stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמלין קאסט
הערות שוליים

1 2  "Emmeline Mary E. Cust - Mapping the Practice and Profession of Sculpture in Britain and Ireland 1851-1951"
↑  "Emmeline 'Nina' Cust: Artist, Poet, Lover". National Trust.
↑  Sara Gray. The Dictionary of British Women Artists.
↑  Marshall, Alfred, 1842-1924. (1996). The correspondence of Alfred Marshall, economist. Whitaker, John K. (John King), Royal Economic Society (Great Britain). Cambridge: Cambridge University Press
↑  Rylance-Watson, Alice (21 April 2021). "The Great British Art Tour: from a ceiling alcove, an artist's quiet gaze". The Guardian.
↑  Welby, Victoria, Lady, 1837-1912. (1985). Significs and language : the articulate form of our expressive and interpretive resources. Schmitz, H. Walter. Amsterdam: J. Benjamins Pub.
↑  Cust, Nina; Stuart-Wortley, Emmeline; Welby-Gregory, Victoria Alexandrina Maria Louisa Stuart-Wortley (1928). Wanderers: episodes from the travels of Lady Emmeline Stuart-Wortley and her daughter Victoria, 1849-1855. New York: Coward-McCann.
↑  Cust, Nina (1 March 1945). "O TIME! O LOVE!". English: Journal of the English Association. 5 (28): 117–c–117.
↑  Cust, Nina (1909). Gentlemen errant: being the journeys and adventures of four noblemen in Europe during the fifteenth and sixteenth centuries. London: John Murray
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304138605171  PLWABN: 9810673523405606  GND: 1256902691  ISNI: 0000 0001 0908 419X  LCCN: nr93037972  NTA: 190113634  Trove: 1259364  ULAN: 500188809  VcBA: 495/8296  VIAF: 63883412   WorldCat (עם VIAF): 63883412 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמלין קאסט".
אלפרד גילברט 1894
אלכסנדר רמאלינגום

אלכסנדר רמאלינגום (בצרפתית: Alexandre Ramalingom; נולד ב-17 במרץ 1993 בפונטואז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי-מלגשי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת מדגסקר.
קריירת מועדונים

רמאלינגום שיחק בקבוצות מריניאן, ליל-רוס, אז'אקסיו, בזייה וסדאן מהליגות הנמוכות בצרפת, ווירטון מליגת המשנה הבלגית.
ב-12 ביולי 2023 חתם על חוזה לעונה אחת בסבאיל מליגת העל האזרית. הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 15 שערים, ובתום העונה עזב את המועדון.
ב-24 ביולי 2024 חתם בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
קריירה בינלאומית

רמאלינגום נולד בצרפת, והוא ממוצא ראוניוני ומלגשי. ב-12 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר, בהפסד 2-1 לנבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Football (N2). Un attaquant expérimenté signe à Sedan, www.lardennais.fr, ‏2020-09-14 (בצרפתית)
↑  יגאל גולדשטיין, ‏החלוץ אלכסנדר רמאלינגום חתם בבני סכנין, באתר ערוץ הספורט, 24 ביולי 2024
אוניברסיטת מרמרה

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 על שם:  ים מרמרה 
 תקופת הפעילות:  1883–הווה (כ־141 שנים) 
 סטודנטים
 :  14,066 (נכון ל־אפריל 1984) 
 מיקום
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 קואורדינטות:  40°59′10″N 29°03′13″E﻿ / ﻿40.986111111111°N 29.053611111111°E﻿ / 40.986111111111; 29.053611111111
 www.marmara.edu.tr
  (למפת איסטנבול מוגדלת) אוניברסיטת מרמרה(למפת איסטנבול רגילה) אוניברסיטת מרמרה
 
בנין נשיאות אוניברסיטת מרמרה, אזור כיכר סולטאן מחמט מידאני, איסטנבול
אוניברסיטת מרמרה (בטורקית: Marmara Üniversitesi) שוכנת באיסטנבול. היא האוניברסיטה השנייה בגודלה בטורקיה. לומדים בה כיום 57,000 סטודנטים ומלמדים בה מעל 3,000 אנשי סגל.
שורשיה של אוניברסיטת מרמרה נטועים בסיום תקופת האימפריה העות'מאנית עם הקמת בית הספר Hamidiye[דרוש תעתוק] לכלכלה ולמסחר בשנת 1883, בו למדו בשנה הראשונה 13 תלמידים בלבד. בשנת 1923 הוסב שם המקום ל"אקדמיה של איסטנבול למסחר ומדעי הכלכלה". בשנת 1982 הוכרז המקום באופן רשמי כאוניברסיטה, שכונתה "אוניברסיטת מרמרה", לאחר איחוד עם מספר בתי ספר להשכלה גבוהה באיסטנבול מתחומים שונים.
אף שהתמחותה הראשונית הייתה בתחום הכלכלה, נוספו אליה בהדרגה תחומים נוספים כגון רפואה, רפואת שיניים, משפטים, אמנות ושפות זרות. כיום כוללת האוניברסיטה 14 פקולטות, 9 בתי ספר מקצועיים להשכלה גבוהה ו-11 מכוני מחקר. הלימודים באוניברסיטת מרמרה מתקיימים באופן רשמי בארבע שפות: טורקית, אנגלית, גרמנית וצרפתית. בין בוגרי האוניברסיטה המפורסמים נמצא גם רג'פ טאיפ ארדואן, נשיא טורקיה בהווה.
חינוך

באוניברסיטת מרמרה יש יותר מ-3,000 חברי סגל וגוף סטודנטים המגיע ל-60,000 במספר קמפוסים בעיר איסטנבול.  זה היה אחד המוסדות המובילים להשכלה גבוהה בטורקיה במשך 124 שנים.  האוניברסיטה קידמה את עצמה במהירות למעמד בינלאומי יחד עם הפקולטות להנדסה, רפואה ורפואת שיניים שבהן אמצעי ההוראה הם טורקית ואנגלית.  האוניברסיטה כוללת את הפקולטה לכלכלה ומדעי המינהל, המספקת השכלה בחמש שפות: טורקית, אנגלית, צרפתית, ערבית וגרמנית, מה שהופך את אוניברסיטת מרמרה לאוניברסיטה הרב-לשונית היחידה בטורקיה.  האוניברסיטה הצליחה במיוחד ברפואה, משפטים ואמנויות.  פקולטות חדשות הוקמו עם הגעתם של סטודנטים חדשים מאוניברסיטת איסטנבול סיטי עם סגירתה הרשמית ב-2020.
האוניברסיטה פועלת לפי נורמות הנאורות ומכינה את הסטודנטים באמצעות ניהול דמוקרטי משתף בהתאם לעקרונות שנקבעו בחוקת טורקיה.  האוניברסיטה מעסיקה 2,839 חברי סגל, כולל 558 פרופסורים, 234 פרופסורים חבר, 569 עוזרים, 237 מרצים, 987 עוזרי מחקר, 172 מדריכים, 78 מומחים, 3 מתרגמים ו-1 מתכנן חינוך מנהלי, יחד עם 1354 אנשי חינוך.
באוניברסיטת מרמרה יש 57,000 סטודנטים, מתוכם 44,661 סטודנטים לתואר ראשון ו-7,406 סטודנטים לתארים מתקדמים.  בסך הכל לומדים במוסד 1,354 סטודנטים זרים מ-73 מדינות.  סטודנטיות מהוות 54% מכלל האוכלוסיית האוניברסיטה.
פעילות בין-לאומית

אוניברסיטת מרמרה, היא אוניברסיטה מודרנית ובינלאומית המארחת ומשתתפת במפגשים מדעיים, פעילויות תרבותיות, תערוכות אמנות וספורט יחד עם אירועים לאומיים ובינלאומיים שונים אחרים.  אוניברסיטת מרמרה היא אחת האוניברסיטאות הטורקיות הבודדות החברות באיגוד האוניברסיטה האירופית (EUA).  גם הפקולטות להנדסה וחינוך טכני מבצעות את לימודיהן הבינלאומיים באמצעות ABET.  הפקולטה לכלכלה ומדעי המנהל והמכון למדעי החברה נמצאים בתהליך הכנה להערכת האיכות המתבצעת על ידי EQUIS, מערכת בינלאומית להסמכה בניהול ומנהל עסקים באירופה.  המכון למדעי החברה הוא כעת חבר מוסדי ב-EFMD, הקרן האירופית לפיתוח ניהול.  הפקולטה למשפטים משתתפת בעקביות בכמה תחרויות בינלאומיות למשפטים משפטיים כמו Phillip C. Jessup Moot Court Competition בארצות הברית ותחרות Willem C. Vis Moot Court Competition באוסטריה.  הפקולטה למשפטים יחד עם המחלקה למדע המדינה ויחסים בינלאומיים מייצגת את האוניברסיטה במספר תוכניות מודל שונות של האו"ם מדי שנה.  באמצעות תוכנית סוקרטס אירחה האוניברסיטה 120 חברי סגל, ושלחה 53 לחו"ל בחמש השנים האחרונות.
האוניברסיטה משרתת סטודנטים בין 73 מדינות, ותמיד הייתה פרואקטיבית בגיבוש והרחבת היחסים הבינלאומיים שלה.  לאחרונה פועלת אוניברסיטת מרמרה ליצירת קשרים עם אוניברסיטאות אירופיות אחרות וגם עם המוסדות מחוץ לאיחוד האירופי שיאפשרו לסטודנטים ולחוקרים גישה למגוון רחב של הזדמנויות.  יחידות אקדמיות רבות באוניברסיטה הצליחו בפיתוח חילופי סטודנטים/מרצים במסגרת התוכניות LLP ו-Erasmus/Socrates המוצעות על ידי הנציבות האירופית.  במסגרת הפקולטה לכלכלה ומדעי המינהל, המחלקה למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים לבדה פיתחה הסכמי ארסמוס עם המרכז ללימודי אירופה, אוניברסיטת Jagiellonian, פולין;  המחלקה למדעי המדינה, אוניברסיטת סטוקהולם, שוודיה;  הפקולטה לשימור המורשת התרבותית, אוניברסיטת בולוניה, איטליה;  הפקולטה למדעי המדינה והחברה, אוניברסיטת אנטוורפן, בלגיה;  המכון למדע המדינה, אוניברסיטת רגנסבורג, גרמניה והמכון למדע המדינה, אוניברסיטת יוהנס גוטנברג של מיינץ, גרמניה;  המכללה לפדגוגיה חברתית, המכללה המקצועית אליס סלומון הנובר, גרמניה.  בעוד לפקולטה למשפטים יש קשרים עם אוניברסיטת מינסטר, האוניברסיטה החופשית של ברלין, אוניברסיטת בילפלד, אוניברסיטת קלן מגרמניה, אוניברסיטת אתונה מיוון, אוניברסיטת לינץ מאוסטריה, אוניברסיטת פריז דקארט מצרפת ואוניברסיטת סיינה מ. איטליה.
אסון המטיילים בעין גדי

אנדרטת אסון המטיילים בעין גדי
אסון המטיילים בעין גדי הוא אסון שאירע אור ליום 9 באפריל 1942, כאשר שבעה חניכי השומר הצעיר כבני 17 ומלווה, איש פלמ"ח, שהיו במסע למצדה, נהרגו מפיצוץ רימוני-יד שהונחו ליד מדורה.
המסע עד עין גדי

ב-6 באפריל, חול המועד פסח תש"ב, יצאו מירושלים 156 חניכי השומר הצעיר מרחבי הארץ למסע רגלי למצדה. לאחר שנעו באוטובוסים לחברון וממנה ליטא, יצאו רגלית דרך מדבר יהודה לכיוון מצדה. את המסע הובילו חנוך רוזנברג מקיבוץ בית אלפא, שהשתתף כשנתיים קודם לכן במסע החלוצי למצדה בהובלת שמריהו גוטמן ושמעון פרס והמדריך הבכיר צבי אטקין מקיבוץ חצור.
ב-7 באפריל לפנות ערב הגיעה הקבוצה למרגלות המצדה ובילתה את הלילה בבסיס ההר. עם שחר העפילו החניכים לראש ההר ונפגשו עם קבוצת מטיילים מן הנוער העובד והלומד. חברי הנוער העובד היו מאובטחים בכיתת פלמ"ח. מפקד הכיתה, נחום אריאלי מנגבה הצטרף אל חברי השומר הצעיר יחד עם עוד שני חברים נושאי אקדחים וצבי ריזנברג מבאר טוביה, שהיה מצויד בשני רימונים. בשעות אחר הצהריים ירדה הקבוצה ממצדה ולקראת הלילה הגיעה לעין גדי.
האסון ואחריו

החניכים שכבו לישון בפתח נחל ערוגות, על מנת לקום עם שחר ולצעוד לקלי"ה. השתלשלות האירועים המדויקת שהובילה לפיצוץ הרימון אינה ידועה. ככל הנראה אחד מרימוני היד של מאבטחי הקבוצה הגיע למדורה או סמוך לה והתפוצץ. מהפיצוץ נהרגו שישה חניכים, חניכה אחת וצבי ריזנברג, המאבטח מן הפלמ"ח. נפצעו עוד 14 חניכים.
חנוך רוזנברג וצבי אטקין יצאו מיד בריצה לכיוון קלי"ה וגמאו את מרחק 60 הקילומטרים בתשע שעות. בהגיעם, ללא יכולת דיבור, דיווחו על המקרה באמצעות כתיבת פתק. במקביל, אותתו קבוצות חניכים לאסדות של מפעל האשלג הארץ ישראלי, שנעו על פני ים המלח. אסדה אחת שמה לב לאיתות ודבר המקרה הועבר בקשר למנהל המפעל, משה נובומייסקי ששלח למקום את רופא המפעל. לאחר כשעתיים הגיעה גם סירה מקלי"ה ועליה ציוד רפואי ושוטר בריטי.
ההרוגים והפצועים פונו באלונקות מאולתרות אל החוף ומשם בסירות לקלי"ה ומשם לירושלים. עקב התחלת חקירת המקרה על ידי המשטרה הבריטית יצאו אנשי הפלמ"ח בנפרד ובחשאי לצעידה רגלית אל רמת רחל.
ארבעה מהחניכים הובאו לקבורה בבית הקברות סגולה וסביב קבריהם נטעו ארבעה ברושים, עצים יחידים בבית הקברות סגולה.
הגלעד והאנדרטה

לקראת יום השלושים לאסון הוציאה הנהגת "השומר הצעיר" את החוברת "כי עלינו למצדה" בעריכת משה שמיר, אשר הוקדשה לזכרם של הנספים.
שנה לאחר המקרה יצא מדריך החניכים מקן פתח תקווה, המשורר נתן יונתן, עם מדריכים נוספים לעין גדי. הקבוצה הקימה גלעד מאבן מקומית עליה נחרתו שמות ההרוגים ומילותיו של יונתן: "עובר אורח, דום! כאן נפלו בעליית השומר-הצעיר למצדה פסח תש"ב. הם פלסו נתיבות, המסע לא עצר מלכת." לדברי המשורר, הוא שאב השראה ממילות היד שהוקמה לזכר חיילי ספרטה לאחר קרב תרמופילאי, לפי המשורר סימונידאס.
במהלך השנים הוחלפה האבן בלוח שעליו נחרתו הדברים. ב-1972 הזמין בית ספר שדה עין גדי מהאדריכל דן צור (שאחיו נהרג באסון) אנדרטה. האנדרטה, למרגלות השביל העולה למעיין עין גדי, סמוך לתל גורן, עוצבה כספסל בטון מעוגל, המסמל את הישיבה סביב המדורה, ושולב בה לוח האבן. מיקום מדויק 31°27'37.0"N 35°23'16.5"E
הערות שוליים

↑  אלי אלון, "אסון המטיילים בעין גדי" 1942, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 באפריל 2015
↑  אליעזר טרופה, מפעלי ההנצחה בפתח־תקוה, זמנים, 6 במאי 1954
נוסרת אמין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1886 אספהאן, המדינה הנשגבת של פרס 
 פטירה:  1983 (בגיל 97 בערך) אספהאן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 כינויים נוספים:  באנו אמין
 מקצוע:  אשת הלכה, תאולוגית, אשת חינוך
 השקפה דתית:  אסלאם שיעי 
 
קברה של נוסרת אמין באספהאן
חאג'יה סיידה נוסרת אמין (בפרסית: سیده نصرت‌ امین, 1886–1983), ידועה גם כ"בַּאנו אמין" (הגברת אמין, בפרסית: بانو امين), נחשבת לאחת מאנשי ההלכה והמשפט המוסלמי הבולטים ביותר במאה העשרים. היא ידועה גם כתאולוגית וכמיסטיקאית אסלמית. היא קיבלה רישיונות פסיקה (אג'אזאת) רבים, בין היתר מן האייתוללה מוחמד כאזם חוסין שיראזי (1873–1947) ושייח' עבד אל-כרים חאירי יזדי (1859–1937), מייסד החווזה של קום. היא בעצמה הנפיקה רישיונות פסיקה רבים למלומדים, ביניהם סייד מרעשי נג'פי וזינת א-סאדאת הומאיוני.
חייה

נוסרת אמין נולדה באספהאן למשפחת סוחרים. בילדותה למדה בבית ספר מקומי, שם למדה לימודי קוראן ותרבות פרס. היא המשיכה ללמוד גם אחרי שהתחתנה (בגיל 15). בעלה, שהיה קרוב משפחתה, נקרא חאג' מירזא מועין א-תוג'אר. אביה, חאג' סייד מוחמד עלי אמין א-תוג'אר, תמך בהמשך לימודיה ואף עזר לממנם. דודתה, האשמיה א-תוג'אר, אחותו של האב, הייתה בעצמה פוסקת הלכה מוסמכת, ואחייניתה איפתיח'אר א-תוג'אר קיבלה הסמכה גם היא והייתה לפוסקת מוסמכת.
בשנת 1965 הקימה נוסרת אמין בית ספר תיכון לבנות (דַבּירסתאן-י דוח'תַראנה-י אמין) באספהאן, בשם "מַכְּתַב-י פאטמה". הלימודים בבית הספר כללו לימודי פרסית, ערבית, אנגלית, פילוסופיה, משפט מוסלמי ותרבות מוסלמית. הלימודים היו ברמה גבוהה ואפשרו לבוגרות המוסד להגיע לשלב המכין במרכזי הלימוד וההסמכה המסורתיים.
לנוסרת אמין נולדו שמונה ילדים, אך רק אחד מהם זכה להגיע לבגרות.
היא קבורה בבית הקברות תח'ת-י פולאד שבעיר אספהאן.
חיבורים

אל-ארבעין אל-האשמיה - "ארבעים [המסורות] ההאשמיות". החיבור הראשון שכתבה כולל ארבעים חדית'ים שנושאם הוא ייחוד האל ותוארי האל, רעיונות פילוסופיים ותאולוגיים (1936; נכתב בערבית ותורגם מאוחר יותר לפרסית).
סאיר וסלוכ דר רוויש-י אווליא-י אללה - "ההליכה והמסע בדרך ידידי האל". חיבורה הראשון בפרסית מתאר את הדרכים המביאות לשלמות רוחנית. באנו אמין השתמשה בשם עט גברי בפרסום הראשון של חיבור זה (1944; פרסית).
אח'לאק וראה-י סעדאת: איקתיבאס ותרג'מה אז טהארת אל-עראקי בן מסכויה - "מוסר ודרך האושר: לקט ותרגום [מדברי] אל-עראקי בן מסכויה". ספרה השני בפרסית הוא תרגום חלקים מחיבורו של אבן מסכויה תהד'יב אל-אח'לאק ("ליטוש המידות הטובות"). משמש כספר לימוד מקובל באוניברסיטאות ובחוגי לימוד שונים באיראן (1949, פרסית).
א-נפחאת א-רחמאניה פי אל-וארדאת אל-קלביה - "משבי הרוח הרחמניים בענייני הלב". חיבור בעל אופי מיסטי המתאר חוויות מיסטיות שחוותה. בניגוד לשאר חיבוריה בפרסית, ספר זה לא תורגם מעולם לערבית (1950?; ערבית).
רוויש-י ח'ושבח'תי ותווציה בח'ואהראן-י אימאני - "הדרך לאושר ועצה לאחיות לאמונה". הספר עוסק בסוגיות תרבותיות וחברתיות של התקופה. נכתב במובהק עבור ציבור הנשים הקוראות באיראן (1952, פרסית).
מח'זן אל-ערפאן דר עולום-י קוראן - "אוצר הידע במדעי הקוראן". חיבור פרשני בן 15 כרכים (ב-1956 הופיע הכרך הראשון ושאר הכרכים התפרסמו במהלך 15 השנים הבאות, פרסית).
מח'זן א-לאלי דר פזילת-י מולא אל-מוואלי עלי בן אבי טאלב - "אוצר הפנינים בשבח עלי בן אבי טאלב" (1961, פרסית).
מעאד, יא אח'רין סיר-י בשר - "החזרה לחיים, או המסע האחרון של האדם". חיבור זה עוסק באסכטולוגיה ובאחרית הימים (1963/4, פרסית).
ג'אמע אל-שתאת - "אסופת הדברים הפזורים". הספר כולל שאלות שנשלחו אליה ממלומדים שונים ואת תשובותיה (פורסם כספר ב-1965 אבל היה קיים כנראה ככתב יד לפני כן; ערבית).
לקריאה נוספת

ביוגרפיה של נוסרת אמין משנת 1992 (פרסית): נאצר באקרי בידהנדי, מופת לגברות (גילויים מחייה של הגברת המוג'תהדה אמין אצפהאני), קום, 1992 (ناصر باقری بیدهندی، بانوی نمونه (جلوه‌هایی از حیات بانوی مجتهده امین اصفهانی)، قم، دفتر تبلیغات اسلامی، ۱۳۷۷)
Mirjam Künkler and Roja Fazaeli, "The Life of Two Mujtahidas: Female Religious Authority in 20th Century Iran," in Women, Leadership and Mosques: Changes in Contemporary Islamic Authority, Masooda Bano and Hilary Kalmbach, eds. Brill Publishers, 2012, pp. 127-160.
הערות שוליים

↑  Mirjam Künkler and Roja Fazaeli, "The Life of Two Mujtahidas: Female Religious Authority in 20th Century Iran," in Women, Leadership and Mosques: Changes in Contemporary Islamic Authority, ed. Masooda Bano and Hilary Kalmbach (Brill Publishers, 2012), pp. 132-133.
↑  Mirjam Künkler and Roja Fazaeli, "The Life of Two Mujtahidas: Female Religious Authority in 20th Century Iran," p. 135.
↑  Mirjam Künkler and Roja Fazaeli, "The Life of Two Mujtahidas: Female Religious Authority in 20th Century Iran," p. 137.
↑  Tayyebeh Cheraghi, "Lady Nusrat Beygum Amin,"
Message of Thaqalayn 14/3 (2012), p.125.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n88202353  VIAF: 60644198   WorldCat (עם VIAF): 60644198
וסילי בלוחין

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1895 Vladimir Governorate, האימפריה הרוסית 
 התאבד:  3 בפברואר 1955 (בגיל 60) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 השכלה:  המכון לארכיטקטורה במוסקבה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה
 אות לנין
 
וסילי מיכאילוביץ' בלוחין (ברוסית: Васи́лий Миха́йлович Блохи́н;‏ 7 בינואר 1895 – 3 בפברואר 1955) היה מייג'ור גנרל סובייטי, שפעל כמוציא להורג הראשי של הנ.ק.ו.ד. הסטליניסטי תחת שרי הפנים גנריך יגודה, ניקולאי יז'וב ולברנטי בריה. בשנים 1926—1953 שימש כראש הקומנדנטורה במשטרה החשאית הסובייטית.
בלוחין, שנבחר לתפקיד על ידי יוסיף סטלין בשנת 1926, הוביל פלוגת תליינים שביצעה ופיקחה על רצח המונים רבים בתקופת שלטונו של סטלין, בעיקר במהלך הטיהורים הגדולים והחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. הוא תועד שהוציא להורג עשרות אלפי אסירים בידו, כולל הריגת כ-7,000 שבויי מלחמה פולנים במהלך הטבח בקאטין באביב 1940, מה שהפך אותו לתליין והרוצח ההמוני הפורה ביותר בהיסטוריה העולמית המתועדת. הוא אולץ לצאת לפנסיה לאחר מותו של סטלין, בלוחין מת בשנת 1955 ומותו דווח רשמית כהתאבדות.
ראשית חייו וקריירה

בלוחין, שנולד למשפחת איכרים ב-7 בינואר 1895, שירת בצבא הרוסי הקיסרי במלחמת העולם הראשונה והצטרף לסוכנות הביטחון הממלכתית הסובייטית צ'קה במארס 1921. אף כי הרשומות מועטות, נראה היה כי הוא ציין הן את דחייתו והן את שליטתו במה שיוסיף סטלין כינה "עבודה שחורה": התנקשויות, עינויים, הפחדות והוצאות להורג התנהלו בחשאי. ברגע שהוא זכה לתשומת ליבו של סטלין, הוא הועלה במהירות בתפקידו ותוך שש שנים מונה לראש סניף הקומנדטורה שנוצר מתוך המחלקה המנהלית של המשטרה החשאית. סניף זה מילא תפקיד מרכזי בביצוע משימות חשאיות בתקופת הטיהור הגדול. עם המטה הראשי בלוביאנקה שבמוסקבה, חבריה אושרו כולם על ידי סטלין וקיבלו את פקודותיהם ישירות ממנו, עובדה שהבטיחה את קיומה של היחידה למרות שלושת הטיהורים העקובים מדם בתוככי הנ.ק.ו.ד..
כמוציא להורג ותליין בכיר,  היה לבלוחין את התואר הרשמי של מפקד הכלא הפנימי בלוביאנקה, מה שאיפשר לו לבצע את תפקידו במינימום בדיקות וללא ניירת רשמית. למרות שמרבית ההערכות מדברות על 828,000 הוצאות להורג של הנ.ק.ו.ד. שנערכו בתקופת סטלין שבוצעו על ידי אנשי צ'קה מקומיים, על הוצאות להורג המוניות היו מפקחים התליינים המומחים מהקומנדנטורה. בנוסף לפיקוח על ההוצאות להורג ההמוניות, בלוחין באופן אישי לחץ על ההדק בכל ההוצאות להורג הבודדות שהתנהלו בברית המועצות במהלך כהונתו, כולל אלה של הבולשביקים הוותיקים שהורשעו במשפט הראווה במוסקבה; מרשל מברית המועצות מיכאיל טוחצ'בסקי (שהורשע במשפט חשאי); ושניים משלושת ראשי הנ.ק.ו.ד. שהודחו מתפקידם (גנריך יגודה בשנת 1938 וניקולאי יז'וב בשנת 1940). בלוחין זכה באות הכבוד על שירותו בשנת 1937.
תפקידו בטבח קאטין

המעשה הידוע לשמצה ביותר של בלוחין היה ההוצאות להורג באפריל 1940 בירי על כ-7,000 אסירים פולנים שנכלאו בכלא השבויים אוסטשקוב ביער קאטין. הרוב היו קציני צבא ומשטרה שנלקחו בשבי לאחר הפלישה הסובייטית לפולין בשנת 1939. הידוע לשמצה באירוע נובע גם מהנחיות משטר סטלין ברציחות וממערכת התעמולה הסובייטית שלאחר מכן שהאשימה את גרמניה הנאצית בטבח.
בשנת 1990, במסגרת גלסנוסט, מיכאל גורבצ'וב העביר לממשלת פולין את התיקים על הטבח בקאטין, סטרובילסק וקאלינין (כיום טבר) וחשף את מעורבותו של סטלין. בהתבסס על הנחיה חשאית מ-4 באפריל מאת סטלין לראש המשטרה החשאית לברנטי בריה (כמו גם צו הנ.ק.ו.ד. מספר 00485), ההוצאות להורג בוצעו במשך 28 לילות רצופים בתא ההוצאה להורג במרתף שנבנה במיוחד במטה המשטרה החשאית בקאלין, והוקצו ישירות לבלוחין, מה שהפך אותו לתליין הרשמי של קומיסריון הפנים העממי.
בלוחין החליט בתחילה על מכסה שאפתנית של 300 הוצאות להורג ללילה; ותכנן מערכת יעילה שבה האסירים הובלו בנפרד לפְּרוֹזדוֹר — שנצבע באדום ונודע בשם "החדר הלניניסטי" — לזיהוי שטחי, בטרם נאזקו והובילו אותם לחדר ההוצאה להורג בדלת הבאה. החדר תוכנן במיוחד עם קירות מרופדים לבידוד רעש, רצפת בטון משופעת עם צינור ניקוז וקיר עץ שאסירים הועמדו מולו. בלוחין היה עומד ומחכה מאחורי הדלת בלבוש התליין שלו: סינר קצבים מעור, כובע עור וכפפות עור באורך הכתפיים. ואז, ללא דיון, קריאת גזר דין או כל רשמיות אחרת, כל אסיר הובא ונאסר על ידי השומרים בזמן שבלוחין ירה בו פעם אחת בבסיס הגולגולת עם אקדח גרמני מדגם וולטר דגם 2.25 ACP. הוא הביא מזוודה מלאה באקדחי וולטר משלו, מכיוון שהוא לא סמך על אמינותו של אקדח ה-TT-30 הסובייטי שנשא בדרך כלל. השימוש באקדח גרמני, שנשאו בדרך כלל שוטרים וסוכני מודיעין גרמנים, גם סיפק את הראיה להכחשות המשטר להוצאות להורג אם הגופות יתגלו לאחר מכן.
על פי הערכות, 30 סוכני המשטרה החשאית הסובייטית מקומיים, שומרים ונהגים נקראו לשירות כדי ללוות אסירים למרתף, לאשר את זיהויים, ואז להסיר את הגופות ולנקות את הדם לאחר כל הוצאה להורג. למרות שחלק מההוצאות להורג בוצעו על ידי סגן בכיר לביטחון המדינה אנדריי רובנוב, בלוחין היה התליין העיקרי והיה נאמן למוניטין שלו, אהב לעבוד ברציפות ובמהירות ללא הפרעה. בהתאם למדיניות הנ.ק.ו.ד. ולאופי הכללי "הרטוב" של המבצע, ההוצאות להורג נערכו בשעות הלילה, החל בשעות החשיכה ונמשכו עד רגע לפני עלות השחר. הגופות הועמסו ברציפות על משאיות מכוסות דרך דלת אחורית בתא ההוצאה להורג ומשאיות, פעמיים בלילה, נסעו למדנוי, שם סידר בלוחין דחפור ושני נהגים שתפקידם היה להיפטר מהגופות באתר לא מסומן. בכל לילה נחפרו 24–25 תעלות, בעומק של 8 עד 10 מטרים, כדי להכיל את גוויות הלילה ההוא, וכל תעלה כוסתה לפני עלות השחר.
בלוחין וצוותו עבדו ללא הפסקה במשך 10 שעות בכל לילה, כאשר בלוחין הוציא להורג בממוצע אסיר אחד כל שלוש דקות. בסוף הלילה סיפק בלוחין וודקה לכל אנשיו. ב-27 באפריל 1940 קיבל בלוחין בסתר את עיטור הדגל האדום ופרמיית שכר חודשית צנועה כפרס מסטלין על "המיומנות והארגון שלו בביצוע יעיל של משימות מיוחדות". ספירתו של 7,000 יריות במשך 28 יום נותרה הרצח ההמוני המאורגן והמתמשך ביותר שנערך על ידי אדם אחד ובשנת 2010 הוא נרשם כמחזיק שיא העולם של גינס כ'מוציא להורג הפורה ביותר'.
פרישה ומוות

בלוחין אולץ לפרוש בשנת 1953 בעקבות מותו של סטלין במרץ אותה שנה. עם זאת, "שירותו הבלתי ניתן להחלפה" צוין בפומבי על ידי בריה בעת עזיבתו. לאחר הדחת בריה מהשלטון ביוני אותה השנה, דרגתו של בלוחין נשללה ממנו במהלך קמפיין הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב. על פי הדיווחים, הוא שקע באלכוהוליזם ומחלות נפשיות קשות, ומת ב-3 בפברואר 1955, כאשר סיבת המוות הרשמית צוינה כ"התאבדות".
חיים אישיים

בלוחין היה נשוי לנטליה אלכסנדרובנה בלוחינה (1901–1967), והיה לה בן, ניקולאי ואסילייביץ' בראנוב (1916–1998).
הערות שוליים

1 2  Parrish 1996, p. 324.
1 2  Montefiore 2005, pp. 197–8, 332–4.
1 2  Glenday, pp. 284–5.
1 2  Montefiore 2005, p. 198
↑  Montefiore 2005, p. 325
↑  Rayfield 2005, p. 324.
1 2  Parrish 1996, pp. 324–5.
↑  Remnick 1994, pp. 5–7
↑  David Remnick (1994). Lenin's Tomb: The Last Days of the Soviet Empire. Random House Digital, Inc. pp. 5–. ISBN 978-0-679-75125-0. נבדק ב-30 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Sanford 2005, p. 112.
↑  Remnick 1994, p. 5.
1 2  Sanford 2005, p. 102.
1 2  Roman Brackman (1 במאי 2003). The Secret File of Joseph Stalin: A Hidden Life. Taylor & Francis. pp. 287–. ISBN 978-0-7146-8402-4. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Rayfield 2005, p. 488.
↑  George Sanford (21 באוקטובר 2005). Katyn And The Soviet Massacre Of 1940: Truth, Justice And Memory. Psychology Press. pp. 103–. ISBN 978-0-415-33873-8. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Remnick 1994, p. 6.
↑  Michael Parrish (1996). The Lesser Terror: Soviet State Security, 1939-1953. Greenwood Publishing Group. pp. 57–. ISBN 978-0-275-95113-9. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Sanford 2005, p. 113.
↑  David Remnick (1994). Lenin's Tomb: The Last Days of the Soviet Empire. Random House Digital, Inc. pp. 6–7. ISBN 978-0-679-75125-0. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Simon Sebag Montefiore (13 בספטמבר 2005). Stalin: The Court Of The Red Tsar. Random House Digital, Inc. pp. 198–. ISBN 978-1-4000-7678-9. נבדק ב-29 באפריל 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Palet, Laura Secorun (25 בינואר 2015). "History's Most Prolific Executioner". OZY. נבדק ב-6 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://rarehistoricalphotos.com/vasily-blokhin-executioner/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812422209405606  VIAF: 5179163513730611230008   WorldCat (עם VIAF): 5179163513730611230008
יהודה בן דמא

| --- | --- |
 השתייכות:  תנאים 
 
רבי יהודה בן דמא (או רבי אלעזר בן דמא) היה, על פי מדרשים מאוחרים, תנא שהוצא להורג בידי הרומאים, ולפי נוסחאות מסוימות נכלל בין עשרה הרוגי מלכות.
רבי יהודה בן דמא אינו נזכר כלל במקורות התנאיים ובתלמודים.
הוצאתו להורג

המקור להוצאתו להורג הוא במדרש "אלה אזכרה" (מ"אוצר המדרשים"). שם מסופר, כשהוציאו רבי יהודה בן דמא להורג, אותו היום, ערב שבועות היה. 

אמר לו ר' יהודה לקיסר: חייך, המתן לי מעט עד שאקיים מצוות עצרת ואקדש, כדי לשבח להקב"ה שנתן לנו את התורה. 

אמר לו הקיסר: עדין אתה בוטח בתורה ובאלהים שנתנה? 

אמר לו: הן.

אמר לו: מה שכרה של תורתך? 

אמר לו: עליה אמר דוד עליו השלום: "מה רב טובך אשר צפנת ליראיך". 

אמר לו הקיסר: אין שוטים בעולם כמותכם, שסבורים שיש עולם אחר. 

אמר לו: אין שוטים בעולם כמותכם, שכופרים באלהים חיים, ואוי לך ואוי לבושתך כשתראה אותנו באור החיים ואתה תרד בשאול תחתית. 

מיד חרה אפו של הקיסר וצוה לקשרו בשערות ראשו בזנב סוס ולמשכו בכל רחוב של רומי, ואחר כך צוה וחתכוהו איברים איברים. ובא אליהו זכור לטוב, וליקט את האיברים, וקברם במערה אחת סמוכה לנהר שיורד לפני רומי.
שמעו הרומיים קול נהי ובכי כל שלושים יום בתוך אותה מערה. באו והודיעו לקיסר. אמר: אפילו העולם נהפך לתוהו ובוהו לא אשקוט עד שאמלא רצוני באותם זקנים.