stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
F-104 סטארפייטר
הטסת המטוס

הסטארפייטר היה מטוס הקרב הראשון שיכול לטוס במהירות של מאך 2 במשך זמן רב, ונתוני המהירות והטיפוס שלו מרשימים אפילו בסטנדרטים של היום. בידיים נכונות וניצול מיטבי של נתוני הנסיקה והמהירות העדיפים תוך כדי ניצול גורם ההפתעה, המטוס יכול להיות יריב ראוי לכל מטוס בן זמנו, עד להופעת ה-F-15‏. לעומת זאת טייס שהיה מנסה לפנות אחרי יריבו בסטארפייטר (כמו שקרה בקונפליקטים בין הודו ופקיסטן), היה מוצא את עצמו מהר בעמדת נחיתות.
מהירות המראה הייתה בסביבות ה-352 קמ"ש, מה שהצריך קיפול מהיר של כני הנסע מפני שבמהירויות הגבוהות מ-481 קמ"ש היה נגרם להם נזק. בחזרה לנחיתה, בצלע עם הרוח ועם מדפים במצב נחיתה, המטוס יכול לטוס במהירות של 389 קמ"ש. הנחיתה (הגישה בפיינל) הייתה מתבצעת במהירות של 333 קמ"ש, המהירות עשויה להשתנות בתלות למשקל וכמות הדלק במטוס. בנחיתה זווית מצערת וסל"ד גבוהים היו נדרשים כדי לספק מספיק זרימת אוויר למערכת ה BLCS, שחיונית ב־F-104 לקיום עילוי במהירות נחיתה. על כן הטייסים הודרכו לא להוריד מצערת עד נגיעת המטוס בקרקע; בעוד שאינסטנקטיבית, מרבית הטייסים מורידים מצערת למצב סרק ברגע שהם מגיעים מעל למסלול.
הטסת המטוס > טקטיקות קרב

בשל אי יכולתו של הסטארפייטר לבצע פניות חדות בעת קרב, פותחו טקטיקות ושיטות להימנע מכניסה לקרב אוויר צמוד תוך ניצול יכולתו של המטוס להאיץ ולטפס. השיטה הייתה לשמור על מהירות האוויר מעל ל-650 קמ"ש: הטייסים האמריקנים נהגו לנהל כל קרב בזוגות או רביעיות נוזליים (כלומר במבנה אין מוביל ברור, כל טייס לוקח את הפיקוד כאשר הוא רואה את המצב יותר טוב, בדרך כלל מלמעלה). המטוסים היו נכנסים בצלילה במהירות של מעל ל-1,100 קמ"ש ליעף קליעה, ועולים מיד בצורה אנכית כמעט לגובה (בזמנו לא היה מטוס שיכול היה לעקוב אחרי ה-F-104 בנסיקה במהירות גבוהה), ואחרי שהראשון היה נכנס ומתחיל לטפס - הבא אחריו היה צולל ליעף משלו, כך שההתקפה על מטוסי האויב לא הייתה מפסיקה כי המטוס המתקיף היה פשוט מתחלף כל הזמן. בווייטנאם היה נהוג לבצע "התקפה כפולה" בזוגות, כלומר לנצל את גורם ההפתעה ולהתקיף את מבנה האויב מאחור, ואז לנסוק מהר ולהתקיף פעם שנייה מלמעלה. זה לרוב היה מבלבל את טייסי האויב, והיה יוצר את הרושם שהם מותקפים על ידי מבנה גדול בהרבה ממה שהיה בפועל.
היו שתי שיטות עיקריות להימלטות וניתוק מגע מהאויב: במהירות גבוהה נוצלה יכולת הטיפוס של המטוס לטיפוס בזיג-זג. מטוס אויב שהיה מנסה לעקוב אחרי הסטארפייטר היה מאבד את כל מהירות האוויר ומזדקר. במהירות נמוכה האיץ הטייס באפס ג'י (כלומר תוך צניחה מטה), המטוס האיץ במצב זה מהר יותר מכל מתחריו, מה שאיפשר לו להימלט מכל מיירט בן זמנו.
הטסת המטוס > רקורד בטיחותי

המטוס נודע לשמצה בשל שיעור האבדות הגבוה בתאונות, אך הסיבה לרוב התאונות הייתה תנאי העבודה של חילות-האוויר השונים. לדוגמה: הלופטוואפה סבל ממספר אבדות גבוה של סטארפייטרים, ולעומתם בחיל האוויר הספרדי לא אבד ולו מטוס אחד.
שיעור התאונות בסיווג A (אובדן מטוס) היה 47 תאונות לכל 90,000 שעות טיסה ל-F-104, יותר מכל מטוסי סדרת המאה. ל-F-102 למשל 27 תאונות לכל 90,000 שעות טיסה, נכון ל-1989.
הטסת המטוס > בעיות בדגמים מוקדמים

ה-J79 היה מנוע חדש שפיתוחו נמשך תוך כדי טיסות מבחן של ה-YF-104A, ותחילת השרות עם ה-F-104. במנוע הותקנו להבי מדחס סטטיים בעלי זווית פסיעה משתנה, כדי לשלוט בזרימת האוויר למדחס. אלה נטו להסגר בפתאומיות ולחנוק את המנוע, בעיקר מיד לאחר ההמראה. במצב כזה, בגובה נמוך, כיסא המפלט המקורי (שהפליט מטה) לא יכול היה להציל את הטייס. מערכת זאת הוחלפה ביחידת בקרת דלק, וכיסא המפלט הוחלף בכיסא בעל הפלטה קלאסית כלפי מעלה.
בעיה נוספת הייתה תהודה של המטוס שנבעה מחלוקת משקל לא נכונה. באחד המקרים, תהודה בלתי נשלטת קרעה כנף מ-F104B. בעיה זאת נפתרה על ידי תכנון מערכת דלק הממלאת את תאיהם של מכלי הדלק הקדמיים בסדר מסוים.
הטסת המטוס > בעיות בדגמים מאוחרים

בגרסאות מאוחרות יותר הייתה בעיה של פתיחה לא רצונית של נחיר צינור הפליטה של המנוע (לרוב בגלל נזילת שמן), שגרמה לאיבוד דחף דרסטי. חומרתה של הבעיה צומצמה על ידי התקנה של מערכת בקרת נחיר ידנית בחירום.
המנוע היה גם ידוע בשל תופעת היכבות המבער, או לחלופין אי הצתתו, מה שהוביל לאיבוד דחף קריטי. מטוס ממריא שחווה תקלה זאת בעת ההמראה נאלץ להפסיק אותה.
צוותי אוויר רבים חוו "בעיטה" לא רצונית כלפי מטה של מערכת APC. בשל כך, העדיפו לרוב צוותי אוויר שלא להצמיד מערכת זאת בטיסה.
בעיה קטלנית נוספת היא הטיה אסימטרית של מדפי שפת התקפה, שגרמה למטוס להיכנס לסחרור ממנו לא ניתן היה להיחלץ.
המטוס סבל מרעידה של גלגל אף בעת האטה לאחר נחיתה, תופעה זו גרמה למספר מקרים של איבוד שליטה במטוס על הקרקע, והתהפכותו בשולי מסלול הנחיתה.
פרטים נוספים > פרשיות השחיתות של לוקהיד

ב-1976 קבעה ועדה ממשלתית שקונצרן לוקהיד שילם שוחד בסך של 22 מיליון דולר לפקידים ופוליטיקאים במדינות ידידותיות כגון גרמניה, הולנד, יפן ואיטליה. כל זאת כדי להבטיח את מכירתו של ה־F-104 במה שכונה "עסקת המאה". הפרשיות כמעט ומוטטו את החברה שהייתה בקשיים עקב כישלונו של ה-L-1011 טריסטאר.
פרטים נוספים > CL-1200 Lancer

ה-CL-1200 Lancer היה גרסה משופרת של ה-F104. מאחר שהמטוס הפסיד במכרז ל-F-5 התוכנית בוטלה. דגם של המטוס מעולם לא הושלם.
פרטים נוספים > כינויים

"טיל עם בן-אדם בפנים" היה כינוי שלוקהיד השתמשו בו כדי לקדם מכירות. טייסי הניסוי והקרב כינו את המטוס "Zipper" או "Zip-104" בשל המהירויות הגבוהות שהוא הגיע אליהם. היפנים כינו אותו "אייקו" (תהילה).
הכינויים הגרמנים היו הרבה פחות מחמיאים:
Fliegender Sarg (ארון קבורה מעופף), Witwenmacher (יוצר האלמנות) ו-Erdnagel (יתד - כמו יתד אוהל, בגלל נטייתו להינעץ באדמה) היו הנפוצים ביותר.
פרטים נוספים > בתרבות הפופולרית

המטוס הופיע בדרמה ההיסטורית "הצוות המובחר" משנת 1983, על פי ספרו של טום וולף, שעסקה בטייסי ניסוי שהתכוננו לתוכנית החלל.
המטוס הופיע בסרט "The Starfighters" (אנ') משנת 1964. הסרט זוכה ללעג בעונה 6, פרק 12 של סדרת הטלוויזיה "Mystery Science Theater 3000" (אנ').
הרכב המוזיקה האלקטרונית הגרמני "Welle:Erdball" (אנ') כתבו את השיר "Starfighter F-104G" בעקבות מות בנו של שר ההגנה הגרמני קאי-אווה וון האסל (אנ') בהתרסקות סטארפייטר.
הזמר רוברט קאלוורט (אנ') הקליט את האלבום הסאטירי "קפטן לוקהיד והסטארפייטרס" (אנ') בהשראת פרשיית הקנייה של המטוס בידי הגרמנים, והאבדות הגבוהות.
פרטים נוספים > שיאים

כדי לרכוש את לבם של בכירים אמריקאים ואירופאים, הוטס הסטארפייטר לשבירת שיאי ביצועים, שיאים שנשברו רק שנים לאחר מכן על ידי ה-F-4 פנטום:
שיא של חיל האוויר האמריקאי ליירוט: המטוס הגיע למטרה בגובה 35,000 רגל (10,668 מטר) ובמרחק של 227 ק"מ מבסיס האם, בתוך 8 דקות ו-59.9 שניות, במהירות ממוצעת של 1,850 קמ"ש. השיא נקבע ב-10 בדצמבר 1958.
שיא מהירות עולמי: 2,259 קמ"ש. השיא נקבע ב-7 במאי 1958.
שיא גובה עולמי: 91,249 רגל (27,813 מטר), שנקבע ב-7 במאי 1958; השיא נשבר שוב ב-14 בדצמבר 1959, כאשר הסטארפייטר הגיע לגובה 103,395.5 רגל (31,515 מטר).
שיא זמן-לנסיקה עולמי: נסיקה ל-25,000 מטר ב-4 דקות, 26 שניות ו-3 מאיות השנייה. נקבע ב-18 בדצמבר 1958.
מפעילות

ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
קנדה קנדה
טאיוואן טאיוואן
דנמרק דנמרק
גרמניה גרמניה
יוון יוון
איטליה איטליה
יפן יפן
ירדן ירדן
הולנד הולנד
נורווגיה נורווגיה
פקיסטן פקיסטן
ספרד ספרד
טורקיה טורקיה
מספר מטוסים הוסבו לדגמים אזרחיים, ונמכרו לאספנים פרטיים.
ראו גם

סדרת המאה
מיג-21
לקריאה נוספת

Bowman, Martin W. Lockheed F-104 Starfighter: A History. Pen & Sword Books Limited, 2019. ISBN 1473863260
Lockheed Star magazine, 17 April 17, 1957
ישראל רובינשטיין

| --- | --- |

ישראל רובינשטיין (1957)
 לידה:  17 במרץ 1904 פולנה, רוסיה
 פטירה:  1 בפברואר 1982 (בגיל 77)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תחום יצירה:  פסיפס, ציור ופיסול בברונזה, קרמיקה, תחריטים
 פרסים והוקרה:  פרס הרמן שטרוק (1950) 
 
ישראל רובינשטיין (17 במרץ 1904 – 1 בפברואר 1982) היה פסל, צייר ואמן פסיפסים ישראלי יליד רוסיה.
תבליט בחזית בית הכנסת המרכזי בשכונת הדר בחיפה
חייו

ישראל רובינשטיין נולד בשנת 1904 בפולנה שברוסיה (כיום באוקראינה). בשנת 1920 או 1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ ועסק בבנייה ובסלילת כבישים. בשנת 1927 עבר להתגורר בירושלים, שם התמחה בסיתות. בין היתר עסק בבנייה ובעיטור של בניין ימק"א ירושלים. בשנת 1932 החל לעסוק באמנות. היה חבר כפר האמנים עין הוד.
רובינשטיין, שעסק בפיסול וציור, היה מחלוצי אמנות הפסיפס בארץ ישראל, ואף עסק ברפאות של פסיפסים עתיקים באזור חיפה. יצירותיו בתחום זה נשאו בחלקן אופי ארכאי, בהשפעת הארכאולוגיה הארצישראלית. בפסליו וברישומיו בולט קו ריאליסטי חופשי ונטייה להפשטה. בין יצירותיו: קיר פסיפס במכון האווירונאוטי בטכניון בחיפה וכן עיטורים לבית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל (1956-7).
פרסים

1947 – פרס, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1950 – פרס הרמן שטרוק, אגודת האמנים של חיפה והצפון, עיריית חיפה
1956 – פרס ראשון, תחרות לעיצוב עיטורי בית הכנסת המרכזי, חיפה
הערות שוליים

1 2  "רובינשטיין ישראל", בתוך: לקסיקון לאמנויות פלאסטיות בישראל ובעולם, חלק ב: אמנים ישראלים עורך יצחק בן (בנדיטר), תל אביב: עולם האמנות, 1980, עמ' 86.
↑  ישראל רובינשטיין באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277553  NLI: 987007524922405171  VIAF: 310736535   WorldCat (עם VIAF): 310736535
ג'יימס מידלטון קוקס

ג'יימס מידלטון קוקס (באנגלית: James Middleton Cox;‏ 31 במרץ 1870 – 15 ביולי 1957) היה מושל אוהיו שבארצות הברית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה, ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1920. במהלך חייו הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises. החברה קיימת עד היום.
ראשית חייו וקריירה

קוקס נולד בכפר קטן בשם ג'קסונבורג הנמצא במדינת אוהיו, בחווה, כבנם הצעיר מבין שישה של גילברט ואליזה לבית אנדרוז. הוא למד בבית הספר הכפרי עד לגיל שש-עשרה. לאחר גירושי הוריו, עבר עם אמו למידלטאון באוהיו, והחל להתמחות כעיתונאי. ב-1892, קיבל משרה בעיתון של סינסינטי, והחל להיות כתב לעניינים מקומיים. ב-1894, הפך לעוזרו של פאול סורג, חבר קונגרס. בתפקידו גר שלוש שנים בוושינגטון. קוקס רכש בעזרתו עיתון ערב בדייטון, אותו הפך לעיתון יומי שכיסה גם עניינים בינלאומיים ולאומיים. בעזרת החידושים שלו, כגון תמונות, ביקורות ספרות ומהדורות מיוחדות בימי שבת, העיתון החל לשגשג. בעיתונו תקף קוקס את המנהיג הרפובליקני המקומי, ג'וזף לוז, שהשתמש בהשפעתו כדי להרוויח מעסקאות ממשלתיות. בנוסף התעמת מול ג'ון פטרסון, שניהל עסק מקומי תוך הפרת חוקי המונופולים. ב-1905, קוקס רכש עיתון בספרינגפילד, אוהיו, והפך גם אותו לעיתון יומי.
ב-1908 נבחר קוקס להיות חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז שלו שבמדינת אוהיו, ומטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא ייצג את אוהיו בקונגרס בין 1909 ל-1913, והתפטר מתפקידו לאחר שניצח בבחירות למושל אוהיו, כשהוא השיג 41.5% מהקולות מול שני מועמדים נוספים.
מושל אוהיו

קוקס שימש בתפקיד מושל אוהיו במשך שלוש כהונות: בין השנים 1913 ל-1915 ובין השנים 1917 ל-1921. הוא שינה את מדינתו רבות, שיפר את מערכת הכבישים, הנהיג חוקי פיצויים לעובדים והגביל עבודת ילדים. הוא הנהיג בחירות ישירות ושלטון עצמי לערים, הנהיג רפורמות בחינוך ובבתי הכלא, ופישט את הליכי התקציב וגביית המס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, תיווך קוקס בין עסקים, פועלים וגופים ממשלתיים. ב-1918, תמך בתיקונים לחוקה שאסרו על מכירת משקאות חריפים והנהיגו זכות בחירה לנשים. הוא תמך במדיניות החוץ של הנשיא וודרו וילסון, ובדומה אליו רצה בכניסת של ארצות הברית לארגון חבר הלאומים החדש.
ב-1919, מעט לאחר סיום המלחמה, תמך בחוק שאסר על לימוד השפה הגרמנית עד לכיתה ח', אפילו בבתי ספר פרטיים. הוא טען שהגרמנית היא איום לאמריקניזם, וחלק מתוכנית שהממשלה הגרמנית יצרה כדי להשיג נאמנות בקרב ילדי בית הספר.
ניסיונו להיות נשיא

קוקס שנודע כרפורמיסט נבחר בעת כהונתו השנייה כמושל להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. בוועידה הדמוקרטית הלאומית בסן פרנסיסקו, ניצח את אלכסנדר מיטשל פאלמר ואת ויליאם גיבס מקאדו בסיבוב הארבעים וארבעה.
קוקס ניהל מסע בחירות פעיל וביקר ב-36 מדינות, כשהוא נואם 394 נאומים בענייני פנים, למגינת לבם של תומכי וילסון, שטענו שמערכת הבחירות היא משאל עם בנושא חבר הלאומים. כאמצעי נגד אבטלה ואינפלציה, הוא הציע הורדת מס הכנסה ומס חברות. הוא הבטיח להנהיג חקיקה למען משא ומתן קיבוצי ותמך באכיפת חוק היובש. קוקס תמך באמריקניזציה, שתגביר את הנאמנות לארצות הברית בקרב המהגרים.
למרות הכל, הובס קוקס במהלך מערכת הבחירות בידי עיתונאי אחר מאוהיו, וורן הרדינג. הציבור האמריקאי היה עייף משנות כהונתו הסוערות של וילסון שעמדו בצילה של המלחמה, ותמך בהרדינג, שהבטיח לציבור "חזרה לנורמליות". המועמד שנבחר לרוץ לסגנות הנשיא לצדו של קוקס היה מזכיר הצי דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט שנבחר לנשיאות 12 שנים מאוחר יותר. היסטוריונים רבים טענו שקוקס היה טוב מהרדינג בכל צורה אפשרית, ושהיה הופך לנשיא טוב יותר ממה שהרדינג היה. נטען שבחירות 1920 היו המקרה הבולט ביותר בהן האדם הטוב יותר הפסיד. מבין ארבעת המתמודדים בבחירות, רק קוקס לא הפך לנשיא: הרדינג נבחר, והוחלף בתפקיד בידי סגנו, קלווין קולידג', לאחר מותו. רוזוולט נבחר לנשיאות ב-1932. לעומת זאת, קוקס חי יותר מכולם.
במהלך מסע הבחירות, הוקלט קוקס כמה פעמים. ביניהם היה נאום שבו תקף קוקס את הרפובליקנים, והאשים אותם בסירובם להכיר בכך שניהולה המוצלח של מלחמת העולם הראשונה מצד ארצות הברית, על ידי וילסון, הצילה את הציוויליזציה האנושית המודרנית.
סוף ימיו

לאחר הבחירות הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises. ב-1923 רכש עיתון במיאמי. בדצמבר 1939 רכש עיתונים באטלנטה, כשבוע לפני שהסרט חלף עם הרוח ערך את הבכורה שלו בעיר. בנוסף, רכש תחנת רדיו. החברה קיימת עד היום. משרדה הראשי נמצא באטלנטה והכנסותיה נעמדות במספר מיליארדי דולרים.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך בסגנו לשעבר, רוזוולט, בכל ארבע מערכות הבחירות בהן התמודד. רוזוולט מינה אותו ב-1933 להיות ציר בוועידה הכלכלית בלונדון.
כשהיה בן שבעים ושש, פרסם קוקס את זיכרונותיו.
ב-1915, בנה קוקס בית קרוב לתעשיינים באוהיו, וגר שם ארבעים שנה. ב-15 ביולי 1957 מת משבץ ונקבר בבית הקברות "וודלנד" שבעיר דייטון. הוא הותיר אחריו שישה ילדים. אחת מהם, אנה קוקס צ'יימברס, עודנה בעלת אחוז ניכר ממניות החברה של אביה, והיא אחת הנשים העשירות ביותר בארצות הברית כיום.
שדה התעופה הבינלאומי דייטון נקרא על שמו של קוקס.
הערות שוליים

↑  ג'יימס מידלטון קוקס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426314805171  BnF: cb16187287z (data)  GND: 129860867  ISNI: 0000 0000 2518 2489  LCCN: n85127913  NARA: 10568146  SNAC: w6193wx7  SUDOC: 168602180  ULAN: 500191137  US Congress: C000835  VIAF: 52779918   WorldCat (עם VIAF): 52779918 
כרזת בחירות של קוקס ורוזוולט
רוזוולט (משמאל) וקוקס (מימין) בנאום בוושינגטון ב-1920.
קוקס ורוזוולט בדייטון
ניני ואסרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1978 (בת 47) ניירובי, קניה 
 מדינה:  קניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניני ואסרה גאטרה (באנגלית: Nini Wacera Gatere; נולדה ב-16 בינואר 1978) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, במאית ומפיקה קנייתית.
היא מוכרת בעיקר בשל התפקיד הראשי שלה באופרת הסבון Wingu la moto, ובשל ביטול הפודקאסט שלה בשנת 2016 בעקבות האשמות שהיא עוברת על חוקי אנטי-הלהט"ב של קניה.
קריירה

ב-2003, ואסרה לוהקה בתפקיד הנבל הראשית באופרת הסבון הקנייתית Wingu la moto. התפקיד זיכה אותה בשבחים ופרסים. לאחר מכן היא כיכבה בסרטים כגון Project Daddy,‏ The White Masai ו-Nairobi Half Life, וכתריסר סרטים נוספים. בשנת 2015, היא לוהקה באחד התפקידים הראשיים בגרסה האפריקאית לתוכנית המצליחה עקרות בית נואשות, וב-2017 השתתפה בתוכנית Sense8. ואסרה עבדה גם כשדרנית בתחנת הרדיו Capital FM.
בשנת 2015, השיקה ואסרה יחד עם קארן לוקאס, הידועה בשם קאז (Kaz), פודקאסט בשם The Spread, שהרעיון מאחוריו הוא "נשים מדברות על מין" באופן סקס-פוזיטיבי. אך ב-29 באוגוסט 2016, כתב אזיקיאל מוטואה, מנכ"ל מועצת בקרת הסרטים של קניה (Kenya Film Classification Board, KFCB) שהוא סבור שמדובר ב"תוכנית טלוויזיה לסבית" אשר מפרה את חוקי אנטי-הלהט"ב של קניה, ושהוא מתכוון לפתוח נגד התוכנית חקירה. התוכנית אכן עוררה תגובות חריפות ברשת בקניה, שם יש טאבו נגד דיבור גלוי של נשים לגבי מין ומיניות, אך נראה כי האשמתו של מוטואה הייתה מבוססת רק על פרסומת לפודקאסט, בה מופיעות ביחד שתי המארחות. הוא קרא לואסרה "לסבית מפורסמת", דבר שוואסרה התכחשה לו בריאיון משנת 2014, אך גם סירבה לתייג את עצמה כהטרוסקסואלית או ביסקסואלית. התוכנית הייתה זמינה לצפייה ברשת What's Good‏ (WGNTV), ערוץ VOD גלובלי הפועל גם בקניה. עם הצהרתו של מנכ"ל המועצה, WGNTV ביטל את The Spread כחלק מן ההיצע של הערוץ. ואסרה וקאז נאלצו למצוא מפיק חדש לתוכנית, דבר שהתקשו לעשות בקניה, מכיוון שהומופוביה היא הנורמה שם, המעוגנת גם בחוק בסופו של דבר, הפודקאסט בית חדש ב-iTunes, SoundCloud, ואתרי השמעה נוספים, בהם הוא ממשיך להצליח. ואסרה מאז עזבה את הפודקאסט, וקאז ממשיכה לארח אותו בעצמה.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | Dangerous Affair | Kui |  |
| 2003–2006 | Wingu la moto | Suzanne | תפקיד ראשי |
| 2004 | Project Daddy |  | תפקיד משנה |
| 2004 | Epilogue |  |  |
| 2005 | The White Masai |  |  |
| 2006 | Silent Monologues |  |  |
| 2010 | Life in D minor |  |  |
| 2012 | Nairobi Half Life |  | הופעה מיוחדת |
| 2013–2014 | Kona | Julia Oyange | תפקיד ראשי |
| 2015 | Desperate Housewives Africa | Ese De Souza | תפקיד קבוע |
| 2017 | Sense8 | Justice Abdu | תפקיד חוזר |
| 2018 | ראפיקי (אנ') | מרסי | סרט עלילתי |
פרסים

| שנה | פרס | סרט/תוכנית | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | Golden Dhow Award | Project Daddy | זכייה |
| 2003 | 50th International Oberhausen Short Film Festival | Epilogue  | זכייה |
| 2004 | 7th Africa Cine week | Dangerous affair | זכייה |
| 2006 | Fanta Chaguo la Teeniez | Wingu la moto | זכייה |
הערות שוליים

↑  ‘Sex show’ raises fresh queries as film board threatens to taken legal action, Sylvania Albani, Nairobi News, August 29, 2016
↑  Ezekiel Mutua Calls Nini Wacera a ‘Famous Lesbian’… Bans Her TV Show, Nairobi Wire, 30 Aug 2016
↑  Actress Nini Wacera and Kaz’s show abandoned by broadcaster, Cate Mukei, Standard Digital, 2016
↑  The spread podcast, iTunes
↑  KarenKazLucas, SoundCloud
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000005-QINU`"'"Nini Wacera the baddest girl on TV in Wingu la moto". Actors.co.ke. אורכב מ-המקור ב-2019-10-25. נבדק ב-2018-11-29.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000007-QINU`"'"Nini wacera plays in movie The white maasai". M.imdb.com.
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000009-QINU`"'"Nini wacera lands role in Desperate Housewives African8". The-star.co.ke.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 234899956  VIAF: 354157100642872740004   WorldCat (עם VIAF): 354157100642872740004
נטשה ליון

| --- | --- |

ליון, 2014
 לידה:  4 באפריל 1979 (בת 45) ארצות הברית ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Natasha Bianca Lyonne Braunstein 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 מקום לימודים:  ישיבת רמ"ז  בית הספר לאמנויות על שם טיש  Miami Country Day School 
 פרסים והוקרה:  TCA Award for Individual Achievement in Comedy (2023) 
 פרופיל ב-IMDb
 
נטשה ביאנקה ליון בראונשטיין (באנגלית: Natasha Bianca Lyonne Braunstein; נולדה ב-4 באפריל 1979) היא שחקנית, מדבבת, במאית, תסריטאית ומפיקה אמריקאית יהודייה. ידועה בעיקר בשל גילום האסירה ניקי ניקולס (אנ') בסדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים "כתום זה השחור החדש" (2019-2013) שיצרה ג'נג'י כהן עבור נטפליקס, תפקיד עליו קיבלה מועמדות לפרס אמי לשנת 2014. מוכרת גם בשל גילומה של נדיה וולבוקוב בסדרה "בובה רוסית" (2019–הווה) בנטפליקס, שאותה גם יצרה, הפיקה, כתבה וביימה. עבור האחרון, ליון קיבלה שלוש מועמדויות לפרס אמי, כולל שחקנית ראשית הטובה ביותר בסדרה קומית.
החל מ-2023 היא מככבת בתור צ'ארלי קייל בסדרת המסתורין "פוקר פייס" של Peacock; אותה גם כתבה, ביימה והפיקה.
לפני כן, כיכבה בסרטים "כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996), "בשולי בוורלי הילס" (1998) "יחידה במינה" (1999) ובסדרת סרטי "אמריקן פאי".
ביוגרפיה

ליון נולדה בעיר ניו יורק, בתם של איווט בוכינגר ושל אהרון בראונשטיין, מאמן אגרוף, נהג מרוצים ומגיש רדיו. הוריה של ליון היו ממשפחות יהודיות-אורתודוקסיות, ועל כן היא גדלה וחונכה כדתייה. אמה נולדה בפריז שבצרפת להורים יהודים-הונגרים שהיו ניצולי שואה ואילו אביה יליד שכונת פלטבוש בברוקלין, ניו יורק. סבתה מצד אמה, אלה בוכינגר, הייתה ממשפחה גדולה, אבל רק היא, שתי אחיותיה ושני אחיה שרדו, ליון ייחסה לה את שיערה הבלונדיני ועיניה הכחולות. סבה מצד אמה של ליון, מוריס בוכינגר, הקים חברת שעונים בלוס אנג'לס. בזמן המלחמה הוא הסתתר בבודפשט בתור לא יהודי ועבד במפעל עורות.
ליון חיה את שמונה השנים הראשונות לחייה בגרייט נק, ניו יורק. לאחר מכן, היא ומשפחתה עלו לישראל והתגוררו בקיסריה. במשך שהותה בחיק משפחתה בישראל, הספיקה ליון להשתתף בסרט הילדים הישראלי "אחד באפריל" (1989) לצדם של ציפי שביט וספי ריבלין. לאחר כשנה וחצי בישראל, הוריה התגרשו, וליון ואחיה הגדול, אדם, חזרו לארצות הברית עם אמם. לאחר ששבה להתגורר בניו יורק, ליון למדה בבית הספר 'רמז', בית ספר יהודי פרטי, שם למדה בין היתר תלמוד והייתה לתלמידה מצטיינת, עם זאת בגיל 16 סולקה מהלימודים בגין מכירת מריחואנה בשטחי בית הספר.
ליון גדלה באפר איסט סייד, שם הרגישה שהיא מנודה. אמה העבירה את משפחתם למיאמי, שם ליון למדה בבית הספר הקאנטרי של מיאמי. היא לא סיימה את בית הספר התיכון, ועזבה לפני השנה האחרונה שלה כדי להשתתף בתוכנית קולנוע בבית הספר לאמנויות טיש של אוניברסיטת ניו יורק, שבו למדה לזמן קצר, ולמדה קולנוע ופילוסופיה. סיום התיכון שלה היה תלוי בהשלמת השנה הראשונה בטיש, אך היא עזבה את התוכנית כי לא יכלה לשלם את שכר הלימוד.
ליון התנכרה לאביה, שהיה מועמד דמוקרטי למועצת העיר ניו יורק עבור המחוז השישי של מנהטן ב-2013, וחי באפר וסט סייד עד מותו באוקטובר 2014. היא אמרה שהיא לא קרובה לאמה ובעצם חיה באופן עצמאי ממשפחתה מגיל 16.
קריירת משחק

ליון התגלתה על ידי סוכנות "פורד מודלס" בגיל 6 וכילדה שיחקה בטלוויזיה בקביעות בסדרת הילדים האמריקאית "Pee-wee's Playhouse" בשנת 1987. בגיל 16, עת נשרה מבית הספר, גילה אותה השחקן והבמאי וודי אלן וליהק אותה לסרטו "כולם אומרים אני אוהב אותך". במשכורת שחסכה מהסרט נרשמה ללימודי קולנוע ופילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק אך גם משם פרשה אחרי זמן קצר לטובת קריירה קולנועית. ליון שיחקה במהלך העשור שלאחר מכן ב-30 סרטים.
בשנת 1998 כיכבה בקומדיה "בשולי בוורלי הילס" לצדם של אלן ארקין ומינה סוברי. בשנת 1999 קיבלה את התפקיד הראשי בקומדיה "יחידה במינה" שם גילמה את מייגן, מעודדת מבית נוצרי שנשלחת למחנה אימונים מיוחד כדי לתקן את ההומוסקסואליות שבה. ליון השתתפה בתפקיד קבוע בסאגת סרטי "אמריקן פאי" החל משנת 1999.
בשנת 2001 ליון לקחה חלק בסרט הפארודיה "מת לצעוק 2" שם השתתפה בסצנה פארודית על הסרט "מגרש השדים". בשנת 2002 שיחקה בסרטו של דייוויד ס. גויר "זיגזג". בשנת 2003 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הביוגרפי "פארטי מונסטר" בכיכובם של מקולי קאלקין וסת' גרין אודות חייו של ג'יימס סט. ג'יימס.
בשנת 2009 שיחקה בדרמה הטלוויזיה של CBS, "לאהוב את לאה" לצד לורן אמברוז, ושיחקה בקומדיה "The Immaculate Conception of Little Dizzle" לצד מרשל אולמן. ב-2013 שיחקה בסרט "החבר הטוב ביותר".
מאז 2013 היא מגלמת את תפקיד האסירה ניקי ניקולס בסדרת הטלוויזיה הדרמה קומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס, וקיבלה מועמדות לפרס אמי לשנת 2014 על תפקיד משנה בסדרה קומית. במאי 2019 עלתה העונה השביעית והאחרונה בהשתתפותה.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשכב עם אחרים" לצידם של ג'ייסון סודייקיס ואליסון ברי. כמו כן, שיחקה בסרט האימה "#Horror" בכיכובה של קלואי סביני, ובקומדיה הלסבית "פרזנו", בבימויה של ג'יימי באביט. באותה שנה שיחקה בקומדיה "שלום, קוראים לי דוריס".
בשנת 2016 שיחקה בסרטה של קליאה דובאל "ההתערבות" בתפקיד שרה, בת זוגה של ג'סי (דובאל), שיחקה בסרטו של קווין סמית' "יוגה הוזרז", ושיחקה בסרט האימה "Jack Goes Home" שביים תומאס דקר, ושיחקה בקומדיה "Adam Green's Aladdin" שביים אדם גרין.
בשנת 2017 כיכבה בסרט "האנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס" בכיכובו של ג'ף גרלין, ובסרט "יום החברה" לצד בוב אודנקירק ואמבר טמבלין.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "מילה של כלב", ובסרט "משפחה" לצד טיילור שילינג.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "בובה רוסית" שעלתה לנטפליקס. ליון הייתה שותפה ביצירת הסדרה ובהפקתה, והיא גם כתבה וביימה חלק מהפרקים בסדרה. ליון קיבלה שלוש מועמדויות בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-71. באותה שנה שיחקה גם בסרט "אד אסטרה", לצד בראד פיט, ובסרט "ילד דבש" על פי תסריט של שיה לה-באף.
בשנת 2020 השתתפה בסרטו הקומי-פוליטי של ג'ון סטיוארט "מנהיג בהזמנה" לצדם של סטיב קארל ורוז ביירן. בשנה זו התארחה בסדרת הטלוויזיה של אקוופינה "Awkwafina Is Nora from Queens‏" ברשת קומדי סנטרל, וליון אף ביימה פרק אחד מתוך הסדרה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו הביוגרפי של לי דניאלס ("המשרת"), "ממשלת ארצות הברית נגד בילי הולידיי" אודות חייה של הזמרת בילי הולידיי, בדמותה של השחקנית טלולה בנקהאד (אנ').
בשנת 2023 החלה לככב בתור צ'ארלי קאל בסדרת המשטרה "פוקר פייס" המשודרת בשירות הסטרימינג Peacock. על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית.
בשנת 2025 היא צפויה לדבב בסרט "דרדסים".
חיים אישיים

כשהייתה בת 18, ליון השתמשה בשכרה מעבודתה על הסרט "כולם אומרים אני אוהב אותך" כדי לקנות דירה קטנה ליד פארק גראמרסי.
במהלך שנות ה-2000 המוקדמות חוותה בעיות משפטיות ונעצרה בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול, בשל תקריות שבהן היו מעורבים שכניה. בשנת 2005 סולקה על ידי בעל הבית שלה, השחקן מייקל רפפורט, בעקבות תלונות של דיירים אחרים על התנהגותה.
בשנת 2005, ליון אושפזה (תחת שם בדוי) במרכז הרפואי בית ישראל במנהטן, כשהיא סובלת מהפטיטיס C, דלקת פנים הלב וחזה אוויר; היא גם עברה טיפול גמילה מהרואין.
בינואר 2006, הוצא צו מעצר נגדה לאחר שהחמיצה דיון בבית המשפט בנוגע לבעיות המשפטיות הקודמות שלה. עורך דינה אמר כי נוצר מצב חירום אך לא מסר פרטים. מאוחר יותר באותה שנה, ליון אושפזה במרכז גמילה בסמים ואלכוהול, והיא הופיעה בבית המשפט לאחר מכן. שופט פסק לה שחרור על תנאי.
בשנת 2012 ליון עברה ניתוח לב פתוח  כדי לתקן נזק במסתמי הלב שנגרם על ידי זיהום בליבה. היא התאוששה מהניתוח ודיברה על כך ב-"The Rosie Show" במרץ 2012.
ליון גרה באיסט וילג' בניו יורק. היא והשחקן פרד ארמיסן החלו לצאת בשנת 2014, אך באפריל 2022, ליון אישרה שהם סיימו את מערכת היחסים.