stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרון פרי
הערות שוליים

↑  אביעד פוהרליס, לקראת לונדון: שרון פרי מצטרפת לערוץ 1, באתר nrg‏, 24 ביוני 2012
↑  שלמה מן, בקול-ישראל כמו בקול-ישראל, באתר העין השביעית, 7 בינואר 2013
↑  רן בוקר, שרון פרי מצטרפת לתאגיד השידור "כאן", באתר ynet, 8 בינואר 2017
↑  מערכת ערוץ 24, ‏חוצה את הקווים: שרון פרי בדרך לסינגל ראשון, באתר ‏מאקו‏, 19 ביוני 2017
↑  אלון חכמון, ‏החשוד בהפצת תמונות העירום של שרון פרי: סאבר אבו עסא, באתר מעריב אונליין, 23 בספטמבר 2016
↑  בש"פ 1677/17 סאבר אבו עצא נ. מדינת ישראל
↑  אביגדור פלדמן, הבדואי שתייג אותי, באתר הארץ, 24 במאי 2018
↑  סוף עצוב: גנב תמונות העירום של שרון פרי נמלט לרשות הפלסטינית, באתר חדשות 13
↑  אילנה קוריאל ורן בוקר, שנתיים אחרי שנמלט: נעצר מפיץ תמונות העירום של שרון פרי, באתר ynet, 1 באפריל 2020
↑  ריקי כרמי, המדינה דורשת 4 שנות מאסר למפיץ תמונות שרון פרי, באתר ynet, 3 במאי 2020
↑  ריקי כרמי, כמעט 4 שנות מאסר לצעיר שהפיץ תמונות אינטימיות של שרון פרי, באתר ynet, 25 במאי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398557605171  VIAF: 3631154923701463780002   WorldCat (עם VIAF): 3631154923701463780002
מנחם מנדל שרשבסקי

| --- | --- |

מצבת קברו בהר הזיתים
 לידה:  1847  (בן 178 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
הרב מנחם מנדל שרשבסקי (תר"ז, 1847 – ח' באדר א' תרפ"ט, פברואר 1929) היה רבה של העיירה קוסובה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) במשך ארבעים ושלוש שנה.
קורותיו

נולד בסלונים, שם התגורר אביו הרב קלמן קלונימוס שרשבסקי. נישא למרים, בתו הבכורה של רב העיירה קוסובה הרב שמואל סלונימסקי. לאחר פטירת רעייתו בדמי ימיה נישא לאחותה ביילא רבקה.
אחיו של הרב שרשבסקי, רבי אהרון זליג (שהיה מכונה ר' זליג רייצה'ס) היה גם הוא תלמיד חכם מפורסם.
בשנת תרמ"ג (1882) בערך נפטר הרב סלונימסקי. הרב שרשבסקי התמנה לרשת את מקומו בערך בשנת תרמ"ד.
בתו חיה אסתר נשאה לרב יעקב וולנסקי. תקופה קצרה לאחר שנשאו עלה הזוג לירושלים.
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת רעייתו, עלה הרב שרשבסקי לירושלים והתגורר בשכונת מאה שערים בבית אחיו האמור, שכבר הלך לעולמו. תחתיו התמנה ברבנות בקוסובה חתנו האחר, הרב מאיר לייקין, שנספה בשואה עם יתר בני העיירה בי"א באב תש"ב.
כדרכו בחו"ל נמנע גם בירושלים מלעסוק בענייני ציבור והעדיף לשקוד על התורה כשהוא עטור בטלית ותפילין. הקפיד שלא יצלמוהו ולכן כמעט לא השתמרו ממנו תמונות.
הרב שרשבסקי נפטר בח' באדר א' תרפ"ט, ונקבר על פי צוואתו בטליתו המצויצת שבה למד את הש"ס עשרים ושש פעמים כפי שהזכיר בהספדו הרב קוק. בלוויה השתתף קהל גדול והספידוהו גם הרב שמואל רפפורט, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק יעקב וכטפויגל. נטמן בהר הזיתים בסמוך לקברו של הרב שלמה אלישיב.
חצי שנה לאחר מכן, נרצח נכדו, הרב ישראל שלמה זלמן בן גרשון ולנסקי, ששימש כמזכיר ישיבת חברון, במאורעות תרפ"ט בחברון.
הרב נתן פריד מבאי ביתו של החזון איש והרב עודד וולנסקי הם ניניו.
הערות שוליים

↑  על פי דוד תדהר (עורך), "מנחם מנדל שרשבסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2328
↑  נוסח המצבה המופיעה בתמונה
↑  קונטרס אהל שרה, לעילוי נשמת שרה אילוויצקי (בתו של הרב שרשבסקי), פתח תקווה תשכ"ט, עמ' 5
↑  תפארת שיבה, לכבודו של הרב חיים מיכל מיכלין, עמ' 85, אהל שרה עמ' 6
↑  קונטרס אהל שרה, עמ' 7.
↑  לייקין,Leikin,מאיר, "רבנים שנספו בשואה".
↑  אהל שרה עמ' 7.
↑  בניגוד למנהג המקובל, ראו גשר החיים ח"ב פרק י"ד אות ג'.
1 2  קול ישראל (עיתון), אדר תרפ"ט, גיליון 333
↑  שערי ציון חלק ג'
↑  דף הנצחה עבור זלמן בן גרשון ונסקי באתר נפגעי פעולות האיבה של המוסד לביטוח לאומי
↑  "ספר זיכרון לקדושי ישיבת חברון כנסת ישראל" (קדושי תרפ"ט), ירושלים תר"צ, (עמ' 31)
משה אליקים בריעה הופשטיין

רבי מֹשֶׁה אֶלְיָקִים בְּרִיעָה הוֹפְּשְׁטֵיין (כונה גם "הבאר משה" על שם ספרו; 1757 – 1828, י"ב באלול תקפ"ח) היה בנו של המגיד מקוז'ניץ ואדמו"ר חסידי, השני בשושלת קוז'ניץ.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1757 לאביו רבי ישראל הופשטיין - המגיד מקוז'ניץ. היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי. נישא לביילא בתו של רבי יהודה לייב מאניפולי, בעל "אור הגנוז", ובזיווג שני לחיה שרה בתו של רבי אלעזר וייסבלום מליז'נסק, בנו של רבי אלימלך מליז'נסק. אחר פטירת אביו בי"ד בתשרי תקע"ה סירב למלא את מקומו, ורק לאחר ציוויו של החוזה מלובלין התמנה לתפקיד.
לאחר פטירתו נסעו רוב חסידיו לאחיינו רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא) ורק לאחר פטירתו, בשנת תר"ט (1849), חזרה ההנהגה לבנו רבי אלעזר הופשטיין.
חיבר ספרים רבים, בהם על התורה ומועדים "באר משה", "דעת משה", "קהלת משה" ו"בינת משה", "מטה משה" על הגדה של פסח, "פרקי משה" על פרקי אבות, "תפילה למשה" בענייני חג הסוכות, "ויחל משה" על תהלים. בספריו הרבה להביא מתורת רבותיו.
צאצאיו

מזיווג ראשון:
לאה אשת רבי יעקב יואל אורנשטיין (נכד הרב מאפטא).
אשת רבי מאיר יוסף ב"ר נתן מקוז'ניץ (חתן רבי לוי יצחק מברדיטשוב).
מזיווג שני:
רבי אלעזר הופשטיין, חתן רבי יעקב ממעליץ, כיהן כאדמו"ר בקוז'ניץ אחרי פטירת בן דודו השרף ממוגלינצא עד לפטירתו בכ"ו בכסלו תרכ"ב.
אסתר עטל אשת רבי יצחק שלמה גולדמן-גולדברג מזליחוב.
גיטל אשת רבי יוסף מדומברובה.
רייזל אשת רבי מרדכי זאב הורביץ-שטרנפלד (ב"ר צבי בן החוזה מלובלין).
שפרינצא מירל אשת רבי שמואל זנוויל בינדיגר מברדיוב-ירושלים.
רבי ישכר מקוז'ניץ. חתנו רבי משה זינגר הדפיס את הספר "בית ישראל" מזקנו המגיד מקוז'ניץ.
הערות שוליים

↑  ראו עוד: משה אליקים בריעה מקוזניץ, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
↑  בנו היה רבי ישראל, אביו של רבי אברהם יהושע השיל ממוגלינצא אביו של רבי אלעזר אורנשטיין מחבר ספר הקבלה "יסוד הדעת".
↑  ראו בהקדמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311538205171  GND: 1103851314  ISNI: 0000 0001 1271 2775  LCCN: n85025710  VIAF: 97208753   WorldCat (עם VIAF): 97208753
גונג פו (מושג)

ערך זה עוסק במושג בסינית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קונג פו או גוֹנג פוּ (מסינית מפושטת: 功夫, פין-יין: gōngfu) הוא מושג סיני המתאר מומחיות בדיסציפלינה. במערב המושג משמש כשם כללי לאמנויות לחימה סיניות, שגיאה שהפכה לנפוצה בעקבות סרטיו של ברוס לי וסרטים של אחרים שהופקו בהונג קונג וכונו במערב "סרטי קונג פו". בסין נהוג להשתמש במושג כדי לכנות מיומנות ברמה גבוהה בכל תחום, במיוחד בהקשר של אמנויות סיניות קלאסיות, כמו קליגרפיה, קדרות וחליטת תה. לדוגמה, השיטה הסינית לחליטת תה נקרא גונג-פו צ'ה.
המונח הסיני המשמש לתיאור אמנויות לחימה שמקורן בסין הוא וו-שו (סינית: 武術, פין-יין: wǔshù). התו הסיני "גונג" (功) משמעו "שליטה", "מצוינות" או "מאמץ" והתו "פו" (夫) משמעו "אדם".
קול גלגל

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שוטי הנבואה
 מתוך האלבום מחפשים את דורות
 יצא לאור:  2004
 סוגה:  ניגון, מוזיקת עולם, העידן החדש
 שפה:  עברית
 כתיבה:  תרגום "בעל הסולם" לספר הזוהר
 לחן:  אברהם טל
 גרסאות כיסוי:  בועז מעודה
"קול גלגל" הוא שיר של להקת שוטי הנבואה, מתוך אלבומם השני "מחפשים את דורות" שיצא לאור באפריל 2004. את השיר כתב חבר הלהקה, אברהם טל, בהשראת משפט הלקוח מספר הזוהר בתרגומו של בעל הסולם.
רקע

אברהם טל סיפר שנתקל בקטע בארמית: "קל גלגלא מתגלגלא מתתא לעילא, רתיכהא טורקהא אזלין ומתגלגלין, קל נעימותא סלקא ונחתא, אזלא ושטיא בעלמא, קל שופרא נגיד בעומקי דדרגי", מתוך ספר הזוהר, בתקופה שבה התעניין בתורת הקבלה. מילות השיר לקוחות מתוך תרגומו לעברית של הרב המקובל הרב יהודה לייב הלוי אשלג, המכונה "בעל הסולם".

טל הוסיף שמנגינת השיר במלואה "נחתה עליו מלמעלה". העבוד לשיר נעשה בידי חבר הלהקה, עמית כרמלי.
גרסאות כיסוי

בועז מעודה, בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" (2007)
טינה מאליה, זמרת מוזיקת עולם אמריקאית (2015)
תמיר בר, מתוך המיזם המוזיקלי "צו השעה" (2020)
מרגי, מתוך המופע "שירים בכיכר" (2021)
רבקה זהר, בעיבוד אודי תורג'מן (2023)
עקיבא (2024)
הערות שוליים

↑  ישי אלמקייס, אברהם טל חושף: כך נוצר 'קול גלגל', באתר כיפה, ‏1.4.2021
↑  זהר חלק א רלג ב, באתר ויקיטקסט
↑  ניר גורלי, ההסכת "שיר אחד" - קול גלגל - שוטי הנבואה, באתר כאן 11, ‏19.09.22
↑  בועז מעודה - קול גלגל, באתר יוטיוב, ‏13.4.2012
↑  Tina Malia, Kol Galgal, יוטיוב, ‏16.7.2015
↑  תמיר בר - קול גלגל, באתר יוטיוב, ‏22.12.2020
↑  קול גלגל - מרגי, באתר יוטיוב, ‏14.4.2021
↑  רבקה זהר - קול גלגל, באתר יוטיוב, ‏7.11.2023
↑  עקיבא - קול גלגל (קאבר לשוטי הנבואה) | מושיקו שטרן רדיוס 100FM, באתר יוטיוב, ‏14.11.2024
יהודה לייב הכהן

| --- | --- |
 רבותיו:  דב בער ממזריטש 
 פטירה:  1806
 
רבי יהודה לייב הכהן מאניפולי (נפטר בי"ד בתשרי תקס"ז, 1806) היה מגדולי תלמידי המגיד ממזריטש. מפורסם בשם ספרו אור הגנוז.
ביוגרפיה

בנו של רבי יוסף גרשון. לפי אחת המסורות החסידיות, היה תלמידו של הגאון מווילנה ובהמשך התקרב למגיד ממזריטש. היה שליח ציבור אצל המגיד ממזריטש. כיהן כמגיד מישרים באניפולי.
הוא אחד משני המסכימים על ספר התניא (לצד רבי זושא מאניפולי), ומכונה שם "הרב החסיד המפורסם איש אלוקי, קדוש יאמר לו".
נקבר באניפולי לצד רבו, המגיד ממזריטש.
ספריו

בשנת תרכ"ו הודפס ספרו אור הגנוז בלמברג, על ידי נכדו רבי שלמה מלודמיר שעלה ארצה והשתקע בטבריה ושהי' נכדו או נינו של רבי שלמה מקרלין. עיקר הספר עוסק בכל פרשה מפרשות השבוע, בה מוסבר איך הכל נובע ממקור השם אהו-ה, היוצא מהמילים "את השמים ואת הארץ", שבתחילת ספר בראשית.
בין המסכימים: הצמח צדק רבי מנחם מנדל שניאורסון, רבי מרדכי מצ'רנוביל, רבי אהרן מצ'רנוביל, רבי אברהם מטריסק, רבי דוד מטולנא, רבי יעקב יצחק ממקארוב, רבי חיים מצאנז ורבי יצחק מאיר מגור. בסוף ספרו, הודפס בשער חדש, ספר ביאורים על המשנה בדרך החסידות, בשם "וזאת ליהודה".
בסוף הספר אור הגנוז נדפס גם הספד לא גמור על רבי צבי כץ, מחבר הספר "עטרת צבי" על שולחן ערוך, ושני עמודים מספרו על התנ"ך (שלא יצא לאור).
ספר נוסף הוא שבט מיהודה על חומש בראשית ושמות שהודפס בוורשה תרנ"ג-תרס"א בתוך הספר "דברי נגידים" של נכדו רבי דוד מאיר קרליבצקי. ספרים נוספים של המחבר על אגדות התלמוד בבלי וירושלמי היו בידי נכדו זה, ואבדו.
ילדיו

בנו רבי יוסף, כתב את ספרו של אביו.
ביילא, אשתו הראשונה של רבי משה אליקים בריעה הופשטיין מקוז'ניץ.
אסתר, אשתו הראשונה של רבי משה מלודמיר בן רבי שלמה מקרלין.
פייגא, אשת רבי אהרן מאניפולי
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות - אישים, בערכו.
פיוט

הפיוט אקדמות לשבועות מאת רבי מאיר ש"ץ כפי שנכתב במחזור וורמייזא
הפיוט לך אלי תשוקתי המיוחס לרבי אברהם אבן עזרא
פיוט שנכתב לכבוד רבי אפרים אנקווה ב־1909
הפִּיוּט הוא שירת קודש יהודית, שבמקורה נועדה להוות נוסח שירי חלופי לתפילות, במקום נוסח הקבע, בדרך כלל בימים מיוחדים (שבתות וחגים) אך גם בימי חול ובשמחות.
הגדרה

מקור המילה פיוט בשורש היווני ποιητής (יוצר, משורר). הפיוט התפתח החל מסוף תקופת התלמוד ועד ימינו. בתקופות מאוחרות יותר נכתבו גם פיוטים שלא נועדו להחליף את נוסח הקבע של התפילה אלא להתוסף לו, ואף פיוטים שלא נועדו למסגרת ליטורגית מחייבת כלשהי. הפיוט מאופיין בלשון גבוהה, מליצית, ציורית ופיוטית היוצרת אמצעים ספרותיים אמנותיים מורכבים ועמוקים. הפיוט מהווה שיא אמנותי של כתיבת יצירה ספרותית מבחינת הספרות בפרט והאמנות בכלל.
חוקרים שונים הציעו הגדרות שונות לפיוט:
עזרא פליישר אפיין את הפיוט כשירת קודש שמטרתה לשרת טקסים דתיים ותפילות בבתי הכנסת על ידי שליחי הציבור או מפי הציבור עצמו.
אפרים חזן ציין את מקורה היווני של המילה, וטען שמשמעות המילה התפתחה לציין יצירה שירית בכלל. בתקופה הקדומה (עד למאה ה-16) היצירה השירית הייתה שירת הקודש בבית הכנסת, והחל מהמאה ה-16 נוצרו גם מסגרות נוספות מחוץ לבתי הכנסת לשירת הקודש, ומכאן ואילך כוללת המילה 'פיוט' בתוכה את כלל שירת הקודש.
אהרן מירסקי הגדיר את הפיוט כשירה עברית שלאחר המקרא, אשר ניצניה במקרא. המאפיין הבולט של הפיוט הוא הבאת דברים שיש בהם פירוש והסברים למקרא במטרה ללמוד באמצעותם מוסר. מירסקי סקר את התקופות שקדמו לפיוט הארץ ישראלי הקדום במאה החמישית והשישית והצביע על ניצני הפיוט במקרא, השירה לאחר תקופת המקרא והשירה בתקופת התלמוד.
היסטוריה > הפיוט הקדם-קלאסי

כבר בתלמוד נמצאים קטעי שירה שסגנונם דומה לסגנון הפיוט. הפייטנים לפני התקופה הקלאסית של הפיוט לא חתמו את שמם באקרוסטיכון, אלא השתמשו באקרוסטיכון אלפביתי בלבד, ולכן שמותיהם אינם ידועים. הפייטן היחיד הידוע בשמו מתקופה זו הוא יוסי בן יוסי (אֲהַלְלָה אֱלֹהַי אָשִׁירָה עֻזּוֹ), שחי ככל הנראה בארץ-ישראל במאה ה-5. בפיוט הקדם-קלאסי אין חריזה שיטתית, אך לעיתים יש חרוזים מזדמנים. כמה מפיוטי תקופה זו נאמרים עד ימינו, ובם אנשי אמנה אבדו ואשר הניא. מתקופה זו ואילך הייתה פריחה של יצירה פיוטית בארץ ישראל. תקופה זו נמשכה כנראה בין המאות השלישית ועד החמישית בארץ ישראל. מאפיינים בולטים הם העדר חריזה, אקרוסטיכון אלפביתי ושימוש בלשון המקרא.
היסטוריה > הפיוט הקלאסי

התקופה הקלאסית של הפיוט החלה כנראה במאה ה-5 או ה-6 בארץ ישראל. בין חשובי הפייטנים בתקופה זו היו יניי (וְכֹל מַאֲמִינִים, וּבְכֵן וַיְהִי בַּחֲצִי הַלַּיְלָה) ורבי אלעזר בירבי קליר (אָץ קוֹצֵץ, וּבְכֵן וַאֲמַרְתֶּם זֶבַח פֶּסַח). בין החידושים שהונהגו על ידיהם ואשר התקבלו גם בתקופות המאוחרות יותר היו חתימת שם המחבר באקרוסטיכון והחריזה. תקופה זו נמשכה עד למאה השמינית בארץ ישראל. מאפייני תקופה זו הם הלשון הפייטנית המיוחדת הכוללת כינויים וחידושי לשון רבים, ומקורות הפיוט מהמדרש והאגדה.
היסטוריה > הפיוט המזרחי המאוחר

לאחר התקופה הקלאסית, התרחב הפיוט מארץ ישראל, גם למצרים ולבבל. פייטנים: רבי שלמה סולימן אלסנג'ארי, רב סעדיה גאון (אָבְלָה נַפְשִׁי וְחָשַׁךְ תָּאֳרִי), רבי שמואל בן הושענא.
היסטוריה > הפיוט בספרד

החל מן המאה ה-10 הופיעו מרכזים חדשים של יצירה פייטנית. המרכז החשוב ביותר שקם היה בספרד המוסלמית (אל-אנדלוס) ובפרובאנס (דרום צרפת). משוררי תור הזהב של יהודי ספרד סללו להם דרכים חדשות ביצירתם ודחו כמעט לחלוטין את שיטת הפיוט הארץ ישראלית. התפתחות שירת החול השפיעה גם על שירת הקודש, אך היא לא קבלה לחלוטין את כללי השירה הערבית כפי שנמצא בשירת החול. משוררים אלה השתמשו בכלים ספרותיים הלקוחים מהשירה הערבית, תוך התאמתם לשפה העברית ולתכני התפילה, ובהם השימוש במשקל הברות ומשקל יתדות ותנועות, חרוז מבריח ועוד. הלשון היא מקראית ונמצא פחות שילוב של מדרש ואגדה. מקום רב ניתן כעת בפיוטים להגות וליחיד ביחסו לאל. סוג זה השפיע על הפיוט בארצות המזרח עד ימינו. פייטנים: דונש בן לברט (דְּרוֹר יִקְרא), רבי שלמה אבן גבירול (שַׁחַר אֲבַקֶּשְׁךָ), רבי יהודה הלוי (צִיּוֹן הֲלֹא תִשְׁאֲלִי), רבי אברהם אבן עזרא (כִּי אֶשְׁמְרָה שַׁבָּת) ועוד..
היסטוריה > הפיוט באיטליה, אשכנז ושאר ארצות אירופה

ביתר ארצות אירופה (כגון: צפון צרפת, אשכנז, איטליה, יוון) ההשפעה הארץ-ישראלית הייתה חזקה יותר והמשיכו ליצור פיוטים בצורות הפיוט הארץ-ישראליות, אם כי נכתבו גם יצירות בהשפעת המרכז הספרדי. חלק מן הפיוטים, בעיקר פיוטי סליחות וקינות, משקפים את תנאי החיים הקשים של יהדות אשכנז, ועוסקים בתיאור הצרות והרדיפות שעברו עליהם. בתקופה זו הפיוטים כבר אינם מחליפים את נוסח הקבע של התפילה, אלא משולבים בתוכו.
הפיוט באיטליה – במאות התשיעית והעשירית. - המשכו של הפיוט הקלאסי אך פחות דגש על מדרש ואגדה, ומעבר לרעיונות אישיים וגעגועים לארץ ישראל. פייטנים: שפטיה (יִשְׂרָאֵל נוֹשַׁע), אמיתי (אֶזְכְּרָה אֱלֹהִים וְאֶהֱמָיָה), רבי שלמה הבבלי (בְּרַח דּוֹדִי עַד שֶׁתֶּחְפָּץ אַהֲבַת כְּלוּלֵינוּ).
הפיוט באשכנז וצרפת – המשכו של הפיוט האיטלקי עם פיתוח מאפיינים ייחודיים בהשפעת נסיבות חיים קשות בגלות, שילוב של אוצר מילים הלכתי-תלמודי. פייטנים: רבי שמעון ברבי יצחק (בָּרוּךְ ה' יוֹם יוֹם), רבי יוסף טוב עלם (חֲסַל סִדּוּר פֶּסַח), רבי מאיר ברבי יצחק ש"ץ (אַקְדָמּוּת מִלִּין).
פיוטים שנכתבו במאות מאוחרות יותר כבר לא שולבו בכלל בתפילה אלא נאמרו בהזדמנויות אחרות, למשל כזמירות בסעודות השבת.
היסטוריה > הגורמים להתפתחות הפיוט

לא ידועים בבירור הגורמים שהובילו להתפתחות הפיוט. מתנגדי הפיוט, בהם פירקוי בן באבוי וספר העתים סברו כי הפיוט נוצר בעקבות גזרות שמד על לימוד תורה או על תפילה בציבור ונועדו לעקוף את מגבלות הגזירה.
היתר אמירת הפיוטים בתפילה

כאמור, מתחילתם נועדו הפיוטים להוות נוסח חלופי לתפילת הציבור. אולם, בקרב גאוני בבל, הייתה מחלוקת בשאלה האם הדבר מותר. יש סוברים שמותר בלבד שאומרים מעין הפתיחה והחתימה שתקנו אנשי כנסת הגדולה, ויש שסוברים שאסור וכל ההיתר היה רק בשעת השמד, אבל אחרי שעברה שעת השמד- חזר הדבר לאיסורו.
גם לאחר שהפיוטים שולבו בנוסף לנוסח הקבע של הברכה, נמשכה המחלוקת בין הראשונים לגבי הפיוטים, האם הם מהווים הפסק בתפילה, והאם יש בהם שינוי ממטבע שטבעו חכמים בברכות. שלבסוף, נחלקו בכך רבי יוסף קארו והרמ"א בשולחן ערוך.
בעקבות הדעה האוסרת, ביטלו קהילות רבות את אמירת הפיוטים, או העבירו אותם ממקומם המקורי בתפילה, אל מקום שבו הם אינם מהווים הפסק.
סוגי הפיוטים

הפיוטים נחלקים לסוגים ושמות שונים, בהתאם למקום שבו נועדו להשתלב בתפילה. בארצות אשכנז נהגו לקרוא לכמה סוגי פיוטים בשם "קְרוֹבֶ"ץ", ובדורות האחרונים יש שקוראים ל"קרובות" (עיין לקמן) בשם "יוצרות", ולכן נוצר בלבול גדול בין סוגי הפיוטים.
סוגי הפיוטים > יוצרות

המושג "יוצרות" במשמעותו המקורית מציין את מערכות הפיוטים שנאמרו בברכות קריאת שמע שהראשונה שבהן היא "יוצר אור", ומכאן נובע שמם. באופן מסורתי המילה "יוצר" משמשת הן עבור כלל מערכת הפיוטים לברכות קריאת שמע, והן עבור החלק הראשון במערכת זו. כדי לבדל ביניהם, מקובל במחקר להשתמש בכינוי "מערכת היוצר" עבור המערכת כולה, ובביטוי "גוף היוצר" עבור הפיוט הראשון במערכת.
בעבר, בתקופת הפיוט הארצישראלית ואחריה בפיוט הבבלי שלפני תקופת שירת ספרד, היוצר היה בנוי משבעה חלקים ששולבו בברכות קריאת שמע, או, לפי הוכחת החוקרים, החליפו לחלוטין את הנוסח הקבוע של ברכות קריאת שמע (חוץ מהפסוקים שבהן).
חלק זה בתפילה, בהמשך למזמורי התהלים ושירת המקרא הנקראים פסוקי דזמרא, בנוי לפי הבקשה המקראית להלל את "שם קדשו" כלומר להזכיר את שם האל בריגוש, ולהללו על חסדיו לעם ישראל בעבר ובעתיד. הוא פותח בהודיה על "הוד" השמש כלומר קרני אורו, תוך הדגשה שהשמש אינו אל, אלא "מעשה ידיו" של הקב"ה, וכך גם "צבא השמים", ובהקשר לזה מובאים מראות המרכבה של הנביאים המביעים את גדולת האל במונחים של תופעות גרמי השמים.
חלקי מערכת היוצר הם:
אחרי התקופה הקלאסית, הפיוטים נוספו לנוסח התפילה הקבוע (במקום להחליף אותו) ובקהילות אירופה נהגו באמירתם חופשה מסוימת: על פי רוב, בקהילות אשכנז שמרו רק על פיוטי יוצר, אופן וזולת, והשמיטו את שאר הפיוטים.
סוגי הפיוטים > קרובות

הפיוטים הנאמרים על ידי שליח הציבור בחזרתו על תפילת העמידה מכונים "קרובות".
הקרובות מתחלקות אף הן לשני סוגים עיקריים, שנובעים מהמנהג הארץ-ישראלי הקדום שלא כלל קדושה בכל חזרת הש"ץ, אלא רק בימים שיש בהם חגיגיות מיוחדת, כגון שבתות וימים טובים, ורק בתפילת שחרית:
קדושתא: לתפילות בהן נאמרת קדושה נכתבה קדושתא - היא קרובה בעלת מבנה מורכב, המכילה מספר רב של פיוטים לשלוש הברכות הראשונות של חזרת הש"ץ, עד הקדושה.
בקרובות לתפילות שלא נאמרה קדושה, מוקדש קטע קצר לכל אחת מהברכות:
שבעתא: קרובה לתפילת שבע שלא כללה קדושה, ובה מוקדש קטע קצר לכל אחת מהברכות, אך לפעמים קיימת גם הרחבה לחלק מהברכות (למשל, בשמיני עצרת נוספו בברכת מחיה המתים פיוטים השייכים לבקשת הגשם).
קרובת י"ח היא קרובה לימות חול, בהם מתפללים תפילת שמונה עשרה. מבנהָ דומה לזה השבעתא, אבל בן שמונה עשר קטעים ולא שבעה. גם כאן, לעיתים נוספים פיוטי הרחבה. (למשל, בתשעה באב נוספו קינות בברכת ירושלים).
קדושת י"ח היא סוג ביניים בין קדושתא לקרובת י"ח, ונועדה לימים בהם מתפללים תפילת שמונה עשרה אך אומרים בהם קדושה עקב חגיגיותם, כמו חנוכה, ראש חודש וחול המועד. בקדושתות י"ח המבנה דומה לקדושתא בתחילת התפילה עד הקדושה, אם כי קצר יותר, ולאחר הקדושה המבנה הופך דומה לזה של שבעתא.
מנחם זולאי שיער שתפילת ישמח משה במתנת חלקו - הפותחת את החלק המרכזי של תפילת העמידה בשחרית של שבת, היא חלק של שבעתא, באמצעו של אל"ף בי"ת עולה, אחרי קטעים של שלוש אותיות כל אחד בשלש הברכות הראשונות של העמידה.
סוגי הפיוטים > מערבית

פיוטים הנאמרים בברכות קריאת שמע של תפילת ערבית. בתקופת הפיוט הקלאסי בארץ ישראל מערביות נאמרו בעיקר בימים טובים, אך נמצאו גם מעט מערביות לשבתות מיוחדות. בארצות אשכנז נאמרו מערביות רק בימים טובים, ויש קהילות שממשיכות לאומרן עד היום.
סוגי הפיוטים > סליחות וקינות

סליחות הן פיוטים שנאמרים לפני הימים הנוראים ובמהלכם ובתעניות ציבור, והקינות הן הפיוטים הנאמרים בתשעה באב. הסליחות והקינות היו בתחילה הרחבה של הקרובות (הסליחות נאמרו בתוך הקרובה בברכת סלח לנו והקינות בתוך ברכת בונה ירושלים), ורק בתקופה מאוחרת הוצאו מחזרת הש"ץ ברוב המנהגים.
סוגי הפיוטים > סוגי פיוטים - ביאור מושגים

מקובל לחלק את הפיוטים לסוגים שונים, לפי מיקומם בתפילה, תוכנם או סגנונם. להלן רשימה חלקית של כינויים, לפי סדר א"ב:
אהבה - פיוט שנאמר לפני חתימת "הבוחר בעמו ישראל באהבה".
אופן - פיוט שנאמר לפני הקטע "והאופנים וחיות הקודש" בברכת יוצר.
אלקיכם - פיוט שנאמר לאחר "אני ה' אלקיכם" בקדושה של מוסף.
אזהרות - פיוטים לשבועות המונים את תרי"ג מצוות, מאוחר יותר התרחב שם זה לכל הפיוטים לחגים העוסקים בהלכות החג.
גאולה - פיוט שנאמר לפני החתימה "גאל ישראל" בברכות קריאת שמע. בארץ ישראל הקלאסית היה סוג פיוט זה מכונה ה' מלכנו.
הושענות - פיוטים הנאמרים בסוכות במהלך ההושענות.
זולת - פיוט שנאמר לאחר "אין אלהים זולתך" בברכה שאחרי קריאת שמע של שחרית. בתקופה קדומה היה קרוי "אמת". לפעמים, בהיעדר שם אחר, מכנים גם את הפיוט הארוך במערבית (אחרי "משה ובני ישראל לך ענו שירה") בשם "זולת" משום שגם הוא אחרי שמע.
יוצר - פיוט שנאמר בברכת יוצר שלפני קריאת שמע של שחרית. במחקר מקובל לכנותו "גוף היוצר", ולתת את השם "יוצר" (או "מערכת יוצר") לכל מערכת הפיוטים בברכות קריאת שמע של שחרית. יש שמכנים את כל הפיוטים (או לכל הפיוטים הנאמרים בבוקר) בכינוי "יוצרות", מה שיוצר לפעמים בלבולים בסוגי הפיוטים.
מאורה - פיוט שנאמר לפני חתימת "יוצר המאורות".
מגן - פיוט הנאמר בברכת אבות ("מגן אברהם").
מגן אבות - פיוט הנאמר בברכה מעין שבע בליל שבת.
מחיה - פיוט הנאמר בברכת גבורות ("מחיה המתים").
מי כמוך - פיוט הנאמר אחרי "מי כמוך באלים ה'" בברכת גאל ישראל. בתקופה מאוחרת, העבירו בקהילות מסוימות פיוטים מסוג זה לנשמת כל חי (בדרך כלל לפני הפסוק "כל עצמותי תאמרנה ה' מי כמוך") משום שלא רצו להפסיק בפיוטים בברכות קריאת שמע.
מערבית או מעריב - פיוטים שנאמרים בברכות קריאת שמע של תפילת מעריב.
מצדר - פיוט פתיחה לגוף היוצר.
משולש או משלש - "פיוט ג" של הקדושתא, הראשון בפיוטים בברכת קדושת השם, דומה במבנהו ל'מגן' ול'מחיה'.
נשמת - פיוט הנאמר לפני או באמצע תפילת נשמת כל חי.
סילוק - הפיוט האחרון שלפני קדושה בסדרת פיוטים קדושתא. סילוק מפורסם הוא "ונתנה תוקף".
סליחה - פיוט העוסק בבקשת מחילה על חטאים.
עבודה - פיוט המתאר את סדר עבודת הכהן הגדול בבית המקדש ביום הכיפורים.
עושה השלום - פיוט לברכה האחרונה של שמונה עשרה. נכתב לעיתים לבדו ולעיתים כחלק מורחב של קרובה.
עקידה - פיוט שעוסק בעקדת יצחק.
פזמון - פיוט המכיל פזמון חוזר.
פתיחה - פיוט הפותח סדר סליחות, לפני אמירת י"ג מידות.
קדושתא - פיוט הנאמר בברכות הראשונות של חזרת הש"ץ, עד הקדושה.
קינה - פיוט המביע אבל כבד, נאמר בעיקר בתשעה באב.
קרובה או קרובות (לפעמים קרובץ) - שם כללי לפיוטים שנאמרים בחזרת הש"ץ.
רשות - בקשת רשות של החזן לפני תחילת אמירת הקרובות. קיימות גם רשויות לנשמת ותפילות נוספות, שאינן קשורות לקרובות.
שבעתא - שבעה פיוטים לחזרת הש"ץ של תפילה שלא אמרו בה קדושה בארץ ישראל הקלאסית כנגד שבע הברכות שכלולות בה.
שלישייה - פיוט המורכב מבתים של שלוש פיסקאות.
שלמונית - פיוט המורכב מבתים של ארבע פיסקאות.
שנייה - פיוט המורכב מבתים של שתי פיסקאות.
תקיעתא - פיוט הנאמר בברכות מלכויות זכרונות ושופרות בתפילת מוסף של ראש השנה.
לשון הפיוטים > השימוש בכינויים

אמצעי פואטי בולט במיוחד בפיוטים הוא הכינוי, במקום לקרוא לשם עצם מפורסם בשמו, הפייטן משתמש בכינוי שלו.
כך למשל במקום לומר הקב"ה הוא ירחם את עם ישראל ויזכור את ברית האבות אומר הפייטן "אב הרחמים, הוא ירחם עם עמוסים ויזכור ברית איתנים" - הקב"ה מכונה 'אב הרחמים', עם ישראל מכונה 'עם עמוסים' על פי הכתוב בספר ישעיהו, והאבות מכונים 'איתנים' על פי מדרש חז"ל.
לשון הכינויים משמשת להדגשת תכונות מסוימות של המכונים כך למשל הכינויים לעם ישראל בפיוט ההושענות "אום אני חומה" מדגישים את שבחם של עם ישראל, את סבלם, ואת נאמנותם לקב"ה על אף הסבל. בנוסף, הכינויים משמשים לגיוון ולהעשרת הלשון ולעיתים גם לצורך האקרוסטיכון והחריזה. ואף ליצירת אופי חידתי לפיוטים, שמציב בפני השומעים את אתגר הפענוח.
לשון הפיוטים > ביקורת על לשון הפיוט

משוררי תור הזהב הסתייגו מלשון הפייטנים הארצישראליים וממגמת קיצוצן וקיצורן של המילים בכלל. אברהם אבן עזרא הביע את דעותיו בנושא זה בספרו "שפה ברורה" ובפירושו לקהלת (ה, א). לדעתו על התפילה להיות בלשון מבוארת, ולא בלשון של חידות ומשלים. בנוסף הוא ביקר את השימוש במילים שמקורם אינו בלשון המקרא, ואת החריגות מכללי הדקדוק. כדי להדגים את רתיעתו מסגנון זה הציע באירוניה תֶּפֶל כתחליף לתפילה.
גם אנשי תנועת ההשכלה ואנשי תחיית הלשון העברית הקלו ראש בסגנונו של הקליר, הבכיר שבפייטני ארץ ישראל. מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאצקוצצים", על רקע הפיוט שנאמר בשבת זכור שלפני פורים, אץ קוצץ, כדי ללגלג על סגנונם הסתום - בעיניו - של הפייטנים. ביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ".
בעקבות המחקר שהחל במאה ה-19 והתגבר במאה ה-20, בעיקר לאחר גילוי אוצר גדול של פיוטים בגניזת קהיר, התבררו עושרו ומורכבותו של סגנון הפיוט בכלל ושל סגנונו של הקליר בפרט. מילים רבות שנתחדשו בפיוטיהם של הקליר ושל בני דורו נכנסו אל העברית החדשה.
פייטנים מפורסמים

ארץ ישראל: יוסי בן יוסי, יניי, רבי אלעזר הקליר
בבל: רב סעדיה גאון, רב האי גאון, דוד בן חזקיה
איטליה: רבי שלמה הבבלי, רבנו שפטיה, ר' אמיתי בן שפטיה, ר' אליה בן שמעיה
אשכנז: שמעון בן יצחק, רבנו גרשם מאור הגולה, מאיר ברבי יצחק ש"ץ, רבי אפרים מרגנסבורג
צרפת: רבי יוסף טוב עלם
ספרד: דונש בן לברט, רבי יוסף אבן אביתור, רבי יצחק אבן גיאת, רבי יהודה הלוי, רבי שלמה אבן גבירול, רבי אברהם אבן עזרא, רבי משה אבן עזרא
תימן: רבי שלום שבזי
צפון אפריקה: רבי שמעון בן צמח דוראן, רבי דוד חסין, רבי דוד בוזגלו, רבי חיים שושנה
ארם צובא: רבי אברהם ענתבי, רבי מרדכי עבאדי, רבי רפאל ענתבי טבוש, רבי משה אשקר הכהן, רבי חיים שאול עבוד
מקובלים: האר"י, רבי ישראל נג'ארה, רבי שמעון לביא, רבי אלעזר אזכרי, רבי יוסף חיים
נשים פייטניות: פריחא בת יוסף, אסנת ברזאני
פיוטים מפורסמים

אגדלך אלהי כל נשמה
אדון הסליחות
אדון עולם
אהבת הדסה
אהוב מהר המור
אקדמות
בר יוחאי
ברח דודי
ואמרתם כה לחי
ויהי בחצי הלילה
ונתנה תוקף
חביבי יה חביבי
יגדל אלוהים חי
ידיד נפש
יום ליבשה
לך אלי תשוקתי
מעוז צור
עת שערי רצון להפתח
שחר אבקשך
שיר הכבוד (אנעים זמירות)
שלום עליכם
ספריות דיגיטליות רלוונטיות

הזמנה לפיוט
פרויקט בן-יהודה
אוצר זמירות
ראו גם

שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
שירת הבקשות
שירת הקודש של ביתא ישראל
תקופת הביניים של העברית