stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאפיית הקניש של יונה שימל

| --- | --- |

מאפיית הקניש של יונה שימל, 2007
 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°43′23″N 73°59′24″W﻿ / ﻿40.7231°N 73.9901°W﻿ / 40.7231; -73.9901
 www.knishery.com/main.htm
 he
 
מאפיית הקניש של יונה שימל (באנגלית: Yonah Schimmel's Knish Bakery) היא מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן שבניו יורק ונמצאת מאז 1890 במשכנה המקורי ברחוב האוסטון. בעוד לואר איסט סייד השתנה במהלך העשורים ורבים ממתיישביו היהודים עזבו, הרי יונה שימל הוא אחד מהעסקים והמסעדות היהודיים שנותרו כחלק מתרבות ומטבח שנעלמו ברובם מהעולם
.
כפי שנכתב ב-The Underground Gourmet, בסקירה של יונה שימל כחלק מאסופת ביקורות מסעדות שכתבו מילטון גלייסר וג'רום שניידר, "אין אף פוליטיקאי ניו יורקי ב-50 השנים האחרונות שנבחר למשרתו בלי שהצטלם לפחות פעם אחת בלואר איסט סייד כשהוא אוכל קניש."
היסטוריה

בעשור האחרון של המאה ה-19, יונה שימל, מהגר יהודי מרומניה, התנייד בלואר איסט סייד עם עגלת יד ששימשה מאפיית קניש ודוכן מכירה. עם גדילת העסק, יונה ובן-דודו ג'וזף ברגר שכרו חנות קטנה ברחוב האוסטון. כעבור מספר שנים עזב יונה את העסק, ברגר נותר בעלים יחידי, ושמר על השם המקורי. ב-1910, משפחת ברגר העבירה את העסק למזרח רחוב האוסטון, במקומו הנוכחי. לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: מפעל המזון של "שטרייט'ס" והמעדנייה של כץ, המאפייה היא אחד השרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.
בהיותה מזללה ידועה שימשה השראה ליצירתם של אמנים. דיוקן של מאפיית יונה שימל שציירה הדי פגרמנסקי (נולדה ב-1929) נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון העיר ניו יורק. ב-2009 צולמו במקום מספר סצנות מהסרט "מה שעובד" של וודי אלן.
המסעדה מציעה סוגים שונים של קניש, בכללם קניש מתפוחי אדמה וקאשה (כוסמת גריסים), היא ידועה בכך שהיא משתמשת באותו מתכון מאז פתיחת המאפייה, בנוסף לסוגים אחרים של אוכל מזרח אירופאי כמו בורשט.
מאפיית יונה שימל היא בבעלות המשפחה מאז פתיחתה וכעת מנהל אותה צאצא של משפחת יונה שימל, אלכס וולפסון.
הערות שוליים

↑  "נושאים; סיפורים לשימור; קנישריות, קלוריות", הניו יורק טיימס, 5 בפברואר 1985


ג'וזף ברגר, "בתי מגורים אופנתיים, צאצאים חוזרים ללואר איסט סייד", הניו יורק טיימס, 2 בספטמבר 2004
↑  אריק אסימוב, "עשרים וחמש דולר ופחות מכך", הניו יורק טיימס, 27 בדצמבר 1996
↑  סם רוברטס, "לחגוג עם הקניש הטרי ביותר בן המאה שנים", הניו יורק טיימס, 13 בינואר 2010
חנאן עשראווי

חנאן דאוד ח'ליל עשראווי (בערבית: حنان داوود خليل عشراوي, נולדה ב-8 באוקטובר 1946) היא פוליטיקאית פלסטינית ופעילה פוליטית פמיניסטית. עשראווי היא האישה הראשונה שנבחרה לוועד המרכזי של אש"ף והאישה הראשונה שנבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית. שימשה בתפקיד שרה בממשלת הרשות הפלסטינית. דוקטור לספרות אנגלית בהכשרתה. הייתה חברה במשלחת הפלסטינית למשא ומתן עם ישראל.
ילדות ונעורים

חנאן עשראווי נולדה בעיר שכם, תחת שלטון המנדט הבריטי, הבת הצעירה מבין חמש בנות למשפחה פלסטינית נוצרית מהמעמד הבינוני. אמה, ודיעה אסעד מיכאל, הייתה אחות בתחום רפואת העיניים, ואביה, דאוד מיכאל, היה רופא.
במלחמת העצמאות בשנת 1948 ברחה המשפחה לעמאן בירדן. שנתיים מאוחר יותר התיישבה המשפחה ברמאללה, שם למדה עשראווי בבית ספר לבנות של הקווייקרים. את ההשראה לאקטיביזם קיבלה מאביה, אשר צידד במתן משקל רב יותר לתפקידה של האישה בחברה. אביה נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות ירדן בשל פעילותו האקטיביסטית במפלגה הערבית הלאומית סוציאליסטית ובאש"ף.
פעילות פוליטית ופמיניסטית באקדמיה

קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיימה תואר ראשון. באותה תקופה, תוצאות מלחמת ששת הימים עוררו את מעורבותה הישירה במאבק הפלסטיני והיא התמנתה לדוברת ארגון הסטודנטים הכללי של הסטודנטים הפלסטינים. במסגרת תפקידה סייעה עשראווי בארגון קבוצות מהפכניות של נשים והדריכה עיתונאים זרים אשר ביקרו במחנות הפליטים הפלסטינים. לאחר סיום לימודיה לתואר שני בספרות הרנסאנס ובביקורת טקסטואלית בשנת 1970, נדחתה בקשתה לקבלת אשרת כניסה לגדה המערבית. עם זאת, היא קיבלה מלגה מלאה לאוניברסיטת וירג'יניה בעיר שרלוטסוויל בארצות הברית, שם השלימה תואר דוקטור באנגלית וספרות השוואתית.
בשנת 1973, כאשר ממשלת ישראל התירה לפלסטינים בגלות להתאחד עם משפחותיהם, חזרה לגדה המערבית. עשראווי הקימה את המחלקה לשפה האנגלית באוניברסיטת ביר זית בה לימדה ועמדה בראשה בשנים 1973–1978 ו־1981–1984 וכיהנה כדיקנית הפקולטה למדעי הרוח בשנים 1986–1990. באותה תקופה היא פרסמה ספרי ספרות השוואתית רבים וביניהם ספרה Contemporary Palestinian Literature under Occupation. 
בעקבות סגירת שערי האוניברסיטה על ידי צה"ל במטרה לבלום הפגנות של סטודנטים, הקימה עשראווי את ועדת הסיוע המשפטי. באותה תקופה, ארגנה קבוצות מחקר של נשים על סוגיות כמו: גירושין, מוהר, וזכות האישה לבחור את בן זוגה. פעילותה למען נשים נמשכת גם בארגון מפתא"ח שעוסק גם בזכויות נשים.
באוגוסט 1975 התחתנה עם אמיל עשראווי, אמן, יוצר סרטים וצלם של האו"ם. לזוג נולדו שתי בנות, אמל וזינה.
בשנת 1987, תקופת האינתיפאדה הראשונה, עשראווי ונשים נוספות קיבלו תפקידי מפתח שונים, החל מפרויקטים כלכליים, דרך השתתפות בוועדות פוליטיות וכניסה לשיחות עם ישראלים אשר התנגדו לכיבוש. עשראווי השתתפה בכנסים ובפעילויות באירופה ובירושלים, ולקחה חלק בדיאלוג המתמשך בו נשים ישראליות ופלסטיניות בחנו אפשרויות לשלום.
תרומתה לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים

חנאן עשראווי בלטה בכושרה הרטורי ודיבורה הרהוט. באפריל 1988, זמן קצר אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הופיעה בתוכנית Nightline של רשת ABC ועוררה רושם רב. היא שירתה כדוברת הרשמית של המשלחת הפלסטינית לתהליך השלום בין 1991 ל-1993. במסגרת תפקיד זה השתתפה בועידת מדריד כחברה במשלחת ועדת המנהיגות הפלסטינית. העיתונאית ברברה ויקטור, מחברת הספר A Voice of Reason, מתארת בספרה את הסיפור של השינוי הדרמטי בתפיסה ואת הסיפור של האישה העומדת מאחוריו, אישה אשר מעמדה נחשב לאנומליה בקרב בני עמה – אישה מנהיגה, אמא ואשת איש, נוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, מעמד אשר התאים לה בתפקיד אשת הביניים המתווכת בין המערב לעולם הערבי.
לאחר הסכמי אוסלו, בספטמבר 1993, התפטרה מתפקיד הדוברת וסירבה בתחילה להשתתף בכינון הרשות הפלסטינית החדשה. במקום זאת, היא הקימה את ארגון PICCR- Palestinian Independent Commission for Citizens Right אשר חקר הפרות זכויות אדם ביוזמה ישראלית ופלסטינית. במטרה להעלות מודעות גלובלית למצב הפלסטינים תיעדה את מעורבותה במאבק בספר This Side of Peace: A Personal Account בשנת 1995.
בבחירות הראשונות לרשות הפלסטינית בשנת 1996, עשראווי נבחרה למחוז ירושלים של המועצה המחוקקת הפלסטינית. באותה שנה, מונתה לשרה למחקר ולהשכלה גבוהה בממשלת הרשות הפלסטינית. בדצמבר 1998 הקימה את מפתא"ח, "היוזמה הפלסטינית להעמקת הדו-שיח הגלובלי והדמוקרטיה", הממוקם בירושלים. הארגון פועל לקידום זכויות האדם, דמוקרטיה ודיאלוג המבוסס על חילוף חופשי של מידע ופיתוח מדיניות פרואקטיבית. באותו זמן, השתתפה גם באופן פעיל באינתיפאדה השנייה ונפגעה ברגל מרימון הלם במהלך הפגנה בשנת 2001. מאוחר יותר באותה השנה, נבחרה על ידי הליגה הערבית לתפקיד הנציבה למידע ומדיניות ציבורית. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ביטאה בעיתונות המערבית את הרגשת ההלם והשכול בעולם הערבי והתנגדות הערבים לפעולה.
חנאן עשראווי ממשיכה לעמוד בראש מפתא"ח ומכהנת כחברה במועצה המחוקקת הפלסטינית. היא מרבה לכתוב מאמרים ונאומים על מצבם של הפלסטינים לגופים כמו הפורום הכלכלי העולמי, משרתת בוועדות ייעוץ לארגונים רבים כולל הבנק העולמי של המזרח התיכון וצפון אפריקה ולמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
בריאיון באוקטובר 2023 טענה עשראווי כי חמאס אינו ארגון טרור אלא גוף שיש לו זרוע מדינית וחברתית וכי הוא מייצג כ-30% מהאוכלוסייה הפלסטינית. באותו ריאיון הכחישה עשראווי ביצוע פשעי המלחמה דוגמת אונס וכריתת ראשי תינוקות וטענה שהראיות המצולמות למעשים מפוברקות. בהמשך חזרה על טענות אלו, והוסיפה שביידן והמערב שגו כש'בלעו את השקרים' של ישראל בנושא.
פעילות פמיניסטית

חנאן עשראווי הייתה פעילה בארגונים פמיניסטיים בגדה המערבית, כמו כן בארגונים שקוראים להעצמת מעמד האישה הפוליטי. דוגמה לאחד מהארגונים שהיא לקחה בהם חלק הוא ארגון מפתא"ח בגדה המערבית ובעזה. ארגון זה הוקם בחסות האו"ם ובמסגרתו יזמה עשראווי כנסים רבים לשם עידוד והכוונת הצעירות הפלסטיניות לשילובן במישור הפוליטי. היא קראה לכל הנשים להתלכד סביב זכיותיהן הפוליטיות והשגת החלטות להגנה על זכויות האישה ומתן התמיכה לשם עמידה חזקה בפני הקשיים והמכשולים שמטרתם לגרוף אותה לשוליים. היא טענה כי שילוב האישה בפוליטיקה יכול לחזק את מעמדה החברתי והכוחני לשם חקיקת חוקים נגד האפליה הנשית.
לאחר הסכמי אוסלו החלה חנאן עשראווי להרחיב את פעילותה הפמיניסטית בכך שעמדה בראש עמותת "בת שלום", רשת נשים לקידום השלום מהצד הפלסטיני. עמותה זו הוקמה על ידי דפנה גולן שניהלה אותה במשך ארבע שנים. בארגון היו 1,000 ישראליות ו-200 פלסטיניות. בגרעין הקשה של הפעילות היו 30 נשים ישראליות ופלסטיניות, ביניהן תמר גוז'נסקי, יעל דיין, נעמי חזן וענת מאור. פעילויות שונות אשר התקיימו במסגרת עמותה זו: סדנאות, קונצרטים, ביקורים משותפים בקיבוצים וביקורים בכנסים שונים.
פרסים

The Swedish Olof Palme Prize - 2002
Sydney Peace Foundation Prize - 2003 - הכרה במאמציה לשלום ולזכויות האדם
2005 - "פרס מהטמה גנדי לפיוס ושלום", יחד עם חברת הכנסת זהבה גלאון
כתביה שפורסמו

A Personal Account, Touchstone Rockefeler Center, New York, 1995
הערות שוליים

↑  Palestinian Diplomat Hanan Ashrawi: The U.S. Is Israel’s “Partner in Crime”, Democracy Now! (באנגלית)
↑  ישי פרידמן, עשראווי: המערב בלע את השקרים של ישראל על ה-7 באוקטובר, באתר עכשיו 14, ‏כ"ו טבת ה'תשפ"ד (07/01/24)
↑  2003 Dr Hanan Ashrawi, באתר האינטרנט של "קרן סידני לשלום"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265454805171  BnF: cb125259937 (data)  CiNii: DA12873347  GND: 119286882  ISNI: 0000 0001 1679 8588  LCCN: n88168026  NDL: 00827274  NTA: 138231400  SUDOC: 034510621  VIAF: 83011217   WorldCat (עם VIAF): 83011217 
חנאן עשראווי בפסטיבל ספרות פלסטיני
ויליאם ד' לייהי

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1875 המפטון, ארצות הברית 
 פטירה:  20 ביולי 1959 (בגיל 84) בת'סדה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 צאצאים:  William Harrington Leahy 
 השתייכות:  צי ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1897–1949 (כ־52 שנים)
 דרגה:   אדמירל צי
 תפקידים בשירות
 ראש המבצעים הימיים של צי ארצות הברית  מפקד סגל הפיקוד העליון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–ספרד  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב הצי  אות המערכה בניקרגואה  Sampson Medal  מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה  מדליית הניצחון  מדליה לשירות הביטחון הלאומי  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית המערכה בפיליפינים  אות מלחמת ארצות הברית-ספרד  אות המערכה ברפובליקה הדומיניקנית  מדליית השירות המקסיקני של ארה"ב  מדליית השירות המצוין של הצי  מדליית המערכה האמריקנית  מדליית המערכה האירופית־אפריקאית־המזרח התיכון 
 
ויליאם דניאל לייהי (באנגלית: William Daniel Leahy;‏ 6 במאי 1875 - 20 ביולי 1959), חייל, מפקד ומדינאי של ארצות הברית. הקצין הראשון שקיבל דרגת אדמירל צי (דרגת 5 כוכבים) והקצין הראשון ששימש בתפקיד מפקד סגל הפיקוד העליון (כיום יושב ראש המטות המשולבים) של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ילדות ולימודים

ויליאם לייהי נולד בהמפטון, איווה, ב-6 במאי 1875, לאב שהיה עורך דין וסרן במילואים. בתחילה רצה ליהי להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אך מפני שלא היה מקום למועמדים נוספים, הלך ללמוד בתיכון רגיל. את לימודיו סיים בתיכון באשלנד שנמצאת בוויסקונסין ב-1893 ומיד בסיומם הוא התקבל לאקדמיה הימית של ארצות הברית, שם למד עד 1897, ובהּ סיים את לימודיו וקיבל את דרגת הצוער.
קריירה צבאית

לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1897 וקיבל את דרגת הצוער, נדרש לבצע השלמה חילית של שנתיים שירות על ספינת מלחמה, על מנת לקבל דרגת קצונה - אנסיין (דרגת קצונה ראשונה בחיל הים האמריקאי). לייהי שובץ לתפקיד באוניית המערכה "אורגון", ושירת בה במלחמה נגד הספרדים.
לאחר שקיבל את דרגת הקצונה הראשונה שלו, אנסיין, הוצב בזירה האסיאתית, שם התנהלה התקוממות של הפיליפינים ומרד הבוקסרים של סין. עם חזרתו לארצות הברית ב-1902 שובץ למשך חמש שנים בשירות על הסיירות הממוגנות: "טקומה" ו"בוסטון", אשר הפליגו מול חופי פנמה.
ב-1907, לאחר ששב לארצות הברית משירותו בחופי פנמה, שירת בתפקיד מרצה לפיזיקה ולכימיה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. ב-1909, שובץ כנווט ואחראי מערכות אלקטרוניות על הסיירת המשוריינת "קליפורניה", באוקיינוס השקט.
בשנת 1912 חזר שוב לארצות הברית. אחרי המלחמה שבה נכבשה ניקרגואה על ידי ארצות הברית, שובץ בתפקיד קצין חימוש של חיל הים והיה אחראי גם על הפן הטכנולוגי של החיל. הוא שימש בתפקיד שנה אחת בלבד, עד שבשנת 1913 הועבר לאגף האלקטרוניקה ואגף פיתוח מערכות ניווט מתקדמות, שם שירת עד שנת 1915.
מלחמת העולם הראשונה

בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה היה לייהי פעיל פחות. בשנה הראשונה הוא שירת בתפקידי פיתוח טכנולוגיה לחיל הים, ובשנים לאחר מכן שירת על ספינת חיל הים שהייתה שייכת לסגן מזכיר הצי והנשיא לעתיד של ארצות הברית פרנקלין ד. רוזוולט. לייהי ורוזוולט הכירו אחד את השני בזמן המלחמה והפכו לחברים קרובים. בשנה האחרונה למלחמה, שירת על ספינה שהעבירה חיילים אמריקאים לחופי צרפת. על שירותו יוצא הדופן בזמן המלחמה קיבל לייהי את עיטור "צלב הצי", עיטור המלחמה היוקרתי ביותר לאחר מדליית הכבוד.
בין המלחמות

לאחר סיום המלחמה שימש בתפקידי מטה רבים עד שנת 1921. ב-1921 היה אחד המפקדים על הסיירת "סיינט לואיס" שהייתה מעורבת רבות במלחמה באירופה, הפעם בין הטורקים ליוונים, ליד חופי קפריסין. הוא חזר לארצות הברית ב-1923 ובשנת 1926 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "ניו מקסיקו" למשך שנה אחת.
ב-1927 הועלה לדרגת אדמירל משנה בדרג נמוך (המקבילה לדרגת תת-אלוף) ומונה למפקד משרד החימוש של צי ארצות הברית, תפקיד בו כיהן עד 1931. בשנת זו קיבל פיקוד על כוח משחתות ובשנת 1933, אחרי שהועלה שוב בדרגה לדרגת אדמירל משנה בדרג גבוה (מקבילה לאלוף), מונה למפקד משרד הניווט של צי ארצות הברית. לאחר שנתיים נוספות הועלה לדרגת תת-אדמירל (מקבילה לרב-אלוף). בשנת 1937, הועלה לדרגת אדמירל ומונה לראש המבצעים הימיים של צי ארצות הברית ושירת בתפקיד זה עד 1939, אז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, התמנה להיות מושל פוארטו ריקו. הוא ראה בפוארטו ריקו מקום חשוב מאוד מבחינה אסטרטגית להקמת בסיסי חיל הים של צי ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה

אחרי כיבוש צרפת, היא חולקה לצפון צרפת שהייתה כפופה ישירות לגרמניה הנאצית ודרום צרפת, או בשמה האחר צרפת של וישי, שהייתה בהּ ממשלת בובות של גרמניה הנאצית. ליהי התמנה לשגריר של ארצות הברית ונסע לדרום צרפת על מנת לנסות לשכנע אותה להצטרף לבעלות הברית במלחמה נגד הנאצים ובשחרורו של החלק הצפוני של צרפת. כל הניסיונות היו לשווא ודרום צרפת לא הסכימה בשום אופן להיכנס למלחמה נגד גרמניה הנאצית.
ליהי שירת בתפקיד שגריר ארצות הברית לדרום צרפת עד שנת 1942, בהּ נפטרה אשתו והוא נאלץ לחזור לארצות הברית. לאחר שחזר לארצות הברית, לא חזר לתפקיד שגריר ארצות הברית, ורק אחרי שארצות הברית נכנסה רשמית למלחמה, קיבל תפקיד בצבא.
אחרי כניסתהּ של ארצות הברית באופן רשמי למלחמה, החליט הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט שהוא זקוק ליועץ צבאי ראשי, שיקשר בינו לבין כלל מפקדי זרועות הצבא: מפקד זרוע היבשה ג'ורג' מרשל, מפקד זרוע הים ארנסט קינג ומפקד זרוע האוויר הנרי ארנולד. כאשר התפקיד הועלה בדיונים פנימיים עם שלושת מפקדי הזרועות, הם התנגדו. רק לאחר שמרשל הציע את לייהי לתפקיד ורוזוולט הסכים, הצביעו כולם פה אחד ליצירת התפקיד החדש. כך נוצר לראשונה תפקיד "מפקד סגל של הפיקוד העליון", שלאחר המלחמה שונה ליושב ראש המטות המשולבים הקיים מאז. הקצין בתפקיד זה הוא הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית.
לייהי התמנה לתפקיד ב-6 ביולי 1942, ושירת עד 1949. הוא שימש כמפתח ומפנה לכל האירועים של המלחמה גם לאירועים אסטרטגיים, טקטיים ודיפלומטיים.
ב-15 בדצמבר 1944 היה לייהי לקצין הראשון בצבא ארצות הברית אשר קיבל את דרגת אדמירל הצי, דרגה של חמישה כוכבים. הוא קיבל את הדרגה כעיטור על הצטיינות בתפקידו. יום אחריו קיבל גם ג'ורג' מרשל את דרגת גנרל הצבא – גנרל 5 כוכבים.
לייהי התנגד נחרצות להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. לטענתו, אם צבא ארצות הברית היה ממשיך להילחם עוד זמן מה, ללא הטלת הפצצות, היפנים היו נכנעים בסופו של דבר. "לא מנצחים במלחמה על ידי זה שהורגים ילדים ונשים" - אמר ליהי לאחר הטלת הפצצה על הירושימה ונגסאקי, אך לאחר מכן חזר ואמר "במעשה זה הנשיא רצה כניעה מידית של יפן, על מנת לשמור על כמה שיותר חיים של חיילים של צבא ארצות הברית".
אחרי המלחמה

לייהי פרש מתפקידי מטה וצבא סופית בשנת 1949, 10 שנים לאחר מכן נפטר ונקבר ליד אשתו.
פטר ארש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בספטמבר 1932 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  12 בספטמבר 2014 (בגיל 81) סיאטל, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  אנגלית, הונגרית 
 
פטר אֵרֵש (בהונגרית: Erős Peter;‏ 22 בספטמבר 1932 – 12 בספטמבר 2014) היה מנצח הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה

פטר ארש נולד בבודפשט ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בין מוריו באקדמיה נמנו זולטאן קודאי (הלחנה), לאו ויינר (מוזיקה קאמרית) ולסלו שומוג'י (ניצוח).
בשנת 1956, בזמן המרד ההונגרי, היגר ארש להולנד. בגיל 27 התמנה למנצח-שותף של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, משרה בה החזיק במשך חמש שנים. בתקופת שהותו באמסטרדם, עזר לאוטו קלמפרר בהפקות אופרה לפסטיבל הולנד. בעונות הקיץ של 1960 ו-1961 עבד כמאמן ועזר להנס קנאפרטסבוש בפסטיבל ביירוית, וב-1961 היה מנצח עוזר לפרנץ פריצ'אי בהפקת אידומניאו של מוצרט בפסטיבל זלצבורג. הוא המשיך לעבוד לצד פריצ'אי בזלצבורג ובברלין עם התזמורת הסימפונית הגרמנית ודויטשה גרמופון עד שנת 1964. בשנת 1965, יצא ארש בפעם הראשונה לארצות הברית בהזמנתו של גיאורג סל לעבוד עמו ועם תזמורת קליבלנד במלגה של קרן קולאס.
מינוייו העיקריים היו כמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית של מאלמה בשוודיה (1969-1966), תאגיד השידור האוסטרלי (בשנים 1969-1967 בסידני ומלבורן; בין 1975 ל-1979 בפרת), התזמורת הסימפונית של סן דייגו והתזמורת הקאמרית לה הויה (1980-1971), והתזמורת הסימפונית אלבורג (1989-1982) בדנמרק.
כמנצח אורח, הופיע פטר ארש בקביעות עם תזמורות סימפוניות חשובות ולהקות אופרה בחמש יבשות, בהן התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית, תזמורת סיאטל, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית המלכותית, פילהרמוניקר המבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, האופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם, האופרה הממלכתית של המבורג, התזמורת הפילהרמונית של האג והתזמורת הסקוטית הלאומית, וכן יצא לתשעה סיורי קונצרטים בדרום אפריקה. בשנים 1983 ו-1985 קיבל את פרסי ASCAP על שילוב מוזיקה של מלחינים אמריקאים בתוכניות הקונצרטים.
ארש הגיע לאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וושינגטון בשנת 1989 כפרופסור במענק מוריסון לניצוח וכמנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית והאופרה של האוניברסיטה, שם לימד עד פרישתו ב-2010; נכון ל-2013, מעמדו הוא של פרופסור אמריטוס. כמו כן לימד ניצוח בשנים 1965-1960 בקונסרבטוריון של אמסטרדם, שם היו בין תלמידיו האנס פונק, אדו דה וארט ויאן סטולן, וכיהן כמנהל הפעילות התזמורתית והאופראית בקונסרבטוריון פיבודי למוזיקה בשנים 1982–1985.
בהיענות לבקשה אישית מנכדתו של ריכרד וגנר פרידלינד, ניצח פטר ארש על הקובץ הראשון של הקלטות יצירותיו התזמורתיות של אבי פרידלינד, זיגפריד וגנר. שני תקליטורים יצאו בחברת דליזה, עם התזמורת הסימפונית אלאבורג בניצוח ארש: הסימפוניה בדו מז'ור והפואמות הסימפוניות Glück, Und wenn die Welt voll Teufel wär (סקרצו), Weltersteinspielung ו-Sehnsucht עוד ניצח על הקלטת האופרה "ישו לפני הורדוס" מאת המלחין גבריאל פון ויידיץ' (1969-1888) עם התזמורת הסימפונית של סן דייגו.
נפטר בסיאטל ב-12 בספטמבר 2014.
הערות שוליים

↑  הייוורת, פטר, "אוטו קלמפרר: חייו ותקופתו". 1973-1885, כרך 2 (מתוך 2), קיימברידג' 1996
↑  ואליך, איזבלה, "להקליט את חיי", הוצאת סנקטוארי (לונדון) 2001
1 2  הקלטות דליזה SLL3
↑  גבריאל פון ויידיץ', "ישו לפני הורדוס", אופרה במערכה אחת (1918) וכו'. פטר ארש, התזמורת הסימפונית של סן דייגו, הוקלטה ב-1797. הוצאה מקורית בתקליט אריך נגן בחברת מיוזיקל הריטייג', הוצאה מחודשת בתקליטור ב-VAI אודיו, 1095-2
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: זולטאן רוז'נאי | מנהל מוזיקלי, התזמורת הסימפונית של סן דייגו | הבא: דייוויד אתרטון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325277005171  BnF: cb14175479x (data)  GND: 1065200293  ISNI: 0000 0001 0871 5594  LCCN: n80064628  MusicBrainz: b793462f-2903-4029-bb1f-a7f646b97702  VIAF: 13609445   WorldCat (עם VIAF): 13609445
סמואה הגרמנית

סמואה הגרמנית (בגרמנית: Deutsch-Samoa) הייתה מדינת חסות גרמנית משנת 1900 עד 1920, והורכבה מהאיים אופולו, סוואיי, אפולימה ומנונו, שכיום כולם בתוך המדינה העצמאית של סמואה, לשעבר סמואה המערבית. סמואה הייתה הרכישה הקולוניאלית הגרמנית האחרונה באגן האוקיינוס השקט, שהתקבלה בעקבות האמנה המשולשת שנחתמה בוושינגטון ב-2 בדצמבר 1899 עם אישורים שהוחלפו ב-16 בפברואר 1900. זו הייתה המושבה הגרמנית היחידה באוקיינוס השקט, מלבד הטריטוריה החכורה של מפרץ ג'יאוז'ו בסין, שנוהלה בנפרד מגינאה החדשה הגרמנית.
הרחבת ההשפעה הגרמנית

בשנת 1855, JC Godeffroy & Sohn הרחיבה את עסקי המסחר שלה לאוקיינוס השקט בעקבות משא ומתן של אוגוסט אונשלם, סוכנו של גודפרוי בוולפראיסו. הוא הפליג אל איי סמואה, שהיו ידועים אז כאיי הניווט. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, ההשפעה הגרמנית בסמואה התרחבה עם פעולות מטעים בקנה מידה גדול שהוכנסו לגידול אגוזי קוקוס, קקאו וגומי הוואה, במיוחד באי אופולו, שבו חברות גרמניות יצרו מונופול על עיבוד קופרה ופולי קקאו.
פעילות המסחר של JC Godeffroy & Sohn התרחבה לאיים במרכז האוקיינוס השקט. בשנת 1865, קפטן מסחר שפעל מטעם JC Godeffroy & Sohn השיג חוזה שכירות של 25 שנים לאי המזרחי של אטול נוקולאלאה. JC Godeffroy und Sohn נרכשו בשנת 1879 על ידי Handels-und Plantagen-Gesellschaft der Südsee-Inseln zu Hamburg‏ (DHPG). התחרות בפעולות המסחר במרכז האוקיינוס השקט הגיעה מ-Rug, Hedemann & Co, שהוקמה בשנת 1875, אשר הוחלפה על ידי HM Ruge and Company עד שפירמה זו נכשלה בשנת 1887 לערך.
מתחים שנגרמו בין השאר בגלל אינטרסים מנוגדים של הסוחרים הגרמנים ובעלי המטעים ומפעלים עסקיים בריטיים ואינטרסים עסקיים אמריקאים הובילו למלחמת האזרחים הראשונה בסמואה. המלחמה התרחשה בערך בין 1886 ל-1894, בעיקר בין סמואים, אם כי הצבא הגרמני התערב במספר הזדמנויות. ארצות הברית ובריטניה התנגדו לפעילות הגרמנית שהובילה לעימות בנמל אפיה ב-1887.
בשנת 1899 לאחר מלחמת האזרחים השנייה בסמואה, איי סמואה חולקו על ידי שלוש המעצמות המעורבות. האמנה המשולשת של סמואה נתנה שליטה באיים ממערב לקו אורך 171 מעלות מערב לגרמניה, האיים המזרחיים לארצות הברית (סמואה האמריקנית של היום) ובריטניה פוצתה עם טריטוריות אחרות באוקיינוס השקט ובמערב אפריקה.
התפתחות כלכלית

במהלך השנים הקולוניאליות הוקמו חברות חדשות כדי להרחיב מאוד את הפעילות החקלאית שבתורן הגדילו את ההכנסות ממסים על עבודות ציבוריות שעוררו עוד יותר את הצמיחה הכלכלית; "...בכל זאת, תקופת השלטון הגרמני הייתה המתקדמת ביותר, מבחינה כלכלית, שחוותה המדינה". JC Godeffroy, כחברת המסחר והמטעים המובילה בסמואה, שמרה על תקשורת בין חלקי המשנה והסניפים השונים שלה ובסיס הבית בהמבורג עם צי ספינות משלה. מאחר שהמעטפת התרבותית הסמואית לא כללה "עבודה להשכרה", יובאו עובדים סינים (ובמידה פחותה מלנזים מגינאה החדשה העובדים עבור DHPG), ו"...עד 1914 מעל 2,000 סינים היו במושבה, וסיפקו כוח עבודה יעיל למטעים [הגרמנים]."
מפעלי מטעים גדולים בסמואה:
JC Godeffroy & Son (הוחלפה על ידי "Deutsche Handels und Plantagen Gesellschaft" או DHPG)
"Deutsche Samoa Gesellschaft"
"Safata-Samoa-Gesellschaft"
"Samoa Kautschuk Kompagnie"
ממשל קולוניאלי

התקופה הקולוניאלית הגרמנית נמשכה 14 שנים והחלה רשמית עם הנפת הדגל הקיסרי ב-1 במרץ 1900. וילהלם זולף מונה למושל הראשון. ביחסיה הפוליטיים עם העם הסמואי, הראתה ממשלתו של סולף תכונות מודיעיניות וטיפול דומות כמו בזירה הכלכלית. הוא הכניס במיומנות מוסדות סמואים למערכת החדשה של ממשל קולוניאלי על ידי קבלת המנהגים המקומיים. זולף עצמו למד רבים מהמנהגים והטקסים החשובים לעם הסמואי, תוך הקפדה על נימוסים תרבותיים כולל שתיית קאווה טקסית.
"השלטון הגרמני הביא שלום וסדר בפעם הראשונה. . . . הסמכות, בדמותו של המושל, הפכה לאבהית, הוגנת ומוחלטת. ברלין הייתה רחוקה; לא היה כבלים או רדיו". המנהלים הגרמנים ירשו מערכת שבאמצעותה כמאתיים סמואנים מובילים החזיקו בתפקידים ציבוריים שונים. במהלך השנים, יריבויות על תפקידים אלה, כמו גם מינויים על ידי פקידים קולוניאליים, יצרו מתחים שהמטאיים המתנגדים (ראשי השבטים) התאספו יחד לתנועה מיליטנטית שבסופו של דבר תצעד חמושה לאפיה ב-1909. המושל זולף פגש את הסמואנים, אישיותו הנחושה שכנעה אותם לחזור הביתה. אולם התסיסה הפוליטית המשיכה לבעבע, כמה ספינות מלחמה הגיעו וסבלנותו של זולף הגיעה לסיומה. עשרה מהמנהיגים, כולל נשותיהם, ילדיהם ושומריהם, בסך הכל 72 נפשות, גורשו לסאיפאן שבאיי מריאנה הגרמניים, ולמעשה סיים את המרד.
מאמצים נמרצים של מנהלים קולוניאליים הקימו את מערכת בתי הספר הציבוריים הראשונה; נבנה בית חולים ואוייש והורחב לפי הצורך. מכל הנחלות הקולוניאליות של המעצמות האירופיות באוקיינוס השקט, סמואה הגרמנית הייתה ללא ספק הדרך הטובה ביותר; כל הדרכים עד 1942 נבנו בהדרכה גרמנית. המענקים הקיסריים מאוצר ברלין שציינו את שמונה השנים הראשונות לשלטון הגרמני לא היו נחוצים עוד לאחר 1908. סמואה הפכה למושבה התומכת בעצמה. וילהלם זולף עזב את סמואה ב-1910 כדי להתמנות למזכיר המושבות בברלין; את מקומו ירש אריך שולץ, השופט העליון לשעבר בפרוטקטורט. הגרמנים בנו את מסילת הרכבת טלפונקן מאפיה אל הר וואה להובלת חומרי בניין עבור התורן בגובה 120 מ' של התחנה האלחוטית טלפונקן שלהם, שנחנכה כמתוכנן ב-1 באוגוסט 1914, ימים ספורים בלבד לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה.
המנהל הקולוניאלי הגרמני השתמש בביתו לשעבר של הסופר רוברט לואיס סטיבנסון כבית מגורים; הבניין הוא כיום מוזיאון רוברט לואיס סטיבנסון.
גרמניה לא חוותה רמות דומות של התנגדות אנטי-קולוניאלית אלימה בסמואה כמו בדרום מערב אפריקה, קמרון או מזרח אפריקה. עם זאת, היו תנועות התנגדות אנטי-קולוניאליות בסמואה, כמו תנועות ה-"Oloa" ו-"Mau a Pule" בראשות האליטות, ותנועות נוער נגד השלטון הקולוניאלי הגרמני.