חיים הירשנזון
השקפת עולמו והגותו ההלכתית והתורנית

נקודת המוצא של הרב חיים הירשנזון היא שהתורה תורת חיים, כלומר אין התורה מנוגדת או מפריעה לחיים, ולא אסרה אלא דברים המביאים בטבע רעה על החיים, ולפיכך נדרש למצוא דרך להתאים את החיים והדת על פי יסודי התורה, בעזרת כח דהיתרא היכן שאפשר. את הסתירות לכאורה בין הדת והחיים, הסביר כך:
ימים רבים חשבו רבים כי הדת לא תתאים לחיים, ואי-אפשר לעשות שלום ביניהם רק על ידי "וויתור" כי אחד מהם עכ"פ יוותר על שלו, החרדים דרשו שהחיים יוותרו משלהם לכבוד הדת, והמשכילים בעיניהם דרשו שהדת יוותר משלו למען החיים, וכה הלכו שניהם הלוך וגדול הלוך ורחב ברעיון הוויתור, עד כי לאלה לא נשאר חיים ולאלה לא נשאר דת, ולדבר פלא היה למצוא משכיל דורש את אלקים או צדיק וטוב לו בעולם הזה, ובאמת כולם סג יחדו נאלחו, כי באמת דת ישראל והחיים תאומים המה מלידה ומבטן... התורה והמצוה אומרת וחי בהם ולא שימות בהם דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום... אומרים ישראל על תורה ומצוות וחוקים ומשפטים "כי הם חיינו ואורך ימינו ובהם נהגה יומם ולילה". הסתירות בין הדת והחיים רואים רק אלה אשר לא הבינו את שניהם, לא הבינו את התורה והמצוות והחוקים ומשפטים כי חיים הם למוצאיהם, ולא הבינו את החיים לידע כי חיים בלי אידאל בלי תורה בלי חוק ומשפט רק פרעות הוא לא חיים.
הרב חיים הירשנזון היה בין הרבנים הבודדים בתקופתו שהתייחסו בגישה חיובית, מנקודת מבט הלכתית, לתמורות שפקדו את היהודים באותה תקופה. בין הנושאים אתם התמודד תוך מחויבות עמוקה להלכה, היו תהליכי החילון, התחייה הלאומית היהודית, תמורות חברתיות וכלכליות, ותמורות בתחום מדעי היהדות, במיוחד ביקורת המקרא. גישתו לסוגיות מודרניות כגון דמוקרטיה, מעמד האישה, אינדיבידואליזם ורציונליות הייתה חדשנית ונועזת, מה שעורר עליו התנגדות רבתי בקרב החוגים האורתודוקסים השמרנים.
למרות היותו איש תנועת המזרחי מימיה המוקדמים, השפעת הגותו עליה הייתה מועטה. הוא סבר כי ישנה זהות מוחלטת בין הדת היהודית ובין הלאום היהודי. לאחר שעזב לארצות הברית חל שינוי בהשקפת עולמו. הוא הגיע למסקנה כי החילונים אינם מתי מעט בעם היהודי, והזהות המוחלטת שיצר בין הדת היהודית והעם היהודי מוציאה חלקים גדולים מהעם היהודי. הרב אברהם יצחק הכהן קוק פתר דילמה זו על ידי פיתוחה של תאולוגיה שהפכה את החילונים לשותפים בתהליך אלוהי בעל כורחם. הראי"ה, בין השאר על בסיס תורת הסוד, ציפה שהתנועה הלאומית תוביל לתנועת שיבה לדת היהודית. הירשנזון, לעומתו, ביקש להתייחס אל המציאות הקונקרטית, ולא מתוך נקודת מבט על היסטורית ועל-טבעית. הוא סבר ש"האמת היא כי דת ישראל הוא דת לאומית, אך אין לאומיות ישראל רק לאומיות דתית". אמירתו זו מקפלת בתוכה את התמורה המחשבתית אותה עבר, מזהות מוחלטת של הדת היהודית והלאום היהודי, להכרה במציאות בה הדת היהודית היא רק אחד מהמאפיינים של הלאומיות היהודית. הלאומיות איננה תלויה בדת היהודית ויכולה להבדל ממנה.
תפיסת הלאומיות היהודית של הרב הירשנזון לא הייתה סוגיה פילוסופית-תאולוגית גרידא, כי אם בסיס לפסיקה הלכתית. כך, למשל, פסק כי אין דינו של יין מחלל שבת כיינו של נוכרי, והסביר שמימרא זו נועדה להדגיש את חשיבותה של השבת, אולם למעשה חילול שבת איננו מוציא אדם מכלל ישראל, בדומה לפסקם של אחרונים רבים בדורות האחרונים.
כן כתב שנוהגים באמריקה לגייר גרים שלא ישמרו שבת, והוא מציע לכך הסבר: עיקר הגיור הוא כניסה לברית כפי המקובל בקרב היהודים באותו מקום, ולכן כיוון שרוב היהודים בארצות הברית אינם שומרים שבת - אי שמירת שבת על ידי הגר אינה פוגמת בגיור.
הרב הירשנזון טען באמריקה באסיפות של ציונים, המזרחי, ואגודת ישראל, שהציונות צריכה לעסוק בבניין הארץ ומצבה הפוליטי, המזרחי לחזק הדת בארץ ישראל, ואגודת ישראל לחזק הדת והרמת קרן התורה בכל העולם, להכין עם ישראל לארץ ישראל, ולא לנהוג ביניהם המחלוקת והתחרות כלל. משראה שדבריו אינו נשמעים, ושהתנועות נלחמות ומתחרות זו בזו, נעמד מרחוק והעדיף לחבר ספרים לפנות הדרך לפני העתיד, לפי אימרתו: "תורת ישראל לעם ישראל על-פי ארץ ישראל".