stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחמיה חייא חיון
תולדותיו > ראשית ימיו

לפי עדותו שלו, נולד נחמיה חייא חיון באלכסנדריה להורים ילידי סרייבו שהיו בדרכם לירושלים. בהיותו כבן שש עברה משפחתו מאלכסנדריה לארץ ישראל, ונחמיה הצעיר גדל בירושלים ובשכם. בהיותו כבן שמונה עשרה שבו חיון ומשפחתו לסרייבו והוא התפרסם בכשרונותיו ובידיעותיו. הוא נישא למזל טוב בת שמואל אלמולי ונסע לבלגרד לרגל עסקיו. ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג וחיון נפל בשבי האוסטרים. ב-1689 נפדה מהשבי בכספים שהועברו לאביו על ידי הרב בנימין הכהן ויטאלי. ב-1690 התמנה לתפקיד רבה של העיר סקופיה בהמלצת הרב אהרן הכהן פרחיה, אולם עזב את תפקידו זה בשנת 1695 ושב לארץ ישראל. סיבת נטישתו את רבנותו הייתה במוקד של שמועות שונות, לפיהן נתפס חיון בהתנהגות לא-מוסרית ובעברות שונות. שמועות מסוג זה, על היותו רועה זונות והולל בחייו הפרטיים, ליוו את חיון לאורך חייו בכל מקומות נדודיו.
קרבתו של חיון לסלוניקי, שהייתה אז מרכז השבתאות, חשפה אותו להגות השבתאית, ובעיקר למשנתו של אברהם מיכאל קרדוזו מגדולי ההוגים השבתאים בדור שלאחר מותו של שבתי צבי. בביקוריו אצל שבתאי סלוניקי הגיע לידו ספר קבלי בשם "רזא דמהימנותא", שקרדוזו טען שהתחבר בידי שבתי צבי אחרי שהמיר את דתו. חיון שינה את שם הספר ל"מהימנותא דכולא", וחיבר עליו שני פירושים, "עוז לאלהים" ו"בית קדש הקדשים".
בשנת 1702 התאלמן חיון מאשתו. הוא עבר לצפת, שם נשא אשה שנייה וממנה נולד לו בן. באותה שנה עזב את ארץ ישראל וירד למצרים, בה שהה שש שנים. בשנת 1708 נסע לאיזמיר, בניסיון לגייס כספים להדפסת ספריו. רדיפות וחרמות רבני איזמיר נגדו לא הועילו והוא יצא משם לארץ ישראל כשהכספים בידו.
בארץ ישראל שהה חיון תקופה קצרה, מאחר שרבני ירושלים, ובראשם הראשון לציון רבי אברהם יצחקי, רדפו אותו בעקביות. בשנת 1709 הגיע לאיטליה, בה הציג עצמו כחכם ומקובל מארץ ישראל, כשהוא מסתיר את דעותיו השבתאיות.
כשהגיע לליוורנו פנה חיון לרבי יוסף אירגס, מקובל מפורסם ומחבר ספר "שומר אמונים", על מנת לקבל הסכמה על ספרו. אך אירגס הבחין בכך שהספר איננו אלא העתקה של הספר השבתאי של קרדוזו "רזא דמהימנותא" וגירשו מן העיר. לאחר מכן פרסמו רבני ליוורנו חרם על חיון.
חיון נסע לקנדיה, ולאחר מכן הגיע לוונציה, שם הדפיס קיצור מספרו בשם "רזא דיחודא" בשנת 1711. הוא המשיך לסובב ברחבי אירופה על מנת להפיץ את ספרו, והגיע בין השאר לפראג, לווינה ולברלין. בפראג קיבל חיון הסכמות על ספרו "דברי נחמיה" מרבי דוד אופנהיים, אך הוא השתמש בה גם לספרו הקבלי-שבתאי "עוז לאלהים". חיון קיבל הסכמה ל"עוז לאלהים" מרבי נפתלי כ"ץ שהיה רב בפראג, אך אופנהיים וכ"ץ הודיעו לחיון כי הסכמותיהם בטלות. חיון סירב להשיב את ההסכמות, ורבנים אלו פרסמו את חזרתם מהסכמותיהם בספר "מלחמה לה' וחרב לה'" של רבי משה חגיז, שנדפס באמסטרדם בסביבות 1714. בברלין קיבל הסכמה מהרב אהרן בן בנימין וולף, ובניקלשבורג מהרב גבריאל אסקלס. גם הם חזרו בהם לאחר מכן.
חיון המשיך לסובב בערי מערב אירופה כשהוא מעורר את שרידי השבתאים ומפיץ את ספרו. במהלך נדודיו פגש את הנביא השבתאי ליב פרוסטיץ, שסייע לו רבות.
תולדותיו > אחריתו של חיון

בעקבות הסערה הציבורית נאלץ חיון לעזוב את אמסטרדם ולשוב לטורקיה. שם אילץ את רבני קושטא בסיוע השלטונות לבטל את החרם נגדו. בשנת 1725 חזר להמבורג וביקש להתיישב בה שנית בטענה שחכמי קושטא הסירו את החרם נגדו. בשלב זה אף ר' שלמה אאליון התנגד להתיישבותו בעיר והוא גורש ממנה. לאחר מכן המשיך לנדוד ברחבי אירופה כשהוא מסתיר את זהותו.
נחמיה חיון מת בשנת 1730. מקום מותו לא ידוע, אולם ידוע כי שהה בצפון אפריקה. בנו של חיון התנצר ברומא לאחר מות אביו.
ספריו

רזא דיחודא, קיצור מספרו "מהימנותא דכולא", שהוא עריכה של הספר "רזא דמהימנותא" שיוחס בידי המקובל השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו לשבתי צבי.
עוז לאלהים ובית קדש הקדשים, שני פירושים על "מהימנותא דכולא", בעצמו קיצור הספר "רזא דמהימנותא" המיוחס כאמור לאברהם מיכאל קרדוזו
דברי נחמיה, על התורה.
שלהבתיה, נגד רבי אברהם כהן דה-הירירה ורבי יוסף אירגס.
הצד צבי ומודעא רבא, ועוד שלושה קונטרסים קטנים: פתקא מן שמיא, אגרת שבוקין, כתובת קעקע, כתבי הפולמוס נגד רבי צבי הירש אשכנזי (המכונה על שם ספרו חכם צבי) ורבי משה חגיז.
ספרים שלא נדפסו ונותרו בכתב יד: ספר התעצומות על הזוהר, כתר עליון, שער הגדול, נחש הנחושת נגד 'הצד נחש' של יוסף אירגס.
לקריאה נוספת

מנחם פרידמן, אגרות בפרשת נחמיה חייא חיון, ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח י, תשכ"ו עמ' תפ"ה-תרי"ט.
יוסף שפירא, בשבילי הגאולה, עמ' קח-קיג.
בנימין שלמה המבורגר, משיחי השקר ומתנגדיהם, עמ' 198–217.
י"א הרלינג, מסתרי תורתו של נחמיה חייא חיון, בתוך מאסף "אמנה", תל אביב תרצ"ט.
מתניה פישהיימר,"והביט אל נחש הנחושת וחי" - עיונים חדשים בתורתו של נחמיה חיון, קבלה 24 (2011)
תום פרנס, 'מפתחא דמהימנותא': נחמיה חייא חיון והקבלה השבתאית בראשית המאה השמונה-עשרה, עבודת מוסמך, 2021.
יוסף ויכלדר, "מרים קולי כשופר", "המבשר תורני", י אלול תשע"א
הערות שוליים

↑  פרופסור יהודה ליבס, ‏המשיחיות השבתאית, פעמים
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמ' 79–78
↑  מלחמות ה', אות י"א (אמסטרדם, ה'תע"ד) חזרתו של הרב נפתלי כ"ץ מההסכמה שנתן לספר 'עוז לאלהים' של חיון
↑  אאיליון היה מתלמידיו של נתן העזתי, והטענה המקובלת במחקר מקבלת את טענת שבתאותו כל ימיו.
↑  משנת חכמים לר' משה חגיז, תקכ"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283453105171  GND: 1048751279  ISNI: 0000 0000 6696 6474  LCCN: nr92019408  NTA: 255868367  VIAF: 56474428   WorldCat (עם VIAF): 56474428
סבסטיאן גריסבק

סבסטיאן גריסבק (בגרמנית: Sebastian Griesbeck; נולד ב-3 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בסטארט מליגת המשנה הנורווגית.
קריירה

בשנים 2010–2013 שיחק גריסבק באולם 1846, שנעה בין הליגה הרביעית לליגה החמישית בגרמניה.
ביולי 2013 עבר לפ.צ. היידנהיים מהליגה הגרמנית השלישית, ובתום העונה העפיל עימה לבונדסליגה השנייה.
ב-15 ביולי 2020, אחרי 240 משחקים במדי פ.צ. היידנהיים, עבר גריסבק לאוניון ברלין, והיה חלק מעונה מוצלחת של הקבוצה, שסיימה במקום השביעי בטבלה.
בסוף אוגוסט 2021 עבר לגרויטר פירט, העולה הטרייה לבונדסליגה. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2021/22, נשר גריסבק עם גרויטר פירט לבונדסליגה השנייה. בעונת 2022/23 סיימו גריסבק וגרויטר פירט במקום ה-12 בבונדסליגה השנייה. בקיץ 2023 עבר גריסבק לאיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה. גריסבק ערך 23 הופעות בעונת 2023/24 במדי בראונשווייג, וסיים עם הקבוצה בתחתית הטבלה, אך נשאר עמה בליגה.
בקיץ 2024, לאחר עונה אחת בבראונשווייג, עבר גריסבק לליגת המשנה הנורווגית, כשחתם בסטארט.
הערות שוליים

↑  1. FC Heidenheim 1846 e. V. - "Probiere es aus und nutze deine Chance, Sebastian", www.fc-heidenheim.de
↑  "Union Berlin sign midfielder Sebastian Griesbeck". 8 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kleeblatt holt Griesbeck | SpVgg Greuther Fürth - die offizielle Website, www.sgf1903.de (בגרמנית)
סבסטיאן ברנט

| --- | --- |

 לידה:  1458 שטרסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  10 במאי 1521 (בגיל 63 בערך) שטרסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בזל 
 שפות היצירה:  לטינית של ימי הביניים, גרמנית עילית תיכונה 
 זרם ספרותי:  רנסאנס גרמני 
 יצירות בולטות:  Stultifera navis, Esopi appologi sive mythologi, Beschreibung etlicher gelegenheyt Teutsches lands, Thesmophagia, Freidank, ספינת השוטים, Hymnus 'Pange lingua gloriosi' 
 בן או בת זוג:  Elisabeth Bürgis (1485–?) 
 צאצאים:  Onophrius Brant 
 
סבסטיאן ברנט
Margarita Decretalium, 1496
סבסטיאן בְּרָנְט (גרמנית: Sebastian Brant או Brandt;‏ 1458 – 10 במאי 1521) סאטיריקן והומניסט אלזסי (גרמני) בן הרנסאנס יליד שטרסבורג.
חייו

ברנט הוסמך להיות דוקטור למשפטים בשנת 1489 לאחר שסיים את לימודיו בבזל, ולזמן מה החזיק פרופסורה בתורת המשפט. לאחר מכן חזר לשטרסבורג, שם היה מעורב במערכת המשפטית המקומית עד למותו.
יצירתו

ברנט משך את עיקר תשומת הלב מהחוגים ההומניסטים לראשונה בזכות כתיבת שירה בלטינית, וערך עבודות רבות הקשורות לכנסייה.
אולם כיום שמו של ברנט ידוע בזכות הסטירה המפורסמת שלו 'ספינת השוטים' (Das Narrenschiff), אשר פרסומה ואהדתה חרגו מגבולות גרמניה בלבד. גרסאות נוספות של היצירה, בין השאר של אלכסנדר ברקלי ויקובוס לוכר זכו לפופולריות רבה לא פחות.
ספינת השוטים היא סיפור אלגורי, בו ספינה עמוסת שוטים ומנווטת על ידם מפליגה לנרגוניה, גן העדן של השוטים. ביצירה זו מצליף ברנט בעצמה חסרת רחמים במידות הרעות של החברה בת זמנו, תוך רמיזה לאישים ספציפיים.
למרות שבדומה לשאר ההומניסטים הגרמנים היה שמרן בכל הנוגע לענייני הדת, הוא היה ער לרקב והשחיתות בתחומי הכנסייה, והיה נכון ודרוך לבקרה. ניתן לומר אף שיצירתו המפורסמת הייתה בגדר קרש קפיצה לרפורמציה הפרוטסטנטית.
סבסטיאן באסונג

סבסטיאן באסונג נגואנה (נולד ב-9 ביולי 1986 בפריז, צרפת) הוא כדורגלן קמרוני יליד צרפת המשחק בעמדת המגן.
קריירת מועדונים

באסונג הוא בוגר אקדמיית הכדורגל לנוער המפורסמת קליירפונטיין. בין יתר בוגרי האקדמיה נמנים שחקנים כמו תיירי הנרי, ניקולא אנלקה, ויליאם גאלאס ולואיס סאהה. אחרי שסיים את האקדמיה, עבר למחלקת הנוער של קבוצת מץ, שם חתם גם על חוזה מקצועני רשמי. בשנת 2005, באסונג עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק בה במשך שלוש שנים.
ביולי 2008, באסונג נבחן למשך שבוע במועדון מהליגות הנמוכות באנגליה, אלפרטון טאון, ובמהלך השבוע שיחק במשחק ידידות נגד דונקסטר רוברס. ב-30 ביולי 2008, דווח רשמית שדווקא ניוקאסל יונייטד החתימה את באסונג תמורת 500,000 פאונד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניוקאסל ב-26 באוגוסט 2008, במשחק גביע הפוטבול ליג נגד קובנטרי סיטי. משחק הבכורה שלו בליגה היה משחק חוץ נגד ארסנל, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של חוזה אנריקה. ב-26 בדצמבר 2008, הוא צבר לראשונה בקריירה כרטיס אדום, במהלך משחק נגד וויגאן אתלטיק. כבר בעונתו הראשונה באנגליה, זכה סבסטיאן בתואר כדורגלן העונה של ניוקאסל.
כבר לאחר עונה, ואחרי שניוקאסל נשרה לליגת המשנה, באסונג הצהיר שברצונו לעזוב את המועדון, כאשר הקבוצות שהביעו עניין בשירותיו היו טוטנהאם, ארסנל ומנצ'סטר סיטי. ב-6 באוגוסט 2009, אושר רשמית על חתימתו של השחקן בטוטנהאם תמורת סכום של 8 מיליון פאונד. באסונג כבש במשחק הבכורה שלו עבור התרנגולים, שער שהיה גם שער הניצחון נגד ליברפול, אחרי שכבש בנגיחה מהרמה מבעיטה חופשית של לוקה מודריץ', השער קבע את תוצאת המשחק 2-1 לטוטנהאם. במרוצת העונה, באסונג קבע לעצמו מעמד של שחקן הרכב, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בכל 9 משחקיה הראשונים בפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית

באסונג שיחק כבלם בנבחרת צרפת עד גיל 21 בקיץ 2007, לפני שעבר לניוקאסל. ב-25 במאי 2009, הוא נקרא דווקא לייצג את נבחרת קמרון לקראת משחק מוקדמות מונדיאל 2010 נגד מרוקו. הוא קיבל רשות לשחק עבור קמרון, למרות ששיחק בנבחרת צרפת הצעירה, מכיוון שלא שיחק בה באף משחק רשמי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קמרון, במשחק הניצחון 2-0 נגד אוסטריה, ב-12 באוגוסט 2009.
נינה פינטו אבקסיס

| --- | --- |

 לידה:  1971 אשקלון 
 פטירה:  22 ביולי 2019 (בגיל 48 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  פולקלור, ספרות עם ישראל, ספרות משווה, פולקלור 
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן
 פרסים והוקרה:  פרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה  פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח
 תרומות עיקריות
 חוקרת פולקלור והומור ועמיתת הוראה במרכז לחקר הלאדינו
 
נינה פינטו-אבקסיס (1971 – 22 ביולי 2019) הייתה חוקרת פולקלור והומור ועמיתת הוראה במרכז לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן. מחקריה מתמקדים בלשון החכיתיה ובתרבותם של יהודי צפון מרוקו. כלת פרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה ופרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
ביוגרפיה

נינה פינטו-אבקסיס נולדה וגדלה באשקלון, למשפחה דוברת חכיתיה, שמוצאה מטיטואן בצפון מרוקו. אביה היה מהנדס בניין ואמה פקידה בבנק. בעלת תואר ראשון ותואר מוסמך בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיה ניהלה קריירה תקשורתית, במסגרתה בשנים 1996-1995 כתבה והגישה את תוכנית הרדיו לספרות "קראתי ספר" ברשת א' של קול ישראל ובהמשך שימשה ככתבת לענייני משטרה בעיתון "הארץ".
בשנים 2001–2008 הייתה מרצה במחלקה לספרות עם ישראל ולימודי הבעה עברית במכללה האקדמית אשקלון. היא כתבה את עבודת הדוקטורט בחוג לספרות עברית ופולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית, בהנחייתם של פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' יעקב בן טולילה, בנושא "הומור בכינוים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה: זהות פרטית מול זהות קולקטיבית". בעד מחקר זה זכתה לפרס ע"ש רפאל פטאי מן האוניברסיטה העברית ובפרס מכון בן צבי לעבודת דוקטור. החל בשנת 2009 לימדה במרכז "סלטי" לחקר הלאדינו במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן קורסים בתחום הפולקלור, והחל בשנת 2012 הייתה עמיתת מחקר במרכז. בנוסף, לימדה קורסים והייתה מרכזת הוראה בספרות עברית ובלימודי תרבות לתואר מוסמך באוניברסיטה הפתוחה.
תחום התמחותה העיקרי של פינטו-אבקסיס היה חקר הפולקלור והלשון של יהודי מרוקו הספרדית, תוך בחינת הווי חייהם במדינות המקור ועד למשברי הזהות עם הגירתם ממקור מוצאם. היא תרמה להנכחתה של החכיתיה בישראל והייתה אחת החוקרות היחידות בתחום זה. תחומי מחקר נוספים שבהם עסקה הם הפולקלור ההומוריסטי הנהוג בקרב ערביי ישראל וסיפורי החיים של דוברי לאדינו ובהם ניצולי שואה מיוון. החל ב-2015 כיהנה כיועצת למועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בשנת 2014 הוציאה לאור את ספרה, "הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכיתיה". הספר הוא מחקר מקיף אודות יהודי צפון מרוקו, שבתוך כך מציג את נסיבות היווצרותו של הומור אתני בעל סממנים מקומיים ייחודיים וסממנים אוניברסליים, תוך התמקדות בלשון ותרבות החכיתיה של יהודי טיטואן. החכיתיה היא הניב של לאדינו שדברו צאצאי מגורשי ספרד בצפון מרוקו, אותה דוברים מספר אלפי יהודים הפזורים בישראל, בדרום אמריקה ובארצות המערב. במסגרת המחקר תיעדה פינטו אבקסיס מסורות אוראליות רבות, ובכך תרמה לשימור לשון ותרבות החכיתיה, שהן בתהליכי היעלמות עקב התפזרות הקהילות דוברות החכיתיה ותהליך רה-היספניזציה שהחל בקרבן עוד במאה ה-19 (במסגרתו יהודים רבים זנחו או הצניעו את השימוש בחכיתיה לטובת הספרדית המודרנית). על כתיבת ספר זה, זכתה פינטו אבקסיס בפרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה.
בשנת 2017 זכתה פינטו-אבקסיס בפרס ראש הממשלה לסופרים עבור ספרה "סיפוריים אינטימיים". על בסיס הספר, נכתבה הצגה סיפוריים אינטימיים שמוצגת בתיאטרון הבימה. הסיפורים עוסקים באשה צעירה, החל מילדותה ונעוריה באשקלון, אהבותיה הראשונות ובהמשך נישואים ובהורות ובאבל והתמודדות עם מחלת הסרטן של אמה.
בעקבות גילוי סרטן במערכת העיכול, כתבה פינטו-אבקסיס קובץ סיפורים "מחר אני הולכת" שמספר על התמודדות עם הסרטן.
פינטו-אבקסיס הייתה נשואה, אם לשניים והתגוררה בתל אביב.
פינטו-אבקסיס נפטרה ביולי 2019, לאחר מאבק ממושך, במחלת הסרטן.
פרסומים > ספרים

הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים, הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכתייה, ירושלים: מכון בן צבי, תשע"ד - 2014.
סיפורים אינטימיים, הוצאת דביר, 2017.
מחר אני הולכת, כנרת זמורה דביר, 2019.
טיטואן: אתר של מגעים בין תרבויות, מכון בן צבי, 2021
פרסומים > מאמרים

"פסח בטיטואן, פורים בגיברלטר ותשעה באב באלקאזר: מנגנוני בידול בקרב קהילות מרוקו הספרדית בראי תוצרי הפולקלור", 'מכאן - איל פריזינטי 8 (2015), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 495–521.
"השתקפות זהותם של ערביי ישראל בכינויים פרטיים המבוססים על העברית" (בשיתוף ד"ר האני מוסא), מחקרי ירושלים בספרות עברית ובפולקלור יהודי כח' כרך ב' (2013), 2, עמ' 737–753.
"הומור בכינויים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה", הומור מקוון 2 (2013), האגודה הישראלית לחקר ההומור.
"הכינויים כסוגה פולקלורית ייחודית-המקרה של קהילת יהודי טיטואן דוברי החכיתיה", איל פריזינטי 4 (2010), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 31–50.
"דפוסי הענקת כינויים בקרב יהודי טיטואן דוברי חכיתיה, לאדינר 5 (2009), אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 89–137.
"הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו - על מילה בשעתה זהב מעלתה", פעמים 117 (2009), עמ' 145–154.
"חה חה וחה" ו"האירופית": הבדלים מגדריים בשימוש בכינויים בקרב יהודי טיטואן", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כ"ו (2008), האוניברסיטה העברית בירושלים, עמ' 87–110.
בין ספרדית לחכיתיה:הקנטות והלצות בין שלוש התרבויות בטיטואן, יהדות מרוקו: מורשת הגות ואמנות 1 (ינואר-יוני 2015), עמ' 54–55.
"El entramado de las relaciones entre las comunidades jud?as del Marruecos espaol en el espejo del chiste y el mote", el presente 2 (2008), pp.283-290.
Towards the Inclusion of Nicknames in the Genres of Folklore: The Case of Tetuan's Jewish Community", Folklore (2013), pp.135-154
הערות שוליים

↑  ד"ר נינה פינטו-אבקסיס, כלת פרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה, חדשות בר-אילן, 29 במרץ 2015
1 2  אשר קשר, הסיפורים האינטימיים של ד"ר נינה פינטו-אבקסיס, באתר mynethodhasharon.co.il, ‏16.1.18 (ארכיון)
↑  דוד לוי, הלכה לעולמה הסופרת כלת פרס רה"מ ובת אשקלון, נינה פינטו-אבקסיס, באתר כאן דרום - אשקלון, ‏2019-07-22
↑  נינה פינטו-אבקסיס, באתר library.osu.edu
↑   עופר אדרת, החייתה את שפתם הנכחדת של יהודי צפון מרוקו, באתר הארץ, 25 ביולי 2019
↑  אסף קמר, לא רק יידיש: השפה היהודית הנכחדת של צפון מרוקו, באתר ynet, 16 באוקטובר 2018
1 2   דוד גדג', אני כבר נקוּמה, באתר הארץ, 9 ביולי 2019
↑    חן ארצי סרור, "בתוך הגיהנום הזה, יחד עם מוות באה גם התשוקה", באתר "ידיעות אחרונות", 2 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312038805171  BnF: cb17768584r (data)  GND: 1260776018  ISNI: 0000 0000 6816 0378  LCCN: no2014119315  VIAF: 98479483   WorldCat (עם VIAF): 98479483
סינגור קהילתי

סמליל העמותה
סינגור קהילתי הייתה עמותה שפעלה לקידום ומימוש זכויות חברתיות, לצמצום פערים, וליצירת סולידריות קהילתית בשכונות מצוקה, תוך חיזוק והעצמת הפרט והקהילה. העמותה, שהוקמה ב- 1993 בשכונת קטמון שבירושלים, פעלה בשלושה סניפים מרכזיים בירושלים, באר שבע ולוד. העמותה פעלה עם התושבים לשינוי מדיניות: פעילות אל מול מקבלי החלטות נעשית באמצעות כלים משפטיים, שדולה פרלמנטרית ופעולות מחאה. בשנים האחרונות לפעילותה הרחיבה העמותה את פעילותה גם לתחום פיתוח כלכלה חברתית, לרבות הקמת קואופרטיבים קהילתיים.
העמותה יזמה שורה של מאבק חברתיים ציבוריים, ובין היתר יזמה את:
המאבק לחקיקת חוק הדיור הציבורי.
המאבק נגד תוכנית ויסקונסין.
המאבק על זכותם למים של הבדואים תושבי הכפרים הלא מוכרים.
המאבק נגד המחסור בגני ילדים ערבים בעיר לוד.
בשנת 1997 קיבלה העמותה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
תקציב הפעילות של העמותה לשנת 2008 היה 4.1 מיליון שקל, מתוכם 2.4 מיליון שקל מתרומות והקצבות. הוצאות הנהלה וכלליות היו 409 אלף שקל שהם כ-10% מהמחזור.
העמותה סיימה את פעילותה בשנת 2014.
הערות שוליים

↑  אורי בלאו, לאן באמת הולכים כספי התרומות, באתר הארץ, 2 בינואר 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניקלאס הדל

ניקלאס הדל (בגרמנית: Niklas Hedl; נולד ב-17 במרץ 2001 בווינה שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת אוסטריה.
קריירת מועדונים

הדל גדל במחלקת הנוער של ראפיד וינה. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת הבונדסליגה האוסטרית.
קריירה בינלאומית

ב-16 בנובמבר 2022 ערך הדל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה, בניצחון 0–1 על נבחרת אנדורה במשחק ידידות.
נינה פוש

| --- | --- |

נינה פוש בסרט "אמריקאי בפריז", (1951)
 לידה:  20 באפריל 1924 ליידן, הולנד 
 פטירה:  5 בדצמבר 2008 (בגיל 84) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Nina Consuelo Maud Fock 
 מדינה:  ארצות הברית, ממלכת ארצות השפלה 
 תקופת הפעילות:  1943–2007 (כ־64 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (1942)  בית הספר למשחק סטלה אדלר 
 בן או בת זוג:  ג'יימס ליפטון (1954–1959) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
נינה פוש (בהולנדית: Nina Foch; ‏20 באפריל 1924 – 5 בדצמבר 2008) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה הולנדית-אמריקאית. פוש הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1954 על הופעתה בסרט "ידים רעבות לשלטון" (Executive Suite).
ביוגרפיה

פוש נולדה בשם נינה קונסואלו מוד פוק בעיר ליידן שבדרום הולנד, בתם של השחקנית והזמרת האמריקאית קונסואלו פלוורטון ודירק פוק, מנצח הולנדי למוזיקה קלאסית. לאחר שהורייה התגרשו הצטרפה פוש לאמה שחזרה לארצות הברית וגדלה בניו יורק. בצעירותה ניגנה על פסנתר ובעידוד אמה למדה גם משחק.
קריירת משחק

פוש החלה את דרכה בתעשיית הסרטים בהוליווד בשנת 1944 בסרט האימה "חזרתו של הערפד" בו הופיעה לצידו של השחקן המפורסם בלה לוגוסי. היא המשיכה את התנופה שלה בשנות ה-40 עם תפקידי משנה בדרמה המוזיקלית "לזכור את השיר" בתפקיד המוזיקאית הפולנייה קונסטנטיה חברתו של המלחין האגדי שופן (קורנל ויילד), בסרט הביכורים של רוברט רוסן "ג'וני או'קלוק" ובתפקיד ראשי בדרמת הפשע "שמי הוא ג'וליה רוס".
בשנות ה-50 השתתפה פוש בדרמה המוזיקלית של וינסנט מינלי "אמריקאי בפריז" בתפקיד הנדבנית מיילו רוברטס, בדרמות התקופתיות "עשרת הדיברות" של ססיל ב. דה-מיל בתפקיד בתיה בת פרעה, "סקרמוש" בתור מלכת צרפת מארי אנטואנט ובקומדיות "צעירים לנצח" לצידם של דין מרטין וג'רי לואיס ו"לא חוקי".
פוש הועמדה בשנת 1954 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור המזכירה אריקה מרטין בדרמה של רוברט וייז "ידים רעבות לשלטון".
ב-1960 שיחקה פוש בדרמה ההיסטורית של סטנלי קובריק "ספרטקוס" בתפקיד הלנה גלברוס. בשנות ה-70 הופיעה בסרטו של אוטו פרמינגר "חברים כה טובים" ובסרטו של ברי גורדי "מהגוני" בתור גברת אוונס המנהלת של מעצבת האופנה טרייסי צ'מברס (דיאנה רוס). בשנת 1980 הועמדה פוש לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "לו גרנט".
בשנותיה האחרונות שיחקה פוש בסדרות טלוויזיה רבות כשחקנית אורחת והופיעה בסרטים "האש", "לאהוב או לא לאהוב" ובשנת 1993 הופיעה במיני סדרה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
מחוץ לקריירת המשחק שלה עסקה פוש גם בהוראה, היא לימדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה שב"אוניברסיטת דרום קליפורניה".
חיים אישיים

פוש נישאה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה.
פוש נישאה לשחקן והמפיק ג'יימס ליפטון בשנת 1954, הם התגרשו ב-1959.
ב-1959 נישאה לתסריטאי דניס דה בריטו, לזוג נולד ילד אחד לפני שהתגרשו ב-1963.
בשנת 1967 התחתנה עם בעלה השלישי השחקן מייקל דוול, היא התגרשה ממנו בשנת 1993.
פוש מתה ב-5 בדצמבר 2008 ממחלת הדם התסמונת המיאלודיספלסטית בלוס אנג'לס בהיותה בת 84.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

חזרתו של הערפד (1944)
זעקתו של איש הזאב (1944)
אני אוהב מסתורין (1945)
בריחה בערפל (1945)
שמי הוא ג'וליה רוס (1945)
שיר שייזכר (1945)
ג'וני או'קלוק (1947)
העבר האפל (1948)
בתפקיד סתר (1949)
ג'וני אלגרו (1949)
האשמה של ג'נט איימס (1949)
אמריקאי בפריז (1951)
צעיר בעל רעיונות (1952)
סקרמוש (1952)
ידים רעבות לשלטון (Executive Suite) ‏(1954)
לא חוקי (1955)
צעירים לנצח (1955)
עשרת הדיברות (1956)
קאש מ'קול (1960)
ספרטקוס (1961)
גידג'ט מתבגרת (1969)
חברים כה טובים (1971)
סולטי (אנ') (1973)
מהגוני (1975)
הודיני הגדול (1976)
ג'ניפר (1978)
נומאדס (1986)
סליבר (1993)
מעשיות העיר (1993)
האש (1998)
מתוקה (2002)
לאהוב או לא לאהוב (2003)
פעם כשהיינו גדולים (2004, סרט טלוויזיה)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

רודפי הצללים (1985–1986)
סיפורי סן פרנסיסקו (1993)
דארמה וגרג (1999)
NCIS‏ (2005–2006)
סינגל (אמסטרדם)

דוכני הבלומנמארקט (שוק הפרחים) צפים על הסינגל.
הכנסייה הלותרנית העגולה.
מפת אמסטרדם משנת 1544 לערך, העיר מוקפת על ידי תעלת הסינגל
הסינגל (בהולנדית: Singel) היא תעלה אשר הקיפה את העיר אמסטרדם שבהולנד במהלך ימי הביניים ושימשה כחפיר הגנה עבור העיר עד שנת 1585 עת גדלה העיר והתפשטה מעבר לתעלה. התעלה עוברת ממפרץ האיי בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם, עד כיכר מונטפליין שם נפגשת התעלה עם נהר האמסטל. כיום הסינגל היא הפנימית מבין התעלות המעגליות של העיר אמסטרדם.
על גדת התעלה ממוקמת הכנסייה הלותרנית הישנה שנבנה בין השנים 1632–1633, הכנסייה הלותרנית העגולה ("הכנסייה הלותרנית החדשה") שנבנתה בין השנים 1668–1671, הספרייה של אוניברסיטת אמסטרדם, וכן הבלומנמארקט - שוק הפרחים של אמסטרדם הממוקם על גדות התעלה, כאשר חלק מדוכני השוק הם רפסודות הצפות על התעלה.
שמות התעלה

עד המאה ה-15 נודעה התעלה בשם סטדחראכט (Stedegracht - "תעלת העיר"). במהלך המאה ה-17 כונתה התעלה בשם קונינגסחראכט (Koningsgracht - "תעלת המלך" על שמו של המלך אנרי הרביעי, מלך צרפת אשר צידד ברפובליקה ההולנדית בתקופה זו). מקטע התעלה שבין הספאו לבין הליינבאנסטך (Lijnbaanssteeg) כונה בעבר "רציף לונדון" (Londense Kaai - "לונדנסה קאי") או "הרציף האנגלי" (Engelse Kaai - "אנגלסה קאי"), מאחר שעגנו באזורו בעיקר ספינות שהפליגו בין אמסטרדם לבין לונדון.
סבסטיאן בטאליה

סבסטיאן אלחנדרו בטאליה (ספרדית: Sebastián Alejandro Battaglia; נולד ב- 8 בנובמבר 1979 בסנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעיקר בבוקה ג'וניורס.
קריירת מועדונים

בטאליה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, אחת מקבוצות הפאר בארגנטינה ובעולם. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-31 במאי 1998 ומיד הפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. בטאליה, המשחק בעמדת הקשר האחורי, התאפיין בסגנון משחק קשוח ובראיית משחק טובה.
ב-2004, מיד לאחר משחקה של בוקה בגמר הגביע הביניבשתי, נרכש בטאליה על ידי ויאריאל מהליגה הספרדית ב-2.8 מיליון אירו עבור מחצית מכרטיסו. עם הצטרפותו, סבל בטאליה מפציעה קשה אשר השביתה אותו לחצי שנה. בנוסף, משפחתו נתקלה בקשיי התאקלמות בספרד. לאור המצב, ביקש בטאליה להשתחרר מהקבוצה ואכן, ביולי 2005 נרכש בטאליה בחזרה על ידי בוקה ג'וניורס.
עם חזרתו לארגנטינה סבל בטאליה מפציעות טורדניות אך התאושש מהן וחזר להיות לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. בטאליה נחשב לאחד משחקניה הגדולים של הקבוצה בשני העשורים האחרונים וזכה איתה בלא פחות מ-12 תארים.
נבחרת ארגנטינה

בטאליה שיחק בסך הכל 10 משחקים במדי הנבחרת מאז ערך את הבכורה ב-2005. עם מינויו של אלפיו באסילה כמאמן הנבחרת זכה בטאליה למספר זימונים לסגל. למרות זאת, לאור התחרות הקשה מצידם של קשרים אחרים כדוגמת חבייר מסצ'ראנו, אסטבן קמביאסו ופרננדו גאגו, בטאליה מתפקד כגיבוי לסגל הרחב של הנבחרת.
תארים

בוקה ג'וניורס
אליפות ארגנטינה - 5 (אפרטורה 1998, קלאוסורה 1999, אפרטורה 2000, אפרטורה 2003, קלאוסורה 2006, אפרטורה 2008, אפרטורה 2011)
גביע ליברטדורס - 4 (2000, 2001, 2003, 2007)
הגביע הביניבשתי - 2 (2000, 2003)
גביע רקופה סודאמריקנה - 1 (2005)