התנועה הרומנטית
הגדרת הרומנטיקה

המונח רומנטיקה קשור לסוגה הספרותית של רומנסה. בימי הביניים היו שני סוגים עיקריים של יצירה ספרותית עממית: נובלה ורומנסה. הנובלה עסקה בבעיות של החיים היומיומיים השגרתיים. הרומנסה עסקה בהרפתקאות גבורה של אבירים על רקע עולם קסום ודמיוני. באופן דומה (אך שונה, כי הנובלות והרומנסות ברובן לא היו ספרות רצינית, ואילו השירה הרומנטית שאפה לפסגת היצירה), אם הספרות של המאה ה-18 הייתה בעיקר ספרות ריאליסטית שעסקה בהשקפות ובעיות של המעמד הבורגני או בתיאור חיי הכפר, הרי שהספרות הרומנטית עסקה בהתבוננות לא רגילה בדברים שגרתיים, או בדברים יוצאי דופן, כגון נופים נשגבים, תקופות קודמות, ארצות ותרבויות רחוקות, תופעות על טבעיות, וכיוצא בזה.
אם לג'יימס תומסון, משורר בן המאה ה-18, פרח הוא עצם שיש לו צורה וצבע מסוימים, ציור אביבי של הבורא; הרי שלמשורר הרומנטי פרסי ביש שלי, פרח הוא דבר של אור ואהבה, בהיר בחשקו, וחיוור בתשוקתו; ולוורדסוורת' פרח הוא בריה חיה המשתתפת בחיים הרוחניים ובשמחה של ההוויה, שמחה שהיא בבת-אחת רגועה ואקסטטית.
אם האידיאל של הנאורות היה הפילוסוף-מדען המקדם ומשפר את החברה, ולפיכך הילד נחשב ליצור חסר דעת שיש לחנכו על מנת להופכו לאדם; הרי שהאידיאל של הרומנטיקה היה המשורר-חוזה, או מתקן העולם (כי החברה האנושית נחשבה על ידי הרומנטיקנים למקולקלת), ולפיכך, הילד, בגלל קרבתו התמימה לבורא, או בהיותו משקף את הפוטנציאל האינסופי של האדם שמבוגרים אינם ממשים כראוי, נחשב ביצירה הרומנטית לבריה פלאית, עד כדי כך שוורדסוורת' טבע את מטבע-הלשון "הילד הוא אבי האיש".
המשורר האנגלי הטיפוסי של המאה ה-18 היה איש-ספר שהביע באופן דידקטי ובסגנון אמנותי מבריק רעיונות שפותחו באופן שיטתי על ידי חושבים בני זמנו. למשל, "מאמר על האדם" מאת אלכסנדר פופ, שקאנט היה מצטט ממנו בהתפעלות בהרצאותיו. כותבים כאלו לא נחשבו בתקופה הרומנטית, בה חותם המקוריות היה אמת מידה לכל, למשוררים מהשורה הראשונה. לעומת זאת, המשורר הרומנטי האנגלי, מתוך תפיסה אידיאלית כזו או אחרת, היה מביע רגשות חזקים באופן אינטואיטיבי, ומצרף לרגשות הרהורים רפלקטיביים עליהם ועל תהליך היצירה, בצורה מקורית הממזגת רגש ומחשבה. למשל, הפואמה הפיוטית-פילוסופית "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות" מאת וורדסוורת', שלדעת אמרסון היא השיא שאליו הגיע האינטלקט בזמנם.
על אף ההבדלים הגדולים בין הרומנטיקה לבין הנאורות, התנועה הרומנטית לא נבראה יש מאין, אלא הייתה במידה לא מעטה, לכל הפחות בתחילתה, פיתוח, העמקה, העדנה, העשרה, והאצלה של רעיונות ורגשות שהובעו בכמה יצירות משפיעות שחוברו במהלך המאה ה-18, ביניהן: הפילוסופיה של ז'אן-ז'ק רוסו שהדגישה את חשיבות כבוד האדם כאדם ואת הכוח של נוף טבעי לענות לצרכיו, השירים התיאוריים של ג'יימס תומסון וג'ון דייר על תיאורי-טבע רבי השראה ומוסר, השיטה הפילוסופית של קאנט שבמרכזה הפרט החושב המאחד הכל בתודעתו, ספרו של אדמונד ברק על הנשגב, "שירי אוסיאן" מאת ג'יימס מקפרסון, אוסף הבלדות העתיקות של פרסי, "המשורר" מאת ג'יימס ביטי שחזה את המשורר הרומנטי, היצירות המוזיקליות של באך על הטרנסצנדנטליות שלהן, וספרי תאוריית האמנות של ג'ונתן ריצ'רדסון שקישרו אמנות ושירה.
מאחר שהתנועה הרומנטית כוללת יוצרים שמרנים ויוצרים רדיקלים, כפריים ועירוניים, אנשי מוסר ואסתטיקנים, אנשי מחשבה ואנשי מעשה, אנשי-דת אדוקים ורוחות חופשיות, בעלי-בתים ונודדים, משוררים העוסקים ברוח וסופרים העוסקים בנפש, אנשי חזון הפרושים מעסקי העולם הזה ומדינאים הבקיאים בהוויות העולם הזה, מאז ומעולם התקשו להגדיר במדויק את הרומנטיקה. להלן מספר הגדרות מקובלות:
שירה אוניברסלית מקורית, המצרפת שירה ופרוזה, השראה וביקורת, שירה של אמנות ושירה של טבע, העושה את השירה לחיונית וחברתית ואת החיים והחברה לפיוטיים.
תפיסה המדגישה את המקוריות ואת האינדיבידואליות הבלתי-ניתנת לחיקוי.
תנועה טרנסנדנטלית (מנוגדת לדרך המחשבה האמפירית) שהרחיבה וגאלה את רוח האדם, על ידי בקשת מה שנעלה יותר ונשגב יותר באדם מאשר החושים וההבנה.
פליאה והכרה, המבדילים אותנו מהעולם המציאותי הממשי, ומשיבים אותנו למציאות רוחנית נעלה יותר.
התעוררות מחודשת של הדמיון, לתחושת היופי והמוזרות בדברים טבעיים, ובכל הדחפים של השכל והחושים.
שירה של החיים הפנימיים, תרבות-נפש הנותנת עולם פנימי: אמיתות של חירות, אמונה, אהבה, נצחיות, התלהבות, חזיונות, ומשמעויות רוחניות.
הצד הממשי ביותר של כל חיים, החל מהשחר המוקדם של השכל בילדות.
רוח מופלאה התופסת את העולם בשעה של התעוררות גדולה.
הרומנטיקה בלי ספק היא השאיפה לגילוי, החתירה לעומק. היא מעידה תמיד על התחדשות. היא ההתפרצות - היא באה עם האביב. היא פורקת בבת-אחת סבל כבד; היא פותחת שערים לגן הנעול. אמנות גדולה נושמת רק בתוך אווירם המשכר של המרומים. בימים של עייפות, של ערפילי-חזון, קולה בא מרחוק כפעמון מבשר. היא מפילה אור חדש על העולם שנתישן; היא מזכירה נשכחות. כל רומנטיקה היא שיבת הילדות, גילוי המעיין הסתום. כשמתבצר הישן יותר מדי, והחומות מתחילות מדכאות יותר מדי, מסתערות רוחותיה המנשבות של הרומנטיקה בקול תרועה... הרומנטיקה היא הבשורה, העוז, הביטחון, - היא האמונה שאבדה, ככל התפרצות של נוער, של כוחות רעננים. בלעדיה אין תחיה. כי רק היא משחררת; רק בה מסתמלת השאיפה לכיבוש, להרחבת העולם.