stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
במה מדליקין
תוכן הפרק

עיקרו של הפרק עוסק בהלכות הדלקת נרות שבת. בתחילת הפרק מפורטים סוגי השמנים והפתילות המותרים והאסורים לשימוש. השמנים והפתילות האסורים הם כאלה שאינם בוערים באופן מיטבי. הם נאסרו בשל החשש שאדם ינסה לתקן את הנר במהלך השבת או להדליקו מחדש, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר האסורה. חשש נוסף הוא שנר שאינו דולק כראוי לא יועיל להאיר את הבית ולא ימלא את תפקיד מצוות הדלקת הנר.
שמנים נוספים שיש שאסרו להדליק בהם, הם כאלה שיש להם ריח רע, כדי שלא יעזוב את ביתו, ושוב הנר לא ימלא את תפקידו; שמנים שיש להם ריח טוב, מחשש שמא אדם ייקח חלק מהשמן כבושם ויעבור על איסור מכבה; או שמנים שהדלקתם מסוכנת ועלולה לגרום לשרפה. דעות אחרות מצמצמות יותר את השמנים המותרים. רבי טרפון, למשל, סבר שמותר להדליק רק בשמן זית.
ייתכן שיש להבין את הדיון בין התנאים על רשימת השמנים המותרים על רקע המשבר הכלכלי שהתרחש בארץ ישראל בסוף המאה ה-1 ובמרבית המאה ה-2, על רקע תוצאות המרד הגדול, חורבן בית שני ולאחר מכן תוצאות מרד בר כוכבא. בעקבות המשבר הורגש מחסור בשמנים בכלל ובשמן זית בפרט.
בנוסף לכך מובאים דינים שונים הנוהגים בהדלקת נר שבת, ואופנים שונים בהם מותרת ההדלקה או אסורה.
בסוף הפרק מוזכר לראשונה הקשר בין מצוות הדלקת נרות שבת לנשים: ”על שלש עבירות נשים מתות בשעת לדתן: של שאינן זהירות בנדה, בחלה ובהדלקת הנר” (משנה, מסכת שבת, פרק ב', משנה ו') למרות שחובת ההדלקה נוהגת בגברים כבנשים, נהוג כי מי שמדליק את הנרות היא האישה.
המשנה האחרונה של הפרק עוסקת בהכנות האחרונות לשבת בכלל, וקובעת: ”שלשה דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו ערב שבת עם חשיכה: עשרתם? ערבתם? הדליקו את הנר!” (משנה, מסכת שבת, פרק ב', משנה ז') לסיכום מובאים הדברים המותרים והאסורים לביצוע בזמן בין השמשות בכניסת השבת.
בתלמוד הבבלי, מופיעים בפרק זה, אגב דיני הדלקת נרות שבת, גם דיני חנוכה ומצוות הדלקת נרות חנוכה, שאינן מופיעות במשנה.
אמירתו בליל שבת > מקור המנהג

מקור המנהג לומר משניות אלו בערבי שבתות הוא בתקנת גאונים והמקור הראשון לכך הוא בסדר רב עמרם גאון:
ולאחר שמקדשין בביהכ"נ (בליל שבת) אומר פרק אחד ממסכת שבת, וזה פרק "במה מדליקין", עד סוף פרקא. אמר ר' חנינא וכו' ואומר קדיש (דף כ"ו).
אמירתו בליל שבת > הטעמים לאמירתו

יש שכתבו להזכיר הדלקת נר שבת, שהיא משום שלום בית.
ויש שכתבו מפני סכנת המזיקים, שבעבר בתי הכנסיות היו בשדות, ותקנו אותו בשביל בני אדם שמאחרים לבוא, שיסיימו תפילתם בעת שהקהל אומר "במה מדליקין".
אמירתו בליל שבת > מיקום אמירתו

ישנם מנהגים רבים בקשר למיקום בקבלת שבת שבו אומרים את הפרק "במה מדליקין": כך למשל, על פי המנהג הספרדי הירושלמי הוא נאמר לאחר "לכה דודי", ואילו בקרב יהודי עיראק ויהודי טורקיה, הוא נאמר לפני "מזמור לדוד"; בקהילות גאורגיה ומרוקו הוא נאמר אחרי "אנא בכח" ולפני "לכה דודי"; וישנן קהילות ספרדיות אחרות האומרות אותו בסוף "קבלת שבת", לפני ערבית. לפי נוסח אשכנז המקורי לא אומרים את "במה מדליקין" בקבלת שבת, אלא בסוף תפילת ערבית של שבת (אחרי קדיש תתקבל), אבל ברוב המקומות בארץ ישראל נהוג לומר אותו בקבלת שבת, בהשפעת הקהילות הספרדיות.  במנהג האיטלקי, המנהג המקורי לאומרו אחרי ערבית, אבל היום הוא נאמר לפני קבלת שבת.
אמירתו בליל שבת > ברכה

בגניזת קהיר נמצא נוסח מיוחד של ברכה שהיה נאמר קודם אמירת פרק במה מדליקין:
ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר בחר בח[כמים] ותלמידיהם [ונתן] להם תורה מהר סיני על [ידי] משה רבנו, וצוה אותם לקרא בתורה במשנה בתלמוד בהלכה, לקנות חיי שני עולמים, ובחר במשה רבנו מכל הנביאים... ואחריו בחר [ביהו]שו[ע] תלמידו ושב[עים] זקנים [ונביאים] וחכמים ותלמידיהם וצוה אותם בשמירות ש[בת] ובהדלקת הנר שלשבת. 'במה מדליקין'...
ברכה זו לא התקבלה על ידי פוסקי ההלכה וקהילות ישראל, וקיומה לא היה ידוע מאף מנהג עד מציאתה בגניזה.
ראו גם

כגוונא
קבלת שבת
לקריאה נוספת

זהר עמר ואביבית שוויקי, במה מדליקין, מכון ארץ חפץ, אלקנה תשס"ג. (המבוא לספר, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית)
רבי גדליה אוברלנדר, "מנהג אמירת 'במה מדליקין' בליל שבת", אור ישראל מו [שנה יב, ב] (טבת תשס"ז), עמ' קצו–רטז.
רבי שריה דבליצקי, "חמישה מנהגים לעדות הספרדים למקום אמירתו של פרק במה מדליקין בליל שבת", מוריה ריט–רכ [שנה יט ג–ד] (אלול תשנ"ג), עמ' צה–צט, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
נפתלי וידר, "ברכה בלתי ידועה על קריאת פרק במה מדליקין מתוך הגניזה", סיני פב [ה–ז] (שבט תשל"ח), עמ' קצז–רכא, באתר אוצר החכמה.
הערות שוליים

↑  ובקצת קהילות אומרים אותו בסוף תפילת ערבית, עי' סדר עבודת ישראל, רעדליהיים תרכ"ח, עמ' 191, עיינו מיקום אמירה 'במה מדליקין'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"א, עמוד א'
↑  רש"י שם ד"ה שאין נמשכין; תוספות שם ד"ה מפני; משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ה', הלכה ח'.
↑  פירוש המשנה לרמב"ם, מסכת שבת, פרק ב', משנה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"ה, עמוד ב'; משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ה', הלכה י'.
↑  זהר עמר ואביבית שוויקי, מבוא לספר במה מדליקין, מכון ארץ חפץ, אלקנה תשס"ג, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  מחזור ויטרי 84
↑  טעם זה נאמר בגמרא על ברכת מגן אבות שבתפילת מעין שבע ורב עמרם גאון נותן טעם זה לאמירת הקדיש
↑  שני הטעמים מובאים במשנה ברורה ער:ב.
↑  יש מקומות גם בארץ ישראל, כגון בחסידות ערלוי שאומרים אותו בסוף ערבית.
↑  כן הוא במחזור כל השנה כפי מנהג ק"ק איטאלייאני, ליוורנו תרט"ז.
↑  הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, סדר תפלות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' קי"א
↑  נ' וידר, 'ברכה בלתי ידועה על קריאת פרק במה מדליקין מתוך הגניזה', בקובץ סיני, פב (תשל"ח), עמ' קצ"ז–רכ"א
↑  ניתן להורדה כאן
התגוננות הרתעה

כרכן רדיאטוס מפתל את גופו קדימה כדי להרתיע אויבים.
מראה הכנפיים של העש Arctia caja עוזר להרתיע ציפורים רעבות.
חרדון הצווארון מגדל את צווארו ונראה מפחיד מכפי שהוא.
התגוננות הרתעה (באנגלית: Deimatic behaviour או startle display) היא התנהגות של מספר בעלי חיים המתגוננים מטורפים  באמצעות הפחדה, הפתעה או בלבול התוקף, מה שמבריח אותו או לפחות עוזר למין המותקף לברוח לפני שהטורף מתעשת. התגוננות זו מבוססות על חקיינות ברובה, כלומר בעל החיים הנטרף "משחק אותה" מסוכן מכפי שהוא. מצב דומה מאוד לצורה זו היא חקיינות עצמית, שלעיתים בעלת מאפיינים דומים (למשל כתמי עיניים על הגוף).
בהרבה מקרים הטרף עצמו איננו ארסי אך לעיתים גם טרף ארסי יסתמך בנוסף על צבעי אזהרה גם על הרתעת היריב, בשביל לחסוך את הארס או הרעל למקרה קיצוני. גם יצורים בעלי הגנות קשוחות יותר (כמו חתולים) ישתמשו בהגנה זו בתחילה.
בצורת הגנה זו ישנן שתי צורות ראשיות: מראות מפחידים ותנועות או קולות מרתיעות. בראשונה היצור חושף מראה על גופו שמרתיע את האויב. בשנייה הוא צריך ליצור קולות מרתיעים ורועשים או ליצור תנועות פתאומיות.
דוגמאות

מספר בעלי חיים מתמחים בתנועות כאלה, כמו גמלי שלמה, חגבי Phymateus (Phymateus) ומקלונאים. המקלון ממין Peruphasma schultei (Peruphasma schultei) נראה דומה לעקרב והוא מטה את זנבו למעלה בפתאומיות ומרתיע טורפים שחוששים מטרף ארסי. גמל שלמה ממין Iris oratoria (Iris oratoria) חושף את כנפיו ומרים את שני הטפרים הגדולים שלו כדי להיראות מגודל יותר. אצל הפרפרים והעשים ישנם מצגים של כתמי עיניים על הכנפיים המזכירים דורס לילה כועס, כך אצל ה-Caligo (Owl butterfly), ה-Smerinthus ocellatus (Smerinthus ocellatus), עשי Attacus (Attacus) ו-Rothschildia (Rothschildia) ופרפרי Aglais (Aglais io). הפשפש מהמין Fulgora laternaria (Fulgora laternaria) מחקה ראש של תנין.
עכבישים ממשפחת הפרווניתיים ישנה הצגה מיוחדת לטורפים בה העכביש מרים את לסתותיו הגדולות ו-2 זרועות ומזהיר את הטורף שלא יתקרב. אצל המין Poecilotheria regalis (Poecilotheria regalis) הרגליים צבועות בצהוב כדי להוסיף הרתעה.
מינים שונים של תמנונאים ודיונונים מסתמכים על החלפת הצבעים שלהם ועל 8 הזרועות המכופתרות שלהם כדי להרתיע טורפים. צבעים חזקים, בעיקר אדום, עוזרים להפחיד את טורפם. לכמה מינים ישנם גם צבעי אזהרה המראים את ארסיותם. חלקם גם נראים גדולים מכפי שהם באמת. המינים תמנון וונדרפוס ותמנון חקיין מתחפשים ליצורי ים ארסיים כמו נחשי ים או זהרונים כדי להרתיע טורפים.
ישנם גם כמה חולייתנים המרתיעים את הטורף. חרדון הצווארון למשל מנפח את צווארו ונראה גדול מכפי שהוא וכן משמיע קולות מרתיעים. כמה צפרדעים כמו פייסלמוס נטררי, Pleurodema brachyops ו-Physalaemus deimaticus - כולם ממשפחת הלפטודקטיליים מנפחים את עורם ומראים מתחתיו סימני עיניים. טנרק שפלה מפוספס וכמה סמרניים קוצניים גם מרשרשים עם קוציהם כדי לבלבל את האויב עוד יותר ואפילו עושים צעדים לעברו. הבואשן צבוע בשחור-לבן ועושה עמידת ידיים פתאומית המרתיעה את אויביו לפני שיתיז עליהם נוזל מסריח. חתול הבית מסמר את שערותיו, מעלה את גבו ונושף קולות פתאומיים המבריחים יריבים.
יהדות תוניסיה

תפרוסת קהילות יהודי תוניסיה בשנת 1946
יהדות תוניסיה היא קהילה יהודית באזור תוניסיה שבצפון אפריקה, המאופיינת בשורשים הטרוגניים, כולל חלקים שמקורותיהם קדומים מאוד, עוד בטרם היות האימפריה הרומית, לפני כ-2,300 שנים. מרבית הקהילה עלתה ארצה ומיעוטה היגר לצרפת, וכיום יש בתוניסיה כ-1,500 יהודים, רובם באי ג'רבה. רבים מיהודי ג'רבה ותוניס שעלו לישראל התיישבו בירושלים, בנתיבות, בישובי הצפון וביישובי הדרום, בהם באר שבע, אופקים, תלמים, איתן, זמרת, גילת, שרשרת, בית הגדי וברכיה. בשיאה מנתה הקהילה כ-100,000 יהודים.
בעת העתיקה

נחום סלושץ, שהיה חוקר כתובות פיניקיות וביקר במהלך מסעות החקר שלו גם אצל הקהילות היהודיות בצפון אפריקה, מציין בספרו האי פליא (האי ג'רבה), שיצא בעקבות שני ביקוריו באי במחצית הראשונה של המאה ה-20, שעל פי מסורת בעל פה בקרב יהודי ג'רבה, הם הגיעו לתוניסיה יחד עם הפיניקים יוצאי הערים צור וצידון שהגיעו באוניות, בין היתר, גם לאזור שקרוי היום תוניסיה. אחת המושבות הראשונות שהוקמו באזור, ושימשה כתחנת סחר, היא קרתגו, ליד עיר הבירה תוניס של היום. עיר זו נחרבה לחלוטין, בתקופה מאוחרת יותר על ידי האימפריה הרומית, לאחר סדרה של מלחמות ביניהן על ההגמוניה באזור זה של אגן הים התיכון. השרידים המצויים באתר היום הם, ברובם, של העיר הרומית שהוקמה על חורבותיה.
לדעת יוסי פרי בספרו "בלאד אלפאל וליסמין", היהודים שהצטרפו לסוחרים הפיניקים היו בני שבט זבולון. בני השבט התברכו על ידי יעקב אבינו
בברכה: "זבולון לחוף ימים ישכון, והוא לחוף אוניות, וירכתו על צידון" (בראשית מ"ט, י"ג). בעת חלוקת הארץ על ידי משה ויהושע השבט אכן קיבל את נחלתו לחוף הים ובסוף הפסוק מצוין כי גבולה הצפוני של נחלתו הייתה צידון.
בספר מלכים כתוב "וישלחם חירם באוניות את עבדיו עם עבדי שלמה" (מלכים א', ט', כ"ז). מכאן סבורים כי ראשית היישוב היהודי בתוניסיה היה בקרתגו הפיניקית.
בחפירות ארכאולוגיות בחמאם ליף, כ-17 ק"מ מדרום לעיר הבירה תוניס, נמצאו שרידים לבית כנסת מהמאות ה-4 עד ה-6 לספירה עם פסיפס רצפה מרשים. כמו כן נמצא בגמרת שבקרבת קרתגו נקרופוליס מהמאות הראשונות לספירה שמכיל 17 קומפלקסים של קברים, עיטורים יהודים וכתובות בעברית, בלטינית וביוונית. מבחינת עדויות טקסטואליות, בתלמוד מופיעים שישה אזכורים לרבנים מקרטיגנין, אשר יש אומרים שהיא קרתגו. במספר כתבים נוצרים מהתקופה יהודים נזכרים לעיתים כגורם בר-השפעה שיש להיאבק בו.
בתקופה שבה האימפריה הביזנטית שלטה בצפון אפריקה, לפעמים קיסרים גזרו גזרות שונות על יהודי האזור, על אף שלא ברור עד כמה הן נאכפו על ידם. כך למשל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל. ישנן עדויות שגם בתקופת שלטונו של הקיסר הרקליוס (610-641) היו רדיפות על רקע דתי כנגד היהודים בצפון אפריקה. בספר דוקטרינת יעקב מהמאה ה-7, חיבור פולמוסי כנגד היהדות, כתוב שהיהודים בצפון אפריקה אולצו להיטבל לנצרות. אולם יש מחלוקת בין חוקרים של התקופה לגבי טיבן ואמינותן של עדויות אלה.
תהליכי גיור בעת העתיקה > תהליכי גיור במרחב הים התיכון

בתקופה שבין מרד המכבים במאה ה-2 לפנה"ס לבין מרד בר כוכבא במאה ה-2 לספירה, עלה שיעור המאמינים היהודים בעולם התרבות הים תיכונית, לשיא שלא יחזור על עצמו אלא בראשית העת המודרנית. למרות הניגוד העצום בין היהודים ואומות העולם, ניכרת נטייה לדת היהודית, בקרב הקהל האלילי. היוונים והרומים המשכילים, שהכירו את דעות היהדות מתוך התרגום היווני של התורה ומתוך הספרות היהודית ביוונית, נמשכו לפעמים אחרי המושגים הנעלים של אלוהים, מוסר ותכלית החיים שבספרות זו. תורת האל המופשט, בורא העולם ומקור האמת העליונה כאחד ואחדות האל. דבקותם של היהודים באמונתם, קידוש השבת לצורכי הנפש העליונים, טהרת המשפחה, מסירת נפשם על אמונתם – כל אלה עוררו כבוד ליהדות. בנוסף, עיקר גדול הייתה ההטפה של היהדות. יהודי הגולה היו נאלצים לעיתים מזומנות להוכיח לנוכרים את צדקת דת ישראל, ומתוך כך באו לידי הוכחת הטעות שבדעות מתנגדיהם. כך הלכו והתפשטו האמונות והדעות היהודיות בין המוני עובדי האלילים שבארצות הגולה.
תהליכי גיור בעת העתיקה > הקשרים בין היהודים לתושבים הפיניקיים והברברים

ההשפעה השמית החלה להסתמן בצפון אפריקה, עם תחילת ההתיישבות הפיניקית, בתחילת המאה השמינית לפנה"ס. המתיישבים היהודים הראשונים, שעזבו את ארץ ישראל, בטרם תירש שם הארמית את העברית, התיישבו בסביבה פונית ודיברו בשפתם המקורית שהייתה מובנת לאחיהם-שכניהם החדשים. יחסי השכנות התהדקו בזכות השיתוף בלשון, שהכשירה את הקרקע להשתלבות עמוקה בין היהודים לפונים והברברים שבמגרב. אחרי כישלון מרד הגלויות והטבח ביהודים, התרחקו היהודים הפזורים ביבשת אפריקה, מן העולם הרומי, והתקרבו אל הברברים. סכסוך נוסף היה המאבק המתמיד של המתיישבים נגד הנוודים. בתקופת בית סוורוס (הקיסרים ספטימיוס סוורוס ובנו מרקוס אורליוס אנטונינוס), הדפה ההתנחלות הרומית את הנוודים הברברים אל המדבר, ואת שטחי המרעה שלהם החרימה לטובת המתנחלים. ההיסטוריון אבן ח'לדון, חילק את הברברים לשני ענפים עיקריים: הבותר (נוודים) והבראנס (תושבים).
תהליכי גיור בעת העתיקה > השפעות יהודיות ותהליכי התגיירות

פעולת הגיור היהודית, זכתה להצלחה בעיקר בקרב שבטי הבותר. לפי אבן ח'לדון, היו יהודים בקרב הברברים של טמינה ותדלה. גם בתואת, מספרים היסטוריונים ערביים על קיומם של יהודים ברברים בני שבט זינאתה. גם באזורים מרוחקים של המגרב, נמצאו יהודים בשבט בני-מדיונה. אבן ח'לדון מזכיר שבטים ברברים נוספים שהחזיקו ביהדות: בני-ג'ראווה, שבטי נפוסה, בני פנדלאוה, בני בהלולה, בני גראתה ובני פזאן. ליהודי צפון אפריקה הייתה השפעה עמוקה גם על יושבי קבע, שמקובל היה אצלם מין סינקרטיזם יהודי-פוני. האבלונים והקליקולים, היו כיתות שכללו יהודים שהתנגדו לאדיקות נוסח ארץ-ישראל וגם פגנים מתייהדים. יהודים-פוניים אלה, שידעו את התנ"ך, היו מָלים את ילדיהם, ומקומם היה "על הגבולות המטושטשים שבין היהדות, הנצרות והעכו"מיות השמית". הנוצרים והרומים ראו בהם יהודים, ובשם זה התקראו גם הם עצמם, על אף שלא היו אדוקים בדתם. נטייה זו לסינקרטיזם, הופיעה כאחד מגורמי-הקבע בהיסטוריה היהודית בצפון-אפריקה. מהמאה השלישית עד למאה השביעית, יש מכלול של עדויות להשפעתה של היהדות בצפון-אפריקה. עובדה ראויה לציון: ההשפעה היהודית לא נשענה על כוח חילוני. הנצרות, החל מימי קונסטאנטינוס, והאסלאם אחריה, היו עטורים ביוקרה של השלטון, ונשענו על אמצעי הלחץ של השלטון. היהדות, כנגד זאת, לא היה לה שום אמצעי אחר מחוץ לכלי הבלתי-גשמי, של ההטפה. הברברים, שכבר נעשו שמיים במידה רבה, לאחר דורות של השפעות קרתאגניות, נוטים היו לעזוב את פסיליהם ולהתווסף לאוהדי ונאמני בית-הכנסת. טרטוליאנוס מספר במאה השלישית לספירה, איך היו הברברים שומרים את השבת, את ימי החג והצום, ואת דיני הכשרות. במאות הבאות, תחת שלטון רומא הנוצרית ולאחר מכן השלטון הביזנטי, היהודים נדחקו בהדרגה מהחיים האזרחיים והוטלו עליהם מגבלות קשות. ההטפה הנוצרית זכתה להצלחה בקרב המוני הברברים ורבים מהם התנצרו, עד לכיבוש המגרב על ידי חסן אבן אל-נעמאן אל-גסאני, מושלה של מצרים. הכובש ניהל מלחמת מצווה (ג'יהאד), ותוך זמן קצר התרחשה המרה המונית של מרבית שבטי הברברים, לדת האסלאם.
בעת החדשה > ה"גראנה" – יוצאי ליבורנו בתוניסיה

בשם גראנה (Grana או Gornim) כונו אלה מיהדות ליבורנו אשר היגרו לתוניסיה במאה ה-18. לעיתים הם כונו גם בשם יהודים פרנקים (Ebrei franchi). הם הקימו בעיר קהילה נפרדת, שבחלק מהזמן פעלה בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. הם לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים שלהם ואף המכס היה נותן להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
הגעתם של יהודי ליבורנו לתוניסיה סייעה להתחדשות הקהילה כולה ולהיווצרות קשרים קרובים בין הקהילה היהודית בתוניסיה לבין דרום איטליה. הדבר הוביל, בין השאר, לקשרי מסחר מפותחים וכן לזרימה של ספרים רבים בשני הכיוונים וכן לפריחה תרבותית בקרב יהודי תוניסיה. רבנים חשובים רבים פעלו במאות ה-16 עד ה-18, ויצירה הלכתית רבה חוברה בתקופה זאת, בעיקר בכל הקשור לפרשנות של התלמוד. גם משוררים פעלו בתקופה הזו, כולל המשורר פרג'י שוואט שזכה לפרסום בקרב כלל קהילות יהודי צפון אפריקה. החיד"א שביקר בתוניס ב-1773–1774 כתב שהוא פגש בעיר כ-300 תלמידים חכמים ואלה שפגש היו מלומדים ביותר.
בעת החדשה > במאה ה-18

המספר הכולל של היהודים בתוניסיה במהלך המאה ה-18 המאוחרת עמד על מספר עשרות אלפים, כנראה סביב 50 אלף. החיים היהודים בתוניסיה התרכזו סביב הבירה תוניס, שם חיו למעלה ממחצית היהודים במדינה. מספר קטן יותר של יהודים חיי גם בערים אחרות, בג'רבה, ספאקס, סוסה, נאבל, מהדיה, אל-כאף, גאבס ועוד. בין הרבנים שפעלו באותה תקופה בתוניסה יש למנות את הרב יעקב פיתוסי המוזכר גם בכתבי החיד"א, הרב נתן בורג׳יל או הרב יוסף זרקא.
במאה ה-18 סוחרים יהודים, צרפתים ואנגלים היו בתחרות עיקשת בתחום המסחר והיצוא והיבוא מתוניסיה, ולעיתים קרובות יהודים נאלצו לשלם מכס ומיסים גבוהים יותר. למרות זאת הקונסול הצרפתי בתוניס התלונן על ההצלחה שהיהודים זוכים לה בסחר והטיל עליהם מספר רב של הגבלות בכל הנוגע למסחר עם צרפת או עם סוחרים צרפתיים, ואסר על כל סיוע לסוחרים יהודים מתוניסיה. מאמציו נכשלו והיהודים עדיין הובילו את המסחר; על פי נתוני הקונסול בין השנים 1755–1764 היהודים היו אחראים ליבוא בשווי 6.5 מיליון מטבע מקומי בעוד שסוחרים צרפתים היו אחראים ליבוא בשווי 2.1 מיליון בלבד.
למרות ההצלחה בתחום המסחר, היהודים סבלו לפחות משתי פגיעות חמורות בביטחון הקהילה במהלך מאה ה-18. בשנת 1752 צבאו של עלי ביי (1735–1756) חזר מקרב נגד כוחות מורדים שהובלו על ידי בנו, והחיילים בזזו את בתי היהודים והנוצרים בעיר תוניס במשך ממספר ימים. רבי נהוראי ג'רמון כתב שהיהודים לא נותרו עם דבר לאחר השוד, וגם רוב כתביו וספריו שלו הושמדו במהלך הפרעות. את השרידים מכתביו הוא אסף ופרסם בספר תחת השם "יתר הבז".
הפגיעה המשמעותית ביותר בביטחון היהודים במהלך המאה ה-18 באה עם כיבוש תוניס על ידי אלג'יריה. הצבא האלג'ירי טבח באלפים מתושבי העיר, מתוכם יהודים רבים, רכוש רב נבזז ונהרס והיו מקרי אונס של נשים. יהודים רבים נמלטו מתוניס לערים אחרות. בין ההרוגים בטבח כלולה כנראה גם המשוררת היהודייה פריחא בת יוסף ומשפחתה הייתה בין הפליטים שברחו מהעיר.
בעת החדשה > במאה ה-21

בתחילת המאה ה-21 התגוררו בתוניסיה על פי הערכות כ-1,500 יהודים, מהם כ-1,000 באי ג'רבה. ב-11 באפריל 2002 פוצצה בסמוך לבית הכנסת אלגריבה משאית עמוסה בחומר נפץ. בפיגוע, שאל-קאעידה נטל אחריות עליו, נהרגו 21 מבקרים, וביניהם 14 תיירים מגרמניה. באותה שנה הושחת בית הכנסת קרן ישועה.
במהלך 2014 ראש הממשלה הזמנית ושרת התיירות של תוניסיה אישרו לישראלים לבקר במדינה.
בשנת 2014 התגוררו בתוניסיה כ–2,000 יהודים. יותר מ-1,000 מהם חיים בג'רבה בשני יישובים, שבהם הם מטפלים ב–14 בתי כנסת ובישיבה שבה לומדים מאה תלמידים.
ב-17 בינואר 2015, יהודים ומוסלמים התכנסו בבית הכנסת הגדול בתוניס לזכרו של יואב חטב, יהודי תוניסאי, שנהרג בפיגוע במרכול הכשר בפריז. המשתתפים גינו את הטרור, וקראו לסולידריות ולדו-קיום בין בני הדתות השונות בתוניסיה.
ב- 9 במאי 2023, בוצע פיגוע ירי נוסף בבית הכנסת אלגריבה, שוטר שהוצב במעבורת המובילה מתוניס לג'רבה רצח את חברו לקח את נשקו והתכוון לערוך טבח בבית כנסת אל גריבה יום לאחר ההילולה הגדולה שנערכה בבית הכנסת, באותו הזמן שהו בבית הכנסת וסביבתו כ 1000 יהודים מקומיים ותיירים מישראל ומהעולם אשר הגיעו להילולה, השוטר הצליח לרצוח עוד 2 שוטרים תוניסאים נוספים שהועמדו כחלק ממערך השמירה סביב בית הכנסת וגם את בני הדודים בן ואביאל חדד, בני דודים יהודים, אביאל הוא גם אזרח ישראלי שהתגורר בג'רבה, ואילו בן התגורר בצרפת. בזמן הירי ואחריו מאות יהודים וישראלים היו נצורים בבית הכנסת, שבו התקיים האירוע המסורתי לרגל ל"ג בעומר.
ראו גם

יהדות ג'רבה
שואת יהודי תוניסיה
הפליטים היהודים ממדינות ערב
הפדרציה העולמית של יהדות תוניסיה בישראל
לקריאה נוספת

חיים סעדון (עורך), תוניסיה, בסדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", הוצאת משרד החינוך ומכון בן צבי, תשס"ה
חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, 2 כרכים, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה
ירון צור, סיפור תרבות: יהודי תוניסיה וארצות מוסלמיות אחרות, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2003. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
מנחם בן ששון, צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם: קירואן 1057-800, הוצאת מאגנס, התשנ"ז, 1997
נחום סלושץ, האי פליא (האי ג'רבה), תל אביב, הוצאת דביר, 1957
שרלס בר טוב - שרלו, "המפתחות", ספר מרתק על מסעו של המחבר לעיר הולדתו נאבל, ותוניסיה. הוצאת נ.מ.ש.ד. נכסים והשקעות בע"מ 2006
רבקה נגר, מסורת במבחן - רבני ג'רבה בין שמרנות לתמורה (1914-1945), אשקלון, פאר הקודש, 2011
רוברט סטלוף, בין צלב הקרס לסהרה, ירושלים, בהוצאת יד ושם ודביר.
אבי פיקאר, עולים במשורה: מדיניות ישראל כלפי עלייתם של יהודי צפון אפריקה, 1956-1951, קריית שדה-בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013
יוסף פרי, בלאד אלפאל וליסמין: תולדות יהדות תוניסיה, 2006
פנקס הקהילה היהודית הפורטוגיזית בתוניס, מהדיר יצחק אברהמי, אורות יהדות המגרב, לוד תשנ"ז
יוסף יובל וצביה טובי – "תיאטרו אמורי" ו"תדגיז אלאמורי" לצמח הלוי: פרודיות סטיריות בשרות הביקורת הנוקבת על החברה היהודית בתוניס בסוף המאה הי"ט, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
אברהם הטל, הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה, מאה שנות יצירה (1961-1861), הוצאת יד בן צבי, 2007
אפרים חזן וחיים סעדון (עורכים), תרשיש, מחקרים ביהדות תוניסיה ומורשתה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009
אסתר דגן קניאל - מחברת הספר : " קוראים אותי אסתר" לקט מנהגים, היסטוריה, השואה בתוניסיה", חגים, אמונות, בתי כנסת, שירים, סיפורים, מתכונים . 175 עמודים, כריכה עבה, 60 תמונות צבע. הוצאת חדרים שנת 2018
חיים סעדון, הציונות בתוניסיה, בין קולוניאליזם צרפתי ללאומיות מקומית, הוצאת יד בן צבי, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
ספר זכריה

| --- | --- |

 
 תקופת התרחשות:  שיבת ציון
 סוגה:  ספרי נבואה 
 מספר פרקים:  14
 מספר פסוקים:  211
 סדרת ספרים:  נביאים (תרי עשר)
 הספר הקודם:  חגי
 הספר הבא:  מלאכי
 
ספר זכריה נמצא במקום האחד עשר בתרי-עשר, בין חגי למלאכי, והוא חלק מנביאים אחרונים.
הספר מכיל נבואות נחמה ועידוד במאמץ לשכנע את העם לבנות את בית המקדש השני, ומבטיח כי לאחר שיבנה המקדש יזכו שבי ציון בברכת ה׳. כמו כן ישנן נבואות אסכטולוגיות ואפוקליפטיות בנושאי אחרית הימים וקיצם של שונאי ישראל, המאופיינות בסמלים מעורפלים וסתומים, למשל ארבעת הסוסים או ארבע הקרנות (ראו להלן).
רקע היסטורי

שמונה עשרה שנים לאחר הכרזת כורש, עם ישראל מצא את עצמו במצב קשה: בית המקדש לא בנוי, העמים השכנים התנכלו לו והמצב הכלכלי היה בכי רע. התלהבותו של העם בראשית ימי שיבת ציון, הניכרת היטב מתחילת ספר עזרא, פגה זה כבר.
הנביא חגי נשלח אל העם במטרה לשלהב את הרוחות ולשכנע את העם וראשיו (זרובבל בן שלתיאל פחת יהודה ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול) שבניין בית המקדש לא רק אפשרי, אלא הכרחי כתנאי מקדים לפתרון כל בעיה אחרת הנצבת בפני העם. כעבור מספר חודשים, זכריה בן עדו הצטרף אל חגי, על מנת לסייע לו בפעולות השכנוע וההסברה. חגי וזכריה השיגו את מטרתם, ובית המקדש השני נבנה בשנת שש לדריווש (על פי עזרא, ה', א' - ב'). מקובל במסורת היהודית כי פעילותו הנבואית של זכריה נמשכה עוד כשנתיים לאחר שפסק חגי מלהתנבא.
החלק השני של הספר מכיל כמה נבואות ללא ציון תאריך מדויק, והוא יכול להשתייך לתקופתם של כל אחד מספרי תרי-עשר. חז"ל קבלו את החלוקה של תרי עשר, וראו בספר קורפוס אחד שלם, ואילו המחקר המודרני מספק הסברים שונים להבדלים בין החלקים (ראו להלן).
בעיית אחדותו של הספר

ספר זכריה נחלק באופן ברור וחד לשני חלקים. הראשון, בפרקים א'-ח', מכיל נבואות בשמו של זכריה (שמו נזכר בחלק זה ארבע פעמים) שבחלקן נמסר התאריך בה ניתנה הנבואה. בחלק השני, בפרקים ט'-י"ד, ישנם שני משאות (נבואות, נאומים) העוסקים באחרית הימים.
ההבדל בין שני החלקים בולט מבחינת התוכן, הסגנון, הרעיונות והרקע הכללי. חלקו הראשון כתוב בעיקרו בפרוזה יבשה, וחלקו השני - חלקו במקצב שירי (מרבית ט' - י"א, ג') חלקו בפרוזה שקולה (י"א, ד' - י"ג, עם כמה יוצאים מן הכלל) והשאר (י"ד) בפרוזה נרגשת לא-שקולה. אפשר למצוא נטייה לחזרות על מילים וקטעי פסוקים, למשל: "יִגְעַר ה' בְּךָ הַשָּׂטָן, וְיִגְעַר ה' בְּךָ, הַבֹּחֵר בִּירוּשָׁלִָם" (ג', ב'). המקצב, שברוב חלקי הספר אינו בולט כל כך, מופיע בספר באורך בינוני (ארבע או חמש מילים) בדרך כלל.
שפתו של החלק הראשון בספר דלה ומזכירה את לשונו של חגי, בן תקופתו של זכריה. היא בעלת כמה מאפיינים יוצאי-דופן, כגון שימוש בשורש י-צ-א חלף י-פ-ע (למשל: "וָאֶשָּׂא עֵינַי וָאֵרֶא, וְהִנֵּה שְׁתַּיִם נָשִׁים יוֹצְאוֹת [כלומר: מופיעות] וְרוּחַ בְּכַנְפֵיהֶם" ה', ט'), או שימוש נרחב במילה "לֵאמֹר".
שמות החודשים מופיעים על פי מספרם מחודש ניסן, על פי המניין העברי הקדום בתורה ובנביאים, ולעיתים לצידו מופיעים שמותיהם הבבליים (תשרי, חשוון, וכו'), זאת בשונה מספר חגי שמציין רק את מניין החודשים העברי.
בשל כל ההבדלים הללו, עם תחילת מחקר המקרא החדש הוטלו ספקות באשר לשייכות המקורית של החלק השני לספר זכריה, ועם התפתחות העיסוק בתנ"ך שלטת בעולם המחקר הדעה, כי החלק השני לא שייך לזכריה בן ברכיה אלא לנביא אחר, בן תקופה אחרת. הפרשנות המסורתית רואה בשני החלקים ככאלה שבאו ממקור אחד.
בעיית אחדותו של הספר > הגישה המחלקת > מאפיינים ומצדדים

בשלהי המאה ה-18 הוטלו ספקות ראשונים באשר לשייכות החלק השני לזכריה הנביא, ובשנת 1814 פרסם ברטולדט את דעתו, שמחבר הפרקים ט'-י"ד חי בתקופת פעילותם של ארבעת הנביאים הושע, ישעיה, עמוס ומיכה. דעה זו הפכה למרכזית במחקר, למשך רוב המאה ה-19. נעשו גם ניסיונות לתארך את הפרקים הללו לתקופות מעט מאוחרות יותר, לקראת סוף תקופת בית ראשון. בשנת 1881 ביסס ברנרד שטדה את הטענה, שחלקו השני של הספר משתייך לתקופה מאוחרת מזו של זכריה בן עדו, ודעה זו הפכה למקובלת - אם כי לא שלטת לחלוטין - בקרב החוקרים. הקיצוניים שבין החוקרים סוברים, כי הנבואות מגיעות עד לאמצע ואף סוף המאה השנייה לפני הספירה.