מונה זילברשטיין
קורות חייה

מונה זילברשטיין נולדה בתל אביב בשנת 1948 כבת יחידה לרחל ומיכאל (מייק). אביה, מעולי רומניה, היה בעל חנות למוצרי חשמל ופקיד במשרד האוצר. גדלה בצפון תל אביב.
כאשר הייתה בת אחת-עשרה, הורשע אביה במעילה ונדון לשנתיים וחצי מאסר.
זילברשטיין קיבלה מפתח מאמה והייתה חוזרת לבדה הביתה. כאשר הייתה האם נעלמת מן הבית (לבקר את האב בבית הסוהר), שוטטה זילברשטיין תכופות ברחובות תל אביב. את עובדת מאסרו של האב הסתירה האם מבתה. אולם דבר המאסר נודע בתל אביב, והיא סבלה מהצקות של בני כיתתה. כיוון שהרביצה למישהו בבית הספר, ואמהּ ניסתה ללא הצלחה לשבור את מרדנותה, נאלצה לעבור לבית הספר האנגלי הפרוטסטנטי לבנות ביפו.
החל מגיל 12, בעצת אמה, החלה לקחת תרופות כאשר תקפו אותה מצבי-רוח לא-מאוזנים. לימים סיפרה:
בגיל 12 החל מצב הרוח שלי להשתנות. אמי ראתה את זה, אבל מעולם לא דיברנו על כך. אם הייתי עצבנית במיוחד היא הייתה נותנת לי ליבריום, או אומרת לי: "קחי יין לבן, תשתי את זה מהר. זה ירגיע אותך".
מצאתי תרופה קלה, בעזרתה לא הייתי צריכה להתמודד עם רגשות. דרך תרופות כימיקליות מצאתי את הפתרון לכל דבר. איך להרגיש פחות ולחוות יותר.
בגיל 14 החלה לפקוד את בית הקפה "כסית" למרות התנגדות אמה, הפכה ללקוחה קבועה שם, ונמנתה עם "חבורת לול" יחד עם אורי זוהר, אריק איינשטיין וצבי שיסל.
ב-1964, כשהייתה בת 16 בלבד, כתב עליה חיים חפר בגרסה העברית לשיר, שבוצע מאוחר יותר על ידי שלישיית גשר הירקון, "אל תעברי לבד":
"כל הגברים כולם יביטו בך במבט עורג. כל הגברים כולם יביטו בך במבט הורג. הקשיבי, מה יקרה אם אחד פתאום ישבור את לבך הרך, אל מיטתו לעד אותך יקשור, למה לך?"
תפקידה הקולנועי הראשון היה בגיל 18 ככפילתה של סופיה לורן בסרטו של דניאל מאן "יהודית" (לסרט זה קדם צילום קצר שלה בת 16 בקפה רוול, בסרט "חור בלבנה" בבימויו של אורי זוהר). מאז עבדה בהפקות קולנוע ובמה נוספות. ב-1968 עזבה ללונדון בעקבות אהבתה למתופף האנגלי ג'ון בנקס מלהקת "המרסיביטס" (Merseybeats). כעבור שנתיים, עם חזרתם לארץ, המשיכה להשתתף בשורה ארוכה של הפקות קולנוע ישראליות ובינלאומיות.
זילברשטיין זכורה במיוחד בזכות השתתפותה בסרט "מציצים" בתפקיד דינה, לצד אורי זוהר, ואריק איינשטיין.
בין הסרטים בהם שיחקה: "שתי דפיקות לב" (שמואל אימברמן), "חגיגה לעיניים" (אסי דיין), "עזית הכלבה הצנחנית" (בועז דוידזון), "מבצע יונתן" (מנחם גולן), "הגונב מגנב פטור" (זאב רווח), "לא ביום ולא בלילה" (סטיב שטרן), "הבלש האמיץ שוורץ" (עמי ארצי), "כץ וקרסו" (מנחם גולן), "Carlos" (אנ') (האנס גייסנדרפר(אנ')) ו"מבצע קהיר" (מנחם גולן).
ב-1973 נסעה לניו יורק ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע. שם, כפי שסטרסברג עצמו סיפר, היא התבלטה ביכולתה הקומית הבימתית יוצאת הדופן. כדי לממן את לימודיה עבדה במלצרות.
באותה תקופה שקעה זילברשטיין בסמים קשים ולא הספיקה לממש את כישרונה הייחודי שהועיד לה סטרסברג.
לאחר כשנה שבה לארץ והייתה במערכת יחסים קצרה עם יצחק קלפטר.
ב-22 בספטמבר 1975 הופיעה על שער "לאישה".
זילברשטיין התמכרה לסמים בתחילת שנות העשרה לחייה, התמכרות שהלכה והחריפה, עד שנמצאה לא אחת מחוסרת הכרה, עברה אשפוזים ומעצרים, וניסיונות גמילה חוזרים ונשנים. צילומי הסרט "מבצע יונתן", שהיא השתתפה בו ב-1977, השתבשו בגלל היעדרויותיה ומעצריה, ומאז כמעט ולא שיחקה יותר.
בשנת 1974 החלה להיות בזוגיות עם רמי שי, ולאחר כמעט שנתיים וחצי של זוגיות הם נישאו באוגוסט 1976, וכעבור חודשיים בלבד בשל התמכרותה לסמים השניים התגרשו.
בשנת 1982, לאחר הצלחת הסרט הגרמני "אני, כריסטיאנה פ.", שעסק בהתמכרותה של נערה בברלין לסמים קשים, הוזמנה זילברשטיין לספר במוסדות נוער ובתי ספר על חייה כמכורה.
ב-1984, לאחר ניסיון גמילה מוצלח בארצות הברית, הביאה איתה לישראל את תוכנית שנים עשר הצעדים לגמילה מסמים שבוצעה בקבוצות התמיכה מכורים אנונימיים. תוך מספר חודשים גדלה פעילות התוכנית בכל רחבי הארץ ובבתי הסוהר בהיקף הולך וגדל, וזקפה לזכותה סיפורי הצלחה רבים.
ב-1985 זילברשטיין שיחקה בסרט האחרון בחייה לאחר גמילתה מהסמים, שהיה סרט סטודנטים אילם בשם "גוף זר" מאת רחל מיכאלי.
ב-1988 לאחר גמילתה מסמים, זילברשטיין מעדה וחזרה שוב לסמים והפעם הוביל הדבר למותה. ב-31 במרץ 1988 בערב פסח היא נמצאה על ידי חברותיה מיקי בן-כנען ורחל מיכאלי בדירתה בתל אביב ללא רוח חיים עשרה ימים לאחר מותה ב-21 במרץ 1988 כשהיא שכובה במיטתה וסמוך אליה נמצאו מזרק וכפית, וסיבת מותה נקבעה כמנת יתר של הרואין.
זילברשטיין נטמנה בבית עלמין הדרום. היא הייתה גרושה ולא היו לה ילדים.