אסלאמיזם
אסלאמיזם מודרני

אף שמרבית התפתחויותיו הפוליטיות והפילוסופיות של האסלאמיזם אירעו בחלקה הראשון של המאה העשרים, רק בשנות ה-80 הוא נעשה פעיל בזירה הבין-לאומית, ורק בשנות ה-90 הוא קיבל הכרה רחבה כתופעה פוליטית.
ישנה מחלוקת בדבר הסיבות לעלייתו של האסלאמיזם בתקופה זו. האידאולוגיות שרווחו במדינות המזרח התיכון מאז שהן זכו לעצמאות – הבעת'יזם, הסוציאליזם הערבי והלאומיות הערבית – הגיעו בשנות ה-80 לפשיטת רגל כלכלית ופוליטית, במובן זה שלא הצליחו לקצור את הפירות שהבטיחו. לקראת סוף העשור איבדה גם הגרסה השיעית של האסלאם הפוליטי מהמשיכה שלה בעקבות מלחמת איראן–עיראק. אסלאמיסטים רבים נלחמו במשותף נגד הסובייטים באפגניסטן, אשר נתפסו ככוח פלישה זר ואתאיסטי, ולכן זכו למימון משמעותי מצד ארצות הברית.
לטענת המזרחן ז'יל קפל, החשיבות המרכזית שהאסלאמיזם זכה לה בשנות ה-90 נבעה ממלחמת המפרץ הראשונה. לפני 1990 האסלאם הפוליטי המאורגן נתפס לרוב כמשויך עם ערב הסעודית, מדינה שנוסדה על יסודות הווהאביזם ושיתפה פעולה עם קבוצות אסלאמיסטיות במצרים ובאפגניסטן. לדעת עמנואל סיוון וסקוט אפלבי, בתנועות פונדמנטליסטיות בעת החדשה יש נטייה ברורה לייחס אלטעות למנהיגים דתיים, בניסוחים גורפים או מסויגים.
משטר האייתולות השיעים באיראן טען זה שנים, ועודנו טוען, כי ערב הסעודית היא למעשה מדינה כופרת, בובה מערבית המקיימת גרסה מושחתת של האסלאם. במהלך שנות ה-80 ההאשמות הללו לא זכו לתהודה רבה, בעיקר משום מקורן השיעי. ואולם קפל טוען כי כאשר סדאם חוסיין שקד על גיוס תמיכתן של בנות בריתו לשעבר מתקופת המלחמה באיראן, סירב לפנות לערב הסעודית באמצו את הטענה האסלאמיסטית שערב הסעודית בגדה בתפקידה להגן על האתרים המקודשים לאסלאם. קפל מציין שסדאם עשה זאת בעיקר כדי לגייס את תמיכתם של אסלאמיסטים ברחבי העולם המוסלמי. כמה מהקבוצות האסלאמיסטיות נותרו נאמנות לערב הסעודית, אולם אחרות, בהן פלגים של האחים המוסלמים והמוג'אהדין האפגני, תמכו בסדאם. קבוצות רבות נוספות הכריזו על נייטרליות במאבקן זה.
לאחר המלחמה ביקשה ערב הסעודית לשקם את מעמדה בקרב החוגים האסלאמיסטיים. אסלאמיסטים שסירבו לשכון בחסות המטרייה הסעודית נרדפו, נכלאו או הוגלו, רובם ללונדון. אלה שהסכימו זכו לתגמול נאה בדמות הזרמת כספים שוטפת. הכסף הסעודי מימן בתי ספר אסלאמיסטיים בכל רחבי העולם המוסלמי, ואף קבוצות אסלאמיסטיות אלימות בבוסניה, בחבר המדינות וביהודה ושומרון וחבל עזה. בנות בריתה המערביות של הממלכה, שידעו על הזרמת הכספים, העדיפו להעלים עין שכן ידעו שהדבר נועד לשפר את סיכויי ההישרדות של בת בריתם המרכזית, והדבר נתפס כחשוב יותר מהתעצמותן הכלכלית של התנועות האסלאמיסטיות.
בשנות ה-90 פרצו סכסוכים אסלאמיסטיים רבים באזורים כגון אלג'יריה, יהודה ושומרון וחבל עזה, סודאן וניגריה. ב-1995 סדרת פיגועי טרור התרחשה נגד צרפת. ההתפתחות החשובה ביותר הייתה עלייתו לשלטון של משטר הטליבאן באפגניסטן בשנת 1996. משטר הטליבאן אפשר לקבוצות אסלאמיסטיות אנטי-סעודיות ואנטי-מערביות לשהות בשטחו. בין פעילי הקבוצות הללו היה אוסאמה בן לאדן, איל הון סעודי שהושפע מהתורה הוואהביסטית כמו גם מכתבי סייד קוטב, ואיחד כוחותיו עם הג'יהאד הפלסטיני המצרי בהנהגתו של איימן א-זוואהירי, דבר שהוביל ליצירתו של ארגון הטרור הבין-לאומי אל-קאעידה.
מאמץ ניכר הוקדש למאבק במערב ולפגיעה במטרות מערביות, לרבות ארצות הברית. ארצות הברית היא מוקד לשנאה אסלאמיסטית ממספר סיבות: בשל היותה "מפעל" לרעיונות מודרניים המאיימים, כביכול, על החברות המוסלמיות; בשל תוקפנותה נגד מוסלמים באפגניסטן ובעיראק, ונוכחות צבאה על אדמת כווית, קטר וערב הסעודית; ובשל תמיכתה בישראל ובמשטרים ערבים מתונים. קבוצות אסלאמיסטיות אחרות, כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ריכזו את עיקר פעילותן נגד ישראל. כמעט כל הקבוצות האסלאמיסטיות אינן מכירות בישראל ומבקשות להשמיד אותה במסגרת ג'יהאד הגנתי, המחייב כל מוסלמי להגן על אדמות מוסלמיות שנכבשו על ידי כופר זר. אוסאמה בן לאדן סבר כי קיימת ברית יהודית-אמריקנית נגד האסלאם, וטען כי השמדת ישראל הכרחית לנוכח הסכסוך ההיסטורי בין המוסלמים והיהודים.
קיימת מחלוקת באשר למידת השפעתן הנוכחית של התנועות האסלאמיסטיות. ישנם חוקרים הטוענים כי אסלאמיזם היא תנועת שוליים הנמצאת בשלבי גסיסה, וזאת לנוכח כישלונם של המשטרים האסלאמיסטיים בסודאן, באיראן, בערב הסעודית ובאפגניסטן לשפר באופן משמעותי את חייהם של ההמונים המוסלמים, יחד עם כניסה הולכת וגוברת של תרבות האינטרנט, הרשתות החברתיות המקוונות והתרבות המערבית, שצעירים מוסלמים רבים נחשפים אליה בשנים האחרונות, ובעקבות זאת מאמצים תפיסות השואפות לשלב את האסלאם עם ערכים דמוקרטיים. עם זאת, אחרים כדוגמת אחמד ראשיד חשים כי האסלאמיסטים עדיין זוכים לתמיכה ניכרת בעולם המוסלמי, ומדגישים את העובדה שהאסלאמיסטים בפקיסטן ובמצרים – שתיים מהמדינות המוסלמיות החשובות ביותר – זוכים לשיעורי תמיכה של 10%–30% בסקרי דעת קהל. על פי תת-אלוף (במיל) יוסי קופרווסר, לשעבר ראש חטיבת המחקר באמ"ן, האסלאם הקיצוני מתחלק לשני חלקים: אלו שסבורים שהגיעה השעה לצאת למלחמה חזיתית נגד המערב, כיוון שמצד אחד הוא מהווה איום כל כך גדול על האסלאם, ומצד שני הוא כל כך נחלש כך שלא יוכל לפגוע בחזרה (בין 5% ל-10% מכלל המוסלמים), ואלו הסבורים שהמערב עדיין חזק ועדיין לא הגיעה השעה להתעמת איתו, כיוון שהוא יוכל להכות חזק בחזרה (כ-30% מכלל המוסלמים).
כיוון אחר אימצו האסלאמיסטים בטורקיה. התנועה האסלאמיסטית הטורקית התפצלה לענף מסורתי ולענף רפורמיסטי ב-2001. הרפורמיסטים יצרו את מפלגת הצדק והפיתוח, מפלגה אסלאמיסטית מתונה אשר זכתה לרוב בבחירות לפרלמנט הטורקי ב-2002, וכמפלגת השלטון במדינה היא פועלת לאיזון בין הערכים האסלאמיים לבין דרישותיה של מערכת פוליטית חילונית ודמוקרטית. אחדים במפלגה זו רואים במפלגות הנוצריות-דמוקרטיות במערב אירופה מודל לחיקוי, והדבר גרם לרבים לתהות אם המפלגה היא תנועה אסלאמיסטית אמיתית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 עלה כוחם של האסלאמיסטים. בטורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן הוביל את מפלגת הצדק והפיתוח לעלייה לשלטון, והחל לממש בטורקיה מדיניות אסלאמיסטית, שכללה בין השאר עימות דיפלומטי עם מדינת ישראל ונקיטת קו פחות פרו-מערבי ויותר פרו-אסלאמי. מוקדי הכוח האופוזיציוניים בצבא טורקיה החילוני פוררו, וחירויות האזרח בטורקיה נפגעו. ב-2012 עלו האחים המוסלמים לשלטון במצרים, אחרי ההפיכה במצרים (2011) והדחתו של חוסני מובארכ. בבחירות לפרלמנט הפכה מפלגת החופש והצדק למפלגה הגדולה, ואילו בבחירות לנשיאות זכה מוחמד מורסי, המועמד מטעם האחים המוסלמים.