קהילת יהודי נובה זמקי
הקהילה בשואה

יהדות צ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה) הייתה החשובה ביותר במזרח אירופה. עם התפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית ותום מלחמת העולם הראשונה קמה צ'כוסלובקיה והייתה למדינה קטנה אך משגשגת עצמאית ודמוקרטית. העם הצ'כוסלובקי אהב והעריך את היהודים ובשנת 1867 ניתנו ליהודי צ'כוסלובקיה שוויון זכויות מלא. בסתיו 1938 כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח חלק מדרום סלובקיה ונובה זמקי בתוכו להונגריה בניגוד להסכם מינכן.
החוקים האנטישמיים חלו גם על יהודי נובה זמקי שהיו חלק מהשטחים המסופחים של הונגריה. יהודים הורחקו מחיי קהילה והוגבלו בתחום הכלכלי, הגברים היהודים נלקחו על ידי הצבא לעבודות כפייה ויהודים שלא היו בעלי אזרחות הונגרית גורשו. כך חיו היהודים במשך כמה שנים כאשר הם מוגבלים בחוקים אנטי יהודיים ובביטחון יחסי. הונגריה, בהנהגת האדמירל מיקלוש הורטי, הצטרפה לגרמניה הנאצית במלחמה בברית המועצות ביוני 1941 ,ובדצמבר 1941 הכריזה מלחמה על ארצות הברית.
בשנת 1942 הגיעו לנובה זמקי פליטים יהודיים מסלובקיה בעקבות פרסום תוכנית לגירוש יהודי סלובקיה.
תושבי הונגריה שהיו בגיל צבא גויסו לשירות העבודה (munkaszolgálat kisegítő קישגיטה מונקאסולגלאט בראשי תיבות KMSz) ונשלחו למחנות עבודה שם העסיקו אותם בתנאים קשים בבירוא יערות, סלילת כבישים, תחזוקת תשתיות צבאיות ובתעשייה הצבאית. כמו כן, חויבו העובדים היהודים לענוד סרט צהוב על הזרוע.
ב-19 במרץ 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה מתוך חשש שהונגריה תפרוש מהברית איתם וכך כבשה גרמניה הנאצית גם את הונגריה ויהודי הונגריה חויבו בענידת סרט זרוע צהוב ורכושם הוחרם. על פי מפקד שנעשה בשבוע השני של אפריל 1944 נמנו עם הקהילה האורתודוקסית של ארשקויוור 1,144 יהודים, ועם הקהילה הנאולוגית – 964 יהודים. בתחילת מאי 1944 הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמדו ינוש ברנפלד וליאו הורבט שהייתה אחריאת על העברת היהודים לגטו.
ב-15 במאי 1944 רוכזו יהודי נובה זמקי בגטו בעיר במס בתים סביב בית הכנסת שם הקימו בית חולים כללי בית חולים למחלות מידבקות ובית יולדות שרות סדר יהודי ומכבי אש.
ואחר כך נלקחו היהודים ללא שום הכנה מראש, זקנים ילדים נשים וגברים הליכה של כמה קילומטרים עד שהגיעו למבנה בית החרושת ללבנים אדומות טגלגיאר (Téglagyár).
כך כתבה אתל (אסתר) שפייזר (שהייתה תושבת נובה זמקי והועברה יחד עם כולם לבית החרושת ללבנים) לבנה הבכור רפאל שהיה במחנה העבודה:
״בני היקר, תאמין שאני אפילו לא יודעת איך לכתוב, כל־כך אני לא בשלי. אבל תאמין לי בני המתוק, לא עלי אני חושבת, אני רק חושבת, האם אני אי פעם אראה אתכם בחיים? קשה לי להתגבר על המחשבה הזאת, אבל קבלו את זה, כשנוכל אי פעם בחיים אולי לעזור לכם. אני לא מסוגלת לכתוב יותר, שאלוהים יעזור לכם, תהיו מאושרים, ושלא תדעו צער בחיים. אולי עוד ניפגש. אמא שלכם״.
ב-9 וב-14 ביוני 1944 נשלחו כל יהודי נובה זמקי שהיו למעלה מ-4,000 יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקאו ברכבות משא של בהמות בהם הוכנסו בצפיפות רבה ובתנאים בלתי אנושיים ונסעו נסיעה שארכה שלושה ימים. במחנה ההשמדה מצאו את מותם רוב יהודי הקהילה.
היו ביניהם בודדים שבדרך נס זכו להינצל. כך מספר אברהם גרשון בינט, ניצול שואה מנובה זמקי:
"הגעתי למחנה הריכוז אושוויץ ומיד קעקעו על זרועי את הספרות 140005, בכניסה קיבל את פנינו גרמני חמור סבר שביצע סלקציה מהירה וצרח 'ימינה' 'שמאלה..', בין גברים, נשים, זקנים וילדים, אמא שלי מיד הורחקה מאיתנו לצד ימין והועברה לגרמניה לבית חרושת שייצר תחמושת, ומאז לא ראיתי אותה עד האיחוד אחרי המלחמה, אני ואחי הקטן היינו מאד דומים ובאותו יום אמי הלבישה אותנו באותם בגדים בדיוק, ההבדל בגובה בינינו היה ס"מ אחד בלבד שהגרמני לא ממש ידע להבחין שאני שנה מעליו, הגרמני ניגש אליי ושאל אותי "אתה תאום?" הקב"ה הכניס לפה שלי לענות ואמרתי לגרמני "כן, אנחנו תאומים.." ומיד הוא צרח ואמר לי לזוז הצידה לי ולאחי, אחותי הקטנה בת ה3 נדבקה אליי לרגל ולא עזבה אותי, הקצין חמור הסבר שאל אותי "מי זאת..?" עניתי לו "זאת אחותי הקטנה.." והוא מיד צרח "החוצה.. לקחת אותה ימינה לצד השני", בדיעבד התברר לי שילדים ישר לקחו אותם לתאי גז, בכך שאמרתי שאני תאום חיי ניצלו, משום שבאושוויץ היה את הצורר הנאצי ד"ר מנגלה ימ"ש, שעשה ניסויי מעבדה בתאומים שהם היו כמו חיות מעבדה בשבילו, משום שהיינו ילדים קטנים לא היינו מתאימים לניסויים שלו בחסדי הקל, וכך ניצלו חיי וחיי אחי הקטן