שונר קנדי
יחסים עם בני האדם > איומים ושימור

האיום של השונרים הקנדים החיים במזרח קנדה הוא תחרות עם זאב הערבות המזרחי, שמספר פרטיו באזור עלה בעשורים האחרונים. אובדן בתי גידול הוא האיום העיקרי של השונרים החיים בארצות הברית הרציפה, בעוד שלכידה היא גורם תמותה חסר חשיבות יחסית. בפריפריה הדרומית של תחום המחיה של השונרים הקנדים דווח על הכלאה בינם לבין שונרים מצויים. הכלאה בין מינים קרובים עשויה לתחם באופן משמעותי את הטווח הגאוגרפי שלהם, במיוחד אם הם נמצאים בסכנה שכן הצלחת הרבייה אצל נקבות תפחת עקב לידת צאצאים סטריליים; מצד שני, כלאיים פוריים יכולים להתחרות ולהתרבות הלאה עם מיני האב, מה שעלול להפחית את מספרם של מיני האב. כלאיים של שונרים קנדים ומצויים הראו סימני הצלחה ברבייה ולא נראה שהם מהווים איום משמעותי על מין האב. השונר הקנדי מצוי בשפע בטווח המחיה הרחב שלו ולא היה מאוים באופן משמעותי על ידי סחר חוקי במשך מאות שנים. לפיכך, ה-IUCN מסווג את השונר הקנדי במצב השימור ללא חשש.
עם זאת אוכלוסיות השונר הקנדי במחצית הדרומית של הטווח הן נמוכות יחסית ומוגנות מפני סחר בפרווה. השונר הקנדי מצוי בסכנת הכחדה בניו ברנזוויק ובנובה סקוטיה. ב-24 במרץ 2000 פרסם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את הכלל הסופי שלו, שקבע כי השונר הקנדי הוא זן מאוים ב-14 ממדינות ארצות הברית. בשנת 2005 תיחם השירות שישה אזורי מחיה עיקריים שבהם דווח על רבייה של שונר בשני העשורים האחרונים: צפון מיין וניו המפשייר, צפון-מזרח מינסוטה, צפון-מערב מונטנה וצפון-מזרח איידהו, רכס נהר קטל (אנ') ו"אזור הטריז" בוושינגטון, רכס הקסקייד הצפוני של וושינגטון ואזור ילוסטון רבתי של ויומינג, מונטנה ואיידהו. עד שנת 2010, לאחר מאמץ של 11 שנים, הושב השונר הקנדי בהצלחה לקולורדו. ההיכרות הראשונית הייתה בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו, אך אוכלוסיות עצמאיות הוקמו ברחבי דרום-מרכז הרי הרוקי בקולורדו עד מחוז סאמיט (אנ'). מחקר משנת 2012 הראה כי מספר הפרטים השתפר בצפון-מזרח ארצות הברית; עם זאת, מחקר משנת 2008 הראה שאוכלוסיות השונר הקנדי לא מצליחות להתקיים בוושינגטון בגלל פיצול בתי הגידול. מחקר משנת 2017 דיווח כי מספר הפרטים בארצות הברית הולך וגובר באזורים רבים בארצות הברית. בינואר 2018 הכריז שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כי השונר הקנדי אינו זקוק עוד להגנות מיוחדות בארצות הברית בעקבות צעדים לשימור אוכלוסייתיו, ומעמדו כמין "מאוים" עשוי להישלל בעתיד.
טכניקות שונות הופעלו כדי לחקור את אוכלוסיות השונר הקנדי; הנתונים שנאספו יכולים לספק מידע שימושי על האקולוגיה והתפוצה של המינים ולסלול את הדרך לאמצעי שימור יעילים. בתחנות ריח נעשה שימוש בריח בואשים (ולעיתים בריח נפית החתולים), כמו גם בחפצים מרצדים דוגמת כנף ציפור על חוט, במטרה לפתות את השונר לאזורים עם מצלמות מעקב. טכניקה זו, למרות שהיא שיטתית, עשויה להיות יקרה מדי לביצוע באזורים גדולים. שיטות אחרות כוללות טלמטריית רדיו ומעקב אחר שלג. מעקב אחר שלג עשוי להיות מאתגר באזורים ללא כבישים, ולפעמים ניתן לטעות בין מסלולי שונר מצוי לאלו של שונר קנדי. נוהם שיער כרוך באיסוף שערות שנשרו משונרים קנדים, במיוחד כשהם מתחככים בחפצים (כגון שלג); מחקר הראה שתערובת של קסטוריום בונה ושמן חתולים יכולה לגרום להתנהגות שפשוף אצל השונר הקנדי. שיטה זו היא בדרך כלל זולה, והסיכויים לזיהוי שגוי בה הם נמוכים מכיוון שניתן לנתח ראיות פיזיות כמו שערות באופן גנטי.
בין 1989 ל-1992 נעשה ניסיון להשיב מחדש את השונר הקנדי למדינת ניו יורק, כאשר נתפסו 80 שונרים קנדים מצפון-מערב קנדה ושוחררו להרי אדירונדאק על ידי המכללה הממלכתית של אוניברסיטת ניו יורק למדעי הסביבה והיערנות (אנ'). חלק מהשונרים ששוחררו התפזרו במדינות הסובבות: פנסילבניה, ניו ג'רזי, מסצ'וסטס, ניו המפשייר והפרובינציות הקנדיות של אונטריו, קוויבק וניו ברנזוויק. לאחר מכן נחשב השונר הקנדי באופן רשמי למין שנכחד ממדינת ניו יורק, אך הוא עדיין מוגן באופן מלא על פי חוקי המדינה. 19 פרטים נהרגו בתאונות דרכים, שמונה נורו בטעות על ידי ציידי שונרים מצויים והנותרים מתו מסיבות לא ידועות או מטריפה.