stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהדק ניירות
היסטוריה

העדויות המוקדמות ביותר למהדק ניירות נמצאו בשומר, לפני כחמשת אלפים שנה. לא ידוע מיהו הממציא הראשון של מהדק הניירות הראשון. לעומת זאת, ישנם היסטוריונים הסבורים כי הביזנטים היו הראשונים להשתמש במהדק הניירות, שהיה עשוי מברונזה. עם זאת, מהדקים אלו היו יקרים לייצור ושימשו רק כדי לחבר את המסמכים הקיסריים.
על פי המוזיאון לתולדות המוקדמות של המשרד, הפטנט הראשון עבור מהדק ניירות עשוי מתיל כפוף נרשם בארצות הברית על שמו של סמואל ב. פיי כפטנט מספר 64,088 ב-23 באפריל 1867. מהדק זה נועד במקורו בעיקר כדי לחבר כרטיסים לבד, אם כי צוין בו שניתן גם לחבר את הכרטיסים לנייר. למרות תפקודו ומעשיותו של המהדק שלו, תכנונו של פיי יחד עם 50 פטנטי עיצוב אחרים לפני 1899 לא נחשבים כמזכירים את העיצוב של המהדק המודרני. עיצוב נוסף שראוי לציון הוא מהדק הניירות שנרשם כפטנט על ידי ארלמן ג'יי רייט בארצות הברית ב-1877. מהדק ניירות זה פורסם באותה תקופה כמהדק ששימושו לחיזוק עיתונים.
הסוג הנפוץ ביותר של מהדק הניירות שעדיין בשימוש, מהדק הניירות מסוג Gem, שמעולם לא נרשם כפטנט, וככל הנראה היה בייצור בבריטניה כבר בתחילת שנת 1870 על ידי "החברה לייצור Gem", על פי המומחה האמריקאי לחידושים טכנולוגיים, פרופ' הנרי פטרוסקי. הוא מתייחס למאמר משנת 1883 על "מחברי נייר (מסוג) Gem" המשבח אותם על היותם "טובים יותר מסיכות רגילות" בשביל "חיבור יחד של העיתונים באותו נושא, צרור מכתבים, או דפי כתב היד". מלפני המאמר מ-1883 לא הייתה המחשה מוקדמת יותר של סוג "Gem", אם כי השם של אז היה יכול להיות שונה מהשם של מהדקי הניירות המודרניים בשם זה. התיעוד המוקדם ביותר לקיומו היא פרסומת ל"מהדקי ניירות Gem" שפורסם על ידי חברת קושמן ודניסון, בכתובת השדרה התשיעית מספר 172, ניו יורק, בספר שכדאי לשמור (Book Keeper), אוגוסט 1894, עמ' 6. בשנת 1904 רשמה חברת קושמן ודניסון כסימן מסחרי את השם "Gem" בהקשר של מהדקי נייר. ההודעה מודיעה כי שם זה היה בשימוש מאז 1 במרץ 1892, דבר אשר עשוי להיות זמן השקתו בארצות הברית. מהדקי ניירות עדיין נקראים לפעמים, בארצות הברית, "מהדקי Gem", והמילה השוודית עבור כל מהדק ניירות היא "Gem".
הוכחה ניצחת כי הסוג המודרני של מהדק הניירות היה ידוע היטב לכל המאוחר באפריל 1899, הוא פטנט ארצות הברית 636,272 שהוגש על ידי ויליאם מידלברוק מ-Waterbury, קונטיקט ב-27 באפריל 1899 עבור "מכונה לייצור מהדקי ניירות מתיל", ומראה בבירור כי המוצר הוא מהדק ניירות מושלם מסוג Gem. מהעובדה שמידלברוק לא הזכיר אותו בשמו, עולה כי סוג מהדק זה כבר היה ידוע באותה עת. מאז נוצרו אין ספור וריאציות על אותו מהדק ניירות מסוג Gem. יש מהדקים עם קצוות חדים במקום קצוות מעוגלים, לחלקם סוף לולאה אחת כפוף מעט כדי להקל להכניס גיליונות של נייר, וישנם מהדקים עם קרסים או עיקולים כדי להשיג אחיזה טובה יותר. בנוסף, גרסאות ששונות לשם האסתטיות בלבד, ללא שום משמעות מעשית כבר נרשמו כפטנטים: מהדקים בצורה משולשת, עגולה ואפילו בצורת מגן דוד. למרות כל זאת, סוג Gem המקורי התברר במשך יותר ממאה שנים כמעשי ביותר, ולכן ללא ספק הפופולרי ביותר. את האיכויות שלו: קלות השימוש, תפיסת הדפים ללא קריעתם ואחסון בלי להסתבך היה קשה לשפר.
יש הטוענים, אם כי ככל הנראה ללא ראיות, כי הרברט ספנסר, יוצרו של המונח "דרוויניזם חברתי", המציא סוג מסוים של מהדק ניירות. ספנסר טען באוטוביוגרפיה שלו להמצאת "סיכה קושרת" שהופצה על ידי אקרמן וחברתו, והוא מראה ציור של הסיכה בנספח שלו. סיכה זו נראית יותר כמו "Split pin" מודרני מאשר מהדק ניירות מודרני, אבל זה נועד להחזיק גיליונות נייר ביחד. האורך של ההמצאה שלו הוא בערך 15 ס"מ כשהיא פתוחה.
המצאה נורווגית?

יש שזיהו בטעות כממציא של מהדק הניירות את הנורווגי יוהאן ואלר (1866–1910). ואלר רשם פטנטים בגרמניה ובארצות הברית (1901) עבור מהדק נייר עם עיצוב דומה, אך פחות מעשי, משום שהוא לא כלל את הסיבוב האחרון של התיל. ואלר כנראה לא ידע כי מוצר טוב יותר כבר היה בשוק, אף שעדיין לא היה בנורווגיה. הגרסה שלו מעולם לא יוצרה ושווקה, משום שסגנון Gem הטוב ממנו כבר היה בנמצא.
זמן רב לאחר מותו של ואלר ארצו יצרה מיתוס לאומי המבוסס על ההנחה הכוזבת שמהדק הניירות הומצא על ידי גאון נורווגי לא מוכר. מילונים נורווגיים מאז 1950 מזכירים את ואלר כממציא של מהדק הניירות, מיתוס שמאוחר יותר מצא את דרכו לתוך חלק גדול מהמילונים הבינלאומיים ורוב הספרות הבינלאומית על מהדקי נייר.
ואלר הצליח כנראה לרשום את העיצוב שלו כפטנט בחו"ל, למרות קיומו הקודם של מהדק ניירות שימושי יותר מכיוון שרשויות הפטנטים באותה תקופה היו ליברליות למדי באישור רישום פטנטים עבור כל שינוי שולי של המצאה קיימת. יוהאן ואלר החל לעבוד אצל אלפרד ג' ברניס פטנטקונטור בקריסטיניה בשנת 1892 ומונה מאוחר יותר למנהל המשרד, תפקיד שבו כיהן עד יום מותו. כעובד במשרד פטנטים, הוא היה יכול בקלות לרשום פטנט בנורווגיה. הסיבות שלו לרישום הפטנט מחוץ לארצו אינן ידועות, אך ייתכן שהיה לו ביטחון עצמי מוגזם בנוגע להמצאתו והוא רצה להבטיח לעצמו את זכויות המסחר הבינלאומיות. כמו כן, הוא יכול להיות מודע לכך שיצרן נורווגי יתקשה להציג המצאה חדשה בחו"ל, אפילו עבור השוק הביתי הקטן. הפטנטים של ואלר פגו בשקט, בעוד "Gem" היה בשימוש בכל רחבי העולם, כולל בארצו. הכישלון של העיצוב שלו היה ברור - הוא היה יותר מדי לא מעשי. ללא שתי לולאות מלאות במהדק הניירות המפותח, היה קשה להכניס גיליונות נייר לתוך המהדק שלו. היה אפשר לתפעל את הקצה של החוט פנימי, כך שהמהדק היה יכול לתפוס את הגיליון, אבל התיל החיצוני היה חסר תועלת כי הוא לא היה יכול לנצל את עיקרון הפיתול. במקום שהלולאה הפנימית של המהדק תבלוט בדף (כמו בסגנון Gem), החוט הפנימי היה מאונך לגיליון הנייר. חוסר המעשיות של העיצוב של ואלר היה יכול להיות מתוקן בקלות על ידי הוספת לולאה פנימית כמו במהדק Gem.
המצאה נורווגית? > סמל לאומי

ממציא המיתוס של מהדק הניירות הנורווגי היה מהנדס של סוכנות פטנטים נורווגית שביקר בגרמניה בשנת 1920 כדי לרשום פטנטים נורווגים במדינה. הוא נתקל בפטנט של ואלר, אך לא הצליח לזהות שזה לא היה אותו דבר כמו מהדק Gem מהסוג הנפוץ. בדו"ח של חמישים השנים הראשונות של סוכנות הפטנטים, המהנדס כתב מאמר בו הוא הכריז על ואלר כממציא של מהדק הניירות הנפוץ. פיסת מידע זו מצאה את דרכה לתוך כמה אנציקלופדיות נורווגית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אירועי המלחמה תרמו רבות למעמדו המיתי של מהדק הניירות. הפטריוטים הנורווגים לבשו אותם על הדשים שלהם כסמל של התנגדות לכובשים הנאצים ולשלטונות הנאציים המקומיים כאשר סימנים אחרים של התנגדות, כמו סיכות עם סמלו של מלך נורווגיה הגולה, הוקון השביעי או סיכות של דגל נורווגיה נאסרו. מי שלבשו אותם עדיין לא ראו בהם סמלים לאומיים, מכיוון שהמיתוס שלהם על כך שהם המצאה נורווגית לא היה ידוע כלל באותה עת. המהדקים נועדו לציין סולידריות ואחדות ("אנו קשורים יחדיו"). לבישת המהדקים נאסרה תוך זמן קצר ואנשים ששמו אותם על בגדיהם הסתכנו בקבלת עונש חמור.
הצגתו של תפקידו של מהדק הניירות כסמל ההתנגדות באנציקלופדיה הנורווגית הייתה בשנת 1952, אך באותו בזמן עדיין לא הוכרז עליו כהמצאה נורווגית. מידע זה נוסף במהדורות מאוחרות יותר. על פי מהדורת 1974, הרעיון של שימוש במהדק ניירות כדי לציין התנגדות מקורו בצרפת. מהדק שחוק על דש או הכיס הקדמי היה יכול להיחשב כ"deux gaules" (שתי הודעות או מוטות) אך גם להתפרש כהתייחסות למנהיג המחתרת הצרפתית, הגנרל שארל דה גול.
בשנים שלאחר המלחמה נראה גיבושו הנרחב של מהדק הניירות כסמל לאומי. מחברים של ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של הטכנולוגיה הנורווגית תפסו אותו בשקיקה כדי להפוך סיפור רזה למשמעותי יותר. הם בחרו להתעלם מהעובדה שהמהדק של ואלר לא היה מפותח כמו המהדק מסוג Gem‏. בשנת 1989, אנדרטה של מהדק ניירו ענקי, בגודל של כמעט שבעה מטרים, הוקמה בקמפוס של המכללה למסחר ליד אוסלו לכבודו של ואלר, תשעים שנה אחרי שההמצאה שלו נרשמה כפטנט. אף על פי שהאנדרטה הוקמה לכבודו של ואלר המהדק שהיא מציגה הוא מהדק ניירות מסוג Gem, ולא המהדק שנרשם כפטנט על ידי ואלר. החגיגה של המצאת מהדק הניירות, על ידי ממציא נורווגי לכאורה, הגיעה לשיאה בשנת 1999, 100 שנים לאחר שואלר הגיש את בקשתו לרישום הפטנט בגרמניה. בול הנצחה לזכר כך הוצא באותה שנה, הראשון בסדרה על כושר ההמצאה הנורווגי. הרקע של הבול מראה העתק של רישום הפטנט במשרד הפטנטים הגרמני "Patentschrift". עם זאת, המהדק שבקדמת התמונה הוא לא מהדק הניירות שמתואר על מסמך זה, אלא של מהדק ניירות מסוג "Gem" הנפוץ. בשנת 2005, אנציקלופדיית הביוגרפיות הלאומית של נורווגיה (Norsk biografisk leksikon) פרסמה את הביוגרפיה של יוהאן ואלר, כממציאו של מהדק הניירות.
פרויקט מהדקי הניירות

פרויקט מהדקי הניירות פורסם בשנת 2004 על ידי הסרט התיעודי "מהדקי נייר"
תהילתו של יוהאן ואלר כממציא מהדק הניירות התפשטה ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית. כאשר תלמידי כיתה ח' בבית הספר התיכון ויטוול בטנסי למדו על רציחתם של שישה מיליון יהודים בשואה, מורה אחד הגה רעיון להמחיש את המספר העצום של הנרצחים על ידי איסוף כמה שיותר חפצים קטנים וזולים. השם שניתן לרעיון זה היה "פרויקט מהדקי הניירות". על פי אתר אינטרנט אחד, מהדק הניירות נבחר "אחרי שהם למדו שהנורווגים לבשו אותם על הבגדים שלהם כדי להראות תמיכה ביהודים במהלך מלחמת העולם השנייה". טענה נוספת הרחיבה סיפור זה עוד יותר: "סמל מקורי זה של התנגדות הוא לכבודו של יוהאן ואלר, היהודי הנורווגי שהמציא את מהדק הניירות". שתי הצהרות אלה שגויות. ואלר לא היה יהודי, הוא לא המציא את מהדק הניירות הנפוץ והנורווגים שלבשו אותם לא עשו זאת במחאה על הגורל הטראגי של היהודים, אלא כדי להראות אחדות לאומית וסולידריות והתנגדות לכיבוש הגרמני לרשויות הנאציות המקומיות. הפרויקט עצמו הצליח מאוד - הרבה יותר מ-6,000,000 מהדקי הניירות שנדרשו נאספו.
במהלך קידום הסרט המתעד את הפרויקט בחטיבת הביניים, היזמים של הסרט עשו שותפות עם חברה של מוצרים משרדיים ששייכת לאיש עסקים בשם באומגרטן באטלנטה, ג'ורג'יה. החברה של באומגרטן היא חברה המייצרת מהדקי ניירות מפלסטיק ומכשירים אחרים לחיזוק. החברה של באומגרטן ייצרה מפלסטיק ירוק מהדקי ניירות בצורת מגן דוד כדי לסייע בקידום הסרט בכל בתי הקולנוע ברחבי ארצות הברית. הנס באומגרטן, הגזבר של החברה ובני משפחתו הם ממוצא יהודי. משפחתו עזבה את גרמניה הנאצית בזמן וניצלה ממחנות ההשמדה.
מהדק הניירות מפלסטיק של באומגרטן הומצא על ידי הגרמני קורט לורבר, שהיה שותף של באומגרטן מאז מלחמת העולם השנייה.
פרויקט מהדקי הניירות נעשה גם בקנדה על ידי ויין מקינטייר ובקרואטיה על ידי מילינקו הידרוביץ'.
שימושים אחרים

למהדק הניירות יש שימושים רבים ומשתמשים בו יותר לשימושים מאולתרים מאשר השימוש שלו הוא מיועד על ידי צורתו הייחודית. מהדק ניירות הוא אביזר שימושי לסוגים רבים של עבודה מכנית לרבות עבודה במחשב: תיל מתכת יכול להתפרש תוך שימוש במעט כוח.
במספר מכשירים נחוץ לעיתים מוט דק מאוד כדי ללחוץ על כפתור הפסקה שבו המשתמש צריך להשתמש רק לעיתים רחוקות, דבר שמהדק הניירות יכול להיות שימושי עבורו.
המהדק מסוגל לפתוח כונני תקליטורים כאשר הפעלת "הוצאת חירום" תיכשל; התיל עובד על אותו עיקרון גם בכונני דיסקטים (כולל מקינטוש המוקדם).
שני מכשירי אייפון (דור 1 ו-iPhone 3G) ומכשיר אייפד דורשים מהדק ניירות כדי להוציא את כרטיס ה-SIM.
בכמה ממחשבי כף יד של פאלם מייעצים להשתמש במהדק ניירות כדי לאפס את המכשיר.
ניתן להחליף אמצעי הצבעה מוקדמים של לוג'יטק באמצעות שימוש במהדק ניירות כדי לפתוח את הלוח הקדמי.
מהדק ניירות שכופף לצורת "U" יכול לשמש כדי לאתחל PSU ATX מבלי לחבר אותו אל לוח האם (חיבור בצבע ירוק שחור על לוח האם).
מהדק ניירות אחד או יותר יכול ליצור מכשיר loopback עבור ממשק RS232 (או סוגים רבים של ממשקים אחרים).
ניתן להשתמש במהדקי ניירות (בדרך שאינה בטוחה) כדי להחליף נתיכים.
שימושים אחרים שיכולים להיות למהדק ניירות כוללים מנקה מקטרות, מנקה אוזניים (מה שיכול להיות מסוכן, אם משתמשים בקצה חוט הברזל ולא בקצה המעוגל, מכיוון שהוא עלול לנקב את עור התוף), סיכת עניבה מאולתרת וכו'.
מהדקי ניירות יכולים להתעקם בתוך מכשירים אך הם יעילים לפעמים כדי לפרוץ נעילה. סוגים מסוימים של אזיקים יכולים להיפתח באמצעות מהדק ניירות. ישנן שתי גישות:
הראשון הוא לפרוס את המהדק לצורה ישרה והסוף מעוות כזווית ישרה כדי לנסות לחקות מפתח ולהשתמש בו כדי להרים את הפין הנועל.
הגישה השנייה, שמוצלחת יותר אבל דורשת קצת תרגול, היא להשתמש במהדק פרוש למחצה בעיקול להסרת האזיקים כאשר המהדק מוחדר דרך חור הנעילה של האזיקים (לא המנעול).
ניתן ללבוש מהדקי ניירות כצמידים וטבעות, ובכך להבטיח שניתן יהיה להשתמש בהם, כאשר יש צורך בכך, לשימושים האחרים שלהם.
במאמר על יוהאן ואלר באנציקלופדיית הביוגרפיות הנורווגית (2005) מורחב על השימושים של מהדק הניירות למטרות אחרות - "מהדק הניירות משמש כ"כלי אוניברסלי" כאשר אין סיכת ביטחון, קרס לדגים, מברג, קיסם, מרצע וכו'".
מידע נוסף

תמונה של מהדק ניירות היא התמונה הסטנדרטית כאשר יש בדואר האלקטרוני קובץ מצורף.
ב-Microsoft Office, אשף עיצוב ברירת המחדל הוא מהדק ניירות בשם קליפר (Paper Clip הוא השם באנגלית למהדק ניירות).
מחקר בריטי משנות השבעים הראה כי מתוך 100,000 מהדקים רק 20,000 מהדקים שימשו בתפקידם המקורי, החזקת ניירות יחד. 24,838 מהדקים אבדו, 19,143 שימש כאסימונים במשחקי קלפים וקוביות, 14,163 עוקמו בדרך אגב במהלך שיחות טלפון, 7,200 שימשו לתיקון בגדים, 5,434 כופפו כדי להשתמש בהם כקיסמים, 5,308 מהדקים שימשו לניקוי ציפורניים ו-3,916 חתיכות כובסו. לוידס לונדון הרחיק לכת עוד יותר, וטען שרק אחד מכל עשרה מהדקי ניירות בא במגע עם נייר.
בנץ מרחוב סומסום הוא אספן נלהב של מהדקי ניירות ואוספו כולל אף מהדק עשוי זהב.
בסרט יהודי טוב של האחים כהן אחד מהגיבורים משתמש במהדק ניירות מעוקם כדי לפרוץ מנעול.
נתונים כלכליים

על פי הערך באנציקלופדיית הביוגרפיות הנורווגית (2005) הייצור הכולל של כל העולם של מהדקי ניירות נע סביב 20,000,000,000 מהדקי ניירות בשנה. החברה האוסטרית SAX-Werk הודיעה כי מכרה מהדקי ניירות בסכום שקרוב ל-120,000,000 שילינג (אוסטרי) (כ-66 מיליון כתרים) בשנה, ושהיא מייצאת ל-100 מדינות. איגוד החברות האמריקאיות למהדקי ניירות אמר שכלל החברות האמריקאיות הרוויחו כ-70,000,000 $ בשנה (מתוך הכנסות של 560,000,000 דולר).
האורך של חוט פרוש

הנוסחה האמפירית להלן מחשבת את האורך המשוער עבור הסוג הנפוץ ביותר של מהדק הניירות, שבו העיקולים הם חצאי עיגול וקצות הצדדים הימניים בסיבוב החיצוני שווים בערך למרחק בין קצות החוט למרכז העקומה הפנימית (כלומר, אם נמשוך יחידת מדידה כלשהי מכל אחד מהקצוות, בו זמנית, יחידות המידה ייפגשו בנקודת האמצע). אורכים שמוכנסים לנוסחה צריכים להימדד לאורך מרכז הקו של תיל הפלדה.
T=4L-5b+3/2\pi B
T = סה"כ אורך חוט.
L = האורך הכולל של מהדק הניירות (בין הקצוות של שני חצאי העיגול החיצוניים).
B = הרוחב של המהדק בין הצדדים הפנימיים.
ראו גם

מכלב
מבצע פייפרקליפ
אטב בולדוג
מהדק ניירות אדום אחד
לקריאה נוספת

הנרי פטרוסקי, חפצים שימושיים, הוצאת עם עובד, 1995. כולל היסטוריה מקיפה על התפתחות העיצוב של מהדק הניירות.
מלחמת העצמאות של בנגלדש

מלחמת העצמאות של בנגלדש (בבנגלית: মুক্তিযুদ্ধ) התחוללה ממרץ 1971 ועד לסופה של אותה שנה. הצבא הפקיסטני, בעזרת מיליציות מוסלמיות מקומיות, לחם כנגד המורדים הבנגלים בפקיסטן המזרחית. בעקבות אותה מלחמה, ובעזרת פלישה של צבא הודו בדצמבר, קמה בפקיסטן המזרחית מדינה עצמאית בשם בנגלדש. במהלך המלחמה אירע רצח העם הבנגלי.
רקע

ב-15 באוגוסט 1947, רוב שטחה של הודו הבריטית חולק לשתי מדינות עצמאיות (ראו: חלוקת הודו): הודו, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב מוסלמי. המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה כ-1,600 ק"מ, שווים בקירוב באוכלוסייתם, כ-67 מיליון נפש בכל אחד: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש), ובו רוב לדוברי בנגלית, ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום), בה שרר רוב של דוברי אורדו, וביניהם חצצה הודו.
את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבי ופתאנים). כללית, המשטר נקט מדיניות של העדפת החלק המערבי ואפליית החלק המזרחי, הן בחלוקת משרות, כולל בצבא, הן בהשקעות כלכליות והן בקביעת עליונותה של שפת האורדו על פני הבנגלית. בנובמבר 1970 פקדה את מזרח פקיסטן סופת ציקלון, שגבתה את חייהם של מאות אלפי תושבים. תגובת השלטון המרכזי, אשר התמהמה בפעולות הסיוע, המחישה, בעיני תושבי מזרח פקיסטן, את היחס המפלה.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן בפקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות שנערכו בשנה שאחריה, נבחרה מפלגת 'הליגה האוומית', בראשות שייח' מוג'יבור רחמן, שתמכה בהתנתקות של מזרח פקיסטן ממערבה. הממשל הפקיסטני ניסה בדרכים שונות להתנער מתוצאות הבחירות, העלה הצעות לפיהן יהיו כביכול שני ראשי ממשלה וכדומה. הדבר עורר גלי התמרמרות במזרח, ומוג'יבור רחמן יצא ב-7 במרס בקריאה לאי ציות אזרחי. צעד נוסף אותו נקטו המזרח פקיסטנים היה שביתה כללית. לפיכך, על מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות, החליט הממשל הפקיסטני לבצע טיהור נרחב במזרח, ושיגר למזרח תגבורות לכוחות הצבא שכבר שהו בו. ב-25 במרץ 1971 יצא לדרכו מבצע הטיהור, שכונה "מבצע זרקור". למחרת, בעיר צ'יטגונג, הכריזו מפקדי תנועת ההתנגדות במזרח פקיסטן, אשר קמה לנוכח המאורעות, על עצמאות. כמה יחידות צבאיות מזרח פקיסטניות, אשר מרדו במשטר הפקיסטני, היוו את גרעין הכוח הלוחם בתנועת ההתנגדות. אליהם הצטרפו גופים צבאיים למחצה, עריקים מזרח פקיסטנים מהצבא, וכן אזרחים. לאורך כל תקופת מאבקם, המורדים נהנו מתמיכה הודית, הן פוליטית, הן צבאית: תחילה באמצעות אספקת נשק וציוד, ובהמשך באופן ישיר. סיוע זה בא כהמשך ליחסים המתוחים בין הודו לפקיסטן מאז הקמתן.
הלחימה לעצמאות והרצח בבנגל

למרות אוכלוסייתם העצומה של שני חלקי פקיסטן - כל אחד בגודל של מעצמה אירופית - היקף הכוחות המעורבים בלחימה לכל שלביה היו קטן יחסית: מספר אוגדות סדירות של הצבא הפקיסטני, ומספר חטיבות של המתנגדים. גם המיליציות למיניהן לא שינו רבות תמונה זו.
"מבצע זרקור" הפך במהרה לרצח המוני ועל פי דעות מסוימות, לרצח עם, אשר סילוקם של כל העיתונאים הזרים ממזרח פקיסטן קודם המבצע סייע לביצועו. כבר ביומו הראשון כיתר ותקף הצבא הפקיסטני את אוניברסיטת דאקה תוך רצח מרצים, סגל וסטודנטים. בהמשך, במסגרת המבצע, טוהרה מזרח פקיסטן מן היסודות החברתיים אשר היוו פוטנציאל להתנגדות למדיניותו של הממשל הפקיסטני. הצבא והמיליציות החלו במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. כן נפגעו במיוחד בני דת ההינדו. נוסף לכל אלה, פרצו תגרות דמים בין דוברי אורדו, מהגרים ממערב פקיסטן, לבין בנגלים מקומיים. כן הושמו במחנות מעצר אזרחים בנגלים ששהו במערב פקיסטן, בעוד בנגלים אחרים נמלטים לאפגניסטן. פעילות זו גרמה למותם של אלפים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל אזורי הכפר, ועוד שמונה עד עשרה מיליונים שברחו להודו. בנוסף, נעצר שייח' מוג'יבור רחמן, כמו גם מנהיגים אחרים של "הליגה האוומית". קיומה של "הליגה" נאסר, ומנהיגים אחרים, שלא נעצרו, נמלטו. מנגד, פתחו המזרח פקיסטנים במלחמת גרילה המונית, וזו הפכה מתואמת ומאורגנת יותר ויותר במשך הזמן. גם הפקיסטנים, בראותם כי ההתנגדות הפכה למרד של ממש, התארגנו בהתאם, וכן הקימו מיליציות של תושבי מזרח פקיסטן אשר התנגדו לתנועת העצמאות. כך, באותו אביב השיגו המורדים שליטה על חלק גדול מפקיסטן המזרחית, כולל כל הערים הגדולות, אם כי הפקיסטנים חזרו למצב יתרון באותו קיץ. ב-17 באפריל הקימו המורדים ממשלה זמנית באזור מערב בנגלדש של ימינו, אשר קבעה בהמשך את מושבה בכלכותה שבהודו. שייח מוג'יבור רחמן, אשר ישב בכלא הפקיסטני, הוכרז כנשיא. לקראת הסתיו של אותה שנה, שוב חזר היתרון לכוחות המזרח פקיסטנים, אשר הקימו גם חיל אוויר ראשוני. האומדנים השונים של קציר הדמים של כל אלה נעים בין כ-200,000 לכ-3,000,000. נוסף לאלה, נאנסו מאות אלפי נשים בפקיסטן המזרחית.
הלחימה לעצמאות והרצח בבנגל > ההתערבות ההודית

היחסים בין הודו לפקיסטן היו רעועים למן הקמתן של שתי המדינות. עזרתה הגוברת והולכת של הודו למורדים, וההכנות להתערבותה הצבאית הממשמשת ובאה, הניעו את חיל האוויר הפקיסטני לבצע ב-3 בדצמבר מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה. בתגובה להתקפה, פלש הצבא ההודי לפקיסטן המזרחית.
הצבא הפקיסטני במזרח מנה שלוש אוגדות, והיה בנחיתות מול ההודים, אשר הפעילו שלושה גייסות, ונעזרו בכוחות שגודלם שלוש בריגדות (חטיבות מוגברות) בקירוב של תנועת ההתנגדות, כמו גם במספר לא ידוע של בלתי סדירים. בנוסף, השיגו ההודים עליונות אווירית בתוך מספר ימים, תוך העזרות-מה בחיל האוויר של המורדים. כן נהנו ההודים מכך שהייתה ברשותם נושאת מטוסים, וזו סייעה הן לעליונות אווירית, הן לעליונות ימית, בחופי פקיסטן המזרחית. כמו באוויר, אף בזירה הימית נעזרו ההודים בכוחות הימיים של המורדים. הפקיסטנים, הן בשל נחיתותם הצבאית, והן מכיוון שכוחותיהם לא היו מרוכזים אלא היו ערוכים ללוחמת גרילה, לא עמדו בפני ההתקפה ההודית. ב-16 בדצמבר כבשו ההודים את דאקה והפקיסטנים נכנעו.
אף על פי שבין ישראל להודו לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך המלחמה ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני (אנ'), שלחמו נגד פקיסטן. המשלוחים יצאו מליכטנשטיין בעזרת סוחר הנשק שלמה זבלודוביץ' (אנ') ונאספו בהודו על ידי אגף מחקר וניתוח. מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.
אחרית דבר

עם כניעת הכוחות הפקיסטניים, הפכה בנגלדש למדינה עצמאית גם למעשה, מעבר להצהרת העצמאות שניתנה כחצי שנה קודם לכן. בפקיסטן הביא הזעזוע שבעקבות המפלה הצבאית לנפילת המשטר, ולעלייתו לשלטון של זולפיקר עלי בהוטו. המדינה החדשה שהוקמה סבלה וסובלת מאסונות טבע תכופים ומעוני בממדים עצומים. חלק מן הפליטים מפקיסטן המזרחית נותרו בהודו גם לאחר שזכתה בנגלדש בעצמאות, בעיקר באסאם.
בשנת 1982 הסתיימה בנייתה של אנדרטת הקדושים הלאומית לזכר נופלי המלחמה.
לקריאה נוספת

Ayoob, Mohammed and Subrahmanyam, K. The Liberation War. S. Chand and Co. pvt Ltd. New Delhi, 1972.
Ayub, Muhammad. An Army, its Role and Rule: A History of the Pakistan Army from Independence to Kargil 1947–1999. Pittsburgh: RoseDog Books, 2005, ISBN 0-8059-9594-3.
Bass, Gary J. The Blood Telegram: The Blood Telegram: Nixon, Kissinger, and a Forgotten Genocide. Vintage, 2014. ISBN 0307744620
Bhargava, G.S. Crush India or Pakistan's Death Wish. ISSD, New Delhi, 1972.
Bhattacharyya, S. K. Genocide in East Pakistan/Bangladesh: A Horror Story. A. Ghosh Publishers, 1988.
Brownmiller, Susan. Against Our Will: Men, Women, and Rape. Ballantine Books, 1993.
Choudhury, G.W. Bangladesh: Why It Happened. International Affairs. (1973). 48(2): 242–249.
Choudhury, G.W. The Last Days of United Pakistan. Oxford University Press, 1994.
Govt. of Bangladesh. Documents of the war of Independence. Vol 01-16, Ministry of Information.
Kanjilal, Kalidas. The Perishing Humanity. Sahitya Loke, Calcutta, 1976
Johnson, Rob. A Region in Turmoil. New York and London, 2005
Malik, Amita. The Year of the Vulture. Orient Longmans, New Delhi, 1972.
Matinuddin, General Kamal. Tragedy of Errors: East Pakistan Crisis, 1968–1971. Wajidalis, Lahore, Pakistan, 1994.
Mookherjee, Nayanika. A Lot of History: Sexual Violence, Public Memories and the Bangladesh Liberation War of 1971. D. Phil thesis in Social Anthropology, SOAS, University of London, 2002.
National Security Archive. The Tilt: the U.S. and the South Asian Crisis of 1971
Quereshi, Major General Hakeem Arshad. The 1971 Indo-Pak War, A Soldiers Narrative. Oxford University Press, 2002.
Raja, Dewan Mohammad Tasawwar (2010). O GENERAL MY GENERAL (Life and Works of General M. A. G. Osmani). The Osmani Memorial Trust, Dacca, Bangladesh. ISBN 978-984-8866-18-4.
Rummel, R.J. Death By Government. Transaction Publishers, 1997.
Salik, Siddiq. Witness to Surrender. Oxford University Press, Karachi, Pakistan, 1977.
Sisson, Richard & Rose, Leo. War and secession: Pakistan, India, and the creation of Bangladesh. University of California Press (Berkeley), 1990
Totten, Samuel et al., eds. Century of Genocide: Eyewitness Accounts and Critical Views. Garland Reference Library, 1997
US Department of State Office of the Historian. Foreign Relations of the United States, 1969–1976. Volume XI, South Asia Crisis, 1971
Zaheer, Hasan. The separation of East Pakistan: The rise and realisation of Bengali Muslim nationalism. Oxford University Press, 1994.
הערות שוליים

↑  Israel helped India in 1971 war, reveals book, באתר "Hindustan Times", ‏1 בנובמבר  2013 (באנגלית).
↑  ספר חושף: ישראל סיפקה בחשאי נשק להודו ב-1971, באתר ynet, 1 בנובמבר 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282294705171  PLWABN: 9811497695305606  LCCN: sh85011522 
החתימה על מסמך הכניעה של הכוחות הפקיסטניים לצבא ההודי, דאקה, 16 בדצמבר 1971
משפחת זועבי

משפחת זועבי (בערבית: زعبي) היא חמולה ערבית-ישראלית-מוסלמית שמוצאה מעבר הירדן המזרחי, המרוכזת בנצרת ובמספר כפרים בגליל התחתון. רבים מבני החמולה החזיקו בתפקידי מפתח בישראל ובממלכת ירדן.
היסטוריה

זקני החמולה מחזיקים מגילת יוחסין עד לנביא מוחמד שבין צאצאיו נמנים גם השושלת ההאשמית ומשפחת האימאם מוחמד אל-בדר. בני החמולה הרבו בקשרי נישואין פנימיים. לפי מסורת פנימית מוצאה של החמולה מעיראק. זמן הגעתם של אבות המשפחה לעבר הירדן המערבי לא ידוע. לפי הגאוגרף דוד גרוסמן כבר בסוף המאה ה-18 היו הכפרים ברמת יששכר בהם הם חיים עתה מאוכלסים, אך נשארו עדיין קטנים גם כעבור מאה שנה. בקרב בני החמולה רווחות מסורות שונות לגבי זמן הגעתם, לפני 250 שנה. המשך, דבר, 18 ביוני 1965  או 500 שנה.
בני החמולה פזורים בעיר נצרת ובכפרי הגליל התחתון המזרחי: כפר מצר, טייבה, דחי, נין, סולם, טמרה, נאעורה. הכפרים טמרה וטייבה מכונים טמרה-זועביה וטייבה-זועביה כדי להבדילם מיישובים בעלי שם זהה.
בראשית תקופת המנדט התנגדו לשלטון הבריטי ופעלו בשיתוף משפחת חוסייני ובתיווכו של המלך עבדאללה הראשון מול נציגי הממשל. בכל השנים שמרו גם על קשרים קרובים במשך שנים ארוכות עם היישוב היהודי, ובעקבות המרד הערבי בשנות השלושים הביאו קשרים אלו לניתוק בין המשפחה לבין משפחת חוסייני, שראו בהם בוגדים. כנופיות מטעם המופתי אמין אל-חוסייני ערכו פשיטות על כפרי המשפחה, ובתגובה הקימו בני משפחת זועבי כוח הגנה פרטי נושא מדים וכלי נשק. המאבקים בין המשפחות הביאו גם לקורבנות, ובהם עאיש זועבי וצאלח זועבי ששירתו במשטרת המנדט. בשנות ה-30 וה-40 תיווכו ראשי החמולה במכירת חלק מאדמות הכפרים לקרן הקיימת לישראל (אמנם תוך התנגדות חלק מהתושבים).
עם פרוץ המאורעות לאחר החלטת החלוקה לא נטלו אנשי הכפרים חלק בלחימה ביישוב היהודי. באפריל 1948 נפגש מוכתר הכפר נין עם נציג ההגנה והבטיח למנוע את כניסת הכנופיות לכפרים. דבר ההסכם נודע כנראה לאנשי צבא ההצלה ובהוראת אנשיו פונו ב-20 במאי 1948 כפרי החמולה מחשש שיסייעו לכוחות היהודים. מאוחר יותר חזרו רוב הכפריים לביתם וקיבלו על עצמם את שלטון ישראל. כמה מבני החמולה סייעו בפעולות מודיעיניות שונות בעיר נצרת.