הקרב על הבליטה
רקע > השאיפות האסטרטגיות של גרמניה

ברקע הדברים יש לראות את המצב האסטרטגי הכולל שבו נמצאה גרמניה בסוף 1944. הכוחות הסובייטיים כבר הגיעו באותו שלב עד קו נהר הוויסלה, כבשו את רומניה ואת בולגריה, ולא היו רחוקים משטח גרמניה גופא. היה ברור כי המתקפה הסובייטית הבאה עלולה להביא את הצבא האדום עד לשערי ברלין. היטלר הבין שצבאו אינו מסוגל להביס את הכוחות העצומים של הצבא הסובייטי בחזית המזרחית. הוא העריך פחות את עוצמתם של צבאות בעלות הברית המערביות בחזית המערב, וחשב ששם הוא יוכל להשיג ניצחון מכריע, שיאלץ את האמריקאים והבריטים לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית, או לפחות יוציא אותם זמנית מהמלחמה. לכן החליט להטיל את העתודות האחרונות של הוורמאכט למתקפת־נגד גדולה במערב, על חשבון החלשת כוחותיו בחזית המזרחית. היה זה הימור מסוכן מצד היטלר, אך במצב הקשה בו נמצאה גרמניה בשלב זה של המלחמה, לא היה לו הרבה מה להפסיד.
מטרתו האסטרטגית של היטלר הייתה לפצל את כוחות בעלות הברית באופן פיזי ופסיכולוגי. הוא השווה את עצמו לגיבור ששימש לו כמודל - פרידריך הגדול: פרידריך עמד על סף תבוסה במלחמת שבע השנים, אך ניצל ברגע האחרון לאחר שהקואליציה החזקה שקמה נגדו התמוטטה עם מותה הפתאומי של הצארינה הרוסית יליזבטה. היטלר ציפה שניצחון גרמני בחזית המערבית ימוטט את הברית הבלתי טבעית לדעתו, בין הקפיטליסטים המערביים לברית המועצות הקומוניסטית, ויביא למשבר ביחסים המתוחים ממילא בין האמריקאים לבריטים.
הרעיון לפתוח במתקפת נגד בארדנים הועלה לראשונה על ידי היטלר ב־16 בספטמבר 1944, בפגישת תדרוך ב"מאורת הזאב", מפקדתו במזרח פרוסיה, בה נכחו ראש המטה של ה-OKW וילהלם קייטל, סגנו - ראש אגף המבצעים של הוורמאכט אלפרד יודל, וגנרל-אוברסט היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה הגרמני (OKH). באותו תדרוך הודיע היטלר לגנרלים שהחליט לצאת למתקפת־נגד גדולה בחזית המערבית בנובמבר, חודש שבו שעות האור מעטות ויש בו הרבה ערפל ועננות, שמגבילים את היכולת להפעלת כוחות אוויר. הרעיון המבצעי של היטלר היה ליצור פרצה רחבה בחזית בעלות הברית בשטחי בלגיה ולוקסמבורג, להשתלט על נמל אנטוורפן ששימש בסיס הספקה חיוני של כוחות בעלות הברית, ולנתק את קבוצת הארמיות ה-21 (הארמייה הבריטית השנייה והארמייה הקנדית הראשונה) ואת הארמייה האמריקאית התשיעית משאר כוחות בעלות הברית במערב אירופה. היטלר לא השלה עצמו שביכולתו של הוורמאכט לסלק את צבאות בעלות הברית המערביות מיבשת אירופה, אך האמין שניתן יהיה לגרום להן נזק מספיק גדול, שירחיב את הבקיעים הקיימים בברית האנגלו־אמריקאית, ואולי אף יגרום להם לחתום על שלום נפרד עם גרמניה הנאצית. הצלחת מתקפת הארדנים יכלה לאפשר לגרמניה להעביר כוחות חזקים מהחזית המערבית לחזית המזרחית, לקראת מתקפת החורף הצפויה של הצבא הסובייטי, והייתה נותנת לנאצים את הזמן הדרוש להשלמת פיתוח כלי נשק החדשים, כולל ארסנל טילי V, שהיו מטים את הכף במלחמה לטובת גרמניה.
בקרב הפיקוד הגרמני העליון היו חילוקי דעות חריפים סביב המתקפה המתוכננת בארדנים. גודריאן, שמתוקף תפקידו היה ממונה על ניהול המבצעים הצבאיים בחזית המזרחית, התנגד לפתיחת מתקפה כלשהי במערב, בטענה שגרמניה זקוקה לכל עתודותיה כדי לעמוד מול המתקפה הסובייטית הממשמשת ובאה במזרח. במקום לתקוף במערב הוא דרש לתגבר את הכוחות הגרמניים בחזית המזרחית, לרבות בהונגריה. מפקדי כוחות הוורמאכט הבכירים בחזית המערבית – מנטויפל, רונדשטט, מודל ואחרים (שתוכניתו של היטלר הוסתרה מעיניהם בכוונה עד חודש דצמבר) התנגדו למבצע, כי סברו שהוא שאפתני מדי ביחס למשאבים שעמדו לרשות הצבא הגרמני בשלב זה של המלחמה. הם רצו מתקפה מוגבלת בארדנים, שתוציא את בעלות הברית משיווי משקלם ותעניק לגרמניה שהות לחזק את הגנתה בחזית המערבית. היטלר, לעומתם, ביקש להטיל למתקפה בארדנים חלק גדול מהעתודות שעמדו לרשות גרמניה ערב המתקפה, במטרה להשיג ניצחון מכריע, שישנה את המציאות הצבאית בחזית המערב.
ההחלטה לפתוח במתקפת נגד גדולה במערב הייתה קודם לכל החלטה אישית של היטלר. הוא טען תמיד, שהמפקדים הבכירים שלו הם חסרי הבנה בשיקולים החורגים מעבר לעניין צבאי צר. מבחינת היטלר, המתקפה בארדנים נועדה להשיג יעדים פוליטיים ופסיכולוגיים, ולא רק יעדים צבאיים. הוא דחה את טענותיו של גודריאן אודות מתקפה סובייטית בקנה מידה גדול הצפויה בחזית המזרחית, והתייחס להערכות המודיעין הגרמני ביחס לעוצמתם של כוחות הצבא האדום, כאל "אחיזת העיניים הגדולה ביותר מאז ג'ינגיס חאן".