הבריגדה היהודית
באיטליה > הבריגדה ותנועת הבריחה

עם תום המלחמה, התארגנה בקרב חיילי הבריגדה בטרוויזיו קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל". היחידה הוקמה בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.
בנוסף, פעלו חיילי הבריגדה, לאחר המלחמה, בשיתוף עם תנועת הבריחה. העיר טרוויזיו שימשה כתחנת מעבר בלתי חוקית של יהודים משארית הפליטה, עקורים, ממזרח ומרכז אירופה למערבה ולדרומה, לכיוון הנמלים באגן הים התיכון. מנמלים אלה עלו לאחר מכן העקורים לארץ ישראל. העובדה שחיילי הבריגדה שלטו על מעבר הגבול הגיעה לידיעת רבים מהניצולים, שהגיעו בשיירות למקום בדרכם לארץ ישראל.
בפונטבה (אנ'), עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש. הבריגדה אימצה אותו והפכה אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף לישראל. בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.
תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה של יהודים דרך הגבול האוסטרי אל תוך איטליה. כמו למשל, בפרשת הברחתם של 350 יהודים מבודפשט, בהם כמה עשרות קרובי חיילים, שאותרו על פי רשימות מוכנות מראש. נהגי פלוגת ההובלה של הבריגדה הועסקו באותם ימים בהסעת חיילים בריטים לצרפת במסגרת תוכנית החופשות של המחנה השמיני. בדרכם חזרה לאיטליה נהגו לסטות מהמסלול ולעבור במחנות בגרמניה ובאוסטריה. הם העמיסו את המשאיות הריקות ביהודים, בהם קבוצות של יתומים יהודים ולהעבירם לאיטליה.
הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי. בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם. לכן החליט הצבא הבריטי ביולי 1945 להעביר את הבריגדה לבלגיה והולנד.
ב-17 ביולי 1945 התקיים מפגש בין פעילי תנועת הבריחה, בהם שורדי הפרטיזנים ולוחמי הגטאות לבין חיילי הבריגדה בטרוויזיו. במפגש זה נשא הפרטיזן אבא קובנר נאום בשם "שליחותם של אחרונים", ובו סיפר קובנר לחיילי הבריגדה על התנגדות הפרטיזנים, הדגיש הקשר בין השואה לבין התקומה, ואת חשיבות העלאת העקורים לארץ ישראל במהרה:
..האמינו לי חברים, שלא ציפיתי לכך שלמחרת בואי הנה אצטרך לעמוד לפני התכנסות שכזאת, שבה התאספה האקטיביה של הבריגדאה היהודית בציפייה לשמוע מפינו מי אנו ולהבין מה מביאים אנו עימנו...לנגד עיני עדיין צפות אותן תמונות ואותם מראות - והן חזקות מדי וחיות מדי...מבקש אני שתאזינו לנו כאילו הייתה זו פגישתכם הראשונה איתנו, ללא משפטים קדומים. שכן יודע אני, כי ידועות קטועות ושמועות כבר הגיעו אליכם, ויודע אני כי לא שמועה אחת ולא שליח אחד שינו ועיוותו את התמונה האמיתית על מחננו....עוד לפני חודש לא תיארנו לעצמנו, כי נפגוש בדרכיה החרבות של אירופה בפיסת ארץ ישראל. לפני חמישה חודשים לא האמנתי, כי בדרכים השוממות עוד יתקבץ מחנה כה גדול של אחרוני הלוחמים מעשרות יערות וערים. לפני שנתיים לא האמין כמעט איש מאיתנו, שעוד ניפגש בכלל, רצינו אז כך למות. אך למות כדי להישאר חיים בזכרונכם...לחמנו עם האויב עם נשק ביד, וכשיצאנו מהיערות לחופש, חשב כל אחד מאיתנו, שהוא האחרון, שריד אחרון.
...ההם אינם עוד. נשארנו רק אנחנו. ובליבנו מפרפרת השאלה: האם תבוא מן החורבן יתר עוצמה, או שמא היה זה אסון אשר יפורר אותנו לאבק עד תום?
...כיצד יצילו את אחרוני ההמונים, את העקורים, מכל הארצות, הנמצאים היום בכל רחבי אירופה בנדידת סיוטים רבתי? המעט התלוי בנו הוא להפוך את הטרגדיה היהודית מים של דמעות ושל דם לכוח של עוצמה מהפכנית. מלדאוג שתנועת השחרור שלנו תקיף את כל חייו של העם ששרד ותאציל עליו במטרה אחת גדולה ודחופה: הצלה.