stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונתן ברג
ספריו

מפרשים קשים, הוצאת קשב לשירה, 2012.
שעות ליד העולם, הוצאת קשב לשירה, 2014.
עוד חמש דקות, הוצאת עם עובד, 2015.
היסטוריה - שירים, הוצאת קשב לשירה, 2016.
פסגות - סיפור עזיבה, הוצאת אפיק, 2017.
הרחק מעצי התרזה, הוצאת עם עובד, 2018
אור וזמן, מקום לשירה, 2021
בדרך - ספר מסעות, הוצאת אפיק, 2024
אמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
הערות שוליים

↑  אלי אליהו, בגבי מהומת אלוהים, באתר הארץ, 19 ביולי 2012
↑  הארץ, גלילה רון פדר עמית ודרור בורשטיין בין זוכי פרס היצירה לסופרים ומשוררים, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017
↑  דביר שוורץ, ‏סקירת הספר, השילוח,  2, דצמבר 2016
↑   משה גלעד, יונתן ברג: "כל המרחב נראה לנו כמשרתים. זו הבעיה המרכזית שלנו כישראלים", באתר הארץ, 8 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294459105171  BnF: cb17000173m (data)  GND: 1190680653  ISNI: 0000 0003 8010 3167  LCCN: no2013013813  RERO: 02-A029003556  SUDOC: 229976808  VIAF: 259197300   WorldCat (עם VIAF): 259197300
ליגת העל הספרדית בכדורגל נשים

| --- | --- |
סמל ליגת העל הספרדית לנשים

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1988
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית
 מספר מתמודדים:  16
 מדינות משתתפות:  ספרד ספרד
 יבשת:  אירופה
 שמות קודמים:  הסופר ליגה הספרדית לנשים, ליגת הכבוד לנשים, הליגה הלאומית לנשים
 זוכה:  ברצלונה (2023/24)
 הכי הרבה זכיות:  ברצלונה (9 זכיות)
 מפעל מקביל:  גביע המלכה בספרד
 מפעל נמוך יותר:  הליגה השנייה בספרד לכדורגל נשים
 אתר הליגה
 
ליגת העל הספרדית לנשים (בספרדית: The Primera División de la Liga de Fútbol Femenino) היא הליגה הבכירה במערכת הליגות של כדורגל הנשים בספרד שמופעלת על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית. הליגה נוסדה ב-1988 כליגה הלאומית לנשים ופועלת ברציפות משנה זו. במהלך השנים עברה שינויי שם ופורמט וכיום היא נחשבת לאחת הליגות הטובות באירופה והחל מעונת 2021/2022 תשלח שלוש נציגות לליגת האלופות לנשים. הליגה מוגדרת כיום כמקצוענית, כוללת 16 קבוצות ובמהלך שנות פעילותה היו בה 12 אלופות שונות. ברצלונה היא הקבוצה שזכתה הכי הרבה פעמים באליפות - 9 זכיות.
היסטוריה > הליגה הלאומית לנשים

הליגה נוסדה בשנת 1988 על ידי 9 קבוצות שלקחו חלק בעונתה הראשונה. במשך השנים הצטרפו לליגה קבוצות נוספות.
היסטוריה > ליגת הכבוד לנשים

החל מעונת 1996/1997 הליגה חולקה לארבעה בתים. מנצחות הבתים עלו לשלב חצי הגמר והמנצחות בשלב זה עלו לגמר כשהמנצחת בגמר הוכרזה כאלופה.
היסטוריה > הסופר ליגה הספרדית לנשים

החל משנת 2001/2002 שונה שוב הפורמט לליגה אחת שכוללת את כל הקבוצות שמשחקות מול כל האחרות בשיטת בית וחוץ. בתחילה כללה הליגה 14 קבוצות אך בהמשך עלה המספק ל-16 קבוצות. החל מעונת 2009/2010 הורחבה הליגה ל-24 קבוצות שחלוקו לשלושה בתים כשהקבוצות בבתים משחקות ביניהן. שתי הראשונות בכל בית ושתי הקבוצות הטובות מבין אלו שסיימו במקום השלישי עלו לפלייאוף כשבסוף העונה שתי הקבוצות הראשונות התמודדו במשחק אחד מכריע על תואר האליפות.
היסטוריה > ליגת העל לנשים

החל מעונת 2011/2012 הליגה מותגה מחדש כליגת העל לנשים (Primera División), שיטת הבתים בוטלה והליגה כללה 18 קבוצות וצומצמה ל-16 קבוצות בעונה העוקבת. החל מעונת 2016/2017 הליגה נקראת ליגה איברדולה (Liga Iberdrola) מטעמי חסות. השם שונה קצת ב-2019 לליגת העל איברדולה(Primera Iberdrola).
ב-10 ביוני 2020 הליגה הוכרה רשמית כליגה מקצוענית.
המועדונים בליגה

קבוצות הליגה נכון לעונת 2021/2022 הן:
| קבוצה | עיר | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| אייבר | אייבר | Unbe | 500 |
| אלאבס | ויטוריה | Ciudad Deportiva José Luis Compañón | 2,500 |
| אתלטיק בילבאו | בילבאו | Lezama Facilities | 3,200 |
| אתלטיקו מדריד | מדריד | Centro Deportivo Wanda Alcalá de Henares | 2,500 |
| ברצלונה | ברצלונה | אצטדיון יוהאן קרויף | 6,000 |
| גרנדילה טנריף | גרנדילה, טנריפה | La Palmera | 2,700 |
| הואבה | ולבה | La Orden | 2,000 |
| ויאריאל | ויאריאל | Mini Estadi | 5,000 |
| ולנסיה | ולנסיה | Antonio Puchades | 3,000 |
| לבאנטה | ולנסיה | Campo Municipal El Terrer | 600 |
| מדריד CFF | מדריד | Estadio Antiguo Canódromo | 3,500 |
| סביליה | סביליה | Jesús Navas | 5,000 |
| ראיו ואיקאנו | מדריד | Ciudad Deportiva | 2,500 |
| ריאל בטיס | סביליה | Luis del Sol | 1,300 |
| ריאל מדריד | מדריד | Alfredo Di Stéfano | 6,000 |
| ריאל סוסיאדד | סן סבסטיאן | Zubieta | 2,500 |
אליפויות > אליפויות לפי עונה

| עונה | קבוצות | אלופה | נקודות | סגנית | נקודות | מקום שלישי | נקודות |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
הליגה הלאומית
| 1988–89 | 9 | פנייה ברצלונה | 24 | פארק אלקובנדס | 21 | אספניול | 20 |  |  |  |  |
| 1989–90 | 12 | אתלטיקו וייה דה מדריד | 43 | פנייה ברצלונה | 39 | אספניול | 30 |  |  |  |  |
| 1990–91 | 8 | אויארצון | 20 | אתלטיקו וייה דה מדריד | 20 | אנורגה | 20 |  |  |  |  |
| 1991–92 | 8 | אנורגה | 27 | ברצלונה | 19 | אויארצון | 17 |  |  |  |  |
| 1992–93 | 7 | אורוקייטה וייוורדה | 24 | אנורגה | 21 | ברצלונה | 20 |  |  |  |  |
| 1993–94 | 10 | אורוקייטה וייוורדה | 49 | אנורגה | 42 | ברצלונה | 40 |  |  |  |  |
| 1994–95 | 10 | אנורגה | 48 | אורוקייטה וייוורדה | 40 | אספניול | 34 |  |  |  |  |
| 1995–96 | 9 | אנורגה | 36 | אורוקייטה וייוורדה | 31 | אספניול | 30 |  |  |  |  |
ליגת הכבוד
| 1996–97 |  | סנט ויסנט |  | אנורגה | - | גויין לה-פורסה | - |  |  |  |  |
| 1997–98 | 45 | אתלטיקו מלגה |  | סנט ויסנט | - |  | - |  |  |  |  |
| 1998–99 | 50 | אורוקייטה וייוורדה |  | פואבלה | - |  | - |  |  |  |  |
| 1999–2000 | 50 | פואבלה |  | טורחון | - |  | - |  |  |  |  |
| 2000–01 | 56 | לבאנטה |  | אייבר | - |  | - |  |  |  |  |
הסופר ליגה
| 2001–02 | 11 | לבאנטה | 57 | פואבלה | 51 | אספניול | 37 |  |  |  |  |
| 2002–03 | 12 | אתלטיק בילבאו | 55 | לבאנטה | 55 | פואבלה | 46 |  |  |  |  |
| 2003–04 | 14 | אתלטיק בילבאו | 60 | סאבאדל | 58 | לבאנטה | 58 |  |  |  |  |
| 2004–05 | 14 | אתלטיק בילבאו | 66 | לבאנטה | 63 | אספניול | 57 |  |  |  |  |
| 2005–06 | 13 | אספניול | 60 | היספאליס | 60 | לבאנטה | 55 |  |  |  |  |
| 2006–07 | 14 | אתלטיק בילבאו | 64 | אספניול | 63 | לבאנטה | 55 |  |  |  |  |
| 2007–08 | 14 | לבאנטה | 71 | ראיו ואיקאנו | 71 | אתלטיק בילבאו | 53 |  |  |  |  |
| 2008–09 | 16 | ראיו ואיקאנו | 81 | לבאנטה | 76 | אתלטיק בילבאו | 65 |  |  |  |  |
| 2009–10 | 22 | ראיו ואיקאנו |  | אספניול | - | אתלטיק בילבאו | - |  |  |  |  |
| 2010–11 | 23 | ראיו ואיקאנו |  | אספניול | - | אתלטיק בילבאו | - |  |  |  |  |
ליגת העל
| 2011–12 | 18 | ברצלונה | 94 | אתלטיק בילבאו | 91 | אספניול | 76 |  |  |  |  |
| 2012–13 | 16 | ברצלונה | 76 | אתלטיק בילבאו | 74 | אתלטיקו מדריד | 68 |  |  |  |  |
| 2013–14 | 16 | ברצלונה | 79 | אתלטיק בילבאו | 69 | אתלטיקו מדריד | 54 |  |  |  |  |
| 2014–15 | 16 | ברצלונה | 77 | אתלטיקו מדריד | 69 | אתלטיק בילבאו | 65 |  |  |  |  |
| 2015–16 | 16 | אתלטיק בילבאו | 78 | ברצלונה | 77 | אתלטיקו מדריד | 69 |  |  |  |  |
| 2016–17 | 16 | אתלטיקו מדריד | 78 | ברצלונה | 75 | ולנסיה | 68 |  |  |  |  |
| 2017–18 | 16 | אתלטיקו מדריד | 77 | ברצלונה | 76 | אתלטיק בילבאו | 56 |  |  |  |  |
| 2018–19 | 16 | אתלטיקו מדריד | 84 | ברצלונה | 78 | לבאנטה | 57 |  |  |  |  |
| 2019–20 | 16 | ברצלונה | 59 | אתלטיקו מדריד | 50 | לבאנטה | 45 |  |  |  |  |
| 2020–21 | 18 | ברצלונה | 99 | ריאל מדריד | 74 | לבאנטה | 70 |  |  |  |  |
| 2021–22 | 16 | ברצלונה | 90 | ריאל סוסיאדד | 66 | ריאל מדריד | 60 |  |  |  |  |
| 2022–23 | 16 | ברצלונה | 85 | ריאל מדריד | 75 | לבאנטה | 66 |  |  |  |  |
| 2023–24 | 16 | ברצלונה | 88 | ריאל מדריד | 73 | אתלטיקו מדריד | 61 |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה בבית אחרון בו שיחקו אלופות ארבעת הבתים, בסבב משחקי בית-חוץ.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה במשחק גמר בו אתלטיקו מלגה ניצחה את סנט ויסנט 2–0.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה במשחק גמר בו אורוקייטה וייוורדה ניצחה את פובאלה.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה במשחק גמר בו פואבלה ניצחה את טורחון בדו-קרב פנדלים לאחר תיקו 0–0.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה במשחק גמר בו לבאנטה ניצחה את אייבר 4–0.
↑  עונה ללא הפסדים (26 משחקים).
↑  סביליה השתתפה כנותנת חסות של היספאליס, לפני שהקימה את הקבוצה שלה ב-2008.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה בגמר כפול בו ניצחה ראיו ואיקאנו 1–0 ו-1–1.
↑  העונה שוחקה בבתים, האליפות הוכרעה בגמר כפול בו ניצחה ראיו ואיקאנו 2–2 ו-1–2.
↑  עונה ללא הפסדים (30 משחקים).
↑  עקב מגפת הקורונה בספרד, העונה הופסקה באמצעה.
↑  עונה ללא הפסדים (21 משחקים).
↑  עונה מושלמת – ללא הפסדים או תיקו (30 ניצחונות).
| כדורגל בספרד ספרד |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל הספרדית • מנהלת הליגות • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | לה ליגה • ליגת המשנה • הליגה השלישית • הליגה הרביעית • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | גביע המלך הספרדי • הסופר קאפ הספרדי • גביע הפדרציה הספרדית • גביע הליגה הספרדית (חדל להתקיים) |  |
| כדורגל נשים | ליגת העל לנשים • הליגה השנייה לנשים • גביע המלכה בספרד |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנשים |  |
רצח ג'יימס גרפילד

| --- | --- |

איור של רצח הנשיא ג'יימס גרפילד
 תאריך:  2 ביולי 1881
 מקום:  תחנת הרכבת בוליטמור פוטומק, וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 מטרה:  ג'יימס גרפילד
 קואורדינטות:  38°53′31″N 77°01′13″W﻿ / ﻿38.89194444°N 77.02027778°W﻿ / 38.89194444; -77.02027778
 סוג:  ירי באקדח
 נשק:  אקדח וובלי 442
 הרוגים:  ג'יימס גרפילד
 פצועים:  1 
 מבצע:  צ'ארלס גיטו 
 מספר מפגעים:  1 
 מניע:  הבטחה דמיונית
 he
 
רצח ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20, התרחש ב-2 ביולי 1881 בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו. גרפילד נורה על ידי צ'ארלס גיטו בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק בוושינגטון די. סי. הוא נפצע קשה ומת 79 ימים לאחר מכן, ב-19 בספטמבר, באלברון שבניו ג'רזי. המניע של גיטו לרצח היה נקמה בגרפילד על אי-קיום כביכול של הבטחה פוליטית דמיונית.
רקע

צ'ארלס גיטו נכנס לפוליטיקה לאחר שכשל בכמה עיסוקים בחייו, כולל תאולוגיה, עריכת דין, גביית חובות ותקופה שבה בילה בקהילה האוטופית של אוניידה שבצפון מדינת ניו יורק. יוליסס ס. גרנט, לשעבר נשיא ארצות הברית, ניצב בחזית המערכה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגת הרפובליקנית ב-1880 וזכה לתמיכתה של "סיעת האיתנים" (Stalwarts). גיטו ראה את עצמו כחבר בסיעה זו וכתומך בגרנט וכתב נאום שכונה "גרנט נגד הנקוק". גרנט הפסיד בבחירות המוקדמות ל"סוס השחור" ג'יימס גרפילד, שלא היה מקושר לסיעת האיתנים ולא ליריביהם, "בני התערובת" (Half-Breeds). בעקבות זאת עדכן גיטו את שם נאומו ל"גרפילד נגד הנקוק" וניסה להתקבל כאיש צוות הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית. גיטו מעולם לא נשא את הנאום בפומבי, הוא הדפיס אותו (הוא מעולם לא שילם עבור עבודת ההדפסה) והפיץ אותו בכמה מאות עותקים. הנאום היה חסר השפעה, גם בגרסתו המודפסת. בין שאר הבעיות, גיטו עשה מאמצים חפוזים וחלקיים להחליף את הסימוכין בנאום מאלו של גרנט לאלו של גרפילד. כתוצאה מכך נוצר מצב שגיטו ייחס לגרפילד הישגים שבמקור היו של גרנט, ועם זאת הוא שכנע את עצמו שבזכות נאומו ניצח גרפילד בניצחון דחוק את מועמד המפלגה הדמוקרטית, וינפילד סקוט הנקוק. גיטו היה סמוך ובטוח שבזכות נאומו זה הוא זכאי לקבל משרה כדיפלומט ובתחילה הוא ביקש לקבל את משרת הקונסול בווינה ולאחר מכן הוא הביע את רצונו לקבל משרה בפריז. בחורף של 1880 – 1881 הוא שוטט סביב המטה של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק מתוך ציפייה לזכות בתגמול על נאומו, אך לשווא.
ההכנות לרצח

ב-5 במרץ 1881, יום לאחר טקס השבעתו של גרפילד, הגיע גיטו לוושינגטון כשהוא עדיין מאמין שיזכה לתגמול. הוא הצליח להיכנס לבית הלבן, פגש בנשיא ב-8 במרץ, והגיש לו עותק של נאומו כתזכורת לפעילותו במסע הבחירות. בחודשיים הבאים הוא הסתובב בוושינגטון ובסביבה, התאכסן בדירות להשכרה תוך שהוא עוזב אותן מבלי לשלם עבור שכר הדירה והארוחות. הוא העביר את ימיו בבטלה בחדרי כניסה של בתי מלון כשהוא קורא עיתונים ישנים ועושה שימוש בניירות המכתבים של בתי המלון לכתיבת מכתבים לאלו שהוא היה סבור שיסייעו לו להתקבל לפגישה עם הנשיא גרפילד. בנוסף, הוא העביר את זמנו בשוטטות בין מחלקת המדינה לבין הבית הלבן כשהוא מנסה לפנות לכמה חברי קבינט ואישיים בולטים במפלגה הרפובליקנית כדי לשטוח לפניהם את טענותיו, אך ללא הצלחה. הוא היה חסר כל ובהדרגה נעשה מרושל במראהו, שכן הוא לבש את אותם בגדים מדי יום ביומו, ונאלץ להתנייד ברחובות כשהוא הולך בעיר הקרה והמושלגת ללא מעיל, כובע, כפפות או מגפיים. ב-13 במאי נאסרה עליו הכניסה לחדר ההמתנה של הבית הלבן. למחרת הוא נתקל במזכיר המדינה ג'יימס בליין, שאמר לו: "לעולם אל תדבר איתי שוב על תפקיד הקונסול בפריז כל עוד אתה חי".
משפחתו של גיטו טענה לאי שפיותו כבר ב-1875 וניסתה לאשפז אותו אך הוא נמלט. כעת קיבל השיגעון שלו תפנית אלימה והוא היה סבור שהוא קיבל צו מכוח עליון כלשהו להרוג את הנשיא. מאוחר יותר הוא הצהיר: "את ההצדקה למעשי אתן בפני האל". הוא לווה סכום של 15 דולרים (שווה ערך ל-397 דולרים ב-2019) מקרוב משפחה שלו בשם ג'ורג' מיינארד ורכש בסכום זה אקדח. היה לו ידע מועט ביותר בנוגע לכלי נשק, אך הוא האמין שהוא יזדקק לאקדח בקוטר גדול. בחנות של או'מרה בוושינגטון הוא מצא שני דגמים של אקדח וובלי 442, אחד עם קת עץ והשני עם קת משנהב. הוא העדיף את הדגם עם קת השנהב, שכן הוא היה סבור שהוא יראה טוב יותר כמוצג מוזיאוני לאחר הרצח, אך הוא לא היה יכול להרשות לעצמו את המחיר שהיה גבוה בדולר אחד מהכסף שעמד לרשותו ובסופו של דבר בעל החנות ויתר לו על דולר זה. לימים נמצא האקדח והוא הוצג בסמית'סוניאן בראשית המאה ה-20 אך מאז הוא אבד. את השבועות הבאים לאחר רכישת האקדח בילה גיטו במעקב אחר גרפילד ובאימונים לקראת ביצוע המעשה. בפעם הראשונה שבה הוא ירה באקדח הוא כמעט נפל לאחוריו מהדף הירי. הוא כתב מכתב לגרפילד בו הוא אמר לו שעליו לפטר את בליין, ולא "אתה והמפלגה הרפובליקנית תצטערו על כך". מכתב זה זכה להתעלמות מוחלטת, כמו כל המכתבים ששלח גיטו לבית הלבן.
גיטו המשיך להתכונן לרצח בקפידה. הוא כתב מכתב לויליאם שרמן, הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, בו הוא ביקש ממנו הגנה מפני ההמון שמן הסתם יתאסף סביבו לאחר שיהרוג את הנשיא. הוא גם כתב מכתבים נוספים המצדיקים את מעשהו כנחוץ ליישוב המחלוקות בין הפלגים של המפלגה הרפובליקנית. הוא ניגש לבית הכלא של מחוז קולומביה וביקש שיערך לו סיור, שכן שם הוא ציפה שהוא יכלא לאחר שייתפס, אך נאמר לו לשוב מאוחר יותר. את חודש יוני הוא בילה בהמשך המעקב אחר הנשיא בוושינגטון. באחת ההזדמנויות הוא עקב אחריו לתחנת רכבת כאשר הנשיא ליווה את אשתו בדרכה לנופש בחוף לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, אך הוא החליט לא לירות בו אז, שכן הגברת הראשונה, לוקרשיה גרפילד הייתה ידועה בשל בריאותה הלקויה והוא לא רצה לפגוע בה.
הירי

הנשיא גרפילד היה אמור לעזוב את וושינגטון ב-2 ביולי 1881 לחופשת הקיץ שלו וכך גם דווח בעיתוני העיר. גיטו המתין לו בתחנת הרכבת בלטימור ופוטומק שבפינה הדרום-מערבית של הצטלבות הרחוב השישי ושדרת החוקה. הנשיא הגיע לתחנה בדרכו לויליאמס קולג', בו הוא למד, שם תכנן לשאת נאום לפני שיצא לחופשתו. הוא היה מלווה בבניו, ג'יימס והארי, ובמזכיר המדינה ג'יימס בליין. מזכיר המלחמה רוברט טוד לינקולן המתין לנשיא בתחנה כדי ללוותו. לגרפילד לא היו שומרי ראש. הנשיאים שקדמו לו לא העסיקו שומרי ראש, למעט אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים.
כשנכנס הנשיא לאולם ההמתנה של התחנה, ניגש אליו גיטו וירה בו מאחור מטווח קצר. הנשיא זעק: "אלי, מה זה?". גיטו ירה שוב והנשיא צנח תחתיו. אחד הקליעים שרט את כתפו של הנשיא והשני פגע ישירות בגבו, עבר דרך החוליה הראשונה בעמוד השדרה המותני, החמיץ את חוט השדרה ונתקע בלבלב. גיטו החזיר את האקדח לכיסו ופנה לעזוב את התחנה באמצעות מונית שהמתינה לו בכניסה, אך בדרכו הוא התנגש בשוטר פטריק קירני שנכנס לתחנה לאחר ששמע מבחוץ את היריות.
קירני עצר את גיטו והיה כה נרגש מכך שהוא עצר את האיש שירה בנשיא, עד שהוא שכח לקחת ממנו את האקדח עד אשר הם הגיעו לתחנת המשטרה. השוטר קירני שאל את גיטו: "בשם האל, מדוע ירית בנשיא?" גיטו לא הגיב. ההמון שהתאסף דרש בצרחות לבצע בגיטו מעשה לינץ', אך קירני ושוטרים נוספים לקחו את גיטו לתחנת המשטרה ששכנה מספר רחובות משם. כשהוא הסגיר את עצמו לרשויות החוק אמר גיטו את המשפט שעליו חזר מספר פעמים לאחר מכן: "אני האיתן שבאיתנים! עשיתי זאת ואני רוצה להעצר! ארתור הוא כעת הנשיא!" משפט זה הוביל לזמן קצר לחשדות הבלתי מבוססים שארתור או תומכיו היו אלו שעמדו מאחורי פשעו של גיטו.
"האיתנים" היו פלג במפלגה הרפובליקנית שהיו נאמנים לסנאטור רוסקו קונקלינג. הם העניקו את תמיכתם לגרנט לתקופת כהונה שלישית בבחירות של 1880 והתנגדו נחרצות למדיניות "בני התערובת" (Half-Breeds) של בליין. הנשיא גרפילד לא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות, אך מזכיר המדינה בליין העניק את תמיכתו לגרפילד מרגע שנעשה ברור שהוא עצמו לא יוכל לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות. צ'סטר ארתור, שהיה בעל בריתו של רוסקו קונקלינג, נבחר כשותפו למרוץ לנשיאות של גרפילד כדי לרצות את סיעת האיתנים. כמי שראה עצמו כחבר בסיעת האיתנים, שכנע גיטו את עצמו שעל ידי הסרתו מהבמה של גרפילד הוא יחולל מהלך לאיחוד שני הפלגים במפלגה הרפובליקנית.
המשפט וההוצאה להורג

משפטו של גיטו נפתח בנובמבר. הוא יוצג על ידי גיסו, ג'ורג' סקולוויל. משפטו זכה לסיקור תקשורתי נרחב, בשל התנהגותו המוזרה, כולל אמירות מעליבות שהטיח בצוות ההגנה שלו, שיבוץ עדותו בקטעי שירה אפית ארוכים, וקבלת עצות משפטיות באמצעות פתקים שהועברו אליו מצופים אקראיים שהגיעו לאולם בית המשפט. הוא טען לחוסר אשמה ברצח בשל העובדה שרצח גרפילד היה רצון האל והוא היה רק מי שהוציא אותו לפועל. הוא שר באולם המשפט את שירו של ג'ון בראון. הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לכתבי הניו יורק הראלד וסיים אותה בהודעה אישית שהוא מחפש גברת נוצרית חביבה מתחת לגיל 30. הוא התעלם מהזעם ומהשנאה שרחש לו הציבור האמריקאי, גם לאחר שהוא ניצל פעמיים מניסיונות רצח שלו עצמו ביושבו בכלא, ופעם נוספת כאשר הועבר לשם מבית המשפט. בנקודת זמן מסוימת הוא טען שגרפילד נהרג לא על ידו אלא בשל הטיפול הכושל של הרופאים. "אני מכחיש שהרגתי, ברשות כבודו. אני מודה בירי". במהלך משפטו ועד להוצאתו להורג הוא הוחזק בבית החולים סנט אליזבט שבחלק הדרום-מזרחי של וושינגטון.
משפטו של גיטו היה אחד המשפטים המשמעותיים הראשונים בארצות הברית כאשר ניתן היה להעלות טיעונים להגנת אי שפיות. הוא טען בלהט שהוא היה כשיר משפטית בעת ביצוע הרצח, אך למעשה הוא לא היה ממש שפוי מבחינה רפואית, וכתוצאה מכך התגלעו חילוקי דעות בין חברי צוות ההגנה שלו, מה שגרם לחבר המושבעים להתרשם שגיטו ניסה פשוט לחמוק מאחריות למעשהו.
במהלך משפטו החל גיטו בהכנות מעשיות לקיום סדרת הרצאות לאחר שחרורו ולהתמודד בעצמו על תפקיד הנשיאות ב-1884. בה בעת הוא נהנה מאוד מהסיקור התקשורתי הנרחב של משפטו. הוא היה מיואש כאשר חבר המשובעים לא שוכנע בהשראה האלוהית למעשהו והרשיע אותו ברצח. ב-25 בינואר 1882 הורשע צ'ארלס גיטו ברצח הנשיא ג'יימס גרפילד. הוא ערער, אך ערעורו נדחה, וב-30 ביוני 1882 הוא הוצא להורג בתליה. הוצאתו להורג התפרסמה בשל כך שכאשר הוא עלה אל הגרדום הוא נופף לצופים, לחץ את ידו של התליין ועל פי בקשתו האחרונה הוא הקריא שיר שכתב בבוקרו של יום הוצאתו להורג ושנקרא "אני הולך אל אלי" ("I am Going to the Lordy"). הוא ביקש שתזמורת תנגן כאשר הוא הקריא את השיר, אך בקשתו זו נדחתה.
אחרית דבר

חלק ממוחו של צ'ארלס גיטו נמצא בתצוגה במוזיאון מיטר שבקולג' לרפואה של פילדלפיה. עצמות מגופו של גיטו, וכן חלקים נוספים של מוחו, יחד עם עמוד השדרה וכמה מצלעותיו של הנשיא גרפילד, שמורים במוזיאון הלאומי לרפואה במתחם הצבא פורסט גלן שבסילבר ספרינג, מרילנד.
רצח גרפילד השפיע להעברת חוק פנדלטון לרפורמה בשירות הציבורי ב-16 בינואר 1883. חוק זה קבע שבעלי תפקידים בשירות הציבורי ימונו בזכות כישוריהם ולא בזכות קשריהם הפוליטיים. גרפילד עצמו קרא לרפורמה בשירות הציבורי בנאום ההשבעה שלו. גם בעת כהונתו הוא תמך ברעיון, שכן הוא היה סבור שכך יוכל להפוך את הממשלה ליעילה יותר. במובן מסוים עבר החוק כצעד לזכרו של הנשיא המנוח. בבחירות לנשיאות ב-1884 הפסיד צ'סטר ארתור את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לג'יימס בליין, וזה האחרון הפסיד הפסד דחוק למועמד המפלגה הדמוקרטית, גרובר קליבלנד.
לימים נהרס בניין תחנת הרכבת של הרחוב השישי. כיום ניצב במקום זה הבניין המערבי של הגלריה הלאומית לאמנות. שום שלט או אנדרטה לא מנציחים את המקום בו נורה הנשיא גרפילד, אך כמה רחובות משם, ניצב פסלו של גרפילד בפינה הדרום-מערבית של מגרש הבייסבול קפיטול גראונדס.
שאלת הנבצרות הנשיאותית לא זכתה להתייחסות. פרק 2, חלק 1, סעיף 6 לחוקת ארצות הברית מציין שבמקרה ש"נבצר [מהנשיא] למלא את הסמכויות והתפקידים של המשרה האמורה, יופעלו אלו על ידי סגן הנשיא", אך לא נותן שום הנחיות מה מהווה נבצרות וכיצד היא תוגדר. גרפילד שכב על מיטת חוליו 80 ימים מבלי לבצע אף אחד מתפקידיו, למעט חתימה על צו הסגרה אחד, אך דבר זה לא נחשב לקושי, שכן, ללא שום קשר, במאה ה-19 הממשלה הפדרלית לא הייתה פעילה למעשה בתקופת הקיץ. בתקופת חוליו של גרפילד הקונגרס לא התכנס ולנשיא היו למעשה משימות מועטות. בליין הציע שהקבינט יכריז על צ'סטר ארתור כעל נשיא בפועל, אך הצעה זו נדחתה על ידי כל חברי הקבינט, כולל ארתור עצמו, שכן הוא לא רצה להיתפס כמי שחומד את השלטון.
הקונגרס לא דן בשאלה מה ניתן לעשות כאשר הנשיא עוד בחיים, אך נבצר ממנו למלא את תפקידו כמו במקרה של הנשיא גרפילד. הקונגרס אף לא דן בשאלה, 38 שנים לאחר מכן, כאשר לקה הנשיא וודרו וילסון בשבץ מוחי שבעטיו הוא היה בתרדמת למשך מספר ימים והותיר אותו משותק ועיוור בעין אחת בשנה וחצי האחרונה של נשיאותו. רק התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית שחוקק ב-1967 הגדיר את ההליכים הדרושים במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו.
רצח לינקולן אירע כ-16 שנים לפני רצח גרפילד, בשלהי מלחמת האזרחים. מאידך, תקופת נשיאותו של גרפילד התאפיינה ברובה כתקופת שלום ועד אז התפתחה השאננות בנוגע לתשומת הלב שיש להקדיש לביטחונו של הנשיא. גרפילד, כמו נשיאים רבים אחרים, העדיף לרוב לקיים קשר בלתי אמצעי עם הציבור, ואף על פי שמידה מסוימת של נקיטת אמצעי ביטחון הייתה נחוצה, לא הייתה התייחסות רצינית באותה תקופה, לא על ידי הקונגרס ולא על ידי הנשיא, לקיומה של מערכת אבטחה מקיפה. רק לאחר רצח ויליאם מקינלי, כעשרים שנה לאחר מכן, הטיל הקונגרס את האחריות על ביטחונו האישי של הנשיא על השירות החשאי של ארצות הברית, שמלכתחילה הוקם כדי להילחם בזיופים.
"בית התה של גרפילד" (Garfield Tea House), שנבנה על ידי אזרחי לונג ברנץ', ניו ג'רזי, כולל הסתעפות מסילת ברזל שהונחה כדי לאפשר לנשיא גישה לעיירה, עומד על תילו עד היום.
בנובמבר 2018 הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שני מיצגים בוושינגטון לציון אתרים הקשורים להתנקשות. המיצגים  היו מתוכננים להישאר במקומם עד ליוני 2021. ב-2 ביולי 2021, במלאת 140 שנה לרצח גרפילד, אישר שירות הפארקים שהמיצגים יישארו במקומם באופן קבוע.
ראו גם

רשימה של ניסיונות התנקשות בנשיאי ארצות הברית
רצח לינקולן
רצח ויליאם מקינלי
רצח קנדי
קבר ג'יימס גרפילד
קללת טיפקאנו
יורו 1996

| --- | --- |
הסמל של יורו 1996
 מארחת:  אנגליה אנגליה
 תקופת התחרות:  8 ביוני 1996 – 30 ביוני 1996 (23 ימים)
 מספר משתתפות:  16  (מתוך 47 משתתפות שנרשמו)
 הזוכה:   גרמניה
 מספר משחקים:  31
 מספר שערים:  64 (2.06 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  1,276,137 (41,166 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  אנגליה אלן שירר   (5 שערים)
 השחקן המצטיין:  גרמניה מתיאס זאמר
 → שוודיה 1992בלגיה והולנד 2000 ←
אליפות אירופה בכדורגל 1996, הידועה גם בשם יורו 1996, היא אליפות אירופה בכדורגל ה-10 שמארגנת אופ"א. הטורניר נערך באנגליה בין ה-8 ביוני ל-30 ביוני 1996.
הטורניר, שהתנהל תחת הסיסמה "הכדורגל חזר הביתה", היה הראשון בו משתתפות 16 נבחרות, בעקבות החלטת אופ"א להכפיל את כמות המשתתפות בטורניר. אנגליה המארחת העפילה לטורניר באופן אוטומטי, ושאר 15 הנבחרות עלו מטורניר המוקדמות שהחל בשנת 1994. בין המעפילות היו נבחרות שווייץ, טורקיה, קרואטיה ובולגריה שעלו לראשונה בתולדותיהן לטורניר היורו.
למשחק הגמר העפילו נבחרות גרמניה וצ'כיה. למרות יתרון ראשון של הצ'כים, הצליחה גרמניה להפוך את התוצאה בזכות צמד שערים של אוליבר בירהוף. שער הניצחון הובקע בתוך ההארכה וגרם לסיום המשחק לפי חוק שער הזהב. היה זה הטורניר הגדול הראשון בהיסטוריה שמוכרע באמצעות החוק, ובזכותו זכתה גרמניה בפעם השלישית בתולדותיה, והראשונה כמדינה מאוחדת, באליפות אירופה.
ב-15 ביוני, יום לפני משחק שלב הבתים בין גרמניה לרוסיה באולד טראפורד, התרחשה מתקפת טרור בעיר מנצ'סטר על ידי טרוריסטים איריים, שגרמה לפציעתם של 212 בני אדם ולנזק גדול ברכוש. למרות זאת, המשחק התקיים כמתוכנן תחת אבטחה כבדה.
מוקדמות

ב-30 בנובמבר 1992, הודיעה אופ"א באופן רשמי על כוונתה להרחיב את ההשתתפות בטורניר ל-16 נבחרות. הארגון הסביר כי החלטתו נבעה, בין היתר, מהמספר העולה של הנבחרות הרשומות בארגון, בעיקר עקב התפרקותן של ברית המועצות ויוגוסלביה, שקפץ מ-33 נבחרות בארגון בשנת 1988 ל-47 שנטלו חלק בטורניר המוקדמות.
הגרלת מוקדמות יורו 1996 התקיימה ב-22 בינואר 1994 במנצ'סטר. הנבחרות חולקו לשמונה בתים בני חמש או שש נבחרות, שנפגשו ביניהן פעמיים. משחקי המוקדמות התקיימו בין השנים 1994 ו-1995, ובסיומם העפילו שמונה המנצחות מכל בית באופן אוטומטי לטורניר, ואיתן העפילו שש הסגניות הטובות ביותר. שתי הסגניות הנותרות, הולנד ואירלנד, התמודדו ביניהן במשחק פלייאוף אחד במיקום נייטרלי על הזכות להשתתף בטורניר,
מוקדמות > הנבחרות המעפילות

| נבחרת | כרטיס | תאריך העפלה | הופעות קודמות ביורו1 |
| --- | --- | --- | --- |
|  אנגליה | נבחרת מארחת | 5 במאי 1992 | 4 (1968, 1980, 1988, 1992) |
|  רומניה | מנצחת בית 1 | 15 בנובמבר 1995 | 1 (1984) |
|  צרפת | סגנית בית 1 | 15 בנובמבר 1995 | 3 (1960, 1984, 1992) |
|  ספרד | מנצחת בית 2 | 15 בנובמבר 1995 | 4 (1964, 1980, 1984, 1988) |
|  דנמרק | סגנית בית 2 | 15 בנובמבר 1995 | 4 (1964, 1984, 1988, 1992) |
|  שווייץ | מנצחת בית 3 | 11 באוקטובר 1995 | 0 |
|  טורקיה | סגנית בית 3 | 15 בנובמבר 1995 | 0 |
|  קרואטיה | מנצחת בית 4 | 15 בנובמבר 1995 | 0 |
|  איטליה | סגנית בית 4 | 15 בנובמבר 1995 | 3 (1968, 1980, 1988) |
|  צ'כיה | מנצחת בית 5 | 15 בנובמבר 1995 | 3 (1960‏2, 1976‏2, 1980‏2) |
|  פורטוגל | מנצחת בית 6 | 15 בנובמבר 1995 | 1 (1984) |
|  גרמניה | מנצחת בית 7 | 15 בנובמבר 1995 | 6 (1972‏3, 1976‏3, 1980‏3, 1984‏3, 1988‏3, 1992) |
|  בולגריה | סגנית בית 7 | 15 בנובמבר 1995 | 0 |
|  רוסיה | מנצחת בית 8 | 15 בנובמבר 1995 | 6 (1960‏4, 1964‏4, 1968‏4, 1972‏4, 1988‏4, 1992‏5) |
|  סקוטלנד | סגנית בית 8 | 15 בנובמבר 1995 | 1 (1992) |
|  הולנד | ניצחון בפלייאוף | 13 בדצמבר 1995 | 4 (1976, 1980, 1988, 1992) |

1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
2 כצ'כוסלובקיה
3 כגרמניה המערבית
4 כברית המועצות
5 כחבר המדינות העצמאיות