stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעברת דימונה
המעברה

במאי 1955 הוחל בהקמת הצריפים על ידי סולל בונה וביולי 1955 הושלמו בדימונה כ-60 צריפים שנועדו לשמש מתיישבים ראשונים שיעבדו במקום בהקמת העיר. כ-50 צריפים נועדו למגורים והשאר למבני ציבור. התושבים הראשונים, 35 משפחות בהם 123 נפשות, הגיעו למקום ב-19 בספטמבר 1955, הישר מהאונייה אגיון שהביאה אותם ממרוקו. המתיישבים נבחרו כ"צעירים בעלי כושר עבודה ובעלי מקצוע בשטח הבניין", אולם לא נשאלו האם ברצונם להתיישב בדימונה. בסוף ספטמבר הובאו עוד 15 משפחות לדימונה ובכך נתמלאו צריפי המעברה. באוקטובר 1955 הוחל בהקמת 40 צריפים נוספים, אליהם הובאו משפחות נוספות בסוף 1955.
הצריפים היו של 24 מ"ר והיו מסודרים בשלוש שורות וצבועים בצבע ירוק שבלט היטב בנוף המדברי וביניהן עמדו קוביות קטנות של בתי שימוש. מאחורי הצריפים נטעו התושבים גינות ירק. הצריפים הראשונים הוצבו בצפיפות של 5 צריפים בדונם, דבר שגרר ביקורת של שרת העבודה, גולדה מאיר, והבטחה של האחראי שיותר לא יוצבו צריפים בצפיפות כזאת.
לקראת סוף נובמבר 1955, חודשיים לאחר הגעת המתיישבים הראשונים, תיאר עזרא ריבליס בעל המשמר את המעברה:
עד סוף 1955 כבר עמדו לצד הצריפים שלדים של מבני קבע שהיוו את התחלת העיר, והצריפים זכו לכינוי - המעברה. בסוף פברואר 1956 נמסרו 15 בתי קבע ראשונים לתושבי המקום עוד טרם השלמתם, כדי לפנות מקום בצריפים לקליטת עולים חדשים נוספים. הצריפים נמסרו למשפחות עולים שהגיעו לדימונה. במרץ 1956 הוחלט על בניית 50 צריפונים נוספים.
בתחילת 1957 תוארה המעברה בעל המשמר: "במעברה מאות צריפים טובים ומרווחים. לכל צריף נוחיות. המקלחת לחוד (בניגוד לשאר המעברות, בהן חדרי הנוחיות משותפים למשפחות רבות). אין כאן כמובן זכר לא לבדונים ולא לפחונים. הם לא היו יכולים להחזיק מעמד בפני הרוחות וסופות־החול. אולם הביוב לקוי במחנה ונכון יותר לומר: אין ביוב כל־עיקר! ... כבר כיום מחנה השיכונים הוא גדול יותר מאשר המעברה".
המעברה עצמה הוקמה במקביל להליך חיסולן של המעברות בישראל, כאשר כבר הובן שהן אינן פתרון מתאים ויעיל כמו שחשבו. על כן, לקחי העבר הופקו במעברה והתושבים הראשונים עברו כבר לבתים הקבועים הראשונים תוך פחות משנה, בפברואר 1956. למרות זאת עד ימיה האחרונים של המעברה היו צריפים בדימונה.
ככל שעבר הזמן ויותר תושבים עברו למבני הקבע, המעברה הוזנחה, אולם עדיין בלטה בנוף. באפריל 1958 תוארה דימונה כ: "שורות צריפים ובנייני אבן". בינואר 1959, לקראת בואם של עולים מרומניה, נסקרו צריפי המעברה במסגרת סקר ארצי לקראת שיפוצם והשמשתם מחדש למגורים. אולם בדימונה נותרו דירות ריקות רבות ולא היה צורך בצריפים. בספטמבר 1959 תוארה המעברה: "המעברה על צריפיה, שבה התגוררו ראשוני התושבים במקום, נתרוקנה כמעט כליל. צריפים אלה שופצו בשעתם לקליטת עולים חדשים, אך בהיפסק העלייה, נשתיירו הצריפים ריקים, ואך משפחות בודדות מתגוררות בהן. שומר משוטט בין הצריפים ונוטר את "הרכוש הנטוש" ...". בתחילת 1960 הוחל בפירוק צריפי המעברה. בסוף 1960, במענה לטענות על מחסור בדירות בדימונה דובר על הבאת 500 צריפים לעיר.
למרות השמירה, חלונות ודלתות נלקחו מהצריפים על ידי תושבי המעברה למטרות שימוש פרטי בחומרי הגלם. בהמשך, בתהליך הפירוק עצמו, נתפסו חלק מהצריפים על ידי פולשים זרים (שאינם תושבי המעברה) או זוגות צעירים. המעברה פורקה סופית בשנת 1958.
התושבים ופרנסתם

רובם המוחלט של ראשוני המעברה הגיעו מצפון אפריקה, אשר נשארו רוב האוכלוסייה במעברה, ולאחר מכן בעיר, במשך שנים ארוכות. בהמשך, הגיעו לעיר גם אוכלוסיות משמעותיות מרומניה והודו.
רבים מהתושבים הועסקו בהקמת מבני הקבע של דימונה, סלילת הכביש אליה והדרכים הפנימיות וכן בהקמת צריפים נוספים, וזו הייתה תעסוקתם הראשית בימיה הראשונים. לאחר שהושלמה הבנייה הראשונית ועם התרחבות דימונה יצאו התושבים לעבוד מחוץ לדימונה. רוב התושבים העובדים החלו לעבוד במפעלי ים המלח ובעבודות יזומות של המדינה כגון סלילת כבישים וייעור, אך למרות העבודות הרבות למראית עין, תעסוקה היוותה בעיה גדולה במעברה ובעיר במשך תקופה ארוכה. עלו גם תלונות שהותנתה קבלת עבודה בהסכמה לעבוד בשבת. מוקד התעסוקה החשוב ביותר בעיר הפך דווקא לכור, שהוקם בשנת 1957.
הערות שוליים

↑  שמות חדשים במפת ישראל, מעריב, 31 בדצמבר 1952
1 2 3  גבריאל ברקאי ואלי שילר, ראשיתן של ערי הפיתוח מדרום לבאר שבע, עם הפנים לנגב - חלק ב, ירושלים: אריאל, 2002, עמ' 137-142
↑  כן דימונה, לא דימונה, על המשמר, 2 באוגוסט 1954
↑  יוחל בבנין העיר דימונה בנגב, הצופה, 11 בפברואר 1954
↑  דימונה לא תוקם, זמנים, 6 במאי 1954
↑  מתחילים בהקמת הצריפים בדימונה - עיר הנגב הדרומי, דבר, 19 במאי 1955
↑  שלמה גבעון, הוא תקע יתד ראשונה בדימונה, מעריב, 8 בינואר 1963
↑  הוחל בהקמת העיר דימונה בנגב, הצופה, 7 ביולי 1955
↑  דוד טנה, מנהל אגף השיכון, דימונה, באתר ארכיון המדינה, תיק דימונה, משרד השיכון, עמ' 1, ‏13 במאי 1955
↑  החלה ההתישבות בעיר הנגב דימונה, דבר, 20 בספטמבר 1955
↑  15 משפחות נוספות לדימונה, חרות, 28 בספטמבר 1955
↑  עוד 40 יחידות דיור בדימונה, דבר, 20 באוקטובר 1955
↑  א. גליקסון, מזכר, באתר ארכיון המדינה, תיק דימונה, משרד השיכון, עמ' 253, ‏4 באוקטובר 1955
↑  מלואים לדימונה, על המשמר, 11 בדצמבר 1955
↑  ב. שאולי, דמיונה של דימונה, שערים, 9 בפברואר 1956
↑  או צבעים בהירים - דימונה נולדה בסערה, מעריב, 21 בספטמבר 1955
בהצופה כתוב "ירוק וכחול" ב. אדלר, אזורי פיתוח ־ צורת התישבות חדשה, הצופה, 2 בדצמבר 1955
↑  ה. גרשון, דימונה, בואכה סדום, הַבֹּקֶר, 2 בדצמבר 1955
↑  גולדה מאירסון, תכנון דימונה, באתר ארכיון המדינה, תיק דימונה, משרד השיכון, עמ' 259 (וראו עמ' 255), ‏2 באוקטובר 1955
↑  עזרא ריבליס, אזרחי צבא הקבע, על המשמר, 25 בנובמבר 1955
↑  שאול בן חיים, דימונה ואופקים עיירות בנגב, מעריב, 2 בדצמבר 1955
↑  הוחל בהקמת בנייני ציבור בדימונה, הצופה, 29 בפברואר 1956
↑  נ. דרורי, רכז אזורי, מכתב התלונה על הקליטה, באתר ארכיון המדינה, תיק דימונה, משרד השיכון, עמ' 182 (גם 206–211), ‏20 באפריל 1956
↑  דימונה חונכת ראשוני בתיה, על המשמר, 29 בפברואר 1956
↑  דיומנה קולטת עולים נוספים, על המשמר, 27 באפריל 1956
↑  י. תמיר, עוזר ראשי למנהל האגף, בניית צריפונים בדימונה, באתר ארכיון המדינה, תיק דימונה, משרד השיכון, עמ' 220, ‏16 במרץ 1956
↑  אברהם כהן, מארוקאנים בונים עיר, על המשמר, 17 בפברואר 1957
↑  משרד הבינוי והשיכון, דימונה, באתר ארכיון המדינה, ‏1957
↑  יישוב שסימנו סימונה, על המשמר, 4 באפריל 1958
↑  שאול בן חיים, ושוב מקימים מעברות, מעריב, 16 בינואר 1959
↑  יהושע שמש, דימונה - עיירה שאינה דוממת, הצופה, 25 בנובמבר 1959
↑  משולם עד, דימונה חדלה להיות דמיונה, דבר, 4 בספטמבר 1959
↑  ק. שבתאי, מה שלום הגויות שלי, דבר, 22 בינואר 1960
↑  יהושע שמש, ביקור ד"ר דב יוסף בדימונה, הצופה, 25 בנובמבר 1960
↑  רייך דניאלה, דימונה – העשור הראשון והשפעתו על התפתחות העיר., עבודת דוקטורט, אוניברסיטת חיפה, 2011
↑  לפני שלוש שנים לא ידעתי מה זה פטיש, למרחב, 12 בינואר 1959
↑  זעקת המקופחים, שערים, 10 במרץ 1957
מספרי לוקאס

במתמטיקה, מספרי לוקאס הם סדרה של מספרים טבעיים הקרויה על שמו של המתמטיקאי הצרפתי אדוארד לוקאס (1842-1891). הגדרתה דומה לזו של סדרת פיבונאצ'י: כל איבר בסדרה הוא סכום שני קודמיו. היא נבדלת מסדרת פיבונאצ'י בתנאי ההתחלה: האיבר האפס והאיבר הראשון הם 2 ו-1 בהתאמה. זהו מקרה פרטי של סדרת לוקאס.
תחילת הסדרה היא:
...2,1,3,4,7,11,18,29,47,76
ההגדרה הרקורסיבית של הסדרה היא:
מאפיינים

כמו כל סדרה בה כל איבר מוגדר באופן רקורסיבי כצירוף ליניארי של האיברים הקודמים, ניתן לבטא את סדרת לוקאס בנוסחה סגורה על ידי סכום של שתי סדרות הנדסיות (כאשר  \ \phi  הוא יחס הזהב):
מכיוון שהרכיב השני בסכום שואף ל-0 כש-n שואף לאינסוף, ניתן גם לחשב את מספרי לוקאס (מלבד השניים הראשונים) באמצעות עיגול חזקות של יחס הזהב:
כל איבר בסדרה שווה לסכום שני מספרי פיבונאצ'י המופיעים משני צדדיו של האיבר המקביל לו בסדרת פיבונאצ'י:
\,L_{n}=F_{n-1}+F_{n+1}
לדוגמה, האיבר הרביעי בסדרה הוא 7 השווה לסכום של 2 ו-5, האיברים השלישי והחמישי בסדרת פיבונאצ'י.
ראו גם

סדרת פיבונאצ'י
סדרת פֶּל
מסיכת המוות האדום

| --- | --- |

"מסכת המוות האדום" - איור מעשה ידי הנרי קלארק משנת 1919
 מידע כללי
 מאת:  אדגר אלן פו 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1842 
 
מסכת המוות האדום (באנגלית: Masque of the Red Death) הוא סיפור קצר שנכתב על ידי אדגר אלן פו בשנת 1842.
הסיפור מספר על מגפה קטלנית, כשהאדם היחיד החסין ממנה אוסף את כל אנשיו אל ארמונו המבוצר במטרה שלא תגיע אליהם. הסיפור עובד לסרט בכיכובו של וינסנט פרייס בשנת 1964.
עלילת הסיפור

מגפה מתפשטת בעולם. מגפה הגורמת למי שנדבק בה - והיא מועברת במהירות מאדם לאדם - להתחיל לדמם במהירות, ולמות תוך חצי שעה.
אך הנסיך פרוספרו, שנדמה שלמחלה אין השפעה עליו, אוסף את אנשיו ואמצעים שישעשעו אותם בזמן שהותם, ונועל אותם (ואת עצמו) בטירתו. אך לאחר מספר חודשים מתחילים להשתעמם הדיירים, והנסיך מחליט לקיים נשף מסיכות שכמוהו לא נראה, ובו יוכלו המסובים להיכנס גם לחדריו הפרטיים של הנסיך, שאותם תכנן בעצמו: החדר הראשון צבוע כולו בכחול, הקירות וזכוכית החלון גם יחד; החדר השני ארגמני; השלישי ירוק; הרביעי כתום, החמישי לבן; והשישי סגול. השביעי היה צבוע כולו בשחור, מלבד מסגרת החלון - היא הייתה אדומה מדם. בחדר עמד שעון מטוטלת ענק, שהשמיע בכל שעה עגולה צלצול מחריש אוזניים. האורחים הורשו להתחפש כאוות נפשם, במגבלה אחת - התחפשות למוות האדום אסורה.
ביום המסיבה, אליה התכוננו האורחים במשך ימים רבים, צפה הנסיך בהנאה בכל אורחיו המחופשים והחוגגים.
אך באמצע המסיבה הופרעה שלוות הנוכחים - הופיע אדם עטוף בתכריכי קבורה, ולובש מסכה המדמה את פניו של אדם שנפל קורבן למוות האדום. הנסיך הזועם ממהר לרדוף אחריו במטרה להורגו, ונעצר בחדר השחור, האחרון. הוא שולף את סכינו ומנסה לתקוף את הפולש, אך נופל מת רגע לאחר מכן. החוגגים מתנפלים על האדם המחופש ומסירים ממנו את המסיכה. באותו רגע הם נופלים ומדממים למוות, מבינים שהמוות האדום עצמו הוא שפלש אל הנשף.
פרשנויות

יש הטוענים כי הסיפור מנסה להביע את עניין החיים והמוות - כל חדר צבוע בצבע אחר, המבטא שלב בחיים (החדרים גם מסודרים ממזרח למערב, וידוע שמזרח מזוהה עם התחלה) עד החדר השחור המסמל מוות. גם השעון, שבצלצולו עוצר את החגיגות, מקושר לדימוי של הזמן החולף.
המגפה מתבססת באופן עקיף על מגפת הדבר, שנקראה "המוות השחור". גם היא הייתה ידועה בהתפשטותה המהירה והבלתי ניתנת לעצירה, באירופה של ימי הביניים.
אזכורים בתרבות

הסיפור עובד לסרט בשנת 1964, ורימייק בשנת 1989.
נוצר מחזה בהשראת הסיפור, והוא רץ מאוקטובר 2007 עד אפריל 2008.
בסדרה "המעקב" הכת מקיימת שחזור של הסיפור ומבצעת טבח המוני במרכז הפינוי אליו ברחו אנשים בעקבות הרציחות בעיירה.
בספר פנטום האופרה, אריק מגיע לנשף המסיכות כשהוא לבוש כמו המוות האדום. תחפושת זו חזרה על עצמה גם בסרטים מ-1925 ו-2004, ובמחזמר של אנדרו לויד ובר.
בסרט האנימציה סיפורים שלא יאמנו (Extraordinary tales) (2015), הסיפור הזה הוא אחד מחמשת הסיפורים המופיעים. מסופר בקולו של רוג'ר קורמן.
הערות שוליים

↑  The Masque of the Red Death Analysis | Shmoop, www.shmoop.com
↑   "סיפורים שלא יאומנו", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603717905171  BNE: XX3226106  GND: 1199878898  MusicBrainz work: 2800bc9f-0d2e-44bf-9877-75c7719accef  VIAF: 177620548   WorldCat (עם VIAF): 177620548
מסילת פלשת – שורק

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 מפעיל:   רכבת ישראל
 
מסילת פלשת – שורק (מכונה גם "עוקף לוד") הוא מיזם תשתית רכבת לאומי המתוכנן בישראל. הוא כולל הקמת מסילה מחושמלת להובלת מטענים ונוסעים, והוא נכלל בתוכנית הפיתוח של רכבת ישראל לשנת 2040.
רקע

המיזם מקודם במסגרת תת"ל 79 (תוכנית תשתית לאומית), שמטרתה לחבר בין מטרופולין באר שבע למטרופולינים ירושלים ותל אביב. התוכנית אושרה בוועדה לתשתיות לאומיות (ות"ל) ב-31 בדצמבר 2023.
מאפייני המיזם > תוואי

התוואי מחבר את נמל אשדוד דרך מסילת החוף (קו אשקלון – תל אביב) למסילת הדרום (קו נען – באר שבע) הקו מקביל לכביש 7, אורך המסילה: כ-83 ק"מ, הקו כולל חיבור למסילה 1A (הקו המהיר מירושלים לתל אביב) דרך מסדרון 431 חיבור למסילה המזרחית באמצעות מסילת "עוקף לוד" דרך מחלף נשרים
מאפייני המיזם > מאפיינים טכניים

מסילה כפולה מחושמלת, מהירות נסיעה מתוכננת: עד 250 קמ"ש
תדירות מתוכננת: רכבת כל 10 דקות בשעות השיא
מאפייני המיזם > תחנות

התוכנית כוללת הקמת תחנות נוסעים חדשות:
תחנת הרכבת גדרה
תחנת הרכבת גזר
הרחבת תחנת הנוסעים המאושרת בבני דרום
מטרות המיזם

קיצור זמני נסיעה: עם השלמת המיזם, זמן הנסיעה מתחנת הרכבת תל אביב – ההגנה לתחנת באר שבע – צפון / אוניברסיטה צפוי לעמוד על 38 דקות בלבד. שיפור שינוע מטענים: המיזם מיועד לקלוט את הגידול הצפוי בשינוע מטענים אל נמלי בחיפה ונמל באשדוד ומהם. הסטת רכבות משא: התוכנית מיועדת להסיט רכבות המשא העוברות כיום בתחום הערים לוד, רמלה, רחובות, באר שבע, נס ציונה ויבנה. שיפור השירות לנוסעים: קיצור זמני הנסיעה ותגבור תדירויות ורמות השירות.
היסטוריה

ב-2015, התוכנית החלה להיות מקודמת בות"ל, ובספטמבר 2020 הות"ל החליטה לקדם את התוכנית. ב־31 בדצמבר 2023 אושרה התוכנית, לקראת העברתה לאישור הממשלה.
המיזם עורר התנגדות בקרב תושבי המועצה האזורית נחל שורק, בעיקר ביישוב יד בנימין, בשל החשש מפגיעה באיכות החיים. בעקבות זאת, הוצעו חלופות לתוואי המסילה, כולל שימוש במסילת חלץ הקיימת.
הערות שוליים

1 2 3 4  כרמלה קופר, הות"ל החליטה לקדם את תוכנית מסילת פלשת שורק – עוקף לוד, באתר Magdilim, ‏15 בספטמבר 2020
1 2 3  קובי ברקת, רכבת במהירות 250 קמ"ש: מתל אביב לבאר שבע ב-38 דקות, באתר בחדרי חרדים, 1 בינואר 2024
1 2  מסילת הרכבת המהירה משורק לבאר שבע יוצאת לדרך, באתר gov.il, ‏31 בדצמבר 2023
1 2  מערכת פורט2פורט, אושרה בוות"ל התכנית להקמת מסילת פלשת שורק, באתר Port2Port, ‏1 בינואר 2024
↑  אלדה נתנאל, שלומי הרטמן מיד בנימין מצא פיתרון גאוני איך לפתור את משבר הרכבת במועצה אזורית נחל שורק, באתר יישובניק נט, ‏06 ביוני 2024
מרמלדה (ריבה)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  ממרח, שימורי פירות, מגדן 
 מוצא:  פורטוגל 
 מרכיבים עיקריים:  ירק, תפוז, פרי, Seville orange, אגר, פרי הדר, סוכר 
 
מרמלדה אנגלית תוצרת בית
מכשיר לחיתוך תפוזים עם קליפתם לצורך הכנת מרמלדה
מרמלדה (Marmalade) היא ריבה העשויה מפירות. באנגליה המונח משמש לתאר ריבה העשויה פרי הדר וסוכר (כאשר מדובר בתפוזי סביליה - תפוזים מרים מספרד); הריבה מיוצרת גם מבשרו של פרי ההדר וגם מקליפתו המרה, ומכאן טעמה המתוק-מריר של הריבה.
בספרדית ובפורטוגזית המונח "מרמלדה" משמש לתאר קינוח מפירות שונים. במדינות אחרות, ביניהן ישראל, המונח משמש לתאר קריש פירות.
היסטוריה

מקורה של הריבה במטבח יוון העתיקה. היוונים גילו כי בישול פירות עם דבש, וקירור הנוזל, מביא להתגבשותו וליצירת מאכל הנשמר זמן רב. בתקופת האימפריה הרומית נפוצה שיטת הכנת הריבה ברחבי האימפריה, כאשר שמה של הריבה בשפות אירופה (ושמה של המרמלדה) מקורה במילה היוונית לריבה - μελίμηλον (מלימלון - "דבש תפוחים" או "דבש פירות", כאשר המילה "מלון" - μῆλον - שימשה הן לציון תפוחים והן לציון פירות עצים באופן כללי). אפיקיוס, בספר הבישול שכתב, מתאר מתכון להכנת ריבת חבושים.
המונח "מרמלדה" שימש לתיאור ריבת פרי בפורטוגל החל מימי הביניים. בשלהי ימי הביניים שימש המונח גם בצרפתית ובשנת 1480 שימש המונח לתיאור הריבה גם באנגליה.
היסטוריה > מרמלדה אנגלית

ריבת מרמלדה מתפוזים הפכה פופולרית באנגליה במאה ה-16. תעודות מתקופת הנרי השמיני מציינות כי בשנת 1524 קיבל המלך במתנה קופסה מלאה מרמלדה, דבר המעיד על מעמדו של המאכל.
בשלהי המאה ה-18 הפכה מרמלדה למאכל המזוהה עם העיר דנדי שבסקוטלנד. בשנת 1797 קיבלה חנותו של ג'יימס קיילר (James Keiller) כמות גדולה של תפוזי סביליה מרים. התפוזים לא נמכרו בשל טעמם, וג'אנט, רעייתו של ג'יימס, הכינה מהם ריבות אשר זכו להצלחה רבה והפכו לסמלה של העיר.
מייק קאנון-ברוקס

| --- | --- |

קאנון-ברוקס, 2018
 לידה:  17 בנובמבר 1979 (בן 44) ניו הייבן
 שם לידה:  מייקל קאנון-ברוקס
 מדינה:  אוסטרליה
 מקום מגורים:  סידני 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו סאות' ויילס
 מעסיק:  אטלסיאן, אוניברסיטת ניו סאות' ויילס 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 פרסים והוקרה:  טיים 100 (2022) 
 
מייקל קאנון-ברוקס (באנגלית: Michael Cannon-Brookes; נולד ב-17 בנובמבר 1979) הוא מיליארדר אוסטרלי, המייסד והמנכ"ל השותף של חברת התוכנה אטלסיאן.
ביוגרפיה

קאנון-ברוקס נולד בנובמבר 1979, בנו של מייק, בכיר בבנקאות עולמית, ואשתו, הלן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו סאות' ויילס עם תואר ראשון במערכות מידע.
עם סקוט פארקור, קאנון-ברוקס הוא המייסד והמנכ"ל השותף של אטלסיאן, חברת תוכנה. השניים הקימו את החברה בשנת 2002, זמן קצר לאחר סיום לימודיהם באוניברסיטה, ומימנו אותה באמצעות כרטיסי אשראי.
הוא גם מורה מן החוץ בבית הספר למדעי המחשב והנדסה של אוניברסיטת ניו סאות' ויילס. קאנון-ברוקס זכה בכבוד על ידי הפורום הכלכלי העולמי כמנהיג עולמי צעיר בשנת 2009 והוא חבר בפורום של מנהיגים גלובליים צעירים.
בספטמבר 2020, נחשף כי קאנון-ברוקס היה רשום ב־"Zhenhua Data leak" של ממשלת סין של אנשים בינלאומיים בולטים המעניינים את סין, מה שממחיש את בולטותו בנוף הטכנולוגי והתעשייה האוסטרלי. קאנון-ברוקס היה פרשן למדיניות ציבורית באוסטרליה, שיתף פעולה עם ממשלת אוסטרליה במספר הזדמנויות, כמו גם הציע בפומבי את עזרתו במציאת פתרון לאתגרי מדיניות האנרגיה והטכנולוגיה.
בדצמבר 2020, קאנון-ברוקס קנה מניות בקבוצת ה-NBA יוטה ג'אז.
במרץ 2022 דווח שהוא וטוויגי פורסט השקיעו בפרויקט SunCable, לבניית חווה סולארית בשטח של 120 קילומטר רבוע בפאוול קריק וכבל חשמל שיקשר אותה לסינגפור מאוסטרליה.
במאי 2022 דווח שהוא ניסה לקנות את ספקית החשמל האוסטרלית AGL במטרה להמיר אותה לייצרנית חשמל ירוק.
חיים אישיים

קאנון-ברוקס נשוי לאנני טוד ולהם ארבעה ילדים. קאנון-ברוקס וטוד גרו בפרברים המזרחיים של סידני. ב-2018 הם קנו את פיירווטר (אנ'), הבית היקר ביותר באוסטרליה תמורת כ-100 מיליון דולר אוסטרלי.
הערות שוליים

↑  "ATLASSIAN CORPORATION PLC – Officers (free information from Companies House)". Government of the United Kingdom. נבדק ב-10 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gray, Joanne (9 ביוני 2016). "Michael Cannon-Brookes snr: How I raised a son who became Atlassian billionaire". The Boss, Financial Review. Australia. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Mike Cannon-Brookes: Co-founder & CEO". Atlassian. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Mike Cannon-Brookes". Forbes (באנגלית). נבדק ב-2021-05-28.
↑  "Why Mike Cannon-Brookes is on a Chinese military database". Australian Financial Review (באנגלית). 2020-09-13. נבדק ב-2020-09-19.
↑  "Australian billionaire called Elon Musk after hearing the Prime Minister's energy challenge". www.abc.net.au (בAustralian English). 2020-09-16. נבדק ב-2020-09-19.
↑  "Twiggy Forrest, Mike Cannon-Brookes lead $210m raise for intercontinental solar power project". 14 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Billionaire Cannon-Brookes to Seek Stake in Australia's AGL". Bloomberg.com (באנגלית). 2022-05-02. נבדק ב-2022-05-08.
↑  "Imposter Syndrome as an Asset". Atlassian blog. נבדק ב-1 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kitney, Damon (27 בפברואר 2016). "The Cannon-Brookes: balancing life as accidental billionaires". The Australian. נבדק ב-9 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
מצד אבירים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידות
 אורך:  12 מטר
 רוחב:  12 מטר
 שטח:  144 מ"ר
 היסטוריה
 עשוי מ:  אבנים מסותתות
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  33°02′43″N 35°17′06″E﻿ / ﻿33.045376579121°N 35.284999069626°E﻿ / 33.045376579121; 35.284999069626
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מצד אבירים(למפת הגליל המערבי רגילה) מצד אבירים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד אבירים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד אבירים he
 
מצד אבירים
מצד אבירים הוא אתר עתיק, כנראה מהתקופה הרומית או הביזנטית, שלושה ק"מ צפונית מזרחית למעלות, על הגדה הצפונית של נחל כזיב, ליד אבירים. מידות האתר הן 12 מטר על 12 מטר (144 מטר רבוע) והוא בנוי אבנים מסותתות גדולות. בערבית נקרא המצד 'מסר' שפירושה מצרים, אך הסיבה לכך איננה ידועה.
ויקטור גרן שביקר במקום בסוף המאה ה-19 מתאר:
סקרתי גבעה המשובשת בצורים ובסבכים, שרידי מגדל עתיק שאורך צלעו שנים עשר מ'. הוא נבנה מאבנים עצומות כמעט לא מהוקצעות שמידות כמה מהן עולות על 3.20 מ' אורך ומטר אחד הגובה. האבנים הללו הונחו זו על גבי זו בלי חומר מלכד, כפי שמעידים נדבכים אחדים העומדים על תילם...באיזו תקופה נבנה? אני יכול רק לומר שהמידות העצומות והעיבוד הגס של האבן מעידים על מלאכה קדומה ביותר. עכשיו הוא ידוע בסביבה בשם ברג' מסר
לקריאה נוספת

מושון גבאי, מדריך ישראל החדש כרך 3: הגליל העליון וחופו, כתר, עמ' 179
ויקטור גרן, תיאור של ארץ ישראל, כרך ז'. יד בן צבי, תשמ"ב. עמ' 37
מרמלדה (להקה)

| --- | --- |

להקת מרמלדה, 1968
 מקום הקמה:  גלאזגו 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 סוגה:  רוק פסיכדלי 
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, דקה רקורדס 
 www.themarmalade.net
 
מרמלדה (באנגלית: Marmalade) הייתה להקת רוק בריטית מסקוטלנד שהחלה פעילותה באמצע שנות ה-60.
הלהקה נוסדה ב-1963 בשם "דין פורד והגיילורדס" וניגנה לרוב מוזיקת נשמה אמריקאית בסגנון מוטאון. ארבעה שירי נשמה שהקליטה הלהקה, לא נכנסו למצעד. בשנת 1967 שינו את שמם למרמלדה וחתמו על חוזה בחברת CBS. בלהקה בלטו בעיקר דין פורד הסולן וג'וניור קמבל, שהיה הגיטריסט המוביל. ארבעת השירים הראשונים שהקליטו בתקופה זו אף הם לא נכנסו למצעד. את פריצת הדרך השיגה הלהקה עם להיט אמריקאי של להקת שורשי העשב Lovin’ things שהצליח יותר מהמקור והגיע למקום השישי במצעד הבריטי. לאחר להיט נוסף שהצליח פחות, הקליטו מרמלדה את הלהיט Ob-La-Di, Ob-La-Da של הביטלס, גברו על ביצועים אחרים שהוקלטו במקביל וכבשו את פסגת המצעד הבריטי. הלהיט הבא שלהם הגיע לעשרת הגדולים, אולם זה שאחריו לא נכנס למצעד וכך גם האלבום שלהם.
בנובמבר 1969 חתמו מרמלדה על חוזה הקלטה עם חברת Decca והקליטו את הבלדה Reflections of my life שהגיעה למקום השלישי, כמו גם להיטם הבא Rainbow. ג'וניור קמבל עזב והוחלף על ידי יו ניקולסון מלהקת The Poets הסקוטית. עד אמצע 1972 הגיעו שני להיטים נוספים של מרמלדה שכתב ניקולסון אל עשרת הגדולים אך לאחר מכן עזב גם הוא. החילופים הרבים השפיעו על הלהקה והלהיטים שהקליטו בשנים הבאות לא נכנסו למצעד, למעט יוצא דופן אחד Falling apart at the seams שהגיע למקום התשיעי.
מרמלדה המשיכה להופיע גם בשנות ה-80.
מבחר מלהיטי הלהקה

It’s all leading up to a Saturday night 1967
Can’t stop now 1967
I see the rain (#23 in Holland) 1967
Man in a shop 1968
Lovin’ things #6UK 06/68
Wait for me Marianne #30UK 10/68
Ob-La-Di, Ob-La-Da #1UK 01/69
Baby make it soon #9UK 07/69
Butterfly 10/69
Reflections of my life #3UK #10US 01/70
Rainbow #3UK #51US 09/70
My little one #15UK 04/71
Cousin Norman #6UK 10/71
Back on the road #35UK 12/71
Radancer #6UK 05/72
The wishing well 1973
Our house is rockin’ 1973
Come back Joe 1974
Falling apart at the seams #9UK #49US 03/76
Walking a tightrope 1976
אלבומי הלהקה

There’s a lot of it about it 01/69
Reflections of the Marmalade #71US 06/70
Songs 12/71
Our house is rockin’ 10/74
Only light on my horizon now 03/77
"דין פורד והגיילורדס", גלגולה המקורי של הלהקה, 1964
מייק פנינג

מייקל אלן פנינג (אנגלית: Michael Alan Penning; ‏נולד ב־28 בספטמבר 1957) הוא פוליטיקאי בריטי מטעם המפלגה השמרנית. שימש כשר המדינה לענייני משפטים של בריטניה וכחבר פרלמנט מטעם המל המפסטד.
חבר פרלמנט

בבחירות הכלליות בבריטניה (2005) התמודד פנינג במושב שנשלט על ידי מפלגת הלייבור של המל המפסטד בניסיון  להביס את חבר הפרלמנט  טוני מקולטר. פנינג זכה ביתרון של 2001 קולות על  מקואלטר וזכה במושב (לאחר ספירה חוזרת חלקית) של 499 קולות. בחודש יולי 2007, פנינג קודם על ידי מנהיג המפלגה השמרנית דייוויד קמרון לתפקיד השר לבריאות הציבור בממשלת הצללים השמרנית. ב-2016 חזר פנינג לפרלמנט. בדרך כלל הוא הצביע עם חברי מפלגתו השמרנית אבל בלט בהצבעות נגד נישואים של בני זוג מאותו מגדר.  בבחירות 2019 זכה בלמעלה מ-60% מהקולות באזור הבחירה שלו.
שר המדינה

פנינג קצר את אחת ההצלחות הגדולות ביותר מבין חברי הפרלמנט בבחירות הכלליות 2010, כאשר הוא לקח 50% מקולות הבוחרים במחוז והשיג את המושב מושב ברוב של 13406. תוצאה זו דחקה את מועמד הלייבור למקום השלישי מאחורי המועמד הליברל-הדמוקרטי ריצ'רד גרייסון.
בעקבות הבחירות, ראש הממשלה, דייוויד קמרון, מינה אותו לשר המדינה לענייני תחבורה, כאשר כבישים ותחבורה נוספו לתחומי האחריות שלו.
בגילופי הגברי של 4 בספטמבר 2012, פנינג הועבר לתפקיד שר המדינה לענייני צפון אירלנד, הוא החזיק מעמד במשך קצת יותר משנה עד שקודם להיות שר המדינה לענייני אנשים עם מוגבלויות ב -7 באוקטובר 2013. לאחר מכן הוא קודם בפעם השנייה ב -15 ביולי 2014 מונה לשמש כשר הכוחות המזוינים של המדינה. הוא וכיהן בתפקיד עד יולי 2016.
הערות שוליים

↑  Mike Penning, הם עובדים בשבילך .They Work for You
| --- | --- |
בקרת זהויות :  UKPARL: 1AspMgzb
מסילת עכו–כרמיאל

| --- | --- |

המסילה סמוך לכרמיאל, פברואר 2022
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:  הגליל
 מפעיל:   רכבת ישראל
 מידע על ההקמה
 עלות:  כ-3.4 מיליארד ש"ח
 חברה בונה:  נתיבי ישראל – החברה הלאומית לתשתיות תחבורה
 התחלת בנייה:  2011
 פתיחת המסילה:  20 בספטמבר 2017
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  תחנה תפעולית נעמן, מדרום לעכו
 סיום המסילה:  תחנת הרכבת כרמיאל
 סוג המסילה:  נוסעים
 אורך המסילה:  23 ק"מ
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ
 מסלולים:  2
 מספר התחנות:  2

רשימת התחנות
תחנת הרכבת אחיהוד, תחנת הרכבת כרמיאל
 תרשים המסילה
 
 תרשים המסילה
 
מסילת עכו–כרמיאל ("נעמן–כרמיאל") היא מסילת רכבת המתפצלת מקו מסילת החוף מדרום לעכו, מזרחה לעבר כרמיאל, במקביל לכביש 85. ראשיתה בתחנה תפעולית בסמוך לאזור התעשייה עכו דרום (מדרום לשפך נחל נעמן, המסילה לא עוברת בתחנת הרכבת עכו הצפונית יותר), וסיומה בתחנת הרכבת כרמיאל. הקו, שאורכו בשלב הראשון כ-23 קילומטר בין עכו לכרמיאל, כולל גם את תחנת הרכבת אחיהוד בסמוך לצומת אחיהוד ופארק תעשיות בר-לב. המהירות המרבית היא 160 קילומטר לשעה, והתכנון מותאם לקטרי דיזל לצד קטרים חשמליים.
בשנת 2011 החלו העבודות להקמת מסילת רכבת כפולה בתוואי, שכולל זוג מנהרות באורך של כ-4.85 קילומטר, מתחת להר גילון. הקו נפתח ב-20 בספטמבר 2017.