stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום הכהן
קורות חייו

שלום בן יעקב הכהן נולד ב-23 בדצמבר 1771 בעיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי שבפולין. בשנת 1789 בא לברלין, ושם התחבר עם אנשי תנועת ההשכלה שבעיר, ובעיקר נעשה תלמידו וידידו של המשורר ר' נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), ולימים אף נחשב כיורשו בתחום השירה העברית. בברלין פרסם בתקנ"ט (1799) את ספרו הראשון, "משלי אגור". הוא התפרנס כמורה בבית הספר של המשכילים, "חינוך נערים", וכן כמורה פרטי לילדי יהודי ברלין העשירים. בברלין ראה לנגד עיניו את שקיעתה של תנועת ההשכלה בעיר ואת גל המרת הדת אצל היהודים. סגירתו של ירחון המשכילים "המאסף" ב-1797 הטרידה אותו מאוד, והוא פנה ב-1800 למייסד "המאסף", יצחק אייכל, בהצעה לחדש את הופעת הירחון; ואולם אייכל ענה לו בדברי ייאוש, כי זמנה של תנועת ההשכלה ושל תהילתה של השפה העברית עבר ואין עוד כל סיכוי להתחדשות.
ב-1800 הוציא לאור בבית הדפוס של וולף היידנהיים בעיירה רדלהיים קובץ שירים בשם "מטעי קדם על אדמת צפון", ובו שלוש יצירות מקראיות: פואמה על הצלת אברהם באור כשדים, מזמורים על חיי דוד המלך, ובעיקר "מעשה נבות היזרעאלי" – מחזה בשתי מערכות שבו משולבים רעיונות של רומנטיקה ושל צדק חברתי. ב-1808 החל לפעול כדי לחדש בכל זאת את "המאסף", ואכן הצליח להוציא אותו לאור במשך שלוש שנים: ב-1809 בברלין, ב-1810 באלטונה וב-1811 בדסאו. הוא שינה במקצת את אופיו של הירחון, והוסיף בו עוד שירים ויצירות מתורגמות מן הספרות האירופית. ב-1812 הוציא לאור ברדלהיים את "עמל ותרצה" – מחזה המחקה את "לישרים תהילה" של רמח"ל. המחזה – דרמה העוסקת ברעיונות של צדק חברתי – נדפס בכמה מהדורות נוספות והשפיע על כמה ממשוררי ההשכלה ובהם אברהם בר גוטלובר ואד"ם הכהן.
ב-1813 עבר שלום הכהן מגרמניה לאמסטרדם, וב-1815 עבר ללונדון. בלונדון ניסה להקים בית ספר, אך הדבר לא עלה בידו, והוא עבר להמבורג, שם נשא אישה. בהמבורג היה עד למאבק סביב פעולותיהם של חלוצי היהדות הרפורמית, בעיקר באירוע שכונה ריב ההיכל. הוא עצמו נטה תחילה לתיקונים מסויגים בנוהג הרווח, אולם בעקבות האירועים שינה את דעתו והחל מתנגד בחריפות למחדשים. הוא תרגם לגרמנית כמה מן המאמרים שכתבו הרבנים שהתנגדו להם, וכן תרגם לגרמנית את סדר העבודה (עם מבוא על תולדות התפילה בישראל) וכמה פיוטי סליחות.
ב-1820, כשכבר התפרסם כמשורר, הוזמן לעבוד כמגיה וכעורך בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה, והחליף בתפקיד זה את שלמה לויזון. הוא שהה בווינה עד 1836, ובתקופה זו הוציא את ספרו "כתב יושר" – אֶגְרוֹן עם דוגמאות למכתבים בעברית, ואת הפואמה הגדולה שלו, "ניר דוד", על חיי דוד המלך, שחיקתה את "שירי תפארת" של וייזל ונחשבה באותה תקופה יצירת מופת של השירה העברית. עיקר פעילותו בשנים אלה הייתה הוצאתו לאור של שנתון שנועד להמשיך את דרכו של "המאסף": "ביכורי העתים". הוא ייסד את כתב העת, בתחילה כנספח ללוח שנה עברי, וערך אותו בשלוש שנותיו הראשונות, 1821–1823.
ב-1836 חזר להמבורג, ושם ישב, למעט נסיעות קצרות לערים אחרות, עד מותו ב-1845. ב-1838 הוציא לאור את החלק הראשון של "קורא הדורות", חיבורו על תולדות עם ישראל מימי בית שני ואילך. את שאר חלקי החיבור הותיר בכתב יד, וקטעים מהם התפרסמו לאחר מותו בכתבי עת שונים. "קורא הדורות" מבוסס על חיבוריו ההיסטוריים של יצחק מרדכי יוסט, אולם הוא כתוב בגישה ביקורתית פחות ובלשון קלה וברורה יותר, ולכן היה פופולרי אצל המשכילים. ב-1841 חגגו בהמבורג מלאת לו שבעים שנה, ואז נאם נאום בגרמנית על כמה פרקי מקרא, והנאום פורסם כספר בפני עצמו. שלום הכהן הלך לעולמו ב-21 בפברואר 1845 בהמבורג.
הערכת שירתו

מכל משוררי ההשכלה, שלום הכהן הוא הקרוב ביותר ברוחו לשירת הרמח"ל. אם שירת הרמח"ל היא שירת הזהב של השירה העברית החדשה, אזי שירתו של שלום הכהן היא שירת הכסף, אמנם פחות מקורית, אך עדיין שירה עברית אמיתית: מלאה במחשבות מוסר ובתמונות טהורות המרוממות את הרוח ומאצילות את הנפש. בפרט, במחזה "עמל ותרצה" התהלך בעקבות המחזה "לישרים תהלה" של הרמח"ל. שלום הכהן הודה בענוותנותו כי מחזהו חובר בדמות מערכות שיריו של הרמח"ל, אך לא בתוקף ועוז נעימת לשונו ועומק מחשבותיו, כי קטן ממנו מאד.
כתב מאיר לטריס על שירת שלום הכהן:
תכונת שיריו וזמירותיו בכלל ומשפטם הלא המה: חן ונועם, צחות הלשון והדרת קודש. - לא נטה כמעט מני דרך  כתבי קדשנו, רוחם מרחפת על פועל כפיו ומילותיו על לשונו. כזאת הייתה שומה בפיו ובשפתיו תמיד - כי כל מרחב אשר לא תואר ולא הדרת ימות קדם לו, לא ירצה להיקרא מפעל לשון עבר.
על הזיקה בין שירת שלום הכהן לבין השירה הרומנטית, כתב פישל לחובר:
לספרות ההשכלה הייתה מעין מסורת לנטות אחרי “סתרי נאות שלום” – כדברי שלום במונולוג של לוצאטו: “הוי הררי עולם” וכו'. היה בזה מעיקר הנטייה של ספרות זו אל החיים הקדומים, הפשוטים, שבא זכרם בכתבי-הקודש ומן השאיפה שלה אל התמימות שבטבע ואל הפשטות ואל היושר – בנגוד אל הפלפול והחריפות שבחיים שמסביב, בנגוד אל החשבונות הרבים והתחבולות הרבות. שאיפה זו הלכה וגברה בדור השני של ההשכלה, בהשפעת הספרות האשכנזית, שנטתה זה כבר מן ההשכלה ועברה את תקופת “הסערה והדחיפה” (שטורם אונד דראנג), – לפי מובנה הפנימי של תנועה זו – או את התקופה של סערת הדחיפה והשאיפה, והגיעה עד הקלסיציסמוס הגבוה ועד ראשיתה של הרומנטיקה. סערת הדחיפה והשאיפה העברית הייתה לערות קצת הלב ולשפוך את הנפש בחיק הטבע. הגבור החביב היה עתה האיש החי על חלקת שדהו, וביותר – הרועה, המשורר. גם אברהם, ששבר את פסילי אביו, – טפוס הקרוב מאד ללב המשכיל – נעשה בשירו של שלום הכהן לרועה.
בתקופתו שלום הכהן נחשב לגדול משוררי ישראל של דורו, המליץ של בני דורו והכינור של שירתם, וכונה "המשורר הנשגב", "נעים זמירות דורנו", ו-"שר המשוררים באשכנז". לאחר שהדורות הבאים העדיפו את "שירת הפטישים" של יל"ג וביאליק, שלום הכהן הלך ונשכח. כך לאחר תקופת ההשכלה ירדה ההערכה לשירתו של הכהן, ומבקרים נוטים לראות בשירתו חיקוי חסר-מקוריות למשוררים שקדמוהו, בעיקר רמח"ל ורנה"ו. עם זאת מייחסים חשיבות היסטורית לדמותו של שלום הכהן, הן בתור חוליה בשרשרת משוררי ההשכלה, בין וייזל למאיר הלוי לטריס, והן כבעל תפקיד חשוב ביציאתה של תנועת ההשכלה מברלין ומעברהּ לאוסטריה ולגליציה, תפקיד שאותו מילא בעיקר על ידי ייסודו ועריכתו של כתב העת "ביכורי העתים".
חיבוריו העיקריים

משלי אגור (ברלין תקנ"ט, 1799) - משלים מחורזים בעברית עם תרגום לגרמנית
תפארת ישראל (ברלין תקס"ג, 1803; נדפס שוב ב"המאסף", 1809) - שיר תהילה לכבוד מאה שנה לחברת "ביקור חולים"
מטעי קדם על אדמת צפון (רדלהיים תק"ס, 1800; מהדורה שנייה, תקס"ז 1807; מהדורה שלישית בנוסח עברי בלבד, ז'ולקווה תקע"ח 1818) - שירים בעברית עם תרגום לגרמנית: "הצלת אברהם באור כשדים", "מזמורים חדשים מקורות חיי דוד", "מעשה נבות היזרעאלי".
תורת לשון עברית (ברלין 1802, ומהדורות נוספות) - ספד לימוד דקדוק לשון עברית, כתוב ביידיש.
ספר ירמיהו עם ביאור עברי ותרגום לגרמנית (תק"ע, 1810)
עמל ותרצה (רדלהיים תקע"ג, 1812; מהדורות נוספות 1822, 1862, 1869) - מחזה
משא באטאוי (אמסטרדם תקע"ד, 1814) - שיר לכבוד שחרורה של הולנד מכיבוש נפוליאון
שרשי אמונה (לונדון תקע"ה, 1815) - סיכום של עיקרי האמונה היהודית. תורגם לאנגלית ולהולנדית
סדר העבודה בתרגום לגרמנית (לייפציג תק"ף, 1820) וסליחות מתורגמות לגרמנית (וינה תקפ"ג, 1823)
כתב יושר (וינה תק"ף, 1820) - איגרון עברי.
ניר דוד (וינה תקצ"ד, 1834) - פואמה על חיי דוד המלך
קורא הדורות (ורשה תקצ"ח, 1838) - היסטוריה יהודית
לקריאה נוספת

פישל לחובר, ראשונים ואחרונים: מסות ומאמרים, שלום הכהן, תל אביב: דביר, תרצ"ד
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך א, ירושלים תשי"ב, עמ' 275–290.
הערות שוליים

↑  שלום הכהן, כתב יושר, באתר היברובוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259964405171  PLWABN: 9810569538305606  GND: 136750109  ISNI: 0000 0001 1691 063X  LCCN: n88088911  NLG: 162498  NTA: 070784752  RERO: 02-A003114598  SELIBR: 246027  VcBA: 495/166668  VIAF: 97210672   WorldCat (עם VIAF): 97210672 
"עמל ותרצה", רדלהיים 1812
"ניר דוד", הוצאת שמיד, 1834 וינה. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 102
ששון כדורי

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1886 
 פטירה:  24 במאי 1971 (בגיל 84) 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 במאי 1971 
 
המלך פייסל בביקור הקהילה היהודית בבגדאד בשנת 1925 יחד עם הרב ששון כדורי, הרב עזרא דנגור, רוסתום חידר, מנחם צאלח דניאל ונכבדי הקהילה
הרב ששון כדורי (14 באוקטובר 1886 - 24 במאי 1971) היה ראש הקהילה והרב הראשי של יהדות בבל (חכם באשי) בעיראק, במשך למעלה מארבעים שנה. בשנת 1920 נתמנה לדיין שני בבית הדין שבראשותו של הרב יחזקאל אליה, ועם פטירתו נתמנה לאב בית הדין בשנת 1923; לאחר מכן בשנת 1927 נבחר לרב הראשי של הקהילה היהודית, משרה שבה כיהן עד לפטירתו בשנת 1971.
הרב ששון כדורי באמצע שנות ה-20 בתחילת דרכו כראש הקהילה עם בנו מאיר
הרב כדורי הנהיג את הקהילה היהודית בעיראק בשיאה ובירידתה, החל מתחילת דרכו של המשטר המלוכני בעיראק בראשות המלך פייסל הראשון, ועד לתקופת שלטונו של סדאם חוסיין. מקהילה של כ-200,000 איש בשיאה, עד לקומץ 3000 יהודים שנותרו בה בשעת פטירתו. הרב כדורי ניצל את כישרונותיו הפוליטיים לשמר קשרי עבודה רציפים עם השלטונות העיראקיים מתוך מטרה להגן על הקהילייה היהודית, ולהרחיב ככל הניתן את חופש הפעולה והעיסוק של היהודים. הוא רקם יחסים טובים עם השלטונות, שראו בו אדם קדוש והוא אף שימש כמתווך בינם ובין יריביהם הפוליטיים.
ביוגרפיה

הרב כדורי הוסמך לרב, והיה דרשן ופוסק ובעל השכלה רחבה בתודעה היהודית. הוא קנה חכמה ודעת במדרש בית זלכה. על פי מנהג רבני ספרד, נחשב כליברלי מבחינה דתית. פסיקותיו הליברליות היו לו לעיתים לרועץ, שכן עורר את חמתם של יתר הרבנים. במהלך כהונתו נאלץ להתפטר פעמיים מתפקידו פעם אחת ב-1929 בשל חילוקי דעות עם הרבנים ולאחר מכן בשל חילוקי דעות שהיו לו עם המחתרת הציונית בעיראק, בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. הרב כדורי חזר לתפקידו לאחר התפטרויות אילו וגם בשל רצון השלטונות שימשיך לשמש כראש הקהילה. הרב כדורי נתן את הסכמתו ואפשר לילדיו ללמוד מקצועות חופשיים כרפואה, עבודה סוציאלית, הנדסה ואגרונומיה, וראה בכך כהזדמנות להראות כי גם בתחומים אחרים אפשר להיות אור לגויים.
בשנות ה-40 היה כדורי בין הפטיש והסדן. מצד אחד ניסה לשמור על קשרים טובים ככל הניתן עם השלטונות העיראקיים על מנת להגן על הקהילייה היהודית ולמנוע מעצרים והוצאות להורג של יהודים ומצד שני היה נתון ללחצים מצד המחתרת הציונית בעיראק, שהוצאה מחוץ לחוק באמצע שנות ה-30, לשתף עימה פעולה. מאחר ששיתוף פעולה כזה היה נחשב לבגידה בעיני השלטונות העיראקיים והיה עלול להביא לחורבן של הקהילייה כולה, הוא פעל כלפי חוץ כלאומן עיראקי ופעל לשמר את דריסת רגלו אצל השלטונות. גם הקומוניסטים התנגדו לרב כדורי בשל התנגדותם הכללית לממסד הדתי. הרב כדורי גמר אומר שלא לעלות לישראל עד שאחרון היהודים יצא מעיראק, וכך לא ביקר מעולם בישראל עד אשר נפטר בעיראק ביום 24 במאי 1971.
דמותו של הרב כדורי והדילמה שבפניה הוא ניצב באותה תקופה הונצחה בספרו של אלי עמיר, מפריח היונים.
לאחר עליית מרבית יהודי עיראק במבצע עזרא ונחמיה, המשיך הרב כדורי בפועלו למען הקהילה היהודית. כך לדוגמה הצליח הרב כדורי לשכנע את נשיא עיראק, עבד אל-כרים קאסם ב-1958, לפתוח בחזרה את כותלי האוניברסיטאות ליהודים. עם זאת, לא הצליח כדורי למנוע את העברת בית הקברות היהודי העתיק בעיר לשכונת אל-חביבה.
לאחר הירצחו של עבד אל-כרים קאסם בשנת 1963 וועליית מפלגת הבעת' לשלטון, החל מצבה של הקהילה היהודית להידרדר. בשנים אלו ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 ותבוסת מדינות ערב במלחמה, היהודים היו מטרה ראשונה במשטר הטרור שסדאם חוסיין החל מפעיל בארצו. סדאם חוסיין החל באשמות שווא כלפי יהודים, שלוו במאסרים ובהוצאות להורג.
מספר חודשים לאחר מלחמת ששת הימים נכלא בנו של הרב כדורי, שאול, על ידי השלטונות. במשך חודשים השלטונות לא מסרו לאב כל מידע על מיקום הימצאו ועל גורלו מאז מעצרו, למרות מעמדו של הרב כדורי. לבסוף שוחרר בנו שאול, לאחר שעבר עינויים קשים והצליח להימלט מעיראק והשתקע בלונדון. ניתן ללמוד על תקופה זו מתוך עדותו של נכדו של הרב כדורי ובנו של שאול, זוהייר ששון.
לאחר פטירת הרב כדורי נערכה לו הלוויה ממלכתית בבגדאד, ולאחר מכן ערך שר ההסברה העיראקי ביקור תנחומים בביתו ופנה אל המשפחה וביקש את התלבושת המסורתית של הרב על מנת להציגה במוזיאון. המשפחה מסרה לו גלימה חדשה ואילו את הבגדים המקוריים של הרב כדורי, הבריח נכדו זוהייר ששון דרך איראן ומשם לישראל והם מונחים עד היום בתצוגת קבע במוזיאון ישראל.
ראו גם

יהדות בבל
לקריאה נוספת

אלי עמיר, מפריח היונים, עם עובד, 1992
הרב ששון כדורי בפגישה עם המלך פייסל השני ביולי 1958, יממה לפני המהפיכה הצבאית שבה הוצאו להורג המלך וכל ממשלתו
ביקור הרבנים יהודה לייב פישמן מימון ובן-ציון מאיר חי עוזיאל בבגדאד לצד הרבנים ששון כדורי ועזרא דנגור
שירות האבטחה הממלכתי של קירגיזסטן

סמל שירות האבטחה הממלכתי לשעבר (1992-2010)
שירות האבטחה הממלכתי של קירגיזסטן נוסד ב-16 בספטמבר 1992 כיורש האגף הקירגיזי של המינהל התשיעי בקג"ב שעסק באבטחת אישים. השירות נחשב בזמנו ליחידה הקירגיזית לאבטחת אישים ודיפלומטים זרים והוטל עליו לאבטח את האישים הבאים: נשיא הרפובליקה הקירגיזית ובני משפחתו, ראש ממשלת קירגיזסטן, יו"ר הפרלמנט, יו"ר בית המשפט לחוקה ועוד.
הארגון היה תחת ביקורת ציבורית נוקבת ונטען כי פעמים רבות חרגו אנשי הארגון מסמכויותיהם ופעלו כזרוע אכיפה אישית של נשיא קירגיזסטן. ב-2010 פורק הארגון בשל כך בהחלטה של הממשלה הזמנית הקירגיזית.
אזימבק בקנזרוב, התובע הכללי הקירגיזי לשעבר, הודיע בשם הממשלה הזמנית באפריל 2010, כי אחיו של הנשיא לשעבר, ג'אניש בקייב, לשעבר ראש שירות האבטחה הממלכתי מבוקש לחקירה בידי הממשלה הזמנית של קירגיזסטן. ב-15 באפריל 2010, ראש הממשלה הזמנית, רוזה אוטונבייבה חתמה על צו שפירק את שירות האבטחה הממלכתי והעביר את סמכויות האבטחה לשירות הממלכתי לביטחון לאומי ולמשרד ההגנה הקירגיזי, שנחשבים ליורשי הארגון ובנוסף לתפקידיהם הרגילים גם מעניקים שירותי אבטחה לבכירי המדינה.
הערות שוליים

↑  הודעת הממשלה הזמנית על פירוק שירות האבטחה הממלכתי הקירגיזי
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא קירגיזסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שירות בתי הסוהר הפדרלי

| --- | --- |
 סמל

דגל
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 משרד אחראי:  ממשלת רוסיה
 סוכנות אם:  משרד המשפטים
 סוכנות בת:  Samara Law Institute of Federal Prosecution Service 
 תאריך הקמה:  9 במרץ 2004
 סוכנות קודמת:  מינהל בתי הסוהר הראשי
 מנהל:  ארקדי גוסטב
 מטה מרכזי:  רחוב ז'יטנאיה 14, מוסקבה
 עובדים:  295,967
 FSIN.SU
 
ניידת שירות בתי הסוהר הפדרלי.
שירות בתי הסוהר הפדרלי (ברוסית: Федеральная служба исполнения наказаний, בראשי תיבות: ФСИН; מילולית: השירות הפדרלי לביצוע עונשים) היא סוכנות אכיפת חוק פדרלית הכפופה למשרד המשפטים של רוסיה ואחראית לניהול מערך בתי הכלא במדינה.
השירות הוקם במרץ 2004, אך מהווה המשך לארגוני כליאה קודמים. נהוג לראות ב-12 במרץ 1879 את תאריך הקמתה של מערכת הכליאה הרוסית.
על פי האתר הרשמי של הארגון, השירות מורכב מ-81 משרדים אזוריים ונכון לפברואר 2021 היו כלואים 482,000 אסירים במתקני הכליאה ברוסיה, המורכבים מ-720 מושבות תיקון, 218 מתקני כליאה לפני משפט, 98 מתחמי מעצר לפני משפט במושבות העונשין, 125 מתקני מעצר וששה מתקני כליאה פדרליים המיועדים לאסירים שנידונו למאסר עולם.
הארגון מעסיק 295,967 איש.
שמות הארגון

1879—1917: מינהל הכלא הראשי של משרד המשפטים (Главное тюремное управление Министерства юстиции Российской империи)
1930—1960: המינהל הראשי למחנות עבודה ותיקון של קומיסריון הפנים העממי (Главное управление лагерей и мест заключения ,ГУЛАГ НКВД СССР)
1960—1992: המינהל הראשי למתקני עבודה ותיקון של משרד הפנים הסובייטי (Главное управление исправительно-трудовых учреждений ,ГУИТУ МВД СССР)
1992—1998: מינהל בתי הסוהר הראשי של משרד הפנים (Главное управление исполнения наказаний ,ГУИН МВД России)
1998—2004: מינהל בתי הסוהר הראשי של משרד המשפטים (Главное управление исполнения наказаний ,ГУИН Министерства юстиции России)
2004—: שירות בתי הסוהר הפדרלי (Федеральная служба исполнения наказаний)
היסטוריה

מערכת הכליאה הרוסית היא אחת הוותיקות בעולם. היא הפכה לממוסדת ב-12 במרץ 1879, עם הקמת מחלקת הכלא הראשית של המשרד לענייני פנים. ב-13 בדצמבר 1895 המחלקה הפכה לחלק ממשרד המשפטים של האימפריה הרוסית והמשיכה להתקיים כאחראית על מתקני המאסר ומושבות העונשין עד מארס 1917.
לאחר מהפכת 1917 הוקם המינהל הראשי למתקני מאסר (ראשי התיבות ברוסית: ГУМЗ) שהפך למחלקה במשרד הפנים עד להקמת נקוו"ד והגולאג. בשנת 1930 הוקם ה"גולאג", שהייתה המנהלת האחראית לניהול מחנות העבודה ומתקני הכליאה הסובייטים, עד שנת 1960 שבה הוחלט על פירוקה ובמקומה הוקמה מחלקת בתי הסוהר הראשית (ברוסית: Главное управление исполнения наказаний, בראשי תיבות, ГУИН), שהמשיכה לנהל את מתקני המאסר גם אחרי התפרקות ברית המועצות.
במרץ 2004 הועברה מחלקת בתי הסוהר הראשית מאחריות המשרד לענייני פנים לאחריות משרד המשפטים והמחלקה הפכה לשירות בתי הסוהר הפדרלי (במסגרת רפורמה ארגונית פדרלית שבוצעה באותה עת). תפקידי השירות החדש עוגנו בחקיקה מיוחדת. בהדרגה גדלה אחריותו וגדל גם מספר המועסקים בו העומד כיום על יותר מ-295,000 איש.
באוקטובר 2021 פורסם כי הקרמלין והרשויות ברוסיה חוקרות פרשת עינויים בבתי הכלא ברוסיה ועל כך שסוהרים נקמו באסירים שהיו מעורבים במרד כלא אנגרסק, שנה קודם לכן. הפרשה העיבה על כהונתו של אלכסנדר קלשניקוב שפוטר בנובמבר 2021.
מנהלים

בראש שירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה עומד מנהל השירות הפדרלי, אשר ממונה ומפוטר על ידי נשיא הפדרציה הרוסית. מנהל השירות רשאי להחזיק שישה סגנים, בהם סגן ראשון אחד המשמש כממלא מקום. סגניו ממונים ומפוטרים גם על ידי נשיא הפדרציה הרוסית.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| פיוטר מישצ'נקוב | 1991–1992 | ראש השירות לענייני תיקון ושיקום חברתי במשרד הפנים (СИДиСР МВД РСФСР) |
| יורי קלינין | 1992–1997 | ראש מינהל בתי הסוהר הראשי של משרד הפנים (ГУИН МВД России) |
| ויאצ'סלב אובצ'יניקוב | 1997–1998 | ראש מינהל בתי הסוהר הראשי של משרד הפנים |
| ולדימיר יאלונין | 1998–2004 | ראש מינהל בתי הסוהר הראשי של משרד המשפטים (ГУИН Минюста России) |
| יורי קלינין | 2004–2009 | מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי (ФСИН России); קדנציה שנייה |
| אלכסנדר ריימר | 2009–2012 |  |
| גנאדי קורניינקו | 2012–2019 |  |
| אלכסנדר קלשניקוב | 2019–2021 |  |
| ארקדי גוסטב | 2021– |  |
ביקורת

שירות בתי הסוהר הפדרלי סופג ביקורת ציבורית רבה על רמת השחיתות בו. כך בשנת 2013 השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי ומשטרת הפדרציה הרוסית בדקו את היעלמות סכום של למעלה ממיליארד רובלים מתקציב השירות.
במרץ 2015 נעצר מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי לשעבר, אלכסנדר ריימר, יחד עם שלושה בכירים נוספים בשרות בתי הסוהר והם הואשמו בגנבת סכום של 3 מיליארד רובלים, מתקציבי הארגון וביוני 2017 הואשם ריימר בגנבת 3 מיליארד רובלים ובית המשפט במוסקבה דן אותו לשמונה שנות מאסר.
ב־2021 העיבה על השירות פרשת התעללות באסירים במתקני הכליאה שגררה תרעומת וביקורת ציבורית נוקבת על הארגון והדבר הביא לפיטוריו של מנהל השירות אלכסנדר קלשניקוב.
כמות האסורים בבתי כלא ברוסיה

עד שנת 2000 רוסיה הייתה במקום הראשון בכמות האסירים למאה אלף איש. ברם, כיום זו ארצות הברית ורוסיה נמצאת במקום הרביעי אחרי ברזיל והרפובליקה העממית של סין.
נכון ליולי 2017, לפי נתוני אתר PrisonStudies, במתקני המאסר והכליאה ברוסיה שהו 618,490 איש. בפברואר 2021 פורסם כי ברוסיה 482 אלף איש אסירים.
ראו גם

מינהל בתי הסוהר
לשכת בתי הכלא הפדרלית
שירות בתי הכלא של קנדה
שירות בתי הסוהר הממלכתי (קירגיזסטן)
הדולפין השחור
מושבת תיקון
פרשת העינויים בכלא סרטוב
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации от 13 октября 2004 г. N 1314 Вопросы Федеральной службы исполнения наказаний
↑  "הכול מותר, חוץ מגופות": עדויות קשות מהעינויים בכלא הרוסי, באתר ynet, 7 באוקטובר 2021
↑  עינויים ואונס של אסירים: הדלפות מהכלא ברוסיה חושפות אלימות קשה מצד הסוהרים - וואלה חדשות, באתר וואלה, 7 באוקטובר 2021
↑  Системами безопасности колоний занимается «авторитет» Мжеля
↑  1,2 млрд рублей, исчезнувших во ФСИН, ищут за границей
↑  Бывшего главу ФСИН Реймера признали виновным в мошенничестве
↑  נתונים מאתר lenta.ru
↑  Highest to Lowest — Prison Population Total | International Centre for Prison Studies
↑  Highest to Lowest - Prison Population Total
↑  Лебедев: число осужденных в России – 482 тысячи человек
↑  מקס לוריא וגיא מולדבסקי, וסטי, "המטרה - לתת לאסיר תחושה של חיית אדם": הצצה לבתי הכלא ברוסיה, באתר ynet, 14 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7877 3855 
מספר אסירים למאה אלף איש לפי מדינה, 2012
כלא ברוסיה
שחייה באולימפיאדת מלבורן (1956)

תחרויות השחייה באולימפיאדת מלבורן (1956) נערכו בין ה-29 בנובמבר 1956 ל-7 בדצמבר 1956. 13 משחים נערכו במשחקים אלו (6 לנשים ו-7 לגברים), בהשתתפות 235 משתתפים (99 נשים ו-136 גברים) מ-33 מדינות.
לראשונה סגנון פרפר ניקבע כסגנון נפרד מסגנון חזה, והוכנסו לתחרות משחה ל-100 מטר פרפר לנשים ומשחה ל-200 מטר פרפר לגברים.
נשים

במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי לנשים שלוש הזוכות היו מאוסטרליה (אוסטרליה).
נשים > השחייניות הבולטות

דון פרייזר (אוסטרליה אוסטרליה) ולוריין קראפ (אוסטרליה אוסטרליה), כל אחת מהן זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. שלי מאן (ארצות הברית ארצות הברית) זכתה בשתי מדליות זהב.
גברים

נבחרת אוסטרליה (אוסטרליה) בשחייה לגברים זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 7 אפשריות. במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי לגברים שלושת הזוכים היו מאוסטרליה.
גברים > השחיינים הבולטים

מארי רוז (אוסטרליה אוסטרליה) זכה ב-3 מדליות זהב וג'ון הנריקס (אוסטרליה אוסטרליה) זכה בשתי מדליות זהב.
שיא עולם

בסך הכל נקבעו 7 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 3 לנשים ו-4 לגברים.
טבלת המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| 1 | אוסטרליה אוסטרליה מארחת | 8 | 4 | 2 | 14 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 2 | 4 | 5 | 11 |
| 3 | יפן יפן | 1 | 4 | 0 | 5 |
| 4 | בריטניה בריטניה | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4 |  גרמניה | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | הונגריה הונגריה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 | ברית המועצות ברית המועצות | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 8 |  דרום אפריקה | 0 | 0 | 1 | 1 |
הזוכים במדליות > נשים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| 100 מטר חופשי | דון פרייזר   אוסטרליה אוסטרליה | 1:02.0 דקות   שיא עולם | לוריין קראפ   אוסטרליה אוסטרליה | 1:02.3 דקות | פיית' ליץ'   אוסטרליה אוסטרליה | 1:05.1 דקות |
| 400 מטר חופשי | לוריין קראפ   אוסטרליה אוסטרליה | 4:54.6 דקות   שיא אולימפי | דון פרייזר   אוסטרליה אוסטרליה | 5:02.5 דקות | סילביה רוסקה   ארצות הברית ארצות הברית | 5:07.1 דקות |
| 100 מטר גב | ג'ודי גרינהם   בריטניה בריטניה | 1:12.9 דקות   שיא עולם | קארין קון   ארצות הברית ארצות הברית | 1:12.9 דקות   שיא עולם | מרגרט אדוארדס   בריטניה בריטניה | 1:13.1 דקות |
| 200 מטר חזה | אורסולה האפה    גרמניה | 2:53.1 דקות   שיא אולימפי | אווה סקיי   הונגריה הונגריה | 2:54.8 דקות | אווה-מריה אלזן    גרמניה | 2:55.1 דקות |
| 100 מטר פרפר | שלי מאן   ארצות הברית ארצות הברית | 1:11.0 דקות   שיא אולימפי | ננסי ראמי   ארצות הברית ארצות הברית | 1:11.9 דקות | מארי סירס   ארצות הברית ארצות הברית | 1:14.4 דקות |
| שליחות 4x100 מטר חופשי | אוסטרליה אוסטרליה   דון פרייזר   פיית' ליץ'   סנדרה מורגן   לוריין קראפ | 4:17.1 דקות   שיא עולם | ארצות הברית ארצות הברית   סילביה רוסקה   שלי מאן   ננסי סימונס   ג'ואן אלדרסון-רוזצה | 4:19.2 דקות |  דרום אפריקה   נטלי מייבורג   סוזן רוברטס   מוירה אברנאתי   ג'נט מייבורג | 4:25.7 דקות |
הזוכים במדליות > גברים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 התחרות:  
| 100 מטר חופשי | ג'ון הנריקס   אוסטרליה אוסטרליה | 55.4 שניות   שיא עולם | ג'ון דוויט   אוסטרליה אוסטרליה | 55.8 שניות | גארי צ'פמן   אוסטרליה אוסטרליה | 56.7 שניות |
| 400 מטר חופשי | מארי רוז   אוסטרליה אוסטרליה | 4:27.3 דקות | צויושי יאמאנקה   יפן יפן | 4:30.4 דקות | ג'ורג' ברין   ארצות הברית ארצות הברית | 4:32.5 דקות |
| 1500 מטר חופשי | מארי רוז   אוסטרליה אוסטרליה | 17:58.9 דקות | צויושי יאמאנקה   יפן יפן | 18:00.3 דקות | ג'ורג' ברין   ארצות הברית ארצות הברית | 18:08.2 דקות |
| 100 מטר גב | דייוויד תייל   אוסטרליה אוסטרליה | 1:02.2 דקות   שיא עולם | ג'ון מונקטון   אוסטרליה אוסטרליה | 1:03.2 דקות | פרנק מקיני   ארצות הברית ארצות הברית | 1:04.5 דקות |
| 200 מטר חזה | מאסארו פורוקאווה   יפן יפן | 2:34.7 דקות | מאסאהירו יושימורה   יפן יפן | 2:36.7 דקות | חארס יוניצ'ב   ברית המועצות ברית המועצות | 2:36.8 דקות |
| 200 מטר פרפר | ויליאם יורזיק   ארצות הברית ארצות הברית | 2:19.3 דקות | טקשי אישימוטו   יפן יפן | 2:23.8 דקות | גאורג טומפק   הונגריה הונגריה | 2:23.9 דקות |
| שליחים 4x200 מטר חופשי | אוסטרליה אוסטרליה   קווין אוהלורן   ג'ון דוויט   מארי רוז   ג'ון הנריקס | 8:23.6 דקות   שיא עולם | ארצות הברית ארצות הברית   דיק הנלי   ג'ורג' ברין   ביל וולסי   פורד קונו | 8:31.5 דקות | ברית המועצות ברית המועצות   ויטלי סורוקין   ולדימיר סטרוז'נוב   גנדי ניקולאייב   בוריס ניקיטין | 8:34.7 דקות |
שרקדקרסטור

| --- | --- |
סמל שרקדקרסטורסמל שרקדקרסטור
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  בקש בקש
 נפה:  נפת שרקד
 שטח:  35.33 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,406 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  46°48′00″N 21°23′00″E﻿ / ﻿46.8°N 21.383333°E﻿ / 46.8; 21.383333 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.sarkadkeresztur.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.שרקדקרסטור(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.שרקדקרסטור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שרקדקרסטור (בהונגרית: Sarkadkeresztúr) הוא כפר בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בשרקדקרסטור נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 1,996 תושבים, ובשנת 2021 רק 1,406 תושבים.
יהודי שרקדקרסטור

יהודים ישבו בשרקדקרסטור במאה ה-19, היה להם בית כנסת ובית הקברות. עד השואה, כל המשפחות היהודיות גורשו. בשנת 1944 נרצחו חלקם בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 35 | 1,350 |
| 1910 | 14 |  |
| 1920 | 10 |  |
| 1930 | 10 |  |
| 1941 | 2 | 2,624 |