stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקת גרמניה המזרחית
הערות שוליים

↑  http://web.wm.edu/law/publications/lawreview/documents/Vol49-4_Markovits.pdf?svr=law(הקישור+אינו+פעיל)
↑  (Thomaneck Mellis 1989, p.12-31)
1 2  (State Dept. 2015, p.2)
↑  (State Dept. 2015, p.2-3)
1 2  (State Dept. 2015, p.3)
↑  (State Dept.2015, p.4)
↑  (State Dept. 2015, p.4-5)
1 2  (State Dept. 2015, p.5)
↑  (State Dept. 2015, p.6-7)
↑  (State Dept.2015, p.6-7)
1 2 3  (State Dept. 2015, p.7-8)
↑  (State Dept.t 2015, p.7)
↑  (State Dept. 2015, p.7)
↑  (State Department 2015, p.7-8)
1 2 3 4  (State Dept. 2015, p.11)
1 2  (State Dept. 2015, p.12-14)
↑  (State Dept. 2015, p.15-16)
עותק של החוקה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
אוטו גרוטווהל, פקיד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, אשר היווה חלק חשוב מיצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה וחוקת 1949.
מועצת החוקים של הפולקסקאמר הראשון. בתמונה נמצאים קורט קרוגר, פליקס שפלר ותיאודר בורגש.
תיקוני החוקה של 1974, חתומים על ידי יושב ראש מועצת המדינה, וילי שטוף.
צילי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר "כתונת הפסים" של אהרון אפלפלד
 בימוי:  עמוס גיתאי 
 הופק בידי:  משה אדרי, לאון אדרי, מיכאל תפוח
 תסריט:  עמוס גיתאי, מארי -ז'וז'ה סנסלם
 עריכה:  יובל אור, איזבל אינגולד
 שחקנים ראשיים:  שרה אדלר
 מוזיקה:  אלכסיי קוטצ'טקוב, עמית פוזננסקי
 צילום:  גיורא ביח
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  23 באפריל 2015
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  יידיש, אוקראינית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  1,576,507 ש"ח
 הכנסות:  301 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
 
צילי הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2015 בבימויו של עמוס גיתאי, עם שרה אדלר ואדם צכמן (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "הכתונת והפסים" של אהרון אפלפלד והוא על ניצולת שואה, נערה מתבגרת באירופה, המנסה לשרוד לבד בטבע במהלך מלחמת העולם השנייה ונדודיה לאחר סיום המלחמה.
ליא קניג קוראת ביידיש קטעים מספרו של אפלפלד.
הסרט נבחר כבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה, והשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
תקציר העלילה

מלחמת העולם השנייה, הגרמנים עומדים להיכנס לכפר באוקראינה. המשפחה מחליטה לברוח ולהשאיר במקום את הנערה צילי (משי אולינסקי) בתקווה שהגרמנים לא יפגעו בה. הם מבטיחים לצילי לחזור כשהמצב יאפשר זאת.
צילי מתחבאת בצריף קטן בשעה שהגרמנים הורסים ושורפים את הכפר. בלילה היא נמלטת ליער ושורדת שם כשהיא אוכלת פירות יער, גופה מתכסה בפצעים והיא הופכת למתבגרת (שרה אדלר). ברקע נשמעים כל הזמן קולות יריות ופגזים.
יום אחד מגיע למקום בחור בשם מארק (אדם צכמן). הוא מתחיל לדבר אתה באוקראינית והיא בקושי משיבה לו. כעבור זמן קצר הוא מבין שהיא יהודיה (עמך, עמכו) והוא מתחיל לשוחח אתה ביידיש ומגלה לה שגם הוא פליט יהודי.
הוא מציע לה לחם, מדליק מדורה להתחמם מנסה לעודד אותה ולבסוף כופה עליה מגע מיני.
כעבור מספר ימים הוא יוצא לכפר להשיג מזון ולא חוזר.
צילי שורדת בעצמה את המלחמה ובסוף מצטרפת לשיירת פליטים יהודים העושים דרכם לפלשטינה.
בסוף הסרט מוקרנים סרטונים של ילדים יהודים לפני השואה שכנראה לא שרדו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| שרה אדלר | צילי |  |
| משי אולינסקי | צילי (הנערה) |  |
| אדם צקמן | מארק |  |
| הלנה ירלובה | פליטה |  |
| אנדרי קשקר | פליט |  |
| ליא קניג | מספרת | בקול |
| אלכסיי קוטצ'טקוב | כנר |  |
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, עמוס גיתאי מביים סרט על פי סיפור של אהרן אפלפלד, באתר הארץ, 20 בפברואר 2014
↑  נירית אנדרמן, סרטו החדש של עמוס גיתאי, "צילי", יוצג בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 23 ביולי 2014
↑  מתן שירם, ‏חגיגה חיפאית: פסטיבל הסרטים בחיפה חוגג 30 שנה, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2014
אגנס איירס

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1898 קרבונדייל, אילינוי, אילינוי, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בדצמבר 1940 (בגיל 42) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Agnes Henkel 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 תקופת הפעילות:  1914–1937 (כ־23 שנים) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960) 
 
אגנס איירס (באנגלית: Agnes Ayres; ‏4 באפריל 1892 – 25 בדצמבר 1940) הייתה שחקנית אמריקאית שזכתה לתהילה בתקופת הראינוע. הייתה ידועה בין היתר בזכות תפקידה כליידי דיאנה מאיו בסרט "השייח" בו שיחקה תפקיד ראשי עם השחקן רודולף ולנטינו.
קריירה

איירס החלה את הקריירה שלה ב-1914, כאשר במאי מצוות אולפני Essanay הבחין בה במקרה, והיא לוהקה כניצבת בסצנה של קהל. לאחר שעברה למנהטן עם אמה כדי להתפתח בתחום המשחק, השחקנית אליס ג'ויס הבחינה בה. ג'ויס שמה לב לדמיון הפיזי שחלקו השתיים, מה שהוביל בסופו של דבר לכך שבשנת 1917 איירס לוהקה לסרט בשם "ריצ'רד החצוף", וגילמה את אחותה של ג'ויס. הקריירה של איירס החלה לצבור תאוצה כאשר ג'סי לסקי המייסד של סרטי פרמאונט החל להתעניין בה. לסקי ליהק אותה לתפקיד ראשי בדרמה בשם "מוחזק על ידי האויב" (1920) ופעל לשלב אותה בתפקידי משחק שונים בכמה הפקות של ססיל ב. דה-מיל. בתקופה זו גם החל רומן בינה לבין לסקי.
בשנת 1921 איירס התפרסמה כאשר לוהקה לסרט "השייח". בסרט היא גילמה את תפקיד ליידי דיאנה מאיו, יורשת אנגלייה, עם השחקן רודולף ולנטינו. מאוחר יותר שחזרה איירס את תפקידה בתור ליידי דיאנה בסרט המשך שנקרא "בנו של השייח" ויצא בשנת 1926. לאחר יציאתו לאקרנים של "השייח" היא שיחקה בתפקידים מרכזיים בסרטים רבים אחרים, בין היתר בסרט עשרת הדיברות של ססיל ב. דה-מיל (1923).
בשנת 1923, הקריירה שלה החלה לדעוך בעקבות סיום מערכת היחסים שלה עם ג'סי לסקי. בשנת 1924 היא התחתנה עם דיפלומט מקסיקני בשם מנואל ריאצ'י. לזוג נולדה בת ובשנת 1927 התגרשו.
איירס איבדה את הונה ואת אחזקותיה בנדל"ן בקריסת וול סטריט ב-1929. באותה שנה, היא גם הופיעה בתפקיד המרכזי שהיה בעצם תפקיד המשחק האחרון שלה, בסרט "פרשת דונובן" לצד השחקן ג'ק הולט. היא עזבה את המשחק וכדי להתפרנס היא הופיעה בוודוויל. ב-1936 היא חזרה לשחק במטרה לעשות קאמבק אך לא הצליחה להשיג תפקידים מרכזיים. היא הופיעה בתפקידים קטנים בעיקר עד שפרשה ממשחק בשנת 1937.
לאחר הקריירה במשחק

לאחר פרישתה מתחום המשחק, איירס הפכה מדוכאת ולבסוף הייתה מאושפזת במוסד פסיכיאטרי. ב 1939, היא גם איבדה את המשמורת על בתה, מריה איירס, לטובת האב, ריאצ'י. היא מתה מדימום מוחי ב-25 בדצמבר 1940, בביתה בהוליווד, קליפורניה בגיל 48; היא הייתה חולה במשך מספר שבועות לפני כן. היא נקברה בבית הקברות של הוליווד לנצח. בשנת 1960, איירס הוכנסה לשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 6504 על תרומתה לתעשיית הקולנוע. לביתה מריה ריאצ'י היה תפקיד קטן בסרט איסט סייד, ווסט סייד (1949).
הערות שוליים

↑  Ankerich, Michael G. (2010). Dangerous Curves atop Hollywood Heels: The Lives, Careers, and Misfortunes of 14 Hard-Luck Girls of the Silent Screen. Duncan, OK: BearManor Media. מסת"ב 978-1-59393-605-1
↑  "Agnes Ayres - Hollywood Forever %". אורכב מ-המקור ב-1 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "AGNES AYRES, STAR OF SILENT PICTURES; Actress Who Played Opposite Rudolph Valentino in 'Sheik' Dies in Hollywood, Calif. LOST HER FORTUNE IN 1929 Tried to Make Comeback in the Talkies--Had Small Role in Cooper-Raft Film in '37". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1940-12-26. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2025-01-26.
↑  Brettell, Andrew; King, Noel; Kennedy, Damien; Imwold, Denise (2005). Cut!: Hollywood Murders, Accidents, and Other Tragedies. Leonard, Warren Hsu; von Rohr, Heather. Barrons Educational Series. p. 23. ISBN 0-7641-5858-9.
↑  Parish, James Robert (2002). The Hollywood Book of Death: The Bizarre, Often Sordid, Passings of More Than 125 American Movie and TV Idols (3 ed.). Contemporary Books. p. 93. ISBN 0-8092-2227-2.
1 2  Parish, James Robert (2002). The Hollywood Book of Death: The Bizarre, Often Sordid, Passings of More Than 125 American Movie and TV Idols (3 ed.). Contemporary Books. p. 94. ISBN 0-8092-2227-2.
↑  "Agnes Ayres Has a Daughter". The New York Times. Associated Press. 27 במרץ 1926. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Agnes Ayres Gets Divorce". The New York Times. Associated Press. 25 ביוני 1927. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Agnes Ayres, Star Of Silent Pictures. Actress Who Played Opposite Rudolph Valentino in 'Sheik' Dies in Hollywood, Calif. Lost Her Fortune In 1929. Tried to Make Comeback in the Talkies. Had Small Role in Cooper-Raft Film in '37". The New York Times. Associated Press. 26 בדצמבר 1940. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Katz, Ephraim (1994). The Film Encyclopedia: The Most Comprehensive Encyclopedia of World Cinema in a Single Volume. HarperCollins. pp. 68. ISBN 0-06-273089-4.
↑  "Hollywood Walk of Fame – Agnes Ayres". walkoffame.com. Hollywood Chamber of Commerce. נבדק ב-8 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332478305171  BNE: XX1075359  BnF: cb17150843t (data)  GND: 141176423  ISNI: 0000 0001 1682 2410  LCCN: n93011145  SNAC: w6158v8t  VIAF: 86706743   WorldCat (עם VIAF): 86706743
פיתוי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר בעל אותו השם מאת רם אורן
 בימוי:  ערן ריקליס
 הופק בידי:  הילה צבאתי שולמן
 תסריט:  עלמה גניהר, רם אורן (ספר)
 עריכה:  נעמי פרס אבירם, נפתלי אלטר (עורך תסריט)
 שחקנים ראשיים:  דפנה רכטר, שרון אלכסנדר, אורנה פיטוסי, גיא מרוז, אורי הוכמן
 מוזיקה:  אורי וידיסלבסקי
 צילום:  אמנון זלאייט
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  גלובוס גרופ
 הקרנת בכורה:  10 באוקטובר 2002
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט מתח 
 תקציב:  יותר מ-500,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
פיתוי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת המתח והדרמה משנת 2002, המבוסס על ספרו של רם אורן בעל אותו השם.
עלילה

דפנה (דפנה רכטר), בעלת חנות ספרים מרמת השרון הנשואה ליורם (גיא מרוז), עורך דין מצליח, לא יודעת מה לעשות בכסף הרב שהוריש לה אביה שנפטר. יום אחד מתאהבת דפנה בעמי (שרון אלכסנדר), אחד מלקוחותיו של בעלה הנמצא בתהליך גירושין מאשתו. עמי מבקש מדפנה שתחתום ערבות על הלוואה שלקח מהבנק לצורך עסקה גדולה שהוא רוצה לבצע בחו"ל. דפנה חותמת ועמי נעלם. מירב בנימיני (אורנה פיטוסי), חברתה של דפנה, יוצאת לנקום בעמי באותה שיטה שבה עמי בעצמו פעל.
הפקה

הסרט יועד במקור להיות סרט טלוויזיה, אך הוקרן בקולנוע ורק לאחר מכן שודר בטלוויזיה.
לאחר שביים ב-1998 את סדרת הטלוויזיה שכתב רם אורן "סיבת המוות: רצח" ששודרה בערוץ 2 בכיכובו של משה איבגי, פנה ערן ריקליס למפיקים שונים בבקשה להפיק סרט ע"פ אחד מספריו של אורן. בריאיון לגלובס אמר ריקליס: "באתי למפיקים ואמרתי, הנה אדם עם רקורד של הצלחה, תשעה רבי-מכר, תבחרו. מסרטים ועד מיני-סדרות, מה שתרצו. היית מצפה שבגלל הישגיו המסחריים של רם אורן, מפיקים יחנקו זה את זה כדי להשיג אותו." בסופו של דבר ערוץ 2 לא הסכימו להפקה זו, ורק חברת ההפקה ICP הסכימה והשקיעה בסרט למעלה מחצי מיליון דולר.
עלילת הסרט שונה למדי מהספר שעליו הוא מבוסס. קו העלילה המרכזי, שבמסגרתו גבר מוליך שולל אישה על מנת לסחוט ממנה כסף וחברתה יוצאת לנקום בו, אמנם דומה בשניהם, אך פרטים קטנים יותר, כעיסוקן של הדמויות, מספר ילדיה של דפנה ואף שמותם, שונו בסרט. כמו כן, הסרט מתמקד באופן כמעט בלעדי בקו עלילה זה, ועלילות משנה רבות שבספר, לצד הדמויות המרכיבות אותן, הושמטו כליל מתסריט הסרט.
ביקורות

הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, ורבים קבלו על כך שסרט שצולם עבור טלוויזיה - שודר בקולנוע. אורי קליין כתב על הסרט:
הערות שוליים

↑  "הקולנוע הוא אימפריאליסטי. אתה מצלם והולך", באתר גלובס, 3 באוקטובר 2002
חיוך הגדי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  חיוך הגדי מאת דויד גרוסמן
 בימוי:  שמעון דותן 
 הופק בידי:  יונתן ארוך 
 תסריט:  שמעון ריקלין ענת לוי בר
 עריכה:  נטעיה ענבר
 שחקנים ראשיים:  רמי דנון טונג'ל קורטיז מכרם ח'ורי דני מוג'ה
 מוזיקה:  אילן וירצברג
 צילום:  דני שניאור
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה 
 הקרנת בכורה:  1986 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  עברית ערבית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  470,000 דולר
 הכנסות:  9,000 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיוך הגדי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986 בבימויו של שמעון דותן, אשר מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דויד גרוסמן (1983).
הפקה וצילום

בסרט מככבים רמי דנון, מכרם ח'ורי והשחקן הטורקי טונג'ל קורטיז, ששיחק שנה לפני כן בסרט גשר צר מאד. את הסרט מקריין מיכה לבינסון. צילומי הסרט החלו ביולי 1985.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1986), זכה קורטיז בפרס "דב הכסף" ושמעון דותן היה מועמד לפרס "דב הזהב". לאחר ההצלחה בפסטיבל ברלין, נמכר הסרט להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
תקציר העלילה

לכפר הפלסטיני ענדל נכנסים חיילי צה"ל ובראשם המושל הצבאי סגן אלוף כצמן (מכרם ח'ורי), סגנו רב-סרן שפר (דני מוג'ה) והרופא הצבאי סרן אורי לניאדו (רמי דנון). הם מתקבלים על ידי המוכתר ותושבי הכפר ואורי נושא דברי ברכה לתושבים עם תקווה לשיתוף פעולה. הנאום שלו מופרע בצעקות על ידי הזקן חילמי (טונג'ל קורטיז) שנחשב למשוגע. אורי מתקרב לזקן והשניים נועצים זה בזה מבט ארוך, אך עד מהרה מתיידדים.
חילמי מתגורר במערה מחוץ לכפר. הוא מספר לאורי כי יש לו בן מאומץ בשם יזדי (מוחמד דיב). אימו של יזדי הרתה מחוץ לנישואים וחילמי הסכים לשאת אותה ולגדל את יזדי כדי שלא ירצחו אותה. יזדי יוצא לפעולות נגד הצבא ומאמין בהתנגדות אלימה לשלטונות הכיבוש. אשתו של חילמי מתה ונערה אילמת, נג'את, מביאה לו כל יום אוכל למערה.
כוח של צה"ל מותקף בפאתי הכפר. התוקפים נמלטים ובשטח נשאר חמור הרוג. כצמן מטיל עוצר על הכפר ומשאיר את פגר החמור במרכז הכפר עד שיוסגרו המחבלים. אורי מתנגד לכך ומתעמת עם כצמן ושפר. הוא תוקף את שפר וכצמן מכניס אותו למעצר.
אורי וכצמן היו פעם חברים טובים. הם נפגשו כשאורי למד רפואה באיטליה. אשתו של אורי, שוש (איריס הופמן) היא מדריכת מבקרים במוזיאון תל אביב לאמנות. יחסיה עם אורי נמצאים במשבר. היא מרגישה שאורי אינו מודע לכך, ומחייך כל הזמן חיוך אווילי שהיא מכנה "חיוך הגדי". היא מתחילה ברומן עם כצמן שלא נסתר מאורי ומגביר את המתח ביניהם.
בהתקלות עם המחבלים נהרגים שלושה מהם בתוכם יזדי. אורי משתחרר ממעצר ונוסע לחילמי האבל. חילמי מחזיק אותו כבן ערובה ומורה לו להודיע בקשר לכצמן כי הוא דורש את נסיגת הצבא מהאדמות הכבושות בתמורה לשחרורו.
כצמן מארגן כוח כדי להשתלט על המערה. לבסוף הוא מחליט לעלות לשם לבד בהסכמתו של חילמי. במערה מתפתח מאבק בינו לבין חילמי החמוש, שבמהלכו נפלט כדור מאקדחו של חילמי והורג את אורי.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
רמי דנון: ד"ר אורי לניאדו
מכרם ח'ורי: כצמן
דני מוג'ה: שפר
טונג'ל קורטיז: חילמי
רפי אדיר: יוני קצין המודיעין
איריס הופמן: שוש
מוחמד דיב: יזדי
מיכה לבינסון: קריין
אימאן כחיל: נג'את
הערות שוליים

↑  מי אתם, יוצרי "חיוך הגדי"?, חדשות, 17 באפריל 1986
↑  רחל נאמן, סרט חדש - אגדה בגדה - אין אהבות פוליטיות, כותרת ראשית, 20 בנובמבר 1985
↑  מאיר שניצר, מכרם ח'ורי במבטא פולני, חדשות, 9 ביולי 1985
↑  עירית שמגר, קולנוע ישראלי: יש רמה, אין כסף, מעריב, 29 באפריל 1986
↑  "חיוך הגדי" להפצה בינלאומית, חדשות, 20 בפברואר 1986
תוכנית א' (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  דורון פז, יואב פיז 
 הופק בידי:  Skady Lis, Minu Barati 
 תסריט:  דורון פז, יואב פיז 
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין 
 שחקנים ראשיים:  סילביה הוקס Kai Ivo Baulitz טים וילדה Michael Brandner Petra Berndt Gerhard Georg Jilka Sina Bianca Hentschel Sevda Polat Aenne Schwarz יואל רוזנקיאר מיכאל אלוני אוגוסט דיהל ברברה באוור ניקולאי קינסקי עוז זהבי מילטון ולש Ulrike von Gawlowski בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  Jesus Casquete González 
 צילום:  משה משעלי 
 מדינה:  ישראל, גרמניה 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 ביולי 2021 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  גרמניה 
 תקופת התרחשות:  בעקבות מלחמת העולם השנייה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
תוכנית א' (באנגלית: Plan A) הוא סרט מותחן, קופרודוקציה גרמנית-ישראלית משנת 2021, המגולל את קורותיהם של אנשי הנוקמים, בכיכובם של אוגוסט דיל, מיכאל אלוני, עוז זהבי וסילביה הוקס. בוים על ידי האחים דורון ויואב פז.
שם הסרט מתייחס לתוכנית א', של קבוצת נקם היהודית, בראשות אבא קובנר, שתכננה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים. תוכנית שסוכלה.
השיר "כל העולם כולו" משמש כפסקול לסרט.
עלילה

בתקופה שלאחר המלחמה, קבוצה של יהודים וניצולי שואה מגרמניה ופולין, כנקמה על השואה ופשעים אחרים שבוצעו במלחמת העולם השנייה, מתכננת לתמרן את אספקת המים בכמה ערים מרכזיות בגרמניה הכבושה או לזהם מי שתייה ברעל.
שחקנים ודמויות

אוגוסט דיהל – מקס, יהודי, ניצול שואה, ששוחרר מאושוויץ ומחפש את רעייתו ובנו
סילביה הוקס – אנה, חברה במחתרת של אבא קובנר
מיכאל אלוני – מיכאל, לוחם הבריגדה היהודית
עוז זהבי -מנש, לוחם הבריגדה היהודית
יואל רוזנקיאר – יוחאי
ניקולאי קינסקי – צבי
ישי גולן – אבא קובנר
מילטון ולש – בלקין
אקהרד פראוס – קלמנס
טים וילדה – וילי
גרהרד גאורג ילקה – ג'וזף קראוס
אמיתי קדר – אפרים
יהודה אלמגור – אברהם
אולכסנדר מישצ'וק – קצין בריטי
הפקה

צילומי הסרט התקיימו מ-25 באוקטובר עד 15 בנובמבר 2019 בגרמניה, לבוב שבאוקראינה ובישראל. תקציב הסרט עמד על כ-4.4 מיליון יורו, שחלקם באו מקרנות קולנוע גרמניות.
דינה פורת ליוותה את הפקת הסרט כיועצת, לאחר שספרה "לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר" (תורגם לגרמנית בשם "Die Rache ist Mein allein") על קבוצת הנוקמים שימש כהשראה לעלילת הסרט. ביולי 2021 יצא לראשונה הקדימון הרשמי. באוגוסט 2021 הוקרן הסרט בבכורה בגרמניה.
דוד חיים - ההצגה

| --- | --- |
 בימוי:  אבי דור, רם גילבי
 הופק בידי:  עמית שקד, מוטי רז
 תסריט:  אסף אשתר
 שחקנים ראשיים:  חיים אוסדון, ליאור פאוקר, דרור טייכנר
 מדבבים בעברית:  ליאור דטאוקר
 מוזיקה:  אסי טל, חיים אוסדון, אבי דור, ליאור דטאוקר
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  חברים הפקות
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 משך הקרנה:  75 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סרט קודם:  דוד חיים 2
 סרט הבא:  דוד חיים - הטיול אל האוצר
 סרטים בסדרה:  דוד חיים דוד חיים 2 דוד חיים - הטיול אל האוצר
 
דוד חיים - ההצגה הוא סרט טלוויזיוני והדי וי די השלישי של דוד חיים.
תקציר העלילה

דוד חיים, בובו, פנצ'ר, פופיק וכל החברים על במה אחת בהצגה קסומה ומופלאה.
השחקנים והדמויות

חיים אוסדון - דוד חיים
ליאור דטאוקר - בובו
ליאור פאוקר - פנצ'ר
דרור טייכנר - פופיק
השירים בסרט

שיר פתיחה
בוקר טוב
פנצ'ר ופופיק
בסופר של דוד חיים
נחום הארנב
כפר הבובואים
יופי של צלילים
אחיות תאומות
בובו
סבבי בבי
כל החיות מיוחדות
היום יש לי יום הולדת
עדה סרני

ערך זה עוסק בזוכת פרס ישראל, מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה. אם התכוונתם לחברת כנסת לשעבר מטעם המערך, ראו .
| --- | --- |

עדה סרני בגבעת ברנר
 לידה:  22 ביוני 1905 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  24 בנובמבר 1997 (בגיל 92) ירושלים 
 מדינה:  ישראל, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  גבעת ברנר 
 השכלה:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 בן או בת זוג:  אנצו סרני 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1995) 
 
עדה סרני (22 ביוני 1905 – 24 בנובמבר 1997) הייתה ממקימי גבעת ברנר, מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. אשתו של אנצו סרני.
ביוגרפיה > עד עלייתה ארצה

סרני נולדה ברומא, בת למשפחת אסקרלי (Ascarelli) האמידה, שאבותיה עזבו את ספרד בגירוש ספרד, בשנת 1492. משפחת אסקרלי הייתה רחוקה מהיהדות ומהציונות וילדיה חיו חיי עושר.
אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת רומא, נישאה לאנצו סרני (אותו הכירה עוד בלימודיה בתיכון) אשר באותה תקופה כבר היה פעיל בתנועה הציונית. בפברואר 1927 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם התינוקת, חנה, והתיישבו ברחובות.
ביוגרפיה > השנים בגבעת ברנר

התלהבותו של בעלה, שמצא עבודה בפרדס, לא דבקה בה, והחיים ברחובות היו קשים עליה. לאחר לידתה של בתם השנייה, הגר, מצאה את עצמה סרני על פרשת דרכים. היא התלבטה אם לעבור לתל אביב או לחזור לרומא, אך לבסוף החליטה להתיישב בקיבוץ. ביוני 1928 הצטרפה עם משפחתה לגרעין שהקים את גבעת ברנר.
סרני הסתגלה לקשיים האובייקטיביים הכרוכים בחיים ביישוב חדש וחסר תשתיות (אפילו מים היה צורך להוביל על חמורים). היא עבדה במטבח ובמחסן. בשנות השלושים הצטרפה עם ילדיה (ב-1930 נולד בנה השלישי, דניאל) לבעלה במספר שליחויות מטעם הקיבוץ והתנועה לאיטליה, לגרמניה ולארצות הברית.
בתחילת 1944 התנדב בעלה, אנצו סרני, לצנוח מאחורי קווי הגרמנים באיטליה, כדי ליצור קשר עם היהודים ששרדו שם. לאחר שצנח, ב-15 במאי 1944, אבד הקשר עמו. אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר כי אנצו אינו בין השבויים שחזרו, פנתה עדה סרני לשאול מאירוב (לימים אביגור), ראש המוסד לעלייה ב' ובאישורו יצאה לאיטליה כדי לנסות להתחקות אחר גורלו של בעלה.
ביוגרפיה > פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה

החיפושים אחר בעלה הגיעו לסיומם כאשר נמצאה עדות כתובה לפיה אנצו סרני הוצא להורג במחנה הריכוז דכאו בנובמבר 1944.
באותו זמן פגשה סרני את יהודה ארזי, שריכז את פעילות המוסד לעלייה ב' באיטליה, ונענתה להצעה להצטרף למשימה. מיוני 1945 ועד קום המדינה פעלה סרני באיטליה, תחילה כסגנית של ארזי, ואחר כך (מאפריל 1947) כמפקדת המוסד באיטליה. במהלך תקופה זו הצליח המוסד לשגר מאיטליה יותר מ-20,000 מעפילים על עשרות ספינות, שיצאו לדרכן מאתרים שונים לאורך החוף האיטלקי (במסעותיה בכל רחבי איטליה נעזרה סרני בנהג מתנדב – מרדכי הוד, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי).
בנוסף על פעילות ההעפלה הייתה סרני מעורבת גם ברכש נשק ואמצעי לחימה ושיגורם ארצה, וכן בפעילות מבצעית של המוסד למניעת הגעתו של נשק למדינות ערב (מבצע שודד).
בזכות ידיעת השפה האיטלקית, נחישותה, וחוכמתה הצליחה סרני לקשור קשרים הדוקים עם ראשי השלטון באיטליה, ולרתום אותם לתת יד לפעילות המוסד לעלייה ב' או לחלופין להעלים עין מפעילות זאת. בין היתר נפגשה כמה פעמים עם ראש הממשלה דה גספרי, עם מפכ"ל המשטרה האיטלקית (שפעולותיו סייעו בביצוע מבצע שודד) ועם מפקד חיל הים האיטלקי.
ביוגרפיה > אחרי הקמת המדינה

אחרי שובה ארצה נמנעה סרני מלקיחת חלק בפעילות ציבורית בישראל. יחד עם יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה הקימה את מלון רמת אביב, ואף בחרה את שם המלון (ובעקיפין את שם השכונה).
בשנת 1954 פקד את סרני אסון נוסף. בנה דניאל ואשתו, עופרה סרני לבית קטרון, שהייתה בהריון נהרגו באסון מעגן, כאשר מטוס קל התרסק אל תוך הקהל, שהשתתף בטקס זיכרון לצנחנים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות החמישים יצאה סרני בשליחות לאיטליה, במטרה להקים שדולה בקרב הצמרת האיטלקית למען יהודי ברית המועצות. היא שבה ארצה ב-1969
מיד אחרי מלחמת ששת הימים מונתה סרני כאחראית על "ריכוז המאמצים לעודד את תושבי רצועת עזה לעזוב את הארץ".
בשנת 1995 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2007, הופק סרט בשם "אקסודוס: חלומה של עדה", המתאר את פעולותיה ומאמציה של עדה סרני לארגן את עלייתם לארץ ישראל של אלפי העקורים היהודים ששהו באיטליה בסיום מלחמת העולם השנייה. הסרט הוא עיבוד חופשי של הרומן האוטוביוגרפי של עדה סרני 'I clandestini del mare' "הנוסעים הסמויים של הים" (הספר יצא לאור בעברית בשם: "ספינות ללא דגל"). יוצרי הסרט הם ג'אנלואיג'י קאלדרונה וניקולה בדאלוקו. את עדה סרני גילמה השחקנית מוניקה גוריטורה. הסרט הוא קו-פרודוקציה של ערוץ הטלוויזיה האיטלקית Raiuno עם חברת Red Film. הוא שודר בטלוויזיה האיטלקית כמיני סדרה בת 4 פרקים ב-28 ו-29 בינואר 2006 לרגל יום הזיכרון לשואה, ובטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים בארצות הברית וגם בפסטיבל הסרטים היהודי העולמי 2007 בתל אביב, וזכה לתגובות נלהבות.
לקריאה נוספת

עדה סרני, ספינות ללא דגל, הוצאת עם עובד, 1975. (הספר בקטלוג ULI)
לילך רוזנברג-פרידמן, "גיבורה בלתי נשכחת? לשאלת מקומה של עדה סרני בזיכרון הציבורי", קתדרה 137 (תשע"א), עמ' 147–178
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  יוסי מלמן, עזה: מבצע הפינוי הראשון, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2005
↑  תום שגב, 1967 – והארץ שינתה את פניה, הוצאת כתר, עמ' 557
↑  הסרט: אקסודוס: חלומה של עדה, באתר המכון האיטלקי לתרבות בישראל
↑  FICTION. "EXODUS-IL SOGNO DI ADA", film.it (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302598705171  BnF: cb127683370 (data)  ICCU: SBLV220491  ISNI: 0000 0000 8057 9497  LCCN: no96064492  RERO: 02-A003822497  VIAF: 122103060   WorldCat (עם VIAF): 122103060 
עדה סרני צילומים מתוכנית הרדיו "אלה הם חייך", שהוקלטה בביתו של מיכאל (מייק) הררי, 1969.
ג'פרי ביוקנן

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת אריזונה  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1982–2019 (כ־37 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד חטיבה 2 בדיוויזיית החי"ר 75  סגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית  סגן מפקד קורפוס I  מפקד הכוחות הצבאיים באזור וושינגטון די. סי.  סגן מפקד כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן  מפקד כוחות הצבא בפיקוד צפון של ארצות הברית  מפקד הארמייה החמישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת עיראק  מלחמת אפגניסטן 
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין (2)   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (4)   כוכב הארד (3)
 
ג'פרי ס. ביוקנן (באנגלית: Jeffrey S. Buchanan) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירת כמפקד כוחות הצבא בפיקוד צפון של ארצות הברית (הארמייה החמישית).