stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לספז

| --- | --- |

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  יאשי
 חבל ארץ:  מולדובה
 ראש העיר:  יואן לזר (Ioan Lazăr)
 בירת הכפר:  לספז 
 שטח:  52.7 קמ"ר
 גובה:  245.000000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  4,701 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  47°22′N 26°42′E﻿ / ﻿47.367°N 26.700°E﻿ / 47.367; 26.700
 אזור זמן:  UTC +2
 אתר העירייה
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור לספז(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור לספז  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תחנת הרכבת הישנה של לספז
לספז (ברומנית: Lespezi) הוא כפר בן 5,137 נפשות (2011), השוכן במחוז יאשי שברומניה. בעבר שכן במחוזות באיה, סוצ'אבה ופלטיצ'ן. הכפר שוכן לצד נהר הסירט וממולו לצד הגדה השנייה של הנהר שוכן הכפר הץ'. הכפר ממוקם בין העיירות חרלאו ממזרח ופשקאן במרחק של כ-25 קילומטר מדרום.
כיום היישוב מורכב מששת הכפרים הבאים: בודה, בורסוק-דיאל, דומברווה, הץ' ולספז.
היסטוריה

לספז נוסד בשנת 1821 על ידי סוחרים יהודים אשר קיבלו אישור להתיישב במקום משליט רומניה יוניטה סאנדו סטרוזה. מקור שם המקום בלוחות האבן בנהר הסירט.
היהודים בלספז

מקורם של יהודי לספז כנראה מחרלאו הסמוכה, בה התקיים יישוב יהודי בן מאות שנים.
במפקד שנערך ב-1831 נמנו בלספז 26 משפחות יהודיות. בשנת 1930 חיו בכפר 1,028 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, גורשו היהודים מכל הכפרים בסביבה לאולטניה ולדורוחוי, ובהם גם יהודי לספז. הגברים היהודים נשלחו למחנות עבודה.
כיום אין בלספז יהודים.
היהודים בלספז > בית העלמין היהודי

בית העלמין היהודי בלספז נוסד במאה ה-19, והקבורה האחרונה הידועה בו נערכה בשנת 1937[דרוש מקור][מפני ש...]. בית העלמין ממוקם במרחק של 3 ק"מ מהכפר. בית העלמין נמצא באדמה חקלאית, והגישה פתוחה לכל. האתר מוקף גדר ובה שער שאינו נעול. גודלו של בית העלמין כ-200 מטר על 250 מטר.
בערך 200 מצבות נמצאות בבית העלמין. כ-20 מהן אינן במיקומן המקורי. כ- 50% עד 75% מהמצבות מופלות או שבורות. מיקום המצבות שסולקו מבית העלמין אינו ידוע. המצבות מהמאה ה-19 ומאה ה-20 עשויות מאבן גיר, אבן חול ושיש ובעלות כתובות חרותות בעברית ורומנית. על חלק ממשטחי המצבות קישוטי ברזל או נותנים, העשויים ארד, ואלמנטים מתכתיים אחרים. בית הקברות מכיל גם מצבת זיכרון לקורבנות פוגרום.
בית העלמין איננו מתוחזק, אך מעולם לא הושחת. בעיה עונתית שקיימת בו היא גידול עשב רב אשר מונע גישה אליו.
לודוויג פון לופץ

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1845 דרמשטאדט, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  3 בדצמבר 1910 (בגיל 65) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 הושפע על ידי:  August von Kreling, Karl Raupp, וילהלם פון דיץ 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1893) 
 
לודוויג פון לופץ (בגרמנית: Ludwig von Löfftz‏; 21 ביוני 1845, דרמשטדט – 3 בדצמבר 1910) היה אמן גרמני, שידוע בעיקר הודות עבודתו בהדרכת ציירים צעירים.
ביוגרפיה

לודוויג פון לופץ נולד בדרמשטאדט ולמד ציור בנירנברג. בהמשך הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן והיה מלמד שם. בשנת 1879 הוא מונה לפרופסור ובשנים 1891–1899 היה מנהל המוסד.
במהלך עבודתו באקדמיה הוא לימד ציירים רבים לרבות אנטון אז'בה, יוזף מורודר-לוזנברג, אומברטוס ארגירוס, גאורגיוס יאקובידיס, ארנסט אופלר, לוביס קורינת, גאורג סאוטר, רוברט קוהלר וויליאם ג'ייקוב באר.
פון לופץ לא צייר עבודות רבות, אך כולם זכו להצלחה. בשנת 1873 עבודתו הוצגה בתערוכה העולמית של וינה. ציורו משנת 1883 "פיאטה" זכה למדליית זהב בתערוכה בינלאומית במינכן ומוצגת כיום בפינקוטק החדש.
גלריה

על החוף, בסביבות 1880
פיאטה, 1883
חתונה ליד בית העירייה, בסביבות 1880
מריה הקדושה, 1888
מגדל 42

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 שימוש:  מסחר
 כתובת:  25 Old Broad Street, City of London London ENG United Kingdom 
 מיקום:  לונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1971–1979 (כ־8 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 עלות:  72,000,000 ליש"ט
 אדריכל:  ריצ'רד סייפרט 
 מידות
 גובה:  183 מטר
 קומות:  42
 קואורדינטות:  51°30′55″N 0°05′02″W﻿ / ﻿51.51528°N 0.08389°W﻿ / 51.51528; -0.08389
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסמגדל 42(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסמגדל 42(למפת הסיטי של לונדון רגילה) מגדל 42(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) מגדל 42
 
מגדל 42 (באנגלית: Tower 42) הוא גורד השחקים הראשון של העיר לונדון והראשון שגובהו היה מעל ל-150 מטרים בבריטניה. עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נקרא המגדל "מגדל נטווסט", על שם הבנק שבנה את המגדל ואף ממבט-על מבנה המגדל דומה לסמל החברה. המגדל תוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד ספירט ונבנה בין השנים 1971 עד 1979. קומות המשרדים נפתחו בשנת 1980 ועלות הבנייה הייתה כ-72 מיליון לירות שטרלינג.
המגדל מתנשא לגובה 183 מטרים ו-42 קומות, וכאשר הושלם היה גורד השחקים הגבוה ביותר בלונדון, עד שנעקף בשנת 1990 על ידי מגדל כיכר קנדה 1 המתנשא לגובה 235 מטרים.
בניית גורד השחקים, במרכז לונדון, נחשבה לצעד מהפכני ושנוי במחלוקת באותה העת, עקב מגבלות גובה במרכז לונדון, אך כיום האזור רווי בגורדי שחקים רבים, ביניהם מגדל סוויס רה הידוע וגורדי שחקים אחרים אחרים.
ארגון המחתרת האירי ה-IRA פוצץ בשנת 1993 משאית תופת סמוך לאזור המגדל, שגרמה לנזק עצום למגדל ולמגדלים סביבו. עקב הנזק הגדול, צופה המגדל מחדש בכל קומותיו ושופץ מחדש כמעט לחלוטין. לאחר השיפוץ, החליט בנק נטווסט (נשיונל ווסטמיניסטר בנק) שלא לאכלס את הבניין מחדש, שינה את שמו ומכר אותו לחברה אחרת אשר שינתה את שמו בשנית, הפעם ל-"מגדל 42", על שם 42 קומותיו.
ראו גם

גורדי שחקים בלונדון
לודוויג פיישר

לודוויג פיישר (בגרמנית: Ludwig Paischer; נולד ב-28 בנובמבר 1981) הוא ג'ודוקא אוסטרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
פיישר התחרה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2004, 2008, 2012 ו-2016. בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שהגיע עד לשלב הגמר והפסיד לצ'ה מין-הו הדרום קוריאני.
פיישר מחזיק בשתי מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2005) ומדליית ארד (2007). באליפויות אירופה הוא זכה בשבע מדליות. שתי מדליות זהב (2004 ו-2008), שתי מדליות כסף (2005 ו-2010) ושלוש מדליות ארד (2003, 2006 ו-2009).
במהלך הקריירה פיישר זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי ומדליית זהב בטורניר מוסקבה.
הישגים בטורנירים בסבב העולמי

| שנה | טורניר | מקום | קטגוריית משקל |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | A-Tournament Sofia | 2 | עד 60 ק"ג |
| 2002 | A-Tournament Leonding | 3 | עד 60 ק"ג |
| 2002 | A-Tournament Prague | 2 | עד 60 ק"ג |
| 2002 | A-Tournament Minsk | 3 | עד 60 ק"ג |
| 2003 | Super A-Tournament Moscow | 2 | עד 60 ק"ג |
| 2003 | Super A-Tournament Tournoi de Paris | 3 | עד 60 ק"ג |
| 2003 | German World Open Hamburg | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2004 | Super A-Tournament Moscow | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2004 | Super A-Tournament Tournoi de Paris | 2 | עד 60 ק"ג |
| 2005 | Super World Cup Tournoi de Paris | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2005 | World Cup Rome | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2006 | World Cup Vienna | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2007 | Super World Cup Tournoi de Paris | 5 | עד 60 ק"ג |
| 2007 | World Cup Bucharest | 3 | עד 60 ק"ג |
| 2008 | Super World Cup Hamburg | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2009 | Grand Slam Paris | 3 | עד 60 ק"ג |
| 2009 | Grand Prix Abu Dhabi | 2 | עד 60 ק"ג |
| 2011 | World Cup Sao Paulo | 1 | עד 60 ק"ג |
| 2014 | European Open Lisbon | 3 | עד 60 ק"ג |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
לו לנרט

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1921 הונגריה
 פטירה:  20 ביולי 2015 (בגיל 94) רעננה, ישראל
 תאריך עלייה:  1948
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חיל הנחתים של ארצות הברית  צבא הגנה לישראל
 דרגה:   קפטן
 תפקידים בשירות
 טייס קרב וממייסדי טייסת 101
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
לואיס ("לוּ") לנרט (באנגלית: Louis "Lou" Lenart‏; 24 באפריל 1921 - 20 ביולי 2015) היה טייס קרב יהודי אמריקאי ששירת במארינס והשתתף בקרבות נגד האימפריה היפנית במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם השנייה. התגייס, במסגרת המח"ל, לשירות האוויר של ההגנה, והשתתף כטייס במלחמת העצמאות. נודע כמוביל התקיפה שעצרה את התקדמות הטור המשוריין של צבא מצרים על יד אשדוד.
קורות חיים > נעוריו

לו לנרט נולד בשם לאיוש לינוביץ' (Layos Lenovitz) לבנימין ורוז לינוביץ', הורים שומרי מסורת שעסקו בחקלאות. לנרט נולד בעיירה שאטוראליאויהיי בהונגריה בקרבת הגבול עם צ'כוסלובקיה, וב-1931 גרמו תופעות אנטישמיות להגירת המשפחה לארצות הברית. המשפחה התיישבה בעיירה וילקס-בארי(אנ') בפנסילבניה, שם השלים לנרט את לימודיו. המשפחה חוותה עוני בעקבות המשבר הכלכלי. הוריו של לנרט פרנסו את המשפחה בעזרת חנות קטנה אך מכיוון שהפרנסה הייתה מועטה, מכר לנרט מדלת לדלת אטריות שהכינה אמו בבית.
קורות חיים > השירות בצי ארצות הברית

ב-1940 התגייס לנרט לצי ארצות הברית ונשלח לארבעה חודשי טירונות, בסיומם התנדב לשרת ביחידת קומנדו על האונייה "נורת' קרוליינה"(אנ') שעסקה בליווי ספינות שהביאו אספקה לבריטניה (שכבר הייתה מעורבת במלחמה). לאחר 18 חודשים ובהמלצת מפקדיו התקבל לנרט לקורס טיס באקדמיה של הצי. לאחר שנה סיים את הקורס והוצב בבסיס אימונים של המארינס "אל-תורו"(אנ') שבקרבת לוס אנג'לס שם התאמן בהטסת מטוס F4U קורסייר. באחת מטיסות האימון היה לנרט מעורב בתאונה שהביאה להתרסקות מטוסו ולפציעתו, לאחריה עבר תהליך ארוך של שיקום. ב-1944 העריכו מפקדיו שחזר לכושר, אישרו לו לחזור לטוס והוא הוצב בחזית האוקיינוס השקט, שם שירת עד כניעת יפן. במהלך תקופה זו ביצע לנרט משימות הפצצה, יירוט וליווי מפציצים ומטוסי צילום. בשל אחת ממשימותיו אף זכה בעיטור עקב הצטיינותו. בתום המלחמה חזר לארצות הברית, השתחרר משירות בדרגת קפטן (סרן) ועבר לגור בלוס אנג'לס.
קורות חיים > השירות במח"ל

הידיעות על המספר הרב של קרובי משפחתו שנספו בשואה הביאו את לנרט, באפריל 1948, להחליט לעלות לישראל ולהתנדב, כטייס, במסגרת מח"ל. ב-3 במאי 1948 הטיס לנרט מטוס נורסמן מאיטליה לשדה דב ואז צורף לשירות האוויר של ההגנה. ב-6 במאי נסע, עם עוד מספר טייסים, לאימונים בצ'כוסלובקיה לקראת קבלת מטוסי אוויה S-199 (הגרסה הצ'כית של המסרשמיט Bf 109). כששמעו הטייסים ב-18 במאי על התקיפה שביצעו זוג מטוסים מצריים על התחנה המרכזית בתל אביב (תקיפה שגבתה את חייהם של 42 בני אדם) דרשו לסיים את האימונים ולחזור ארצה, וכך ב-20 במאי חזרו חלק מהטייסים ארצה במטוס תובלה, עליו הועמס גם מטוס קרב מפורק.
לנרט היה ממקימי טייסת הקרב הראשונה ובמהלך מלחמת העצמאות השתתף במספר משימות. לאחר מספר שבועות הועבר לנרט למפקדת חיל האוויר, שם היה אחראי על תיאום עם כוחות הקרקע בזירת הדרום.
קורות חיים > תקיפת השיירה המצרית

הפעולה הידועה ביותר בה השתתף לנרט הייתה ב-29 במאי 1948. לנרט הוביל רביעיית מטוסי אוויה S-199 שהמריאה מבסיס עקרון (כיום תל נוף). יחד עם לנרט טסו מודי אלון, עזר ויצמן ולאונרד (אדי) כהן. כל מטוס היה חמוש בפצצה של 70 ק"ג. המטוסים תקפו ליד איסדוד את הטור המשוריין המצרי שנע מסיני צפונה לאורך ציר החוף לכוון תל אביב. המשימה צלחה והכוח המצרי נעצר ליד גשר עד הלום. בתקיפה זו נפגע מטוסו של אדי כהן, והוא נהרג כשניסה להנחית את המטוס.
קורות חיים > חייו האזרחיים

לאחר מלחמת העצמאות השתחרר לנרט מהצבא, עבד תקופת מה בחברת תעופה פרטית ואחר כך הצטרף לחברת אל על. ב-1950 היה בין הטייסים שהשתתפו במבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק לישראל. במשך השנים נע בין ישראל לארצות הברית, תוך שהוא מחזיק בתים ברעננה ובלוס אנג'לס. בתקופות בהן שהה בארצות הברית עסק במגוון עבודות, בהן טייס צילום ומיפוי, מפיק סרטים (בהם נשר הברזל ונשר הברזל 2) ואיש שיווק בחברת יוז איירקראפט, ובחברת אמריקן אלקטרוניק. כמו כן היה סגן נשיא ומנכ"ל קבוצת סן דייגו קליפרס מליגת ה-NBA. הוא היה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לנרט נישא חמש פעמים ונולדו לו שתי בנות. מנישואין לוורדה גולדברג נולדה בתו, מיכל, ששירתה אף היא בחיל האוויר. אשתו האחרונה הייתה רחל ניר.
לנרט נפטר ברעננה ב-2015 בגיל 94, והובא למנוחות בבית הקברות כפר נחמן בעיר.
הערות שוליים

↑  האב עצמו היגר לארצות הברית כבר ב-1928 ולאחר שהסתדר הביא ב-1931 את משפחתו
↑  במשימה עליה זכה בעיטור הגבורה שימש מטוסו של לנרט פתיון למטוסים יפניים דבר שאיפשר למטוסי צילום אמריקאיים לאסוף מודיעין על מטרות קרקעיות
↑  שותפו לטיסה זו היה מילטון רובנפלד
↑  ככל הנראה הועבר לנרט למפקדה לאחר שבשתי המשימות אותן הוביל (התקיפה באשדוד והתקיפה באל עריש) נהרגו טייסים
↑  את התחקיר בו הדבר מוזכר ניתן לראות בספר הבא: עורכים משה הדר, יהודה עופר, "חיל האוויר", משרד הביטחון, 1971, עמ' 31
מאריטימו

מועדון ספורט מאריטימו (בפורטוגזית: Marítimo) הוא מועדון כדורגל מהעיר פונשל שבאי מדיירה.
המועדון נוסד בשנת 1910 ונחשב בין המועדונים הוותיקים והידועים ביותר בכדורגל הפורטוגלי, מתחילת הווסדה נחשבה מאריטימו לקבוצה הדומיננטית והפופולרית באי מדיירה לפני יריבתה העירונית דפורטיבו נסיונאל.
למועדון אף יש קבוצת מילואים מאריטימו B.
בשנת 1926 זכתה הקבוצה באליפות פורטוגל שהייתה עד אז במתכונתה הישנה.
לאחר ייסודה של הליגה הפורטוגלית בשנת 1934 נאסר על קבוצות שאינם מחצי האי האיברי להשתתף במסגרת ליגות הכדורגל. לכן רק בשנת 1973 לאחר מאבקים קשים הוחלט לאפשר לקבוצה להשתתף בליגות הכדורגל התחרותיות.
מאז רשמה לעצמה הקבוצה 33 עונות בליגה הבכירה.
בעונת 2012/13 רשמה הקבוצה את הישגה הטוב ביותר בזירה האירופית כאשר הצליחה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית. את קמפיין זה סיימה הקבוצה במקום השלישי בבית עם 6 נקודות.
סגל הקבוצה

מעודכן ל-31 בינואר 2023
שחקני עבר ידועים

ונצואלה דני מיגל אלבס
פורטוגלפפה
סלובניהאנדריי קומאץ
תארים

אליפות פורטוגל לשעבר : (1 )
זוכה: 1925/26
הערות שוליים

↑  Club Sport Marítimo :: Estatísticas :: Títulos :: Palmarés :: História :: Golos :: Próximos Jogos :: Resultados :: Notícias :: Videos :: Fotos :: Plantel :: zerozero.pt, www.zerozero.pt (בפורטוגזית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 129577244   WorldCat (עם VIAF): 129577244
מבצע פלומבט

מבצע פלומבט או פרשת פלומבט (The Plumbat Affair) הוא מבצע חשאי ישראלי שהתבצע ב-1968 במטרה להשיג תחמוצת אורניום טחונה ("עוגה צהובה") עבור מאמצי הגרעין הישראליים בעקבות הפסקת אספקת דלק גרעיני להפעלת הכור הגרעיני בדימונה בידי צרפת במסגרת האמברגו הצרפתי על ישראל. במסגרת מבצע זה הצליחה ישראל לרכוש ולהביא לישראל תחת הסוואה 200 טונות של תחמוצת אורניום טחונה.
לפי עמדתה הרשמית של ישראל, הסיפור כולו הוא בדיה, ובכירים בסוכנות האטום האירופית סבורים שישראל אינה מעורבת בהיעלמות מטען האורניום.
רקע

בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) סמוך לדימונה. לגורמי מודיעין ברחבי העולם היה ידוע כי בקריה פועל כור גרעיני הצורך להפעלתו אורניום מועשר מאוד. סוכנות הביון המרכזית (CIA) של ארצות הברית ידעה ב-1968 כי ישראל משתמשת באורניום מועשר מאוד בדימונה, על ידי איסוף ממצאים בשטח, ואולם כבר ב-1967 השתכנעה הסוכנות כי לישראל יכולת גרעינית צבאית, וכי היא מייצרת פצצות אטום באמצעות פלוטוניום שאותו היא מפיקה בכור בדימונה. בשל הנחה זו איבדה שאלת מקור האורניום הישראלי את חשיבותה והסוכנות הפסיקה את מאמציה בחקירת נושא זה, למעט כאשר הועלו טענות שאורניום אמריקאי עשה את דרכו של ישראל (כמו במקרה של פרשת אפולו אודות חברת NUMEC של זלמן שפירו).
לישראל היו באותה עת מספר מקורות להשגת אורניום. כמויות קטנות נרכשו מארגנטינה ומדרום אפריקה וכמויות קטנות הופקו בתהליך יקר כחלק מתעשיית הפוספט הישראלית בתהליך שהומצא בישראל. ואולם, כמויות אלו כולן יחד היו זניחות בהשוואה לצורכי הקמ"ג, ומקור האורניום העיקרי היה בצרפת שגם הקימה את הכור עבור הישראלים.
זמן מה לפני מלחמת ששת הימים הופסק שיתוף הפעולה הביטחוני הפורה בין ישראל לצרפת עם הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל בהוראת דה גול. האמברגו יצר קשיים חמורים לתעשייה הביטחונית בישראל והוביל את ישראל לפעולות ומבצעים שונים על מנת להמשיך בפרויקטים שהחלו בשיתוף פעולה עם הצרפתים, כמו: השגת מאות אלפי דפי תוכניות שאפשרו לישראל ייצור עצמי של חלקי מטוסי מיראז' 3 ומיראז' 5 ובהמשך גם פיתוח מטוס ה"נשר" על בסיס תוכניות המיראז' והעברת המשך פיתוח טיל קרקע-קרקע לישראל תוך גנבת ציוד שכלל טילים בנויים שלמים מדגם MD660 והוברח לישראל על אניות סוחר במסווה של ציוד חקלאי. המבצע המפורסם ביותר בפעולות אלו היה מבצע הברחת ספינות שרבורג.
הפסקת אספקת האורניום הצרפתי הייתה אמורה לשתק את פעילות הכור הגרעיני בדימונה, למרות זאת נמשכה פעילותו כל העת, ומקורות רבים מאמינים כי ישראל הצליחה במבצע שהתבצע ב-1968 להשיג 200 טונות של תחמוצת אורניום טחונה ("עוגה צהובה"). אגדות נקשרו במבצע זה, ועל בסיסו נכתבו ספרי מתח רבים, ובהם ספרו של קן פולט "Triple" (אנ'). תחקיר של צוות עיתונאי ה"סאנדיי טיימס" על הפרשה ראה אור בספר "מבצע פלומבט" (The Plumbat Affair) ב-1978.
המבצע

ניתן היה להשיג אוראניום בשוק התעשייתי האירופי. חברת סוסייטה ז'נרל דה בלז'יק (אנ') (החברה הכללית של בלגיה) החזיקה דרך חברת הבת שלה Union Minière du Haut Katanga (אנ'), כיום Umicore (אנ'), כמות גדולה של המחצב. אך כדי לאשר את המכירה היה צריך לעמוד בפיקוח סוכנות האטום האירופית (Euratom, איראטום) והדבר לא התאפשר למדינה כמו ישראל שלא פתחה את מתקני הגרעין שלה בפני פיקוח בינלאומי ואף לא הודתה בעצם קיומם. לשם כך פנה המוסד לגרמני בשם הרברט שולצן ששימש טייס בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה ושעמו קיים המוסד קשרים כבר מ-1964, בבקשה שיזמין 200 טונות של תחמוצת אורניום מהחברה הבלגית עבור החברה הכימית "אסמארה כימיה" בהטנהיים (אנ') שבראשה עמד. הפיקוח של איראטום היה רופף באותם ימים ככל שנגע הדבר בחברות מסחריות אירופיות. החברה הסבירה לאיראטום כי בכוונתה להשתמש במחצב כקטליזטור כימי, וההסבר סיפק את הסוכנות שאישרה את העסקה. אושר לאסמארה כימיקלים לשלוח את החומר לג'נובה ומשם ליעד הסופי - חברת צבעים וכימיקלים איטלקית בשם "SAICA".
הישראלים רכשו באמצעות ספן טורקי ששיתף עמם פעולה מאז 1947 ספינה בשם "Scheersberg A" מתוצרת מספנת "Kröger-Werft" (גר'). הספינה, בעלת נפח של 2,600 טונות, יוצרה עשר שנים קודם לכן. צוות הספינה הוחלף כשהיא עשתה את דרכה לנמל אנטוורפן, החומר הוטען על סיפונה בתוך 560 חביות נפט אטומות שעליהן הוחתמה המילה "Plumbat", והיא עשתה את דרכה לג'נובה. בפועל, עם צאתה מנמל אנטוורפן ב-17 בנובמבר 1968 לאחר חצות, פנתה השירסברג A אל מזרח הים התיכון. בנקודה כלשהי בים, דרומית לטורקיה, העבירה את המשא לספינת משא ישראלית תחת השגחת ספינות חיל הים הישראלי. השירסברג הגיעה לנמל איסקנדרון בטורקיה ב-2 בדצמבר ומשם לנמל פאלרמו שם הוחזר אליה הצוות המקורי.
רק באפריל 1969 הבינו במחלקת הפיקוח של איראטום, סוכנות האטום האירופית, שתחמוצת האורניום לא הגיעה ליעדה. "אסמארה כימיה" הגיבה באמצעות עורכי דינה בבון. לדבריה, החליט הלקוח שעבורו ביצעה החברה את כל הפרויקט להחליף את קבלן המשנה שהיה אמור לבצע עבורה את העבודה באמצעות האורניום, ובמקום החברה האיטלקית נבחר יעד אחר. כל פרט אחר היה מוגן כסוד מסחרי ואסמארה לא הייתה מוכנה לשתף פעולה מעבר לכך. החקירה נסגרה והוראות הבטיחות והפיקוח רועננו.
לפי ספרם של תחקירני הסאנדיי טיימס ופרסומים ב"אובזרבר", רק בעקבות מעצרו של סוכן המוסד הבכיר דן ארבל, שהיה שותף למבצע זעם האל ונעצר בעקבות פרשת לילהאמר כשהוא משתמש בדרכון שנשא את השם "דן ארט" (קיצור שם משפחתו המקורי "ארטשיק"), נודעה לאירופים השתלשלות הפרשה. לדברי דן ארבל במשפטו, בהיותו ניצול השואה בילדותו שהוחבא בקופנהגן מולדתו במרתף חשוך, פיתח קלאוסטרופוביה ונשבר לחלוטין לאחר לילה בתא המעצר הנורווגי. הוא נחשף כמי שהחליף את רב החובל של השירסברג A בשם הבדוי "פיטר ברו" וחשף גם את יעד המבצע - הובלת אורניום לישראל. מאוחר יותר חזר בו ארבל מכל דבריו, וכשפורסם ב-1977 ב"אובזרבר" הבריטי ממקורות במשטרת נורווגיה כי ארבל קשר עצמו למשלוח האורניום, הכחיש זאת ארבל בריאיון ל"מעריב". ואולם, עיתונאים גילו כי ארבל חתם בספר האורחים של מלון קרלטון בבילבאו באותו יום שבו נמכרה השירסברג ב-1970, לאחר תום המבצע.
מקורות ישראליים רשמיים מכחישים את כל הסיפור. להשערה בדבר מופרכות תאוריית הקשר הצטרפו גם מנכ"ל סוכנות האטום האירופית וילהלם אפרקמפף וכמה מפרשני ה"סאנדיי טיימס". לדבריהם, בתקופה המדוברת יכלה ישראל להשיג את האורניום בצורה חופשית וגלויה, ובכל אופן לא הייתה עושה שימוש בספינה שעגנה בנמלים ערביים כמו השירסברג ומשתפת אזרח טורקי בפעולה כה חשאית.
לקריאה נוספת

אליין דוונפורט, פול אדי ופיטר גילמן, מבצע פלומבט, מאנגלית: אמיל פוירשטיין, תל אביב: ברונפמן-שרשים, תשל"ט (המהדורה העברית של Davenport, E., Eddy, P., & Gillman, P. (1978). The Plumbat Affair. Philadelphia: Lippincott. ISBN 978-0-397-01248-0)
הפצצה האיסלאמית, מאנגלית: דפנה לוי, ירושלים: אדם, 1982, עמ' 112–121 (המהדורה העברית של Weissman, Stephen ‘Steve’; Krosney, Herbert (1981), The Islamic bomb: the nuclear threat to Israel and the Middle East, New York, NY: Times Books. ISBN 978-0-8129-0978-4).
Dennis Eisenberg, Eli Landau, Menahem Portugali, Operation uranium ship, New York : New American Library, 1978
הערות שוליים

↑  הספר ראה אור בעברית בשם "כפול שלוש" בתרגומה של פועה הרשלג, ירושלים: דביר, 1981. מהדורה חדשה - מושב בן שמן: מודן הוצאה לאור, 2014.
↑  ע. לוצ'אני, סופרת "מעריב" ברומא, "על יומן חדר המכונות נשפך שמן בנסיון לטשטש העלמת האורניום", מעריב, 11 במאי 1977.
↑  צבי לביא, דן ארבל רמז על קשר עם שלטונות ישראל - בתקווה שזה יביא לשחרורם עי" משטרת נורווגיה, מעריב, 13 בינואר 1974.
↑  שלמה גינוסר, דן ארבל: הצהרתי במשטרה היתה מטופשת ובלתי־הגיונית, דבר, 15 בינואר 1974.
↑  דן ארקין, "אובזרוור" הלונדוני קושר אזרח ישראלי לפרשת האניה: דן ארבל, מנאשמי לילהאמר, מכחיש שסיפר לנורווגים על חלקו ב"אנית האורניום", מעריב, 8 במאי 1977.
↑  מארק סגל, סופר "דבר" בבריטניה, התובע הנורווגי: ארבל הודה שהשתתף בהעברת האורניום, דבר, 10 במאי 1977.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558096705171  PLWABN: 9810588775005606  LCCN: sh85103548
לודוויג פון רויטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בפברואר 1869 גובן, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  18 בדצמבר 1943 (בגיל 74) פוטסדאם, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של בורנשטדט 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הקיסרי הגרמני
 תקופת הפעילות:  1885–1920 (כ־35 שנים)
 דרגה:  אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד צי הים הפתוח (Hochseeflotte)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 אביר דרגה שנייה במסדר העיט האדום  מדליה על הישגים צבאיים  מסדר אלברט  Knight Commander of the Order of Albrecht the Bold 
 
לודוויג פון רויטר (בגרמנית: Ludwig von Reuter‏; 9 בפברואר 1869 – 18 בדצמבר 1943) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם הראשונה, אשר פיקד על צי הים הפתוח הגרמני בעת היותו במשמורת בסקפה פלו בסוף המלחמה. ב-21 ביוני 1919 הוא פקד על הטבעת האוניות, כדי למנוע את נפילתן לידי הבריטים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון רויטר נולד ב-9 בפברואר 1863 בגובן (Guben), למשפחת אנשי צבא פרוסית. בשנת 1870 נהרג אביו במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1885 הוא הצטרף בעידוד אמו לצי הגרמני הקיסרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כמפקד סיירת המערכה "דרפלינגר" (SMS Derfflinger), עליה פיקד גם במהלך  קרב שרטון דוגר. בספטמבר 1915 הועלה לדרגת קומודורה וקיבל את הפיקוד על קבוצת הסיור הרביעית הכוללת חמש סיירות קלות (""שטוטגרט" (SMS  Stuttgart), "המבורג" (SMS  Hamburg), "מינכן" (SMS  München), "שטטין" (SMS  Stettin), "פראונלוב" (SMS  Frauenlob)), שהשתתפו בפיקודו בקרב יוטלנד. הוא קודם לדרגת קונטר-אדמירל, ובקרב מפרץ הלגולנד השני פיקד על שתי אוניות המערכה "קייזר" (SMS Kaiser) ו"קייזרין" (SMS Kaiserin).
ביוגרפיה > סקפה פלו

לאחר שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, נצטווה פון רויטר ליטול את הפיקוד על הצי הנתון במשמורת בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו עד שיוחלט בורסאי על גורל האוניות. אדמירל פרנץ פון היפר, המפקד הראשי של צי הים הפתוח, סירב להוביל בעצמו את אוניותיו למעצר.
משהתקרבה שעת החתימה של הנציגים הגרמנים על הסכם ורסאי, העריך רויטר שאוניותיו יועברו לבנות הברית המנצחות. כדי למנוע זאת, פקד על כל 74 האוניות להטביע עצמן, כשהוא מעביר את הפקודה באמצעות דגל איתות יוצא דופן שהוסכם עליו מבעוד מועד. בתוך חמש שעות טבעו במימי המעגן בסקפה פלו 10 אוניות מערכה, 5 סיירות מערכה, 4 סיירות קלות ו-32 ספינות טורפדו. אוניית המערכה "באדן" (SMS Baden), ארבע הסיירות הקלות "אמדן" (SMS Emden), "נירנברג" (SMS Nürnberg), "פרנקפורט" (SMS Frankfurt) ו"ברמזה" (SMS Bremse) ועוד 14 ספינות טורפדו הועלו על החוף, אך הבריטים מיהרו להגיע אליהן ולגררן למים רדודים. רק ארבע ספינות טורפדו נותרו שלמות. תשעה אנשי צוות גרמנים נהרגו, מהם שטבעו ואחרים נורו למוות כשניסו לחמוק בסירות ההצלה. היו אלה החללים הגרמנים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
פון רויטר ועימו עוד 1,773 קצינים ומלחים נתפסו ונשבו על ידי הבריטים. בגרמניה ראו בו גיבור מלחמה, שהגן על כבוד הצי.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר שחרורו מהשבי פרש מן הצי, ולא מילא עוד כל תפקיד בשירות הציבור.
באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת אדמירל מלא, וב-18 בדצמבר 1943 נפטר פון רויטר בפוטסדם.
קברו של פון רויטר
לודוויג פון פלקנהאוזן

| --- | --- |

גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן
 לידה:  13 בספטמבר 1844 גובן, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  4 במאי 1936 (בגיל 91) גרליץ, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מקום קבורה:  Invalids' Cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 צאצאים:  Friedrich von Falkenhausen 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1862–1902   1914 – 1918
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית המשמר ה-2   מפקד הקורפוס ה-13   מפקד קורפוס התחלופה   מפקד פלגת הארמייה A - פלקנהאוזן   מפקד מפקדת הגנת החופים   מפקד הארמייה השישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת שלזוויג השנייה   המלחמה האוסטרו-פרוסית   מלחמת צרפת–פרוסיה   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט עם עלי אלון   אביר מסדר העיט השחור
 
לודוויג אלכסנדר פרידריך אוגוסט פיליפ פון פלקנהאוזן (בגרמנית: Ludwig Alexander Friedrich August Philipp Freiherr von Falkenhausen;‏ 13 בספטמבר 1844 – 4 במאי 1936), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמיות בחזית המערבית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון פלקנהאוזן נולד ב-13 בספטמבר 1844 לפרידריך וילהלם פון פלקנהאוזן (גר') שהיה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי ולאשתו קתרין לבית רואנט, בגובן שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1862 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת שלזוויג השנייה, במלחמת אוסטריה–פרוסיה ובמלחמת פרוסיה צרפת. לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1895 מונה למנכ"ל משרד המלחמה, בשנת 1897 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, ובשנת 1899 מונה למפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג). בשנת 1902 פרש פון פלקנהאוזן מהצבא, ועבד על מחקרי מדע צבאיים.