stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם חמרה
ביוגרפיה

חמרה נולד בדמשק שבסוריה בשנת 1943. בשנת 1961 מונה למורה בבית הספר היהודי ובשנת 1963 מונה למנהלו של בית הספר. בשנת 1970 נבחר כחבר בוועד הקהילה. בשנת 1972 מונה לסגן הרב הראשי, נסים נדבו הכהן. בשנת 1976 נבחר לרבה של הקהילה, בשנים האחרונות לשהותו בסוריה היה גם נשיא הקהילה, משרות בהן החזיק רשמית עד שעלה לישראל.
למד אצל הרב שאול מנגיד, שהיה רב ומורה בבית הספר 'תלמוד תורה'. על כך סיפר, "לא הייתה בסוריה ישיבה כמו במדינת ישראל או בניו-יורק. בעצם לא היו בסוריה ישיבות. הלימודים לא התנהלו כלימודי יהדות, הם התקיימו במסגרת השעות שהוקדשו לתפילה. "למדתי אצל הרב שאול מנג'ד בביתו שנים רבות. למדנו הלכות ב'שולחן ערוך' בעיקר את 'אורח חיים' ואת 'אבן העזר', עיינו גם בתלמוד, במסכתות כמו ברכות, קידושין, שבת, הקשורות לענייני הלכה הנוהגים בכל ימות השנה."
בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצר הרב חמרה קשר עם הג'וינט וארגונים נוספים והעלה לשיח הציבורי את נושא עלייתם של יהודי סוריה לישראל. גם בסוריה פעל הרב חמרה מול הנשיא חאפז אל אסד כדי שיאפשר לבני הקהילה לעלות לישראל. לבסוף, אישר הנשיא ליהודי סוריה לצאת לכל מדינות העולם פרט לישראל, בהנחה שמצבם הכלכלי הטוב יחזיר אותם בשלב כלשהו לארץ מולדתם. הם עברו לארצות הברית, ומשם חלקם עלו ארצה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1994 השתכן בחולון, שם מונה לרב במועצה הדתית. בהזדמנות זו דאג להעלות לישראל עשרות ספרי תורה יקרי ערך וכתבים עתיקים ויקרי ערך. באותה שנה הוזמן על ידי יצחק רבין לקחת חלק בטקס קבלת פרס נובל לשלום.
בשנת 1995 הוזמן הרב חמרה לפגישה עם נציגי הג'וינט שלקחו חלק בהצלת יהודי סוריה, והכריזו כי מבצע הצלת יהודי סוריה ייקרא "מבצע אברהם" על שמו. בשנותיו האחרונות שימש כרב יוצאי סוריה בישראל, והתגורר בישראל ובניו יורק לסירוגין. בשנת 2018 קיבל את אות יקיר העיר חולון.
מספר שנים לפני מותו, שכל הרב חמרה את בתו אליזה (לוזה) ונכדיו יצחק הלל, משה, והנריט לאה, שנספו בשריפה קשה בביתם שבפלטבוש.
ביום שישי כ"ה באייר ה'תשפ"א, 7 במאי 2021, נפטר הרב אברהם חמרה לאחר שסבל ממחלה קשה. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
הערות שוליים

↑  מאיר בר-אשר, מיכאל גלצר ושלום רצבי, ‏ראיון עם הרב אברהם חמרה, פעמים 67 (אביב תשנ"ו), עמ' 125–141 (הראיון התקיים בי"ז בשבט תשנ"ו).
↑  הרב אברהם חמרה - יקיר העיר לשנת 2018, סרטון באתר יוטיוב
↑  משה ויסברג, הרב אברהם חמרה זצ"ל, רבה הראשי של יהדות סוריה הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, ‏7 במאי 2021
↑  אברהם חמרה באתר GRAVEZ
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב נסים נדבו הכהן | רבנים ראשיים של דמשק | הבא: אין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411409405171  VIAF: 24156219593704742783   WorldCat (עם VIAF): 24156219593704742783
אלחנן וסרמן

| --- | --- |

 לידה:  1875 ו' בשבט ה'תרל"ה בירז', ליטא 
 נרצח:  6 ביולי 1941 (בגיל 66 בערך) י"א בתמוז ה'תש"א הפורט השביעי
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה, ליטא 
 השכלה:  ישיבת טלז  ישיבת ראדין 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 ביולי 1941 
 השתייכות:  יהדות חרדית
 רבותיו:  החפץ חיים, הרב שמעון שקופ
 תלמידיו:  הרב משה שטרנבוך
 חיבוריו:  קובץ שיעורים ועוד
 צאצאים:  אלעזר שמחה וסרמן 
 חותנים:  רבי מאיר אטלס
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל
 
לוחית זיכרון לרב אלחנן וסרמן בשכונת רמת אלחנן בבני ברק
הרב אלחנן בונים וסרמן (ו' בשבט ה'תרל"ה, 1875 – י"א בתמוז ה'תש"א, 6 ביולי 1941) היה ראש ישיבה בולט באירופה בין מלחמות העולם וממנהיגי אגודת ישראל. היה תלמיד מובהק של "החפץ חיים" וממתנגדיה החריפים של הציונות. שיעוריו אוגדו בספר "קובץ שיעורים" על התלמוד. נרצח בשואה.
תולדות חייו

נולד בעיר בירז' בליטא לרב נפתלי וסרמן ולשיינה רחל. בשנת ה'תר"ן (1890) עברה משפחתו לבויסק שבלטביה. למד בישיבת טלז אצל רבי שמעון שקופ ואצל הרב אליעזר גורדון. בחופשות שבהן שהה בביתו למד מפי רב העיר, הרב אברהם יצחק הכהן קוק. אחר מספר שנים שם פנה ללמוד אצל רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק. בשנת ה'תרנ"ט (1899) נישא לבתו של הרב מאיר אטלס, רבה של סלנט באותה העת. בשנים ה'תרס"ג - ה'תרס"ד (1903) ייסד את ישיבת אמצ'יסלב ברוסיה. בשנת תרס"ז (1907) הגיע לראדין, למד ב"כולל קדשים" אצל החפץ חיים והיה לאחד מתלמידיו המובהקים.
בשנת תר"ע (1910) קיבל עליו את משרת ראש הישיבה בבריסק, מקום מושבו של רבו הרב חיים סולובייצ'יק. בשנת תרפ"א (1921) נתמנה לעמוד בראש ישיבת "אהל תורה" בברנוביץ'.
עם פלישת הגרמנים לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה נמלט הרב וסרמן יחד עם הישיבה לווילנה, ליטא, ומשם עברה הישיבה לטרוקי הסמוכה. עם השתלטות הסובייטים על ליטא בקיץ של 1940 עברו ראשי הישיבה ותלמידיה לעיירה סימילישוק. עקב התנכלויות הסובייטים נאלץ הרב וסרמן לברוח עם קבוצת תלמידים לעיר קובנה והישיבה נשארה בפיקוחו של הרב דוד רפפורט. תקוותם הייתה להגר לארץ חופשית, ולרב וסרמן תוכננה עלייה לארץ ישראל או לארצות הברית.
בהיותו בעיר טרוקי הסמוכה לעיר וילנא, הרב חשש שתיסגר הישיבה בידי הרוסים ויצטרך להימלט על נפשו, ולפיכך כתב הרב מכתב לאחיו רבי אליהו צדוק: "אולי כדאי לדבר בירושלים עם ראשי ה'אגודה' אודות סרטיפיקטים בעדי ובעד שני בניי הצעירים? ואף כי אין בדעתי לעזוב את הישיבה, אבל בכל זאת טוב שיהא לי פת בסל לעת הצורך, כי מי יודע מה יולד יום בעת הנוראה הזאת".
לפי עדויות משרידי קובנה, הייתה לרב אפשרות לברוח בצורה בלתי חוקית מקובנה לפני שהגרמנים יפלשו אליה. ברגע האחרון רגלו של בנו, רבי נפתלי בינוש, נשברה, וכתוצאה מכך נגרם עיכוב ביציאה של הרב מקובנה. הוא התכוון לנסות שוב להימלט כעבור ימים אחדים, אך ליטא נכבשה על ידי הגרמנים וחלון ההזדמנויות שלו להינצל נסגר.
ביוני 1941 נכבשה קובנה בידי גרמניה הנאצית. פרטיזנים ליטאים פרו נאציים החלו מיד לבצע פוגרומים נגד יהודים. בתקופה קשה זו מסר הרב וסרמן שיעורים על קידוש השם והורה לתלמידיו ובניו (נפתלי וצבי-יהודה) את נוסח הברכה שיש לומר בעת מסירת הנפש על קידוש השם.
כאשר נלקח עם רבנים ותלמידים, בי"א בתמוז ה'תש"א אל הפורט השביעי שם נרצח, נשא הרב וסרמן דברים על כובד משקלה של ההתכוונות באותם רגעים, עד כדי כך שמחשבה בלתי ראויה עלולה לפסול את גודל המעשה:
"כנראה שבשמים רואים בנו צדיקים, שהרי רוצים שנכפר בגופינו על כלל ישראל. עלינו לעשות תשובה כעת, מיד במקום, כי הזמן קצר... עלינו לזכור, שבאמת נהיה מקדשי השם. נלך בראש זקוף, ולא תעלה חלילה מחשבה פסולה, שהיא בבחינת פיגול, הפוסל את הקורבן. אנו מקיימים עתה את המצווה הגדולה ביותר: קידוש השם. האש שתבער בעצמותינו היא האש, אשר תקים מחדש את עם ישראל."
על שמו נקראו שכונת רמת אלחנן בבני ברק וכן ישיבת אור אלחנן בירושלים. בנו הרב אלעזר שמחה וסרמן הקים ישיבה נוספת באותו שם בלוס אנג'לס. בתשל"ט עברה הישיבה לבעלות חסידות חב"ד בתנאי ששמה יישמר, והיא נקראת "ישיבת אור אלחנן - חב"ד".
ספרו קובץ שיעורים נחשב לאחד מספרי הלימוד הקלאסיים בעולם הישיבות הליטאיות. שיחות ומאמרים שכתב בנו הרב אלעזר שמחה צורפו ל"קובץ מאמרים ואגרות" חלק ב'.
משפחתו

לרב וסרמן היו ארבעה בנים. שנים מהם נרצחו בשואה. בין השניים ששרדו היה הרב אלעזר שמחה.
עמדותיו > יחסו ללימודי מדעים ושפה

בצעירותו, בעודו נמנה כתלמיד בישיבת טלז, למד את השפה הגרמנית מתוך ספר מילון שימושי, ושלט יפה בשפה זו. הוא היה מסוגל לקרוא כתבי-עת גרמניים וספרי מדע שונים בצורה טובה. הוא החזיק מתחת לארון את חיבורו הפילוסופי של קנט, וכן למד בחשבון ותשבורת. לגבי ביטול התורה בזמן לימודי המדעים, הוא תירץ ש"אני רכשתי אי-פעם ידיעה בגרמנית ובשאר עניינים, אבל מעולם לא ביטלתי רגע מן התורה לצורך זה, אלא למדתי במקומות שאסורין בתלמוד תורה". הוא לא היה מנותק מהוויות העולם, ונהג לקרוא עיתונים באופן קבוע, ואף היה בקיא בטיב כל עיתון.
עמדותיו > יחסו לתנועה הציונית

הרב היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והיה לסמל ההתנגדות הציונית, ובמאמריו שנתפרסמו בכתבי עת ולוקטו אחרי מותו ב"קובץ מאמרים", התבטא רבי אלחנן וסרמן בחריפות נגד החילוניות והציונות, והביע עמדות הדומות לאלה של חוגי העדה החרדית.
הוא האמין שהתורה מספקת את כל התשובות לפרט ולכלל ישראל ('דעת תורה') בכל הדורות, והיא נותנת הוראות ברורות כיצד אדם צריך להתנהג בסביבתו הגלותית וכל שכן בנושאים מדיניים, וזוהי נחלתם של 'גדולי הדור' בלבד ולא למדינאים מקצועיים וסופרים.
הרב מקדיש פרק מיוחד על התנועה הציונית, וכלשונו: "הרעיון הלאומי" ומחשיבו "אליל חדש שגם הוא עבודה זרה".
הציונים החילונים בארץ ישראל נחשבו בעניו כשליחי השטן, מומרים פנטיים בהתגלמות הטומאה שיצאה למלחמת הקודש, ושרודפים אחרי לומדי התורה ושומרי המצוות ומכריחים אותם ללמד בשיעורים חדורי כפירה בשיטות האינקוויזיציה בנוסח ימי הביניים.
הרב לא חוסך שבטו גם על הדתיים הלאומיים, ומגדירם כ"עבודה זרה בשיתוף": "אם הרעיון הלאומי הוא בבחינת עבודה זרה, אזי הרעיון הדתי-לאומי הוא בבחינת עבודה זרה בשיתוף".
הרב וסרמן סבר שהציונות תאסור את קיום המצוות אם תשלוט בארץ ישראל. בשנת 1922, הוא כתב מכתב גלוי לרבני המזרחי שבו הסביר את הסתייגותו החריפה מתנועה זו:
אינכם מבינים דבר כה פשוט, כי אנשים שכאלה, שהציבו לעצמם כמטרה לעקור חלילה תורת ה' מישראל, יכולים רק להיות שלוחי השטן – אשר עבודתו היא רק להרוס ולא לבנות, לעקור ולא לנטוע! עוד בטרם יהיו בונים דבר אחד, הם יהרסו אלפי דברים אחרים, ולאחר מכן כל בניינם יתמוטט, כי אין ה' עמהם. "ואם ה' לא יבנה בית שוא עמלו בוניו וכו'" (תהלים קכז א)... היעלה על הדעת, כי הזדים האלו הם יהיו המגלגלין זכות על ידיהם להיטיב עם ישראל ?!... האם יתכן הדבר, שארץ הקדושה שלנו תיבנה על ידי מחללי כל קודש בזדון ?!... הערבים הם הם שלוחי הדין של מעלה כדי לקיים את הפסק כנבודנצר בשעתו
הוא תמך בשיטת ההתבדלות והתכתב בעניין עם ה"חזון איש" רבי אברהם ישעיהו קרליץ ועם רבי יוסף רוזין. הוא אמר שאת דעה זו קיבל מרבו החפץ חיים. הוא התבטא בחריפות נגד הרב קוק, בין היתר בטענה שהוא תומך בקרן היסוד, אולם הוא הוטעה בעניין זה.
היה מחברי מועצת גדולי התורה של "אגודת ישראל" ונשא את נאום הפתיחה לכנסייה הגדולה השלישית של התנועה בשנת תרצ"ז. הוא עמד אז בראש דעת המיעוט (שהיו שותפים לה גם הרב יוסף צבי דושינסקי והרב אהרן קוטלר), שהביעה התנגדות לתוכנית ועדת פיל ול"הקמת מדינה יהודית בעת הזו". רוב הרבנים תמכו בהקמת מדינה יהודית, ולו על חלק קטן מארץ ישראל. הוא לא האמין שהאל יעזור ויסייע לתנועה הציונית שרחוקה להשקפת התורה, להקים מדינה. ואם תקום - צפוי לקום משטר שירדוף אחרי החרדים, ולא תאפשר ללמוד תורה.
כשהגיעו לפולין שמועות על הפרעות של הערבים בארץ ישראל, הרב ייחס מצב זה כעונש על הרוח החופשית השוררת שם.
עמדותיו > יחסו לחורבן יהדות אירופה

בשנת 1939, הרב וסרמן הוציא קונטרס "עקבתא דמשיחא" בעת שהותו בארצות הברית. הקונטרס נכתב ביידיש. הרב ראה בצרות שבאות על היהודים כפועל יוצא מניסיון ההיטמעות והתבוללות של היהודים בארצותיהם.
חיבור זה סוקר את המאורעות המתרחשות באירופה, ומייחסם כתקופה האחרונה לפני בוא המשיח. הרב מזכיר את דברי רבו ישראל מאיר הכהן המכונה "החפץ חיים" שמדגיש את התהפוכות הרבות והמהירות בעולם בתקופה כה קצרה, מה שהיה זקוק בעבר למאות שנים. הסחף של היהודים אחרי התנועות בתרבות העולמית, שנחשבו בעניו כ"עבודות זרות שונות", כגון: "השכלת ברלין (או כלשונו "הסכלת ברלין"), ליברליזם, דימוקרטיזם, סוציאליזם, קומוניזם".
על עליית הנאציונל-סוציאליזם כתב:
בימינו בחרו להם היהודים בשתי עבודות זרות אשר להן יקריבו את קרבנותיהם, הרי הם: הסוציאליזם והנאציונליזם [הלאומיות]... בשמים הרכיבו את שתי העבודות הזרות לאחת – נציונל-סוציאליזם, יצרו מהן מטה זעם איום, המכה ביהודים בחמת רצח בכל קצוות ארץ. הטומאות להן סגדנו, הן החובלות בנו.
הרב נתן מעמד חשוב לשלטון הנאצי בגרמניה, שמטרתו לפלוט את התרבות הזרה וההשכלה, ואז יבוא שלום על עם ישראל:
נטשנו את תורת רבותינו הקדמונים, קדושי עליון, והנה ספקו לנו מן השמיים "רביים" אחרים, את היטלר וחבריו, המלמדים אותנו לפי השיטות החדישות שבחדישות. הם יוסיפו ללמדנו עד שנפלוט את "התרבות" וה"השכלה" גם יחד. אז יבא השלום על ישראל.
בחודש סיון תרצ"ט (1939) הורגש בעולם שפורענות הולכת וקרבה, וכל יום עלולה לפרוץ מלחמה בפולין. באותה שעה, הרב התארח באנגליה אצל בני הקהילה, וסירב להפצרותיהם של רבנים שיישאר עד חלוף הזעם.
חלק מהישיבות בפולין הצליחו לברוח למדינת ליטא העצמאית בזמן השואה, ובניהם ישיבת ברנוביץ' של הרב וסרמן.
ר' זרח ורהפטיג (מתנועת 'המזרחי') שהיה בליטא, קיבל דיווח על סיכוי לקבלת 'אשרת כניסה' לארץ ישראל בשביל בני-הישיבות מטעם עליית הנוער. הצעה זאת הועברה לרב וסרמן אך הוא סירב לה בטענה "כי אנו הורסים לו את ישיבת באראנוביץ".
בהיותו בוילנא בשנת 1940, לא עודד בריחה לאמריקה מהסיבה ש"אמנם פה אנו שרויים בסכנה גשמית, אך כלום סוד הוא, שהסכנה הרוחנית לילדים באמריקה גדולה מאוד". הוא האמין שככל שהצרות יותר יתגברו - כך הסיכויים להצלה יותר גדולים, ודבר חדש עומד להופיע כתהליך של לידה. הוא הטיף לפעולה פסיבית כנגד הרודפים אותנו. האמין שביאת המשיח תלווה בניסים גלויים, ועל כך הוא מזכיר את דברי רבו ה'חפץ חיים' ש"כמה פעמים שמעתי מהקדוש בעל חפץ חיים ז"ל ללמוד את אשר יהא בסוף גלותנו מאשר היה בסוף גלות מצרים – כמ"ש "כימי צאתך מארץ מצרים אראנו נפלאות"".
עמדותיו > יחסו ליהדות ארצות הברית

הרב ראה באווירה החופשית השוררת בארצות הברית כסכנה רוחנית, ולא עודד הגירה לשם. בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, הרב יצא למסע בארצות-הברית על מנת לגייס תרומות עבור הישיבה והתלמידים מברנוביץ', שנמשך כ־17 חודשים. 'אגודת ישראל' לא הייתה אהודה באמריקה, והרב, שהזדהה עם תנועה זו, לא חשש מפגיעה במגביות הכספיות של הישיבה. בעת שהותו שם, הרב קיבל מכתב מר' יוחנן יוסף הרצמן מישיבת 'מיר' בפולין, שהיה צפוי להתגייס לצבא הפולני לפני המלחמה ומבקש שישתדל אצל ראשי ישיבות באמריקה שיעזרו לו להגר לאמריקה ולהימלט מהסכנה. על כך עונה לו הרב: "...הישיבות באמריקה היכולות להביא תלמידים הן... מקומות סכנה ברוחניות, כי מתנהלות ברוח חופשית, ומה בצע לברוח מסכנה גשמית לסכנה רוחנית". הרב האמין שקיימת אפשרות שיהודי אמריקה יפגעו במלחמה, בדומה ליהודי אירופה.
למרות זאת, הוא האמין ש"עתידה תורה שתתגלגל לאמריקה", ויהודי אמריקה ינצלו מהשואה בגלל תמיכתם החומרית לישיבות באירופה, ואף פנה משם אל בנו ר' אלעזר שמחה וסרמן שיעבור לאמריקה, מתוך הנחה שנכונו לו שמה תפקידים גדולים. בנו נענה לקריאת אביו, והביא איתו את הרב חיים חייקין מתלמידי ברנוביץ' וראדין.
הרב וסרמן הביע תקווה שקורבן היהודים באירופה יסייע להציל את אחיהם בארצות הברית.
ספריו

קובץ שיעורים, חידושים על הש"ס, תשכ"ד-תשכ"ז (שני כרכים), שנכתבו על ידי תלמידי ישיבתו. בכרך ב נוסף חיבורו דברי סופרים, דיונים על מסורת התורה
קובץ מאמרים ואגרות, מאמרים במחשבה והשקפה ופירושי אגדה, ה'תש"ס (שני כרכים)
קובץ הערות, חידושים על מסכת יבמות. בראש הספר הודפסו שאלות ותשובות משו"ת הרשב"א הנוגעות לענייני המסכת. כ"כ צורף בסופו קונטרס ביאורי אגדות על דרך הפשט.
עקבתא דמשיחא, (קיימות שלש גרסאות: שתי גרסאות בקובץ מאמרים חלק א' וגרסה נוספת בקונטרס בפני עצמו)
ילקוט מאמרים ומכתבים, ברוקלין, ה'תשמ"ז
לקריאה נוספת

אור אלחנן - תולדות חייו ופועלו של רבי אלחנן וסרמן (שני חלקים)
ניל סיימון

ערך זה עוסק במחזאי יהודי אמריקאי. אם התכוונתם לחבר להקת ביפי קליירו, ראו .
| --- | --- |

סיימון וסיי קולמן (משמאל) בשנת 1982
 לידה:  4 ביולי 1927 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 2018 (בגיל 91) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Marvin Neil Simon 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  הברונקס 
 השכלה:  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  תיכון דוויט קלינטון  אוניברסיטת דנבר 
 תקופת הפעילות:  1948–2018 (כ־70 שנה)
 השקפה דתית:  יהדות 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני למחבר הטוב ביותר (1965)  פרס מרכז קנדי (1995)  פרס הלמרייך (1996)  פרס מארק טוויין להומור אמריקני (2006)  פרס פוליצר לדרמה (1991)  פרס לורל לתסריטאות (1979)  פרס דרמה דסק למחזה הטוב ביותר (1991)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (1977)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הופסטרה 
 
מרווין ניל סיימון (באנגלית: Marvin Neil Simon; ‏4 ביולי 1927 – 26 באוגוסט 2018) היה מחזאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי שזכה להצלחה ביקורתית וקופתית בתיאטרון ובקולנוע.
הערות שוליים

↑  Library, CNN. "Neil Simon Fast Facts". CNN. נבדק ב-2018-01-17.
↑  ד. אהרון, שלוש הגברות שגונבות סרט, מעריב, 2 במרץ 1972
↑  ד. אהרון, "שואות" ביתיות קטנות, מעריב, 3 במרץ 1975
↑  עדית זרטל, לא נצח ולא שעה, דבר, 22 במאי 1972
↑  אורית הראל, ביקורת תיאטרון: אסיר בלב העיר, באתר "מוטק'ה", 22 בדצמבר 2011
↑  הפרק השני של ניל סיימון, מעריב, 8 במרץ 1979
↑  יאיר לפיד, יוג'ין, ילד שלי מוצלח, מעריב, 26 ביולי 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268205805171  PLWABN: 9810666788105606  BIBSYS: 90100730  BNE: XX830605  BnF: cb120964612 (data)  CiNii: DA00478491  GND: 118797328  ICCU: RAVV088596  ISNI: 0000 0000 8127 3721  LCCN: n79065574  MusicBrainz: 977c8d10-dbd5-4c78-8eba-4f0e887ee363  NDL: 00456640  NKC: xx0023891  NLA: 35500435  NLK: KAC201757169  NSK: 000114821  NTA: 068865538  RERO: 02-A003833245  SNAC: w66r2m7m  SUDOC: 029311632  VIAF: 49253423   WorldCat (עם VIAF): 49253423
אנטואן פואדבאר

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1878 הרובע השני של ליון, צרפת 
 פטירה:  17 בינואר 1955 (בגיל 76) ביירות, לבנון 
 מדינה:  צרפת 
 פעילות בולטת:  מיסיונריות ישועית, חקר עתיקות במדבר הסורי באמצעות תצלומי אוויר
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
פואדבאר וצוות מטוס התצפית של צבא הלבנט הצרפתי, סוריה, 1925
אנטואן פואדבאר בסיור ממונע במדבר הסורי
אנטואן פּוּאַדבּאר (Antoine Poidebard;‏ 11 באוקטובר 1878, ליון, צרפת – 17 בינואר 1955, ביירות, לבנון) היה ארכאולוג צרפתי, כומר ומיסיונר ישועי, מחלוצי הארכאולוגיה האווירית (אנ') והימית.
לקריאה נוספת

רוני רייך, "תצלומי אוויר בשירות המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל", בתוך: ב"ז קדר ואבינועם דנין (עורכים), חישה מרחוק: תצלומי אוויר ודימותי לוויינים ככלים במחקר הארץ, יד יצחק בן צבי, 2000, עמ' 119–129; על פואדבאר בעמ' 125
Fabrice Denise, Lévon Nordiguian,Une aventure archéologique: Antoine Poidebard, photographe et aviateur, Beyrouth: presses de l’Université St-Joseph, 2004, ISBN 2-86364-125-5
הערות שוליים

↑  שמו המלא: Antoine Marie Joseph Poidebard d'Aigueperse
↑  תאריך לידתו – לפי
 רישום תעודת הלידה בארכיב עיריית ליון (מס' 2081);  תאריך מותו – לפי רישומי אוניברסיטת סן ז'וזף בעיר ביירות, מקום עבודתו, מותו וקבורתו;
תאריך מותו ב-17 בינואר 1955 נרשם ביום 26.1.55 בכתב-יד בשולי הדף בארכיב עיריית ליון שבו נרשמה לידתו
↑  Lévon Nordiguian, Jean-Claude Voisin, La Grande Guerre au Moyen-Orient: Antoine Poidebard sur les routes de Perse, Beyrouth, 2019
↑  Jean-Baptiste Manchon, "Recherches archéologiques et l’Aviation Militaire du Levant (1925–1939)", Revue historique des Armées 221, 2000. pp. 91–96
↑  על פני שטח באורך כ-750 ק״מ וברוחב של כ-200 ק״מ
↑  La Trace de Rome dans le désert de Syrie: Le Limes de Trajan à la Conquête Arabe, Recherches aériennes (1925-1932), Paris: Paul Geuthner, 1934
↑  מיזמי קורונה ו-KH-9 Hexagon
↑  Jesse Casana et al., "A wall or a road? A remote sensing-based investigation of fortifications on Rome's eastern frontier", Antiquity 97, 2023, pp. 1516–1533
↑  Mouterde, René & Poidebard, Antoine, Le 'Limes' de Chalcis. Organisation de la Steppe en Haute Syrie Romaine. Documents Aeriens et Epigraphiques, Paris: Librairie Orientaliste, Paul Geuthner, 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280812905171  PLWABN: 9810576923505606  BnF: cb13004885z (data)  GND: 123919657  ICCU: CUBV126692  ISNI: 0000 0000 6139 602X  LCCN: n86081769  NTA: 069203717  RKD: 411309  SUDOC: 067255299  VcBA: 495/245056  VIAF: 2605300   WorldCat (עם VIAF): 2605300
הדקירות בירושלים בין השנים 1997 ל-1999

| --- | --- |
 תאריכים:  1997–1999 (כשנתיים)
 מקום:  ירושלים
 מטרה:  פלסטינים
 סוג:  אירוע 
 הרוגים:  3
 פצועים:  6
 מבצע:  לא ידוע
 מספר מפגעים:  1
 
הדקירות בירושלים בשנים 1997–1999 היו סדרה של רציחות וניסיונות רצח בהם נרצחו שלושה ערבים ונפצעו עוד שישה, שהתרחשו בעיקר בשכונת מאה שערים ובסביבתה.
ב-2010 נעצר חיים פרלמן, פעיל ימין וחבר תנועת כך, בחשד שהוא הדוקר הסדרתי. לאחר מכן הוא שוחרר ללא הגשת כתב אישום.
נכדו של אחד הקורבנות, חאירי אלקם, שנקרא על שם סבו, ביצע ב-2023 את פיגוע הירי בנווה יעקב בו רצח שבעה יהודים.
הדקירות

הדקירה הראשונה אירעה בנובמבר 1997. הדקירות התרחשו כולן בנסיבות דומות, והנדקרים היו ערבים שהיו בעבודה או בדרך למקום העבודה שלהם. שניים מהקורבנות מתו כתוצאה מהדקירה, ואילו האחרים נפצעו בדרגות חומרה שונות.
משטרת ירושלים הגיעה למסקנה כי מדובר בסדרת "דקירות שיטתיות" של יהודי חרדי עם מניעים לאומניים ואנטי-פלסטינים.
10 פיגועים נחשבו כקשורים ל"דוקר הסדרתי" על ידי משטרת ירושלים:
30 בנובמבר 1997: פלסטיני נדקר ונפצע באורח קל בפינת רחוב שמואל הנביא ושמעון הצדיק.
17 בפברואר 1998: חמזה עוביידה, נער פלסטיני בן 14 משועפאט, עובד במכולת מקומית, נדקר ונפצע באורח קל ברחוב בתי ורשה במאה שערים.
10 במרץ 1998: נאצר בשאראת, נער פלסטיני בן 17 מג'בע, אף הוא עובד בחנות מכולת, נדקר ונפצע באורח בינוני ברחוב ראשית חוכמה.
12 במרץ 1998: חסן כעאבנה, פלסטיני בן 35, נדקר ונפצע באורח בינוני עד קשה במאה שערים.
29 באפריל 1998: ואאל סוואהרי, ירדני-פלסטיני שביקר את משפחתו במזרח ירושלים, נדקר ונפצע באורח קל כשיצא מבית החולים ביקור חולים תוך כדי הליכה ברחוב מאה שערים.
7 במאי 1998: נאשד סלאח, אופה פלסטיני בן 38, נדקר בשעה 5 לפנות בוקר בעת שהלך לעבודה ברחוב בית ישראל. סלאח הצליח למסור למשטרה תיאור של התוקף שלו. לפי חלק מהמקורות סלאח מת מפצעיו, ולפי אחרים לא מת.
14 במאי 1998: ח'ירי אלקם, פועל בניין פלסטיני בן 51 ממזרח ירושלים, נדקר ונהרג ברחוב שמואל הנביא. התוקף, חמוש בסכין גדולה, תקף את אלקם מאחור לפנות בוקר, כשהיה בדרכו למקום עבודתו, אתר בנייה ברמות, לאחר שהתפלל במסגד אל-אקצא. התוקף דקר את אלקם שוב ושוב. אלקם התמוטט ומת על המדרכה. 25 שנים מאוחר יותר, נכדו של אלקם, שנקרא על שם סבו, היה אחראי לפיגוע הירי בנווה יעקב.
2 בדצמבר 1998: אוסאמה נתשה, מנקה רחובות פלסטיני בן 41 מאבו תור נדקר ונהרג ברחוב שמואל הנביא. הוא יצא לעבודה בסביבות השעה 5 בבוקר, נדקר כ-30 מטרים מביתו, והתמוטט על המדרכה.
13 בינואר 1999: פלסטיני מראס אל-עמוד נדקר.
חקירה

רוב הניצולים מהפיגועים אמרו שהם לא ראו את פניו של התוקף שלהם. חלקם אמרו שפניו היו מכוסים, אבל הוא זוהה כיהודי אורתודוקסי.
תושבי השכונות החרדיות בהן אירעו הפיגועים סירבו לשתף פעולה עם חקירת המשטרה.
צוות החקירה של המשטרה גילה פרטים מסוימים זהים בכל הדקירות, מה שמחזק את ההנחה שאותו אדם עומד מאחורי כל הדקירות, עם מניעים לאומנים ואנטי-פלסטינים.
בקשות לפיצויים

משפחתו של ח'ירי אלקם, בן 51 שעבד בו נהרג על ידי העבריין, ביקשה פיצויים מהמוסד לביטוח לאומי לפי "חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה", אך נדחתה בטענה שחוק זה חל רק על פיגועים נגד יהודים. לאחר הליך ערעור ממושך, נפסקו פיצויים בסך 162,000 דולר על ידי ועדת משרד הביטחון, שהוקמה לאחר שריפת דירתן של שלוש נשים פלסטיניות בירושלים ב-1998, שלכאורה בוצעה על ידי יהודים. עם זאת, ארגון יהודי בשם "קורבנות הטרור הערבי הבינלאומי" פעל למניעת ביצוע התשלום.
הערות שוליים

1 2 3 4  פועלי ציון: הפרת זכויות האדם של עובדי השטחים בישראל ובהתנחלויות, "דקירות בירושלים ואפליה על-פי חוק", page 34
↑  Archives, L.A. Times (1999-01-13). "Jerusalem Knife Attack May Be Linked to Others". Los Angeles Times. נבדק ב-2023-01-29.
1 2 3  "New Violence Prompts Netanyahu Warning on Pullout". The New York Times. 1998-12-03. נבדק ב-2023-01-29.
↑  "המחבל היהודי" פרלמן: השב"כ ביים כמו בטרומן, באתר ynet, 14 ביולי 2010
1 2  תעלומה בת 25 שנה: מי הדוקר הסדרתי שרצח את סבא של המחבל?, באתר ynet, 28 בינואר 2023
1 2   ניר חסון, סבו של המחבל שביצע את הפיגוע בנווה יעקב בירושלים נרצח בידי יהודי ב-1998, באתר הארץ, 28 בינואר 2023
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Pedahzur, A.; Perliger, A. (2009). Jewish Terrorism in Israel. Columbia Studies in Terrorism and Irregular Warfare. Columbia University Press. p. 187-188. ISBN 978-0-231-52075-1. נבדק ב-2023-01-29.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Kyzer, Liel (2010-07-15). "Jerusalem's Serial Stabber Confounded Cops for More Than a Decade". Haaretz.com. נבדק ב-2023-01-29.
↑  פלשתיני מאבו טור נרצח; אחד מכיווני החקירה - הרוצח הסדרתי ממאה שערים, באתר גלובס, 3 בדצמבר 1998
↑  Dellios, Hugh (2000-08-31). "'SERIAL STABBER' PERPLEXES ISRAEL". Chicago Tribune. נבדק ב-2023-01-29.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הדקירות בירושלים בין השנים 1997 ל-1999".
הנוער ההיטלראי

ערך זה עוסק בתנועת נוער נאצית. אם התכוונתם לדיוויזיית היטלריוגנד, ראו .
| --- | --- |

דגל הארגון
 תאריך ייסוד:  4 בינואר 1926
 תאריך פירוק:  10 באוקטובר 1945
 ארגון גג:  המפלגה הנאצית
 השתייכות פוליטית:  ימין קיצוני
 מספר  חניכים (על פי התנועה):  8 מיליון (ב-1940)
 מיקום המטה:  ברלין 
 
הנוער ההיטלראי או ה"היטלר יוגנד" (בגרמנית: Hitlerjugend) הייתה תנועת נוער שפעלה בגרמניה עם עליית המפלגה הנאצית ועד לכיבושה של גרמניה בידי בעלות הברית. באותה תקופה נאסרה בגרמניה פעילות של כל תנועת נוער אחרת ועל ההורים חלה חובה לשלוח את ילדיהם אל התנועה.
התנועה נוסדה ביוזמתו של אדולף היטלר, במטרה להטמיע בדור הצעיר את האידאולוגיה הנאצית ובכלל זה את תורת הגזע ועליונותו של הגזע הארי. התנועה תרמה לפולחן האישיות סביב דמותו של היטלר והייתה לה השפעה רבה על הלך הרוח בגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
הילדים גויסו לשורות התנועה מגיל שמונה עד שמונה עשרה. בנות גויסו לארגון המקביל אגודת הנערות הגרמניות.
תנועת הנוער ההיטלראי הייתה תחת ההנהגה של באלדור פון שיראך בין 1931 ל-1940 ואחריו ארתור אקסמן בין 1940 ל-1945.
היסטוריה > לפני עליית הנאצים לשלטון

בשנת 1919 הצטרף היטלר ל"מפלגת העובדים הגרמנית". לאחר שהפך לראש המפלגה, שינה את שמה ל"מפלגה הנאציונל-סוציאליסטית". ב-1926 הוקם הנוער ההיטלראי תחת הנהגתו של קורט גרובר כיורשת של תנועת הנוער הנאצית הקודמת "ליגת הנוער הנאציונל-סוציאליסטית" שהוצאה מחוץ לחוק אחרי כישלון הפוטש במינכן. הארגון התרחב משמעותית במקביל להתחזקותה של המפלגה הנאצית והתחיל לקיים קשרים עם ארגוני נוער גרמנים בחבל הסודטים ובמזרח.
ב-1930, בעקבות עצרת של הנוער ההיטלראי בברלין, שכללה נאומי הסתה של גבלס וגרובר, החלו הרשויות הגרמניות להצר את צעדי התנועה: הן אסרו על תלמידים להצטרף לתנועה באיומי סילוק מבית הספר וקנסות, ועל התנועה להפיץ תעמולה ולקיים מצעדים. עם זאת, האיסורים האלו נעקפו על ידי הנוער ההיטלראי בדרך של נתינת שמות חדשים לתאים מקומיים כמו "חברי הטבע". ב-1931, בעקבות ביקורת עליו, פוטר גרובר מתפקידו כמנהיג הנוער ההיטלראי והוחלף בבאלדור פון שיראך, שקיבל את התואר החדש של "רייכסיוגנדפיהרר" (מנהיג הנוער ברייך). חברי הנוער ההיטלראי לקחו חלק מרכזי במסעי הבחירות של המפלגה הנאצית. הנוער ההיטלראי הוצא אל מחוץ לחוק ב-1932, בניסיון לעצור את האלימות הפוליטית, אבל האיסור בוטל אחרי כמה חודשים.