stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אלבניה–יוון

| יחסי אלבניה–יוון |
| --- | --- |
אלבניה: יוון


אלבניה: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
28,748: 131,957
אוכלוסייה
2,786,645: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
22,978: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,246: 23,773
משטר
רפובליקה

יחסי אלבניה–יוון הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין אלבניה ליוון. בגלל נוכחותם של מהגרים אלבנים ביוון והמיעוט היווני באלבניה, כמו גם המגעים התכופים ברמה הגבוהה בין ממשלות אלבניה ויוון, שתי המדינות כיום מקיימות יחסים דיפלומטיים מעולים. שתי המדינות חברות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל מועצת אירופה ונאט"ו, וחולקות דעות פוליטיות משותפות על הבלקן והעולם. יוון היא תומכת חזקה במועמדותה של האיחוד האירופי לאלבניה, על ידי הצעת "סדר יום 2014"  לקידום שילובם של כל מדינות מערב הבלקן באיחוד האירופי.  תחת נשיאות יוון באיחוד האירופי, קיבלה אלבניה מעמד רשמי של מועמדת לצירוף אל האיחוד האירופי ב-24 ביוני 2014,  שחפף יחד עם יום השנה העשירי ל"אג'נדה 2014" שהציעה ממשלת יוון כחלק מוועידת האיחוד האירופי-מערב הבלקן 2004, בסלוניקי.
יוון היא המשקיעה הגדולה ושותפת הסחר העיקרי של אלבניה, ויחד עם איטליה, יוון תמכה בתוקף בכניסת אלבניה לנאט"ו שהושגה בשנת 2009. ממשלות שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, מכלכלה ואנרגיה, וכלה בצבא, בתיירות ותרבות, עם פרויקטים גדולים כמו הצינור הטרנס אדריאטי ותחנות הכוח ההידרואלקטרית. ממשלת יוון היא גם אחת התורמות הגדולות של אלבניה והתורמת הזרה העיקרית של התיאטרון הלאומי של אלבניה .
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין המדינות כוננו בשנת 1971, והיום הם נחשבים לטובים. הנושאים העדכניים בסדר היום של שתי המדינות שהן חברות נאט"ו כוללים ביטול מעמד המלחמה שנמצא בתוקף בין יוון לאלבניה, מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר הכוחות האיטלקיים תקפו את יוון באוקטובר 1940,  וזכויות האדם עבור המיעוט היווני באלבניה.
היסטוריה

לאחר הכרזת העצמאות של אלבניה בשנת 1912 נפתרה סופית חלוקת האדמות בין אלבניה ויוון תחת חסות המעצמות הגדולות (אוסטרו–הונגריה ואיטליה) באמצעות פרוטוקול פירנצה. היחסים לא השתפרו עד 1939 עם כיבוש אלבניה על ידי איטליה. כוחות יוונים ואלבנים נקלעו לסכסוך במהלך מלחמת איטליה–יוון אף על פי שבמהלך כיבוש הציר ביוון היו קבוצות ההתנגדות היוונית והאלבנית בקשר הדוק ואף החליפו מידע על כוחות הכיבוש הנאצים.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה, בהיותה בעלת ברית של ברית המועצות, הייתה מעורבת במלחמת האזרחים היוונית (1946 - 1949) על ידי תמיכה בצבא היווני הדמוקרטי המוביל. לסקוביק שבדרום אלבניה הפכה לתקופה למטה שלה. כמה פלישות אירעו משטחי אלבניה לאזור גרמוס היווני. לוחמי הגרילה הקומוניסטית ברחו חזרה לאלבניה לאחר סיום המבצע.  לאחר הקפאה שנמשכה למעלה משלושים שנה, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1971, במקרה בו שיתוף פעולה כלכלי וחישובים אסטרטגיים גרמו לאנוור הוג'ה ולחונטה הצבאית הימנית ששלטה ביוון בשנים 1967–1974 לבסס שיתוף פעולה בין המדינות.
היסטוריה > שאיפות לקונפדרציה

היו דיונים רבים, מחקרים וניסיונות של אלבנים ויוונים להקים קונפדרציה בתקופה העות'מאנית.  במאה ה-19 היו תוכניות ליצור קונפדרציה יוונית-אלבנית, שקמה לתחייה מתוכניות המאה ה -18 הקודמות. בשנת 1907 נחתמו פרוטוקול ותזכיר הבנות מיוחד על ידי ניוקליס קזאזיס ואיסמעיל קמלי, ראש הממשלה הראשון של אלבניה. יתרה מזאת, הסופר הארווני אריסטידס קוליאס בספרו "הכרזת איגוד הארוונים" קובע "משנת 1881 עד 1907 קיימנו מאמצים ושיחות חוזרות ונשנות בין יוונים ואלבנים ליצירת מדינה יוונית-אלבנית." בנוסף, תאנוס פלולוגוס-אננוסטופולוס בספרו "יוון ואלבניה בראשית המאה העשרים (1995)" הצהיר כי איסמעיל קמלי, פילנה, עבד עם פוליטיקאים ולוביסטים יוונים רבים, כולל מנהיגים ארבניים, על פדרציה יוונית-אלבנית אפשרית., כזו ש"שומרת על עצמאות לאומית ודתית של שני העמים."  באופן דומה, ניוקליס קזאזיס ראה בכך דרך להיפטר מההשפעה האיטלקית ביוון באזור.
היסטוריה > שנות ה-90

לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה בשנת 1992 הגיעו ליוון מספר גדול של פליטים כלכליים ומהגרים מאלבניה (ושאר המדינות הקומוניסטיות לשעבר כולל בולגריה, מקדוניה הצפונית, רומניה, רוסיה, אוקראינה, ארמניה וגאורגיה), בעיקר כמהגרים בלתי חוקיים, לחפש עבודה. האלבנים ביוון מהווים 60-65% מכלל המהגרים ביוון. לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2001, ביוון יש רשמית 443,550 בעלי אזרחות אלבנית.
בשנות התשעים עזרה יוון לפאטוס נאנו כמנהיג אלבני בגלל היותו נוצרי אורתודוקסי, והעדיפה אותו על פני סאלי ברישה המוסלמי, שכן נאנו נתפס כמיודד יותר לאינטרסים היוונים. במהלך המרד האלבני ב-1997, יוון השתתפה במבצע "Alba" לשמירת השלום וההומניטרי. כמו כן, לפני מבצע "אלבה", יוון השתתפה ב"מבצע קוסמאס" ב-15 במרץ 1997, שכלל פינוי 240 נכבדי חוץ מאלבניה. כיום שתי המדינות מתארות את יחסיהן כ"מצוינות" עם אלבניה, בה רואים ביוון אחת מ"בעלות הברית החזקות והחשובות ביותר" שלה, שכן שתי המדינות החברות בנאט"ו נהנות מיחסים קרובים בימינו. יוון התנגדה לתוואי הצינור הטרנס אדריאטי שעובר בשטח אלבני, מכיוון שהוא יאפשר לאלבניה להפוך למוקד העברה לגז במערב הבלקן.
יחסים מודרניים

לאחר משחק הכדורגל בין סרביה נגד אלבניה (מוקדמות יורו של אופ"א 2016), לאומנים אלבנים נושאים דגלים וכרזות לאומניות תקפו יוונים אתניים מקומיים, הם תקפו בתים, וריסקו חלונות מכוניות.  התקרית גרמה להתערבות דיפלומטית מצד יוון על ידי משרד החוץ היווני שליחת השתדלנות למשרד החוץ של אלבניה ודרש במשפטו של האחראים להתקפות.  שר החוץ האלבני הצהיר כי "תגובה מהירה ויעילה של משטרת המדינה, זיהתה את האנשים האחראים".
על פי נתוני בנק אלבניה, יוון ממשיכה להיות המשקיעה הגדולה ביותר באלבניה בשנת 2017. ההשקעות הישירות הזרות שביצעה יוון באלבניה הסתכמו ב -1.22 מיליארד אירו ברבעון הראשון של 2017, לעומת 1.175 מיליארד אירו בשנת 2016. כמו כן, האינטרס של חברות יווניות להרחיב את פעילותן באלבניה גדל.
במהלך שריפות בר ענקיות, באוגוסט 2017, שהשתוללו באלבניה במשך שבועות, ביקשו הרשויות באלבניה תמיכה מיוון. יוון שלחה שני מטוסי קנדאייר CL-415‏  ושבעה רכבי כיבוי יחד עם צוותיהם כדי לסייע לאלבניה.
יחסים מודרניים > מיעוט יווני באלבניה

מעמדו של המיעוט היווני באלבניה הוא אחד הנושאים הבלתי פתורים הקיימים בין שתי המדינות. המשטר הקומוניסטי לשעבר העניק זכויות מוגבלות למיעוט היווני באזור המיעוט המיועד ספציפית המונה 99 כפרים. מאז נפילת הקומוניזם, סוגיות הקשורות לטיפול במיעוט היווני גרמו לעיתים קרובות למתח ביחסים בין יוון לאלבניה. נושאים אקטואליים כוללים בעיקר כבוד לזכויות קניין, גישה לחינוך בשפה היוונית מחוץ ל"אזור המיעוט", נתוני מפקד מדויקים ותקריות אלימות מזדמנות שמפנות למיעוט היווני.  עמדתו הרשמית של אלבניה הייתה כי מכבדים את זכויות המיעוט היווני ולא ניתן לקיים דיונים נוספים בנושא עד להתייחסות לנושאים הקשורים למיעוט צ'ם אלבני לשעבר המגורש של יוון, בעוד עמדתה של ממשלת יוון היא כי יש לפתור סוגיות שעומדות בפני המיעוט היווני כתנאי להצטרפותה של אלבניה לאיחוד האירופי.
יחסים מודרניים > בתי קברות צבאיים של חיילים יוונים שנפלו

בינואר 2018, בעקבות הסכם בין שרי החוץ היוונים לאלבנים, נעשה מאמץ שיטתי להשבת גופותיהם של חיילים יוונים שנפלו במלחמת איטליה–יוון בין המדינות.  ההערכה היא כי בין 6,800-8,000 חיילים יוונים שנפלו נקברו בחופזה במקום לאחר מותם בקרב ושרידיהם לא זוהו כראוי. עבודתם של צוותים יוונים-אלבניים משותפים החלה ב-22 בינואר במערת קלצ'רה, אתר קרב קלייסורה. מספר קטן של פעילי צ'אם אלבנית ניסו לשבש את העבודה אך סולקו על ידי המשטרה האלבנית. שרידי החיילים היוונים ייקברו בבתי העלמין הצבאיים היוונים במערת קלצ'רה ובכפר המיעוט היווני בולאט (ויולאראטס) הסמוך לגבול היווני-אלבני.
יחסים מודרניים > סוגיית צ'אם

סוגיית צ'אם מתייחסת למחלוקת שהועלתה על ידי אלבניה מאז שנות ה-90 על שובם של הצ'אם אלבנים, שגורשו מהאזור היווני אפירוס בין 1944 ל-1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, תוך ציון שיתוף הפעולה של רובם עם כוחות הכיבוש של מדינות הציר.  בעוד שאלבניה לוחצת על פתיחת הנושא מחדש, יוון רואה את הנושא סגור. עם זאת, סוכם על הקמת ועדה דו צדדית, רק בנושא הנכסים, כבעיה טכנית. הוועדה הוקמה בשנת 1999, אך טרם תפקדה.
יחסים מודרניים > סוגיית קוסובו

אלבניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בקוסובו כמדינה עצמאית, בינתיים יוון שומרת על עמדה נייטרלית בנושא, וקבעה כי היא תקבל החלטה אם להכיר בקוסובו העצמאית או לא לאחר בחינת הנושא לעומק וכי החלטתה תגיע כתוצאה של שיתוף פעולה הדוק עם מדינות אירופה והשכנות, תוך התחשבות בתפקידה של סרביה בשמירה על יציבות אזורית.
יחסים דו צדדיים ושיתוף פעולה

היחסים השתפרו משמעותית מאז 1991; יוון ואלבניה חתמו על הסכם ידידות, שיתוף פעולה, שכנות טובה וביטחון ב-21 במרץ 1996. בנוסף, יוון היא המשקיעה הזרה העיקרית באלבניה, והיא השקיעה יותר מ-400 מיליון דולר באלבניה. כמו כן, יוון היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של אלבניה, כאשר המוצרים היווניים מהווים כ -21% מהיבוא האלבני, ו -12% מהיצוא האלבני מגיע ליוון, והיא עומדת במקום הרביעי של אלבניה. כמו כן, היא המדינה התורמת הגדולה ביותר, לאחר שסיפקה סיוע בסך 73.8 מיליון יורו.
יוון תומכת נלהבת בשילוב האירו-אטלנטי של הרפובליקה של אלבניה, ומאז כניסת אלבניה לנאט"ו במאי 2009 התפתחו היחסים בין אלבניה-יוון בכל החזיתות. היחסים, במיוחד לאחר הניצחון בבחירות של אדי ראמה בשנת 2013, חלו שיפור והתחממות מאסיבית ביחסים בין שתי המדינות  במשך תקופה קצרה, כאשר ראש המדיניות החוץ האלבנית, ראלף ג'וני, תיאר את הדיפלומטי. היחסים בין שתי מדינות כ"מצוינים ". עם זאת, במהלך שנת 2014, רק שנה לאחר בחירת רמה, היחסים בין אלבניה ויוון התדרדרו והפכו מתוחים יותר ויותר, בגלל סירובו של רמה להסכם שהגדיר את הגבולות הימיים וקבע את האזור הכלכלי הבלעדי בין שתי המדינות, שהקדימה את אלבניה קודמת הממשלה חתמה עם יוון בשנת 2009.  למרות הקשיים ביחסים בין המדינות, יוון, נחשבת לבעלת בריתה ושותפה החשובה ביותר של אלבניה.
שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, כמו פוליטי, שיפוטי, אנרגיה ותיירות. בין המדינות מתקיימים ביקורים קבועים ברמה גבוהה, ומגעים תכופים בין ממשלות המדינות, הפרלמנטים והרשויות המקומיות בנושאים שונים הנוגעים למגזרים בודדים ואינטרסים הדדיים. פרויקטים גדולים שמתנהלים כיום בין המדינות כוללים את התפתחותם התיירותית של קו החוף היוני המשותף בין המדינות ואת צינור הטרנס אדריאטי (TAP). פגישות רשמיות בין שתי הממשלות והפרלמנטים הן תכופות וצבאות שתי המדינות מנהלות אימונים משותפים באופן קבוע כחלק מתוכנית האימונים של נאט"ו למודרניזציה של כוחות הצבא האלבני.
תחת כהונתה של יוון בנשיאות האיחוד האירופי, הוענקה לאלבניה ב-24 ביוני 2014 מעמד של מועמדת רשמית לצירוף אל האיחוד האירופי, אשר עולה בקנה אחד עם יום השנה העשירי ל"אג'נדה 2014" שהציעה ממשלת יוון להגברת שילוב אלבניה וכל מדינות מערב הבלקן באיחוד האירופי.
נציגויות דיפלומטיות

יוון מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה וקונסוליות בג'ירוקסטרה ובקורצ'ה. מאידך, אלבניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליות ביואנינה ובסלוניקי.
כלל הזהב של שיעור החיסכון

בכלכלה, כלל הזהב (באנגלית: Golden Rule Savings Rate) הוא שיעור החיסכון המאפשר צריכה מרבית ב"מצב העמיד", כלומר מצב שיווי משקל במודלים כלכליים שונים כמו למשל מודל הצמיחה של סולו. המושג הופיע לראשונה ברעיונותיהם של ג'ון פון נוימן ויצירותיו של מוריס אליאס, אולם הוא מזוהה בעיקר עם אדמונד פלפס, שדרש בשנת 1961 ב"מודל האופטימליות" את כלל הזהב: "התייחס לאחרים כפי שהיית רוצה שיתייחסו אליך" או בגרסתו השוללת: "אל תתייחס לאחרים באופן שבו לא היית רוצה שיתייחסו אליך".
במודל הצמיחה של סולו, כששיעור החיסכון עומד על 100%, כל התוצר מופנה להשקעות בהון לייצור עתידי ולכן אין צריכה כלל. לעומת זאת, כששיעור החיסכון עומד על 0%, אף חלק מהתוצר אינו מופנה להשקעה עתידית, לכן הצריכה היא מרבית ומלאי ההון פוחת בשל שחיקת ההון וקיומו של הפחת. המודל של סולו מצביע על שתי נקודות של "מצב עמיד": האחת היא הנקודה שבה שיעור החיסכון ושיעור הפחת מהתוצר משתווים, והשנייה היא בנקודת האפס, כאשר לא מתקיים ייצור כלל. לכן, רק בנקודה הראשונה מתקיימת צמיחה נקייה בת-קיימא, דהיינו, צמיחה של ממש בתוצר של המשק לאורך זמן. זאת ועוד, בכל נקודה בין שתי נקודות אלו שיעור ההשקעה גדול משיעור הפחת והצריכה חיובית מלבד בנקודה אחת - "נקודת כלל הזהב" - מצב יציב שבו שיפוע עקומת הצריכה שווה לשיפוע שיעור הפחת ולכן הצריכה היא מרבית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4212288-0 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנף (חיל אוויר)

מבנה טיפוסי של כנף בחיל האוויר האמריקאי, המכיל שני להקים, כשכל אחד מהם מורכב משלוש טייסות, המורכבות גם הן, כל אחת מ-3 עד 5 גפים
המושג כנף משמש לתיאור יחידות מוטסות בצבאות שונים. צורת הרבים של "כנף" במשמעותה הצבאית היא "כנפות", בניגוד לצורת הרבים הרגילה, "כנפיים".
בחיל האוויר הישראלי כנף הוא בסיס טיסה שנמצאות בו טייסות טיסה וטייסות תומכות בלבד. זאת בניגוד לבח"א (ראשי תיבות של "בסיס חיל אוויר"), בסיס שנמצאות בו גם יחידות נוספות (למשל: יחידות קשר, חימוש, ציוד או מודיעין) שאינן טייסות טיסה.
טייסות התמיכה במערך ההגנה האווירית בחיל האוויר גם הן נקראות יחד "כנף", על אף שאין בהן טייסות טיסה.
בחיל האוויר האמריקני משמעות הכנף שונה במקצת, והיא מהווה מעין טייסת־על, הכוללת מספר טייסות. למרות זאת, לעיתים מציין המושג בפשטות בסיס של חיל האוויר.
בצי האמריקני מהווה הכנף טייסת־על הכוללת מספר טייסות והמוצבת בבסיס יבשתי ולא על גבי נושאת מטוסים.
ראו גם

מבנה ארגוני של יחידות אוויריות במדינות נאט"ו נבחרות, לפי גודל יחסי (באנגלית)
| יחידות צבאיות |
| --- | --- | --- |
| העת העתיקה | פלנקס • דקוריה • טורמה • מאניפולוס • קנטוריה • קוהורטה • לגיון • מורה |  |
| העת החדשה | חוליה • כיתה • צוות • מחלקה • פלוגה • גדוד • רגימנט • חטיבה (בריגדה) • אוגדה (דיוויזיה) • גיס (קורפוס) • ארמייה • קבוצת ארמיות • זירה • מטה כללי |  |
| יחידות בחיל הים וחיל האוויר | פלגה • שייטת • מספן • טייסת • כנף • בח"א • להק |  |
| יחידות בצה"ל | חטיבה מרחבית • אוגדה מרחבית • פיקוד מרחבי • המטה הכללי של צה"ל |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תעופה צבאית ובנושא חיל האוויר הישראלי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כלל הזהב של פרמי

כלל הזהב של פרמי הוא כלל בפיזיקה קוונטית, המאפשר לחשב את קצב המעבר, או את הסתברות המעבר ליחידת זמן, מרמת אנרגיה אחת של מערכת קוונטית לרצף של מצבי אנרגיה, על ידי הפרעה התלויה בזמן.
הכלל קובע כי עבור מערכת הנמצאת במצב עצמי  |i\rangle  של המילטוניאן  \ H_{0}, עם הפרעה  \ H', קצב שינוי ההסתברות למעבר למצב  |f\rangle , בסדר ראשון של ההפרעה, לפי תורת ההפרעות, נתון על ידי
כאן  \ \rho  היא צפיפות המצבים, ו- \langle f|H'|i\rangle  הוא איבר המטריצה של ההפרעה המקשר בין המצב ההתחלתי לסופי.
במקרה של הפרעה שאינה תלויה בזמן, המערכת עוברת למצב באותה רמת אנרגיה כמו זו של המצב ההתחלתי. אם ההפרעה היא גלית בתדירות  \ \omega , המערכת תעבור למצב בעל אנרגיה שונה ב-  \ \hbar \omega  מהמצב ההתחלתי.
הכלל אמנם קרוי על שם אנריקו פרמי, אבל את רוב פיתוחו ביצע פול דיראק, אשר ניסח משוואה כמעט זהה. היא בכל זאת, נקראת על שם פרמי כיוון שהוא זה שטבע את שמה, כשקרא לה "כלל הזהב השני", כיוון שהייתה כה שימושית.
ישו הצהוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פול גוגן
 תאריך יצירה:  1889
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  73.34 ס״מ 
 גובה:  91.07 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  סימבוליזם, אימפרסיוניזם, פרימיטיביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, קלואזוניזם, אסכולת פונט אוון 
 מספר יצירה:  1946:4 (Buffalo AKG Art Museum) 
 מיקום:  Buffalo AKG Art Museum
 
ישו הצהוב (בצרפתית: Le Christ jaune) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הצרפתי פול גוגן משנת 1889.
ביחד עם הציור ישו הירוק (1889), נחשבת יצירה זו כאחת מיצירות המפתח של הסימבוליזם בציור. את שני הציורים צייר גוגן בפונט אוון, בעת ששהה שם למשך תקופה קצרה.
"ישו הצהוב" מתאר מצב היפותטי בו מתרחשת צליבת ישו בסוף המאה ה-19, בברטאן שבצפון צרפת, בעת ששלוש נשים חסודות מתאספות לתפילה. הוא נעזר בקווים חזקים ועבים וכמעט ללא הצללה על מנת לתאר את הנשים. בציור נעשה שימוש בצבעי הסתיו, כאשר הצבע הדומיננטי, שהוא גם צבעו של ישו, הוא הצהוב.
שלוש הנשים המלוות את ישו הן שינוי מהנוסח הקבוע בציורי הברית החדשה, בה מוזכרות שתי נשים שליווהו, אימו מריה ומריה מגדלנה. הנשים עוטות לבוש השובר את השגרה הצהובה: אחת עוטה חלוק שחלקו כחול (שמימיות), ואלו השנייה עוטה חלוק שחלקו אדום (קורבן). בעוד שהכחול והאדום הם צבעים שניתן לקשרם לישו, הרי הצבע הצהוב החזק הוא צבע שאינו מקושר לישו כלל; מה עוד שכאמור, צבעי הציור מזוהים עם הסתיו, בעוד שישו נצלב בערב חג האביב. זהו צבע כובש ומוחצן, המשפיע על כלל היצירה והופך אותה לשונה באופן משמעותי מציורי ישו הקלאסיים. הצבע הצהוב הופך את הסצנה למסתורית וללא טבעית. הצלב עצמו נראה שקוף ודהוי, וכמעט מרחף.
ציוריו הדתיים של גוגן, שצוירו לפני עזיבתו את צרפת ויציאתו לטאהיטי, מתארים מאבק בין האמונה הדתית הנוצרית לבין הצד הפרימיטיבי, הגופני והנהנתן. פניו של ישו שבציור הן פניו של גוגן עצמו, דבר העשוי להעיד על חווייתו כאדם הקרוע בין רצונותיו השונים ונמצא בין שניהם.
לאונרד פרוול

לאונרד ג'יימס פרוול (באנגלית: Leonard James Farwell;‏ 5 בינואר 1819 –  10 באפריל 1889) היה פוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל ויסקונסין השני.
ראשית חייו

לאונרד פרוול נולד בעיר ווטרטאון שבמדינת ניו יורק, כבנם של ג'יימס ורבקה (לבית קדי) פרוול. שני הוריו נפטרו לפני שמלאו לו 11 שנים. הוא השלים את לימודיו בבית הספר ועבד כשוליה אצל פחח עד גיל 19. בגיל זה הוא עבר מערבה, התיישב לזמן קצר בלוקפורט שבאילינוי, שם הוא היה פחח. בינואר 1840 הוא מכר את בית המלאכה שלו ועבר צפונה למילווקי שבטריטוריית ויסקונסין. הוא פתח חנות לחומרי בניין שהתפתחה להיות אחת הגדולות בטריטוריות המערביות באותה תקופה.
פרוול קיים נסיעות רבות בשנים 1846–1849, וביקר באיים הקריביים, באירופה ובמזרח התיכון. בשובו הוא התיישב במחוז דיין שבוויסקונסין, שם הוא השקיע סכום כסף גדול ברכוש והחזיק בבעלותו כמעט ממחצית הקרקעות במדיסון, בירת המדינה החדשה. פרוול היה פעיל בבניית הבירה החדשה, הוא החזיק והפעיל בה כמה עסקים וחנויות, והיה פעיל בתהליך סלילת הרחובות והקמת הבניינים הציבוריים. הוא תרם להקמתם של החברה ההיסטורית של ויסקונסין, של החברה החקלאית המדינתית, של מערכת החינוך הציבורית ושל אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
מושל ויסקונסין > בחירתו

בבחירות של 1851 נבחר פרוול כמועמד המפלגה הוויגית למשרת מושל ויסקונסין. הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית דון א. ג'. אפהאם, לשעבר ראש עיריית מילווקי, והוביל את הוויגים להישג גדול בבחירות לאספה הכללית של ויסקונסין, אם כי לא עלה בידם להיבחר למשרות ציבוריות נוספות במדינה. הצלחתו של פרוול נבעה ככל הנראה מהפופולריות האישית שלו ותרומותיו לסיוע למהגרים שהגיעו זה מכבר לוויסקונסין. הוא כיהן תקופת כהונה אחת כמושל וב-1853 העדיף שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה. הוא היה מושל ויסקונסין הראשון והיחידי מטעם המפלגה הוויגית.
מושל ויסקונסין > כהונתו

תקופת כהונתו של פרוול כמושל עמדה בסימנם של כמה הישגים עבור המדינה. במושב 1852 של בית הנבחרים הוא חתם על חוק שעל פיו הוקם בית המשפט העליון של ויסקונסין. קודם לחוק זה, כיהנו בבית המשפט העליון שופטים מבית המשפט של הסבבים. הוא פעל יחד עם הדמוקרטים בסנאט של ויסקונסין להעביר חוק בנקאות מרכזי שעל פיו נוצרו תפקיד מבקר הבנקים, מוסד בנקאות מדינתי, ופיקוח משמעותי על בנקאות מסחרית והלוואות. חוק זה גם הועבר למשאל עם ועבר בנובמבר 1852 ברוב של 79 אחוזים מקולות הבוחרים. פרוול גם חתם על חוק להגדרת תפקיד המפקח על ההגירה של ויסקונסין שהתבסס בניו יורק  כדי לעודד הגירה למדינה. עבודתו של המפקח על ההגירה תרמה ככל הנראה לצמיחת אוכלוסיית המדינה ב-200,000 תושבים במשך שלוש השנים הבאות.
במושב 1853 של בית הנבחרים חתם פרוול על חוק לביטול עונש המוות בוויסקונסין, שהוחלף בעונש מאסר עולם. בכך הפכה ויסקונסין למדינה הראשונה שביטלה את עונש המוות. באותו מושב, חתם פרוול על חוקים שאיגדו באופן רשמי את החברה ההיסטורית המדינתית ואת החברה החקלאית המדינתית.
לאחר כהונתו כמושל

לאחר תום כהונתו כמושל ב-1854 התרכז פרוול בעסקיו ובאינטרסים המקומיים שלו. הוא התמודד על תפקיד חבר המועצה במדיסון, אך נוצח בהפרש צמוד ב-1857. רבות מהשקעותיו אבדו בפאניקה של 1857, והוא הגיע למצב שבו הוא מכר חלק ניכר מרכושו כדי לשלם את חובותיו. פרוול פרש לחוותו שעל החופים הצפוניים של אגם מנדוטה ולקח חלק בניהול בית החולים המדינתי לחולים נפש. ב-1859 הוא שב לזמן קצר לפוליטיקה כאשר הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לייצג את צפון מחוז דיין באספה המדינתית של ויסקונסין במושב של 1860. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כסגן נשיא האגודה לרווחת חיילי ויסקונסין, וסיפק שירותים לוותיקי המלחמה החולים והנכים.
ב-1863 מונה פרוול על ידי הנשיא אברהם לינקולן לתפקיד במשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית ועבר לוושינגטון די. סי.. במשך שבע השנים הבאות הוא שימש כבוחן ההמצאות הראשי במשרד.
לאחר כהונתו כמושל > רצח לינקולן

בליל 14 באפריל 1865 היה פרוול עד לרצח לינקולן על ידי ג'ון וילקס בות' בתיאטרון פורד. הוא מיד הניח שהפקידים הבכירים בממשלו של לינקולן היו עלולים גם הם להיות בסכנה עקב קשר, ומיהר למקום בו התאכסן סגן הנשיא, הגיע בזמן לקבץ כוחות משמר נוספים כדי להציל את אנדרו ג'ונסון מסכינו של ג'ורג' אטזרוט. לאחר מכן הוא המשיך למקום מגוריו של מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, אך הגיע מאוחר מדי כדי למנוע את המתקפה עליו. מאוחר יותר הציע הנשיא ג'ונסון לפרוול לקבל כל תפקיד שהוא יחפוץ בו בממשל הפדרלי, אך הוא דחה את ההצעה ובחר להמשיך בעבודתו במשרד הפטנטים.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו במשרד הפטנטים, עבר פרוול לשיקגו שם פתח סוכנות פטנטים, אך הוא נפל קורבן לשרפה הגדולה של שיקגו ב-1871, ועזב את העיר. לאחר מכן הוא עבר לעיירה הקטנה גרנט סיטי שבמיזורי, שם הוא נכנס לשותפות בעסק של בנקאות ועסקי מקרקעין, והמשיך ותרם לבניית בית ספר התיכון, בניין בית המשפט ותשתיות נוספות בעיר.
לאונרד פרוול נפטר בגרנט סיטי ב-11 באפריל 1889, בגיל 70 לאחר מחלה קצרה. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1718-1719
הערות שוליים

1 2  "Ex-Gov. Farwell Dead". The Weekly Wisconsin. April 20, 1889. p. 6.
1 2 3  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's former governors, 1848-1959". The Wisconsin Blue Book, 1960 (Report). State of Wisconsin, p. 76.
1 2 3  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's former governors, 1848-1959". The Wisconsin Blue Book, 1960 (Report). State of Wisconsin, p. 77.
↑  Trefousse, Hans (1997). "XI. Unionist President". Andrew Johnson, a Biography. W. W. Norton & Company. p. 193.
1 2  Toepel, M. G.; Kuehn, Hazel L., eds. (1960). "Wisconsin's former governors, 1848-1959". The Wisconsin Blue Book, 1960 (Report). State of Wisconsin, p. 78.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191197026  VIAF: 3445156434632012120009   WorldCat (עם VIAF): 3445156434632012120009
ישו הילד

ישו הילד (משמאל) עם יוחנן המטביל, ציור מאת ברטולומה אסטבן מוריו (Murillo), בראשית המאה ה-17
פייר מיניאר, הבתולה עם הענבים: ישו ואמו מריה
ישו הילד מפראג
ישו הילד הוא סוג פולחן נוצרי, הנפוץ בעיקר בנצרות-הקתולית, ומתבסס על קידוש תקופת הילדות של ישו. הנצרות הפרוטסטנטית דוחה בדרך כלל פולחן זה. באופן כללי, הפולחן מתייחס לישו, "הילד הקדוש", עד גיל 12 (אז אבד ונמצא בבית המקדש). הוא מתבטא בעיקר באמנות נוצרית מוקדמת, מן המאה ה-3 או ה-4 ואילך, בצלמיות, ציורים, פסלים ואמצעים אמנותיים אחרים.
שני הדימויים הרווחים ביותר בהקשר זה הם תיאור לידת ישו עם אמו, מרים ובעלה יוסף, או כתינוק, עם אמו בלבד, בסוג דימויים הנקראים המדונה והילד. קיימים גם דימויים מתקופות אחרות בסיפור ילדותו (ברית המילה שלו, ביקור שלושת האמגושים, הבריחה למצרים, הצגתו בבית המקדש בהיותו בן 40 יום ושוב בגיל 12, עם ביקורו בבית המקדש). ככל שישו הילד קטן, קיימים מעט דימויים שלו, כי שנות ילדותו כמעט ולא מתוארות בבשורות.
מספר בשורות אפוקריפיות מכונות "בשורות ינקות", כי הן מתארות את ישו בתקופה זו, והן מהוות גם מקור לחלק מן הדימויים של ישו-הילד. בין הבשורות שמתארות את ילדותו של ישו, ניתן למנות את בשורת הינקות על פי תומאס מן המאה השנייה, בשורת הינקות הערבית מן המאה השישית, והבשורה על פי מתי-כביכול מן המאות ה-8-9.
הביטוי האמנותי של סיפורי הינקות של ישו הגיע לשיא בתקופת הרנסאנס והמשפחה הקדושה הייתה נושא מרכזי בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י. לעיתים מצויר הילד-ישו עם הציפור חוחית בידו, המסמלת את הקוצים שיחבוש עם צליבתו.
פולחן הילד ישו בא לידי ביטוי גם בחגיגות ופסטיבלים עממיים הנערכים במקומות שונים ברחבי העולם לכבודו של ישו הילד (או התינוק) וייצוגו, בין היתר פסטיבל דינאגיאנג באילוילו (בפיליפינים); ה"פאראדורה של הילד" (Paradura del Niño) במדינות שונות באזור הים הקאריבי.
ישו הילד מוזכר גם בקוראן המוסלמי בשם עיסא (בערבית: عيسى) ומוזכר כי יכל לדבר מילדותו.
כלכלה נטולת ריבית

כלכלה נטולת ריבית היא גישה מוסרית-כלכלית אשר חסידיה שואפים ליצור מערכת מונטרית שאין בה כל שימוש בריבית (שלילית או חיובית), מה שמתבטא בהיעדר שימוש בריבית בבנקאות, ברכישת נכס (דלא ניידי וניידי כאחת), בקנסות של רשויות המדינה, בריבית גלומה (בתמחור של מוצר או שירות) וכן בהיעדר שימוש בתוכניות חיסכון. ייתכנו צורות שונות של כלכלות כאלה.
המעוניינים ליישם כלכלה נטולת ריבית עשויים להיות כאלו שדתם אוסרת ריבית באופן גורף, כמו רוב המוסלמים, אך ישנם גם אישים וגופים חילוניים שביטאו גישה כזו, כגון התאורטיקן הנאצי גוטפריד פדר (אנ') אשר פעל בגרמניה בתחילת המאה ה-20, שם פרסם את ספרו "מניפסט לביטול ההשתעבדות לריבית על כסף" (גר'), שהיה בין החיבורים הראשונים נגד שימוש בריבית, או כמו זרם הדיסטריבוטיזם המאוחר (זרם כלכלי) המבקש ליישם כלכלה נטולת ריבית. דוגמה לבנק (לא-אסלאמי) התומך בכלכלה נטולת ריבית מבחינה אידאולוגית ויישומית הוא הבנק הקואופרטיבי JAK בשוודיה הפועל משנת 1965.
כלכלנים, בעיקר מחוץ לתרבות המוסלמית, נוטים לראות בגישה כלכלית זו גישה לא מעשית, אשר לא מתאימה לכלכלה המודרנית. עם זאת, לאחר משבר 2008, בו בנקים איסלאמיים התמודדו במקרים מסוימים טוב יותר מאשר בנקים מערביים, נפתחו בהשראת הגישה לכלכלה ללא ריבית דיונים, בהם הוטלו ספקות בחלק מהנחות היסוד של הכלכלה המערבית המודרנית.
נכון לשנת 2018 המדינה היחידה בה השימוש בריבית נאסר בבנקאות (לפחות באופן פורמלי) היא איראן, זאת מכוח החוק האיראני המחייב בנקאות נטולת ריבית.
לקריאה נוספת

The Difference between Debt-Free Money and Interest-Free Credit, by Anthony Migchels on October 11, 2013