stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקלפים (סדרה בריטית)

| --- | --- |

 מבוסס על:  בית הקלפים 
 סוגה:  דרמת מתח פוליטית
 יוצרים:  אנדרו דייוויס 
 כותבים:  מייקל דובס, אנדרו דייוויס
 בימוי:  פול סיד
 שחקנים:  איאן ריצ'רדסון
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  3 (כולל שתי סדרות המשך)
 מספר פרקים:  12 (4 פרקים בכל סדרה)
 הפקה
 מפיק:  קן רידינגטון
 הפצה:  BBC 
 מוזיקה:  ג'ים פארקר 
 אורך פרק:  55 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC
 תקופת שידור מקורית:  18 בנובמבר 1990 – 9 בדצמבר 1990 (מיני סדרה ראשונה)
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית הקלפים (באנגלית: House of Cards) היא מיני-סדרת דרמה-פוליטית בריטית ששודרה ב-BBC בשנות ה-90, המבוססת על ספרו של מייקל דובס, חבר המפלגה השמרנית. עלילת הסדרה עוקבת אחר פרנסיס ארקרט, מצליף המפלגה השמרנית בפרלמנט של בריטניה, פוליטיקאי ממולח וחסר מעצורים.
מאפיין בולט של הסדרה הוא שבירת הקיר הרביעי שמתבצעת על ידי הגיבור בגילומו של איאן ריצ'רדסון, שזכה על תפקידו בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
העונה הראשונה שודרה בסוף 1990 וזכתה לשתי סדרות המשך: "שלום אדוני המלך" (במקור: "To Play the King") ששודרה ב-1993 ו"הפוסק האחרון" (במקור: "The Final Cut") ששודרה ב-1995. הסדרות זיכו את מפיקיהן בפרס פיבודי למצוינות טלוויזיונית ב-1996.
סדרה אמריקאית בעלת שם זהה, פותחה על בסיס הסדרה הבריטית והחלה להיות משודרת ב-2013.
עלילה

פרנסיס ארקרט הוא חבר בפרלמנט הבריטי המכהן כמצליף המפלגה השמרנית. ארקרט הוא טיפוס אריסטוקרטי ומתנשא, בן למשפחה גאלו-סקוטית במקור (כפי שמעיד השם) ש"הגיעה דרומה עם ג'יימס הראשון". לאחר סיום כהונתה של מרגרט תאצ'ר ומינויו של הנרי קולינגרידג' לראש הממשלה, מצפה ארקרט להתמנות לשר הפנים בקבינט של קולינגרידג', אך מתאכזב שהרפורמות שמציע נדחות והוא לא ממונה לשר. בתמיכת אשתו (דיאן פלטשר), הוא יוצא למסע נקמה שמטרתו להתמנות בעצמו לראש הממשלה. תוך שימוש במניפולציות, תככים פוליטיים, מידע רגיש שצבר במסגרת תפקידו כמצליף המפלגה, ניצול אנשי מפלגה סוררים וסחיטתם, הוא מוביל להתפטרותו של קולינגרידג', לפגיעה במתמודדים האחרים מטעם המפלגה על התפקיד, עד למינויו כראש הממשלה. ארקרט לא בוחל בשום אמצעי ובדרך אף הורג את רוג'ר אוניל, איש יחסי הציבור של המפלגה, נרקומן אותו סחט, ורוצח את מאטי (סוזאנה הרקר), עיתונאית צעירה אותה ניצל להדלפות וניהל עמה רומן עד שהחלה לחשוד בו.
במיני סדרה השנייה (To Play the King) מכהן ארקרט כראש ממשלה, והוא מתמודד בזירה הפוליטית מול מלכה החדש של הממלכה המאוחדת (מייקל קיצ'ן) הדוגל במדיניות כלכלית סוציאליסטית. בעונה זו מנצל ארקרט יועצת פוליטית צעירה ולא בוחל בשימוש באלימות ובפגיעה במי שפועל נגדו. בסיום העונה נבחר בשנית לראשות הממשלה ומביא להתפטרותו של המלך.
במיני סדרה השלישית (The Final Cut) מוטיב המוות מקבל מקום בולט. העונה נפתחת בחיסולה של כלבת הציד הנאמנה והזקנה על ידי ארקרט, כרמז לבאות, ובסצנה הבאה עדים להלווייתה של מרגרט תאצ'ר. ארקרט שואף להטביע את חותמו כראש ממשלה בממלכה המאוחדת ובאירופה כולה ולהתעלות על תאצ'ר. במהלך העונה הוא מתמודד עם עברו כקצין בצבא הבריטי בקפריסין ופשעי מלחמה שביצע על רקע משא ומתן להסכמי שלום בין קפריסין לטורקיה וקפריסין הצפונית. הוא מתעמת עם שר החוץ שלו, ומאמץ לקרבתו פוליטיקאית שאפתנית שהיא גם המאהבת של יריבו. במקביל, כאשר הפופולריות שלו יורדת הוא מחרחר מלחמה מחודשת בקפריסין בתקווה שתהייה עבורו מה שהייתה מלחמת פוקלנד לתאצ'ר, אך הדבר מסתיים בפיאסקו, טבח בילדות ואסון תקשורתי. כשמעמדו צונח נוטשים אותו אנשי אמונו זה אחר זה. רעייתו דואגת להוציא לפועל את המעשה היחיד שיתרום להאדרת שמו ומארגנת התנקשות בחייו.
הערות שוליים

↑  הודעת הזכייה, באתר פרס פיבודי (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018174138   WorldCat (עם LCCN): no2018-174138
ברוך אהרן פופקו

| --- | --- |

 השכלה:  ישיבת רבינו יצחק אלחנן 
 פטירה:  14 באפריל 2010 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 באפריל 2010 
 צאצאים:  ריבי פופקו קלטניק 
 
הרב ברוך אהרן פופקו (פופקא; באנגלית: Bernard Poupko; ‏5 בפברואר 1917-ל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010) היה רב ומנהיג רוחני יהודי-אורתודוקסי אמריקאי, במקביל לתפקידיו הרבניים ופעילותו החינוכית כיהן כנשיא תנועות המזרחי-הפועל המזרחי בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד בווליז' לרב העיר הרב אליעזר פופקו (אנ') ולפעשא חיה בתו של הרב יעקב משה ספיר. הוריו היגרו לארצות הברית ואביו כיהן כרב בפילדלפיה.
למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ונסמך לרבנות ב-1941 בידי רבו, ראש הישיבה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. הוא נישא להינדה מעטל, שאמה הייתה בתו של האדמו"ר ממקארוב-שיקגו, ואביה, הרב דוד שלמה נובוסלר (אנ'), היה רב הקהילה החסידית בפילדלפיה.
בשנת 1942 התמנה כרב בקהילת "שערי תורה" בפיטסבורג שבפנסילבניה על מקומו של הרב הקודם, הרב משה שמעון זיוויץ שנפטר כבר ב-1936, וב-1953 התמנה בידי חברי הקהילה כמנהיג רוחני לכל ימי חייו, משרה בה החזיק עד 2004. במקביל כיהן כיו"ר הסתדרות הרבנים בפנסילבניה (1949–1999).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה מן הפעילים הראשונים למען יהדות ברית המועצות, ובשנות ה-60 כתב על ביקוריו בברית המועצות בספרו ביידיש "אין שאטן פון קרעמלין: דריי באזוכן אין סאוועט-רוסלאנד" (בצלו של הקרמלין: שלושה ביקורים ברוסיה הסובייטית). הוא השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פיטסבורג.
הרב פופקו היה שותף בעריכת כתב העת "הדנו", ובשנת 1942 היה העורך הראשי של קובץ הזיכרון "אידנו", לזכרו של הרב דב רבל. ואת הקבצים המיוחדים לזכר ולכבוד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב יוסף דב סולובייצ'יק והרב נחום לאם. במשך עשרות שנים ערך את מאסף הנאומים לחגים ושבתות של הסתדרות הרבנים.
בשנותיו האחרונות חי בסיאטל שבמדינת וושינגטון עם בתו המרצה והמחנכת ריבי פופקו קלטניק (אנ') וחתנו הרב משה קלטניק (אנ') המכהן כיו"ר ועדת הסמיכה לרבנות של הסתדרות הרבנים דאמריקה (אנ') ‏(RCA).
הוא נפטר בסיאטל בל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010.
משפחתו

משפחתו של הרב פופקו היא משפחה רבנית, אביו הרב אליעזר פופקו נפטר כזקן הרבנים בפילדלפיה וסבו היה הרב יעקב משה ספיר.
אחותו בתיה נישאה לרב מרדכי סוויצקי ואחותו ריסיה שושנה נישאה לרב גדליה דוב שוורץ. ארבעה מאחיו כיהנו כרבני קהילות ברחבי ארצות הברית: הרב חיים יצחק פופקו, היה ממנהיגי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, הרב אברהם אריה פופקו והרב מרדכי פופקו היו רבני קהילות בפילדלפיה, והרב שלמה פופקו היה רב בקולומבוס שבאוהיו, בג'קסונוויל שבפלורידה ובקהילת "חובבי תורה" בקראון הייטס, ניו יורק. אחיהם הרב ראובן פופקו חיבר ספר והתפרסם כלמדן מבריק, אך נפטר בצעירותו.
בניו ובנותיו:
הרב יחיאל פופקו - חבר הסתדרות הרבנים של שיקגו
הרב יעקב משה פופקו - מייסד כולל כנסת בית אליעזר ע"ש הרב אליעזר פופקו
דבורה שטיינברגר - אשת הרב ישעיה שטיינברגר, רב שכונות רמת שרת,  רמת דניה והולילנד, מכהן כר"מ בישיבת הכותל.
הרב ראובן פופקו - רב קהילה במונטריאל קנדה
המרצה והמחנכת ריבי פופקו קלטניק (אנ') - נישאה לרב משה קלטניק (אנ'), יו"ר ועדת הסמיכה לרבנות של הסתדרות הרבנים של אמריקה (RCA)
בין נכדיו: הרב חיים פופקו, רב קהילת אהבת תורה בניו ג'רזי ור"מ בישיבת TABC; והרב אליעזר שטיינברגר, ר"מ בישיבת מערבא ומחבר הספר "שומר מצווה".
הערות שוליים

↑  חג הכותרת של הרב ד"ר ברוך אהרן פופקא - פיטסבורג, הפרדס, שנה כז, תשי"ג, חוברת ד.
↑  ידיעה על פטירתו, באתר הג'ואיש כרוניקל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266591305171  GND: 1077936745  ISNI: 0000 0004 5300 8823  LCCN: no99019049  VIAF: 12144782938836971331   WorldCat (עם VIAF): 12144782938836971331
בית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב

| --- | --- |

הכניסה לבניין שרמן, שבו נמצא בית הספר לזואולוגיה
 ארגון
 השתייכות:  הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס. וייז, אוניברסיטת תל אביב
 תקופת הפעילות:  1933–הווה (כ־91 שנים) 
 מייסדים:  יהושע מרגולין 
 תלמידים
 :  160 (נכון ל־2022) 
 מיקום
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°06′55″N 34°48′21″E﻿ / ﻿32.115293846346°N 34.805950281892°E﻿ / 32.115293846346; 34.805950281892
 lifesci.tau.ac.il/zoology
 he
 
מעבדה בקורס מבנה ותפקוד בחולייתנים, 2018
בית הספר לזואולוגיה (לשעבר המחלקה לזואולוגיה) הוא אחד מארבעת בתי הספר בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס. וייז באוניברסיטת תל אביב. חוקרי בית הספר מתמקדים במחקר מדעי של האורגניזם השלם, מן הרמה המולקולרית ועד לרמת המאקרו-אקולוגיה (אנ'). תחומי המחקר כוללים אקולוגיה, שמירת טבע, ביולוגיה ימית, פיזיולוגיה סביבתית (אנ'), נוירוביולוגיה, התנהגות בעלי חיים, פילוגנזה, פאוניסטיקה ואבולוציה. בית הספר הוא היחידה האקדמית הגדולה בישראל, העוסקת בחקר האורגניזם השלם. מחקרי בית הספר מתקיימים גם בגן הזואולוגי ע"ש א. מאיר סיגלס, שבחסות בית הספר, ובמוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, בהם אוספים נדירים של בעלי חיים, המאפשרים מחקרים חדשניים.
הרכב

בבית הספר לזואולוגיה 24 חברי סגל בכיר, וכ-10 גמלאים פעילים העוסקים במחקר מדעי שוטף. נכון לשנת 2023, בבית הספר למדו כ-160 סטודנטים לתארים מתקדמים, מחציתם סטודנטים לדוקטורט. כמו כן, בבית הספר 14 פוסט-דוקטורנטים מרחבי העולם, שמשוייכים לבית הספר ומבצעים מחקר מדעי במסגרתו.
מעבדות בית הספר נמצאות בשלושה מבנים בקמפוס אוניברסיטת תל אביב: בניין שרמן, הגן הזואולוגי ע"ש א. מאיר סיגלס ומוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט. בית הספר משלב מחקרי שדה ברחבי ישראל, לצד שימוש בשיטות מעבדה חדשות. נכון לשנת 2022, חוקרי בית הספר מפרסמים כ-250 מאמרים בכתבי עת מדעיים בשנה.
מסלולי לימוד ומלגות

רוב הסטודנטים לתואר שני הלומדים בבית הספר לומדים במסלול לזואולוגיה או במסלול לאקולוגיה ואיכות הסביבה. בית הספר מציע מסלול הכולל תזה ומסלול ללא תזה. לבית הספר קשר קרוב גם למסלול לתואר ראשון באקולוגיה ובאבולוציה, ומרכז המסלול הוא חבר סגל בבית הספר.
בית הספר מעניק מלגות לסטודנטים לתארים מתקדמים, כגון מלגה ע"ש אורלי איפרגן-ריכטר, מלגה ע"ש אלכסנדר ואווה לסטר ומלגת נסיעה לצורך השתתפות בכנסים בין-לאומיים ע"ש אדסמן. במסגרת פעילותו המחקרית, בית הספר לזואולוגיה מחזיק ארבעה רכבי שטח וספינת מחקר.
היסטוריה

בשנת 1933 הקים הזואולוג יהושע מרגולין מכון ביולוגי-פדגוגי להכשרת מורים למדעי הטבע בשכונת אבו כביר בתל אביב. בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע, בראשות פרופסור היינריך מנדלסון, תלמידו של מרגולין. המכון הביולוגי-פדגוגי היה אחד מבין שלושה מכונים (יחד עם בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה והאקדמיה הישראלית למוזיקה) שאוחדו בשנת 1956 כדי ליצור את אוניברסיטת תל אביב. מכון זה היה הגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה, שלימים הפכה לבית הספר לזואולוגיה. רבים מאנשי החברה להגנת הטבע בשנים אלה היו בוגרי המחלקה לזואולוגיה. פעילותם הובילה בשנת 1963 לחקיקת חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, ולהקמת רשות הטבע והגנים. ב-1965 הוקם באוניברסיטת תל אביב המכון לחקר שמירת הטבע, המכון המדעי הראשון בארץ שעסק בתחום זה, בהובלת פרופסור אמוץ זהבי. במכון היו אנשי סגל אקדמי בכיר בתחומי זואולוגיה, בוטניקה וארכאולוגיה.
הגן הזואולוגי ע"ש א. מאיר סיגלס, שהוקם על-ידי יהושע מרגולין, מסונף לבית הספר לזואולוגיה. ב-1981 עבר הגן למיקומו הנוכחי, בסמוך לקמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב.
במהלך שנות ה-90 הובילו שני פרופסורים מהמחלקה לזואולוגיה שלוש יוזמות חשובות: יוסף לויה, שכיהן כדקאן הפקולטה למדעי החיים, הוביל את מרכז פורטר ללימודי סביבה והקים את המסלול לתואר שני באקולוגיה ובאיכות הסביבה בפקולטה למדעי החיים. במקביל, תמר דיין החלה לרכז את אוספי הטבע ולתכנן את המוזיאון הלאומי לטבע. המסלול לתואר שני לאקולוגיה ולסביבה, שהוקם על ידי לויה בשנות ה-90, ממשיך להכשיר מדי שנה יותר מ-20 בוגרים לתואר שני, המתמחים בתחומי האקולוגיה והמגוון הביולוגי במסגרת הפקולטה למדעי החיים.
ב-2018 הוקם מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט – המרכז הלאומי לחקר המגוון הביולוגי. בנוסף לפעילות חינוכית והצגת האוספים לציבור, מוזיאון הטבע מהווה תשתית מחקר לאומית, והפעילות בו כוללת מרכזי מחקר, קורסים, תמיכה מחקרית לפעילות ממשלתית ומענה למחויבויות הבינלאומיות של ישראל מתוקף הסכמים בין-לאומיים.
אישי עבר בולטים

היינריך מנדלסון – זוכה פרס ישראל, פרס ויצמן, חבר כבוד של העמותה לזואולוגיה בישראל, דיקן הפקולטה למדעי החיים, סגן נשיא אוניברסיטת תל אביב.
אמוץ זהבי – זוכה פרס ישראל, פרס מפעל חיים של האגודה לאקולוגיה ולמדעי הסביבה, אות מפעל חיים להגנה על הסביבה, חבר כבוד של העמותה לזואולוגיה בישראל. ממייסדי החברה להגנת הטבע, מייסד המכון לשמירת הטבע באוניברסיטת תל אביב. הוגה "עקרון ההכבדה".
לב פישלזון – זוכה פרס מפעל חיים מהעמותה הישראלית למדעי הימים, מגן השר לאיכות הסביבה על פועלו לשמירת הטבע והסביבה בישראל, חבר כבוד של העמותה לזואולוגיה בישראל, ממייסדי האגודה לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
הערות שוליים

↑  חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, תשכ"ג-1963, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט; ראו גם חוק עזר לגנים לאומיים ושמורות טבע, תשכ״ז–1967, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
ברוך אדהנן

ברוך אדהנן, 1908
דבתרה ברוך אדהנן (1850 – 1936) היה ליקה כהנת בביתא ישראל, אחיו התאום של דניאל אדהנן.
ביוגרפיה

אבא ברוך נולד בכפר בלנגב שבחבל דמביה, הנמצא במחוז בגמדר, באתיופיה. מקטנותו התעניין בלימודי דת ובשל כך עזב את בית הוריו בגיל צעיר מאוד והחל להתבודד וללמוד תורה אצל נזירי ביתא ישראל במנזר יהודי בגורגרה שבאזור אגם טאנה, שבמהלכם הוסמך לדבתרה.
בשנת 1862 קטע את לימודיו כדי להצטרף לניסיון העלייה לארץ ישראל, שארגן אבא מהרי. לפי המסורת, ניסיון עלייה זה הוביל העולים עד לחוף ים סוף, שם נעצרו אנשי הדת וקהל העם להתפלל לקריעת הים. הכהנים אף היטו את מטותיהם למים, אך לשווא. אחר ניסיונות כושלים אלו קפצו שנים עשר כהנים למים והתחילו לשחות, בהם אבא ברוך. כשראו שהמים אינם נבקעים גם אחרי מעשה "הנחשונים", ניסתה הקבוצה לשכור ספינות גדולות וחזקות שיוכלו לצלוח את הים, ומשגם זה לא עלה בידם פנו אחור והחלו לעשות דרכם חזרה לבתיהם. בין השורדים המעטים של מסע הירואי זה, שנמשך כשלוש שנים, היה גם דבתרה ברוך.
בשנת 1865, עם שובו מהמסע, החליט אבא ברוך לחזור ולהתבודד בהרים ולהקדיש את עצמו לדת. על פי המסורת, באחד הלילות חלם אבא ברוך חלום אשר הורה לו לשוב אל חברת הקהילה ולהינשא, ושמזרעו יקומו מנהיגים גדולים. הדבר המשיך להופיע בחלומו עוד מספר פעמים והוא החליט לפנות אל מדריכיו הנזירים, שאמרו לו שאין יעודו להיות נזיר והורו לו לשוב אל חיי החברה. אחרי תקופה ארוכה של התבודדות, חזר אבא ברוך לכפרו ונשא את מנקוייש איתמר ועמה הקים משפחה ענפה. בהמשך מונה כליקה כהנת, תפקיד אותו מילא עד יום מותו.
במסגרת תפקידו כליקה כהנת, נדד אבא ברוך מכפר לכפר כדי לחזק את הקהילות שחיו באזורים מרוחקים. הוא לימד דת והקים בתי לימוד לשם כך. בעת שהותו בכפר וולקה, הוא הקים בית הספר, שלימים למד בו יונה בוגלה. אבא ברוך נשא תפילות בעד בני הקהילה והמבקשים מרפא ותבואה, הקים מפעלי חסד ליתומים ואלמנות, הנהיג טקסים דתיים רבים, שימש כבורר וכדיין במקרי הצורך, הכשיר תלמידים וכהנים ונלחם במסיון.
דבתרה ברוך נדד לכפר הקהילה שבוולקה, שם פגש לראשונה את ידידו ד"ר יעקב פייטלוביץ', שהחל בשנת 1904 לבקר באתיופיה בעיקר באזור תיגראי. בשנת 1908, נפגש לראשונה עמו המנהיג הגדול, במסעו השני, כשהגיע לריכוזי היהודים הגדול ביותר במחוז בגמדר. במהלך מסעו, לן פייטלוביץ' בביתו של אבא ברוך, שם התקבל בכבוד רב. למעשה הייתה זו הפעם הראשונה בה נפגש עם אישיות דתית מקרב קהילת ביתא ישראל באזור גונדר. יחסו החם והאוהד של אבא ברוך לפייטלוביץ', הפיג את חשדנותם של בני הקהילה כלפי הד"ר, ובכך נסללה דרכו של פייטלוביץ' להשפעה ושיתוף פעולה עם ביתא ישראל. בהמשך מסעו של פייטלוביץ' נפגשו הוא ואבא ברוך מספר פעמים ונרקמו ביניהם קשרי ידידות קרובים. ביטוי להערכה הרבה שרחש יעקב פייטלוביץ' כלפי אבא ברוך, מהווה תמונת דיוקנו המתנוססת על כריכת ספרו מסע אל הפלשים. פייטלוביץ' מזכיר בספר זה את אבא ברוך, כחלק מתאורו את טקס הלנגתא סנבת (השבת השביעית) מן הסבב השלישי - השבת העשרים ואחת מתחילת השנה, היא השבת השלישית של חודש אב, המכונה זרבבו סנבת. בשבת זו נהוג לומר תפילות מיוחדות ולקרוא פרקים מסוימים מספר שמות, כמו גם את מזמור קי"ט מספר תהילים וקטעים מספר התלמידים (אראדת):
כל שבת שביעית נקראת אצל הפלשים לנגתא סנבת ולשבת כזאת נודעת קדושה מיוחדת. ב-22 באוגוסט 1908, בלנגתא סנבת השלישית בשנה זו (הספירה מתחילה מחודש ניסן) בה ערך דבתרה ברוך הכהן וראש המסגיד באמבא גולייט סעודת חג. דבתרה ברוך הוא אחיו התאום של דבתרה דניאל, הצעיר שהובא לאירופא על ידי יוסף הלוי.
ביוגרפיה > חזון אבא ברוך

בשנת 1935, זמן קצר לפני מותו של אבא ברוך, פנו אליו ראשי הכהנים, וביניהם הכהנים המכובדים יעקב זרו, דניאל מהרי ונגוסה אליאס, כדי שיתאר להם את עליית ביתא ישראל העתידית לארץ ישראל. אבא ברוך שירטט בצורה מופלאה את שלבי כל אחת מן העליות ואת האופן שבו יתבצעו. כמו גם את האתגרים עימם תתמודד הקהילה בארץ ישראל:
אם לא עכשיו, עוד מעט, חכו קצת. בעת שיגיע זמנכם לצאת זה יהיה בשקיעת השמש (בתקופה קשה - הבהרת העורך מ"ו), יקום מושל שהוא לא מזרע המלוכה. בזמנו יהיו הרבה צרות לעם.
יהודי אתיופיה ילכו ברגל לכיוון סודאן והשלטונות יתפסו אותם ויכניסו אותם לבית כלא ויענו אותם. אבל השלטונות לא יוכלו לעצור את ההתעררות הזאת, המשולה לעצירת שיטפון בסכר, וכך ילכו בגלוי ורבים ימותו בסודאן-תינוקות, נערים וזקנים.
אלו שיישארו יגיעו לארץ ישראל, ייכנסו לבתים שלא בנו ולכרמים שלא נטעו, ישתו וישבעו. לעומתם, אלו שיישארו באתיופיה, קצתם יבואו דרך ים סוף, דרך טיגריי. הרבה מאוד מהעם כשיעלו, האוכל יהיה מוכן והשתייה מוכנה, ודלתות הבתים פתוחות. יאמרו להם: "הגיע הזמן". בלי שיאכלו וישתו, יסגרו את הבית וייכנסו לירושלים בדרך של זריחת השמש (בימים טובים ומאירים - מ"ו).
העלייה האחרונה תהיה, בעת שיחפשו את האנשים מזרע ישראל (יבדקו היטב את אילן היוחסין - מ"ו) ולאחר מכן יעלו.
באותה תקופה הדת בארץ ישראל תהיה כחוט דק אבל לא תיקרע. מי שבאותו הזמן יתפלל וידבק בה' יינצל.
באותו העת "הזקנה תישל כמו עור" (הזקנים יהיו צעירים - מ"ו), זקן בן שמונים יהיה כמו בן עשרים. השמחה שלכם תהיה רבה כל כך, ומרוב שמחה תקפצו חזק, אולם היזהרו לא לדרוך על הארץ  חזק מדי. אל תשנאו את הארץ ותאמרו "חבל שבאנו", כי ה' אינו אוהב זאת.
ביום שבו כל זרע ישראל יבואו לארץ ישראל, הגשמים באתיופיה יתמעטו. אל תגידו לשלטונות זאת, כי הם יסרבו להעלות אתכם.
דבתרה אבא ברוך נפטר בשנת 1936. בין בניו, ממשיכי דרכו, נמצאים הכהנים צגהון ברוך וליקה כהנת ברהן ברוך.
הערות שוליים

↑  פעמים כרך 33, שושנה בן-דור, המסע לעבר ארץ-ישראל: הסיפור על אבא מהרי. תשמ"ה, עמ' 5–32
↑  מנחם ולדמן, מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, משרד הביטחון, תשמ"ט, עמ' 179, 324 הערה 5
↑  קטע עיתונות בו מתאר פייטלוביץ' את הפסח שחגג בכפרו של ברוך אדהנן
↑  יעקב פייטלוביץ', מסע אל הפלשים (מתרגם: מרדכי וומברנד), דביר, 1959, עמ' 177
↑  פייטלוביץ', מסע אל הפלשים, עמ' 72
↑  מנחם ולדמן (עורך), הגדת יהודי אתיופיה, הוצאת קורן, תש"ע, עמ' 47
בני בוריאס

| --- | --- |
 תפקיד:  בניו של בוריאס
 תרבות:  יוון העתיקה
 אב:  בוריאס
 
במיתולוגיה היוונית, בני בוריאס (ביוונית עתיקה: Βορεάδαι) הוא כינוי הכולל את כל בניו של בוריאס, אל רוח הצפון.
רשימת בני בוריאס:
קלאיס וזטס, שהשתתפו במסע הארגונאוטים.
כיאונה, אלת השלג והקרח ואמו של אומולפוס מפוסידון.
קלאופטרה, אשתו הראשונה של פיניאוס.
בוטס, בנו של בוריאס מהיפודמיה.
אאורה
האאורות, נימפות הרוח במיתולוגיה היוונית.
לוקסו
האמוס
הירפסה
הקארגה, גרה בהיפרבוראה.
הערות שוליים

↑  אפולודורוס, ביבליותקה, 1.9.21, 3.15.4
↑  פאוסניאס, תיאור יוון, 1.38.2
↑  היגינוס, פאבולות, עמ' 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118856634  VIAF: 37713849   WorldCat (עם VIAF): 37713849
בני אנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1946 (בן 77) סטוקהולם, שוודיה 
 שם לידה:  Göran Bror Benny Andersson 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 סוגה:  רוק, מוזיקת פופ, מוזיקה פופולרית 
 שפה מועדפת:  שוודית, אנגלית 
 כלי נגינה:  אקורדיון, פסנתר 
 חברת תקליטים:  Polar, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  אנני-פריד לינגסטד (6 באוקטובר 1978–נובמבר 1981) Mona Nörklit (1981–?) 
 צאצאים:  Peter Grönvall, Ludvig Andersson 
 פרסים והוקרה:  מפקד דרגה 1 במסדר ואסה (21 במרץ 2024)  Musikexportpriset (2008)  Musikexportpriset (2000)  הפרס השוודי הבינלאומי השנתי  מדליית המלך  פרופסור  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סטוקהולם  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.monomusic.se
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
בני אנדרסון, 2006
בני אנדרסון (בשוודית: Benny Andersson; נולד ב-16 בדצמבר 1946) הוא מוזיקאי שוודי, חבר בלהקת הפופ אבבא.
קורות חייו

יֶראן ברוּר בני אנדרסון (Göran Bror Benny Andersson) נולד בסטוקהולם. אביו וסבו היו נגנים חובבים באקורדיון. בגיל שש קיבל אנדרסון את כלי הנגינה הראשון, אקורדיון, והחל לנגן בו שירי עם שוודיים. בגיל 15 נשר אנדרסון מבית הספר, והחל להופיע במועדוני נוער בהרכבים מוזיקליים שונים. באותה עת הכיר את בת זוגו הראשונה, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1965 החל אנדרסון לכתוב שירים, וכמו כן שימש כנגן הקלידים בהרכבים השונים, תפקיד אותו נשא גם בלהקת אבבא.
בשנת 1969 הכיר אנדרסון את הזמרת אנני-פריד לינגסטד, ושותפו המוזיקלי באותה העת - ביורן אולבאוס הכיר את אנייטה פלטסקוג חודשיים לאחר מכן. הרביעייה הקימו את להקת אבבא בשנת 1972.
אנדרסון היה מאורס ללינגסטד במשך 9 שנים, ורק בשנת 1978 נישאו השניים. נישואים אלו באו אל קיצם שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1981. שבוע לאחר גירושיו נשא אנדרסון לאשה את מנחת הטלוויזיה השוודית מונה נורקליט, ונולד להם בן לאחר שנה.
לאחר שהיה חבר במספר להקות, ובראשן בלהקת הפופ אבבא שזכתה להצלחה בינלאומית, פנה אנדרסון יחד עם שותפו המוזיקלי אולבאוס, ליצירתם של מספר מחזות זמר מצליחים: "שח-מט" (1984), "כריסטינה פרוֹן דובמוֹלה" (1995) ו"מאמה מיה!" (2003) - המבוסס על שירי אבבא ושהוצג גם בישראל בשנת 2007.
החל משנות ה-90 החל אנדרסון להופיע לצד הזמרת אורסה ספלמן כשאותם מלווה הלהקה אותה הקים "להקת בני אנדרסון", ויחדיו מנגנת הלהקה שירי עם שוודיים.
בני אנאנסי

| --- | --- |

כריכת הספר במהדורה העברית
 מידע כללי
 מאת:  ניל גיימן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  אופוס (עברית)
 תאריך הוצאה:  2005
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  2006 (מהדורה ראשונה) 2023 (מהדורה שנייה)
 תרגום:  ורד טוכטרמן (מהדורה ראשונה) תומר בן אהרון (מהדורה שנייה)
 מספר עמודים:  314 (מהדורה ראשונה) 381 (מהדורה שנייה)
 פרסים
 הפרס המיתופואטי (2006)  פרס לוקוס לנובלת פנטזיה (2006)  פרס אוגוסט דרלת' (2006) 
 סדרה
 ספר קודם:  אלים אמריקאים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002525280
 
בני אנאנסי (באנגלית: Anansi Boys) הוא רומן פנטזיה מאת הסופר הבריטי ניל גיימן. עלילת הספר מתרחשת באותו עולם דמיוני כמו זה שבאלים אמריקאים, אך אין קשר עלילתי בין הספרים, והספר קליל בהרבה מ"אלים אמריקאיים" ונמנע מתאורי המין והאלימות של אחיו הבכור. הספר יצא לאור בשנת 2005. כשנה לאחר מכן הוא תורגם לעברית על ידי ההוצאה הישראלית "אופוס" על ידי ורד טוכטרמן, ובשנת 2023 חודש התרגום בעברית בידי תומר בן אהרון. "בני אנאנסי" הוא רומן הפרוזה השישי של גיימן.
בספר משובצים מפעם לפעם סיפורים קצרים מאוד על אל העכביש, אנאנסי, הכתובות בסגנון סיפורי עם. סיפורים אלו אינם חלק מסיפורו של צ'ארלי השמן, גיבור הספר, אך הם מתיישבים עם העלילה הכללית.
הצד הפנטסטי של הספר מתכתב עם הפולקלור של אנשי האשנטי ושל קהילות מרכזיות נוספות במערב אפריקה ובקריביים. אנאנסי, האדם/עכביש, הוא דמות מרכזית בפולקלור זה ונחשב לאל מספר הסיפורים או אל התכסיסים.
עלילת הספר

הספר מספר על צ'ארלי השמן נאנסי, לונדוני ביישן וחסר שאיפות, שההכנות לחתונתו משתבשות כשנודע לו כי אביו שהתגורר בפלורידה - מת. צ'ארלי לוקח פסק זמן מעבודתו בסוכנות גרהם קוטס וטס לארצות הברית להלוויה. לאחר ההלוויה מספרת לו שכנתו הזקנה של אביו (לשעבר), שאביו, מר נאנסי, היה אל ושמו האמיתי אנאנסי. כשהוא שואל מדוע הוא לא ניחן בשום כוחות עונה לו הזקנה כי אחיו ירש את כל הכוחות. צ'ארלי לא מאמין כיון שהוא גדל כבן יחיד ומעולם לא שמע על כך שיש לו אח. הזקנה אומרת לו שאם הוא רוצה לפגוש את אחיו עליו פשוט לומר זאת לעכביש.
אחרי שחזר לבריטניה צ'ארלי אוכל ארוחת ערב בחברת ארוסתו, רוזי, בסיומה, כשהוא שיכור הוא מסלק עכביש מדירתו לבקשת רוזי. רגע לפני שהוא משחרר את העכביש הוא אומר לו בשכרותו: "אם אתה רואה את אח שלי תגיד לו שיקפוץ להגיד שלום." למחרת בבוקר מגיע לביתו אדם זר המציג עצמו בשם עכביש, וטוען כי הוא אחיו, צ'ארלי אכן נזכר כי הוא ראה אותו לאחר מות אמם ומספר לו על מות אביהם. עכביש, שמסרב להאמין שאביו מת, הולך לברר זאת - נכנס לתוך תמונה שצולמה בפלורידה -ונעלם. צ'ארלי הולך לעבודה ושם, מבלי להתכוון, הוא שר בקול רם וכולם אומרים שיש לו כישרון רב.
יום אחרי שנעלם שוב מחייו, עכביש מופיע מול צ'ארלי השמן וסוחף אותו איתו לערב של שתייה, נשים ושירה, בו צ'ארלי מרגיש פחות או יותר לא שייך מאחר שעכביש מתברר כהרבה יותר "קול" ממנו ועל כן גונב את כל תשומת הלב. בבוקר שאחרי צ'ארלי קם עם כאב ראש נוראי בשל השתייה המורבה בלילה הקודם ומוצא בחורה ערומה שהוא לא מכיר - קצינת משטרה - במיטתו. המצב מחמיר כשאימה של ארוסתו, אישה מפחידה ורעת מזג, מגיעה ורואה אותה. ואם כל זה לא מספיק מתברר שעכביש הלך במקומו לעבודתו מאחר שהוא לא היה מסוגל לקום ואמר לכולם, כולל לארוסתו של צ'ארלי, שהוא צ'ארלי השמן ב"קול האל" שלו שהפך כל דבר שאמר לנכון. עכביש גונב ממנו את ארוסתו, מסבך אותו עם הבוס שלו, גורם לו בעיות רבות ומסרב להסתלק מאחר שהתאהב גם הוא ברוזי.
צ'ארלי טס בחזרה לפלורידה ומבקש את עזרתן של 4 זקנות שהיו מיודדות עם אביו המנוח בסילוק אחיו. הוא מגיע בעקבות סיאנס למקום חצי דמיוני בתחילת העולם בו עדיין גרים כל האלים שהיו אי פעם. הוא מוצא אלת ציפור שמסכימה לסלק את אחיו בתמורה לשושלת הדם של אנאנסי. מבלי לדעת לאיזה צרות הוא מכניס את עצמו ואת אחיו צ'ארלי מסכים.
העניינים מסתבכים עוד יותר כשצ'ארלי נעצר על ידי המשטרה, עכביש נחטף בידי להקה של ציפורים והבוס של צ'ארלי מתגלה כנבל מטורף שלא רק גונב מלקוחותיו אלא גם רוצח אחת מהן ומסתלק מהארץ.
צ'ארלי מתחיל במסע על מנת להציל את אחיו, את ארוסתו לשעבר שנחטפה בידי הבוס שלו ולסדר איכשהו את חייו שעברו מהפך גמור. בדרך הוא מגלה דברים שונים ומשונים על עצמו. על כוחותיו וכישוריו הנסתרים, על אביו ועל "אחיו" - מסתבר שהוא ואחיו היו אדם אחד, ושארבעת הזקנות פיצלו אותו לשניים על מנת להפטר ממנו ומתעלוליו. הבוס שלו לשעבר כרת ברית עם האל-הנמר, שרוצה נקמה באנאסי ששם אותו ללעג וגנב ממנו את בני האדם - נקמה שמשמעותה היא שהמין האנושי כולו ישקע לחיי אכזריות ורצחנות. צ'ארלי מציע נישואים לקצינת המשטרה שהוא בקושי מכיר, שר מול קהל ומכשף אותו בזמרתו (בעוד שפעם העדיף למות ולא לעמוד על במה), מתעמת עם האל-הנמר, ובעזרתה קצינת המשטרה קורבן הרצח של הבוס שלו מצליח למנוע את ניצחונו של הנמר, ולמצוא את אהבת חייו - קצינת המשטרה וגם חיים חדשים לו ול"אחיו".