stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלב מזחלת
צפון אמריקה

אזכורים היסטוריים לכלבים ורתמותיהם, ששימשו את האמריקאים הילידים קיימים עוד לפני יצירת המגע עם אירופאים. השימוש בכלבים כחיות משא היה נפוץ בצפון אמריקה. היו שני סוגים עיקריים של כלבי מזחלות; האחד ששימש בתרבויות חופים והאחר, ששימוש את תרבויות פנים הארץ, כגון האמריקאים ילידים האטאבסקאנים. כלבים אלה של פנים הארץ הם הבסיס להאסקי של אלסקה. סוחרים רוסים שהלכו בנתיב נהר היוקון אל פנים הארץ באמצע המאה ה-19 רכשו כלבי מזחלות מיושבי הכפרים הפנימיים לאורך הנהר. כלבים מאזור זה נחשבו לחזקים יותר וכשירים יותר להובלת משאות כבדים מכלבי המזחלת ילידי רוסיה.
הבהלה לזהב בקלונדייק, אלסקה עוררה מחדש את העניין בשימוש בכלבי מזחלות לצורך תעבורה. בחודשי החורף היו רוב המחנות של מחפשי הזהב נגישים רק באמצעות מזחלת-כלבים. "כל מה שנע בעונת הקיפאון הונע באמצעות צוות כלבים: מחפשי זהב, לוכדי חיות, רופאים, דואר, מקח וממכר, בעלי מקצוע, הובלת אספקה - אם היה צורך להניע משהו בחודשי החורף, הוא נע באמצעות כלבי מזחלות." ממצב זה, לצד השימוש בכלבים בחקר הקטבים, צמח הכינוי לשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 "עידן כלב המזחלת".
כלבי מזחלת שימשו להובלת הדואר באלסקה בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. מלמוט היה הגזע המועדף, וצוות מזחלת מנה בממוצע שמונה עד עשרה כלבים. הכלבים יכלו להעביר דואר בתנאים, שהיו בולמים אוניות, רכבות וסוסים. הדואר אוחסן בשקים אטומים למים, כדי להגן עליו מן השלג. עד 1901, כבר נקבעו נתיבי כלבים לכל אורכו של נהר היוקון. העברת דואר באמצעות מזחלות כלבים באה אל קיצה בשנת 1963, כשנושא המכתבים האחרון שהשתמש במזחלת כלבים, צ'סטר נונגווק מסאוונגה, פרש מעבודתו. דואר ארצות הברית ביטא את הוקרתו לאיש בטקס, שהתקיים על האי סנט לורנס בים ברינג.
הובלת הדואר באלסקה עברה למטוסים בשנות ה-1920 ו-1930. בשנת 1924 היה קרל בן איילסון הראשון להטיס דואר לחלוקה באלסקה. מזחלות כלבים שימשו לסיורי שמירה במערב אלסקה בתקופת מלחמת העולם השנייה. כבישים מהירים ומסילות ברזל בשנות ה-40' וה-50', וכן טרקטורי שלג בשנות ה-50' וה-60' תרמו גם הם לדעיכת השימוש בכלבי עבודה לגרירת מזחלות.
נהיגת כלבי מזחלות לשם ספורט שימרה את מסורת כלבי המזחלת. את הביקוש לכלבים גדולים וחזקים יותר לשם גרירת משאות החליף ביקוש לכלבים מהירים יותר ובעלי סיבולת, שנועדו להתחרות במרוצים. כתוצאה מכך, החלו המגדלים לטפח כלבים קלי-משקל בהשוואה לקודמיהם. האמריקאים החלו לייבא האסקים סיביריים כדי להגדיל את מהירות כלביהם, היפוכו של המצב ששרר פחות ממאה שנים קודם לכן, כאשר סוחרים רוסים גילו עניין בכלבי-משא כבדים יותר מן האזורים הפנימיים של אלסקה והיוקון, כדי להגדיל את יכולת הגרירה של כלבי המזחלות הקלים שלהם עצמם.
כלבי מזחלות באנטארקטיקה

בהמשך להצלחת השימוש בכלבי מזחלות באזור הארקטי, סברו שאפשר יהיה להיעזר בהם גם בחקר אנטארקטיקה, וחוקרי ארצות רבים ניסו להשתמש בהם. כלבי מזחלות היו בשימוש עד 1992, כשפרוטוקול הגנת הסביבה לברית האנטארקטית אסר על השימוש בהם באנטארקטיקה.
קאשטן בורשקרווינק השתמש בכלבי מזחלות באנטארקטיקה ב-1898, אבל הקור היה עז בהרבה מן הצפוי בכף אדייר. הכלבים היו רגילים לעבוד על שלג, לא על קרח, בטמפרטורות נוחות הרבה יותר. נוסף על כך, הכלבים לא קיבלו מזון מתאים במידה מספקת, ובסופו של דבר מתו כולם.
אריך פון דריגאלסקי השתמש בכלבי מזחלות במשלחת שלו בשנים 1903-1901, והצליח הרבה יותר, משום שהכלבים שלו היו רגילים לקור עז והוא שכר מטפל כלבים מנוסה. הכלבים שלו הורשו להתרבות באופן חופשי וברבים מהם היה הכרח לירות משום שלא נמצא די מקום לכולם על הספינה בדרך הביתה. רבים מן הכלבים שלא נורו הושארו מאחור באיי קרגלן.
אוטו נורדנשלד התכוון להשתמש בכלבי מזחלות במשלחת שלו מן השנים 1904-1901, אבל רק ארבעה מן הכלבים שרדו במסע דרומה. הוא לקח עוד כלבים באיי פוקלנד, אבל כלבי ההאסקי של אולה יונסון הרגו את כולם, משום שאולה לא טרח לקשור אותם. ההאסקים האלה היו מסוגלים לגרור בהמשך משא של 265 ק"ג לאורך 29 ק"מ במשך שלוש שעות ומחצה.
רוברט פלקון סקוט הביא עמו עשרים כלבי סמוייד. הכלבים נאבקו בכל כוחם בתנאים שסקוט כפה עליהם, כשארבעה כלבים גוררים מזחלות עמוסות לעייפה בשלג בעומק 45 ס"מ, ברגליים שותתות דם. סקוט תלה את האשם בדגים מיובשים שהתקלקלו.
המשלחת של רואלד אמונדסן הסתמכה בתכנונה על תשעים ושבעה כלבי מזחלת. בניסיון הראשון, קפאו שניים מכלביו למוות בטמפרטורה של 56°-
צלזיוס. הוא ניסה שוב והפעם בהצלחה. אמונדסן עבר 27 ק"מ ביום, עם עצירות מדי 4.5 ק"מ להקמת גלעד לסימון הנתיב. היו עמו חמישים וחמישה כלבים, שמהם ניפה והשאיר בחיים רק את החזקים ביותר, עד שבשובו מן הקוטב הדרומי נשארו לו רק 14 כלבים. במסע חזרה, הקדים גולש סקי את הכלבים והחביא בשר בגלי האבנים, כדי לעודד אותם לרוץ.
הערות שוליים

↑  L. S. Bogoslovskaya, "Sled Dogs Of Russia", The Fan Hitch 12(2) (2010)
↑  Walter Beckwith, "Modern Day Sled Dogs Share A Common, Ancient Arctic Ancestor", AAAS, june 25 2020
↑  Mikkel-Holger S. Sinding et al., "Arctic-adapted dogs emerged at the Pleistocene–Holocene transition", Science 368 (6498), June 26 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548627405171  BnF: cb11979306c (data)  GND: 4052739-6  LCCN: sh85123395  NARA: 10643317  NKC: ph116110 
כלבי מזחלת מגזע האסקי לבן גוררים מזחלת בקנדה
כלב מזחלת (האסקי)
רואלד אמונדסן, שמסעו לקוטב הדרומי תוכנן סביב תשעים ושבעה כלבי מזחלות.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964)

משלחת ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) כללה 20 ספורטאים שהתחרו ב-5 ענפי ספורט.
המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים נכי צה"ל ועשרה ספורטאים נכים חברי מרכז הספורט לנכים של איל"ן. ספורטאים מצטיינים אחרים נופו על ידי ועדה מקצועית בשל התנהגות לא ראויה. בראש המשלחת עמד אריה פינק, מנהל שירותי שיקום והנצחה במשרד הביטחון, וסגנו היה גרשון הוברמן, מנהל מרכז הספורט לנכים. אל המשלחת התלוו מאמני הכדורסל שמעון שלח ויעקב הנדלסמן, מאמנת האתלטיקה עדנה מדליה, מאמנת השחייה מרגלית זוננפלד ושתי אחיות רפואיות.
באולימפיאדה זו הופיע לראשונה מטעם ישראל נציג בענף הרמת משקולות, שלום דלוגץ', לאחר שבאימוניו הוא גבר על השיא האולימפי הקיים ועבר את סף הכניסה למשחקים. חבר המשלחת ישראל אבן-זהב היה לספורטאי היחיד מקרב כלל המדינות שהתבקש להשתתף בחזרות ההכנה לטקס הפתיחה.
הוצאות שיגור המשלחת לטוקיו נחלקו בהתאם להרכבה: נכי צה"ל מומנו על ידי משרד הביטחון, רשות הספורט, הוועד האולימפי ובהשתתפות עצמית של הספורטאים, בעוד חברי איל"ן מומנו על ידי תורמים מיפן ידידי המרכז ובראשם שאול אייזנברג ובוריס סלומוניק.
חבר המשלחת המבוגר ביותר היה מיכאל בן-נפתלי (40) וצעיר המשתתפים היה יעקב בן-אריה (14).
נבחרות ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים שולבה בשתי תחרויות הכדורסל, בדרגות נכות A ו-B, וזכתה במדליית ארד בשתי התחרויות. חברי הנבחרת של נכי צה"ל היו שמואל בן-זכאי, מיכאל בן-נפתלי, צבי בן-צבי, דן וגנר, יואל זינגר, ראובן חברון, שמחה לוסטיג, מנחם מורבה, אברהם מושרקי ויוסף שרב. חברי נבחרת איל"ן היו ישראל אבן-זהב, יעקב בן-אריה, ישראל גלובוס, יצחק גליצקי, שלום דלוגץ', ברוך חגאי (קפטן) ואברהם קפטלוביץ'.
בדירוג ההישגים הסופי מוקמה ישראל במקום השביעי מבין 22 המדינות המשתתפות, לאחר שחברי המשלחת זכו בשבע מדליות זהב, שלוש מדליות כסף, 11 מדליות ארד ורשמו שלושה שיאים עולמיים. ישראל זכתה להכרה במהלך המשחקים והקהל המקומי נהג ללוות את הופעות הספורטאים בקריאות "אל-אל ישראל".
בדרכה של המשלחת חזרה לישראל אירעה תקלה במטוס ואחד ממנועיו שותק כליל. לאחר שחזר המטוס לשדה התעופה בטוקיו המריאו חברי המשלחת בשנית.
חברי המשלחת

| --- | --- |
 איל"ן: ישראל אבן-זהב  מיכל אסקפה  יעקב בן-אריה  ישראל גלובוס  יצחק גליצקי  שלום דלוגץ'  ברוך חגאי  בתיה משעני  אברהם קפטלוביץ'  צפורה רוזנבאום:  נכי צה"ל: שמואל בן-זכאי  מיכאל בן-נפתלי  צבי בן-צבי  דן וגנר  יואל זינגר  ראובן חברון  שמחה לוסטיג  מנחם מורבה  אברהם מושרקי  יוסף שרב
הישגים

| ספורטאי> אתלטיקה | תחרות> אתלטיקה | תוצאה> אתלטיקה |
| --- | --- | --- |
| ישראל אבן-זהב | זריקת דיסקוס | מקום חמישי - 19.03 מטר |
| ברוך חגאי | הטלת כידון | מקום רביעי - 23.18 מטר |
| ברוך חגאי | סללום | מקום רביעי - 1:02.3 |
| בתיה משעני | הטלת כידון |  - 15.50 מטר, שיא עולם |
| בתיה משעני | הדיפת כדור ברזל |  - 4.64 מטר |
| בתיה משעני | זריקת אלה | מקום רביעי - 22.19 מטר |
| צפורה רוזנבאום | הדיפת כדור ברזל |  - 5.16 מטר, שיא עולם |
| צפורה רוזנבאום | זריקת דיסקוס |  - 13.57 מטר |
| צפורה רוזנבאום | הטלת כידון |  - 13.28 מטר |
שחייה
| מיכל אסקפה | 25 מטר חזה |  - 58.3 שניות |
| מיכל אסקפה | 25 מטר חופשי |  - 51.2 שניות |
| יעקב בן-אריה | 25 מטר חזה |  - 58.3 שניות |
| ברוך חגאי | 50 מטר חזה |  - 54.9 שניות |
| בתיה משעני | 50 מטר חופשי |  - 1:07.8 דקות |
| אברהם קפטלוביץ' | 50 מטר חזה |  - 1:08.7 דקות |
| אברהם קפטלוביץ' | 50 מטר חופשי |  - 48.7 שניות |
| צפורה רוזנבאום | 50 מטר חופשי |  - 1:25.2 דקות |
| יעקב בן-אריה, ברוך חגאי, אברהם קפטלוביץ' | שליחים מעורב |  - 2:48.5 דקות |
טניס שולחן
| מיכל אסקפה | יחידות |  |
| ברוך חגאי | יחידים |  |
| בתיה משעני | יחידות |  |
| יוסף שרב | יחידים |  |
| בתיה משעני וצפורה רוזנבאום | זוגות נשים |  |
| ברוך חגאי ויצחק גליצקי | זוגות גברים |  |
הרמת משקולות
| שלום דלוגץ' |  |  - 157.5 ק"ג, שיא עולם |
כדורסל
| נבחרת ישראל | כדורסל גברים |     |
הערות שוליים

↑  על-פי "הפעם מקווים באמת להביא מדליות מטוקיו", ידיעות אחרונות, 2 בנובמבר 1964
↑  על-פי "הנכים חזרו מטוקיו ברכוש גדול", מעריב, 19 בנובמבר 1964
| ישראל במשחקים הפאראלימפיים |
| --- | --- | --- |
| משחקי הקיץ | רומא (1960) • טוקיו (1964) • תל אביב (1968) • היידלברג (1972) • טורונטו (1976) • ארנהם (1980) • ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020) • פריז (2024) |  |
| משחקי החורף | בייג'ינג (2022) |  |
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה | ישראל אבן-זהב • ברוך חגאי •  בתיה משעני •  צפורה רוזנבאום |  |
|    הרמת משקולות |  שלום דלוגץ' |  |
|    טניס שולחן |  מיכל אסקפה •  יצחק גליצקי •  ברוך חגאי •  בתיה משעני •  צפורה רוזנבאום •  יוסף שרב |  |
|    כדורסל |  נבחרת ישראל בכדורסל (גברים)  (נבחרת א': ישראל אבן-זהב, יעקב בן-אריה, ישראל גלובוס, יצחק גליצקי, שלום דלוגץ', ברוך חגאי, אברהם קפטלוביץ')   (נבחרת ב': שמואל בן-זכאי, מיכאל בן-נפתלי, צבי בן-צבי, דן וגנר, יואל זינגר, ראובן חברון, שמחה לוסטיג, מנחם מורבה, אברהם מושרקי, יוסף שרב) |  |
|    שחייה |  מיכל אסקפה •  יעקב בן-אריה •  ברוך חגאי •  בתיה משעני •  אברהם קפטלוביץ' •  צפורה רוזנבאום •  משחה שליחים (יעקב בן-אריה, ברוך חגאי, אברהם קפטלוביץ') |  |
כוח אורנט

| כוח אורנט |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: כוחיים
סוג:: כוח
מין:: כוח אורנט
שם מדעי
 Varanus ornatus ‏דודין, 1803

כוח אורנט (שם מדעי: Varanus ornatus) הוא מין של כוח החיה באפריקה שמדרום לסהרה. בעבר נחשב לתת-מין של כוח הנילוס וגם היום הוא נתון לוויכוח על סיווגו.
מאפיינים

כוח זה מזכיר מאוד את כוח הנילוס הגדול ממנו והוא מגיע לאורך 1.7-1.6 מטרים בממוצע (הארוכים שבהם מגיעים לאורך שני מטרים). צבעו מירוק זית עד לשחור ועליו פסים צהובים וגם הבטן צהובה. הזנב והצוואר שריריים ואפורים יותר משאר הגוף, והם עוזרים לכוח לנוע במהירות. הוא גם שחיין ומטפס די טוב. הלסתות מוארכות ובעלי שיניים חדות וכן הלשון ארוכה. כוחים אלה יכולים לחיות שנים רבות בשבי.
הוא חי ביערות, ביצות וביצות מנגרובים במערב ומרכז אפריקה במדינות: גינאה, סיירה לאון, ליבריה, גאנה, ניגריה, קמרון, גינאה המשוונית, גבון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובנין. קיים קושי להבדיל בינו לבין כוח הנילוס. עם זאת, הוא כהה וקטן ממנו, וגם נפוץ הרבה פחות.
לא ידוע מה מצב שימורו של הכוח אך הוא נפגע מציד, סחר למטרות גידול וכריתת היערות בהם הוא חי.
כלב מלטזי

.
| --- | --- |

 שימושים:  תערוכות ולוויה
 קבוצה:  כלבי לוויה זעירים
 תכונות
 משקל:  2-4 ק"ג
 גובה כתפיים:  25-20 ס"מ
 גובה:  21 ס״מ 
 תוחלת חיים:  15 שנה 
 אופי:  נוח
 אילוף:  קל מאוד
 תיאור:  גופו קטן ושיערו לבנות, חלקות וארוכות
 
מלטזי הוא כלב קטן מגזע כלבי לוויה הידוע בפרוותו הלבנה החלקה והארוכה.
היסטוריה

הגזע הופץ בימי קדם בשנת 300 לפני הספירה. הסוחרים בני הממלכה הפינקית הביאו ככל הנראה לאיטליה את גזע ה"מליטה" הקדום (שמה הארכאי של מלטה) לפני יותר מאלפיים שנה. להבדיל מכלבים אחרים לכלב המלטזי אין ריח כלבי והוא אינו משיר שיער ושיערו, בדומה לשיער האדם, מתארך כל הזמן.
תיאור

המלטזי הוכר כגזע על ידי הפדרציה הבינלאומית לתקינת כלבים (בצרפתית: Fédération Cynologique Internationale) בשנת 1954 והתקן האחרון של הארגון לגזע זה נקבע ב-27 בנובמבר 1989. בארצות הברית הוכר הגזע על ידי מועדון הכלבנות האמריקאי עוד בשנת 1888.
בין מאפייניו הבולטים של המלטזי נמצא גולגולת עגלגלה. אפו שחור, גופו דחוס ואורכו שווה לגובהו. אוזניו שמוטות, שערו ארוך ועיניו כהות מאוד ומוקפות בעור שחרחר (המכונה "הילה"). אפו עשוי להבהיר ולהפוך לוורוד או חום בהיר כאשר הכלב אינו נחשף לשמש. במקרים רבים האף יהפך כהה שוב לאחר חשיפה מוגברת לשמש. פרוותו של המלטזי ארוכה ומשיית והוא חסר שכבת פרווה תחתונה. צבע פרוותו לבן טהור. אף שאוזניים בצבע קרם או צהוב בהיר מותרות אף הן, אלו אינן תכונות רצויות לגזע. מותרים אף גוונים של צבע שנהב בפרוותו. שרידים של כתום בהיר בפרווה הם פגם.
משקלו של מלטזי בוגר נע בין 2.3 עד 5.4 ק"ג, אף שהתקנים המקובלים לגזע מגבילים את טווח המשקל בין 1.8 ל-3.2 ק"ג.
אופיו של המלטזי מאפשר את החזקתו בחיק בעליו והוא אוהב תשומת לב. אלה כלבים שובבים ועירניים, אף בגיל בוגר. חלק מן הכלבים המלטזיים עשויים להיות תוקפניים ויש להשגיח על ילדים קטנים בקרבתם, אף שגידולם בחברת ילדים עשויה לסייע במיגור תכונה זו. המלטזי פעיל מאוד בתחום הבית, הוא מעדיף לשהות במבנים סגורים. לכן גם ניתן להחזיקו בדירות. מלטזים אף עשויים לסבול מחרדת נטישה ובעת גידולו יש לשים לב לתכונתו זו.
כלבי המלטז הם כלבים מאוד שתלטנים, וכאשר מתקרבים לשטחם האישי הם נעשים תוקפניים.
כלבי המלטז מתחברים מאוד לבעליהם אך במקרה הצורך לא יהססו לתקוף גם אותם. כלבים אלה רועשים מאוד ונובחים ללא הרף.
במחקר שנעשה באוסטרליה נמצא כי בעליהם של כלבים מלטזיים נוטים יותר לנטוש את כלביהם כיוון שכלבים אלה נובחים ללא הרף. באוסטרליה הגזע המלטזי הוא הכלב הננטש ביותר. אף בקוריאה הדרומית זהו גזע הכלבים הננטש ביותר.
טיפוח וגידול

לכלב המלטזי אין שכבת פרווה תחתונה ואינו משיר שיער. בדומה לכלבי פודל ובישון פריזה, הכלב המלטזי נחשב להיפואלרגני ואנשים רבים שהם אלרגיים לכלבים עשויים שלא להיות אלרגיים לכלב המלטזי. הטיפול העיקרי בכלב צריך להתמקד בניקוי דמעות סביב ארובת העין כדי למנוע תופעה של הכתמת הפרווה. כתמים כהים סביב העיניים, המכונים "כתמי דמעות", הם בעיה ידועה בגזע זה המשתנה בחומרתה מכלב לכלב. ניתן להסיר כתמי דמעות בהברשה עדינה במסרק מתכת, לאחר הרטבת האזור במים פושרים. פעולה שעליה יש לחזור מדי ימים ספורים. כתמים אלו יש להרבה סוגי כלבים אך אצל המלטזי זה בולט מכיוון שצבעו לבן.
פרוות הכלב חייבת ניקוי והברשה יומיומית כדי לשמור על צורתה האוורירית ומניעת קשרים וסיבוכים. בעלי מלטזים רבים מספרים את הכלב בתספורת קצרה, 2-5 ס"מ, המשווה לכלב מראה של גור. אחרים, המגדלים כלבים לתצוגות, מקפידים לעטוף את פרוותו של הכלב בבגד ולחשוף את פרוותו רק בעת התצוגה.
מלטזים רבים רגישים ל"עיטוש הפוך" הנשמע כנחירה, צפירה, או קולות מחנק, הנובעים מהתרגשות-יתר, מאלרגיות, או בשעת יקיצה. אין זה מצב מסכן חיים, אולם יש לנסות ולהרגיע את הכלב בשעת תגובה זו.
הגזע הובא לראשונה לישראל בשנת 1979 על ידי יאיר צברי, הגורים הובאו מחוות הגידול בדרום אפריקה והפכו לפופולריים מאוד משנות ה-80 ועד היום.
הערות שוליים

↑  The complete Burke's backyard: the ultimate book of fact sheets
↑  Maltese most abandoned dog in Seoul
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545946105171  NKC: ph117825 
כתמי דמעות אופייניים לכלב מלטזי
כריסטה ריגוזי

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1983 (בת 41) Monte Carasso, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 השכלה:  אוניברסיטת ברן 
 פרסים והוקרה:  מיס שווייץ 
 www.christarigozzi.ch
 
כריסטה ריגוזי (בגרמנית: Christa Rigozzi; נולדה ב-2 במאי 1983) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה שווייצרית, מחזיקה בתואר מיס שווייץ 2006.
ביוגרפיה

ריגוזי נולדה בקנטון טיצ'ינו. היא למדה תקשורת ומדיה באוניברסיטת פריבור ולאחר מכן למדה קרימינולוגיה באוניברסיטת ברן.
בשנת 2006 נבחרה למיס שווייץ והתחרתה בתחרות מיס תבל. היא דגמנה למספר חברות ובניהן s.Oliver הגרמנית והופיעה בפרסומות בטלוויזיה.
בשנת 2010 שימשה כדוברת הניקוד השווייצרי באירוויזיון. ב-2011 החלה לשמש כשופטת בגרסה השווייצרית של America's Got Talent.
בשנת 2016 הנחתה את טקס פרסי הטלוויזיה השווייצרית.
חיים אישיים

בשנת 2010 היא נישאה לג'ובאני מארקזה. ב-2016 ילדו לזוג תאומות, והמשפחה מתגוררת בטיצ'ינו.
ייבוש החולה

טבלת הנצחה באגמון חולה לפעולות מג"ב בייבוש החולה
ייבוש החולה היה מבצע הנדסי בעמק החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלכו יובשו אגם החולה והביצות סביבו על ידי קק"ל, בשטח של כ-62,000 דונם, לצורך הגדלת שטח הקרקע הזמין לעיבוד חקלאי. ייבוש החולה היה אחד המפעלים ההנדסיים הגדולים והחשובים בשנים הראשונות של מדינת ישראל ונודעה לו חשיבות סמלית רבה, אולם במרוצת השנים הסתבר שבצד התועלת יש גם לא מעט נזקים לסביבה, ומאז תחילת שנות ה-90 הוחל בהצפה של חלק מהשטחים שיובשו. בנוסף היה הייבוש חלק ממפעלי המים הכוללים באזור, נועד להפגין את ריבונותה של ישראל בשטחים המפורזים והביא לפרוץ סכסוך בין ישראל לסוריה שנודע בכינוי המלחמה על המים.
מבצע הייבוש הוליד את המאבק הסביבתי הראשון בישראל והביא לייסוד החברה להגנת הטבע ולהקמת שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בארץ, בה נותר חלק קטן מהאגם והביצות.
מניעים לייבוש החולה

שטח אגם החולה היה חלק מרכושו הפרטי של הסולטן עבדול חמיד השני. פוטנציאל הקרקעות הפוריות של עמק החולה עורר כבר בסוף המאה ה-19 יוזמות לייבוש הביצה והרחבת השטחים המעובדים. ב-1914, לאחר כמה ניסיונות כושלים מטעם הממשלה העות'מאנית, מסרה הממשלה את הזיכיון לייבוש לחברה פרטית בבעלות אנשי העסקים סורסוק ובייהום מביירות.
לאחר מכן נמכר הזיכיון לאחים סלים מביירות. אלא שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה הזיכיון לצאת לפועל, משום שהשטח שהיה כלול בו נחלק עתה בין המנדט הבריטי בארץ ישראל והמנדט הצרפתי בסוריה. לאחר מכן קיבלו החוכרים זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן. שטח הזיכיון כלל כ-56.5 קמ"ר, שכללו כ-21.5 קמ"ר ביצות, כ-17 קמ"ר אגם החולה וכ-18.5 קמ"ר אדמה. במאי 1933 הושגה הסכמה בין חברת הכשרת היישוב לאחד החוכרים על מכירת הזיכיון לחברת הכשרת היישוב. בספטמבר 1934 אושרה ההעברה על ידי הנציב העליון והשטח הועבר לידי חברת הכשרת היישוב בסוף נובמבר 1934. חברת הכשרת היישוב הזמינה תוכנית לייבוש הקונצסיה אצל חברה הנדסית בריטית "רנדל פלמר וטריטון" אך שיקולים שונים ובהם ערעור מהנדס המים שמחה בלאס, חישובי עלות ותועלת, וכן המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה, גרמו לעיכוב מימוש התוכנית עד לאחר קום המדינה.
מטרות המבצע היו הוספת שטח חקלאי ליישובי הגליל העליון, הפחתת כמות המים המתאדים והנגרעים ממי נהר הירדן וניצול הכבול שבקרקעית הביצה כזבל אורגני וכחומר גלם לתעשייה הכימית. נהוג לחשוב שגם הדברת המלריה הייתה בין מטרות הייבוש, אולם זוהי טעות נפוצה, שכן המלריה הודברה עוד קודם לכן בזכות פעילותם של הרופא גדעון מר והאנטומולוג ד"ר צבי סליטרניק.
מבצע הייבוש

פעולת הייבוש החלה בשנת 1951 והושלמה ב-1958. התכנון ההנדסי של המבצע נעשה על ידי מדור מיוחד שהוקם באגף המים שבמשרד החקלאות בראשות המהנדס א. קובלנוב, הביצוע הופקד על ידי הקרן הקיימת בידי חברה הנדסית אמריקאית ("זנזיבר-דקר"), והוא מומן בכספי המדינה, הקרן הקיימת וקרן היסוד.
תוכנית הייבוש כללה שלושה שלבים עיקריים:
א. הרחבת אפיק הירדן והעמקתו כדי להגדיל את יכולת העברת המים של הנהר.
ב. ניקוז הביצה והימה על ידי חפירת תעלות מים.
ג. חילוץ הפקק: כדי לחפור את התעלות בתנאי הצפה במים נבנה סכר מלאכותי באזור מחסום הבזלת, שנקרא "פקק". עם סיום המפעל ב-1957, נפתח הסכר באירוע חגיגי.
סוריה התנגדה למבצע וייבוש החולה לווה בהפגזות יומיות כבדות על העובדים והמהנדסים שעסקו במלאכת הייבוש. בהפגזות הסוריות נהרגו קרוב ל-40 ישראלים וכ-100 נפצעו.
עמק החולה, מבט מזרחה מרמות נפתלי. גוף המים הדרומי (מימין) הוא שמורת החולה, והצפוני אגמון חולה. בשטח שביניהם היה האגם שיובש, והביצות השתרעו עוד צפונה.
התנגדות לייבוש ותוצאותיה

הערך הסמלי של ייבוש הביצות ותודעה סביבתית בחיתוליה באותה עת, הביאו לכך שלא הייתה התנגדות ציבורית רבה לתוכנית ייבוש החולה. ההתנגדות שכן הייתה באה מצד מומחים שטענו שקרקע הכבול שתיחשף תשקע ולא תתאים לחקלאות, אלא אם יושקע עמל רב ולא כדאי בהכנת הקרקע. כנגד טענה זו נפוצה האמרה "כבול ציוני לא שוקע", שיוחסה בטעות לדוד בן-גוריון.
עם זאת, עורר ייבוש החולה התארגנות חוץ ממסדית של חוקרים וחובבי טבע ממתנגדי הייבוש, שהביאה בסופו של דבר לייסוד החברה להגנת הטבע. היה זה מאבקה הראשון של החברה, שאמנם לא הצליח למנוע את הייבוש, אך העלה את המודעות לנושא שמירת הטבע בציבור הרחב, והבהיר כי בכל התערבות אנושית בתהליכים טבעיים ראוי לעשות הערכה מדויקת של כל הנזקים האפשריים ולהציבם אל מול תועלת המיזם. בעקבות המאבק הוחלט על הקמת שמורת החולה בחלק הדרומי של האגם שיובש, לצורך שימור מעט מהסביבה הטבעית של הביצות והאגם למטרות מחקר ותיירות.
השלכות סביבתיות

עקב הייבוש אבד מאגר מים מתוקים חשוב והצטמצמו מאוד בתי הגידול הייחודיים לאגם ולביצות. אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו וכמה מינים שזה היה מקום תפוצתם היחיד בארץ ישראל נכחדו מהארץ לחלוטין, כדוגמת העיטם לבן-הזנב שנכחד מהארץ ופרטים ממנו שוחררו שוב בשנות ה-70 במטרה להקים מחדש את אוכלוסיית הזן באזור, וכן נחשון אפריקאי. בנוסף נכחדו מן העולם מיני הדגים האנדמיים לארץ ישראל לבנון החולה וככל הנראה גם בינון החולה. כן פגע ייבוש החולה בפרנסתו של קיבוץ חולתה שאחד מענפי המשק בו היה דיג באגם החולה.
במרוצת השנים התברר כי לייבוש האגם והביצות יש השלכות סביבתיות חמורות מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים. הכבול היבש החל מתכווץ וגרם לשקיעת פני הקרקע, הרוחות המזרחיות הסיעו כמויות גדולות של כבול והשקיעו אותן במקומות מרוחקים, קרקעות הכבול נדלקו לא אחת ובערו במשך שבועות, ועיבודן הציב קשיים רבים בפני החקלאים. כבר בראשית שנות ה-70 מצאו מחקרים שהאגם שימש אגן השהייה ("סינק"), שבו שקעו חומרים אורגניים רבים שנישאו במי הנגר של הירדן העליון. משיובש אגן זה, השתחררו תרכובות חנקן מהקרקע ונסחפו לכנרת, שם גרמו לגידול מוגבר של אצות ולפגיעה בדגה ובאיכות מי השתייה. בפועל לא התממשו הציפיות החקלאיות מהייבוש ונזקו המצטבר עלה על תועלתו.
השפעות אקלימיות

במחקר שעשה פרופ' משה גופן והתפרסם בכתב העת Journal Of Modern Hydrology, הסתבר שמאז תום הייבוש ירדה הטמפרטורה הממוצעת באזור ב-1.3 מעלות. כאשר הוחל בהצפה החוזרת, עלתה הטמפרטורה הממוצעת.
שיקום הנזקים

מלאכת השיקום של החולה החלה רק בשנות ה-90, לאחר ההכרה בנזק הבלתי-הפיך שנוצר מייבוש האגם והביצות. קק"ל יצרה אגמון מלאכותי הנפרד משמורת החולה המקורית ונוצר אגמון חולה. קק"ל מבצעת במקום עבודות לניתוב המים והסברה על בעלי החיים במקום.
נוסף על כך, בשמורת החולה הוצפו שטחים נוספים על ידי רשות הטבע והגנים כדי להרחיב ולנסות לשקם את השמורה ואת אגם החולה ההיסטורי.
לקריאה נוספת

שמחה בלאס, מי מריבה ומעש, מסדה, 1973
מיכה לבנה, "ייבוש החולה", אריאל 75-76, אוגוסט 1990
אלכס ביין, תולדות ההתיישבות הציונית, ירושלים, הוצאת מסדה, תש"ג - 1942
פרנסיס דב פור ונוספים, 1992, ירושלים Lake Hula : reconstruction of the fauna and hydrobiology of a lost lake
אנדה רוזנברג, השיח הציבורי בפרויקטים לאומיים גדולים בישראל בשנות החמישים של המאה הקודמת לעומת שנות האלפיים : בהדגמה: ייבוש החולה לעומת כביש חוצה ישראל (עבודת מ.א., אוניברסיטת תל אביב), 2010
נסים משעל, 70 לישראל (עמוד 10), ידיעות ספרים
הערות שוליים

1 2  אלי שאלתיאל, פנחס רוטנברג, כרך ב, עמ' 388.
↑  כיצד נמסרה הקונצסיה על אדמת החולה, דואר היום, 11 ביוני 1935
↑  הממשלה מספרת את תולדות זכיון החולה, דבר, 13 ביוני 1935
↑  יש תכנית לייבוש אגם החולה..., באתר ישראל היום
↑  רות פלג (עורכת), צפון הארץ, גליל גולן ועמקים לאורך הדורות, משרד החינוך והתרבות, יד יצחק בן צבי, תשנ"ט
↑  סופר מיוחד, מחירו של ייבוש החולה, מעריב, 26 באוקטובר 1950
↑  החל מפעל ייבוש אגם החולה, באתר ישראל היום
↑  ישראל לוין, "הבצה ואגם החולה המנוקזים וסכנת זיהום הכנרת", טבע וארץ, י"ד/ב', 1972, עמ' 70-73
↑  עדי חשמונאי‏, התגלית המרתקת על אגם החולה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2014
↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות
| היסטוריה של מדינת ישראל  |
| --- | --- | --- |
ביטחון • תעשייה • מדע וטכנלוגיה • חינוך • כלכלה • משפטים • דת • תרבות
| שנות ה-40 | הכרזת העצמאות • מלחמת העצמאות • אלטלנה • הסכמי שביתת הנשק • הממשל הצבאי על ערביי ישראל • מבצע על כנפי נשרים |  |
| שנות ה-50 | העלייה ההמונית • תקופת הצנע • המדיניות הכלכלית החדשה • הסכם השילומים • חינוך ממלכתי • העסק הביש • פעולות התגמול • ייבוש החולה • מלחמת סיני • אירועי ואדי סאליב |  |
| שנות ה-60 | הקמת המוביל הארצי • המלחמה על המים • משפט אייכמן • הקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב • מיתון 1966 • תקופת ההמתנה • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה |  |
| שנות ה-70 | הפנתרים השחורים • מלחמת יום הכיפורים • הקמת גוש אמונים • מבצע יונתן • יום האדמה • המהפך • הקמת שלום עכשיו • מבצע ליטני • הסכם השלום עם מצרים |  |
| שנות ה-80 | מלחמת לבנון הראשונה • המערכה ברצועת הביטחון • פרשת קו 300 • האינפלציה • משבר מניות הבנקים • תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 • משבר הקיבוצים • האינתיפאדה הראשונה |  |
| שנות ה-90 | מלחמת המפרץ • העלייה מברית המועצות לשעבר • ועידת מדריד • הסכמי אוסלו • טבח מערת המכפלה • הסכם השלום עם ירדן • רצח יצחק רבין • המהפכה החוקתית • אסון המסוקים |  |
| עשור ראשון של המאה ה-21 | הנסיגה מרצועת הביטחון • אירועי אוקטובר 2000 • האינתיפאדה השנייה • מבצע חומת מגן • חומת מגן כלכלית • הקמת גדר ההפרדה • תוכנית ההתנתקות • מלחמת לבנון השנייה • מבצע עופרת יצוקה |  |
| עשור שני של המאה ה-21 | אסון הכרמל • המחאה החברתית • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן • המשבר הפוליטי |  |
| עשור שלישי של המאה ה-21 | מגפת הקורונה בישראל • הסכמי אברהם • אסון הר מירון • מבצע שומר החומות • הרפורמה המשפטית • מתקפת הפתע על ישראל ומלחמת חרבות ברזל |  |
פורטל ישראל • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל • ציר הזמן של ההיסטוריה של ישראל
אגמון חולה