stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איוואן זריאנוב
ביוגרפיה

איוון זריאנוב נולד בשנת 1894 במחוז ויאטקה, סיים לימודי משפטים במכון הפרופסורה האדום, ועבד בגופי המשפט הצבאיים מאז 1920. הוא היה יו"ר בית הדין הצבאי המחוזי ובמהלך המלחמה שימש כיו"ר בתי משפט צבאיים בחזית.
בשנים 1942–1945 שימש כראש האקדמיה הצבאית למשפטים של הצבא האדום. הוא היה חבר במועצה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות, חתם על עונשי מוות במהלך הטיהורים הגדולים. מאז 1951 - חבר בית המשפט העליון של ברית המועצות.
לאחר מות סטלין סולק הגנרל זריאנוב ביוני 1955 מהמפלגה "בגין הודאה והפרה חמורה של החוקיות הסוציאליסטית בעת שעבד במועצה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות", דרגותיו הצבאיות נשללו ממנו והוא סולק בבושת משורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ומת בגפו בשנת 1975.
הוא נקבר בבית העלמין וובדנסקוי במוסקבה.
בסדרת הטלוויזיה משפט טוקיו דמותו גולמה על ידי השחקן הליטאי קסטוטיס סטאסיס יאקסטאס.
לקריאה נוספת

Горбачев А. Н. 10000 генералов страны. — 5 изд. — М., 2017. — стр. 215.
הערות שוליים

↑  Память народа
↑  "ЗАРЯНОВ Иван Михеевич (1894-1975)" (ברוסית). Информационный сайт 2. 2018-04-25. נבדק ב-2020-01-21.
איגנץ פון זייפריד

| --- | --- |

איגנץ פון זייפרט, ליטוגרפיה של יוזף קריהובר
 לידה:  15 באוגוסט 1776 וינה, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  27 באוגוסט 1841 (בגיל 65) וינה, האימפריה האוסטרית 
 שם לידה:  Ignaz Xaver Ritter von Seyfried 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
איגנץ קסאפר ריטר פון זייפריד (בגרמנית: Ignaz Xaver Ritter von Seyfried; ‏15 באוגוסט 1776 - 27 באוגוסט 1841) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין אוסטרי.
פון זייפרט נולד בווינה. לפי דברים בכתב ידו בזכרונותיו, היה תלמיד הן של מוצרט והן של אלברכטסברגר. אחרי מות אלברכטסברגר הוציא לאור את מכלול כתביו. בין תלמידיו היו פרנץ פון סופה, היינריך וילהלם ארנסט ואדוארד מרקסן.
קריירת הניצוח שלו

בנעוריו שימש זייפריד עוזר מנצח בלהקת האופרה של עמנואל שיקאנדר בתיאטרון על הווידן בווינה. הוא היה למנהל מוזיקלי ב-1797 וכיהן בתיאטרון בבניינו החדש, התיאטר אן דר וין עד 1826.בזכרונותיו הוא מספר על ההפקה הראשונה, בחסות שיקאנדר, של חליל הקסם של מוצרט, ומביא אנקדוטה מעניינת הקשורה במות המלחין כמה שבועות לאחר מכן.
בשנת 1805 ניצח פון זייפריד על הצגת הבכורה של הגרסה המקורית של פידליו מאת בטהובן.
קריירת ההלחנה שלו

על יצירותיו המוזיקליות אומר "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים": "רב-צדדיותו הקנתה לו מקום יחיד במינו בחיי המוזיקה של וינה; עם זאת, אין כמעט דבר במוזיקה שלו המצטיין במקוריות אמיתית או בייחוד של ממש."
לקריאה נוספת

Deutsch, Otto Erich (1965) Mozart: A Documentary Biography. Stanford, CA: Stanford University Press.
Grove Dictionary of Music and Musicians, online edition. Copyright 2008 by Oxford University Press. Article "Ignaz Seyfried", written by Peter Branscombe.
אוטו אריך דויטש (1965), "מוצרט: ביוגרפיה דוקומנטרית, סטנפורד, קליפורניה
"מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים", ההוצאה המקוונת. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד. ערך "איגנץ זייפריד", כתב פיטר בראנסקומב.
הערות שוליים

↑  David J. Buch, "Three posthumous Reports concerning Mozart in his late Viennese Years", Eighteenth-Century Music 2/1, (Cambridge University Press, 2005), 127.
↑  Grove
↑  Excerpts from the memoirs as they concern Mozart are given in Deutsch 1965.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302435205171  PLWABN: 9810697015705606  BNE: XX1783267  BnF: cb12178481x (data)  CANTIC: a11760011  GND: 118938533  ISNI: 0000 0001 0857 0356  LCCN: n83206817  LNB: 000272853  MusicBrainz: a083eabe-4873-4d92-86b5-f4b0f540bd2c  NKC: xx0049418  NTA: 074355325  SNAC: w6vh6hgh  SUDOC: 061642541  Trove: 1148159  VIAF: 44341371   WorldCat (עם VIAF): 44341371
איוואן זמורנו

איוואן לואיס זמורנו זמורה (בספרדית: Iván Luis Zamorano Zamora, תעתיק מדויק - סמורנו; נולד ב-18 בינואר 1967) הוא כדורגלן עבר צ'ילאני הנחשב לאחד מגדולי השחקנים הצ'יליאנים בכל הזמנים.
יליד הבירה סנטיאגו, זמורנו שיחק במספר מועדונים, העיקריים הם סביליה וריאל מדריד בספרד, אינטר מילאנו באיטליה, אמריקה במקסיקו ובקולו-קולו ממדינת מולדתו. הוא זכה בלה ליגה הספרדית ובאותה העונה בתואר מלך השערים עם ריאל מדריד, וכמו כן זכה גם בגביע אופ"א במדי אינטר.
בשנת 2004, זמורנו נבחר להיות ברשימת הפיפ"א 100, רשימה של 100 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר שהורכבה בידי הכדורגלן הנודע פלה. זמורנו משמש כשגריר הרצון הטוב של יוניצ"ף בצ'ילה.
כינויו של זמורנו היה "באם-באם" (על שם הדמות מן הסדרה משפחת פלינטסטון), וגם כ"איוואן האיום" ("Iván el Terrible").
קריירת מועדונים

זמורנו התחיל את הקריירה במועדון המקומי קוברסל בשנת 1985, עמו זכה בגביע הצ'ילאני בשנת 1987. בשנת 1988, הוא כבר עבר לאירופה, על מנת לשחק במועדון השווייצרי סנט גאלן, שם כבש 34 שערים ב-56 משחקים בהם שותף במהלך שלוש עונות. בשנת 1991, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית במדי סביליה, בה שותף בסך הכול במהלך 59 משחקים בהם כבש 21 שערים, לפני שעבר לשחק במדי ריאל מדריד אליה נמכר תמורת 5 מיליון דולר.
במדי ריאל מדריד, בין השנים 1992-1996, זכה זמורנו באליפות הליגה, בגביע המלך הספרדי, בסופר קאפ הספרדי ובסופר קאפ האירופי. בשנת 1995, תחת הדרכתו של חורחה ולדאנו, זמורנו סייע לריאל מדריד לזכות באליפות ספרד, כאשר כבש 27 שערים - כולל שלושער מול היריבה הענקית ברצלונה. הוא זכה בתחרות הפיצ'יצ'י (מלכות השערים של הליגה הספרדית). באותה השנה, הוא השלים לריאל את חודה ההתקפי הקטלני כאשר חבר לעושה המשחק מיכאל לאודרופ. בסך הכל, הוא ייצג את ריאל ב-137 משחקים, בהם כבש 76 שערים. בעונות 1992/1993 ו-1994/1995 הוא זכה בתואר מטעם העיתונות הספרדית, אשר מוענק בכל שנה לשחקן האיברי-אמריקני הטוב ביותר.
לאחר חמש עונות בליגה הספרדית, זמורנו שיחק 4 עונות בסרייה א' האיטלקית במדי אינטר, בין השנים 1996 ל-2000, שם שיחק לצד יורי דז'ורקף, דייגו סימאונה, חבייר זאנטי, רונאלדו ואחרים. זמורנו כבש את שער הניצחון במשחק הגומלין של גמר גביע אופ"א 1997, כשקבע 1-0 לאינטר. עם זאת, בדו-קרב הפנדלים החמיץ את הפנדל הראשון של אינטר בדרך להפסד 4-1 בדו-קרב. במאי 1998, זכתה אינטר בגביע אופ"א אחרי שניצחה בגמר כל-איטלקי את לאציו 3-0, כאשר זמורנו כבש את השער הראשון במשחק.
זמורנו עבר לשחק במקסיקו במדי קלוב אמריקה בשנת 2001, שם שיחק שנתיים, שבהן זכה באליפות בשנתו הראשונה בקבוצה. הוא סיים את הקריירה במועדון הצמרת הצ'ילאני, קולו קולו, אותו אהד מאז ילדותו. הוא פרש מכדורגל בסוף שנת 2003, אחרי ששיחק כדורגל מקצועני יותר מ-16 שנים.
קריירה בנבחרת

במדי נבחרת צ'ילה שיחק זמורנו 69 פעמים וכבש 34 שערים. משחק הבכורה שלו בנבחרת היה ב-19 ביוני 1987, בגיל 20, במהלך משחק ידידות נגד נבחרת פרו, בו כבש שער במהלך הניצחון 3-1.
ב-29 באפריל 1997, זמורנו כבש לא פחות מחמישה שערים במשחק אחד, משחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת ונצואלה. צ'ילה ניצחה 6-0. הוא שיחק במהלך כל ארבעת המשחקים של צ'ילה במונדיאל 1998, בהם בישל שער אחד לעמיתו מרסלו סאלאס נגד נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת 2000, הוא ונבחרתו זכו במדליית הארד וזמורנו אף זכה בתואר מלכות השערים.
משחקו הבינלאומי האחרון, היה משחק התרמה ידידותי מיוחד של נבחרתו מול נבחרת צרפת בספטמבר 2001.
כיום

זמורנו נשוי לדוגמנית הארגנטינאית מאריה אלברו. בתם, מיה פאסקלה, נולדה ב-28 בינואר 2006.
זמורנו עובד כיום כעוזר מאמן נבחרת צ'ילה עד גיל 18.
אינגה טיסלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1996 (בת 28) 
 שם במה:  Inga 
 מוקד פעילות:  אסטוניה 
 מקום לימודים:  בית הספר הצרפתי של טאלין, בית ספר גאורג אוטס למוזיקה בטאלין 
 
אינגה טיסלר (באסטונית: Inga Tislar; נולדה ב-26 באפריל 1996), ידועה בשמה הפרטי בלבד, היא זמרת אסטונית.
ביוגרפיה

בשנת 2008 סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה על שם גאורג אוצה בטאלין. היא התמחתה במגמת מוזיקת דאנס. בשנת 2015 סיימה את לימודיה בבית הספר הצרפתי בעיר.
בשנת 2019 התחרתה בקדם האסטוני לאירוויזיון 2019, Eesti Laul 2019, יחד עם לומברב. הם הגיעו למקום החמישי עם השיר "Milline päev". טיסלר השתתפה גם בקדם של 2020, עם השיר "Right Time". בנובמבר 2023 נמנתה בין המשתתפים בקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, Eesti Laul 2024, עם השיר "No Dog on a Leash".‏ היא השתתפה בחצי הגמר הראשון, וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
הערות שוליים

↑  "Selgusid Eesti Laul 2024 poolfinalistid" [The semi-finalists of Eesti Laul 2024 have been announced]. err.ee (באסטונית). ERR. 2023-11-06. נבדק ב-2023-11-06.
↑  Carabaña Menéndez, Hugo (20 בינואר 2024). "Eesti Laul 2024: Ewert And The Two Dragons, OLLIE y 5MIINUST x Puuluup, Peter Põder y Anet Vaikmaa clasificados para la gran final de la preselección estonia" [Eesti Laul 2024: Ewert And The Two Dragons, OLLIE and 5MIINUST x Puuluup, Peter Põder and Anet Vaikmaa qualified for the grand final of the Estonian preselection]. ESCplus España (בEuropean Spanish). נבדק ב-20 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
איגנץ פורייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1857 סנטש, הונגריה 
 פטירה:  8 במאי 1928 (בגיל 71 בערך) יוז'פווארוש (רובע 8), הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 תפקידים:  רופא 
 
איגנץ פורייס (בהונגרית: Purjesz Ignác; סנטש, 1852 – בודפשט, 8 במאי 1928) היה רופא ברפואת אף אוזן גרון יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של ז'יגמונד פורייס.
ביוגרפיה

איגנץ פורייס נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) פורייס ושל קטלין וייס. הוא סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ובבודפשט. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1881. בשנת 1889 מונה לראש מחלקת חולי אוזניים במרפאת החוץ הציבורית בבודפשט ובשנת 1892 לראש מחלקת חולי אוזניים במרפאת ענף הבנייה. בשנת 1892 נבחר למזכיר השני של אגודת העזר של הרופאים בבודפשט. הוא היה מזכיר הוועד המרכזי של הקונגרס הבינלאומי השמיני לבריאות הציבור ולדמוגרפיה שנערך בבודפשט.
מאמריו הופיעו ב"שבועון הרפואי", בלוח השנה מהדורת כיס של הרופאים, בכתב העת "רפואה", בעיתון Pester medizinische-chirurgische Presse, ב"שבועון העלון הרפואי" של וינה וב-Wiener medizinische Wochenschrift.
הוא ערך את ספר השנה של בתי החולים הציבוריים בצד השמאלי של הדנובה של בירת בודפשט בין השנים 1883–1903 (בעצם רוב בתי החולים בבודפשט היו בצד זה, בצד של פשט). את כתב העת לספרות רפואית בשנים 1893–1895; את לוח הכיס של הרופאים בשנים 1897–1899 ואת דפי הבריאות ב-1901 וב-1902.
איגנץ פורייס הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
כתביו

יסודות בדיקת שתן. נכתב על ידי אדולף ציגלר; תורגם על ידי פורייס לאחר המהדורה האחרונה. 1881.
Therapeutisches Recept-Taschenbuch. Stuttgart, 1883
ספר כיס רפואי למחלת העגבת. בודפשט, 1884
מדריך לרפואת א.א.ג. מעשית. נכתב לצורכי הרופאים והסטודנטים לרפואה. 1889.
ההתקדמות ברפואה מעשית בשנים 1888, 1889, 1890 ו-1891. בודפשט, ארבעה חלקים (יחד עם אחרים)
מדריך לרפואה לרופאים מתרגלים. בודפשט, 1892 (יחד עם אחרים)
מדריך לאבחון קליני. בודפשט, 1893–1892.
נתונים להקמת בית החולים הציבורי של סנט רוקוש. בודפשט, 1896 (הדפסה מיוחדת מתוך מגזין "רפואה")
טיפול באוזניים. נכתב על ידי ד"ר. קורולינו וינצה, תרגום. בודפשט, 1901
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי:חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורכת ראשית. אגנש קניירש. בודפשט, 1967–1969.
לקסיקון יהודי הונגרי. בודפשט, 1929. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Purjesz Ignác elhunyt (1928. május 11.) Az Est, 19. évfolyam, 107. szám
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 1415/1928. folyószáma alatt".
אלברטו גאלאטאו

אלברטו גאלאטאו (בספרדית: Alberto Luis Galateo;‏ 4 במאי 1912 – 26 בפברואר 1961) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
במדי ארגנטינה גאלאטאו שיחק וכבש פעם אחת, בשמינית גמר מונדיאל 1934 בהפסד 3–2 לשוודיה.
איביצה ואסטיץ'

איביצה ואסטיץ' (בקרואטית: Ivica Vastić, נולד ב-29 בספטמבר 1969 בספליט שביוגוסלביה, כיום בקרואטיה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי-קרואטי ששיחק בעמדת החלוץ במספר קבוצות בליגת הבונדסליגה האוסטרית ובעיקר בשטורם גראץ. ואסטיץ' נבחר ככדורגלן השנה באוסטריה ארבע פעמים, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית פעמיים. לוואסטיץ' 50 הופעות במדי נבחרת אוסטריה, עמה השתתף במונדיאל 1998 וביורו 2008. ואסטיץ' כיום הוא מאמן כדורגל בקבוצת ה.נ.ק. שיבניק עד גיל 19.
קריירת מועדונים

ואסטיץ' החל את הקריירה במועדונים מקומיים בעיר הולדתו ספליט, ובשנת 1989 חתם במועדון RNK ספליט, ששיחק אז בליגה היוגוסלבית השלישית. בשנת 1991 עבר לאוסטריה, ושם שיחק בשלושה מועדונים מהבונדסליגה האוסטרית. הראשון היה פירסט וינה, שם הבקיע שמונה שערים בעונה אחת. אחר כך עבר לעונה אחת בסנקט פלטן, שם הבקיע 18 שערים. את עונת 1993/1994 החל ואסטיץ' באדמירה ואקר, שם הבקיע שבעה שערים בחצי עונה, ובפגרת החורף חתם בדיסבורג מהבונדסליגה הגרמנית, שם שיחק חצי עונה, אך לא הבקיע אפילו שער אחד.
לקראת עונת 1994/1995 חתם ואסטיץ' בשטורם גראץ, שם החל קריירה מפוארת שנמשכה שמונה עונות רצופות. בשנת 1995 הוכתר ואסטיץ' ככדורגלן השנה באוסטריה בפעם הראשונה. בעונתו השנייה בקבוצה, 1995/1996, הבקיע ואסטיץ' 20 שערים, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית. באותה עונה זכה עם שטורם גראץ בגביע האוסטרי ובסופר קאפ האוסטרי. בעונת 1997/1998 הבקיע ואסטיץ' 14 שערים ונבחר שוב ככדורגלן השנה באוסטריה, וכך גם בעונת 1998/1999, בה הבקיע 14 שערים, והוכתר ככדורגלן השנה. בשתי עונות אלה, זכו ואסטיץ' ושטורם גראץ באליפויות, שהקנו לשטורם גראץ מקום בליגת האלופות בעונות העוקבות. בשני המקרים הודחה שטורם גראץ בשלב הבתים. עונת השיא האישית של ואסטיץ' הייתה 1999/2000, בה שטורם גראץ אמנם לא זכתה באליפות, אך ואסטיץ' הבקיע 31 שערי ליגה. בשנת 2002 עזב ואסטיץ' את שטורם גראץ, לאחר שבשמונה עונות הבקיע 124 שערי ליגה ב-250 הופעות, ובשש מתוך שמונה העונות הבקיע ואסטיץ' במספרים דו ספרתיים. ואסטיץ' זכה עם שטורם גראץ בשתי אליפויות, שלושה גביעים ושלושה סופר קאפ.
בשנת 2002 חתם ואסטיץ' בנגויה גראמפוס 8 מליגת העל היפנית. ואסטיץ' שיחק במועדון היפני שתי עונות, בהן הבקיע במצטבר 13 שערים. לקראת עונת 2003/2004 שב ואסטיץ' לאוסטריה וחתם באוסטריה וינה, בה שיחק שתי עונות והבקיע במצטבר 14 שערים. לקראת עונת 2005/2006 חתם ואסטיץ' בל.א.ס.ק. לינץ, ששיחקה אז בליגה האוסטרית הראשונה, שהיא השנייה בהיררכיית הליגות באוסטריה. בעונתו הראשונה במועדון הבקיע 19 שערים, ובעונתו השנייה הבקיע 23 שערים. בשני המקרים, ואסטיץ' סיים כמלך השערים של ליגת המשנה האוסטרית, בעונת 2006/2007 אף עלה עם הקבוצה לבונדסליגה האוסטרית, ונבחר, בפעם הרביעית בקריירה, ככדורגלן השנה באוסטריה. ואסטיץ' נשאר בלינץ שתי עונות נוספות, ובתום עונת 2008/2009 פרש ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע עבור לינץ 59 שערי ליגה ב-123 הופעות.
קריירה בינלאומית

ואסטיץ' החל לשחק בנבחרת אוסטריה בשנת 1996, ובשנת 1998 השתתף עמה במונדיאל 1998, בנבחרת שכללה כוכבים כאנדראס הרצוג וטוני פולסטר. אוסטריה הודחה במונדיאל זה בשלב הבתים עם שתי נקודות, אחת מהן הושגה נגד נבחרת צ'ילה, כשוואסטיץ' מבקיע שער שוויון עבור אוסטריה בדקה ה-90. במוקדמות יורו 2000 היה ואסטיץ' שותף לאחד הכשלונות הגדולים בתולדות הכדורגל האוסטרי, כאשר נבחרת אוסטריה, בראשות המאמן הרברט פרוהסקה, הובסה בשנת 1999 על ידי נבחרת ספרד בתוצאה 9-0, ולאחר מספר חודשים על ידי נבחרת ישראל בתוצאה 5-0. לאחר כישלון זה, החלה חשיבת עומק על מהפכה בכדורגל האוסטרי, שוואסטיץ' היה אמור להיות אחד ממנהיגיה. ואסטיץ' המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 2005, וצבר עד אז 46 הופעות. לקראת יורו 2008 שנערך באוסטריה ובשווייץ, ואסטיץ' קיבל זימון מפתיע לנבחרת, ולאחר השתתפות במשחקי ידידות מול נבחרת ניגריה ונבחרת מלטה באפריל 2008, ואסטיץ' השתתף ביורו 2008 עצמו. ואסטיץ' השיג עבור אוסטריה נקודה ביורו זה מול נבחרת פולין, כאשר השווה ל-1-1 בפנדל בדקה ה-90, והיה לכובש המבוגר ביותר בתולדות טורניר היורו, כאשר היה בן 38 שנים ו-257 ימים. ואסטיץ' הוא גם האוסטרי היחיד בהיסטוריה שהבקיע גם בטורניר מונדיאל וגם בטורניר יורו. עם זאת, אוסטריה הודחה בשלב הבתים עם נקודה אחת בלבד, על אף שאירחה את הטורניר.
קריירת אימון

ואסטיץ' התנסה באימון קבוצות חובבים, ובעונת 2011/2012 אימן את הקבוצה הבכירה של אוסטריה וינה. החל משנת 2013 עד לשנת 2017 ואסטיץ' אימן את מאטרסבורג, עמה העפיל אל הבונדסליגה האוסטרית בעונת 2014/2015. בהמשך אימן ואסטיץ' קבוצות נוער של אוסטריה וינה, ובשנת 2024 מונה כמאמן ה.נ.ק. שיבניק עד גיל 19.
חיים אישיים

ואסטיץ' נשוי מעל 20 שנה לאני, ולהם שלושה ילדים. בנו הבכור, טוני ואסטיץ', שנולד ב-1993, הוא גם כדורגלן מקצועי.
תארים > כשחקן

עם שטורם גראץ:
אליפות הבונדסליגה האוסטרית (2): 1997/98, 1998/99
הגביע האוסטרי (3): 1995/96, 1996/97, 1998/99
הסופר קאפ האוסטרי (3): 1996, 1998, 1999
עם ל.א.ס.ק. לינץ:
אליפות הליגה האוסטרית הראשונה: 2006/07
תארים אישיים:
כדורגלן השנה באוסטריה (4): 1995, 1998, 1999, 2007
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית (2): 1996, 2000
מלך השערים של הליגה האוסטרית הראשונה (2): 2006, 2007
תארים > כמאמן

עם מאטרסבורג:
אליפות הליגה האוסטרית הראשונה: 2014/15
אזרח כבוד של מוסקבה

תג של אזרח כבוד של העיר מוסקבה (התג הראשי ועותק מוקטן).
אזרח כבוד של העיר מוסקבה (ברוסית: Почётный гражданин города Москвы) הוא תואר כבוד המוענק על ידי הדומה העירונית של מוסקבה לאזרחי הפדרציה הרוסית ומדינות אחרות כאות הוקרה למעשים יוצאי דופן עבור מוסקבה, לעודד פעילויות אישיות שמטרתן להועיל לעיר, להבטיח את רווחתה ושגשוגה. התואר הוענק בשנים 1866–1917, והענקתו החלה שוב מ-1995 ואילך.
סיבות ונוהל הענקת התואר

מועמדים לתואר אזרח כבוד של מוסקבה מוצעים על ידי חברי הדומה העירונית של מוסקבה או ראש עיריית מוסקבה. ההחלטה מתקבלת בהצבעה חשאית ברוב קולות מתוך כלל חברי הדומה העירונית של מוסקבה.
בין מקבלי התואר > עד 1917

ניקולאי פירוגוב
פאבל טרטיאקוב
בין מקבלי התואר > אחרי 1995

גאורגי סבירידוב
גלינה אולנובה
אלכסיי השני
אלכסנדרה פחמוטובה
יוסיף קובזון
וסילי לנובוי
הערות שוליים

↑  Почетные граждане Москвы, muzeydela.ru (ברוסית)
↑  Почетные граждане: кем гордится Москва, m24.ru (ברוסית)
איזה חייל נהדר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 צייר:  משה גרשוני
 תאריך יצירה:  1982
 טכניקה וחומרים:  עירוב טכניקות על נייר
 ממדים בס"מ
 רוחב:  100
 גובה:  140
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף בלה ובנו כלב, תל אביב-יפו
"איזה חייל נהדר" (1982) הוא ציור מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
תיאור

בשנת 1982, ימי ראשית מלחמת לבנון הראשונה, הציג גרשוני סדרה של עבודות, שאופיינו בשימוש בצבע צהוב ובהם דימויי דגלים ועצים. "איזה חייל נהדר", מציג תערובת של דימויים האופייניים ליצירתו של משה גרשוני בסדרה בפרט ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 בכלל. במרכז הציור אבוקת אש אדומה גדולה. סביבה מתפתלת מגילה ארוכה, שבסיסה הוא גוף שחור דק, כמעיין קב. על המגילה מופיע ציטוט מספר ירמיהו (ל', ז): "הוי כי גדול היום ההוא מאין כמהו ועת צרה היא ליעקב וממנה יושע". שלהבת האש משמשת את גרשוני ביצירותיו בעיקר כאזכור של עקדת יצחק.
דימוי נוסף המופיע במרכז הוא דגל גדול מתנפנף, הצבוע בצבע צהוב עז, ובמרכזו פס צבע ירוק. שרה ברייטברג-סמל וגדעון עפרת תיארו דגל זה, המופיע ברבות מיצירתותיו של האמן משנות ה-80, כביטוי לזהות אישית. הדגל תלוי על נס דקיק, המצויר בעזרת קווי עיפרון. קצה הנס הוא מעיין דימוי צמחי מעוגל. בסיס הנס הוא בצורת משולש ובתוכו כתוב הטקסט: "העץ של וינסנט האקוורל של שטרייכמן החייל הוא שלי. לאן הוא הלך?". אלו מציגים מקצת מן הדימויים התרבותיים של גרשוני באותה עת - וינסנט ואן גוך, יחזקאל שטריכמן והדמות ההומוארוטית של החייל, המשמש כמושא תשוקה וכביטוי לאובדן גם יחד. בחלקו העליון של הציור פס כחול ותחתיו רשומה הכתובת שהפכה לשמו של הציור - "איזה חייל נהדר".
הציור הוצג בתערוכת היחיד של משה גרשוני "מקרה בני האדם ומקרה הבהמה: משה גרשוני, ציורים 1986-1980", שהתקיימה במוזיאון ישראל, ירושלים בשנת 1986. כיום נמצא הציור באוסף בנו כלב.
הערות שוליים

↑  ראו: לוי, איתמר, "בחלבי ובדמי", בתוך: צלמונה, יגאל (אוצר), מקרה בני האדם ומקרה הבהמה: משה גרשוני, ציורים 1986-1980, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1986 (ללא מספרי עמודים)
↑  ראו: עפרת, גדעון, "גרשוני נכנס לארון", המחסן של גדעון עפרת, 2 בנובמבר 2017
| משה גרשוני |
| --- | --- | --- |
| פיסול | הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור (1970) • אבי זקני (1970) • יד ענוגה (1978) • מי ציוני ומי לא (1979) • בדם ליבי  (1980) • אטימה אדומה: תיאטרון (1980) • חייל! חייל! (1981) • תשיר, חייל: (1981) • איזה חייל נהדר (1982) • ח"י רקפות (1984) • אבינו מלכנו (1984) • קדיש (1984) • יצחק יצחק (1985) • במראה ובחידות (1986) • י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק (1987) • בודפשט (1988-1987) • צדק לפניו יהלך (1988-1987) • ללא כותרת (מגן דוד שחור) (1992) • ללא כותרת (אל מלא רחמים) (1996-1995) |  |
איוואן קליימיונוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במרץ 1899 (יוליאני) Surava, רוסיה 
 פטירה:  10 בינואר 1938 (בגיל 38) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מקום לימודים:  אקדמיית חיל האוויר הסובייטי על שם ז'וקובסקי 
 מוסדות:  המכון להנעה סילונית 
 פרסים והוקרה:  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור לנין 
 
איוואן טרנטייביץ' קליימיונוב (ברוסית: Иван Терентьевич Клеймёнов;‏ 13 באפריל 1898 - 10 בינואר 1938) היה מדען סובייטי ומאבות מדע הטילים בברית המועצות.
חייו

בשנת 1928 סיים קליימיונוב את לימודיו ב"אקדמיית זוקובסקי להנדסה של חיל האוויר" (Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н. Е. Жуковского) ובשנים 1932–1933 עמד בראשה של "מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory). לאחר שאוחדה המעבדה עם ארגוני מחקר אחרים והפכה ל"מכון המחקר להנעה סילונית" (Jet Propulsion Research Institute)  הועמד קליימיונוב בראש המכון החדש.
בשנים 1929 עד 1933 השתתף יחד עם עמיתו סרגיי קורוליוב בתכנונו של משגר הרקטות קטיושה, בו נעשה שימוש רב במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין, הודח קליימיונוב והושם במאסר יחד עם מספר חוקרים אחרים במכון, כגון סגנו גאורגי לנגמק ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות. קליימיונוב ולנגמק עברו מסכת עינויים בסופה הועמדו למשפט כוזב והוצאו להורג.
לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו במסגרת המדיניות החדשה לאחר מותו של סטלין ובשנת 1991 הוענק לו אות גיבור העבודה הסובייטית (Герой Социалистического Труда), שהוא האות הגבוה ביותר עבור הישגים יוצאי דופן בכלכלה לאומית ובתרבותה. שמו של קליימיונוב הונצח בקריאת מכתש על פני הירח על שמו, מכתש קליימיונוב.
אינגה הראשון, מלך נורווגיה

אינגה האראלדסון (בנורדית עתיקה: Ingi Haraldsson, בנורווגית: Inge Haraldsson;‏ 1135 – 3 בפברואר 1161) היה מלך נורווגיה מ-1136 ועד מותו. תקופת מלכותו עמדה בסימן תחילת התקופה הידועה בהיסטוריה של נורווגיה כמלחמת האזרחים הנורווגית. הוא מעולם לא היה שליט יחיד של הארץ. לרוב הוא ידוע בכינוי אינגה הגיבן (Inge Krokrygg) בשל נכותו. יחד עם זאת, כינוי זה לא מופיע במקורות מתקופתו.
ראשית חייו

אינגה היה בנם החוקי היחיד של האראלד הרביעי, מלך נורווגיה ושל אשתו, אינגריד, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה. בכל אופן, עובדת היותו בן חוקי לא היוותה גורם מכריע בזכותו לעלות לכס המלוכה. אינגה גודל על ידי אוגמונד (או אמונד) במזרח נורווגיה. אביו נרצח ב-1136 על ידי הטוען לכתר, זיגורד סלמבה. אינגה בן השנה הוכרז כמלך על ידי אספת האצילים. שני אחיו למחצה, גם הם תינוקות, מגנוס וזיגורד, הוכרזו גם הם כמלכים. האפוטרופוסים שלהם שתפו פעולה כנגד זיגורד סלמבה וכנגד בעל בריתו, המלך לשעבר, מגנוס הרביעי ("העיוור"). ב-1139 הם הובסו ונהרגו בקרב הולמנגרה. על פי הסאגות שב"קלף העבש" (Morkinskinna) ובמחזור העולם, נבעה נכותו של אינגה מכך שהוא נישא על ידי אחד מהאפוטרופוסים שלו לקרב ב-1137: "...מגבו צמח גבנון ואחת מרגליו הייתה קצרה מהשנייה. בנוסף הוא היה כה חולה עד שהוא בקושי יכול היה ללכת כל ימי חייו". הכרוניקן הדני סקסו גרמטיקוס מציע הסבר אחר שעל פיו הוא היה לגיבן לאחר שהוא הופל על הרצפה על ידי אחת המשרתות בעת ינקותו. בשנות ילדותם של אינגה, זיגורד ומגנוס, נמשלה נורווגיה בשלום על ידי האפוטרופוסים שלהם, שהבולטת מתוכם הייתה אמו של אינגה, המלכה אינגריד. מגנוס, שעליו ידוע מעט, מת בילדותו במהלך שנות הארבעים של המאה ה-12. ב-1142 הגיע לנורווגיה מסקוטלנד אח רביעי, בוגר, אייסטיין. האראלד הרביעי הכיר באייסטיין כבנו עוד לפני מותו ולפיכך ניתן לו חלק בממלכה.
מלך

לא נראה שחלוקת הממלכה בין האחים הייתה טריטוריאלית. לכל האחים היו זכויות מלכותיות שוות על כל חלקיה של נורווגיה. על פי הסאגות, היחסים בין האחים היו שלווים כל עוד האפוטרופוסים שלהם היו בחיים. חלק זה בתקופת מלכותם עמד בסימן הקמתה של ארכיבישופות נורווגית עצמאית בנידארוס (טרונדהיים) ב-1152. עם מותם של האפוטרופוסים ועם התבגרותם של האחים, החלו העימותים ביניהם.
ב-1155, הסתיימה פגישה בין האחים שהתקיימה בברגן בעימות אלים בין אנשיו של אינגה לבין אנשיו של זיגורד, עימות שבו נהרג זיגורד. אייסטיין איחר לפגישה וכאשר זיגורד מת הוא רק היה בפאתי ברגן. הסדר לא נוח במיוחד הושג בין אינגה לבין אייסטיין. הסיבות ללחימה בברגן נותרו שנויות במחלקות. על פי הסאגות, אייסטיין וזיגורד זממו לנשל את אינגה מכסאו ולחלוק ביניהם את חלקו בממלכה. כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על גרסה זו. בכל אופן, השלום בין אינגה לבין אייסטיין לא החזיק מעמד זמן רב לאחר האירועים הללו. ב-1157 הכינו שני הצדדים את כוחותיהם לעימות. כוחותיו של אינגה עלו בגודלם על אלה של אייסטיין וכאשר הם נפגשו על החוף המערבי, ליד מוסטר, הובסו כוחותיו של אייסטיין. אייסטיין עצמו נמלט, אך מאוחר יותר אותה שנה הוא נלכד ונהרג.
כעת נותר אינגה השליט היחיד מבין האחים. עם זאת, תומכיהם של זיגורד ואייסטיין התאחדו מאחורי בנו של זיגורד, הוקון והם חידשו את הלחימה כנגד אינגה. במחזור העולם מצוין שאינגה זכה לאהדה בקרב ראשי השבטים בשל העובדה שהוא התיר להם להיות מעורבים בניהול הממלכה. החשובים ביותר מבין יועציו היו האציל גרגוריוס דגסון וארלינג סקקה. אמו של אינגה, שחיה אחרי מותו, נותרה גם היא בעלת השפעה חזקה במשך כל תקופת מלכותו. ב-7 בינואר 1161 נהרג גרגוריוס בהתנגשות עם כוחותיו של הוקון. ב-3 בפברואר אותה שנה הובס אינגה ונהרג בקרב שבו הוא הוביל את אנשיו נגד הוקון, ליד אוסלו. תבוסה זו התרחשה לאחר שרבים מאנשיו, בהנהגתו של גודרד אולפסון, מלך האי מאן והאיים, ערכו לצדו של הוקון. אינגה הראשון נקבר בכנסיית הלווארד הקדוש באוסלו.