stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת אופטית
מאפיינים > אופי התמונה

מערכות אקטיביות - מערכות אופטיות אקטיביות הן מערכות אשר מאירות את הסביבה הנצפית. מערכות כאלו שימושיות כאשר אזור התמונה קרוב למצלמה, קטן בשטחו, ואין בו אור רב. לדוגמה, אנדוסקופ אשר מאיר את פנים הגוף (שבו אין כלל אור), או מצלמה רגילה הפועלת עם מבזק (פלאש).
מערכות פאסיביות - מערכות אשר יוצרות דמות מהאור אשר נפלט מהסביבה הנצפית. לדוגמה, מצלמה רגילה משתמשת באור המוחזר מהסביבה (כאשר לא משתמשים במבזק), מכיוון שבתנאי תאורת יום אין צורך בתוספת אור. טלסקופ משתמש באור הנפלט מכוכבים רחוקים, מכיוון שאין אפשרות להאיר אותם. מצלמת FLIR משתמשת בקרינת גוף שחור להבחנה בין עצמים בטמפרטורה שונה - הארה של העצמים הללו לא מועילה לזיהוי הפרש הטמפרטורות.
אורך גל - מערכות אופטיות קיימות בכל תחום של אורכי גל. המוכרות ביותר הן מערכות עבור אור נראה, אך קיימות תצפיות אסטרונומיות (טלסקופים) בכל תחומי אורכי הגל, מגלי רדיו ועד קרני רנטגן. החיישנים שונים לחלוטין בתחומים שונים: במכ"ם נדרשת אנטנה שגודלה מספר סנטימטרים לפחות, עבור כל נקודת מדידה ("פיקסל"). לעומת זאת חיישנים של אור אינפרא-אדום ונראה הם בגודל של סנטימטרים בודדים או חלקי סנטימטר, כאשר גודלה של כל נקודת מדידה מספר מיקרונים.
הגדלה (זום) - גודל האובייקט כפי שהוא נראה בעין ביציאה מהמערכת לעומת גודלו הנראה בעין ללא המערכת. הגודל מוגדר למערכת עדשות בלבד, שכן ניתן להגדיל באופן דיגיטלי את התמונה לאחר הצילום, אם כי בדרך זו לא ניתן להוסיף לתמונה פרטים. ככל שההגדלה גדולה יותר, קטן שדה הראייה של העדשה והמפתח הנומרי שלה, וגדל מספר f (ראו בהמשך). עדשה אשר מסוגלת להתכוונן לטווח של הגדלות נקראת עדשת זום, ובאופן טיפוסי היא מורכבת ויקרה יותר מעדשה רגילה.
מאפיינים > איכות התמונה

פונקציית תמסורת אופטית - אחד המאפיינים החשובים ביותר למערכת אופטית, שמגדיר באופן פיזיקלי את איכות המערכת ואת הרזולוציה שלה.
אורך מוקד - המרחק שאליו מתמקדות קרניים מקבילות או תמונה רחוקה מאוד. אורך המוקד הוא גודל אפקטיבי עבור כל מערכת העדשות. אורך מוקד אחורי (BFL) הוא המרחק מאחורי העדשה למישור המוקד.
מִפתח - קוטר או שטח האלמנטים האופטיים שמהם נאסף האור לגלאי. המפתח יכול להיות גודל אפקטיבי, כלומר שאין במערכת אלמנט אופטי בקוטר הזה. את המפתח יכולים להגביל לדוגמה: גודל העדשות, צמצם, הקופסה התוחמת את המערכת, או גודל הגלאי.
מספר f (נכתב גם F או f#)- היחס בין אורך מוקד העדשה למפתח שלה,
זווית ראייה (שדה ראייה) - טווח הזוויות ממנו מתקבלת תמונה על הגלאי (תחום הזוויות של האור הנאסף אל תוך המערכת האופטית). זווית הראייה של העין היא כ-50 מעלות, אם כי בעין הגבול אינו חד כמו במערכות מלאכותיות.
מפתח נומרי (NA) - הוא מדד נוסף לשדה הראייה של המערכת, כלומר לזווית האור הנכנס שנקלטת בגלאי. המפתח הנומרי הוא המאפיין העיקרי של מיקרוסקופים, והוא מוגדר
רזולוציה - מספר הפיקסלים בתמונה, שהם מספר הנקודות השונות שנדגמות בתמונה. הרזולוציה נמדדת לעיתים במגה-פיקסל (כמה מיליוני פיקסלים מצויים בחיישן), או באופן יותר מפורט בגודל המטריצה (אורך כפול רוחב) ופסיעה (pitch) שהיא גודל הפיקסל ונמדדת במיקרונים.
מקדם מילוי - כמה משטח הגלאי מוקדש בפועל לבליעת אור וכמה "מבוזבז" לצרכים אחרים. גודל זה כפול הגודל הפיזי של הגלאי קובע כמה אור נקלט בגלאי.
רעש - הרעש במצלמה הוא "שגיאת הקריאה" שלה, כלומר ההפרש בין מדידת האור במצלמה לאור שקיים בתמונה האמיתית. לרעש יש מקורות רבים בהם רעש סטטיסטי של האור הנכנס (shot noise), רעש של האלקטרוניקה בגלאי, כיול המערכת ועוד. רעשים מתחלקים באופן הכללי ביותר לרעש מרחבי, שהוא ההבדל בין הקריאה של פיקסלים שונים, ואינו תלוי בזמן, ולרעש זמני, שהוא ההבדל בין קריאות נפרדות של אותו פיקסל, ויכול להיות שונה בין פיקסלים.
אברציות - עוותים בתמונה הנגרמים מכך שהיא גדולה ביחס לקירוב הפאראקסיאלי, שמניח זוויות קטנות מאוד של מהלך קרני האור במערכת. באופן מעשי בכל מערכת אופטית קיימות אברציות, וכדי לתקנן יש לתכנן אלמנטים אופטיים כך שיפחיתו את האברציות, או להוסיף אלמנטים שיתקנו אותן.
שיבושים במערכת אופטית > עוותים

אברציות או עוותים הן הבדלים בין המקור לתמונה, שנוצרים עקב המעבר במערכת העדשות.
שיבושים במערכת אופטית > רעשים

רעש במערכת אופטית הוא שגיאת הקריאה של הגלאי.
שיבושים במערכת אופטית > תופעות אטמוספיריות

גורם נוסף לשיבוש תמונה הוא מעבר האור באטמוספירה, שאינה אחידה לחלוטין. קיימים מספר סוגי הפרעות, בהם:
בליעה - האטמוספירה בכדור הארץ בולעת את רוב הגלים האלקטרומגנטיים, מכיוון שהיא מורכבת ממספר גזים שבולעים בנפרד קרינות שונות (ראו איור).
טורבולנציה - שם כללי לתופעות של מעבר חלקיקי אבק במסלול האור.
גלאים

גלאים מודרניים, במערכת אופטית המצלמת באור נראה, מזהים אור באמצעות בליעתו במוליך למחצה, ונחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
גלאי CCD
גלאים המבוססים על טכנולוגיית CMOS
ראו גם

מצלמה
אור
עדשה
נקודות קרדינליות
איור של מערכת אופטית המורכבת משלוש עדשות וגלאי אלקטרוני
אברציה כרומטית - כל אורך גל נשבר בזווית שונה ומתמרכז במרחק מוקד שונה.
גרף של בליעת קרינה אלקטרומגנטית באטמוספירה כתלות באורך הגל
מרבב

מרבב 2 ל־1
מרבב 2 ל־1
מפלג 1 ל־2
מרבב (באנגלית: Multiplexer או בקיצור Mux) הוא התקן אלקטרוני המממש פעולה בסיסית וחשובה הנקראת ריבוב, אשר בה מתבצעת בחירה של אחד מכמה ערוצי קלט לערוץ פלט בהתאם לערך בכניסות הבקרה. התקן המבצע את הפעולה ההפוכה למרבב הוא מפלג, Demultiplexer.
פעולת מרבב ספרתי פשוט

המרבב בוחר את אחת הכניסות ומעביר אותה למוצא. הפעולה מתבצעת על ידי רכיבים אלקטרוניים המממשים שערים לוגיים כך שעבור כל צירוף של כניסות רק ערך של אחת הכניסות מועבר.
המרבב מקבל N כניסות מידע אשר בכל אחת ייתכן ערך לוגי (0 או 1), שמייצגות ספרות של מספר בבסיס בינארי. בנוסף לכך המרבב מקבל  \log _{2}N כניסות ברירה. המרבב בורר את אחת מכניסות המידע באמצעות ערך כניסות הברירה ומעביר את הערך של כניסת המידע שנבחרה למוצא ההתקן.
למשל, עבור מרבב 2 ל-1 המקבל את כניסות המידע a ו-b, עבור ערך 0 של כניסת הברירה המרבב יפלוט את הערך של a, ועבור ערך 1 של כניסת הברירה יפלוט המרבב את הערך של b.
התקן כזה הוא שימושי לצורך מיתוג במרכזיות - אם נתרגם את המספר שחייגנו למספר בינארי, ונזין אותו למערכת של מספר מרבבים, נוכל לקבל חיבור בין ערוץ הפלט שלנו לערוץ הקלט של מי שחייגנו אליו.
סוג אחר של מרבבים משמש בתקשורת. המרבב מקבל מספר אותות, בדרך כלל ממקורות שונים, ומעלה את כולם על אותו ערוץ תקשורת. מרבבים אלו מאפשרים להשתמש ברוחב הפס העצום של סיבים אופטיים וכן להשתמש בטלפונים סלולריים.
שיטות ריבוב

ריבוב במרחב הזמן - TDM - מרבב זה מקבל מספר קלטים ממספר כניסות ומסדר אותם בערוץ אחד לפי הזמן - כל פרק זמן אחד הצרכנים מקבל את הערוץ. שיטת ריבוב זו יעילה כאשר כל הצרכנים משדרים במרבית הזמן, אחרת רוחב הפס לא מנוצל.
ריבוב במרחב התדר (FDM) - מרבב מקבל מספר קלטים ממספר כניסות ומכניס אותם לערוץ רחב סרט, כל אחד על גל נושא אחר - כל אחד על תדר שונה. משמש בלוויני תקשורת לצורך הגברת כל ערוצי הכניסה.
ריבוב במרחב אורך הגל (CWDM וגם DWDM) - המרבב מקבל אותות אופטיים בעלי אורך גל שונה ומוציא אותם על גבי סיב אופטי יחיד. קיימות טכנולוגיות שונות לייצור מרבב אופטי ביניהן מערך מוליכי גל ו־Thin Film. מרבב זה הוא אחד מאבני היסוד בתקשורת אופטית.
אוניברסיאליות המרבב

מרבב נקרא אוניברסלי מכיוון שניתן להפיק באמצעותו כל פונקציה בוליאנית על פי כניסותיו. כל פונקציה בוליאנית בעלת N קלטים ופלט אחד יכולה להיות ממומשת באמצעות מרבב בעל N כניסות ברירה, באופן הבא: הקלטים מחוברים אל כניסות הברירה של המרבב, ועבור כל קומבינציה של N הקלטים, תוצאת הפונקציה, 0 או 1, מחוברת לכניסת המידע המתאימה של המרבב.
מאפנן ספרתי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

ריבוב
מרטין גרזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 במרץ 1902 Czarnków, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 נרצח:  אוקטובר 1944 (בגיל 42) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 
מרטין גרזון (בגרמנית: Martin Gerson;‏ 15 במרץ 1902, צ'ארניקאו (Czarnikau) - אוקטובר 1944, אושוויץ) היה יהודי-גרמני שעסק בהכשרה חקלאית של צעירים יהודים להגירה לארץ ישראל בשנים שלאחר 1933. הוא ייעץ במרכזים להכשרה והסבה מקצועית ליהודי גרמניה. הוא ומשפחתו נרצחו בשואה.
ביקורת

כחלק מפרויקט ההיסטוריה בעל-פה של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, יש ראיון עם ארתור פוזנסקי (נולד ב-1912 בברלין). הוא היה מעורב במאמץ להביא ילדים יהודים לדנמרק ושוודיה ואז עבד באתר האוולברג להכשרה בסקסוניה-אנהלט מפברואר 1939. לאחר פירוק האתר על ידי הנאצים, עבר עם קבוצת צעירים לחוות נוינדורף ב-1941 ופגש שם את גרזון. בחלקו הראשון של הראיון סיפר פוזננסקי על תקופתו בהאוולברג ובנוינדורף, שם עבד עם גרזון. פוזנסקי תיאר את גרזון כאדם שלא לקח סיכונים וסירב לפתוח אפשרויות בפני צעירים. הוא התנהג כך בטרזינשטט, שם לא הסכין עם התנהגות של צעירים שרכשו בחשאי יבולים במהלך עבודתם והביאו אותם למחנה.
ספרות (מבחר)

Friedel Homeyer, Gabriele Lehmberg: Martin Gerson – ermordet in Auschwitz (= Mahn - und Gedenkstätte Ahlem. Informationsblatt 12). Hannover 1993.
E. G. Lowenthal (Hrsg.): Bewährung im Untergang. Ein Gedenkbuch. Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart 1965, S. 58–60.
Ilana Michaeli, Irmgard Klönne (Hrsg.): Gut Winkel – die schützende Insel. Hachschara 1933 – 1941 (= Deutsch-israelische Bibliothek 3). LIT-Verlag, Berlin u. a. 2007, [[:de:Special:BookSources/9783825804411|ISBN 978-3-8258-0441-1]].
הערות שוליים

↑  vgl. (אורכב [חסר תאריך] ב memorial.hazorea.org.il [Error: unknown archive URL])
↑  (אורכב [חסר תאריך] ב digital.slub-dresden.de [Error: unknown archive URL])
↑  Siedlungsprojekt Groß Glagow
↑  Horst Helas: Eine Fürstenwalder Geschichte.
↑  Mit Transport Em am 1. Oktober 1944 von Terezin nach Auschwitz-Birkenau, Quelle: Yad Vashem – The World Holocaust Remembrance Center
↑  Angaben von M. Gersons Nichte Judith Vaadi (Ein Harod), zit. nach Kamarad, No. 23, Juli 2003
↑  Angaben von Wally Seeligmann geb.
↑  Margarete Gerson * 18/11/1900, Transport from Berlin to Auschwitz on 09/12/1942; Renata Alexander, geb.
↑  Mit Transport Et von Terezín nach Auschwitz-Birkenau, Quelle: Yad Vashem – The World Holocaust Remembrance Center
↑  Oral history interview with Artur Posnanski im Bestand des USHMM.
↑  Dieser Teil des Interviews beginnt etwa bei der 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116591811  VIAF: 64761679   WorldCat (עם VIAF): 64761679
מקריוס מאונז'ה

| --- | --- |

 לידה:  1349 ניז'ני נובגורוד (רוסיה)
 פטירה:  1444 (בגיל 95 בערך) מקרייב, (כיום במחוז קוסטרומה ברוסיה)
 קדוש עבור:  הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית
 קאנוניזציה:  1619 על ידי פילרט, פטריארך מוסקבה
 מקום פולחן עיקרי:  מנזר העלייה לשמיים של פצ'רסקי בניז'ני נובגורוד; מנזר מקרייב
 חג:  12 (25) באוקטובר ו-25 ביולי (7 באוגוסט)
 פטרון של:  יריד מקרייב; המחוזות הרוסיים איוואנובו, ניז'ני נובגורוד, וקוסטרומה; אומנים; סוחרים; נוסעים
 
מקריוס המקודש מן האגם הצהוב ואונז'ה, (ברוסית: Преподобный Макарий Унженский Желтоводский Чудотворец;‏ 1349–1444), המכונה גם "עושה הנסים", הוא קדוש נוצרי בכנסייה הרוסית. מיוחסת לו הקמת ארבעה מנזרים באזורי מרכז ומעלה הוולגה ברוסיה.
מקריוס מופיע בכתבים הגיוגרפיים רוסיים, חלקם מצויים במנזרים שבהם מתמקד פולחן מקריוס: כתב שנמצא במנזר מקרייב ב-1835 וכתב יד מן המאה ה-17 במנזר ז'לטובודסקי במקרייב. חוקרי ההיסטוריה של הנצרות הרוסית סבורים כי מקריוס נולד ב-1349 בניז'ני נובגורוד, בתקופה שבה זו הייתה נתונה למרותה של אורדת הזהב (בפועל היה שליט מקומי, אך הוא היה כפוף לאורדה). האגדות מספרות כי כתינוק היה מתחיל לבכות בכל פעם ששמע את פעמוני הכנסייה, ונרגע רק כאשר הוריו לקחו אותו לכנסייה איתם. בתור ילד גילה עניין מיוחד בנזירים מתבודדים שחיו במבדדים והוא ביקר גם במנזר העלייה השמיימה פצ'רסקי, שהוקם על ידי נזיר-קדוש שהגיע מלאוורת קייב-פצ'רסק. בגיל 12 הוא ברח מהוריו והצטרף כנזיר למנזר העלייה השמיימה פצ'רסקי.
מלווה של מוצא אחרון

מלווה של מוצא אחרון (באנגלית: Lender of Last Resort‏, LLR או LOLR) הוא אחד מתפקידיו של הבנק המרכזי, שעה שקיימת בהלת משיכות ולקוחותיו של בנק מסוים מחליטים למשוך את כל הכספים מחשבונותיהם בבת אחת. במקרה כזה אף בנק אינו יכול לעמוד בתשלומי הפיקדונות, מאחר שאין הבנק יכול להפוך את ההלוואות שנתן לכסף נזיל. על כן, כמוצא אחרון לפני קריסת מערכת-האשראי לוֹוֶה הבנק את הסכום הדרוש לו מהבנק המרכזי כדי לעמוד בהתחייבויותיו הפיננסיות. במהותה, התכלית של מלווה של מוצא אחרון היא לשמור על אמון המפקידים במערכת הבנקאית.
מבוא

במרכזה של מערכת כלכלית מודרנית ניצבים הבנקים – רשת של מוסדות פיננסיים שמזרים אשראי מכספי מפקידים. תפקידם הקלאסי הוא לשמש כמתווכים בכסף בין מַלווים ללווים. במסגרת תפקידו, לוֹוֶה הבנק כסף מלקוחותיו באמצעות פיקדון ומלווה אותו בהתאם לביקוש על ידי העמדת הלוואה. הפיקדון מייצג התחייבות של הבנק למפקיד להחזיר לו סכום כסף זהה במועד קבוע מראש או על־פי דרישה בתוספת ריבית שהוגדרה מלכתחילה. פיקדונות הם הדרך העיקרית שבה מגייסים בנקים את אמצעי המימון לצורך מתן הלוואות לציבור. פעולה זו ממנפת את כוחו של ההון, מאפשרת רמה גבוהה יותר של חיסכון והשקעה במשק ממה שהיה מתקבל בלעדיה ומהווה את הבסיס לשיטת האשראי שנהוגה בו.
חלק ניכר מההון שנצבר בפיקדונות מושקע על ידי הבנקים בהלוואות ארוכות טווח מתוך ציפייה לתמורה בצורת רווח. ההלוואות אינן נזילות, קרי הן אינן יכולות להפוך בקלות וללא הפסד ממשי למזומנים. לפיכך, מגדיר הבנק המרכזי במשק מהו יחס הלימות ההון הדרוש. יחס זה קובע מהו היקף ההון שהבנקים יכולים לחלק אותו כאשראי מתוך כלל ההון שברשותם. ההון שבו לא ניתן לעשות שימוש אמור לשמש כרשת ביטחון לפיקדונות הציבור בבנקים. ככל שהבנק שומר יותר הון, הוא נחשב ליציב יותר מבחינה פיננסית אך הוא יתקשה להציג תשואת רווח גבוהה יותר. ואולם, בעת בהלה ציבורית ודרישה מידית ומסיבית מצד המפקידים לקבל את כספם בחזרה קיים חשש שיחס הלימות ההון לא יספיק ושיציבותו הפיננסית של הבנק תתערער עד לכדי קריסה מוחלטת.
בישראל יחס הלימות ההון הוא 1:9, כלומר על כל שקל של פיקדון, הבנק יכול ליצור אשראי של 9 שקלים. מכיוון שתהליך זה יכול לחזור על עצמו, בעת שהאשראי מופקד בבנק אחר, סה"כ נוצרים במערכת עד 81 שקלים (ריבוע יחס הרזרבה) כאשראי.
מדוע מתרחשת בהלה ציבורית? לטענת ג'קלין (Jacklin), מידע לא מושלם על נכסי הבנק מעורר חששות אצל המפקידים ויכול להצית גל של פדיונות. דיאמונד (Diamond) מוסיף כי הבנק מלווה את כספי המפקידים לאחר בדיקה פיננסית מלאה של הלווה. לעומת זאת, אין ביכולתו של המפקיד לבצע בדיקה דומה למוסד הבנקאי. האסימטריות במידע הזמין לשני הצדדים מאלץ את האדם הפרטי לתת אמון בהחלטותיהם הפיננסיות של מנהלי הבנק. כשהאמון מתערער, מושך המפקיד את כספו. גם אם אין סיבה מוצקה לפגיעה באמון, הדבר עלול להוביל את הבנק למשבר, שכן אף בנק אינו יכול להחזיר את כל פיקדונותיו בבת אחת.
חשש להתמוטטות בנק עלולה להצית תגובת שרשרת (Contagion), להביא לקריסתם של בנקים נוספים ואף לשיתוק המערכת הכלכלית. קיימות שלוש סיבות עיקריות לכך:
היווצרותה של הסתערות משיכות (Bank run) בבחינת "כל הקודם – זוכה". לדעת דוקינג, הירשי וג'ונס (Docking, Hirschey and Jones) ההיסטוריה מוכיחה כי הסתערות משיכות כללית, כפאניקה בלתי נשלטת האוחזת בציבור, היא מחזה נדיר. לרוב, טוענים השלושה, ימשכו את כספם מפקידים המזהים הקבלה בין הבנק שקרס לבנק שבו מופקד כספם בהתאם לתיק השקעות שלו.
הלוואות בין־בנקאיות, קרי – הלוואה שבנק א' מעניק לבנק ב' כשם שהוא מַלווה כסף לאדם פרטי. הלוואות כאלה עלולות לחשוף בנקים יציבים לסכנה ממשית בגין אי־פרעון ההלוואה במועד. אי־סילוק החוב הבנקאי עשוי למנוע את פרעון הפיקדונות ובכך לערער את יציבות הבנק המַלווה.
סירובם של בנקים איתנים פיננסית להלוות לבנקים בקשיי נזילות שמא הם ייקלעו למצוקה דומה. ברם, מיאון לפנייה זו עלול להיות בבחינת "נבואה המגשימה את עצמה".
מבוא > סקירה היסטורית

את המונח "מלווה של מוצא אחרון" הגה לראשונה פרנסיס בארינג (Francis Baring) שברשימתו משנת 1797 "Observations on the Establishment of the Bank of England" התייחס לבנק המרכזי של אנגליה כ"מוצא אחרון" (Dernier resort) שממנו יוכלו כל הבנקים לִלוות כדי להגדיל את נזילותם בעת משבר.
מבוא > עקרונות ת'ורנטון

היה זה הנרי ת'ורנטון (Henry Thornton) שהקנה למושג את משמעותו המקיפה והמשוכללת ביותר בסדרת נאומים בפני הפרלמנט הבריטי ובמאמרו "An Enquiry into the Nature and Effects of the Paper Credit of Great Britain" משנת 1802. לטענת ת'ורנטון, למלווה של מוצא אחרון שלושה מאפיינים ייחודיים:
מבוא > חוק בג'הוט

70 שנה לאחר ת'ורנטון, פותחה תזת ה"מלווה של מוצא אחרון" על ידי וולטר בג'הוט (Walter Bagehot). בספרו "Lombard Street" הוא חזר על משנתו של ת'ורנטון והוסיף מספר תובנות, כשהמפורסמת ביותר היא חוק בג'הוט.
על־פי חוק בג'הוט (Bagehot’s Rule), בעת משבר פיננסי ומצוקת אשראי במשק על הבנק המרכזי להלוות כסף לכל דורש כנגד ביטחונות קבילים בריבית גבוהה מריבית השוק. לדבריו, לבנק המרכזי יש מחויבות להלוות, אך מחיר הכסף צריך לשקף את ההגנה והביטחון שהוא מעניק ללווים, הגנה שאין טובה ממנה. המונח המקורי שבו השתמש בג'הוט היה "ריבית עונש" (Penalty rate), קרי לגובה הריבית כוח הרתעה המהווה קנס ללווים. לריבית גבוהה מהמקובל יש שלוש השלכות עיקריות, שהשתיים הראשונות מיוחסות לבג'הוט והשלישית היא פיתוח מתקדם יותר:
לווים ילוו אך ורק את הסכום המדויק שאותו הם צריכים ולא יתפתו לקחת יותר. כך הם יתרמו ליציבותו של הבנק המרכזי, שלא יצטרך להוציא ממאגריו סכומים שאינם באמת נדרשים.
ריבית גבוהה מהמקובל תעודד את הלווים למצות כל אפשרות לפנות למלווים אחרים בשוק, לפני שיפנו אל הבנק המרכזי. ושוב – כך הם יתרמו ליציבותו.
פנייה אל מלווים אחרים בשוק תהיה מבחן ליציבותם הפיננסית של הבנקים. אם יצליח בנק מסחרי להשיג הלוואה בריבית השוק החופשי, הרי שניתן להניח שבטוחותיו טובות ומקובלות ועל כן איתנותו הכלכלית מובטחת. לעומת זאת, אם יידרש הבנק לשלם ריבית שגבוהה מהריבית המקובלת, תהיה זו עדות לקשיים הפיננסיים שבהם הוא מצוי. ריבית זו תחייב את בעלי המניות לקבל החלטה – להכריז על פשיטת רגל, להתמזג עם בנק אחר או לפנות אל הבנק המרכזי בבקשה להלוות כסף. מכל מקום, גובה הריבית יהווה מבחן ליציבותו הפיננסי של הלווה.
תרומתו של בג'הוט מתבטאת בשני היבטים נוספים:
הודעה מראש – על הבנק המרכזי להודיע מראש על מדיניותו כמלווה של מוצא אחרון במקרה של בהלת משיכות. לדבריו, לציבור יש זכות לדעת האם הבנק המרכזי – המחזיק בעתודות הכספיות האחרונות – מכיר בתפקידו ומוכן למלא אותו. הודעה מראש תתן יסוד לביטחון בקרב המפקידים ותמנע משברים עתידיים. פישר (Fischer) מציין כי כך מתעוררת מחדש בעיית הסיכון המוסרי: ביודעו כי מלווה של מוצא אחרון עתיד לפעול, יכול בנק מסחרי לסכן את כספי הפיקדונות כדי להשיג תשואה רבה יותר לבעלי המניות. אם כן, מהן האפשרויות העומדות בפני הקברניטים? פישר מציין שתיים:
מדיניות של "אי־וודאות קונסטרוקטיבית" (Constructive Ambiguity), שלפיה הבנק המרכזי אינו מודיע מראש על מדיניותו ונוטע ספקות בקרב המפקידים על רצונו לפעול כמלווה של מוצא אחרון. חששות אלה יחייבו את המפקידים לנהוג במשנה זהירות לפני הלוואת כספם לבנק כזה או אחר. וולמר (Vollmer) מביע תמיכה במדיניות זו ומציין כי הבונדסבנק (Bundesbank), הבנק המרכזי הגרמני, נוקט בה מזה זמן רב.
האפשרות השנייה, והרצויה לדעת פישר, היא הודעה מראש של הבנק המרכזי על מדיניותו כמלווה של מוצא אחרון שתכלול תיאור של דרכי הפעולה בזמן משבר. להשקפתו, הנטייה היא להעדיף מניעת משבר פיננסי מראש ולנטוע אמון במפקידים מהתגברות בעיית הסיכון המוסרי.
ערך הבטוחות הראויות – לטענת בג'הוט, בעת הפעלת מנגנון מלווה של מוצא אחרון אין צורך לחשוש מהלוואת כסף על יסוד ערבויות שערכן ירד עקב המיתון, אם אין עוררין על איכותן ושוויין בזמנים שאינם ימי בהלה. על כן, על הבנק המרכזי להלוות לכל דורש עבור ביטחונות קבילים בערכם שלפני המשבר.
הניסיון ההיסטורי

בחינה של ההיסטוריה הכלכלית העולמית מצביעה על מספר מועט של מקרים שבהם התרחשה בהלה ציבורית ודרישה מידית לפדיון פיקדונות. בורדו (Bordo) בדק ומצא כי בין 1870 ל־1933 אירעו 16 מקרים ב־6 מדינות מפתח – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, שוודיה וקנדה. אף אחד מהם לא התפתח לכדי סכנה ממשית ליציבותה של המערכת הבנקאית. נתוניה של שוורץ (Schwartz) מורים כי בין השנים 1790 ל־1930 התחוללו 14 מקרים בארצות הברית, 8 בבריטניה בין השנים 1790 ל־1866, ו־4 בצרפת באותה תקופה. לטענת בורדו, מיעוט המקרים מוכיח כי המוסדות המוניטריים פיתחו במהלך השנים כלים יעילים להתמודדות עם משברי נזילות. יחד עם זאת, הוא תוהה האם חוקרי הכלכלה לא הפריזו בתחזיותיהם לגבי היתכנותה של בהלה ציבורית.
מלווה של מוצא אחרון בינלאומי

בהרצאה שנשא בשנת 1999 הביע סטנלי פישר, לשעבר משנה למנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית (International Monetary Fund‏, IMF) ונגיד בנק ישראל בשנים 2005–2013, תמיכה בהקמת סוכנות "שתתפקד כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות המתמודדות עם משבר פיננסי". 11 שנים לאחר מכן העלה שר האוצר הגרמני, וולפגאנג שאובל (Wolfgang Schäuble), את ההצעה להקים קרן מטבע אירופאית (European Monetary Fund‏, EMF) שתשמש כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות האיחוד האירופי, אם הן תיקלענה לקושי בגיוס כספים בזמן משבר. אכן, תהליך הגלובליזציה המואץ, הליברליזציה במסחר במטבע חוץ והשינויים העמוקים בתקשורת הנתונים הביאו לאיחודם של השווקים הפיננסים המקומיים לשוק עולמי יחיד וכתוצאה מכך לעלייה בפגיעוּת המערכת הכלכלית הבינלאומית. בשל קוצר היריעה, יתמקד הדיון בהצעה לאפשר לקרן המטבע הבינלאומית לתפקד כמלווה של מוצא אחרון עבור מדינות לפני חדלות פרעון. אין מדובר במניעת קריסתם של בנקים רב־לאומיים (Multinational Banks‏, MNB’s), אם כי יש לציין כי מספר חוקרים, כגוטנטאג, הרינג (Guttentag and Herring) ווולמר (Vollmer), הסבו את תשומת הלב המחקרית גם לנושא זה.
מהם הקשיים העומדים בפני קרן המטבע הבינלאומית כמלווה של מוצא אחרון בינלאומי בהשוואה למלווה של מוצא אחרון לאומי? ראשית, קרן המטבע הבינלאומית אינה בנק מרכזי אלא קרן ועל כן אין לה כל סמכות פיקוח על בנקים אחרים או תקציבי מדינות. שנית, לקרן המטבע הבינלאומית אין מונופול על הדפסת הכסף. הסיבה לכך פשוטה: אין כיום מטבע בינלאומי המשמש הילך חוקי בכל העולם. לדעת פישר, שני הקשיים פתירים. ה־IMF אינה צריכה להיות בנק מרכזי עולמי על מנת להיות מלווה של מוצא אחרון. ביכולתה לנהל את המשבר ללא סמכויות פיקוח ולגבש חבילות סיוע בשם הקהילה הבינלאומית. זאת ועוד, חוסר יכולתה של קרן המטבע הבינלאומית להדפיס כסף לא מונע ממנה לגייס כספים ממקורות רבים, פרטיים וציבוריים, ולהלוותם בריבית גבוהה למדינות נזקקות.
טיעוניו של פישר ספגו ביקורת מצד חוקרי כלכלה רבים. שוורץ (Schwartz) מזכירה במאמרה כי מועצת המנהלים של קרן המטבע הבינלאומית אינה רשות עצמאית כבנק מרכזי אלא מורכבת מ־24 נציגים מרחבי העולם. על כן, כל צעד שתבקש הקרן לבצע יצטרך לקבל את אישורה של מועצת המנהלים. יתרה מכך, אין בכוחה של ה–IMF להגיב במהרה, כנדרש ממלווה של מוצא אחרון. העמדתה של חבילת סיוע למדינה נזקקת תלויה במשא ומתן מתיש בין נציגי הקרן לממשלה ולהסכמתה לרפורמות בכלכלתה. על כן, אחת התכונות החשובות של בנק מרכזי – יכולת פעולה מהירה כדי למנוע תגובת שרשרת במערכת הפיננסית – אינה נמצאת בידי קרן המטבע הבינלאומית. קאפי (Capie) מוסיף כי ללא מונופול על הדפסת הכסף, קרן המטבע הבינלאומית אינה יכולה להיות מלווה של מוצא אחרון בינלאומי. לראייה הוא מביא את המשבר הכלכלי שפקד את מקסיקו בשנת 1995. בידי קרן המטבע הבינלאומית לא היו המשאבים הכספיים הנדרשים שמקסיקו ביקשה להעמיד לרשותה, ובסופו של דבר היא קיבלה הלוואה של 50 מיליארד דולר מהאוצר האמריקאי. ואם לא די בכך, הרי שזאקס ורדלט (Sachs and Radelet) מפנים את תשומת הלב לבעיית הסיכון המוסרי. האם מלווה של מוצא אחרון בינלאומי לא יעודד מדינות להתנהל ברשלנות פיננסית ביודען כי הן מבוטחות מפני חדלות פרעון? האם ייתכן שקרן המטבע הבינלאומית לא תיחלץ לעזרתה של כל מדינה – כפי שת'ורנטון הדגיש בהתייחסו לבנקים – ותאפשר לה לקרוס?
סיכום

אחד מתפקידיו המובהקים של בנק מרכזי הוא מלווה של מוצא אחרון. אבות הרעיון, ת'ורנטון ובג'הוט, האמינו שמלווה של מוצא אחרון מחויב לתמוך במערכת הפיננסית בכללותה ולא בבנקים מסוימים, להודיע מראש על מדיניותו בעת משבר נזילות, להלוות אך ורק לבנקים בעלי כושר פירעון בריבית העולה על ריבית השוק עבור בטוחות ראויות בערכן המקורי, ולא להציל מקריסה בנקים שמנהליהם נקטו במדיניות ספקולטיבית. לטענתם, היצמדות לחוקים אלה תצמצם למינימום את בעיית הסיכון המוסרי ותעלים את התמריץ לבנקאים ליטול סיכונים מיותרים.
הדיון בנחיצותו של מלווה של מוצא אחרון בינלאומי אינו חדש, אך נראה כי בשנים האחרונות זכה הנושא לדחיפה משמעותית בשל העלייה בפגיעוּת המערכת הכלכלית הגלובלית למשברים כלכליים. חוקרי כלכלה אחדים, כסטנלי פישר, רואים בקרן המטבע הבינלאומית מועמדת ראויה לתפקיד. אחרים מתנגדים לרעיון. חילוצה הפיננסי של יוון בשנת 2010 מדגיש את הצורך ברגולציה פיננסית על־לאומית לשם מניעת הישנות מקרים דומים. אך הקמתו של גוף בינלאומי תחייב את המדינות לאבד נתח ניכר מריבונותן הכלכלית, תסריט דמיוני לעת עתה.