stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה ג'יין מוריס
ביוגרפיה

בשנת 1982 הצטרפה מוריס כזמרת ראשית להרכב "The Republic", להקה אפרו-קריבית-לטינית בלונדון. הם קיבלו פרסום רב בעיתונות המוזיקה כולל סיפור שער במגזין "NME" ובמגזין "City Limits" וסרט תיעודי לערוץ "Granada Television". הלהקה נחשבה פוליטית מדי להשמעה ברדיו, למעט בתחנת הרדיו Capital London.
הלהקה הוחתמה ב-"Oval Records Ltd" של צ'רלי ג'ילט והוציאה מיני אלבום בשם "Three Songs From The Republic" ושני סינגלים בשם "One Chance" ו"My Spies". ההצלחה לא באה בעקבות התקליטים והלהקה התפרקה בשנת 1984.
לאחר מכן הופיעה מוריס עם להקת "The Happy End", להקת כלי נשיפה הקרויה על שם המחזה המוזיקלי של ברטולט ברכט, אליזבת האופטמן וקורט וייל.
הם ערכו סיבוב הופעות במספר מקומות, שכללו את Zap Club בעיר ברייטון ואת פסטיבל הפרינג' באדינבורו, להקת "The Happy End" ניגנה מוזיקת מחאה מאפריקה, אירלנד ואמריקה הלטינית בדומה למוזיקה שניגן ההרכב Liberation Music Orchestra של צ'ארלי היידן.
מוריס גילתה את הצד היותר תיאטרלי שלה במחזמר של ברכט ואייזלר "There's Nothing Quite Like Money" ובשיר "Pirate Jenny" מתוך המחזה אופרה בגרוש של ברטול ברכט וקורט וייל.
The Happy End הוציאו שני אלבומים בלייבל Cooking Viny יחד עם שרה ג'יין מוריס.
בעקבות ההופעה המוצלחת של אדינבורו בשנת 1986, מוריס הצליחה להגיע למצעד הפזמונים עם ההרכב של הצמד הקומיונרדס. מוריס התפרסמה בעיקר בזכות להיטם "Don't Leave Me This Way". מוריס בלטה בשירתה בשירים רבים של ההרכב, בשל טווח הקול הנמוך והעמוק שלה, שהיה מנוגד לפלסט של זמר ההרכב ג'ימי סאמרוויל. היא גם הקליטה כאמנית סולו, והוציאה אלבומים מאז 1989. אלה זכו לפופולריות רבה באיטליה וביוון. מוריס השתתפה בשנת 1991 גם באופרה "The Fall of the House of Usher " מאת המלחין הבריטי פיטר האמיל ו-  Judge Smith בשירתה את חלק המקהלה.
היא שיחקה את דמותה של Mère Ubu באלבום Long Live Père Ubu! של להקת הרוק Père Ubu!, הכולל שירים מתוך Bring Me The Head of Pere" Ubu", העיבוד התיאטרלי של הזמר דייוויד תומאס למחזה המלך אובו של המחזאי הצרפתי אלפרד ז'ארי.
היא הקליטה אלבום גרסת כיסוי של הגיטריסט והזמר ג'ון מרטין עם הגיטריסט טוני רמי בשנת 2019 בשם "Sweet Little Mystery".
שרה ג'יין מוריס היא בת דודה של הסופר והעיתונאי האמריקאי ארמיסטד מופין.
דיסקוגרפיה (חלקית) > עם הרכב The Happy End

There's Nothing Quite Like Money (1985)
Resolution (1987)
דיסקוגרפיה (חלקית) > עם The Jazz Renegades

Mother of the Future on Freedom Principle – Acid Jazz And Other Illicit Grooves Vol 2 (1989)
דיסקוגרפיה (חלקית) > סולו

Sarah Jane Morris (1989)
Heaven (1992)
Blue Valentine (1995) – live at Ronnie Scott's
Fallen Angel (1998)
I Am A Woman (2000) – compilation
August (2001)
Love And Pain (2003)
Live in Montreal (2004) – live at the Montreal Jazz Festival
After All These Years (2006) – compilation
Angels at Christmas (2007) – 7-track EP
Migratory Birds (2008)
Where It Hurts (2009)
Cello Songs (2011)
Bloody Rain (2014)
Compared to What (2016, with Antonio Forcione)
Sweet Little Mystery (2019, with Tony Rémy)
הערות שוליים

↑  MVine - Show Biography, web.archive.org, ‏2005-12-13
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2000-11-20
↑  Sarah Jane Morris | Modern Jazz Soul singer vocalist | Sweet Little Mystery, www.sarahjanemorris.co.uk
↑  Sarah Jane Morris, www.liverpoolphil.com
↑  Armistead Maupin, Armistead Maupin (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276515205171  BIBSYS: 90403771  BNE: XX1517538  BnF: cb14071157n (data)  GND: 134653297  ISNI: 0000 0000 5933 4372  LCCN: n79022165  MusicBrainz: 9cf82d0f-85fd-4b67-b96c-d9316542fab4  RERO: 02-A008739120  SUDOC: 252742664  VIAF: 216441   WorldCat (עם VIAF): 216441
1949

שנת 1949 היא השנה ה-49 במאה ה-20. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1949 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-13 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
נפטרו

ינואר
6 בינואר – ויקטור פלמינג, במאי קולנוע אמריקאי (נולד ב-1889)
19 בינואר – בנג'מין אנדרסון, כלכלן אמריקאי (נולד ב-1886)
פברואר
12 בפברואר – חסן אל-בנא, מייסד האחים המוסלמים במצרים (נרצח) (נולד ב-1906)
מרץ
13 במרץ – אנרי ז'ירו, איש צבא ופוליטיקאי צרפתי (נולד ב-1879)
27 במרץ – אלישבע, משוררת עברית (נולדה ב־1888)
אפריל
19 באפריל – סטיבן שמואל וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה העשרים (נולד ב-1874)
25 באפריל – יוסף לוי, מהנדס, רוכש קרקעות וממייסדי המושבה ולימים העיר נהריה (נולד ב-1885)
מאי
4 במאי – ולנטינו מאצולה, כדורגלן איטלקי (נולד ב-1919)
6 במאי – מוריס מטרלינק, משורר ומחזאי בלגי, זוכה פרס נובל לספרות (נולד ב-1862)
16 במאי – ויליאם ניקולסון, אמן וסופר בריטי (נולד ב-1872)
21 במאי – קלאוס מאן, סופר גרמני (נולד ב-1906)
יוני
3 ביוני – טושיו שירטורי, פושע מלחמה יפני המזוהה עם הנאצים (נולד ב-1887)
10 ביוני – סיגריד אונדסט, סופרת נורווגית, כלת פרס נובל לספרות בשנת 1928 (נולדה ב-1882)
25 ביוני – אלחנדרו לרו, מנהיג המפלגה הרפובליקנית הרדיקלית בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה (נולד ב-1864)
אוגוסט
16 באוגוסט – מרגרט מיטשל, סופרת אמריקנית (נולדה ב-1900)
ספטמבר
8 בספטמבר – ריכרד שטראוס, מלחין גרמני (נולד ב-1864)
אוקטובר
28 באוקטובר – מרסל סרדן, מתאגרף צרפתי (נולד ב-1916)
29 באוקטובר – גאורג איבאנוביץ' גורדייף, מיסטיקן ומורה למחול ממוצא יווני-ארמני (נולד ב-1866 או ב-1872)
ראו גם

1949 במדע‎
1949 בקולנוע‎
1949 בספורט‎
ילידי 1949‎
נפטרים ב-1949‎
הנפת דגל הדיו ב-10 במרץ מסמלת את סיום מלחמת העצמאות
בילי ג'ואל
יורם שפטל
ריצ'רד גיר
צביקה פיק
בנימין נתניהו
סנדרה שדה
שלמה ארצי
ג'ואקינו רוסיני

| --- | --- |

רוסיני, תמונה מ-1865
 לידה:  29 בפברואר 1792 מדינת האפיפיור פזארו, מדינת האפיפיור
 פטירה:  13 בנובמבר 1868 (בגיל 76) צרפת פריז, הקיסרות השנייה
 שם לידה:  Gioachino Antonio Rossini 
 מקום קבורה:  בזיליקת סנטה קרוצ'ה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה הנפוליאונית, מדינת האפיפיור, ממלכת שתי הסיציליות, הרסטורציה הצרפתית
 תקופת הפעילות:  מ-1810 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון ג'ובאני באטיסטה מרטיני 
 סוגה:  אופרה, קנטטה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 בן או בת זוג:  Isabella Colbran (16 במרץ 1822–1837) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה בלגיון הכבוד (12 באוגוסט 1864)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מסדר סטניסלב הקדוש 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'ואקינו אנטוניו רוסיני (באיטלקית: Gioacchino Antonio Rossini; ‏29 בפברואר 1792 – 13 בנובמבר 1868) היה מלחין איטלקי.
קורות חיים

רוסיני נולד להורים מוזיקליים - אביו היה נגן קרן ואמו זמרת. הוא הוטבל בשם Giovacchino (ג'ובאקינו), אך נודע בשמו המקוצר Gioacchino. כילד למד לנגן בכינור ובצ'מבלו, והתברך בנוסף בקול נעים לאוזן. אמו מנעה את התממשות הצעת אחיה לסרס את הבן המוכשר עבור שימור קול הסופרן שלו, ורוסיני היה אסיר תודה לה על כך. בגיל 14 עבר לקונסרבטוריון של בולוניה בו למד הלחנה ונגינה בצ'לו ובפסנתר. ארבע שנים מאוחר יותר השלים את לימודיו, שבמהלכם חיבר כבר מספר יצירות. רוסיני החל לכתוב אופרות באופן בסיסי בוונציה. האופרה Tancredi, אותה הלחין בשנת 1813, הובילה לפרסומו. הוא הלחין אופרות לבתי אופרה איטלקיים, ובשנת 1815 מונה למנהלם של שני בתי האופרה של נאפולי. בחוזה ההעסקה שלו התחייב לכתוב אופרה אחת מדי שנה לכל אחד מבתי האופרה, אך הדבר לא מנע ממנו לעבוד עבור ערים אחרות.
לא כל האופרות שהלחין התקבלו בעין יפה: הופעות הבכורה של "הספר מסביליה" ושל "סינדרלה" ברומא לא היו הצלחה גדולה, ורק בבימויים מאוחרים יותר זכו לאהדת הקהל. בנאפולי הכיר את זמרת האופרה איזבלה קולבראן. הוא נישא לה בשנת 1823, והתגרש ממנה בשנת 1836. לאחר שהות בת חמישה חודשים בלונדון, שם הובטח לו שכר נאה ב-King's Theatre, קיבל בשנת 1824 את ניהול האופרה האיטלקית בפריז. שנתיים מאוחר יותר היה למלחין החצר המלכותי ולמפקח הכללי על השירה בצרפת. ב-1829 הלחין את "וילהלם טל", האופרה האחרונה שכתב. בסך הכול הותיר אחריו במהלך שני עשורים 39 אופרות שונות. בפרק זמן זה קנה לעצמו שם של אמן האופרה בופה (האופרה הקומית), אף שכתב גם אופרות רציניות. בשנת 1830 איבד את משרותיו הרשמיות, לאחר שמלך צרפת נאלץ לוותר על כיסאו בעקבות מהפכת יולי. באמצעות פנייה לרשויות עלה בידי רוסיני להבטיח לעצמו קצבה לכל החיים.
רוסיני היה ידוע כנהנתן ואוהב חיים, וחלק מפרסומו קשור לפן הגסטרונומי: מנות אוכל משובחות מהמטבח הצרפתי נקראות על שמו. המפורסמת שבהן היא טורנדו רוסיני (Tournedos Rossini): אומצת פילה בקר צלויה עם פרוסת כבד אווז, בתוספת פטריות כמהין או בתוספת ציר בקר. לפי המסופר, רוסיני עצמו המציא את המנה הזו. בשנים 1836 עד 1848 פעל רוסיני בבולוניה כמנהל בית הספר למוזיקה. הוא המשיך להלחין, אך הקדיש עצמו עתה למוזיקה הדתית והקאמרית. בשנים אלו גם נשא את אשתו השנייה, הצרפתייה אולימפ פליסייה, לה היה נשוי עד מותו. עקב חוסר שקט פוליטי בבולוניה נמלט ב-1848 לפירנצה. ב-1855 שב לפריז, ובה בילה את שארית חייו.
יצירותיו החשובות בתקופה שלאחר כתיבת האופרות הן "סטאבאט מאטר" ו-Petite Messe Solennelle, שהיא יצירה בת 90 דקות, על אף שמה. לחניו מוכרים בזכות אלמנט הבדיחה שבהם, וגם כותרותיהן ("אטיודים אסטמתיים", "ואלס מעונה", "חטאים של זקנה") מעידות על חוש ההומור שלו. רוסיני סבל מדיכאון, בעיקר במחצית השנייה של חייו, שנבע כנראה ממחלת מין בה נדבק בנעוריו. הוא מת מסיבוך של ניתוח במעיו, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז בשנת 1868. ב-1877 הועבר גופו לפירנצה שבאיטליה מולדתו, אך מערת הקבורה הריקה בפריז מוקדשת לזכרו עד היום.
קורות חייו > שנותיו הראשונות ולימודיו

ג'ואקינו רוסיני נולד ב-29 בפברואר 1792 בפזארו, חצי האי האפניני, לחופי הים האדריאטי, דאז חלק ממדינת האפיפיור. הוא היה בנם היחיד של שני מוזיקאים, ג'וזפה ואנה רוסיני. אביו ג'וזפה (1758–1839) היה חצוצרן ואמו אנה (1771–1827) לבית גידאריני, תופרת במקצועה וזמרת בזמנה החופשי. במקור הייתה אנה בתם של אופים. צעירותו של רוסיני עמדה בסימן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שהיו רבי השפעה על המהלכים המדיניים כמו גם החברתיים באיטליה. מקום הולדתו של רוסיני מהווה כיום מוזיאון קטן בן ארבע קומות. רוסיני חי בפזארו עד הגיעו לגיל שמונה, עת עבר עם משפחתו שהחלה לנדוד. בגיל 10 עבר רוסיני לבית משפחת אביו בעיירה לוגו (אנ'), הממוקמת כיום בחבל אמיליה-רומאניה.
הוא למד לנגן בקרן יער ובצ’מבלו והיה בעל זיקה לשירה שכן היה בעל קול סופרן מוצלח. דודו (אחי אמו) רצה לבחור בו כקסטרטו דרך סירוס לשימור קולו, אך אמו של רוסיני התנגדה לכך באופן נחרץ, דבר שהוביל את בנה להיות לה אסיר תודה לאורך כל חייה. בית המשפחה בלוגו היה בנוי מחמישה חדרים והוא מהווה כיום מוזיאון קטן שבו עבודותיו של רוסיני מוצגות לראווה. הוא למד בחריצות את יצירותיהן של מוצרט והיידן בספרייתו של מכר וכתב את יצירותיו הראשונות (רביעיות מיתרים) בלוגו בגיל 12. רוסיני היה בן 12 עם מעבר משפחתו אל בולוניה. אביו של רוסיני, ג'וזפה, החליט על המעבר לבולוניה משתי סיבות, ראשית תמך במהפכה הצרפתית ובאידיאלים המהפכניים שהיא הפיצה עמה, ושנית רצה לאפשר חינוך מוזיקלי איכותי עבור בנו היחיד.
רוסיני החל ללמוד בבולוניה במוסד ללימודי מוזיקה רשמי - קונסרבטוריון. בגיל 18, בסיום לימודיו, היה על רוסיני להרוויח כסף באופן עצמאי עבור מחייתו והוא עבר מבולוניה להתגורר בוונציה, דאז ממלכת איטליה הנפוליאונית, מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה. בעת שהותו בוונציה הלחין רוסיני את יצירתו המרכזית הראשונה; "צו הנישואים" (La cambiale di matrimonio). היצירה הייתה לאופרה קצרה בת מערכה אחת מסוג פארסה (ז'אנר אופרות המזוהות עם ונציה המורכבות לרוב מתוך מערכה אחת בלבד) קומית. היצירה נכתבה עבור לִבְרִית של הסופר ג'אטנו רוסי. היצירה הופיעה בהצגת בכורה ב-3 בנובמבר 1810 בתיאטרון 'סן מואיז' (San Moisè) בוונציה. את האוברטורה לאופרה הלחין רוסיני כבר בתקופה שלמד בקונטרבטוריון בבולוניה. ביצירה הזאת הציג רוסיני לראשוני את המוטיב של הדוּאֵט "אז אני" (Dunque io son) שחזר על עצמו ביצירה נוספת של רוסיני מאוחר יותר בהמשך הקריירה שלו.
קורות חייו > ונציה; "טנקרדי" ופריצת הדרך

עם הגעתו של רוסיני לוונציה, החל בכתיבת אופרות קומדיות בנות מערכה אחת עבור מספר תיאטרונים קטנים בעיר. עם העבודות שהוזמנו עבור תיאטרון סן מואיז הוונציאני, התפתח רוסיני בקצב עוצר נשימה למלחין אופרות מוביל. בתיאטרון הנודע הזה, שעבורו כתב בעבר אנטוניו ויוואלדי, רוסיני כתב מספר אופרות במערכה אחת תוך זמן קצר. כבר עבודתו הראשונה, "צו הנישואים", זכתה להצלחה נרחבת. הפתיח של האופרה בעלת המערכה האחת, "האדון ברוסצ'ינו" (Il Signor Bruschino), השיג תהילה בעיקר על מוטיבים שנגעו לדיוק שלה, שבה במהלך סבב נגינת הכינורות השני צריכים הכנרים להקיש את הקשתות שלהם בקצב אחיד של המוזיקה כמה פעמים לזמן מה, ובכך עמדו לייצר אפקט של צליל הרמוני בהליך החוזר על עצמו מספר פעמים. עם זאת, רבים מהכנרים היוקרתיים, היו נבוכים מהמהלך 'המהפכני' הזה של הצעיר בן ה-18 וסירבו לבצע כנדרש את צלילי ההקשה ובכך גרמו למהומה ניכרת במהלך הצגת הבכורה.
בשנותיו בוונציה נהג רוסיני לכתוב שלוש אופרות קצרות מדי שנה בממוצע. בגיל 21 קיבל רוסיני הצעת הלחנה של אופרה עבור תיאטרון לה פניצ'ה (איטלקית עבור "עוף החול") המפורסם, המוכר שבבתי האופרה של ונציה. עבור לה פניצ'ה הלחין רוסיני את יצירתו המפורסמת ביותר נכון לאותה העת, "טנקרדי" (Tancredi). הייתה זאת אופרה סריה בת שתי מערכות שבוססה על הטרגדיה "טנקרד" (Tancrède) של ווֹלטֶר. האופרה נכתבה במשך פחות מחודש, פורסמה בהצגת בכורה ב-6 בפברואר 1813 והפכה לסימן היכר מוזיקלי על סגנונו של רוסיני. במקור "טנקרד" הסתיימה בסוף טוב, כמקובל במסורת אופרות סריה. מאוחר יותר, רוסיני שיפצר אותה כך שסופה תאם את הסיום הטרגי של היצירה כפי שנכתבה במקור בידי וולטר. תיקון זה ליצירתו היווה דוגמה לכך שרוסיני חש העדפה לנאו-קלאסיציזם על גבי רומנטיקה.
לא נותרו עקבות רבות על עבודתו של רוסיני במהלך שהותו בוונציה, תיאטרון סן מואיז נהרס, תיאטרון סן בנדטו (תיאטרון הבכורה של "איטליאנה באלג'רי; האיטלקייה באלג'יר" (Italiana in Algeri)) היה לקולנוע עם השנים ורק לה פניצ'ה עודנו עומד. עם הצלחתו הנרחבת של רוסיני ב"טנקרד" השיג לראשונה אהדה והוכרה ברחבי אירופה ולאחר הבכורה המוצלחת שלה הוא עבר פעם נוספת ממקום מגוריו בוונציה אל נאפולי, ממלכת שתי הסיציליות.
קורות חייו > ביקורים בווינה ולונדון

רוסיני ביקר בווינה בשנת 1822 ועורר אהדה עממית נרחבת עבורו בעיר הקיסרית. שוברט כתב שני פתיחים ואפילו בטהובן הלחין קנון קטן לכבוד ביקורו של המלחין האיטלקי. תוך מספר שבועות התפרסמו 8 אופרות שונות של רוסיני בכ-60 הופעות בווינה, בעיקר בתיאטרון אם קרטנרטור, שמנהלו פגש זמן קצר קודם לכן בברבג'ה, שייצג את רוסיני כל עוד שהה בנאפולי. רוסיני התארח במלון ברחוב זילרגאזה 14 וביקר את בטהובן בדירתו בלאנדסטראש 60. התקשורת בין שני האנשים השונים כל כך התבררה כקשה, שכן באותה העת הפך בטהובן לחירש באופן חלקי. רוסיני אמר מאוחר יותר: ”... כשטיפסתי במדרגות אל הבית המסכן שבו התגורר האדם הגדול, התקשיתי קצת לשלוט ברגשותיי. כשהדלת נפתחה, מצאתי את עצמי בחדר די מלוכלך ולא מסודר להחריד. מעל לכל, אני זוכר שבתקרה, ממש מתחת לגג, היו סדקים גדולים שדרכם בוודאי ירד הגשם. הדיוקנאות של בטהובן שכולנו מכירים מדגישים את מראהו, באופן כללי, בצורה נאמנה למדי. אבל מה שאף חרט לא יכול היה להביע הוא העצב הבלתי מוגדר הבוקע מפניו, בעוד שמתחת לגבות הצפופות, כאילו בארובות עמוקות, נראה שהעיניים, אם כי קטנות, מנקרות בך... ואז הרים את ראשו ואמר לי בפתאומיות, באיטלקית מובנת למדי: 'אה רוסיני, אתה מחבר היצירה הספר מסביליה?' אני מברך אותך, זו אופרת בופה מצוינת; קראתי ונהניתי. כל עוד יש בית אופרה איטלקי, היצירה תנוגן. לעולם אל תנסה לעשות דבר מלבד אופרה קומית; לנסות להצליח בכל ז'אנר אחר יהיה לכפייה על גורלך.'”
רוסיני בן ה-31 הוזמן אל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד על ידי נציגו של תיאטרון המלך (King’s Theatre) בלונדון, בכדי לכתוב אופרה עבור לונדון; "הוגו מלך איטליה" (Ugo re d'Italia). אשתו של רוסיני, הפרימה דונה המבוגרת איזבלה קולבראן הייתה אמורה לשיר בהופעת הבכורה. עם זאת, ביקורם של השניים בשנת 1823 נותר בלתי פורה מבחינה אמנותית, רוסיני לא מילא את חובותיו וביצועיה של קולבראן היו אכזבה, שכן קולה כבר נחלש עקב גילה. רוסיני ניצל את הזמן לטיול צדדי לברייטון, שם פגש את ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. אף על פי כן, האצולה הרעיפה הערכה על רוסיני. בני החברה האנגלית הגבוהה היו מוכנים לשלם כל מחיר עבור שיעורי שירה, הופעות קטנות וכו', והזוג הטרי רוסיני, שנישא זה עתה, יכול היה להרוויח הכנסה מפוארת דרך פעילות בבריטניה. לאחר 5 חודשים החליט רוסיני לשוב לאיטליה מבריטניה, ומעולם לא שב אליה.
קורות חייו > שנות הפרישה

עם נטילת אחריות לתיאטרון הליריקה עם מינויו למנהלו, רוסיני ורעייתו איזבלה קולבראן עברו לפריז. לאחר סיום קריירת השירה שלה עקב גילה שפגע בקולה, קולבראן הפכה לא יציבה מבחינה נפשית והפכה למכורה להימורים. רוסיני החל בפרשיית אהבים נוספת לצד נישואיו, דבר שגרם למתח פנימי במשפחה. בשנת 1829 החזיר רוסיני את אשתו לבולוניה, שם נקבע כי היא תתגורר מעתה עם הוריו של רוסיני. במכתבים אביו של רוסיני התלונן מספר פעמים בפני בנו, שהתגורר בפריז, על התנהגותה של איזבלה כמו פרימדונה באמצע הופעת אופרה, אך רוסיני כבר התנכר לה ובפועל נפרד מקולבראן, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים. הוא ראה אותה רק באופן מקרי לעיתים כאשר נסע לבקר את הוריו בביתם בבולוניה. בשנת 1845 קולבראן נפטרה ונקברה בבולוניה בבית הקברות המונומנטלי בסרטוסה.
רוסיני פגש בפריז את הקורטיזנה אולימפה פליסייה, אך בילה שוב ושוב בבולוניה, עד אשר קנה דירה בבולוניה. בשנות הפרישה שלו עבר רוסיני פעם אחר פעם בין פריז ובולוניה. בנקודה מסוימת אף שב להלחין יצירה קטנה ומשנית, אשר בכורתה התממשה בניצוחו של גטאנו דוניצטי, אך לאחר פטירתה של קולבראן עזב רוסיני את בולוניה לתמיד, הפעם בכעס. כמה אנשים האשימו אותו בכך שהוא לא יצא בכל סימן של תמיכה בתנועות הנאבקות עבור איחוד איטליה ("Risorgimento"), האשמות שהכעיסו אותו. רוסיני היה אדם לא פוליטי למדי ואחת הסיבות לעזיבתו את בולוניה הייתה השמועה הרווחת שאשתו השנייה השפיעה עליו לרעה. חבר הצליח לשכנע אותו לכתוב המנון חופש פוליטי עבור תנועות לאומיות איטלקית, המנון שפורסם בבכורה בפיאצה מג'ורה. עם בכורת היצירה עזב רוסיני את בולוניה.
רוסיני פגש את אולימפה פליסייה בשנת 1832, מספרת ותיקה וקוֹרטיזָנה שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים. היא נאלצה לעמוד על רגליה באופן עצמאי בשלב מוקדם בחייה והייתה מאהבת של גברים אמידים שונים. הם החלו במערכת יחסים עוד עם היכרותם הראשונית. עם זאת, השנים של השניים בפריז שלאחר מכן נפגעו מבעיות הבריאות של רוסיני, שגרמו לו לכאבים כרוניים. רוסיני כאמור נפרד מאשתו הראשונה, ולאחר פטירתה בשנת 1845, התחתן עם אולימפה, והשניים היו נשואים עד לפטירתו של רוסיני. אולימפה נפטרה לבסוף ב-1878, בגיל 78. הזוג ניהלו מועדון מוזיקלי ברחוב רואה דה לה שאוסה ד'אנטין (Rue de la Chaussée d’Antin) הממוקם בתוך הרובע התשיעי של פריז. במרץ 1860 אירע אירוע יוצא דופן במועדון. ריכרד וגנר בן ה-47 ביקר אצל רוסיני בן ה-68. מישוט, עוזרו של רוסיני, ציין היטב את תוכן השיחה. הוא דיווח כי רוב השיחה נסובה סביב הרפורמה באופרה האירופית. וגנר (שלא היה חסיד של רוסיני) שיבח את סצנת התפוחים של רוסיני מ"וילהלם טל", והוא דגל בדקלום כמוזיקת העתיד, בעוד רוסיני דגל במנגינה כמרכז הסצנה. וגנר חיזק את עמדתו לפי סצנה נוספת מ"הספר מסביליה". על כך אמר רוסיני בהומור: "אז כך כתבתי מוזיקה לעתיד מבלי לדעת זאת?".
התיק הרפואי של רוסיני בסוף חייו היה עבה מאוד. הגורם הבסיסי למחלותיו הרבות היה זיבה, אשר בה חלה במקור מוקדם יחסית בחייו. בשנותיו בפריז, מגיל 35 הלאה, המחלות הפכו לכרוניות יותר ויותר ולעיתים גררו כאבים כרוניים. אלה כללו תלונות על כאבי בטן, דלקת סימפונות וחולשה בפעילות הלבבית, שהחמירו עקב השמנה. רוסיני סבל, ככל הנראה, כתוצאה מהכאב הכרוני, לפעמים בדיכאון חמור שהוביל למחשבות אובדניות. על מנת למצוא הקלה מכאביו הלך רוסיני לעיתים קרובות למעיינות. בקיץ 1856 ביקר רוסיני, שהיה חולה כרוני, יחד עם אשתו אולימפה במעיין ביער השחור בעצת רופאיו. הוא במקור רצה לנסוע בסתר, אך למחרת אחר הצהריים היום שהגיע למלון שהייתו, הוא נאלץ להופיע על המרפסת בפני קהל מעריצים גדול.
קורות חייו > יצירות מאוחרות ופטירתו

במהלך פרישתו הלחין רוסיני מספר יצירות מיוחדות, אף אחת מהן לא תוכננה להתפרסם כמו אלו שקדמו לפרישתו. ב-1846 הלחין את האופרה "רוברט ברוס" (Robert Bruce) בשיתוף פעולה עם המלחין לואי ניידמאייר. רוסיני הלחין ב-1831 יצירה המבוססת על המזמור הקתולי "סטאבט מאטר" (Stabat Mater) וקרא לה באותו השם. ב-1841 שכתב את היצירה וכתב אותה מחדש. בהמשך הלחין רוסיני סדרת יצירות נוספות אשר נכללו בהלצה תחת הכינוי "חטאים של זקנה" (Péchés de vieillesse). ב-1863 הלחין את היצירה "מיסה חגיגית קטנה" (Petite messe solennelle) אשר על אף שמה אורכת 90 דקות.
היצירה הייתה יוצאת דופן בהתחשב ביצירות של רוסיני בשנותיו האחרונות. היצירה נכתבה לאחר בקשתו של הבנקאי והרוזן אלקסיס פילה-וויל אשר הקדיש אותה עבור רעייתו. רוסיני הגדיר את היצירה בתור האחרונה מבין יצירות ה"חטאים של זקנה" והתכוון שהיא תהיה ליצירתו האחרונה. אף על פי כן, רוסיני הלחין סדרת יצירות נוספות שבסופו של יום נכללו תחת הקטגוריה של "חטאים של זקנה" אך אלו פורסמו אך ורק לאחר פטירתו.
רוסיני מת בשנת 1868 בביתו בפלסי כתוצאה מסיבוך של ניתוח במעיו להסרת סרטן. הוא קיבל קבר של כבוד בבית הקברות פר לשז הממוקם במזרח פריז. מכיוון שרוסיני נולד ב-29 בפברואר, חגג לאורך חייו רק 19 ימי הולדת. בשנת 1877 הועבר קברו מאולם הקבורה המקורי שלו בבית הקברות בפריז אל פירנצה, ממלכת איטליה. מסיבות תעמולה לאומית, ממשלת הממלכה האיטלקית הצעירה שאוחדה מספר שנים קודם לכך רצתה להחזיר את בן לאומה המפורסם הביתה כמעט עשור לאחר מותו. מאז העברת הקבר הוא הונח בכנסיית "סנטה קרוצ'ה" בפירנצה, הפרתנון האיטלקי, איפה שנמצאים כמו כן גם קבריהם של איטלקים מפורסמים אחרים, דוגמת ניקולו מקיאוולי, מיכלאנג'לו, גלילאו גליליי ואחרים.
הנצחה

נקודת רוסיני באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של ג'ואקינו רוסיני.
לקריאה נוספת

Warren Roberts, Rossini and Post-Napoleonic Europe, University of Rochester Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Denise P. Gallo, Gioachino Rossini: a Research and Information Side, Routledge, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Benjamin Walton, Rossini in Restoration Paris: the Sound of Modern Life, Cambridge University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Arnold Jacobshagen (ed.), Rossini after Rossini: Musical and Social Legacy, Brepols Press, 2020 (הספר בקטלוג ULI)
Richard Osborne, Rossini, Oxford University Press, 2007 (הספר בקטלוג ULI)
Emanuele Senici (ed.), The Cambridge Companion to Rossini, Cambridge University Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Herbert Weinstock, Rossini: a Biography, Knopf, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
Stendhal, The Life of Rossini, Alma Classics, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
נלסון רוקפלר

נלסון אולדריץ' רוקפלר (באנגלית: Nelson Aldrich Rockefeller;‏ 8 ביולי 1908 – 26 בינואר 1979) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקני. הוא כיהן כסגן נשיא ארצות הברית ה-41 תחת הנשיא ג'רלד פורד בין 1974 ל-1977, וכמושל ניו יורק ה-49. בנוסף שירת בממשליהם של הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט, הארי טרומן ודווייט אייזנהאואר. השתייך למשפחת רוקפלר, אחת המשפחות העשירות בעולם, והיה גם נדבן, אספן אמנות ואיש עסקים. בנוסף ניהל את מרכז רוקפלר.
רוקפלר הנהיג את האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית ושימש כמושל מדינת ניו יורק בשנים 1959 – 1973, תקופה שבה יזם מפעלי בנייה רבים, מודרניזציה של שירותי המדינה, הרחבת האוניברסיטה של ניו יורק, חוקים למען איכות הסביבה, העלאת תקציב הבריאות והקמת מועצת אמנות.
שלוש פעמים בחייו עשה ניסיונות חוזרים להיבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות (ב-1960, 1964 וב-1968), אך נכשל. בשנת 1974 מונה לסגנו של הנשיא ג'רלד פורד, ללא שנבחר על ידי הציבור. פורד מונה להיות סגן הנשיא מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, ועם התפטרותו של ריצ'רד ניקסון עקב פרשת ווטרגייט באוגוסט 1974, הפך לנשיא ובחר ברוקפלר כסגנו. רוקפלר שירת במשרה זו בשנים 1974–1977. הוא לא הצטרף לניסיונו של פורד להיבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 1976, ופרש מן החיים הפוליטיים. רוקפלר הוא סגן הנשיא היחיד שסירב לנסות להיבחר מחדש.
כאיש עסקים היה נשיא ויושב ראש מרכז רוקפלר, והקים את תאגיד הכלכלה הבסיסית הבינלאומי ב-1947. רוקפלר היה אספן אמנות ידוע וקידם את האמנות בתפקידיו. הוא היה נאמן, אוצר ונשיא המוזיאון לאמנות מודרנית, והקים את המוזיאון לאמנות פרימיטיבית ב-1954. בתחום הנדבנות, הקים את קרן האחים רוקפלר ב-1940 עם ארבעת אחיו, והקים את האיגוד האמריקני הבינלאומי לפיתוח כלכלי וחברתי ב-1946.
ראשית חייו ולימודיו

רוקפלר נולד בעיירה בר הארבור שבמדינת מיין ב-1908. הוא היה בנם השני של איש העסקים והנדבן, ג'ון דייווידסון רוקפלר הבן, ושל הנדבנית ואשת החברה הגבוהה, אבי אולדריץ' רוקפלר. לרוקפלר היו ארבעה אחים ואחות: אבי (1903-76), ג'ון השלישי (1906-78), לורנס (1910–2004), וינטרופ (1912-73) ודייוויד (1915-2017). אביהם ג'ון היה בנו היחיד של מייסד חברת הנפט סטנדרד אויל, ג'ון דייווידסון רוקפלר האב והמורה לורה סלסטיה "קטי" ספלמן. אמם אבי הייתה בתו של הסנטור נלסון אולדריץ', חבר המפלגה הרפובליקנית מרוד איילנד, ואביגיל פירס טרומן "אבי" צ'פמן. רוקפלר למד בבית הספר לינקולן בניו יורק סיטי, בית ספר ניסיוני שנוהל בידי מורים מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1930 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' עם תואר בכלכלה והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
תחילת הקריירה העסקית

לאחר לימודיו, עבד רוקפלר תקופת מה בחברות ובמפעלי צדקה השייכים למשפחתו בטרם החל בפעילות ציבורית. הוא עבד בבנק המשפחתי. לאחר מכן הצטרף לחבר הנאמנים של מרכז רוקפלר ב-1931, וכיהן כנשיאו בין 45–1938 ו-51–1948, וכיושב הראש בין 53–1945 ו-58–1956. לאחר מכן עבד בסניף של חברת הנפט המשפחתית בוונצואלה בין 40–1935. בין השנים 1932–1979 שימש כנאמן המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שאותו יסדה אמו. בין 1935 ל-1939 כיהן כאוצר, ובין השנים 1939–1941 ו-53–1946 שימש כנשיא המוזיאון. הוא וארבעת אחיו הקימו את קרן האחים רוקפלר, ארגון נדבות, ב-1940, בו שירת כנאמן בין 75–1940 ו-79–1977, וכנשיאו ב-1956.