stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איך להינשא למיליונר
עלילה

שאטסי, לוקו ופולה הן שלוש חברות אשר שוכרות פנטהאוז מפואר בניו יורק מפרדי דנמרק אשר עבר לגור באירופה על מנת להתחמק מרשויות המס. הנשים מתכננות להשתמש בדירה כדי למשוך גברים עשירים ולגרום להם להתחתן עימן. כאשר המצב הכלכלי של השלישייה מתחיל ללחוץ והתוכנית לא מתקדמת כמתוכנן, שאטסי מוכרת כמה רהיטים של פרדי, בעל הבית, ללא ידיעתו.
גבר בשם טום ברוקמן מעוניין מאוד בשאטסי אך זו דוחה אותו מתוך מחשבה שהוא תפרן. היא הודפת את חיזוריו פעם אחר פעם משום שהיא שמה את עיניה על אלמן מבוגר ואמיד בשם ג'יי.די הנלי. כל אותו הזמן, טום, שהוא בעצם מאוד עשיר, לא מאבד את התעניינותו בה. הוא מצליח לגרום לה להיפגש איתו מספר פעמים אך אחרי כל אחת מהפגישות שלהם, אליהן בקושי הסכימה להיענות, היא אומרת לו שהיא לא רוצה לראות אותו יותר משום שהיא מסרבת לעשות שוב את אותה הטעות ולהינשא לגבר עני, כמו זה ממנו התגרשה.
בה בעת, לוקו מכירה איש עסקים ממורמר בשם וולדו ברוסטר. אף על פי שהוא נשוי היא מסכימה ללכת איתו לבקתה שלו במיין כשהיא סבורה שהיא תפגוש שם את חברי מועדון Elks. כשהם מגיעים, לוקו מתאכזבת לגלות כי איש העסקים בסך הכול קיווה לנהל איתה רומן בבקתה עלובה ושהיא כלל לא הגיעה לוועידה היוקרתית לה ציפתה. היא מנסה לעזוב אבל לחוסר מזלה היא תקועה במקום מהסיבה שהרכבת הבאה תגיע רק למחרת. וולדו חוטף חצבת ועליו להישאר בבקתה עד שיבריא. בזמן שוולדו מבריא, לוקו מתקרבת לבחור בשם אבן מתוך מחשבה שהוא הבעלים של רוב הקרקעות בסביבה. היא מתחילה לפתח אליו רגשות והם מתארסים. היא מאוד מתאכזבת כשהיא מגלה שהוא שומר יערות פשוט אבל היא מבינה שהיא באמת אוהבת אותו והיא מוכנה להתעלם מחסרונותיו הפיננסיים.
פולה סובלת מקוצר ראייה חמור אך לא מוכנה להרכיב את משקפיה בחברת גברים בטענה ש"גברים לא שמים לב לבחורות ממושקפות". היא מולכת שולל אחרי בחור שמתחזה לטייקון נפט ערבי, בלי לדעת שהוא בעצם נוכל. כאשר היא מגיעה לשדה התעופה לה גוארדיה כדי לפגוש אותו, היא עולה בטעות על הטיסה לקנזס סיטי במקום לאטלנטיק סיטי.
היא יושבת ליד גבר, אשר גם מרכיב משקפיים שמעודד אותה להרכיב את שלה. מתברר כי הוא פרדי דנמרק, בעל הבית של הבנות, והוא בדרכו לקנזס סיטי כדי למצוא את הבנאדם שסיבך אותו עם מס הכנסה. אין לו הרבה מזל בנושא הזה, אבל הוא ופולה מתאהבים ובסופו של דבר מתחתנים.
לוקו ופולה מתאחדות עם שאטסי ממש לפני חתונתה עם הנלי אשר ברגע האחרון מגיעה למסקנה שאינה תהיה מסוגלת להינשא לו ומודה בפניו שהיא בעצם מאוהבת בטום. לאחר ביטול הנישואים להנלי, שאטסי וטום מיישרים את ההדורים ביניהם ומחליטים להתחתן כשהיא עדיין אינה מודעת לעובדה שהוא עשיר.
לאחר מכן, שלושת הזוגות המאושרים סועדים במזללה ואוכלים המבורגרים. שאטסי מתלוצצת על מצבם הכלכלי הירוד של אבן ופרדי וכשהיא עוברת לדבר גם על טום, הוא כלאחר יד מודה כי הוא בעל הון של 200 מיליון דולר, ונותן פירוט של עסקיו ונכסיו אך אף אחד מן הנוכחים לא לוקח אותו ברצינות. לאחר מכן הוא מבקש חשבון ושולף צרור עצום של כסף, מוציא ממנו שטר של אלף דולר ואומר לשף לשמור לעצמו את העודף. שלוש הנשים הנדהמות מתעלפות ונופלות מהכיסאות ואז טום מרים כוסית לחיי נשותיהם חסרות ההכרה.
צוות השחקנים

בטי גרייבל - לוקו דמפסי
מרילין מונרו - פולה דבובוואז
לורן באקול - שאטסי פייג'
דייוויד ווין - פרדי דנמרק
רורי קלהון - אבן
קמרון מיטשל - טום ברוקמן
אלכסנדר ד'ארסי - ג'יי סטיוארט מריל
פרד קלארק - וולדו ברוסטר
ויליאם פאוול - ג'יי.די הנלי
הכנסות

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-Fox Wilshire Theatre (כיום Saban Theatre), בבוורלי הילס, קליפורניה, ב- 4 בנובמבר 1953. הסרט זכה להצלחה קופתית כאשר הרוויח 7.5 מיליון דולר בארצות הברית ושמונה מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהופך אותו לסרט השני הרווחי של פוקס המאה ה-20 באותה שנה (אחרי “הגלימה”). הסרט היה הרביעי הרווחי ביותר של שנת 1953, בעוד הסרט "גברים מעדיפים בלונדיניות" שיצא מוקדם יותר באותה שנה הגיע למקום התשיעי.
מועמדויות

| שנה | טקס | קטגוריה | מועמדות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1954 | Writers Guild of America Award | התסריט הטוב ביותר | נונלי ג'ונסון | מועמדות |
| 1954 | פרס אוסקר | עיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע | צ'ארלס למר, ויליאם טרווילה | מועמדות |
| 1955 | פרס באפט"א לקולנוע | הסרט הטוב ביותר מכל מקור | איך להינשא למיליונר | מועמדות |
אדוארד אלבי

| --- | --- |

אלבי כפי שצולם על ידי קארל ואן וכטן ב-1961
 לידה:  12 במרץ 1928 וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 פטירה:  16 בספטמבר 2016 (בגיל 88) מונטוק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Edward Franklin Albee 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר צ'ואט רוזמרי הול, Rye Country Day School, בית הספר לורנסוויל, קולג' טריניטי, הקולג' והאקדמיה הצבאית של ואלי פורג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  מי מפחד מווירג'יניה וולף?, העז, או מי זו סילביה? 
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 הושפע מ:  יוהאן אוגוסט סטרינדברג, סמואל בקט 
 בן או בת זוג:  טרנס מקנאלי (1959–1964) 
 פרסים והוקרה:  פרס מרכז קנדי (1996)  הפרס הספרותי של סיינט לואיס (1995)  פרס פוליצר לדרמה (1994)  פרס דרמה דסק למחזה הטוב ביותר (2002)  פרס טוני למחזה הטוב ביותר (2002)  הפרס המיוחד של דרמה דסק (2008)  פרס פוליצר לדרמה (1975)  פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד (1963)  פרס פוליצר לדרמה (1967)  פרס אמריקה לספרות (2015)  פרס טוני למחזה הטוב ביותר (1963)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיאמי (14 במאי 1996)  Hull-Warriner Award  PEN/Laura Pels International Foundation for Theater Award  המדליה הלאומית לאומנויות  פרס אוולין פ. ברקי  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס נסטרוי  star on Playwrights' Sidewalk 
 
אדוארד פרנקלין אלבי (ההגייה המקורית: אוֹלבּי; באנגלית: Edward Franklin Albee; ‏ 12 במרץ 1928 - 16 בספטמבר 2016) היה מחזאי אמריקני פורה, זוכה שלושה פרסי פוליצר, שכתב עשרות מחזות החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
מחזהו הידוע ביותר של אלבי הוא "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", שהועלה על במות בכל רחבי העולם, ואף עובד לסרט מצליח בשם זה.
קורות חיים

אלבי נולד בשנת 1928 בארצות הברית בעיר וושינגטון ללואיז הארווי, ובגיל 18 יום נמסר לאימוץ. הוריו המאמצים, ריד ופרנסיס (פרנקי) אלבי העניקו לו את שמו של סבו המאמץ – אדוארד פרנקלין אלבי. אלבי גדל בבית אמיד, להורים שהיו רפובליקאים מושבעים. אביו נמוך הקומה נאף עם נשים רבות ואילו אמו גבוהת הקומה הייתה, כך תיאר מאוחר יותר, אדם קר ולא אוהב. אלבי היה לנער מרדן, שהושעה מכמה בתי ספר וסולק מלימודיו במכללה אחרי שנה וחצי. אלבי היה מודע מילדותו להיותו הומוסקסואל, עובדה שהחריפה את ניכורו מהוריו המאמצים, עמם לא דן בנושא בגלוי מעולם, ואמו אף נישלה אותו מצוואתה על רקע זה.
אלבי גילה מנעוריו כישרון כתיבה וכתב שירים וסיפורים קצרים רבים. בגיל עשרים עזב אלבי את ביתו לבלי שוב, ועבר לגור בגריניץ' וילג' (ניו יורק), שם התרועע עם חברי תנועות אמנות אוונגרדיות של התקופה. תחילה מצא את מחייתו על כספי ירושה של סבתו, ואחר־כך עבד בעבודות מזדמנות.
למערכת יחסיו הסבוכה עם אמו המאמצת הייתה השפעה ניכרת על חייו גם בשנים מאוחרות. כאשר נודע לו על מחלת אמו, לאחר נתק ממושך, שב אלבי ויצר עמה קשר. מערכת יחסים זו הסבה לו כאב רב, כך הוא מעיד, לא במעט בגלל חוסר נכונותה של אמו לקבל את זהותו המינית גם בערוב ימיה, אך גם תרמה להתחדשות אמנותית אצלו, כמו במחזה "שלוש נשים גבוהות" המציג את בת דמותה של אמו בשלושה גילים שונים.
ב-16 בספטמבר 2016 נפטר אלבי, והוא בן 88.
מחזות וסגנון כתיבה

אלבי פרץ לתודעה האמריקאית והעולמית ב-1959, עם מחזהו הראשון "סיפור גן החיות" (The Zoo Story), שזכה להצלחה באירופה ולאחר מכן זכה לשבחים גם בארצות הברית. "סיפור גן החיות", המחזות של אלבי בכלל ואחרים שבאו בעקבותיו היו ראשיתו של הזרם הדרמטי-אבסורדי בתיאטרון, שאלבי הוכתר לאחד היוצרים הבולטים שלו.
כמחזאי אמריקאי, נחשב אלבי ממשיכם של מחזאים אמריקאים גדולים כויליאמס, מילר ואוניל, אך ההשפעה הבולטת ביותר על כתיבתו וסגנונו הייתה של מחזאים אירופיים כבקט ופינטר. עם זאת, למרות קרבתו למחזאי אבסורד אלו, אלבי אינו מאמץ את אופני הכתיבה של הזרם במלואם וממזג בכתיבתו דרמה מסורתית יותר, עם עלילה, דמויות ודיאלוגים שאינם אופייניים למחזות האבסורד. מן העבר השני, הוא גם אינו מגביל את עצמו במחזותיו לגבולות ההגיוני והסביר מבחינה עלילתית, ומשלב מצבים מופרכים ודמיוניים לחלוטין, וסגנון כתיבה החורג באופן בולט מריאליזם.
ב-25 המחזות, שכתב לאורך יותר מ-40 שנות יצירה, הפגין אלבי סגנון כתיבה ייחודי, שנון ואירוני, שבו הנושאים כבדי-המשקל בהם עסק שזורים בהערות ובמצבים קומיים. פעמים רבות בחן אלבי במחזותיו בנימה פסימית וביקורתית את החברה האמריקנית ואת האידיאלים שלה.
לאורך שנותיו כמחזאי נהנה אלבי פעמים רבות משבחי הביקורת וזכה בשלושה פרסי פוליצר עבור מחזותיו: "איזון עדין" (1966), "מפלט ים" (1975) ו"שלוש נשים גבוהות" (1992), הישג שרק יוג'ין או'ניל, שזכה בארבעה פרסי פוליצר, עלה עליו.
בשנת 1963 נבחר מחזהו "מי מפחד מווירג'יניה וולף" כזוכה פרס פוליצר לאותה שנה, אך הוועדה המייעצת לפרס, לה הייתה הסמכות לפסול את הבחירה, השתמשה בסמכותה ושללה את הפרס מאלבי. נימוקיה לפסילה היו "השפה הגסה" של המחזה ו"עיסוקו בנושאים מיניים". לפיכך, לא הוענק הפרס לאף מחזה באותה שנה.
רשימת מחזות ותרגומים לעברית

סיפור גן החיות (1961) (הוצג בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בבימויו של ראובן קלינסקי)
Fam and Yam
החלום האמריקאי (מחזה)
מי מפחד מווירג'יניה וולף (1976)
הבלדה של בית הקפה העצוב
אליס הפעוטה
מלקולם
איזון עדין (הוצג בשנת 2004 בתיאטרון אנסמבל הרצליה בתרגומו של דורי פרנס)
כל מה שבגן (תורגם עבור תיאטרון הבימה בשם הכל בגן על ידי עדה בן-נחום)
קופסה וציטוטים של היו"ר מאו-טסה-טונג
כשהכל נגמר
מפלט-ים
להקשיב, לספור את הדרכים (1977)
הלידי מדיובוק (הוצג בסמינר הקיבוצים בתרגומה של שרון פרמינגר)
לוליטה
האיש בעל שלוש הזרועות
למצוא את השמש
מחזה נישואין
שלוש נשים גבוהות (1991) (מוצג החל משנת 1997 בתיאטרון הבימה בתרגום של רבקה משולח)
המחזה של לורקה וקטעים - קונצ'רטו גרוסו
העז, או מי זו סילביה? (מוצג בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח)
מותה של בסי סמית
הערות שוליים

1 2  Aida Edemariam, "Whistling in the dark", The Guardian, 10/1/2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257402905171  PLWABN: 9810598545205606  BIBSYS: 90052928  BNC: 000098859  BNE: XX823950  BnF: cb118882971 (data)  CiNii: DA01703505  GND: 118501380  ICCU: CFIV070662  ISNI: 0000 0001 2131 7785  LCCN: n79122150  LNB: 000148559  MusicBrainz: b0f5d4f6-f406-472c-bb33-9c73c4f1c24d  NDL: 00431145  NKC: jn20000600091  NLA: 35002571  NLG: 73631  NLK: KAC199600306  NSK: 000065422  NTA: 068500548  RERO: 02-A002915145  SELIBR: 231095  SNAC: w6959fws  SUDOC: 026680378  Trove: 785407  VIAF: 49220724   WorldCat (עם VIAF): 49220724
אדוארד אייזק עזרא

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1883 שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  15 בדצמבר 1921 (בגיל 38) 
 
אדוארד אייזק עזרא (נולד ב-3 בינואר 1883 בשאנגחאי, נפטר ב-15 בדצמבר 1921 בשאנגחאי) היה איש עסקים יהודי עשיר, שהיה חבר במועצה העירונית של שאנגחאי ונולד בסין, אשר היה פעם אחד מהזרים העשירים ביותר בשאנגחאי. על פי אחד הדיווחים, צבר עזרא הון שנאמד בין עשרים לשלושים מיליון דולר, בעיקר באמצעות ייבוא אופיום, והשקעה מוצלחת בנדל"ן.
רקע משפחתי

אדוארד אייזק עזרא נולד בשאנגחאי ב-3 בינואר 1883, הבכור מבין תשעת ילדיו של יצחק "נד" עזרא (נפטר ב-1892), אחד הסוחרים היהודים הראשונים בשאנגחאי ולאשתו פלורה אברהם (נפטרה ב-1899). הוא היה אחיה הבכור של רחל עזרא לוי (נולדה ב-1884); לתאומים יצחק אייזק עזרא ויהודה אייזק עזרא (נולדו ב-8 בפברואר 1885); לאליס אייזק עזרא (נפטרה ב-1885) ולעוד ארבעה אחים. ב-1907 נישא אדוארד למוזל רובינזון סופר (נולדה ב-1892 בשאנגחאי ונפטרה באוגוסט 1979 בהונג-קונג), ולהם נולדו שני ילדים - ססיל (נולד ב-1908) ודנזיל (נולד ב-1914).
פעילות עסקית

ב-1896 חברת "סנטרל סנטר" שמומנה ברובה בידי עזרא, השתלטה על מלון סנטרל (לימים מלון השלום) שנמצא בנקודה הדרומית של דרך נאנג'ינג והבונד. משנת 1900 עסק עזרא במסגרת פעילותו העסקית בנדל"ן - מכירת, תיווך וקניית קרקעות. הוא נחשב לאחד מבעלי האדמות הגדולים ביותר בשאנגחאי. כמו כן היו לו ולמשפחתו מלונות שונים, דוגמת מלון אסטור האוס. ב-1915 לעזרא היה די ממון עדי שיוכל למכור נכס באזור הנחשק ביותר של מחוז הונגקו על גדתו הצפונית של נחל סוז'ו לקונסוליה של ארצות הברית. בשנת 1920 הניב מלון אסטור האוס רווח נאה.
לעזרא היה בעל משרות שונות בכמה חברות, מנכ"ל "שאנגחאי מלונות בע"מ" החל משנת 1907, יושב ראש בחברת הביטוח "המזרח הרחוק", ובחברת "שאנגחאי גז", יושב ראש חברת מוטורס סין בע"מ. בנוסף הוא היה בעל עניין בעיתונות הסינית.
בשנת 1913 נבחר עזרא לתפקיד נשיא "קומביין האופיום שאנגחאי".
בשנת 1917 רכש עזרא את העיתון הסיני "The China Press"(אנ'), ממייסדיו, העיתונאי האמריקאי תומאס פרנקלין פיירפקס מילרד.
פעילות חברתית

עושרו העצום של עזרא וקשריו זיכו אותו במעמד חברתי ופוליטי. אינדיקציה לעושרו ניתן למצוא בביתו על כביש ז'ופר, ברובע הצרפתי של שאנגחאי. על פי פול פרנץ' "עזרא היה עשיר מאוד וחי בבית אחוזה" ובביתו היה "ריהוט בסגנון לואי ה-15, אולם נשפים ל-150 רקדנים, חדר מוזיקה לקהל של 80 איש וחלונות צרפתיים שמהן ניתן היה לראות 25 דונם של גנים".
בשנת 1900 סייע עזרא, שהיה נדבן, לארגן ולממן את החברה להצלת יהודי סין, שנועדה להשיב את יהדות קאיפנג ליהדות האורתודוקסית. עזרא גם היה נשיא האגודה הציונית בשאנגחאי מאז היווסדה בשנת 1903.
בין השנים 1912–1918 היה עזרא חלק מ-9 חברי מועצת העיר שאנגחאי, ואף על פי שהיו לה אינטרסים ברורים ביחס לעסקי האופיום שלו, הוא סירב להתפטר מהמועצה. בשנת 1919 עזב עזרא את החיים הציבוריים בגלל שערוריית הימורים של אחיו יהודה, ששילם לקבוצת בייסבול על מנת שתפסיד בטורניר ב-1918.
מותו

עזרא נפטר מדימום מוחי לאחר שהתמוטט במשרדו בצהריי יום חמישי, 15 בדצמבר 1921, בגיל 38 בלבד. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בבאיקל שבמחוז יאנגפו.
מותו המוקדם של עזרא האיץ את הידרדרות יוקרתה ועושרה של המשפחה. כאשר אחיו החלו לבזבז את ההון המשפחתי ובאמצע שנות ה-20 החלו לסחור בסמים בלתי חוקיים. אחרי 1925 עברו יהודה ויצחק לסן פרנסיסקו שם החלו לייבא סמים מאסיה לארצות הברית. מאוחר יותר הם נכנסו לכלא ועם שחרורם גורשו.
הערות שוליים

↑  "מוות פתאומי של אדוארד עזרא". צפון סין הרלאד. 17 בדצמבר 1921
↑  גבולות חדשים: הקהילות החדשות של האימפריאליזם במזרח אסיה, 1842-1953, אוניברסיטת מנצ'סטר, 2000
↑  Ezra Isaac, Ned d. 1892: Les Fleurs de l'Orient, www.farhi.org
↑  The University of Hong Kong Libraries, Hong Kong Journals Online, sunzi1.lib.hku.hk
↑  Ezra Edward Isaac b. 3 Jan 1883 Shanghai, China d. 15 Dec 1921 Shanghai, China: Les Fleurs de l'Orient, www.farhi.org
↑  ביקרס, 45
↑  פרנץ' פול, קרואו קרל, יד קשה של סין הישנה, הוצאת אוניברסיטת הונג-קונג, עמ' 284
↑  מייסי ג'מאייר, מנחלי בבל לוונגפו: מאה שנות חיים יהודיים בשנגחאי, הוצאת אוניברסיטת אמריקה, 2003, עמ' 171
↑  קובץ PDF
↑  צפון-סין הראלד, "קבורת מר א' עזרא", צפון-סין הראלד, עמ' 25
↑  מק-קבל, 278
↑  דאגלס ולנטיין, כוח הזאב: ההיסטוריה הסודית של מלחמתה של אמריקה בסמים, דאגלס ולנטיין, כוח הזאב: ההיסטוריה הסודית של מלחמתה של אמריקה על סמים (Verso, 2004): 11., 2004, עמ' 11
↑  מאייר, 253
↑  הארי יעקב אנסלינגר, וויליאים פ. טומפקינס, התמכרות לאמריקה, 1981, עמ' 88
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אדוארד אייזק עזרא".
אדווין מיס

אדווין מיס השלישי (באנגלית: Edwin Meese III;‏ ‏נולד ב־2 בדצמבר 1931) הוא עורך דין, פרופסור למשפטים, סופר וחבר המפלגה הרפובליקנית, ששימש במגוון תפקידים בצוותו של רונלד רייגן כמושל קליפורניה בשנים 1967–1974, כחבר בצוות המעבר של רייגן כנשיא הנבחר, בצוות הבית הלבן של רייגן בשנים 1981–1985 ולאחר מכן ועד 1988 כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד ממנו הוא התפטר בעקבות שערוריית ודטק (Wedtech scandal)
הוא משמש כחבר וכיושב ראש של מגוון מועצות ציבוריות וצוותי חשיבה, כולל "מיזם החוקה" (Constitution Project) וקרן הריטג' (The Heritage Foundation). הוא גם משמש כעמית אורח במוסד הובר (Hoover Institution) באוניברסיטת סטנפורד. הוא חבר במועצה הלאומית המייעצת של המרכז להתחדשות עירונית וחינוך. הוא חבר במועצת המנהלים של האגודה הפדרליסטית ללימודי משפט ומדיניות ציבורית.
ראשית חייו

אדווין מיס נולד באוקלנד, קליפורניה, כבכור מבין ארבעת בניהם של ליאון (לבית פלדמן) ואדווין מיס הבן. המשפחה הייתה ממוצא גרמני והחזיקה באמונה הלותרנית. אביו של מיס היה פקיד ממשל עירוני באוקלנד, נשיא כנסיית ציון הלותרנית, ושימש במשך 24 שנים כגזבר של מחוז אלמידה.
בגיל 10 פרסם מיס יחד עם אחיו עיתון שכונתי שהודפס בסטנסיל, שלו הם קראו "ויקלי הארלד" ועשו בו שימוש לקידום רכישת איגרות מלחמה. הוא גם חילק את העיתון ברכיבה על אופניים ועבד בבית מרקחת. בעת לימודיו בבית הספר התיכון של אוקלנד, היה מיס מעורב בארגון "מדינת הצעירים של אמריקה" (Junior State of America) והנהיג את צוות הדיבייט של בית הספר לתחרויות ברחבי המדינה. בטקס הסיום של כיתתו ב-1949 הוא נשא את הנאום מטעם הבוגרים.
שבועיים לפני סיום לימודיו התקבל מיס לאוניברסיטת ייל וקיבל מלגת לימודים. הוא שימש כנשיא "האגודה הפוליטית של ייל" (Yale Political Union), יושב ראש המפלגה השמרנית ויושב ראש אגודת הדיבייט של האוניברסיטה. מיס היה ברשימת המצטיינים של הדקאן וסיים את לימודיו ב-1953 עם תואר בוגר אוניברסיטה במדע המדינה.
שירות צבאי

עם תחילת לימודיו בייל הצטרף מיס לתוכנית להכשרת קציני מילואים (Reserve Officers' Training Corps) ועם סיום לימודיו הוא גויס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט משנה. הוא שירת שנתיים בפורט סיל שליד לוטון, אוקלהומה. מיס רכש ניסיון בתחום הלוגיסטיקה, וניהל את התקנת ותפעול תותחי הוביצר M1 בקוטר 240 מ"מ. הוא סיים את שירותו הסדיר ב-1956 והמשיך לשרת בכוחות המילואים והתמחה במודיעין צבאי. ב-1984 הוא פרש משירות המילואים בדרגת קולונל.
ראשית הקריירה

מיס שב לקליפורניה, שם הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, והיה אלוף המדינה במשפט מבוים (אנ'). הוא סיים את לימודיו ב-1958 וקיבל משרה במשרד התובע המחוזי של מחוז אלמידה כעוזר משפטי. בעת עבודתו שם הוא היה כפוף לתובע המחוזי ג' פרנק קואקלי. הוא עבד עם מי שכיהן בהמשך כתובע המחוזי, ד. לואל ג'נסן. ג'נסן היה מעורב בפיתוח תוכנה לניהול תיקים משפטיים שנודעה בשם Dalite. מיס שימש כתובע בתיקי הונאה ובמקביל עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בלילות ובסופי שבוע, והתמקד במשפט אזרחי. במהלך שירותו במשרד התובע המחוזי, הוא לכד את תשומת ליבו של חבר הסנאט של קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית, דונלד גרונסקי, שבהמשך המליץ עליו בפני מושל קליפורניה הנבחר רונלד רייגן.
ב-1959 נשא מיס לאישה את חברתו מתקופת הלימודים בתיכון, אורסולה הריק, בתו של מנהל הדואר של אוקלנד.
במשרד מושל קליפורניה

ב-1967 הצטרף מיס לצוותו של רונלד רייגן. הוא שימש כמזכיר לעניינים משפטיים עד 1968 וכעוזר מנהלי לראש הסגל של המושל רייגן בשנים 1969–1974. על אף חיבתו שהתגלתה מאוחר יותר לרייגן, הוא בתחילה היסס אם לקבל את המינוי, שכן הוא ראה את עצמו כלא משויך מפלגתית.
מיס נודע בשל "יכולתו היוצאת מן הכלל" להסביר רעיונות מורכבים לרייגן באופן שלעיתים השתקף באופן הדיבור ובגינונים של רייגן. הביוגרף של רייגן, לו קאנון, כינה את מיס "הגאוגרף של רייגן".
לאחר שמונה כראש הסגל של רייגן, שכנע מיס את סגנו של קודמו, מייקל דיוור, להישאר עמו, וכך החלה שותפות שנמשכה יותר משני עשורים. בשל עבודתו במשרדו של רייגן, זכה מיס לשבחים גם מעברו השני של המתרס הפוליטי. בוב מורטי, דמוקרט ולשעבר יושב ראש האספה המדינתית של קליפורניה, אמר: "אם הייתי על כס המושל, הייתי רוצה מישהו כמו [אד מיס] לצידי".
במשרד מושל קליפורניה > המהומות בברקלי

כראש הסגל של רייגן, תרם מיס רבות להחלטה לדיכוי מחאת הסטודנטים בפארק העם בברקלי ב-15 במאי 1969. הוא ספג ביקורת קשה על הסלמת התגובה של הממשל למחאות, שבמהלכה נורה למוות על ידי השוטרים אחד הסטודנטים שהיו בדרכו לכתתו ולא היה חלק מהמחאה, בנוסף למאות שנפצעו, כולל עוברי אורח. מיס ייעץ לרייגן להכריז על מצב חירום, בניגוד להמלצת מועצת העיר ברקלי. כתוצאה מכך הוחזק פארק העם במשך שבועיים על ידי כוחות המשמר הלאומי.
מיס התבקש לייעץ לקודמו של רייגן כמושל קליפורניה, הדמוקרט פט בראון, שטלפן אליו לבקש עצה כיצד לטפל במהומות שפרצו אז. "אמרתי לו", סיפר מיס, "שיש לעצור את האנשים בבניין ולקחת אותם משם. אמרתי לו שאם הם יורשו להישאר במקום, יתרחש אירוע דומה שוב, בקנה מידה רחב יותר, ביום המחרת". מיס וסגן התובע המחוזי, לואל ג'נסן, שימשו בהמשך כתובעים במשפטם של המפגינים בברקלי. מיס, זכה להכרה כאחד מחמשת "הגברים הצעירים הבולטים של קליפורניה" על ידי לשכת הסחר הצעירה של קליפורניה בשל חלקו בפעולה נגד המפגינים בברקלי. מצד שני הוא ספג ביקורת על פועלו זה כדוגמה לשיטת אכיפת חוק שמרנית.
בתעשייה ובאקדמיה

מינואר 1975 ועד מאי 1976 שימש מיס כסגן הנשיא למנהל של חבר רוהר בצ'ולה ויסטה. הוא עזב את החברה כדי לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במחוז סן דייגו.
לאחר שקיבל מענק מקרן שרה סקייף, פיתח מיס את מה שהוא כינה "תוכנית לבית ספר למשפטים למדיניות וניהול שיפוט פלילי". התוכנית התקבלה על ידי אוניברסיטת סן דייגו, שהיא אוניברסיטה פרטית קתולית. מסתיו 1977 ועד ינואר 1981 שימש מיס כפרופסור למשפטים באוניברסיטה זו, שם הוא גם ניהל את המרכז למשפט פלילי. באותה תקופה הוא גם שימש כסגן יושב ראש הוועדה לשליטה על הפשע המאורגן של קליפורניה בחטיבה למשפט פלילי של לשכת עורכי הדין של המדינה.
נשיאות רייגן > מסע הבחירות והעברת השלטון

לאחר אספות הבחירה באיווה, הצטרף מיס למסע הבחירות של רונלד רייגן בבחירות לנשיאות של 1980 כראש מטה הבחירות במשרה מלאה שהיה אחראי על ניהול מסע הבחירות ברמה היומיומית וכיועץ בכיר. לאחר ניצחונו של רייגן בבחירות הכלליות עמד מיס בראש צוות המעבר.
בעצתו של מיס, אפשר רייגן את הקמת צוות המעבר שלו כדי להימנע מקשיים דומים לאלו שניצב ממשלו של ריצ'רד ניקסון בתהליך המעבר שלו. "לאד הייתה היכולת המסתורית לצפות את הנולד", אמר פן ג'יימס, עוזר הנשיא לכוח האדם של צוות הבית הלבן. צוות המעבר של מיס כלל יותר מ-1,000 איש, כששכרם של 311 מתוכם שולם מכספים פדרליים, 331 קיבלו שכר סמלי של דולר אחד והשאר היו מתנדבים. בשקלול האינפלציה, הוציא צוות המעבר של רייגן, סכום של 1.75 מיליון דולר בהשוואה ל-1.78 שהוציא הצוות של ג'ימי קרטר.
נשיאות רייגן > יועץ הנשיא

ב-17 בנובמבר 1980 נועדו מיס וג'יימס בייקר כדי לחלק ביניהם את רשימות תחומי האחריות שלהם בבית הלבן, שכן שניהם צפו שעלול להיווצר עימות בעתיד בשל העובדה שכמה מתחומי האחריות יהיו דומים באופיים. על פי המזכר שהוצא בפגישה תחומי האחריות של מיס היו:
יועץ לנשיא לענייני מדיניות (ברמת קבינט).
חבר ועדת הניהול של קבינט העל (שהתכנסה ללא נוכחות הנשיא ובראשות סגן הנשיא).
השתתפות בכל ישיבות הקבינט.
תיאום ופיקוח של תחומי האחיות של חברי הקבינט, תיאום ופיקוח על עבודת המועצה למחקר מדיניות פנים ושל המועצה לביטחון לאומי.
תיאום ופיקוח בשיתוף עם בייקר על עבודת משרד הניהול והתקציב, מועצת היועצים הכלכליים, המועצה לאיכות הסביבה ונציב הסחר (השתתפות בכל ישיבות הגופים הללו).
נוכחות בפגישות בהן נוכח הנשיא, באישורו.
בשנים 1981–1985 שימש מיס כיועץ הנשיא ובתוקף כך היה חבר הן בקבינט והן במועצה לביטחון לאומי. ב-14 בספטמבר 1981 הוא ישב בראש הדיון הראשון בבית הלבן של מה שיהיה יוזמת ההגנה האסטרטגית.
מיס שימש כאיש הקשר לימין הנוצרי, וארגן את הפגישות בין מנהיגיו לבין הנשיא. הוא זכה מהם לשבחים על נאומו בפני קונגרס התנ"ך במרץ 1982, בו הוא אמר: "מישהו העריך שבמהלך ההיסטוריה האנושות אימצה מעל ארבעה מיליארד חוקים. נראה לי, שאם כל המאמצים, לא שיפרנו שמץ מעשרת הדיברות".
לקראת תום נשיאותו של רייגן, מעורבותו של מיס בפרשת איראן–קונטראס, כיועץ או כידיד הנשיא, נבחנה על ידי התובע העצמאי לפרשה, שציין בדוח הרשמי שלו שהמודעות של מיס להעברת טילי ההוק ב-1985, "העלתה שאלות משפטיות רציניות".
מיס נחשב לדמות משפיעה בבית הלבן. היועץ לשעבר של רייגן והעיתונאי דייוויד גרגן אמר: "הוא יועץ בעל השפעה באופן יוצא מן הכלל לנשיא שמייעץ לו בנושאים מגוונים. הוא אחד מהאנשים שהכירו את הנשיא במשך זמן כה רב ובאופן כה מעמיק, עד שהוא כמעט והיה האלטר אגו של רונלד רייגן".
נשיאות רייגן > הערותיו על הרעב באמריקה

מיס יצר "סערת מחלוקת" בדצמבר 1983 בעקבות תשובותיו לשאלות על הרעב באמריקה. בתשובה לשאלה על איזון הקיצוצים בהוצאות אל מול הצורך להאכיל ילדים רעבים, הוא אמר שהוא לא רואה שום עדות "מוסמכת" שילדים באמריקה מצויים במצב של רעב ושכמה מהטענות "הן אך ורק פוליטיות". כאשר הוא נשאל על בתי תמחוי, הוא אמר ש"חלק מהאנשים פונים לבתי תמחוי מרצונם... אני יודע שברשותינו מידע חשוב שאנשים הולכים לבתי התמחוי מפני שהאוכל שם בחינם ושזה קל יותר מאשר לשלם עליו". מנהיגי הדמוקרטים ופעילים חברתיים כינו את תשובותיו כ"מחפירות", "שערורייתיות", "אכזריות", "מרושעות" ו"מגוחכות לחלוטין". יושב ראש בית הנבחרים טיפ אוניל השווה את מיס לאבנעזר סקורג'.
נשיאות רייגן > התובע הכללי של ארצות הברית

ב-23 בינואר 1984 מינה הנשיא רייגן את מיס כתובע הכללי של ארצות הברית במקומו של ויליאם פרנץ' סמית'. במשך שנה תקפו הדמוקרטים שוב ושוב את מיס על התנהלות בלתי אתית כדי לחסום את אישור מינויו, כולל דוח של ארצ'יבלד קוקס לסנאט על "החוסר ברגישות אתית" של מיס ו"עיוורונו לניצול מעמד לרעה". בסופו של דבר אושר מינויו של מיס ברוב של 63 תומכים מול 31 מתנגדים, רמת התנגדות גבוהה יותר שהובעה למינוים של כל התובעים הכלליים מאז שנות ה-20. מיס החל לכהן בתפקידו בפברואר 1985.
נשיאות רייגן > התובע הכללי של ארצות הברית > שערוריית בכטל

באמצע שנות ה-80 התנהלה חקירה פדרלית בנוגע לקשריו של מיס עם תאגיד בכטל ועל התנהלותו הפיננסית הבלתי ראויה לכאורה לסייע לתאגיד בבניית קו צינור נפט בעיראק. את המשא ומתן על בניית קו צינור זה בין עיראק לבין ירדן ניהלו מיס, שמעון פרס, ברוך רפפורט, רוברט מקפרלן ואחרים. הדוח של התובע המיוחד, ג'יימס מק'קיי ניקה את מיס מכל חשד פלילי, אך הוא מתח עליו ביקורת על שגיאות אתיות, במיוחד בנוגע לתשלומי שוחד לישראל שלא תתקוף את קו צינור הנפט העיראקי שהניב רווחים לשותפיו של מיס.
נשיאות רייגן > התובע הכללי של ארצות הברית > פרשת איראן–קונטראס

בסוף שנות ה-80 נחקר מיס על מעורבותו בפעולות הטיוח של פרשת איראן–קונטראס כדי לצמצם את הנזק שנגרם לנשיא רייגן. אף על פי שהעדויות להאשמה פורסמו, הוא לא הואשם בסופו של דבר בשום עבירה.
נשיאות רייגן > התובע הכללי של ארצות הברית > דוח מיס

ב-21 במאי 1984 הודיע רייגן על כוונתו להטיל על מיס לחקור את השפעת הפורנוגרפיה על החברה. ועדת התובע הכללי על הפורנוגרפיה, שכונתה גם "דוח מיס" (Meese Report), התכנסה באביב 1985, וביולי 1986 פרסמה את ממצאיה. בדוח הוועדה הומלץ לראות ברמות שונות של פורנוגרפיה כמזיקות. לאחר פרסום דוח הוועדה, קווי המתאר של מחלקת המשפטים בניהולו של מיס הותאמו כדי לאפשר לממשלה להגיש כמה תביעות בכמה דרגים שיפוטיים שהובילו לצמצום בשוק הפורנוגרפיה.