stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרקריה
פרקריה לטובת הכנסייה

איכרים  שבבעלותם הייתה חלקת אדמה כנחלת אבות (אלודיום - allodium) העניקו אותה לכנסייה בדרך של פרקריה. על פי תעודות שנשארו, מובהר כי אחרי ההענקה האדמה נשארה אצל המעניק, כך שהיה יכול להמשיך ולעבד אותה ולהנות מפירותיה. זאת כל עוד אחד מבני הזוג המעניק היה נותר בחיים.  המושג הורחב כך שפרקריה הפכה לסוג של הסכם בו ניתנה לאנשים זכות שימוש והנאה בנכס כנסייתי, למשך תקופה מסוימת או למשך כל ימי חיי מחזיק האדמה, וזאת בתמורה לשירותים שהוענקו לכנסייה. זהו אחד הנוסחים (פורמולות) שמביא מרקולף (אנ') לעריכת פרקריה:
"לאדון הקדוש ואבינו הנוצרי הבישוף (שם הבישוף).
להווי ידוע בציבור שבשם האל, אני (שם האדם) ואשתי (שם האישה) מסרנו על ידי מכתב זה, בשלמות, את נחלתנו (שם הנחלה) הנמצאת במחוז (שם המחוז), כולל כל מה שהיה לנו בתחום הנחלה, לכנסייה (שם הכנסייה) לכבודו של הקדוש (שם הקדוש) ומוסכם כי אתה קיבלת נחלה זו בשמה של הכנסייה המצוינת במסך זה.
בתשובה לבקשתנו, שהואלת להענות לה ברוב חסדך ורחמיך, אתה מרשה לנו להחזיק בנחלה, כך שנוכל לעבד אותה וליהנות מפירותיה, וזאת כל עוד נוותר בחיים או כל עוד יוותר בחיים זה מבין שנינו אשר יאריך ימים על פני משנהו. כל זאת מותנה בכך שלא נעביר או נפחית מערכו של הרכוש שכעת שייך לכנסייה אלא רק נעבד אותו בלי שתהיינה לנו תביעות כלשהם כלפי הכנסייה בעלת הרכוש או כלפיך. אנו מוסריפ פרקריה זו כעדות לכך שהחזקתנו בנחלה לא תגרום ביום מן הימים נזק מכל סוג שהוא או תביעה נגד עובדת בעלותך על הנחלה. גם אם נאריך ימים בחסדי האל. אנו רשאים להשתמש בנחלה כל עוד נותרנו בחיים ואחרי מותנו, אתה או יורשיך או סוכני הכנסייה תקבלנו את הנחלה לבעלותכם המלאה, כולל כל השיפורים והתוספות שנוסיף לה. כל עוד ניוותר בחיים, פרקריה זו תחודש אחת לחמש שנים.
בלי צורך בפנייה לערכאות ובלי שליורשינו תהייה זכות תביעה מותר לכם להחזיק בנחלה זו עד עולם או לעשות בה כל שתחפצו לתועלת הכנסייה האמורה על פי בחירתכם. ולראייה יעיד מכתבנו זה.
פרקריה במצוות המלך

מקרה פרטי של פרקריה התפתח בתקופת קרל מרטל החל ב-716. הוא הגדיר סוג חדש של פרקריה, "פרקריה במצוות המלך", (preceria verbo regis)  אלו היו אדמות מעובדות שהיו בבעלות כנסיות ומנזרים שאולצו בצו מלכותי לתת אותן לחיילים ופקידים שהמלך חפץ ביקרם והיה מעוניין להעניק להם נחלה.  בתמורה לנחלה שניתנה כפרקריה קיבלה הכנסייה הגנה הן מצד המלך והן מצד הסניור שקיבל את האדמות. לעיתים קיבל המנזר כפיצוי אדמת בור או אדמת יער במקום אחר, על מנת שיפתח אותה או יברא אותה. ההכנסות מנכסי הפרקריה במצוות המלך, אף כי הנכסים עצמם נשארו רשמית בידי הכנסייה או המנזר, ניתנו לפרקריסטים (מקבלי הנחלה). הפרקריסט  היה אמור לשלם מס סמלי לבעלים והיה באופן רשמי בזיקת חסות אל בעלי הנחלה.
"וכמו כן החלטנו, בעצת הכמורה שלנו והעם הנוצרי, שמחמת איום המלחמה ופשיטותיהם של שבטי גבול מסוימים, תוך שאנו מבקשים סליחה מאלוהים, ניטול לזמן מה את החזקה על חלק מרכוש הכנסייה, בתנאי חזקה של פריקריה ותמורת רנטה קבועה, במטרה לתמוך בצבאנו.
התנאים למעשה זה: הכנסייה או המנזר יקבלו בכל שנה מכל נחלה שהוקצתה סולידוס אחד, (12 דינרים), כך שאם האדם שלו הוקצתה נחלה זו ימות, תחזור הנחלה לבעליה, כלומר לכנסייה. אולם, אם יתעורר צורך בכך, המלך יצווה על חידוש הסכם הפרקריה וההסכם יכתב מחדש. יש לשים לב בכל מקרה ומקרה לגופו, שהכנסייה או המנזר לא יסבלו עוני או מחסור כתוצאה מהענקת הפרקריה, ואם יתגלה חשש כזה יוחזר הרכוש לכנסייה או לבית האל."
בקונציל הגרמאני ב-742 התחייב השליט להחזיר פרקריות אלו למוסדות הכנסייתיים אולם לא מימש את ההחלטה. במקום זאת, בקונציליום שנערך שנה מאחר יותר, נקבע צנז (מס) שנתי בגובה של סולידוס אחד עבור כל משפחת חקלאים, שישלם הפרקריסט לבעלי האדמה במטרה להזכיר לצדדים מי הבעלים החוקיים של הנחלה אולם תקנה זו לא נאכפה. בצו המלכותי המכונה קפיטולאר של הרסטל משנת 779  עשה קרל הגדול צעד להסדרת הנושא, וקבע שבמקום כסף (שלא היה בנמצא, וגם אם היה – היה קשה להפרד ממנו) ישלם הפרקריסט מעשר לכנסייה מיבול הפרקריה, בנוסף על המעשר שהיו האיכרים חייבים בו. הסדר זה התחשב בכמות היבול ובשנים בהם היבול היה דל וכך היה קל יותר ליישום, מה עוד שבמקרים רבים האיכר שילם את המעשר ישירות מהמנסוס שלו יחד עם המעשר בו היה חייב הוא עצמו.
במאה ה-11 התפתח מושג הפיאודום כמחליף את הפרקריה ואת הבנפיקיום.
לקריאה נוספת

סופיה מנשה,  הכנסייה הקתולית בימי הביניים: אידאולוגיה ופוליטיקה, כרך 2 עמ' 192
יצחק חן,  ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, כרך ב' – ממלכת הפרנקים, יחידה 5, פרק ד, עמ' 293; פרק ה, עמ' 319.
Escherichia coli

| Escherichia coli |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: חיידקים אמיתיים
מערכה:: חיידקים ארגמניים
מחלקה:: גמא-פרוטאובקטריה
סדרה:: Enterobacterales
משפחה:: אנטרובקטריה
סוג:: Escherichia
מין:: Escherichia coli
שם מדעי
 Escherichia coli ‏Migula, 1895

Escherichia coli (בקיצור: E. coli; בתעתוק לעברית: אשריכיה קולי, אשרישיה קולי, אי קולי) הוא אחד ממיני החיידקים העיקריים החיים במעי התחתון של בעלי חיים הומיאותרמיים בעלי חום גוף קבוע (כולל יונקים וציפורים) והחיוניים לעיכול תקין.
שמו ניתן לו על שם האיש שגילה אותו – תאודור אשריך (אנ') ב־1885. מבחינה טקסונומית משתייך E. coli למשפחת Enterobacteriaceae. החיידק משמש כאורגניזם מודל בביולוגיה ותגליות ביולוגיות רבות התגלו כתוצאה ממחקר ב-E. coli. הגנום של מספר זנים של החיידק רוצף במלואו. נמצא בשימוש רחב בתחום הביולוגיה המולקולרית כפונדקאי לשיבוט מולקולרי.
החיידק הוא חיידק גראם שלילי (בעל דופן דקה).
E. coli בגוף האדם

מספר חיידקי ה־E. coli בצואה של אדם הוא כ־‎1013‎–‎1011‎ לגרם בממוצע. החיידקים הדומים להם החיים באדמה או בצמחים נבולים, ידועים יחד כקוליפורמים (המילה נגזרת מ"דומים לקולי"). הקוליפורמים הם כל החיידקים הגרם שליליים בצורת מתג, המתאפיינים ביכולת הפקת אנרגיה על ידי נשימה תאית (אל־אווירנים פקולטטיביים), בכך שאינם יוצרים נבגים ובהתססת לקטוז תוך 48 שעות בטמפרטורה של 35 מעלות צלזיוס.
E. coli חי עם האדם ביחסי אנדוסימביוזה הדוקים. החיידק זוכה למזון, הגנה וטמפרטורה קבועה של 37 מעלות צלזיוס; הוא מתחרה עם חיידקים אחרים, חלקם פתוגניים, על המזון ומקטין בכך את קצב גדילת אוכלוסייתם; בנוסף, מפריש החיידק אנזימי עיכול המעכלים רכיבים תזונתיים שהאדם אינו מסוגל לעכל בעצמו.
E. coli בזיהומי מים

בתחומים של טיהור מים וטיפול בשפכים, שנים רבות משתמשים ב־E. coli לזיהוי רמת הזיהום של המים על פי כמות הצואה שהם מכילים. הסיבה לשימוש בקוליפורמים היא כמותם הרבה בגוף האדם, לעומת חיידקים פתוגניים כגון סלמונלה. בנוסף, במצבו הרגיל ה־E. coli אינו מזיק ולכן השימוש בו במעבדה בטוח יחסית. החיסרון בשימוש זה הוא שפרט להימצאו בצואה, E. coli יכול לגדול בשפע גם במקומות נוספים, כגון מפעלים לייצור נייר[דרושה הבהרה].
E. coli כגורם פתוגני

קיימים שלושה תרחישים שבהם E. coli יכול להיות גורם למחלה:
כאשר החיידק עובר מהמעי אל דרכי השתן, הוא יכול לגרום לזיהום הקרוי honeymoon cystitis מכיוון שהוא יכול להיגרם כתוצאה מיחסי מין. זיהום זה נפוץ יותר בנקבות, אך קיים בכל המינים. הזיהום מצוי בשיעור דומה אצל כל האנשים המבוגרים[דרושה הבהרה]. הזיהום מתרחש לעיתים כתוצאה מהיגיינה לקויה, וכתוצאה מגורמים נוספים (היריון והגדלת נפח בלוטת הערמונית).
כאשר החיידק יוצא מהמעי דרך חור או קרע (לדוגמה אולקוס) ועובר לחלל הבטן. במקרה זה נוצר זיהום הקרוי פריטוניטיס (peritonitis) ואשר עשוי להיות קטלני. הרגישות הרבה של ה־E.coli לאנטיביוטיקה פשוטה, כגון סטרפטומיצין הופכת טיפול זה ליעיל מאוד במקרים אלה.
קיימים שישה זנים טוקסוגניים של E. coli. אחד מהם מייצר רעלן הדומה לזה של חיידקי הדיזנטריה ואשר יכול לגרום להרעלת מזון שלרוב מתרחשת כתוצאה מאכילת בשר נגוע (מבחינה טקסונומית חיידקי ה־Shigella, הגורמים לדיזנטריה, קרובים מאוד ויש חוקרים הסבורים שאלה זנים חסרי שוטון של E. coli). דרגת המחלה במקרה זה משתנה מאוד ולרוב אינה מסוכנת.
להלן מספר סוגים כאמור:
| שם | מאכסן | תיאור |
| --- | --- | --- |
| - ETEC: Enterotoxigenic E. coli | אדם, חיות בית. גורם למחלה דמוית כולרה. | בעל צמדנים הנקראים CFA אשר גורמים לחיידק להיצמד לרירית המעי הדק. לאחר ההיצמדות, מפריש שני טוקסינים- טוקסין רגיש לחום- LT- מולקולה גדולה, אשר גורמת לעליה של CAMP בממברנה הזו לטרלית, וליציאת מים- דומה למבנה טוקסין הכולרה. הטוקסין השני- ST- לא רגיש לחום, מולקולה קטנה יותר שמעלה את ה-CAMP על הצד האפיקלי של התא. זני ה-ETEC אינם חודרניים, ואינם עוזבים את חלל המעי. מדובר בזן המוביל בתופעות של שלשול אצל ילדים במדינות מתפתחות, וכן הסיבה העיקרית לשלשול מטיילים. בכל שנה, גורם זן זה לכ-380,000 מקרי מוות. |
| EIEC: Enteroinvasive E. coli | רק בבני אדם, גורם למחלה דמוית שיגלה. | זן זה הוא חודרני, היות שהוא מכיל פלסמיד גדול המקודד לגנים של התרבות ופלישה לתאים. החיידק דומה אמנם מבחינה פנוטיפית לזן ה-E. coli אולם מתנהג כמו חיידק השיגלה. ניתן לזהותו באמצעות PCR. החיידק גורם למחלה פולשנית מקומית במעי הגס, מעורר סינדרום דיזנטריה הכולל שלשול דמי עם לויקוציטים, חום וכאבי בטן. מבחן sereni, בו מטפטפים את החיידק לרירית העין, משמש לבחינת הימצאות הגורם החודרני בחיידק- אם מתפתחת דלקת בעין, לחיידק יש פלסמיד הכולל את הגורם החודרני. (לרירית העין דמיון לאפיתל המעי). |
| EHEC: Enterohemorrhagic E. coli | אדם, בקר, כבשים. אנלוגי לשיגלה מסוג shiga בלבד. | גורם לשלשול אצל ילדים, שיכול להיפתר לבד, אולם אחוז מהחולים עלול לפתח סיכוך המוליטי-כלייתי בשם HUS- החידק מפריש shiga like toxin שדומה לטוקסין ה-shiga, יש דם בצואה (אך אין סינדרום דיזנטריה, כלומר אין תאי דם לבנים בצואה ואין חום). התחלואה בזן זה אופיינית דווקא למדינות מפותחות. הטוקסין מופרש לאחר היצמדות לתאי אפיתל עם פגיעה מסוימת ב-brush border. |
E. coli כמקור אנרגיה ירוקה עתידי

E. coli לא מהווים סיכון זיהומי בלבד. במחקר ב־E. coli שפורסם בשנת 2008, הצליח צוות חוקרים אמריקאי לחולל שינוי גנטי המאלץ זן מסוים של החיידק להפיק כמות משמעותית של מימן. כאשר הוזנה אוכלוסיית החיידקים בחומצה פורמית עלתה תפוקת המימן בשני סדרי גודל על התפוקה של ה־E. coli הטבעי, ותפוקה משמעותית הושגה גם כשהוזן בגלוקוז. המימן הנאגר יכול לשמש להפקת אנרגיה ירוקה מתחדשת בתהליכים שונים, למשל בעירה.
התפרצויות E. coli בולטות

בתחילת חודש יוני של שנת 2011 נחשדו מלפפונים בגרמניה כמזוהמים בחיידקי E. coli מסוכנים. המגפה התפשטה למדינות אחרות כגון בריטניה, ספרד, שוודיה ואף ארצות הברית. לאחר בחינה נוספת העלו השלטונות בגרמניה השערה שמקור הזיהום הוא כנראה בנבטי שעועית ומאוחר יותר נטען כי ייתכן שהמקור הוא זרעי גרגרנית יוונית ממצרים. נכון ל־30 ביוני 2011 מתו 47 איש כתוצאה מזיהומים אלה.
מספר חודשים לאחר ההתפרצות הצליחו חוקרים לזהות את הזן האחראי להתפרצות, אשריכיה קולי O104:H4, שכמו זנים אחרים של החיידק, מייצר רעלן שיגה במותו בהשפעת אנטיביוטיקה. אי לכך, טיפול אנטיביוטי עלול להחמיר את מצב המטופל בזיהום של אי קולי עד כדי מוות, ולכן במקרה של שלשול דמי לא מומלץ ליטול אנטיביוטיקה ללא בדיקת רופא.
ראו גם

שיבוט מולקולרי
התפשטות חיידק הקולי (2011)
הערות שוליים

↑  Maeda, T., Sanchez-Torres, Y., and Wood, T.K. (2008) Metabolic engineering to enhance bacterial hydrogen production, Microb Biotechnol 1: in press.
↑  האם חילבה ממצרים אשמה באי-קולי הקטלני?, באתר ynet, 30 ביוני 2011
↑  סיינטיפיק אמריקן ישראל, ‏אי קולי יוצא למלחמה, באתר "הידען", 13 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553013405171  BNE: XX527985  BnF: cb12149051h (data)  GND: 4070959-0  LCCN: sh85044799  NDL: 00561236  NKC: ph137042  SUDOC: 040702537
ברבור שחור (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  דארן ארונופסקי 
 הופק בידי:  ג'ון אבנט מייק מדאבוי סקוט פרנקלין   ארנולד מסר בריאן אוליבר  בראד פישר  ריק שוורץ פיטר פרוכטמן
 תסריט:  מארק היימן אנדרס היינץ ג'ון מקלפלין
 עריכה:  אנדרו וייסבלום 
 שחקנים ראשיים:  נטלי פורטמן מילה קוניס ונסן קאסל ברברה הרשי וינונה ריידר
 מוזיקה:  קלינט מנסל 
 צילום:  מת'יו ליבטיק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Cross Creek Pictures Phoenix Pictures
 חברה מפיצה:  Fox Searchlight Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  הקרנת בכורה ב-1 בספטמבר 2010 בפסטיבל הסרטים של ונציה  ארצות הברית 3 בדצמבר 2010   ישראל 20 בינואר 2011
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן פסיכולוגי, סרט דרמה, סרט אימה, אימה פסיכולוגית, סרט מתח, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, מרכז לינקולן 
 תקציב:  13 מיליון דולר
 הכנסות:  304.855 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   blackswan
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (נטלי פורטמן)  בחירת הקהל של פסטיבל טרומוסו הבינלאומי  TV Krant Filmposter Award 
 www.blackswan2010.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
השיא בעלילה של הבלט "אגם הברבורים" הוא ההפיכה של מלכת הברבורים הלבנים התמימה לברבור שחור, נועז ונכה רגשית.
תנועת "פוינט" (מצרפתית: En pointe) היא תנועה בבלט קלאסי של עמידה על קצות האצבעות. בשל הכוח הפיזי והאימונים הרבים הנדרשים לעמידה ממושכת שכזו במהלך הצילומים, החליפו רקדניות מקצועיות את השחקניות בכמה מן הסצנות המציגות תנועה זו.
ברבור שחור (באנגלית: Black Swan) הוא דרמת מתח פסיכולוגית, שיצא לאקרנים בארצות הברית בדצמבר 2010. את הסרט ביים דארן ארונופסקי ומככבים בו נטלי פורטמן, מילה קוניס, ונסן קאסל, וינונה ריידר וברברה הרשי. הסרט מספר אודות להקת בלט יוקרתית בניו יורק המעלה הפקה של "אגם הברבורים", ושתי רקדניות המתמודדות על התפקיד הראשי, הדורש גילום של שני תפקידים הפוכים: הברבור הלבן והברבור השחור.
על תפקידה בסרט זכתה פורטמן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
עלילת הסרט

להקת המחול "ניו יורק סיטי בלט" נערכת לקראת הפקה מחודשת של הבלט "אגם הברבורים". כאשר המנהל האומנותי של הלהקה תומא לירוי (ונסן קאסל) מחליט להחליף את הפרימה בלרינה הוותיקה בת' מקנטייר (וינונה ריידר). הרקדנית נינה סיירס (נטלי פורטמן) מתמודדת על קבלת התפקיד, אולם יש לה מתחרה; רקדנית חדשה בלהקה בשם לילי (מילה קוניס), לה תכונות הפוכות לשלה. תומא נרתע מללהק את נינה; הוא טוען שהיא מושלמת לתפקיד הברבור הלבן, אך היא עצורה ופרפקציוניסיטית מכדי לגלם את הברבור השחור, תפקיד שדורש להט וחושניות אפלולית (האופייני דווקא ליריבתה לילי). כאשר נינה מגיעה למשרדו לאחר האודישן כדי לבקש את התפקיד, הוא נושק לה בפתאומיות והיא בתגובה נושכת את שפתו. הנשיכה מפתיעה ומלהיבה אותו ולמחרת הוא מעניק לה את התפקיד הראשי.
נינה גרה עם אמה השתלטנית אריקה (ברברה הרשי), בלרינה כושלת בעברה המתייחסת לנינה כילדה ומנסה לשלוט בכל היבט של חייה. במקביל לחזרות, נינה מפתחת פריחה מוזרה על גבה, אמה מבחינה בסימנים ותולה זאת בהרגל ישן של נינה לגירוד עצמי. נינה מתחילה גם לסבול מהתקפי הזיות משונות האופייניים לסכיזופרניה פרנואידית, כשבחלקם היא פוצעת את עצמה, אך ברגע הפציעה ההזיה נעלמת ומותירה את נינה מבולבלת.
נינה חשה כי לילי נחושה בדעתה לקחת ממנה את התפקיד הראשי. המנהל תומא מתוסכל מכך שנינה לא נפטרה עדיין מהעכבות על הבמה, ומבהיר לה שעליה להתחבר גם לדמות האפלה והמינית של הברבור השחור. המתח בין נינה לאמה מחמיר גם הוא כאשר נינה מורדת בסמכותה ויוצאת עם לילי למועדון יומיים לפני ההופעה. נינה שבה לביתה והוזה מפגש מיני בינה לבין לילי. בבוקר המחרת נינה מתעוררת מאוחר ומגיעה באיחור לחזרות, שם היא מבחינה בלילי מבצעת את תפקידה בהיעדרה, לאחר שנבחרה על ידי תומא למחליפתה. נינה אינה מודעת לכך שהמפגש המיני עם לילי היה הזיה, ודורשת בזעם הסבר מלילי מדוע לא העירה אותה, לילי מבטלת את האשמותיה ונינה מבינה שמדובר בהתקף הזיה נוסף.
ביום ההופעה מנסה אמה של נינה, הסוברת כי היא חולה, להניא אותה מללכת להופעה, אך נינה פורצת את דלתה בכעס, מגיעה לתיאטרון ודורשת לבצע את תפקידה. כאשר היא מבחינה בלילי בחלקה הראשון של ההופעה כאשר היא מגלמת את הברבור הלבן, היא מאבדת את הריכוז ונופלת על הבמה. כשהיא שבה לחדר ההלבשה כדי להתאושש, היא פוגשת שם בלילי הלבושה במדי הברבור השחור שלה ודוחפת אותה בכוח לתוך מראה. במהלך המאבק שמתפתח ביניהן היא נוטלת חתיכת שבר מהמראה המנופצת ודוקרת את לילי למוות. היא מסתירה את גופתה ויוצאת שוב לקהל.
נינה רוקדת את הברבור השחור בתשוקה ובחושניות וזוכה למחיאות כפיים סוערות. כשהיא מחליפה את התלבושת למערכה האחרונה, היא רואה שלולית דם מתחת לדלת חדר האמבטיה. לפתע נשמעת נקישה על הדלת, מעבר לדלת עומדת לילי שבאה לברך אותה על הצלחתה. כך מסתבר שהמאבק בין השתיים היה הזיה נוספת, אולם המראה מנופצת, וכך נינה מבינה שהיא דקרה את עצמה, לא את לילי.
נינה עולה למערכה האחרונה, רוקדת ללא דופי ומסיימת לקול מחיאות כפיים פראיות. לירוי מברך את נינה על הופעתה הפנומנלית, עד שהוא שם לב לפציעתה הקטלנית. לירוי מזעיק את הרקדניות שתקראנה לעזרה רפואית, אך נינה רק ממלמלת את המשפט: "הייתי מושלמת".
יצירת הסרט > קונספט

דארן ארונופסקי התעניין לראשונה בבלט כאשר אחותו למדה בלט קלאסי בתיכון לאמנויות הבמה שבניו יורק. הרעיון הבסיסי לסרט התפתח כאשר ארונופסקי שכר תסריטאים על מנת לבצע עיבוד מחדש של תסריט בשם "המחליפה", שעסק בשחקני אוף ברודוויי וחקר את הרעיון של תחושת רדיפה על ידי כפיל בדומה לתסמונת קפגרא ולסיפורי הפולקלור אודות דופלגאנגר.
ארונופסקי ציין שבתסריט היו אלמנטים של הסרט "הכל אודות חוה", של סרטו של רומן פולנסקי, "הדייר", ושל הנובלה "הכפיל" מאת פיודור דוסטויבסקי. בנוסף, צפה הבמאי במספר גדול של הפקות של "אגם הברבורים", והוא חיבר את הדואליות של הברבור השחור והלבן בתסריט. כאשר נערכה עבודת המחקר עבור הפקת הסרט, מצא ארונופסקי כי בלט הוא "עולם מאוד מבודד" ושהעוסקים בו "אינם מתרשמים מקולנוע". יחד עם זאת, הוא מצא רקדניות בעבר ובהווה שהסכימו לחלוק עמו סיפורים מניסיונן בעולם הבלט. כמו כן, הוא צפה מאחורי הקלעים בהפקה של אקדמיית מוסקבה לכריאוגרפיה שהועלתה במרכז לינקולן.
ארונופסקי ראה את ברבור שחור כיצירה משלימה לסרטו הקודם, "המתאבק", וציין גם כי הסרט מזכיר פרויקט ישן שלו על רומן אהבים בין מתאבק לבלרינה. אך הבמאי החליט להפריד בין עולם ההתאבקות ועולם הבלט כיוון שזה "יותר מדי בשביל סרט אחד". בהתייחס להשוואה בין שני הסרטים אמר כי "תחום ההיאבקות נחשב לאמנות הבמה הנמוכה ביותר - אם הם בכלל קוראים לזה אומנות - ובלט נחשב לאומנות הבמה הגבוהה ביותר. אבל הדבר שהיה הכי מדהים עבורי זה עד כמה דומים האמנים המופיעים בשני העולמות הללו. שניהם עושים שימוש יוצא דופן בגוף שלהם על מנת להביע את עצמם. על הסרט כמותחן פסיכולוגי אמרה נטלי פורטמן כי הסרט דומה לסרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968, בעוד ארונופסקי ציין כי "רתיעה" (1965) ו"הדייר" (1976) של פולנסקי היוו השפעה משמעותית על הסרט. השחקן ונסן קאסל השווה גם הוא בין "ברבור שחור" לסרטיו הראשונים של פולנסקי, וכן גם ליצירותיו המוקדמות של דייוויד קרוננברג.
יצירת הסרט > משחק וליהוק

שחקנים ודמויות:
נטלי פורטמן - נינה סיירס
מילה קוניס - לילי
ונסן קאסל - תומא לירוי
ברברה הרשי - אריקה סיירס
וינונה ריידר - בת' מקנטייר
בנג'מין מילפייד - דייוויד
קסניה סולו - ורוניקה
קריסטינה אנפאו - גלינה
ג'אנט מונטגומרי - מדליין
סבסטיאן סטן - אנדרו
פטריק הויזינגר - ריץ'
טובי המינגוויי - טום
סרחיו טוראדו - סרחיו
ארונופסקי העלה בפני פורטמן את הרעיון לסרט על בלט עוד בשנת 2000, והתרשם כי היא מעוניינת לגלם דמות של רקדנית בלט. בהתייחס להחלטתה להשתתף בסרט אמרה פורטמן כי "אני מנסה למצוא תפקידים שדורשים ממני יותר בגרות, כיוון שאתה יכול להיתקע במעגל נוראי של נחמדות כאישה בתעשיית הקולנוע, במיוחד כשאתה קטן-מידות". כשהבמאי סיפר לה על סצנת מעשה האהבים בין שתי בלרינות מתחרות, חשבה פורטמן "שזה מאוד מעניין מכיוון שהסרט הזה הוא בדרכים רבות מחקר של האגו של האמן ותשומת לב נרקיסיסטית לעצמך יחד עם דחייה עצמית."
פורטמן הייתה זו שהציגה את ארונופסקי לקוניס, אותה הוא הכיר מהסרט קח את זה כמו גבר משנת 2008. בהתייחס לניגוד שבין דמויותיהן של נינה ולילי, הדגישה קוניס כי "הדמות שלי מאוד משוחררת [...] יכולות הריקוד הטכניות שלה אינן טובות כמו אלה של הדמות של פורטמן, אבל יש לה יותר תשוקה באופן טבעי, וזה מה שחסר לנינה." שתי הדמויות של הרקדניות מונחות על ידי במאי הפקת הבלט, תומא לירוי, בגילומו של קאסל. הוא השווה את דמותו למנהל האומנותי של בלט הניו יורק סיטי, ג'ורג' בלנשין, שהיה "חולה שליטה, אמן אמיתי שהשתמש במיניות על מנת לביים את הרקדניות שלו."
יצירת הסרט > פיתוח וצילום

כאשר ארונופסקי הציג את הרעיון הראשוני ל"ברבור שחור" בפני סרטי יוניברסל, החליט הסטודיו להפיץ אותו במהירות בינואר 2007. אך הפרויקט לא יצא לפועל תחת הסטודיו, וארונופסקי החל במקום בצילומי סרטו "המתאבק". לאחר שהעבודה על סרט זה הסתיימה בשנת 2008, ביקש ארונופסקי ממארק היימן, שעבד איתו ב"המתאבק", שיכתוב את התסריט עבור "ברבור שחור". ביוני 2009 יוניברסל ערכו לברבור שחור "עסקת תפנית" שהתקבלה בביקוש מצד חברות אחרות, בעיקר בזכות כיכובה של נטלי פורטמן בתפקיד הראשי.
מי שהפכו למפיצי הסרט הם סטודיו "Fox Searchlight Pictures". הסטודיו העניק להפקה תקציב של 10–12 מיליון דולר, וצילומי בסיס החלו בניו יורק בסוף שנת 2009. ארונופסקי בחר לצלם את הסרט בסגנון ויזואלי שדומה לסרטו, "המתאגרף", מבחינת צבעים וסגנון צילום מגורען. חלק ניכר מהצילומים התבצעו במרכז לאומנויות הבמה בפרצ'ייס קולג' (Purchase College) שבניו יורק. כמו ב"המתאגרף", רוב הסרט צולם במצלמת סופר 16 מ"מ.
יצירת הסרט > אימונים

פורטמן וקוניס החלו באימונים חצי שנה לפני תחילת הצילומים, במטרה להשיג את מבנה הגוף ומסת השרירים האופייניים לרקדניות בלט מקצועיות. פורטמן התאמנה חמש שעות ביום בריקוד בלט, אימון משולב ושחייה. חודשים ספורים לקראת תחילה הצילומים היא החלה להתאמן על הכוריאוגרפיה. קוניס התמקדה בפעילות אירובית ובפילאטיס. על ההכנות לתפקיד אמרה: "למדתי בלט בתור ילדה כמו הרבה ילדות אחרות. את לובשת טוטו, עומדת על הבמה, נראית חמודה ומסתובבת. אבל המקרה הזה הוא מאוד שונה, כי אי אפשר לזייף את זה ולהעמיד פנים שאת יודעת מה את עושה. כל הגוף שלך צריך להיות בנוי לגמרי אחרת."
ג'ורג'ינה פרקינסון, המאסטר-בלט של תיאטרון הבלט האמריקני בניו יורק (ABT), אימנה את השחקניות. בחלק מהסצנות החליפו הרקדניות הראשיות של התיאטרון שרה ליין ומריה ריקטו את פורטמן וקוניס. על יכולות הבלט של פורטמן אמר ארונופסקי: "היא הצליחה לעשות את זה. חוץ מכמה שוטים רחבים בהם היא הייתה צריכה להיות ב"פוינט" (En pointe) לזמן ממושך, בכל שאר הסרט זו נטלי. לא השתמשתי הרבה במחליפה שלה". רקדניות בכירות של תיאטרון הבלט האמריקני לוהקו לתפקידי הריקוד המשניים, ועבור בנג'מין מילפייד (המגלם את דייוויד) הייתה ההשתתפות בסרט הופעת הבכורה שלו הן כשחקן קולנוע והן כרקדן בלט.
דבר המבקרים והצלחה מסחרית

ברבור שחור התקבל בביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המשקלל ביקורות קולנוע ציין כי 88% מתוך 194 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, ושישנה הסכמה בין המבקרים ש"ממריץ, מתפרץ, שוקק רגשות ומלודרמטיות פראית, דואה "ברבור שחור" על כנפי בימויו הנועז של דארן ארונופסקי והופעתה המזהירה של נטלי פורטמן".
קורט לודר ממגזין "ריזן" כינה את הסרט "מצמרר להפליא" וכתב כי הוא אינו "משביע רצון לחלוטין; אך הוא חדור בחיוניות היצירתית הרגילה של הבמאי, ויש לו סגנון נהדר של אפלוליות קורנת". מייק גודרידג' מהדיילי סקרין כינה את ברבור שחור "מטריד ומלהיב לסירוגין" ושיבח את פורטמן ה"שובה לב בתור נינה. היא מצליחה ללכוד בדייקנות מבהילה את הבלבול של אישה צעירה ועצורה הנזרקת לעולם של סכנות ופיתויים." המבקר שיבח גם את המשחק של שחקני המשנה קסל וקוניס ובמיוחד את ברברה הרשי בתפקיד ה"אמא הנואשת מקנאה".
הסרט הופץ תחילה במהדורה מוגבלת בערים נבחרות בצפון אמריקה, והכניס ביום הפתיחה 415,822 דולר. בסוף השבוע שלאחריו יצא הסרט ל-90 בתי קולנוע והרוויח 3,300,000 דולר, וכן דורג במקום השישי בקופות.
פסקול

פסקול הסרט "ברבור שחור" הוא שיתוף הפעולה החמישי במספר בין דארן ארונופסקי למלחין הבריטי קלינט מנסל. מנסל ביסס את הפסקול על עבודתו המקורית של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי עבור אגם הברבורים, אך עם שינויים מוזיקליים מרחיקי לכת.
בסרט עצמו מופיעים גם כמה קטעים חדשים של צמד המוזיקה האלקטרונית The Chemical Brothers, אך הם אינם מופיעים בפסקול הסרט.
זנוח

| --- | --- |
מושב זנוח
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎291 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: פועלי אגודת ישראל
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 515 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) זנוח(למפת השפלה רגילה) זנוח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זנוח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זנוח31°43′57″N 34°59′57″E﻿ / ﻿31.7325216125401°N 34.9992041653401°E﻿ / 31.7325216125401; 34.9992041653401  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה באדום - זנוח בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

זָנוֹחַ הוא מושב הסמוך לבית שמש, המשתייך למועצה האזורית מטה יהודה.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממנאכ'ה שבתימן, ובמהלך השנים עזבו רוב המייסדים, ובמקומם באו עולים מצפון אפריקה. בתחילה נקרא המושב דֵירַבַּן ג', על שם הכפר הערבי דיר אבאן, שחורבותיו סמוכות למושב.
בעבר המושב עסק בחקלאות, ובגידול עופות, פרות וכדומה אבל בתחילת שנות ה-90 נקנו חלק מן האדמות החקלאיות המערביות של המושב, ועליהן נבנתה השכונה קריית הרמ"א - ברמת בית שמש ב'.
ב־9 בספטמבר 1996 נחטף ונרצח חייל סיירת הנח"ל שרון אדרי, בן המושב. במושב הוקם גן ציבורי לזכרו, ומדי שנה נערך מסע אופניים לזכרו.
במושב פועלת מבשלת מוסקו.
זנוח הקדומה

שמו של המושב ניתן לו על שמה של העיר המקראית זָנוֹחַ שבשפלת יהודה (להבדיל מ"זנוח" נוספת בהר חברון), הנזכרת בספר יהושע: ”בַּשְּׁפֵלָה אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה וְאַשְׁנָה וְזָנוֹחַ וְעֵין גַּנִּים”, וכן בספר דברי הימים.
בתקופת שיבת ציון התיישבו בעיר עולי בבל אשר נענו לקריאתו של נחמיה, ולקחו חלק בבניין חומת ירושלים.
חז"ל ציינו כי מהתבואה שגדלה ב"זנוחה" (בחלק מהגרסאות - "ינוחה"), היו מביאים בימי בית שני את מנחת העומר ואת שתי הלחם.
העיר זוהתה באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) עם יישוב בן זמנו הנמצא בתחום בית גוברין.
בסמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת זאנוע", הנזכר עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ואשר לפי הסברה משמר את שמה של העיר הקדומה, ובו נמצאו שרידים החל מהתקופה הישראלית.
בית הכנסת
רחוב במושב
גן לזכר החייל שרון אדרי
הגבעה של ח'רבת זַנוּע במרכז התמונה
קבר אֶ-שֵּׁיח' אֶל-מַדְ'כּוּר אַבּוּ פָאטִימָה, בראש הגבעה של ח'רבת זַנוּע