stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת שנאו
רקע > העלייה מברית המועצות > מחנה המעבר בשנאו

דרך היציאה העיקרית הייתה ברכבת הנוסעת ממוסקבה לווינה. היהודים עלו על הרכבת ללא מסמכים למעט אשרת היציאה. לאחר מעבר הגבול האוסטרי, הייתה הרכבת עוצרת במרשג(גר'), פקידים אוסטרים הוציאו אשרות מעבר ואנשי הסוכנות היהודית היו רושמים את שמות המגיעים. הרכבת המשיכה עד וינה, משם הובלו העולים באוטובוסים לטירת שנאו(גר') - מבנה אותו שכרה הסוכנות והחל משנת 1965 הפעילה כמחנה מעבר, בו לנו העולים בהמתנה לטיסה והוכנו לעלייתם לישראל. לאחר כיומיים-שלושה במחנה היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל בטיסה מנמל התעופה הצמוד. בשנים 1965–1973 עברו במחנה יותר מ-70,000 יהודים.
לבקשת ממשלת אוסטריה, פעל המחנה תחת מעטה סודיות. הממשלה האוסטרית חששה שהמחנה יהיה מטרה לפיגוע, על רקע גל הטרור הפלסטיני ששטף את אירופה באותה עת (ראו להלן). ממשלת ישראל הפעילה צנזורה ומנעה מכלי התקשורת בישראל לפרסם את פעילות המחנה בטענה שהדבר יפגע במתן האשרות על ידי ממשלת ברית המועצות. בסוף יולי 1969 ניסו עיתוני ישראל לבטל את ההגבלות. ד"ר הרצל רוזנבלום טען כי לממשלת ברית המועצות דווקא יש אינטרס לפרסם את דבר מתן האשרות, שכן היא מעוניינת לצמצם את הביקורת עליה בדעת הקהל העולמית.
עם זאת, תוך כדי פעולת המחנה, ערכה המגבית היהודית המאוחדת סיורי תורמים במחנה, אליהם נלוו לא פעם כתבים וצלמים. כתבות אודות סיורים אלו התפרסמו בעיתונים שיצאו בארצות הברית, וצוטטו באמצעי התקשורת בישראל.
ב-18 בינואר 1973 התבררו החששות האוסטריים כמוצדקים. בווינה נתפסה חוליה בת שלושה מחבלים, שהודו כי תכננו לבצע פיגוע במחנה המעבר. ברשות המחבלים נתפסו תרשימים של המחנה.
רקע > הטרור הפלסטיני באירופה

בעקבות מלחמת ששת הימים וההצלחה הישראלית בהצמתת פעילות הטרור בשטחים שנכבשו במהלכה, החלו ארגוני טרור פלסטיניים בביצוע פיגועים נגד מטרות ישראליות בחוץ לארץ. בנוסף לפגיעה בישראל, היה לפיגועים אלו פרופיל תקשורתי גבוה והם עזרו להסב את תשומת לבה של התקשורת העולמית לסכסוך הישראלי-פלסטיני. רבים מהפיגועים הללו בוצעו נגד מטרות באירופה המערבית. כאמור, ממשלת אוסטריה חששה מהתרחשות פיגוע נגד מטרה ישראלית כה מובהקת הפועלת בשטחה, פיגוע שאכן התרחש. בריאיון שנערך עמו בשנת 1990, טען שר הפנים האוסטרי דאז, אוטו רש, כי האוסטרים ראו במחנה סיכון ביטחוני ודנו באפשרות סגירתו גם לפני האולטימטום.
לטענת אביתר בן-צדף, בעקבות הטבח בנמל התעופה לוד, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, ופרשת לילהאמר, זיהו הערבים כי ”משאבי האנוש של ישראל הגיעו לעודף מיצוי, וכי תשומה מופרזת בנושא אחד מדלדלת את המצאי בשאר הנושאים”, והבינו כי הטרור הבינלאומי הוא הבטן הרכה של קהילת המודיעין הישראלית.
החטיפה

פעולת החטיפה התבצעה על פי הוראה של נשיא סוריה חאפז אל-אסד, כפעולת הסחה להכנות של צבא סוריה לקראת 6 באוקטובר.
ב-28 בספטמבר 1973 תקפו שני מחבלים מארגון א-סאעקה רכבת נוסעים שהייתה בדרכה ממוסקבה לווינה. בין נוסעי הרכבת היו 39 מהגרים יהודים מברית המועצות. המחבלים, שנשאו מזוודות ובהן תתי-מקלעים ורימוני יד, עלו על הרכבת בברטיסלאבה, ולאחר מעבר הגבול אוסטריה-צ'כוסלובקיה, כאשר עצרה הרכבת במרשג, תפסו המחבלים 3–7 יהודים, ביניהם גבר בן 73, אישה חולה, וילד בן שלוש, ובנוסף קצין מכס אוסטרי, ואיימו להרוג את בני הערובה, בדרישה שאוסטריה תעצור את הגירת היהודים מברית המועצות ותסגור את מחנה המעבר בשנאו. בנוסף, דרשו המחבלים מעבר חופשי למדינה ערבית.
תגובת ממשלת אוסטריה

לאחר משא ומתן בתיווך שגרירים של מדינות ערב שנמשך כמה שעות, הסכימה ממשלת אוסטריה בראשות הקנצלר קרייסקי להיענות לדרישות החוטפים במלואן. הממשלה הצהירה כי תסגור את מחנה המעבר בשנאו, ותספק לחוטפים מטוס שיטיסם ללוב. החוטפים והחטופים הובלו באוטובוס נהוג בידי קצין המכס החטוף לנמל התעופה של וינה, כאשר משטרת אוסטריה מוכנה לחילוץ החטופים אך נמנעת מלעשות כן. בבוקר ה-29 בספטמבר שוחררו החטופים, והחוטפים הועלו על מטוס קל עליו הוטסו ליוגוסלביה ומשם המשיכו ללוב. החטופים הוטסו לישראל.
בנאום שנשא באותו היום לפני משלחת של חברי פרלמנט סובייטים שביקרה בווינה, אמר קרייסקי: ”אוסטריה דוגלת בעקרונות הדמוקרטיה וההומניות ואני מדגיש דווקא היום שכל אשר אירע ועוד עשוי להתרחש לא ישנה את עמדתנו, את חוקינו ואת פעולותינו ההומניטריות. עם זאת, יונהגו לטובת השמירה על השלום במדינה שינויים קטנים מסוימים. ברם, לא יחול שינוי עקרוני בעמדתנו ההומניטרית. אוסטריה תמשיך להיות מדינה הנותנת מקלט לכל הרואה עצמו נרדף ולכל הרוצה להגיע דרך אוסטריה לארץ המוכנה לקלוט אותו.”
ממשלת אוסטריה סגרה את מחנה המעבר בשנאו ב-12 בדצמבר 1973.
תגובות ממשלת ישראל

מיד עם קבלת הידיעה על הסכמת ממשלת אוסטריה לדרישות המחבלים, החזירה ממשלת ישראל את השגריר באוסטריה, יצחק פטיש, להתייעצות. בתום ישיבת הממשלה שנערכה ב-29 הוצאה הודעה לפיה:
”ממשלת ישראל מביעה תדהמה על החלטתה נטולת ההצדקה של ממשלת אוסטריה, המתפרשת כרתיעה והסתגלות לתביעות הטרוריסטים. הויתור לתביעות הטרוריסטים הוא עידוד להמשך של מעשי סחטנות ואלימות והכבדה מסוכנת על זכות המעבר של היהודים.

ממשלת ישראל מוקירה את המסורת ההומאניטארית בה נהגה ממשלת אוסטריה במשך שנים לגבי היהודים בדרכם למולדתם. ממשלת ישראל אינה יכולה להשלים עם ההחלטה הנמהרת ותובעת מאת הממשלה האוסטרית לבטלה ולהמשיך ולקיים את ההסדרים שהיו נהוגים עד כה לגבי המעבר של יהודים מברית המועצות לישראל.”
הממשלה תבעה מהאוסטרים לבטל את ההחלטה שניתנה למחבלים בלחץ של איומים ואלימות. הבטחה כזו, טענה, פוגעת פגיעה חמורה ביסודות המוסר והמשפט הבינלאומי, ועלולה לעודדה מעשי אלימות. הממשלה החליטה לפעול לביטול החלטת ממשלת אוסטריה על ידי יצירת לחץ בינלאומי על האוסטרים לחזור בהם מהתחייבויותיהם. משרד החוץ פעל באופן אינטנסיבי בקרב ממשלות זרות, שגרירים, אמצעי התקשורת ומעצבי דעת קהל על מנת לבודד את אוסטריה. משרד החוץ ניסה לגייס אנשי ציבור לא יהודים ולעורר החלטות בפרלמנטים, בדגש על מצבם חסר התקווה של המהגרים.
ראש הממשלה, גולדה מאיר, שיצאה ב-28 בחודש לישיבה של האספה המייעצת למועצת אירופה שהתקיימה בשטרסבורג, שינתה את תוכן נאומה והתייחסה למשבר המתחולל באוסטריה: ”ישראל אינה יכולה שלא להתייחס בכאב ובעלבון להחלטת ממשלת אוסטריה, אף שאין ישראל והעם היהודי כפויי טובה והם יודעים להעריך את עזרתה של אוסטריה ליהודים בעבר. ישראל רוצה להאמין כי זהו מצב רגעי ונובע מאי הבנה טראגית וחולפת”. מאיר הביעה תקוה כי אוסטריה וראש ממשלתה "ישובו להתנהגות היאה להם יותר".
מאיר גם שינתה את תוכנית נסיעתה וב-2 באוקטובר נפגשה עם קרייסקי בווינה. הפגישה בין השניים הייתה קשה ביותר והם לא הצליחו להגיע להסכמות.
תגובות בינלאומיות

כאמור, עודד משרד החוץ הישראלי את תשומת הלב הבינלאומית לפרשה. העיתונות המערבית אכן תקפה את החלטת אוסטריה, ומאמרי ביקורת התפרסמו במדינות מערביות רבות, ובהן ארצות הברית, גרמניה, שוודיה, ואיטליה, ואף באוסטריה עצמה. גם האופוזיציה האוסטרית תקפה את החלטת הממשלה.
מועצת אירופה בתום כינוסה הביעה את ”התקווה כי אף ממשלה לא תרגיש עצמה מחויבת על ידי הבטחה שהושגה בסחיטה להפסיק הקלות מעבר שהועמדו לרשות מהגרים יהודים מברית המועצות”.
תגובות בינלאומיות > ארצות הברית

ארצות הברית הייתה מעורבת במשבר מיד עם תחילתו, ולבקשת ישראל הפעילה לחץ כבד על ממשלת אוסטריה לשנות את החלטתה, ועל ממשלות נוספות (כבריטניה והולנד) להתערב בפרשה. ב-1 באוקטובר נפגש שגריר ארצות הברית בווינה עם קרייסקי כדי לנסות ולמצוא פתרון, אך קרייסקי עמד על שלו. השגריר דיווח גם כי משרד החוץ האוסטרי טוען כי הפרשה עברה דרמטיזציה מיותרת, וכי האוסטרים ימצאו פתרון חלופי לפני שהמחנה יסגר. באותו יום אמר מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בראיון ל"טיימס" כי החלטת קרייסקי להבטיח את דרישות המחבלים הייתה נכונה כי מנעה נפגעים, אך הוא אינו מחויב לקיים את הבטחתו, ואם יקיימה זה יהיה אסון.
ב-2 באוקטובר הוציא הסנאט האמריקאי הצהרה, לפיה ההחלטה האוסטרית לסגור את אוסטריה למעבר יהודים מסכנת את חיי הפליטים מברית המועצות. הסנאט קרא לנשיא:
להביע בפני הממשל האוסטרי את הדאגה העמוקה של העם האמריקאי
לדחוק בממשל האוסטרי להמשיך ולהרשות מעבר מהגרים מברית המועצות בדרכם לחופש ולחיים חדשים
לדחוק בכל הממשלות לנקוט בכל הצעדים הדרושים לאפשר מעבר חופשי של פליטים
תגובות בינלאומיות > מדינות ערב

עיקר ההתייחסות לפרשה במדינות ערב הייתה בעיתונות. העיתונים הערביים כינו את הפעולה "פעולת קומנדו" ומבצעיה כונו בחלק מהעיתונים "פדאין" ובחלקם סתם "חמושים".
ב-3 באוקטובר נפגש בווינה שר התיירות המצרי, איסמעיל פהמי, עם קרייסקי. פהמי הודה לקרייסקי בשמו של הנשיא סאדאת על סגירת מחנה שנאו.
תוצאות > המשך העלייה מברית המועצות

למרות סגירתו של מחנה שנאו, נמשכה העלייה לישראל דרך אוסטריה בדרכים אחרות. במקום המחנה שנסגר הופעל מרכז לינה עבור העולים במרכז הצלב האדום בוולרסדורף (גר'). מעבר העולים מברית המועצות לישראל דרך אוסטריה לא הופסק.
תוצאות > מלחמת יום הכיפורים

פעולת ההסחה שביצעה סוריה השיגה את מטרותיה. תשומת הלב של הצמרת הישראלית ובמיוחד של ראש הממשלה גולדה מאיר, שהעלייה מברית המועצות הייתה אחד הנושאים החשובים ביותר עבורה, הייתה נתונה למשבר עם אוסטריה והסיחה דעתם במידת מה מהנעשה בגבולות ישראל.
ארבעה ימים לאחר שובה של מאיר מווינה פרצה מלחמת יום הכיפורים, ותשומת הלב הישראלית והבינלאומית הוסטה באחת מהפרשה.
עם זאת, בדיעבד התברר לשגריר פטיש כי בפגישת קרייסקי עם פהמי (ראו לעיל) אמר פהמי כי עד סוף 1973 יֵצאו המצרִים למלחמה, וכי הם "לא ישלימו עם המצב הקיים, ואת מפלתם הנוראה ב-67 חייבים למחוק". קרייסקי הביע צער שלא דיווח על כך לפטיש, וטען שלא התייחס אז לדברי פהמי ברצינות.
ראו גם

נתיב (לשכת הקשר)
פיגוע מיקוח
לקריאה נוספת

משרד החוץ, פרשת סגירת מחנה מעבר לעולים שנאו, באתר ארכיון המדינה
הערות שוליים

↑  משך השהייה במחנה היה תלוי בעיקר בלוח הטיסות - באותה התקופה לא היו טיסות יומיות בין אוסטריה לישראל
1 2  גולדה מאיר, חיי, ספריית מעריב 1975, עמ' 304-300
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'Daniel Aschheim (2022). Kreisky, Israel, and Jewish Identity. University of New Orleans Press. pp. 106–111.
1 2 3  צבי לביא,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'המחבלים חטפו רכבת עולים. אוסטריה האשימה: פטפטת ישראלית, מעריב, 9 באפריל 1990
↑  צבי לביא,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'3 ערבים עם דרכונים ישראליים מזוייפים נעצרו בוינה, מעריב, 21 בינואר 1973
1 2  אביתר בן-צדף,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏הפתעה מחובלת מראש, מערכות'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'297, 1985
↑  פטריק סיל, אסד, הוצאת משרד הביטחון 1993, עמ' 208
↑  משה מעוז, אסד - הספינקס מדמשק, הוצאת דביר 1988, עמ'102
↑  מקורות שונים מדווחים על מספרים שונים. על פי משרד החוץ הישראלי דובר בחמישה בני ערובה.
↑  TERRORISM: Blackmail in Vienna כתבה במגזין טיים, 8 באוקטובר 1973 (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000F-QINU`"'
↑  בין השנים 1956–1973 הגיעו לישראל 196,653 עולים דרך אוסטריה (Aschheim)
↑  משרד החוץ, עמ' 22
↑  משרד החוץ, עמ' 23
↑  משרד החוץ, עמ' 2
↑  משרד החוץ, עמ' 72
↑  משרד החוץ, עמ' 25
↑  משרד החוץ, עמ' 31
↑  משרד החוץ, עמ' 22
↑  משרד החוץ, עמ' 52
↑  משרד החוץ, עמ' 59
↑  משרד החוץ, עמ' 51
↑  AUSTRIA CLOSES TRANSIT CENTER, New York Times, Dec. 11, 1973
↑  פסח מלובני,'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'"מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, כפר חב"ד:'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'המכון לחקר מלחמות ישראל, 2021, עמ' 133
↑  יואב גלבר,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'רהב, ישראל:'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'דביר, 2021, עמ' 479
טירת שנאו
האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות

האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (באנגלית: International Covenant on Civil and Political Rights, בקיצור: ICCPR) היא אמנה רב-צדדית שאומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-16 בדצמבר 1966, ונכנסה לתוקף בתאריך 23 במרץ 1976. היא מחייבת את המדינות החברות באמנה לכבד את הזכויות האזרחיות והמדיניות של בני אדם, ביניהן הזכות לחיים ולביטחון אישי, זכות לחירות גופנית, חופש תנועה, חופש מצפון, חופש דת, חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, הזכות להשתתף בבחירות והזכות להליך הוגן ומשפט הוגן. נכון לספטמבר 2017, חברות באמנה 169 מדינות. ישראל הצטרפה לאמנה ב-1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה בתחילת 1992.
הפיקוח על יישום האמנה נעשה על ידי הוועדה לזכויות אדם (שיש להבחין בינה לבין מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם), אשר סוקרת דיווחים של מדינות החתומות על האמנה על אופן יישום הזכויות, וכן דנה בתלונות המוגשות על ידי אנשים פרטיים בנוגע לפגיעות בזכויותיהם על ידי מדינות חברות. המדינות החברות באמנה חייבות לדווח בתחילה שנה לאחר ההצטרפות לאמנה ולאחר מכן אחת לארבע שנים. הוועדה מתכנסת בז'נבה ובניו יורק ומקיימת לרוב 3 מפגשים בשנה.
תחילת הדרך

שורשיה של האמנה החלו באותו תהליך שהוביל להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. ההצעה ל"הצהרה על הזכויות הבסיסיות של האדם", עלתה בוועידת סן פרנסיסקו בשנת 1945 (אשר הובילה להקמת ארגון האומות המאוחדות), והמשימה על ניסוח ההצהרה בדבר הזכויות הוטלה על המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. בתחילת התהליך, המסמך פוצל להצהרה המפרטת עקרונות כלליים של זכויות אדם, ואמנה עם התחייבויות ליישום. המסמך התפתח להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ואומץ ב-10 בדצמבר 1948.
המדינות שהן צד לאמנה זו, יקדמו את מימושה של הזכות להגדרה עצמית, ויכבדו זכות זו, בהתאם להוראותיה של מגילת האומות המאוחדות.
המשא ומתן על ניסוח אמנה נמשך, אך נותרו הבדלים משמעותיים בין חברות האו"ם על החשיבות היחסית של זכויות אזרחיות ומדיניות שליליות לעומת זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות חיוביות. בסופו של דבר הושגה פשרה לפיה נוסחו שתי אמנות נפרדות, אחת בנושא זכויות אזרחיות ומדיניות והאחרת בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. שתי האמנות הכילו הוראות דומות ככל האפשר, ונפתחו לחתימה במקביל. כל אחת מהן מכילה גם סעיף בנוגע לזכות העמים להגדרה עצמית. טיוטות האמנות הוצגו באספה הכללית של האו"ם ב-1954 ואומצו ב-1966.
עיקרי האמנה

האמנה מיישמת את מבנה הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם והאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות והתרבותיות, עם 53 סעיפים, המחולקים ל-6 חלקים.
חלק 1 (סעיף 1) מכיר בזכותם של כל העמים להגדרה עצמית, כולל הזכות לקבוע באופן חופשי את מצבם הפוליטי, להשיג את היעדים הכלכליים, חברתיים ותרבותיים שלהם, ולנהל את המשאבים שלהם. הוא מכיר בזכות השלילית של עמים שלא ישללו מהם אמצעי מחייה, ומטיל חובה על הצדדים שמחזקים עדיין בשטחי שלטון (קולוניה), לעודד ולכבד את הזכות להגדרה העצמית.
חלק 2 (סעיפים 2–5) מחייבים את הצדדים לחוקק חוקים במידת הצורך כדי להגן על הזכויות המוזכרות באמנה, ולספק סעד משפטי למי שנפגע מהפרת הזכויות. בנוסף על הזכויות להיות מוכרות "ללא אפליה מכל סוג, כגון גזע, צבע, מין, שפה, דת, השקפות פוליטיות, מוצא אתני או לאום, נכסים ועוד", ולהבטיח כי יש שוויון זכויות מלא לנשים. הזכויות יכולות להיות מוגבלות רק "בזמן מצב חירום אשר מאיים על חיי האומה", וגם אז אין לגרוע מהזכות לחיים, החופש מעינויים ועבדות, החופש מחקיקה למפרע, הזכות לאישיות, חירות המחשבה וחופש הדת.
חלק 3 (סעיפים 6–27) מונה את הזכויות עצמן (ראו פירוט להלן). בחלק זה נכללות הזכויות ל:
שלמות הגוף, בצורה של הזכות לחיים וחופש מעינויים ועבדות (סעיפים 6–8).
החירות והביטחון של האדם, בצורה של חופש ממעצרים שרירותיים והזכות להביאס קורפוס (סעיפים 9–11).
הגינות בחוק, בצורה של הזכות להליך הוגן, הזכות למשפט הוגן, הזכות למשפט מהיר, הנחת חזקת החפות מפשע והכרה כאישיות בפני החוק (סעיפים 14–16).
חירות אישית, בצורה של חופש התנועה, המחשבה, מצפון ודת, דיבור, התאגדות ואספה, זכויות משפחה, הזכות לאזרחות, והזכות לפרטיות (סעיפים 12, 13, 17–24).
איסור של כל תעמולה למלחמה וכן כל הטפה לשנאה לאומית או דתית שמהווה שידול לאפליה, עוינות או אלימות על פי חוק (סעיף 20).
השתתפות פוליטית, לרבות זכות בחירה (סעיף 25).
אי אפליה, זכויות מיעוטים והזכות לשוויון בפני החוק (סעיפים 26–27).
מרבית זכויות אלה כוללות פעולות מפורטות אשר מחויבים לנקוט על מנת לשמר אותן.
חלק 4 (סעיפים 28–45) מסדיר את ההקמה וההפעלה של ועדת האו"ם לזכויות אדם ודרכי הבקרה והפיקוח על האמנה. הוא גם מאפשר לצדדים להכיר בסמכותה של הוועדה כדי לפתור את המחלוקות בין צדדים על יישום האמנה.
חלק 5 (סעיפים 46–47) מבהיר כי האמנה לא תתפרש כהתערבות בפעולה של האו"ם או "הזכות הבסיסית של כל העמים ליהנות ולנצל באופן מלא וחופשי את העושר הטבעי והמשאבים שלהם".
חלק 6 (סעיפים 48–53) מסדיר את האשרור, כניסתו לתוקף, ותיקון לאמנה.
הרחבה ופירוט של חלק 3 > הזכות לשלמות הגוף

סעיף 6

סעיף 6 לאמנה מכיר ב"זכות הטבעית לחיים" (inherent right to life) של הפרט ומחייב שזכות זו תהייה מוגנת בחוק. זוהי "זכות עליונה" שאין לגרוע ממנה ויש לפרש אותה בהרחבה. לפיכך הזכות מחייבת את הצדדים לנקוט באמצעים להפחתת תמותת תינוקות ולהגדלת תוחלת החיים, וכן לאסור הרג שרירותי על ידי כוחות הביטחון.
סעיף 6 אינו אוסר על עונש מוות אך הוא מגביל את תחולתו ל"פשעים החמורים ביותר" ואוסר להשתמש בו על ילדים ונשים בהריון או באופן המנוגד לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם. ועדת האו"ם לזכויות אדם מפרשת את סעיף 6 כ"מרמז בחום על ביטול רצוי של עונש המוות" ורואה כל התקדמות לקראת ביטולו כמקדמת את הזכות הטבעית לחיים. בנוסף קיים לצד האמנה הפרוטוקול האופציונלי השני המחייב את חותמיו לבטל את עונש המוות בגבולותיהם (ראו להלן).
סעיף 7

סעיף 7 לאמנה אוסר על עינויים, ענישה אכזרית, לא אנושית או משפילה וניסויים רפואיים או מדעיים ללא הסכמה ולא ניתן לגרוע מהסעיף בשום פנים ואופן. משמעות הסעיף היא שהוא מטיל חובות דומות לאלו הנדרשות על פי אמנת האומות המאוחדות נגד עינויים, לרבות איסור עינויים, מניעת השימוש בעינויים ומימוש עקרון האי-החזרה שנועד למנוע החזרת בני אדם למקום המסוכן להם ממנו נמלטו. כלקח מהניסויים הנאציים שנערכו בבני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה כולל סעיף 7 איסור מפורש על ניסויים רפואיים ומדעיים בבני אדם ללא הסכמתם.
סעיף 8

סעיף 8 לאמנה אוסר על עבדות ושעבוד כפוי בכל מצב כשהסעיף אוסר גם על עבודת כפייה (למעט חריגים כמו ענישה פלילית, שירות צבאי וחובות אזרחיות).
הרחבה ופירוט של חלק 3 > הזכות לחירות וביטחון האדם

סעיף 9

סעיף 9 מכיר בזכויות לחירות ולביטחון של האדם. הוא אוסר על מעצר (detention) ועל מעצר שרירותי (arbitrary arrest) ומחייב שכל שלילת חירות תהיה על פי חוק וכן שמי שנשללה חירותם יוכלו לערער על מאסרם באמצעות בתי המשפט. הוראות אלה חלות לא רק על כלואים במסגרת ההליך הפלילי, אלא גם על מי שנכלאו עקב מחלת נפש, התמכרות לסמים, למטרות חינוך או בשל הגירה.
תתי סעיפים 9.3 ו-9.4 (תחת סעיף 9) מגינים על עצורים ומחייבים את העוצרים למסור לעצורים מיידית מידע על האישומים נגדם ולהביאם לאלתר בפני שופט. תתי סעיפים אלו מגבילים גם את השימוש במעצר לפני משפט ומחייבים שזו לא תהיה הפרקטיקה הנפוצה.
סעיף 10

סעיף 10 באמנה מחייב שכל אדם שנשללה ממנו חירותו, יקבל יחס של כבוד ואנושיות. סעיף זה חל לא רק על אסירים רגילים אלא גם על כאלו שנכלאו בשל עבירות הגירה או לצורך טיפול פסיכיאטרי. הזכות אליה מתייחס סעיף 10 משלימה את האיסור בסעיף 7 על עינויים ויחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל. הסעיף מתייחס גם לזכויות ספציפיות בנוגע למשפט הפלילי ומצביע על זכות אסירים במעצר לפני משפט להיות מופרדים מאסירים מורשעים וזכות ילדים להיות מופרדים ממבוגרים. כמו כן מחייב סעיף 10 את בתי הכלא להיות ממוקדים ברפורמה ושיקום במקום בענישה.
סעיף 11

סעיף 11 באמנה אוסר על שימוש במאסר כעונש על הפרת חוזה.
הרחבה ופירוט של חלק 3 > הגינות הליכי המשפט וזכויות הנאשם

סעיף 14

סעיף 14 באמנה מכיר ומגן על הזכות לצדק ולהליך הוגן כשתת סעיף 14.1 קובע את כללי היסוד:
כולם חייבים להיות שווים בפני בתי המשפט
כל דיון חייב להתקיים בבית משפט פתוח בפני בית דין מוסמך, בלתי תלוי וחסר פניות
כל פסק דין יפורסם.
דיונים סגורים מותרים רק מטעמי פרטיות, צדק או ביטחון לאומי
ניתן לעצור או לבטל פסקי דין רק במקרים של גירושין או כדי להגן על האינטרסים של ילדים.
חובות אלו חלות הן על דיונים פליליים והן על דיונים אזרחיים, ועל כל בתי המשפט והערכאות.
סעיף 14.3 קובע כי יש ליידע את המתדיינים באופן מיידי ומפורט בשפה שהם מבינים. יתר חלקיו של סעיף 14 מטילים חובות ספציפיים ומפורטים בהקשר של התהליכים המשפטיים הפליליים על מנת להגן על זכויות הנאשם והזכות להליך הוגן:
הוא קובע את חזקת החפות מפשע ואוסר על סיכון כפול
הוא מחייב לאפשר למורשעים בפשע לערער לבית דין גבוה יותר.
הוא מחייב תשלום של פיצויים לקורבנות של עיוות דין.
הוא קובע זכויות למשפט מהיר, לזכות לקבל ייעוץ משפטי נגד הפללה עצמית ולזכותו של נאשם להיות נוכח במשפטו ולקרוא ולחקור עדים.
סעיף 15

סעיף 15 באמנה אוסר על העמדה לדין על פי חקיקה למפרע, הטלת עונשים פליליים שלא על פי חוק(אנ') ומחייב הטלת העונש הקל יותר כאשר העונשים הפליליים השתנו בין העבירה להרשעה.
חריג אחד הוא הליכים פליליים שנערכים בגין הפרות של נורמות מחייבות (jus cogens) על פי המשפט הבינלאומי המנהגי(אנ') כגון רצח עם, עבדות, עינויים וצעדים תוקפניים שאינם מלחמת הגנה.
סעיף 16

סעיף 16 באמנה מחייב מדינות להכיר בכך שכולם בני אדם בפני החוק.
הרחבה ופירוט של חלק 3 > חירויות הפרט

סעיף 12

סעיף 12 באמנה מבטיח את חופש התנועה, לרבות זכותם של אנשים לבחור את מקום מגוריהם, לעזוב את ארצם ולחזור אליה. זכויות אלו מוקנות הן ללתושבים זרים והן לאזרחי מדינה וניתן להגביל אותן רק במידת הצורך כדי להגן על הביטחון הלאומי, הסדר הציבורי או הבריאות, ועל זכויות וחירויות של אחרים.
הסעיף מכיר גם בזכותם של אנשים להיכנס למדינה משלהם: זכות השיבה(אנ'). הוועדה לזכויות אדם מפרשת זכות זו באופן רחב כחלה לא רק על אזרחים, אלא גם על אלו שנשללה מהם זכות הלאום וכי "יש מעט נסיבות, אם בכלל, לפיהן ניתן לשלול מאדם את הזכות להיכנס למדינה שלו".
סעיף 13

סעיף 13 לאמנה אוסר על גירוש שרירותי של מהגרים ומחייב שניתן יהיה לערער ולעיין בהחלטות כאלו.
סעיף 17

סעיף 17 לאמנה מעגן את הזכות לפרטיות כשתת סעיף 17.1 מגן על פעילות מינית פרטית בהסכמה של מבוגרים ובכך מבטל את האיסורים על התנהגות הומוסקסואלית. אולם על אף הסכמה זו אין בכך היתר להרחיב את סעיף 23 לאמנה (הזכות לנישואין) גם לנישואין חד מיניים.
סעיף 17 מגן גם על אנשים מפני פגיעות בלתי חוקיות בכבודם ובמוניטין שלהם וכן מעניק לאנשים את חסות החוק מפני התקפות כאלה.
סעיף 18

סעיף 18 לאמנה מעגן כזכות חופש דת או אמונה.
סעיף 19

סעיף 19 לאמנה מעגן כזכות את חופש הביטוי.
סעיף 20

סעיף 20 לאמנה קובע הטלת סנקציות נגד הסתה למלחמה ושנאה.
סעיפים 21 ו-22

סעיפים 21 ו-22 לאמנה מחייבים את חופש האספה ואת חופש ההתאגדות. הוראות אלו מבטיחות את הזכות לחופש ההתאגדות, את הזכות לאיגודים מקצועיים וכן מגדירות את ארגון העבודה הבין-לאומי.
סעיף 23

סעיף 23 לאמנה מגדיר את זכות הנישואין ואינו מחייב או אוסר נישואים חד מיניים.
סעיף 24

סעיף 24 לאמנה מתייחס לזכויות הילדים ומחייב לספק להם הגנה מיוחדת ולהעניק להם את הזכות לשם ואת הזכות ללאום.
סעיף 27

סעיף 27 לאמנה מגדיר את זכויותיהם של מיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ליהנות מתרבותם, לבטא את דתם ולהשתמש בשפתם.
הרחבה ופירוט של חלק 3 > זכויות פוליטיות

סעיף 25

סעיף 25 לאמנה מעגן את זכות האדם להשפיע על חייו באמצעות מעורבות פוליטית ואת זכות הבחירה.
סעיף 26

סעיף 26 לאמנה מספק שוויון זכויות פוליטיות אוטונומי ואי הפליה ללא תלות בסעיפים אחרים של האמנה.
מנגנון התלונות

לאמנה נוסף פרוטוקול אשר קובע מנגנון תלונות פרטני, ומאפשר לאנשים להתלונן לוועדה לזכויות אדם על הפרות של האמנה. עד אוקטובר 2017, 116 מדינות הצטרפו לפרוטוקול. ישראל אינה צד לפרוטוקול.
ביטול עונש מוות

לאמנה נוסף פרוטוקול אשר קובע איסור על עונש מוות למעט בגין הפשעים החמורים ביותר בעלי אופי צבאי, שבוצעו במהלך המלחמה. עד אוקטובר 2017, 85 מדינות הצטרפו לפרוטוקול זה. ישראל אינה צד לפרוטוקול.
ראו גם

אמנות בין־לאומיות בנושאי זכויות אדם
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'"UN Treaty Collection: International Covenant on Civil and Political Rights". United Nations. 6 במרץ 2012. נבדק ב-2012-03-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  כתבי אמנה 31 עמ' 269.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'Sieghart, Paul (1983). The International Law of Human Rights. Oxford University Press. p. 25.
↑  United Nations General Assembly Resolution 2200, 16 December 1966.
↑  The following section summarises the text of the Covenant.
↑  ICCPR, Article 1.2.
↑  ICCPR, Article 2.2, 2.3.
↑  ICCPR, Article 2.1.
↑  ICCPR, Article 3.
↑  ICCPR, Article 4.1.
↑  ICCPR, Article 4.2.
↑  ICCPR, Article 47.
↑  OP1-ICCPR, Article 1.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-0000000F-QINU`"'"UN Treaty Collection: Optional Protocol to the International Covenant on Civil and Political Rights". United Nations. נבדק ב-2017-10-10.
↑  OP2-ICCPR, Article 2.1
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000012-QINU`"'"UN Treaty Collection: Second Optional Protocol to the International Covenant on Civil and Political Rights, aiming at the abolition of the death penalty". United Nations. נבדק ב-2017-10-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263042005171  GND: 4202902-8  LCCN: n81066476  NKC: unn20221155574  NLK: KSH1999014888  VIAF: 177809719   WorldCat (עם VIAF): 177809719
יקותיאל בהרב

| --- | --- |

יקותיאל בהרב (מימין) בתחנת הכוח נהריים
 לידה:  19 במאי 1894 מחוז אמור, ברה"מ 
 פטירה:  30 בינואר 1980 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 פרסים והוקרה:  יקיר חיפה (1961) 
 
יקותיאל בהרב (19 במאי 1894 – 30 בינואר 1980) היה ממייסדי הקבוצה היפואית, שחבריה מילאו תפקיד מפתח בהקמת ההגנה. הוא נמנה עם המחזור הראשון של גימנסיה "הרצליה". היה ממקימי חברת החשמל בשנת 1923 ומילא תפקידים בכירים בחברה עד לפרישתו ב-1959. בתקופה זו הקימה החברה תחנות כוח רבות, ביניהן תחנה שמופעלת באמצעות מים (הידרואלקטרית) בנהריים ותחנת רדינג בתל אביב. היה פעיל במוסדות ציבור רבים בעיר חיפה ובין היתר היה חבר בוועדה המקומית ובוועדה המחוזית לבניין ערים.