stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניבלונגנטרויה
השימוש במשטר הנאצי

הנאמנות הניבלונגית קיבלה משנה תוקף תחת המשטר הנאצי, והמוטו של חיילי ה-S.S. היה Meine Ehre heißt Treue ("כבודי הוא נאמנות [לפיהרר]"). היטלר עצמו היה מעוניין שכל חייל גרמני יישבע שבועת נאמנות כמו זו שהייתה מקובלת אצל השבטים הגרמאניים העתיקים.
ב-30 בינואר 1943 נאם הרמן גרינג באולם הטקסים של המשרד לענייני תעופה של הרייך, בפני כינוס של מפקדי הוורמכט. הנאום שודר ברדיו ופורסם בגרסה מקוצרת באחד מעיתוני המפלגה. גרינג נשא את נאומו לרגל יום השנה העשירי לתפיסת השלטון על ידי הנאצים, אך הנושא הממשי של הנאום היה האסון של סטלינגרד. תפקידו של גרינג היה לקשור בין שני הנושאים באופן שימנע מצב מביך למשטר, ובעת ובעונה אחת יסייע לשלטון בדרישתו להגדלת המאמץ המלחמתי. כמו כן היה צורך עליון להדגיש את מסירות הנפש של הצבא ולשמור במידת האפשר על מוכנותו של הוורמכט לקראת הקרבות הבאים. לצורך מטרה זו גייס גרינג את שירת הניבלונגים והעניק לה בהזדמנות זו מעמד של אפוס לאומי גרמני:
"מן הכף הצפוני ועד למפרץ ביסקאיה, דרומה עד למדבריות אפריקה והרחק מזרחה עד לגדות הוולגה, לוחמת, מדממת, אך מנצחת, גרמניה. ובתוככי הקרבות הכבירים הללו בולט כמו מבנה אדיר, מונומנטלי, הקרב על סטלינגרד. זהו קרב הגיבורים הגדול ביותר שהתרחש אי-פעם בהיסטוריה של עמנו. המאבק בו נתונים עתה הגרנדיירים, החפרים, התותחנים שלנו, תותחני הנ"מ וכל שאר כוחותינו הנמצאים בעיר זו, מן המצביא ועד לאחרון הטוראים, אין לו אח ורע. מי שלוחם עכשיו בסטלינגרד מול עליונות עצומה, נאבק על כל בית, על כל אבן, על כל מרתף ותעלה, נאבק שוב ושוב, באפיסת כוחות, מותש, נלחם עד מוות. אנו מכירים שיר הירואי כביר על קרב שאין דוגמתו, ושמו "קרב הניבלונגים". גם הם עמדו בהיכל של אש ושריפה ושתו את דמם כדי לרוות את צמאונם - אך הם נאבקו ונלחמו עד הסוף. קרב כזה מתחולל היום שם..."
אך לא רק גרינג התייחס לקרב סטלינגרד, ולתבוסתה של הארמייה השישית, בהקשר של גורל הניבלונגים. אם להאמין להערה הרשומה ביומנו של יוזף גבלס, המתוארכת ל-23 בינואר 1943, בדיוק שבוע לפי נאומו של גרינג, הרי שגם המכותרים עצמם עשו השוואה זו:
"רב-סרן צעיר, האחרון שהגיע במטוס מסטלינגרד על פי הוראת הפיהרר, מדווח לפיהרר ואחר כך גם לי. תיאורו את המצב בסטלינגרד מזעזע. לגייסות אין עוד מה לאכול. אין יותר תחמושת ואין במה לחמם את גופם הקופא בקור הרוסי. שורות-שורות יושבים הם בבונקרים, גוועים ברעב ומתים מקור. אכן תמונה של גדולה הירואית עתיקת יומין. אין מילים לתאר את הדרמה של גיבורים אלה. בסטלינגרד נעזרים בהשוואה המעמידה בצל את שירת הניבלונגים."
בחודש מרץ 1945, פחות מחודשיים לפני כניעת גרמניה הנאצית, אף הוקמה דיוויזיית האס אס ה-38 אשר כינויה היה "ניבלונגן".
לדעת אריה סתיו, גורלם של הניבלונגים השפיע רבות על המחשבה של צמרת המפלגה הנאצית, שראתה בהשמדת היהודים יעד עליון, אשר על כל גרמני להקריב את המירב על מנת להשיגו, גם במחיר חורבנה המוחלט של גרמניה.
התייחסויות אחרות

בראיון שהעניק פאול אדנאואר (נכדו של קנצלר גרמניה לשעבר קונראד אדנאואר) בשנת 2010 לעיתונאי טוביה טננבום, הוא התייחס למושג ניבלונגנטרויה, ואמר כי: "בנשמה הגרמנית יש עדיין Nibelungentreue [נאמנות ללא-ערעור עד המוות], והנאמנות הזו היא נטולת מחשבה".
ביבליוגרפיה

שירת הניבלונגים, תרגום: אריה סתיו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006.
טוביה טטנבום, אני ישן בחדרו של היטלר, תרגום: אורי רדלר, אשקלון: הוצאת סלע-מאיר, 2014.
ראו גם

שירת הניבלונגים
הערות שוליים

1 2  יואכים היינצלה, "שירת הניבלונגים: האמנם נקודת מוצא במיתולוגיה גרמנית של חורבן?," בתוך: שירת הניבלונגים, עמ' 484.
↑  הרייך השני הוא האימפריה הגרמנית.
↑  יואכים היינצלה, "שירת הניבלונגים: האמנם נקודת מוצא במיתולוגיה גרמנית של חורבן?," בתוך: שירת הניבלונגים, עמ' 481.
↑  יואכים היינצלה, "שירת הניבלונגים: האמנם נקודת מוצא במיתולוגיה גרמנית של חורבן?," בתוך: שירת הניבלונגים, עמ' 484 - 485.
↑  אריה סתיו, "שירת הניבלונגים - מבט חטוף במאפליית הנפש הגרמנית," בתוך: שירת הניבלונגים, עמ' 540.
↑  טוביה טטנבום, אני ישן בחדרו של היטלר, עמ' 271.
ניקול מרת'ה לה דוארין

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1930 (בת 94) לוריאן, צרפת 
 שם לידה:  Nicole Chauvac 
 ענף מדעי:  אמבריולוגיה, ביולוגיה של התא 
 מקום לימודים:  הפקולטה למדעים של פריז (1964)  תיכון דיפי-דה-לום 
 מנחה לדוקטורט:  Étienne Wolff 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1988–2000)  המרכז הלאומי למחקר מדעי  אוניברסיטת נאנט  University of Clermont-Ferrand (1896-1976) 
 תלמידי דוקטורט:  Zhigang Xue, Anne Eichmann, Heather Etchevers 
 פרסים והוקרה:  תארים והוקרה
 
ניקול מרת'ה לה דוארין (בצרפתית: Nicole Marthe Le Douarin; נולדה ב-20 באוגוסט 1930) היא ביולוגית התפתחותית צרפתייה. עבודתה עסקה בתכונות שונות של כימרות, והיא הגיעה ממנה למסקנות מרחיקות לכת לגבי התפתחות מערכת החיסון ומיון תאי גזע בכלל, וברכס העצבי בפרט.
קורות חיים

ניקול מרת'ה לה דוארין נולדה בשנת 1930 בכפר קטן בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת. בילדותה, אמה שהייתה מורה בבית ספר מקומי, היוותה לה מקור השראה ודוגמה אישית ללמידה. בנוסף, אביה, שהיה איש עסקים ליברלי, גידל אותה בדומה לבן, כיוון שהייתה ילדה יחידה. ב-1944 לה דוארין עברה בשל מלחמת העולם השנייה לפנימייה בנאנט, ולאחר המלחמה עקרה עם משפחתה חזרה ללורן, שם קיבלה ב-1949 את תעודת הבגרות שלה.
לאחר סיום לימודי התיכון היא התחילה ללמוד בסורבון, וקיבלה תואר ראשון במדעי הטבע בשנת 1954. במשך שש שנים היא לימדה מדעים בתיכון וגידלה שתי בנות, ולאחר מכן החלה לעבוד במעבדת מחקר ב-CNRS, במשרה חלקית ולאחר מכן מלאה. ב-1964 היא קיבלה את הדוקטורט שלה.
ב-1966 עברה לה דוארין לנאנט, כדי לחקור באוניברסיטה שם, אך נתקלה בעוינות וחוסר שיתוף פעולה, כי באותה תקופה לא היה מקובל שזוגות נשואים יעבדו באותה פקולטה. עם זאת, הדבר לא פגם במחקריה, שעסקו בתחילה ביצירה מלאכותית של אורגניזם אחד מסוגי תאים שונים, והדרכים לעקוב אחרי תהליך זה (יורחב ב"תרומה מדעית"). ב-1975 לה דוארין מונתה לראש הפקולטה לאמבריולוגיה ב-CNRS. מאז לה דוארין ממשיכה לעבוד, לפרסם מחקרים ולהנחות סטודנטים.
תרומה מדעית

רובם ככולם של מחקריה של ניקול לה דוארין עסקו בעוברי תרנגולת ושליו. בתחילת דרכה, לה דוארין פיתחה דרכים לייצר במעבדה כימרות – יצור רב תאי המורכב מתאים בעלי מטען גנטי שונה – מתאי גזע של שליו ושל תרנגולת, כדי לחקור את אופן התמיינות התאים, ולראות איזה סוגי תאים מתפתחים מסוגים שונים של תאי גזע.
בשנות השמונים, ניקול לה דוארין התמקדה בהתמיינות תאי גזע לרכס העצבי, שהוא קבוצת תאי גזע בעלי הפוטנציאל להתפתח למגוון תאים. לה דוארין בדקה האם גם לתאי גזע כימריים יש את היכולת להתמיין היטב כמו תאים רגילים, וגילתה שהם לא מתפקדים באופן נורמלי, ויש להם גם סיכוי גבוה יותר לפתח גידולים. ניסויים אלה אפשרו לה להתחקות אחרי התהליכים שעוברים תאי העובר במעברם בין סוגים שונים של תאי גזע.
ניסוייה של לה דוארין בחקר מיון התאים בעובר הובילו לתגליות חשובות על התבטאות גנים בציפורי שיר, תפקוד מערכת החיסון והתפתחות מערכת העצבים אצל בעלי חוליות.
תארים והוקרה

בין הפרסים בהם זכתה ניקול לה-דוארין:
עיטור לגיון הכבוד הצרפתי, 1980
פרס קיוטו בביוטכנולוגיה וטכנולוגיה רפואית, 1986
פרס לואיזה גרוס-הורוביץ מטעם אוניברסיטת קולומביה, 1993
פרס פרל מייסטר גרינגרד, 2004
לה-דוארין חברה באגודות מדעיות רבות, ביניהן:
האקדמיה הצרפתית למדעים, מ-1982
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, מ-1984
החברה המלכותית, מ-1989
האקדמיה הברזילאית למדעים, מ-2002
בנוסף, ניקול לה-דוארין חברה לשם כבוד בקולג' המלכותי לפתולוגיה והאקדמיה הבריטית למדעי הרפואה.
צלב גדול של לגיון הכבוד (31 בדצמבר 2010)
פרס רלף ג'רארד (2007)
פרס קיוטו לטכנולוגיה מתקדמת (1986)
פרס הכבוד של INSERM (2009)
חבר זר של החברה המלכותית (29 ביוני 1989)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (1988, 1989)
מדליית אדווין גרנט קונקלין (2005)
פרס לואי-ז'נטה לרפואה (1990)
פרס לואיזה גרוס הורביץ (1993)
פרס פרל מייסטר גרינגרד (2004)
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי (1995)
הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (2003)
Ross G. Harrison Award (1997)
מדליית הזהב של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (1986)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונטריאול
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטווה
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה
מפקד במסדר הדקל האקדמי
עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'נבה
עמית האקדמיה למדעים רפואיים
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל
ראו גם

ביולוגיה התפתחותית
הרכס העצבי
כימרה (ביולוגיה)
לקריאה נוספת

Magdolna Hargittai, Women Scientists: Reflections, Challenges, and Breaking Boundaries, Oxford University Press, 2015.
Nicole Le Douarin, Chaya Kalcheim, The Neural Crest, Cambridge University Press, 1982.
הערות שוליים

1 2  Brad Jacobson, Nicole Marthe Le Douarin, The Embryo Project Encyclopedia, ‏17.11.2010
↑  Nicole M Le Douarin, Elisabeth Dupin, Pluripotency of Neural Crest Cells and Their Role in Brain Development, Current Topics in Developmental Biology
↑  N M Le Douarin, F V Jotereau, Tracing of cells of the avian thymus through embryonic life in interspecific chimeras, The Rockefeller University Press
↑  Nicole Le Douarin, Chaya Kalcheim, The Neural Crest, Cambridge University Press, 1982, עמ' 193
↑  Nicole Marthe C. Le Douarin, The Pontifical Academy of Sciences
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339616805171  BnF: cb121568380 (data)  GND: 140867635  ISNI: 0000 0001 2128 1487  LCCN: n2001001601  NKC: skuk0003632  NTA: 069394245  ORCID: 0000-0003-4071-9418  SNAC: w6h863cp  SUDOC: 030079705  VIAF: 36956316   WorldCat (עם VIAF): 36956316
נבחרת מיאנמר בכדורגל

נבחרת מיאנמר בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מיאנמר. הנבחרת הייתה ידועה כ"נבחרת בורמה בכדורגל" עד לשנת 1989 עם הפיכת בורמה למיאנמר. ההישג הגדול ביותר של קבוצה זו הוא המקום השני בגביע אסיה 1968 אך מאז לא הצליחה הנבחרת להגיע להישגים.
הדירוג הנוכחי של נבחרת מיאנמר ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-167 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 988.98 – ירידה של נקודה אחת לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 97 נמדד לראשונה באפריל 1996, והדירוג הנמוך ביותר 184 נמדד לראשונה באוגוסט 2012.
כל גביעי העולם

1930 עד 1938 - לא נכנסה
1950 - פרשה
1954 עד 1990 - לא נכנסה
1994 - פרשה
1998 - לא נכנסה
2002 - פרשה
2006 - מועמדותה נפסלה בגלל פרישתה ב-2002
2010 עד 2026 - לא העפילה
כל גביעי אסיה

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
הונג קונג (1876–1959) 1956: פרשה
קוריאה הדרומית 1960: פרשה
ישראל 1964: פרשה
| איראן (1964–1979) 1968 | מקום שני | 4 | 2 | 1 | 1 | 5 | 4 |
תאילנד 1972: פרשה
איראן (1964–1979) 1976: פרשה
כווית 1980: פרשה
סינגפור 1984: פרשה
קטר (מדינה) 1988: פרשה
יפן 1992: לא נרשמה
איחוד האמירויות הערביות 1996: לא העפילה
לבנון 2000: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2004: לא העפילה
אינדונזיה מלזיה תאילנד וייטנאם 2007: לא נרשמה
קטר (מדינה) 2011: לא העפילה
אוסטרליה 2015: לא העפילה
איחוד האמירויות הערביות 2019: לא העפילה
קטר (מדינה) 2023: לא העפילה
ערב הסעודית 2027: 
| סה"כ | 1/18 | 4 | 2 | 1 | 1 | 5 | 4 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
כל גביעי האתגר של ה-AFC

2006 - לא נכנסה
2008 עד 2010 - מקום רביעי
2012 - לא העפילה
2014 - סיבוב ראשון
נפת אחלכלכי

נפת אחלכלכי (בגאורגית: ახალქალაქის მუნიციპალიტეტი, מילולית: אָחַלכָּלַכִּיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה. הנפה ממוקמת באזור מחוז ההיסטורי ג'אוואחתי. הנפה גובלת מצפון בנפת בורג'ומי, ממערב נפת אספינדזה, מדרום בארמניה וממזרח בנפות נינוצמינדה וצאלקה.
יישובים

ערים: 1 (אחלכלכי)
כפרים: 64
נפת אחלגורי

נפת אַחָלגוֹרִי (בגאורגית: ახალგორის მუნიციპალიტეტი, אַחָלגוֹרִיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה. מרוחקת 56 ק"מ מטביליסי. עד שנת 1917 נכלל באזור טביליסי-גורי. משנת 1922 חלק מהרפובליקה האוטונומית של דרום אוסטיה, ומשנת 1992 נפה עצמאית. שטח הנפה נשלט על ידי דרום אוסטיה, שעדיין מכנה אותה בשמה הסובייטי הקודם מחוז לנינוגורסק.
העיירה אחלגורי (דאבא) מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. כמו כן ישנם בנפה 116 כפרים ב-7 תמי: בּוֹלִי, גדוּ, קוֹרִינתָה, לַארגווִיסִי, סַאלבִּיאֶרִי, כַּארצ'וֹחִי וצחרַאדזמָה.
עד למלחמה בדרום אוסטיה, בשנת 2008, אוכלסה הנפה ב-7,600 תושבים בצפיפות אוכלוסין של כ-7.5 איש לקמ"ר, שכ-2,000 איש מהם התגוררו בעיירה אחלגורי. לאחר המלחמה גלו כ-5,000 גאורגים מתושבי הנפה, שהם כ-70% מסך האוכלוסייה שהתגוררה בנפה וכ-90% מהגאורגים שהתגוררו בנפה.
בנפה נמצאים שרידים של מבנים הבנויים על פי האדריכלות הגאורגית של ימי הביניים ביניהם: איקורתה (1172), המנזרים מנזר קַאבֶּנִי (המאה ה-9 - המאה ה-13) ומנזר לארגוויסי, מצודת צירקולי (המאה ה-9) ומצודת כַּארצ'וֹחִי.
הערות שוליים

1 2  תמי (თემი)- היא הדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה. המונח מקביל פחות או יותר ל"מועצה מקומית" בישראל או לקומונה בצרפת.
1 2   אתר הסטטיסטיקות של גאורגיה: אוכלוסיית גאורגיה לפי נפות מאתר www.geostat.ge
↑  דאבא (დაბა) - יישוב עירוני קטן, עיירה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קווקז ובנושא גאוגרפיה של גאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משלחת דיסקברי

"דיסקברי"
משלחת דיסקברי (באנגלית: Discovery Expedition) או בשמה הרשמי, "המשלחת הלאומית הבריטית לאנטארקטיקה 1901-04" (British National Antarctic Expedition, 1901–04), הייתה משלחת בריטית רשמית לחקר האזור האנטארקטי, הראשונה מאז פעל באזור זה ג'יימס קלארק רוס שישים שנה קודם לכן. שם המשלחת, "דיסקברי", נגזר משם הספינה שבה הגיעו החוקרים.
ההכנות למשלחת

המשלחת אורגנה על ידי ועדה של החברה הגאוגרפית המלכותית משום שנועדה לעסוק במחקרים מדעיים ובחקר גאוגרפי של יבשה כמעט בלתי מוכרת.
מנהיג המשלחת היה רוברט פלקון סקוט ובין משתתפיה היו כמה דמויות, דוגמת ארנסט שקלטון, אדוארד אדריאן וילסון ועוד, שהיו בהמשך לחוקרים בולטים של האזור האנטארקטי.
במכתבו אל החברה הגאוגרפית המלכותית מ-15 באוגוסט 1911, דיווח סקוט על תקלות שונות במבנה הספינה, בין השאר על מהירות מרבית של 6.75 קשר, שהיא איטית מן המצופה ובשל כך עתידה לגרום לעיכובים בהתקדמותם. עוד דיווח על נקודות תורפה בשלדת הספינה ועל חששותיו לתוצאות החמורות שעלולות לנבוע מכך. סקוט תלה את האשמה בתקלות אלה בהתרשלות של בוני הספינה בעיר דאנדי, תקלות שהיו אמורות להתגלות לפני השקת הספינה. סקוט הסיק, שרוב בנאי הספינה היו אנשים מיומנים, אחראים ומצפוניים, אך כנראה היה בהם אחד שמעל בתפקידו מתוך ביטחון שאיש לא יעמוד על זהותו. איטיות הספינה פגעה בין השאר בניסויים, שתוכננו לאזור הממוזג, לפני הגעתה אל האזור האנטארקטי. בין השאר, רדפה את הספינה לאורך כל תקופת ההפלגה דליפה בלתי מוסברת, שמקורה לא התגלה מעולם, "כמו רוח רפאים בטירה עתיקה". הדליפה המתמדת כפתה על הצוות שעות רבות של עמל מפרך בשאיבת המים, ואף הביאה לקלקול מצרכים שאוחסנו בבטן הספינה.
תכנון הדרך ומטרות המשלחת

סקוט פנה אל ד"ר ה. ר. מיל, ספרן החברה הגאוגרפית המלכותית, שהסכים להתלוות למשלחת עד דרום אפריקה, בבקשה להתוות לפניו את הדרך הטובה ביותר לכניסה אל פנים יבשת אנטארקטיקה. לאחר עיון ושיקול מרובה, הציע מיל, שהיה גם אוקיינוגרף ומטאורולוג בעל שם, לנסות לעגון בקצה מצר מקמרדו בהנחה, שבמקום שבו נפגשים ההרים הדרומיים של ארץ ויקטוריה עם החוף, הנמשך מזרחה מהר ארבוס, אין ספק שיימצא עמק חשוב, שיספק גישה אל פנים הארץ. הצעתו התקבלה בכבוד הראוי ואף כי היו לה יתרונות מיידיים, במבט לאחור יש שסברו שהצעה זו הגבילה את המשלחת בחקר רמת הקוטב.
המשלחת הגיעה להישגים ניכרים בתחומי הביולוגיה, הזואולוגיה, הגאולוגיה, המטאורולוגיה וחקר המגנטיות של כדור הארץ. היא גילתה את העמקים היבשים מקמרדו, את ארץ אדוארד השביעי ואת רמת הקוטב.
משלחת דיסקברי, שנחשבה כבעלת הישג שיא במחקר הבריטי של אנטארקטיקה, זכתה לקבלת פנים חגיגית עם שובה לבריטניה, אף על פי שהיה צורך במשלחת הצלה וחילוץ לשחרור הספינה התקועה בקרחונים. בהמשך התעוררו ספקות ומחלוקות לגבי הרישומים המדעיים של המשלחת.
נקודת התורפה של המשלחת הייתה בחוסר ידע ומיומנות בשימוש בכלבי מזחלות ובמגלשי סקי.
משלחת דיסקברי תוכננה בתקופה בה גאה גל של עניין בינלאומי באנטארקטיקה. באותה תקופה יצאה משלחת גרמנית בפיקודו של אריך פון דריגאלסקי (Erich von Drygalski) במטרה לחקור את האזורים מדרום לאוקיינוס ההודי. החוקר השוודי אוטו נורדנשלד הוביל משלחת חקר אל ארץ גרהאם. משלחת צרפתית בהנהגת ז'אן באטיסט שארקו יצאה לחצי האי האנטארקטי, והסקוטי ויליאם ספירס ברוס (William Speirs Bruce) הוביל משלחת לים ודל.
האוקיינוגרף ג'ון מאריי, שביקר במימי אנטארקטיקה כביולוג של משלחת צ'לנג'ר, כתב בנובמבר 1883 מכתב לחברה הגאוגרפית המלכותית, ובו הציע לחדש את חקר אנטארקטיקה בקנה מידה רחב עם משלחת שתקדם את המדע הבריטי. בעקבות המכתב יזם קלמנטס מרקהם, מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית, את ארגון משלחת דיסקברי. מרקהם השתתף בשנת 1851 במשלחת הצלה בעקבות המשלחת האבודה של פרנקלין. מאז היה חסיד של חקר אזורי הקטבים.
המחלוקת על הפיקוד

רוברט פלקון סקוט נבחר לרב החובל של הדיסקברי. הוא לא היה המועמד היחיד וגם לא המועמד המועדף, אך המועמדים המועדפים על פניו לא היו זמינים או שלא היו מוכנים לצאת למשימה ארוכה כל כך.
סקוט גרס שהפיקוד צריך להיות מרוכז בידיו, כולל הפיקוד על המשלחת המדעית, והוא זה שצריך לקבוע את אתרי הנחיתה ולפקד על ההתארגנות ביבשה. חרף דעתו זו נבחר למנהל המדעי של המשלחת ג'ון ולטר גרגורי, פרופסור לגאולוגיה מאוניברסיטת מלבורן. גרגורי היה בדעה שהמנהל המדעי צריך לקבוע את אתרי הנחיתה ולרכז בידיו את הפיקוד על ארגון הנחיתה ועל ניהול המשלחת. לדעתו של גרגורי, לאחר הנחיתה רב החובל צריך היה לספק למנהל המדעי שירותים ימיים, סירות ומלחים, לפי צורכי המשלחת. מרקהם תמך בעמדתו של סקוט והיא התקבלה בסופו של דבר, ובעקבות כך התפטר גרגורי, שטען שעבודת המדענים הועמדה במישור נחות לעומת עבודת הימאים.
מחלוקת זו ערערה את היחסים בין החברות המדעיות. היא עמדה בעינה גם לאחר תום מסע המשלחת, ובאה לביטוי בביקורת על היקפן ואיכותן של כמה מהתוצאות שפורסמו. מרקהם טען, שהתעקשותו על פיקוד הצי הייתה בראש ובראשונה עניין של מסורת ושל סגנון, ולא ביטוי של זלזול במדע. הוא הבהיר את השקפתו, כי כשהיא לעצמה, החתירה להגיע לקו רוחב גבוה יותר מזה של מישהו אחר "איננה ראויה לתמיכה".
הסגל

מרקהם קיווה למשלחת שכולה מורכבת מאנשי הצי המלכותי, אבל האדמירליות הזהירה אותו, ש"הצרכים הדוחקים של הצי לא יאפשרו לו להשאיל קצינים..." מכל מקום, האדמירליות הסכימה לשחרר את סקוט ואת צ'ארלס רוידס, ובהמשך התירה למייקל בארן ולרג'ינלד סקלטון להצטרף למשלחת. שאר הקצינים באו מצי הסוחר הבריטי וכללו את אלברט ארמיטג', סגנו של סקוט, שצבר ניסיון במשלחת ג'קסון-הרמסוורת', 1894–1897, וארנסט שקלטון, שמונה לקצין שלישי, ממונה על מחסנים, אספקה ומצרכי מזון, ואחראי לבידור. האדמירליות שחררה גם כעשרים קצינים זוטרים וימאים, והשאר באו מצי הסוחר או מתעסוקה אזרחית. בין אנשי הסיפון התחתון היו אחדים, שנעשו לוותיקי אנטארקטיקה, בהם פרנק ויילד, ויליאם לאשלי, טום קרין (שהצטרף למשלחת לאחר שאחד הימאים נטש את האונייה בניו זילנד, אדגר אוונס וארנסט ג'ויס. אף על פי שהמשלחת לא הייתה מיזם של הצי באופן רשמי, סקוט הצהיר על כוונתו לנהל את המשלחת על פי כללי הצי, וקיבל את הסכמת הצוות, מרצון ובאין אוכף, לעבוד בכפוף לחוקי המשמעת הנוהגים בצי.
הסגל המדעי היה חסר ניסיון. ד"ר ג'ורג' מאריי, מחליפו של גרגורי כמדען ראשי, היה אמור להמשיך בהפלגה רק עד אוסטרליה; (למעשה, הוא עזב את הספינה בקייפ טאון)
וניצל את המסע לשם להכשרת המדענים, אך לא היה לו כל חלק בעבודת המשלחת לפרטי-פרטיה. המדען היחיד בעל ניסיון אנטארקטי קודם היה לואיס ברנאקי, שהשתתף במשלחת צלב הדרום של קאשטן בורשקרווינק כאחראי על תצפיות מגנטיות ומטאורולוג. הגאולוג הארטלי פראר היה בוגר קיימברידג' טרי בן 22, שמרקהם חשב, ש"אולי זה יעשה אותו לגבר." הביולוג הימי תומאס הודג'סון, מן המוזיאון של פלימות', היה בוגר יותר, וכך גם הבכיר בשני הרופאים, רג'ינלד קטליץ, שהיה, בגיל 39, החבר המבוגר ביותר במשלחת. גם הוא, כמו ארמיטג', היה במשלחת ג'קסון-הרמסוורת'. הרופא הזוטר והזואולוג היה אדוארד וילסון, שהיה מקורב לסקוט וסיפק את סגולות הרוגע, הסבלנות והריחוק, שחסרו כנראה למנהיג המשלחת.
עלותה הכוללת של המשלחת הוערכה ב-90,000 ליש"ט (במונחי 2009, בסביבות 7.25 מיליון ליש"ט), ש-45,000 ליש"ט הציעה ממשלת בריטניה, בתנאי ששתי החברות יצליחו לגייס סכום זהה. מטרה זו הושגה, בעיקר הודות לתרומה בסך 25,000 ליש"ט מחבר בעל הון בחברה הגאוגרפית המלכותית, לוולין ו. לונגסטאף. החברה הגאוגרפית עצמה תרמה 8,000 ליש"ט, התרומה היחידה הגדולה ביותר שלה לאיזו שהיא משלחת עד אז, ו-5,000 ליש"ט נתן אלפרד הרמסוורת' (אנ'), לימים הלורד נורת'קליף, מי שמימן בעבר את משלחת ג'קסון-הרמסוורת' לחוג הארקטי, בין השנים 1894–1897. השאר גויס בתרומות קטנות יותר. המשלחת נהנתה גם מחסות מסחרית משמעותית: חברת קולמן סיפקה חרדל וקמח, חברת קדבורי תרמה 1,600 ק"ג של שוקולד, חברת בירד תרמה אבקות אפייה ורפרפת ביצים, אוונס, לשר ווב סיפקו מיץ לימון. חברת הביגוד יגר נתנה 40% הנחה על ביגוד מיוחד, בובריל סיפקה תמצית בקר, ואחרים נתנו תרומות משמעותיות.
הסגל > האונייה

ספינת המשלחת נבנתה ב"חברת דאנדי לבניית ספינות" כספינת מחקר ייחודית, שעוצבה ונבנתה לעבודה במים אנטארקטיים, והייתה אחת ממפרשיות העץ התלת-תורניות שנבנו בבריטניה. עלות הבנייה הייתה 34,050 ליש"ט (במונחי 2009 = 2.7 מיליון ליש"ט), ועוד 10,322 ליש"ט (830,000 ליש"ט) למנועים, והמחיר הסופי, לאחר כל השינויים וההתאמות היה 51,000 ליש"ט (4.1 מיליון). לשם הספינה היו הקשרים ימיים היסטוריים, שהאחרון בהם כאחת הספינות שהשתתפו במשלחת של ג'ורג' ניירס, ומאפיינים מסוימים של הספינה הקודמת שולבו בתכנון הספינה החדשה. "דיסקברי" הושקה בידי ליידי מרקהאם ב-21 במרץ 1901 בשם S. Y. "דיסקברי" (הכינוי RRS, ספינת מחקר מלכותית, ניתן בשנות ה-20 של המאה ה-20).
כיוון ש"דיסקברי" לא הייתה ספינת הצי המלכותי, לא התירה לה האדמירליות להניף את הנס הלבן של הצי המלכותי. בסופו של דבר הפליגה "דיסקברי" בכפוף לחוק הספנות המסחרית, ועל תרניה התנוססו דגל הבית של החברה הגאוגרפית המלכותית והנס הכחול ודגל מועדון היאכטות המלכותי של הארוויץ'.
הסגל > כלבים

סקוט יצר קשר באוסלו עם פריטיוף ננסן, שבו בטח יותר מאשר בוועדה "המתקוטטת" שלו בלונדון, ומילא אחר הצעותיו בכל הנוגע לציוד. תוצאת הדברים הייתה, שארמיטג' הזמין 25 כלבי-מזחלת סיביריים באמצעות מומחה סקוטי לכלבים ולסקי, שישב דרך קבע בארכנגלסק, רוסיה. עם זאת, המומחה הזה לא הוזמן למשלחת, כך שכלבים ומגלשי סקי אומנם נלקחו במשלחת, אך בעלי ניסיון בתחומים אלה לא היו בה.
הסגל > מטרות

משלחת דיסקברי, בדומה למשלחות של רוס ובורשקרווינק לפניה, נועדה לעבוד בגזרת ים רוס של אנטארקטיקה. אזורים אחרים של היבשת נלקחו בחשבון, אבל העיקרון שלפיו התקבלה ההחלטה היה, "בהליכה אל הלא-נודע יש להתחיל בנודע."
שתי מטרותיה העיקריות של המשלחת סוכמו ב"הוראות למפקד" שהוציאה הוועדה: "לקבוע, במידת האפשר, את טבעו, מצבו והיקפו של חלק זה של ארצות הקוטב הדרומי, הכלולות בתחום שנקבע למשלחתך", ו"לערוך מדידות מגנטיות באזורים הדרומיים מדרום לקו הרוחב הארבעים, לבדוק ולבצע מחקרים מטאורולוגיים, אוקיינוגרפיים, גאולוגיים, ביולוגיים ופיזיקליים". ההוראות הדגישו מיוחד, כי "אין להקריב אף לא אחת ממטרות אלה לטובת מטרה אחרת".
סקוט שם לו למטרה "להרחיק דרומה בקו ישר על קרח החומה ככל שנוכל, להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה." ובהמשך, ב-1903, לצאת מערבה ולחקור את פנים ארץ ויקטוריה, שארמיטג' סייר בשוליה בשנה שקדמה לה והביא עימו משם ממצאים גאולוגיים, שהעידו על העניין המדעי שיש באזור.
ההוראות הנוגעות לנושא הגאוגרפיה היו מפורטות יותר: "נקודות העניין העיקריות בתחום הגאוגרפיה הן [...] לחקור את חומת הקרח של סר ג'יימס קלארק רוס עד קצהו המזרחי; לגלות את הארץ שרוס סבר, כי היא גובלת בחומה לכיוון מזרח. או לוודא שאיננה קיימת [...] אם תחליט לחרוף על הקרח ...עליך למקד את המאמצים בכל הנוגע לחקר גאוגרפי [...] בהתקדמות אל ההרים המערביים, התקדמות לדרום וחקר האזור הוולקני."
המשלחת > השנים הראשונות > המסע הלוך

"דיסקברי" הפליגה מהאי וייט ב-6 באוגוסט 1901, והגיעה לניו זילנד דרך קייפטאון ב-29 בנובמבר, לאחר מעקף מתחת לקו הרוחב 40° דרום לצורך מדידות מגנטיות. האי קווייל בנמל ליטלטון שבניו זילנד שימש כתחנת הסגר לכלבי המשלחת. לאחר שלושה שבועות של הכנות סופיות הייתה האונייה מוכנה למסע דרומה. ב-21 בדצמבר, בעוד האונייה יוצאת מליטלטון לקול תשואות הקהל הגדול שנאסף במקום, נפל צ'ארלס בונר, מלח צעיר, אל מותו מראש התורן, לשם טיפס להשיב לקהל המריע. הוא נקבר בפורט צ'אלמרס כעבור יומיים.
"דיסקברי" יצאה לדרכה דרומה והגיעה אל כף אדייר ב-9 בינואר 1902. לאחר שהות קצרה על החוף ובחינת שרידי המחנה של בורכגרווינק, המשיכה הספינה דרומה לאורך חוף ארץ ויקטוריה. במצר מקמרדו פנתה "דיסקברי" מזרחה והשיקה שוב ליבשה בכף קרוזייה, שם הוצבה נקודה שנקבעה מראש לחילופי הודעות, כדי שספינות חילוץ וסיוע יוכלו לאתר את המשלחת. לאחר זאת שטה הספינה לאורך חומת הקרח אל הקצה המזרחי שלה, שם אושר ב-30 בינואר דבר קיומה של היבשה שחזה רוס, ושמה נקרא ארץ אדוארד השביעי.
ב-4 בפברואר עלה סקוט אל חומת הקרח ופירק מאריזתו בלון תצפית, שרכש לצורך מדידות מן האוויר. סקוט טיפס אל סל הבלון ועלה חיש-מהר לגובה של יותר מ-180 מ' בכדור הפורח, שהיה מחובר בכבלים. שקלטון עלה אחריו לניסיון שני. כל מה שהצליחו לראות היו פני חומת הקרח שנראה שאין לה סוף. וילסון חשב, בינו לבין עצמו, שהריחוף בבלון הוא "שיגעון מוחלט".