stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונסטנטינוס מיטרוגלו
תארים

אולימפיאקוס
אליפות יוון (4):2007/2008, 2008/2009, 2012/2013, 2014/2015
הגביע היווני (4): 2007/2008, 2008/2009, 2012/2013, 2014/2015
בנפיקה ליסבון
אליפות פורטוגל (2): 2015/2016, 2016/2017
גביע הליגה הפורטוגלית (1): 2015/2016
הגביע הפורטוגלי (1): 2016/2017
הסופר קאפ הפורטוגלי (1): 2016
גלאטסראיי
אליפות טורקיה (1): 2018/2019
הגביע הטורקי (1): 2018/2019
הסופר קאפ הטורקי (1): 2019
תארים אישיים
מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 (1):2007
שחקן העונה ביוון (1):2011/2012
מיטרוגלו במאי 2010
מיטרוגלו במדי נבחרת יוון במהלך משחק ידידות נגד אוסטריה באוגוסט 2013
קורמורן הכתר

| קורמורן הכתר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סולתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קורמורניים
סוג:: קורמורן קטן
מין:: קורמורן הכתר
שם מדעי
 Microcarbo coronatus ‏ולברג, 1855

קורמורן הכתר (שם מדעי: Microcarbo coronatus) הוא מין של קורמורן השוכן לאורך זרם אנגולה באפריקה הדרומית בטווח שבין סווקופמונד, בירת נמיביה לכף אגולס - הנקודה הדרומית ביותר באפריקה, הנמצאת בדרום אפריקה במקום המפגש של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי. בעבר המין נחשב לתת-מין של קורמורן קנים, השייך כמוהו לסוג קורמורן קטן.
תיאור

זהו קורמורן קטן יחסית המגיע לאורך 50 עד 55 ס"מ ולמשקל של 400 גרם בלבד. הוא בעל נוצות שחורות עם עיניים ופנים אדומות וציצה זקורה בקדמת המקור הצהוב. הכנפיים חומות-כהות משורטטות ושאר הגוף שחור. הקורמורן הוא מעופף מגושם מעט אך שחיין וצוללן מוצלח.
הוא חי לאורך החופים של נמיביה ודרום אפריקה בנקודת המפגש של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי באזורים ממוזגים וסוערים, אך עשירי דגה. הטרף מורכב מדגים איטיים וחסרי חוליות אותם הוא לוכד בין הסלעים או ביערות קלפ שופעים.
הקורמורן מקנן בקבוצות קטנות יחסית, עד 150 פרטים במושבה שלעיתים מרוחקת משכנתה מעל 500 ק"מ. הקן מורכב מאצות, מקלות ועצמים צפים המורכבים על סלעים, עצים או מבנים מוגבהים. הביצים והאפרוחים פגיעים לטורפים מקומיים כמו שחף הקלפ ושקנאי לבן. פגיעות נוספות נגרמות עקב הפרעה מהאדם, השפעה מדיג יתר והסתבכות בפסולת וברשתות דיג.
הערות שוליים

↑  קורמורן הכתר באתר הרשימה האדומה של IUCN
קולין גרין

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1962 (בן 61) בואי, מרילנד, ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית  האוניברסיטה הקתולית של אמריקה  מכללת המלחמה של הצי 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1986–2024 (כ־38 שנים)
 דרגה:   תת-אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד צוות אריות הים 3  מפקד קבוצת הלוחמה המיוחדת הראשונה של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי  מפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד דרום של ארצות הברית  מפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות   כוכב הארד
 
קולין פ. גרין (באנגלית: Collin P. Green) הוא קצין בדימוס בדרגת תת אדמירל. בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

גרין נולד בבואי שבמרילנד, הרביעי מבין תשעה ילדים. ב-1986 סיים תואר ראשון באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
ב-1988 השלים קורס חבלה ימית והכשרה כלוחם ביחידת אריות הים. הוצב בצוות אריות הים 5 ושירת בו עד 1992, בתקופה זו השתתף במבצעים מיוחדים באסיה ובמלחמת המפרץ. לאחר מכן שירת באגף התכנון והמבצעים במטה הצי. ב-1995 הוצב בצוות אריות הים 2 ובכוח הלוחמה הימית המיוחדת של הצי השישי. ב-1997 מונה לסגן מפקד יחידת הלוחמה הימית המיוחדת העשירית המוצבת בבסיס הצי רוטה שבדרום ספרד. לאחר שסיים תואר שני במכללת המלחמה של הצי הוצב בשנת 2000 כקצין לוחמה ימית מיוחדת בצי החמישי. לאחר מכן שירת כראש ענף גזרת פיקוד מרכז במחלקת המבצעים המיוחדים של אגף המבצעים במטות המשולבים.
ב-2005 מונה למפקד צוות אריות הים 3 ובתקופת פיקודו מונה למפקד כוח לחימה ימית מיוחדת שהשתתף במלחמת עיראק. ב-2007 מונה למפקד יחידת הלוחמה הימית המיוחדת המוצבת בבחריין. ב-2008 מונה לעוזר קצין תכנון ומבצעים במטה פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי.
ביוני 2011 מונה למפקד קבוצת הלוחמה המיוחדת הראשונה שבסיסה בקורנדו שבקליפורניה ושירת בתפקיד עד יוני 2013. שימש קצין מבצעים בפיקוד המשותף של נאט"ו באפגניסטן ועוזרו של מפקד כוחות נאט"ו ומפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית.
במרץ 2016 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד דרום של ארצות הברית. בספטמבר 2018 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. ב-2020 מונה לראש מטה פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. בדצמבר 2021 מונה לסגן מפקד הפיקוד במקום טים סימנסקי. הוא פרש מהשירות ב-2024.
גרין בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה, ובעל תואר שני בהצטיינות בלימודי אסטרטגיה וביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי.
הערות שוליים

↑  Naval Special Warfare Group One Completes Change of Command, אתר צי ארצות הברית, 28 ביוני 2013
↑  Navy SEAL takes helm at SOCSOUTH, ‏dvidshub.net, ‏4 במרץ 2016
פרימן דייסון

| --- | --- |

פרימן דייסון באוניברסיטת הרווארד
 לידה:  15 בדצמבר 1923 קרואות'ורן, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בפברואר 2020 (בגיל 96) פרינסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Freeman John Dyson 
 ענף מדעי:  פיזיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  בריטניה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  וינצ'סטר קולג' (1932)  Twyford School (1936)  וינצ'סטר קולג' (1941)  טריניטי קולג' (1945)  אוניברסיטת קיימברידג' (1946) 
 מוסדות:  אוניברסיטת ברמינגהאם (1949–1951)  אוניברסיטת קורנל (1951–1953)  המכון למחקר מתקדם (1953–2020)  אימפריאל קולג' (1945–1946) 
 פרסים והוקרה:  פרס טמפלטון (2000)  פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (1965)  מדליה לזכר רוברט אופנהיימר (1970)  פרס המהגרים הגדול (2007)  פרס פומרנצ'וק (2003)  פרס פורום ג'וזף א. ברטון (1998)  עמית החברה המלכותית (1952)  Harkness Fellowship (1947)  פרס ג'וסיה וילארד גיבס (1972)  מדליית מאטאוצ'י (1989)  מדליית מקס פלאנק (1969)  פרס אנריקו פרמי (1993)  מדליית ארסטד (1991)  פרס אנרי פואנקרה (2012)  פרס וולף לפיזיקה (1981)  פרס אנדרו גמאנט (1988)  פרס הארווי (1977)  מדליית לורנץ (1966)  מדליית יוז (1968) 
 בן או בת זוג:  ורנה הובר-דייסון (1950–1958) 
 צאצאים:  אסתר דייסון, ג'ורג' דייסון 
 www.ias.edu/sns/dyson
 תרומות עיקריות
 סדרת דייסון באלקטרודינמיקה קוונטית  השערת דייסון בקומבינטוריקה  טרנספורמציית דייסון ומספרי דייסון (מספרים טפיליים) בתורת המספרים כדור דייסון והאינטליגנציה התמידית של דייסון במדע ומדע פופולרי
 
פרימן ג'ון דייסון (באנגלית: Freeman John Dyson;‏ 15 בדצמבר 1923 – 28 בפברואר 2020) היה פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי-אמריקאי, פרופסור במכון למחקר מתקדם בפרינסטון משנת 1953. התפרסם כפיזיקאי בזכות פעילותו בתורת השדות הקוונטית, פיזיקה של חומר מעובה והנדסה גרעינית, וכמתמטיקאי בזכות פעילותו בקומבינטוריקה ובתורת המספרים. זכה בפרסים יוקרתיים רבים, בהם פרס וולף לפיזיקה.
בתחום הרוח דייסון נודע כדמות אנטי-ממסדית, התנגד לניסויים גרעיניים, ובמאה ה-21 כמתנגד לעמדה המדעית הקובעת את ההתחממות העולמית ואת תפקיד האדם שבה, לדבריו מחוסר ראיות מספיקות.
דרכו המקצועית

דייסון למד בשנים 1936–1941 (כולל בתקופת מלחמת העולם השנייה) בווינצ'סטר קולג' (אנ'), פאבליק סקול באנגליה הידוע ברמתו האקדמית הגבוהה. כבר אז התבלט בכישרונו המתמטי מחד ובנטיות אנטי-ממסדיות מאידך (למשל: לדבריו שיחר לקץ האימפריה הבריטית). מגיל 18 ועד לסיום המלחמה עבד בניתוח נתונים במפקדת ההפצצות של חיל האוויר המלכותי והיה בעבודתו אחד החלוצים של תחום חקר הביצועים. לאחר המלחמה למד לתואר במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', ובשנים 1946–1949 עבד כחוקר (fellow) באוניברסיטה. ב-1947 עבר לארצות הברית למשרה באוניברסיטת קורנל, אליה התקבל כפרופסור לפיזיקה בשנת 1951, זאת ללא לימודי דוקטורט. בשנת 1952 התקבל כחבר בחברה המלכותית. בשנת 1953 התקבל כפרופסור במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, שם עבד עד למותו. דייסון הפך לאזרח ארצות הברית בשנת 1957.
עבודתו המקצועית המפורסמת ביותר היא בתחום אלקטרודינמיקה קוונטית. בשנת 1949 הראה את השקילות בניסוחים השונים של התורה שהיו קיימים באותה עת - הניסוח באמצעות אינטגרלי מסלול שהוביל פיינמן והניסוחים של שווינגר וטומונגה. שלושתם זכו במשותף בפרס נובל בשנת 1965. תוצאה נוספת של עבודה זו הייתה סדרת דייסון בתורת הפיזור, שהובילה את וארד לפיתוח זהות וארד שהיא משפט יסודי בתורת השדות הקוונטית.
בשנים 1957–1961 עבד בפרויקט אוריון, ששאף לייצר חללית המונעת בהנעת פולס גרעיני, שהיא מנוע הפועל באמצעות פיצוץ סדרתי של פצצות גרעיניות. הפרויקט אולי היה מגיע למימוש אלמלא הופסק, בעקבות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בה דייסון עצמו תמך.
בשנת 1958 הוביל את התכנון של TRIGA, כור גרעיני קטן ובטוח במיוחד המשמש למחקר באוניברסיטאות ובבתי חולים.
ב-1966, יחד עם אנדרו לנרד (Andrew Lenard), הוכיח שעיקרון האיסור של פאולי הוא האחראי ליציבות החומר בתורת הקוונטים, כלומר לעובדה שכוחות המשיכה החשמליים בין אלקטרונים לפרוטונים לא גורמים לאטום להתכווץ, ולכוח נורמלי בין חומרים.
ההסבר בקצרה: עקרון האיסור קובע שחלקיקים מסוג פרמיונים (למשל אלקטרונים ופרוטונים) לא יכולים להיות באותו מצב קוונטי (מיקום למשל). דייסון ולנרד הוכיחו שעיקרון זה גורם לאנרגיה מינימלית של המערכת הגורמת לכוח דחייה בין החלקיקים, ולכן הם אינם יכולים לקרוס, ותופסים נפח במרחב.
נפטר ב-28 בפברואר 2020 בפרינסטון, ניו ג'רזי.
השקפות > עתידנות

דייסון כתב מספר מאמרי מדע פופולרי, שבהם הציג רעיונות שנקשרו בשמו. הוא הציע את כדור דייסון, שהוא מעטפת לכוכב שלם הקולטת את כל האנרגיה שמפיק הכוכב, כך שמגיעים לניצול אנרגיה מקסימלי. הוא טען שיש לחפש בחלל כוכבים כאלו, שלא יאירו באור נראה (כי הם עטופים) אבל יאירו באור תת-אדום שהוא קרינת החום העודף הנפלטת.
עבור חיים בחלל דייסון הציע לרוקן כוכבי שביט לקליפות המכילות אוויר ולחיות בתוכם, ולתכנן עץ מיוחד (עץ דייסון) שיוכל לגדול שם.
בשנת 1978 חישב שאם מסע לחלל יעלה פחות מ-40 אלף דולר התיישבות מאסיבית בחלל תהיה אפשרית.
דייסון האמין שהטכנולוגיה יכולה להביא לשגשוג עולמי, ולדה-אורבניזציה בעקבות ההתקדמויות בתקשורת ובאנרגיה ירוקה.
דייסון הציע את רעיון האינטליגנציה התמידית, שעל פיו ביקום פתוח, כלומר מתפשט ומתקרר באופן תמידי, תרבות של יצורים אינטליגנטיים עדיין תוכל להתקיים לנצח. הזמן הסובייקטיבי שלהם יואט כל הזמן, עקב ריכוז האנרגיה הנמוך יותר שעומד לרשותם, אך גם במצב כזה היצורים יוכלו לבצע מספר אינסופי של פעולות בהינתן זמן אינסופי.
השקפות > התחממות עולמית

דייסון גרס שקיימת התחממות עולמית וקיימת השפעה של האדם ופליטת פחמן דו-חמצני על ההתחממות. למרות זאת גרס כי הידע והמודלים המודרניים חסרים ואינם מתארים נכון את ההתחממות, וכי התחום סובל מחוסר ביקורת מספקת ורדיפת מבקרים. בנוסף טען שהמשאבים המופנים לטיפול בבעיה יכולים להיות מנוצלים לבעיות גלובליות דוחקות יותר.
השקפות > מלחמה

בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי, ותמך בהפצצות הגרעין על יפן. בתקופות מאוחרות יותר היה נגד מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ, והוגדר על ידי הניו-יורק טיימס כליברל.
השקפות > דת

דייסון היה נוצרי מאמין, אם כי לא נצמד לכנסייה אחת. הוא טען שהדת משלימה את המדע ולהפך, כשני חלונות נפרדים דרכם אנו מתבוננים בעולם.
הערות שוליים

↑  פרימן ג' דייסון, באתר פרס וולף
↑  FJ Dyson, A Lenard - Journal of Mathematical Physics, 1967,1968 ,
↑  Johnson, George (2020-02-28). "Freeman Dyson, Math Genius Turned Visionary Technologist, Dies at 96". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-02.
↑  ראיון: The Civil Heretic
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260754105171  PLWABN: 9810555236305606  BIBSYS: 90227946  BNC: 000079429  BNE: XX912949  BnF: cb123088859 (data)  CANTIC: a10075951  CiNii: DA00904818  dblp: 94/6280  GND: 119206269  ICCU: PARV133628  ISNI: 0000 0001 1873 6639  LCCN: n79056129  LNB: 000048711  MusicBrainz: b3540e45-57f9-4a94-b650-1cd45950ca5d  NDL: 00438517  NKC: jx20111005004  NLA: 36063439  NLG: 190588  NLK: KAC199607710  NSK: 000056750  NTA: 070463158  RERO: 02-A000053961  SELIBR: 326255  SNAC: w6125vkp  SUDOC: 031970443  Trove: 1205103  VcBA: 495/105895  VIAF: 19745011   WorldCat (עם VIAF): 19745011
צבי גבאי

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1938 בגדאד
 פטירה:  27 ביולי 2018 (בגיל 79) ט"ו באב ה'תשע"ח ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 פעילות בולטת:  שגריר ישראל בדבלין וסמנכ"ל משרד החוץ. מזרחן. ממקדמי סוגיית הפליטים יהודים ממדינות ערב. חוקר שירה ערבית מודרנית
 השכלה:  תואר שני במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון
 בת זוג:  מרגלית
 פרסים והוקרה:  פרס אח"י - 2014
 
צבי (פואד) גבאי (25 בדצמבר 1938 - 27 ביולי 2018, ט"ו באב ה'תשע"ח) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בין היתר כשגריר ישראל בדבלין וכסמנכ"ל משרד החוץ. מזרחן והיסטוריון של המזרח התיכון. חוקר השירה הערבית המודרנית, ופעיל בקידום סוגיית פליטי יהדות ערב בישראל ובעולם.
ביוגרפיה

צבי גבאי נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1938 כבן בכור להוריו, משה ששון, ואמירה (נזימה, למשפחת אברהמי). סבו מצד אביו, ששון, היה מגבאי מתחם קבר יחזקאל הנביא בעיירה אל כפל (צ'פל), ומשם נבע שם המשפחה "גבאי". אביו עבר לבגדאד, בה עסק בסחר בדים והתחתן. צבי גם נקרא בשם הערבי "פואד", על שם מלך מצרים. שלושת אחיו היו פרדי, יוסף, והשחקן ששון גבאי.
המשפחה הייתה אמידה, וגרה בבית מרווח בשכונה החדשה "באב אל שרגי" (השער המזרחי) בבגדאד. צבי גם סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר היוקרתי "אלברט דהוד ששון" (אליאנס). אך הם חיו בצל עימותים בלתי פוסקים עם השכנים המוסלמים, ולדבריו "האווירה העוינת, בה חשתי כנער, השניאה עלי את החיים בבגדד, וחיזקה את שאיפתי לעזוב אותה בהקדם האפשרי". בפרהוד משפחת סבו וסבתו מצד אמו ניצלה בזכות שכניה הערבים.
אחרי כ"ט בנובמבר 1947, הורע מצב יהודי עיראק. צבי וחבריו האזינו במחתרת לשידורי הרדיו של "ההגנה" מארץ ישראל, שאחד משדרניו היה דודו אברהם, שהתגורר בחיפה. את יום העצמאות הראשון של ישראל, ב-1949, חגגה לדבריו, משפחתו במחתרת, "באווירה של טרור ופחד".
ב-1951, לאחר שביתם הוחרם על כל תכולתו, עלתה המשפחה ארצה במבצע "עזרא ונחמיה" והתגוררה בחיפה. צבי עצמו הצטרף לחברת נוער בקבוצת מצובה שבגליל המערבי למשך שנתיים וחצי, ואז הצטרף למשפחתו. ב-1958 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "אבן פינה" בחיפה. לאחר מכן שירת שרות חובה בצה"ל.
בשנים 1962–1966 למד מדע המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית. את התואר השני והמשך לימודיו עשה בהנחיית פרופסור שלמה דב גויטיין, במרכז ללימודי המזרח התיכון של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1968 נרצח אביו במכולת שלו בחיפה, בידי ערבי נוצרי.
ביוגרפיה > קריירה במשרד החוץ

ב-1965 הצטרף צבי למשרד החוץ. את שירותו הדיפלומטי החל כקונסול בקונסוליה הכללית בפילדלפיה. לאחר מכן שירת כקונסול בקונסוליה הכללית בסן פרנסיסקו. כן עבד כמזרחן צעיר היודע ערבית במחלקת החקר, שעקבה אחר המתרחש במזרח התיכון, ניסתה ליצור קשרים עם גורמים ערביים, סייעה למאמצי ההסברה, וטיפלה בקשר הדיפלומטי עם איראן.
אחרי מלחמת ששת הימים, הוא גם נפגש עם יהודים שברחו מעיראק ומצרים, ועם קרובי יהודים שחיו במדינות ערב, וסייע להם לצאת מהן. בפגישות אלו, הוא תיאר: "רשמתי עדויות מחרידות על מעשי ההתנכלויות ואספתי חוקים, תקנות ורשימות שפורסמו במדינות ערב שהתייחסו ליהודים, לכספם ולרכושם. תרגמתי את הפרסומים הללו, על מנת להציגם בפני גורמים מדיניים בעולם, ולהפיצם בפרסומי הסברה של משרד החוץ".
עם חתימת הסכם השלום עם מצרים ב-1979, צורף לצוות הקמת היחסים הדיפלומטיים, ועבד ב"לשכה ליישום הסכם השלום עם מצרים", שהכינה את התשתית לעבודת שגרירות ישראל בקהיר. עם פתיחת השגרירות בקהיר ב-1980 מונה ליועץ המדיני הראשון בה. ב-1982 צורף למשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק. לאחר מכן מונה למנהל המחלקה האסטרטגית של המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ בירושלים. ב-1986 מונה לקונסול הכללי בסידני שבאוסטרליה. ב-1990 מונה למנהל מחלקת מצרים במשרד החוץ, וגם יצא לשליחות קצרה באו"ם. בהמשך מונה לראש חטיבת המזרח התיכון. בשנת 1994 מונה לשגריר התושב הראשון בדבלין שבאירלנד. לאחר מכן מונה לסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף אסיה, אפריקה והפסיפיק.
ב-2004 פרש לגמלאות בדרג שגריר בכיר.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

מאז פרישתו ממשרד החוץ, העלה גבאי ביתר שאת את סוגיית הפליטים יהודי ערב, והיה בין הראשונים שעסקו בכך, תוך הדגשת חשיבותה המדינית והשגיאה ההסברתית בהתעלמות ממנה. הוא מחה על אי הצדק שנפל בחלקם, לאחר שנושלו מרכושם הפרטי והקהילתי, ברחו והגיעו כפליטים לישראל, ובה הוזנחה מורשתם. הוא האשים את מערכת החינוך הישראלית, שבמשך שנים רבות התעלמה ממורשת זו, וגרמה בכך ל"טשטוש הטרגדיה שהייתה מנת חלקם", בשעה שהפלסטינים "הצליחו להציג את הנרטיב שלהם, והשיגו אהדה בינלאומית". לדבריו: "אחת התוצאות של גישה זו היא יותר מ-160 החלטות והצהרות בינלאומיות התומכות בפליטים הפלסטינים, ושום התייחסות ליהודים יוצאי מדינות ערב", וכי "אין זה מוצדק לדבר רק על הסבל של צד אחד, הפליטים הפלסטינים. כאשר מציינים את הפליטות וחילופי האוכלוסין שהתרחשו במזרח התיכון בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי. יש להציג גם את הפליט היהודי ממדינות ערב".
כמשקל נגד ל"נכבה" הפלסטינית, הוא טבע את המושג "הנכבה היהודית" - לה היו אחראים ראשי מדינות ערב ומנהיגי הפלסטינים הערבים.
ביוגרפיה > חברות בארגונים ציבוריים

בשנת 2005, שימש כיועץ בכיר בחברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א), כמו כן היה:
חבר הוועד המנהל של "מורשת יהודי בבל" באור יהודה, וחבר הנהלת "הארגון העולמי של יהודי עיראק" בוושינגטון.
חבר מרכז הארגונים של יוצאי ערב בישראל.
חבר בחבר הנאמנים של המכללה להנדסה בירושלים – מכללת עזריאלי.
ביוגרפיה > חקר השירה הערבית ופובליציסטיקה

עוד מימי לימודיו עסק גבאי בנושאי המזרח התיכון והשירה הערבית. הוא חיבר עבודה מקיפה על המשורר הסורי הבולט ניזאר קבאני, כתב מספר ספרים, ופרסם מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאי המזרח התיכון, השירה הערבית ויהודי ערב, בבמות רבות, וניסה לקרב את הלכי הרוח של האינטלקטואלים הערבים, שפתם ותרבותם ליהודים (בין היתר עסק באדוניס). הוא כתב בעיתונים יומיים ובכתבי עת שונים: "רישומים - ביטאון משרד החוץ"; "בתפוצות הגולה" ו"כיוונים חדשים" - כתבי עת לציונות ויהדות; "האומה - במה למחשבה לאומית"; "אפריון - כתב עת לספרות, תרבות וחברה"; "נהרדעא - ביטאון מרכז מורשת יהודי בבל"; "מראה - מגזין בענייני מדינה, חברה ותרבות"; "לבלוב - כתב העת של הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב"; "מאזנים - ירחון לספרות"; "עתון 77 - כתב עת לספרות, אמנות, חברה וביקורת"; "שבו - כתב עת לשירה"; "מבט מל"מ - ביטאון מורשת המודיעין", ועוד. כן כתב בעיתון ובאתר הארץ, ובאתר חדשות מחלקה ראשונה.
ב-2014 קיבל את פרס אח"י - האגודה לעידוד המחקר, הספרות והאמנות, מיסודם של יוצאי עיראק.
צבי גבאי נפטר ב-27 ביולי 2018. לו ולרעייתו מרגלית (ששירתה אף היא במשרד החוץ) בת בשם אורנה, עו"ד.
ספריו

השירה - האימפריאליזם היפה (משירת שכנינו; לקט תרגומי שירה ערבית מודרנית - פרשנויות ומאמרים). ספרי עיתון 77, 2010 (אחיו, השחקן ששון, הקליט ספר זה).
מבגדד לנתיבי הדיפלומטיה: סיפור אישי. אוטוביוגרפיה, עריכה - ברוך מאירי. אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, ירושלים, 2013. פורסם באנגלית, 2015.
יהודים וערבים בזמננו - אסופת מאמרים ופואמות. ירושלים, 2016.
הערות שוליים

↑  צבי גבאי, הנכבה היהודית, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2012
צבי גבאי, בין שתי נכבות, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2012
 צבי גבאי, צדק לפליטים היהודים, באתר הארץ, 29 בנובמבר 2014
 צבי גבאי, ומה עם הנכבה שלנו?, באתר הארץ, 13 במאי 2015
↑  צבי גבאי, הנכבה הדו-פרצופית, כ׳ באב ה׳תשע״ה, 05/08/2015
צבי גבאי, זכות השיבה של הפליטים היהודיים, ז׳ באלול ה׳תשע״ה, 22/08/2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283507205171  BnF: cb16564841v (data)  GND: 1132172128  LCCN: n2011063331  VIAF: 179209179   WorldCat (עם VIAF): 179209179
קונסטנטין דייקוביצ'ו

| --- | --- |
קונסטנטין דייקוביצ'ו
 לידה:  1 במרץ 1898 הכפר קווראן (כיום קונסטנטין דייקוביצ'ו) במחוז קאראש-סוורין, בחבל באנאט,  אז ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה 
 פטירה:  27 במאי 1973 (בגיל 75) קלוז'-נאפוקה, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 ענף מדעי:  רומא העתיקה, היסטוריה של רומניה, History of Transylvania 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי האז'ונגארד בקלוז' 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת באבש-בויאי 
 מוסדות:  אוניברסיטת באבש-בויאי (1956–1968) 
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר (1968)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1968) 
 צאצאים:  Hadrian Daicoviciu 
 
קונסטנטין דייקוביצ'ו (ברומנית: Constantin Daicoviciu,‏ 1 במרץ 1898 קווראן, בימינו קונסטנטין דייקוביצ'ו - 27 במאי 1973) היה היסטוריון וארכאולוג רומני יליד באנאט.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קלוז' וכרקטור שלה. היה חבר באקדמיה הרומנית. נבחר גם כחבר בפרלמנט בימי השלטון הקומוניסטי.
קורות חיים

קונסטנטין דייקוביצ'ו נולד בשנת 1898 בכפר קווראן במחוז קראשו-סרן (ברומנית קאראש-סוורין) בבאנאט, בימי השלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו היה המורה דמסקין דייקוביץ' והילד היה לתלמידו בבית הספר היסודי בכפר. למד לאחר מכן בבתי ספר תיכון רומנים בלוגוז' ובקאראנסבש.
שרת לאחר מכן כסמל בצבא האוסטרו-הונגרי. אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה, נסע דייקוביצ'ו ללמוד באוניברסיטה החדשה שהוקמה על ידי הרומנים בקלוז'. בשנים 1922-1918 למד שפות וספרות קלאסיות בעזרת מלגה מן הקרן "אמנואיל גוז'דו" שסייע לסטודנטים רומנים מוכשרים. למד היסטוריה עתיקה אצל הארכאולוג וסילה פרבאן, ארכאולוגיה ואפיגרפיה אצל דימיטריה מ. תאודורסקו, יוונית ולטינית אצל וסילה בוגריה. רכש שליטה מצוינת של השפה הלטינית
 והיה למדריך בקתדרה של תאודורסקו. את מחקריו הראשונים "האיטלים בפרובינקיה דלמטיה" ו"החפירות הארכאולוגיות והמחקרים בסרמיזגטוסה" פרסם ב"שנתון של המכון הרומני ברומא". ב-1927-1925 למד במכון הרומני ברומא ואחר כך בשנים 1929–1932 ערך מסע השתלמויות באוסטריה, גרמניה, צרפת, הונגריה, יוון. בשנת 1928 סיים את הדוקטורט בהיסטוריה וארכאולוגיה. בשנים 1968-1923 כיהן בחוג להיסטוריה של ימי הקדם הקלאסיים ולאפיגרפיה באוניברסיטה על שם פרדיננד הראשון בעיר קלוז', שנקראה אחר כך "ויקטור באבש" והחל משנת 1959 "באבש-בויאי" - משנת 1932 כמרצה (דוצ'נט) ומשנת 1938 כפרופסור (ב-1949-1938 - לארכאולוגיה ופרהיסטוריה, וב-1949–1968 היסטוריה קדומה של רומניה). לימד, בין השאר, קורסים למבוא לארכאולוגיה, על הפיסול היווני, על היווצרות השפה והעם הרומנים. כמזכיר מועצת המונומנטים ההיסטוריים של טרנסילבניה, בימי סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה של הורטי בשנת 1940 עשה מאמצים רבים על מנת להעביר את האוצרות ההיסטוריים והאמנותיים של המוזיאון הטרנסילבני מקלוז' לסיביו, בשטח שנותר בשליטת רומניה. בשנים 1936-1924 ערך חפירות ארכאולוגיות שתרמו לחקר ההיסטוריה הקדומה של טרנסילבניה.
דרכו הפוליטית הייתה פתלתלה.
בתחילה היה חבר במפלגה הליברלית אחר כך בימי הדיקטטורה המלכותית הצטרף לחזית התחייה הלאומית של המלך קרול השני. עם עליית המשטר הלאומי-לגיונרי לשלטון בספטמבר 1941 התמנה לדקאן של הפקולטה להיסטוריה. היו שטענו כי ראו אותו לבוש בחולצה הירוקה של הלגיונרים אך מאוחר יותר הכחיש זאת. אחרי דיכוי מרד הלגיונרים הושאר בתפקיד הדקאן עד סוף שנת 1941 בשנים 1943–1944 התחיל להתקרב לחוגי מפלגת האיכרים הלאומית שהייתה עדיין בלתי חוקית. אחרי הדחת השלטון הצבאי-פאשיסטי ברומניה נמנה עם האקדמאים שהסתגלו לתנאי השלטון הקומוניסטי החדש. החל משנת 1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שהפכה תוך 3 שנים למפלגת השלטון היחידה במדינה. השתתף בוועדת הטיהורים של סגל האוניברסיטה לתקופה קצרה כיהן בממשלה כתת-מזכיר מדינה במשרד הרווחה (1947) וסגן שר החינוך (1948) בזמן הרפורמה הקומוניסטית של מערכת החינוך. התמנה שוב לדקאן בין 1944–1946 ובשנים 1957–1968 היה לרקטור של האוניברסיטה. כרקטור הוביל בהוראת המשטר את תהליך מיזוג שתי האוניברסיטאות בקלוז' - הרומנית וההונגרית לאוניברסיטה אחת ויחידה.
ב-1948 נבחר לראשונה באספה הלאומית הגדולה, הפרלמנט של רומניה תחת השלטון הקומוניסטי. בשנים 1973-1945 היה מנהל המוזיאון להיסטוריה של טרנסילבניה ובשנת 1955 נבחר כחבר באקדמיה הרומנית.
דייקוביצ'ו יצר קשרים קרובים עם המנהיג הקומוניסטי הראשון של רומניה, גאורגה גאורגיו-דז' ותמך אחרי השנים 1957–1958 בעמדות היסטוריוגרפיות לאומניות שתאמו את הגישה החדשה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
בשנת 1961 נבחר לחבר במועצת המדינה של רומניה, פורום נשיאותי בהנהגתו של גאוגריו-דז'.
פעילותו המדעית

דייקוביצ'ו ניהל את החפירות הארכאולוגיות בהרי אורשטיה, בהן גילה את המבצרים הדאקיים בגרדישטיה מונצ'לולוי (Grădiştea Muncelului),פיאטרה רושיֶה, בלידארו ואת היישובים הדאקיים ברודלד (Rudele), פצלה אלבה (Feţele Albe) וכו'.
בשנים 1936-1924 ערך חפירות נרחבות בסרמיזגטוסה הרומית - "אולפיה טראיאנה", חקר את הלימס בצפון-מערבי של דאקיה וחפר בקסטרה הרומיים במיקיה (Micia) ובפורוליסום (Porolissum) (בימינו מויגרד, על יד זלאו).
פרסם ספרים ומאמרים רבים בנוגע להיסטוריה הקדומה של טרנסילבניה, לממצאים הארכאולוגיים בחפירות שערך, על מוצא העם הרומני ושפתו, וכו'.
בגרדישטיה מונצ'לולוי גילה דייקוביצ'ו בשנת 1954 כתובת על קטע כד, שנראתה דאקית: DECEBALUS PER SCORILO
פירושה שני במחלוקת. דייקוביצ'ו פרש זאת כ"דקבלוס בן סקורילו", אך חוקרים אחרים סבורים שהכתובת היא לטינית ואז משמעותה היא "דקבלוס דרך (או בעד) סקורילו".
דייקוביצ'ו היה מעורב בפולמוסים של ההיסטוריוגפים הרומנים ובין חוקרים זרים (בעיקר גרמנים והונגרים) בנוגע לעיתוי, למיקום ולאופן היווצרותה של האומה הרומנית ושל לשונה. הפולמוסים בנושא הושפעו מאוד על ידי המדיניות והאידאולוגיות השונות. בהקשר זה בלט גם הוויכוח בינו ובין החוקרים הרומנים יון נסטור ואוג'ניה זכריה בקשר לטבעה של התרבות דרידו, שמוקמה במאות 9–10 ושהם גילו בשנים 1956–1957 במונטניה. נסטור וזכריה טענו בעיקר על בסיס התרבות החומרית שמצאו - ובראש ובראשונה סוג הקרמיקה - שתרבות דרידו הייתה ייצוגית לאוכלוסייה הרומנית בשלהי תהליך התהוותה. דייקוביצ'ו ( 1968, 1971) סבר שמדובר בעיקר בתרבות ממקור סלאבי. הוא תמך במסקנות החוקרת מריה קומשה שקראה לתרבות דרידו "תרבות בלקנית-דנובית" שכללה יסודות רומיים, סלביים ופרוטו-בולגרים.(1968, 1971) כמו כן נסמך על מסקנות חוקרת פולנית זופיה הילצ'רובנה שהמונוגרפיה של אוג'ניה זכריה שוגה על ידי זיהוי אתני על בסיס סוג הקרמיקה. בשנות ה-1970–1980 המשטר תמך בהשקפה של נסטור, יריבו של דייקוביצ'ו והכניס את התאוריה שלו לספרי הלימוד להיסטוריה. דייקוביצ'ו עצמו נאלץ להציג אותה בניגוד לרצונו בספר הלימוד הרשמי של האקדמיה על ההיסטוריה של רומניה.
קונסטנטין דייקוביצ'ו נפטר בשנת 1973 בעת נסיעה ברכבת, בעקבות אוטם שריר הלב. הוא הובא לקבורה בעיר קלוז'.
דייקוביצ'ו היה נשוי ללוצ'יה לבית בוגנריו, פקידה. חינך דורות של היסטוריונים רומנים, ביניהם דורו רדוסאב, ניקולאיה בוקשן, ליביו מאיור.
גם בנו, הדריאן דייקוביצ'ו (1984-1932) היה היסטוריון ואפיגרפיסט ופרופסור באוניברסיטה. בן אחר, קונסטנטין, הוא רופא אונקולוג.
פרסים ואותות כבוד

1932 - פרס האקדמיה הרומנית
1948 - חבר באספה הלאומית הגדולה
1950 - פרס המדינה של רומניה
1955 - חבר האקדמיה של רומניה העממית
1968 - תואר גיבור העמל הסוציאליסטי
היה חבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים בווינה