stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
מהלך המלחמה > תחילת מלחמת החפירות

כתוצאה מהדיפת הגרמנים, פתחו שני הצדדים בניסיונות איגוף מצפון-מערב. ניסיונות אלה, שלא צלחו עבור אף אחד מהצדדים, הסתיימו ביצירת קו חזית רצוף מהים הצפוני אל גבול צרפת-שווייץ, ועל כן נקראו בשם המרוץ אל הים. עבור הגרמנים היה המרוץ אל הים גם ניסיון להשתלט על הנמלים הבלגיים בים הצפוני, ניסיון שלא צלח עקב הצפות של נהר איסר ועקב הצלחתם של הבריטים למנוע את גישת הגרמנים לנמלים.
מצד כוחות ההסכמה, נחלק קו החזית לשלושה חלקים, כאשר על כל חלק הייתה מופקדת מדינה אחרת. החלק הצפון-מערבי באורך 35 ק"מ מהים הצפוני הופקד בידי בלגיה, החלק השני עד לעמק הסום הופקד בידי בריטניה והחלק השלישי עד לגבול עם שווייץ הופקד בידי צרפת.
בחג המולד של 1914 החלו החיילים הגרמנים לקשט את אזור הביצורים שלהם בגזרת איפר בבלגיה לכבוד החג. החיילים הבריטים מנגד הצטרפו לחגיגה והתפתחה הפסקת אש ספונטנית וקצרה שבה שרו שני הצדדים יחדיו שירים בגרמנית ובאנגלית ואף שיחקו כדורגל זה נגד זה. לאחר ששני הצדדים צעקו זה לזה ברכות לחג, נפגשו החיילים בכמה מקומות בשטח ההפקר שבין הכוחות והחליפו ביניהם מתנות לחג. הירי הארטילרי בגזרת איפר הופסק גם הוא באותו הלילה. בחלק מהמקומות הסתיימה הפסקת האש בתום ערב החג ובמספר מקומות היא נמשכה עד לראש השנה החדשה. עם פרוץ המלחמה באוגוסט נפוצה האמונה כי המלחמה תסתיים עד לחג המולד, אולם המציאות הראתה אחרת, והלחימה נמשכה למעלה מארבע שנים, תוך שהיא גובה מספר קרבנות עצום.
מהלך המלחמה > 1916 – מלחמת התשה

מתקפת אגם נארוץ' נערכה גם היא בחזית המזרחית. המתקפה הסתיימה בתבוסת הרוסים. המתקפה הייתה דומה למתקפות הכושלות בחזית המערבית. הרוסים התחילו בהפגזה ארטילריה כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו עם 350,000 חיילים בקבוצות גדולות שהיו מטרה מעולה למכונות היריה של הגרמנים. הם הצליחו להתקדם מספר מועט של קילומטרים עד שנאלצו לסגת לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים. מתקפה רוסית נוספת ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה הסתיימה באותן תוצאות.
ראש המטה הכללי של הצבא הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, האמין כי ייתכן שלא ניתן יהיה להגיע לפריצת דרך, ומשום כך התמקד בהסבת אבדות כבדות לצרפתים אשר יגרמו להם להיכנע, או כפי שניסח זאת: "לגרום לצרפת לדמם עד לבן". כפועל יוצא של תוכנית זו הוא אימץ שתי אסטרטגיות: הראשונה הייתה לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, כדי לנתק את מדינות ההסכמה מאספקת הציוד מעבר לים, והתקפות ממוקדות מרובות נפגעים נגד החיילים הצרפתים. במטרה להסב את מרב הנפגעים, הוא תכנן לתקוף במקום שממנו הצרפתים לא יוכלו לסגת, הן מסיבות של זניחת עמדות אסטרטגיות והן מסיבות של גאווה לאומית, ובכך קיווה לכלוא אותם. העיירה ורדן נבחרה לשם כך משום שהייתה מעוז חשוב מוקף בטבעת של מבצרים אשר שכן בסמוך לקו החזית הגרמני ומשום ששמרה של הדרך הישירה לפריז. שם המבצע היה "Gericht" (בעברית: משפט, אם כי הכוונה הייתה למקום של הוצאה להורג).
פלקנהיין תחם את החזית ל-5–6 קילומטרים על מנת לרכז את כוח הירי וכדי למנוע פריצת דרך ממתקפת נגד. הוא גם שמר בקפידה על עתודות המזון, בספקו מזון שיאפשר את המשך הקרב בלבד. בהכנותיהם לקרב ריכזו הגרמנים מטוסים בסמוך למבצר, וכהקדמה לקרב סרקו מהאוויר נקודות ציון לצורך הכוונה מדויקת של הארטילריה. מנגד, לקראת מאי פרשו הצרפתים אסקדרון של מטוסי ניופור. המרחב האווירי הצפוף מעל ורדן הפך לשדה קרב אווירי והדגים את החשיבות של עליונות אווירית טקטית, כשכל צד ניסה לגבור על השני בעזרת ביון אווירי.
מהלך המלחמה > 1916 – מלחמת התשה > קרב ורדן

קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916 עם הפגזה ארטילרית גרמנית כבדה, שלאחריה התקדם הצבא הגרמני לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה. למרות ההתקדמות הגרמנית האיטית וכיבוש מבצר דואומון, הכוחות הגרמניים לא הצליחו לכבוש את ורדן עצמה, ואף מטרתה העיקרית של המתקפה, לגרום לצבא הצרפתי "לדמם למוות", נכשלה אף היא, כפי שהוכיחה כמות האבדות הנכבדת בצד הגרמני.
אסטרטגית הייתה ההתקפה אסון לגרמנים, במיוחד בהשוואה לאפשרויות האחרות שהיו פתוחות לפניהם — התקדמות נוספת בחזית המזרחית, והוצאת האימפריה הרוסית מחוץ למלחמה, תוך כיבוש שדות התבואה של אוקראינה. למרות זאת, כמות האבדות הצרפתית הייתה מזעזעת. ככל הנראה, אנושיותו של המרשל פטן, שהתעקש כי החיילים יוחלפו בצורה סדירה נוכח הזוועות הללו, היא שתרמה למוניטין שלו, והיו לכך השלכות הרות אסון על צרפת בעתיד.
מהלך המלחמה > 1916 – מלחמת התשה > הקרב על הסום

באביב של 1916 היו מפקדי כוחות ההסכמה מודאגים לגבי יכולתם של החיילים הצרפתים להתגבר על האבדות הכבדות שספגו בקרב ורדן. התוכניות המקוריות למתקפה על נהר הסום שונו על מנת להעביר את עיקר הנטל אל הבריטים. ב-1 ביולי פתחו אוגדות בריטיות במתקפה בפיקרדי על נהר הסום, בתמיכה של חמש אוגדות בריטיות לימינן, עת פרצו לעבר חפירות הגרמנים לאחר הפגזה ארטילרית. בסוף יום הלחימה הראשון ספגו הבריטים כ-60,000 נפגעים, מתוכם 20,000 הרוגים.
בקרב נעשה שימוש לראשונה בטנקים, אך הפעלת הטנקים הייתה מוגבלת ובלתי יעילה בעליל. במהלך חודשי הלחימה השתפרה הטקטיקה של הצבא הבריטי כתוצאה מהלקח שנלמד בימי הלחימה הראשונים, וכוחות רגלים, ארטילריה וחיל אוויר שולבו יחד להשגת הכרעה. לאור הלקח מוורדן לגבי עליונות אווירית, הפילו הבריטים מטוסים גרמניים רבים, תוך שימוש בשילוב של מטוסים ליצירת מבנה. כמו כן, הקרב לימד את הבריטים להקטין את יחידות הפעולה של הרגלים מפלוגה, למחלקה ואף לכיתה בהמשך המלחמה.
הקרב הסתיים לאחר ארבעה וחצי חודשים, כאשר המפקד הבריטי, דאגלס הייג, הורה על הפסקתו. הוא זכור בעיקר כדוגמה למתקפה חזיתית חסרת תוחלת על עמדות מוגנות היטב. בסוף הקרב הצליחו מדינות ההסכמה להתקדם כעשרה ק"מ, במחיר של יותר ממיליון נפגעים לשני הצדדים. המספר הכולל של הנפגעים בסיום הקרב הסתכם בכ-420,000 בריטים, 200,000 צרפתים ו-465,000 גרמנים. הקרב על הסום הביא להקטנת הלחץ הגרמני בקרב ורדן, משום שהגרמנים נאלצו להעביר חלק מכוחותיהם מוורדן, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת בסום.
בקיץ 1916 נערכה בחזית המזרחית מתקפת ברוסילוב, אשר הייתה המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית. היא נערכה בשטח אוקראינה - בתאריכים 4 ביוני עד 20 בספטמבר 1916. היא נקראה על שם אלכסיי ברוסילוב, גנרל רוסי, מפקד החזית הדרום-מערבית שיזם, תכנן את המתקפה והכניס שיטות צבאיות חדשות שתרמו להצלחת המתקפה. המתקפה הייתה מוצלחת, והביאה לשבייתם של 200,000 חיילים אוסטרו-הונגרים. בעקבות כך שלחו הגרמנים כוחות מהחזית המערבית למזרח, וביולי 1916 הצליח אלכסנדר פון לינסינגן לבלום את הרוסים בקרב קובל.
מהלך המלחמה > 1916 – מלחמת התשה > קו הינדנבורג

בחודש אוגוסט התחלף הפיקוד הגרמני בחזית המערבית, עת פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף תפסו את מקומו של פלקנהיין שהתפטר, ואילו לאופולד, נסיך בוואריה החליף את הינדנבורג בפיקוד העליון בחזית המזרחית. המפקדים החדשים הכירו מיד בכך שקרב ורדן והקרב על הסום שחקו את יכולות המתקפה של הצבא הגרמני, ולפיכך החליטו שהצבא הגרמני בחזית המערבית יעבור למגננה למשך רוב שנת 1917, בעוד שהמאמץ המלחמתי של מעצמות המרכז יתמקד במקום אחר.
במהלך הקרב על הסום ובמשך חודשי החורף, בנו הגרמנים מערכת ביצורים מאחורי אחד המקטעים בחזית, אשר נועדה לצמצם את החזית הגרמנית ולאפשר את העברתן של עשר אוגדות לצרכים אחרים. מערכת זו נקראה קו הינדנבורג, והיא נמתחה מאראס דרומה לסן-קנטן – צמצום של כ-50 ק"מ בחזית הגרמנית.
מהלך המלחמה > 1917 – יתרון למדינות ההסכמה

קו הינדנבורג נבנה כ-30–50 ק"מ מאחורי קו החזית הגרמני. ב-9 בפברואר נסוגו כוחות גרמניים אל הקו, נסיגה אשר הושלמה ב-5 באפריל תוך שהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה. הנסיגה רוקנה מתוכן את האסטרטגיה הצרפתית של תקיפת שני אגפיו של מבלט נואיון, שכן הוא חדל מלהתקיים. עם זאת, התקדמות בריטית נמשכה שכן, במובן מסוים, הנסיגה הגרמנית נבעה מהאבדות הרבות שספגו הגרמנים בקרב ורדן ובקרב על הסום, למרות אבדות גבוהות יותר בקרב מדינות ההסכמה.
במקביל האמריקאים הצטרפו למלחמה באפריל 1917 בעקבות פרסומו של מברק צימרמן, מברק מוצפן ששלח שר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, מגרמניה למקסיקו ויורט ופוענח בידי המודיעין הבריטי. במברק הציעה גרמניה למקסיקו ברית צבאית נגד ארצות הברית תמורת תמיכה כלכלית והבנה גרמנית שעל מקסיקו להחזיר לעצמה את דרום-מערב ארצות הברית שאבדו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. כמו כן, לוחמת צוללות בלתי מוגבלת כנגד כל כלי שיט, אשר גרמניה פתחה בה בשנית בשנת 1917, לאחר לחץ ציבורי בגרמניה עקב מחסור במזון, הייתה אחד הגורמים אשר זירזו את כניסתה של ארצות הברית למלחמה. במהלך מלחמת הצוללות הוטבעו אוניות רבות ובכללן גם אוניות אמריקאיות. להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה היה גם מניע כלכלי: מלחמת הצוללות פגעה בסחר הימי ובכך פגעה בקשרי המסחר של ארצות הברית עם בריטניה, וגרמה לה נזק כלכלי כבד. היה חשש כי כספים רבים שהושקעו בקשרים כלכליים אלה, במיוחד עם בריטניה, ירדו לטמיון.
לקראת 1917 היה גודלו של הצבא הבריטי בחזית כשני שלישים מגודלו של הצבא הצרפתי. באפריל פתחו כוחות האימפריה הבריטית במתקפה שהחלה את קרב אראס. הגיס הקנדי ואוגדת הרגלים החמישית הבריטית תקפו את הקווים הגרמניים ברכס וימי אך ספגו אבדות כבדות. מתקפה זו של מדינות ההסכמה הסתיימה עם הסירוב לשלוח תגבורת לאזור.
בחורף 1916–1917 שופרו טקטיקות הלוחמה האווירית של הגרמנים, ובית ספר לאימון טייסי קרב הוקם בוואלנסיין במקביל לייצור מטוסים עם מקלע כפול. ההשלכות של הדבר היו הרות אסון עבור הכוח האווירי של מדינות ההסכמה – לא ניתן היה לשחזר ההצלחות האוויריות מעל הסום והגרמנים הסבו אבדות רבות. למשל, במהלך המתקפה באראס איבדו הבריטים 316 אנשי צוות אוויר והקנדים איבדו 114, לעומת 44 אצל הגרמנים.
מהלך המלחמה > 1917 – יתרון למדינות ההסכמה > המהפכה הרוסית

במרץ 1917 הגיעו לשיאן ההפגנות בפטרוגרד בהתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ומינויה של ממשלה זמנית חלשה, שלמעשה חלקה את כוחה עם הסובייט של פטרוגרד. בעוד שמצבה של רוסיה בחזית הלך והדרדר התמידה הממשלה הזמנית במדיניות של המשך המלחמה, דבר שהביא לירידה גדולה בפופולריות שלה. אי שביעות הרצון מהמלחמה שימשה יפה את המפלגה הבולשביקית, שהונהגה על ידי ולדימיר איליץ' לנין, וחיזקה אותה.
ניצחון הבולשביקים בנובמבר לווה בדצמבר שאחריו בשביתת נשק ובשיחות עם גרמניה. בתחילה סירבו הבולשביקים להסכים לתנאים הגרמניים הקשים, אולם משחידשה גרמניה את המלחמה וצעדה ללא חת לאורך אוקראינה הסכימה הממשלה החדשה לחוזה ברסט-ליטובסק, ב-3 במרץ 1918, שהוציא את רוסיה מחוץ למלחמה, ואילץ אותה למסור למעצמות המרכז שטחים נרחבים, כולל פינלנד, הפרובינציות הבלטיות, פולין ואוקראינה.
מהלך המלחמה > 1917 – יתרון למדינות ההסכמה > תנודות במורל הצרפתי

בחודש אפריל הורה הגנרל הצרפתי רובר ניוול על מתקפה חדשה נגד החפירות הגרמניות בהבטיחו שזו תביא לניצחון. במתקפה, המכונה מתקפת ניבל, תוכננו להילחם 1.2 מיליון חיילים שילוו בטנקים ובארטילריה. במבצע הייתה ידם של הצרפתים, בתוספת שתי חטיבות רוסיות, על התחתונה – הגרמנים שלטו באוויר, השטח היה בעל עבירות נמוכה והחשאיות של המתקפה לא נשמרה. בתוך שבוע נהרגו 100 אלף חיילים צרפתים, ולמרות הבטחתו של ניבל, שאם המתקפה תיכשל, היא תופסק, המתקפה נמשכה אל תוך מאי. ב-3 במאי סירבו חיילי האוגדה הקולוניאלית הצרפתית השנייה המותשים, שלחמו בקרב ורדן, לפקודה להילחם ואף הגיעו שיכורים וחסרי נשק. לקצינים לא היו האמצעים להעניש את האוגדה כולה ולכן לא ננקטו צעדים משמעותיים נגד הסרבנים. בהמשך אירעו המרידות בצבא הצרפתי (1917), עם סך הכול של 20,000 חיילים שנטשו את שדה הקרב. כוחות אחרים של מדינות ההסכמה המשיכו לתקוף, אך ספגו אבדות משמעותיות. קריאות לפטריוטיות כמו גם מעצרים והליכים משפטיים עודדו את החיילים לחזור לחפירות, אם כי החיילים הצרפתים סירבו להשתתף במתקפות נוספות. ב-15 במאי הועבר ניבל מתפקידו והוחלף בגנרל פיליפ פטן, שעצר את המתקפות רחבות ההיקף. במשך החודשים הבאים עסקו הצרפתים בעיקר בהגנה כדי להחזיר את הביטחון והמורל לחיילים.
מהלך המלחמה > 1917 – יתרון למדינות ההסכמה > מתקפות בריטיות נוספות והצטרפות כוח המשלוח האמריקאי

ב-7 ביוני פתחו הבריטים במתקפה על רכס מסין, דרומית לאיפר, במטרה לכבוש מחדש שטחים שאיבדו בקרבות הראשון והשני על האיפר בשנת 1914. למן 1915 חצבו הבריטים מנהרות תחת הרכס והניחו בהן 500 טונות של חומר נפץ. לאחר הרעשה ארטילרית בת ארבעה ימים פוצצו הבריטים את המוקשים וגרמו למותם של 10,000 גרמנים. המתקפה שבאה לאחר מכן הסתמכה גם כן על הרעשה כבדה, אשר אפשרה לבריטים לכבוש את הרכס ביום אחד. מתקפה מוגבלת זו נחלה הצלחה גדולה, וכל מתקפות הנגד הגרמניות נכשלו. ב-11 ביולי, במהלך אותו קרב, ירו הגרמנים פגזי גז, לראשונה במלחמה. מכיוון שתכולת הפגז הייתה מוגבלת, היה צורך בגז בעל עוצמה רבה יותר, ולכן הגרמנים השתמשו בגז חרדל. השימוש בגז, שנשאר למשך ימים במקום ממוקד וגרם לכוויות, היה גורם בדיכוי רוח הלחימה של חיילי האויב.
ב-25 ביוני החלו החיילים האמריקאים הראשונים להגיע לצרפת, אולם האמריקאים נכנסו בהיקף אוגדתי לשוחות רק באוקטובר. החיילים האמריקאים מחיל המשלוח האמריקאי נדרשו לאימונים ולציוד בטרם יכלו להצטרף למאמץ הקרבי, ולמשך מספר חודשים הם הוצבו בתפקידים תומכי לחימה. למרות כל זאת, נוכחותם של האמריקאים הרימה את המורל של החיילים הבריטים והצרפתים בחזית.
ב-31 ביולי חודש הקרב באיפר עם תחילת קרב איפר השלישי. מטרתו המקורית של הקרב הייתה כיבוש הרכסים מזרחים לאיפר, ולאחר מכן התקדמות לעבר רולר ותורו, כדי להשבית את מסילת הברזל העיקרית שהובילה אספקה למאגרי הגרמנים בחזית, וכן לעבר החוף הבלגי, שם מוקמו בסיסי הצוללות הגרמניים. בשלב מאוחר יותר הוגבלה המתקפה להתקדמות של הצבא הבריטי אל עבר הרכסים סביב איפר, שכן מזג האוויר הגשום עיכב את ההתקדמות הבריטית. חיילים קנדים שנלחמו ברכס וימי ובקרב על גבעה 70 החליפו שני גייסות של אנזא"ק וכוחות בריטיים נוספים וכבשו את הכפר פשנדל ב-6 בנובמבר, למרות גשם כבד ואבדות רבות. מתקפה זו הביאה לנפגעים רבים משני הצדדים, בעוד שהשטח שנכבש היה קטן, אולם היה זה הישג טקטי בעל חשיבות, שאפשר לבריטים לקצור הישגים בולטים במזג אוויר יבש יותר.
במהלך מתקפה זו באיפר איבדו שני הצדדים יחד למעלה מחצי מיליון חיילים. הקרב הפך בבריטניה למילה נרדפת לטבח מדמם ועקר ואילו בגרמניה הוא נקרא "המרטיריות הגדולה ביותר של המלחמה". קרב זה, יחד עם הקרב על הסום, העניק למפקד הבריטי הייג את הכינוי "הקצב".
מהלך המלחמה > 1917 – יתרון למדינות ההסכמה > קרב קמברה

ב-20 בנובמבר פתחו הבריטים במתקפת טנקים נרחבת, ראשונה מסוגה, בקרב קמברה. מספר הטנקים שעמדו לרשות מדינות ההסכמה עמד על 324, כאשר שליש נשמרו כעתודה, וזאת בנוסף ל-12 דיוויזיות חיל רגלים. מן הצד השני, הגרמנים נלחמו עם שתי דיוויזיות בלבד. על מנת לשמור על גורם ההפתעה, לא התבצעה הפצצה מקדימה, אלא רק מיסוך עשן לפני הטנקים. הטנקים נשאו בחזיתם חבילות עצים שנועדו למילוי שוחות על מנת לאפשר את מעבר הטנקים.
המתקפה הראשונית הייתה מוצלחת עבור הבריטים. הכוחות הבריטיים הצליחו בשש שעות לחדור עמוק יותר ועם 4,000 אבדות לעומת קרב פשנדל שנמשך ארבעה חודשים עם למעלה מ-500,000 אבדות. עם זאת, בתגובה להתקדמות הבריטית, יצרו הגרמנים מבלט ופתחו במתקפת־נגד מפתיעה שהסיגה את הבריטים ב-30 בנובמבר חזרה לקווי הפתיחה שלהם.
למרות היפוך היוצרות, המתקפה נחשבה למוצלחת, הן מצד הבריטים והן מצד הגרמנים, משום שהיא הוכיחה כי טנקים יכולים לעבור ביצורי שוחות. בקרב גם נעשה השימוש הנרחב הראשון בחיילי סער בחזית המערבית.
מהלך המלחמה > 1918 – הכרעה

בעקבות המתקפה המוצלחת של מדינות ההסכמה והבקעת הביצורים הגרמניים בקמברה, הגיעו לודנדורף והינדנבורג למסקנה כי ההזדמנות היחידה של הקיסרות הגרמנית לנצח היא לפתוח במתקפה מכרעת לאורך החזית בתקופת האביב, בטרם תהפוך הנוכחות האמריקאית למשמעותית.
ב-3 במרץ 1918 נחתם חוזה ברסט-ליטובסק ורוסיה פרשה מן המלחמה. פרישתה של רוסיה אפשרה את העברתן של 33 דיוויזיות גרמניות מהחזית המזרחית אל המערבית, אשר נתנה לגרמנים יתרון מספרי של 192 דיוויזיות לעומת 178 דיוויזיות של מדינות ההסכמה. יתרון זה אפשר לגרמנים להוציא חיילים ותיקים ולאמן אותם להיות חיילי סער. מנגד, למדינות ההסכמה עדיין לא היה פיקוד מאוחד באותה העת, כוחותיהן סבלו מבעיות מורל וכוח אדם והחיילים האמריקאים עדיין לא לקחו חלק בלחימה.
תוכניתו של לודנדורף הייתה לפתוח במתקפה עזה כנגד כוחות האימפריה הבריטית במטרה להפריד אותם מהכוחות הצרפתיים ולהסיג אותם עד לנמלי תעלת למאנש. המתקפה הייתה אמורה לשלב טקטיקות חדשות של שימוש בחיילי סער יחד עם הפצצות מהאוויר, טנקים והפגזות ארטילריות מתוכננות היטב הכוללות שימוש בגז.
מהלך המלחמה > 1918 – הכרעה > מתקפת האביב

מבצע מיכאל, הראשון מבין מבצעי מתקפת האביב, כמעט שהצליח להפריד בין הכוחות של מדינות ההסכמה. אף שהבריטים ידעו בערך את שעת ההתקפה ומועדה, גודל המתקפה וההרעשה המוקדמת היו הפתעה עבורם. לגרמנים גם היה מזל בכך שאותו הבוקר היה ערפילי וחיילי הסער יכלו להתקדם לעומק העמדות הבריטיות מבלי להתגלות. בסוף היום הראשון למתקפה היו לבריטים 20,000 הרוגים ו-35,000 פצועים, והגרמנים הצליחו להבקיע מספר נקודות בחזית של הארמייה הבריטית החמישית. כתוצאה מהפסד בקרב החליטו מדינות ההסכמה למנות פיקוד אחד לכלל כוחותיהם בחזית. הגנרל פרדיננד פוש מונה למפקד כוחות ההסכמה בחזית, דבר שאפשר תגובה טובה יותר אל מול המבצעים הגרמניים, שהפכו לקרבות התשה.
אריך לודנדורף, הגנרל הגרמני הממונה על המבצע, החל בניסיונות עקרים לכיבוש אמיין, אולם הבריטים הדפו את כל ההתקפות על אמיין וכוחות אנזא"ק הגיעו לזירה לסייע להם בכך. ב-5 באפריל ביטל לודנדורף את המבצע, שבו נהרגו 255,000 בריטים, צרפתים ואמריקאים ובו איבדו כוחות ההסכמה גם 1,300 תותחים וכ-200 טנקים, לעומת 239,000 חיילים, רובם חיילי סער מיומנים. בעוד שאצל מדינות ההסכמה ניתן היה לחפות על האבדות בקרב, הן בשל המפעלים הבריטים והן בשל כוח האדם האמריקני, לא ניתן היה להחליף את חיילי הסער הגרמנים בנקל. השמחה הגרמנית שבתחילת המתקפה הפכה לאכזבה לאחר שנתברר שלא היו להם הישגים מכריעים.
במבצע ג'ורג'ט נסוגו הבריטים כדי להגן על אמיין והשאירו את מסילת הברזל דרך הזבורק וכן את הנמלים לחוף התעלה: דנקרק, קאלה ובולון, פגיעים. ההצלחה הגרמנית יכלה להביא את הבריטים לידי תבוסה. במבצע בליכר-יורק הייתה המטרה לתקוף את העמדות הצרפתיות כדי לגרום לבעלות הברית לסגת מנמלי התעלה וכן להפריד בין הבריטים לצרפתים, לפני שהאמריקאים ישיגו נוכחות משמעותית בשטח. בקרב גנייזנאו נמשך מבצע בליכר-יורק. הגרמנים ניסו להדוף את כוחות מדינות ההסכמה דרומה ולהתחבר עם הכוחות הגרמנים באזור אמיין. הצרפתים הוזהרו על ידי שבויים גרמנים מפני ההתקפה והצליחו להדוף אותה בעזרת האמריקאים. למרות זאת, התקדמות הגרמנים הייתה מרשימה למדי. מתקפת נגד צרפתית ב-11 ביוני עצרה את מבצע גנייזנאו. אבדות הגרמנים היו 30,000 איש ואבדות מדינות ההסכמה כ-35,000 איש. למעשה, מתקפה זו הצלחתו הגדולה ביותר של צד אחד בלחימה מאז 1914.
לקראת מאי נטלו האמריקאים על עצמם תפקידים הולכים וגדלים, עת ניצחו בקרב הראשון שלהם, קרב קנטיני. בתקופת הקיץ כבר הגיעו מדי חודש 300,000 חיילים אמריקאים.
מהלך המלחמה > 1918 – הכרעה > מתקפת מאה הימים

ביולי יזם פוש מתקפה נגד המבלט על המארן שנוצר מהמתקפות הגרמניות. מתקפה זו, שנודעה כקרב השני על המארן חיסלה את המבלט עד אוגוסט. קרב אמיין, שהתחולל יומיים לאחר הקרב השני על המארן, הסתיים בהתקדמות ההסכמה לאמיין. התקפה זו כללה כוחות צרפתיים ובריטיים, כשבחוד החנית נלחמו חיילים אוסטרלים וקנדים, שנתמכו ב-600 טנקים וב-800 מטוסים. הייתה זו מתקפה מוצלחת ביותר עבור מדינות ההסכמה.
ב-8 באוגוסט 1918 נפתחה מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה באזור אמיין. התוקפים הצליחו להשיג הפתעה מוחלטת אצל הצד הגרמני ובאותו יום התקדמו ב-24 ק"מ, תוך כדי לקיחת 17,000 שבויים ו-330 תותחים. בסך הכל באותו יום אבדות הגרמנים היו כ-30,000 איש ואבדות מדינות ההסכמה כ-6,500 בלבד. לודנדורף כינה את אותו היום "היום השחור של הצבא הגרמני". ההתקפה של מדינות ההסכמה נמשכה עוד שלושה ימים אך ללא אותם ההישגים הגדולים של 8 באוגוסט. באותם ימים התקדמו מדינות ההסכמה כ-18 ק"מ. הגרמנים, כתגובה למתקפה, נסוגו מהאדמה שהצליחו להשיג במתקפת האביב לעבר קו הינדנבורג. באוקטובר חזרו הגרמנים לנקודות המוצא שלהם ב-1914, אך נסיגתם לא הפכה לבריחה. מדינות ההסכמה דחפו את הגרמנים למסילת הברזל של ברוז'-מץ, שלמעשה העבירה אספקה לכל החיילים הגרמנים בצפון צרפת ובלגיה במהלך כל המלחמה, ובהגיען לשם הגרמנים נסוגו והשאירו אחריהם מלאי שלם של ציוד ואספקה.
המתקפה הובילה לייאוש בצבא הגרמני, שכעת הבין כי לא יוכל לנצח במלחמה, ובסופו של דבר לכניעת גרמניה, עם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר, ולסיום המלחמה.
מהלך המלחמה > המהפכה הגרמנית

ב-3 באוקטובר 1918 מונה האריסטוקרט הליברל מקס פון באדן לקנצלר גרמניה (ראש ממשלה). מינויו של פון באדן היה כפי הנראה עקב המוניטין שלו כאדם מתון, המסוגל לנהל משא ומתן עם מדינות חוץ, וזאת לנוכח התבוסה במלחמה, שהייתה כבר עובדה מוגמרת בשלב זה. קודמיו של פון באדן בתפקיד היו בובות של אילי המלחמה ששלטו בפועל בגרמניה - הגנרלים מן המטה הכללי ובראשם פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף. פון באדן, בניגוד לקודמיו, החליט לגלות עצמאות, והכריז על שורת רפורמות ועל צעדים במישור מדיניות הפנים. לראשונה הוקמה ממשלה שבה ישבו נציגים סוציאליסטים. הקאנצלר הפך לאחראי בפני הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) ונקבע שרק הוא יכול להכריז על מלחמה, שוחררו אסירים פוליטיים, ומשרת הקייזר (קיסר) הפכה לייצוגית בלבד.
אלא שצעדים אלו היו דלים ולא מספקים לנוכח התוהו ובוהו הפוליטי ששרר בגרמניה בתחילת נובמבר 1918, וכאשר התברר לציבור הגרמני כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת, פרצה המהפכה הגרמנית. במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, כמו רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט. בשונה ממהפכת פברואר באימפריה הרוסית, במהלכה מועצות פועלים דומות לסובייטים תפסו את השלטון ברחבי המדינה, המהפכה הגרמנית לא הונהגה על ידי מפלגה אחת; כמו כן, בשונה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה, ניסיונות הקומוניסטים להרחיב את המהפכה נגד המונרכיה ולהפוך אותה למהפכה כללית נגד השיטה הקפיטליסטית במדינה - נכשלו בסופו של דבר, גם אם בשלבים מסוימים נראה היה כי הצלחתם אפשרית.
המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר. ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים. ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים. בלילה שבין 7–8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה. ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג. ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד, ובעקבות כך הכריז פרידריך אברט על הקמת רפובליקת ויימאר. יומיים לאחר חילופי השלטון, מול מצור ימי של צבאות בריטניה, צרפת וארצות הברית, רעב ותהפוכות פוליטיות מבית, השיגו הגנרלים שביתת נשק ובכך הביאו לסיום מלחמת העולם הראשונה. חצי שנה מאוחר יותר, ב-28 ביוני 1919, חתמה גרמניה על חוזה ורסאי, שלא היה תוצאה של משא ומתן אלא הוכתב לגרמניה על ידי המדינות המנצחות במלחמה.
העורף הגרמני

אף על פי שהכרזת המלחמה התקבלה בשמחה רבה בגרמניה, ובהצבעה פה אחד ברייכסטאג, התמשכות המלחמה גרמה לסבל רב לעם הגרמני. התעשייה בסוף שנת 1914 הייתה בתוהו ובוהו, האבטלה זינקה בעוד שחלפו חודשים כדי לחזור לייצור רב של תחמושת. בשנת 1916 קראה תוכנית הינדנבורג לגיוס כל המשאבים הכלכליים לייצור תותחים, פגזים ומקלעים, ובעקבות כך פעמוני הכנסיות וגגות הנחושת נלקחו לצורך ייצור תותחים ופגזים.
לגרמניה לא היו תוכניות לגייס את כלכלתה האזרחית למאמץ המלחמתי, ולא נעשו הכנות מלאי של מזון או אספקה קריטית, ולכן גרמניה נאלצה לאלתר במהירות. עם פרוץ המלחמה, התפטר ולטר רתנאו היהודי מתפקידו כמנהל של קונצרן AEG (מפעל האלקטרוניקה הגדול שייסד אביו) כדי לשרת את גרמניה. תחילה שימש רתנאו כמומחה במשרד המלחמה. בשנים 1914 ו-1915, עמד בראש המינהל לכלכלת המלחמה בגרמניה, ובמהלך תפקידו הביא לייצור חומרים סינתטיים רבים, ולייעול ייצור המזון ברחבי גרמניה, אולם בשנת 1915 נאלץ להתפטר מתפקידו בשל מוצאו היהודי.
מצב העורף התדרדר במהירות, עם מחסור חמור במזון שדווח בכל האזורים העירוניים. הסיבות לכך היו העברתם של כל כך הרבה חקלאים ועובדי מזון לצבא, בשילוב עם מערכת הרכבות העמוסה, מחסור בפחם והמצור הבריטי שהפחית את היבוא מחו"ל. החורף של 1916–1917 היה ידוע כ"חורף הלפת", כי הירקות הקשים, שנאכלו בדרך כלל לבעלי חיים, שימשו אנשים כתחליף לתפוחי אדמה ובשר, שהיו נדירים יותר ויותר. אלפי מטבחי מרק נפתחו כדי להאכיל את האנשים הרעבים, שרטנו כי האיכרים שומרים לעצמם את המזון. אפילו הצבא נאלץ לקצץ את מנות המזון לחיילים, והמורל של האזרחים והחיילים המשיך לשקוע. כמו כן, המחסור הגדול בפחם הביא לירידה בייצור האנרגיה, ובעקבות כך למותם של אזרחים רבים מקור. כמו כן, צומצמה מאוד פעילות החשמליות, הופחתה תאורת הרחוב, ונוצר מחסור בסבון ובנייר. כמו כן, רוב פעילות הטקסטיל שימשה לפעילות צבאית, ולכן נוצר מחסור בביגוד חם לאזרחים.
בשל גיוסם של חלק ניכר מהגברים, נשים רבות הועסקו בתעשייה, במפעלים, בבנקים ובעבודות פקידותיות. כתוצאה מריבוי הנשים בעבודה, הועברו חוקים שהגנו על הנשים בעבודה. מצב המזון בשנת 1918 היה טוב יותר, משום שהקציר היה טוב יותר, אך מחסור חמור נמשך, עם מחירים גבוהים, וחוסר מוחלט של תבלינים ופירות טריים. מהגרים רבים נהרו לערים כדי לעבוד בתעשייה, מה שגרם לדיור צפוף. צמצום אספקת הפחם השאירה את כולם בקור. חיי היומיום כרוכים בשעות עבודה ארוכות, בבריאות ירודה ובבילוי מועט או ללא פנאי, חששות גוברים והולכים לביטחונם של יקיריהם בצבא ובמחנות שבויים. האנשים שחזרו מן החזית היו אלה שנותרו נכים לצמיתות, מאחר שחיילים פצועים שהחלימו הוחזרו לשוחות.
תוצאות המלחמה

תוצאת ועידות השלום בפריז ביוני 1919, היה חוזה ורסאי – סופה הרשמי של המלחמה. בין 440 סעיפיו, דרש החוזה שגרמניה תקבל אחריות על פתיחת המלחמה ותשלם פיצויים כבדים. ההסכם כלל גם פסקה, שחייבה את הקמת חבר הלאומים. הסנאט האמריקאי מעולם לא אישר את האמנה, למרות מסע התמיכה באמנה שבו פצח נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ארצות הברית נשאה ונתנה על חוזה שלום נפרד עם גרמניה, שהושלם באוגוסט 1921.
כתוצאה מההסכם הגרמנים נאלצו לוותר למדינות שונות על כמעט 13 אחוזים משטחי האימפריה שלהם. החלק ה"מוחרם" הגדול ביותר מגרמניה הוחזר לפולין, שתבעה את רוב השטחים שהיו בבעלותה לפני החלוקות של 1772–1795. פרובינציות אלה נבלעו על ידי גרמניה ב-1881; חלקן נקראו לעיתים בשם "המסדרון הפולני" בגלל מיקומן בין פרוסיה המזרחית לבין שאר גרמניה. בריטניה וצרפת לקחו את מרבית הקולוניות של גרמניה ואת שטחי האימפריה העות'מאנית מחוץ לטורקיה כמנדטים מטעם חבר הלאומים. כמו כן, נאלצה גרמניה לוותר על שטחים מסוימים לטובת בלגיה ודנמרק, ונאלצה להחזיר את אלזס-לורן לצרפת.
מתוך אוכלוסייה של 65 מיליון איש, ספגה גרמניה יותר משני מיליון הרוגים בסך הכל: מ-1.7 מיליון חיילים הרוגים, וכן מ-430,000 מקרי מוות של אזרחים עקב נסיבות המלחמה (במיוחד הסגר על גרמניה), וכן מכ-17,000 הרוגים באפריקה ובשאר המושבות ברחבי העולם.