stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרדכי גיאורגו לאנגר
ספריו

פיוטים ושירי ידידות: נשקל בהטעמה הספרדית שוא נע וחטף נקראים, פראג: יוסף פלעש, תרפ"ט.
מְעַט צֳרִי: שירים, תל אביב: דבר בסיוע מוסד ביאליק, תש"ג.
מעט צרי: אסופת כתביו; ערכה והקדימה מבוא: מרים דרור, תל אביב: אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ועקד ('ספרי נפש על שם יהודה בורלא'), תשמ"ה 1984. (כולל את שיריו שנדפסו בספריו "פיוטים ושירי ידידות" (פראג תרפ"ט) ו"מעט צרי" (תל אביב תש"ג) וכן שירים, רשימות ומאמרים עבריים שנדפסו בעיתונות ובפריודיקה העברית ולא כונסו בספריו הקודמים.)
הארוטיקה של הקבלה, תרגמה מגרמנית: דנית דותן; פתח דבר: עידו הררי; אחרית דבר: עפרי אילני. ירושלים-ברלין: ספרי בלימה, תשפ"ד
Die Erotik der Kabbala, Prague: Verlag Dr. Josef Flesch, 1923. (בגרמנית) (Also: Liebesmystik der Kabbala, München-Planegg: Otto-Wilhelm-Barth-Verlag (Dokumente Religiöser Erfahrung), 1956.)
Devét bran: chasidu tajemstvi, Prague: Evropsky literarni klub, 1937. (בצ'כית)
Talmud: ukazky a dejiny, Prague: Vydava Kulturni komise Svazu cechu zidu v CSR, 1938. (בצ'כית)
Neun Tore. das Geheimnis der Chassidim; aus dem Tschechischen übersetzt von Friedrich Thieberger; Einleitung von Gershom Scholem, München-Planegg: O.W. Barth, 1959. (בגרמנית) (Translation of: "Devet bran") (Also: Der Rabbi, über den der Himmel lachte. die schönsten Geschichten der Chassidim, Bern: Scherz Verlag, 1983.)
Nine gates to the Chassidic mysteries; translated from the Czech by Stephen Jolly, London: J. Clarke; New York: D. McKay, 1961. (באנגלית) (Translation of: "Devet bran")
Nove porte: i segreti del chassidismo; tradizione dal cèco di Ela Ripellino, Milan: Adelphi Edizioni, 1967. (באיטלקית) (Translation of: "Devet bran")
9 bram do tajemnic chasydow; przelozyla z angielskiego Anna Golewska, Cracow: Znak, 1988. (בפולנית) (Translation of: "Devet bran")
L’erotique de la kabbale; traduit de l’allemand et annote par Maurice-Ruben Hayoun; introduction de Jacquy Chemounil, Paris: Solin, 1990. (בצרפתית) (Translation of: "Die Erotik der Kabbala")
Erotika Kabbaly; z nemeckeho originalu prelozil Jiří Zydron, Brno: Horus, 1991. (בצ'כית) (Translation of: (Die Erotik der Kabbala")
Jiri Langer: studie, recenze, clanky, dopisy; texty vybrala, k vydani pripravila a poznamkami opatrila Alice Marxova; z nemeckych originalu prelozily Alena Blahova a Zlata Kufnerova; z hebrejskych Eva Adamova a Petr Slacalek, Prague: Sefer (Edice Judaika), 1995.
Les neuf portes du ciel: les secrets du hassidisme; préface de Jacques Attali; traduit en français par Jacqueline et Cécile Rastoin et Lena Korba-Novotna, Paris: Albin Michel (Spiritualités), 1997. (בצרפתית) (Translation of: "Devet bran")
Zpevy zavrzenych: mala antologie hebrejskeho basnictvi X-XIX stoleti; vybral a z hebrejstiny prelozil Jiri Langer; jako informace o autorovi pouzito textu Frantiska Langra, Prague: Vysehrad (Edice Verse), 2000. (בצ'כית)
לקריאה נוספת

שי בוזגלו, "דמותו של יוסף המקראי כפרדיגמה תשתיתית בפואטיקה של מרדכי דוב גיאורג לנגר", עבודת מחקר לצורך קבלת תואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן 2015.
מנדל זינגר, 'המורה לעברית של קפקא': יז'י לאנגר, אורות ז (תשכ"ט 1969).
שמואל הכהן, 'תולדותיו של משורר מסתורי מפראג: מרדכי (דוב) גיאורגו לנגר', מבוע יג (תשל"ז), 150–170.
מרים דרור, 'המשורר ג. מ. לנגר: קווים לביוגראפיה', סימן קריאה 7 (1977), 250–366.
צבי כרמל, '"הבחור החסיד מפראג": למלאת ל"ו שנה לפטירת מרדכי לאנגר, המשורר המערב אירופי העברי הראשון במאתנו', בצרון א, 3–4 (תש"ם), 94–101.
Shaun Jacob Halper, Mordechai Langer (1894–1943) and the Birth of the Modern Jewish Homosexual. University of California, Berkeley 2013
Walter Koschmal, Der Dichternomade. Jiríi Mordechai Langer - ein tschechisch-jüdischer Autor, Köln: Böhlau (Bausteine zur Slavischen Philologie und Kulturgeschichte), 2010. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  ארכיון אוסף מרדכי גאורגו לנגר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301195505171  PLWABN: 9810676630605606  BnF: cb12566075w (data)  CiNii: DA13054578  GND: 131639684  ISNI: 0000 0001 0815 212X  LCCN: nr91041948  NKC: jk01071526  NLA: 35984558  NTA: 074393766  SELIBR: 69890  SUDOC: 034965343  Trove: 1173186  VIAF: 79081562   WorldCat (עם VIAF): 79081562
משה סאבא

| --- | --- |

 לידה:  1963 מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 פטירה:  10 בינואר 2010 (בגיל 47 בערך) Cuajimalpa, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  מקסיקו 
 
משה סאבא מַסרי (באנגלית: Moisés Saba Masri;‏ 1963, מקסיקו סיטי – 10 בינואר 2010) היה איש עסקים ונדבן יהודי-מקסיקני ממוצא סורי.
קורות חיים

למד הנדסת תעשייה באוניברסיטת אנאוואק (אנ') במקסיקו. השתייך לשושלת של יזמים בעלי נוכחות בתחומים שונים.
ב-1993 רכש 50% מחברת התקשורת "רדיוטלוויזורה דל סנטרו" אשר רכשה את רשת הטלוויזיה הממשלתית "טלוויזיון אצטקה" שהופרטה. עד 1998 היה חבר מועצת המנהלים של גרופו טלוויזיון אצטקה והחברה לתפעול בתי קולנוע. כמו כן ניהל משא ומתן עסקי מול ערוץ 10 בישראל.
מיוני 1999 שימש יו"ר מועצת המנהלים, יועץ לבעלי השליטה ומנכ"ל של ספקית הסלולר המקסיקנית אונפון (Unefon). בנוסף שימש יו"ר מועצת המנהלים של קוסמופרקוונסיאס, ספקית אינטרנט אלחוטי מקסיקנית, והיה חבר במועצת המנהלים של חברות רבות נוספות. הוא יסד את דירקטוריון המנהלים של מספר חברות בתעשיות הטקסטיל והתקשורת, היה מנכ"ל "איוטלה תעשיות טקסטיל", "קבוצת אלסאוויסיון" ועסקים פרטיים אחרים שבבעלות משפחתו.
אחד מעיסוקיו העיקריים היה בנדל"ן: בשנת 2006 רכש 5,000 נכסי מקרקעין מקרן IPAB. בין השאר, היה גם נשיא קבוצת Celha - מקימת מרכזים מסחריים וקניונים והגה את הרעיון של בניית שטחי מסחר בתחנות רכבת תחתית ואוטובוס - מקומות בהם ההמונים עוברים כל יום.
ב-18 באוקטובר 2007 ניסה ביחד עם אביו אלברטו סאבא מסרי רפול לקנות את חברת אארומקסיקו, אך במכרז זכתה קבוצת אנשי עסקים בגיבוי "באנאמקס".
ב-10 בינואר 2010 מת סאבא מסרי בהתרסקות מסוק ברובע קוואחימאלפה (Cuajimalpa) של מקסיקו סיטי, יחד עם 3 מבני משפחתו בהם אשתו אדלה בנו אלברטו וכלתו יהודית.
משה סאבא מסרי ניהל אורח חיים חרדי והקפיד על שמירת מצוות, בניו התחנכו במוסדות חרדים ובנו שנותר למד בישיבת קול תורה בירושלים. כמו כן סאבא מסרי היה פילנתרופ שתרם מדי שנה מיליוני דולרים למוסדות מקורבים לש"ס לזק"א ולארגונים להנצחת מורשת חלב (עיר).
סאבא מסרי היה מקורב מאוד לרבנים הרב שלמה משה עמאר הרב יצחק יוסף, והרב עובדיה יוסף שבחלק מספרי יביע אומר מופיעה 'הקדשה' על סיועו בהוצאת הספר. בספרו האחרון של הרב חזון עובדיה על הלכות אבלות שיצא חודש אחרי פטירתו, ישנה הקדשה ודברי הספד לזכרו.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, המיליארדר היהודי-מקסיקאי משה סאבא נהרג בהתרסקות מסוק במקסיקו, באתר TheMarker‏, 11 בינואר 2010
↑  כתבה על אסון התרסקות המסוק באתר בחדרי חרדים
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משטרת עין חוצוב

| --- | --- |

משטרת עין חוצוב
 מידע כללי
 סוג:  תחנת משטרה 
 מיקום:  מועצה אזורית הערבה התיכונה 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  30°48′35″N 35°14′38″E﻿ / ﻿30.809606°N 35.243905°E﻿ / 30.809606; 35.243905
 he
 
משטרת עין חוצוב
עץ השיזף בקרבת משטרת עין חוצוב
שוקת המים בקרבת משטרת עין חוצוב
משטרת עין חוצוב היא תחנת משטרה שהוקמה, ב-1930, בצפון הערבה, בתקופת המנדט הבריטי, עבור משטרת הרוכבים. לאחר כיבושה במלחמת העצמאות שימשה כנקודת התארגנות למבצעים נוספים בנגב.
ההיסטוריה של התחנה

תחנת המשטרה הייתה חלק ממערך תחנות משטרה שנבנו לשירות משטרת הרוכבים וכללו את משטרת הרוכבים שובל, משטרת כורנוב (ממשית), משטרת עין חוצוב, משטרת עין רדיאן (יטבתה) ומשטרת אום רשרש. רוכבי היחידה נעו על גבי גמלים בין נקודות המשטרה על מנת לשמור על דרכי הנגב ועל הגבול המזרחי.
ב-25 בנובמבר 1948 השתלטה חטיבת הנגב על המקום (ללא קרב) במסגרת מבצע לוט והמקום שימש את הכוחות להתארגנות לקראת פתיחת הדרך לסדום. במרץ 1949 שימש המקום כנקודת כינוס לחלק מחטיבת גולני בהתארגנות למבצע עובדה לשחרור הנגב הדרומי ואילת.
תחנת המשטרה כוללת חדר בן קומה אחת. היא נבנתה בראש תל ארכאולוגי בשם מצד חצבה שזוהה כבר בשנות ה-50 כתמר המקראית. ב-1967 הוקמה במקום חווה חקלאית בשם עיר אובות. שימור האתר הארכאולוגי נעשה על ידי קבוצה אמריקאית אוונגליסטית בשיתוף רשות העתיקות. התחנה עצמה שופצה, הוכרזה כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשמשת כמרכז מבקרים.
למרגלות התל נבע בעבר מעיין בו השתמשו יושבי המשטרה והעוברים במקום. בקרבת המעיין ניתן לראות שוקת שהוזנה ממימי המעיין ושימשה להשקיית הגמלים של משטרת הרוכבים. מימי המעיין הזינו גם עץ שיזף בן כ-300 שנה שגדל בקרבתו. בעקבות קידוחי מים שערכה מקורות בסביבה ירד מפלס מי התהום והמעין יבש ובימינו מושקה העץ באופן מלאכותי.
הערות שוליים

↑  משטרת הרוכבים הייתה יחידה עברית בפיקוד עברי, שפעלה במסגרת המשטרה הבריטית הן בצפון והן בדרום
↑  בוני התחנה עשו שימוש באבנים מהאתר לצורך הבניה
נבוישה רדמנוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1949 (בן 75) גרצ'אניצה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  בוסניה והרצגובינה 
 השכלה:  הפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת בלגרד 
 מפלגה:  ברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאים 
 
 פרסים והוקרה
 מדליית פושקין 
 
נבּוישה רדמנוביץ'
נבּוֹישה רדמנוביץ' (בסרבית: Небојша Радмановић;, נולד ב-1 באוקטובר 1949, גרצ'אניצה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) שימש כאחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה בשנים 2006–2014 (שתי קדנציות) ויו"ר הנשיאות (2006–2007, 2008–2009, 2010–2011, 2012–2013), כנציג הסרבי של רפובליקה סרפסקה.
רדמנוביץ' נולד ב-1 באוקטובר 1949 בעיר גראצ'אניצה שביוגוסלביה. סיים את לימודיו התיכוניים בעיר באניה לוקה, והמשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בלגרד.
ב-1 באוקטובר 2006 נבחר כנציג הסרבי בנשיאות. חבר בברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאים (אנ').
נשוי ואב לשניים.
מריאן (צייר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1927 נובי סונץ', רפובליקת פולין 
 התאבד:  15 ביוני 1977 (בגיל 50) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Pinchas Burstein 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
מריאן (Maryan)‏ (1 בינואר 1927 – 15 ביוני 1977), היה כינויו של האמן והצייר היהודי פנחס בורשטיין.
ביוגרפיה

פנחס בורשטיין נולד בנובי סונץ', בגליציה, פולין למשפחה יהודית. בהיותו בן 13 הופרד מאמו, אחותו ואחיו ונלקח, יחד עם אביו, למחנות כפייה שונים ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ. היה היחיד ממשפחתו ששרד, אך איבד את אחת מרגליו. בשנת 1947 הגיע לארץ ישראל עם עליית הנוער ונשלח למעון לעולים קשישים ונכים בשכונת בת גלים בחיפה. בהמשך התגלה על ידי מבקרת האמנות מרים טל שסידרה לו מלגת לימודים בבצלאל, שם למד כשנתיים. מרים טל אף אצרה את תערוכת היחיד הראשונה שלו שנערכה בימק"א ירושלים בינואר 1950.
בשנת 1950 היגר לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. כן השתלם בטכניקת הדפס אבן בסטודיו של פרנאן לז'ה. תוך שנים מעטות התפרסם מאוד ונחשב כאחד מחשובי אמני האסכולה שזכתה לכינוי "הפיגורטיביות החדשה" (Nouvelle figuration). בשנת 1961 הציג בביאנלה של ונציה. בשנת 1962 עבר להתגורר בניו יורק ובשנת 1969 קיבל אזרחות אמריקאית. בשנת 1976 קיבל את תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מממשלת צרפת. במהלך שנות ה-70 התערערה בריאותו במידה משמעותית ובשנת 1977 נפטר בניו יורק בנסיבות בלתי ברורות (לפי גרסה אחת מת מדום לב, לפי אחרת התאבד) ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
את הכינוי מריאן "שאל" מחברו מריאן (מאיר) מרינל (לייבנר) (1932–1955), אמן ניצול שואה ובוגר בצלאל שהתאבד בהיותו בן 23, עמו התיידד בעת לימודיו בירושלים. הוא החל לחתום על יצירותיו בשם זה עם הגעתו לפריז, בשעה שחברו היה עדיין בחיים. שנים רבות אחר כך שינה את שמו באופן רשמי ל- Maryan S. Maryan.
בשנת 1979 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו בגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה, ובהמשך במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 2009 הוקמה בפולין עמותה לקידום זכרו ומורשתו של מריאן.
יצירתו של מריאן, רובה ככולה, עוסקת בדמות האדם, בשבריריות הקיום שלו ובייסוריו. דמויותיו הגרוטסקיות מעוותות, יורקות דם, פולטות זיעה ומתבוססות בקיאן. הן ספק זועקות ספק מגחכות במרירות על מצבו של המין האנושי בכלל ועל מצבן שלהן בפרט. לא בכדי קרא מריאן לספר הדפסי האבן שהוציא לאור בשנת 1961, "הביבר האנושי"; כמו גם בחר לאייר (1953) את ספרו של פרנץ קפקא, "המשפט".
בשנת 2022 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה מיצירותיו.
ספרים מאוירים

Maryan, Illustrations pour "Le Proces" de Franz Kafka, Paris, 1953
Maryan, La Menagerie Humaine, Tisne Editeur, Paris, 1961
מבחר אוספים ציבוריים

מוזיאון תל אביב לאמנות
מוזיאון ישראל, ירושלים
מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית, פריז
מוזיאון העיר פריז לאמנות מודרנית
מוזיאון לציור ולפיסול, גרנובל
מוזיאון לאמנויות יפות, לה האבר
מוזיאון לאמנויות יפות, טורקואן
מוזיאון המדינה, ברלין
מוזיאון המאה העשרים, וינה
המוזיאון העירוני, האג
המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
מכון האמנות של שיקגו
מוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו
סמית'סוניאן, וושינגטון די. סי.
מכון קרנגי, פיטסבורג, פנסילבניה
מכון ספרטוס, שיקגו
לקריאה נוספת

מרים טל, תערוכת התמונות והרישומים של פנחס בורשטיין, ימק"א ירושלים, 1950
יוסף מונדי, מריאן, בתוך:ציור ופיסול - כתב עת לאמנות, מספר 16 (עמוד 34-36), 1977
אברהם קאמפף, נתן זך, מריאן:1927-1977, תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1979
מרים טל, חגיגה ומוות - תערוכתו של מריאן (פנחס בורשטיין) באוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה, 1979
בנימין תמוז, דורית לויטה וגדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980
AVRAM KAMPF, "JEWISH EXPERIENCE IN THE ART OF THE TWENTIETH CENTURY", MASSACHUSETTS, 1984
גדעון עפרת, עקידת יצחק באמנות הישראלית, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1987
J.M.WASILIK, "MARYAN - BEHOLD THE MAN AND HIS WORK", SPERTUS UNSTITUTE OF JEWISH STUDIES, CHICAGO, 1996
גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון:הגמוניה וריבוי, בתוך:60 שנות אמנות בישראל, משכן לאמנות עין חרוד, 2008
MARYAN - LA MENAGERIE HUMAINE", FLAMMARION, PARIS, 2013"
אריק קילמניק, גדעון עפרת ואירנה גורדון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015
נועה רוזנברג (עורכת), אליסון ג'ינג'רס, נטלי אנדריאשביץ', שמי הוא מריאן, הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, 2022
הערות שוליים

↑  אריאלה ראובני, חגיגה ומוות בתערוכת מריאן, דבר, 20 ביוני 1979
↑  נפתחה תערוכת הצייר מריאן, מעריב, 1 באוגוסט 1979
↑  אליסון מ' ג'ינג'רס, נועה רוזנברג (אוצרות), תערוכת שמי הוא מריאן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 281117  NLI: 987007265171205171  PLWABN: 9810542918805606  BNE: XX1320075  BnF: cb119409125 (data)  GND: 119442779  ISNI: 0000 0000 6636 8466  LCCN: n85116595  NTA: 070738130  RKD: 53055  SNAC: w6796f8b  SUDOC: 027347745  ULAN: 500011040  VIAF: 269148995930459750873   WorldCat (עם VIAF): 269148995930459750873
מרדכי גומפל

ערך זה עוסק בצייר ופסל ישראלי. אם התכוונתם לפילוסוף ורופא בן המאה ה-18, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1912 למגו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  7 ביוני 2009 (בגיל 97 בערך) מבשרת ציון, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
מרדכי גומפל (1912 - 7 ביוני 2009) היה צייר ופסל ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה

מרדכי גומפל נולד בשנת 1912 בלמגו, גרמניה. את הכשרתו קיבל בפרנקפורט מהצייר היהודי הרמן ליסמן. במהלך תקופה זו זכה במלגה מקרן רוטשילד. בשנת 1937 הצטרף להכשרה חקלאית בדנמרק במסגרת תנועת החלוץ, ושנה לאחר מכן עלה לארץ ישראל והצטרף כחבר לקיבוץ שדה נחום. במקביל לעבודתו בקיבוץ כגנן, רועה צאן ורפתן, המשיך ליצור ויצר קשרי חברות אמיצים עם הצייר חיים אתר, מייסד המשכן לאמנות עין חרוד.
בין השנים 1939–1945 השלים גומפל את הכשרתו כאמן אצל יצחק דנציגר ועסק בעיקר בפיסול באבן. בעקבותיו של דנציגר אימץ גומפל מוטיבים ארכאיים שהיוו באותן שנים מקור השראה ליצירתו הפיסולית. בחוגו של דנציגר התיידד והושפע מהאמנים יוצאי גרמניה שלום סבא ורודי להמן, והפסל והסופר בנימין תמוז. בשנת 1949 עזב את הקיבוץ בעקבות נישואיו לרעייתו הראשונה, מרים (נולדה 1926), שהייתה שותפה לעבודתו בפסיפס, ופנה לפעילות חינוכית. החל מ-1953 החל לעסוק במוזאיקות, לאחר שעבר הכשרה בנושא באיטליה ויצר קירות פסיפס במספר מקומות ברחבי הארץ. כן יצר מספר יצירות קיר במוסדות ישראליים בלונדון ובפריז. בנוסף לפיסול ולמוזאיקות, יצר בטכניקות אומנות נוספות: חיתוכי עץ, קולאז'ים, יציקות ואקום ותבליטים. כמו כן, עיצב מדליות, בעיקר בהזמנת החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
בשנת 2002 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירות מרדכי גומפל בבית האמנים בירושלים, באצירתם של גליה בר אור וירגן שפלר. באביב 2005 הציג עבודות חדשות בטכניקת הקולאז' בגלריה טל-אסתר בתל אביב.
גומפל התגורר ארבעים שנה במבשרת ציון והכיר שם את תרבות יהודי כורדיסטן. הדבר התבטא במספר יצירות שלו.
גומפל נקבר בחלקה הכורדית בהר המנוחות בירושלים.
יצירות קיר ויצירות במרחב הציבורי בארץ (רשימה חלקית)

ברחוב החלוץ בחיפה יש יצירה פיסולית מברזל של גומפל. בשני צידי מנהרת הולכי רגל שעוברת תחת שולי רחוב בלפור יש פסיפסים שנוצרו על יד מרדכי גומפל ורעייתו הראשונה, מרים.
תמונת סגרפיטו הרועה והצאן (קישור חיצוני), המכון הלאומי לחקר הבנייה, קריית הטכניון, חיפה
יד זיכרון לברוך (בוריה) גורביץ, תבליט אבן, בית העלמין, קיבוץ אפיקים (1953)
סגרפיטו מוזאיקה תנובת הארץ (קישור חיצוני), ממגורות דגון, חיפה (1955)
סגפריטו ואספת דגנת (קישור חיצוני), ממגורות דגון, דרך העצמאות 73, חיפה (1955)
סגפריטו אישה בצילו של עץ (קישור חיצוני), המשכן לאמנות עין חרוד מאוחד (1957–1959)
ויטר'ז שבטי ישראל ושבעת המינים (קישור חיצוני), חדר האוכל, עין חרוד איחוד, גומפל מרדכי (1958–1964)
סגרפיטו תנובת הארץ ושבעת המינים (קישור חיצוני), חדר האוכל בתחנת הכוח, חוף שמן, חיפה (1961)
סגפריטו אנדרטת והקימותי להם מטע לשֵׁם (קישור חיצוני), גן השיירה, כצנלסון ואוסישקין, קריית מוצקין (1961)
סגרפיטו הנפחים (קישור חיצוני), סולתם, מבנה המנהלה לשעבר, יקנעם (1962–1965)
קיר מוזאיקה בכניסה לחולון (1964)
רצפת פסיפס, גלגל המזלות | מצפה הכוכבים, המרי 66, גבעתיים (1966)
קיר מוזאיקה, יד לבנים, פתח תקווה (1966–1967)
קיר מוזאיקה, בית פרומין (בנין הכנסת הישנה), ירושלים (1967–1968)
חלונות ויטרז' אדם ועמלו (קישור חיצוני), בית העם, כפר שמואל (1968)
גלריה

מתוך מערך הפסיפסים (1967-1966), בית יד לבנים, פתח תקווה
בלי כותרת, תחנת הכרמלית, חיפה
"ובנו בתים וישבו", פסיפס על גבי קיר בניין מסחרי בחולון
"אישה בצילו של עץ", ציור קיר (סגרפיטו), המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
יצירת מתכת על קיר המעבר בין בית ההסתדרות וקולנוע "אמפי" ברחוב החלוץ, לבין קולנוע אורה ברחוב הרצל, חיפה
לקריאה נוספת

חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, 1957.
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
גליה בר אור, ירגן שפלר, מרדכי גומפל - פסיפס של חלומות, בית האמנים בירושלים, 2002.
גדעון עפרת, ברלין-ירושלים:אמנות העלייה מגרמניה, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, 2015.
הערות שוליים

↑  "מרדכי גומפל - פסיפס של חלומות", 2002, עמ' 10.
↑  "מרדכי גומפל - פסיפס של חלומות", 2002, עמ' 9.
↑  "סיפורה של אמנות ישראל", 1980, עמ' 134.
↑  נעמי בנצור, תערוכת קולאז'ים, מעריב, 22 בנובמבר 1974
↑  לוח מוזאיקה המתאר את בנין חולון הוקם במבואות העיר ע"י בנק לאומי, חרות, 3 במאי 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272501  NLI: 987007262119305171  GND: 189474300  ISNI: 0000 0000 7912 4428  LCCN: nr2003018964  VIAF: 97873822   WorldCat (עם VIAF): 97873822 
סגרפיטו בחדר האוכל בתחנת הכוח חיפה
מרינוס הקדוש

| --- | --- |

מרינוס הקדוש בעת מלאכתו כסתת
 לידה:  275 לערך כנראה בראב
 פטירה:  3 בספטמבר 366 סן מרינו
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 מקום פולחן עיקרי:  סן מרינו
 חג:  3 בספטמבר
 פטרון של:  סן מרינו, העיר סן מרינו, סתתים
מרינוס הקדוש ובידו דגם העיר סן מרינו
מרינוס הקדוש (איטלקית San Marino diacono; קרואטית Sveti Marin) הוא קדוש נוצרי והקדוש המגן של הרפובליקה של סן מרינו ושל העיר סן מרינו.
תולדות חייו

קיימות מספר גרסאות סותרות באשר לתולדות חייו של מרינוס הקדוש. לפי המסורת המקובלת הוא היה סתת בן האי ראב בדלמטיה, כיום בקרואטיה, אשר נמלט מארץ מולדתו כדי להציל עצמו מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא הגיע לרימיני באיטליה והמשיך בעבודתו כסתת אבן. את האבן לצורכי מלאכתו חצב בהר טיטאנו (Monte Titano) השוכן כיום בסן מרינו. אישה מוכת שגעון שהגיעה מדלמטיה, נטפלה אליו ורדפה אותו בטענה כי היא אשתו, ולפי גרסה אחרת ניסתה לפתות אותו, והוא נמלט ממנה והסתתר מפניה משך שנה. משהתגלה, צם משך שישה ימים וביום השישי הניחה לו. מרינוס ריפא אותה משגעונה וניצר אותה. לאחר מכן, בשנת 301 עבר להתבודד בהר טיטאנו, ופי גרסה אחרת התבודד שם לראשונה עת נמלט מאותה אשה.
בהר טיטאנו המשיך מרינוס בעיסוקו בסיתות אבן והפיץ את הנצרות. בעלת האדמה, פליקיסימה, גבירה מרימיני, התנצרה עם 53 אחרים מבני קהילתה, לאחר שמרינוס ריפא את בנה הנכה, וריסימו, ועם מותה הורישה את השטח לקהילה. בשנת 313 מינה הבישוף של רימיני את מרינוס לבישוף. הוא מת ב-3 בספטמבר 366 שנקבע כיום חגו. מקובל כי לאו הקדוש היה ידידו של מרינוס הקדוש וסתת אבן כמוהו. לאו הקדוש התיישב במקום שהיה לעיירה סן לאו על גבול סן מרינו בתחומי איטליה. שתי הערים - סן מרינו וסן לאו - הן ערים תאומות והבזיליקות בשתי הערים הן בזיליקות משנה של הדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו.
גרסה שונה לחלוטין לחייו של מרינוס הקדוש גורסת כי הגיע להר טיטאנו כבר בשנת 257, היינו לפני תקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, ולפי גרסה זו מת בשנת 301. מחקרים מודרניים טוענים כי הקדוש חי במאה ה-6 או ה-7, וכי תולדות חייו הותאמו לצרכים פוליטיים מאוחרים.
פולחן

לפי המסורת היו מילותיו האחרונות של הקדוש:
"Relinquo vos liberos ab utroque homine"
"הנני מותיר אתכם חופשיים משניהם"
באימרה זו התכוון הקדוש לאפיפיור ולקיסר הרומי. האימרה הייתה לאחד היסודות בתחושת העצמאות של סן מרינו, והמילה "LIBERTAS" ("חירות") הייתה למוטו הלאומי, אם כי ברי שמקורה של המסורת הוא בימי הביניים. מסורת זו הביאה גם לכיתוב המופיע על האפריז של בזיליקת סן מרינו:
"DIVO MARINO PATRONO ET LIBERTATIS AUCTORI SEN. P.Q"
"למרינו השמיימי, מגן ומייסד החירות. (מן) הסנאט והעם"
בזיליקת סן מרינו היא מקום הפולחן המרכזי של הקדוש, שהיה לקדוש לאומי המזוהה באופן כמעט נרדף עם המדינה. הוא נחשב למייסד המדינה, ויום חגו הוא גם החג הלאומי של הרפובליקה. חלק משרידיו שמורים מתחת למזבח המרכזי במבנה לאחר שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב. חלק מגולגולתו שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח.
עד המאה ה-17 נהוג היה לתאר את הקדוש כאיש צעיר, אך לאחר מכן החלו לייחס לו חזות של אדם מבוגר ומזוקן. הוא מתואר פעמים רבות כשהוא אוחז בפטיש סתתים, או על בהקשרו של הר טיטאנו ושלוש מצודותיו. בדרך זו הוא מופיע גם על צידן האחורי של מטבעות 20 סנט אירופי של סן מרינו.
ראו גם

בזיליקת סן מרינו
היסטוריה של סן מרינו
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה כאן
↑  San Marino site
↑  "חירות" (LIBERTAS) היא מוטו המדינה
↑  ולפי גרסה אחרת מאז 1713
↑  Iconography of Marino da Arbe
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123945011  VIAF: 18144292   WorldCat (עם VIAF): 18144292
משטרת נהלל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת משטרה 
 כתובת:  מרכז המבקרים שוכן בכביש 75, בין המושבים בית שערים ותמרת 
 מיקום:  נהלל 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1936
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 אדריכל:  אוסטן סיינט בארב הריסון 
 קואורדינטות:  32°42′07″N 35°11′17″E﻿ / ﻿32.701972222222°N 35.187916666667°E﻿ / 32.701972222222; 35.187916666667
  (למפת הכרמל מוגדלת) משטרת נהלל(למפת הכרמל רגילה) משטרת נהלל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משטרת נהלל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום משטרת נהלל
 
חדר היומנאי במשטרת נהלל
משטרת נהלל הייתה תחנת משטרה שהוקמה על ידי הבריטים, בקרבת נהלל, על מנת להגן על יישובי הסביבה ועל התנועה בכביש חיפה נצרת. התחנה שוקמה על ידי המועצה לשימור אתרים ומשמשת מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ ישראל.
המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
ההיסטוריה של המקום

משטרת נהלל הוקמה על ידי הבריטים ב-1936 עם תחילת המרד הערבי הגדול כדי להגן על יישובי האזור. המבנה הוקם בסמוך לנהלל, על כביש 75 בין חיפה לנצרת שהיווה ציר אסטרטגי.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי אוסטין הריסון ונבנתה על ידי סולל בונה. בראשיתה נבנתה התחנה ללא מיגון בחומה היקפית אך ב-1939 היא בוצרה, נוספו שתי מצדיות ונבנתה חומת מגן.
ב-1939 מונה סרג'נט יצחק שבילי (שווילי) למפקד התחנה (בעקבות לחץ המוסדות היהודיים על השלטונות הבריטים). שבילי שירת בתחנה תקופה ארוכה והוערך מאוד על ידי ערביי הסביבה. בתחנה שירתו שוטרים יהודים וערבים, יחידת רוכבי סוסים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות החוקית של התחנה, שנתמכה על ידי הבריטים, התקיימה במקום פעילות ביטחונית בלתי חוקית של ארגון ההגנה בתמיכת שוטרי התחנה היהודים ויצחק שבילי בראשם.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה התחנה כמתקן מעצר וחקירה לשבויים. לאחר המלחמה הפך צה"ל את התחנה למחנה צבאי והוסיף מספר מבנים. ב-1960 ננטש המקום ועמד בשממונו שנים רבות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עקב מחאת תושבים נגד הכוונה להרוס את המבנה ההיסטורי וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל. בנו של יצחק שבילי, רמי שבילי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון והאדריכל פרדי כהנא ביצע את תכנון עבודת חידוש המתחם. החלקים האחרים של המבנה הם בשימוש משטרת התנועה הארצית.
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 59
↑  היה השוטר היהודי הראשון שמונה למפקד משטרה בריטית
↑  ב-1940 הצטרפה אליו משפחתו וגרה איתו בתחנה
↑  ערביי הסביבה כינוהו "אבו חדאר", כלומר האבא של אליהו ע"ש בנו
↑  75 קומוניסטים ערבים הושמו במחנה שבויים בעתלית, קול העם, 15 בנובמבר 1948
משטרת נהלל