stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרו-קובנים
מוזיקה

מוזיקה אפרו קובנית כוללת בתוכה שתי קטגוריות עיקריות של מוזיקה: דתית וחילונית. מוזיקה דתית כוללת את המנגינות, המקצבים והכלים ששימשו בטקסים של הזרמים הדתיים (הנזכרים לעיל), בעוד שמוזיקה חילונית מתמקדת בעיקר ברומבה, גואגואנקו (Guaguancó) וקומפארסה (Comparsa) (מוזיקת קרנבל) כמו גם במספר מופחת של סגנונות כמו ה"טומבה פראנצ'סה" (Tumba francesa). כמעט כל מוזיקה קובנית מושפעת ממקצבים אפריקאים. למוזיקה הפופולרית הקובנית ולא מעט מהמוזיקה האמנותית יש מקורות מספרד ואפריקה השזורים באריג קובני ייחודי. ה"סון" (son) הוא דוגמה אופיינית לכך. בזמן שרוב המוזיקה לרוב מבוצעת בזמן חתוך. אמנים לרוב מאופיינים בשימוש במערך של חתימות זמן כמו 6/8 עבור פעימות תיפוף. הקלאווה, מנגד, משמש בחתימת זמן פולימטית של 7/8 פעימות + 5/8.
מוזיקה > ג'אז אפרו-קובני

ג'אז אפרו קובני הוא הצורה המוקדמת ביותר של הג'אז הלטיני. הוא משלב מקצבים אפרו-קובניים המבוססים על הקלאווה, עם הרמוניות ג'אז וטכניקות של אלתור. הג'אז האפרו-קובני הופיע בשנות ה-40 המוקדמות עם המוזיקאים הקובניים מריו באוזה (Mario Bauzá) ופרנק גרילו "מאצ'יטו" (Machito) בלהקת מאצ'יטו והאפרו-קובניים בניו יורק. בשנת 1947, שיתופי הפעולה עם חצוצרן הביבופ דיזי גילספי (Dizzy Gillespie) ונגן כלי ההקשה צ'אנו פוזו (Chano Pozo) הביאו מקצבים וכלים אפרו-קובניים כגון טומבדורה (Tumbadora) ואת הבונגו (Bongo drum) אל סצנת הג'אז החוף המזרחי. שילובים מוקדמים של ג'אז עם מוזיקה קובנית כגון "Manteca" ו-"Mangó Mangüé" היו נפוצים תחת הכינוי קיובופ (Cubop) עבור הביבופ הקובני.
במהלך העשורים הראשונים, תנועת הג'אז האפרו-קובנית הייתה חזקה יותר בארצות הברית מאשר בקובה. קני דורהאם (Kenny Dorham) סאבו מרטינז (Sabu Martinez), והאנק מובלי (Hank Mobley) ניגנו ג'אז אפרו קובני משנות ה-50 עד שנות ה-60. בתחילת שנות ה-70, "אורקסטרה קובנה דה מוזיקה מודרנה" ומאוחר יותר איראקרה (Irakere) הביאו את הג'אז האפרו-קובני לסצנת המוזיקה הקובנית והשפיעה על סגנונות חדשים כמו על הסונגו (songo) .
ריקוד הרומבה

המילה רומבה בספרדית מסמלת אירוע חגיגי קולקטיבי, ארוחה חגיגית או מאורע שמח ומפגש חברתי חילוני עם מוזיקה וריקודים. מקור המילה רומבה מגיע מהשפה האפריקאית ופירושה הוא מפגש חברתי ללא קשר לטקסים דתיים .
הרומבה התפתחה בשנות ה-50 וה60 של המאה ה-19 במקומות מפגש של אפריקאים חופשיים שאליהם הורשו להגיע ולהתפלל אחרי העבודה. עם ביטול העבדות בשנת 1886 עברו אפרו- קובנים להתגורר באזורים עירוניים והצטרפו לקובניים הלבנים העניים על מנת לחפש עבודה. באזור הנמלים היו יותר משרות מאשר באזורים הכפריים ועל כן הם התרכזו שם. נוצרה מציאות של חיים משותפים בין אפריקאים ולבנים אשר הובילה לקיומם של אירועים קהילתיים כגון רומבה .
מלבד האירוע הקהילתי, הרומבה הוא גם שם של ריקוד, קצב וקבוצה של רקדנים. הרומבה בקובה מבוססת על שירים וצעדים אפריקאים שהגיעו דרך קבוצות אתניות ממערב מרכז אפריקה. ישנן סברות אחרות האומרות כי הרומבה הגיעה דווקא מאנשי הסארה בניגריה (Nigeria) הצפונית, שם הנערים רוקדים בשורות לפני שורות של בנות, מתקרבים ומתקרבים עד שהם נוגעים ואחר כך נפרדים זה מזה . בזאיר (Zaire) ישנה היסטוריה דומה של צעדי ריקוד- ריקוד באקונגו מסורתי שנקרא "ואן סמבה" ומתייחס ישירות אל צעדי הרומבה. בריקוד זה, נשים וגברים רוקדים במעגל עם רצועות בד שקשורות כחגורות סביב המותניים. הרקדן בועט או ברגל וזורק את המטלית לאוויר במטרה לפגוע באדם מהמין השני. הבד הוא הזמנה לבוא לרקוד במעגל . הריקוד אשר מזכיר בצורה הכי קרובה את ריקוד הרומבה בקובה הוא ממערב- מרכז אפריקה או ממוצא קונגו- אנגולה, מה שנחשב היום זאיר ונקרא יוקה (Yuka) ומאקוטה. הקובנים קוראים להם בשמות קונגו או בנטו. תנועת ריקוד אופיינית היא כאשר גופם של שני בני הזוג נפגש או כמעט נפגש בטבור.
הקובנים השחורים יצרו מוזיקה וריקוד משלהם שלא הייתה אפריקאית ולא ספרדית, הם השתמשו בתיפוף, בשירה ובריקודים בתצורות שונות .סוג אחד התפתח באזורים העירוניים של הוואנה, מעורב בריקוד זוגות. באזור אחר יש ריקוד סולו של גברים שהתפתח באזורים כפריים. ריקוד הסולו נובע ככל הנראה מחוסר האיזון בין גברים לנשים במשך תקופת העבדות. באזורים הכפריים של מאטאנזה (Matanza), במיוחד ליד טחנות הסוכר (Sugarcane mill), הצטברו אוכלוסיות גדולות של אפריקאים במהלך ואחרי העבדות. סוג הסולו של הזכרים האפריקאים עשוי להיגרם מהשפעתן של חברות הקרב הסודיות של דרום קובה שהביאו מסורות של ריקודים גבריים לקובה .
דת

את הדת האפרו קובנית ניתן לפרק לשלושה זרמים עיקריים: סנטריה (Santería), פאלו (Palo) ואבאקווה (Abakuá), אשר כל אחת מהן כוללת פרטים (אנשים) מכל גוני וסוגי האוכלוסייה האפרו-קובנית .
דת > זרם הסנטריה (Santería)

מכונה גם- "Regla de Ocha, La Regla de Ifa", הוא זרם אפרו-אמריקני אשר מושתת על דת היורובה (קבוצה אתנית באזור ניגריה של היום), שהתפתחה בקובה בקרב צאצאי מערב אפריקה. זרם זה התאפיין באמונה מיתולוגית של בני היורובה באוריסה (Orisha), ביטוי של אלוהות מסוימת במערכת הרוחנית והדתית. Santería היא מילה ספרדית שפירושה "תפילה של קדושים". Santería מושפעת ומסונכרנת עם הקתוליות הרומית. בנוסף לכך, Santeria, היא מערכת של אמונות המביאה מיזוג של היבטים דתיים מהיורובה, אשר הובאה לעולם החדש (שקובה היא חלק ממנו), על ידי אנשים משועבדים מאזור היורובה יחד עם הנצרות והדתות של עמים הילידים של אמריקה. לזרם הנ"ל יש השפעה גדולה מאוד על מהות ה"רוחניות" הקובנית. אנשי היורבה, שכאמור היוו את הבסיס לזרם הנ"ל נשאו עמם מנהגים דתיים שונים, הכוללים מערכת "תקשורת" עם אבותיהם והגורמים ה"אלוהיים" שלהם, הקרבת בעלי חיים, תופים וריקודים קדושים. הצורך של המאמינים בזרם לשמר את מסורותיהם ומערכות האמונה שלהם בסביבה תרבותית עוינת, הניע אפרו-קובנים משועבדים לנסות ולמזג את זרם דת זה יחד עם היבטים של הקתוליות הרומית כבר בשנת 1515.
דת > זרם פאלו מונטה (Palo)

דת או זרם אפרו-קובני עתיק. חסידיו מאמינים שהם יכולים להשתמש בחלקי גוף האדם כדי ליצור קשר ולשעבד את רוחות המתים. הרוחות נאלצות לעשות "משימות" - כמעט אך ורק בשירות הרוע. על מנת לגייס את הרוחות, ה"פלורס" (הישות שברצונה לגייס את הרוחות) חייבים ללמוד כללים מורכבים הקשורים גולגולות, חצים, צלבים וסמלים אחרים, כדי לגייס את הרוחות .
דת > זרם האבאקווה (Abukua)

הזרם תיפקד כזרם סודי – ייעודי לגברים, בדומה לזרמים שאפיינו את הבונים החופשיים באירופה, זרם זה אינו היה מסונכרן עם הקתוליות הרומית ונשאר, בצורתו והווייתו, למוצאו המקורי – דרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון. למעשה, זרם זה הוא אחווה יזומה של גברים אפרו קובנים, אשר הקימו מאין "חברה סודית", שמקורה הוא מ"אגודת אחים" באזור נהר קרוס שנמצא בדרום מזרח ניגריה ודרום מערב קמרון. על פי האמונה בזרם זה, המאמינים –"Ñáñigos" יכולים להפוך לנמרים וכך לעקוב אחרי אויביהם .
צ'יינהטאון (שיקגו)

ערך זה עוסק בשכונה הסינית בשיקגו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  1912 
 קואורדינטות:  41°51′09″N 87°37′55″W﻿ / ﻿41.8525°N 87.631944444444°W﻿ / 41.8525; -87.631944444444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שיקגו מוגדלת) צ'יינהטאון(למפת שיקגו רגילה) צ'יינהטאון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
צ'יינהטאון (באנגלית: Chinatown, בסינית: 紐約華埠) היא שכונה הממוקמת בחלק הדרומי של העיר שיקגו שבארצות הברית. השכונה מאופיינת באוכלוסייה של מהגרים מסין המתגוררים בה, ובאופי התרבותי הסיני שלה, ומכונה "צ'יינטאון" – "העיר הסינית". למעלה משליש מהאוכלוסייה הסינית של העיר שיקגו מתגוררת במובלעת האתנית הזו, מה שהופך אותה לאחד מהאזורים עם הריכוז הגדול ביותר של סינים בארצות הברית.
פסטיבל ראש השנה הסיני הוא אירוע מתויר במיוחד מדי שנה בחלק הצ'יינהטאון.
משה אביגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באפריל 1886 פלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 באוקטובר 1969  (בגיל 83) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Moyshe Beigel 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
משה אביגל (מקודם משה אהרן בֵּיגל, נכתב גם בייגיל; 6 באפריל 1886, א' בניסן תרמ"ו – 28 באוקטובר 1969, ט"ז בחשוון תש"ל, תל אביב) היה מורה, מחנך ומשורר, מראשי זרם העובדים בחינוך. דגל בשיטה העמלנית. 
אביגל כתב שיר ילדים לחנוכה בשם "סביבוני ירוץ בגיל" המוכר בלחנו של מתתיהו שלם.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
משה אביגל (משה אהרון בייגל) נולד בשנת 1886 במושבה החקלאית היהודית הקטנה ניצ'יובקה שבפלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית (אוקראינה). ב-1903 הוסמך כמורה בבית ספר עממי.
ב-1911 התקבל לקורסים הפדגוגיים של "חברת מפיצי ההשכלה" בגרודנה בהנהלת אהרן כהנשטם ובהשפעתו של שלום יונה טשרנו. שם גילה את שיטת החינוך העמלנית והחל לתמוך בהּ.
בשנת 1916 פרסם את מאמרו הראשון בנושא הגישה העמלנית: "התורה והעבודה", בקובץ "דרכנו" שבאודסה. במאמרו קרא לחינוך התלמיד לעבודה גופנית והפיכת העבודה לגורם אקטיבי בנוסף ללימוד הרגיל.
בהמשך נסע לפולין וניהל את המשרד הפדגוגי של רשת מוסדות החינוך העבריים "תרבות" בוורשה. בכתב העת הפדגוגי "מסילות", שהשתייך ל"תרבות", הציג את משנתו לגבי הצורך באנשים מחושלים ומחוסנים, שיוכלו לעמוד בתנאים הקשים שבארץ ישראל. לדמות אידיאלית זו קרא "איש המחרת", ותיארהּ כדמות חסונה, שאינה מפונקת באוכל או במשקה, אדם היודע לרכוב על אופניים, לשחות ולהשיט סירה ויהיה מסוגל לשחות בים גם בשעת סופה.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והפך לאחד מראשי זרם העובדים. פרסם ספרי הדרכה, מאמרים וחוברות למורים למלאכת יד.
משנת 1931 עבד כמפקח על בתי-הספר של הסתדרות העובדים, ואחר-כך כמפקח ראשי לבתי הספר של זרם העובדים וחבר מחלקת החינוך של כנסת ישראל.
לאחר הקמת משרד החינוך בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת הפרסומים של המשרד.
בשנת 1962 זכה בפרס יוסף אהרונוביץ של ההסתדרות, על מפעל חייו החינוכי.
אביגל נפטר לאחר מחלה קצרה בסתיו 1969, בגיל 83. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
היה נשוי לשפרה לבית נרדי (נרודייצקי). הותירו בת נשואה, כרמלה עמיר.
כתביו

תורה ועבודה: קצור מסכת הוראות לשיטה העמלנית בבית הספר: ספר למורים, ורשה: אחיאסף, תרפ"ב.
מ.א. בייגיל, בהשתתפות מ. קיפר, גאומטריה הסתכלותית (ללמד על פי מלאכת-יד ציור ושרטוט): ספר-עזר למורים, ורשה: אחיאסף, תרפ"ב.
אמנות ואומנות: גזירה בניר, פרנקפורט: אמנות 1922.
העבודה הגופנית: הצעה לתוכנית בשביל למוד מלאכת-יד בבית-הספר העברי, ירושלים: הלשכה הראשית של הקהק"ל, תרצ"ב.
הנגר הקטן, ספר ה' במסגרת סדרה א' של ספריה לילדים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג.
כתבי מ.א. ביגל , 2 כרכים, תל אביב: ארגון עובדי המרכז לחינוך, תרצ"ז–תש"ה:
כרך א: במסכת (מאמרים בשאלות חינוך והוראה), תרצ"ז.
כרך ב: בשעת מפנה: מאמרים בשאלות חינוך והוראה, תש"ה.
החינוך בישראל, ירושלים: המכון להשכלה ציונית ('ספרית כיס מדינית'), 1952.
חינוך ועבודה: מאמרים בבעיות חינוך, תל אביב: אורים, תשי"ז.
בשלכת: (חרוזי שיר), תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח.
מורי ורבותי: מזכרונותיו של מחנך, תל אביב: תרבות וחינוך – אורים, תש"ך. (זיכרונות)
לבטים, תל אביב: תרבות וחינוך ('אורים: מדור לספרים פדגוגיים'), תשכ"ו. (זיכרונות של מחנך)
כך הוה: פרקי חיים, תל אביב: ניב, תשכ"ז 1966. (זיכרונות)
חזון וחינוך, תל אביב: תרבות וחינוך, תשל"א. (אוסף מסות בענייני חינוך; ראה אור לאחר מותו) (הספר בקטלוג ULI)
מאמרים:
"לשוננו בפי עוללים", תל אביב: הוועד המרכזי של ארגון עובדי המרכז לחנוך – הסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י; תש"א. ("הרצאה לגננות ואמהות בכינוסים המחוזיים בפתח-תקוה (1.3.40) ובחיפה (26.3.40)".)
"בעיות חינוכנו בימי שואה", אורים י (טבת תש"ד).
כתביו > עריכה

מ"א ביגל, י' חן וי' רובין (עורכים), ראשונים: קובץ מוקדש לקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים ולזכר מורינו א' כהנשטם וד"ר ש"י משרנא, תל אביב: תלמידים, תרצ"ו.
משעולים: פרקי קריאה לנושאים המרכזים בכתות הנמוכות; סֻדר על ידי מ"א ביגל, יעקב הלפרין [=יניב], צבי קרול, 2 כרכים, תל אביב: מסדה, תרצ"ז. (התוכן: 1. חנֻכה; 2. אילנות (ט"ו בשבט).)
משה אביגל ואורי בלום (עורכים), כרך ה: מדריך לכיתה ה; כרך ז–ח: מדריך לכיתות ז–ח, במסגרת סידרת מדריכים: ספרי עזר והדרכה למורים בכיתות בית הספר היסודי, תל אביב: אורים – המרכז לחינוך וארגון עובדיו; הסתדרות העובדים הכללית בא"י – מרכז לחנוך, תשי"ג–תשכ"ב.
מרים לוינסון ומשה אביגל (ליקטו וערכו) לשון וחינוך: פרקים בחינוך לשוני וספרותי בגן הילדים, תל אביב: אורים: מרכז לתרבות ולחינוך, תשט"ז.
מ' אביגל, דן פינס, מ' תלמי, פתח דע: אנשי-שם, מונחים לועזיים, לוחות היסטוריים; ספר-עזר לתלמידי הכיתות הגבוהות של בית-הספר היסודי ולתלמידי בית-הספר העל-יסודי, תל אביב: עמיחי, תשכ"א. (מהדורה ב: תשכ"ב)
כתביו > תרגום

מ. אלפרסון, 30 שנות ההתיישבות היהודית בארגנטינה; תרגם מ. א. ביגל; בצירוף הקדמה מאת ה. ד. נומברג, 2 כרכים, תל אביב: חברה, 1930.
פ' שמידט, על הילד המצייר; תורגם בקיצורים והשמטות על ידי מ' אביגל, תל אביב: אורים, מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה פדגוגית קטנה'), תשט"ו.
לקריאה נוספת

'ביגל, משה אהרון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 75–76. (הספר בקטלוג ULI)
שמעון רשף, זרם העובדים בחינוך: מקורותיה ותולדותיה של תנועה חינוכית בשנים תרפ"א-תרצ"ט, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב; הקיבוץ המאוחד, תש"ם.
הערות שוליים

↑  משה אביגל באתר GRAVEZ
↑  סביבוני ירוץ בגיל, באתר זמרשת
↑  משה אביגל, דבר, 29 באוקטובר 1969
↑  חולק פרס יוסף אהרונוביץ, דבר, 29 בנובמבר 1962, המשך.
↑  על כרך א: אורי בלום, במסכת, דבר, 12 במרץ 1937.
↑  על הקובץ: "ראשונים", דבר, 18 ביוני 1936; בספרות ובאמנות, דבר, 24 ביולי 1936.
↑  ביקורות: ר. כ., שלשים שנות התישבות בארגנטינה, דבר, 21 במרץ 1930; מ. ר., המפעל הארגנטיני, דואר היום, 17 ביולי 1931. אביגל תרגם עוד קודם לכן פרקים מהספר לעברית, שנדפסו ב"הבימה העברית" בבואנוס איירס (בספרות ובאמנות: מרדכי אלפרסון, דבר, 7 בדצמבר 1928.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304317705171  ISNI: 0000 0000 6692 2674  LCCN: nr95015956  MusicBrainz: 6783cef0-e449-4a22-934f-20ad7f7d4b22  NTA: 303516933  VIAF: 14659007   WorldCat (עם VIAF): 14659007
גאורג פון רוזן

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1843 פריז, צרפת 
 פטירה:  3 במרץ 1923 (בגיל 80) Klara Church Parish, שוודיה 
 מקום קבורה:  Galärvarvs Cemetery 
 יצירות ידועות:  The Prodigal Son, Erik XIV, King of Sweden, Adolf Erik Nordenskiöld 
 
יוהאן גאורג אוטו פון רוזן (בגרמנית: Johan Georg Otto von Rosen‏; 13 בפברואר 1843 – 3 במרץ 1923) היה צייר שוודי, שהתמחה בציורי היסטוריה ודיוקנאות.
ביוגרפיה

הוא נולד בפריז. כשהיה בקושי בן חמש חזרה משפחתו לשוודיה כתוצאה מהמהפכה הצרפתית בשנת 1848. אביו היה הקונסול הכללי, אדולף יוג'ין פון רוזן (1797–1886) שעבד עבור רשויות ציבוריות וממלכתיות בבניית רכבת שוודית.
בין השנים 1855–1861 למד באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות. לאחר שסיים את לימודיו, ביקר בלונדון כדי לראות את התערוכה הבינלאומית בשנת 1862, שם הושפע מהציורים על נושאי ימי הביניים והרנסאנס שנוצרו על ידי הנדריק לייס. מאוחר יותר הוא העיר שכשעזב את לונדון הוא היה "מבוגר ב -300 שנה". בשנה שלאחר מכן בילה זמן מה בסטודיו של לייס באנטוורפן.
בהשראת חוויה זו, כשחזר הביתה הוא צייר סצנה היסטורית של ״כניסת המהפכן סטן סטור הזקן״ לסטוקהולם. הוא זכה לשבחים על ידי המלך אוסקר השני וקיבל "מדליה מלכותית". זמן קצר לאחר מכן יצא לסיור בים התיכון - ביקור במצרים, ארץ ישראל, סוריה ויוון וחזרה דרך הונגריה. בשנת 1866 הוא ביקר ברומא, ואז נסע לאנטוורפן, שם התגורר עם לייס עד מותו בשנת 1869. לאחר מכן עבר לעבוד עם האמן קרל פון פילוטי במינכן.
לאחר חזרתו לשוודיה, בשנת 1872 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית השוודית. הוא הועלה לפרופסור בשנת 1874 והיה פרופסור מן המניין בשנת 1880. הוא שמר על התפקיד עד 1908. הוא כיהן גם שתי קדנציות כמנהל האקדמיה; 1881-1887 ו-1893–1899. במהלך הקדנציה הראשונה שלו, הוא הסתכסך עם קבוצת סטודנטים מתנגדים לשיטות האקדמיה.
בשנים 1892 עד 1900 הוא היה יו"ר ארגון זכויות בעלי החיים (Djurens Rätt) שהתנגד לניסויים בבעלי חיים.
הוא קיבל מספר רב של אותות הצטיינות, כולל מסדר כוכב הקוטב (1891) ומסדר ואסה (1897). בשנת 1915 הוא קיבל כמה אותות הצטיינות שקשורות למאמץ המלחמתי: מסדר איזבלה הקתולית, מסדר מסדר הדנברוג, מסדר ליאופולד ולגיון הכבוד הצרפתי.
הוא נקבר בסטוקהולם.
ניתן לראות את עבודותיו במוזיאון הלאומי, ספריית אוניברסיטת אופסלה ובמוזיאון גטבורג.
גלריה

אריק ה-14 מלך שוודיה
יריד קריסמס
הבן האובד
הספינקס
הערות שוליים

↑  "Georg von Rosen", runeberg.org (בשוודית)
↑  Adolf E Rosen, von - Svenskt Biografiskt Lexikon, sok.riksarkivet.se
↑  "Vad hade de på paletten?"
↑  "Georg von Rosen - Uppslagsverk - NE.se"(הקישור אינו פעיל)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307671905171  BIBSYS: 2025053  BnF: cb169483275 (data)  GND: 117594695  ISNI: 0000 0001 0772 9644  KulturNav: dd92283e-8b82-4396-a452-b083dd01ea2e  LCCN: no00035205  RKD: 68247  SELIBR: 232591  SNAC: w6ng67d3  SUDOC: 159762189  ULAN: 500030873  VIAF: 8169318   WorldCat (עם VIAF): 8169318
תרבות גרמניה

יוהאן וולפגנג פון גתה, ממייצגי התרבות הגדולים של ההיסטוריה העולמית
התרבות הגרמנית החלה הרבה לפני צמיחתה של גרמניה כמדינת לאום. בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה שלה, המדינה מוזכרת לעיתים קרובות בתור das Land der Dichter und Denker ("ארץ המשוררים וההוגים"). גרמניה, במשך מאות שנים, הניבה מספר רב של אישי אשכולות, גאונים ואנשים בולטים במיוחד בכל תחומי התרבות; ביניהם: איינשטיין, בטהובן, קפלר, גתה, קאנט, באך, מרקס, וגנר, לותר, ניטשה, בנץ, אוהם, דיזל, לייבניץ, גוטנברג, שטראוס ועוד רבים אחרים שעיצבו את התרבות הגרמנית לדורות.
אישים היסטוריים רבים, אף שלא היו אזרחי גרמניה במובן המודרני, נתפסו בכל זאת כ"גרמנים" כיוון שהיו לחלק בלתי נפרד מהמורשת התרבותית של גרמניה. דוגמאות לאישים מעין אלה הן וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קפקא ושטפן צווייג.
ההתייחסות הספציפית ל"גרמנים", המציינת היווצרותה של אומה גרמנית כלשהי, הופיעה רק אחרי המאה ה-11.[דרוש מקור] גרמניה אוחדה ב-1871 בהנהגתו של ביסמרק, ורק מעתה ניתן היה להגדיר את תרומותיהם של הגרמנים תחת גבולותיה הרשמיים של גרמניה. אף שהמורשת התרבותית ארוכת שנים וקרובה לאלף שנות קיום, במאה ה-18 חלה פריחה תרבותית מקיפה, שהפכה את הגרמנים משבט נרדף של חנוונים וסוחרים לקהילה משגשגת של סופרים, משוררים, מחזאים, מוזיקאים, מדענים ופילוסופים שמובילים את התרבות האירופית. עם היווסדה הפכה גרמניה למעצמה אירופית שצמחה ושגשגה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
הגוף הממלכתי לייצוג השפה והתרבות הגרמנית ברחבי העולם והפצתם קרוי "מכון גתה" (Goethe-Institut). בגרמניה קיימים שישה־עשר סניפים, ובשאר העולם – בכ־93 מדינות – 149 נוספים.
רקע

גרמניה היא המדינה המתועשת המאוכלסת ביותר באירופה, הנודעת, בין היתר, בזכות ההישגים הטכנולוגיים אותם פיתחה. גרמניה הניבה מהמלחינים, הפילוסופים והמשוררים המפורסמים ביותר באירופה. עד היום, כמה מן האמנים המשפיעים ביותר שצמחו בגרמניה הם מהגיבורים של תרבות העולם המערבי.
גרמניה מצויה על פרשת דרכים בלב אירופה. המדינה היא פדרציה, המורכבת מ-16 מדינות, שכל אחת מהן מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של הגרמנים עוד מימי קדם.
התרבות הגרמנית עוצבה על ידי זרמים אינטלקטואלים ופופולריים עיקריים באירופה, דתיים וחילונים כאחד. כתוצאה מכך, הישגיה האומנותיים צריכים להיראות במסגרת רחבה יותר של תרבות אירופאית גבוהה, תרבות פופולרית מערבית ותת התרבות הגלובלית.
רק במהלך המאה ה-19, עם איחוד גרמניה, ניתן היה לבסס את המונח על התרבות של הגרמנים ועל תרומתם בתוך שטחיה המוגדרים. עם התפשטות תקשורת ההמונים במאה ה-20 המדינה זכתה להכרה בתרבות הפופולרית של החברה הגרמנית מחדש. חדירת האינטרנט במאה ה-21 הובילה הבחנה של הנוף התרבותי של האומה בתרבויות השונות של אפריקה ואת השינויים בזירת התרבות שלהם.
כחוק, על כל אחת ממדינות גרמניה מוטלת האחריות לדאוג לתרבות – המגוון התרבותי והזהות האזורית צריכה להיות מובטחת. הממשלה הפדרלית ממונה על התרבות ואמצעי התקשורת אחראיים על מוסדות תרבות ופרויקטים בעלי חשיבות לאומית. במדינה 240 בתי קולנוע מסובסדים, מאות תזמורות סימפוניות ופילהרמוניות, אלפי מוזיאונים ולמעלה מ-25,000 ספריות הפרושות על פני 16 מדינות. מגוון תרבותי זה מספק את צורכיהם של מיליוני גרמנים מדי שנה; כ-91 מיליון מבקרים פוקדים את המוזיאונים הגרמנים וכ-20 מיליון נהנים מבתי הקולנוע ומהאופרות הגרמניות; 3.6 מיליון צופים ומאזינים לתזמורות הגרמניות על רובדיהן.
בגרמניה 33 אתרי מורשת עולמית שהוגדרו ככאלה בידי ארגון אונסק"ו.
משחתומה גרמניה על אמנת מאסטריכט משנת 1993, לעובדי האיחוד האירופי כוחות משמעותיים בתחום זכויות היוצרים. הפצת השפה והתרבות הגרמנית בעולם שרויה באחריותו של מכון גתה, עם כ־130 סניפים ב־90 מדינות.
היסטוריה תרבותית של גרמניה > לפני גרמניה המאוחדת

אף שהשפה והתרבות הגרמניות ותחושת ה"גרמניות" קיימות כבר יותר מאלף שנים, המדינה הידועה כיום כגרמניה אוחדה כמדינת לאום מודרנית רק בשנת 1871, עם כינון הקיסרות הגרמנית ביוזמתה של המדינה הדומיננטית דאז, ממלכת פרוסיה.
הגרמאנים הובחנו כישות מובחנת מבחינה אתנית ולשונית כבר החל מ-1000-500 לפנה"ס. מושבות הגרמאנים היו בדרך כלל ביחידות קטנות יחסית, המבוססות על קלאנים – חמולות משפחתיות. קבוצות של קלאנים אורגנו במחוזות (גָאוּ), שהופרדו זה מזה באמצעות שטחים לא מעובדים. בראש השבט הגרמאני עמד מלך, בן אצולה שטען למוצא מפואר המתייחס אל האלים. טענות דומות היו למשפחות האצולה, שגם שימשו במשרות הבולטות ביותר בשבט: מנהיגי צבא, בעלי רכוש, כוהנים לקיום פולחן וענישה. הגרמאנים האמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על – ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים. מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר. האלים כובדו בחגיגות פולחן בתקופות מסוימות בשנה או אחרי ניצחונות גדולים. בחגיגות הוקרבו בעלי חיים ולעיתים, לפי טקיטוס, גם בני אדם.
בין המאה ה-4 למאה ה-9 לספירה נדדו הגרמאנים באירופה.
היסטוריה תרבותית של גרמניה > בימי הקיסרות הגרמנית

בימי הקיסרות הגרמנית (1871 – 1918) המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני. לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה למעצמה התעשייתית המובילה בעולם בן הזמן.
לא זו בלבד שהתוצרת המקומית הגרמנית דחקה את מוצרי הייבוא הבריטיים מהשווקים הגרמניים - בשנות השבעים של המאה ה-19, היצרנים הבריטים כבר חוו תחרות ממשית מול מוצרים גרמניים בשווקים בינלאומיים. התיעוש התפשט במהירות בגרמניה כמו גם בארצות הברית, ואפשר להן לגבור על כלכלותיהן המיושנות של צרפת ובריטניה. לאחר שהשיג את האיחוד הרשמי ב-1871, הקדיש ביסמרק את עיקר מאמציו לשימור האחדות הלאומית, וזאת עשה באמצעות טיפוח אידאולוגיית הפרוסיאניזם.
האימפריה הגרמנית חוקקה מספר תקדימים מתקדמים, כגון הקמת מערכת הרווחה החברתית הראשונה באירופה (עדיין במקומה היום), רפורמות חברתיות אחרות, וכן הבטחת חופש העיתונות. תופעלה מערכת בחירות מודרנית לפרלמנט הפדרלי, הרייכסטאג, אשר ייצגה כל אדם מבוגר על חודו של קול. זה איפשר לסוציאליסטים ולמפלגת המרכז הקתולית למלא תפקידים רבים בחיים הפוליטיים של האימפריה למרות העוינות התכופה של האצולה הפרוסית.
בתקופה זו החל לצמוח בעיקר בברלין, אך גם בערים נוספות, מעמד חברתי מיוחד, בורגנות הבילדונג (Bildungsbürgertum), בורגנים אשר הודות לחינוך אקדמי רחב וצריכת תרבות (בעיקר ספרות ומוזיקה) הגיעו לניעות חברתית ויצרו סוג של אליטה אינטלקטואלית ואריסטוקרטיה של "בעלי תרבות", שהייתה מנותקת מן האצולה המסורתית (מעמד היונקרים). בורגנות הבילדונג נטתה לליברליזם, למודרניזם ולקפיטליזם, אך לא נעדר ממנה גוון לאומני עז. קבוצה זו עודדה פריחה תרבותית בהיקף גדול.
האימפריה זכורה היטב בהיסטוריה של גרמניה כתקופה של מרץ תרבותי ואינטלקטואלי רחב היקפים. תומאס מאן פרסם את "בית בודנברוק" ב-1901 שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית; תאודור מומזן זכה בפרס נובל לספרות שנה לאחר מכן בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא"; קבוצות הציירים "הפרש הכחול" ו"הגשר" תרמו משמעותית לאמנות המודרנית; המכונית הראשונה בעולם נבנתה על ידי קרל בנץ ב-1886. הגידול העצום של הייצור התעשייתי והפוטנציאל התעשייתי הובילו גם עיור מהיר של גרמניה, שהפך את הגרמנים לעם של תושבי העיר.
ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הווילהלמינה להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של הגרמנים.