שמעון אגרנט
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון > בג"ץ ירדור

זמן קצר לאחר שהתמנה לנשיא, הגיעה לידי בית המשפט העליון עתירה של הארגון הפוליטי אל-ארד שמועמדותו לכנסת תחת השם המפלגה הסוציאליסטית נפסלה בידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת. הסיעה הפוליטית עמדה בתנאי הסף שהיו קבועים אותה עת בחוק ובכל זאת נפסלה מועמדותה, שכן נחשבה מסוכנת לקיומה של המדינה ומערכת הביטחון באופן אקטיבי ניסתה לפרק אותה. אל-ארד הייתה תנועה ששאבה השראה מנאצריזם ומהלאומנות הערבית שחגגה אותה העת במזרח התיכון בשיא תפארתה. בין מטרותיה הייתה מדינה פלסטינית בלא חלוקת הארץ והיא לא הכירה במדינת ישראל כמדינה יהודית. מבחינה משפטית, היא ענתה על הדרישות לעמוד לבחירות לכנסת, וכאשר הגיע הדיון לבג"ץ היה צורך בכתיבה תקדימית, שמהווה אקטיביזם שיפוטי כדי להצדיק מצב שאינו תבוע בחוק הקיים, כדי לאשרר את ההחלטה של ועדת הבחירות.
העתירה הוגשה לפני כניסת שבת, ובערב שבת כינס אגרנט את מותב השופטים בביתו להתייעצות בנושא, מותב שכלל את יואל זוסמן וחיים כהן. לאחר צאת השבת התיישב לכתוב את פסק הדין, שהפך לפס"ד הרוב כאשר זוסמן הצטרף אליו. אגרנט דחה את מועמדותה של אל-ארד לכנסת, שכן אין לגוף המטיף להרס מדינת ישראל את הזכות לייצוג בבית המחוקקים. הייתה זאת הפעם הראשונה בה ועדת הבחירות המרכזית פסלה מפלגה מהתמודדות. השופט כהן, בדעת מיעוט, נצמד ללשון החוק הכתובה, לפיה אל-ארד עומדת בדרישות להתמודדות. אגרנט מצידו דחה את הטענה של כהן וטען בעד אקטיביזם שיפוטי בתיק הספציפי שכן: שופט רשאי, אפילו חייב, לפרש את החוק כך שיוכל להתמודד עם בעיות השעה.
התיק נגע למשפט החוקתי, שכן בעצם עמידתה בתנאי החוק אל-ארד, על פניו, מקיימת את הדרישות הדמוקרטיות הנחוצות כדי להתמודד בכנסת. ומניעת התמודדותה משולה למניעת חופש ההתאגדות ופגיעה במהות הדמוקרטית של המדינה. אגרנט משיב שבבסיס קיומה של מדינת ישראל עומדת היותה מדינה יהודית ודמוקרטית, וקובע לגבי יהדותה של המדינה כי מדובר "נתון קונסטיטוציוני שאין להרהר אחריו". במקרה המוצב לעיל נדרשת המדינה היהודית למעשה לאשר את קיומו של ארגון המעוניין להשמידה ואף לאפשר לו לקחת חלק בתהליך קבלת ההחלטות ברשות המחוקקת. בתגובה לטענות שיש בשלילת מועמדותה של אל-ארד מעין פגיעה בדמוקרטיה, השיב אגרנט בטיעון של "דמוקרטיה מתגוננת". אגרנט הצדיק את הטיעון תוך העלאת דוגמאות ממקרים בהיסטוריה: נפילת רפובליקת ויימאר ועליית גרמניה הנאצית, המלחמה הקרה ומלחמת האזרחים האמריקאית. במקרים הללו התייחס לזה שארגונים רודניים על שלל צבעיהם מנצלים את הזכויות שמעניקה להם הדמוקרטיה כדי לחתור תחתיה. בהקשר האמריקאי ציטט אגרנט מדברי הנשיא אברהם לינקולן: ”האם זאת חולשה מובנת ופטלית של כל המדינות שמשטרן רפובליקני? הייתכן שממשלה תהיה בהכרח חזקה מכדי לקיים את חירויות אזרחיה או חלשה מכדי שתוכל להגן על עצמה?”
כך הצדיק אגרנט, שבתיקים קודמים בלט בפסיקותיו העומדות לימין חירויות הפרט, את השימוש ב"דמוקרטיה מתגוננת", ובמקרה הישראלי את הצורך של האומה להגן על עקרונות היסוד שעומדים בבסיס מהותה כאומה גם במחיר של התפשרות מסוימת על עיקרון דמוקרטי. הקביעה היא ספציפית מאוד וממוקדת לתיק שלנגד עיניו של אגרנט. בית המשפט העליון אישר את קביעת ועדת הבחירות על אל-ארד לפיה: "מועמדי הרשימה חברים בהתאגדות בלתי חוקית, שהתאגדותה נאסרה ושמטרותיה פוגעות בקיום המדינה ובשלמותה הטריטוריאלית." המשפטן פרופסור דניאל פרידמן הבדיל בין האקטיביזם השיפוטי שבא לידי ביטוי בפס"ד ירדור לבין האקטיביזם השיפוטי בדמותו משנות השמונים המאוחרות והלאה: "השופטים הכירו באפשרות לפסול רשימה לכנסת למרות היעדר הוראה בחוק המאפשרת זאת, אבל הטילו בעצמם מגבלות על כוחם, לא שללו את תוקפה של החקיקה וגם לא התיימרו לעשות זאת. מה שנעשה בעניין ירדור היה השלמת החקיקה בנקודה שהמחוקק לא התייחס אליה. יתר על כן: האקטיביזם השיפוטי באותו פסק דין בא להגן על המדינה הציונית מפני סכנה שלדעת בית המשפט ריחפה עליה."