ספרי יעקב
עלילה > ספר הדרך

בפולין השיירה עוברת מכפר לכפר במשך חודש. בכל כפר נאספים סקרנים לחזות בפלאי המשיח החדש, נערכת סעודה בבית של אחד מקרובי חסידי יעקב וכמנהג השבתאים, נערה או אשת איש זוכה לכבוד לבלות את הלילה עם יעקב. גיטל בת פנחס - מזכירו של הרב חיים הכהן רפפורט - רבה של לבוב, שעזבה את ביתה, הופכת לבת לווייתו של יעקב וצמודה אליו בכל מקום. בהגיעם ללנצקרון (כיום: זריצ'נקה), הם מתארחים בביתה של חיה, בתו של אלישע שור, הנשואה להירש - רב העיירה. לחיה יש כוחות נבואיים והחבורה מסתגרת בביתה ועורכת טקס שבו חיה עומדת על שרפרף, עירומה בחצי גופה העליון והגברים קמים על פי תור מישיבתם במעגל ומנשקים את שדיה. מבחוץ מציץ בהם אחד מנאמני התלמוד בעיירה, המזעיק את רב העיירה ועוד מספר גדול של גברים החמושים במקלות. הם פורצים לבית ואוסרים את כל הגברים והפריץ המקומי שולח אותם למעצר בקופיצ'ינצה. את יעקב פרנק, שהוא נתין טורקי, הם נאלצים לשחרר והוא עובר את הגבול לשטח העות'מאני. שם הוא מתאסלם. את מקומו כמנהיג מתנגדי התלמוד תופס לייב קריסא מנדבורנה, אדם מעשי השואף להסתפח לנצרות ככת נפרדת.
הרב חיים רפפורט מבהיר לפנחס מזכירו, כי בתו, גיטל, כבר איננה יהודייה. במקביל, הוא מכנס מועצת רבנים אזורית והללו מחליטים להטיל חרם על יעקב פרנק ומכתבים על כך מופצים בכל רחבי פולין והחרם מאושר על ידי ועד ארבע ארצות. הכומר פיקולסקי מסביר לבישוף דמבובסקי את עיקרי המחלוקת בין נאמני התלמוד למתנגדיו - שהחליפו את התלמוד בספר הזוהר שאותו הם מפרשים על פי רצונם. הראשונים פנו לבישופות בטענה כי האחרונים חטאו ב"חטא האדמיטים". הבישוף דמבובסקי כותב לציר האפיפיור כי מתנגדי התלמוד רוצים להסתפח לנצרות, אך הכומר פיקולסקי מוסיף מכתב משלו המזהיר את ציר האפיפיור כי שאיפתם להתנצרות היא רק למראית עין. לאחר מעצר חסידיו של יעקב (המשוחררים לאחר זמן קצר במצוות הבישוף דמבובסקי המוציא להם מכתבי חסות), חוזרת גיטל ללבוב, אך לא אל אביה. בהיותה חסרת כול וכדי לא להפוך למקבצת נדבות או למכור את גופה, היא מקישה על דלת אקראית ומבקשת מחסה.
בקיץ 1757 נערך בקמניץ-פודולסקי ויכוח פומבי בין נאמני התלמוד ובין מתנגדיו. הוויכוח נערך בקתדרלה שבעיר (אנ') ובסופו מזכה בית הדין של הכנסייה את מתנגדי התלמוד מכל ההאשמות שטפלו עליהם ובין היתר מורה על שריפת ספרי התלמוד בכל רחבי פודוליה בתור ספר שקרי ומזיק. פסק הדין נחתם על ידי הבישוף דמבובסקי. שריפת ספרי התלמוד החלה ב-14 באוקטובר 1757 והתבצעה גם על ידי מתנגדי התלמוד וגם על ידי הנוצרים. במקרים רבים נשרפו כל הספרים הכתובים בעברית, ללא קשר ישיר לתלמוד. ימים מעטים לאחר מכן, מקבל הבישוף דמבובסקי שבץ ומת ב-17 בנובמבר 1757. לאחר מות הבישוף - מיטיבם של הפרנקיסטים, מתחזק ביטחונם של נאמני התלמוד והם פורעים בחזרה בפרנקיסטים ושורפים את ספריהם. ישראל, נכדה של ינטה (ובן דודו של יעקב) וסובלה אשתו, מעבירים את גופה החי-מת והמצומק מאוד של ינטה, מצריף העץ שבחצרם, אל המערה שליד קורולובקה. נחמן נקלע למשבר אישי בעקבות נטישת יעקב ובעקבות קבלת בקשה לגט מאשתו. הוא פונה להתייעץ עם הבעש"ט. הבעש"ט אומר לו "אני אוסר עליך לשקוע בייאוש" ובהמשך הוא מקבל ממנו פתק: "אם אתה מאמין שאתה יכול לקלקל, תאמין שאתה יכול לתקן". בחורף 1757 נחמן ועוד שלושה שליחים נוסעים לגיורגיו לשכנע את יעקב שישוב לפולין להנהיגם. הם נותרו בגיורגיו עד הקיץ וחזקו את הקשר עם השלטונות העות'מאניים שנתנו חסות ליעקב. בינתיים הגיעו אליהם ידיעות על כך שהמוני מאמינים פליטים התקבצו ליד נהר פרוט בצד הטורקי בגבול עם פולין וכי מוליבדה ובת דודו קוסקובסקה משתדלים בעניינם. ביולי 1758 קיבלו מכתב רשמי של אוגוסטוס, מלך פולין המעניק להם את חסותו.
לאחר קבלת מכתב המלך, חוצים הפליטים את הגבול חזרה לפולין ומתרכזים בכפר איבאני שעל גדות הדנייסטר. לשם מגיע יעקב בראש שיירה. יעקב מורה לכל מאמיניו שאין יותר קניין פרטי וכי החוקים הישנים של "לא תגנוב" ו"לא תנאף" אינם חלים עליהם עוד. באביב 1759 מגיע לאיבאני גם מוליבדה ויחד עם יעקב ומנהיגי נאמניו הם מנסחים אל הארכיבישוף של לבוב, ולדיסלאב לוביינסקי (אנ'), מכתב הרומז כי הם מוכנים לעבור טבילה, כלומר להתנצר. כדי להתנקם באויביהם, נאמני התלמוד, הם גם מוסיפים סעיף האומר כי "התלמוד מורה, כי צריכים לדם הנוצרים, וכל המאמין בתלמוד מחויב להשתמש בו." בסיועה של בת דודו מתמנה מוליבדה לראש הטקס אצל הארכיבישוף לוביינסקי.