stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנטורה
היסטוריה > תקופת המנדט ומלחמת העצמאות

בימי המנדט הכפר היה שייך לנפת חיפה במחוז חיפה. על פי סקר הכפרים 1945, בשנת 1945 שטחי אדמותיו הכולל היו 14,520 דונם עות'מאני, מהם 2051 דונם בבעלות יהודית, ומספר תושביו היה 1490 נפשות. סמל המועצה המקומית היה דייג שולה דגים ברשת.
במהלך מלחמת העצמאות, ולאחר כיבוש חיפה הוחלט על כיבוש טנטורה. טנטורה שימשה כבסיס ימי שדרכו זרמה אספקת נשק ותגבורות מלבנון לכפרים הערבים שבכרמל המערבי, עין ע'זאל, איג'זים וג'בע, שכונו "המשולש הקטן". כפרים אלו תקפו את התחבורה היהודית בציר שבין חיפה לתל אביב וחסמו אותה. גם טנטורה שלטה על ציר התנועה חיפה-תל אביב. סיורים שנערכו בכפר גילו כי אנשי הכפר חמושים היטב. בתחילת מאי המליץ הש"י על כיבוש הכפר בהקדם כיוון שביצוריו הלכו והשתפרו. במהלך מבצע נמל כבשה חטיבת אלכסנדרוני את טנטורה. מטרות המבצע היו "ביעור וטיהור הדרך המובילה מתל אביב לחיפה", וניתוק כפרי המשולש הקטן שבכרמל מנתיב אספקת הנשק המגיע מטנטורה שעל חוף הים ובידודם.
לפני ההתקפה על הכפר, ניסתה ה"הגנה" לשכנע את תושביו להיכנע ללא קרב, אולם נכבדי הכפר סירבו. הם דחו את תנאי ה"הגנה" לכניעה, שכללו בין היתר את מסירת כל הנשק שבכפר והסגרת הלוחמים הלא-סדירים הלא-מקומיים. בלילה שבין 22 ו-23 במאי 1948 תקף את הכפר גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני. בקרב הקצר נהרגו 13 מחיילי אלכסנדרוני ומעל 70 מקומיים.
עוד באפריל ובתחילת מאי 1948 נטשו את הכפר כ-45 משפחות אמידות. לאחר כיבוש הכפר עקרו מרצונם או גורשו רוב תושביו (בין 500 ל-1200) לכפר השכן פוריידיס, שכבר נכנע קודם לכן, ואילו אחרים מתושביו עזבו למשולש הערבי שבצפון השומרון. לפי בני מוריס, "ברור כי לפחות חלק מתושביו גורשו". ב-31 במאי שאל שר המשטרה, בכור-שלום שטרית, את דוד בן-גוריון האם להעביר את הפליטים לטולכרם לנוכח הקשיים שנגרמים מהמשך שהייתם בפוריידיס. באמצע יוני 1948 עדיין נמצאו בפוריידיס כ-1,200 מפליטי טנטורה. ב-17 ביוני התכנסו אנשי מפ"ם מהאזור לדון בשאלת הגלייתם של הפליטים הללו לטולכרם. על פי הדו"ח של יעקב אפשטיין, מכיוון שנאסר עליהם לחזור לבתיהם ואדמותיהם, ביקשו אנשי טנטורה עצמם לעבור לטולכרם ולבקשתם הצטרפו נכבדי פוריידיס בנימוק שאינם יכולים לכלכל את הפליטים. ב-18 ביוני נמסרו 1086 מתושבי טנטורה בסיוע הצלב האדום לידי הצבא העיראקי ששיכן אותם בטולכרם. רובם של פליטי טנטורה שמצאו מקלט בפוריידיס, גורשו בקיץ משטח המדינה היהודית, ובפוריידיס נשארו מהם רק כ-20 נשים וילדים, שאחר כך הצטרפו אליהם גם גברים שהיו עצורים בידי ישראל.
על אדמות הכפר הוקמו בשנת 1949 מושב דור וקיבוץ נחשולים. מבנה בית הספר של הכפר משמש כיום את התחנה לחקר המדגה של משרד החקלאות. כן נותר מבנה גדול בחוף דור, קבר שייח' בתוך כפר הנופש דור ומבנה בתוך מלון החוף בנחשולים.
טענות על טבח במלחמת העצמאות > פרשת תדי כ"ץ

בשנות התשעים כתב תדי כ"ץ, סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, עבודת גמר בהנחיית פרופ' קייס פירו תחת הכותרת "יציאת הערבים מכפרים למרגלות הכרמל הדרומי ב-1948". בעבודה זו טען כ"ץ שחיילי חטיבת אלכסנדרוני ערכו טבח בתושבי הכפר טנטורה, והרגו כמאתיים גברים בלתי חמושים. הוא נתבע לדין על ידי ותיקי החטיבה, בגין הוצאת לשון הרע. הלוחמים לשעבר טענו כי האשמותיו, כאילו רצחו 200–250 כפריים בטנטורה, הן "דברי כזב זדוניים שפורסמו באיצטלה של מחקר מדעי" וכי עבודתו של כ"ץ היא בגדר עבודה של "שרלטן" והיא "חסרת ערך". בהסכם פשרה נקבע שעל כ"ץ לחזור בו מההאשמה על טבח ולפרסם הודעת התנצלות לעיתונות. כ"ץ חתם על ההודעה לעיתונות, בה אמר "לא התכוונתי לומר שהיה טבח בטנטורה, וגם כיום אני אומר שלא היה טבח בטנטורה". כץ חזר בו מן ההסכם זמן קצר לאחר מכן בטענה כי חתם, כאשר היה "תחת לחץ של מכריו, וקרובי משפחתו, שטענו שהדיון מזיק לבריאותו", סירב לשלם בעבור פרסום ההתנצלות עליה חתם. כ"ץ עתר בהמשך לבית המשפט העליון בניסיון לבטל את הסכם הפשרה, אך ערעורו נדחה.
להגנתו של כ"ץ נחלץ אילן פפה, שסייע לו בהכנת העבודה. מעורבותו בפרשה גדלה אחרי שאוניברסיטת חיפה פסלה את העבודה, בהתאם למסקנותיה של ועדה אקדמית שמונתה לצורך העניין. פפה המשיך להתעקש שמדובר בעבודה אמינה, המוכיחה את קיומו של הטבח. הוא גם טען נגד הפסילה כי כ"ץ ביצע בתום לב מספר טעויות שאינן מהותיות ולכן אינן מצדיקות פסילה. טענה זו עמדה בסתירה לקביעת הוועדה האקדמית שמדובר ב"פערים בדרגת חומרה גבוהה". פפה עוד טען שהפסילה נעשתה ממניעים פוליטיים ואף האשים את אוניברסיטת חיפה בהתנכלות לחופש האקדמי שלו ושל תלמידו.
את לוחמי החטיבה התנדב לייצג עורך הדין גיורא ארדינסט, לבקשת חמיו, משה גרשוני, שהיה לוחם בחטיבה. ממסמכים שפרסם בעיתון "מעריב" במאי 2005 עלה כי כ"ץ שינה את העדויות עליהן דיווח. לדוגמה עדותו של עלי עבד אל-רחמן אלערג'רא (אבו פהמי), אמר "לא ראינו שהרגו אחרי שהרימו ידיים", בעוד שבעבודתו של כ"ץ (עמ' 119–120) הוא מצוטט כאילו אמר: "הנחנו את כלי הנשק ואותתנו שאנחנו נכנעים. אז נכנסו החיילים היהודים לכפר וריכזו את כל הגברים... תוך כדי כך הלכו חיילים עם מקלע 'ברן' ... ומדי פעם ירו והרגו ופצעו אנשים". הצוות המשפטי של ותיקי חטיבת אלכסנדרוני מסר לאוניברסיטת חיפה את ממצאיו לגבי העדויות עליהם ביסס כ"ץ את עבודתו, ובעקבות זאת החליטה האוניברסיטה לפסול את העבודה ולאפשר את הגשתה מחדש לאחר תיקון. באפריל 2003 נפסלה גם עבודתו המתוקנת.
הפילוסוף פרופ' אסא כשר וההיסטוריון מאיר פעיל התנצלו בפני חטיבת אלכסנדרוני על שהאשימו אותם בפשע המלחמה וטענו שהוטעו על ידי העבודה של כ"ץ. פעיל כתב לחיילי החטיבה:
כדי להסיר ספק בדבר דעתי המסכמת על מחקרו של תדי כץ בפרשת כיבוש טנטורה במלחמת העצמאות, אני רואה חובה מוסרית, מדעית וחברית להודיעכם כי […] ולאחר שקראתי בקפידה את החלטת המועצה ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת חיפה, הגעתי למסקנה, כי אין, ולא היה כל צידוק בהטלת שום דופי מוסרי על לוחמי גדוד 33 של חטיבת "אלכסנדרוני", אשר כבשו את טנטורה ב-24 בחודש מאי 1948. כבר הצהרתי בפומבי כי אין להסתמך על ממצאי עבודת המחקר הנ"ל של תדי כץ; ואני מקווה כי תדי כץ יישר את ההדורים במחקרו המחודש.
טענות על טבח במלחמת העצמאות > פרשת טנטורה לפי יואב גלבר

ההיסטוריון יואב גלבר, דן בהרחבה בסיפור הטבח בטנטורה בספרו "קוממיות ונכבה" משנת 2004, ושולל את קיום הטבח. לטענתו, דיווח על הקרב שנמצא בארכיון צה"ל "סותר את העלילה על ביצוע טבח במקום". הדו"ח נכתב על ידי יעקב אפשטיין ("יעקב המוכתר") מזכרון יעקב, אשר לדברי כ"ץ היה דווקא זה שהציל את מרבית תושבי הכפר מהטבח. אפשטיין מייחס לעצמו לא את הצלת תושבי טנטורה, אלא את העברתם לפוריידיס, מרחק של מספר קילומטרים. גלבר הראה גם שיש התאמה במספר הקורבנות שנפלו בהגנה על הכפר הן בדיווחו של יחיא מחמוד, בן למשפחה מטנטורה שתיאר את הקרב ואת כיבוש הכפר וגירוש תושביו בספרו "אל טנטורה", והן ברשומות צה"ל ודיווחי חטיבת אלכסנדרוני הטוענים כי 52 איש נהרגו בהגנה על הכפר. מספר זה נתמך גם על ידי חישוב תנועת התושבים בכפר באותה תקופה. גלבר מצא שמספר התושבים היה 1,490 (על בסיס סקר הכפרים המנדטורי מ-1945). מאחר ש-1,086 תושבים הועברו לידי העיראקים על ידי הצלב האדום, 170 תושבים נשארו בפוריידיס, ו"קרוב ל-200 גברים נשלחו למכלאת השבויים", הרי שמספר ההרוגים בקרב נע בין 36 ל-60 בהתאם להערכה שמאמצים.
גלבר עוד טען כי סיפורי הטבח שסופר על ידי אנשי טנטורה נועדו לעורר אהדה ולהצדיק את נוכחותם בטולכרם – נוכחות שהכבידה על תושבי העיירה. סיפוריהם התקבלו באי-אמון ובמשך 50 השנים הבאות "לא נכנס כיבוש טנטורה לפנתאון הפלסטיני של מעשי טבח לצד דיר יאסין... ומקומות נוספים, עד שדלפה והופצה העבודה של כ"ץ. כל ההתייחסויות הפלסטיניות לטבח שכאילו אירע בטנטורה... מסתמכות עליה, ועליה בלבד".
טענות על טבח במלחמת העצמאות > פרשת טנטורה לפי בני מוריס

ההיסטוריון בני מוריס, המתמחה בכתיבה היסטורית בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ובמיוחד הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיווצרות בעיית הפליטים, כתב באריכות על טענות הטבח במאמר שכתב בתחילת 2004 והופיע בספרו "מדיר יאסין עד קמפ דייוויד" (2018).
כ״ץ סיפר לבני מוריס כי בראיונות שקיים עם ותיקי חטיבת אלכסנדרוני הכחישו רובם את ההאשמה שהתקיים שם טבח, אף שאחרים רמזו על "מעשים אפלים". עם זאת, הוא לא הצליח למצוא בארכיונים מסמכים המתייחסים לטבח בטנטורה. מספר עדים סיפרו לו כי מספר מעשי רצח בוצעו על ידי תושבי הכפרים הדרוזים באזור כנקמה. מוריס סיכם את הבנתו את הפרשה הזו בכך שבהיעדר תיעוד יהיה קשה לפסוק אם אכן התקיים בכפר "טבח נרחב ושיטתי", אף שאין ספק שמדובר בפשעי מלחמה (על פי המינוח המודרני). מוריס גם הדגיש את העובדה שהכפר יושב מחדש על ידי יהודים במהירות שיא ובתוך שישה ימים עלו על הקרקע מייסדי נחשולים.
לדברי מוריס, הדוחה את גישת המחקר המבוססת על היסטוריה שבעל פה ואת תפיסת הרלטיביזם ההיסטורי המאפיינת את עבודתו של עמיתו אילן פפה, הפרשה מראה שלא ניתן "להתבסס על עדויות ראייה או שמיעה לאחר שעברו עשרות שנים מאז האירוע (השנוי במחלוקת), שכן זיכרון משובש, אינטרסים פוליטיים ובעיות בתרגום או תמלול ההקלטות, יוצרים בהכרח פערי אמינות". עם זאת, מוריס קובע גם כי כישלונו של סטודנט בניסוח התזה אינו מעלה או מוריד בשאלת קיומו של טבח, וכי מראיונות שהוא עצמו ערך, אין לו ספק שבוצעו פשעי מלחמה. מוריס הוסיף כי מניסיונו כחוקר "אם הייתה אש, העשן יופיע גם יופיע."
בני מוריס מצא כי תיאור ראשון של האירועים בטנטורה התפרסם למעשה כבר בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים בספר של איש האחים המוסלמים חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב "מן את'ר א-נכבה" (בערבית: من اثر النكبة [השלכות הנכבה]; תעתיק: Min Athar al-Nakba) שעזב את חיפה בראשית 1948. הוא מביא סיפור של פליט אלמוני מטנטורה (לא ברור מהספר אם הוא אמור להיות אמיתי) שמתאר הרג של שבויים. מוריס מעריך כי ספר זה היה הספר הראשון בו נמצא תיאור טבח "שיטתי בקנה מידה נרחב בטנטורה".
בשנת 1998 פרסם יחיא מחמוד אל-יחיא, מנכבדי הכפר שגלה לדמשק, ספר בשם "טנטורה - כפר שהרס הכיבוש הציוני" (الطنطورة - قرية دمرها الاحتلال الصهيوني) ובו הוא מתאר הוצאה להורג של חמישה צעירים ערבים שקברו גופות ומציין שבטנטורה נהרגו סך הכל 52 ערבים. אולם על פי מוריס, יחיא "בשום מקום לא תיאר או אפילו הזכיר טבח שיטתי ומסיבי מהסוג שתיאר כץ".
על פי מוריס מעיון במסמכי ההגנה וצה"ל אין סימן לטבח נרחב כפי שכץ טען לו, אבל "התרחשו שם פשעי מלחמה". הוא מספר כי שירות הידיעות האזין לשידורי הרדיו מרמאללה ושם דווח כי ערבייה שברחה מטנטורה מספרת כי היהודים אונסים נשים ערביות, אך לא צוין דבר לגבי הטבח. מוריס רואה בכך שלא שודר דבר על טבח סימן לכך שלא היה הרג דומה בממדיו לטענות כץ.
מוריס מביא כראיה מסמכית בודדת למעשה זוועה יומן של חייל שנהרג מאוחר יותר, טוליק מקובסקי, שמספר ביומנו כי שתי חוליות שנשלחו לנטרל צלפים שהיו על גבעות, תפסו את הצלפים והוציאו אותם להורג בהיותם שבויים. מקובסקי מסביר ביומנו כי ההורגים היו בעיקר "בחורים שהערבים רצחו, שחטו או עשו מעשים 'יפים' אחרים לבני ביתם או נפגעי היטלר", וכי הם נקמו בהם "את נקמתם הפרטית ואת נקמת חברינו שנפלו".
טענות על טבח במלחמת העצמאות > טענות פלסטיניות על טבח בכפר

ככלל לא הייתה פרשת טנטורה סיפור מרכזי באתוס הפלסטיני על הנכבה. כך, למשל, בספר של וליד ח'אלדי All That Remains, הכולל את סיפוריהם ההיסטוריים של הכפרים הערביים שנהרסו במלחמת העצמאות, לא מוזכר הטבח כלל. בעקבות התעוררות הפרשה בישראל כתב על הטבח מוסטפא אל-וואלי בכתב העת של המוסד ללימודי פלסטין כי הפרשה הושמטה בטעות. אל-וואלי מתאר את הספר של חאג' מוחמד נימר אל־ח'טיב בצורה שונה מזו של מוריס בספר ואומר כי יש בו גם סיפור על קורבנות אונס שהגיעו לטיפול בבית החולים בשכם.
במהלך השנים, טענו פליטים מהכפר שהיו עדים לטבח שבוצע בעת כיבושו.
חלק מפליטי הכפר הגיעו לאחר חורבנו לכפר הסמוך פוריידיס, ולאחר חודש נכנס לשם צה"ל וגירש את רובם לטולכרם. הטענות לטבח נפוצות בקרב תושבי הכפר. טענות על הטבח נכללו גם בסרטה של ערב לוטפי "על גופותיהם" (على أجسادهم).
הסרט "איים בחוף" בכתיבתו ובימויו של יעוד לבנון (2003) הופק בהשראת פרשת טנטורה.
טענות על טבח במלחמת העצמאות > הסרט "טנטורה" והתעוררות הפולמוס מחדש

בינואר 2022 יצא  סרטו של הבמאי אלון שוורץ "טנטורה", שפתח את פסטיבל הסרטים סאנדנס. בסרט מושמעים קטעים מההקלטות שעליהן התבסס תדי כ"ץ, ומופיעים ראיונות עדכניים עם ותיקי חטיבת "אלכסנדרוני", ובהם תיאור למעשים קשים שבוצעו במהלך הקרב על טנטורה. אלו פורשו בסרט כהודאה בטבח בהיקף של 200–250 חללים שבוצע לאחר הקרב.
במסגרת העדויות שהוצגו בסרט, ותיק החטיבה חיים לוין סיפר כי לאחר כיבוש הכפר חזה באחד מהחיילים יורה בגברים השבויים. לוין סיפר כי הזדעזע מהירי, שלדבריו בוצע בדם קר.
הסרט החזיר לדיון הציבורי את טענותיו של תדי כ"ץ לקיומו של טבח ועורר פולמוס. עו"ד גיורא ארדינסט, המשמש בהתנדבות כפרקליטה של עמותת אלכסנדרוני, טען שהסרט מוציא את דברי הלוחמים מהקשרם, ושלמעשה אין בו כל עדות חדשה וכל אישור לכך כי אכן התבצע טבח בטנטורה.
לקריאה נוספת

אלון קונפינו, חוף טנטורה: חורבנו של כפר פלסטיני, 1948, הוצאת פרדס, 2023.
יואב גלבר, היסטוריה, זיכרון ותעמולה, עם עובד 2007; עמ' 293, 476–489, 496.
יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: דביר, תשס"ד 2004.
בני מוריס, מדיר יאסין עד קמפ דייוויד: מאמרים אישיים, פוליטיים והיסטוריים, עם עובד 2018; חלק ב, 8. פרשת הטבח בטנטורה (נכתב בראשית 2004), עמ' 70–92.
Ilan Pappé, "The Tantura Case in Israel: The Katz Research and Trial", Journal of Palestine Studies 30, no. 3 (2001): 19-39
קורטני לאב

| --- | --- |

לאב, 2014
 לידה:  9 ביולי 1964 (בת 60) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Courtney Michelle Harrison 
 שם במה:  Courtney Michelle Love 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה בפורטלנד, מכון האמנות של סן פרנסיסקו, טריניטי קולג', Drogheda Grammar School 
 סוגה:  רוק, פאנק רוק, גראנג', רוק אלטרנטיבי, פוסט-גראנג' 
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס, כלי מקלדת 
 חברת תקליטים:  סימפטי פור דה רקורד אינדסטרי 
 בן או בת זוג:  James Moreland (1989–1989) קורט קוביין (1992–5 באפריל 1994) 
 צאצאים:  פרנסס בין לאב 
 www.courtneylove.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קורטני לאב, 2010
קורטני מישל לאב (באנגלית: Courtney Michelle Love; נולדה ב-9 ביולי 1964) היא זמרת רוק ושחקנית אמריקאית. לאב מוכרת גם בשל נישואיה לקורט קוביין, הסולן של להקת נירוונה. היא גם הייתה המייסדת והסולנית של להקת הגראנג' הול שזכתה להצלחה בשנות ה-90.
ביוגרפיה

נולדה בשם קורטני מישל האריסון (Courtney Michelle Harrison) בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית. הוריה התגרשו כשהייתה בת 4, והיא עברה לגור עם אמה שהתחתנה לאחר מכן שלוש פעמים ובילדותה סבלה מהתעללות. בילדותה אובחנה עם אספרגר ברמה מתונה.
בגיל 15 עזבה את משפחתה וטיילה ברחבי ארצות הברית, אנגליה ואירלנד. באנגליה היא הכירה את המוזיקאי ג'וליאן קופ, ועברה להתגורר עמו בליברפול. בשנות נעוריה המאוחרות עבדה לאב באופן קבוע בתור חשפנית ביפן, טאיוואן, גואם, לוס אנג'לס ואלסקה.
חיים אישיים

ב-1989 נישאה לסולן להקת The Leaving Trains, ג'יימס מורלנד. אולם נישואיהם היו קצרים ונגמרו בביטולם.
ב-12 בינואר 1990, פגשה במועדון את קורט קוביין, סולן וגיטריסט להקת נירוונה, עוד לפני שהלהקות של השניים התפרסמו. הזוג נישא בהוואי ב-24 בפברואר 1992. שישה חודשים לאחר מכן, ב-18 באוגוסט, נולדה בתם, פרנסס בין קוביין. לאב איבדה מספר פעמים את המשמורת עליה לאורך השנים האחרונות בגלל הסתבכויות עם סמים ועם החוק. ב-8 באפריל 1994, 4 ימים לפני יציאת האלבום של להקת הול, "Live Through This", נמצאה גופתו של בעלה קוביין בסיאטל, וושינגטון.
ב-1996, פגשה לאב את השחקן אדוארד נורטון. השניים היו בזוגיות עד 1999. התארסו ולבסוף נפרדו.[דרוש מקור]
דיסקוגרפיה

Pretty on the Inside‏ (1991)
Live Through This‏ (1994)
Celebrity Skin‏ (1998)
Nobody's Daughter‏ (2010)
America's Sweetheart‏ (2004)
פילמוגרפיה

1986 – "סיד וננסי"
1987 – "Straight to Hell"
1988 – "Tapeheads"
1996 – "בסקיאט"
1996 – "להרגיש את מינסוטה"
1996 – לארי פלינט: האיש והסקנדל
1999 – "200 סיגריות"
1999 – "איש על הירח"
2000 – "דור הביט"
2001 – "Julie Johnson"
2002 – "לכודה"
2003 – "Mayor of the Sunset Strip"
2004 – "‎(This Is Known As) The Blues Scale" (תיעודי)
2018 - "ג'יי.טי. לירוי"
Hey Diddle Diddle

ציור המבוסס על השיר
" Hey Diddle Diddle " (תרגום חופשי: היי דידל דידל) הוא שיר ילדים באנגלי.
מילות השיר

המילים באנגלית
Hey diddle diddle,

The cat and the fiddle,

The cow jumped over the moon;

The little dog laughed

To see such sport,

And the dish ran away with the spoon.
המילים בעברית בתרגום של עמוס דינאמיט:
היי ציפור אנקור,
חתול עם כינור.
על הירח קפצה לה פרה,
צחק הכלבלב שראה מה קרה.
הצלחת ברחה עם כפית במהרה.
החריזה היא המקור לביטוי האנגלי " מעל הירח ", שפירושו "שמח, נרגש, שמח מאוד".
הערות שוליים

↑  "Roud Folksong Index S298441 Sing hey, diddle 'diddle, the cat and the fiddle". Vaughan Williams Memorial Library. English Folk Dance and Song Society. נבדק ב-20 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  I. Opie and P. Opie (1977). The Oxford Dictionary of Nursery Rhymes. Oxford University Press. p. 202. ISBN 978-0-19-869111-2.
↑  Cresswell, Julia (2010). "moon". Oxford Dictionary of Word Origins. p. 279. ISBN 978-0199547937.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 87d36f57-501a-4d8d-9d99-a00284219fc0
יצחק גת

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1947 (בן 77) 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1965–1992 (כ־27 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 107  מפקד טייסת טייסת 117  מפקד טייסת F-16  ראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה בחיל האוויר   מפקד בסיס רמת דוד  מפקד להק הציוד
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים     מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל רפא"ל, מנכ"ל חברת פועלים תקשורת, יו"ר דירקטוריון חברת הבת, "שירון תקשורת לוויינים", סגן נשיא קרן הון סיכון "אתגר", מנכ"ל חברת אלישרא תאריך לידה = 13 באוגוסט 1947
 
יצחק גת (נולד ב-13 באוגוסט 1947) הוא תת-אלוף (במילואים) בחיל האוויר הישראלי, כיהן כמנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל), כיו"ר חברת רפאל וכמנכ"ל חברת אלישרא.
ביוגרפיה

גת התגייס לצה"ל ב-1965 והתנדב לקורס טיס, את הקורס סיים כחניך מצטיין במגמת קרב ב-1967. במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד טייסת 69 הוא השתתף בגיחות הפצצה רבות ורשם שתי הפלות, אחת של מיג 17 סורי והשנייה של מיג 21 מצרי. ב-1982 פיקד על טייסת 107, טייסת פנטומים, שנטלה חלק במבצע ערצב-19, באותה מלחמה היה מעורב מבנה מהטייסת בתקרית ירי דו-צדדי החמורה בתולדות צה"ל, בה נהרגו 24 חיילים ונפצעו כ-100 נוספים. בהמשך מונה גת למפקד טייסת F-16 וב-1985 לראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה בחיל. ב-1988 מונה למפקד בסיס רמת דוד ובנובמבר 1990 מונה למפקד להק הציוד, כשהחליף בתפקיד את רמי דותן, שהודח לאחר חשיפת פרשת השוחד בה היה מעורב. ב-1992 השתחרר גת מצה"ל בדרגת תת-אלוף לאחר 27 שנות שירות בחיל האוויר.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מונה למנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה, אז עדיין יחידת סמך במשרד הביטחון, תקופתו התאפיינה בניסיונות לחלץ את רפא"ל מהמשבר הפיננסי בו נמצאה, גת דחף להפיכתה לחברה ממשלתית ולאחר שהדבר לא צלח ונדחה מספר פעמים, התפטר מתפקידו בסוף 1998. לקראת סוף 1999 התמנה למנכ"ל חברת פועלים תקשורת, שבתקופתו הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב במקביל שימש כיו"ר דירקטוריון חברת הבת, "שירון תקשורת לוויינים".
בנובמבר 2003 מונה לסגן נשיא קרן הון סיכון "אתגר" ובמאי 2005, התמנה למנכ"ל חברת אלישרא. בדצמבר 2007 פורסם שגת אמר בפגישה עם קבוצת עובדים צעירים באלישרא: "אני רוצה לראות בחברה עובדים צעירים עם שיער שחור, ולא אנשים עם שערות לבנות". גת פרש מתפקידו בפברואר 2013.
מיוני 2013 ועד יולי 2017 שימש כיו"ר רפאל - מערכות לחימה מתקדמות. בדצמבר 2017 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת אורביט טכנולוג'יס, ומאוגוסט 2019 עד פברואר 2020 שימש גם כמנכ"ל זמני של החברה.
גת הוא בוגר הטכניון בהנדסת אווירונאוטיקה ובעל תואר שני בניהול מערכות מידע. שימש כחבר בוועד המנהל של הטכניון ויו"ר ארגון הבוגרים.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  טל פמסון, מנכ"ל חדש לאלישרא, באתר nrg‏, 24 במאי 2005
↑  תני גולדשטיין, מנכ"ל אלישרא: "לא רוצה בחברה עובדים עם שיער לבן", באתר ynet, 6 בדצמבר 2007
↑  הדר קנה, יצחק גת נבחר ליו"ר חברת רפאל, באתר כלכליסט, 16 ביוני 2013
↑  יובל אזולאי, ‏ליברמן מינה את השר לשעבר עוזי לנדאו ליו"ר רפאל הבא, באתר גלובס, 11 ביולי 2016
↑  אורביט: פימי קונה כשליש מהחברה. יצחק גת ממונה ליו"ר הדירקטוריון, ישראל דיפנס, 3 בדצמבר 2017
↑  שירי חביב ולדהורן, ‏מחשבים מסלול מחדש: יצחק גת מונה למנכ"ל הזמני של אורביט טכנולוג'יס; עמר בר-לב מונה לדירקטור חיצוני, באתר גלובס, 20 באוגוסט 2019
חווארה

ערך זה עוסק בעיירה פלסטינית. אם התכוונתם למחסום הראשי במעטפת המחסומים המכתרים את העיר שכם, ראו .
| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 ראש העיר:  רפיק ח'דאווי
 גובה:  525 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  7,263 (2022)
 קואורדינטות:  32°09′09″N 35°15′24″E﻿ / ﻿32.1524194444444°N 35.2565944444444°E﻿ / 32.1524194444444; 35.2565944444444
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) חווארה(למפת צפון השומרון רגילה) חווארה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חווארה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חווארה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חווארה (בערבית: حُوّارة, הגייה: חֻוַּארַה) היא עיירה פלסטינית בעמק המכמתת שמדרום לשכם, על כביש 60, בין צומת תפוח לשכם וליישובי גב ההר. העיירה ממוקמת כ-8 ק"מ מדרום לשכם, ברום של 525 מטר מעל פני הים. תושבי העיירה מוסלמים. העיירה נמצאת בנפת שכם בשטח B.
אטימולוגיה

השם 'חווארה' משמר כנראה את השם חורון, שממנו הגיע סנבלט החורוני, פחת שומרון ומנהיג השומרונים בימי נחמיה, במחצית ה-2 של המאה ה-5 לפנה"ס.[דרוש מקור] כיום נמצא ליד העיירה מחנה חורון, הקרוי על שם היישוב חורון. יש המשערים שהשם חווארה נגזר מהמילה הארמית חיוור (לבן), הקשור לסוג הקרקע באזור. המלה חווארה בערבית היא לשון רבים של המלה חורי שהוא השם של “בתולות גן העדן” המוסלמי. בסמוך לעיירה ממוקמת חורבת נבי איסמעיל – על פי האמונה המוסלמית קברו של ישמעאל.
גאוגרפיה

הרחוב הראשי של העיירה בנוי לאורך כביש 60, המוליך משכם לירושלים. מהרחוב הראשי משתרעת העיירה לשני הכיוונים.
מצפון לעיירה מתפצל עוקף שכם דרום למערב, וכביש הגישה לאיתמר ואלון מורה ממזרח. בגבעה ממערב לעיירה נמצא היישוב יצהר, ומצפון לעיירה על הר גריזים מצויים היישוב הר ברכה וקריית לוזה. בין העיירה לשכם מפריד מחסום חווארה.
היסטוריה

בספרו של ג'יימס פין הוא מתאר סכסוך חמולות בשנת 1853 בין הכפרים חווארה, קוזא וביתא, שבמהלכו נהרגו שבעה עשר תושבים, בהם חמש נשים.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב: ”הוא יושב על צלע גבעה, יש בו כמו שמונה מאות תושבים, והוא נחלק לשני רבעים שבראש כל אחד מהם יש שיח' לעצמו. בכניסה למסגד קטן ראיתי כמה נציבי עמודים. הם נראים עתיקים, כמוהם כמספר מסוים של בורות מים ומערות חצובים בסלע. יש שם קבר מוקדש לשיח' אבו אנבי סאהין”.
בית הספר היסודי הראשון הוקם בשנת 1947, והחל מ־1962 הוא משמש גם כתיכון. בית הספר הראשון לבנות הוקם ב־1957. בתי ספר בחווארה משמשים כבתי ספר אזוריים לכפרי הסביבה.
בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, בינואר 1988, אסף כוח של חטיבת גבעתי צעירים מחווארה ומן הכפר הסמוך ביתא. בהוראת המג"ד יהודה מאיר, החיילים הכו את הפלסטינים הכפותים. לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989, ובעקבות עתירה לבג"ץ, הועמד המג"ד לדין צבאי, ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
פיגועים > עד 2022

עד סוף 2023, עם פתיחת כביש עוקף חווארה, הנסיעה אל יישובי גב ההר חייבה מעבר ברחוב הראשי של חווארה, ובעקבות זאת במקרים רבים תושבי חווארה או תושבי הכפרים הסמוכים יידו אבנים על כלי רכב של ישראלים או על כוחות צה"ל שנסעו בכביש 60 העובר בכפר. מנגד, העיירה היוותה יעד לפעולות תג מחיר רבות.
בדצמבר 2015, במהלך אינתיפאדת הסכינים, דקרו שני מחבלים חייל צה"ל בחווארה ופצעו אותו קל. חיילים שהיו במקום הרגו אותם, ומהירי נפצע חייל נוסף באורח בינוני.
במאי 2017 ניסו מחבלים פלסטינים לבצע לינץ' בתושב איתמר שנסע בכביש החוצה את העיירה. הוא ירה לעבר אחד המחבלים והרג אותו.
במאי 2020 ניסה מחבל פלסטיני לפתוח באש על רכב שעמד בפקק בו ישבו שני ילדים בני 14. הנהג יצא מן הרכב והניס את המחבל בעזרת ירי באוויר.
פיגועים > בשנת 2022

במהלך מאי 2022 עלתה המתיחות בחווארה. העימותים החלו בתליית דגלי פלסטין לאורך המקטע של כביש 60 העובר בכפר, שהמשיכו עם אלימות ויידוי אבנים על תושבי האזור היהודים. באחד המקרים נפצעו אב ושני ילדיו הקטנים באורח בינוני מיידוי אבנים שבוצע על רכבם בעת שנסעו בעיירה.
בספטמבר 2022 ירו מחבלים פלסטינים לעבר כלי רכב ישראלים בכמה אירועים שונים.
ב-2 בדצמבר 2022 דקר מחבל פלסטיני קצין מג"ב בחווארה וניסה לחטוף את נשקו, ולאחר מאבק בין השניים הצליח הקצין להרוג את המחבל. ב-4 במאי 2023 התרחש פיגוע דקירה נוסף בו נדקר גבר ישראלי על ידי מחבלת פלסטינית ונפצע קל. המחבלת נוטרלה.
פיגועים > בשנת 2023

ב-26 בפברואר 2023 רצח מחבל פלסטיני באמצעות נשקו שני צעירים תושבי הר ברכה שנסעו בכביש 60 העובר בכפר. בתגובה נכנסו פעילי ימין קיצוני לעיירה, העלו באש מספר בתים, מכוניות ורכוש. נטען כי נפצעו עשרות. לפי מקורות אחרים ארבעה נפצעו קשה, ועוד כ-100 נפגעו משאיפת עשן..
ב-19 במרץ, שלושה שבועות לאחר מכן, ירה מחבל פלסטיני נוסף על רכב ישראלי בחווארה, ופצע אזרח ישראלי-אמריקאי באורח קשה, ואת אשתו באורח קל. ב-25 במרץ מחבל פלסטיני ביצע פיגוע ירי מרכב חולף על רכב ישראלי ופצע קשה ובינוני שני חיילי צה"ל. ב-5 ביוני ביצע מחבל פלסטיני בחווארה פיגוע דריסה ופצע שני חיילים, ומאוחר יותר נתפס בשכם. ב-6 ביוני נפצע ישראלי באורח קל בפיגוע ירי לעבר רכבו סמוך לחווארה.
ב-19 באוגוסט 2023 נרצחו שני יהודים, אב ובנו, בני 60 ו-28, במכון שטיפת רכב על ידי מחבל חמוש באקדח. המחבל ירה לעברם 5 כדורים מטווח קצר והם נהרגו במקום. כעבור פחות מחודש, ב-12 בספטמבר, בוצע פיגוע ירי נוסף באמצעות ירי מרכב חולף. שני ישראלים נפצעו קל מרסיסים.
אוכלוסייה

לפי מפקד 1931 היו במקום 995 נפשות ב־240 בתים. בשנת 1967 נמנו בו 1,907 תושבים, ובשנת 2016 נמנו בו 6,759 תושבים. ליד העיירה נמצאות מחצבות אבן לבנייה, ורבים מתושבי העיירה עובדים בענף. אוכלוסיית חווארה מורכבת מבני שלוש חמולות, המחולקות למשפחות: חמולת עודה, שכוללת את המשפחות סלים, שחאדה ועיסא. חמולת ד֗מידי, שכוללת את המשפחות מסעוד א-סלמאן, ד'יאב ורחּאל. חמולת ח'מוס, שכוללת את המשפחות ח'יר אללה, אבו עזריל, קטאט, עפאנה ועבד אל-ג'וואד.