מתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק
המתקפה > הקו הראשון

ב-10 ביוני, הארמייה ה-21 של הגנרל פולקובניק דמיטרי גוסב, פתחה במתקפה על גזרת וולקאסארי הדרומית, שהוחזקה על ידי הגדוד הראשון של הדיוויזיה העשירית הפינית. במהלך היום כבשו הסובייטים מספר תעלות מהקו הקדמי, הרסו ביצורים, וניפצו את קו ההגנה הפיני לאורך גזרת הפריצה. ב-13 ביוני, המתקפה של הארמייה ה-21 הסובייטית הגיעה לקו הביצורים השני שהושלמה חלקית והשיגה פריצת דרך באזור קוטרסילקה עד 15 ביוני. אף על פי שהקו נפרץ, התנגדותם הממושכת של הפינים הצליחה לבלום ניסיון התקדמות סובייטית נוספת בגזרה זו.
הארמייה ה-23 הסובייטית ניסתה לפעול במקביל לכוח בקוטרסילקה ופעלה ליצור הבקעה נוספת בחזית הפינית, במהלך תקיפה זאת הפינים הוציאו לפועל בפעם הראשונה שימוש בנשק נ"ט אשר הועבר מידי הורמאכט. אף על פי שהכוחות הפינים הצליחו לעצור את המתקפה השנייה, הקו לא הוסדר שכן המתקפה הראשונה הביאה לפריצה. הקורפוס הסובייטי ה-98, שלחם במסגרת התקיפה השנייה נגד הדיוויזיה הפינית השביעית, דיווח כי בין 13 ל-16 ביוני הוא איבד 3,784 חיילים, ומתוכם נמצאו 887 הרוגים. הכוחות הסובייטים במהלך שלושת הימים ובמהלך שתי המתקפות ספגו אבדות קשות עם 20,000 איש הרוגים, פצועים ונעדרים.
הפינים ניסו להרוויח זמן באמצעות פעולות עיכוב במהלך נסיגתם כדי שכוחות נוספים ממזרח קרליה יוכלו להגיע לחזית, וכדי שהקו השני יוכל להיות ערוך ללחימה. עם זאת, ב-19 ביוני הגיעו כוחות סובייטים מחזית לנינגרד לויבורג, והשלב הראשון של המתקפה הסובייטית הושלם עם כיבושה של העיר ב-20 ביוני לאחר שכוחות ההגנה נמלטו בבהלה. אף על פי שחזית לנינגרד הצליחה לכבוש את ויבורג, היא לא הצליחה למנוע מיחידות פיניות נסוגות להתארגן ולהתבצר בקו השני. בניגוד לרבים מהקרבות על חבל קרליה, הכוחות הסובייטים הגיעו להישגים מועטים בחזית זאת לאחר המתקפה. יותר ויותר יחידות פיניות הגיעו לייצב את הקו השני, שם השטח היה נוח הרבה יותר להגנת חיל רגלים אל מול התקפה משוריינת. הארמייה ה-21 הסובייטית החלה לסבול מאוד מבעיות לוגיסטיות לאחר התקדמותה המהירה של כ-170 ק"מ מערבה.
בשלב זה, מנרהיים ביקש סיוע גרמני, וב-17 ביוני הגיעו לפינלנד מטוסי קרב מהלופטוואפה בפיקודו של אובר-שטורמפיהרר קורט קוהלמיי, ואחריהם ב-21 ביוני הגיעו כוחות אספקה של חיל רגלים. בנוסף, נשק אמצעי לחימה נגד טנקים הגרמני החדש פאנצרפאוסט, הונפק לכוחות הפינים. ב-21 ביוני הגיע יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני, לפינלנד ודרש ויתורים פוליטיים בתמורה לעזרת הצבא הגרמני. באותו היום, 21 ביוני, הורה המטה הכללי הפיני על המשך התקפות לעבר קו ההגנה השני. כוחות בחזית הקרלית ובחזית הצפונית הועברו למען ההגנה והייצוב של הקו השני, אשר בנקודה זאת היה מרכז הריכוז של הכוחות הפינים.
באותו יום ביקשה ממשלת פינלנד מברית המועצות תנאי שלום. התגובה הגיעה למחרת ודרשה שהפינים ינצרו את נשקם לפני שיוצגו תנאים כלשהם. דבר זה יצר בלבול בממשלת פינלנד, ריסטו רייטי וויינו טאנר, (נשיא פינלנד ושר האוצר בהתאמה), היו מוכנים לחזור על התנאים, בעוד שאחרים התנגדו אפילו למחשבה על כניעה כלשהי. במהלך הפגישה נקרא מנרהיים, והוא הצהיר כי הדרישה הסובייטית מהווה למעשה כניעה ללא תנאי. נראה כי לאחר חוסר נכונותה של פינלנד לקבל את ההצעות הסובייטיות לכניעה מאפריל 1944, על רקע הדרישות הסובייטיות המוגזמות לפיצוי, הוצעה לפינלנד כניעה ללא תנאי בלבד. זה היה בהתאם להצהרתו של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, כי בתור מדינה שלחמה כחלק ממדינות הציר, על פינלנד להיכנע ללא תנאי, פרשנות שהסובייטים הכחישו. יתר על כן, ידוע גם כי ב-26 ביוני אמר יוסיף סטלין לשגריר ארצות הברית, אברל הארימן, כי דיפלומטים אמריקאים יכולים לנסות להבהיר לפינים כי אין בכוונתו להשתלט על המדינה. סטלין טען כי מאבק על כיבוש פינלנד ידרוש משאבים רבים מידי ברית המועצות, כאלו אשר נדרשו למאבק בגרמניה ועל כן לא התעניין בכיבושה וסיפוחה של פינלנד.
עם תגבורת היו בצבא הפיני 268,000 איש, 2,350 קני ארטילריה, 110 טנקים ותותחי סער, ו-250 מטוסים שפנו לשתי החזיתות הסובייטיות מצפון ללנינגרד ובקרליה. כ-40% מהאנשים והתותחים הפינים, יחד עם כל השריון, היו בחבל הקרלי. בסך הכל הייתה לסובייטים עליונות 1.7/1 בכוח אדם, עליונות 5.2/1 בנשק רגלים, ועליונות 6.7/1 במטוסי קרב ובטנקים. מהצד השני עם 14 דיוויזיות חי"ר (כל אחת מ-12,000 איש), דיוויזיית שריון אחת (של 9,200 איש), חמש חטיבות חי"ר (כל אחת בנויה מ-5,100 איש), גדוד פרשים אחד (של 4,300 איש), שבעה גדודי ציידים מגויסים עצמאיים להגנת הגבול; הפינים יכלו לפרוס פחות מ-230,000 איש, ופחות מ-40 טנקים ותותחי סער. הצבא הפיני מבחינת הפיתוח שלו היה מאחורי הוורמאכט והצבא האדום.