stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב רפיח (1917)
הקרב > סגירת הטבעת

בסביבות שעה 10:00 הכוח הניו זילנדי, אשר איגף מצפון את המערך העות'מאני, לכד את רפיח, תוך היעזרות בחיפוי שתי מכונות ירייה, ושבה שני קצינים עות'מאניים וששה גרמנים. כן נשבו 16 חיילים ו-21 בדואים. בהמשך לכך נשלחו יחידות בריטיות כדי להתריע אודות משלוח אפשרי של תגבורות עות'מאניות מצפון, מכיוון חן יונס, ומכיוון שלאל שבמזרח, ולחסמן במידת הצורך. בהדרגה, לקראת הצהריים, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות, הלכו הכוחות התוקפים וסגרו את הטבעת סביב המערך העות'מאני, כאשר הטווח אל עמדותיו הצטמצם והלך, וכאשר נסגרו המרווחים שבין הכוחות התוקפים לבין עצמם. כעת, במבנה מעגלי בקירוב, נערכו הניו זילנדים מצפון, ואחריהם, עם כיוון השעון, בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, בריגדת הפרשים הקלה השלישית, חטיבת רוכבי הגמלים, וממערב הבריגדה הרכובה החמישית. כל זאת נעשה תחת סיוע ארטילרי מסיבי, שחשיבותו בהתקפה זו התייחדה בכך שהתוקפים היו חשופים למדי ביחס לעמדות בהם החזיקו העות'מאנים. עם זאת, בין השעות 12:15 ל-14:15 הואטה התקדמות התוקפים. הדבר אירע לא מעט כיוון שניכר בצד הבריטי מחסור בתחמושת ארטילרית, שחלקה הושאר מאחור, כאמור, וקידומה לא נעשה ביעילות. בינתיים, היחידה שנשלחה להתריע מפני בואן של תגבורות ממזרח, שבתה קצין עות'מאני ושלושה חיילים גרמנים, ובחקירתם עלה שתגבורות נעות מכיוון זה. בהמשך אכן נצפו שני גדודים העושים דרכם לכיוון רפיח ממזרח, וכן כ-500 חיילים נראו עושים דרכם לרפיח מצפון, מכיוון חן יונס.
הקרב > ההסתערות הסופית

ההסתערות הסופית על היעד החלה ב-15:30, תוך סיוע ארטילרי מכל התותחים הזמינים, כמו גם מסך אש רציף של מכונות ירייה ורובים, יחד עם הפצצות מן האוויר. המגינים, מצדם, נעזרו בסיוע אווירי גרמני, ואכן, התנגדותם העקשנית האטה את התקדמות הבריטים. בעת ההסתערות בלמו כוחות החסימה את ניסיונן של התגבורות העות'מאניות (ר' למעלה) לבוא לעזרת המותקפים. חשיבות מיוחדת נודעה לארבעת תותחים של הבריגדה הניו זילנדית אשר הועתקו קדימה, ואלה סיפקו סיוע ארטילרי ממש עד הגעת התוקפים לטווח של מטרים ספורים מהמערך העות'מאני. ב-16:30 הבריגדה הניו זילנדית הרכובה, שהסתייעה בחיפוי מסיבי של מכונות ירייה ונשק קל, הן שלהם והן של בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, התקדמה, זו הפעם ללא סיוע ארטילרי, מצפון מערב, מצפון ומצפון מזרח, והגיעה עד לטווח של כ-350 מ' מן העמדות העות'מאניות. מכאן, בהתקדמות תוך ירי, ולבסוף בקרב כידונים, הניו זילנדים השתלטו על העמדה העות'מאנית המרכזית. השתלטות זו אפשרה להם לכסות באש צולבת את יתר העמדות, ואכן, הדבר איפשר לבריגדות הפרשים הקלות הראשונה והשלישית להתקדם ולכבוש את העמדות העות'מאניות שמולן. כשתקפה גם חטיבת רוכבי הגמלים, הניפו העות'מאנים דגל לבן, והביצורים העות'מאניים בגזרה זו נכבשו בשעה 16:50. בנוסף, חמישה קצינים ו-214 חיילים נפלו בשבי. שמאלה מהם שבתה הבריגדה הרכובה החמישית 101 שבויים נוספים, ומאות שבויים אחרים נשבו בידי הניו זילנדים.
אחרית דבר

אבדות הצד הבריטי הסתכמו ב-487, מהם 124 ניו זילנדים: 71 הרוגים, 415 פצועים ונעדר אחד. העות'מאנים איבדו כ-200 הרוגים וכ-1,500 שבויים, מספר הכולל כמה צוותי מכונות ירייה גרמניים. 162 מבין השבויים היו פצועים. הבריטים הותירו במקום משמר עורפי של שני גדודי פרשים קלים, שאחד מהם שימש גם ככוח חיפוי על פינוי הפצועים. יתר הכוח חזר לשיח' זוויד לצורך הצטיידות והתארגנות, והגיע למקום בחצות. בבוקר המחרת אירעה היתקלות בין רגימנט מבריגדת הפרשים הקלה השלישית לבין כוח עות'מאני רכוב על סוסים וגמלים. הכוח העות'מאני, שאיבד 14 שבויים, נסוג. בהמשך החודש העות'מאנים פינו גם את עוג'ה אל-חפיר ואת קוסיימה.
מלקטת

.
מלקטות שונות
מַלְקֶטֶת (או מַלְקֵט, או פינצטה, מגרמנית) היא כלי העשוי משתי רצועות מתכת דקות המחוברות מצד אחד, ומשמשת לאחיזה בעצמים קטנים.
שימושים נפוצים של המלקטת הם בתחום הקוסמטיקה, שם היא משמשת לתלישת שיער, שענים משתמשים במלקטות לטיפול בגלגלי שיניים זעירים ואספני בולים משתמשים בהן כדי לטפל בבולים.
בשפה

בשפת הדיבור, "בפינצטה" מסמל בקפידה, בסבלנות, או תוך בררנות יתרה, למשל "לבחור בפינצטה".
בקרב הבולאים, המלקטת בעזרתה אוחזים את הבול, ומיועדת למניעת פגיעה בבול, מכונה "מַלְקֵט".
ראו גם

פלייר
מלקחיים
הערות שוליים

↑  לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית צורה זו אינה תקינה, אך היא מופיעה במילון ספיר, למשל.
↑  בוחרים מניות בפינצטה, כתבה של רענן מצביא באתר BizPortal
↑  ג'ני אלעזרי, "אלוהים בוחר בפינצטה אמהות של אוטיסטים", באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 04.12.08
↑  לקסיקון בולאי, באתר התאחדות בולאי ישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זעתרה

ערך זה עוסק בזעתרה עיירה בנפת בית לחם. אם התכוונתם למחסום זעתרה בין רמאללה לשכם, ראו .
| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  בית לחם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  6,289 (2007)
 קואורדינטות:  31°40′32″N 35°15′20″E﻿ / ﻿31.67545°N 35.255494444444°E﻿ / 31.67545; 35.255494444444 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) זעתרה(למפת הרי ירושלים רגילה) זעתרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זעתרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זעתרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זעתרה (ערבית: زعترة) היא עיירה פלסטינית המתפרסת במרחב שמצפון להרודיון, כ-11 ק"מ דרום מזרחית לבית לחם, לצד כביש 398, ושייכת לנפת בית לחם. זעתרה הוא היישוב המרכזי של בני שבט התעמרה. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-2007 מנתה אוכלוסיית זעתרה 6,289 תושבים.
היסטוריה

מצפון לכפר נמצאת ח'רבת אום א-טלע בה נמצאו, בסקר שנערך לאחר מלחמת ששת הימים, ממצאים מתקופת הברזל א'.
תחילתו של היישוב ב-1930 בעקבות מעברם של בני השבט למגורי קבע. מקור שמו של היישוב בצמח הזעתר.
בתקופת המנדט הבריטי ניטע יער אורנים בגבעות שמצפון לכפר.
בשנת 2002, לצורך בניית כביש 398, "כביש עוקף זעתרה", הופקעו אדמות באזור הכפר.
הערות שוליים

↑  דו"ח הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, עמ' 117 (בערבית)
↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת המקרא: תקופת הברזל; יח' 8–9. כותבים: עמיחי מזר, גבריאל ברקאי
↑  יובל אלעזרי (עורך), לקסיקון מפה, 2003. עמנואל הראובני (עורך), לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות, 2001
↑  זאב שיף, מצעד האיוולת בכבישים העוקפים, באתר הארץ, 13 בפברואר 2002
↑  עוזי בנזימן, מפת הדרך של שרון, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2002
| Flag of Senegalיישובי נפת  בית לחם |
| --- | --- | --- |
| ערים |  בית לחם • בית ג'אלא • בית סאחור |  |
| מועצות מקומיות | בתיר • בית פג'אר • חוסאן • אל-ח'דר • נחאלין • תוקוע • עובידייה • זעתרה |  |
| כפרים | א-שוואוורה • אום סלמונה • אל-ולג'ה • אל-פורדיס • ארטאס • בית תעמר • ג'נאתא • ג'ובת א-דיב • ג'ודום • ג'ורת א-שמעה • דאר סלאח • הנדאזה • ואדי אל-עראיס • ואדי א-ניס • ואדי פוכין • חרבת בית זכריה • ח'רבת אל-דיר • מעסרה • מראח רבאח • ערב א-ראשידיה • אל-עסאכרה • אל-מניה • ג'בעה |  |
| מחנות פליטים | עאידה • דהיישה • אל-עזה (בית ג'יברין) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
קרב אריקס

קרב אריקס היה אחד הקרבות במלחמת פירוס. הוא נערך בין ממלכת אפירוס ויוון הגדולה לבין אימפריית קרתגו, במסגרת החזית הסיציליאנית במלחמת פירוס. הוא הסתיים בניצחון אפירוטי.
מהלך הקרב

עיר המבצר אריקס בחוף הצפון מערבי הוחזקה על ידי חיל מצב קרתגי גדול והייתה בעלת מאפיינים הגנה טבעיים חזקים. פירוס תחילה כיתר את אריקס עם בליסטראות וקטפולטות, ולאחר מכן עם סולמות, על מנת שחייליו יטפסו על החומה. הוא היה הראשון לטפס על החומות ונלחם בגבורה, ודחף מגינים רבים אל תוך העיר בעצמו. לאחר מצור קשה, נכבשה העיר.
לאחר מעשה

לאחר מכן המשיך פירוס בדרכו, על מנת לכבוש את המעוזים האחרונים הקרתגיים באי, אך המצור הכושל שלו על ליליבאיום הוביל לתבוסתו בסיציליה.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, חיי אישים, כרך חיי פירוס, עמ' 22
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, כרך XXII
| מלחמת פירוס |
| --- | --- | --- |
| זירת חצי האי האפניני | הרקלאה • אסקולום • ונוסיה • רגיום • קרניטה • בנוונטום | Pyrrhic War Italy en |
| הזירה הסיציליאנית | סירקוסאי • אריקס • ליליבאיום • מסינה | Pyrrhic War Italy en |
וסרפאל

טיל ה-Wasserfall
ה- Wasserfall Ferngelenkte FlaRakete (רקטה נשלטת מרחוק מסוג A-A) היה טיל קרקע אוויר מתקופת מלחמת העולם השנייה שפותח בגרמניה במרכז פנמינדה. מערכת טילי הווסרפאל היוותה פריצת דרך בהתפתחות טילי קרקע אוויר, מבחינת האוטומציה שבה והאינטגרציה של מערכות שונות בה, ולמעשה זו הייתה מערכת טילי הקרקע אוויר המשוכללת בעולם באותה תקופה, אך לא נעשה בה שימוש במהלך המלחמה, אלא רק מאוחר יותר. טילי פרויקט ניקה כגון הנייק (Nike missile) ותוכנית הרמס האמריקניים שפותחו בשנות ה-50 הם למעשה גרסה אמריקנית לטיל הווסרפאל, וזה האחרון אף היה זהה לו מכל הבחינות, אף בממדים.
מאפייני הטיל ופרטים טכניים

מערכת הווסרפאל הייתה מערכת הטילים המתקדמת ביותר שפותחה בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. כמערכת המנסה ליירט מטרות הנעות במהירות גבוהה, כדי לפתחה היה צורך בתיאום רב בין מערכות האיכון והמערכות שעל גבי הטיל כדי להבטיח דיוק גבוה. הצורך בשיתוף הפעולה בין מהנדס האלקטרוניקה, מדען האווירודינמיקה, והמתמטיקאי המתמחה בבקרה היה הבולט ביותר בפרויקט זה.
ה-wasserfall היה במהותו גרסת נגד מטוסים של טילי ה-V-2, וחלק איתו אותם מאפיינים צורניים וחומריים. כיוון שהטיל היה צריך לעוף רק אל גובהם של המפציצים התוקפים, והיה צריך ראש קרב קטן בהרבה כדי להרוס את אלו, הוא היה יכול להיות קטן בהרבה מה-V-2, בערך רבע בגודלו ממנו. הוא תוכנן כטיל על קולי במהירות של עד מאך 2 האמור ליירט מטוסים הנעים במהירות של 900km/h בגובה של 5 עד 20 ק"מ וברדיוס של עד 50 ק"מ.
ניהוג הטיל היה מתוכנן להיות באמצעות שילוב של ניהוג וקטורי (הגאי סילון עשויי גרפיט, בדומה לטיל ה-V-2), וניהוג אווירודינמי, ועל כן וסרפאל כלל גם ארבעה כנפונים נוספים במרכזו כדי לספק יכולת תמרון נוספת. התוכנית הייתה להשתמש בניהוג וקטורי בתחילת מעוף הטיל כשמהירותו נמוכה, ולהחליף לניהוג אווירודינמי כשמהירות הטיל גבוהה מספיק. כטיל בעל מנוע דלק נוזלי, במהלך הפיתוח שלו צצו ונפתרו בעיות טכניות רבות המאפיינות את סוג הטילים הזה; ביניהם הבעיה של השפעת תמרון הטיל וכוחות ה-G הגבוהים (תאוצות רדיאליות גבוהות) שהוא חווה על קצב זרימת הדלק ממאגר הדלק למנוע, בעיה שנפתרה על ידי Werner Dahm בדרך מתוחכמת.
ההנחיה הייתה באמצעות שליטה מרחוק באמצעות קשר רדיו, לשימוש כנגד מטרות באור יום, אולם שימוש בו בלילה היה משמעותית מורכב יותר, כיוון שגם הטיל וגם המטרה לא נראו בקלות. לתפקיד זה מערכת חדשה שנקראה Rheinland הייתה תחת פיתוח. Rhainland כללה יחידה מכ"ם לעקיבה אחר המטרה וטרנספונדר על הטיל כדי למקם אותו במהלך מעופו, אשר איתותו נקרא על ידי גלאי כיוון מקור רדיו (Radio direction finder) על הקרקע. מסלול הטיל היה מורכב משלושה שלבים: השלב הראשון היה שיגור וטיסה אנכית שארכה כ-6 שניות, השלב השני היה פאזת מעבר קריטית הנשלטת על ידי מחשב (שכונה Einlink-Rechner) ומהותה היא המעבר מתנועה אנכית למסלול עקום הנמשך עד להגעתו של הטיל לקו המחבר בין התחנה למטרה בצורה האופטימלית (כלומר מבלי לדרוש תמרונים עודפים מהטיל; המחשב צריך לחשב מסלול כזה שעם סיום הפאזה השנייה הטיל לא יחרוג מקו הראייה בה ברגע שהוא מגיע אליו), ואילו השלב השלישי היה נשלט מהקרקע ובמהלכו הטיל היה נמצא כל העת על קו הראייה למטרה (הנחיה דרך קו ראייה), כך שקו הראייה הנחה את הטיל אל עבר נקודת היירוט.
התכנון המקורי של הטיל דרש ראש קרב של 100kg, אולם בגלל בעיות בדיוק הוא הוחלף בראש קרב גדול בהרבה (306kg) המבוסס על חומר נפץ נוזלי. הרעיון היה ליצור פיצוץ ברדיוס גדול במרכז זרם המפציצים של האויב, אשר יוכל להוריד כמה מטוסים בעבור כל טיל שנורה. לשימוש באור יום המפעיל היה יכול לפוצץ את חומר הנפץ בשליטה מרחוק.
אחמד ג'מאל פאשה

.
| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1872 מיטילנה, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית 
 נרצח:  21 ביולי 1922 (בגיל 50) טביליסי, הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז  
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  ארזורום 
 השכלה:  הקולג' הצבאי העות'מאני  התיכון הצבאי קוללי 
 מפלגה:  מועצת האיחוד והקידמה 
 פרסים והוקרה
 פור לה מריט 
 
ג'מאל סוקר את הכוחות האוסטריים הנכנסים לירושלים במלחמת העולם הראשונה
אחמד ג'מאל פאשה רכוב על סוס לחופי ים המלח, 1915.
ג'מאל פאשא עם הגנרל אריך פון פאלקנהיין בהר הבית, 1917
אחמד ג'מאל פאשא (6 במאי 1872 – 21 ביולי 1922) (בטורקית: Ahmed Cemal Paşa) היה איש צבא ומדינאי טורקי מהטורקים הצעירים, מתכנן רצח העם הארמני, שר הימייה, שליט וילאייט סוריה (לרבות לבנון, ארץ ישראל, עבר הירדן והחג'אז) ומפקד הארמייה הרביעית של צבא האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים > עד עליית הטריומווירט

אחמד ג'מאל נולד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, לאב שהיה רופא צבאי. הוא למד באקדמיה צבאית.
לאחר שהוצב בשנת 1898 בארמייה השלישית שבסלוניקי הצטרף לתנועת "הטורקים הצעירים", תנועה של קציני צבא, אנשי מינהל ומשכילים שהתארגנה במחצית השנייה של המאה ה-19 לפעול נגד שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני. אחמד ג'מאל היה חבר בסיעת מועצת האיחוד והקידמה ונעשה לאחד מבכיריה. בשנת 1908 מרדו הטורקים הצעירים בסולטאן והחלה שורה של הפיכות והפיכות-נגד שזעזעו את הממלכה, ואף גרמו לקרע ולפילוג בתנועת הטורקים הצעירים. בשנים אלו שימש אחמד ג'מאל בשורה של תפקידי מטה ופיקוד, במטרה לדכא כל מרידה בשלטון החדש.
בשנת 1913 תפסה את השלטון בהפיכת חצר קבוצה של שלושה שליטים אשר היו מזוהים עם מועצת האיחוד והקידמה – שכונתה בשם "טריומווירט שלושת הפאשות": אנוור פאשה, טלעת פאשה וג'מאל פאשה. מלבד היותו חלק מהשלישייה השלטת, בין תפקידיו מונה אחמד ג'מאל למפקד הארמייה הראשונה המוצבת באיסטנבול ולמושל העיר; עם עלייתו לשלטון החל לדכא את התנועות הליברליות. הטריומווירט שלט באימפריה עד התמוטטותה.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אחמד ג'מאל למושל צבאי של מחוז סוריה. ארצ'יבלד וייוול, בספרו "מסעי-המלחמה בארץ-ישראל", כותב על תפקודו בכהונה זאת במילים: "היה שואף גדולות, אמביציוזי ובלתי מרוסן. כישרונו הצבאי היה קטן, אך כאיש מִנהלה גילה יכולת ומרץ". הצבא תחת פיקודו סבל ממחסור בקצינים מקצועיים, ממערך לוגיסטי לקוי, והחמור ביותר - ממורל נמוך וממגפת עריקות. בתוקף תפקידו הצבאי ניהל ג'מאל פאשה שני מסעות צבאיים כושלים כנגד הצבא הבריטי במרחב תעלת סואץ במהלך המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה; חרף הצלחת חייליו לצלוח את התעלה בניסיון הראשון ב-3 בפברואר 1915, הם נהדפו לאחור לגדה המזרחית של התעלה - חצי האי סיני, ובניסיון השני ב-3 עד 5 באוגוסט 1916, נבלמו בקרב רומני בסיני, וכלל לא הגיעו לטווח איום על התעלה בארטילריה. בשלב הבא נלקחה היוזמה ההתקפית על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. ביוני 1917, עם החרפת המצב הצבאי בחזית ארץ ישראל, נערך ארגון מחדש של שדרות הפיקוד העות'מאני העליון בזירה. פורקה הארמייה הרביעית בפיקודו של ג'מאל והוקמה קבוצת ארמיות 'ילדרים'. ג'מאל הוסט לתפקיד, ייצוגי מעיקרו, 'המפקד הכללי של צבאות סוריה וערביה'. במהלך 1918 נלקח ממנו גם תפקיד זה והועבר תחת אחריותה של 'ילדרים'. המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הסתיימה בתבוסה עות'מאנית, איבוד שטחי ארץ ישראל, לבנון, סוריה, מסופוטמיה וחצי האי ערב, חידלונה של האימפריה העות'מאנית, כניעה בהסכם סוור (1920) והסכם לוזאן (1923) וכינונה של הרפובליקה הטורקית בגבולותיה המודרניים.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה > יחסו ליישוב

בראשית שלטונו הצהיר ג'מאל כי הוא מתנגד רק לציונים, ואינו שונא יהודים. הוא המשיך במדיניות רדיפת הציונים שנקטו קודמיו, מבלי להתאנות לכלל היישוב היהודי. לפני מלחמת העולם הראשונה הוא נזכר לפעמים טובה בעיני יהודים: אחרי יסוד תל אביב ביום כ' בניסן התרס"ט 11 באפריל 1909, התפתח היישוב מהר, ובא ג'מאל פאשה אל ה"קאימקאם" של יפו, ואמר לו: "כך בונים עיר? הסתכל אצל הציונים הללו, ראה איך בונים עיר!", בהזדמנות השנייה, בשנת 1913 העניק ג'מאל פאשה "בהתקף של נדיבות" למושבה חקלאית ראשון לציון את השטחים ממנה ומערבה עד לים התיכון, שלימים נבנו עליה שכונות מערב העיר.
מהיהודים ביקש ככלל תושבי האזור לגלות נאמנות לשלטון במאבקו למען "ניצחון האור על החושך וניצחון האנושיות האשלאמית". ג'מאל העריך את הכוחות המקצועיים וההשכלה של היהודים, כרופאים, מהנדסים ואגרונומים. הוא הסתייע בשירותיו של האגרונום אהרן אהרנסון (לאחר מכן איש ניל"י) במאבק נגד מכת הארבה. בענייני אספקת מזון הוא נועץ בד"ר ארתור רופין ובמומחים יהודים אחרים. את ארגון הנטיעות בנגב הטיל על אליהו קראוזה מנהל מקוה ישראל ותלמידיו. מהנדס יהודי בשם נחום וילבושביץ' (אף הוא היה איש ניל"י בהמשך) נתמנה להיות מהנדס ראשי במטהו.
אולם בשנת 1915, לכשהגיעו הידיעות על הקמת גדוד נהגי הפרדות ועל השתתפותו בקרב גליפולי, ולאחר מכן על דבר הקמת הגדודים העבריים על ידי זאב ז'בוטינסקי, שינה ג'מאל את יחסו ליהודים והחל לדכאם ולרודפם. תוך כדי כך, ובמשך יתר תקופת מלחמת העולם הראשונה, דיכא ג'מאל באכזריות כל פעילות לאומית, יהודית כערבית, בתחום שלטונו. יחסו ליישוב הפך לעוין ביותר, והוא הטיל על היישוב גזירות קשות כגון גיוס כפוי לצבא הטורקי, חובת התעת'מנות (קבלת האזרחות העות'מאנית), ביטול הקפיטולציות (זכויות היתר של יהודים אזרחי חוץ), הוצאות להורג של מרגלים ועריקים, פינוי מקומות ישוב יהודיים עם התקרבות החזית (לרבות גירוש תל אביב), וגירושים מן הארץ, לרבות גירושם מן הארץ ב-1915 של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי. באביב 1916 ציווה לתלות בירושלים באקראי חמישה עריקים מהצבא, מהם שני יהודים, שני מוסלמים ונוצרי אחד. הסיבה שהוצאו להורג יהודים, מוסלמים ונוצרי נועדה להראות שלא ירחם על עריקים מכל מוצא.
במידת מה, השלטון העות'מאני התייחס ליהודים טוב יותר מאשר לערבים. זאת בזכות קציני מטה מגרמניה, אז בעלת ברית של האימפריה העות'מאנית, אשר ביקשו למנוע רגשות אנטי-גרמניים בקרב יהודי אירופה.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה > יחסו לעמים אחרים

גם יתר הקבוצות הלאומיות תחת שלטונו סבלו קשות: הגיוסים ההמוניים לצבא והחרמות המזון המיטו רעב כבד בסוריה ובלבנון, ואינטלקטואלים ולאומנים ערבים ניתלו בדמשק ובביירות. שבויי מלחמה בדווים מן המרד הגדול במדבר נטבחו ללא רחמים.
פשע המלחמה החמור ביותר שביצע אחמד ג'מאל היה השמדת האוכלוסייה הארמנית בסוריה במסגרת רצח העם הארמני. בתוקף תפקידו כמושל צבאי הורה ג'מאל לגרש ולהשמיד קהילות ארמניות שלמות בתחום שליטתו. באמצע 1915 רוכזו הארמנים במחנות הסגר בהם גוועו ברעב החלשים, בעוד החזקים נלקחו לעבודה בתנאים תת-אנושיים בפרויקטים שאפתניים, כגון מסילת הברזל לבגדאד דרך האזורים ההרריים של כורדיסטן. תחת אחריותו של ג'מאל אירעו מעשי הטבח המוניים בא-רקה, בראס אל-עין (אנ') אשר במחוז אל-חַסָכָּה ובדיר א-זור.
קורות חיים > אחריתו

אחרי שביתת הנשק בשנת 1918 נמלט ג'מאל ב-2 בנובמבר 1918, לברלין, ומשם לשווייץ ולרוסיה. בעזרת הבולשביקים הוא הגיע לאפגניסטן מתוך כוונה להמשיך במלחמה נגד הבריטים. במקביל, הוא ושותפיו לטריומווירט נידונו למוות שלא בפניהם על ידי בית דין צבאי עות'מאני באשמת פשעי מלחמה – בין היתר גם על מעשי טבח נגד הארמנים.
במסגרת "מבצע נמסיס" (אנ') של הנוקמים הארמנים, נרצח ג'מאל פאשה ב-21 ביולי 1922 על ידי שני מתנקשים ארמנים בטביליסי, בירת גאורגיה. באותה שנה התפרסם ספרו "זכרונותיו של מדינאי טורקי 1913–1919".
נקבר בעיר ארזורום שבטורקיה.
ספרים

Plevne Müdafaası ('הגנת פלבן'), 1898
Alte Denkmaeler aus Syrien, Palastina und West Arabien (Suriye, Filistin ve Batı Arabistan'daki Anıtlar), 1918
Cemal Paşa Hatırası (1913-1919), 1922
שכינה

בספרות היהדות, שְׁכִינָה היא ההתגלות האלוהית בעולם. הביטוי הוא שם הפעולה הנגזר מהשורש שכ"נ ('לשכון'). על פי תפיסות בקבלה, בפילוסופיה יהודית-נאופלטונית ובתנועת החסידות, האל שוכן בפנימיותו של העולם כולו ומחיה אותו, ו'שכינתו' היא נשמת העולם ורוח אפיו. בספרות הקבלית, השכינה מזוהה עם המושג "כנסת ישראל" - מושג חז"לי וקבלי שמובנו הוא האומה היהודית או הנשמה הקולקטיבית של כל היהודים "שורש נשמות ישראל", וככזאת מהווה המשך של דימוי האומה היהודית לבת זוגו של אלוהים בנביאי הכתב ובחז"ל.
בחלק מהספרות מוסבר, כי דרך הפן הזה של האלוהות, שהוא התחתון מכול ההתגלויות האחרות, מתקשר אלוהים עם בני אדם. פן זה של התגלות הוא יחסי למעמדם של האנשים ולמעשיהם - הופעתו או היעלמותו תלויה בהם. השכינה היא ביטוי פסיבי ואימננטי להתגלות האל, וככזו נמשלת לדמות נשית שההופעה המשלימה אותה היא "קודשא בריך הוא" שהיא ההופעה הזכרית של האל, אקטיבית וחיצונית להוויה.
תולדות המושג > במקרא

השכינה איננה נזכרת במקרא. פסוקים שונים מציינים כי אלוהים שוכן בקרב בני ישראל, כלומר במשכן או במקדש: ”וְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם” (שמות כ"ה, ח'); ”וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְהָיִיתִי לָהֶם לֵאלֹהִים” (שם, כ"ט, מ"ה); כמו גם כ-”ה' צְבָאוֹת הַשֹּׁכֵן בְּהַר צִיּוֹן” (ישעיהו ח', י"ח). פסוקים אלה אינם מתייחסים למהות מיוחדת ומובחנת של ה', ולפי פשוטם, כוונתם היא שאלהים עצמו נמצא במקדש. המושג "כבוד ה' " המקראי מקביל אצל חז"ל למושג השכינה, וכן המושגים המקראים-פיוטים "ציון", "ירושלים" ו"אמכם" מקבילים למושג השכינה.
בספרות חז"ל
השכינה כמושג ממשי נזכרת רק בספרות חז"ל.
כפי שחז"ל אומרים שבבית המקדש השני לא הייתה השראת שכינה, ועם זאת היא נשארת באופן תמידי בקשר מיוחד עם ישראל, גם בזמן גלות וגם במצבים קשים, ”לכל מקום שגלו ישראל – גלתה שכינה עמם”
ואף סובלת איתם בצרותיהם. רבי חנינא בתלמוד מקצין תפיסה זו, וקובע כי ”הסוטר לועו של ישראל כאילו סוטר לועו של שכינה” (בבלי סנהדרין, נ"ח ע"ב).
בגלל הקשר המיוחד בין שכינה לישראל, גר מכונה אדם שבא "לחסות תחת כנפי השכינה", וכאשר ישראל בצער גם שכינה בצער. בתפילת אל מלא רחמים, כאשר מתפללים לעילוי נשמת אדם שנפטר, מבקשים בתיאור מליצי, שהוא יינשא על כנפי השכינה.”אֵל מָלֵא רַחֲמִים, שׁוֹכֵן בַּמְּרוֹמִים, הַמְצֵא מְנוּחָה נְכוֹנָה, עַל כַּנְפֵי הַשְּׁכִינָה, בְּמַעֲלוֹת קְדוֹשִׁים וּטְהוֹרִים...” (סדור תפלה, נוסח אשכנז).
שכינה מוזכרת כמי שנמצאת לעזור לחלשים כמו החולה ששכינה למראשותיו. כמו כן, עשרה שמתפללים שכינה עמהם.
נוסף למושג שכינה, מושג נוסף המופיע בחז"ל הוא "כנסת ישראל" המזוהה בספרות הקבלית למושג מקביל לשכינה. כנסת ישראל נתפסת בחז"ל כאומה היהודית ומשמעות מובנו המילולי הוא "אספת ישראל". כנסת ישראל נתפסת לעיתים כאומה היהודית ההיסטורית, אשר היהודים הם בניה, לעיתים כנשמת האומה המטפיזית, בייצוגים אלו מוצגת האומה היהודית כבת זוגו של האל וכאם של כל היהודים, ומשמשת מושג מקביל לכינוי הפיוטי-נקבי "ציון" אצל נביאי הכתב ואך רבי עקיבא ראה את הדוד והרעיה בשיר השירים כמשל לאל ולכנסת ישראל.
תולדות המושג > לאחר חטא עץ הדעת

המדרש רבה בבראשית (י"ט ז') מתאר את גלות השכינה המתחילה לאחר חטא אדם הראשון ומסתיימת כשמשה רבנו מחזירה לארץ. הוא דורש את הפסוק "וַיִּשְׁמְעוּ אֶת קוֹל יְהוָה אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן" (בראשית ג', ח') לפי הלימוד של רבי אבא בר כהנא, שלומד משינוי הלשון מתהלך (ולא הולך) "מהלך אין כתיב כאן, אלא מתהלך, מקפץ ועולה". המדרש מבאר שעיקר השכינה הייתה בעולמנו, אולם כל דור שחטא הרחיק אותה כלפי מעלה:
אדם הראשון חטא והעלה אותה מהארץ לרקיע הראשון.
קין חטא והעלה אותה מהרקיע הראשון לשני.
דור אנוש חטאו והעלו אותה מהרקיע השני לשלישי.
דור המבול חטאו והעלו אותה מהרקיע השלישי לרביעי.
דור הפלגה חטאו והעלו אותה מהרקיע הרביעי לחמישי.
אנשי סדום חטאו והעלו אותה מהרקיע החמישי לשישי.
המצריים בימי אברהם חטאו והעלו אותה מהרקיע השישי לשביעי.
לאחר שהגיעה השכינה לרקיע השביעי, המדרש מפרט שבעה צדיקים שקרבו את השכינה בחזרה לארץ:
אברהם אבינו הורידה מהרקיע השביעי לשישי.
יצחק אבינו הורידה מהרקיע השישי לחמישי.
יעקב אבינו הורידה מהרקיע החמישי לרביעי.
לוי בן יעקב הורידה מהרקיע הרביעי לשלישי.
קהת בן לוי הורידה מהרקיע השלישי לשני.
עמרם בן קהת הורידה מהרקיע השני לראשון.
משה בן עמרם הורידה מהרקיע הראשון בחזרה לארץ.
תולדות המושג > בגלות

חכמים מתארים את גלות השכינה ברשימה של עשר מסעות ממקומה בקודש הקודשים ועד ליציאתה לגלות. עיקר התיאור מבוסס על פסוקים בספר יחזקאל המתארים את כבוד ה' יוצא מהמקדש, והוא תיאור רוחני המקביל לגלות הפיזית של ישראל מארצם. רשימת המסעות מתארות את גלות השכינה בחורבן בית ראשון. ייתכן שהמקבילה לכך בגלות בית שני היא הרשימה של עשר מסעות הסנהדרין שמופיעה בגמרא (בבלי רה"ש לא ע"א) מיד לאחריה.
רשימת המסעות מופיעה במסכת ראש השנה (דף לא ע"א):
אמר רב יהודה בר אידי אמר רבי יוחנן: ...עשר מסעות נסעה שכינה, מקראי (=נלמד מן הפסוקים): (1) מכפרת לכרוב, (2) ומכרוב למפתן, (3) וממפתן לחצר, (4) ומחצר למזבח, (5) וממזבח לגג, (6) ומגג לחומה, (7) ומחומה לעיר, (8) ומעיר להר, (9) ומהר למדבר, (10) וממדבר עלתה וישבה במקומה - שנאמר אלך אשובה אל מקומי.
רשימה שונה מופיעה במדרש איכה רבה (פתיחתא כה):
עשר מסעות נסעה השכינה, (1) מכרוב לכרוב, (2) ומכרוב למפתן הבית, (3) מן מפתן הבית לכרובים, (4) ומן הכרובים לשער הקדמוני, (5) משער הקדמוני לחצר, (6) מן החצר לגג, (7) מן הגג למזבח, (8) מן המזבח לחומה, (9) מן החומה לעיר, (10) מן העיר להר הזיתים.
תולדות המושג > בימי הביניים

בהגות היהודית בימי הביניים הובעה הדעה כי בזמן הגלות ירדה השכינה למעמד נמוך, והיא בנתק מהאלוהות העליונה, דבר הגורם לה צער רב – צער המכונה "צער השכינה", שהוא הצער העמוק והנוקב ביותר שיכול להיות עלי אדמות ובמציאות בכלל – ותפקידם של האנשים הוא לחבר אותה אל הקב"ה אהוב ליבה במעשים טובים ומצוות, דבר המכונה בקבלה "ייחודים", ומופיע בסידורים (במיוחד הספרדיים) לפני מצוות מסוימות.
על פי המסורת הדתית, האור האלוהי שבני אדם צדיקים עתידים להתענג בו בעולם הנשמות אחרי מותם ובעולם הבא מכונה "זיו השכינה".
בקבלה מכונה השכינה "מלכות דאצילות", בשל התפיסה שהיא מלכת העולם האצילה והרוחנית שבהופעתה מולך הקב"ה על המציאות. השכינה גם מכונה "כנסת ישראל", מאחר שלפי התפיסה הקבלית היא כונסת לתוכה את כל נשמות עם ישראל, בשל היותה שורש להם.