הנסיעה ללונדון הגיעה הוראה מהמלך פארוק להוציא את השחקנים היהודים מהנבחרת".
קורות חיים > 1949

בשנת 1949 נערכה אליפות אירופה בכדורסל בקהיר, ושוב הררי ועמיאל זומנו לנבחרת. על-פי מספר גרסאות, שעה לפני המשחק הפותח הודיע המלך פארוק, כי אם שני היהודים ירצו לשחק במדי הנבחרת עליהם להתאסלם. לאחר מכן תבע הממשל המצרי כי השחקנים יחליפו את שמות משפחתם לשמות ערביים. השניים דחו את ההצעה והנבחרת צעדה בטקס הפתיחה ללא עמיאל והררי. הכרוז הודיע לקהל ההמום כי השניים לא משחקים עקב מחלה.
קורות חיים > 1952

באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים עם נבחרתו במקום התשיעי (חולצה מספר 8) לאחר ששיחק בכל ששת המשחקים וקלע 28 נקודות בסך הכל. במשחק הראשון שבו ניצחה נבחרתו את טורקיה 64–45 הוא קלע 4 נק'. במשחק השני שבו נבחרתו הפסידה לקנדה 57–63 הוא היה השחקן המצטיין בנבחרתו וקלע 8 נק'. במשחק השלישי שבו ניצחה נבחרתו את איטליה 66–62 הוא קלע 5 נק'. במשחק הרביעי שבו נבחרתו הפסידה לצרפת 64–92 הוא קלע 8 נק'. במשחק החמישי שבו נבחרתו הפסידה לצ'ילה 46–74 הוא קלע נקודה אחת ובמשחק השישי שבו נבחרתו ניצחה את קובה 66–55 הוא קלע 2 נק'.
קורות חיים > 1953

באליפות אירופה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1953 הוא סיים עם קבוצתו במקום השמיני (חולצה מספר 10). בשלב המוקדמות נבחרת מצרים ניצחה בשלושת משחקיה, נגד שוודיה (75–26), נגד צרפת (74–58) ונגד מערב גרמניה (74–41). במשחקי הדירוג 1–8, היא הפסידה לצ'כוסלובקיה (33–87), ניצחה את איטליה (60–51), הפסידה ליוגוסלביה (39–58), הפסידה באופן טכני לישראל (0–2) לאחר שלא הופיעה למשחק, הפסידה להונגריה (50–89), לברית המועצות (27–66) ולצרפת (62–73).
קורות חיים > 1958

הררי שיחק בשלב שמינית הגמר בגביע אירופה לאלופות (עונת 1958/1959) שנערך בנובמבר 1958. קבוצתו מועדון אל ג'זירה קהיר הפסידה לסימנטל מילאנו מאיטליה (72–47), מאחר שהקבוצה האיטלקית סרבה לשחק במגרש פתוח היא הפסידה לקבוצתו הפסד טכני. בשלב רבע הגמר קבוצתו הפסידה לקבוצת אקדמיק סופיה מבולגריה (65–71), מאחר שלא היה לה תקציב לנסיעה לבולגריה היא הפסידה הפסד טכני.
נפטר ב-5 בנובמבר 1979.
הערות שוליים

↑  אור שקדי‏, יצירת מצרים, באתר וואלה, 9 באפריל 2009
↑  פארוק נתן פקודה אישית, על המשמר, 25 בנובמבר 1958
↑  כדורסלן יהודי באלופת מצרים, על המשמר, 13 בנובמבר 1958
ויליס קרייר

| --- | --- |

ויליס קרייר, 1915
 לידה:  26 בנובמבר 1876 אנגולה, ארצות הברית 
 פטירה:  7 באוקטובר 1950 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מיזוג אוויר 
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות פורסט לוון, בפאלו 
 עיסוק:  מהנדס וממציא
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל  הקולג' להנדסה של אוניברסיטת קורנל 
 פרסים והוקרה:  מדליית פרנק פ. בראון (1941)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1985)  מדליית  האגודה האמריקאית של מהנדסים מכנים (1934)  מדלית ג'ון סקוט (1931) 
 תרומות עיקריות
 מיזוג האוויר
 
ויליס האווילנד קֶרִיֵר (באנגלית: Willis Haviland Carrier;‏ 26 בנובמבר 1876 – 7 באוקטובר 1950) היה מהנדס וממציא אמריקאי, שהמציא את מיזוג האוויר המודרני.
קורות חיים

קרייר נולד למשפחה פרסביטריאנית בעיירה אנגולה (אנ') שליד באפלו, ניו יורק. בנם של ויליאמס דוויין (1836–1908) ואליזבת (1845–1887). אמו מתה כאשר היה בן 11 שנים.
ב-17 ביולי 1902, הציג קרייר לראשונה את איוריו ורעיונותיו למערכת מיזוג אוויר שכוללת ארבע פעולות מרכזיות:
בקרת טמפרטורה.
בקרת לחות.
בקרה על זרימת האוויר והאוורור.
טיהור האוויר.
לאחר מספר שנים נוספות של שכלול הרעיון, ב-2 בינואר 1906, רשם קרייר פטנט אמריקאי (מס.808897) על המצאתו, לה קרא "מתקן לטיפול באוויר".
קרייר היה נשוי לשלוש נשים: קלייר הסימור, ג'ני מרטין ואליזבת מארש וייז. הוא ושלוש נשותיו קבורים בבית העלמין פורסט לון בבאפלו, ניו יורק. קרייר היה אב לילד אחד.
הערות שוליים

↑  Willis Carrier
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272551205171  CiNii: DA08392469  ISNI: 0000 0001 1595 5721  LCCN: n91113749  NDL: 00620461  NKC: xx0240067  NLA: 35088371  SUDOC: 128941421  VIAF: 11491474   WorldCat (עם VIAF): 11491474 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זהירות מונעת

זהירות מונעת (על פי האקדמיה ללשון: עקרון ההיזהרות) היא הימנעות מפעולה שהאפשרות להשלכות שליליות שלה או הסבירות להופעתן אינן ידועות, במטרה להימנע מאותן השלכות. עקרון הזהירות המונעת הוא עיקרון מנחה בחקיקה, בעיקר בתחום הגנת הסביבה כמו בנושא השפעות בריאותיות של קרינת טלפון סלולרי.
ניסוח העיקרון

עקרון הזהירות המונעת קובע כי אם קיים חשד שפעולה או מדיניות כלשהי גורמת לנזק או יוצרת סכנה לציבור או לסביבה, במקרה שאין ראיות מדעיות מספיקות על מנת להראות שהפעולה או המדיניות אכן מזיקה או מסכנת, אזי נטל ההוכחה חל על יוזם הפעולה ויש להימנע מפעולה כזו כל עוד טרם הוסר החשש המקורי.
מטרת העיקרון היא לאפשר לקובעי מדיניות לקבל החלטות בהן ייתכן נזק כתוצאה מאחת ההחלטות, בתנאי אי ודאות לגבי אפשרות קיום הנזק או היקפו בשל היעדר מידע מדעי. הוא מבוסס על מחויבות חברתית להגנה על הציבור מפני נזקים אפשריים, שהחשש מהם מוסר רק בעקבות הצטברות ממצאים מדעיים. בחלק ממערכות המשפט, כמו זו של האיחוד האירופי, עקרון הזהירות המונעת הוא עיקרון משפטי מחייב.
בהצהרת ריו שהתקבלה ב-1992 על ידי האומות המאוחדות, אומץ עקרון הזהירות המונעת תחת ההגדרה: "כדי להגן על הסביבה, יישמו מדינות את גישת הזהירות המונעת יישום מרובה ככל שיוכלו. במקומות שיש בהם סכנה לנזק חמור או בלתי-הפיך, היעדר הסכמה מדעית מלאה לא תשמש עילה לדחות את הפעלתם של אמצעים יעילים כלכלית המיועדים למנוע את הידרדרות הסביבה".
קבלת החלטות בנקיטת זהירות קדמה לניסוח העיקרון, והיא מבוטאת בכמה אמרות ידועות. העיקרון הקדום פרימום נון נוקרה מבטא זהירות מונעת בתחום הרפואה.
חסרונות

במשך השנים הצטברה ביקורת על עקרון הזהירות המונעת. עיקר הביקורת נוגע לכך שבעוד שנזק שנמנע כתוצאה מנקיטת זהירות הוא ברור לכל אם הוא מתגלה, התועלת שנמנעה במידה ומתברר כי החשש היה לשווא בולטת הרבה פחות. נקיטה בזהירות מונעת מאפשרת למקבלי החלטות להימנע או להגביל פעולות מועילות גם במקרה שהנזק כתוצאה מכך גדול יותר מהנזק שהחשש ממנו הוא שהניע את נקיטת הזהירות המונעת.
על מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) נמתחה ביקורת על כך שבניסיונו להימנע מתופעות לוואי מסוכנות של תרופות חדשות, הוא מעכב או אינו מאשר תרופות ובכך מונע הצלת חיים או שיפור באיכות החיים של רבים. ב-2002, סירבה ממשלת זמביה לקבל תרומת מזון מהונדס גנטית ובכך החריפה את הרעב של מיליוני אפריקאים, אף על פי שלא היו ראיות מדעיות לכל סכנה בריאותית במזון מהונדס גנטית. בהיבט זה מצוין כי עקרון הזהירות המונעת אינו עקבי עם עצמו, היות שקיימים נזקים לא ידועים כתוצאה מהנקיטה בעיקרון זה, ולכן הוא עצמו קובע שיש להימנע מנקיטתו.
זהירות מונעת היא למעשה ניתוח סיכון-תועלת תוך הענקת משקל יתר לסיכון, משקל שניתן על פי תחושה סובייקטיבית במקום להתבסס על ניתוח הסתברות וסטטיסטיקה. יתרה מזאת, פעמים רבות הוא מונע מפחד לא רציונלי והשימוש בו הוא כלי להעברת נטל ההוכחה לצד ההפוך מזה שמתבקש על פי השיטה המדעית. ההימור של פסקל הוא שימוש בזהירות מונעת לגבי האמונה באל תוך הענקת משקל יתר לסיכון.
במקרים אחרים נשען העיקרון על הכשל הלוגי אד איגנורנטיאם, בו נטען שאם דבר מה לא הוכח כשגוי, אז הוא נכון. נעשה בו שימוש סלקטיבי בנושאים נבחרים, בעוד ביתר הנושאים החלטות מתקבלות מתוך ניתוח סיכון-תועלת אובייקטיבי. החיפוש אחר נזקים כתוצאה מטכנולוגיה חדשה יכול להימשך לנצח, ונקיטת זהירות מונעת מתוך הנחה מראש שקיימים נזקים שטרם הוכחו עלולה למנוע הסרת נזקים של טכנולוגיה קיימת. דוגמה לכך היא הימנעות ממעבר לשימוש בגז טבעי לייצור חשמל עקב סיכונים פוטנציאליים, וכתוצאה מכך המשך שימוש בדלקים מזהמים שיש להם נזקים מוכחים. קבלת החלטות בשם עקרון הזהירות המונעת מובילה לקיבעון מחשבתי ולהימנעות משיפור, גם אם אין זו כוונתו המקורית של העיקרון.
לקריאה נוספת

Sunstein, Cass R. (2005), Laws of Fear: Beyond the Precautionary Principle New York: Cambridge University Press
O’Riordan, T. and Cameron, J. (1995), Interpreting the Precautionary Principle, London: Earthscan Publications
הערות שוליים

↑  המונחים במילוני האקדמיה | מונחי האקדמיה, באתר terms.hebrew-academy.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551963405171  BnF: cb13564166v (data)  GND: 4136599-9  LCCN: sh2004005271
ז'אן גיום ברוגייר

| --- | --- |

 לידה:  1750 מונפלייה, צרפת 
 פטירה:  1 באוקטובר 1799 (בגיל 49 בערך) אנקונה, איטליה 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום מגורים:  צרפת 
 מקצוע:  בוטנאי, זואולוג, מלקולוג, פלאונטולוג
 
ז'אן גיום בּרוּגיֶיר (בצרפתית: Jean Guillaume Bruguière; ‏ 1749 או 1750–1798) היה רופא, זואולוג ודיפלומט צרפתי.
חייו

ברוגייר נולד במונפלייה. הוא היה רופא ודוקטור לזואולוגיה, שעבד עם אוניברסיטת מונפלייה. הוא התעניין בחסרי חוליות, בעיקר בחלזונות ושבלולים.
ברוגייר יצא עם מגלה הארצות קרגלן-טרמרק במסעו הראשון לאנטארקטיקה בשנת 1773. בשנת 1790 יצא עם האנטומולוג גיום אנטואן אוליבייה למשלחת בפרס, אבל התערערות בריאותו מנעה ממנו להמשיך. ב-1792, על אף מחלתו, ביקר בארכיפלג היווני ובמזרח התיכון, יחד עם האנטומולוג אוליבייה. הדירקטואר הצרפתי ביקש ממנו לנסות לקשור ברית בין צרפת לפרס, אך מאמציו נכשלו, עקב חוסר ניסיונו כדיפלומט. הוא מת במסע חזרה.
הוא תיאר זני רכיכות בספרו: "Tableau Encyclopédique et Méthodique des trois Règnes de la Nature" שהופיע בשלושה כרכים בשנת 1827, שנים לאחר מותו. עוד החל בכתיבת "Histoire Naturelle des Vers. Vol. 1" ‏ (1792) אבל נאלץ להפסיק באות C. כריסטיאן הא האס המשיך את עבודתו וכתב את רוב הספר.
ברוגייר מת באנקונה באוקטובר 1798 ולא ב-1799, כפי שנכתב בכמה מקורות; הטעות נבעה מן הלוח של המהפכה הצרפתית).
על עניינו העיקרי של ברוגייר בחלזונות ושאר חסרי חוליות מלמדת רשימת זנים, שמיין ושקרא בשם. בסך הכל נתן שמות ליותר מ-140 סוגי חיים ימיים.
המין "ברוגיירה" (Bruguiera; עצי מנגרוביה ממשפחת הריזופוראציאה) נקרא על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק על שמו. פסגת ברוגייר באנטארקטיקה קרויה גם היא על שם ברוגייר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10614418j (data)  Botanist: Brug.  GND: 132516063  ISNI: 0000 0001 2120 7826  LCCN: nr96014416  NKC: mzk2009528277  NLA: 63539678  NTA: 242291228  RERO: 02-A006583313  SUDOC: 077152042  VIAF: 12298668   WorldCat (עם VIAF): 12298668
זהר דביר

| --- | --- |

 לידה:  1965 (בן 59 בערך) ראשון לציון, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צה"ל  משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1983–1995 (צה"ל)  1999 – 2018 (משטרה)
 דרגה:   ניצב (במשטרה)   אלוף-משנה (בצה"ל)
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת גולני  מפקד הימ"מ  מפקד מרחב העמקים במחוז הצפון  סגן מפקד מחוז הצפון  ראש אגף תמיכה לוגיסטית  מפקד מחוז הצפון  סגן המפכ"ל
 פעולות ומבצעים
     המערכה ברצועת הביטחון האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה
 
זהר דביר מקבל דיווח בשטח, אוקטובר 2015
זהר דביר (נולד ב-1965) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל. כיהן כסגן המפכ"ל, כמפקד מחוז הצפון, ראש האגף לתמיכה לוגיסטית ומפקד הימ"מ.
ביוגרפיה

דביר נולד בראשון לציון בנם של דוד ופנצי דוידוביץ'. למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בוגר תואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בשנת 1983 התגייס לצה"ל. לאחר שנשר מקורס טיס הוצב בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר דביר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר, אותו סיים בהצטיינות. לאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב דביר לגולני כמפקד מחלקה בגדוד. דביר מילא תפקידי פיקוד בחטיבת גולני, בהם מפקד פלוגה בגדוד 12, סגן מפקד גדוד 51, מפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית ומפקד סיירת גולני בשנים 1992–1994. תחת פיקודו ביצעה הסיירת עשרות מבצעים מעבר לגבול רצועת הביטחון ("קו אדום"). דביר השתחרר מצה"ל ב-1995 בדרגת רב-סרן, ושירת במילואים כראש מטה החטיבה בדרגת סגן-אלוף.
בתום שירות הקבע עבר הכשרה של קציני ביטחון בענף התעופה ושירת כמנהל ביטחון באל על בגרמניה במשך 3 שנים. לאחר מכן שימש כמנהל תפעול בחברת שלמה Sixt.
ביוגרפיה > שירותו במשטרה

ב-1999 התגייס למשמר הגבול ושירת כמפל"ג לוחמים בימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה וב-2001 מונה למפקדה ועמד בראשה בתקופת האינתיפאדה השנייה. הוא הוביל את היחידה במבצעים רבים בהם חוסלו 179 מחבלים, מהם 50 שהיו בדרכם לפיגועי התאבדות, ונעצרו מאות מחבלים אחרים. בין היתר פיקד דביר על היחידה במהלך המאמצים לחילוץ נהג המונית החטוף, אליהו גוראל.
בנובמבר 2003 נפצע באורח אנוש בתאונת דרכים: דביר היה בדרכו למשפחה של אחד מפקודיו שנהרג באותו יום בתאונת אופנוע, הוא עצר בשולי הדרך כשהבחין במכונית הפוכה וחילץ את נהגה הפצוע. מיד אחר כך פגעה משאית ברכב ודביר נפגע בראשו ובכל חלקי גופו. התאוששותו הייתה מהירה מהצפוי וכבר לאחר חודשים ספורים חזר לפקד על הימ"מ, בין היתר במלחמת לבנון השנייה בו פעלה בכפר ע'ג'ר.
בתחילת 2007 מונה למפקד מרחב עמקים במחוז הצפון של המשטרה, בינואר 2008 קודם לדרגת תת-ניצב וביולי 2009 מונה לסגן מפקד המחוז. לאחר פרישתו של שמעון קורן שימש כממלא מקום מפקד המחוז, במאי 2011 קודם לדרגת ניצב וביולי 2011 נכנס לתפקידו כראש אגף תמיכה לוגיסטית. בינואר 2014 מונה למפקד מחוז הצפון. בפברואר 2015 קיבל אחריות פיקודית גם למחוז חוף, זאת בעקבות פיטוריו של חגי דותן. בדצמבר 2015 מונה לסגן המפכ"ל. באוגוסט 2018 הודיע על החלטתו לפרוש משירות המשטרה לאחר כ-35 שנות שירות במערכת הביטחון.
כיום דביר מכהן כמנכ"ל חברת תור הפועלת בתחום הביטחון בזירה הבינלאומית, ועמית מחקר בכיר במכון למדיניות נגד טרור (ICT) באוניברסיטת רייכמן.
דביר נשוי לנטע ואב ל-3 ילדים.
הערות שוליים

↑  זהר דביר, באתר "בהשקט ובבטחה".
↑  גל פרל פינקל, ‏פלוגה מעולה, אבל לא יחידת עילית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 4 באוקטובר 2018.
1 2  דני ברנר ואוריין צ'פלין, מצה"ל למשטרה במסלול ההרואי, באתר ישראל היום, 10 בינואר 2014.
↑  אביחי בקר, ח' ועונשם, הארץ, ‏ 15.10.1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אסף זהר, חדשות 10, מפקד הימ"מ היוצא, זוהר דביר, מתראיין לראשונה, באתר nana10‏, 16 בינואר 2007.
↑  עמוס הראל, מי פנוי בביתוניא? הדילמות של "מונית לבנה", באתר הארץ, 17 ביולי 2003.
↑  טל ימין-וולבוביץ, מפקד הימ"מ יוצא לאור, באתר nrg‏, 16 בינואר 2007.
↑  עפר שלח ויואב לימור, "שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה", הוצאת ידיעות ספרים, 2007, עמוד 151.
↑  אחיה ראב"ד, קצין משטרה השתלט על אדם שאיים לפוצץ רימון, באתר ynet, 1 במרץ 2008.
↑  אחיה ראב"ד ועומרי אפרים, ניצב זוהר דביר יפקד גם על מחוז חוף, באתר ynet, 19 בפברואר 2015
↑  ניצב זוהר דביר ימונה לתפקיד הסמפכ"ל, אתר משטרת ישראל, 29 בנובמבר 2015
חדוה ודוד

| --- | --- |

חדוה ודוד תמונת התקליטון "אני חולם על נעמי", 1970 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תקופת הפעילות:  1965–1973 (כ־8 שנים)
 סוגה:  מוזיקת פולק 
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברים
 חדוה עמרני דוד טל (זמר) 
 
חדוה ודוד היה צמד מוזיקלי ישראלי שנוסד ב-1965 והתפרק ב-1973. חברי הצמד היו חדוה עמרני ודוד טל (רוזנטל).
היסטוריה

השניים נפגשו לראשונה בלהקת פיקוד מרכז שם שירתו שניהם, בתוכניות "למה כובע" ו"לא רוצים טובות". לאחר שחרורם הקימו יחד עם אושיק לוי וגבי ברלין את "רביעיית הטיילת". הרביעייה התפרקה לאחר תוכנית אחת, והשניים המשיכו לשיר יחד, ואף היו לזוג תקופה מסוימת בחייהם הפרטיים.
בשנת 1965 הוציא הצמד את אלבום הבכורה "צמד זמרי עם", שכלל 12 קטעים ובהם שירי עם בשפות שונות. בין המצליחים שבהם היה "גוגולי גוגולי" בגאורגית (בעיבודו של דוד קריבושי), שזכה בהמשך לגרסאות וביצועים רבים. האלבום יצא בהוצאה מחודשת בשנת 2001 עם תוספות בונוסים בסדרת "נוסטלגיה עברית". ב-1966 יצא אלבומם השני, שנשא את השם "חדוה ודוד". את רוב שירי האלבום, שהיו גרסאות בעברית לשירים לועזיים, כתב חיים קינן. באותה שנה הופיעו הצמד בפסטיבל הזמר והפזמון, וזכו במקום השלישי עם השיר "השניים" ובנוסף שרו גם את השירים "דבש" ו"מגדים". ב-1967 שבו לפסטיבל עם שני שירים, "שיר ריקוד" ו"מה עוד". באותה שנה הוציאו תקליט של שירי מלחמת ששת הימים הנושא את השם "ירושלים של זהב" יחד עם נגן המפוחית לארי אדלר.
בשנת 1968 יצאו חדוה ודוד למסע הופעות של כרמון, ונשארו בארצות הברית עד יולי 1970. בשנת 1970 זכה הצמד בפסטיבל הבינלאומי של טוקיו עם שירם של תרצה אתר ודוד קריבושי "אני חולם על נעמי". השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים של קול ישראל ב-1971. לזכייה בפסטיבל נלוותה הצלחה מסחרית: הצמד הקליט גרסה של השיר ביפנית שנמכרה בשנת 1971 ביפן במאות אלפי עותקים, היקף מכירות שנחשב גדול עבור זמרים לא-יפנים.
ב-1972 הקליטו בעברית ובאנגלית את השיר "קחי אותי למעלה" וב-1973 את השיר "תמיד לשוב" שהיה שירם האחרון. באוגוסט 1973 הגיעו לישראל לסיבוב הופעות לאחר שהופיעו ברחבי העולם. הצמד התפרק בשנה זו.
לאחר פירוק הצמד, עמרני השתקעה בלוס אנג'לס והופיעה בלהיטי סולו בקדם אירוויזיון: ב-1978 עם "בלב אחד" (סלאם עליכום), ב-1979 עם "שנינו יחדיו" וב-1981 עם "בוא אלי". טל עבר לארצות הברית, ניסה להתפרנס כזמר אך התמכר לסמים, ועבר לפריז לעבור תהליכי גמילה ושיקום.
ב-1993 הופיעו השניים במופע איחוד בפסטיבל ערד.
הערות שוליים

↑  תמר אבידר, חדוה ודוד יישארו בארה"ב, מעריב, 12 בינואר 1969
↑  ביום א' בכנסייה המקומית, מעריב, 29 ביולי 1970
↑  חדוה ודוד חולמים על נעמי, דבר, 11 בדצמבר 1970
↑  חדוה ודוד להופעות בארץ, דבר, 9 באוגוסט 1973
↑  זאב רב נוף, בדרנים יהודים בארה"ב, דבר, 15 בספטמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308048405171  LCCN: n2012057434  MusicBrainz: 1f899179-1ec6-4327-ac1f-82efa6d9b157  VIAF: 140085764   WorldCat (עם VIAF): 140085764
חדוה נוה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בנובמבר 1956 (בת 67) נתיב השיירה
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית
 
חדוה (חדי) נוה (נולדה ב-27 בנובמבר 1956) היא סופרת ישראלית, כתבה חמישה ספרים לילדים.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה במושב נתיב השיירה. למדה בבית ספר היסודי אזורי רגבה ובתיכון אזורי גליל מערבי. בשירותה הצבאי שירתה כמש"קית ת"ש בחיל השריון.
בוגרת תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה ותואר שני בניהול שירותי רווחה - עבודה סוציאלית, עבדה בתחום העבודה הסוציאלית במשך כשלושים שנים ובתפקידה האחרון הייתה מנהלת מחלקת הרווחה בעיריית קריית מוצקין.
נוה נשואה ואם לשניים, עוסקת בקדרות, יוצרת כלי קרמיקה שימושיים ומלמדת.
נוה החלה לעסוק בכתיבה לאחר נפילתו של אחיה, עוזי צדיקיאן, במלחמת לבנון הראשונה.
תחילה כתבה שירי ילדים אשר יצאו לאור בספרה הראשון "שתי טיפות מים", אותו הקדישה לזכר אחיה.
בהמשך כתבה סיפורים לילדים בהשראת ילדיה וזכרונות ילדותה.
סיפור פרי עטה, "החשוד מקומה שש", התפרסם כסיפור בהמשכים מדי שבוע בשבועון הילדים והנוער "ראש צעיר" בעריכתו של יורם מארק-רייך.
ספריה

שתי טיפות מים (1998), הוצאת סער
ארמונות מחול (2000), הוצאת דני ספרים
החרם (2001), הוצאת דני ספרים
בת הכפר (2003), הוצאת דני ספרים
אבות אכלו בוסר (2007), הוצאת ספרית פועלים
ז'אן גרנדוויל

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1803 נאנסי, צרפת 
 פטירה:  17 במרץ 1847 (בגיל 43) Vanves, צרפת 
 תחום יצירה:  ציור, קריקטורה, ספרות נוער 
 זרם באמנות:  סימבוליזם 
 
ציור מתוך "Un Autre Monde"
ז'אן גרנדוויל (בצרפתית: Jean Ignace Isidore Gérard Grandville; ‏13 בספטמבר 1803 – 17 במרץ 1847), היה צייר וקריקטוריסט צרפתי.
ביוגרפיה

נולד למשפחת אמנים ובדרנים בנאנסי, בשם ז'אן איגנאס איזידור ז'רארד. הכינוי "גרנדוויל" אותו אימץ בבגרותו, היה שם הבמה המקצועי של משפחתו. אביו לימד אותו ציור ובגיל 21 עבר לפריז ופרסם שם לראשונה את יצירותיו. הוא זכה להצלחה והחל לצייר בעבור שבועונים שונים בפריז. בנוסף הוא החל לצייר קריקטורות פוליטיות וסאטיריות, אשר זכו לפופולריות.
בשנת 1835 החלו הרשויות בצרפת להפעיל צנזורה נגד קריקטורות וגרנדוויל פנה לאיור של ספרים, בהם שיריו של פייר-ז'אן דה ברנז'ה, משלי לה פונטיין, דון קישוט, מסעות גוליבר ורובינזון קרוזו.
בשנת 1829 פרסם ספר המכיל יצירות המתארות דמויות בעלות גוף אדם עם ראשי חיות וחרקים, בשם "les métamorphoses du jour". בשנת 1844 פרסם את הספר "עולם אחר" (Un autre monde), בו יצירות דומות של אנשים המשולבים בחיות, חרקים, מכונות, ושאר דימויים פנטסטיים. יצירות אלה ודומות פרי מכחולו, מקושרות לפעמים אל תנועות מאוחרות יותר באמנות האירופאית כמו סימבוליזם וסוריאליזם.
חומרים גולמיים

ערך זה עוסק בפסל. אם התכוונתם לחומרי גלם, ראו .
עטיפת קטלוג היצירה
חומרים גולמיים (באנגלית: Raw Materials) הם יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל ברוס נאומן שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כחלק מ"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
תיאור היצירה

היצירה הייתה יצירה קולית הבאה לבחון את דרכי התקשורת בין בני האדם ואת האופנים בהם בני האדם מתקשרים או נכשלים בניסיונות התקשורת שלהם. היצירה כללה 22 מקטעי שמע במטרה ליצור קולאז' של קטעי שמע באולם הטורבינה רחב הידיים של המוזיאון, ולדברי האמן:
"לאחר זמן מה הבנתי שבמקום להמציא צלילים חדשים אני רוצה להשתמש בטקסט שנאמר ואשר הקלטתי לפני 30 או 40 שנה וליצור ממנו קולז'
המבקרים שומעים את מקטעי הטקסט בעוברם ברחבי אולם הטורבינה אולם פרט למקטעים הקוליים לא הוצג באולם דבר.
הצלילים הושמעו בעוצמות שונות, כאשר חלקם ברורים וחלקם עמומים, והמבקרים יכלו לשמוע בבירור את הצלילים רק בעומדם בחלקים שונים של אולם הטורבינה.
היצירה נועדה להוות מטפורה לעולם האנושי ולתרבות האנושית.
וילם, נסיך אורנז'

וילם, נסיך אורנז' (בהולנדית: Willem van Oranje-Nassau; ‏4 בספטמבר 1840 - 26 ביוני 1879), היה נסיך הכתר ההולנדי ונסיך אורנז', מעת הכתרת אביו וילם השלישי, מלך הולנד בשנת 1849 ועד מותו.
ביוגרפיה

וילם נולד ב-4 בספטמבר 1840 בהאג, לווילם, נסיך אורנז'-נסאו ולסופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בעת לידתו היה וילם במקום השלישי בסדר הירושה לכתר ההולנדי, ובמקום השביעי בסדר הירושה לכתר הבריטי. כחודש לאחר לידתו התפטר וילם הראשון, מלך הולנד מתפקידו, וסבו וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו. בשנת 1849 מת סבו וילם השני, ואביו עלה לשלטון במקומו כווילם השלישי, מלך הולנד, ווילם קיבל את התואר נסיך אורנז'.
בצעירותו עלתה תוכנית שווילם יתחתן עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל. לאחר מכן התאהב וילם ברוזנת מטילדה פון לימבורג-שטירום, אולם הוריהם התנגדו לנישואים מורגנטיים, ומשום כך נותק הקשר ביניהם. לאחר ניתוק הקשר נסע וילם המאוכזב לפריז, שם בילה את זמנו בחיי מין, שתייה והימורים. במהלך שהותו בפריז הנרייטה האוזר פילגשו הפריזאית, שחקנית "בולווארד", נתנה לו את הכינוי "נסיך לימון" [הנסיך סיטרון בצרפתית], והכינוי הפך לפופולרי בקרב העיתונים הפריזאים. ב-26 ביוני 1879 מת וילם בפריז מטיפוס ושחמת הכבד. וילם נקבר בקריפטה המלכותית בכנסייה החדשה של דלפט, ועל ארונו הוצב זר אחד מהקיסרית הצרפתית אז'ני דה מונטיז'ו וזר אחד מאלברט אדוארד, נסיך ויילס. לאחר מותו ירש את תאריו אחיו אלכסנדר, נסיך אורנז', אולם אף הוא מת בצעירותו בשנת 1884, ומשום כך לאחר מות אביהם בשנת 1890, עלתה לשלטון אחותם וילהלמינה, מלכת הולנד.