כולם יצאו לקרב
פרשנות והערות ליצירה > תֶמוֹת מרכזיות ביצירה

באחרית הדבר שלו, פרי עומד על תיאור חוויית החיים במחנה המעצר כיציאה מרצף של זמן ושל מרחב – מעין שהות בחלל מנותק ממסגרת החיים הרגילה, מן העבר ומן ההווה. כך, הוא טוען, זהו מרחב של "סוגריים" הנפערים בתוך הרצף הרגיל, מרחב המציע חוקים ואורחות חיים משלו: "מציאות כמו 'קפקאית' עם ועדות מיון מסתוריות שלעולם אינן מגיעות, אובדן תעודות, טירוף של טפסים, קריטריוני שחרור לא ברורים וצווים כמעט גוגוליים". עולם "הסוגריים" מערב שכבות חברתיות, מוצאים ולאומים, ומפגיש את אלו שבשגרה הרגילה לעולם היו פוסעים בקווים מקבילים, מרוחקים; הוא מייצר יחסי גומלין חדשים בין בני אדם, מאפשר פריצת סייגים, השפלות וגנאי, ואפילו מעודד מופקרות כלשהי: "זהו עולם שאפשר לא להתרחץ בו שנה תמימה; שניתן בו פורקן לאקסצנטריות מסוגים שונים; שיש בו בלילה של עצב ושל קומי, של הפאתטי ושל המגוחך והשפל".
הוויית התלישות שכופה המחנה, טוען פרי, מתגלגלת אל תהליך של איפוס ה"אני" והולדתה של זרות עצמית; היציאה ממסלול החיים הרגיל שכופה המחנה כרוכה בהיבטים שונים של ריקון וביטול וכמעט היעדר. משכך, שמה של קבוצה אפס בארנדון – בין אם המדובר הוא בפרט ביוגרפי-ממשי משהותו של פוגל במחנה, ובין אם לאו – חורג אל עבר הסימבולי-המטאפורי, ומסמן את תהליך מחיקתו של ה"אני". מצב זה ממשיך גם בלוריול, כאשר יושבי המחנה אינם נקראים עוד בשמם, אלא נדרשים להזדהות על פי מספר. כך ה"אני" המתאפס והולך הופך מנוהל יותר ויותר בידי גזירה חיצונית, שרירותית וחסרת פשר – היא גזירת המלחמה – שלבסוף מושתת לא רק על יושבי מחנה המעצר, אלא על צרפת בכללה, שנעשית כפופה להוויית "סוגריים" דומה.
מחיקת ה"אני", גורס פרי, מוכתבת גם משום אובדנו של הפרט בתוך ההמון הסובב אותו במחנה: היבדלותו לעצמו מתבטלת, שכן הוא מוכנס לקיום "קולקטיבי" שבו הוא מושווה לכל האחרים ללא התייחסות לביוגרפיה, הפסיכולוגיה והזהות הפרטניים שלו:
"היינו מתחרחרים על דברים של מה בכך, רק כדי שיורגשו שיורים של צורות חיים עצמיות – שעודה קיימת מחיצה קלושה בין 'אני' ל'אתה', ואין אנו בלילה גמורה, ערימה אחת ויחידה, ענקית, מחוקת צורה, של רפש מתנועע. כאן אנסונו לחיות חיים זרים, מיד שניה, מוכנים וגזורים מראש לחמש-מאות איש במידה אחת. מעט-מעט ניטל ממך לגעת בחייך שלך אפילו בדמיון. נכרת עד כלה מן החוץ. קברוך חיים בקבר המונים אפל וקר".
החוויה במחנה, אם כן, היא של מאבק ה"אני" על ייחודו, מאבק נואש נגד התאפסותו, נגד איבודו את עצמו והפיכתו ל"אחר", להמון: כך, למשל, אובדן התעודות של וייכרט בידי הנהלת המחנה, מתגלגלת אל תוך חוויה פנימית של השתכחות עצמית, של טשטוש ה"אני". במקרים אחרים, גם האפשרות לאינטימיות עם האחר, ליצירת קשר שיש בו דווקא ייחוד, נעשית גורם מעורר חרדה עבור וייכרט, שכן היא מתקשרת היטב לאימה מן המחיקה העצמית.
גם לילך נתנאל מזהה אצל פוגל את הסלידה משותפות הגורל עם האחר, סלידה שהיא הכמיהה לפרישה אל רשות העצמי. נתנאל נדרשת לתמונה החותמת את הרומן – הנסיעה בקרון הבהמות הצפוף אל יעד לא נודע – שהיא תנועה כפויה, המתרחשת, באורח פרדוקסלי, "במרחב ללא מקום, [...] העצורים משוללים כל תואר, חוץ מעובדת הימצאותם בחלל הדחוק של הקרון". פוגל בחר שלא לתאר את מבעם של העצורים המובלים ולא את דיבורם, אלא את נוכחותם בלבד: "הנוכחות עצמה, זו הופכת בקרון להיות גורם מעיק, אלים וחודרני שבא לידי ביטוי בריח. ריח הזיעה, הבל הפה, צחנת הגוף, אלה הופכים להיות סמן של נוכחות". הריח כמו סותם את החלל המועט שנותר בין גוף לגוף, ורומז כי מקורה של הסלידה טמון בעצם השהות יחד.
פרי מציין כי לכאורה, מדיווחו של וייכרט, נדמה שהמעבר ממחנה למחנה הוא מסלול של החמרה גוברת והולכת, כאשר כל מחנה נדמה גרוע מקודמו. אולם, בקריאה זהירה מסתבר כי אין הדבר כה חד-משמעי: כך, לדוגמה, תנאי השינה כמו גם המזון טובים יותר; מזג האוויר אף הוא נעים בהשוואה לקור המקפיא בארנדון. בחיי הקהילה היהודית בארנדון קיים גם צד מרשים ואנושי, ואילו המנהלה הצרפתית איננה עקבית במגבלות שהיא מטילה על העצורים (ולעיתים היא אף מתירנית ממש). לפיכך, פרי מסיק כי ב"כולם יצאו לקרב" משובצים, בכוונת תחילה, פרטים המקשים על היווצרותו של רושם חד-ערכי אצל הקורא ביחס למצבם ה"אובייקטיבי" של העצורים; לעומת זאת, ההרעה "האמיתית, העקבית, היא בהתגלותם ההולכת וגוברת של יסודות בנפש, ההופכים את המציאות החיצונית לשאובה גם מנבכי נפשו של וייכרט".
במובן זה, פרי סבור כי גזירת הגורל החיצונית איננה אלא בת-דמותה של גזירה פנימית, הנטועה במעמקי התודעה. למעשה, המפגש עם האחר איננו רק מוחק את ה"אני", אלא גם חושף דבר-מה מתוכו, מנפשו-שלו: צרפת, גזירותיה ומחנותיה אינם אלא העצמה מטאפורית של כוחות נפש וקווי אופי המצויים זה מכבר בעציר, שכן כל מה שיש אצל השובים יש גם אצל הנשבים: "לא רק לדו חותר להיוודע 'כמה אחוזים נאצי בכל אחד מאיתנו, כמה אחוזים קומוניסט'; לא רק בדמיונה של צרפת מדמדמים בכל צל צנחנים גרמנים וגייס חמישי; ולא רק לצרפת איבה מושרשת ל'אחר'". כל אלה הן תופעות הרווחות בנפשו של וייכרט ובתודעתם של חבריו, יושבי המחנה.
פרי מצביע על כך שהוויית ה"סוגריים" של המחנה קשורה בזיקה בל-תינתק לעיוות מושג הזמן, כשההשתהות – תחושת העמידה במקום – הוא מופעו האולטימטיבי של שיבוש זה. ביטוייו הממשיים והסימבוליים של קריסת תנועת הזמן מתגלמים דרך מוטיב הקרון או הרכבת, העובר ברומן כחוט השני. כך, למשל, לא אחת מזכיר וייכרט את שריקת הרכבת העוברת מחוץ למחנות, כסמל לחיים שבחוץ ולתנועה המתרחשת בהם. אולם בעולמם של המחנות, גם הרכבת מתגלגלת לכדי סטאטיות מבהילה, מטאפורה מאיימת להתאיינות האדם בתוך דורסנות המלחמה. למעשה, הרומן כולו ממסוגר בין שתי נסיעות רכבת: זו שבפתיחתו, בדרך לאוטוויל מפאריס, וזו שבסיומו, שבעצם מהווה וריאציה על הנסיעה הראשונה, כמעין מעגל הנסגר על עצמו, ללא תזוזה ממשית. הסיום הפתוח של היצירה, המותיר את העצורים בנסיעה כמו-נצחית, מרמז כי ההתקדמות-לכאורה שחלה בזמן – המעבר ממחנה למחנה והשתנותן של עונות השנה – היא התקדמות רק למראית מעין. בפועל קיימת השהייה מתמדת: אפילו המחנות מהווים וריאציות פארודיות אלה על אלה, וכוללים אלמנטים יסודיים החוזרים בכל מקום (סצנות האכילה, תקיעת המסמרים, משחקי הקלפים וזמני השינה). אם כן, חוויית המלחמה, וביתר שאת חוויית השהות במחנות המעצר, "כמוה כהתקדמות של קרון חונה-על-מקומו, כנסיעה שאינה נוסעת", דימוי שווייכרט משתמש בו שוב ושוב, ולבסוף מגיע לכדי ממשות.