גדוד העמק
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולת בלד א-שייח': תגמול על הטבח בבתי הזיקוק

ב-30 בדצמבר 1947 זרקו חברי אצ"ל מטעני נפץ על פועלים ערבים בתחנת האוטובוסים ליד שער הכניסה לבתי הזיקוק; שישה ערבים נהרגו. בבתי הזיקוק עבדו באותה עת כ-1,700 ערבים וכ-460 יהודים. האצ"ל לא יידע מראש את ארגון ההגנה על הפעולה, ובעקבותיה החל מייד באותו בוקר טבח המוני בפועלים היהודיים הבלתי חמושים ובלתי מאובטחים, על ידי הפועלים הערבים. עד שהצבא הבריטי הגיע למקום והשתלט על המצב נרצחו 39 יהודים ורבים אחרים נפצעו. מלבד האבל הכבד שירד על היישוב, התעורר חשש להתפשטות מעשי רצח יהודים במקומות עבודה משותפים אחרים. מיפקדת ה"הגנה", בהרשאת הדרג המדיני, החליטה על פעולת תגמול חריפה כאזהרה להנהגה הערבית. כיעדי הפעולה נבחרו הכפרים בלד-א-שייח' וחוואסה שבמורדות הכרמל, בין נשר לקיבוץ יגור. סמוך להן נמצא קברו של עז א-דין אל-קסאם, טרוריסט ואיש דת מוסלמי, שנהרג במאורעות 1936 בהיתקלות עם הבריטים, והפך לאחד הסמלים של ההתנגדות הערבית לציונות. דן לנר, מפקד הגדוד הראשון, נקרא בדחיפות לחיפה לפגישה עם משה כרמל, מפקד מחוז הצפון של ה"הגנה". לדן נאמר שמרבית הפועלים הערביים שרצחו את היהודים הם מבלד-א-שייח', והוחלט להרוג בהם; דן חזר והטיל על סגנו, חיים אבינועם, את המשימה. הכוח בפיקודו של אבינועם מנה כ-120 איש – ארבע מחלקות מהגדוד הראשון, וכן מחלקה מגדוד 21 ומחלקה מגדוד 22 (על בסיס סטודנטים מהטכניון), של חטיבת כרמלי. כבר באותו ערב רוכזו רוב הכוחות ביגור ותודרכו לקראת המשימה; הכוח מגדוד 22 הגיע לפעולה ישירות מהטכניון בחיפה. על פי הפקודה שניתנה: "יש להקיף את הכפר, לפגוע במספר גברים גדול ככל האפשר, לחבל ברכוש, להימנע מפגיעה בנשים וילדים". הפעולה הציפה שאלות קשות אצל חלק מהמפקדים והלוחמים. חיים אבינועם נזכר ברגשותיו אז: "היו לי שאלות קשות בתחום טוהר הנשק... אחד הדברים שהיה לי קשה מוראלית, ממש לבוא להגיד לאנשים 'אנחנו צריכים להרוג'. נדמה לי שאלה היו המילים הקשות ביותר שאמרתי אז, ואולי בכלל... שיטת הפעולה הייתה לבוא מלמעלה, מצד דרום במעלה הכרמל ולרדת במהירות, לרוץ עד הכביש ולהתחיל את הפעולה מהכביש כלפי מעלה".
הדו"ח של מפקד הפעולה מספר כך:
בשעה 23:30 יצאה היחידה מיגור, נעה במדרונות הכרמל ובשעה 01:10 (בין 31 בדצמבר ל-1 בינואר) נערכה ממערב ליעד ההתקפה. עם התחלת הפעולה נפתחה אש מכמה כיוונים לעבר הכוחות הפורצים. מקורות הירי היו מתושבים, מנוטרים ערביים ומחיילי הלגיון שחנו במחנות לרגלי הכפר. ליורים הצטרף משוריין צבאי בריטי. היחידות השתיקו את האש העזה וחדרו לעומק הכפר. כאשר החלו לפעול בתוך הבתים נפתחה עליהן אש מתוך החדרים ולא הייתה כל אפשרות להימנע מלפגוע בנשים ובילדים, מאחר שהיורים היו ביניהם. הפעולה נמשכה 30 דקות, לאויב היו עשרות הרוגים ולכוחותינו שני הרוגים ושני פצועים. הנסיגה ליגור הייתה קשה בגלל מחסור באלונקות. המפקד שלח רץ לשכונת נשר ורק במחצית הדרך הגיע רכב עם אלונקות. היחידה הגיעה ליגור בשעה 05:35.
פעולת התגמול בבלד-א-שייח' הותירה רושם עז על הלוחמים ורבים סיפרו עליה, בין אם בתיאור ענייני, בתיאור החוויה הקשה, הלבטים וחשבון הנפש, או בהתלהמות בעקבות הטבח בבתי הזיקוק. פנחס זוסמן (סיקו), מ"מ רמת יוחנן, סיפר: "זה היה קרב לא סימפתי... אמנם הייתה הרגשה מוחלטת של פעולה מוצדקת, אבל הייתה הרגשה לא נעימה מעצם הפעולה". חיים אבינועם, המפקד: "(אנשינו]) דפקו בדלת, נכנסו, האירו בפנסים. ראו גבר – ירו בו... בבית אחד פתחו עלינו באש. הבחורים זרקו פנימה רימון ובפיצוץ נהרגו אישה ושני ילדים. זה היה החריג היחיד. הייתה זו פעולה אכזרית מאד, שאחריה שאלנו את עצמנו שאלות. חשנו מועקה. עם זאת, אין לי צל של ספק בנחיצות הפעולה, כפי שהייתה". בפעולה נהרגו מפקד כוח פלוגה 13 בגדוד 21, חנן זלינגר, שעל שמו נקרא בהמשך בלד-א-שייח' בשם תל-חנן, ואיש הגדוד הראשון חיים בן-דור, שעל שמו נקראה שכונת בן-דור במעלה הכפר, לימים נשר, ליד הכניסה לטכניון; דמותו הונצחה בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע" (1971), תחת השם חמדורי. עמוס גלילי, סגן מפקד יחידת הסטודנטים מגדוד 22, נפצע קשה ומת אחר כך מפצעיו; על שמו שכונת גבעת עמוס בנשר.