stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפועל ירושלים (כדורגל)
אצטדיון ומתקנים

| --- | --- |
 :  ראו גם – אצטדיון טדי, מגרש קטמון
הפועל ירושלים עברה בין ארבעה מגרשי כדורגל מאז שקמה. בשנים הראשונות שיחקה הפועל במגרש ברחוב המלך ג'ורג', סמוך לבית פרומין. במגרש זה עומד היום גן המנורה. לאחר תקופה בה שיחקה הקבוצה באצטדיון ימק"א, בשנת 1958 עברה הקבוצה לשחק במגרש קטמון (שנקרא גם מגרש הפועל) הממוקם ברחוב "רחל אימנו". מגרש זה שימש את הקבוצה במשך שנים רבות ועד היום שם המגרש ושם הרחוב מלווים את הקבוצה בהווי ובשירי האוהדים בייחוד מאז הקמת הפועל קטמון בשנת 2007. בתחילת שנות השמונים, לאחר שמגרש קטמון נהרס, חזרה הפועל לשחק באצטדיון ימק"א וב-1991 עברה לאצטדיון טדי.
במהלך שתי העונות בהן שיחקה בליגה א' צפון התקיימו מספר משחקים במגרש שנמצא בעמק הארזים ובמגרש הסינתטי בהר חומה, אשר משמשים כמגרשי אימונים.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, מגרש האימונים של הקבוצה היה ממוקם בין שכונת קריית היובל ל"רמת דניה" וידוע בכינוי "האורווה". במהלך העשור השני של המאה ה-21, המגרש הוזנח ולבסוף חדל לתפקד כמגרש כדורגל.
הפועל קטמון ירושלים החלה את דרכה ללא מגרש אימונים מסודר. לאחר הפיצול ממבשרת ציון, חידשה עיריית ירושלים את מגרש מבט בקטמונים והניחה בו דשא סינתטי. במגרש זה התאמנה הפועל קטמון ירושלים בעונותיה בליגות הנמוכות. עם העלייה לליגה הלאומית החלה הקבוצה לנדוד למגרשי אימון מחוץ לירושלים. בתחילה למגרש אימונים בבית דגן ולאחר מכן למעלה אדומים. זאת עד שנפתחו מגרשי האימון בעמק הארזים, גם הם בבעלות העירייה. במתחם זה הוקצו שעות אימון למועדון כמו גם חדרי הלבשה ומשרד. לאחר רכישת השם "הפועל ירושלים", המשיכה הקבוצה להתאמן במתחם הספורט בעמק הארזים.
כדורגל נשים

בעונת 2011/2012 פתחה הפועל קטמון ירושלים לראשונה מספר קבוצות רשמיות לנערות ולילדות. באוקטובר 2015 קבוצת הנערות של המועדון שינתה את שמה ל"הפועל קטמון ירושלים – שירה" לזכרה של שירה בנקי אשר נרצחה במצעד הגאווה בירושלים באותה שנה.
קבוצת הילדות של הפועל קטמון ירושלים זכתה בעונת 2015/2016 בגביע המדינה. קבוצת הנערות "הפועל קטמון ירושלים שירה בנקי" זכתה בעונת 2016/2017 באליפות המדינה ובעונת 2019/2018 בגביע המדינה.
עם פתיחת עונת 2020/2021 הודיעה הקבוצה על הקמת קבוצת נשים בוגרות שעלתה תוך שתי עונות לליגת העל בכדורגל נשים.
בין חברי הוועד המנהל של העמותה כיהנו שתי נשים. יו"ר הוועד המנהל בין השנים 2017 ו-2020 – דפנה גולדשמידט, ונציגת הספונסר "אלטשולר שחם" – דפנה בסה.
סמל וסלוגן > הסלוגן הרשמי – "אני מקטמון ויש עלי פזמון"

בפברואר 2021 אישרו חברי העמותה בהצבעה, כי בגב מדי המשחק של הקבוצה יודפס באופן קבוע הסלוגן "אני מקטמון ויש עלי פזמון" אשר לקוח משיר אוהדים משנות השבעים – זאת כתזכורת הן לימי הקבוצה במגרש קטמון והן להפועל קטמון ירושלים.
החל מעונת 2021/22 הסלוגן מופיע במקום ספונסר בחלקה העליון האחורי של חולצת המשחק.
ראו גם

הפועל ירושלים
הפועל ירושלים (כדורסל)
הדרבי של ירושלים
לקריאה נוספת

חיים ברעם, אדום צהוב שחור, ספרית מעריב, 2004
תמר רפפורט (עורכת). 2016. כדורגל שייך לאוהדים: מסע מחקרי בעקבות הפועל קטמון ירושלים. תל אביב: הוצאת רסלינג.
סמיר קונטאר

| --- | --- |
קונטאר בזמן ביקורו בקבר חאפז באיראן, 2009
קונטאר בזמן ביקורו בקבר חאפז באיראן, 2009
 לידה:  20 ביולי 1962 לבנון עביה (אנ'), לבנון 
 נהרג:  19 בדצמבר 2015 (בגיל 53) סוריה (1980–2024) ג'רמאנא (אנ'), סוריה 
 מדינה:  לבנון 
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה 
 השתייכות:  חזבאללה חזבאללה
 פעולות ומבצעים
 הסכסוך הישראלי-פלסטיני 
 
סמיר קונטאר (בערבית: سمير القنطار, תעתיק מדויק: סמיר אלקנטאר; 20 ביולי 1962 – 19 בדצמבר 2015) היה מחבל לבנוני דרוזי, שהשתתף בפיגוע בנהריה ב־22 באפריל 1979, שבו נרצחו בני משפחת הרן והשוטר אליהו שחר. הוא הורשע ברצח שני אזרחים ישראלים ושוטר אחד, חטיפה וניסיון לרצח, ונידון לחמישה מאסרי עולם ו־47 שנות מאסר. ב־16 ביולי 2008 השתחרר ושב ללבנון, במסגרת עסקה עם חזבאללה שכללה את החזרת גופות החיילים החטופים הישראלים אלדד רגב ואודי גולדווסר.
לאחר שחרורו שב קונטאר לעסוק בטרור בשליחות חזבאללה. ב-2015 הכריזה עליו ארצות הברית כ"טרוריסט בינלאומי". ב-19 בדצמבר 2015 נהרג בפיצוץ בג'רמאנה, סוריה, במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה. יומיים לאחר מכן קיבל צבא סוריה החופשי אחריות על מותו. עם זאת חזבאללה כופרים בכך: לפי גרסתם הוא מת כאשר נפגע הבניין שבו שהה מטיל ששיגר חיל האוויר הישראלי.
ילדותו

קונטאר נולד בעביה(אנ') שבהר הלבנון למשפחה דרוזית חילונית ואמידה, שלה שלושה בנים וחמש בנות. אביו היה שף בחברת המסעדנות הבינלאומית 'אלביר אבילא', ולכן נעדר מהבית רוב הזמן, ואימו הייתה עקרת בית. כשהיה בן 13 וחצי, באפריל 1975, גויס דרך המפלגה הסוציאליסטית לחזית העממית לשחרור פלסטין לתפקיד במפקדתה הראשית שישבה בלבנון. שמו בארגון היה נביל אחמד קאסם. לאחר פיצול הארגון ב-1976, בעוד אחמד ג'יבריל נשאר עם השם המקורי, עבר קונטאר לחזית לשחרור פלסטין עם מוחמד זיידאן, המכונה אבו אלעבאס, שהיה ממונה על ההסברה והפך למפקדו העליון של הארגון.
פעולות טרור > ניסיון פיגוע באוטובוס

ב-31 בינואר 1978 בהיותו בן 15 וחצי יצא קונטאר, עם אנשים נוספים מארגונו, לירדן דרך דמשק במטרה לחצות את נהר הירדן ולחטוף אוטובוס ישראלי באזור בית שאן ולדרוש את שחרורם של 20 מחבלים, בהם קוזו אוקמוטו. בעקבות מודיעין מוקדם שהועבר לשירותי הביטחון של ירדן נעצרו קונטאר ושותפיו וישבו בכלא הירדני בעמאן 11 חודשים, עד סוף שנת 1978.
פעולות טרור > הפיגוע בנהריה

ב-22 באפריל 1979, בהיותו בן שש עשרה וחצי בלבד, הוביל סמיר קונטאר חוליה בת ארבעה מחבלים מלבנון, שהשתייכו לחזית לשחרור פלסטין. בשעת חצות הם הגיעו בסירת גומי לנהריה וירדו לחוף. אנשי החוליה ירו על רכב משטרה, ומהירי נהרג השוטר אליהו שחר. אחר כך פרצו לדירתו של צ'רלי שפירא, והוא הרג בירייה אחד מהמחבלים. יתר השלושה פרצו לדירתם של בני משפחת הרן בטרם הגיעה תגבורת של כוחות משטרה. הם לקחו כבני ערובה את דני הרן בן ה-31 עם בתו בת הארבע עינת. האם, סמדר, הצליחה להסתתר בבוידעם מעל חדר השינה עם בתה בת השנתיים יעל ועם שכנה.
לאחר תפיסת בני הערובה נלקחו דני ועינת אל חוף הים, שם התפתח קרב יריות עם שוטרים ועם חיילי צה"ל. סמיר קונטאר ירה בדני הרן מטווח קצר בגבו ורצח אותו מול עיניה של בתו עינת, ולאחר מכן רצח גם את עינת, כשרוצץ בקת הרובה את גולגולתה כנגד סלע. בביתם, בבוידעם, נחנקה למוות בתה בת השנתיים של סמדר, יעל, תוך כדי ניסיונותיה של האם להשתיקה כדי שלא יתגלו על ידי החוליה.
בחילופי היריות שהיו על החוף נהרג אחד מאנשי החוליה של קונטאר. קונטאר ואיש החוליה הרביעי, אחמד אברס, נתפסו. זה האחרון שוחרר על ידי ישראל בעסקת ג'יבריל בשנת 1985, בה שוחררו 1,150 אסירים בתמורה לשלושה חיילים ישראלים.
התמיכה בסמיר קונטאר

קונטאר נשפט והורשע ברצח בני משפחת הרן (דני ועינת) ובהריגת שני השוטרים. הוא הודה במעשיו, אך לימים הביע הסתייגות מהם, ואמר בריאיון ל"מעריב" כי מוטב היה לתקוף יעדים צבאיים ולא אזרחיים. הוא גם הודה בריאיון כי הילדה עינת הרן הייתה חפה מפשע וכי היה עליו לשמור על חייה. בהזדמנויות אחרות כפר באשמה כי רצח את עינת, למרות הודאה מפורשת שעליה חתם והממצאים הפתולוגיים.
בתקופת מאסרו נחשב בלבנון כשבוי מלחמה. בשנים האחרונות למאסרו עיקר התמיכה בו הגיעה מאנשי חזבאללה או מבעלי בריתו הפוליטיים של הארגון בלבנון. זאת אף שקונטאר ראה עצמו אדם חילוני ודבק באידאולוגיה קומוניסטית הרחוקה מהאידאולוגיה של חזבאללה. אחיו של סמיר, בסאם קונטאר, ייצג את עניינו של אחיו בלבנון. לעומת זאת הוריו של קונטאר התנגדו למעשהו.
רק ביולי 2008, 30 שנים לאחר הפיגוע בנהריה נחשפו פרוטוקולים ועדויות ממשפטו של הרוצח.
קונטאר זכה לתמיכתה של היבה יזבק, חברת כנסת ערבייה-ישראלית מטעם בל"ד המהווה חלק מהרשימה המשותפת.
החילופים המוצעים עם רון ארד

ב-2004 הסכימה ישראל לשחרר כ-400 אסירים בתמורה לשחרורם של איש העסקים אלחנן טננבוים ושל גופותיהם של שלושת חטופי הר דב, שהוחזקו בידי ארגון חזבאללה מאז שנת 2000. מנהיג חזבאללה חסן נסראללה סירב לבצע את העסקה אלא אם כן היא תכלול גם את קונטאר. "תנאי חזבאללה הפכו ברורים ומוגדרים, ואנו דבקים בהם בכל הנסיבות", הצהיר נסראללה. ישראל הסכימה אז לשחרר גם את קונטאר, אבל רק לאחר שחזבאללה יספק "ראיות מוצקות" על גורלו של רון ארד, נווט חיל האוויר הנעדר בלבנון מאז שנת 1986. היות שחזבאללה לא סיפק מעולם מידע מוצק על ארד, המשיכה ישראל להחזיק בסמיר קונטאר. עם זאת עסקת חילופי השבויים אכן יצאה לפועל.
מעודד מחילופי השבויים, הצהיר חמאס כמה ימים מאוחר יותר שאנשיו גם הם יחטפו חיילים ישראלים כדי להביא לשחרורם של אסירים פלסטינים. בה בשעה הבטיח נסראללה לתומכיו כי חזבאללה ימשיך לחטוף ישראלים עד אשר לא יישאר בבתי הכלא הישראליים "אף אסיר אחד".
ב-8 ביולי 2005 פרסם "מעריב" ריאיון שערכה הכתבת חן קוטס-בר עם קונטאר בכלא הדרים. בריאיון גילה קונטאר כי עורך הדין שלו העביר לו מסר מגורמים פוליטיים בלבנון שביקשו ממנו להציג מועמדות לפרלמנט הלבנוני מטעמם. קונטאר סירב לחשוף את זהות הגורמים. הוא אמר שסירב להצעה כיוון שחשב כי אין הוא יכול למלא את התפקיד מן הכלא, וכי אינו מעוניין לנצל את מצבו כמנוף פוליטי. הוא הוסיף עוד כי הוא עוקב אחרי האירועים בלבנון באמצעות הטלוויזיה והרדיו וכי הוא מקווה שהחברה הלבנונית תהפוך בסופו של דבר לחברה חילונית ללא חלוקה עדתית.
תוכנית לבנון

בשנת 2006 הפך קונטאר לחלק מתוכנית מדינית מורכבת יותר, שניסו לקדם ראש ממשלת לבנון פואד סניורה ושליח האו"ם למזרח התיכון טריה לארסן. תוכנית זו כללה שישה שלבים:
האו"ם יסמן את הגבול בין לבנון ובין סוריה;
סוריה תכריז רשמית כי חוות שבעא הן טריטוריה לבנונית;
צבא לבנון יתפוס עמדות על גבולה הדרומי של לבנון עם ישראל;
ישראל תיסוג מחוות שבעא ותעביר אותן ללבנון; חיל האוויר הישראלי יפסיק את טיסותיו מעל שמי לבנון;
סניורה יכריז רשמית על סיום הכיבוש הישראלי, וכל המיליציות, כולל חזבאללה, יתפרקו מנשקן;
ייעשה כל שאפשר כדי לחקור מה עלה בגורלו של רון ארד; ישראל תשחרר את סמיר קונטאר ואת כל שאר האסירים הלבנונים; חזבאללה יסתלק מאזור הגבול עם ישראל.
האירועים שהובילו לשחרורו של קונטאר

ב-12 ביולי 2006 תקף ארגון חזבאללה סיור ישראלי באזור הגבול עם לבנון וחטף שני חיילים, צעד שהוביל למלחמת לבנון השנייה. הכוונה הייתה לשחררם בתמורה לסמיר קונטאר. בראיונות שניתנו אחר כך ברשת הטלוויזיה של חזבאללה אל-מנאר, ד"ר מוחמד ג'וואד ח'ליפה, שר הבריאות של לבנון, בירך את חזבאללה על "פעולותיו הכבירות" ואמר כי "ללבנון הזכות לקבל בחזרה את שבוייה ולשחררם". עלי עמאר, חבר הפרלמנט הלבנוני מטעם חזבאללה, הביע את דעתו כי "בפרט בשלב בסיסי זה בתולדות המולדת והאומה, הממשל הנוכחי היה אמור להביע סולידריות עם עמו ולתת לסמיר קונטאר לחוש כי הוא לבנוני פר אקסלנס".
כשלב מקדים לעסקה גורש נסים נסר ב-1 ביוני 2008 ללבנון.
ב-29 ביוני 2008 אישרה ממשלת ישראל, ברוב של 22 שרים מול 3, עסקת חילופי שבויים, שבה אמורים היו קונטאר ו-4 אסירים נוספים להשתחרר. בתמורה אמורה הייתה ישראל לקבל לידיה מחזבאללה את החיילים החטופים אלדד רגב ואודי גולדווסר, וכן לקבל מידע על הנווט השבוי רון ארד.
העסקה המוצעת עוררה חילוקי דעות קשים בממשלה ובציבור הישראלי, וזאת בשל העובדה כי על פי ההערכות בעת קבלתה שני החיילים החטופים אינם בין החיים. מתנגדי העסקה טענו כי ישראל משחררת אסירים חיים ובראשם רוצח כקונטאר, ובתמורה מקבלת גופות. בכך היא מסכנת עיקרון חשוב של 'חיים תמורת חיים ומתים תמורת מתים' וגורמת לכך שבעתיד לא תהיה לארגוני הטרור מוטיבציה לשמור את הישראלים שבידם בחיים. מצדדי העסקה טענו כי כדי למנוע הישנות מקרה טרגי כמקרה רון ארד, יש לאשר את העסקה למרות המחיר הכבד. מול אלה שסברו שאסור לשחררו ללא קבלת מידע על רון ארד, היו במצדדים בשחרורו מי שנימקו זאת בכך שעצם החזקתו גורם לחזבאללה לחטוף חיילים כדי להביא לשחררו, ואילו היו משחררים אותו בעבר, היו נמנעות חטיפות החיילים בצפון.
בישיבת הממשלה ב-15 ביולי 2008 אושרה סופית עסקת החילופים, וזאת אף על פי שגורמי הביטחון הכריזו כי אין בדו"ח של חזבאללה על רון ארד מידע חדש. השר בנימין בן אליעזר טען כי העניין סביב ארד היה "מריחה אחת גדולה".
ב-16 ביולי 2008 שוחרר סמיר קונטאר ללבנון במסגרת עסקת החילופים בין ישראל לחזבאללה. הוא התקבל בטקס חגיגי בבירות בלבנון בנוכחות מזכ"ל חזבאללה השיח' חסן נסראללה. במהלך האירוע הצהיר קונטאר שהוא ישוב לפלסטין באמצעות נשק ההתנגדות. למחרת שחרורו מהכלא עלה קונטאר לקברו של עימאד מורנייה, קצין המבצעים הראשי של חזבאללה שנהרג בפיצוץ מטען במכוניתו בדמשק בפברואר 2008.
ב-1992, בהיותו בכלא הישראלי, התחתן קונטאר עם מחבלת ערבייה שפגש במהלך שהותו בכלא. בית משפט ברמאללה הסכים לבקשת האישה לגירושין באפריל 2013. כמו כן קונטאר למד לתואר בוגר אוניברסיטה (BA) במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה, שהוענק לו בספטמבר 1998, ואף התחיל ללמוד לתואר שני, אך לא סיימו.
קונטאר נכלל ברשימת האנשים שמשרד הביטחון של ממשלת הממלכה המאוחדת אסר את כניסתם לבריטניה.
חזרה לטרור

מאז שחרורו פעל קונטאר לעידוד חטיפתם של חיילים ישראלים. בכנס למען האסירים ברצועת עזה ששודר בלוויין, אמר קונטאר: ”אני קורא לארגוני ההתנגדות לחטוף עוד חיילים ישראלים ולא להסתפק בחייל אחד, כי מספרם של האסירים גדול”. עם שחרורו של החייל גלעד שליט משבי חמאס התראיין קונטאר לתחנת הרדיו אלנור של חזבאללה וקרא לארגונים הפלסטינים לחטוף עוד חיילים כדי להביא לשחרורם של האסירים שנותרו כלואים בישראל.
חזרה לטרור > קונטאר והגולן

מאז 2008 פעל קונטאר בדרכים שונות למען השבת הגולן לריבונות סורית. בנובמבר 2008 הוא הגיע אל גבעת הצעקות, מהצד הסורי של הגבול, ושלהב כ-500 מתושבי הכפרים הדרוזיים מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא ועין קנייא, והבטיח להם: ”אני אומר לכם, בקרוב הנשיא אסד יניף את דגל סוריה על אדמת הגולן”. בקיץ 2014 הגיע מידע מהדרוזים בגולן כי קונטאר פועל להקמת תא חזבאללה בגולן הסורי במטרה להחדיר לישראל מחבלים משטחה של סוריה.
בספטמבר 2015 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי קונטאר הוכנס לרשימת הטרור השחורה, ומאותו רגע הוא הוגדר "טרוריסט בינלאומי".
מותו

בליל 19 בדצמבר 2015 הותקף בניין בג'רמאנה שמדרום לדמשק. בתקיפה זו נהרג קונטאר עם עוד שבעה פעילי טרור. לפי הערכות שפורסמו בכלי התקשורת, קונטאר ומפקדי חזבאללה נהרגו בעת שתכננו פיגוע טרור נגד ישראל.
רשות השידור של משטר אסד האשימה "טרוריסטים" שחיסלו את קונטאר בטילים, תוך ציון שזה קשור לתמיכת מדינות המפרץ וישראל ב"טרוריסטים". צבא סוריה החופשי קיבל אחריות לחיסול קונטאר ב-21 בדצמבר 2015 ופרסם סרטון ברשתות החברתיות. לטענת חזבאללה, חיל האוויר הישראלי ערך את התקיפה. הצבא הסורי החופשי טען כי חזבאללה משקר בטענתו שהייתה מעורבות כביכול של חיל האוויר הישראלי. כחודשיים לאחר האירוע אמר חבר הכנסת עמר בר-לב שמדובר בהצלחה ישראלית, והוסיף: "כאשר נשאלתי אם מדובר בפעולה ישראלית אמרתי שלא אכנס לפעולות מבצעיות. כל חיסול וכל מחבל שמוצא את מותו הוא מבורך ולא משנה אם לנו היה יד בכך או לאו."
בריאיון לתוכנית הפטריוטים בערוץ 14 ב-14 בדצמבר 2024 טען השר לשעבר איוב קרא כי קונטאר היה במוצאו שיעי, וכי היותו דרוזי היא "סיפורי פוגי".
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר שחרור אסירים לבנונים 13.07.08, באתר שירות בתי הסוהר
↑  ג'קי חורי, ברק רביד ורויטרס, Hezbollah: Samir Kuntar Killed in Israeli Airstrike on Damascus, ‏20 בדצמבר 2015 (באנגלית)
1 2  חן קוטס-בר, "קשה לי לראות ילדים נהרגים", באתר nrg‏, 8 ביולי 2005
↑  The Kuntar File, Exposed-Yediot Aharonot-by Nir Gontarz, אתר משרד החוץ הישראלי, 14 ביולי 2008
↑  "נסראללה: לא יהיו חילופי שבויים ללא סמיר קונטאר", Canadian Jewish News מ-13 בנובמבר 2003.
↑  "ישראל מסכימה לשחרר אסירים בעסקה סודית עם חזבאללה", The Irish Times מ-26 בינואר 2004
↑  "חמאס וחזבאללה מבטיחים לחטוף עוד חיילים ישראלים", סוכנות הידיעות הגרמנית, 30 בינואר 2004.
↑  "תמרונים דיפלומטיים", Mideast Mirror מ-1 ביוני 2006.
↑  "דיון בערוץ הטלוויזיה של חזבאללה בלבנון עוסק בהשלכות הפעולה", BBC Worldwide Monitoring מ-13 בינואר 2006.
↑  רענן בן-צור וחגי עינב, לאחר 6 שנים: המרגל נסים נאסר חזר ללבנון, באתר ynet, 1 ביוני 2008
↑  הממשלה אישרה את עסקת השבויים, באתר וואלה, 29 ביוני 2008
↑  רוני סופר, דו"ח חיזבאללה על רון ארד: כנראה אינו בחיים, באתר ynet, 12 ביולי 2008
↑  שמעון שיפר, הגיע רגע ההכרעה, ידיעות אחרונות, 15 ביוני 2008
↑  אחיה ראב"ד, מיקי גולדווסר: למה לא החזירו את קונטאר קודם?, באתר ynet, 19 ביוני 2008
↑  השר בן-אליעזר: הדו"ח על רון ארד הוא מריחה אחת גדולה, באתר ynet, 15 ביולי 2008
↑  רועי נחמיאס, קונטאר על קבר מורניה: נמשיך בדרך הזאת, באתר ynet, 17 ביולי 2008
↑  אבי יששכרוף‏, לבד בביירות: אשתו של סמיר קונטאר מתגרשת, באתר וואלה, 24 באפריל 2013
↑  יאיר אטינגר, קונטאר: צריך לקבל את ישראל כעובדה קיימת, באתר הארץ, 25 בינואר 2004
↑  אתר חדשות ערוץ 2, ‏החיים בכלא הישראלי: מרוואן ברגותי יקבל בקרוב תואר דוקטור, באתר גלובס, 14 במרץ 2010
↑  רועי קייס, קונטאר בירך על העסקה: "לחטוף עוד חיילים", באתר ynet, 19 בנובמבר 2011
↑  חגי עינב, קונטאר ביקר בגולן: בקרוב נניף את דגל סוריה, באתר ynet, 23 בנובמבר 2008
↑  חגי הוברמן, גבול הצפון מתחמם, באתר ערוץ 7, 23 באוקטובר 2014
↑  מוחמד דף וסמיר קונטאר הוכנסו לרשימת הטרור האמריקנית, באתר וואלה, 9 בספטמבר 2015
↑  רון בן ישי, "קונטאר חוסל בעיצומו של תכנון פיגוע גדול נגד ישראל ברמת הגולן", באתר ynet, 20 בדצמבר 2015
↑  סמיר קונטר נפל חלל בהפגזת טילים … אלזועבי: זו עדות נוספת על הקשר בין ישראל לסוכנים במפרץ הערבי, באתר סוכנות הידיעות הערבית הסורית
1 2  מערכת וואלה! חדשות‏, לא ישראל? "צבא סוריה החופשי" קיבל אחריות על חיסול קונטאר, באתר וואלה, 21 בדצמבר 2015
↑  רועי קייס, יואב זיתון וליעד אוסמו, חזבאללה: סמיר קונטאר, רוצח משפחת הרן, חוסל בתקיפה ישראלית בדמשק, באתר ynet, 20 בדצמבר 2015
↑  אסף גבור ויוחאי עופר, בכיר חזבאללה סמיר קונטאר חוסל הלילה בסוריה, באתר nrg‏, 20 בדצמבר 2015
↑   אלמוג בן זכרי, ח"כ בר לב אישר: חיסול סמיר קונטאר – "הצלחה אדירה של ישראל", באתר הארץ, 28 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400021805171  ISNI: 0000 0001 3990 3766  LCCN: no2011139446  SUDOC: 202697509  VIAF: 174904106   WorldCat (עם VIAF): 174904106
סמיר אבו עישה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוגוסט 1960 (בן 64) בית וזן, הגדה המערבית 
 תפקיד:  שר התכנון
 
סמיר אבו עישה (נולד ב-1960) היה שר התכנון לשעבר של הרשות הפלסטינית. אבו עישה כיהן בממשלה הפלסטינית ה-11 ובממשלה ה-11 (ממשלת האחדות) (בשנים 2006–2007) כמומחה בתחום התכנון.
אבו עישה סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה עם דוקטורט בהנדסה אזרחית. אבו עישה שימש גם כיועץ למספר מוסדות פלסטינים כולל משרד התכנון וכן מספר מוסדות נוספים מקומיים ובינלאומיים לפני שמונה לשר התכנון.
אבו עישה עבד גם כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובאירופה. אבו עישה פרסם לאורך השנים מעל ל-70 מחקרים ומאמרים שונים בנושאים הנדסה אזרחית ותכנון.
הערות שוליים

↑  "Abu Eisheh, Samir (1960-)". Palestinian Academic Society for the Study of International Affairs. נבדק ב-2023-05-09.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוחמד נימר אל-הווארי

| --- | --- |

מוחמד נימר אל-הווארי, 1969
 לידה:  1908 נצרת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1984 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
מוחמד נימר אל-הווארי (בערבית: محمد نمر الهواري; 1908 – 11 ביולי 1984) היה מקים ארגון הנג'אדה - ארגון פלסטיני צבאי למחצה שפעל לפני מלחמת העצמאות ובמהלכה. לימים היה שופט בבית המשפט המחוזי בנצרת.
ביוגרפיה

הווארי, היה פלסטיני יליד נצרת ממוצא בדואי, הוא שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו.
הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעינהן.
היעד שאליו חתר אל-הווארי היה הקמת מדינה ערבית גדולה בכל האזור, שבה יינתן מעמד מוגן ליהודים, שאת מפעלם העריך.
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה הלאומנית בהנהגת משפחת חוסייני. אל-הווארי עמד בקשרים עם שירות הידיעות של ההגנה ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. לפי טענתו לאחר המלחמה, הוא צפה מראש כי ההנהגה הפלסטינית תוביל את הערבים לתבוסה מול היהודים, המאורגנים טוב יותר, והעריך כי גם הסיוע ממדינות ערב לא ימנע זאת.
אל-הווארי היה ממייסדי ארגון "הנג'אדה" בשנת 1945 ועמד בראשו עד איחודו בינואר 1947 עם ארגון "אל-פותווה" ל"ארגון הצעירים הערבים", שבו שימש סגן מפקד הארגון.
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הוועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד. עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
אחרי כניעתה של יפו במאי 1948, עבר אל-הווארי לעבר-הירדן, ופתח בעמאן משרד לגיוס מחודש של פליטים לנג'אדה - מאמצים אלו לא נשאו פרי. ב־1949 הוא ניסה לארגן נציגות של פליטים להופעה לפני ועידת לוזאן - ועדת הפיוס של האו"ם לענייני ארץ ישראל. אל-הווארי נשלח ללוזאן מטעם מלך עבר הירדן, אבל בהמשך ניסה ליצור קשר ישיר עם הנציגים הישראלים, כמייצגם של הפליטים. בינואר 1950, ביוזמת פלמון והסכמת דוד בן-גוריון הותר לאל-הווארי לחזור לארץ, במטרה להקים מפלגה שתתחרה במפלגה הקומוניסטית הישראלית על קולות אזרחי ישראל הערביים. היוזמה נכשלה לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הישראלית ארגנה הפגנות נגדו, ואל-הווארי התיישב בנצרת והחל לעבוד כעורך-דין. בין היתר ייצג את עקורי הכפר איקרית ועתר נגד הפקעת קרקעות מערביי נצרת. הוא המשיך לקדם יוזמה לחזרת חלק ניכר מהפליטים לתחומי ישראל ומתן פיצוי כספי לאחרים.
הקומוניסטים הערבים יצאו נגד חזרתו של הווארי, טענו כי ארגון הנוער שהקים היה פשיסטי והאשימו אותו בחבירה למופתי אל-חוסייני ובהסתה גזענית נגד היהודים.
בשנת 1955 פרסם ספר שדן בסיבות לתבוסת הערבים במלחמת העצמאות, בספר מתח ביקורת קשה על המנהיגות הפלסטינית והערבית והאשים אותן בהשתת אסון על האוכלוסייה הפלסטינית.
לדברי מצטפא כבהא, בספר "סוד האסון" (בערבית: "סר אל-נכבה") בולטת התעלמותו מתקופת פעילותו בארגון "אל-נג'אדה", ולדעת כבהא הסיבה לכך היא חזרתו למדינת ישראל, אחרי שייצג את הפליטים הפלסטינים בשיחות לוזאן, והשתלבותו במערכת המשפט הישראלית כעורך דין ושופט, ואי-רצונו להזכיר את התקופה בה עמד בראש ארגון חמוש שנועד לפעול נגד היישוב היהודי.
עם הקמתו של בית משפט מחוזי בנצרת בשנת 1968 מונה אל-הווארי לאחד משלושת השופטים בו, וכיהן בו עד פרישתו ב-1978. היה חבר בוועדה לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא ב-1969.
לקריאה נוספת

מוחמד נימר אל הווארי, סוד התבוסה, נצרת, 1955. (בערבית)
הערות שוליים

↑  נימר הווארי התפטר, הארץ, 21 באוקטובר 1947
↑  .משה שרת ראש הממשלה השני מבחר תעודות מפרקי חייו (1965-1894) > פרק שמיני 1948–1950 שר חוץ של מדינה צעירה: עיצוב דפוסי הממשל ומדיניות החוץ > מחיר השלום: ועידת לוזאן וההצעה להחזרת מאה אלף פליטים ערבים
↑  ידידיה מרדן, האוורי עורך גלות בלוזאן - מפקד הנג'אדה לשעבר חולם על מו"מ ישיר בין הפליטים הערביים וישראל, מעריב, 12 באוקטובר 1949
↑  המסית  האנטי־־יהודי הווארי חזר לישראל ברשות הממשלה, קול העם, 11 בינואר 1950
↑  מפגינים נגד הפורע הווארי - הועמדו לדין, קול העם, 11 ביוני 1950
הפגנה המונית בנצרת נגד הפושע הווארי, קול העם, 10 באפריל 1950
↑  תופיק טובי תובע בכנסת להעמיד לדין את הווארי כפושע מלחמה, קול העם, 17 בינואר 1950
אמיל חביבי, אמיל חביבי, מלאכת רמיה בזויה של א. בארי, קול העם, 26 בינואר 1955
↑  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 71, הערה 52.
↑  אל־הווארי בין שמונה שופטים מחוזיים חדשים, מעריב, 20 בנובמבר 1968
↑  השופט היוצא והשופט הנכנס, דבר, 16 באפריל 1978
↑  עתון לבנוני תוקף את אל הווארי, למרחב, 7 בספטמבר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008752389805171  VIAF: 1881159613647841030004   WorldCat (עם VIAF): 1881159613647841030004
קוניגונדה מלוקסמבורג

| --- | --- |

קוניגונדה מלוקסמבורג
 לידה:  סביבות 975 לוקסמבורג
 פטירה:  3 במרץ 1040 קאופונגן (אנ'), הסן
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 קאנוניזציה:  29 במרץ 1220, הוותיקן על ידי אינוקנטיוס השלישי
 מקום פולחן עיקרי:  קתדרלת במברג, במברג
 חג:  3 במרץ
 פטרונית של:  במברג, לוקסמבורג. פולין, ליטא
קוניגונדה מלוקסמבורג (בגרמנית: Kunigunde von Luxemburg;‏ סביבות 975, לוקסמבורג – 3 במרץ 1040, קאופונגן (אנ'), הסן) הייתה קיסרית האימפריה הרומית הקדושה כאשתו של הקיסר היינריך השני. שימשה כעוצרת של הקיסרות לאחר מות בעלה ב-1024. קדושה של הכנסייה הקתולית. פָּטרונית של במברג, לוקסמבורג, פולין וליטא.
קורות חיים

קוניגונדה הייתה בתם של זיגפריד מלוקסמבורג והדוויג מנורדגאו(אנ'). נולדה בלוקסמבורג במועד לא ידוע, בסביבות שנת 975. ב-999 נישאה להיינריך הרביעי, דוכס בוואריה (לימים הקיסר היינריך השני). ב-1002 הוכתר היינריך כמלך גרמניה, וב-10 באוגוסט אותה שנה הוכתרה קוניגונדה כמלכת גרמניה. ב-14 בפברואר 1014, בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא הוכתר היינריך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, יחד אתו הוכתרה קוניגונדה לקיסרית. היינריך נפטר ב-1024 וקוניגונדה שמשה כעוצרת למשך מספר חודשים. ב-1025 קוניגונדה פרשה למנזר הבנדיקטיני בקאופונגן שליד קאסל. שם גם נפטרה ב-3 במרץ 1040. היא קבורה, ליד בעלה, בקתדרלת במברג.
פעילות מדינית

קוניגונדה הייתה שותפה פעילה בניהול ענייני הקיסרות. ברבים מצ'ארטרים של בעלה היא מופיעה כיועצת ונציגה, ככזאת היא השתתפה בכינוסי מועצת הקיסרות. קוניגונדה הייתה בת לשושלת חשובה מדוכסות לורן העילית, וככזאת טיפחה קשרים משמעותיים עוד לפני נישואיה, קשרים ששבהם נעזרה בהמשך הדרך. לאחר מותו של היינריך שימשה
קוניגונדה, לתקופה קצרה, כעוצרת של הקיסרות.
פעילות כנסייתית

בהשפעתה בעלה הקיסר העניק לכנסייה את הקרקעות להקמת הקתדרלה והמנזר בבמברג. קוניגונדה עצמה הקימה את המנזר הבנדיקטיני בקאסל ותרמה לו רליקוויה מהצלב האמיתי.
ב-1025, שנה אחרי מות בעלה, קוניגונדה הצטרפה כנזירה למנזר הנזירות הבנדיקטיניות בקאופונגן, שם נשארה עד מותה ב-1040. היא קבורה ליד בעלה בקתדרלה של במברג.
הקדשתה והערצתה

קוניגונדה הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ב-29 במרץ 1200.
היא הקדושה הפטרונית של במברג, לוקסמבורג, פולין וליטא.
יום החג שלה הוא 3 במרץ. מקום הפולחן העיקרי שלה הוא בקתדרלת במברג.
גלריה

אנדרטה של קוניגונדה בבמברג
הקבר של קוניגונדה והיינריך
קוניגונדה והיינריך בתצוגת קדושים בקתדרלה של לוקסמבורג
קוניגונדה מחזיקה את האטריבוט שלה-הכנסייה
קוניגונדה בכנסייה בפולינג (אנ')
הכתר של קוניגונדה
הערות שוליים

↑  לפי גרסה אחרת היא נולדה בטירה ליד גיסן.
↑  אין מידע מהימן על מוצאה של הדויג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810645668105606  CANTIC: a11187190  GND: 11856806X  ISNI: 0000 0000 9323 9184  LCCN: n85075887  NKC: mzk2004245468  SELIBR: 322977  SUDOC: 167410369  VcBA: 495/128716  VIAF: 804171   WorldCat (עם VIAF): 804171
מוחמד אבו טיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בן 74 בערך) אום טובא 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
מוחמד חסן אבו טיר (בערבית: محمد حسن أبو طير, ידוע גם כשיח' אבו מוסעב; נולד ב-1951) הוא פוליטיקאי פלסטיני בכיר, חבר הלשכה המדינית של חמאס.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית (2006) הוצב שני ברשימת 'השינוי והרפורמה' שייצגה את חמאס וכיהן כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית בתור נציג תושבי מזרח ירושלים.