stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיודור סנט ג'ורג' טאקר
ביוגרפיה

טאקר היה בנו של קפטן צ'רלטון נסאו טאקר, קצין פרשים בבנגל. סבו, הנרי סנט ג'ורג' טאקר, כיהן כיו"ר חברת הודו המזרחית. בניגוד לרצון משפחתו, הוא בחר להיות אמן. תמיד היה ילד חולני למדי, הוא נסע למלבורן בשנת 1881 בחיפוש אחר אקלים בריא יותר.  הוא למד בבית הספר בגלריה הלאומית בין השנים 1883–1887 בניהולו של ג'ורג' פולינגסבי, וזכה בכמה פרסים על ציור. הוא לימד כדי לפרנס את עצמו והציג באקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית.
הוא חזר לאירופה בשנת 1887, שם הצטרף לידידו, עמנואל פיליפס פוקס, באקדמיה ז'וליאן, ומאוחר יותר ל"אקול דה בו ארט" בפריז, שם זכה במדליית זהב. הוא היה מבקר קבוע במושבת האמנות אטפלס, שם הפיק את יצירותיו הגדולות הראשונות. תערוכת הבכורה שלו בסלון הייתה בשנת 1891. בשנה שלאחר מכן חזר למלבורן, הקים סטודיו, ובשנת 1893 עד 1899 ניהל את בית הספר לאמנות במלבורן יחד עם פוקס. שם התלמידים כללו את אינה גרגורי, ברטה מרפילד, אמברוז פטרסון ויולט טיג, שרבים מהם למדו בבתי הספר בקיץ בשארטיסוויל.
האקלים האוסטרלי לא הטיב לבריאותו הכושלת, ולכן החליט לחזור ללונדון בשנת 1899. הוא עבד בסטודיו בצ'לסי והציג שני ציורים בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1900, שניים בשנת 1901 ואחד בשנת 1902. הוא הציג גם בליברפול ובברמינגהם.
טאקר נפטר ב־21 בדצמבר 1906 משחפת בלונדון. הוא סבל רבות מבריאותו הלקויה וצייר מעט יחסית, ולכן עבודתו לא ידועה. הוא צייר טוב בצבעי שמן שמצאו חן בעיני אמנים אחרים יותר מאשר בציבור.
ציוריו מוצגים בגלריה הלאומית של ויקטוריה, בגלריה הלאומית של אוסטרליה, בקנברה ובגלריה לאמנות וורנמבול.
גלריה

חבורה
פיות
אוהל בחוף דורסט
צמחי כובע הנזיר
אביב
הערות שוליים

↑  "Tudor St George Tucker", www.ngv.vic.gov.au
↑  Ruth Zubans, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  McCulloch, Alan Encyclopedia of Australian Art Hutchinson of London 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: tucker-tudor-st-george-8870  DAAO: tudor-st-george-tucker  NGV: 568  RKD: 209041  SNAC: w651695z  Trove: 1462639  ULAN: 500175605  VIAF: 144154935   WorldCat (עם VIAF): 144154935
ידיעה שיפוטית

ידיעה שיפוטית היא עובדה שלגביה יש לשופט היושב בדין ידע כללי, ולכן הוא רשאי להשתמש בו בלי שמישהו מהצדדים יביא ראיות לנכונותה של עובדה זו.
כלל מקובל בדיני הראיות הוא שצד הטוען לקיומה של עובדה מסוימת נדרש להביא הוכחה לכך, למשל באמצעות עדות. חריג לכלל זה הוא עובדה הנכללת בידיעה השיפוטית, שהיא בגדר "מן המפורסמות שאינן צריכות ראיה" בהיותה חלק מהידע הכללי שאין לפקפק בו. פרופ' אליהו הרנון מנה שלוש קטגוריות שבהן יסתמך בית המשפט על ידיעה שיפוטית:
בישראל

סעיף 57ב לפקודת הראיות קובע במפורש כי "כל דין הוא מן המפורסמות שאינן צריכות ראיה, אם אין הוראה אחרת משתמעת" (קודם להכללתו בפקודת הראיות הופיע כלל זה בפקודת הפרשנות). בנוסף לכך, ידיעה שיפוטית כוללת עובדות פשוטות, כגון מספר הימים בחודש, אך גם עובדות פשוטות פחות שקל לבררן ואין חולק עליהן. כך, למשל, בפסק דין שעסק בחנות שנמצאה במרכז המסחרי של ירושלים בשנת 1947 ציין השופט כי "ישנה כאן ידיעה משפטית judicial notice כי אין אפשרות לגשת למרכז המסחרי, בו נמצאת החנות, מאז 3 בדצמבר 1947" (זאת בעקבות ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא שבאה לאחר החלטת החלוקה). מקורו של חריג זה במשפט המקובל, שבו הוא קיים מאז המאה ה-13.
הידיעה השיפוטית אינה כוללת מומחיות אישית של השופט, בנושא שאינו נחלת הכלל. בערעור על פסק דין שבו ציין השופט: "סבורני שאני רשאי להשתמש בידיעתי האישית ובנסיוני בענייני נגרות" קבע שופט בית המשפט העליון משה לנדוי: "מומחיותו של השופט המלומד במקצוע הנגרות כבודה במקומו מונח, אך כשלעצמי אני סבור שאסור היה לו להשתמש בידיעתו האישית בעניין זה, שאינו מן המפורסמות שאינן צריכות ראיה".
גבולותיה של הידיעה השיפוטית נתונים לעיתים במחלוקת. כך נדרש בית המשפט להכריע האם קיומו של סניף של בנק הפועלים במחוז הצפון הוא בגדר ידיעה שיפוטית. השופט יורם דנציגר פסק כי: "קיומו של סניף כלשהו של הבנק המבקש – שהוא אחד הבנקים הגדולים במדינה ולו סניפים רבים הפרוסים בכל רחבי הארץ – במחוז הצפון, הוא עובדה ברורה הידועה לכל אדם סביר ללא צורך בבירור" והוסיף: "הבנק המבקש, אשר לו עשרות סניפים, מפעיל אתר אינטרנט נגיש לכל הכולל אפשרות מהירה לאיתור סניפיו לפי שם ישוב ולפי אזור גאוגרפי. לפיכך גם אם לא נוכל לומר, כי עובדת קיומו של סניף בנק במחוז הצפון היא עובדה הידועה לכל אדם סביר, הרי שהיא ניתנת לבירור מיידי ומדויק ועל כן היא בידיעתו השיפוטית של בית המשפט."
לאחרונה הציע פרופ' דורון מנשה להנהיג " מודל שתפני " בהפעלת הידיעה השיפוטית  כלומר להחליף את הפרדיגמה השיפוטית הקיימת  מפעולה שיפוטית סמכותית ונוקשה לשיתוף בתהליך קביעת הממצאים הנופלים בגדרי הידיעה השיפוטית. במקום שבית המשפט יקבע עובדה על בסיס ידיעה שיפוטית מבלי לאפשר לצדדים טיעון באותו עניין מציע  פרופ' מנשה לשתף את הצדדים בתהליך של קביעת עובדה זו תוך מתן אפשרות לבעלי הדין לטעון, ולהביא במקרים מסוימים אף עדים מומחים, שיתייחסו לשאלה האם אכן מדובר בעובדה שאינה טעונת הוכחה. הדבר יתרום לטענת מנשה  להכרעות מהימנות יותר, שקופות יותר ומתיישבות יותר עם רעיון ההליך ההוגן.
בארצות הברית

בארצות הברית מוסדרת הידיעה השיפוטית בכללי הראיות הפדרליים (אנ') שאומצו גם על ידי רבות ממדינות ארצות הברית. בשנת 1858 טען עד במשפט רצח שהסתייע באור הירח לשם צפייה באירועי הרצח. עורך הדין אברהם לינקולן (לימים נשיא ארצות הברית), שהגן על הנאשם במשפט זה, סתר את העדות בהשתמשו בידיעה השיפוטית שבזמן הרצח אור הירח לא נראה, ובכך הביא לזיכוי הנאשם. בשנת 1981 בית המשפט העליון של מחוז לוס אנג'לס התבסס, במשפט של מל מרמלשטיין נגד המכון לסקירה היסטורית, על ידיעה שיפוטית של העובדה שיהודים הושמדו בתא גזים במחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין בקיץ 1944.
הערות שוליים

↑  אליהו הרנון, הפעלת הידיעה השיפוטית — אימתי וכיצד?, עיוני משפט ד, 1974
↑  ע"א 16/49 יוסף אלבראנס נגד יוחנן שמטרלינג, ניתן ב-13 באוקטובר 1950, עמ' 577
↑  ע"א 248/59 ניםים לויתין נ' מתתיהו נחמן ואחרים, ניתן ב-19 בנובמבר 1959
↑  רע"א 5577/08 בנק הפועלים בע"מ נ' פסגות גליל גולן - אגש"ח בע"מ, ניתן ב־28 באוקטובר 2008
↑  דורון מנשה, פרדיגמה חדשה להבנת הידיעה השיפוטית, והשלכותיה בעידן המידע הדיגיטלי, משפט מפתח ( דצמבר 2015 ) 51
https://www.gov.il/BlobFolder/reports/state-attorney-journal-3/he/files_state-attorney-
journal-3.pdf
↑  Death of William Armstrong: Was once held for murder and Abraham Lincoln defended him. The New York Times, May 14, 1899.
↑  "California Judge Rules Holocaust Did Happen". The New York Times. Associated Press. 10 באוקטובר 1981. p. A26. {{cite news}}:  (עזרה)
ידיעה

ערך זה עוסק במושג הכרתי. אם התכוונתם לידיעה חדשותית, ראו .
ידיעה היא ההכרה הוודאית של אדם בכך שטענה מסוימת היא אמיתית. זאת להבדיל מסברה, שהיא האמונה שעובדה מסוימת היא אמת אך ללא ודאות.
הידיעה נשענת על מידע המאוכסן בזיכרון סמנטי, שהוא חלק מהזיכרון מפורש של הזיכרון לטווח ארוך.
מאפייני הידיעה

ראשון הפילוסופים שהגדיר ידיעה היה אפלטון. הגדרתו מקובלת, במידה רבה, עד ימינו וכוללת שלושה תנאים הנדרשים על מנת שניתן יהיה לומר שאדם s יודע עובדה מסוימת p:
s משוכנע ש־p אמיתית – לאדם אין ספק בנכונותה של הטענה.
p אמיתית – לטענה יש ערך אמת חיובי.
ל־s יש צידוק באמונתו ש־p – לא די ש־s יסבור שעובדה מסוימת היא אמיתית ובדרך מקרה זה אכן יהיה המצב – על התהליך שהביא את s להאמין בנכונותה של p להיות מקובל, לפי סטנדרטים מסוימים.
בעוד ששלושת התנאים האלה מוסכמים במידה רבה, ואין ויכוח לגבי שני התנאים הראשונים, אין הסכמה לגבי השאלה – מהו הצידוק הנדרש כדי לספק את התנאי השלישי.
רוב הפילוסופים המערביים הסכימו כי כדי לספק את התנאי השלישי הידיעה צריכה להתבסס על היסק לוגי תקף, שהנחותיו גם הן בגדר ידיעות. (על אף שמספר זרמים, בעיקר זרמים מיסטיים והניהיליזם, דחו את הדרישה לרציונליות).
בשנת 1963 הציב הפילוסוף אדמונד גטייה (אנ') מספר סיטואציות שהציבו בסימן שאלה את תקפותם של שלושת התנאים, בכך שתיארו מקרים בהם התמלאו שלושת התנאים אך השכל הישר יטען כי לא התקיימה ידיעה. דוגמה אחת למקרה כזה:
בדוגמה זו, מתקיימים שלושת התנאים שלעיל – האדם סבור שיש בעל חיים על ההר (הסוס). הטענה 'יש בעל חיים על ההר' היא אמיתית (העכבר). ולאדם יש צידוק בהאמינו שהטענה אמיתית (הוא הסתמך על חוש ראייתו). עם זאת, לכל בר דעת ברור כי לא ניתן לומר בתנאים אלו שהאדם ידע שיש בעל חיים על ההר.
לאור דוגמה זו ודוגמאות דומות לה, טען גטייה כי שלושת התנאים שלעיל הם תנאים הכרחיים לידיעה, אך כנראה שאינם תנאים מספיקים. לאור פרסומיו, החל חיפוש מחודש אחר התנאים המספיקים לידיעה.
אחד הכיוונים למענה לבעיית גטייה היה האינטרנליזם. לפי עמדה זו, על מנת להבטיח את ההצדקה הנדרשת לקיום התנאי השלישי אין להסתמך על היסק לוגי, אלא על בחינת התנאים והתהליכים הפנימיים שהביאו את האדם למסקנה שטענה מסוימת היא אמיתית. כך, צידוק אינטרנליסטי לא ייתלה דווקא בהיסק הלוגי שאיפשר קבלת מסקנה מסוימת, אלא בתהליכים קוגניטיביים ואף ביולוגיים שהובילו לקבלת המסקנה.
ראו גם

ייצוג ידע
תורת ההכרה
התגבשות זיכרון
הערות שוליים

↑  יונתן גושן־גוטשטיין ודן זכאי (2006). פסיכולוגיה קוגניטיבית - כרך ב – זיכרון.  רעננה: האוניברסיטה הפתוחה.
טירת קוונל'יס

| --- | --- |

 מידע על המבנה
 סוג:  טירה 
 תקופת הבנייה:  ?–1093
 בשימוש פעיל:  עד המאה ה-16
 נשלט על ידי:  משפחת מורטימר
 מצב:  הריסות
 גובה:  304
 שטח:  10 הקטאר 
 פתוח לציבור:  פתוח, כניסה חופשית.
 קרבות:  הכיבוש הנורמני של ויילס מרד אווין גלינדור
 קואורדינטות:  52°14′38″N 3°20′07″W﻿ / ﻿52.243762°N 3.335241°W﻿ / 52.243762; -3.335241
  (למפת ויילס מוגדלת) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיקוונל'יס(למפת ויילס רגילה) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיקוונל'יס 
 
טירת קוונל'יס (בוולשית: Castell Cefn-llys; "רכס האחוזה") הייתה טירה שהוקמה על ידי הנורמנים בעת הפלישה לוויילס בסוף המאה ה-11, ושימשה את אדונות הספר באזור הגבול האנגלו-וולשי עד סביב המאה ה-16.
קוונל'יס הוקמה על ידי משפחת מורטימר האנגלו-נורמנית לראשונה כטירת עץ ובמאה ה-13 כטירת אבן, היא שימשה כמרכז שלטוני לאדונות על מחוז מיילינד' (Maelienydd) ההיסטורי. הטירה נכבשה והושמדה על ידי כוחות וולשים תחת ל'ואלין אפ גריפיד' ב-1262, אך חזרה לידיים אנגליות ונבנתה מחדש מספר שנים לאחר מכן. הטירה ננטשה במהלך המאה ה-16 עם דעיכת חשיבותה האסטרטגית, סיפוח אדונויות הספר הוולשי לשלטון האנגלי ומיקומה המרוחק ממרכזים עירוניים.
עיירת קוונל'יס

במהלך המאה ה-13 נוסדה סמוך לטירה עיירה על ידי משפחת מורטימר ששלטה באזור, העיירה הייתה קשורה לטירה ושימשה אותה. בעקבות התפרצות של דבר הבלוטות במאה ה-14 וקשיים כלכליים משום הריחוק שלה ממרכזים עירוניים, העיירה ננטשה בהדרגה, למרות שבאופן רשמי נותר מעמדה העירוני עד למאה ה-19. כיום קוונל'יס היא עיירת רפאים, כאשר המבנה היחיד העומד על תילו היא כנסיית סנט מייקלס. הכנסייה משופצת ונמצאת המעמד שימור של בניין רשום מדרגה II.
ראו גם

הספר הוולשי
לקריאה נוספת

Roger Thomas, Castles in Wales, Wales Tourist Board & Automobile Association, 1988.
הערות שוליים

↑  Gavin Grosvenor, ‏27 ביוני 2021. .
תרשים רכס הטירה כיום
מבט לכיוון צפון לעבר רכס הטירה שלמרגלותיו נהר הלית'ון
הר בראדלי (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בפסגה בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Sir Kenneth Granville Bradley 
 גובה:  835 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  63°53′00″S 58°37′00″W﻿ / ﻿63.8833°S 58.6167°W﻿ / -63.8833; -58.6167
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בראדלי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר בראדלי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בראדלי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בראדלי
 
הר בראדלי (באנגלית: Mount Bradley) הוא פסגה בקצה הדרום-מזרחי של שלוחה, היורדת מרמת דטרויט, בדרום חצי האי טריניטי, בארץ גרהאם שבצפון חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
שאינו מכוסה קרח בחצי האי טריניטי בארץ גראהם, בצפון חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הר בראדלי ממוקם 7 קילומטרים דרומית-מערבית להר ריס.
הר בראדלי מתנשא מעל הדום הקרח זנפול, שממזרח להר בראדלי, ומעל קרחון דריטין, שמדרום-מערב להר בראדלי.
להר בראדלי פסגה בעלת צורה פירמידלית, שגובהה 835 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה ומופה לראשונה בשנת 1945 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
ההר מופה שוב בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
ההר נקרא על שם קיי. ג'י. בראדלי (K.G. Bradley), מזכיר הקולוניה של המושבה הבריטית איי פוקלנד, באותה עת.
ויליאם נוקס ד'ארסי

| --- | --- |

ויליאם נוקס ד'ארסי.
 לידה:  11 באוקטובר 1849 דבון, אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד
 פטירה:  1 במאי 1917 (בגיל 67) מידלסקס, אנגליה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת אוסטרליה אוסטרליה
 מקום מגורים:  רוקהאמפטון, Bylaugh Hall 
 ידוע בשל:  גילוי מצבור הנפט הראשון באיראן, היותו גורם מכריע בהקמתה של חברת הנפט האנגלו-איראנית, חתימת זיכיון נפט מטעמה של בריטניה באיראן שתקף עד למשבר אבאדאן.
 השכלה:  בית הספר וסטמינסטר 
 מקצוע:  יזם, כורה, איש עסקים
 בן או בת זוג:  Maria Colletta Elena Birkbeck (23 באוקטובר 1872–?) 
 
ויליאם נוקס ד'ארסי (באנגלית: William Knox D'Arcy;‏ 11 באוקטובר 1849 – 1 במאי 1917) היה איש עסקים ויזם בריטי, מחלוצי תעשיית הנפט האיראנית. בילדותו היגר ד'ארסי עם אביו לקווינסלנד, אוסטרליה, איפה שבין 1882 ל-1889 הרוויח הון דרך מכרה זהב שגילה. הוא שב לבריטניה ומטעמה חתם בשנת 1901 על הסכם ויתור זכויות נפט עם פרס הקאג'ארית שהיה בעל תוקף ל-60 שנה. השטח בו הועברו כל זכויות הנפט לידי בריטניה כלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים עם האימפריה הרוסית.
ב-1908 התגלה מצבור הנפט הראשון, שהוביל להקמתה של חברת הנפט האנגלו-איראנית ב-1909. זמן קצר לאחר מכן פרש ד'ארסי מפעילות עסקית. גילוי הנפט בפרס, אשר לעיתים נחשב לתוצאת פועלו של ד'ארסי, הוביל לשינוי הזירה הגאופוליטית במזרח התיכון והעניק לאזור חשיבות כלכלית נכבדת המשפיעה עד ימינו.
ביוגרפיה

ויליאם נוקס ד'ארסי נולד ב-11 באוקטובר 1849 בהייוויק, ניוטון אבוט, דבון, אנגליה, בנו של ויליאם פרנסיס ד'ארסי, עורך דין ואשתו אליזבת' בייקר, לבית ברדפורד. הוא היה צאצא ישיר של הלורד ד'ארסי דה קנייט, מושל אירלנד מטעם אנגליה במהלך המאה הארבע עשרה ומייסד משפחה אנגלו-נורמנית בולטת באירלנד. ד'ארסי התחנך בבית הספר וסטמינסטר, לונדון, בשנים 1863–1865, ולאחר מכן עבר עם משפחתו, בשנת 1866, לרוקהמפטון, קווינסלנד, אוסטרליה. הוא הוסמך כעורך דין במרץ 1872, בתחילה עבד עם אביו ומאוחר יותר פתח משרד עורכי דין עצמאי משלו.
ביוגרפיה > זהב באוסטרליה

בשנת 1882 החל ד'ארסי את לעסוק בכרייה. באותה שנה האחים פרד, אדווין ותומאס מורגן גילו מחצבי זהב בהר איירון-סטון (לימים הר מורגן), 38 ק"מ דרומית לרוקהמפטון. באי-הצלחה לגייס מספיק כסף לניצול הממצא שלהם, הם פנו לת. ס. הול, מנהל בנק, לצורך הון. על פי הצעתו של הול, הם פנו גם לוויליאם פטיסון (גם הוא עורך דין ואיש עסקים) ולד'ארסי. משוכנעים שההצעה נכונה, ד'ארסי, הול ופטיסון הקימו חברת כרייה. כשהם מודאגים משיעור ההכנסות הנמוך בתחילת העסק, מכרו האחים מורגן את האינטרסים שלהם עד אוקטובר 1883 לפטיסון וד'ארסי תמורת כ-100 אלף ליש"ט. אף על פי שעד מהרה נוצרו רווחים גדולים יותר, לד'ארסי ולשותפיו עדיין היו קשיים. דאגה מיוחדת נבעה מהמתיישבים שעברו להתגורר בשטחי הכרייה של החברה, והכשרתו המשפטית של ד'ארסי נבדקה במלואה בהתדיינות המסובכת שלה הביא המצב. בשנת 1886 הוקמה חברת "כריית הזהב של הר מורגן" (Mount Morgan Gold Mining Co.) עם מיליון ליש"ט של מניות. הוא היה אחד משמונה בעלי המניות והדירקטורים המקוריים, עם 125,000 מניות על שמו ו-233,000 באשראי.
מחוץ לעסקי הכרייה שלו, ד'ארסי לא היה אישיות ציבורית בולטת. הוא התגורר עם משפחתו באלן ואנין, בית נוח ברובע ונדאל של רוקהמפטון. הבילויים העיקריים שלו היו ציד, מרוצי סוסים וחתירה. הוא היה נשיא מועדון חתירה ולאורך חייו לא התעניין בשום מוסד צדקה. ד'ארסי פרש ממשרד עורכי הדין שלו בשנת 1886 ושב לבריטניה בשנה הבאה. מאז הוא מעולם לא שב לאוסטרליה. הוא נשאר מנהל בחברת כריית הזהב של הר מורגן כיו"ר דירקטוריון לונדון. הסיבה העיקרית לעזיבתו הייתה רצון לנצל את הונו כדי לבסס מקום בחברה האנגלית מהמעמד הגבוה. למרות למעלה מעשרים שנה שבהן חי באוסטרליה, נראה כי קבע לעצמו שאי אפשר להגשים שם את שאיפותיו החברתיות.
ביוגרפיה > נפט בפרס

הוא רכש את סטנמור הול, אחוזה מרשימה במידלסקס, ובית עירוני בלונדון. במה שנתפס בדרך כלל כניסיון מכוון לחקות את הנסיך מוויילס (לימים אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת), הוא שכר אחוזת ציד בנורפוק, היה לו דוכן באפסום ונסע למרינבאד שבאימפריה האוסטרו-הונגרית לצורך טיפול רפואי. הוא לא היה נטול דאגות כלכליות. הוא ומשפחתו הפסידו כסף באמצעות סגירת הבנק הלאומי של מדינת קווינסלנד בשנת 1892 ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ירד שווי מניותיו בחברת הר מורגן וזאת לנוכח שפל כלכלי חריף ששטף את אוסטרליה. הוא גם הבחין בעלויות הגוברות של אורח חייו הפזרני. לפיכך הוא ניסה לשמר את הכנסתו באמצעות השקעה במיזם כרייה חדש.
ההזדמנות הגיעה בשנת 1900 כאשר סר הנרי דראמונד וולף, השגריר הבריטי לשעבר בטהראן, פרס הקאג'ארית, ניגש אליו כדי לקדם השקעות בחיפושי נפט בפרס. בתחילת 1901 שלח ד'ארסי לטהרן שליח, שבמאי הסדיר עם הממשל הפרסי זיכיון לחיפוש נפט במעל ל-1,243,195 קמ"ר של שטח פרסי, שכלל כמעט את כל פרס מלבד מחוזותיה הגובלים באימפריה הרוסית. ד'ארסי הסכים לספק את כל המימון הדרוש לחיפוש הנפט. נכון לסוף 1903 הוציא 150,000 ליש"ט ללא כל תוצאות. מצבו הכלכלי היה נואש כעת. הוא נאלץ לשכן את מניותיו בהר מורגן בתקופה בה ירדו ל-210,000 ליש"ט. במאי 1905 הוא הוציא את המנייה שלו בחברה בסך 225,000 ליש"ט. הוא החל במשא ומתן עם הסניף הצרפתי של משפחת רוטשילד למכירת זיכיון הנפט בפרס. אך ב-20 במאי פנו אליו מטעם הממשלה הבריטית והציעו לו תמיכה מטעמם בחיפוש אחר הנפט הפרסי.
ב-26 במאי 1908 נמצא לבסוף מצבור הנפט הראשון בפרס, שהיה הגדול ביותר בעולם שנתגלה עד לאותה העת ומוקם בחבל ח'וזסתאן. גילוי זה הוביל בשנת 1909 להקמת חברת הנפט האנגלו-פרסית, שהפכה מאוחר יותר לחברת הנפט האנגלו-איראנית ובסופו של דבר BP. ד'ארסי מונה לדירקטוריון החברה החדשה, משרה אשר מילא באופן סמלי בעיקרו עד מותו. בפועל פרש ד'ארסי מרוב פעילותו העסקית לאחר גילוי מרבצי הנפט הגדולים בפרס. לאורך חייו היה נשוי פעמיים, כאשר נישא בשנית שנתיים לאחר שהתאלמן ב-1897. מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ושלוש בנות. ד'ארסי מת ב-1 במאי 1917 באולם סטנמור מדלקת סימפונות, והותיר אחריו את אשתו וילדיו. הוא נקבר בסטנמור בטקס הלוויה של הכנסייה האנגליקנית. הונו במותו בסך 984,000 ליש"ט הושאר כמעט כולו למשפחתו.
ויליאם נורדהאוס

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1941 (בן 83) אלבקרקי, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  קלייר הול, קיימברידג'  אוניברסיטת ייל  אקדמיית פיליפס 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט סולו 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל 
 תלמידי דוקטורט:  תומאס פאלי, Thad W. Mirer, Howard Yuji Esaki 
 פרסים והוקרה:  Carnegie Fellow (2016)  Clarivate Citation Laureates (2009)  עמית החברה האקונומטרית (1984)  פרס נובל לכלכלה (2018)  פרס חזית הידע של קרן BBVA (2017)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמית מכובד של האגודה האמריקאית לכלכלה  סטרלינג פרופסור 
 אתר רשמי
 
ויליאם דאובני נורדהאוס (באנגלית: William Dawbney Nordhaus; נולד ב-31 במאי 1941) הוא כלכלן יהודי אמריקאי, מבכירי הפרופסורים באוניברסיטת ייל וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2018. נורדהאוס הוא מחברם של למעלה מ-20 ספרים ועשרות מאמרים, מחקריו הבולטים עוסקים בתחום הכלכלה הפוליטית, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית.
קורות חייו

נורדהאוס נולד באלבקרקי שבניו מקסיקו, לאב יהודי ואם נוצרייה. בעל תעודת בוגר מהמכון למדע המדינה פריז (Institut d'Études Politiques de Paris) ובוגר תואר ראשון באוניברסיטת ייל. את הדוקטורט בכלכלה שקיבל ב-1967 עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כשהתזה שלו עסקה בתאוריה של שינוי טכנולוגי אנדוגני.
מאז 1967 חבר נורדהאוס בסגל אוניברסיטת ייל, ב-1970 קודם לפרופסור חבר וב-1973 לפרופסור מן המניין. בשנים 1979 עד 1991 החזיק בקתדרה על שם ג'ון מיוסר, כשבין 1986 ל-1988 היה פרובוסט האוניברסיטה. בשנים 1991 עד 2001 החזיק בקתדרה על שם אלפרד ויטני גריסוולד, כשבין 1992 ל-1993 היה גם סגן נשיא האוניברסיטה למימון ואדמיניסטרציה. ב-2001 מונה לפרופסור מובחר (Sterling Professor), הדרגה האקדמית הגבוהה ביותר שבאוניברסיטת ייל.
נורדהאוס הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, החברה האקונומטרית ועמית כבוד באגודת הכלכלנים האמריקאית.
בשנים 1977 עד 1979 היה חבר במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומאז 1972 הוא עמית במכון ברוקינגס. משנת 2010 חבר במועצת המנהלים של הבנק הפדרלי בבוסטון.
נורדהאוס היה מהמבקרים של מלחמת עיראק וטען כי מדובר ב"איוולת כלכלית" שעלותה תזיק למשק האמריקאי.
ב-8 באוקטובר 2018 הודיעה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים על זכייתו בפרס נובל יחד עם עמיתו פול רומר על שילוב שינוי האקלים והחדשנות הטכנולוגית בתוך ניתוח מאקרו כלכלי.
עבודתו

לאורך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009 פרסם נורדהאוס 22 ספרים, בהם ספר הלימוד רב המכר Economics, שמהדורותיו הראשונות נכתבו על ידי הכלכלן זוכה פרס נובל פול סמואלסון ומשנת 1985 במשותף עם נורדהאוס. ספרים אחרים שלו עוסקים בנושאי כלכלה סביבתית כגון היבטים כלכלים של שינוי אקלים והתחממות עולמית. בנוסף פרסם נורדהאוס כ-140 מאמרים בכתבי עת אקדמיים בהם עסק בסוגיות של כלכלה פוליטית, מחזורי עסקים, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית. בשנת 1972 פרסם יחד עם עמיתו מאוניברסיטת ייל, ג'יימס טובין, מאמר שנקרא- "? Is Growth Obsolete", בו הציעו השניים מדד חלופי לתוצר המקומי הגולמי, לצורך מדידת רווחה בת קיימא.
ב-2001 זכה במענק דו-שנתי בסך של 1.3 מיליון דולר מטעם קרן גלייזר, על מנת לבנות מודל חשבונאות לאומית חדש לארצות הברית, בו יכללו גם השפעות שלא באות לידי ביטוי בחשבונאות הלאומית המסורתית, כגון השפעות על הסביבה, תרומות המגזר השלישי, ועוד. המלצותיו התפרסמו ב-2004 בספר A New Architecture for the U.S. National Account, שערך עם שניים מעמיתיו, דייל יורגנסון, וסטיבן לנדנפלד.
במאמריו בתחום כלכלת הסביבה, הציע נורדהאוס מודלים לתמחור השפעות פליטת גזי חממה. מודלים אלו מכונים DICE‏ (Dynamic Intgrated Model of Climate and Economy), ומבוססים על תאוריית הצמיחה הכלכלית, מתבצעת בהם אופטימיזציה עם שימוש במשתנים, חלקם אקסוגנים כמו גודל האוכלוסייה, מלאי דלק מאובנים, וקצב השינוי הטכנולוגי, וחלקם אנדוגנים, הכוללים הון, פליטה וריכוז פחמן דו-חמצני, שינוי בטמפרטורת העולם ונזקים משינויי אקלים.
בהתייחסו לפרוטוקול קיוטו הדן בהתחממות כדור הארץ, קרא נורדהאוס להחליפו במס על פליטת פחמן ותקף את האפשרות שניתנה באמנה למדינות המתועשות "לרכוש" מכסות פליטה. עמדה זו הציג גם במאמרו "Life after Kyoto: Alternative Approaches to Global Warming" שבו השווה בין הגישות השונות להתמודדות עם ההתחממות העולמית וקבע כי מדיניות מבוססת מחיר (מיסוי) יעילה ואפקטיבית יותר ממדיניות מבוססת כמות (מכסות).
נורדאוס היה למעשה הראשון שיצר מודל כמותי המתאר את יחסי הגומלין בין אקלים לכלכלה. כבר בשנות ה - 70 התבהרה השפעת הזיהום על ההתחממות הגלובלית ומאז החל לחקור את הנושא.
הערות שוליים

↑  הזוכים בפרס נובל לכלכלה: ויליאם נורדהאוס ופול רומר, באתר ynet, 8 באוקטובר 2018
↑  "מלחמה - איוולת כלכלית" ריאיון עם פרופ' נורהאוס בעיתון די צייט, מובא בגלובס, 22/01/2003
↑  The Economic Implications of a War in Iraq מאמר שחיבר עם כמה מעמיתיו והתפרסם על ידי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
↑  Economist Will Develop Better Way to Measure Economic Activity in U.S. ביטאון אוניברסיטת ייל, 16.3.2001
↑  Replace Kyoto protocol with global carbon tax, says Yale economist הגארדיאן, 12.3.09
↑  Life after Kyoto: Alternative Approaches to Global Warming באתר NBER ‏
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • קלודיה גולדין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440589305171  PLWABN: 9810633425405606  BNE: XX1151679  BnF: cb122806452 (data)  CiNii: DA00586337  dblp: 196/9714  GND: 12365291X  ISNI: 0000 0000 8394 0540  LCCN: n50006066  MGP: 207443  NDL: 00451439  NKC: xx0020063  NLK: KAC200503236  NTA: 071008152  ORCID: 0000-0002-7036-0656  SUDOC: 031627617  VIAF: 73914757   WorldCat (עם VIAF): 73914757