שייקרים
עיקרי הדת השייקרית > אורח החיים השיתופי

השייקרים החלו בחיים שיתופיים עם הגעתם לארצות הברית. בתחילה אורח חיים זה נגזר מאתגרי החיים המשותפים של חברי הכת שהיו נרדפים ומאוימים. היות שגזרו על עצמם שלא להינשא ולהקים משפחות נטו לחיות בצוותא. רק באחד ממסעותיה האחרונים של אן-לי בשנת 1780 החלה לדבר על השיתוף במפורש. בשנת 1818 הופיע חיבור בשם "המנשר" ובו תואר אורח החיים השיתופי של העדה כנובעת ממניעים דתיים: "מבחן האחווה האמיתית הוא בביטול האנוכיות הכרוכה בקניין הפרטי, ושיתוף בנכסים אינו אלא גילומם ההגיוני של השויון ואהבת הכלל; כי האמונה באחוות האדם היא חסרת שחר בלעדי מעשים מתאימים. ונאמני המשיח נבדלים משאר הבריות לא רק בשלילתם את התשוקות הגשמיות, אלא באחדות הרוח והנכסים החומריים. אהבת הבורא מאחדת ותשוקת הבשר מפלגת ומבודדת. מי שהפקיד את עצמו למשיח בגופו, בנפשו וברוחו, אינו יכול לחסוך את רכושו". בחיבור זה מכונה הקומונה "נחלה משותפת". הקומונות התפרנסו הן מחקלאות והן מתעשייה מסוגים שונים. העובדה שבין המצטרפים לכת היו בעלי מקצועות רבים, אפשרה להם לייצר עבור עצמם חלק ניכר מצורכיהם. הם גם אימצו טכנולוגיות מתקדמות וייצרו חידושים להקלת העבודה ולייצור תעשייתי. המסור העגול הומצא בין היתר על ידי אישה שייקרית מווטרווליט, כמו גם מעונת ההקצעה, ציפורני מתכת לכתיבה, מכונה לחיתוך מסמרים והמצאות נוספות. בין היתר התפרסמו בתעשיית המטאטאים הייחודיים שלהם, והם התפרסמו גם באיכות הרהיטים וכלי העבודה שלהם. השייקרים היו הראשונים לייצר רהיטים בקנה מידה המוני.
בקומונה שייקרית על פי רוב הנהגה המורכבת מגבר ואישה, או משני גברים ושתי נשים - המכונים "זקנים". הזקנים ממנים את כלל בעלי התפקידים בקומונה, מנהלי עבודה, גזברים, באי כוח (נאמנים) המנהלים משא ומתן עם החברה שמחוץ לקומונה. החלטות הזקנים מחייבות, והקהילה אינה דוגלת בדמוקרטיה ובהצבעות. אנשים העומדים להתמנות לתפקידי הנהלה, או הנהגה עוברים לעיתים מבחנים או תקופות הכנה לכהונה, בהן הם מבצעים עבודות מבזות או קשות טרם הכהונה, ומתרגלים צניעות והשפלת קומה, וזאת על מנת שידעו שלא לרדות בשעת כהונתם באחרים. הכשרה זו מכונה גם "זריית המוץ מהבר". כלל חברי העדה, ובכללם הזקנים והמנהלים חייבים בעבודה גופנית, ותפקידים נוספים מבוצעים בשעות עבודה נוספות. כל אחד רשאי לבחור לו תחום עיסוק על פי טעמו וכישוריו, ובעבודות השירותים ישנה רוטציה. הנאמנים היוצאים מן הקומונה לקשור קשרים מסחריים עם החברה שסביב לה מחויבים באורח חיים צנוע שאינו עולה בהוצאותיו על זה של חברי הקומונה, אף בשעה שהם שוהים מחוץ לה.
השייקרים ייחסו חשיבות גבוהה ביותר לעבודה. אף שייקר לא היה נבחר לתפקיד ניהולי או רוחני טרם השתלם במקצוע, וחלק מהשייקרים רכשו אף יותר ממקצוע אחד לשם גיוון ומניעת מונוטוניות בחיי העבודה. עם זאת שמו דגש השייקרים על עבודה מתונה, יעילה ולא מפרכת, והקפידו על יום המנוחה הקדוש השבועי. חלוקת העבודה לקחה גם בחשבון את גילם של החברים, וכל עובד עובד מכסת עבודה שמרגישה לו צודקת, בלא משגיחים.
החיים בקומונה מופרדים בין גברים לנשים, המקיים הלכה למעשה "שני מסדרים בבית אחד". הקומונות בנויות בבתים משותפים גדולים - כשבין חדרי הגברים בצד אחד לחדרי הנשים בצד האחר מפריד מסדרון. גם העבודה מתבצעת בנפרד, ולנשים וגברים אסור להפגש ביחידות. הארוחות מתבצעות בחדרי אוכל משותפים, וסביב שולחנות משותפים, כשהגברים יושבים בצד אחד, והנשים בצד האחר, וגם התפילות מתבצעות יחדיו. הקהילה החיה יחדיו בקומונה מכונה "משפחה" והיא מונה עד סדר גודל של 80 חברים וחברות. הקומונות השייקריות מפורסמות בנקיונן היסודי.
המבקשים להצטרף לקומונה, נדרשים בתקופת מועמדות ממושכת, בה הם מתחילים להתנזר וחיים בקומונה. במהלך השנה עליהם להתוודות על כל חטאי העבר שלהם. משפחות המבקשות להצטרף לעדה היו מופרדות על פי רוב לקומונות שונות.