stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטלינה דה אראוסו
קורות חייה

כשמלאו לקטלינה ארבע שנים היא הוכנסה למנזר בעיר הולדתה בציפייה שתהפוך לנזירה, אולם בטרם נדרה את נדריה, עזבה את המנזר בגיל 15 לאחר שהוכתה בשעת מריבה עם נזירה טירונית בגינה נכלאה בתאה. בצאתה לעולם הגדול, בו התנהלה לראשונה בחייה, עטתה קטלינה מלבושי גבר, קיצרה את שערה, ואימצה לה מספר שמות גבריים בהם פדרו דה אוריבה, פרנסיסקו דה לויולה, אלונסו דיאס, רמירס דה גוסמאן, ואנטוניו דה אראוסו. מסן סבסטיאן יצאה קטלינה לואיאדוליד ובילבאו, ומשם הדרימה לסנלוקר דה ברמדה, ממנה הפליגה לעולם החדש. בהגיעה לפרו (דהיום) התגייסה קטלינה כחייל--משלח ידם של אביה ואחיה גם כן--ושרתה תחת מפקדים שונים.
בשנת 1619 לקחה דה אראוסו חלק במלחמת האראוקו כנגד בני המפוצ'ה בדרום אמריקה הספרדית וצ'ילה דהיום מבלי לגלות את מינה. דה אראוסו נהנתה ממוניטין של אומץ לב ומיומנות גבוהה בשימוש בכלי נשק שהביאו לקידומה לדרגת קצונה זוטרה (alférez). לאחר שנפצעה אנושות באחד הקרבות גילתה קתלינה את מינה בוידוי על ערש דווי. אף על פי כן החלימה קטלינה לאחר כארבעה חודשים ועברה לאואמנגה.
בשנת 1623 נעצרה דה אראוסו באואמנגה בשל סכסוך, ועל מנת להימנע מביצוע גזר דינה ביקשה את חמלתו של הגמון נוסף, וחשפה בפניו את זהותה. לאחר שמינה, כמו גם בתוליה נמצאו תואמים את טענתה, זכתה דה אראוסו להגנת ההגמון, ששלח אותה לספרד בשנת 1624. דה אראוסו התקבלה בידי פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהתיר לה להמשיך ולשאת בדרגתה הצבאית ולעשות שימוש בשמה הגברי, וכינה אותה "הנזירה הסג"מית". שמעה של דה אראוסו ועלילותיה נודעו ברחבי אירופה, וכאשר תרה באיטליה וברומא, קיבל אותה האפיפיור אורבנוס השמיני, שהתיר לה ללבוש בגדי גברים. בשנת 1625 חואן פרס דה מונטאלבן כתב מחזה Comedia famosa de la Monja Alferez על חייה.
בשנת 1630 עזבה קאלינה את ספרד ועברה לספרד החדשה, והייתה לבעלת עסק להעברת מטען בין מקסיקו סיטי ווראקרוס על גבי אתונות. בשנת 1650 נפטרה דה אראוסו.
דה אראוסו כתבה, או הכתיבה, את זכרונותיה, שראו אור רק בשנת 1829 בפריז ותורגמו לשפות אחדות. פרשת חייה שימשה מקור השראה למספר יצירות ספרותיות.
לקריאה נוספת

* Eva Mendieta, , Univ. of Nevada, Reno, 2009
רוברט ברטון

| --- | --- |

ציור דיוקן מאת הצייר גילברט ג'קסון
 לידה:  8 בפברואר 1577 לסטרשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 בינואר 1640 (בגיל 62) אוקספורד, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קתדרלת כרייסט צ'רץ' (אוקספורד) 
 שם עט:  Democritus junior 
 מקום לימודים:  קולג' ברייזנוז, Bishop Vesey's Grammar School 
 שפות היצירה:  אנגלית, לטינית 
 יצירות בולטות:  האנטומיה של המלנכוליה 
 
רוברט ברטון
"האנטומיה של המלנכוליה", עטיפת הספר במהדורה משנת 1652
רוברט ברטון (באנגלית: Robert Burton;‏ 8 בפברואר 1577 – 25 בינואר 1640) היה כומר אנגליקני, מלומד וסופר אנגלי שחי ופעל באוקספורד. נודע במיוחד בגלל ספרו הקלאסי "האנטומיה של המלנכוליה (אנ')", ספר שעורר התפעלות אצל רבים ("ספר שיש בו ספריה שלמה" (ז'אן סטרובינסקי), "אנציקלופדיה אינטימית" (אקטור ביאנסיוטי), ושהפך את מחברו למבשר של הפסיכולוגיה המודרנית ושל הפסיכואנליזה.
חייו

רוברט ברטון נולד ב-1577 בלינדלי הול, אחוזה של משפחת אצילים זוטרים, במחוז לסטרשייר באנגליה. הוריו נקראו ראלף ודורותי ברטון. אחיו ויליאם היה היסטוריון ואספן עתיקות.
כילד למד בבתי ספר יסודיים בסאטון קולדפילד ובנאניטון (Nuneaton).
החל משנת 1593, הוא בילה רוב חייו באוקספורד, תחילה כתלמיד במכללת ברייזנוז (Brasenose College), אחר כך כסטודנט במכללת קרייסט צ'רץ' (Christ Church). למד תאולוגיה, ספרות, מתמטיקה, אלכימיה, אסטרולוגיה, בוטניקה ומדעי טבע אחרים, שסייעו לו בכתיבת מסתו על המלנכוליה. חי ועבד לאורך השנים במכללת קרייסט צ'רץ' - קודם כמורה והחל מ-1626, אחרי שפרסם את "האנטומיה", כספרן לכל החיים של המכללה.
בשנת 1616 התמנה לאחראי (ויקאריוס) על כנסיית תומאס הקדוש בפרבר של אוקספורד ובשנת 1630 על כנסיית סיגרייב בלסטר.
מכריו הכירו אותו גם בצדדיו המדוכדכים וגם מתקופות שבהם היה שמח, משעשע וכעדות ידידו, הבישוף קנת, אהב לצחוק ממריבותיהם הקולניות של משיטי הדוברות.
ברטון לא היה נשוי וחי חיי למדן בודד בקרייסט צ'רץ'. ספרייתו כללה כאלפיים ספרים.
היו שמועות כי ברטון ניבא לעצמו באמצעות חישובים אסטרולוגיים כי יחיה 63 שנים ושהוא תלה את עצמו, אולי כדי לממש את נבואתו.
הובא לקבורה באגף הצפוני של קתדרלת קרייסט צ'רץ' באוקספורד. אחיו הקים לו פסל דיוקן מעל המצבה, הנושא את האפיטף שברטון חיבר לעצמו:
Paucis notus, paucioribus ignotus, hic jacet Democritus Junior, cui vitam dedit et mortem Melancholia
תרגום: מעט ידוע, נשכח - עוד יותר, כאן שוכב דמוקריטוס הצעיר, שהעניק את חייו ואת מותו למלנכוליה
ספריו

1621 - האנטומיה של המלנכוליה
1605 - פילוסופאסטר Philosophaster - קומדיה בשפה הלטינית, סאטירה על השרלטנות - הועלתה על במה בקרייסט צ'רץ' בשנת 1618
לקריאה נוספת

2000 Jacques Barzun From Dawn to Decadence, 500 years of Western Cultural Life, HarperCollins,
Michael H.Stone Healing the Mind, A History of Psychiatry from Antiquity to the Present, Pimlico, 1998
Bergen Evans The Psychiatry of Robert Burton, Columbia University Press, 1944
רוברט ברטון – מתוך האנטומיה של המלנכוליה (מאנגלית: שולי ספיר), דחק, כרך יד', 2022.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה, 1911
↑  M.Stone 1997 עמוד 40
↑  J.Barzun
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259262005171  PLWABN: 9810655886205606  BIBSYS: 90544227  BNE: XX869627  BnF: cb12169243v (data)  CiNii: DA01625671  GND: 118675044  ICCU: RAVV000565  ISNI: 0000 0001 2037 0090  LCCN: n50033773  LNB: 000054194  MusicBrainz: 944e7862-0c57-42d7-9982-c21fffb5160d  NDL: 00520459  NKC: ola2002158072  NLA: 35024156  NLG: 265026  NLK: KAC201931408  NTA: 070360332  RERO: 02-A000024428  SELIBR: 344717  SNAC: w6jm2j1t  SUDOC: 030232856  Trove: 798036  VcBA: 495/5297  VIAF: 24641986   WorldCat (עם VIAF): 24641986
קרל אונורה

| --- | --- |

קרל אונורה
 לידה:  29 בדצמבר 1967 (בן 56) סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  קנדה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 www.carlhonore.com
 
קרל אונורה (נולד ב-29 בדצמבר 1967 בסקוטלנד) הוא עיתונאי קנדי שכתב את רב המכר בשבח האיטיות (2004) על תנועת האטה .
בשנת 2008, הוא יצא עם ספר חדש, "תחת לחץ: הצלת ילדינו מתרבות ההיפר-הורות" המקדם "הורות איטית" טכניקה נינוחה יותר לגידול וחינוך ילדים.
אונורה נולד בסקוטלנד, אך רואה באדמונטון את עיר הולדתו. לאחר שסיים תואר בהיסטוריה ואיטלקית באוניברסיטת אדינבורו, עבד עם ילדי רחוב בברזיל, דבר שהעניק לו השראה לעסוק בעיתונאות.
מאז 1991, הוא דיווח מכל רחבי אירופה ודרום אמריקה, בילה שלוש שנים ככתב בבואנוס איירס. עבודתו הופיעה בפרסומים כולל האקונומיסט, אובזרבר, אמריקן וויי, נשיונל פוסט, גלוב אנד מייל, יוסטון כרוניקל והמיאמי הראלד. הוא הופיע ב- Fox and Friends וב"דניס מילר" והיה הנושא של כתבות שונות בניוזוויק .
כיום הוא עובד ומתגורר בלונדון עם אשתו מירנדה פראנס ושני ילדיהם.
ספריו

2004 - בשבח האיטיות. (In Praise of Slowness), עוקב אחר ההיסטוריה של מערכת היחסים של בני אדם עם זמן, יעילות ומהירות וההשלכות. הוא מתאר 'תנועות איטיות' שזכו לתשומת לב בהקשרים שונים, כמו בעבודה, בבית ובתי ספר.
2008 - תחת לחץ: הצלת ילדינו מתרבות ההיפר-הורות (Under Pressure: Rescuing Our Children from the Culture of Hyper-Parenting), חוקר אונורה את הסכנות הפוטנציאליות של הורים המנהלים את ילדיהם יותר מידי.
2013 - התיקון האיטי: פתרו בעיות, עבדו בצורה חכמה יותר וחיו טוב יותר בעולם מהיר (The Slow Fix: Solve Problems, Work Smarter and Live Better in a Fast World). בו מטיל אונורה ספק בשימוש הנפוץ בתיקונים מהירים לטווח קצר וטוען שתיקונים איטיים מסוגלים לספק יותר דרכים ארוכות טווח לטיפול בבעיות מורכבות.
2018 - סיימון ושוסטר את בולדר: להפיק את המרב מהחיים הארוכים שלנו (Simon & Schuster את Bolder: Making the most of our long lifes)
לקריאה נוספת

יש ממי ללמוד, שמונה שיעורים משני חיים. אייל דורון, 2023, כתר ספרים
הערות שוליים

↑  Under Pressure: Rescuing Our Children From The Culture Of Hyper-Parenting, Orion, 2008
↑  Honoré, Carl (2013). The Slow Fix: Solve Problems, Work Smarter and Live Better in a Fast World. Collins. ISBN 978-0-0611-28820.
↑  Honore, Carl (13 בדצמבר 2018). Bolder: Making the most of our longer lives. London: Simon & Schuster. ISBN 978-1471164354. נבדק ב-23 בפברואר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444701905171  PLWABN: 9810530554605606  BIBSYS: 4069333  BNE: XX1710576  BnF: cb150252857 (data)  GND: 12887595X  ISNI: 0000 0000 7422 4323  LCCN: n2004101768  MusicBrainz: b9b073ec-9a94-44f9-9cb5-840eeb0b5330  NDL: 01002767  NKC: ola2013739767  NLA: 41590709  NLK: KAC201426488  NTA: 268579466  SUDOC: 096280468  VIAF: 42901079   WorldCat (עם VIAF): 42901079
קירקוס פלאמיניוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קירקוס, ערבה (גאוגרפיה), אתר ארכאולוגי, כיכר עירונית 
 על שם:  גאיוס פלאמיניוס נפוס 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  גאיוס פלאמיניוס נפוס 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 221 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  221 לפנה״ס 
 קואורדינטות:  41°53′34″N 12°28′39″E﻿ / ﻿41.8927578°N 12.4774218°E﻿ / 41.8927578; 12.4774218
  (למפת רומא מוגדלת) קירקוס פלאמיניוס(למפת רומא רגילה) קירקוס פלאמיניוס
 
קירקוס פלאמיניוס (בלטינית: Circus Flaminius) היה קירקוס ברומא העתיקה, באזור שדה מרס, ששימש כאתר משחקים ומרוצים.
היסטוריה

הקירקוס היה ממוקם בקצהו הדרומי של שדה מרס, בסמוך לנהר הטיבר. הקירקוס נבנה ביוזמת גאיוס פלאמיניוס בשנת 221 לפנה"ס, ובראשיתו היה מגרש שאורכו כ-500 מטרים, אשר שימש למשחקים.
החל מהמאה השנייה לפנה"ס, נבנו מבנים רבים ואנדרטאות סביב המגרש, אשר הצרו את היקפו, ובמאה השלישית נותרה כיכר שקוטרה כ-300 מטרים. בין המבנים הסמוכים היה מקדש יונו רג'ינה.
בשנת 2 לפנה"ס הוצף הקירקוס פלאמיניוס, על מנת לאפשר משחק של צייד 36 קרוקודילים על מנת לחגוג את חנוכת פורום אוגוסטוס.
בעוד שהקירקוס מקסימוס שימש כאתר המשחקים המרכזי של רומא, הקירקוס פלאמיניוס שימש למטרות שונות, כגון עצרות עם וימי שוק. סביב הקירקוס פלאמיניוס לא היו מושבי אבן.
ישנה מחלוקת בין המלומדים האם הקירקוס פלאמיניוס שימש למרוצי מרכבות. לטענת ולריוס מקסימוס המשחקים הפלביים (Ludi Plebeii) נערכו בו, אולם מקורות אחרים טוענים כי הדבר שגוי. משחקי הטאורי (ה-Ludi Taurii) לכבוד אלי השאול נערכו בקירקוס פלאמינוס לדברי אנטונינוס פיוס, במסגרתם נערכו מרוצי סוסים. משחקים אלה נערכו באתר זה בלבד.
בשל חשיבות האתר, נקרא כל האזור שסביבו בשם "קירקוס פלאמיניוס", וכן המבנים שסביבו כונו "סביב הקירקו פלאמיניו"  (“in circo Flaminio”).
עד שנת 220 לפנה"ס הוקמו סביב האתר שישה מקדשים, ובהם, צפונית לאתר - מקדש עבור האל מרס.
קרב כף אספרנס

קרב כף אספרנס (נקרא גם קרב האי סאבו השני, וביפנית הקרב הימי באי סאבו (サボ島沖海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-11-12 באוקטובר 1942, ובו התעמתו הצי הקיסרי היפני והצי האמריקני. קרב זה היה השני בסדרת קרבות ימיים גדולים שהתרחשו במהלך קרב גוודלקנל, והוא נערך במצר שבין האי סאבו לאי גוודלקנל שבאיי שלמה. כף אספרנס היא הנקודה הצפונית ביותר בגוודלקנל, וממנה קיבל הקרב את שמו.
ב-11 באוקטובר שלח מפקד הכוחות הימיים של היפנים באיי שלמה – תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה – לגוודלקנל שיירה של הצי הקיסרי שעליה תגבורות ואספקה לחיילים היפנים באי, בפיקודו של אדמירל משנה טקצוגו ג'וג'ימה. במקביל נשלח כוח של סיירות ומשחתות בפיקודו של אדמירל משנה אריטומו גוטו להפציץ את שדה התעופה של בעלות הברית באי, להשמיד את המטוסים שחנו בו ולהוציאו מכלל שימוש.
זמן קצר לפני חצות ב-11 באוקטובר, ירט כוח של סיירות ומשחתות של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה נורמן סקוט, את כוחו של גוטו. הכוח האמריקני הפתיע את היפנים, טיבע סיירת ומשחתת, ואילץ אותם לנטוש את משימתם ולסגת. במקביל השלימה שיירת התגבורת את משימתה, ושבה לבסיסה. ארבע משחתות מכוח הליווי של השיירה פנו לאחור כדי לסייע לגוטו בנסיגתו, ובבוקר 12 באוקטובר טיבעו מטוסים משדה התעופה שדה הנדרסון שתי משחתות יפניות נוספות.
בדומה לקרבות הימיים הקודמים שנערכו בסביבות גוודלקנל, לא הייתה לניצחון משמעות אסטרטגית רבה, שכן השליטה במימי האזור לא השתנתה. אולם הניצחון תרם משמעותית למוראל הצי האמריקני לאחר התבוסה בקרב האי סאבו.
הקרב > לפני הקרב

בשעה 08:00 יצא הכוח של ג'וג'ימה מאיי שורטלנד לגוודלקנל במורד "החריץ", והכוח של גוטו הפליג מאותו מקום בשעה 14:00. כדי לחפות על התקדמות קבוצת התגבורת לכיוון האי, ערך הצי האווירי ה-11 היפני שתי התקפות על שדה הנדרסון. בהתקפה הראשונה בצהרי היום תקפו 17 מטוסי קרב מסוג A6M זירו את שדה התעופה, אך לא התפתחו קרבות אוויר. 45 דקות מאוחר יותר תקפו 45 מפציצי מיצובישי G4M ו-30 מטוסי זירו את שדה הנדרסון, והסבו נזק קל למתקנים בו. בקרב שהתפתח איבדו היפנים מטוס אחד, לעומת שני מטוסים אמריקנים שאבדו, אך חשוב מזאת, ההתקפה היפנית מנעה את גילוי קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה.
עם זאת, מטוסי סיור של בעלות הברית איתרו את קבוצת התגבורת בשעה 14:45 במורד החריץ, ובתגובה הורה סקוט לכוח המשימה שלו לנוע צפונה בשעה 16:07. הוא הורה למשחתות להפליג בראש ובזנב טור הסיירות, ולהשתמש במכ"ם שלהן כדי לאתר את כוח האויב מבעוד מועד. ברגע שיאותר האויב, על המשחתות להאיר אותו באמצעות זרקורים ולשגר לעברו טורפדו, בזמן שלסיירות ניתן אישור לפתוח באש על כל מטרה. על מטוסי סיור מהסיירות יהיה לאתר את אוניות האויב ולהאירן באמצעות נורים.
בשעה 22:00, שיגרו שתיים מהסיירות של סקוט את מטוסי הסיור שלהן, ואלה סיירו בשמי גוודלקנל, האי סאבו ואת מצר הים שמצפון להם. באותה עת חצתה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את הקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל מבלי להתגלות, אך גם מבלי לאתר את כוח המשימה האמריקני, ובשעה 22:20 דיווח ג'וג'ימה לגוטו שלא נתקל באוניות אמריקניות באזור.
בשעה 22:33, עת חצו את כף אספרנס בקצה הצפון-מערבי של גוודלקנל, נכנסו אוניות כוח המשימה למבנה קרב: המשחתות פרנהולט, דאנקן ולאפי הובילו בראש, אחריהן הסיירות סן פרנסיסקו, בויסי, סולט לייק סיטי והלנה, ובמאסף הפליגו המשחתות ביוקנן ומקאלה. במקביל התקדם הטור של גוטו ללגוודלקנל: אוניית הדגל אאובה הפליגה בראש הטור, המשחתות פובוקי והצויוקי מימינה ומשמאלה, בהתאמה, והסיירות פורוטאקה וקינוגאסה אחריה. בשעה 23:30 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של הלנה ושל סולט לייק סיטי. גוטו, שאוניותיו לא היו מצוידות במכ"ם, לא היה מודע לנוכחות כוח המשימה באזור.
הקרב > לחימה

בשעה 23:00 דיווחו מטוסי הסיור לסקוט שאיתרו את קבוצת התגבורת, והוא הניח שיש אוניות יפניות נוספות באזור ולפיכך הורה לכוחו להפליג לאי סאבו. בשעה 23:33, לאחר שאיתרו הכוח של גוטו, הורה סקוט לכוח המשימה שלו לשנות נתיב לדרום-מערב. כל אוניות הכוח הבינו את הפקודה כפנייה כטור, מלבד אוניית הדגל סן פרנסיסקו. בעוד שלוש הספינות המובילות פנו בהדרגה, סן פרנסיסקו פנתה במקביל אליהן במקום להמתין לתורה. בויסי, שהפליגה בעקבותיה, החלה לפנות גם היא, ובכך למעשה יצאו שלוש המשחתות המובילות מהמבנה.
בשעה 23:35 הופיעו האוניות היפניות על צגי המכ"ם של בויסי ושל דאנקן, ועשר דקות לאחר מכן דיווחו בויסי והלנה לסקוט על איתור אוניות זרות. סקוט טעה לחשוב שהסיירות קלטו במכ"ם את המשחתות המובילות שיצאו מהמבנה, וקיבל חיזוק לדעתו לאחר שקיבל אישור מפרנהולט שהיא שבה למבנה מצד ימין.
בשעה 23:45 הגבירו פרנהולט ולאפי את מהירותן כדי לחזור למבנה, ודאנקן, בחושבה שהמשחתות האחרות פתחו בהתקפה על הכוח היפני, הגבירה את מהירות כדי לשגר לעברו טורפדו. על אף שבזמן זה איתרו מפעילי המכ"ם של סן פרנסיסקו את הכוח היפני במרחק כ-4.5 קילומטרים מהם, והצופים על סיפון הלנה וסולט לייק סיטי צפו בו בעין, המידע לא נמסר לסקוט. על אף הבלבול הרב ששרר, מיקום ומבנה הספינות של כוח המשימה איפשר להן לחצות את ה-T של הטור היפני, ובשעה 23:46 ביקש מפקד ההלנה מסקוט אישור לפתוח בירי, והשתמש בנוהל המקובל כשאמר בקשר "מבקש רות" ("Interrogatory Roger", הכוונה היא "האם אנו חופשיים לפעול?"). סקוט ענה "רות", אך הוא התכוון רק לאישור קבלת הדיווח ולא אישור לפתוח באש. בקבלה את תשובתו של סקוט פתחה הלנה באש תותחים, ומיד הצטרפו אליה בויסי, סולט לייק סיטי וסן פרנסיסקו.
מספר דקות לפני כן זיהו צופים על סיפון אאובה את כוח המשימה, אך גוטו חשב שמדובר בקבוצת התגבורת וביקש מהן להזדהות באמצעות איתות אורות. באותו רגע ניחתו על אאובה פגזים מהמטח הראשון שירו האוניות האמריקניות, ותוך דקות היא ספגה מעל 40 פגיעות. הפגזים הסבו נזק כבד לחדר התקשורת של הסיירת היפנית, והוציאו מכלל פעולה שני תותחים ואת מערכת בקרת האש. חלק מהפגזים פגעו בגשר הפיקוד ופצעו את גוטו באופן אנוש.
בשלב זה טרם היה סקוט מודע לעובדה שמולו עומדות אוניות מלחמה יפניות, וחשש שסיירותיו יורות על משחתותיו והורה לכוח המשימה שלו לחדול אש, אך לא כל האוניות צייתו. סקוט הורה לפרנהולט לאותת את מיקומה, ולאחר שראה שהמשחתת נמצאת במקביל לכוח, הורה לפתוח באש שוב בשעה 23:51.
כדי להתחמק מאש האוניות האמריקניות פנתה אאובה ימינה ופיזרה מסך עשן שהסתיר אותה, ולפיכך הפנה כוח המשימה את תשומת לבו לפורוטאקה שהפליגה אחריה. בשעה 23:49 פגע פגז בצינורות הטורפדו שלה שרפה גדולה פרצה, והפכה את הסיירת למטרה בולטת יותר. בשעה 23:58, טורפדו מהמהשחתת ביוקנן פגע בחדר המכונות הקדמי שלה והסב לה נזק כבד. במקביל החלו סן פרנסיסקו ובויסי לירות על פובוקי, ותוך זמן קצר היא ספגה נזק כבד והחלה לשקוע. קינוגאסה והצויוקי פנו בשלב זה שמאלה, והצליחו להימלט ללא פגע, וגם המשחתות פרנהולט ודאנקן, שספגו גם הן אש, נסוגו באופן זמני מהקרב.
בשעה 00:10 פגעו במחסן התחמושת הראשי של בויסי שני פגזים מקינוגאסה, והציתו שרפה גדולה. מי ים שחדרו לגוף האונייה מנעו את פיצוץ התחמושת, אך בויסי נאלצה לנטוש את הקרב. במקביל החליפו קינוגאסה וסולט לייק סיטי מהלומות, ושתיהן ספגו נזק בינוני. בשעה 00:16 הורה סקוט לכוח המשימה שלו לפנות לכיוון צפון-מערב במטרה לרדוף אחר האוניות היפניות, אך בתוך זמן קצר אבד קשר העין בין הכוחות, וסקוט החליט להסיג את כוחותיו.
הקרב > נסיגה

במהלך הקרב בין סקוט לגוטו, השלימה קבוצת התגבורת של ג'וג'ימה את פריקת החיילים בגוודלקנל והחלה להפליג חזרה בנתיב שעבר מדרום לסאבו לכיוון ג'ורג'יה החדשה. על אף שספגה נזק כבד חברה אאובה לקינוגאסה במסע חזרה במעלה החריץ, ואילו פורוטקה נעצרה במקום ושקעה בשעה 02:28. לאחר שמשתה מהמים את הניצולים, חברה הצויוקי לשאר הספינות בדרך צפונה.
אנשי צוות בקרת הנזקים על סיפון הבויסי הצליחו להשתלט על השרפה ובשעה 03:05 שבה הסיירת והצטרפה לכוח המשימה. לעומתה, צוותה של דאנקן נטש אותה בשעה 02:00 לאחר שלא הצליח להשתלט על השריפות, והמשחתת מקאלה הגיעה כדי לפנות את הניצולים בעוד שאר כוח המשימה הפליג חזרה לקלדוניה החדשה. על אף ניסיונות נוספים להציל את דאנקן, בשעה 12:00 ב-12 באוקטובר שקעה המשחתת.
לאחר ששמע אודות הקרב שהתרחש, שלח ג'וג'ימה את המשחתות שיריוקי ומורקומו כדי לסייע בפעולת החילוץ של ניצולי הפורוטאקה, ואת אסגומו ואת נצוגומו כדי ללוות את קינוגאסה ואת אאובה הפגועה. בשעה 07:00 ב-12 באוקטובר תקפו חמישה מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס מכוח אוויר קקטוס את קינוגוסה, אך כולם החטיאו את מטרותיהם. גם 11 מפציצי דונטלס נוספים, שתקפו בשעה 08:20, החטיאו את האוניות היפניות, אך החטאה קרובה גרמה למשחתת מורקמו לדליפת שמן שסימנה את נתיב הפלגתה עבור המטוסים הבאים. תוך זמן קצר, תקפו שישה מפציצי דונטלס, שישה מפציצי טורפדו מסוג TBF אוונג'ר, ו-14 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט את המשחתות היפניות, ופגעו במורקמו באמצעות טורפדו. הטורפדו הרס את מערכת ההנעה של האונייה והיא נעצרה במקומה.
גל נוסף של מטוסים, שכלל 11 מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו ו-12 מטוסי קרב, תקף בשעה 15:45. נצוגומו ספגה פגיעה ישירה ושקעה בשעה 16:27. מורקמו הנייחת נפגעה גם היא וצוותה נאלץ לנטוש אותה. לאחר שאספה את הניצולים, טיבעה שיריוקי את מורקומו באמצעות טורפדו, ושבה צפונה.
תוצאות הקרב והשלכותיו

אף על פי שמשימתו ההפצצה של גוטו לא יצאה אל הפועל, הצליח ג'וג'ימה להנחית את התגבורות ואת האספקה בגוודלקנל כמתוכנן. הסיירת אאובה נאלצה לשוב למספנת הצי בקורה, יפן, לתיקונים שעתידים להימשך עד פברואר 1943. הסיירת קינוגאסה שקעה חודש לאחר מכן במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
סקוט טען שכוח המשימה שלו טיבע שלוש סיירות וארבע משחתות יפניות. החדשות אודות הניצחון זכו לתהודה רבה בתקשורת האמריקנית, והסיירת בויסי, שנאלצה לשוב לתיקונים בפילדלפיה, זכתה לכינוי "צי של ספינה אחת" ("One-ship fleet"), אך ככל הנראה הסיבה לכך היא שזהות הספינות האחרות נשמרה בסוד מסיבות של ביטחון מידע. בויסי נותרה במספנה עד מרץ 1943.
אף על פי שהאמריקנים השיגו ניצחון טקטי, לא שינה קרב כף אספרנס את המצב האסטרטגי בגוודלקנל. יומיים לאחר מכן, בליל 13 באוקטובר, הפגיזו שתי אוניות המערכה היפנית קונגו והרונה את שדה הנדרסון, וערב לאחר מכן הנחיתה שיירה יפנית חיילים נוספים וציוד באי. חיילים אלה הצטרפו להכנות האחרונות של ההתקפה היפנית על שדה הנדרסון, שתוכננה לצאת לפועל ב-23 באוקטובר. השיירה שהובילה את חיילי צבא ארצות הברית הגיעה לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, והחיילים סיוע לניצחון בעלות הברית בקרב על שדה הנדרסון שנערך בין 23 ל-26 באוקטובר.
לקריאה נוספת

ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: משרד הביטחון, 1970.
Frank, Richard B. Guadalcanal: The Definitive Account of the Landmark Battle. Penguin Books, 1992. ISBN 9780140165616.
Griffith, Samuel B. The Battle for Guadalcanal. Bantam Books, 1980. ISBN 9780252068911.
Morison, Samuel Eliot. The Struggle for Guadalcanal, August 1942 – February 1943. Vol. 5 of "History of United States Naval Operations in World War II", Little, Brown and Company, 1958. ISBN 0-316-58305-7.
Prados, John. Islands of Destiny: The Solomons Campaign and the Eclipse of the Rising Sun. Penguin, 2012. ISBN 9781101601952
הערות שוליים

↑  Griffith, עמ' 113
↑  טולנד, עמ' 295
↑  Griffith, עמ' 169
↑  Griffith, עמ' 177
1 2  טולנד, עמ' 301
| קרב גוודלקנל |
| --- | --- | --- |
| קרבות קרקעיים | טולאגי • גוודלקנל • טנרו • רכס אדסון • הקרבות במטניקאו • שדה הנדרסון • מתקפת המטניקאו • קולי פוינט • הסיור של קרלסון • הר אוסטן  |  |
| קרבות ימיים | סאבו • איי שלמה המזרחיים • כף אספרנס • איי סנטה קרוז • הימי על גוודלקנל • טספרונגה • קה • רנל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012408563205171  LCCN: sh2018001232 
תת אדמירל נורמן סקוט
תת-אדמירל אריטומו גוטו
תנועת הכוחות היפנים בקרב. הקו האפור המקיף את האי סאבו הוא נתיב ההפלגה המתוכנן של גוטו. המשחתת הצויוקי מזוהה בטעות כמורקמו
תנועת האוניות האמריקניות במהלך הקרב
הסיירת בויסי, אוגוסט 1942
קתדרלת יעקב הקדוש בשיבניק

ראשים מדברים
פנים הקתדרלה
קתדרלת יעקב הקדוש (קרואטית Katedrala Sv. Jakova u Šibeniku) בשיבניק שבקרואטיה היא קתדרלה קתולית ומושבה של הדיוקסיה של שיבניק. הקתדרלה היא המבנה הידוע ביותר בעיר ומוכרזת כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

ב-1298 הפכה שיבניק למושב דיוקסיה מכוח בולה של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. בשנת 1412 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה ובניית הקתדרלה החלה ב-9 באפריל 1431, ונמשכה בשלושה שלבים עד אמצע המאה ה-16.
המבנה נבנה בסגנון גותי צפון איטלקי על ידי בעלי מקצוע ונציינים ומקומיים בפיקוחו של פרנצ'סקו די ג'קומו. ב-1441 הפקידה מועצת העיר את ביצוע העבודות בידיו של האדריכל והפסל בן זאדר יוריי מטווייב דאלמטינץ (Juraj Matvejev Dalmatinac), וזה הרחיב את המבנה והוסיף לו שדרה מרכזית ואפסיס. כמו כן התאים דאלמטינץ את המבנה להוספת כיפה והוסיף לו כיור הטבלה ופסלים. בין אלה הוסיף דלאמטינץ את 72 פסלי הראשי המעטרים את צידו החיצוני של המבנה, והנחשבים למאפיין הידוע ביותר שלו. דאלמטינץ עסק בבנית הקתדרלה עד סמוך לפני מותו ב-1473.
לאחריו, מ-1475 ועד 1505, פיקח ניקולו פיורנטינו על עבודת הבניה, אשר המשיכה בסגנון הרנסאנס. פיורנטינו החליט על שימוש באבן בלבד וזו הובאה ממחצבה באי בראץ' הפועלת גם כיום. לקתדרלה נוספו כיפה, פסלים של מיכאל הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר, יעקב הקדוש ומרקוס הקדוש, גלריות משני צדדי השדרה המרכזית, הגג וחלקה העליון של החזית. לאחר מותו של פיורנטינו ב-1505, סיימה קבוצה של בעלי מקצוע מקומיים וונצייניים את הבניה ב-1536, וב-1555 הוקדשה הקתדרלה. כיפת המבנה ניזוקה בהפצצה סרבית ב-1991, אך היא תוקנה בתוך זמן קצר. בשנת 2000 הייתה הקתדרלה לאתר מורשת עולמית.
המבנה

הקתדרלה שוכנת סמוך לחוף הים, בין ארמון הבישוף לכיכר בה ניצבים גם בית העירייה והלוג'יה. הקתדרלה נחשבת לכנסייה הגדולה בעולם הבנויה כולה מאבן ללא תמיכה של לבנים או עץ. היא בנויה מספינה ושני סטווים, כשבקצה כל אחד מהם אפסיס. מעליה כיפה וגובהו המרבי של חלל המבנה בנקודה זו הוא 32 מטר. מצידה הדרומי צמוד לה חדר מלבושים רבוע ומתחתיו מעבר המוביל אל הבפטיסטריום בצורת קואטרפויל (Quatrefoil), מבנה סימטרי שכולל ארבעה "עלים". שלושת המעברים מופרדים בשתי שורות של עמודים גותיים שכותרותיהם מעוטרות בעיטורים מעולם הצומח. העמודים תומכים בשתי ארקדות מעוטרות במוטיב של עלים ומעליהם שורת פתחים שביניהם עמודים קטנים. אלה תומכים בתורם בקיר אבן פשוט שבו קבועים חלונות, ומעל לקירות אלה מותקנת תקרת המבנה שבנויה כקמרון חבית. בקצה המזרחי של הספינה נמצא בית מקהלה השוכן על בימה מורמת, וגרם מדרגות בצורת חצי עיגול מוביל אליה. המזבח ניצב באפסיס המרכזי מאחורי בית המקהלה.
חזית המבנה הפונה לכיוון מערב מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלושת המעברים שבחלל הפנימי. הדלת מעוטרת בעיטורים העוסקים בנושא יום הדין, ומשני צדדיה חלונות גותיים. מעליה מקובע חלון פרח גותי שהותקן עם הקדשת המבנה ב-1555. משני צדדיה של הדלת הצפונית הפונה אל הכיכר ניצבים שני פסלי אריות הנושאים שני עמודים. על אלה ניצבים בתורם פסליהם של אדם וחוה. לאפסיס המרכזי הקבוע בחזית המזרחית, חמש צלעות בצורת חצי עיגול. 72 פסלי ראשי האדם המעטרים את האפסיס מצידו החיצוני פוסלו לפי פורטרטים של תושבי העיר הבולטים בתקופה, והם ממחישים מצבי רוח שונים. הכיפה המתומנת ניצבת על תוף שבכל אחת משמונה צלעותיו קבוע חלון ביפורי.
החזית הצפונית ושלושת האפסיסים
רוברט וייטהיל-בשן

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1947 (בן 77) קרוליינה הצפונית, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טקסס טק 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 
רוברט וייטהיל-בשן (באנגלית: Robert Whitehill; נולד ב-11 בינואר 1947) הוא משורר יהודי-אמריקאי הכותב בעברית ומתרגם מעברית לאנגלית.