stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסדר האמבט
"אבירי וגבירות הצלב הגדול" הנוכחיים > אבירי וגבירות הצלב הגדול של כבוד

| שם | שנת הצטרפות | תפקיד בעת ההצטרפות |
| --- | --- | --- |
| מלזיה סולטאן עבדול חלים | 1972 | יאנג די-פרטואן אגונג |
| קטר (מדינה) חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני | 1976 | אמיר קטר |
| עומאן סולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד | 1982 | סולטאן עומאן |
| פולין לך ואלנסה | 1991 | נשיא פולין |
| ברוניי סולטאן חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי | 1992 | סולטאן ברוניי |
| ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש | 1993 |  הנשיא ה־41  של ארצות הברית |
| פולין אלכסנדר קוושנייבסקי | 1996 | נשיא פולין |
| ברזיל פרננדו אנריקה קרדוזו | 1997 | נשיא ברזיל |
| איטליה קרלו אזליו צ'אמפי | 2000 | נשיא איטליה ה־10 |
| ירדן עבדאללה השני | 2001 | מלך ירדן |
| ליטא ולדאס אדמקוס | 2006 | נשיא ליטא |
| אסטוניה טומאס הנדריק אילווס | 2006 | נשיא אסטוניה |
| טורקיה עבדוללה גול | 2008 | נשיא טורקיה ה־11 |
| צרפת ניקולא סרקוזי | 2008 | נשיא צרפת ה־23 |
| סלובניה דנילו טורק | 2008 | נשיא סלובניה |
| מקסיקו פליפה קלדרון | 2009 | נשיא מקסיקו ה־56 |
| דרום אפריקה ג'ייקוב זומה | 2010 | נשיא דרום אפריקה |
| אינדונזיה סוסיליו באמבאנג יודהויונו | 2012 | נשיא אינדונזיה |
| קוריאה הדרומית פאק גון-הייה | 2013 | נשיא קוריאה הדרומית |
| צרפת פרנסואה הולנד | 2014 | נשיא צרפת ה־24 |
| סינגפור טוני טאן | 2014 | נשיא סינגפור ה־7 |
| גרמניה יואכים גאוק | 2015 | נשיא גרמניה ה־11 |
| מקסיקו אנריקה פניה נייטו | 2015 | נשיא מקסיקו ה־57 |
| קולומביה חואן מנואל סנטוס | 2016 | נשיא קולומביה ה־32 |
אלבר לונדר

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1884 וישי, צרפת 
 פטירה:  16 במאי 1932 (בגיל 47) מפרץ עדן, תימן 
 מדינה:  צרפת צרפת
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
אלבר לונדר (1 בנובמבר 1884 – 16 במאי 1932) היה עיתונאי וסופר צרפתי. אחד ממניחי היסודות של העיתונות החוקרת. לונדר דיווח לא רק על חדשות אלא גם יצר אותם, ודיווח עליהם מנקודת מבט אישית. לונדר היה מבקר של הקולוניאליזם. על שמו פרס עיתונאות, "פרס אלבר לונדר", לעיתונאים הכותבים בצרפתית.
פרס אלבר לונדר

לאחר מותו החליטה בתו פלוריז מרטינט-לונדר ליצור פרס לזכרו. החל משנת 1933, פרס אלברט לונדון מוענק מדי שנה ב-16 במאי, לעיתונאי צעיר מתחת לגיל ארבעים.
פלוריז מרטינט-לונדר נפטרה בשנת 1975. פרס אלברט לונדון מנוהל על ידי איגוד פרס אלברט לונדר, המורכב מהזוכים מהשנים הקודמות. הפרס מוענק על ידי חבר שופטים המונה 19 עיתונאים וזוכים מהשנים הקודמות. בשנת 1985, בהשפעתו של הבמאי אנרי דה טורן, נוצר פרס לסרט תיעודי. בשנת 2017 נוצר פרס עבור "ספר התחקיר הטוב ביותר".
ספריו בתרגום לעברית

היהודי הנודד הגיע: עיתונאי צרפתי בעקבות היהודים, תרגמה: מיכל אילן, אחרית דבר מאת עמנואל הלפרין, הוצאת נהר ספרים, 2008
ארץ ההובנה: הסחר בעבדים שחורים (מסעות), תרגום: ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2013
הערות שוליים

1 2  משה סקאל, האיש שחשף את הצביעות והאדישות הצרפתית, באתר הארץ, 13 בפברואר 2013
1 2 3 4  יוסף אלגזי, העט המושחז, 18 בספטמבר 2018
↑   יצחק הרצוג, "על הסף": העולם החדש של יהודי אירופה בשנות ה-30, על פי התהום, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2018
↑  סקירות:חנה הרציג, "הנה הם! הנה היהודים!", באתר הארץ, 16 במרץ 2008
בני מר, מקל הנדודים הישן שלך נעשה גא כחנית, באתר הארץ, 16 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264752505171  PLWABN: 9810618492505606  BNE: XX1251320  BnF: cb119132846 (data)  CANTIC: a1079475x  GND: 118915770  ISNI: 0000 0001 2125 8148  LCCN: n50044341  LNB: 000247228  Léonore: 237263  MusicBrainz: 05aa1ce0-9a97-4891-a87b-df4bd8a1cd6d  NKC: jo2015885702  NLA: 35311858  NLG: 273304  NSK: 000060873  NTA: 069455708  SELIBR: 266746  SNAC: w6kb9mnx  SUDOC: 027734943  Trove: 907464  VcBA: 495/324293  VIAF: 29537194   WorldCat (עם VIAF): 29537194
סטנלי דונן

| --- | --- |

דונן, 2010
 לידה:  13 באפריל 1924 קולומביה, ארצות הברית 
 פטירה:  21 בפברואר 2019 (בגיל 94) מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1940–2003 (כ־63 שנים) 
 עיסוק:  קולנוען, כוריאוגרף
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קרולינה 
 בן או בת זוג:  איליין מאי (1999–21 בפברואר 2019) 
 צאצאים:  ג'ושוע דונן 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשם כבוד (1998) 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטנלי דונן (באנגלית: Stanley Donen;‏ 13 באפריל 1924 – 21 בפברואר 2019) היה במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים, כוריאוגרף ומפיק אמריקאי-יהודי, שהתפרסם בעיקר בזכות סרטים המוזיקליים שביים.
כונה בין השאר בידי מבקריו כ"מלך מחזות הזמר של הוליווד".
ביוגרפיה

דונן נולד, גדל והתחנך בעיר קולומביה, קרוליינה הדרומית שבארצות הברית, להורים יהודים, מרדכי מוזס דונן והלן (לבית כהן). הוא היה אחד הילדים היהודים היחידים בעיר קולומביה, ולימים סיפר שהתרחק מבני גילו כדי לא לסבול מהתנכלויות אנטישמיות מעמיתיו לכיתה. הוא בילה זמן רב בבתי הקולנוע המקומיים, כשבמיוחד נהנה לצפות בסרטי קומדיות, מתח ומערבונים. בעיקר אהב את משחקם וריקודיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס בסרט "טסים לריו" משנת 1933 בו טען כי צפה עשרות פעמים.
קריירה

הוא למד ריקוד והופיע בתיאטרון המקומי בעיר הולדתו.
ב-1940 עבר לניו יורק ולאחר שעבר מבחן במה, התקבל לעבודה כרקדן בהצגה "פאל ג'ואי" בהפקתו של ג'ורג' אבוט. בהפקה זו הכיר את ג'ין קלי, שהיה כוכב ההצגה. מאותה עת החל בשיתוף הפעולה אתו, בתחילה כמתמחה, ולאחר מכן כשותף.
ב-1943 עבר להוליווד ושימש ככוריאוגרף למספר סרטים של ג'ין קלי, שהמפורסם ביניהם הוא "הרימו עוגן" (1945). שם הוא הגה את הרעיון לריקוד של קלי עם הדמות המונפשת, ג'רי העכבר, מ"טום ג'רי".
ב-1949 ביים עם ג'ין קלי את הסרט המוזיקלי "יום בניו יורק" שהיה הצלחה גדולה. באותה שנה ביים ביחד עם ג'ין קלי את קח אותי לבייסבול. ב-1951 ביים את "חתונה מלכותית" עם פרד אסטר וג'יין פאוול, ובו הסצנה המפורסמת בה רוקד אסטר על התקרה.
ב-1952 ביים עם ג'ין קלי את "שיר אשיר בגשם", שנחשב עד היום בעיני רבים כגדול הסרטים המוזיקליים. לאחר מכן המשיך דונן לביים סרטים מוזיקליים ובהם, שבע כלות לשבעה אחים (1954), משחקי הפיג'מה (1957), פנים מצחיקות (1957), "הנסיך הקטן" (1974) וקומדיות רומנטיות, כגון "הדשא ירוק יותר" (1960), "חופשה בלונדון" (1958) "חידון בחרוזים" (1963), "שניים לדרך" (1967) ו"בגידות בריו" (1984).
בשנת 1999 ביים את סרט הטלוויזיה "Love Letters" עבור רשת ABC האמריקנית; שמבוסס על המחזה באותו שם משנת 1988 מאת א. ר. גורני.
קריירה > פרסים והוקרה

דונן קיבל פרסים רבים על עבודותיו כבמאי קולנוע ותיאטרון וככוריאוגרף.
ב-1998 העניקה לו האקדמיה האמריקאית לקולנוע, פרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים. באותה השנה ביקר בישראל וקיבל פרס כבוד מטעם פסטיבל הקולנוע הישראלי על תרומתו לתעשיית הסרטים.
חיים אישיים

דונן  נפטר בהיותו בן 94, בעיר ניו יורק מאי-ספיקת לב, ב-21 בפברואר 2019.
המכון הטכנולוגי של ציריך

| --- | --- |


הבניין המרכזי כפי שהוא נראה מהפוליטרסה
 מכון טכנולוגי
 תקופת הפעילות:  1855–הווה (כ־169 שנים)
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ג'ואל מסות
 יו"ר:  Joël Mesot 
 רקטור:  גונתר דיסרטורי
 צוות:  1,791 (2018)
 סגל:  528 פרופסורים (2018)
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  21,397 (2018)
 סטודנטים לתואר ראשון:  9,517 (2018)
 סטודנטים לתואר שני:  7,225 (2018)
 סטודנטים לתואר שלישי:  4,175 (2018)
 שונות
 הון עצמי:  1,8 מיליארד פרנק שווייצרי
 מיקום
 מיקום:  ציריך ציריך
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 קואורדינטות:  47°22′35″N 8°32′52″E﻿ / ﻿47.37645°N 8.54785°E﻿ / 47.37645; 8.54785
 ethz.ch
 he
 
המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ בציריך, הידוע בשם ETH Zurich (מבוטא אֵ-טֵ-הַא, ראשי תיבות בגרמנית: Eidgenössische Technische Hochschule), הוא בית ספר גבוה לטכנולוגיה הנמצא בציריך שבשווייץ. המכון הטכנולוגי של ציריך נחשב לאחת האוניברסיטאות הטובות ביותר באירופה בתחומי ההנדסה והמדעים המדויקים. רבים מבין חוקרי המכון זכו בפרס נובל ופרסים יוקרתיים נוספים. לפי דירוג שנחגאי ודירוג QS היא האוניברסיטה הטובה בעולם מחוץ לארצות הברית ובריטניה. סיבה זאת מביאה אליה סטודנטים זרים רבים, המביאים לכך שהתארים המתקדמים בה ניתנים באנגלית.
האוניברסיטה חברה בברית הבינלאומית לאוניברסיטאות מחקר, בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם,
בליגת IDEA, הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר ובפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי. המכון הטכנולוגי של ציריך נוסד בשנת 1854 ופתח את שעריו כמכון טכנולוגי בשנת 1855. בראשיתו היו בו שש מחלקות: אדריכלות, הנדסה אזרחית, הנדסת מכונות, כימיה, יערנות, וכן מחלקה כוללנית שעסקה במתמטיקה, מדעי הטבע, ספרות ומדעי החברה.
המכון הטכנולוגי של ציריך הוא מכון פדרלי, כזה שנמצא בניהולה של הממשלה הפדרלית של שווייץ, להבדיל מאוניברסיטת ציריך, שהיא מוסד קנטונלי. בראשית ימיו חלק המכון בניין משותף עם האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1833.
בשנת 1909 הורחבה תוכנית הלימודים של המכון לכזו המקובלת באוניברסיטה, וניתנה לו הסמכות להעניק תואר דוקטור. בשנת 1911 ניתן למכון שמו הנוכחי, Eidgenössische Technische Hochschule. בתקופה זו חלק מהמרצים של המכון עבדו גם באוניברסיטת ציריך (למשל ארתור ורשנר). בשנת 1924 אורגנה האוניברסיטה ב-12 מחלקות.
מבניו של המכון הטכנולוגי של ציריך מפוזרים ברחבי העיר ציריך. הבניין הראשי של המכון נבנה בשנת 1860 בלב העיר, ועם התרחבות המכון נבנו למענו מבנים נוספים ברבעים הסמוכים. בשנים 1964 – 1976 נבנה למכון קמפוס חדש בפרברי ציריך, והוא מאכלס את המחלקות להנדסת חומרים, לאדריכלות, להנדסה אזרחית, לפיזיקה, לביולוגיה ולכימיה.
בשנת 2001 היו רשומים במכון קרוב ל-12,000 סטודנטים, וכיהנו בו 330 פרופסורים ו-840 מרצים.
בין המכון לאוניברסיטת ציריך מתקיימת יריבות ידידותית. החל משנת 1951 מתקיימת תחרות חתירה בין קבוצות של שתי האוניברסיטאות.
עם תלמידיו הנודעים של המכון נמנים וילהלם רנטגן, פריץ הבר, אלברט איינשטיין, אלכסנדר מילר ופליקס בלוך. עם חוקריו הנודעים של המכון נמנים אלברט איינשטיין, וולפגנג פאולי וניקלאוס וירת.
המכון אף מחזיק בארכיונו של תומאס מאן, שגלה לציריך לפני מותו.
הערות שוליים

↑  Academic Ranking of World Universities 2020
| הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר |
| --- | --- | --- |
|  | אדינבורו • אוטרכט • אוניברסיטת סורבון • אוקספורד • אימפריאל קולג' • אמסטרדם • ברצלונה • דבלין • היידלברג • הלסינקי • ז'נבה • יוניברסיטי קולג' לונדון • לוון • לונד • ליידן • מילאנו • מינכן • פרייבורג • פריז-סאקלה • ציריך • קופנהגן • קיימברידג' • שטרסבורג |  |
| פורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי​ |
| --- | --- | --- |
| אירופה | איטליה: בוקוני; הממלכה המאוחדת: אוקספורד • אימפריאל קולג' • קיימברידג'; שווייץ: בית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן • המכון הטכנולוגי של ציריך |  |
| אמריקה הצפונית | ארצות הברית: ברקלי • ג'ורג'טאון • הרווארד • ייל • MIT • מקגיל • סטנפורד • פנסילבניה • פרינסטון • Caltech • קולומביה • קרנגי מלון • שיקגו |  |
| אסיה | הונג קונג: אוניברסיטת הונג קונג למדע וטכנולוגיה​; הרפובליקה העממית של סין:​ ג'ג'יאנג • האוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג • פקין • צינגהואה; יפן: טוקיו • קיו; סינגפור: האוניברסיטה הלאומית של סינגפור; קוריאה הדרומית: המכון המתקדם למדע וטכנולוגיה של קוריאה |  |
| אפריקה | דרום אפריקה: קייפטאון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260614805171  PLWABN: 9810575651905606  BIBSYS: 6013767  BNE: XX91316  BnF: cb11882844n (data)  CiNii: DA00663802  GND: 2023928-2  ISNI: 0000 0001 2156 2780  LCCN: n80126021  LNB: 000050564  NDL: 001182962  NKC: ko2002102420  NLA: 36098673  RERO: 02-A012337321  SELIBR: 113594  SUDOC: 026615002  Trove: 1212090  ULAN: 500312233  VcBA: 494/66254  VIAF: 125099638   WorldCat (עם VIAF): 125099638
פרוטולה

פרוטולה (באיטלקית: frottola) היה סוג של שיר איטלקי פופולרי, חילוני, שהתבלט במיוחד בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16. הפרוטולה הייתה המבשרת החשובה והנפוצה ביותר של המדריגל. שיא הפעילות בהלחנת פרוטולות היה בתקופה שבין 1470 ל-1530. לאחר תקופה זו החליף המדריגל את הפרוטולה.
"פרוטולה" היא מונח גנרי, שממנו נגזרות כמה תת-קטגוריות, כפי שאפשר לצפות מצורה מוזיקלית, שהייתה בשימוש במשך כמאה שנים ובמשך יותר ממחצית הזמן הזה שמרה על מעמד איתן של פופולריות. בצורתה הטיפוסית ביותר, הפרוטולה היא חיבור לשלושה או ארבעה קולות (יותר לקראת סוף התקופה), כשהמלודיה בקול העליון. ייתכן שהיו גם תפקידי ליווי אינסטרומנטליים. השיר בנוי בדרך כלל בחריזה של א-ב-ב-א לרפריזה ובית של ג-ד-ג-ד-ד-א או ג-ד-ג-ד-ד-ה-ה-א, אף כי שוני רב בין תת-סוגים של פרוטולה. סביר להניח, שהצורות הפיוטיות מקורן בבאלאטה (Ballata) של המאה ה-14, אף כי המוזיקה מפתיעה בפשטותה, בהשוואה למה שהיה מקובל בסוף המאה ה-14.
מבחינה מוזיקלית, הפרוטולה נמנעת ממורכבות קונטרפונקטית ומעדיפה מרקמים הומופוניים, מקצבים ברורים וחוזרים על עצמם וטווח מלודי מצומצם. הפרוטולה היוותה מבשרת חשובה לא רק למדריגל, אלא גם לנהלים מאוחרים בהרבה בתקופת הבארוק, כגון מונודיה, וזאת הודות לתחזית של ליווי אקורדים, מלודיה בקול העליון ותחושה מוקדמת למה שהתפתח בהמשך להרמוניה פונקציונלית.
מעט מאוד ידוע על נוהלי ביצוע. הוצאות תקופתיות נכתבו לעיתים לריבוי קולות, עם טבלטורה ללאוטה או בלעדיה. פה ושם קיימת פרטיטורה לכלי מקלדת ששרדה. ייתכן שפרוטולות בוצעו כקול סולו בליווי לאוטה – ודאי שכך ביצע אותן מרקטו קארה בחצר בית גונזגה, כפי שמשתמע מן המוניטין שלו כנגן לאוטה, זמר ומלחין פרוטולות – וייתכן גם שבוצעו בשילובים אחרים של זמרים וכלי נגינה.
מלחיני הפרוטולה המפורסמים ביותר היו ברתולומאו טרומבונצ'ינו ומרקטו קארה, אף כי כמה מחיבוריו החילוניים הפופולריים של ז'וסקן (למשל "סקאראמלה" ו"אל גרילו") הם פרוטולות בסגנונם, גם אם לא בשמם.
לפרוטולה הייתה השפעה חשובה לא רק על המדריגל, אלא גם על השאנסון הצרפתי, שגם הוא נטה להיות צורה קלילה, ריקודית ופופולרית. מלחינים צרפתים רבים בני התקופה נסעו לאיטליה, אם כדי לעבוד בחצרות אצילים או בקאפלה של האפיפיור ברומא. בעת שהותם באיטליה התוודעו אל הפרוטולה ומיזגו משהו ממה ששמעו ביצירות החילוניות של ארצם.
מלחיני פרוטולה

ברתולומאו טרומבונצ'ינו
מרקטו קארה
פיליפו דה לוראנו
מיקלה פיזאנטי
מיקלה ויצ'נטינו
ג'ובאני ברוקו
אנטוניו קפריולי
פרנצ'סקו ד'אנה
לודוביקו פוליאנו
ג'אקומו פוליאנו
אראסמוס לפיצ'ידה
פרט לטרומבונצ'ינו וקארה, שזכו לפרסום עצום, ידוע מעט מאוד על רוב המלחינים הללו; במקרים רבים, נותרו רק שמותיהם, וגם זאת רק משום שאוטביאנו פטרוצ'י, המו"ל הוונציאני החשוב, כלל את שמותיהם באוספים שהכילו את המוזיקה שחיברו.
טוניקה

ערך זה עוסק במושג מוזיקלי. אם התכוונתם לפריט לבוש בשם זה, ראו .
במוזיקה, טוֹנִיקָה היא הצליל המרכזי, הראשון, של סולם. ביצירות מוזיקה טונאליות (הכתובות בסולם מסוים) הטוניקה היא גם הצליל המרכזי של היצירה. כך למשל ביצירה שכתובה בסולם דו מז'ור, הטוניקה היא הצליל דו. אפשר להתייחס לטוניקה ביצירה כצליל שממנו כל שאר הצלילים יוצאים, וכמטרה אליה כל הצלילים שואפים להגיע. כלומר הוא יהיה הצליל היציב ביותר (שכאשר הוא נשמע, יש תחושה קונסוננטית של יציבות, ואין שאיפה לפתור אותו באמצעות צליל אחר), לעיתים קרובות הוא יהיה הצליל השימושי והנפוץ ביותר ביצירה, שכמעט תמיד יסיים יצירה, ולעיתים קרובות גם יפתח אותה.
טוניקה כאקורד

הטוניקה גם משמשת לתיאור הדרגה ההרמונית (האקורד) המבוססת על צליל הטוניקה. יהיה זה למעשה אקורד משולש, מינורי או מז'ורי, לפי שם הסולם, הכולל, מלבד הטוניקה, את הצליל השלישי ואת הצליל החמישי בסולם. כלומר: בסולם פה מז'ור, דרגת הטוניקה תהיה מבוססת על אקורד משולש מז'ורי על התו פה (פה, לה, דו); בסולם סי מינור, אקורד הטוניקה יהיה משולש מינורי הבנוי על התו סי (סי, רה, פה דיאז). כמו צליל הטוניקה, אקורד הטוניקה הוא האקורד היציב והרגוע ביותר ביצירות טונאליות, הוא לעיתים קרובות האקורד השימושי והנפוץ ביותר ביצירה, והוא כמעט תמיד מסיים את היצירה, ולעיתים קרובות גם מתחיל אותה. הטוניקה היא נקודת היחוס במוזיקה טונאלית, וכל שאר הצלילים מתייחסים אליה, וכן שאר הדרגות ההרמוניות שואפות אליה.
אקורדים טוניקאים, הקרויים גם תחליפי טוניקה, או טוניקה זמנית, או טוניקה שניונית, הם אקורדים שמחליפים את הטוניקה באופן זמני ביצירה. כלומר, הם לא בנויים על צליל הטוניקה כשורש, אלא הם אקורדים אחרים הבנויים על צליל אחר, שמבחינה הרמונית מתפקדים כנקודות זמניות של רוגע-יציבות ביצירה. למשל הדרגה השישית בסולם, הסובמדיאנטה, משמשת פעמים רבות כאקורד טוניקאי, ומגיעה לאחר אקורד דומיננטי. כך גם הדרגה הרביעית, סובדומיננטה בהיפוך ראשון. על פי רוב אקורד טוניקאי יהיה אקורד שמכיל את צליל הטוניקה, כמו זה הבנוי על הדרגה השישית או הרביעית. צליל הטוניקה המקורי יופיע לרוב במלודיה, או בקו הבס, או בשניהם, כשהאקורד ישמש כתחליף טוניקה. בהרמוניה מסורתית נהוג להכפיל את הטוניקה בדרגה השישית כשהיא משמשת כטוניקה. אולם הופעת צליל הטוניקה בתוך תחליף הטוניקה אינה הכרחית, ולמשל בג'אז לעיתים תחליפי טוניקה לא מכילים את צליל הטוניקה בתוכם. כשאקורד דומיננטי נפתר לאקורד טוניקאי, המהלך נקרא סיום מדומה.
טוניקה כאזור טונאלי

כשם שהטוניקה יכולה להופיע כצליל, או כאקורד, היא יכולה גם להופיע כסולם. בצורת סונטה למשל, הנושא הראשון כתוב בסולם של הטוניקה, כלומר בסולם של היצירה כולה, והנושא השני מופיע בסולם של הדומיננטה. המשמעות הגדולה של המחזר, שהוא החלק השלישי בצורת הסונטה היא שבמחזר שני הנושאים מופיעים בסולם של הטוניקה. כלומר כפי שבסולם דו מז'ור, הצליל סול, מושך אל הצליל דו, והאקורד סול מז'ור שבע מושך לאקורד דו מז'ור, גם הסולם סול מז'ור מבקש להפתר לסולם הטוניקאי דו מז'ור.
ישנם חוקרים המתייחסים גם לאזור הטוניקה. כלומר לאזור ביצירה שמשמש כולו כטוניקה, אפילו אם יש בו אקורדים שאינם הטוניקה, וצלילים שאינם הטוניקה. במקרים כאלו יהיו מהלכים שמרחיבים את הטוניקה, כלומר, מוסיפים עוד אקורדים, אבל מבלי לבצע תנועה משמעותית מבחינה הרמונית. לדוגמה, המהלך: ראשונה, חמישית טרצקווארט, ראשונה סקסט, הוא מהלך שמרחיב את הטוניקה. מבחינה מהותית נשארנו כל הזמן באזור הטוניקה: התחלנו מאקורד הטוניקה, ביססנו אותו באמצעות הדומיננטה וחזרנו אליו בהיפוך. אפשר לתאר את המהלך הזה בעיקר כניתוח של קו בס שעולה מהמדרגה הראשונה לשנייה, לשלישית, והרמוניה התומכת בקו בס זה. זהו מהלך קונטרפונקטי ביסודו, ולא הרמוני. הקביעה שמהלך הוא תוצאה של קונטרפונקט או של הרמוניה, והקביעה שאזור מסוים הוא אזור טוניקאי, איננה מוחלטת וכרוכה בפרשנות. לעיתים המצב יהיה ברור וייווצר קונצנזוס ולעיתים דיון. כך או כך, הקביעות הללו תלויות בכל הפרמטרים המוזיקליים, הרמוניה, מלודיה, ומקצב.
מרכז טונאלי

ביצירות א-טונאליות, או בהקשר א-טונאלי שיש בו בכל זאת טון מרכזי, ניתן להשתמש במושג זה, כדי להבחינו מהטוניקה במובנה הטונאלי, וכדי להבחינו מרמות שונות של טוניקה המופיעות ביצירה, למשל כציר או כקו-סימטריה במחזורי-מרווחים. לפיכך ניתן לומר שכל טוניקה היא מרכז טונאלי, ולהשתמש במונח מרכז טונאלי גם במוזיקה טונאלית (כפי שעושים רבים), אך לא כל מרכז טונאלי הוא טוניקה.
ראו גם

תאוריית המוזיקה
מודוס
הערות שוליים

↑  ראו למשל Harmony and Voice Leading, 3rd Edition, Edward Aldwell and Carl Schather
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7678110-0
יליזבטה גלינקה

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1962 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  25 בדצמבר 2016 (בגיל 54) הים השחור, בולגריה 
 שם לידה:  Елизавета Петровна Поскрёбышева 
 מדינה:  רוסיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  אוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה (1986)  דארטמות' קולג' (1991) 
 מעסיק:  First Moscow Hospice 
 פרסים והוקרה:  פרס הפדרציה הרוסית (2016)  מדליית המערכה הצבאית בסוריה  Medal "Make haste to do good"  עיטור הצדקה  עיטור הידידות (רוסיה) 
 www.doctorliza.ru
 
יליזבטה פטרובנה גלינקה (ברוסית: Елизаве́та Петро́вна Гли́нка; הידועה כדוקטור ליזה, До́ктор Ли́за; נולדה ב-20 בפברואר 1962, מוסקבה - מתה ב-25 בדצמבר 2016, במי הים השחור ליד סוצ'י, במחוז קרסנודר, רוסיה) הייתה אשת ציבור ופעילת זכויות אדם. נדבנית, רופאה מומחית להחייאה, מנכ"ל הארגון הציבורי הבינלאומי "סיוע הוגן". הייתה חברה במועצה הנשיאותית לפיתוח חברה אזרחית וזכויות אדם.
ביוגרפיה

ילידת קירוב במשפחתו של איש צבא פיוטר סידורוב ותזונאית, מומחית לקולינריה ומגישת הטלוויזיה גלינה פוסקריובישבה. בנוסף ליליזבטה ואחיה, שני בני דודים שנשארו יתומים מגיל צעיר התגוררו במשפחתם.
בשנת 1986 סיימה את לימודיה במכון הרפואי הממלכתי השני במוסקבה, עם תואר בהחייאה והרדמת ילדים. בשנת 1990 היגרה לארצות הברית עם בעלה, עורך דין אמריקני ממוצא רוסי גלב גלובוביץ' גלינקה. בשנת 1991 קיבלה תואר רפואי שני ברפואה פליאטיבית. מקורות מסוימים טענו שהייתה לה אזרחות אמריקאית. כשהיא גרה בארצות הברית, התוודעה לעבודות ההוספיס ועבדה שם חמש שנים.
היא השתתפה בעבודת ההוספיס הראשון במוסקבה, ואז, יחד עם בעלה, עברה לשנתיים למדינה השכנה, אוקראינה. בשנת 1999, ייסדה בקייב, הוספיס צמוד לבית חולים אונקולוגי. הייתה חברת מועצת המנהלים של קרן העזרה להוספיסים "ורה". הייתה מייסדת ונשיאת הקרן האמריקאית VALE Hospice International.
מוות

ב-25 בדצמבר 2016 היא מתה בהתרסקות מטוס ליד סוצ'י. היא ליוותה משלוח תרופות לסוריה לבית החולים האוניברסיטאי תשרין בלטקיה. היא זוהתה בבדיקת ד.נ.א. בינואר 2017. ב-16 בינואר 2017, נקברה סמוך למנזר נובודביצ'י במוסקבה, בבית העלמין נובודוויצ'י, חלקה 4, שורה 28, קבר 22.
חיים אישיים

בעלה הוא עורך דין אמריקני ממוצא רוסי בשם גלב גלובוביץ' גלינקה, בנו של משורר ומבקר ספרות רוסי, מהגר הגל השני בשם גלב אלכסנדרוביץ' גלינקה, נכדו של העיתונאי אלכסנדר סרגייביץ' גלינקה (וולוז'סקי).
היו לה שלושה בנים (קונסטנטין ואלכסיי וילד מאומץ בשם איליה), הבכורים קונסטנטין ואלכסיי גרים בארצות הברית. איליה הצעיר מתגורר בסרטוב.
הייתה נוצרייה פרבוסלבית, התנגדה להמתות חסד.
ביקורת

בריאיון לערוץ הטלוויזיה Dozhd ב-27 בדצמבר 2016, תיאר סטניסלב בלקובסקי את גלינקה כ"דמות של יחסי ציבור". "היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בדונבס, היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בסוריה, ולכן יש לה במידה רבה אחריות מוסרית לכל דבר", אמר בלקובסקי. קטע זה הוצג בשידור חי, אך נחתך מההקלטה שפורסמה באתר האינטרנט של הערוץ. בלקובסקי אישר את הסרת הקטע כצעד "לטובת הערוץ".
מורשת > מקומות על שמה

על שמה נקרא בית הבראה קליני צבאי לילדים בעיר יבפטוריה (01.16.2017).
בית החולים הרפואי הרפובליקני לילדים בגרוזני וההוספיס ביקטרינבורג נקראים על שמה.
ביוזמתו של בוריס גרבנשצ'יקוב, בפברואר 2017, נערך במוסקבה פסטיבל צדקה "אנשים שונים", שהוקדש ליליזבטה גלינקה.
ביום השנה למותה, ב-25 בדצמבר 2016, בעיר גורלובקה, שבשליטת הרפובליקה העממית של דונצק, נחנך לוח זיכרון ליליזבטה גלינקה.
בינואר 2019, נקרא על שמה בית הספר החדש מספר 214 ברובע פרבוומאיסקי בעיר נובוסיבירסק וכעת נקרא "בית הספר העל יסודי על שם יליזבטה גלינקה."
מורשת > בתרבות הפופולרית

במאי 2017 פרסמה הרפובליקה העממית של לוהנסק בולי דואר עם הכתובת "תודה, ד"ר ליזה!".
הסרט "דוקטור ליזה" בבימויה של ילנה פוגרביז'סקאיה על פעילותה של גלינקה הוצג ברשת REN וזכה בפרס TEFI -2009 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
אולפני "KIT" (שבבעלות גזפרום-מדיה) יחד עם מרכז ההפקה "IVAN", ערוץ NTV ובתמיכת משרד התרבות הפיקו סרט קולנוע עלילתי דוקטור ליזה (2020), על דוקטור ליזה עם צ'ולפן חמטובה בתפקיד הראשי. בסרט השתתפו גם קונסטנטין חבנסקי, אנדריי בורקובסקי, יוליה אאוג וטימופיי טריבונצב. במאית הסרט אוקסנה קראס נבחרה לביים משום שזכתה בפרס בפסטיבל הסרטים קינוטאבר עם סרטה "הילד הטוב". סרט זה מספר על יום אחד בחייה של גלינקה, כאשר אפילו במלאת 30 שנה לחתונתה עם בעלה היא לא הצליחה שלא לעצור בקופת הקרן שלה, שם היא מוצאת את עצמה במעגל של עניינים דחופים ואינה מצליחה למצוא לעצמה זמן פנוי באמת. יציאת הסרט מתוכננת לשנת 2020.
גורל הקרן של גלינקה לאחר מותה

לאחר מותה של גלינקה הפכה קסניה סוקולובה לנשיאת הקרן. היא הציעה לסרגיי מירונוב ליצור מרכז רפואי ופטרונות על שמה של גלינקה במוסקבה. לשם כך ביקשה סוקולובה בניין במוסקבה. מירונוב פנה לפוטין, שהנחה את ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין לפעול בעניין. מאחר שהקרן של גלינקה נתמכה גם על ידי יו"ר קבוצת האופוזיציה קבוצת הלסינקי, ליודמילה אלכסייבה. היא ביקשה מפוטין חסות אישית עבור הקרן. לאחר מכן קיבל הקרן את פרס RBC.
עם זאת, עד מהרה החלו חילוקי דעות בהנהגת הקרן. גנרל ועדת החקירות ברוסיה, פ. קומיסרוב, אמר כי הוא היה חבר של גלינקה וכי בשל פרויקט הקמת מרפאה מסחרית על ידי ראש הקרן, הוא סירב להצטרף לחבר הנאמנים של הקרן. חברת הדירקטוריון נטליה אבילובה שלחה לתקשורת עותק של מסמך הביקורת הפנימית של הקרן, וממנו יוצא כי הוצאות המינהל עולות על הוצאות צדקה. בדצמבר 2017 הופיע סיפור ברשת REN-TV שנאמר כי נשיאת הקרן סוקולובה העלה את משכורתה חמש פעמים, כשהיא מוציאה יותר על עורכי דין מאשר על תרופות למחלקות, ומבקרים נכים אינם יכולים אפילו להיכנס למשרד החדש של הקרן, מכיוון שאין מסוע מתאים.
לאחר מכן עזבה אבילובה את דירקטוריון הקרן, ויחד עם גלב גלינקה, בעלה של יליזבטה, רשמו את קרן "דוקטור ליזה" על שם יליזבטה גלינקה. אבילובה כתב תלונה לוועדת החקירות של הפדרציה הרוסית על שימוש לרעה ב"סיוע הוגן" וכתוצאה מכך, הוגש תיק פלילי נגד נשיאת הקרן, קסניה סוקולובה, בשנת 2018.
קוג'ונג, קיסר קוריאה

קוּג'וֹנְג, קיסר קוריאה (בקוריאנית: 고종) נודע בתוארו המלכותי הקיסר גוּאַנְג-מוּ (בקוריאנית: 광무제) היה מלך קוריאה משושלת ג'וסון בין 1864 ל-1897 והקיסר הראשון של האימפריה הקוריאנית משנת 1897 ועד להדחתו בשנת 1907 בהשפעת האימפריה היפנית, אשר שלוש שנים אחר כך סיפחה את קוריאה.
בשנות שלטונו, קוג'ונג פעל להביא למודרניזציה בקוריאה כפי שאירע ברסטורציית מייג'י כדי למנוע כיבוש בידי האימפריות הקולוניאליות. הקמת האימפריה הקוריאנית נזקפת לזכותו אך לבסוף לא הצליח לשמור על עצמאות קוריאה אשר אמנם השתחררה מהשפעה סינית אך נפלה להשפעה רוסית ומאוחר יותר יפנית.
ביוגרפיה > מלך

קוג'ונג נולד בארמון מלוכה קוריאני בשנת 1852 והפך למלך קוריאה ה-26 משושלת ג'וסון עוד בהיותו נער צעיר בן 12. במהלך השנים הראשונות לשלטונו הייתה הסמכות המעשית בידי אביו, טאיון-גון, אשר כעוצר ניסה לחזק את המדינה ואת השפעתה כדי שלבסוף תשתחרר מהיותה מדינת חסות של שושלת צ'ינג אך באותו הזמן שמר על התבודדות מפני השפעה מערבית. כאשר נחטף טאיון-גון ונלקח לסין בשנת 1882 על פועלו נגד הצ׳ינג, השלטון בפועל עבר לידי מלכתו של קוג'ונג, מין (קיצור של מִיּוֹנְגְסוֹנְג), אשר הייתה רבת השפעה על בעלה והתנגדה לכל מאמצי המודרניזציה.
עקב התנגדותה ליפנים היא נרצחה על ידם כאשר השיגו השפעה רבה יותר ויותר בקוריאה בשנת 1895 לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה. שנתיים לאחר מכן, במאמץ להציל את המדינה, קוג'ונג העלה את עצמו ממלך לקיסר ושינה את שם המדינה לאימפריה הקוריאנית (מג'וסון לטאהאן; "האן הגדול"), פעולות המסמלות את עצמאותה של קוריאה מסין.