הידעת את הארץ
הגליל ועמקי הצפון

הגליל ועמקי הצפון הוא הכרך הראשון בסדרה. המבוא למהדורה הראשונה של הספר נכתב בעין חרוד בשנת 1937. כרך זה יצא בשש מהדורות, האחרונה שבהן יצאה לאור בשנת 1955 על ידי הוצאת מעריב, אשר כללה רק את ארבעת הכרכים הראשונים. בהקדמה למהדורה זו - האחרונה - כתב ברסלבי כי לאחר "מנוסת אלפי הערבים" מתחומי הגליל ונטישת 115 כפרים ערבים יש לכתוב מחדש את הכרך על הגליל ועמקי הצפון. הוא מוסיף פרק חדש לספר שכן "הגליל נעשה ישראלי" ובו תיאור מהלכי מלחמת העצמאות בגליל.
במבוא שנכתב בשנת 1937, שלוש שנים לפני הדפסת המהדורה הראשונה, הוא מציין כי ידיעת הארץ, היא הגאוגרפיה, אשר במקרה זה, מוצגת באסופת המאמרים שפורסמו במקומות אחרים. את התיאור של המציאות הגאוגרפית הוא יעשה לאור "הסתכלות עצמית ובלתי אמצעית ופרי חקירותיהם של חוקרי ארץ בעבר. וכך את פותח את הפרק הראשון בתיאור הגליל העליון מתצפית במרומי הר הכרמל: "עוד בעמוד רגליך בהדר הכרמל בחיפה תבחין העין פשוטה ... בחומת ההרים - גבוהה, תלולה ומכחילה מרחוק - של הרי הגליל העליון." הוא מתאר כיצד נקבעו גבולות הארץ ומציין כי הגבול הצפוני של הגליל העליון הוא נהר הליטני. בכרך החמישי הוא חוזר לנושא ומפרט כיצד נקבע הגבול הצפוני - הלא טבעי - של הגליל, בעקבות הסכם סייקס–פיקו משנת 1916.
הוא עובר לתאר את סולמה של צור ומספר לקוראים כיצד הוא ירד עם קבוצת מטיילים, בשחיה, מהים הפתוח לפנים הנקרות כדי להבין מה המקור של "הרעמים" הנשמעים בעת הביקור המקום. "הגלים מתגלגלים בנקרות ויוצרים הדים כפולים ומשולשים המתגלגלים". והוא נותן עיצה למטיילים: אם מגיע לכם מידע מעין זה, מחברים או מעיתונים, רישמו אותו ובפעם הבא כאשר תבקרו במקום תזכו בחוויה - כך עשיתי במקרה זה וזכיתי לראות מה שפעם סופר לי.
הוא סוקר את ההיסטוריה של האזור, עובר לתולדות הגליל בימי יוסף בן מתתיהו ועובר על השרידים של בתי הכנסת שנמצאו בגליל. הוא מצר כי המשקוף היפה שנמצא בברעם, עליו כתוב "יהי שלום על המקום הזה וכל מקומות ישראל, יוסה הלוי בר לוי, עשה המשקוף הזה, תבוא ברכה על מעשיו" – "התגלגל ונמכר ללובר בפריז. החלק ההיסטורי על הגליל הורחב ועודכן בכרך השישי שיצא לאור בשנת 1964.
הוא ממשיך בתיאור הגליל העליון על פי נסיעה ב"כביש הצבאי" – הוא כביש הצפון ומספר על העלייה לחניתה. מרכס חניתה הוא מציג תצפית על עמק עכו ועמק זבולון ועומד על ההבדל ביניהם: בעוד שבעמק עכו מבחינים ביישוב ערבי חקלאי צפוף השוכן באזור ירוק ופורה הרי בעמק זבולון, היום הקריות, היה אז שטח חולי וחלקו הצפוני היה בוצי, היו אלה הביצות בשפך נחל נעמן. הוא משלים את המשך הביקור ברצועה הצפונית של הגליל "במעגלי חניתה - אילון – מצובה" ומקדיש את רובו של הפרק לתיאור חורש ים תיכוני שהוא מכנה בתור החורש הארץ ישראלי הטבעי. הוא מספר על האלון ארץ ישראל, האלון המצוי, אלון העפצים ועוד. ומסכם כי בהיעדר מספיק מים במקום ומיעוט האדמה הפורייה הוא מציע כי מתיישבי המקום יבנו בתי הבראה ויעסקו בקיט.
בכביש הצבאי הוא מגיע לקדש נפתלי, ממנה ניתן לצפות על הרי הגולן עד קלעת נמרוד. הוא מתאר אתר עתיק בשם "קדס" שהיה בתקופה הערבית בירת המחוז של הגליל המזרחי (לפני שעברה לצפת. במקום יש קבר המיוחס ליתרו - ומציין כי ליתרו יש עוד שלושה קברים בגליל. הוא מנסה למצוא הסבר לדרך בה נבחר שם למקום, לעיתים, רק על סמך אסוציאציה לשונית. לדוגמה: קבר יתרו מצוי ליד פסגת קרני חיטין אשר מכונה "מדין", מדיין היה מקום מגוריו של חותן משה יתרו ומכאן שמו הושאל למקום הקבר. הפיסגה השנייה מכונה "מדינת אל-איכה" – מושג נוסף המובא בקוראן בהקשר ליתרו הנביא.
ברסלבי נאמן לסיפורים שהוא שומע מערביי המקום ומהיהודים שלא עזבו את הארץ מעולם, ומביא את "הרקע של ל"ג במירון". לדעתו החגיגות הראשונות במקום קשורות לקברי הלל ושמאי בשיפולי ההר, היכן שממוקם קבר רבי שמעון בר יוחאי. במחצית הראשונה של המאה ה-13 נוסע שהיה במקום כותב: "שם מתקבצים ישראליים וישמעליים בי"ד אייר פסח שני והיא הם מוצאים מים במערה סימן ברכה הוא כי תתברך השנה. ואם אין גשמים, בעת תפילה יורדים גשמים". מקורן של חגיגות ל"ג בעומר לפי גאוגרף מוסלמי הוא תפילה לגשם. לאחר מכן שונה מועד החגיגה לי"ח באייר וכן הסיבה לכל ההילולה על קבר רבי שמעון בר יוחאי.
יוסף ברסלבי נוקט ביוזמה וכולל בספרו פרק על שירת ההילולא של דרשב"י במירון. הוא נלהב ממראה עיניו
למטה, בחצר ובין כתלי הבנינים, יתפרס הקהל המשולב קרעים - קרעים, יפריש מעגלים חגים וזעים ויפיג במחול: מעגל-מעגל ודפוסי-השיר המיוחדים לו מעגל-מעגל, ריקודו ודבקותו. 
 לקול "כלי זמר" ...ולקול קריאת פסוקים ריתמיים ומונוטוניים, ירקעו רגל וימחאו כף יהודי המזרח וותיקי אשכנז ילידי הארץ גם יחד. ומאות סקרנים מבני הדור החדש ...יאחזו אף הם בשבולת המחולות - להגדיל "דבקות" ולהאדירה.
ברסלבי מגיע למסקנה כי הניגונים "המונוטוניים ומיעוטי הצלילים" הם שירת המחול הערבי בפי ילידי הארץ. הוא אינו מבין מדוע דבקו בחרוזים בשפה הערבית: "דלת התוכן...אספקלריה לרמת תרבות נחותת דרגה". אולי בעת החדשה היא "תאסף אל גנזי הפולקלור".
הוא מביא דוגמאות לכמה מהשירים, כפי שהוא ליקט מזקני צפת, לאחר ההילולה:
באנו אל המקום באנו ומתחיל המנצח ב"הרצאת" פרשת העלייה למירון

ורבי שמעון מגיננו - יענו המחוללים לעומתו

עלינו הרים ובאנו

ורבי מאיר מגיננו
הוא מספר על נוהג נוסף מהימים ההם, תופעת "ונעו שתים-שלוש ערים בבקעת בית נטופה. היום עובר בו המוביל הארצי. אך בזמנו, בימי הקיץ, היה רק מעיין אחד, "עין נאטף" של תושבי כפר עראבה. גם ערביי הכפר בעיינה ועילבון בקשו לקבל מים ממנו ו"מלא כסף ישקלו אנשי ערב". תושבי המקום אומרים לו כי רק אם היהודים יגיעו למקום, יהיה לנו מים בשפע, כמו שהם נוהגים למצוא ביישוביהם.
בסיומו של הכרך הראשון, הכולל 450 עמודים, מובאים המקורות שבהן פורסמו המאמרים שלוקטו לכרך זה. בין השאר ציון המקור לפרקים יכול להצביע על יעדי הכתיבה של תוכן הפרקים:
"תולדות החקלאות בעמק יזרעאל" - הארץ 14 פברואר 1925.
"בין ים למדבר" - מוסף העיתון דבר – 31 יולי 1925.
"סולמה של צור" - בן ארצי, שבועון לילדים ולנערים - 1926
רק שני פרקים נכתבו במיוחד לכרך זה.