stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גריגורה אלכסנדרו גיקה
מלכותו השנייה וסיום שלטונו

בעקבות פריצת מלחמת קרים, ב-26 ביוני 1853 שוב פלש למולדובה הצבא הרוסי. גיקה נמלט לווינה והמדינה נוהלה על ידי ממשל צבאי רוסי (בהנהגת המושל הכללי, הברון בוברג, וסגן המושל אורסוב), עד לספטמבר 1854. החל מיוני 1854, בהתאם להסכם עם הרוסים נכנסו למולדובה גם כוחות אוסטריים שנשארו עד מרץ 1857. בינתיים ב-30 באוקטובר 1854 גיקה הוחזר לשלטון ומלך למשך שנתיים נוספות. הסתפק בתקופה זו לנהל את העניינים השוטפים של המדינה, כשנסיבות הכיבוש גרמו להיווצרות גירעון בשווי שלל 7 מיליון ליי (בשנת 1856).
ב-16 ביולי 1856 גיקה נדרש לסיים את הקדנציה. הקונגרס בפריז משנת 1856 ששם קץ ב-30 במרץ 1856 למלחמת קרים, השאיר את הנסיכויות הרומניות ("נסיכויות הדנובה") תחת חסות השער הנשגב אבל תחת ערבות של המעצמות החתומות, בהמתנה להתכנסות ועדה אירופית בבוקרשט והמליץ על שינויי התקנון האורגני. כמו כן דרום בסרביה הועבר מרוסיה בחזרה לנסיכות מולדובה.
במקומו של גיקה התמנה לקאימקאם יחיד תאודור באלש, טוען לכתר הנסיכות, נאמן לטורקים ולאוסטרים כאחד ומתנגד חריף לאיחוד הנסיכויות.
. אחרי באלש היה לקאימקאם ניקולאיה בוגורידה, גם הוא מתנגד לאיחוד. גריגורה אלכסנדרו גיקה תמך בעקביות בתנועה לאיחוד מולדובה עם ואלאכיה שבהנהגתו של מיכאיל קוגלניצ'אנו שהגשימה את יעדה כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1859.
בזמנו פרצה שערורייה היסטוריוגרפית לאחר שפורסמה בתמיכת המלומד גאורגה אסאקי כרוניקה לכאורה עתיקת יומין הקרויה "הכרוניקה של הורו" ששימשה בסיס לטענות נגד איחוד מולדובה עם ולאכיה.
גיקה מינה ועדה של מומחים מורכבת מטרבוניו לאוריאן, מיכאיל קוגלניצ'אנו וקוסטאקה נגרוצי שבדקה לבקשתו את כרוניקה והגיע למסקנה שהיא ממעשה פלסתר.
בינתיים, מאוכזב מתפיסת השלטון על ידי בויראים שמרנים מתנגדים, הנסיך עזב סופית את מולדובה לגלות צרפת, יחד עם אשתו השלישית הצרפתייה, ועם שני ילדים - גריגורה ופרדיננד.
ביציאתו מן הארץ ביולי 1856 זכה בעיר גאלאץ לקבלת פנים אוהדת שאורגנה על ידי הקולונל קוזה. הגיע לפריז ב-3 באוגוסט 1856. אחרי עזיבתו הקאימקאם באלש זימן ועדת חקירה נגדו ויריביו פרסמו חוברת השמצות נגדו בכותרת "סקירת מלכותו של גריגורה אלכסנדרו גיקה". בצרפת ניסה להמשיך בפעילות למען איחוד הנסיכויות אך השלטונות התעלמו ממנו והקיסר נפוליאון השלישי סירב לקבלו.
ב-24 באוגוסט 1857 בהיותו בן 50, שם קץ לחייו ביריית אקדח, במקום מגוריו בארמון פראגייה (Fraguier) הידוע גם כ"ארמון מֶה" (Château du Mée) על יד מלן Mélun (במחוז סן-א-מארן Seine-et -Marne) הובא לקבורה בבית הקברות של הכפר לה מה-סיר-סן (Le Mée-sur-Seine)
. השאיר מכתב שבו כתב: אני קרבן למזימה מתועבת. למרות חפותי מפשע, אייני מסוגל עוד לחיות. יבוא יום כשהצדק יצא לאור. אחכה לאויבי בפני הבית דין של רבון עולם"
יחסו למיעוטים

העניק זכויות התאזרחות לנוצרים הקתוליים והפרוטסטנטים במדינה. בימי מלכותו של גריגורה אלכסנדרו תם עידן התקנון האורגני. היהודים המשיכו ליהנות רק מזכויות אזרחיות אחדות והיו מחוסרי זכויות פוליטיות. השליט ביטל הגבלות שהיו קיימות על התיישבות יהודים ברחבי מולדובה. היהודים הורשו שוב לקנות כרמים. איום הגירוש הוגבל רק לגבי היהודים שהתיישבו לא מזמן בנסיכות. כמו כן יושם חוק גיוס היהודים לצבא. לעומת זאת צו מ-5 באוגוסט 1862 אסר עדיין על בניית בתי כנסת במרחק של פחות מ-150 רגל מכנסייה כלשהי.
גיקה פעל בדצמבר 1855 להרחבת שחרור הצוענים מעבדות.
לפניו נחקק חוק לשחרור הצוענים מהאחוזות של המנזרים בלבד. גיקה שוכנע על ידי יועצו הצרפתי אדוארד גרנייה (1819–1901) ובתו, נטלי באלש, שכבר שחררה את צוענייה, והחליט יחד עם מיכאיל קוגלניצ'אנו ופטרה מברוגני, לפנות לדיוואן ה"אד הוק" עם הצעת חוק לשחרור כל הצוענים מעבדות והפיכתם לאזרחים. בפנייתו אמר:
זה הרבה שנים שהעבדות כבר בוטלה בכל המדינות התרבותיות בעולם הישן. הנסיכויות מולדובה וולאכיה שומרות עדיין שריד מבייש זה של חברה ברברית. רק בנסיכויותינו העבדות נשארה חלק מהסדר החברתי
אחרי אישור בקול אחד של המועצה, ב-10 בדצמבר (22 בדצמבר לפי לוח השנה הגרגוריאני) 1855 נאסרה העבדות בכל רחבי מולדובה. הבעלים הבויארים פוצו על ידי המדינה כדלקמן: 8 דוקאטים בשביל הצוענים הקרויים "לינגורארים" (lingurari) ("מייצרי כפות") ואלו המיושבים ("וטראש" = vătraşi), ו-4 דוקאטים בשביל הצוענים הנוודים - ה"לאייש" (lăieşi), שום פיצוי עבור שחרור התינוקות והנכים.
מורשתו

המושב הנוכחי של עירית העיר בוטושאן הוא וילה שנתרמה לרשויות על ידי גריגורה אלכסנדרו גיקה, יליד העיר.
חוקו שהקל על הצנזורה אומץ על ידי הנסיכויות המאוחדות של רומניה תחת הנהגת אלכסנדרו יואן קוזה.
שאיפתו לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה הוגשמה ב-24 בינואר 1859, פחות משנתיים אחרי מותו, תחת הנהגתו של קוזה.
הקמת בנק לאומי מולדבי, שהייתה אחד ממאווייו, התרחשה אף היא אחרי סיום תפקידו, בשנת 1857.
בשנת 1853 הנסיך גיקה תרם 3000 דוקאטים לבניית המנזר (סקיטי) הרומני פרודרומוס (לכבוד "מבשר הדרך", כלומר יוחנן המטביל, על ההר אתוס ביוון. המנזר נבנה בין השנים 1857–1866 בקצה הדרום-מזרחי של "מדינת המנזרים שבהר אתוס".
נשותיו וצאצאיו

גריגורה אלכסנדרו גיקה היה נשוי שלוש פעמים, ל:
בין השנים 1825–1830 - הנסיכה אלנה סטורדזה (1805–1854), בת של שליט מולדובה, יוניצה סאנדו סטורדזה. התגרשו ב-1830. (התחתנה שנית עם אלכסנדרו באלש (1801–1864)
קונסטנטין גריגורה גיקה (1828–1874)
יון גריגורה גיקה (1830–1891) גנרל, פוליטיקאי ודיפלומט, היה שגריר, שר הפנים, שר המלחמה ושר החוץ. נפטר בפטרבורג.
-מ 1835 - אנה קטארג'י (נפטרה בקישינב ב-1838)
אגלאיה אלו (Aglaïa Allauxׂ‏ (1834-1903) (נפטרה בקאיוץ, רומניה) . הייתה נשואה עם רדוקאנו-רוסטי, אחר כך עם אנטואן אלו.
נטליה באלש (1835–1899) - הייתה נשואה עם הוורניק קונסטנטין באלש שנהרג ב-1855 בדו-קרב על ידי הרוזן האוסטרי שולברג בגלל חשדות על קשר רומנטי בין זה האחרון ובינה. אחר כך התחתנה עם אלכסנדרו מילו, ובשלישית עם ג. פיליפסקו.
-מ 1856 - אפרוזין רולן (Eufrosine Rollin), ‏ (1817-1889) אלמנה לרואה (Leroy), איתה התחתן בפריז ב-9 בספטמבר 1856.
גריגורה גריגורה גיקה (1851–1889) (נפטר בבוקרשט)
פרדיננד גיקה (1853–1933)
הנצחה

2010 - בית הספר לקצינים זוטרים לז'נדארמריה בדרגשאן נקרא על שמו
הסופר יון קריאנגה ביצירתו "זכרונות ילדות" (Amintiri din copilărie)
סיפר במילים חמות על ביקורו של גריגורה אלכסנדרו גיקה בבית הספר שבו למד בנעוריו בעיר טרגו ניאמץ.
אף המשורר מיכאי אמינסקו הביע מילות הוקרה לזכרו של גריגורה אלכסנדרו גיקה בכותבו בעיתון "טימפול" ב-26 ביולי 1880:
על כס מולדובה עמד שליט, גריגורה גיקה, שמעטים ידמו לו בהיסטוריה שלנו בטהרת אופיו ואהבת המולדת. ... לו היה עוד חי ודאי היה נבחר לשליט הנסיכויות המאוחדות
לקריאה נוספת

Alexandru Dimitrie Xenopol Histoire des Roumains de la Dacie trajane : Depuis les origines jusqu'à l'union des principautés Tome II de 1633 à 1859. Éditeur Ernest Leroux Paris (1896)
(אלכסנדרו דימיטריה קסנופול - "תולדות הרומנים של הדאקיה הטראיאנית: מההתחלות ועד לאיחוד הנסיכויות", כרך ב - מ-1633 ועד 1859, הוצאת ארנסט לרו, פריז, ,1896 (בצרפתית)
Michel Dauvergne et François Lethève, Le Mée-sur-Seine et son histoire, Ville du Mée-sur-Seine, 1994, p. 147-150
(מישל דוברן ופרנסואה לטב- לה מה-סיר-סן ותולדותיו, הוצאת עירית מה-סיר סן, 1994 עק 147–150)
Crăaciun, Georgeta, Moldova în vremea domniei lui Grigore Alexandru Ghica, 1849–1856, Iaşi, 1996
(ג'ורג'טה קרצ'ון - מולדובה בימי מלכותו של גריגורה אלכסנדרו גיקה, 1849-1856, יאש, 1996 (ברומנית)) Carol Iancu Evreii din România de la excludere la emancipare (1866-1919) Editura Hasefer, București 1996
הערות שוליים

↑  אתר משפחת גיקה ברשת עם תיאור המצבות בבית הקברות במה-סיר-סן לפי מישל דוברן ופרנסואה לטב (1994)(בצרפתית)
↑  מקורות אחרים מציינים את שנת הולדתו כ-1803 - ראה
פורום בלקני בגרמנית ברשת, לפי הלקסיקון מיירס
↑  יש גרסאות רבות ושונות בקשר לתאריך הולדתו
↑  C.F.Murariu 2010 p.184-185
↑  על נדבנות הבויארים המולדבים - באתר של אוג'ן סוצ'ביאנו - גישה ב-15 באפריל 2011. (ברומנית)
↑  בהתאם לתקנון האורגני משנת 1834, היה נהוג עד אז שבתקופות של אינטרגנום, השלטון יופקד בידי הנהגה של שלושה קאימקאמים
↑  Jean-Yves Conrad Paris ,capitala... României - Ghid al plimbărilor insolite pe urmele românilor celebri din Paris, Editura Junimea, Iaşi, 2006 p.332
ז'אן-איב קונרד - פריז, בירת... רומניה - מדריך לטיולים יוצאי דופן בעקבות רומנים מפורסמים בפריז
הוצאת ז'ונימיה, פריז 2006 (ברומנית)
↑  C.Iancu 1996 עמוד 56
↑  Emanuelle Pons De la robie la asimilare
Magyar Adatbank, אמנואל פונס - מעבדות להתבוללות, בנק הנתונים ההונגרי, ברשת (ברומנית) גישה ב-2007,
↑  David M. Crowe A History of Gypsies of Eastern Europe and Russia, New York 1996 p.118
(דייוויד מ. קראו - היסטוריה של הצוענים במזרח אירופה ורוסיה, ניו יורק, 1996) (באנגלית)
↑  אתר תיירות מהמחוז בוטושאן ברשת
↑  הרומנים בהר אתוס חלק א באתר "רומניה האמיתית", מיזם של בית הספר תיכון מס. 1 בעיר לודוש ברומניה גישה ב-25 באפריל 2011.(ברומנית)
↑  Amintiri din copilărie III זכרונות ילדות, חלק ג.(ברומנית)(wikisource)
↑  צוטט במאמר "רומניות והתמערבות" מאת תאודור קודריאנו בעיתון "ארג'ש" דצמבר 2006, באתר המרכז לתרבות של העיר פיטשט - Romanitate şi occidentalizare - ברשת. גישה ב-25 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166609671 (data)  ISNI: 0000 0000 3505 9900  LCCN: n98015637  VIAF: 16536410   WorldCat (עם VIAF): 16536410 
דיוקנו של גריגורה אלכסנדרו גיקה, על בול של דואר רפובליקה מולדובה משנת 2008
המנזר הרומני של "מבשר הדרך" ("אי סקיטי פרדורומו"), שנבנה בהר אתוס ביוון בתרומת השליט גריגורה אלכסנדרו גיקה והכנסייה הרומנית, 1856-1866
קרן נאמנות

קרן נאמנות (באנגלית: Mutual Fund) היא מכשיר פיננסי שמטרתו השקעה משותפת בניירות ערך והפקת רווחים משותפת מהחזקתם ומכל עסקה בהם. קרן הנאמנות מנוהלת על ידי מנהל הקרן. היא פועלת על פי הסכם נאמנות שפרטיו פורסמו באמצעות תשקיף.
קרן הנאמנות משקיעה לפי מדיניות השקעה שנקבעת מראש וניתנת לשינוי מעת לעת, לאחר שמתריעים על כך בפני החברים המשקיעים בקרן. ישנם סוגים רבים של קרנות נאמנות, מהן מנייתיות אשר מדיניות ההשקעה שלהן קובעת כי על מנהליהן להשקיע שיעור מסוים מסך הנכסים שלהן במניות. ההשקעות לפי סוגי המדיניות של הקרן יכולות להשתייך לסקטורים שונים בתחומי המסחר והכלכלה (כללי, ענפים, מדדים, אופציות, אג"ח להמרה וכו') ומהן המתמקדות באפיקי השקעה אחרים, כגון מק"מ, אג"ח צמודות מדד, אג"ח במט"ח, סחורות ועוד. בשנת 1974 ג'ון בוגל הקים קרנות נאמנות שבמקום להעסיק מומחים מבססים תוכנית השקעות על שינויים במדד ניירות ערך.
קרן נאמנות מורכבת מיחידות, שכל אחת מהן מקנה זכות שווה בקרן. קרנות המשקיעות בני"ע של חברות מענפים שונים נוטות להשיג תשואות הקרובות לאלו של השוק, בעוד קרנות המתמחות בני"ע של חברות הפועלות בענף מסוים נוטות להיות חשופות לסיכון הענף ולתשואה בו.
בישראל קרנות נאמנות נסחרות ונסלקות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומשווקות ללקוחות דרך יועצי השקעות בבנקים המקומיים. יש מעל לאלף קרנות נאמנות ישראליות, ולאחרונה נפתח השוק המקומי גם להצעה של קרנות נאמנות זרות.
מונחים

לקרן נאמנות צריך להיות נאמן לקרן ומנהל קרן החותמים על הסכם הקרן.
נאמן קרן: חברה שתפקידה להחזיק בנכסי הקרן עבור בעלי היחידות ולפקח על יישום מדיניות ההשקעה של מנהל הקרן בהתאם לתשקיף.
מנהל קרן: חברה המנהלת את נכסי הקרן ומבצעת רכישות ומכירות של ני"ע ופעולות אחרות בהתאם למדיניות ההשקעות של הקרן.
הסכם הקרן: חוזה שבאמצעותו מוקמת קרן. הוא נחתם בין מנהל הקרן לבין הנאמן ובו פרטים שונים, כגון שם הקרן, שכר המנהל, שכר הנאמן ומדיניות ההשקעה של הקרן. ההסכם וכל שינוי בו טעונים אישור הרשות לניירות ערך.
סוגי קרנות נאמנות

ניתן לסווג את קרנות הנאמנות במגוון דרכים.
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי סוג הקרן

קרן סגורה: קרן המנפיקה לציבור מספר מוגבל של יחידות. כאשר מכסת היחידות מתמלאה, היא אינה רשאית להנפיק יחידות חדשות, למעט חלוקת הטבה. מנהל הקרן רשאי למכור יחידות נוספות אם ישנם פדיונות בקרן. אין זכות אוטומטית לפדיון היחידות אלא רק במועד פירוק הקרן. היחידות נסחרות בבורסה.
קרן פתוחה: מנפיקה מס' לא מוגבל של יחידות (במקרים חריגים יש הגבלה על מספר היחידות המקסימלי), יש יכולת פדיון בכל עת והיחידות עצמן אינן נסחרות בבורסה. לפיכך, הפעילות בקרן פתוחה מתנהלת כולה בשוק הראשוני.
קרן ייחודית: היא קרן סגורה אשר בהסכם הקרן שלה נקבע כי תהיה רשאית להשקיע בני"ע שאינם נסחרים בבורסה.
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי אופן חלוקת הרווחים

קרן צבירה: קרן הצוברת את כל רווחיה ואינה רשאית על פי תשקיפה לחלק אותם או מקצתם כדיבידנד במזומן לבעלי היחידות בה.
קרן לא-צבירה: קרן העשויה לחלק את רווחיה כדיבידנד לבעלי היחידות בה.
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי אופן פיזור ההשקעות

קרן מתמחה: קרן המשקיעה שיעור ניכר מנכסיה באפיק השקעה אחד. למשל: קרן המתמחה במניות, קרן המתמחה בצמודי מדד, קרן המתמחה במט"ח. לפי הגדרת בנק ישראל, קרן מתמחה היא קרן המשקיעה לפחות 75% מנכסיה באפיק אחד, לפי ממוצע החזקותיה ב-18 החודשים האחרונים.
קרן גמישה: קרן הרשאית להשקיע את נכסיה בכל אפיק השקעה על פי שיקול דעתו של מנהל הקרן אשר יפעל מתוך מגמה להשיג ניצול מרבי של תנודות הפעילות בשוק.
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי מעמד מס

קרן פטורה: קרן נאמנות שרווחיה והכנסותיה פטורים ממס, בעוד בעלי היחידות בה חייבים במס. מחזיק היחידה יחויב במס בשיעור של 25% על רווח הון ריאלי במועד מימוש היחידה.
קרן חייבת: קרן נאמנות שרווחיה והכנסותיה חייבים במס, בעוד בעלי היחידות בה פטורים ממס. הקרן משלמת מס על פי השיעורים החלים על יחידים. מחזיק היחידה לא יחויב במס במועד מימוש היחידה.
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי אפיק השקעה

קרנות כספיות: קרן המחזיקה השקעות לטווח קצר בלבד ונחשבת לסולידית.
קרנות מנייתיות
קרנות שקליות
קרנות חו"ל
קרנות אג"ח
קרן מחקה: קרן שמנוהלת כך שביצועיה יתחקו אחרי מדד כלשהו (למשל אחרי מדד ת"א 35 או מדד התל בונד) בניכוי דמי הניהול
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי רמת הסיכון

החל משנת 2008, כל קרן נאמנות מפרסמת את שיעור החשיפה המרבי שלה למניות ולמטבע חוץ באמצעות הקוד הבא:
| שיעור חשיפה מרבי | למניות | למטבע חוץ |
| --- | --- | --- |
ללא חשיפה: 0
| עד 10% | 1 | A |
| עד 30% | 2 | B |
| עד 50% | 3 | C |
| עד 120% | 4 | D |
| עד 200% | 5 | E |
| מעל 200% | 6 | F |
דוגמאות:
קרן כספית תסומן בקוד 00
קרן אג"ח חו"ל תסומן בקוד 0D
קרן מניות בארץ תסומן בקוד 40
קרן מניות חו"ל תסומן בקוד 4D
סוגי קרנות נאמנות > סיווג על פי מידת השליטה בהשקעות

קרן בנאמנות עיוורת: קרן בה למוטבים אין ידע אודות ההחזקות בקרן, וכן אין להם אפשרות להתערב בניהולה. קרן זו שימושית לאלו המעוניינים להשקיע אך נמצאים בניגוד עניינים, כגון פוליטיקאים, בכירים במערכת הפיננסית, עיתונאים ועוד. זאת בניסיון להימנע מביקורת ציבורית על פעילותם היכולה להשפיע על שווי הנכסים בקרן.
רכישה ופדיון של קרנות נאמנות > איך קונים ומוכרים קרנות נאמנות?

פעולת הרכישה והפדיון של קרנות נאמנות מתבצעת על ידי מתן הוראה לחבר הבורסה אשר בו מתנהל חשבון ההשקעות. ניתן לתת הוראות לרכישה או לפדיון בשלבים שונים של שעות המסחר בבורסה עד המועד הקובע (בדרך כלל עד לשעה 15:00, ואולם יש קרנות שבהן השעה מוקדמת יותר). ההוראות מבוצעות באותו היום, למעט קרנות המוגדרות כקרנות חו"ל, שבהן ההוראה מתבצעת למחרת. הכסף מועבר לחשבון אם ההוראה ניתנה עד למועד הקובע באותו היום. במידה והיא ניתנה אחרי שעה זאת, ההוראה תתבצע רק למחרת וגם התמורה תועבר ביום שלמחרת.
רכישה ופדיון של קרנות נאמנות > מחיר קנייה

לכל קרן נאמנות יש מחיר קנייה או מחיר יסודי. המחיר היסודי הוא שווי נכסי הקרן מחולק במספר יחידות הקרן. חלק מהקרנות גובות שיעור הוספה בעת רכישת יחידה.
רכישה ופדיון של קרנות נאמנות > מחיר פדיון

מחיר הפדיון של יחידה יהיה שווה למחיר המכירה של נכסי הקרן לחלק למספר יחידותיה. מהמחיר היסודי גוזרים את מחיר הפדיון שהוא המחיר היסודי בניכוי עמלות הפעולה בקרן. מחיר הפדיון מתקבל בעת שהמשקיע מוכר את הקרן.
רכישה ופדיון של קרנות נאמנות > שיעור ההוספה

לעיתים, בעת רכישת יחידה בקרן נאמנות, המשקיע ישלם גם שיעור הוספה. שיעור ההוספה הוא תשלום חד פעמי בעת הרכישה. מחיר הקרן הכולל את שיעור ההוספה נקרא מחיר היחידה. ישנן קרנות שבהן אין שיעור הוספה, לצד כאלו שבהן שיעור ההוספה מגיע לאחוז אחד ויותר. לעיתים, שיעור ההוספה מתווסף בעת המכירה.
רכישה ופדיון של קרנות נאמנות > עמלות פעולה

דמי ניהול לשנה
מרבית החברות גובות דמי ניהול. דמי הניהול הם התמורה המועברת לכיסו של מנהל הקרן. דמי הניהול השנתיים נעים בין 0% ל-4% ואף למעלה מזה, תלוי בסוג הקרן. קרנות הנאמנות המנייתיות הן בעלות שיעור דמי הניהול הגבוה ביותר, בעוד הקרנות הכספיות הן בעלות דמי הניהול הנמוכים ביותר.
דמי נאמנות לשנה
בנוסף לדמי הניהול שעוברים (כאמור) למנהל הקרן, יש גם דמי נאמן, העוברים לנאמן הקרן. זוהי עמלה בגובה 0-0.1% לשנה מהקרן המושקעת.
דמי משמרת לשנה
מרבית המשקיעים בקרנות נאמנות משקיעים דרך שירותי הבנקים. הבנקים גובים עמלה המכונה דמי משמרת. בדרך כלל דמי המשמרת יהיו בשיעור 0.5-0.6% לשנה מסכום התיק במשמרת.
עמלת הפצה (בדרך כלל נגבית מהקרן)
לאחר כניסתה לתוקף של רפורמת בכר, נקבע כי הבנקים יהיו זכאים לגבות עמלת הפצה, בשיעורים שונים. החל מאפריל 2006 נגבית גם עמלת הפצה בעת רכישת קרן הנאמנות. בדרך כלל עמלות ההפצה נגבות ישירות ממנהל הקרן ואינן מוטלות על המשקיע.
רפורמות ושינויי חקיקה > רפורמת בכר

רפורמת בכר, הנקראת על שמו של מנכ"ל משרד האוצר, ד"ר יוסי בכר, שכיהן תחת שר האוצר בנימין נתניהו, קבעה כי על הבנקים, אשר החזיקו בבעלות על עיקר הנכסים של קרנות הנאמנות וקופות הגמל במדינת ישראל ערב הרפורמה, למכור את ההחזקות שלהם בנכסים הללו. לאחר העברת הרפורמה בכנסת (מאי 2005), נכנסו הבנקים למשא ומתן מואץ ובין החודשים אוקטובר 2005 לינואר 2006, הצליחו למכור את עיקר ההחזקות שלהם בקרנות הנאמנות וקופות הגמל תמורת מיליארדים של שקלים, לחברות הביטוח, קרנות השקעות זרות ואף ברוקרים פרטיים. רפורמת בכר היוותה מפנה דרך חשוב בעתידה של תעשיית קרנות הנאמנות בישראל, משום שמעתה יש לשער שהייעוץ שיתקבל בסניפי הבנקים ללקוח הישראלי יהיה פחות מוטה לעבר המלצה לרכישת קרנות, אשר היו בעבר באחזקת הבנק.
ביקורת

מחקרים רבים, בהם מחקר של יוג'ין פאמה וקנת פרנץ' השוו בין התשואות שמושגות על ידי קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי לעומת אלו שמושגות על ידי קרנות מחקות מדד, ומצאו שככלל קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי פיגרו מאחורי המדדים, וגם כאשר השיגו תשואה עודפת, זו נמחקה על ידי העלויות הגבוהות של דמי הניהול. מסקנות דומות עולות מהמחקר המתעדכן של SPIVA שמתפרסם באופן שנתי.
ראו גם

קרן סל
תעודת סל
דיני נאמנות
אלברט ריינולדס

אלברט ריינולדס (באירית: Ailbhe Mac Raghnaill (היגוי: אלבה מקריינל), באנגלית: Albert Reynolds;‏ 3 בנובמבר 1932 – 21 באוגוסט 2014) היה מדינאי אירי, שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) בין פברואר 1992 לדצמבר 1994.
בתקופות כהונתו כראש ממשלה עמד ריינולדס בראשותן של שתי קואליציות בזו אחר זו, הראשונה הייתה הקואליציה של פיאנה פול והמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, והשנייה הייתה הקואליציה של פיאנה פול ומפלגת הלייבור. במהלך תקופה זו הוא שימש כמנהיג מפלגת פיאנה פול, החמישי למניין מנהיגי המפלגה.
ריינולדס נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1977 ונבחר מחדש בכל מערכות הבחירות עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-2002. במשך השנים הללו הוא כיהן כשר האוצר (1991-1988), כשר התעשייה והמסחר (1988-1987), כשר התעשייה והאנרגיה (1982), כשר התחבורה (1981-1980) וכשר הדואר והטלגרף (1981-1979).
ראשית חייו

אלברט ריינולדס נולד ברוסקי שבמחוז רוסקומון. והתחנך בבית ספר תיכון לנערים במחוז סלייגו ובשנות החמישים מצא עבודה כפקיד בתאגיד התחבורה הציבורית האירי (CIÉ). ריינולדס עזב מקום עבודה שרבים ראו בו "עבודה לחיים" ופנה לעסקים. הוא רכש כמה אולמות ריקודים באזור מגוריו וצבר הון במהלך שנות השישים, בתקופה בה אולמות ריקודים היו פופולריים מאוד. את רווחיו הוא השקיע בעסקים שונים, כמו חברה ליצור מזון לבעלי חיים, בית חרושת לייצור בייקון, חברה ליצוא דגים וחברה למסחר. ריינולדס השקיע גם בעיתון מקומי ובבית קולנוע. למרות שאימפריית אולמות הריקודים שלו הצריכה עבודה בשעות המאוחרות של הלילה, נמנע ריינולדס משתיית אלכוהול, הוא היה איש משפחה מסורתי וזכה לאושר עם אשתו קתלין ושבעת ילדיהם. הוא פיתח קשרי עסקים ברמה ארצית וברמה בינלאומית.
ראשית הקריירה הפוליטית

ריינולדס החל להתעניין בפוליטיקה בתקופה של שערוריית הנשק ב-1970, פרשה מהשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה האירית המודרנית שבמהלכה הודחו שני שרים בממשלה, צ'ארלס הוהי וניל בלני על רקע ניסיון להעביר כלי נשק לצפון אירלנד. שני האישים זוכו בסופו של דבר בבית המשפט וריינולדס החליט אז לפתוח בקריירה פוליטית. ריינולדס הציג את מועמדותו להיבחר כחבר פרלמנט מטעם פיאנה פול בבחירות של 1977. הבחירות הללו היוו ניצחון סוחף לפיאנה פול, ובהם זכתה המפלגה ברוב של 20 מושבים. ריינולדס היה אחד מחברי הפרלמנט החדשים שנבחרו בבחירות אלה, למרות שבגיל 44 הוא נחשב למי שהחל את הקריירה הפוליטית שלו באיחור מה.
עד ל-1979 נחשב ריינולדס לאחד מיושבי הספסלים האחוריים. בשנה זו הוא החל לקרוא תגר על מנהיג המפלגה וראש הממשלה, ג'ק לינץ'. ריינולדס היה חבר של הקבוצה שנקראה "כנופיית החמישה" שחברו עם צ'ארלס הוהי ותמכו בו במערכה על מנהיגות המפלגה. אישיותו החביבה של ריינולדס סייעה לו לשדל כמה מיושבי הספסלים האחוריים לתמוך בהוהי, שעמד לבחירה מול ג'ורג' קולי על תפקיד יושב ראש המפלגה וראש הממשלה. על נאמנותו תוגמל ריינולדס בצירופו לממשלה כשר הדואר והטלגרף. ב-1980 הוא קיבל את תיק התחבורה. בתפקיד זה הוא היה מעורב בתקרית מוזרה שבה נחטף מטוס של חברת התעופה הלאומית אייר לינגוס על רקע דתי ושוחרר בפריז ללא נפגעים.
פיאנה פול איבדה את השלטון ב-1981 אך שבה אליה ב-1982 וריינולדס מונה לתפקיד שר התעשייה והאנרגיה. ממשלה זו נפלה בסוף שנת 1982 וריינולדס שב לספסלי האופוזיציה. במהלך השנים 1982-1983 התמודד מנהיג פיאנה פול, צ'ארלס הוהי עם שלוש הצעות לאי אמון פנימיות של המפלגה. ריינולדס העניק לו את תמיכתו והוהי שרד והביס את מתנגדיו ומבקריו בתוך המפלגה.
ב-1987 שבה פיאנה פול לשלטון וריינולדס מונה לתפקיד שר התעשייה והמסחר, אחד התפקידים הבכירים ביותר בקבינט. התפקיד היה אף חשוב יותר, עקב רצונה של הממשלה להתמקד בשיקום הכלכלה. ב-1988 מונה שר האוצר, ריי מק'שרי, להיות נציגה של אירלנד בנציבות האירופית. ריינולדס ירש אותו בתפקידו שהיה החשוב ביותר בממשלה.
קואליציה

תוצאות הבחירות של 1989 גרמו לפיאנה פול לנקוט בצעד חסר התקדים של כניסה לממשלת קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית דמוקרטית. ריינולדס עמד בראש צוות המשא ומתן יחד עם שר נוסף, ברטי אהרן. בסופו של דבר סוכמו קווי היסוד של הממשלה, כמעט חודש לאחר הבחירות, וריינולדס שב לתפקיד שר האוצר בממשלת הקואליציה שתוארה כ"הסדר זמני".
כישלונה של פיאנה פול להביא לידי בחירתו של מועמדה לתפקיד נשיא אירלנד, בראין לניהן, הוסיפה ללחץ על מנהיגותו של הוהי. בנאום שנשא במחוז קורק, הכריז ריינולדס שאם כיסא ראש המפלגה יתפנה, הוא יתמודד עליו. היה זה מרד ברור כנגד מנהיגותו של הוהי. מספר חברי פרלמנט, כולל כמה חברי ממשלה, החלו גם הם להיות מאוכזבים מהוהי והם החלו לחפש אחר יורש. ריינולדס היה האפשרות הפופולרית ביותר ותדמיתו שופרה על ידי קבוצה של חברי פרלמנט שהחלו להתסיס את המפלגה בשמו. בנובמבר 1991 הגיש חבר פרלמנט אלמוני יחסית, שון פאוור, הצעת אי-אמון בהוהי. ריינולדס והתומך הנאמן ביותר שלו, פדריג פלין, הכריזו על תמיכתם בהצעה והודחו מיידית מהממשלה. כאשר התקיימה ההצבעה, אישרה המפלגה את תמיכתה בהוהי, ונראה היה שהקריירה הפוליטית של ריינולדס מחוסלת.
ניצחונו של הוהי היה קצר ימים. סדרה של שגיאות פוליטיות הובילו לסיום תפקידו כראש הממשלה. חילוקי דעות צצו על מינויו של ג'ים מק'דייד כשר ההגנה, שגרמו להתפטרותו עוד לפני שהוא נכנס לתפקיד באופן רשמי. המצב החמיר עוד יותר כאשר שון דוהרטי, האיש שכשר המשפטים לקח על עצמו את האשמה על פרשת האזנות הסתר בתחילת שנות השמונים, הופיע ברשת הטלוויזיה RTÉ ואמר שהוהי ידע על האזנות הסתר ואישר אותם. הוהי הכחיש זאת, אך חברי הממשלה מהמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית הצהירו שהם לא יוכלו עוד לשבת בממשלה כשהוהי עומד בראשה. הוהי הודיע למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, דזמונד או'מיילי, כי בכוונתו לפרוש בקרוב, אך הוא מעוניין לבחור את העיתוי המתאים בעצמו. או'מיילי הסכים והממשלה המשיכה לתפקד.
ב-30 בינואר 1992 פרש הוהי רשמית מתפקידו כמנהיג פיאנה פול. הוא המשיך לכהן כראש הממשלה עד ל-11 בפברואר, כאשר ירש אותו אלברט ריינולדס, כשהוא מביס בקלות את מארי או'רורק ואת מייקל וודס בבחירות לראשות המפלגה.
ראש ממשלה > מינויים ממשלתיים

ריינולדס גרם לסערה כאשר הוא הרכיב את ממשלתו. שמונה חברים שכיהנו בממשלתו של הוהי, כולל דמויות ותיקות כמו ריי ברוק, מארי או'רורק וגרי קולינס, הוצאו מהממשלה. שלושה שרים אלה היו נאמנים להוהי. 9 מתוך 12 שרים זוטרים, רבים מהם גם כן מנאמני הוהי, הודחו גם הם. השרים שהודחו יחד עם ריינולדס בסוף שנת 1991 הוחזרו לממשלה.
ריינולדס קידם כמה ממבקריו הוותיקים של הוהי, כמו דייוויד אנדרוס, שיימוס ברנן וצ'רלי מק'קריווי, ומינה אותם לתפקידים בכירים בממשלה. הוא גם קידם כמה חברי פרלמנט צעירים ממחוזות הבחירה הכפריים, כמו נואל דמפסי ובריאן קוואן. ברטי אהרן, אחד מתומכיו המסורים ביותר של הוהי, נשאר בתפקיד שר האוצר בעקבות הסכם שעשה עם ריינולדס שהוא לא יקרא תגר על מנהיגותו.
ראש ממשלה > מקרה איקס

עם תחילת כהונתו כראש הממשלה, נאלץ ריינולדס לעסוק ב"מקרה איקס" (X Case), שהייתה פרשה שפילגה את אירלנד. כפרגמטיסט באופיו, ניסה ריינולדס למצוא פשרה וכתוצאה מכך התנכרו אליו הן הליברלים והן חוגי הכנסייה. בפרשה זו, סירב התובע הכללי, הארי וולהן, לאפשר לנערה בת 14 לנסוע לבריטניה כדי לבצע שם הפלה מלאכותית. התקרית גרמה למתחים בין מפלגות הממשלה, פיאנה פול והמפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית. משאל עם על התרתן של הפלות התקיים בסופו של דבר, ובו ספגה הממשלה תבוסה מביכה. הסעיף שהיה אמור להתיר את ההפלות במקרה של סכנת חיים לאם, נדחה במשאל העם. משאל העם והניסוח של השינויים בחוקה גרמו למתחים בין שתי המפלגות שהרכיבו את הממשלה, אך הממשלה שרדה את המשבר.