stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולטר מרץ'

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1943 (בן 81) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1969 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה  אוניברסיטת דרום קליפורניה  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  Collegiate School 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
וולטר סקוט מרץ' (Walter Scott Murch; נולד ב-12 ביולי 1943) הוא עורך קולנועי ואיש סאונד אמריקני זוכה פרס האוסקר. מרץ' ייחודי בכך שהוא משלב את עבודת העריכה הוויזואלית עם עריכת הסאונד.
חייו

מרץ' נולד לצייר וולטר טאנדי מרץ' בניו יורק בשנת 1943. לאחר סיום התואר הראשון באמנות ב-1965 באוניברסיטת ג'ונס הופקינס השתתף בתוכנית לבוגרים בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, שם היה לחלק מחבורה של קולנוענים צעירים שכללה דמויות כג'ורג' לוקאס וג'ון מיליוס.
את עבודתו הראשונה כקולנוען החל כאיש הסאונד בסרטו של הבמאי פרנסיס פורד קופולה אנשי הגשם (1969). לאחר מכן עבד עם ג'ורג' לוקאס על סרט המדע הבדיוני THX 1138, ועם קופולה על "הסנדק". בשנת 1974 היה אחראי על הסאונד בסרטו של קופולה "השיחה", ועל עבודתו היה מועמד לפרס האוסקר בפעם הראשונה. ב-1978 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת סרטו של פרד זינמן "ג'וליה". הוא ידוע ביותר בשל עבודתו על הסאונד בסרטו של קופולה "אפוקליפסה עכשיו" שהוקרן לראשונה ב-1979, אך להקרנתו קדמו כשנתיים של עריכה. בסרט זה היה מרץ' שותף אף לעריכה. בשל עבודתו על הסרט זכה מרץ' בפרס האוסקר על הסאונד, ובמועמדות לפרס על העריכה. בעבודה על סרט זה טבע מרץ' את המושג "מעצב קול" בתיאור עבודתו.
ב-1985 ניסה את ידו כבמאי בסרט "בחזרה לארץ עוץ", אך הסרט כשל בקופות, אם כי צבר קהל אוהדים ומעמד של סרט פולחן.
בשנת 1990 היה מועמד לפרס האוסקר על עריכת "רוח רפאים" ו"הסנדק 3". על הסרט "הפצוע האנגלי" משנת 1996 זכה בשני פרסי אוסקר, על הסאונד, ועל העריכה. כן היה מועמד לפרס האוסקר על הסרט "קולד מאונטיין" בשנת 2003.
בשנת 2001 כתב מרץ' ספר על עריכה קולנועית בשם "במצמוץ העין" (In the Blink of an Eye). הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "אסיה", בתרגום ינץ לוי בשנת 2008. כן היה הנושא לספרו של הסופר הקנדי מייקל אונדאטג'ה "The Conversations" המתעד את שיחותיהם של השניים על קולנוע, שהרקע להן הסרטת "הפצוע האנגלי" שנכתב על פי ספרו של אונדאטג'ה. ב-2007 הוקרן סרט תיעודי על חייו שנקרא "מרץ'", המתעד את תהליך עבודתו ודעותיו על קולנוע ועריכה.
מרץ' ידוע בשל יכולתו האמנותית והטכנית, והוא הוכיח את יכולתו ביצירת חידושים טכניים רבים, כמו גם בעבודה במספר מערכות ושיטות עריכה שונות.
לארי מק'מרטרי

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1936 ארצ'ר סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  25 במרץ 2021 (בגיל 84) ארצ'ר סיטי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Larry Jeff McMurtry 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ארצ'ר סיטי, טקסס, ויצ'יטה פולס 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת רייס, תיכון ארצ'ר סיטי, אוניברסיטת צפון טקסס 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 צאצאים:  ג'יימס מק'מרטרי 
 פרסים והוקרה:  פרס ספרות ע״ש קרל סנדברג (2014)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2005)  פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (2006)  פרס איגוד התסריטאים האמריקאי לתסריט המעובד הטוב ביותר (2006)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2014)  פרס ספאר לרומן הטוב ביותר של המערב (1998)  פרס הלמרייך (1986)  פרס פוליצר לסיפורת (1986)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (2004)  פרס ספאר לרומן המערבון הטוב ביותר (1985)  מלגת גוגנהיים 
 
לארי ג'ף מק'מרטרי (באנגלית: Larry Jeff McMurtry;‏ 3 ביוני 1936 – 25 במרץ 2021) היה סופר ותסריטאי קולנוע אמריקאי. בספריו תיאר מק'מרטרי את אזורי הספר של ארצות הברית בשלהי המאה ה-19 ואת החיים בטקסס של ימינו. בין יצירותיו – "תנאים של חיבה" (1975) ו"יונה בודדה" (1985) עליו זכה בפרס פוליצר. מק'מרטרי עסק גם ביצירה קולנועית וטלוויזיונית. הרומן "יונה בודדה" עובד לטלוויזיה למיני-סדרה וזכה במספר פרסי אמי. "תנאים של חיבה" ו"הר ברוקבק", שמק'מרטרי השתתף בכתיבת התסריט שלו, עובדו שניהם לסרטים וזכו בפרסי אוסקר.
ביוגרפיה

מק'מרטרי נולד בארצ'ר סיטי, טקסס לרות הייזל (לבית מק'לוור) וויליאם ג'פרסון מק'מרטרי שהיה חוואי. מק'מרטרי גדל בחווה מחוץ לארצ'ר סיטי, העיר ששימשה מאוחר יותר כהשראה לעיר "תאליה" שהופיעה בכמה מיצירותיו. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת צפון טקסס ותואר שני מאוניברסיטת רייס.
בשנת 1990 כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "מונטנה" שביים וויליאם גראהם לרשת הטלוויזיה TNT, וכיכבו בו בין היתר ג'ינה רולנדס ומייקל מדסן.
חייו האישיים

בנו של מק'מרטרי, ג'יימס מק'מרטרי, הוא כותב, זמר וגיטריסט. אשתו הקודמת היא מרצה לאנגלית וחיברה אף היא מספר ספרים. באפריל 2011 נישא מק'מרטרי בשנית לנורמה פיי קיזי, אלמנתו של הסופר קן קיזי.
נפטר ב-25 במרץ 2021.
יצירתו (רשימה חלקית)

הצגת הקולנוע האחרונה (1961): סיפורם של שני צעירים הגדלים יחד בטקסס. עובד לסרט קולנוע ב-1971 בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'.
תנאים של חיבה (1975): סיפור מערכת היחסים בין אם ובתה. עובד לסרט קולנוע באותו שם ב-1983 בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
טקססוויל (1987): ספר המשך להצגת הקולנוע האחרונה. עובד לסרט באותו השם.
יונה בודדה (1985): מסעם של שני סיירים טקסנים, סרן אוגוסטוס מק'ריי ושותפו סרן וודרו קול, המעבירים את עדר הבקר שלהם מגבול מקסיקו למונטנה. זוכה פרס פוליצר. עובד למיני-סדרה טלוויזיונית בכיכובם של רוברט דובאל וטומי לי ג'ונס ב-1989.
רחובות לארדו (1993): המשכו של "יונה בודדה". סרן וודרו קול ואחד מעובדיו מחברת "הט קריק", הבוקר פי איי, יוצאים למרדף אחר רוצח מקסיקני צעיר בשם ג'ואי גרזה.
גבר מת מהלך (1995): מסעם הראשון של קול ומק'ריי כסיירים טקסנים. ב-1996 עובד למיני-סדרה בכיכובם של דייוויד ארקט וג'וני לי מילר.
ירח קומנצ'י (1997): קורותיהם של וודרו קול ואוגוסטוס מק'ריי בימים שלפני "יונה בודדה". קול ומק'ריי משרתים כסיירים טקסנים ומשתתפים במרדף אחרי גנב סוסים קומאנצ'י בשם "קיקינג וולף" (זאב בועט).
ג'ו בל (2020): מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'ו בל, אדם שיצא לטיול ברחבי ארצות הברית כדי להעלות את המודעות לבריונות עקב התאבדות בנו.
ג'ים טיילור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 63 בערך) ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  תסריטאי, מפיק קולנוע
 מקום לימודים:  בית הספר טיש לאמנויות, אוניברסיטת ניו יורק
 יצירות בולטות:  דרכים צדדיות, היורשים, אודות שמידט
 בן או בת זוג:  Tamara Jenkins 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר, פרס באפט"א לקולנוע, פרס אינדפנדנט ספיריט, פרס סטלייט, פרס גילדת הכותבים של אמריקה,
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ים טיילור (באנגלית: Jim Taylor; נולד ב-1962) הוא תסריטאי ומפיק אמריקאי. נודע בשיתופי הפעולה שלו עם הקולנוען אלכסנדר פיין.
ביוגרפיה

טיילור גדל במדינת וושינגטון. ב-1984 סיים תואר ראשון בפומונה קולג' שבקליפורניה. הוא עבד בסין עבור קנון גרופ. לאחר שובו לארצות הברית פגש את אלכסנדר פיין, השניים הפכו לשותפים למגורים וליצירה של סרטים קצרים. הוא זכה בתוכנית הטלוויזיה גלגל המזל, מה שאפשר לו ב-1992 ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק.
יחד עם פיין כתב את התסריט לסרט הקולנוע "החברות של רות" מ-1996. הוא המשיך לשתף פעולה עם פיין גם בסרטיו הבאים.
בשנת 2000 היה מועמד עם פיין לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על התסריט לסרט "בחירות או לא להיות" וזכה עמו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה. ב-2003 זכה עם פיין בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר על הסרט "אודות שמידט".
ב-2005 זכה יחד עם פיין בפרסים רבים עבור כתיבת התסריט לסרט "דרכים צדדיות", בהם: פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר, בפרס באפט"א לקולנוע, בפרס אינדפנדנט ספיריט, בפרס סטלייט, בפרס גילדת הכותבים של אמריקה ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2012 היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת הסרט "היורשים".
פילמוגרפיה

החברות של רות (1996) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
בחירות או לא להיות (1999) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
פארק היורה 3 (2001) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין ופיטר ביוקמן
אודות שמידט (2002) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
דרכים צדדיות (2004) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
אני מכריז עליכם צ'אק ולארי (2007) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
סידר רפידס (2011) - מפיק יחד עם אלכסנדר פיין, אד הלמס, ג'ים בורק ובריאן בל
היורשים (סרט, 2011) (2011) - מפיק יחד עם אלכסנדר פיין וג'ים בורק.
לחיות בקטן (2017) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
ג'ולייט, הגרסה העירומה (2018) - תסריט יחד עם תמרה ג'נקינס, פיל רובינסון ואוונג'ינה פרז
ברנרדו ברטולוצ'י

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1941 פארמה, איטליה 
 פטירה:  22 בנובמבר 2018 (בגיל 77) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 בן או בת זוג:  קלייר פפלו (1979–26 בנובמבר 2018)  Maria Paola Maino (1967–1972)  אדריאנה אסטי 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1987)  מדליית הזהב על הצטיינות באמנות יפה (ספרד) (2001)  נמר הכבוד (1997)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (1989)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2 ביוני 1988)  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2012)  European Film Academy Special Jury Award (1988)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (19 בפברואר 2008)  honorary doctorate from the University of Parma (16 בדצמבר 2014)  פרס סזאר לסרט הזר (1988)  פרס דוד דה דונטלו לבמאי הטוב ביותר (1988)  גביע סאת'רלנד (1970)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1987)  פרס דוד די דונטלו לסרט הטוב ביותר (1988)  פרס אגודת מבקרי הסרטים הלאומית לבימוי הטוב ביותר (1971)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (1987)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (1987)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית לבימוי מצטיין - סרט באורך מלא (1987)  מדליית זהב של מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנרדו ברטולוצ'י (באיטלקית: Bernardo Bertolucci;‏ 16 במרץ 1941 – 26 בנובמבר 2018) היה במאי ותסריטאי איטלקי.
סרטיו

"לפני המהפכה" (1964)
"אסטרטגיה של העכביש" (1969)
"הקונפורמיסט" (1971)
"הטנגו האחרון בפריז" (1972)
"1900" (1976)
"לה לונה" (1979)
"סיפור עצוב על איש מצחיק" (1981)
"הקיסר האחרון" (1987)
"שמיים מגינים מעל" (1990)
"בודהה קטן" (1993)
"לגעת ביופי" (1995)
"התקרבות" (1999)
"ניצחון האהבה" (2001) - מפיק ותסריטאי
"עשר דקות אחרי: הצ'לו" (2002)
"החולמים" (2003)
"אני ואת" (2012)
לקריאה נוספת

Claretta M. Tonetti, Bernardo Bertolucci. The Cinema of Ambiguity. New York, Twayne Publishers, 1995.
גודיסון פארק

| --- | --- |

גודיסון פארק מלמעלה
 מיקום:  גודיסון רואד, ליברפול, אנגליה
 קואורדינטות:  53°26′20″N 2°57′59″W﻿ / ﻿53.438888888889°N 2.9663888888889°W﻿ / 53.438888888889; -2.9663888888889
 תקופת הפעילות:  24 באוגוסט 1892 – הווה (132 שנים)
 בעלים:  אברטון
 מפעיל:  אברטון
 משטח:  דשא
 אדריכל:  ארצ'יבלד לייטץ' 
 קבוצות:  אברטון: 1892–2025
 מושבים:  39,572
 ממדי משטח:  100.5 × 68 מטר
 he
 
גודיסון פארק (באנגלית: Goodison Park) הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל האנגלית אברטון. לאצטדיון תכולה של 39,572 מקומות והוא ממוקם בגודיסון רואד, ליברפול.
היסטוריה

האצטדיון נבנה ב-1892 וזהו אחד מאצטדיוני הכדורגל הוותיקים ביותר בעולם, ואצטדיון הכדורגל הגדול הראשון באנגליה. זהו גם האצטדיון הדו-מפלסי הראשון בכל ארבעת צדדיו בבריטניה.
במשחקי גביע העולם בכדורגל ב-1966, אירח האצטדיון 5 משחקים, כולל את אחד ממשחקי חצי הגמר. אברטון ארחה במגרשה זה יותר משחקים בין-לאומיים מכל מועדון אחר באנגליה. כמו כן באצטדיון זה, בשנת 1949, הייתה הפעם הראשונה שנבחרת אנגליה הפסידה בביתה לנבחרת שאינה חלק מבריטניה. היה זה לנבחרת אירלנד.
המשחק החשוב ביותר שנערך באצטדיון, על פי סקר שנערך באתר הרשמי של אברטון, היה משחק הגומלין של חצי-גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בין אברטון לבאיירן מינכן בשנת 1985. באותו משחק, באיירן הובילה במחצית, אך ספגה 3 שערים במחצית השנייה של המשחק מרגליהם של אנדי גריי, גרהם שארפ וטרבור סטיבן.
מיקומו של האצטדיון, בלב שכונה מאוכלסת בצפיפות, עשה את מלאכת הרחבת האצטדיון לקשה ביותר, אם לא בלתי אפשרית. חלק שלם של האצטדיון ממוקם למעשה על חורבותיה של כנסית סט. לוק האוונגליסט.
זהו גם המגרש הגדול ביותר בפרמייר ליג האנגלית, רחב ב-5 מטר ממגרשי רוב הקבוצות.
יציעי האצטדיון

באצטדיון ישנם 4 יציעים:
יציע האנד פארק – בעל תפוסה של 6,000 מקומות. יציע בעל דרגה (קומה) אחת, שבנייתו הושלמה ב-1994. בחלקו האחורי של המגרש, מאחורי אחד השערים, יציע הפארק עומד בגבו לסמטת וולטון הגובלת עם סטנלי פארק. חלק זה נבנה מחדש ב-1995.
יציע בולנס רואד – תפוסה: 8,067 מקומות ישיבה. יציע בעל 2 מפלסים, שעוצב על ידי ארכיטקט אצטדיוני הכדורגל ארצ'יבל לייטץ'. בחלקו המזרחי של המגרש היציע מחולק לבולנס העילי, בולנס התחתי, וכר הדשא. החלק הדרומי של יציע, משמש בדרך כלל לקהל של קבוצות אורחות. הפינה הצפונית של היציע, מחוברת ליציע רחוב גלאדיס אנד.
יציע רחוב גלאדיס אנד – תכולת יציע: 10,155 מקומות. עוד יציע דו מפלסי שעוצב על ידי לייטץ', ומחולק לגלאדיס העילי וגלאדיס התחתי. מאחורי השער, בסוף החלק הצפוני של גודיסון פארק, מאוכלסים בדרך כלל האוהדים ה"שרופים" של אברטון. אם אברטון זוכה בהטלת המטבע לפני שריקת הפתיחה, השחקנים תמיד מעדיפים לבחור לתקוף במחצית השנייה לכיוון הצד של הגוש המעודד של אוהדי הקבוצה.
היציע המרכזי – תכולה: 16,347 מקומות. יציע בעל 3 קומות, הידוע כיציע המרכזי. היציע המרכזי הנוכחי נבנה ב-1971 לאחר הריסתו של היציע המרכזי הקודם ב-1909 (וגם יציע זה עוצב על ידי אצ'יבלד לייטץ'). ביציע נמצאים גם חדרי ההלבשה של השחקנים, וגם המנהרה שמובילה אל כר הדשא.
אפולון מוקריצקי

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1810 (יוליאני) פיריאטין, אוקראינה 
 פטירה:  26 בפברואר 1870 (יוליאני) (בגיל 59) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1839) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אפולון מוקריצקי (ברוסית: Аполлон Мокрицький;‏ 1810 – 1870) היה צייר רוסי אוקראיני, התמחה בציורי דיוקן.
ביוגרפיה

מוקריצקי נולד באוגוסט 1810 במחוז פולטבה, אוקראינה של ימינו. השכלתו המוקדמת לאמנות הושלמה בליציאום ניז'ין של הנסיך בזבורודקו, בפיקוחו של קפיטון פבלוב. לאחר מכן למד באקדמיה לאמנות בסנט פטרסבורג בין השנים 1830–1839, אצל אלכסיי ונציאנוב ואחר כך אצל קארל ברולוב. שנה לאחר שסיים את לימודיו עבד באוקראינה וביקר באיטליה.
בסביבות 1850, הוא מונה ל"אקדמאי" בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא העדיף לעבוד בציורי דיוקן, וייצג את "אסכולת בידרמאייר לאמנות ריאליסטית בלתי מבוקרת שהציגה גוונים רומנטיים". דיוקן אשת האמן היא דוגמה אחת לסגנון זה. ציורים אחרים כוללים דיוקנאות של ניקולאי גוגול, דיוקן עצמי (1840), ונופים איטלקיים רבים.
הוא ידוע בתפקיד המשמעותי שמילא בחייו של טאראס שבצ'נקו, המשורר והאמן הלאומי של אוקראינה, שנולד כצמית. הוא הכיר לשבצ'נקו את האינטליגנציה הרוסית והאוקראינית: האמנים קרל ברולוב ואלכסיי ונציאנוב, המשורר וסילי ז'וקובסקי, הסופר יבהן הרבינקה, ואחרים. אנשים אלה התעניינו בגורלו של שבצ'נקו, ועזרו להבטיח את חירותו מצמיתות. מוקריצקי השאיר יומן (1975) המכיל חומר רב על שבצ'נקו.
הוא נפטר במוסקבה ב-1870, בן 60.
ליאוניד סולומטקין היה בין תלמידיו.
מאפיינים של יצירתו

הוא היה צייר דיוקנאות מיומן, אבל צייר גם נופים. הוא נהנה מפופולריות והוזמנו אצלו עבודות רבות. הדיוקנאות והנופים האיטלקיים שלו נמכרו היטב, ובסופו של דבר הוצגו בתערוכות במוזיאונים רוסיים רבים.
עבודת הדיוקן של מוקריצקי היא דוגמה לייצוגים ולמגמות האופייניות לאמנים סנטימנטליים-רומנטיים. עם זאת, העבודות שלו מעניינות כי הן מכילות כמה מאפיינים של ריאליזם. במקביל, מוקריצקי - אחד מהאמנים הרבים של המאה ה-19, שהגיבוש היצירתי שלהם הושפע במידה רבה מבית הספר האקדמי לאמנות פורמלית.
הפורטרטים של בני דורו - גוגול, הרבינקה, קולצוב וקוקולניק - הם הטובים ביותר במורשת האמנותית של האמן.
הערות שוליים

↑  Mokrytsky, Apollon, www.encyclopediaofukraine.com
↑  Spirit of Ukraine: 500 Years of Painting. Winnipeg Art Gallery. 1991, pg. 192
↑  Sharov, Ihor; Шаров, Ігор (2007). Khudoz︠h︡nyky Ukraïny : 100 vydatnykh imen. Anatoliĭ. Tolstoukhov, Анатолій. Толстоухов. Kyïv: ArtEk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2011019130  VIAF: 169211162   WorldCat (עם VIAF): 169211162 
אפולון מוריצקי, נערת קרנבל, 1840
יובל נח הררי

| --- | --- |

צילום מ-2024
 לידה:  24 בפברואר 1976 (בן 48) קריית אתא, ישראל 
 שם לידה:  יובל נח הררי 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  כרמי יוסף 
 עיסוק:  היסטוריון מסאי
 מקום לימודים:  ג'יזס קולג', האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  היסטוריה
 יצירות בולטות:  קיצור תולדות האנושות, ההיסטוריה של המחר, 21 מחשבות על המאה ה-21
 הושפע מ:  ג'ארד דיימונד, ס.נ. גואנקה 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל (27 בינואר 2020) 
 http://www.ynharari.com
 חתימה:   
 
יובל נח הררי (נולד ב-24 בפברואר 1976) הוא היסטוריון ישראלי ופרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. מהאינטלקטואלים הישראלים הבולטים והמשפיעים במאה ה-21. ספריו "קיצור תולדות האנושות", "ההיסטוריה של המחר" ו-"21 מחשבות על המאה ה-21" תורגמו ל-65 שפות ונמכרו בכ־45 מיליון עותקים (נכון ל-2023).
ביוגרפיה

הררי נולד ב-1976 כבן הצעיר במשפחה יהודית בת שלושה ילדים וגדל בקריית אתא.
סביו עלו ארצה מפולין, גרמניה ובוקובינה.
אביו, שלמה הררי, בלייברג בלידתו עבד כמהנדס בחברת "רפאל" והיה חובב היסטוריה. הסבא מצד אמו, פנינה הררי לבית לוטינגר, אברהם (ברונו) לוטינגר
 נולד בצ'רנוביץ, בבוקובינה. במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהודי ארצישראלי הוא לחם בשורות צבא בריטניה באירופה. רעייתו פאני, לבית קוסובסקי, נולדה בהלברשטדט בגרמניה, במשפחה יוצאת פולין. אביו של הררי הוא אחיינו של המשורר אנדד אלדן ובן הדוד של האמנית והפעילה החברתית אשכר אלדן כהן.
הררי למד בכיתת מחוננים במרכז חינוך ליאו באק בחיפה והחל ללמוד היסטוריה ויחסים בינלאומיים כבר בגיל 17, במסגרת העתודה האקדמית. הוא החל לשרת בחיל השריון, אולם שוחרר לאחר כמה חודשים בשל בעיה רפואית.
בשנים 1993–1998 למד לתואר ראשון ולתואר שני בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. התזה לתואר השני עסקה בלוגיסטיקה ואספקה בימי הביניים. הוא עשה דוקטורט בג'יזס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, בהדרכתו של ד"ר סטיבן גאן (Gunn), בשנים 1998–2002. עבודת הדוקטורט עסקה בהשוואה של זיכרונות לוחמים מהמאות ה-15–16 לזיכרונות לוחמים מהמאה ה-20, וראתה אור כספרו הראשון. הוא השלים בתר-דוקטורט בהיסטוריה כעמית יד הנדיב בשנים 2003–2005.
הררי התמנה למרצה בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנת 2005, למרצה בכיר בקביעות בשנת 2008, ולפרופסור חבר בספטמבר 2014. בשנים 2003–2011 היה מתאם התוכנית להיסטוריה עולמית באוניברסיטה העברית. בנובמבר 2012 נבחר לחבר באקדמיה הצעירה הישראלית.
מחקריו עוסקים בעיקר בשלושה תחומים: היסטוריה צבאית של ימי-הביניים, ההיסטוריה של חוויית המלחמה, והיסטוריה עולמית.
נחשב מומחה גם בתחום האתיקה של בינה מלאכותית.[דרוש מקור]
בשנת 2023 יצא נגד הרפורמה המשפטית, שאותה הגדיר כהפיכה משטרית המובילה את ישראל לדיקטטורה.
ביוגרפיה > זכויות בעלי חיים

במהלך המחקר שערך בנושא המהפכה החקלאית והמהפכה התעשייתית לצורך כתיבת ספרו "קיצור תולדות האנושות", נחשף הררי ליחס האדם כלפי בעלי החיים והחליט לאמץ אורח חיים טבעוני. לטענתו, הכלכלה, החברה, הפוליטיקה והדת בנויות על ניצול בקנה מידה עצום של מיליארדי חיות משק, תוך הכחשת הסבל שלהן. הררי לוקח חלק בפעילויות התנועה לזכויות בעלי חיים: בדצמבר 2013 השתתף עם גארי יורופסקי בשני כנסים בנושא זכויות בעלי חיים שנערכו בתל אביב וברמת גן. במאי 2015 השתתף עם אלכס הרשאפט בכנס לזכויות בעלי חיים שנערך באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > עיסוק במדיטציה

בספרו "ההיסטוריה של המחר", בפרק התודות, מספר הררי כי הוא מודט ויפאסנה, משנת 2000, שיטה שלמד ממורו ס.נ. גואנקה (ספרו זה אף מוקדש לאותו מורה). הררי כותב שם "לא יכולתי לכתוב את הספר הזה בלי הניסיון והידע שרכשתי באמצעות תרגול ויפאסנה במשך כ-14 שנים". הררי השתתף בקורסים ויפאסנה בני 10 ימים, ואף בקורסים ארוכים בהרבה של עד 60 יום, בישראל ובעולם, והיום הוא מורה עוזר (Assistant Teacher) ומנחה קורסי ויפאסנה במרכזים המלמדים זאת על פי גואנקה. במאמר בנושא במוסף הארץ תוהה הררי "אולי יש מקום לרתום את הטכניקות הללו (מדיטציות שונות כגון ויפאסנה) לטובת המחקר המדעי של התודעה?". בעקבות כך אימץ הררי אלמנטים מהבודהיזם, בהם כפירה בקיום של נשמה ואני קבוע, ראיית הקיום כרצף של חוויות ותופעות ארעיות וחולפות ושימת דגש על אושר וסבל.
ביוגרפיה > טרנס-הומאניזם

הררי הביע פעמים רבות תפיסות עולם, אשר יש המפרשים אותן כקרובות לטרנס הומניזם. זוהי גישה פילוסופית המנסה להבין ולהעריך את האפשרויות להתגבר על 'מגבלותיו הביולוגיות' של האדם באמצעות קדמה טכנולוגית, וחיבור בין גוף האדם למכונות.
בספרו, "קיצור תולדות האנושות" משנת 2011, כתב: "נכון הוא הדבר, שאין לנו עדיין היכולת להשיג זאת, אך ניכר שאין מכשול טכנולוגי בלתי-עביר, אשר ימנע מאיתנו לייצר בני-אדם עליונים (Superhumans). המכשולים המרכזיים הינם התנגדויות אתיות ופוליטיות, אשר האטו את המחקר בבני אדם. ולא משנה כמה משכנעים טיעונים אתיים אלה עשויים להיות, קשה לראות כיצד הם יוכלו לעצור בעדו של הצעד הבא לאורך זמן, במיוחד כאשר מה שעל השולחן הינו האפשרות של הארכת חיי אדם לנצח, כיבוש מחלות בלתי-ניתנות לריפוי, ושדרוג של יכולותינו השכליות והרגשיות".
בינואר 2018 נשא הרצאה בוועידה של הפורום הכלכלי העולמי, שכותרתה: "האם העתיד יהיה אנושי?". אותה שנה אמר באירוע של הפורום: "אנחנו אחד הדורות האחרונים של הומו-סאפיאנס. בדור הבא, אנחנו נלמד כיצד להנדס גופים ותודעות". בנובמבר 2019 בראיון לרשת החדשות CNN, אמר כי: "... הדבר החיוני ביותר לדעת בנוגע לחיים במאה ה-21, הוא שבני אדם הם כעת חיות הניתנות לפריצה". בכנס נוסף של הפורום הכלכלי העולמי, התייחס הררי לאחד מספריו, ואמר: "השאלה הפוליטית והכלכלית הגדולה של המאה ה-21, תהיה: בשביל מה אנו זקוקים לבני אדם? או לכל הפחות: בשביל מה אנו צריכים כל-כך הרבה בני אדם?".
באתר האינטרנט שלו הביע הררי את העמדה לפיה הוא "איננו טרנס-הומאניסט", גרס כי "אמירותיו בעניין פריצה לבני אדם נועדו להזהיר מפני מה שממשלות רודניות עלולות לעשות באמצעות טכנולוגיה מתקדמת", וחידד כי הוא מאמין "שלאפשר שדרוג של בני אדם באמצעות בינה מלאכותית הוא רעיון מסוכן".
ביוגרפיה > יחסיו עם הפורום הכלכלי העולמי

הפורום הכלכלי העולמי מקדם בין השאר גם נושאים החשובים להררי, כגון המאבק במשבר האקלים וטבעונות. הררי הוא חבר בפורום הכלכלי העולמי, מרבה להשתתף בכנסיו, ומשתף פעולה עם יוזמותיו של בעליו ומנכ"לו, קלאוס שוואב. בשנת 2020, תרם הררי כמיליון דולרים לארגון הבריאות העולמי, אשר פועל בשיתופי פעולה רבים עם הפורום הכלכלי העולמי.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית

ביולי 2018 בביקור בלוס אנגלס החליט הררי לא לשתף פעולה עם הקונסוליה הישראלית בעיר, בנימוק שמבחינתו מדובר ב"זרוע ארוכה של מדיניות ממשלת ישראל אשר מגבילה את חופש התקשורת, הביטוי, היצירה והמחשבה", זאת כמחאה בין היתר על חוק הפונדקאות וחוק הלאום. בראיון עימו אמר הררי כי “הספרים שלי מצליחים לשנות לטובה את הדימוי של ישראל בקרב קהלים מגוונים, מסין ועד טורקיה. עם זאת, אני מעדיף שלא להופיע כנציג רשמי של ממשלת ישראל הנוכחית, מכיוון שעבודתי כחוקר וכסופר מושתתת על היכולת לחקור, לחשוב ולכתוב באופן חופשי, ואילו ממשלת ישראל הנוכחית מערערת באופן שיטתי ומכוון את חופש התקשורת, חופש הביטוי וחופש המחשבה בישראל".
בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר הררי על תמיכתו באוקראינה[דרוש מקור].
הררי הוא מהבולטים מהפעילים במחאה נגד הרפורמה המשפטית ואף נאם בחלק מההפגנות שמלוות את המחאה. הוא מתח ביקורת חריפה על הציונות הדתית, שלדבריו פונה נגד ערכי הדמוקרטיה והשוויון ומובילה לחורבן הבית. ביולי 2023, פרסם מאמר דעה ובו כתב, בתמצות עיקרי הדברים, כי "הממשלה קרעה את העם לגזרים", "יש לייצר חוזה חברתי חדש כי החוזה החברתי הנוכחי בישראל מת", "צריך לכונן אספה לאומית חדשה במקום כנסת ישראל הנוכחית", ונכון "לעצור את כל התהליכים במדינה עד שהדברים הללו יתרחשו". מספר ימים לאחר מכן, התראיין להסכת של לקס פרידמן, בו נשאל בנוגע לדעותיו על בנימין נתניהו. בראיון זה חזר על הטענות ממאמר הדעה שפרסם זמן קצר קודם לכן. כן הוסיף, בתמצות עיקרי תשובותיו: "הם (חברי הממשלה) מנסים בגלוי להשיג כוח בלתי-נדלה, ומדברים בגלוי על כך שמן העת שיהיה להם את (הכוח) הזה, הם ייקחו את זכויותיהם של ערבים, של חברי הקהילה הגאה, של נשים, של יהודים חילונים... לכן יש מאות אלפי ישראלים ברחובות... אני הולך לרבות מן ההפגנות הללו... אם ישראל, כמעצמה גרעינית, תהפוך לדיקטטורה פונדמנטליסטית, הדבר יכול להצית אש במזרח התיכון... מדוע חברות פרטיות שובתות? אין לכך תקדים. זה נובע מההבנה שהצלחה כלכלית לא תסייע לנו תחת דיקטטורה משיחית...".
ביוגרפיה > עיסוקים אחרים

ב-19 בדצמבר 2024 יצא לאור אלבומו התשיעי של הזמר הישראלי עברי לידר, "חלק לא נפרד מאחרים", בו הררי משתתף ברצועה "אלוהים שלי 2.0".
חיים אישיים

יובל נח הררי נשוי לאיציק יהב, בעבר מפיק מופעי תיאטרון וכיום מנהלו האישי. השניים נישאו בקנדה. מתגוררים במסילת ציון.
חיים אישיים > הוקרה

הררי זכה בפרס "מונקאדו" למאמרים על היסטוריה של החברה להיסטוריה צבאית.
פעמיים (ב-2009 וב-2012) זכה בפרס פולונסקי למקוריות ויצירתיות במדעי הרוח שמעניקה האוניברסיטה העברית.
ספרו "קיצור תולדות האנושות" זכה בפרס הספר האקדמי של השנה של איגוד המוציאים לאור האקדמיים הבריטי.
ספרו "ההיסטוריה של המחר" זכה בפרס הנדלזבלאט שמוענק בגרמניה לספר כלכלי משפיע ומעורר מחשבות ובפרס "הספר החכם של השנה" של האוניברסיטה היגלונית.
ספרו "21 מחשבות על המאה ה-21" כובד כספר הידע של השנה על ידי כתב העת הגרמני Bild der Wissenschaft.
בשנת 2015 זכה בפרס סטימצקי, המחולק לסופרים שספריהם היו הנמכרים ביותר בשנה החולפת.
בשנת 2018 היה מועמד לפרס יאן מיכלסקי, על ספרו "ההיסטוריה של המחר".