stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בן המלך והנזיר
ספר 'בן המלך והנזיר' – בנוסח העברי של אבן חסדאי > סיפור המעשה על-פי הנוסח העברי

ספר "בן המלך והנזיר" מורכב משלושים וחמישה פרקים. בפתיחתו מתואר רצף של אירועים שגרמו למלך בהודו לפתח איבה כלפי הנזירים במלכותו.
כעבור שנה נולד למלך בן, הייתה נבואה שלבן המלך יהיה כבוד אלוהי, כך הבן יידבק בדת ובנזירות ויכחיד את עובדי האלילים. נבואה זו החרידה את המלך, והתחיל לטכס עצה כיצד למנוע את הגזירה, וכיצד להבטיח שבנו יהיה מלך אחריו. לכן הרחיק אותו לאי מבודד שבנה בו מגדל ואסר עליו לצאת מחוץ למגדל זה.
בן המלך גדל, בגר, והתחיל לחשוב על הסיבות שבגללן נאסר במגדל, שאל אחד השומרים וידע ממנו שאביו המלך גזר עליו להיות לבד במגדל ואסר עליו כל יציאה. הבן התווכח עם אביו כדי לצאת החוצה ולבסוף קיבל אישורו לצאת מחוץ לאי. אבל המלך השתדל לשמור על בנו, והורה למשרתיו להישאר ערנים ברחובות כדי שבנו יכיר רק הדברים הטובים הנאים ומעוררי השמחה.
באחד הטיולים התרחק בן המלך מהמשרתים ונתקל בפעם הראשונה בחייו באדם עיוור ואדם חולה שצורתם השתנתה מחמת המחלה. ובטיול אחר הוא פגש זקן שאיבד את כוחו. וכך הוא ידע שאחרי הזקנה יש מוות ואחרי המוות יש גמול ועונש בעולם הבא.
בגלל שבן המלך נחשף לדברים אלה, למצוקות החיים ולמכאוביהם הוא התחיל לשאול שאלות הקשורות למהות החיים. ואכן נזיר אחד השומע על המצוקה של בן המלך התנדב לעזור לו, התחפש לסוחר והצליח להיכנס לביתו של המלך, ניפגש עם בן המלך וכשהיו לבד גילה הנזיר לבן המלך את זהותו האמיתית.
מהפרק השמיני ועד סוף הסיפור, מתנהל דיאלוג ביניהם. בן המלך שואל, והנזיר עונה לו ומחנכו דרך פתגמים, משלים, סיפורים ושירים. אחרי כך הנזיר עודד אותו לבחור בדרך הלמידה למרות הסכנות הכרוכות בכך.
ספר 'בן המלך והנזיר' – בנוסח העברי של אבן חסדאי > מן הנושאים הבולטים העולים מן המפגשים החינוכיים בין בן המלך והנזיר

הדגשת ערך החכמה לעומת הסכלות
צדקה כמצילה ממוות
הסתפקות במועט
אהבת הזולת
יושר ונאמנות
לא לפחד מהלא ידוע, ולתכנן לאורך זמן
להינשא מתוך אהבה, להכיר את מגרעות האישה ולדעת למשול בה
לא להאמין לכל דבר
לא להתבייש ללמוד מכל אדם
לאהוב את הרֵעַ ולהכיר בשנאת בני האדם לשונה מהם
לקבוע גבולות
לא לדבר בנושאים ללא ידע בהם
ענייני אכילה, רפואה, ידע תאולוגי – אמונה וידיעת האל
נבואה, השטן, אפסות האדם, הזמן, העולם הזה והעולם הבא
זקנה ומוות, הכנעה, כעס, מחילה, מלאכה, נדיבות, סוד, צניעות, קניין, שקר, שתיקה.
בן המלך תופס את הנזיר כמענה לשאלותיו, ומבקש להישאר אתו. והוא מביע את רצונו לנטוש את אביו ודרכו ולהישאר עם הנזיר שיהיה לו כאב רוחני. אבל הנזיר מעמיד אותו על חשיבות כיבוד ההורים.
הנזיר עוזב אותו לפרק זמן, כדי לבדוק אם בן המלך מסוגל להסתדר לבדו כפי שלימד אותו. כשחזר ידע שבן המלך העמיק בתלמודו, וכך הנזיר סיים את תפקידו, והוא יכול לעזוב את בן המלך ולסייע בחוכמתו לאחרים.
לפני שהנזיר הולך הוא משאיר לבן המלך את צוואתו ומלמדו שעל האדם לדבוק בעבודה שהוא אמון עליה. כך על בן המלך להישאר במקומו למלא את חובתו ולשלוט בעם. לסיום, מקנה הנזיר לבן המלך את חכמת הפילוסופיה, ובכך הסתיים תהליך החניכה, ונפרדו.
חומרים ביצירה

ביצירתו של אבן חסדאי נכללו סיפורים עממיים, אלגוריים ומשלים, שירים, אמירות חכמה, פתגמים, חידות וענייני מדע הרפואה והפילוסופיה. מדובר בתכנים שאינם מקוריים לאבן חסדאי, אלא שיבוץ, איסוף ומיזוג חומרים ממקורות קודמים.
הספר שייך לז'אנר ה'אדב', ספרות חצרנית שהמטרה שלה להוסיף חוכמה ומוסר השכל. ב'בן המלך והנזיר', יש חשיבות לספרות ה'אדב' בתחומים שונים, חומרים שאובים ממקורות שונים, מטרות, ניסוח, עומק, קהל יעד, מגוון התכנים, דרך ארגון וסידור הטקסט.
בספר מזהים מגוון של חומרים, מגוון זה הולם את השאיפה האנציקלופדית של ספרות ה'אדב' דהיינו: להעניק לקורא ידע בסיסי רחב, בכל דבר ועניין, אשר בתוכו עצות ודברי מוסר, הלכות חיים, ידע עיוני רחב.
חומרים ביצירה > סיפורים בספר

קיימים שלושים ושניים משלים וסיפורים. רוב הסיפורים מסופרים על ידי הנזיר שעונה לשאלות בן המלך, והשאר מסופרים על ידי דמויות בסיפוריו, בחינת 'סיפור בתוך סיפור'. שמונה מהסיפורים ביצירה נמנים עם אחד עשר הסיפורים שבנוסח היווני 'ברלעם ויואסף'. סיפורים אחרים נמצאים בנוסחים אחרים של היצירה וסיפורים אחרים אינם מופיעים באף נוסח ידוע אחר של היצירה, וכינוסם בספר הוא מעשה ידיו של אבן חסדאי.
לרוב הסיפורים הללו מקור הודי-מזרחי ומקבילות בסיפורי ה'גֶ'טַאקַה' – סיפורי לידתו וחייו של בודהא בגלגולים קודמים. אבל, אין במקורם ההודי של הסיפורים כדי להעיד בהכרח על קרבת הנוסח העברי לנוסח ההודי, שכן רבים מהם נפוצו במרחב האסלאמי בעל פה ובכתב.
הסיפורים שבנוסח העברי של ספר 'בן המלך והנזיר' נמנים בעיקר עם שני סוגים ספרותיים: משלים ונובלות. המשלים הם אלגוריים במובהק, ובחלקם מתפרש הנמשל בסוף המעשה, בעיקר משלי בעלי חיים, גם כן יש משל צמחים ומשלי בני אדם.
'נובלות' הם סיפורים המעוגנים במציאות הריאלית, וגיבוריהם הם אנשים 'רגילים', אשר מתמודדים עם תפניות פתאומיות בחייהם, באמצעות תכונותיהם ואופיים. עם התכונות הנבחנות בסיפורים נמנים: נאמנות, חכמה, אהבה, סיפורים בגנות הנשים, נימוסי שולחן ותכונות רבות אחרות.
לסיפורים מגמה דידקטית, הם באים על-פי רוב במסגרת השיעורים שמלמד הנזיר את בן המלך, ומציגים מופת שיש לחקותו ולנהוג על פיו. בסופם בא בדרך כלל סיכום מוסרי המחזק את המסר, מוסרי השכל מדגימים רעיון מסוים ומטרתם לשכנע הקורא לנהוג על פיהם.
הסיפורים בספר 'בן המלך והנזיר' שומרים על יציבות הסדר החברתי. הם מדריכים את קוראי הספר ואת שומעיו להסתפק במועט, להימנע ממעשים שאינם "ראויים" ולהיזהר בכבודה של מלכות. רק דבר אחד חשוב משמירה על הסדר הקיים והיא האמונה, שהדבק בה יידרש לעיתים להפר את צווי המלכות ואת כללי בני האדם.
חומרים ביצירה > מימרות חוכמה בספר

בטקסט נמצאות כמאתיים חמישים מימרות חכמה שיש בהן מוסר, כללי התנהגות ועצות לאופני התנהלות בחיים. מימרות אלו באות לידי ביטוי במגוון רחב של תחומים, כמו טוב ורע, חכמה וטפשות, שפלות רוח וגאווה, נדיבות וקמצנות, זקנה ונעורים, עצלות, קנאה, חמדנות, דברי הגות ואמונה, חנופה, חשיבות ההכנה לחיי העולם הבא והחיים היאים לעולם הזה. למימרות החוכמה יש מקור ערבי, כלומר יש השפעה לאנשים ערבים שספרו אותם.
בנוסף לכך יש עצות לאופני התנהגות בתוך החברה עם בני אדם, עם נתינים, שליטים, ידידים, הורים, אויבים, ילדים ונשים. ברוב המקרים החכמה נמסרת כמו אקסיומה, כאמת חיים נחרצת וחד משמעית. המימרות מנוסחות בבהירות ובישירות, על פי רוב בפרוזה לא חרוזה, ובאופן פתגמי-מכתמי, פעמים מנוסחים הדברים כשאלות (חידות) ותשובות. יתר על כן, יותר מחצי השירים שבטקסט אינם אלא ניסוח שירי של משלי חכמה ומוסר.
המכתמים ומימרות החכמה נאמרים מפי דמויות (בסיפור המסגרת ובסיפורים שבו), כדי לחזק ולסכם את דבריהן. פעמים הם נאמרים כפרי ניסיונן האישי של הדמויות הפועלות בעלילה, ואילו ברוב המקרים הדמויות עצמן תולות את דברי החוכמה שבפיהן בדמויות אנונימיות אך סמכותיות יותר, שיש בדעתן ובניסיון חייהן כדי להשפיע. פעמים אמירות החכמה מובאות בשם לאום.
מקבילות לפתגמים ומכתבי החכמה שבספר 'בן המלך והנזיר' נמצאות ביצירות חכמה ומוסר כמו גם בשירים וביצירות פרוזה חרוזה, שכתבו יהודים.
חומרים ביצירה > השירים בספר

בנוסח העברי נמצא כמאה חמישים ושניים שירים, כך משולבים שירים הפזורים לכל אורך היצירה, בין פסקאות הפרוזה החרוזה, רוב השירים קצרים מאוד, בין שניים לארבעה בתים (טורי-שיר), הארוך בהם הוא בן עשרה בתים. בארבעה מקרים השירים באים בסוף השער כחתימה, ויש שני שערים שאין בהם שירים.
מבחינת תוכן השירים, הם מבוססים על דברי חכמה ומוסר שהמטרה שלהם להדריך את האדם כיצד לחיות. השירים מחזקים את המסרים המוצגים בעלילה, וגם נמצאים שירים שנחשבים כחלק בלתי נפרד מהעלילה שהגידו אותם הדמויות. ולפעמים העצות נמסרות מפי משוררים אנונימיים.
מבנה השירים, כל השירים בנויים בצורה ה'פסוקה' (קִטְעַה) (חוץ משני שירים הבנויים בסגנון ה'מֻסַמַּט') ובנויים לפי מוסכמות השירה העברית הספרדית הקלאסית מצד אמצעיה האומנותיים ומוסכמותיה בלשון ובסגנון. יש לזכור שאבן חסדאי הושפע ממשוררי ספרד העבריים שקדמו לו.
חומרים ביצירה > מסה פילוסופית

ארבעת השערים האחרונים בספר עוסקים בשאלות פילוסופיות, שהם אינם במקור לאבן חסדאי. יש התייחסות כללית לרעיון הניאופלטוני על מדרג הישויות ביקום על פי מידת קרבתן או ריחוקן ממקורן ב"יש המושלם". בראש המדרג הרוח ובתחתיתו החומר.
הנזיר מסביר את רעיון ההאצלה והשלבים שלה: בריאה, נוצרו יש מאין החומר ההיולי, הקדמון והצורה הקדומה. השכל הכללי נוצר מהתחברות החומר והצורה ואז נבעו ממנו כל הסוגים, המינים והזנים: הנפש המדברת, השכלית, הנפש החיה, הנפש הצומחת, והנחותים יותר הדוממים. הנזיר מפרט את היכולת והמוגבלות של כל סוג, והשוני ביניהן תלוי באיכות נביעת האור, ובאיכות קבלתו על ידי החומרים השונים והן בהבדל בין מאציל האור למקבלו.
הנזיר מפרט את הדרגות השונות של כל נפש, לפי נטייתה כלפי מעלה אל המדרגה הקרובה אל מקור האור; כלפי מטה אל המדרגה התחתונה, הרחוקה ממנו או במדרגה האמצעית, הנוטלת משני הקצוות כאחד.
הנזיר ממשיך ללמד את בן המלך על גורל הנפש לאחר המוות. הוא פותח ברעיון נצחיות הנפש בניגוד לכיליון הגוף, וטוען שהנפש מגיעה לשלמותה דווקא כשהיא נפרדת מהגוף. בסוף, הנזיר מזכיר את השכר והעונש הצפויים לנפש האנושית לאחר המוות.
מיקומה של המסה הפילוסופית בסוף היצירה מעמיד את התכנים העוסקים בתהליך הנביעה והאסכטולוגיה כשיא הידע שמלמד הנזיר את בן המלך. לאחר שהשלים בן המלך את הלמידה, בכל התחומים ולאחר שהתנהג בפועל, נמצא ראוי לקבל התורה החשובה.
אבן חסדאי מגיש לקוראים ידע כללי נרחב באופן שווה לכל נפש.
חומרים ביצירה > ענייני הרפואה בתוך הסיפור

אבן חסדאי שילב את עיקרי 'תורת הליחות' בשלושה שערים בספר בן המלך והנזיר, אשר עמדה ביסוד הרפואה בימי הביניים עד ימי הרנסאנס. אבן חסדאי החזיק ברפואה ה'גלנית' אף שדבריו נשענים על דברי הרמב"ם. לפי הרפואה ה'גלנית': בגוף יש ארבעה סוגי נוזלים, שקוראים להם 'ליחות', ליחה צהובה, שחורה, לבנה ואדומה. כל אחת מהליחות אחראית על תכונה נפשית דומיננטית ועל תפקיד אחר בגוף. ערבוב נכון לליחות הוא חיוני לבריאות נפשית וגופנית, וחוסר איזון ביניהן נחשב כגורם אחראי על מחלות פיזיות ונפשיות.
בספר בן המלך והנזיר, בשער השני, הנזיר מפרש בצורה ברורה את עקרונות הרפואה ה'גלנית': הקשר בין הגוף לליחות ומינונן, תכונות כוחות הגוף: קליטה, ספיגה, עיכול ופליטה, חום וקור, יובש ולחות והשפעת היסודות (אש, אדמה, אוויר ומים) בעולם על תפקודו ובריאותו של הגוף.
אחרי שהנזיר מעביר הידע התאורטי הוא פונה לעצה מעשית, הוא מדריך את בן המלך איך לשלוט בכמות האוכל שהוא אוכל, ומסביר שעל הרופא לפעול בשלבים כדי לתקן ולאזן את המזג המשובש: ראשית, ניקוי הגוף מגודש הליחות המיותרות שגרמו למחלה ואיזונו. שנית, ללמד החולה על המאכלים והשתייה הטובים לו כדי לשמור על האיזון. הנזיר מלמד בן המלך שיש השפעה באופן דומה לליחות על הנפש ועל הגוף. ולכן יתר התאוות מזיקות.
לשון וסגנון

דמיון ושוני לספרות המקאמה
הדמיון:
מבחינת הניסוח:
הניסוח הוא בלשון פשוטה, ברורה וקצרה דבר זה מקל על הקורא להבין את המסר ואת התוכן. כל עניין חדש מוצג בהתחלה דרך דו-שיח או סיפור, בדרך עלילתית ובפרוזה חרוזה, אחרי כן באים משלים המסכמים בקצרה את המסר שעלה מהסיפור, מחזקים אותו, באמירות מפורשות. דרך מהלך זה יש הפנמה לתכנים דידקטיים, בעצם יש חזרה על המסר.
ולכן, הניסוח ב 'בן המלך והנזיר' מסייע לממש התכלית הספרותית האסתטית והתכלית העיונית חינוכית -דידקטית.
מבחינת הסגנון:
בולטים מאפייני הסגנון של ספרות המקאמה, רוב הספר כתוב בפרוזה מחורזת מלאה שיבוצים ומשולבים בה שירים קצרים, שוויי משקל וחרוז, יסוד עלילתי, מגוון נושאים עשיר, פנייה לקהל חצרני ו'עממי' כאחד, חלוקת היצירה לשערים ובניית העלילה סביב שתי דמויות קבועות, מתוכן אחת המעוררת את חברתה לְסַפֵּר סיפורים – המשתנים משער לשער.
השוני:
הניסוח של היצירה מעיד על רצונו של אבן חסדאי לקרב את היצירה לטעם הקהל ולמשוך אותם. לשם כך הוא כתב את היצירה בסגנון הפופולרי של ספרות המקאמה, ומצד שני גם שינה ממנה כדי להקל על ההבנה. ולכן יצירתו :
כתובה בלשון פשוטה וברורה.
ניסוח בפרוזה רגילה.
עיצוב הדמויות, בן המלך אינו מגיד, והנזיר אינו גיבור. הנזיר הוא מאופיין כמורה יציב
ההקדמה של אבן חסדאי

ההקדמה של אבן חסדאי ומטרות הספר :
בפתיחת הספר מופיעות שלוש הקדמות שהביא אותן אבן חסדאי:
"הקדמת המעתיק", הוא המתרגם, שאבן חסדאי כתב אותה.
"הקדמת המעתיק הערבי", של ספר ברעלם ויואסף הערבי נוצרי.
"הקדמת המחבר" – שלקח אותה מהמקור שבו הוא השתמש של הספר היווני ברעלם ויואסף.
"הקדמת המעתיק" היא ההקדמה שכתב אבן חסדאי ליצירה, בה הוא מתלונן על מיעוט צרכני התרבות, ומביע תרעומת על מידותיהם הרעות של בני דורו. הוא טוען, שכולם החליפו תבונה וחוכמה, אמונה ומוסר ההשכל בטיפשות וסכלות ועסקו בחומרנות ותענוג בחיים. כך הוא מציג אותם כחצופים ושקרנים חסרי בושה, כמדברים הרבה ועושים מעט.
בנוסף לכך הוא מביע את כעסו על המשוררים ומתלונן על מעמד היצירה בתקופתו, כך שבני דורו היו גונבים שירים למשוררים אחרים ומיחסים אותם לעצמם. והיו צוחקים ולועגים לאנשי הרוח, ומעריכים ומכבדים את אנשי הממון.
וכך אמר אבן חסדאי שכתיבת 'בן המלך והנזיר' בנוסח העברי באה כתגובה לרעות חולות אלו. אחרי כך, הוא מזדהה ומרחם על בני דורו שאיבדו את הדרך, והוא רוצה לעזור להם בתיקונה.
אבן חסדאי ניסה למשוך אליו את קהל הקוראים ולהתאים את היצירה שלו לטעמם. כך עשה שינוי ביצירה, כתב בלשון מודרנית לתקופתו, הוסיף פן פילוסופי אוניברסלי, ובחר במבנה לקוח מהספרות הערבית.
תכנים והשקפת עולם

אבן חסדאי הכניס לעיבודו שינויים בעיצוב העלילה והדמויות בנוסח העברי, מסר היצירה משתנה, הקונפליקט והמאבק בין עבודת האלילים לבין האמונה באל אחד ויחיד והחינוך לפרישות, חדלים להיות עיקר.
היצירה לא מכילה אפיונים יהודיים מובהקים, מדובר באמצעי פואטי סגנוני ולא מהותי כך הטקסט עתיר בשיבוצים מתוך התנ"ך, מבואות מבוססות על המשנה, התלמוד, ועל המדרש. הנימה היהודית נתפסת רק במשפט הסיום, "הַמָּקוֹם בְּרַחֲמָיו הָרַבִּים / יְקַבֵּץ וְיָשִׁיב אֶל שַׁעַר בַּת רַבִּים / יְהוּדָה וְיִשְׂרָאֵל חֲבֵרִים!". לעומת זאת יש בטקסט אמירות פילוסופיות.
הנזיר מרחיב את הדיבור על האלוהות, על הנבואה ועל השטן, על הנשמה ועל מקורה, על החיים בעולם הזה ועל חשיבות הכנת נפש האדם לעולם הבא, שם תזכה הנפש לגמולה הראוי. אבן חסדאי לא תיאר הדברים בצורה מיוחדת וספציפית לאחת הדתות, הוא למשל מציין שכל אמונה מתייחדת בנביאיה. גם כן, אפשר למצוא בספר אלמנטים מהשקפת העולם הבודהיסטית, שאינם סותרים האמונות המונותיאיסטיות.
רעיונות בודהיסטיים כמו קַרְמָה, גלגול נשמות, ויסודות אתאיסטים ואגנוסטיים הוצאו מן הטקסט כבר בידי העורך הנוצרי, שאף החליף את רעיון השלווה המושגת באמצעות נירווַאנה, ב'עונג' הצפוי למאמין בעולם הבא. ואולם רעיונות בודהיסטים שניתן ליישבם עם הדתות המונותיאיסטיות לא הוצאו מן הטקסט.
עם רעיונות אלו נמנים המוּדעות לסבל ולרוע בעולם הזה, ארעיותן ואופיין הלא מספק של ההנאות המזומנות בו לאדם, הטוּב והשחרור מן הסבל באמצעות ההתנתקות מהבלי העולם והדבקות בחכמת האמת.
חשיבות היצירה והשפעותיה

ספר בן המלך והנזיר השפיע על היוצרים שקראו אותו, אשר השתמשו בשירים ואמירות שנלקחו מתוכו והוסיפו אותם ליצירות עבריות שלהם, כמו למשל:
'חיבור התשובה' למנחם המאירי (דרום צרפת, 1249–1315)
'מחברות עמנואל' לעמנואל הרומי (איטליה, נפטר בין 1328 ל-1336)
ויש יוצרים שמזכירים אותו בצורה מפורשת וברורה ביצירותיהם, בהם:
ר' חיים בן עטר, מרוקו במאה השבע-עשרה (אור החיים: א, 252 [דרושה הבהרה])
הגר"א מוילנה במאה השמונה עשרה (קול אליהו, במדבר יד, ט. דברי אליהו ב"ב טז)
הרב יעקב יוסף כ"ץ מפולנאה, מגדולי תלמידי הבעל שם טוב, אף הוא במאה השמונה עשרה (תולדות יעקב יוסף: וישב ב; שמות ו; בא ה)
הבן איש חי, בגדאד, המאה העשרים (ספר בן איש חי, שנה ראשונה, ניצבים, הקדמה)
המשורר היהודי-פרסי בן המאה ה-17 אלישע בן שמואל יצר גרסה פרסית יהודית ל"בן המלך והנזיר" של אבן חסדאי, וקרא לו בשם "שאהזאדה וצופי" (בן המלך והצופי).
קהל היעד

הספר מיועד לבני כל המעמדות בלי הבדל. בפרקים רבים נלמדים דברים מתוך התמקדות בדברי עשירים, מלכים, המלך ובנו שעמדו במרכז העלילה וסיפור המסגרת.
לקריאה נוספת

אילת אטינגר, תשע"א. אברהם בן שמואל הלוי אבן חסדאי, אוניברסיטת תל אביב
חיים שירמן, תשכ"א. השירה העברית בספרד ובפרובאנס, ירושלים ותל אביב. ב:238–241
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1997
הפדרציה הציונית בבריטניה ואירלנד

הוועידה הראשונה של הפדרציה הציונית של בריטניה, 1899.
הפדרציה הציונית של בריטניה ואירלנד (ידועה גם בשם הפדרציה הציונית הבריטית, או: הפדרציה הציונית), היא ארגון גג של התנועה הציונית בבריטניה, המייצג יותר מ-30 ארגונים ולמעלה מ-50,000 חברים. היא הוקמה ב-1899 כדי להוביל להקמת מדינה עצמאית לעם היהודי.
היסטוריה

הארגון הוקם בשנת 1899 במטרה לקדם מדינה עצמאית לעם היהודי. בשנת 1917 שר החוץ הבריטי סר ארתור בלפור העביר את הצהרת בלפור למנהיג הקהילה היהודית בבריטניה, לורד רוטשילד, לשם העברתה לפדרציה הציונית.
בשנת 1920 ייסדה הפדרציה הציונית את הארגון הציוני הבינלאומי לנשים (ויצו) ואת קרן היסוד. הארגון גם הקים מספר תנועות נוער ציוניות.
מטרות ויעדים

הארגון מגדיר עצמו כ"ארגון ההסברה והבסיס הישראלי המוביל בבריטניה".
בין המטרות והיעדים שלו:
לתמוך, לתאם ולהקל על עבודת כל שלוחותיו של הארגון בפריסה ארצית, ולהמשיך את מחויבותו לתנועות הנוער הציוניות.
לעודד את השתתפותם של יהודים בפעילויות ציוניות, לרבות חינוך, תרבות, שפה עברית ומידע ישראלי, בבסיס האמונה שהמטרה העיקרית של הציונות היא עלייה לארץ.
פעילויות

הפעילויות כוללות: הדרכה, קמפיינים, מעורבות תקשורתית, לובינג, מאבק בתנועת ה-BDS, עבודה עם תלמידים ואירועי תרבות.
מבנה וכוח אדם

הפדרציה הציונית היא ארגון גג המקיף את רוב הארגונים והיחידים הציוניים בבריטניה, וככזה הוא מייצג את התנועה הציונית בבריטניה.
הערות שוליים

↑  "Zionist Federation". The Jewish Leadership Council. נבדק ב-2018-02-04.
↑  Zieve, Tamara (2017-10-25). "World Zionist Organization finally responds to Lord Balfour in letter". The Jerusalem Post | JPost.com. נבדק ב-2018-02-04.
↑  "100 years on, what the Balfour Declaration means for the Middle East today". The Independent. 2017-10-31. ארכיון מ-7 במאי 2022. נבדק ב-2018-02-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About ZFUK". ZF. נבדק ב-6 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ZF | Zionist Federation of the United Kingdom and Ireland". ZFUK.
↑  "What we do". ZF. נבדק ב-6 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298130205171  ISNI: 0000 0000 9311 8788  LCCN: n81125995  NKC: zmp20221144659  VIAF: 136669052   WorldCat (עם VIAF): 136669052
העיוורים והפיל

ערך זה עוסק במשל. אם התכוונתם ליצירת אמנות של הצייר פיטר ברויגל האב, ראו .
איור על המשל משנת 1909
ציור משנת 1888, של כמרים עיוורים הבוחנים פיל
משל "העיוורים והפיל" (מכונה גם "חמשת העיוורים") הוא משל שמקורו בתת-היבשת ההודית העוסק במתח של עובדות ל"אמת היחסית", לפיה אנשים מסיקים מסקנות כלליות על סמך תצפיות חלקיות בלבד, אך משוכנעים שהצדק בידם.
המשל גם מציג את הצורך לתקשר ולקבל מספר השקפות (פרספקטיבות) על מנת לראות תמונה שלמה ולהגיע להבנה מלאה. הוא מביא לידי ביטוי את משמעות המושגים שגיאות תצפית והטיה קוגניטיבית.
המשל

המשל מתאר קבוצה של עיוורים (או גברים בחשכה) הממששים פיל ונדרשים לחשוף יחד במה מדובר. כל אחד מהגברים ממשש חלק בודד מגופו של הפיל (זנב, רגל, אוזן, חדק, בטן וחטים). כל אחד לחוד נחשף לתכונות אחרות, והם לא מצליחים להגיע להבנה ולהסכמה שמדובר בפיל.
מוסר ההשכל הוא שתהליך בירור המציאות נדרש להתבצע תוך קבלה וניתוח מצד השקפות שונות. באותו הקשר, שימוש בתקשורת ושיתוף פעולה בין בני אדם צפוי למנוע טעויות ולהוביל להישגים שלא ניתן להשיג לבד.
בתרבות > בספרות

המשל התפשט לדת ההינדית, הבהאית, ג'ייניזם וזרם הסופיות במאה ה-19 התפשט גם ברחבי אירופה בעקבות פרסומה של פואמה בשנת 1872 של ג'ון גודפרי סאקס (John Godfrey Saxe).
מתחיל במילים:
It was six men of Indostan

To learning much inclined,

Who went to see the Elephant

(Though all of them were blind),

That each by observation

Might satisfy his mind
תרגם שמואל רוזן:
שִׁשָּׁה הָיוּ בְּאִינְדּוּסְטָן

שׁוֹקְדֵי עַל מִשְׁנָתָם,

יָצְאוּ לָזוּן עֵינָם בְּפִיל,

אַף כִּי עִוְּרִים שֶׁשְׁתָּם,

שֶׁאַגַּב הִסְתַּכְּלוּת

תָּנוּחַ דַּעְתָּם.
בשנת 1970 גרסה מעובדת של המשל נכנסה לספרו של אידריס שאה: "The Dermis Probe".
בהמשך הוכנס המשל בספרי ילדים בגרסאות שונות. סיפור "חמשת העיוורים", סיפור מאת לב טולסטוי הרוסי שעובד לעברית על ידי חיים נחמן ביאליק, מופיע ברשימת יצירות הספרות של תוכנית הלימודים בישראל לתלמידי כתות ה'-ו'.
בתרבות > במדע

המשל משמש בעידן המודרני לתיאור מספר תופעות מדעיות:
בפיזיקה - מתאר דואליות גל-חלקיק.
בביולוגיה - מתאר ברירת שבטים של תאי דם לבנים.
ראו גם

פרספקטיביזם
סינקרטיזם
מבחן הברווז
הערות שוליים

↑  Saxe, John Godfrey. (1872). "The Blind Men and the Elephant", The poems of John Godfrey Saxe, p. 260.
↑  תרגום השיר על ידי שמואל רוזן
↑  טקסט חמשת העיוורים, חיים נחמן ביאליק
↑  "מילה טובה מאוד עברית לכיתה ה 2 לחינוך הממלכתי-דתי" באתר מט"ח
חוברת לתלמיד במקצוע מארג השפה - תוכנית היל"ה
↑  קובץ עבודה על הסיפור לכיתות ה-ו, אתר משרד החינוך
↑  לדוגמה, Quantum theory by David Bohm, p. 26. Retrieved 2010-03-03.
↑  תהליך ברירה שבטית של תאי דם לבנים, מכון דוידסון
הפלישה היפנית למנצ'וריה

הפלישה היפנית למנצ'וריה התרחשה בשנת 1931 ונמשכה עד 1932, ובה כבש צבא יפן חלקים נרחבים ממנצ'וריה, אזור בסין.
רקע

עוד מתחילת המאה ה-20 החלה יפן לנהל מדיניות תוקפנית. היא ניסתה לקבל אחיזה בשטחי היבשת של מזרח אסיה, בין השאר במלחמת רוסיה–יפן. החל משנות ה-20 עיקר מאמציה היבשתיים של יפן הופנו כלפי סין.
מנצ'וריה הוא אזור בצפון סין הגובל ברוסיה, מונגוליה וקוריאה. שאיפותיה של האימפריה היפנית במנצ'וריה היו ניצול אוצרות הטבע והמחצבים; שימוש בה כקרש קפיצה להמשך הכיבושים; מימוש החלום היפני לאימפריה רחבת ידיים ודחיקת הלאומנות הסינית. בשנת 1931 פלשו כוחות צבא יפניים וכבשו את מוקדן, בירת מנצ'וריה, במה שנקרא "תקרית מוקדן". סין של אותה עת הייתה מפוררת וחלשה ממאבקים פנימיים קשים ולא היוותה שום התנגדות לכיבוש היפני. בשטח הכבוש הקימו היפנים את ממשלת הבובות (מנצ'וקוו), ומנצ'וריה הפכה לבסיס צבאי ממנו המשיכו היפנים לפלוש לאזורים אחרים בסין. כיבוש מנצ'וריה נתן לה גם חיזוק מוראלי וגם אסטרטגי.
רקע > גורמים לפלישה למנצ'וריה

בין הגורמים לפלישה הייתה העוינות שהייתה קיימת באותה העת בין סין ליפן. הממשלה הסינית בראשות צ'יאנג קאי שק הייתה בסוף שנות ה-20 אנטי-יפנית ואנטי-מערבית וגם היפנים לא אהדו את הסינים. העוינות בין יפן לסין התחזקה עוד יותר בשנות ה-30.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 השפיע גם על יפן. מספר המובטלים עלה, חסרו חומרי גלם ומזון. יפן הביטה בקנאה על מנצ'וריה, שהייתה שייכת לסין ובה היו מחצבים וחומרי גלם רבים. כמו כן ההנהגה היפנית רצתה להסיט את דעת-הקהל מהמצב הפנימי. הפלישה למנצ'וריה הייתה גם אמורה לסייע בפתרון הבעיה הדמוגרפית של גידול האוכלוסין באיי יפן.
מלבד גורמים אלה, בראשית שנות ה-30, גבר כוחו של הימין הלאומני והמיליטריסטי ביפן. הקצינים הזוטרים רצו במהפכה אלימה, הדחת הקצינים הבכירים ותפיסת השלטון. הם טענו שבאמצעות הכיבושים תחלץ יפן מן המשבר הכלכלי והחברתי בו היא מצויה. בנוסף, רבים ממפקדי הצבא והאליטות ביפן האמינו באידאולוגיה מיליטנטית, גזענית ואימפריאליסטית, כהמשך לעבר "הסמוראי" ביפן. המפקדים היו אהודים מאוד בציבור היפני עקב הצלחות כיבושי הצבא היפני כך שמדיניותם לא נתקלה בהתנגדות והם שאפו להמשיך בהצלחותיהם. כמו כן, הטענה הייתה כי הכיבוש יוכל להוות פיצוי על הגבלת הכוח הימי היפני (מאמנת וושינגטון).
על כל אלה נוסף גם השיקול הטקטי ולפיו מנצ'וריה תוכל להוות בסיס למתקפה כנגד סין ורוסיה ולבניית אימפריה יפנית במזרח אסיה.
המשך ההתפתחויות לאחר הפלישה

יפן חיפשה בעלת ברית באירופה ומצאה מדינה בעלת אידאולוגיה ושאיפות דומות. ב-1936 יפן וגרמניה חתמו על הסכם נגד ברית המועצות, הסכם אנטי-קומינטרן. היה זה הסכם סיוע הדדי והגנה משותפת במקרה שאחת מהמדינות תותקף.
השנאה בין העם היפני והעם הסיני, חוסר התגובה מצד מדינות המערב לפלישה למנצ'וריה, חוסר מחויבותה של יפן כלפי חבר הלאומים ובעיקר המשך  חולשתה של סין כתוצאה מהמאבק הממושך בין כוחות הממשלה לבין הכוחות הקומוניסטיים, כל אלה עודדו את יפן לפלוש ב-1937 ממנצ'וריה לסין. היפנים כבשו אזורים נרחבים במרכז-צפון סין, כבשו ערים גדולות והשתלטו על ערי נמל. הכיבוש היפני היה אכזרי וקשה. מיליוני סינים נרצחו, ערים הוחרבו, רבים עונו ונאנסו, כפרים ובתים נשרפו.
התגובות בעולם

היטלר ומוסוליני שמחו על ניצחונותיה של יפן, בעיקר לאור שתיקת מדינות המערב. התוקפנות היפנית עודדה אותם להמשיך במתקפותיהם וכיבושיהם. כמובן שגם יפן עצמה יצאה מחוזקת - צבאית ופסיכולוגית - מהצלחותיה בסין והמשיכה בעוינותה ומתקפותיה גם במסגרת מלחמת העולם השנייה.
חבר הלאומים הקים ועדת חקירה שגינתה את יפן על תוקפנותה, ואיים להטיל סנקציות כנגד יפן. כתגובה, פרשה יפן מחבר הלאומים. ארצות הברית מצידה הכריזה על "דוקטרינת אי ההכרה".
ראו גם

מלחמת סין–יפן השנייה
אזור מנצ'וריה
ואסל טאהא

ואסל טאהא (בערבית: واصل طه, תעתיק מדויק: ואצל טה) (נולד ב-24 באפריל 1952) הוא איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת מסיעת בל"ד בכנסות ה-16 וה-17. נבחר במרכז המפלגה כיו"ר מפלגת בל"ד.
ביוגרפיה

לקראת הבחירות לכנסת ה-14 שובץ כנציג בל"ד במקום השישי ברשימת חד"ש-בל"ד לכנסת ה-14, אך לא נכנס לכנסת.
בכנסת ה-17 כיהן טאהא כחבר בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובשדולה המוניציפלית בכנסת.
ביולי 2006 עורר שערורייה בעקבות התבטאותו בצ'אט שקיים באינטרנט, בו ענה לשאלות גולשים, ואמר כי "פגיעה באזרחים היא אופציה קלה. האפשרות השנייה היא האופציה הצבאית, שבמסגרתה מוקמת יחידה צבאית מההתנגדות כדי לפרוץ למחנה צבאי, להתעמת עם החיילים, להילחם עמם ולקחת את החיילים ואת הכיבוש בשבי". בעקבות דברים אלו הגיש חבר הכנסת אפי איתם תלונה במשטרה על בגידה כנגד טאהא. טאהא טען כי דבריו הוצאו מהקשרם וכי לא היה בהם משום קריאה לפגיעה בצה"ל. עם זאת, הוא לא חזר בו מעמדתו כי פעולות נגד מטרות צבאיות הן לגיטימיות במסגרת המאבק הפלסטיני.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון בחוק ביטוח בריאות ממלכתי המעגן את זכאותם של ילדים אוטיסטים לקבלת טיפולים מידי פיזיותרפיסט, קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק. כן היה בין יוזמי החוקים שביטלו את איחודי הרשויות בשגור ובעיר הכרמל.
ב-13 בדצמבר 2008, סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה, הודיע טאהא על פרישתו מהכנסת כדי "לאפשר לאחרים לומר את דברם". מעט מאוחר יותר, ב-17 בדצמבר, בחרה מפלגת בל"ד בטאהא ליו"ר המפלגה, המנהיג הראשון שנבחר למפלגה לאחר שמייסד המפלגה עזמי בשארה ברח מישראל. בבחירות עצמן הוצב במקום ה-104 הסמלי ברשימת בל"ד לכנסת.
חיים אישיים והשכלה

טאהא הוא תושב כפר כנא, נשוי ואב לארבעה. הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. בטרם היבחרו לכנסת כיהן כראש המועצה המקומית בכפרו.