stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדובה
היסטוריה > המאה ה-20

כאשר איטליה הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-24 במאי 1915, נבחרה פדובה למפקדה הראשית של הצבא האיטלקי, וגם המלך ויטוריו אמנואלה וגם המפקד העליון של הצבא עברו להתגורר בעיר (המלך לן בוילה ג'וסטי הסמוכה לעיר, בשל הפצצות העיר). באוקטובר 1918 חלפה הסכנה לעיר, כאשר האיטלקים ניצחו בקרב ויטוריו ונטו והכוחות האוסטרים קרסו, אך למרות זאת, כמו בהרבה מקומות אחרים, העיר חוותה מהומות גדולות בשנים שלאחר המלחמה והרבה אנשים תמכו בדרך פוליטית חדשה: פשיזם. בפדובה נבנו מבנים חדשים באדריכלות פשיסטית, כגון תחנת הרכבת והחלק החדש של בית העירייה.
בעקבות כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943 הפכה פדובה לחלק מן הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית-ממשלת בובות בחסות גרמניה הנאצית. הפרטיזנים בעיר היו פעילים ביותר נגד הפשיסטים והנאצים, ואחד ממנהיגיהם היה סגן-נשיא אוניברסיטת פדובה. העיר הופצצה מספר פעמים על ידי בעלות הברית, ובאחת ההפצצות נהרסה כנסיית ארמיטאני. העיר שוחררה סופית על ידי צבא ניו זילנד ב-28 באפריל 1945.
לאחר המלחמה העיר פדובה התפתחה במהירות, דבר המשקף את עלייתו של מחוז ונטו מהמחוז העני באיטליה לאחד המחוזות העשירים והפעילים ביותר באיטליה המודרנית.
יהודי העיר

העיר הייתה ידועה גם בעולם היהודי של ימי הביניים, בשל אישים כמו מהר"י מינץ וכמהר"ם מפדואה.
לצד הקהילה האיטלקית הוותיקה בעיר, היגרו לעיר במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 מגורשים רבים מצרפת ומגרמניה. הקהילה האשכנזית שהתפתחה בפדובה הפכה לבסוף לקהילה החשובה והגדולה ביותר בעיר. בקהילה זו חיו מהר"י מינץ ומהר"ם מפדואה (שאף קרוי על שם העיר), ששימושה בה כרבנים והקימו בה ישיבה. כך התפרסמה העיר בעולם היהודי כולו. בבית הקברות של הקהילה נקבר גם דון יצחק אברבנאל. בתקופה מאוחרת יותר הגיעו לעיר גם יהודים ממגורשי פורטוגל.
בשנת 1603 הוקם בעיר גטו. בשנת 1612 נערך בה ויכוח פדובה, שבו נדון פרק נ"ג בספר ישעיהו.
בשנת 1631 פרצו מחלות בגטו היהודי שהביאו למותם של 421 מתוך 721 בני הקהילה.
בשנת ה'תס"ז נולד בעיר הרמח"ל.
משפחה ידועה שמוצאה מפדובה היא משפחת בוארון שרבים מהם היגרו ללוב במהלך המאה ה-19. .
הקהילה היהודית, כקהילת יהודיות אחרות בצפון איטליה, נפגעה קשות בשואה, ו-43 מבני הקהילה נהרגו במחנות ההשמדה. מספר יהודים ניצלו אודות פעילות של פלאצ'ידו קורטזה.
עם הקמת הגטו בראשית המאה ה-17, הוקמו בו בית כנסת איטלקי ובית כנסת אשכנזי גדול, שהיה מפואר ביותר. בתקופה מאוחרת יותר הוקמו גם שני בתי כנסת ספרדיים. בשואה נפגעו גם בתי הכנסת: שני בתי הכנסת הספרדיים נהרסו בהפצצות, ובית הכנסת האשכנזי הגדול הוצת ב-1943, ולמרות ששוקם בידי הקהילה מאוחר יותר, לא שב לתפקד כבית כנסת. כשנבנה בשנות החמישים היכל שלמה בירושלים, הובא אליו מאיטליה ארון הקודש מבית הכנסת הספרדי בפדובה, אחד הפריטים המפוארים ביותר במקום. ארון הקודש של בית הכנסת האשכנזי הועבר לבית הכנסת 'יד אליהו' בתל אביב.
בית הכנסת המשמש את הקהילה כיום הוא בית הכנסת האיטלקי, ומתקיימים בו שיעורי תורה ותפילות בשבתות. הקהילה מונה כ-250 נפש.
אתרי עניין

ארגון אונסק"ו הכריז על שני אתרי מורשת עולמית בפדובה: הגן הבוטני בפדובה ומחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14. האתר השני מתייחס בפועל לשמונה מבנים הפזורים בעיר ובהם יש ציורי פרסקו מהמאה ה-14. חלקם מפורטים להלן:
קפלת סקרובני - כנסייה קטנה בעיר הידועה בזכות מחזור הפרסקאות של ג'וטו שצייר ג'וטו די בונדונה בשנים 1310–1303, המתאר אירועים מתוך הברית החדשה, הבשורה על פי יעקב ומקורות אחרים. על קיר הכניסה מתואר יום הדין האחרון. על שאר הקירות צייר ג'וטו מחזור של 37 סצנות, המצוירות ב-3 קומות. המחזור מתחיל מתיאור אנה הקדושה ויואכים, הוריה של מרים. ממול תיאר ג'וטו את חייה של מרים, אם ישו. חייו של ישו תופסים שני רגיסטרים. בין הסצנות צייר ג'וטו מסגרות עיטוריות שחלקן מדמות שיש ובהן משובצים תיאורי דמויות מן הברית הישנה כגון משה, יונה ואליהו. מתחת לרגיסטרים יצר ג'וטו האנשות של שבעת החטאים ושל שבע המידות הטובות. בקיר הכניסה שמול האפסיס יצר ג'וטו פרסקו מונומנטלי שנושאו "יום הדין האחרון".
פסל הברונזה של גאטאמלטה ליד בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה.בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה היא הכנסייה המפורסמת מבין כנסיות העיר. עצמותיו של הקדוש נמצאות בכנסייה ומעוטרות בשיש מגולף. הכנסייה החלה להיבנות בשנת 1230 והושלמה במאה ה-14. המסורת אומרת שהמבנה עוצב בידי ניקולא פיזאנו. הכנסייה מכוסה על ידי שבע כיפות, שתיים מהן בצורת פירמידה. בכנסייה יש גם שתי אכסדרות יפות. בחזית הבזיליקה, בכיכר הקדוש - piazza del santo, מוצב פסלו של האמן דונטלו, "גאטאמלטה", הוא ארסמו דה נרני, רכוב על סוסו.
הגן הבוטני בפדובה הוא הגן הבוטני של אוניברסיטת פדובה. זהו הגן הבוטני האקדמי העתיק ביותר בעולם שלא הועבר מעולם ממקומו. הגן, ביחד עם האוניברסיטה שלידו, משתרע על פני שטח של 20,000 מ"ר, והוא ידוע בשל האוספים המיוחדים והעיצוב ההיסטורי שלו. עד לשנת 1984 היה בגן עץ מסוג Vitex agnus-castus שתוארך לשנת 1550. הצמח הוותיק ביותר מאז הוא דקל שנשתל ב-1585 ונקרא בשם "דקל גתה" כיוון שהמשורר התייחס אליו בחיבורו "המטמורפוזות של הצמחים"; העץ הזה נמצא בחממה בתוך הכדור הבוטני (Ortus Sphearicus). בתוך מבנה זה גדלים גם גינקגו דו אונתי ומגנוליה המתוארכים לאמצע המאה ה-18 ונחשבים לעתיקים ביותר מסוגם באירופה. עץ דולב ענק הנמצא מחוץ לארבורטום מתוארך לשנת 1680; לעץ יש גזע חלול בעקבות מכת ברק. בארבורטום נמצא גזע של עץ בוקיצה שמת ב-1991, ועליו ניתן לראות את טבעות הגיל.
כיכר פראטו דלה ואלה (Prato della Valle) הנה כיכר גדולה ונאה מאוד, ירוקה, וצורתה אובאלית. סביב הכיכר יש תעלת מים ובתוכה פנימה מוצבים פסלים רבים. הכיכר סמוכה לבזיליקת סנט'אנטוניו. חניון אוטובוסים לתיירים גובל בכיכר, והוא קרוי על שם ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק רבין, באיטלקית פיאצה רבין (piazza Rabin).
ערים תאומות

צרפת נאנסי, צרפת
גרמניה פרייבורג, גרמניה
ארצות הברית בוסטון, ארצות הברית
הרפובליקה העממית של סין האנדאן, הרפובליקה העממית של סין
רומניה יאשי, רומניה
מוזמביק ביירה, מוזמביק
פורטוגל קוימברה, פורטוגל
איטליה קליארי, איטליה
קרואטיה זאדאר, קרואטיה
ראו גם

הגן הבוטני בפדובה
קפלת סקרובני
אנדרטת גאטאמלאטה
אוניברסיטת פדובה
הערות שוליים

↑  הרב מרדכי שריקי, אור עולם, עמ' 16
↑  לכבוד חנוכת ארון הקודש בבית הכנסת הספרדי הגדול ב-1728, חיבר רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל, שהיה בן לקהילה האשכנזית דווקא), סדר מיוחד של שירים וזמירות בשם "חנוכת הארון".
↑  יואב שורק, עברים בצל הצלב, באתר סגולה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554798505171  BNE: XX456455  BnF: cb119330068 (data)  CiNii: DA18555581  GND: 4044295-0  HDS: 006603  LCCN: n79027122  MusicBrainz: 81e2aca1-3be8-4926-bbe3-07ccf946bede  NARA: 10044291  NKC: ge130358  NSK: 000618476  RERO: 02-A013114059  SUDOC: 027245470  VcBA: 494/34077  VIAF: 137588063   WorldCat (עם VIAF): 137588063 
שרידי האמפיתיאטרון הרומי בפדובה
כנסיית ארמיטאני
בזיליקת סנט'אנטוניו
הגן הבוטני של אוניברסיטת פדובה
ירוסלב

ערך זה עוסק בעיר בפולין. אם התכוונתם לעיר ברוסיה, ראו .
בית הכנסת הגדול בירוסלב. 2011
בית כנסת בירוסלב
ירוסלב (בפולנית: Jarosław. מבוטא: [jaˈrɔswaf]; בגרמנית: Jaroslau באוקראינית Ярослав; ביידיש: יאַרעסלאָוו), היא עיר בגמינה (גמינה-עירונית) ירוסלב, במחוז ירוסלב, שבחבל פודקרפצקיה החל מ-1999; ובין 1975–1998 בחבל פשמישל, דרום-מזרח פולין. נמצאת בחבל גליציה ההיסטורי.
אוכלוסיית העיר מונה כ-40,000 נפש נכון לשנת 2009.
היסטוריה

ירוסלב נבנתה בידי הנסיך יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, בשנת 1031. את הזכות לממשל עצמי קיבלה העיר כעבור יותר מ-340 שנים, בשנת 1375, מידי הנסיך ולדיסלב השני אופולצ'יק (אנ') (מאופולה).
ירוסלב משמשת כעיר נמל על גדות נהר הסַן. בהיותה מרכז סחר חשוב, בשל מיקומה הגאוגרפי, שגשגה העיר והתפתחה במהירות, כאשר לשיא פריחתה הגיעה במאות ה-16, וה-17. ירוסלב הייתה צומת סחר ארצי, אך גם סוחרים ממדינות רחוקות כמו ספרד, אנגליה, פינלנד, ארמניה ופרס, נהרו ליריד המפורסם שלה שנערך אחת לשנה לרגל חג עליית מרים הנחוג על ידי נוצרים המשתייכים לכנסייה הקתולית והאורתודוקסית ב-15 באוגוסט, למשך שלושה שבועות. בשנת 1574 נבנתה בירוסלב מכללה ישועית.
בשנות ה-90 של המאה ה-16, במסגרת מלחמות המגנאטים, פלשו טטרים משטחי האימפריה העות'מאנית על העיר ירוסלב, ובזזו את האזור הכפרי שסביבה. הם לא הצליחו לפרוץ את חומת העיר ולהתגבר על ביצוריה, אך פשיטות אלו דרדרו את מצבה הכלכלי, הקשו על המסחר וכפועל יוצא הורידו אותה מחשיבותה.
במלחמה הצפונית הגדולה, בין השנים 1700–1721, נכבשה העיר ונבזזה שוב ושוב בידי הצבאות הרוסים, הסקסונים והשוודים. מה שהוביל לפגיעה נוספת במעמדה.
באמצע המאה ה-18 היוותה האוכלוסייה הקתולית, 53.7% מכלל תושבי העיר; חברי הכנסייה היוונית הקתולית היוו 23.9% מאוכלוסייתה; והיהודים מנו 22.3% מהאוכלוסייה.
בחלוקת פולין הראשונה (1772), נפלה ירוסלב בחלקה של אוסטריה, והייתה תחת שלטון אוסטרי עד שנת 1918 בה זכתה פולין בעצמאות במסגרת חוזה סן-ז'רמן שבין היתר, קבע את אופן פירוקו של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרה העיר חלק מפולין, אולם ממשלתה הקומוניסטית של פולין, הגלתה את מרבית האוכלוסייה האוקראינית שהייתה בעיר.
ירוסלב במלחמות העולם

מלחמת העולם הראשונה הביאה ללידת פולין ומלחמת העצמאות של פולין כנגד הפולש הרוסי, במהלך המלחמה בלמו כוחותיו הפולנים של גנרל תדאוש רוזבדוסקי (אנ') את מתקפת הנגד הרוסית. במהלך הקרב בדומה לקרב גורליץ השתמשו באש ריכוך ארטילרית טרם יצירת מגע על ידי יחידות החי"ר עם הצבא הרוסי. שיטה זו הוכרה מאוחר יותר כשיטת הבליץ קריג הגרמנית.
צבא גרמניה תקף את פולין משני אגפים, מקו הגבול הגרמני ומדרום מקו הגבול הצ'כוסלובקי ותוך עשרה ימים הגיע לירוסלב. בירוסלב התחולל קרב בין ה-10 ל-11 בספטמבר 1939. במהלך הקרב, כוחות פולניים בפיקודו של גנרל סטניסלב מאצ'יק הצליחו לאחוז במעבר נהר הסן במשך יומיים כנגד הכוחות העדיפים של הוורמאכט. כך נותר די זמן לנסיגתו מזרחה של חיל הפרשים הממוכן העשירי של צבא פולין. שתי התקפות גרמניות על העיר נהדפו ולגרמנים נגרמו אבדות בטנקים.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה ירוסלב מהכיבוש הגרמני, בידי הארמייה ה-13 (ברית המועצות) של החזית האוקראינית.
יהודי ירוסלב > היסטוריה מוקדמת

ידיעות על יהודים בירוסלב, קיימות כבר בתקופות מוקדמות למאה ה-15. ידועה יהודייה בשם "רבקה מירוסלב" ("רבקה פון יאראסלאוו") עליה נמסר כי הלוותה לפיאודל אופולסקי הראשון במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15 סכומי כסף. היהודי הראשון אודותיו נשתמר תיעוד רשמי חי בה בסביבות שנת 1464. רבה היהודי הראשון של העיר היה הרב ישעיה אשכנזי, בן בתו של הרבי ר' העשיל מקראקא, שכיהן בעיר בערך בין השנים ה'ת"נ–ה'תס"ח (1590–1608).
החל מ-1680 התכנס מושב ועד ארבע ארצות בעיר זו. מאז, במשך קרוב ל-200 שנה התקיימו מושבי הוועד בירוסלב, עובדה שפרסמה את שמה של העיר ברחבי העולם היהודי. ההיסטוריון והסופר שמעון דובנוב מצא את פינקס הקהילות (ספר הפרוטוקולים) של ועד ארבע הארצות שנכתב והוא היה ברשותו של דובנוב.
בשנת 1737 הואשמו יהודי העיר בעלילת דם בעקבות רצח נערה נוצרייה, מספר יהודים נעצרו, הודו במעשה לאחר ענויים קשים והוצאו להורג. ב-1869 סבלה הקהילה מפוגרום שארך כשבועיים ימים, הפוגרום זכה לעידוד השלטונות המקומיים של ירוסלב, והוא הופסק רק לאחר התערבות השלטון האזורי בלבוב.
בראשית המאה ה-19 הקים תושב העיר הרב שמעון מרילס, תלמידו ובן דודו של החוזה מלובלין, חצר חסידית הידועה כ"חסידות ירוסלב". בעיר הייתה גם קהילה חשובה של חסידות בעלז, ולפני השואה כיהן כרב הקהילה רבי יהושע רוקח, בנו של רבי ישכר דב מבעלז וסבו של האדמו"ר הנוכחי ממחונבקה.
תנועת ההשכלה היהודית הגיעה לירוסלב בראשית 1800, הסופר יצחק ארטר היה מורה בירוסלב וגר בה עד 1814. ב-1864 התפלגה הקהילה היהודית בעיר בשאלת הקמתו של בית ספר יהודי, היו שצידדו בלימוד עברית ולימודי יהדות כנושאי ליבה, והיו שהעדיפו גרמנית ולימודים כלליים. לבסוף הוקם בית ספר עממי ששפת הלימוד בו הייתה גרמנית, ולמדו בו מאות ילדים, הקהילה שכרה מורה מיוחד ללימודי יהדות עבור ילדים אלו. בשנת 1898 הוצא צו שביטל את לימודי ה"חדר" היהודי המקומי, הקהילה הגישה ערר לבית המשפט והצו בוטל.
פעילות הציונית וארגונים ציוניים בירוסלב החלו עם אגודות "קדימה" ו"ארץ ישראל" בשנים 1893–1894. ארגונים ציוניים נוספים היו "השחר", "עבריה", "בני ציון", "רחל" ו"אחווה"; רובם ארגונים ציונים סוציאליסטים. סניף "פועלי ציון" היה פעיל בעיר מאז 1905, ו"המזרחי" מראשית 1911. בשנת 1913 מנה הסניף המקומי של "השחר", 36 חברים, מתוכם חמישה עשר עורכי דין וחמישה רופאים. "ההתאחדות הציונית האקדמית" פעלה בשיתוף פעולה עם "השחר" ומנתה אותה שנה 28 חברים. בשנת 1906 הוקם הוועד לתחיית השפה העברית, ועד זה פתח קורסים ללימודי עברית ויהדות, ובשנת 1911 השתתפו כ-100 תלמידים בלימודים אלו. גם חינוך מוזיקלי התקיים בקהילה היהודית בירוסלב במסגרת התאחדות "כינור דוד" שהוקמה בשנת 1913.
מלבד לימודים במוסדות יהודים למדו בני הקהילה במוסדות הפולנים העל יסודיים. בשנת 1910 רק 10 תלמידים יהודים התקבלו ללימודים בגימנסיה מכלל 131 המועמדים. הגימנסיה בירוסלב הייתה אזורית ושרתה גם את הכפריים מן הסביבה. גם בגימנסיה הריאלית ע"ש הפיזיקאי היהודי אוגוסט וויטקובסקי (אנ') למדו יהודים.
מלבד בתי כנסת, החזיקה הקהילה היהודית בירוסלב מבני ציבור נוספים: בית יתומים יהודי ובית חולים שהוקם בשנת 1872, ובו שלושים מיטות.
יהודי ירוסלב > לאחר השואה: פעילות הנצחה

מאז סיום מלחמת העולם השנייה לא התגוררו ולא מתגוררים יהודים בירוסלב. בתי הכנסת בעיירה משמשים כמבני ציבור. בזמן השלטון הסובייטי הוסב בית הכנסת החדש לאולם ספורט ובהמשך שימש כספרייה ציבורית ובית ספר לאומנות.
יוצאי ירוסלב הקימו את "ארגון יוצאי ירוסלב" ובשנת 1978 פורסם ספר ירוסלב כספר זיכרון לקהילה. הספר מכיל את סיפורן של המשפחות מן העיירה ובספר תמונות ומסמכים מן התקופה של טרם המלחמה וסיפורי ההישרדות של הניצולים.
במרץ 2015 פרסם יזי צ'כוביץ', היסטוריון חובב וחבר באגודת חובבי ירוסלב, ספר מחקרי על יהודי ירוסלב וחורבן הקהילה. הספר מכיל מסמכים ותעודות ארכיוניות.
ערים תאומות

לירוסלב שמונה ערים תאומות:
סלובקיה מיכאלובצה, סלובקיה (מ־1998)
צרפת אורנז', צרפת (מ־2000)
גרמניה דינגלשטאדט, גרמניה (מ־2001)
צ'כיה וישקוב, צ'כיה (מ־2001)
אוקראינה אוז'הורוד, אוקראינה (מ־2002)
סלובקיה  הומנה, סלובקיה (מ־2005)
אוקראינה  יבוריב, אוקראינה (מ־2006)
גרמניה  שונבק, גרמניה (מ־2007)
לקריאה נוספת

הרב משה שטינברג, תולדות יהודי ירוסלב: משנת 1464 עד לשואה, חיפה, תשכ"ח.
מאיר וונדר, תולדות קהילת ירוסלב: רבניה וחשוביה, בתוך: ישורון, ניו יורק וירושלים תשע"ב (2012), כרך כו, עמ' תתסא-תתעה.
ספר ירוסלב : גל־עד לזכר עירנו. העורך, יצחק אלפרוביץ. ארגון יוצאי ירוסלב בישראל, 1978.
הערות שוליים

↑  מאיר וונדר, "תולדות קהילת ירוסלב: רבניה וחשוביה", ישורון כו (ה'תשע"ב), עמ' תתסב הערה 10, מונה כשמונים צורות של כתיב העיר המופיעות בספרות היהודית.
↑  J. Motylkiewicz. "Ethnic Communities in the Towns of the Polish-Ukrainian Borderland in the Sixteenth, Seventeenth, and Eighteenth Centuries". C. M. Hann, P. R. Magocsi ed. Galicia: A Multicultured Land.
↑  ברל מרק, די געשיכטע פון יידן אין פוילען, ווארשע, פערלאג יידיש בוך, 1957, עמ' 176, 259. מצוטט אצל: מאיר וונדר, תולדות קהילת ירוסלב: רבניה וחשוביה, ישורון, כרך כו, עמ' תתסא הערה 2.
↑  וילה אורבך ואברהם ויין, פנקס הקהילות, פולין, כרך שביעי, יד ושם, 1999, עמ' 18; לקריאה באנגלית: Lublin, באתר JewishGen
↑  ישראל היילפרין, פנקס ועד ארבע ארצות: לקוטי תקנות, כתבים ורשומות, (מבוא: שמואל אטינגר, מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת: ישראל ברטל), ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תש"ן-1990. ראו שם במפתח העניינים.
↑  מאיר וונדר, המעיין, רבי שמעון מירוסלב, ניסן תשל"ג, עמ' 59 ואילך, באתר היברובוקס.
↑  זביגנייב בילינסקי, על הרוקח מגיסטר ויקטור ברילנט בתולדות הרוקחות בירוסלב, באתר לשכת הרוקחות המחוזית של פודקרפצקיה. (בפולנית)
↑  רוקיטנה – האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4438790-8  MusicBrainz: 22c22222-4fdc-4763-82cc-9b90b7713b40 
רשימת בני הערובה בירוסלב 1939, מצד ימין נכבדים יהודים בראש הרשימה הרוקח הנודע מגיסטר ויקטור ברילנט (פול'), אביו של אדמונד וילהלם ברילנט משמאל נכבדי העיר בהם ראש העיר, הכומר של העיר
בית משפחת ברילנט ברחוב ה-3 במאי שהפך למפקדת הגסטאפו בעיר בשנת 1939
אולימפיאדת מינכן (1972)

| --- | --- |

 עיר מארחת:  מינכן, גרמניה המערבית
 מדינות משתתפות:  121
 ספורטאים משתתפים:  7,134 (6,075 גברים, 1,059 נשים)
 תחרויות:  195 תחרויות ב-23 ענפים
 טקס הפתיחה:  26 באוגוסט 1972
 טקס הנעילה:  11 בספטמבר 1972
 נפתח רשמית על ידי:  גוסטב היינמן, נשיא גרמניה המערבית
 השביע את המשתתפים:  היידי שילר
 הדליק את הלפיד האולימפי:  גינטר צאן
 האצטדיון הראשי:  האצטדיון האולימפי
 → אולימפיאדת מקסיקו סיטי אולימפיאדת מונטריאול ← 
אולימפיאדת מינכן (1972) היא האולימפיאדה ה-20 בעת החדשה. היא התקיימה באוגוסט ובספטמבר 1972 במינכן שבגרמניה המערבית, מול מינכן התחרו על האירוח דטרויט, מדריד ומונטריאול.
אולימפיאדה זו זכורה כמשחקים בהם אירע פיגוע הטרור בו נרצחו אחד-עשר ספורטאים ישראלים. ב-5 בספטמבר לפנות בוקר חדרו שמונה מחבלים למגורי המשלחת הישראלית. המחבלים הרגו שניים מהספורטאים תוך כדי ההשתלטות על המבנה ולקחו תשעה כבני ערובה. בתום משא ומתן על שחרור בני הערובה, בו דרשו החוטפים שחרור של אסירים פלסטינים המוחזקים בבתי-סוהר ישראלים, נרצחו תשעת בני הערובה הישראלים בעת ניסיון כושל של המשטרה הגרמנית להשתלט על המחבלים. למרות גינוי הטבח מצד העולם, נמשכו המשחקים לאחר הפסקה של יום אחד בלבד. המשלחת הישראלית בחרה לחזור לישראל מיד.
באולימפיאדה זו שבר השחיין היהודי-אמריקאי מארק ספיץ שבעה שיאי עולם וזכה בשבע מדליות זהב. לאחר חטיפת הספורטאים הישראלים החליטו אנשי המשלחת האמריקאית למלט את ספיץ מהאולימפיאדה מחשש שינסו לפגוע בו עקב היותו יהודי.
המכרז האולימפי

| תוצאות מכרז המשחקים האולימפיים 1972 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| עיר | מדינה | סיבוב 1 | סיבוב 2 |  |  |  |
| מינכן | מערב גרמניה מערב גרמניה | 29 | 31 |  |  |  |
| מדריד | ספרד ספרד | 16 | 16 |  |  |  |
| מונטריאול | קנדה קנדה | 6 | 13 |  |  |  |
| דטרויט | ארצות הברית ארצות הברית | 6 | — |  |  |  |
ההצבעה על קיום המשחקים נערכה בישיבה ה-64 של הוועד האולימפי הבינלאומי ברומא. על הזכות לארח התמודדו 4 ערים: דטרויט, מדריד, מונטריאול ומינכן. תוצאות ההצבעה בטבלה:
רקע

עם החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, באפריל 1966 כי משחקי 1972 ייערכו במינכן, היה ברור כי חייבים לערוך מספר שינויים על מנת להבדיל את המשחקים ממשחקי ברלין בשנת 1936, שהיו למעשה הפגנת כוח נאצית. היה ברור לוועד האולימפי ולמארגנים כי על המשחקים להיות שמחים ולא לעורר את זכרונות המשחקים הקודמים על אדמת גרמניה. 
מינכן התכוננה במרץ למשחקים: נבנה כפר אולימפי חדיש עם אצטדיון, בריכה, ולודרום ואולמות לעשרות ענפי ספורט נוספים ונבנו קטעים נוספים במסילת הרכבת התחתית.
המשחקים > אתלטיקה > אתלטיות

רנטה שטכר (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), יותר מכל אתלט אחר. מדליות זהב, בריצות הקצרות ל-100 מטר ול-200 מטר ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר.
היידה רוזנדהל (מערב גרמניה מערב גרמניה), שזכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף), יותר מכל אתלט אחר. מדליות זהב, בקפיצה לרוחק ובריצת שליחות 4x100 מטר ומדליית כסף בקרב רב.
מוניקה צרט (מזרח גרמניה מזרח גרמניה) שזכתה ב-2 מדליות זהב בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר.
אולריקה מייפארת בת ה-16 (מערב גרמניה מערב גרמניה), הפכה ליקירת האוהדים הגרמנים לאחר שהפתיעה וזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה, תוך שהיא משפרת את שיאה האישי בתחרות הגמר ב-7 ס"מ ומשווה את השיא העולמי (1.92 מטר).
המשחקים > אתלטיקה > אתלטים

ולרי בורזוב (ברית המועצות ברית המועצות) שזכה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 כסף) מדליות זהב בשתי הריצות הקצרות ל-100 מטר ול-200 מטר ומדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר.
לאסה וירן (פינלנד פינלנד), שזכה בריצות ל-5000 מטר ול-10,000 מטר. הניצחון בריצת ה-10,000 הושג על אף שווירן נפל במהלך הריצה. וירן חזר על הישג זה במשחקי מונטריאול ובכך הצטרף לאצנים הפינים המוכשרים פאבו נורמי ווילה ריטולה, שזכו לכינוי "הפינים המעופפים".
בגמר הריצה ל-800 מטר לגברים, התנהל במשך 600 מטר הרץ האמריקאי, דייב ווטל, בסוף קבוצת הרצים. ב-200 המטרים האחרונים הוא חלף על פני כל הרצים וניצח בריצה לאחר שהקדים בפוטו פיניש את הרץ הסובייטי, יבגני ארז'נוב. ווטל רץ כשהוא חובש כובע מצחיה, אותו חבש גם בטקס המדליות, דבר שעורר עליו ביקורת.
פרנק שורטר (ארצות הברית ארצות הברית) שזכה בריצת המרתון. בעת שהאמריקאי, יליד מינכן, התקרב לאצטדיון האולימפי, הצטרף למסלול סטודנט גרמני לבוש בגדי ריצה ונכנס לאצטדיון ראשון. הקהל קיבל אותו תחילה בתשואות אך המארגנים הבינו חיש מהר כי הוא מתחזה והודיעו על כך ברמקול. כשנכנס שורטר לאצטדיון הוא נדהם למראה רץ המקדים אותו ולמשמע הקהל הקורא בוז, אך התעשת וסיים את הריצה כמנצח.
המשחקים > התעמלות > מתעמלות

אולגה קורבוט (ברית המועצות ברית המועצות), שבתה את לב הקהל והתקשורת לאחר זכייה בזהב הקבוצתי, ולאחר שנפילה מנעה ממנה זכייה בתחרות הקרב רב. קורבוט זכתה בשתי מדליות זהב נוספות, בתרגיל על הקורה ובתרגיל הקרקע ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים מדורגים.
המשחקים > התעמלות > מתעמלים

נבחרת הגברים של יפן (יפן), זכתה בפעם הרביעית ברציפות בתחרות הקבוצתית.
סוואו קאטו (יפן יפן), שזכה ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב כולל בתחרות הקרב-רב אישי בפעם השנייה ברציפות ו-2 מדליות כסף.
המשחקים > כדורגל

בטורניר השתתפו 16 נבחרות מ-5 קונפדרציות. הנבחרות חולקו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי המובילות בכל בית בתום הסיבוב הראשון, העפילו לסיבוב השני, שכלל שני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. מנצחות הבתים העפילו לגמר הטורניר, בעוד סגניותיהן התמודדו במשחק על מדליית הארד.
במדליית הזהב זכתה פולין, שגברה בגמר 1–2 על האלופה האולימפית המכהנת, הונגריה, בזכות צמד שערים של מלך שערי הטורניר, קז'ימייז' דיינה. במשחק על מדליית הארד נפרדו ברית המועצות וגרמניה המזרחית בשוויון 2-2, וזכו במשותף במדליה. בשנת 2017 טען אחד מחברי הצוות הרפואי במשלחת הסובייטית כי המשחק היה מכור.
המשחקים > כדורסל

נבחרת הכדורסל של ברית המועצות גברה במשחק הגמר על נבחרתה של ארצות הברית 50–51 במשחק דרמטי ומעורר מחלוקת. לטענת האמריקאים הם קופחו בצורה משוועת בסיום על ידי ראש פיב"א, ויליאם ג'ונס, שכפה (לטענת ארצות הברית) על שופטי המשחק להחזיר את השעון לאחור פעמיים, שבאחרונה מהן הצליחה ברית המועצות לקלוע סל ניצחון. וזאת, לאחר שהמשחק הסתיים במועדו החוקי בתוצאה שהקנתה ניצחון לארצות הברית. הערעור של ארצות הברית נדחה ברוב של 3 מול 2, ששלוש מהמתנגדות היו חברות בגוש הקומוניסטי והנבחרת האמריקאית סירבה להשתתף בטקס הענקת המדליות ולקבל את מדליות הכסף.
המשחקים > קפיצה למים

קלאוס דיביאזי (איטליה איטליה), זכה בפעם השנייה ברציפות בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
המשחקים > שחייה > שחייניות

שיין גולד (אוסטרליה אוסטרליה), זכתה ב-5 מדליות מהן 3 זהב. מחצית משיאי העולם שהושגו באולימפיאדת מינכן הושגו בבריכה.
המשחקים > שחייה > שחיינים

מארק ספיץ היהודי (ארצות הברית ארצות הברית), זכה בשבע מדליות זהב כשהוא קובע שיא עולם חדש בכל ניצחון בגמר. שיא זה עמד עד לשבירתו באולימפיאדת בייג'ינג (2008) על ידי השחיין האמריקאי מייקל פלפס.
מדליות > המדינות שגרפו את מרב המדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| 1 | ברית המועצות ברית המועצות | 50 | 27 | 22 | 99 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 33 | 31 | 30 | 94 |
| 3 | מזרח גרמניה מזרח גרמניה | 20 | 23 | 23 | 66 |
| 4 | מערב גרמניה מערב גרמניה (מארחת) | 13 | 11 | 16 | 40 |
| 5 | יפן יפן | 13 | 8 | 8 | 29 |
| 6 | אוסטרליה אוסטרליה | 8 | 7 | 2 | 17 |
| 7 | פולין פולין | 7 | 5 | 9 | 21 |
| 8 | הונגריה הונגריה | 6 | 13 | 16 | 35 |
| 9 | בולגריה (1971–1990) בולגריה | 6 | 10 | 5 | 21 |
| 10 | איטליה איטליה | 5 | 3 | 10 | 18 |
ראו גם

יהודים באולימפיאדת מינכן
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן
הערות שוליים

↑  "Past Olympic host city election results". GamesBids. ארכיון מ-2011-03-17. נבדק ב-17 במרץ 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592292005171  GND: 2021043-7  LCCN: n82111974  NKC: kn20060223015  VIAF: 150948632   WorldCat (עם VIAF): 150948632 
הפארק האולימפי במינכן
דוד אבולעפיה

ערך זה עוסק במשפטן ישראלי. אם התכוונתם להיסטוריון יהודי בריטי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1893 י"ב בסיוון ה'תרנ"ג 
 פטירה:  4 בינואר 1953 (בגיל 59) טבת ה'תשי"ג 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
דוד אבולעפיה (27 במאי 1893 – 4 בינואר 1953) היה עורך דין ואיש ציבור ביישוב היהודי בארץ ישראל, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.
קורות חיים

אבולעפיה נולד לפורטונה לבית בן חביב (צאצאית הרב יעקב בן חביב מחבר הספר עין יעקב) ולאליהו אבולעפיה בגליפולי שבאימפריה העות'מאנית. למד בבית ספר אליאנס ובבית ספר תיכון ממשלתי, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת איסטנבול והוסמך לעריכת דין. במהלך לימודיו היה סגן יושב ראש אגודת הסטודנטים היהודים ומאוחר יותר המשיך לפעול כחבר הפדרציה הציונית בטורקיה וכסגן יושב ראש אגודה לגמילות חסדים באיסטנבול. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית, ושימש שליש, בין היתר תחת פיקודו של איסמט פאשה. בגין שירותו הצבאי הוענקו לו מדליות מלחמה מטעם טורקיה ואוסטריה וצלב הברזל מטעם גרמניה.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל ועסק בעריכת דין. בפברואר 1932 נבחר לוועד הקהילה של ירושלים מטעם רשימת "התושב". פעילותו הציבורית הקיפה עיסוקים רבים לאורך השנים, בהיותו חבר ועדת הביטחון היישובית, סגן נשיא הקהילה היהודית בירושלים ובין השנים 1938–1947 נשיא ועד העדה הספרדית בעיר. אבולעפיה נבחר בראשות רשימת "תומכי ז'בוטינסקי מבני עדות המזרח" לחבר אספת הנבחרים השלישית, ונבחר להנהלת הוועד הלאומי. בשנת 1938 לקח חלק במשא ומתן למניעת גירוש יהודים נתיני טורקיה תושבי האי רודוס על ידי השלטון האיטלקי. מלבד זאת שימש נשיא הנהלת בית החולים משגב לדך, חבר מועצת עיזבון בליליוס, גזבר האיחוד העולמי הספרדי ונשיא לשכת הבונים החופשיים "ירושלים".
פעילותו הפוליטית נמשכה כחבר מועצת העירייה בירושלים (משנת 1939). במלחמת העצמאות היה חבר ועדת המצב העירונית ואחראי החרמות. לאחר מכן עמד בראש ועדת הכספים העירונית ועמד בראש בית הדין של מחוז ירושלים לשכירות דירות ובתי עסק.
אבולעפיה נפטר בשנת ב-4 בינואר 1953 ונקבר בהר המנוחות.
קורות חיים > משפחתו

אבולעפיה היה נשוי למתילדה, בתו של ישעיה בכר שמואל. רופא הנשים ד"ר ישעיה אבולעפיה הוא בנו. השחקנית רומי אבולעפיה היא נינתו.
הערות שוליים

↑  תוצאות הבחירות לועד הקהלה, דואר היום, 3 בפברואר 1932
↑  דוד אבולעפיה, באתר BillionGraves
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297410505171  VIAF: 297635299   WorldCat (עם VIAF): 297635299