stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראש ממשלת אוסטרליה
סמכויות

ראש הממשלה הוא התפקיד הביצועי הבכיר ביותר באוסטרליה. בפועל, המועצה הפדרלית תפעל לאישור כל ההחלטות שהתקבלו על ידי הממשלה ולמעשה החלטות הממשלה ידרשו תמיד את תמיכת ראש הממשלה. הסמכות של המושל הכללי להקמת הסכמה מלכותית להקמת ממשלה (במסגרת שיטת הממשל של מלוכה חוקתית), לפזר את הפרלמנט, לקבוע את מועד הבחירות ממומשים על פי עצתו של ראש הממשלה.
בחירתו של מושל כללי חדש נמצאת בתחום סמכותו ואחריותו של ראש ממשלת אוסטרליה. זה מתייעץ עם חברי ממשלתו ולעיתים עם בית הנבחרים של אוסטרליה, ולבסוף עם המלך על מנת לקבל את אישורו הרשמי. המלך יכול לסרב להמלצת ראש הממשלה, אך הצעד חריג ביותר, ובוצע לאחרונה ב-1930 אז דחה המלך ג'ורג' החמישי את מועמדותו של סר אייזק אייזקס. במקרה תאורטי זה יכול המלך לבקש המלצה אחרת או למנות נציג מטעמו ללא כל המלצה. הסמכות הרשמית למנות את המושל הכללי מוטלת על מלך אוסטרליה, אך מינוי זה נעשה בעצתו הרשמית של ראש הממשלה. לפי האמנה, עצה זו ניתנת על ידי ראש הממשלה לבדו ולכן המינוי הוא למעשה הבחירה האישית של ראש הממשלה. ראש הממשלה עשוי גם להמליץ למלך לפטר את המושל הכללי, אם כי עדיין לא ברור כמה מהר יפעל המלך בעצה כזו במשבר חוקתי. חוסר הוודאות זה והאפשרות של "מרוץ" בין המושל לבין ראש הממשלה לפטר אחד את השני היווה שאלה מרכזית במשבר החוקתי ב-1975.
כוחו של ראש הממשלה נתון למספר מגבלות. ראש ממשלה שהודח מתפקידו כמנהיג מפלגתו, או שממשלתו איבדה את אמונו של בית הנבחרים האוסטרלי לאחר הצעת אי-אמון, חייב לייעץ לצאת לבחירת הבית התחתון מחדש או להתפטר מהמשרד או לבקש מהמושל הכללי לפטר אותו מתפקידו.
מפלגתו של ראש הממשלה תהיה בדרך כלל בעלת הרוב בבית הנבחרים ומשמעת המפלגה היא חזקה במיוחד בפוליטיקה האוסטרלית. מעבר של חקיקת הממשלה של בבית הנבחרים הוא בעיקר פורמלי בעוד קבלת התמיכה של הסנאט האוסטרלי יכולה להיות קשה יותר, זאת לאחר שהממשלה בדרך כלל חסרת רוב מוחלט בסנאט עקב הקלות היחסית בה ניתן לזכות לייצוג בסנאט ביחס לבית הנבחרים גורם למיקוד המאמץ של מפלגות קטנות בתחרות על מקומות הישיבה בסנאט. בדרך כלל המפלגות הקטנות אינן מצליחות להכניס את נבחריהן לבית הנבחרים.
ראש הממשלה הוא גם יושב ראש ועדת הקבינט לביטחון לאומי של אוסטרליה.
תנאים נלווים > שכר

| תאריך | שכר |
| --- | --- |
2 ביוני 1999: 289,270$
6 בספטמבר 2006: 309,270$
1 ביולי 2007: 330,356$
1 באוקטובר 2009: 340,704$
1 באוגוסט 2010: 354,671$
1 ביולי 2011: 366,366$
1 בדצמבר 2011: 440,000$
15 במרץ 2012: 481,000$
1 ביולי 2012: 495,430$
1 ביולי 2013: 507,338$
ב-1 ביולי 2013, בית הדין השלטוני האוסטרלי העלה את שכרו של ראש הממשלה לסכום הנוכחי הנאמד ב-507,338 דולר אמריקני.
תנאים נלווים > מעון

לראש הממשלה יש שני בתי מגורים רשמיים במהלך כהונתו. המעון הרשמי העיקרי הוא הלשכה בקנברה (The Lodge). רוב ראשי הממשלה בחרו את הלשכה כמקום מגוריהם העיקרי בגלל מתקני הביטחון שלה ובגלל קרבתה לבית הפרלמנט. עם זאת, היו כמה ראשי ממשלה שבחרו לא לגור בלשכה. ג'יימס סקאלין החליט גם לא להעביר את מגוריו למעון ראש הממשלה הרשמי (הלשכה), שבנייתו הושלמה שנתיים קודם לכן, בציינו שזה מהווה בזבוז מיותר של כספי משלמי המיסים. הוא העדיף לגור בבית מלון קנברה (כיום מלון הייאט). בן צ'יפלי התגורר במלון בקוראג'ונג. לאחרונה, ג'ון הווארד השתמש במעון ראש ממשלה שבסידני (Kirribilli House) כמקום המגורים העיקרי שלו. עם מינויה של ג'וליה גילארד ב-24 ביוני 2010 לראשות הממשלה לאחר הדחתו של קווין ראד, אמרה גילארד כי היא לא תחיה בלשכה עד למועד שבו היא תבחר רשמית לראשות הממשלה בבחירות הכלליות.
במהלך כהונתו הראשונה של קווין ראד, צוות הלשכה הורכב משף בכיר ועוזר שף, אומנת, אב בית בכיר ושני דיירים זוטרים. בבית קיריבילי שבסידני, מועסק שף אחד במשרה מלאה. המגורים הרשמיים מאוישים באופן מלא ומשרתים הן את ראש הממשלה והן את משפחתו. בנוסף, לשניהם מתקני אבטחה נרחבים.
תנאים נלווים > כלי תחבורה

ראש הממשלה מקבל מספר שירותי תחבורה לעסקיו רשמיים כראש הממשלה. מטוס מס' 34 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מוביל את ראש הממשלה באוסטרליה ובחו"ל על ידי מטוסי בואינג עסקיים שנקנו עבורו במיוחד ומטוסי צ'נג'לר קטנים יותר. המטוס מכיל ציוד תקשורת מאובטח, כמו כן גם משרד, חדר ישיבות וחדר שינה. סימן הקריאה של המטוס הוא "השליח". עבור נסיעות קרקע, ראש הממשלה מוסע במודל משוריין של סדרת המכוניות BMW. מכוניתו נקראת "C-1", או Commonwealth One, בגלל לוחית הרישוי שלה. ראש הממשלה מלווה על ידי כלי רכב משטרתיים של רשויות המדינה הפדרלית.
תנאים נלווים > לאחר סיום כהונתו

ראש ממשלת אוסטרליה שסיים את כהונתו מקבל בדרך כלל זכויות מסוימות לאחר שעזב רשמית את תפקידו כגון לינה במשרד, סיוע צוותי ומעבר ל"חיי גולד", המעניק לראש הממשלה לשעבר ולמשפחתו לנסוע בתוך אוסטרליה למטרות "לא מסחריות" על חשבון הממשלה.
בכל ההיסטוריה הפוליטית של אוסטרליה, רק ראש ממשלה אחד שעזב את הפרלמנט האוסטרלי חזר אליו. סטנלי ברוס הפסיד מושבו בפרלמנט בשנת 1929, בעודו ראש הממשלה, אך הוא נבחר מחדש לפרלמנט בשנת 1931. ראשי ממשלה אחרים נבחרו לפרלמנטים אחרים מלבד הפרלמנט האוסטרלי: סר ג'ורג' רייד נבחר לבית הנבחרים הבריטי (לאחר כהונתו כנציב עליון באנגליה); ופרנק פורד נבחר מחדש לפרלמנט של קווינסלנד (לאחר כהונתו כנציב עליון בקנדה וניסיון כושל להיבחר שנית לפרלמנט האוסטרלי).
מתקנים רשמיים
מטוס רשמי
בית קיריבילי (סידני)
מכונית ראש הממשלה
הלודג' מעון המגורים של ראש ממשלת אוסטרליה
נבצרות

מפעם לפעם נדרש ראש הממשלה לעזוב את אוסטרליה לצורך עסקים ממשלתיים. כאשר ראש הממשלה נמצא מחוץ לגבולות אוסטרליה, סגן ראש ממשלת אוסטרליה ממלא את מקומו. בימים שלפני כליי הטיס, היעדרות כזו הייתה יכולה להמשך לתקופות ממושכות. לדוגמה, ויליאם ווט היה ממלא מקום ראש הממשלה במשך 16 חודשים, מאפריל 1918 ועד אוגוסט 1919, כאשר ראש הממשלה, בילי יוז, נכח בועידת השלום בפריז ובמקרה אחר, הסנאטור ג'ורג' פירס היה ממלא מקום ראש הממשלה למעלה משבעה חודשים ב-1916. ראש ממשלה בפועל ממונה גם כאשר ראש הממשלה עוזב את תפקידו. סגן ראש הממשלה בדרך כלל הופך להיות ראש הממשלה בפועל בנסיבות אלה.
שלושה ראשי ממשלה מתו בתפקידם - ג'וזף ליונס (1939), ג'ון קרטין (1945) והרולד הולט (1967) - ורוברט מנזיס התפטר מתפקידו ב-1941. בכל אחד מהמקרים הללו, סגן ראש הממשלה (שהיה אז תפקיד לא רשמי) הפך לראש ממשלה זמני, עד לבחירת מנהיג חדש למפלגת השלטון. באף אחד מהמקרים הללו לא הצליח ראש הממשלה הזמני לנצח בבחירות הבאות, עם זאת, לאחר התפטרותו של מנזיס בחרה ועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר בארתור פאדן כמנהיג הקואליציה, למרות שמפלגת הכפר הייתה השותף הזוטר בקואליציה. למחרת היום הושבע פאדן כראש הממשלה.
מחלקת ראש הממשלה והקבינט

מחלקת ראש הממשלה והקבינט (באנגלית: Department of the Prime Minister and Cabinet) היא אחת מהגופים המרכזיים בממשלת אוסטרליה, ומספקת ייעוץ ותמיכה לראש ממשלת אוסטרליה ולשרים המובילים במדינה. המחלקה אחראית על תיאום בין משרדי הממשלה השונים, על פיתוח מדיניות כלכלית, חברתית ופוליטית, ומסייעת בניהול תהליכים אסטרטגיים ומשא ומתן ברמה הלאומית והבינלאומית.
הערות שוליים

↑  No. 14 - Ministers in the Senate, באתר הפרלמנט האוסטרלי
↑  "In office - Robert Menzies - Australia's PMs". Primeministers.naa.gov.au. Retrieved 17 October 2012.
↑  "Chris Watson, In office". Australia's Prime Ministers. National Archives of Australia. Retrieved 10 February 2010.
↑  דף המוקדש לפרשת פיטורי ויטלם - באתר Oz Politics
↑  , באתר Wayback Machine
↑  Tony Abbott defends increase in MP salary, saying he's working hard for every Australian
↑  PM's salary tops $500,000, באתר Sydney Morning Herald
↑  25% of government car fleet foreign made
↑  [(http://adb.anu.edu.au/biography/watt-william-alexander-9011 Watt, William Alexander (1871–1946]
↑  [(http://adb.anu.edu.au/biography/pearce-sir-george-foster-7996 Pearce, Sir George Foster (1870–1952]
ذ

דַ'אל/דַֿאל (בערבית: ذَال) היא האות התשיעית באלפבית הערבי. לפניה באה האות דאל ואחריה באה האות רא.
ד'אל מייצגת את העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother. זהו גם הצליל הישן של דל"ת רפה בעברית, אם כי כיום רוב הדוברים הוגים אותה כדל"ת רגילה). התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ד'". בערבית לבנטינית ד'אל נהגית כעיצור /z/ (כמו זי"ן), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /d/ (כמו דל"ת). יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטינים הכפריים, התוניסאים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ד'אל נותרת כהגייתה הסטנדרטית.
ד'אל היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, צ'אד, ט'א וע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ዘ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו. כך עוצבה ד'אל כגרסה של דאל, ללא שום מקבילה פיניקית. (הסיבה שד'אל עוצבה דווקא כדאל היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /ð/ לעיצור /d/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – דל"ת – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז.
מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1443 בדפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 ביוני 1509 (בגיל 66) וסטמינסטר, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 בן או בת זוג:  אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד הראשון (1 בנובמבר 1455–12 בנובמבר 1456) John de la Pole, 2nd Duke of Suffolk (1444–?) Thomas Stanley, 1st Earl of Derby (יוני 1472–?) Sir Henry Stafford (3 בינואר 1458–?) 
 
ליידי מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי (באנגלית: Lady Margaret Beaufort, Countess of Richmond and Derby;‏ 31 במאי 1443 – 29 ביוני 1509) הייתה אמו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, שמלך מ-22 באוגוסט 1485 ועד מותו, ב-21 באפריל 1509.
מרגרט הייתה נינתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר. ג'ון, בנו של המלך אדוארד השלישי ודודו של המלך ריצ'רד השני, היה אחד האנשים החזקים באנגליה ובעל קרבת דם לשושלת המלכים מבית לנקסטר ששלטה באנגליה. היא הייתה היורשת היחידה של ג'ון מגאונט וירשה אחוזות, אדמות ונכסים רבים. נכסיה הרבים, בנוסף לקרבת הדם שלה לשושלת לנקסטר, הפכו אותה לאחת הנשים החזקות בממלכה ובעלת אפשרות לרשת את כס המלוכה.
מרגרט הייתה נשואה ארבע פעמים, אך נישואיה היו משניים לשאיפתה להעלות את בנה לשלטון ומערכות יחסיה עם בעליה נבעו מצורך פוליטי ולא מרגשות אישיים. היא מתה בשנת 1509, כחודשיים לאחר מותו של בנה המלך ולאחר נישואיו והכתרתו של נכדה, המלך הנרי השמיני. היא השאירה אחריה מורשת של הקמה ותמיכה באוניברסיטאות וארגונים דתיים ובעיקר – של אמו של מלך מהחשובים באנגליה, שעלייתו לשלטון סימנה את איחוד משפחות יורק ולנקסטר ואת סיום מלחמות השושנים.
ביוגרפיה > משפחתה והקשר שלה לבית המלוכה האנגלי

מרגרט בופורט הייתה בתם היחידה של מרגרט ביושמפ (Beauchamp) וג'ון בופורט, דוכס סאמרסט ונכדו של ג'ון מגונט, כאשר סבה של מרגרט מצד אביה, שנקרא גם הוא ג'ון בופורט, היה המבוגר מבין בניהם של ג'ון מגונט וקתרין סוינפורד (אנ').
לג'ון מגונט היו שלוש נשים: הוא נישא לראשונה לבלאנש, דוכסית לנקסטר. אחד מבניהם היה הנרי הרביעי. לאחר מותה של בלאנש הוא התחתן עם קונסטנס, נסיכת קסטיליה. כבר במהלך אותם נישואים הוא החל מערכת יחסים עם מאהבת בשם קתרין סוינפורד, שילדה לו שלושה בנים ובת. אך מפני שנולדו מחוץ למסגרת הנישואים, לא יכלו ילדיהם של ג'ון וקתרין לשאת את שם משפחתו של אביהם ולכן ניתן להם שם המשפחה "בופורט" (Beaufort), על שם אחת מטירותיו של ג'ון בצרפת.
לאחר מותה של אשתו, בשנת 1394, קיבל ג'ון אישור מהאפיפיור להתחתן עם קתרין, שהפכה לאשתו החוקית, כשנתיים לאחר מכך. מעשה זה הפך גם את ילדיהם לחוקיים וכך, הפכה משפחת בופורט למקורבת למלך ריצ'רד השני ולחצר המלוכה באופן רשמי.
בשנת 1397 אישר הפרלמנט האנגלי את הלגיטימציה של משפחת בופורט והם קיבלו אדמות ונכסים רבים, אך כאשר המלך הנרי הרביעי (בנו של ג'ון מגונט ואשתו הראשונה) עלה לשלטון שנתיים לאחר מכן, הוא הוסיף סעיף שלא יאפשר למשפחת בופורט למלוך בעצמם. הייתה לכך השפעה גדולה על המשפחה, מכיוון שחוזי הנישואים נעשו בין משפחות ממעמד דומה וסעיף זה הגביל את יכולתם למצוא לילדיהם בני זוג הולמים, שיקדמו את מעמדם בחצר המלוכה ובאריסטוקרטיה האנגלית.
בריאותו של המלך הנרי השישי, נכדו של הנרי הרביעי, הייתה מעורערת. החשש מהתמוטטות שלטונו וחוסר יכולתו להביא יורש לעולם יצרו מצב מיוחד, שבו היה צורך לחפש את היורש לכתר, במקום להעבירו בירושה מאב לבן. משפחת בופורט היוותה אפשרות טובה לירושה. אחד האנשים החזקים בממלכה וקרוב משפחתם של משפחת בופורט, ויליאם דה לה פול (אנ'), הדוכס מסאפוק, הבין את המצב. הוא שכנע את המלך הנרי השישי לשנות את הסעיף שהוסיף סבו לאישור החוקיות של משפחת בופורט ולתת לו את מרגרט בופורט, כבת חסותו. מטרתו של הדוכס מסאפוק הייתה להשיא את בנו למרגרט, במטרה לקרב את בנו לכתר ואולי אף להמליך אותו דרכה.
יורש אפשרי נוסף, היה ריצ'רד, הדוכס מיורק (אביו של המלך אדוארד הרביעי, שירש בסופו של דבר את מקומו של אביו בשושלת הירושה, לאחר שאביו נהרג בקרב). ריצ'רד היה מעשירי הממלכה ודמות פוליטית חשובה מאוד. הוא ודודה של מרגרט, אדמונד בופורט, דוכס סומרסט נלחמו על השפעה על המלך הנרי השישי והמדינה כולה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומרידות.
מלחמות הירושה האלו הפכו למה שאנחנו מכנים כיום כ"מלחמת השושנים", מלחמות אזרחים, שהתרחשה במאה ה-15 באנגליה, בשנים 1455-1487 ויש שאומרים 1450–1509. "מלחמת השושנים" מהווה את התקופה הארוכה והמורכבת ביותר של מלחמת אזרחים באנגליה עד היום. עד לשנת 1460 לא היה כל ניסיון להוריד מהשלטון את המלך הנרי השישי מבית לנקסטר, למרות מצבו הבריאותי. החל משנה זו החל ריצ'רד מיורק, אביו של אדוארד (אדוארד הרביעי לעתיד), לנסות לעלות לשלטון במקומו של המלך. כתוצאה מכך התחלף השלטון שבע פעמים בין משפחות לבית יורק ולנקסטר (במהלך מלחמות השושנים מלכו חמישה מלכים שונים, כאשר שניים מהם מלכו פעמיים: הנרי השישי ואדוארד הרביעי), עד לעלייתו לשלטון של הנרי טיודור (הנרי השביעי), בנה של מרגרט בופורט, בשנת 1485.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

תקופת ילדותה של מרגרט הייתה שקטה ומאושרת, יחסית לאחת מהיורשות החשובות בממלכה. היא גדלה ביחד עם חמשת אחיה ואחיותיה מנישואיה הראשונים של אמה לסר אוליבר סנט ג'ון ונהנתה מחברתם של בני דודיה הרבים. מערכות יחסים אלו נשתמרו לאורך כל חייה ואפשרו לה להיות מקושרת מבחינה פוליטית וחברתית.
אך שני אירועים מרכזיים העיבו על ילדותה של מרגרט והשפיעו על חייה, אף על פי שקרו לפני שנולדה: האישור שהתקבל מהאפיפיור על חוקיותה של משפחת בופורט והתקבלותה של המשפחה לחצר המלוכה והאריסטוקרטיה, לא סייעו בהפחתת תפיסתם כ"ממזרים"; האירוע השני היה מותו של אביה. אביה של מרגרט היה איש צבא, המקורב למלך ולחצר המלוכה. לאחר מספר מהלכים צבאיים לא מוצלחים, שהובילו לנפילתו בשבי הצרפתי למספר שנים, ירד אביה של מרגרט מגדולתו. הוא חזר לביתו בבושת פנים והעדויות מצביעות על כך שהוא התאבד. המורשת הטראומטית הזו לא עזבה את מרגרט ואת משפחתה למשך שנים ארוכות.
בתור בתם היחידה של הוריה, הייתה מרגרט היורשת היחידה של אדמותיהם ונכסיהם הרבים. אף על פי שדודה נשאר בחיים לאחר מות אחיו (אביה של מרגרט) התואר דוכס סומרסט עבר אליו; אך האדמות והנכסים של אביה נשארו בידיה והיא הפכה לאחת הנשים העשירות בממלכה. מכיוון שאביה מת כשהייתה קטינה ובשל קרבתו הביולוגית לכתר, אדמותיו היו שייכות למלך וכך הפכה מרגרט לבעלת ערך פוליטי רב והשאלה עם מי היא תתחתן הייתה קריטית לעתידה של אנגליה. כתוצאה מכך, החסות שלה ונישואיה הוחלטו על ידי המלך.
כשהייתה מרגרט בת 7, התעוררה השאלה לגבי יורש למלך הנרי השישי (הנרי באותה עת היה נשוי מספר שנים, אך ללא יורש או יורשת). הדוכס מסאפוק, שקיבל מהמלך את החסות על מרגרט ניסה להשיא אותה לבנו, ככל הנראה במטרה לקרב את בנו ואת משפחתו לכתר. כשלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1453, נקראה מרגרט לחצרו של הנרי השישי והוצגה בפניו. הוא ביטל את נישואיה לבנו של הדוכס מסאפוק והודיע לה שעליה להינשא לאחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד. אדמונד היה בן 22 ומרגרט בת עשר בלבד.
לאחר אותו אירוע חזרה מרגרט לבית משפחתה, שם קיבלה יחס שונה מבעבר. החינוך שלה נעשה יותר אינטנסיבי והיא החלה ללמוד על חצר המלוכה ושאר הממלכה, כיאה ליורשת אפשרית למלוכה.
נישואים > נישואים ראשונים

נישואיה הראשונים של מרגרט, כאמור, היו לבנו של הדוכס מסאפוק, ג'ון דה לה פול. אף על פי שנישואים אלו לא מומשו, בגלל גילם הצעיר של הילדים, היחס אליהם היה כאל נשואים לכל דבר. בשנת 1453 ביטל הנרי השישי את חוזה הנישואים והודיע שמרגרט תתחתן עם אחיו למחצה, אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד. מטרתו של המלך במהלך זה הייתה הענקת לגיטימציה לאחיו למחצה כיורש החוקי שלו, כל עוד לא היו למלך ילדים משלו. מרגרט הייתה זו שיכלה להעניק לאחיו את הלגיטימציה הזו והיא הייתה יקרה מפז במובן הזה.
נישואים > נישואים שניים

בגיל תשע עברה מרגרט טקס נישואים עם אדמונד טיודור ועברה לגור בטירתו בפמברוקשייר שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1455 והיא בת 12. היא נכנסה להריון מיד, דבר שלא היה מקובל אז, שכן היה נהוג לחכות עד גיל ארבע עשרה. ככל הנראה אדמונד רצה ליהנות מאדמותיה ונכסיה הרבים, דבר שלפי החוק, היה מתאפשר לו רק לאחר לידת יורש. נראה שמרגרט הבינה שנעשה לה עוול והטראומה שעברה בלידה הייתה קשה מאוד (נראה שמסיבה זו, שנים לאחר מכן, היא דרשה לדחות את נישואיה של אחת מנכדותיה למלך ג'יימס הרביעי מסקוטלנד, בשל גילה הצעיר של הנערה והפחד שהמלך לא יחכה כדי לממש את הנישואים).
כחודשיים לפני שילדה את בנם, בשנת 1456, מת אדמונד ממגפה, לאחר שבריאותו התדרדרה בעקבות שבי אצל הדוכס ריצ'רד מיורק. מותו של בעלה השאיר את מרגרט מבודדת ופגיעה באזור ללא חוק והיא חיפשה מקלט אצל אחיו של אדמונד, ג'ספר טיודור (Jasper Tudor) וילדה את בנה הנרי, לימים הנרי השביעי, בטירת פמברוק בוויילס בתאריך 28 בינואר 1457. לאחר הלידה הקשה מרגרט ותינוקה היו בסכנת חיים; ככל הנראה סבלה מרגרט מנזק פיזי בלתי הפיך ומעולם לא הרתה שוב. היא קראה לבנה הנרי, על שם המלך הנרי השישי ולא על שם אביו או סבו, כפי שהיה נהוג באותה העת.
נישואים > נישואים שלישיים

חודשיים לאחר שילדה את בנה והיא בת 13 בלבד, נסעה מרגרט ביוזמתה עם גיסה, ג'ספר טיודור לדוכס מבקינגהאם כדי לבדוק אפשרות של נישואים עם בנו השני, הנרי סטאפורד. מטרתה הייתה לשמור עליה ועל בנה, כמו גם על האינטרסים שלו, שכן הוא היה יורש פוטנציאלי לבית לנקסטר ובנוסף לתכנן בעצמה את חייה ואת עתידה ועתידו של בנה.
נישואים כאלו סיפקו לה לא רק הגנה, אלא גם את היכולת לבחור בעצמה את בן זוגה. היא הביאה עמה כסף ועושר, אדמות ואחוזות ואת קרבת משפחתה למלך.
אף על פי שהייתה יורשת לבית לנקסטר והתחתנה עם גבר נאמן לביתה, הצליחו מרגרט והנרי סטאפורד לשמר את מעמדם, גם כאשר אדוארד הרביעי, לבית יורק, עלה לשלטון. בשנים 1469–1471 הצליח הרוזן מווריק, הידוע בכינויו "ממליך המלכים", שתמך בעבר בבית יורק, לקחת את המלך בשבי. בשנים האלו, שראו מאבקים ושינויים במלוכה, אירעו מספר מקרים שבהם מרגרט ומשפחתה עשו דברים שהיו מנוגדים למלך ולחצרו ובעד שושלת לנקסטר. כדי להימנע מפגיעה ונישול מנכסיהם, נאלץ בעלה להפגין נאמנות לחצר המלוכה של יורק, כשנלחם למען המלך אדוארד ואף נפצע באחד הקרבות. מרגרט השתמשה בכך כדי להראות את נאמנותם לכתר וכך הם הצליחו לשרוד מבחינה פוליטית.
מרגרט שילמה מחיר כבד על נאמנותה לכתר. כדי לשמור על זכויותיו של בנה, היה נאלצה להיפרד ממנו למספר שנים, כשהיה בן ארבע בלבד. הנרי עבר לגור עם לורד ויליאם הרברט והפך לבן חסותו. הוא גדל בביתו של הרברט בצורה מכובדת ונוחה וקיבל חינוך שמתאים לילד במעמדו. הרברט ואשתו אף חשבו להשיא אותו לבתם הבכורה. מרגרט שמרה על קשר עם בנה לאורך שנות ילדותו ואף הצליחה לבקר אותו מדי פעם, אצל לורד הרברט. ככל הנראה הפרידה ממנו הייתה קשה, במיוחד לאור העובדה שלא היו לה ילדים נוספים. היא שמרה איתו על קשר בכל תקופת ילדותו ועל האינטרסים שלו באנגליה ועל תאריה ונכסיה שלה, כדי להבטיח שתהיה לו ירושה טובה.
בשנת 1469 שוב הרוזן מווריק נלחם כנגד אדוארד הרביעי ולקח אותו בשבי. מרגרט ניצלה את ההזדמנות כדי לנהל משא ומתן על חסותו של בנה ועל התארים והאדמות שלו, כדי לשמר אותם ולהעביר אותו לחסותו של גיסה, ג'ספר טיודור. אדוארד ביקש עזרה מהרברט והוא, ביחד עם הנרי, בן חסותו, שהיה אז בן 12 בלבד, נלחמו כדי לסייע למלך להימלט מהשבי. לאחר קרב עקוב מדם, בו נהרג הרברט, הצליח הנרי לברוח משם.
בשנת 1470 חבר הרוזן מוורוויק אל אשתו של הנרי השישי והגלה את אדוארד הרביעי אל הולנד. הנרי השישי חזר למלוך באנגליה ומרגרט הביאה אליו את בנה. ג'ספר טיודור, שברח לסקוטלנד עם עלייתו של אדוארד הרביעי, חזר עם הנרי לוויילס והנרי נשאר תחת חסותו. באותה פגישה, ככל הנראה אמר הנרי השישי למרגרט משהו בקשר לתפקיד שבנה יגלם באיחוד העם האנגלי. מרגרט יצאה מהפגישה בתחושה מחוזקת שבנה יהיה קשור לכס המלוכה ושעליה לסייע לו להגיע לשם.
בשנת 1471 נחת אדוארד בחופי אנגליה וכבש בחזרה את כס המלכות. לאחר שראתה מרגרט כי הוא אינו מכבד הסכמים שנעשו, כדי לשמור על חייהם של אנשים שנלחמו נגדו, ביקשה מג'ספר שיבריח את בנה לצרפת. הם נמלטו למחוז בריטני לגלות ארוכה וחסרת וודאות.
מאוחר יותר באותה השנה מת הנרי סטאפורד ומרגרט שוב התאלמנה. מותו היווה מכה קשה עבורה. למרות זאת, הישרדותה ומטרתה היו מעל לכל ועוד לפני תום שנת האבל המסורתית, היא התחתנה עם בעלה הרביעי, הלורד תומאס סטנלי.
נישואים > נישואים רביעיים

בשנת 1472 התחתנה מרגרט עם לורד תומאס סטנלי. גם נישואים אלו נעשו משיקולים פרקטיים בלבד. הוא העניק לה הגנה והשפעה מוגברת בחצר המלוכה, שנשלט על ידי בית יורק. בנוסף, נישואים אלו אפשרו לה לחזק את קשריה עם משפחת וודוויל (Woodville) החזקה, שאחת מבנותיה, אליזבת וודוויל, התחתנה עם אדוארד הרביעי והייתה מלכת אנגליה באותו הזמן. מרגרט, מצידה, סיפקה לבעלה החדש השפעה טריטוריאלית נרחבת יותר, עם האדמות והאחוזות שקיבלה כירושה לא רק מהוריה, אלא גם משני בעליה הקודמים.
ואכן, נישואיה הביאו לה כבוד רב בחצר המלוכה והיא השתתפה בטקסים שונים בתור אחת הנשים המכובדות באנגליה. לאורך כל הזמן הזה, היא לא הפסיקה לשאת ולתת על נכסיו של בנה, כמו גם על חזרתו הביתה בשלום ובשנת 1482 הוחזר לבנה התואר רוזן ריצ'מונד, שהיה של אביו, אדמונד טיודור. בשנת 1483 מת המלך אדוארד הרביעי ואחיו, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון, הכריז על ילדיו של אדוארד כממזרים ובכך הפך את עצמו ליורש הלגיטימי היחיד. מרגרט ניסתה לנצל את ההזדמנות כדי להשיג ברית עם המלך החדש ולהחזיר את בנה בשלום הביתה. אף על פי שהייתה מקורבת לחצר המלוכה (היא זכתה בכבוד של החזקת שמלתה של אן נוויל, אשתו של ריצ'רד, בזמן הכתרתה), המלך לא בטח בבעלה. אך גם מרגרט בעצמה ניסתה לקשור כנגד המלך. היא קשרה קשר עם אליזבת' וודוויל, אלמנתו של המלך אדוארד הרביעי, להשיא את בנה עם בתה של אליזבת' ולהשתלט על המלוכה.
המרד נכשל ומרגרט מצאה את עצמה במצב מסוכן מאוד. היא הצליחה להיחלץ ממנו הודות לבעלה, שנשאר נאמן למלך ריצ'רד. אך היא נענשה. בעלה נאלץ לכלוא אותה ולמלא את תפקיד הסוהר, בעוד שכל הונה ואדמותיה עברו לידיו, כולל אלו שהייתה אמורה לרשת מאמה. אך לורד סטנלי איפשר למרגרט להמשיך לתקשר עם בנה וסייע להם במטרתם. בשנת 1485, 14 שנים לאחר שיצא לגלות, חזר הנרי לוויילס ביחד עם ג'ספר טיודור וניצח בקרב בוסוורת' את המלך ריצ'רד השלישי. בזאת הוא הפך למלך הנרי השביעי.
מותה

בימי הביניים, מוות של אצילים בעלי נכסים היה עניין חשוב והחל מגיל 30, בעלי אדמות רבים כתבו צוואות, כדי להבטיח שאדמותיהם ורכושם יעברו לידיים הנכונות. מרגרט לא הייתה שונה בזה. היא החלה לכתוב את צוואתה הראשונה בשנת 1472, בגיל 29. נכסיה היו אמורים לעבור לבנה וצוואתה התפתחה עם השנים, כדי לכלול את המוסדות בהן תמכה, את האנשים שעבדו אצלה, את אלו שבהם תמכה מבחינה כלכלית ואת המוסדות שסייעו לעניים, בהם תמכה גם במהלך חייה.
השנים האחרונות לחייה לא היו קלות. כלתה ושניים מנכדיה מתו שנים קודם לכן ועתיד הממלכה נפל על כתפיו של נכדה המתבגר, הנרי, שהומלך לאחר מות אביו כהנרי השמיני. בתחילת 1509 חלתה מרגרט בצורה חמורה, אך הצליחה להתאושש ולהאציל חלק מסמכויותיה על ג'ון פישר ושני גברים נוספים, שגם הוציאו לפועל את צוואתה לאחר שמתה. ביוני של אותה שנה, כחודשיים לאחר מותו של בנה, חלתה מרגרט בזמן חגיגות נישואיו והכתרתו של נכדה ומתה בתאריך 29 ביוני 1509. היא נקברה בכנסיית ווסטמינסטר בלונדון, במקום בו נקברו בנה וכלתה, בתאריך 9 ביולי 1509.