stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדריקו בורומאו

סמלו המורכב ממגבעת החשמן, קשרי נדרי הנזירות והמלה הלטינית "humilitas" (ענוה) באותיות גותיות
פדריקו בורומאו
פדריקו בורומאו (באיטלקית: Federico Borromeo;‏ 18 באוגוסט 1564 - 22 בספטמבר 1631) היה מלומד קתולי ישועי, קרדינל וארכיבישוף מילאנו. יזם וייסד את הספרייה האמברוזיאנית במילאנו.
תולדות חייו

נולד לבית בורומאו, משפחה בעלת השפעה הן בחוגים החילוניים והן בחוגים הדתיים במילאנו. בן דודו, קארלו בורומאו, היה חשמן וארכיבישוף העיר, נקבר בקתדרלת מילאנו והוכר כקדוש. בעקבות דוגמה זו היה גם פדריקו בורומאו לאיש כמורה הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת פאביה ב-1585 המשיך את לימודיו ברומא ושנתיים לאחר מכן, בגיל 23 היה לקרדינל. ב-24 באפריל 1595 הוכתר לארכיבישוף מילאנו. פעולתו הצטיינה בהטמעת תקנות הקונטרה-רפורמציה של ועידת טרנטו ובשיפור היחסים שבין הכנסייה ושדרות הציבור מתוך תיקון הכנסייה ולוחמה בשחיתות. הסופר אלסנדרו מנצוני, בן המאה ה-19 הנציח אותו בספרו "המאורסים" והעלה על נס את הנהגתו ותרומתו לעיר ואת התמיכה שהגיש לתושבי העיר העניים בימי הרעב והמגפות שפקדו אותה בסוף המאה ה-17.
אחת ממגמות התיקון שהחליט להחיל על הכנסייה הייתה להפנות עורף למדיניות הסתרת הידע ולתרום להרחבת הדעת, במסגרת המסדר הישועי. פועל יוצא מכך היה מיזם הספרייה האמברוזיאנית שהקים כספרייה ציבורית פתוחה הראשונה בעולם הקתולי (שנייה רק לספריה הבודליאנית באוקספורד). פדריקו בורומאו ראה את הספרייה בעיני רוחו כמרכז לאקדמיה קתולית שתחקור ותפיץ את הידע האנושי כחלק מעבודת האל. לפתיחת הספרייה ב-1609 קדמו מספר שנים בהן שלח בורומאו שליחים ללקט ספרים וכתבי יד עתיקים מרחבי העולם. שליחיו יצאו לאיטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, יוון, "סוריה הגדולה" (כולל ארץ ישראל) ומצרים והונחו לרכוש ספרים ומגילות בעברית, ערבית, יוונית עתיקה, לטינית, אשורית, געז ועוד. רוב השליחים התמנו לאחר חזרתם משליחותם לדוקטורים בקולג' של הספרייה ועסקו בניהול, מחקר ותיעוד של האוסף שלהם, משרה שכללה גם פרשנות וצנזורה לחלק מהספרים. לצד הקולג' הקים פדריקו בורומאו מכון טיפוגרפי להדפסת מחקרי הדוקטורים והנזירים.
פדריקו בורומאו עסק גם במפעלי בנייה. הוא יזם את בניית ההר הקדוש של רוסאריו בווארזה, כיום אתר מורשת עולמית ואת הקמת החזית החדשה של קתדרלת מילאנו על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone).
פדריקו בורומאו נפטר ב-1631 ונקבר בקתדרלת מילאנו. בשנת 1685 הוקם פסל שלו בחזית הספרייה, תרומת אזרחי מילאנו.
Archiepiscopalis fori Sanctae Mediolanensis Ecclesiae taxae, 1624
Gratia de' principi, 1632
סלאוקיה על החידקל

| --- | --- |
 מדינה:  הממלכה הסלאוקית
 תאריך ייסוד:  305 לפנה"ס
 שטח:  5.6 קמ"ר
 סיבת נטישה:  הובערה על ידי צבאו של המפקד הרומי גאיוס אווידיוס קסיוס
 תאריך נטישה:  165
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר היסטורית:  300,000 (165)
 קואורדינטות:  33°08′14″N 44°31′02″E﻿ / ﻿33.137222°N 44.517222°E﻿ / 33.137222; 44.517222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. סלאוקיה על החידקל (למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. סלאוקיה על החידקל     מפת אזור סלאוקיה על החידקל tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפה של סלאוקיה על החידקל
סֵלֵאוּקיָה על החידקל (ביוונית: Σελεύκεια; נקראת גם בקיצור סֵלֵאוּקיָה) הייתה עיר גדולה וחשובה באימפריות הסלאוקית, הפרתית, והסאסאנית. העיר הייתה גם בירת האימפריה הסלאוקית בין השנים 305–240 לפני הספירה. סלאוקיה שוכנת בגדתו המערבית של נהר החידקל, וממולה, בגדתו המזרחית של הנהר, שוכנת העיר קטסיפון. את העיר ייסד סלאוקוס הראשון בשנת 305 לפנה"ס לערך. העיר נמצאת במחוז באבל שבעיראק, וממוקמת כ-32 קילומטרים דרום מזרחית לבגדאד המודרנית.
מקור שמהּ של העיר

סלאוקיה על החידקל קרויה על שמו של סלאוקוס הראשון, מלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית, שהרחיב יישוב קיים באזור וקבע בו את בירתו, בסביבות 305 לפנה"ס. סלאוקיה על החידקל הייתה החשובה והגדולה ביותר בין כל ערי הממלכה הסלאוקית, וכתוצאה מכך גם בין כל הערים הנושאות את השם "סלאוקיה", למרות שבחלק מהמקרים הוזכרה בשם "סלאוקיה על החידקל", ולא רק "סלאוקיה", משום שהעיר שוכנת על נהר החידקל. שם העיר מופיע בתלמוד כ"סֵלִיק", "סֵלִיקָה" או כ"סֵלִיקוֹס". נראה כי העיר כונתה בתקופת התלמוד ארדשיר על שמו של מייסד השושלת הסאסנית אביו של שבור מלכא.
היסטוריה > הממלכה הסלאוקית

סלאוקיה על החידקל הוקמה בסביבות 305 לפנה"ס על ידי סלאוקוס הראשון, תוך הרחבת יישוב קודם שהיה במקום, וקביעתו כבירת הממלכה הסלאוקית. למרות שעד מהרה, תוך 65 שנים, עברה בירת הממלכה הסלאוקית לאנטיוכיה, סלאוקיה הפכה למרכז חשוב לתרבות ההלניסטית, לסחר ולשלטון הסלאוקי. אוכלוסיית העיר הורכבה מייוונים, סורים ויהודים. הודות למיקומה במפגש של נהר החידקל עם תעלה גדולה, המובילה לנהר פרת, בסלאוקיה עברה תנועה ימית רבה. במהלך המאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, סלאוקיה הייתה אחת מהערים ההלניסטיות הגדולות ביותר, דומה בגודלה לאלכסנדריה, וגדולה יותר מאנטיוכיה.


חפירות ארכאולוגיות מצביעות על כך שחומות העיר הקיפו שטח של 5.6 קמ"ר. בהתבסס על גודל זה, אוכלוסיית העיר הוערכה כ-100,000 נפש. אוכלוסיית המטרופולין הוערכה כחצי מיליון נפש.


כתביהם של פוליביוס ושל היסטוריונים אחרים, מספרים כי האוכלוסייה במקום הורכבה ממקדונים ויוונים, אך גם מבבלים שסלאוקוס הראשון יישב בעיר.
היסטוריה > נטישת העיר

בשנת 165, סלאוקיה הובערה על ידי צבאו של המפקד הרומי גאיוס אווידיוס קסיוס, שטען כי באותה העת התגוררו בעיר לפחות 300,000 תושבים. חורבן העיר סימל את סופו של ההלניזם במסופוטמיה. בשנת 197, במהלך מסעו למזרח, הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס מצא את העיר נטושה לחלוטין.
הערות שוליים

1 2 3  Seleucia on the Tigris | ancient city, Iraq, Encyclopedia Britannica
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף נ"ז, עמוד ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13513706c (data)  SUDOC: 050447017  VIAF: 3144648141240192954   WorldCat (עם VIAF): 3144648141240192954
סמל ניופאונדלנד ולברדור

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  ניופאונדלנד ולברדור 
 תאריך אימוץ:  1928 
 
סמל ניופאונדלנד ולברדור הוא הסמל הרשמי של פרובניציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה. הסמל הוענק ב-1 בינואר 1637 על ידי מלך בריטניה צ'ארלס הראשון לדייוויד קירק, שהיה מושל ניופאונדלנד בין השנים 1638–1651.
בשנת 1928 הסמל התגלה מחדש ואומץ רשמית כסמל הפרובינציה.
תיאור הסמל

הסמל הוא מגן אדום המחולק לארבעה רבעים באמצעות צלב לבן. שני חדי קרן לבנים ושני אריות מצויים ברבעים של המגן.
התומכים הם שני אינדיאנים משבט באותוק. הציצה מורכבת מאייל קורא העומד על חבל משולב באדום וזהב.
מתחת לסמל מופיע המוטו בלטינית Quaerite prime Regnum Dei ("חפש תחילה את ממלכת האל" – הבשורה על-פי מתי, ז' 23).
ראו גם

דגל ניופאונדלנד ולברדור
סמלי קנדה
ערי הובר

עיר הובר ליד פורטלנד שבאורגון
ערי הובר (באנגלית: Hoovervilles) הוא כינוי ציני לשכונות אוהלים ופחונים שבהם נאלצו אמריקנים רבים לגור בתקופת השפל הגדול בארצות הברית. שכונות אלו הופיעו לאחר תחילת המשבר, ב"יום חמישי השחור", ה-24 באוקטובר 1929, ונשארו מאוכלסות עד סוף שנות ה-40. הכינוי בא ללעוג לנשיא ארצות הברית ה-31, הרברט הובר, שכיהן לפני המשבר ובמהלכו. רבים ראו בשלטונו הרפובליקני הליברלי את הגורם המרכזי למשבר ולמצבם.
כתוצאה מקריסת הבורסה ומסגירת מפעלי תעשייה ועסקים רבים, איבדו התושבים את עבודתם ואת רכושם ונאלצו לגור בעיירות אלו, בתנאי מחיה קשים וברעב. בתיהם היו מורכבים ממבני פח, קרטון, עץ וכל חומר בסיסי שאותו היו יכולים למצוא.
שימוש לועג בשמו של הובר ניתן מאוחר יותר גם לדברים נוספים:
עגלות הסוסים נקראו "עגלות הובר" משום שהאזרחים נאלצו לנוע בעזרתן, כי לא היה להם כסף לדלק.
השם "שמיכות הובר" ניתן לעיתונים שבהם נאלצו להתכסות התושבים.
עיר תעופה

האירוטרופוליס של דובאי
אירוטרופוליס (או בפירוש לעברית "עיר תעופה") זוהי עיר מתמחה שהיא גם צורה חדשה (או שלב התפתחות חדש) של יישוב עירוני שנסמך על נמל תעופה גדול כעוגן כלכלי ותעסוקתי מרכזי. רוב הפעילות הכלכלית של האירוטרופוליס קשור בתשתיות תחבורה, תיירות, תנועת סחורות, שירותי עזר לתעופה ולנוסעים. את המונח טבעו גרג לינדסי וג'ון קסרדה בספרם "אירוטרופוליס - הדרך שבה נחייה בקרוב". הדגם מתקיים בצומתי תעבורה אווירית עולמיים במפרץ הפרסי, במזרח ובדרום-מזרח אסיה, בארצות הברית ובאירופה.
אירוטרופוליס יכולה להיות עיר קיימת שנמל התעופה שלה הפך לגורם משמעותי בהתפתחותה בראשית המאה ה-21 כגון כלכלת דובאי שנמל התעופה הבינלאומי דובאי וחברת אמירטס מהווים מנוע עיקרי בהתפתחותה, נמל התעופה סינגפור צ'נגי, נמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג או המטרופולין המתהווה סביב נמל התעופה סכיפהול בהולנד. זו יכולה להיות גם עיר חדשה לחלוטין כגון סונגדו הסמוכה לנמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון שבקוריאה הדרומית וערים בסין והודו (כגון דורגפור החדשה במערב בנגל) הנבנות לפי מודל דומה. נמלי תעופה ענקיים בארצות הברית כגון נמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, נמל התעופה של ממפיס, טנסי (מרכזה הלוגיסטי העולמי של חברת השילוח פדקס) ונמל התעופה שיקגו או'הייר מהווים אף הם דוגמה לאירוטרופוליס. האירוטופוליס הוא בסיס פעולה מרכזי של יותר מחברת תעופה גלובלית אחת ומרכז לוגיסטי של חברות שילוח בינלאומיות.
האירוטרופוליס מושך חברות ומפעלי היי-טק הרואים בקרבה לשדה התעופה יתרון תחרותי עקב הוזלת עלויות שילוח, קיום קהילת עובדים רב-לאומית ותחבורה יבשתית טובה לערים אחרות. כך מתהפכת התפיסה של שדה התעופה מתפיסתו כפרבר מרוחק לתפיסתו כמרכז תעסוקתי שלעיתים מתפקד כאזור סחר מיוחד. עבור המועסקים הרבים נבנה מעגל משני של נותני שירותים. האירוטרופוליס מנותק תרבותית מסביבתו ומחובר אל תקנים ותפיסות עולמיות של מסחר ושירותים, כגון פעילות כל ימי השנה, 24 שעות ביממה ושירות רב-לשוני. לינדסי וקסרדה מביאים כדוגמה את הונג קונג וסינגפור שהתפתחו כתחנות מסחר המחוברות יותר לעולם הגדול מאשר לסביבתן הקרובה.
לפי חזונם של לינדסי וקסרדה האירוטרופוליס ישקף את הגלובליזציה, יוקם ויתופעל לפי הגיון כלכלי שאותו יכוונו חברות התעופה, שילוח הסחורות והתיירות ויהיה קוסמופוליטי, נטול סממני לאומיות. לדבריהם, התחבורה הגדירה מאז ומתמיד את המקומות בהם יוקמו מרכזים עירוניים, אם אלו האוטוסטרדות במאה ה-20, צומתי רכבת במאה ה-19 או נמלי ים ותחנות שירות לנוסעים בדרכים לפני כן. באותו אופן תקדם התעבורה האווירית, המבוססת על תמהיל של טיסות "לואו קוסט" שוות לכל נפש, מטוסי סילון רחבי-גוף (כגון האיירבוס A380), שינוע סחורות בינלאומי מהיר ויעיל ושילוח בינלאומי (על ידי חברות גלובליות כפדקס או DHL) ומגוון רחב של שירותי קמעונאות, פנאי ותיירות את הכלכלה של האירוטופוליס.
ראו גם

מרחב עורפי
לקריאה נוספת

John D. Kasarda and Greg Lindsay. Aerotropolis: The Way We'll Live Next. 2011. ISBN 978-0374100193
עמוס הרפז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באוגוסט 1928
 פטירה:  27 ביוני 2018 (בגיל 89)
 ענף מדעי:  אסטרופיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  משמר העמק 
 תרומות עיקריות
 התפתחות כוכבים והוראה
 
עמוס הרפז (3 באוגוסט 1928 – 27 ביוני 2018) היה אסטרופיזיקאי ישראלי, שעסק במחקר ובהוראה.
ביוגרפיה

הרפז היה הבן השלישי משבעת ילדיהם של שלמה ושפרה הרפז (גולדנברג) (אחד מאחיו הוא הטייס רמי הרפז). ב-1942 עבר למשמר העמק, שם למד במוסד החינוכי שומריה. במלחמת העצמאות לחם גם במשמר העמק וגם בקרבות הנגב. לאחר שובו לקיבוץ, עבד בפלחה, ומילא גם תפקידים שונים בקיבוץ ובתנועת הקיבוץ הארצי, אליה השתייך הקיבוץ, בתחומי המשק והחברה.
משנת 1967, שימש כמורה ומחנך במוסד שומריה. בעל תואר ראשון בפיזיקה, מהטכניון בחיפה (1970), וב-1972 סיים את לימודיו למוסמך, בתחום תורת היחסות הכללית. ב-1980 סיים לימודי מחקר לתואר שלישי, בתחום התפתחות כוכבים, מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל לעיסוקו במחקר באסטרופיזיקה, עסק גם בהוראה.
פרסם 5 ספרים ועשרות מאמרים בנושאי אסטרופיזיקה ותורת היחסות.
בשנת 1976 התחיל עבודתו ב"אורנים, בית הספר לחינוך של התנועה הקבוצית", בו עבד עד 1998.
בשנת 82–1980 היה במעמד פוסט-דוקטורט, באוניברסיטת WINDSOR, בקנדה.
מנהל אורנים בשנים: 1987-1990.
בשנת 91–1990, שבתון ב- MIT בבוסטון מסצ'וסטס, ארצות הברית.
1991-1997, הוראה ומחקר באורנים.
1997-98, שבתון (שני) ב- MIT בבוסטון מסצ'וסטס, ארצות הברית.
ב-1998 פרש לגמלאות.
משנת 2000 חבר בכיר ב- IARD International Association for Relativistic Dynamics והרצה ב-6 מכנסייה הבינלאומיים.
נקבר בקיבוצו משמר העמק.
מספריו

מושגים בתורת היחסות, עמוס הרפז, אפיק (תשמ"ח). הספר באתר סימניה
Stellar Evolution, הופיע באנגלית בהוצאת A.K Peters, בשנת 1993
התפתחות כוכבים, הופיע בעברית, בהוצאת "ספרית פועלים", 1995
Asymmetrical Planetary Nebulae, הופיע באנגלית בהוצאת Institute of Physics Publishing, Bristol, 1995
הערות שוליים

↑  דוד גורן, להתחיל מחדש בבית הקיבוצי, על המשמר, 19 בנובמבר 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262488705171  CiNii: DA08059743  ISNI: 0000 0000 6651 569X  LCCN: n91095482  SUDOC: 035101105  VIAF: 29681092   WorldCat (עם VIAF): 29681092
סלאח א-דין

ערך זה עוסק במנהיג כורדי, הסולטן הראשון של מצרים וסוריה, מייסד השושלת האיובית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סלאח א-דין (ערבית: صلاح الدين يوسف طجير بن ايوب, תעתיק מדויק: צלאח אלדין יוסף טג'יר בן איוב; משמעות שמו: "צדקת האמונה"; בכורדית: سه‌لاحه‌دین ئه‌یوبی, Selah'edînê Eyubî‏; בספרות המערב הוא מוכר בשם "סלאדין" (Saladin)‏; 1137/8 – 4 במרץ 1193) ייסד את השושלת האיובית במצרים ובסוריה, שהייתה כורדית במוצאה. ידוע הן בעולם המוסלמי והן בעולם הנוצרי על מנהיגותו והצלחותיו הצבאיות, שרוככו באבירותו ובטבעו הרחום בזמן מסעות הצלב.
העלייה לשלטון

סלאח א-דין הוא כינוי כבוד שנוסף לאחר כיבושיו. במקור נולד בשם יוסוף, למשפחה כורדית בתיכרית שעל נהר החידקל. אביו נג'ם א-דין איוב (אנ') היה מושל תיכרית, שם סייע בידי זנגי להימלט מידי הח'ליף אל-מסתרשד. זנגי גמל לו טובה ומינהו למושל בעלבכ. סלאח א-דין נשלח לדמשק להשלים את השכלתו, שם חי במשך עשר שנים בחצרו של נור א-דין, וייחד עצמו בהתעניינותו בחדית' הסוני. קיבל חינוך צבאי מדודו, המדינאי והחייל הסלג'וקי שרכוה, שייצג את נור א-דין במסעות המלחמה שלו נגד הח'ליפה הפאטימי של מצרים בשנות השישים של המאה ה־12.
ב־1169 ירש סלאח א-דין את דודו כווזיר, מושל מטעם הח'ליפה. במסגרת התפקיד מונה לאחראי על המאבק בפאטימים ובצלבנים בהנהגתו של אמלריך הראשון. מעמדו כווזיר במצרים התערער עקב חוסר היציבות ממנה סבלה מצרים, בין היתר בשל שורה ארוכה של ח'ליפים-ילדים, שעל שליטתם נלחמו הווזירים. כמנהיגו של צבא זר מסוריה גם לא הייתה לו שליטה על הצבא המצרי השיעי, שהונהג כעת בשמו של ח'ליפה חלש. כאשר הח'ליפה נפטר, ב־1171, סלאח א-דין הורה לאימאמים להודיע בתפילות יום השישי על שמו של אל-מסתדא, הח'ליפה העבאסי, כיורש, וכך הביא לקיצה של שושלת הח'ליפים הפאטימים. הוא גם הביא להחלפת האסכולה השיעית שהייתה נפוצה באזור מצרים תחת השלטון הפאטימי, לאסכולה הסונית, שהוא שייך אליה וכל החליפים העבאסים. כעת סלאח א-דין שלט במצרים, באופן רשמי כנציגו של נור א-דין, שבעצמו היה נציג רשמי של החליף העבאסי.
זו הייתה חלוקת הכוחות הרשמית. למעשה, בעזרת אחיו שקיבלו את השליטה על אחוזות מצריות גדולות, סלאח א-דין הפך את מצרים לאחוזה של משפחתו, נגד רצונותיו של נור א-דין, ששלח את שרכוה ואת סלאח א-דין למצרים מלכתחילה. עם מותו של נור א-דין (1174), לקח לעצמו סלאח א-דין את התואר סולטאן במצרים, על אף שסלג'וקים רבים התייחסו אליו כשליט לא לגיטימי ולא הסכימו לשרת תחת הסולטאן ה"כורדי". אף על פי כן, סלאח א-דין היה למייסדה של השושלת האיובית והשיב את הסונה למצרים. במסעות המלחמה באפריקה הרחיב סלאח א-דין את תחומי שלטונו והטריטוריה שלו לכיוון מערב – למגרב. כאשר הלך לדכא מרידה באזור הנילוס העליון הוא המשיך דרומה ומזרחה לים סוף ולתימן.
זכרו והנצחתו

למרות התנגדותו העיקשת לכוחות הנוצריים, לסלאח א-דין יצא מוניטין חיובי באירופה, והוא נתפס כמנהיג המתנהג באבירות, עד כדי כך שעד המאה ה-14 עוד נכתבו שירים אפיים על הרפתקאותיו, ודנטה החשיב אותו מבין "הנשמות הפגניות הישרות בעולם הבא" (אף על פי שבעצם לא היה פוליתאיסט). סלאח א-דין 'האציל' מופיע באור סימפתי גם ב"הטליסמן" של סר וולטר סקוט.
במשך הדורות נתן סלאח א-דין השראה למוסלמים מבחינות רבות. עיט סלאח א-דין, סמלו של סלאח א-דין, מתנוסס על דגל מצרים וכן על כמה מסמלי מדינות ערב, ביניהן עיראק מולדתו, שבשנת 1976 אף הקימה את מחוז סלאח א-דין, שבירתו היא עיר הולדתו תיכרית.
בתקופה המודרנית מתייחסים הפלסטינים פעמים רבות אל סלאח א-דין כגיבורם בזכות הצלחתו לגרש את הצלבנים.
על שמו נקרא החתול של הדמויות הראשיות בסדרת 39 רמזים.
בארץ, רחובות על שמו נקראו בירושלים, בלוד, בעכו, בעזה ובמקומות נוספים.
לקריאה נוספת

Malcolm Cameron Lyons & D. E. P. Jackson. (1982). Saladin: the Politics of the Holy War. Cambridge University Press.
הערות שוליים

↑  ראובן עמיתי, שיחה עם פרופ' ראובן עמיתי, הקרן הלאומית למדע, ‏דו“ח שנתי תשע“ד, (2013/14)
↑  محمد مختار الشَنقيطي, السنة والشيعة.. دروس من صلاح الدين الأيوبي (הסונה והשיעה, שיעורים מסלאח א-דין), באתר אלג'זירה (בערבית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302373005171  PLWABN: 9810646403405606  BIBSYS: 90099282  BNE: XX1105112  BnF: cb119722308 (data)  CiNii: DA15383253  GND: 118604988  ISNI: 0000 0001 2143 1502  LCCN: n82165288  NDL: 00621422  NKC: jn20010525092  NTA: 071575197  RERO: 02-A013496496  SELIBR: 199131  SNAC: w60w1stf  SUDOC: 027745325  TDVİA: selahaddin-i-eyyubi  VcBA: 495/18081  VIAF: 90040943   WorldCat (עם VIAF): 90040943 
מאוזוליאום סלאח א-דין בדמשק
עיט סלאח א-דין בסמל עיראק. עיטים דומים נמצאים גם בסמלי מצרים, תימן והרשות הפלסטינית.
סרקופגו

סרקופאגו (Sarcófago) היא להקת מטאל קיצוני ברזילאית אשר הוקמה בשנת 1985 על ידי וונגר למונייר אחרי פרישתו מהרכב המטאל ספולטורה, הלהקה התפרקה בשנת 2000 מסיבות אישיות של חברי הלהקה.
השנים הראשונות

סרקופגו הוקמה על ידי וונגר "אנטיקרייסט" למונייר ב-1985 לאחר פרישתו מספולטורה.
המוזיקה הייתה פרימיטיבית מאוד לאותה תקופה ובלתי מתפשרת, והלהקה הייתה ידועה בזכות איפור הקורפס פיינט, שהשפיע על הרכבי בלאק מטאל שונים מהגל השני של הסגנון. לאחר מספר דמואים הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה I.N.R.I שהשפיע רבות על להקות הבלאק מטאל מהגל השני, המוזיקה באלבום אגרסיבית, עם סאונד מאוד "מלוכלך" ואנגלית בלתי תקינה.
שנתיים אחרי הוציאה הלהקה את אלבומה השני בשם Rotting (נרקב).
שנות ה-90

אחרי הפסקה של שנה הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי במספרו בשם The Laws of Scourge. כיוון הלהקה השתנה, הנגינה נהייתה יותר טכנית, האיכות יותר קלה למאזין והליריקה אף היא השתנתה.
באותה שנה הלהקה התארחה בתוכנית המטאל הבריטית "The Headbangers ball".
שלוש שנים אחרי, הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי במספר "Hate", באלבום ניכרו השפעות של הדת' מטאל הסקנדינבי, ונעשה שימוש במכונת תופים להמחשה. האלבום היה שנוי במחלוקת וסימן ירידה משמעותית בקרירת הלהקה.
אחרי שלוש שנים של חוסר פעילות הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי והאחרון "The Worst". שנתיים אחרי, הלהקה הוציאה את האיפי Crust ובו נמצא השיר F.O.M.B.M. Fuck off the Melodic Black Metal, שיר מחאה נגד הבלאק מטאל המלודי שקיבל תאוצה בשנות ה-90, השיר חולל כעסים ופרובוקציות כלפי הלהקה שבאותה שנה הודיעה על פירוק רשמי.
הניסיון לאיחוד

בשנת 2006 קיבל ווגנר הצעה להופעת איחוד של סרקופגו בפסטיבל המטאל ואקן, אך סירב לה בטענה שאינו יודע היכן חברי ההרכב המקורי.
השפעות ומחוות

תרבות איפור הקורפספיינט שהייתה ידועה בקרב מאזיני הבלאק מטאל בשנות ה-90 הודות לסרקופגו שהתחילו כאיפור בדימוי גופה.
השפעותיה של סרקופגו ידועות בקרב הלהקות Darkthrone ,Watain, בלאספמי, טוקסיק הולוקוסט, ארקוגוט, מרדוק, ביסטיאל וורלאסט, Destroyer 666 ומייהם.
הלהקה השפיעה על סאונד הבלאק מטאל ועל רוח ה"טרו מטאל". מתופף להקת דארקט'רון אף הוא הושפע מההרכב בכתיבת השירים והסאונד ואף הוציא את אלבום האוסף Fenriz Presents... The Best of Old-School Black Metal, בו הוא שם את השפעותיו כמוזיקאי בלאק מטאל ובו השיר הנודע של סרקופגו Satanic Lust.
דיסקוגרפיה

Satanic Lust (Demo )-1986
I.N.R.I - 1987
Rotting - 1989
The laws of scourge-1991
Hate -1994
The Worst-1997
The Worst(EP) -2000
Nights in Hell Live -2001
עיר תעשייה

עיר תעשייה או עיר תעשייתית זוהי עיר מתמחה בה מרוכזים הכלכלה והפיתוח העירוני סביב הייצור התעשייתי הממוקמים בה ומאופיינים בכמות גדולה של מפעלים, בתי חרושת, ואזורי תעשייה גדולים. בדרך כלל מונח זה מתייחס אל ערים בהם ממוקמת תעשייה כבדה כגון: חיפה ואשדוד. בדרך כלל עיר תעשייתית נמצאת בשלב כלשהו במהלך התיעוש הרב בו הוא משפיע גם על ערים נוספות בגלל פרסומם של מפעלים בעיר זו. בסוף המאה ה-19 הצורה והתפקודים של מרבית הערים התעשייתיות הושפעו על היחסים חברתיים על תושבי העיר ועל העובדים בערים הללו. מנצ'סטר באנגליה נחשבת לאבטיפוס של עיר התעשייה על בסיס התצפיות של פרידריך אנגלס.
במדינות קומוניסטיות

במדינות בעלות גישות קומוניסטיות או מדינות העולם השלישי רוכזו רוב המפעלים החשובים של אותן המדינות בערי הבירה כגון: מוסקבה, רוסיה לעומת מדינות המערב בהם ערי הבירה שימשו בתור ערי מסחר העיקריות של המדינה.
בישראל

בישראל הוקמו ברבות השנים ישובי מפעלים שאינם גם בעלי מאפיינים של עיר אלא יישובים שעיקר פרנסתם ותעסוקתם הוא מפעל מסוים או כמה מפעלים בודדים הממוקמים בשטחם.
בסין

במדינות בהם ישנו ריכוז גבוהה של דוברי סינית המונח "עיר תעשייה" נוטה להתייחס לערים בהן הכלכלה העירונית מובלת רק על ידי תעשיות כבדות או שהתעשייה הכבדה היא בעלת רושם משמעותי של העיר לאנשים שהם אינם תושביה המקומיים.
עקרון האי-תוקפנות

עקרון אי-התוקפנות (באנגלית: Non-aggression principle) הוא עיקרון אתי בפילוסופיה של הליברטריאניזם, לפיו אין זה מוסרי להשתמש באלימות ובאיום באלימות כלפי אחרים ורכושם, ולפיה אדם הוא ריבון לעצמו ובעל סמכות מוחלטת על גופו ועל רכושו.
בניגוד לפציפיזם, עקרון אי-התוקפנות לא מתנגד לשימוש באלימות במקרים של הגנה עצמית.
עקרון אי-התוקפנות נחשב לעיקרון מנחה של הליברטריאניזם.
הצדקה

העיקרון נגזר באמצעות גישות פילוסופיות שונות, ביניהם:
אובייקטיביזם: איין ראנד דחתה תיאוריות של זכויות טבעיות או מולדות כמו גם טענות על-טבעיות, והציעה במקום זאת פילוסופיה המבוססת על "מציאות נצפית" יחד עם אתיקה תואמת המבוססת על "הדרישות העובדתיות" של חיי אדם בהקשר חברתי. היא הדגישה שעקרון אי-התוקפנות הפוליטי אינו עיקרון ראשוני, ויש לו תוקף רק כתוצאה מפילוסופיה יסודית יותר. מסיבה זו, רבות מהמסקנות שלה שונות מאלו שמחזיקים בעקרון אי-התוקפנות כאקסיומה או שהגיעו אליו בצורה שונה. היא הציעה שהאדם שורד על ידי זיהוי ושימוש במושגים במוחו הרציונלי, שכן "שום תחושות, תפיסות, דחפים או אינסטינקטים אינם יכולים לעשות זאת; רק המוח יכול". היא כתבה, "מאחר שההיגיון הוא האמצעי הבסיסי להישרדותו של האדם, מה שמתאים לחייו של יצור רציונלי הוא הטוב; מה שמנגד, מתנגד או הורס אותו [כלומר כוח יוזם או הונאה] הוא הרע."
אתיקה של ויכוח: כמה הוגי דעות ליברטריאנים ימניים מודרניים מבססים את עקרון אי-התוקפנות על פנייה להנחות הפראקסיולוגיות ההכרחיות של כל דיון אתי, טיעון שפורץ על ידי המלומד האנרכו-קפיטליסטי האנס הרמן הופה. הופה טוען כי עצם ההשתתפות בדיון מחייבת את המשתתפים לקבל הנחות מסוימות, ביניהן הכרה בזכויותיהם של הצדדים המעורבים. עצם הוויכוח מניח שהמשתתפים מכבדים את זכותו של כל אדם להשתמש בגופו באופן חופשי לצורך השתתפות בדיון. לכן, טענה המצדיקה ייזום של תוקפנות או כוח סותרת את עצמה, משום שהטוען לה מניח את קיומן של זכויות הגוף בדיון, ובו בזמן תוקף אותן. כל ניסיון להצדיק תוקפנות סותר את עצם קיומו של דיון רציונלי ואי-תוקפני. בין תומכיו נמנים סטפן קינסלה ומארי רוטברד.
השתק: סטפן קינסלה מאמין כי המושג המשפטי של מניעות מרמז ומצדיק את עקרון אי-התוקפנות.
הערות שוליים

1 2  וולטר בלוק, The Non-Aggression Axiom of Libertarianism, באתר lewrockwell.com, ‏17 בפברואר 2003 (באנגלית).
1 2  מאת'יו גולד, Discovering Libertarianism - Non-Aggression principle introduction, באתר Young Americans for Liberty, ‏1 באפריל 2012 (באנגלית) (ארכיון).
↑  מהן הגישות הליברליות השונות ומה ההבדל בינן?, באתר חופש לכולנו (ארכיון).
1 2  מרי רוורט, What is the Non-Aggression Principle?, באתר The Advocates, ‏29 באוקטובר 2016 (באנגלית).
↑  לורנס מ. ואנס, The morality of Libertarianism, באתר The Future of Freedom Foundation, ‏1 באוקטובר 2015 (באנגלית).
↑  Libertarianism vs. Radical Capitalism - The Objective Standard, web.archive.org, ‏2013-11-12
↑  The relation between the non-aggression principle and property rights: a response to Division by Zer0, web.archive.org, ‏2011-11-14
↑  Hoppephobia by Murray N. Rothbard, archive.lewrockwell.com
↑  Kinsella, Stephan. "Punishment and Proportionality: the Estoppel Approach." Journal of Libertarian Studies 12, No. 1 (1996): 51–73.
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פדריקו גומס גרת

פדריקו גומס גרת (נולד ב-5 במרץ 2004) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק כשוער בטיגרה.
קריירה

גומס גרטה נולד בסן איסידרו, באזור הצפוני של בואנוס איירס, והחל לשחק כדורגל בגיל 8 באקדמיה של טיגרה.
נבחרת לאומית

בנובמבר 2021, גומס גרת זומן לסגל הנבחרת הבוגרת של ארגנטינה למשחקי מוקדמות גביע העולם נגד נבחרות אורוגוואי וברזיל.
גומס גרטה נבחר להתאמן עם סגל ארגנטינה בקטאר במונדיאל 2022. הוא נחשב לשחקן ה-27 בסגל. ואף אמר על ליונל מסי: "הוא כלל אותי בכל דבר וגרם לי להרגיש חלק מההישג".
בינואר 2023, גומס גרת נכלל בסגל ארגנטינה עד גיל 20 על ידי המאמן חאבייר מסצ'ראנו לטורניר קופה אמריקה עד גיל 20 בקולומביה.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
הערות שוליים

↑  סגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20, באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הארגנטינאית, 3 במאי 2023 (בספרדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פדריקו גומס גרת".