stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמה הפונית השנייה
מאזן הכוחות בים

בעקבות תבוסתם במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) נפגעה עוצמתם הימית של הקרתגים. לא זו בלבד שלאחריה היה ציים המלחמתי לאין שיעור קטן יותר משקודם, אלא גם נמנעו כמעט לגמרי, משך המלחמה הפונית השנייה כולה, מהתמודדות בקרב סדור עם אוניות הרומאים. יתרונם של הרומאים על פני הקרתגים לא היה בימאות טובה או בטקטיקות ניגוח מורכבות, אלא בלוחמת סיפונים וביכולת להעמיד אוניות רבות יותר על צוותיהן. לאחר אובדן סיציליה, המשופעת ביישובים הסמוכים לים ועיסוקם בסחר ימי ובספנות, הצטמצמו מאוד משאבי כוח האדם של הצי המלחמתי הקרתגי; הרומאים, לעומת זאת, הוסיפו לגייס חותרים ומלחים מקרב בעלי בריתם הימיים (socii navales) באיטליה. אפשר שזו הסיבה לעליונות הימית הרומאית, המסבירה גם מדוע לא ניטשו במהלך המלחמה קרבות ימיים סדורים וחשובים דוגמת אלה שהתחוללו בזו שקדמה לה.
הרומאים, שנהנו אפוא מעליונות בזירה הימית, הצליחו למנוע את רוב נסיונותיהם של הקרתגים להעביר אספקה ותגבורות אל חניבעל מקרתגו ומהיספניה, שחיוניותן לו הלכה וגברה ככל שנתארכה המלחמה. הצי המלחמתי היה גם שותף עיקרי לסיכול המאמצים להחליש את רומא על ידי פשיטות על ערי החוף באיטליה והצתת מרידות בסרדיניה ובסיקיליה, כדי להקים עליה אויבים נוספים ולאלצה להקצות כוחות לכמה זירות בו זמנית. זאת ועוד, מאחר שהצי הקרתגי לא היווה איום של ממש, יכלו הרומאים לפשוט על חופי אפריקה, ובסופו של דבר להעביר אליה את צבאם ולהכריע את המלחמה על אדמת קרתגו.
הסיבות לפלישת חניבעל לאיטליה ביבשה ולא דרך הים

עם פרוץ המלחמה עלה בידי חניבעל להקים צי של 50 קווינקוורמות, אותו הועיד להגנת חופי היספניה מפני נחיתה אפשרית של חיל משלוח רומי, אך רק 32 מאוניות אלה היו מצוידות ומאוישות כהלכה. הרומאים, לעומת זאת, הורידו הימה בתחילת המלחמה 220 קווינקוורמות. 160 מהן נשלחו עם צבא בפיקודו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס אל סיקיליה (סיציליה), כדי להעביר את המלחמה אל אדמת אפריקה כבר בראשיתה; הקונסול השני, פובליוס קורנליוס סקיפיו, יצא בראש חלק אחר של הצבא עם 60 קווינקוורמות בלבד אל היספניה, כדי לבלום מבעוד מועד את מסע המלחמה של חניבעל אל איטליה. ליוויוס מספר, כי "בייחוד נגרע מספר אוניותיו של קורנליוס ורק שישים קווינקוורמות ניתנו לו, לפי שלא היו הרומאים סבורים שיבוא האויב בדרך הים או ייזקק למלחמה ממין זה".
היסטוריונים רבים התחבטו בשאלה, מדוע לא ערך חניבעל את מסעו מהיספניה אל איטליה בדרך הים, אלא בחר בנתיב מרובה התלאות והמסוכן דרך האלפים, בהם איבד כמעט מחצית מצבאו. אפשר, כדעתו של תאודור מומזן, כי חניבעל בחר בפחותה בין שתי רעות, בהעדיפו את תלאות הדרך ביבשה על פני הסתכנות בטביעת חיל המשלוח כולו בסערה בים, שכן "השיט ממאסיליה לאטרוריה ארוך וקשה". זאת ועוד, הוא סמך על תמיכתם של שבטים גאלים בצפונה של איטליה העוינים לרומא; גם אם היה מצליח להנחית את חייליו בחוף ג'נובה, עדיין נכון לו מסע מפרך וקשה דרך הרי האפנינים כדי לחבור אליהם.
דעה אחרת, שמבטאה המובהק הוא אדמירל מהן, גורסת כי הרומאים שלטו למעשה בים, ולכן נשללה מחניבעל האפשרות להוביל את צבאו אל איטליה בדרך הבטוחה והמהירה יותר. מהן, הוגה תורת העוצמה הימית (Sea Power) ומחשובי התאורטיקנים הימיים בעת החדשה, הגה ופיתח את רעיונותיו בדבר השפעת השליטה בים על מהלך ההיסטוריה בעקבות קריאת דבריו של מומזן על מסע חניבעל. השליטה בים לעולם אינה מוחלטת, שכן אינה דומה לכיבוש טריטוריה ביבשה. על כן אפשרי תמיד שהצד החלש יצליח מעת לעת לפשוט בכוחות קטנים על חופי האויב או להנחית בהם תגבורות קטנות, כפי שאומנם הצליחו הקרתגים לעשות במהלך המלחמה. העובדה, כי משך המלחמה כולה לא ניטש ולו קרב ים חשוב אחד, מעידה לדעתו יותר מכל על משקלה המכריע של העליונות הימית הרומית.
האפשרות השלישית אינה מתעלמת מהשפעתה של העליונות הימית הרומית על מהלך המלחמה, אך גורסת כי קשיים לוגיסטיים שללו מראש כל אפשרות להוביל את חיל המשלוח בדרך הים. צבא חניבעל מנה 90 אלף חיילים, 12 אלף פרשים ו-37 פילים; הובלת מספר כה עצום של סוסים ופילים באוניות וגיוס מאות רבות של אוניות אספקה הייתה פשוט מעבר לכוחם של הקרתגים.
פעולות הציים במימי היספניה (ספרד)

כשהגיעו לרומא הידיעות כי צבא חניבעל כבר חצה את הנהר היברוס (אברו) בדרכו אל צפון איטליה, נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס עם שני לגיונות ושישים קווינקוורמות כדי ליירטו בעודו בדרך. הוא הקים את מחנהו בשפך הרודאנוס (רון), אך לא הצליח להשיגו ולעכבו מלחצות את הנהר. על כן שלח את אחיו גנאיוס קורנליוס סקיפיו עם רוב החיילים והאוניות אל היספניה, והוא עצמו שב אל איטליה כדי לפגוש את חניבעל ברדתו מהאלפים. משימת גנאיוס סקיפיו הייתה להשתלט על היספניה, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל, אחי המצביא הקרתגי שהופקד על היספניה.
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו שרשרת השגים בהיספניה. הוא נחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף עד הנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, הכין עזרובעל את ציו וחייליו לסילוק הפולש, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית. הצי, שמנה כעת ארבעים קווינקוורמות בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו ביבשה. סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל, שינה את תוכניתו ויצא עם שלושים וחמש אוניותיו לקרב ים בלבד. הלחימה, שנערכה בשפך הנהר היברוס, נסתיימה בניצחון מוחץ של הרומאים, אשר הודות לעליונותם בלוחמת סיפונים הצליחו ללכוד עשרים וחמש מאוניות הקרתגים.
לתוצאת קרב הנהר היברוס הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי היספניה משמעו היה ניתוק הקשר הימי בין חניבעל לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בהיספניה וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים. בסתיו 217 לפנה"ס שיגרו הרומאים את פובליוס קורנליוס סקיפיו עם עשרים אוניות ותגבורת גדולה לניהול המלחמה בהיספניה יחד עם אחיו. תוכניתם הייתה להרחיב את כיבושיהם דרומה מן ההיברוס, על מנת לשמר ולחזק את היתרון שנחלו בקרב הימי. הקרתגים, שלדברי פוליביוס חשבו כי "לכל תוכניותיהם דרושה השליטה על הים", הגבירו אף הם את מאמציהם כדי להשיג מחדש את השליטה שאבדה להם. על חשיבות המערכה בהיספניה יעידו גם דברי ליוויוס, כי ב-215 לפנה"ס, בעקבות מפלת עזרובעל בקרב דרטוסה מידי שני הסקיפיונים, החליטו הקרתגים להפנות אליה תגבורת גדולה של שנים-עשר אלף רגלים, אלף וחמש מאות פרשים ושישים אוניות מלחמה, שנועדה במקורה להישלח מקרתגו אל חניבעל באיטליה.
ב-211 לפנה"ס, לאחר סדרת קרבות ללא הכרעה, הובס הצבא הרומי על ידי עזרובעל בקרב באיטיס, רבים מחייליו נהרגו ובהם שני האחים סקיפיו, והנותרים נסוגו צפונה להיברוס. שנה אחר כך נבחר פובליוס קורנליוס סקיפיו, בנו של קורנליוס סקיפיו, ליטול את הפיקוד העליון על המערכה בהיספניה. עם בואו ריכז את מאמציו בהטלת מצור על קרתגו נובה וכיבושה. הייתה זו עיר נמל מצוינת ובסיס האספקה הראשי של הצבא הקרתגי. שהוחזקו בה האוצר הקרתגי ובני הערובה מקרב השבטים האיברים, ויכלה לשמש לעת צורך כנמל היציאה לפלישה רומית עתידית אל אפריקה. העיר נכבשה באביב 209 לפנה"ס בפעולה משולבת של הצבא והצי. היה זה הראשון בסדרת ניצחונותיו של המצביא הצעיר והמוכשר, אשר בתוך שלוש שנים השלים את כיבושה של היספניה וסילק ממנה את הקרתגים.
הים האדריאטי

מקור סיוע נוסף בו תלה חניבעל תקוות היה פיליפוס מלך מוקדון. הלה החליט לנצל את חולשת רומא לאחר קרב קאנאי כדי להשתלט על איליריה, שהייתה פרוטקטורט רומאי, וב-215 לפנה"ס שלח בחשאי שליחים מטעמו לשאת ולתת על הסכם עם חניבעל. תנאי ההסכם שנחתם קבעו כי המלך יכין צי גדול, בן כמאתיים אוניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו ביבשת יוון ובאיים. איתרע מזלו של פיליפוס, ושליחיו נתפסו בשובם לארצם על ידי שייטת האוניות שהגנה על חופי איטליה בין ברונדיסיום לטארנטום. כשלמד הסנאט על דבר ההסכם שנחתם, הקצה חיילים למלחמה בפיליפוס על אדמת יוון (המלחמה המוקדונית הראשונה) והכפיל את כוחה של השייטת מ-25 ל-50 אוניות; צי זה, בפיקוד פובליוס ואלריוס פלאקוס, נצטווה לא רק להגן על חופי קלבריה, אלא גם לאסוף ידיעות מודיעיניות על הנעשה מעבר לים, כך שאם המלך יצא למסע כיבושיו כפי שתכנן, יועבר צבא באוניות כדי לסכל את צעדיו.
הלחימה החלה שנה אחר כך, בקיץ 214 לפנה"ס, תוך כדי מצור הרומאים על סירקוסאי. פיליפוס הטיל מצור על אפולוניה, שהייתה בעלת ברית לרומא מאז 229 לפנה"ס, וכבש את אוריקום. כשהגיעו הידיעות למרקוס ואלריוס, הפרו-פראיטור המופקד על הגנת ברונדיסיום וחוף קלבריה, יצא בראש הצי והצבא שברשותו אל אוריקום. העיר נכבשה ללא כל קושי, ואחר כך תקפו הרומאים בחסות הלילה את המוקדונים הצרים על אפולוניה והפילו בהם חללים רבים. פיליפוס ושארית חייליו נמלטו בעור שיניהם חזרה אל ארצם.
השייטת הרומית המוצבת בקלבריה המשיכה גם בשנים הבאות לפקוח עין על תנועת האוניות החוצות את הים האדריאטי, ובעצם נוכחותה סילקה מראשו של פיליפוס כל מחשבה לבוא עם חייליו לעזרת חניבעל. את מסעות המלחמה שלו ניהל המלך המוקדוני מעתה ואילך על אדמת יוון בלבד. ב-205 לפנה"ס, כשהגיעו הידיעות על הפלישה המתוכננת של צבא סקיפיו לאפריקה, שוב ניסו הקרתגים לשדל את פיליפוס להנחית את חייליו בסיציליה או באיטליה, אך ללא הועיל.
הפלישה לאפריקה

ב-206 לפנה"ס, לאחר ששם קץ לשלטונם של הקרתגים בהיספניה, שב קורנליוס סקיפיו לרומא כגיבור. הוא שטח בפני הסנאט את תוכניותיו לסיום המלחמה על ידי העברתה לאדמת אפריקה, אך נתקל בהתנגדות חלק מן הסנאטורים. לבסוף ויתרו מתנגדיו, סקיפיו נבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס וקיבל לפיקודו את הפרובינקיה סיציליה. באביב 204 לפנה"ס, בתום שנה של הכנות, הפליג מליליבאיום צבא של 17,000 חיילים ב-400 אוניות משא ו-40 אוניות מלחמה. דומה שהעליונות הימית הרומאית הייתה מוחלטת, שכן הצי הקרתגי, שמנה אותה עת 100 אוניות מלחמה, לא עשה כל ניסיון להשמיד את צי המשלוח בעודו בדרך.
צבא הפלישה נחת סמוך לעיר אוטיקה, ומיד נערך סקיפיו להטיל עליה מצור. מאחר שנסיונותיו להכניע את העיר לא צלחו והחורף התקרב, חדל ממלאכתו לאחר ארבעים יום; הוא הקים מחנה חורף לחייליו על חצי אי סלעי סמוך לעיר שנקרא לימים קאסטרה קורנליאנה, והעלה את אוניותיו על החוף. האספקה לכוחותיו הגיעה באין מפריע בדרך הים מסרדיניה, מסיציליה ומאיטליה. בראשית אביב 203 הוריד סקיפיו את אוניותיו הימה והציב עליהן מכונות מצור וכלי קלע, ובמסווה של חידוש המצור מן הים והיבשה כאחד תקף בעורמה ובהפתעה את צבאות עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס במחנותיהם והרג את מרבית חייליהם. רוחם של הקרתגים נפלה, ובקרתגו נשמעו קריאות להשיב את חניבעל מאיטליה ואף לשאת ולתת על שלום עם הרומאים. בסופו של דבר הוחלט, חרף האבדות הכבדות, לאסוף שוב חיילים כדי לסלק את הפולשים. אלא שמפלה רדפה מפלה, והצבא החדש שגייסו עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס הובס גם הוא על ידי חיילי סקיפיו ומסיניסה בקרב המישורים הגדולים.
קרתגו נותרה ללא צבא יבשה, ובאין כל ברירה אחרת, החליטו הקרתגים לשים יהבם על הצי, אותו הכינו במהלך החורף, ולהתקיף את אוניות הרומאים המטילות מצור על אוטיקה. מאחר שידעו כי גם אם ינצחו בקרב הימי תוכרע המלחמה בסופו של דבר ביבשה, שיגרו הודעה אל חניבעל וקראו לו לשוב מיד עם צבאו אל אפריקה, ואף החלו שוקלים לבקש שלום מאת הרומאים כדי לסיים את המלחמה.
סקיפיו, שעסק אותה עת בכיבוש סביבותיה של קרתגו ונערך להכנעת העיר טונס (תוניס), ראה ממרחק את הצי הקרתגי עושה את דרכו אל עבר אוטיקה. הוא ידע כי אוניותיו, העמוסות מכונות מצור וכלי קלע והן קרובות לחומות העיר, אינן מוכנות להתמודדות בקרב ימי סדור, ועל כן חש במהירות להצלת אוניות האספקה והמלחמה גם יחד. הוא עגן את אוניות המלחמה בשורה אחת, סידר סביבן את אוניות המשא במערך שעומקו שלוש-ארבע שורות וקשר אותן זו לזו באמצעות תרנים וסקריות, תוך שהוא מותיר ביניהן רווחים המתאימים לגיחת ספינות קלות. כך יצר מעין חומה ארוכה ו"שדה קרב" גם יחד, שעליו יכלו חייליו להביא לידי ביטוי את יתרונם בלוחמת סיפונים וירי כלי קלע. הקרתגים תקפו באוניותיהם את אוניות המשא, ותחת מטר הקלעים הצליחו לגרור באמצעות אונקלים וללכוד 60 אוניות משא על מטענן. ליוויוס כותב, כי היסוסי הקרתגים והתמהמותם היא שהצילה את הרומאים מאסון; לו תקפו את יריביהם מיד, קודם שהספיקו להקים את חומת אוניות המשא, אפשר שהיו מצליחים לנתק את צבא סקיפיו ממקורות האספקה והתגבורת שלו ולהכותו כשהוא מבודד באפריקה.
כניעת קרתגו

לאחר מפלתו הסופית של סיפאקס והשלמת כיבושה של טונס על ידי סקיפיו, גבר קולם של הקרתגים המצדדים בסיום המלחמה. תנאי הסכם השלום שהציב סקיפיו ליריביו היו קשים ביותר, אך הם קיבלום בין מחוסר ברירה בין משום שניסו להרוויח זמן עד הגעת חניבעל מאיטליה. מלבד הסגת צבא חניבעל מדרום איטליה וצבא מאגו מגאליה, נדרשו הקרתגים לסלק ידם מהיספניה ומכל האיים שבין איטליה לאפריקה, לספק את מחסורו של הצבא הרומי באפריקה עד אישור ההסכם על ידי הסנאט הרומי, לשלם פיצויים בכסף, ולמסור לידי סקיפיו את כל אוניות המלחמה שלהם להוציא עשרים.
חניבעל שב לאפריקה עם צבאו ללא כל פגע. היה בכוחם של הרומאים למנוע זאת או להשמידו בדרך, אך הם לא ניצלו הזדמנות זו. כפי הנראה שמחו לראותו עוזב את אדמת איטליה ואולי לא רצו להפר את ההסכם עליו חתמו. זמן קצר לאחר נחיתת חייליו בחוף לפטיס מאגנה התחדשה המלחמה בין הצדדים. הסנאט, ער לאפשרות כי גם סקיפיו עלול כקודמיו לנחול תבוסה מיד המצביא הקרתגי, תיגבר את 40 אוניותיו ב-120 נוספות. זיכרון מפלתו של רגולוס בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), עת צבאו המוכה נשאר מבודד על אדמת קרתגו בלא יכולת להיחלץ בשל מיעוט אוניות, ודאי עמד לנגד עיניהם של הסנאטורים.
גורל קרתגו והמלחמה כולה הוכרע לבסוף בקרב זאמה (202 לפנה"ס). הייתה זו תבוסתו הראשונה והיחידה של חניבעל, אך המכרעת. לקרתגים לא נותרה כל ברירה, אלא לבקש שלום מן הרומאים. ברם, התנאים שכפה עליהם סקיפיו היו חמורים פי כמה משקודם. ליוויוס מספר, כי הקרתגים "הסגירו את אוניות המלחמה, הפילים, העריקים (הרומאים), העבדים הנמלטים וכן ארבעת אלפים שבויים ובהם הסנאטור קווינטוס טרנטיוס קוּלֶאוֹ. סקיפיו ציווה להוריד את האוניות הימה ולהעלותן באש. יש אומרים, כי חמש-מאות אוניות היו שם מכל סוגי האוניות המהלכות במשוטים, ולמראה פתאום זה של הבערה נעצב לבם של הקרתגים כמו עלתה קרתגו עצמה בלהבות."
לקריאה נוספת

פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991.
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב.
פלוטארכוס. חיי אישים. כרך שלישי - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א' א' הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ג-1973.
מהן, אלפרד תיר. השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660 - 1783 – פרקים נבחרים. תרגם מאנגלית ברוך קורות. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
שָׂשׂ, מאיר. המערכה על הימים - תולדות העוצמה הימית. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. העתק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1919-1959 .
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1922-1925. Digitized copy in: LacusCurtius.
Appianus. Translated by H. White. The Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1912. Digitized copy in: LacusCurtius and Perseus.
Starr, Chester G., The Influence of Sea Power on Ancient History. New York and Oxford, Oxford University Press, 1989.
Clark, F.W., The Influence of Sea Power on the History of the Roman Republic. PhD Dissertation, University of Chicago, 1915. Digitized copy in: Hathi Trust Digital Library.
Meijer, Fik, A History of Seafaring in the Classical World. London and Sydney, Croom Helm, 1986.
Rougé, Jean, Ships and Fleets of the Ancient Mediterranean. Translated by Susan Fraser. Middletown, Connecticut, Wesleyan Universtity Press, 1981.
הערות שוליים

↑  ליוויוס, ספר עשרים ואחת, יז.
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 61.
↑  Mommsen, Book III, p. 39.
↑  מהן, עמ' 24, 45-46.
↑  Starr, p. 3; ibid. p. 58 and note 18.
↑  פוליביוס, ספר שלישי, 96.
↑  ליוויוס, ספר עשרים ואחד, כא.
↑  ליוויוס, ספר שלושים, מג.
נתיב פלישת חניבעל לאיטליה, 218 לפנה"ס
דיוקן על מטבע של עזרובעל ברקא, אחיו הצעיר של חניבעל.
דיוקן פיליפוס מלך מוקדון על מטבע
פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקאנוס. המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, נאפולי.
הר גימי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג הר:  הר געש מורכב
 גובה:  950 מטר
 מדינה:  סנט לוסיה 
 מיקום:  סנט לוסיהסנט לוסיה
 קואורדינטות:  13°51′49″N 61°00′42″W﻿ / ﻿13.863611111111°N 61.011666666667°W﻿ / 13.863611111111; -61.011666666667
  (למפת סנט לוסיה מוגדלת) קסטריז גרו איסלט וויו פור סופרייר הים הקריבי דנריהר גימי(למפת סנט לוסיה רגילה) קסטריז גרו איסלט וויו פור סופרייר הים הקריבי דנריהר גימי
 
הר גימי (באנגלית: Mount Gimie) הוא ההר הגבוה ביותר במדינת האי הקריבית סנט לוסיה. גובהו 950 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם במחוז הקנרים, על גבול מחוז סופירייר. ההר מרוחק כ־5.5 קילומטרים מחופי הים הקריבי ומהעיירה סופירייר. ההר הוא הר געש מורכב.
הערות שוליים

↑  "Mount Gimie, Saint Lucia". Peakbagger.com. נבדק ב-20 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא הקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היימרקט (לונדון)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  חציר 
 מיקום
 עיר:  הסיטי של וסטמינסטר 
 רחובות מסתעפים:  כיכר פיקדילי, Charles II Street, Orange Street, Panton Street, Cockspur Street, רחוב ג'רמי, Great Windmill Street, Suffolk Place, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 קואורדינטות:  51°30′31″N 0°07′55″W﻿ / ﻿51.508611111111°N 0.13194444444444°W﻿ / 51.508611111111; -0.13194444444444
 he
 
היימרקט (באנגלית: Haymarket - מילולית: "שוק החציר") הוא רחוב בשכונת סנט ג'יימס שברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון בירת הממלכה המאוחדת. מהלכו של הרחוב בין כיכר פיקדילי בצפון לרחוב פאל מאל בדרום. ברחוב ממוקמים מספר תיאטראות ובהם תיאטרון היימרקט ותיאטרון הוד מלכותה, וכן ממוקם בו בית ניו זילנד.
היסטוריה

כבר בתקופה האליזבתנית הייתה דרך רחבה שקישרה את רחוב פאל מאל לפיקדלי. ככל הנראה היה במקום שוק לממכר מוצרי מזון, תבואות וחציר - ומכאן שמו של הרחוב. באותה עת היה ממוקם באזור (שהיה מרוחק מהעיר לונדון דאז) הכפר צ'רינג, והדרך הייתה מוקד לזנות. בתקופת שלטונו של המלך ויליאם השלישי הותר לעגלות חציר לעמוד ברחוב ולמכור מרכולתם. בשנת 1692 רוצף הרחוב, והוטלה אגרה על הסוחרים בו. 
בשנת 1830 הועבר השוק לשוק קמברלנד הסמוך לריג'נטס פארק.
כיום עובר רחוב היימרקט במקביל לרחוב ריג'נטס התחתון - כאשר כל אחד משני הרחובות הוא רחוב חד סיטרי (רחוב היימרקט מוליך תנועה מצפון לדרום ורחוב ריג'נטס מדרום לצפון) ושני הרחובות מהווים יחד את קצה של דרך A4 המקשרת בין מרכז לונדון לאבונמאות' ובריסטול.
היסטוריה > תיאטראות

במהלך המאה ה-18, התפתחו לאורך הרחוב מלונות, מסעדות ובתי קפה, ובהמשך גם תיאטראות, והרחוב הפך לחלק מרובע התיאטראות של הווסט אנד. "תיאטרון המלכה" (Queen's Theatre) שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ואנברוג' נפתח בשנת 1705 ונועד להצגות דרמה, בהמשך, בשל האקוסטיקה הטובה במבנה הוצגו בו גם אופרות, ובין השנים 1710–1745 הוצגו בו מרבית האופרות בלונדון והאורטוריות שנכתבו על ידי גאורג פרידריך הנדל. לאחר מותה של המלכה אן שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (King's Theatre). המבנה נהרס בשרפה בשנת 1790 ומבנה חדש באותו שם נבנה במקום. בעקבות שרפה נוספת, נבנה באתר "תיאטרון הוד מלכותה" בשנת 1897, הקרוי על שם המלכה ויקטוריה. מבנה זה פועל עד ימינו. תיאטרון נוסף שפועל כיום במקום הוא תיאטרון היימרקט במבנה שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון נאש משנת 1820 (תיאטרון זה ניצב במקומו של תיאטרון אחר שפעל במקום החל משנות ה-20 של המאה ה-18).
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של היימרקט, אתר british-history.
| הסיטי של וסטמינסטר |
| --- | --- | --- |
| שכונות | בייזווטר • בלגרביה • הוברן • הייד פארק • וסט אנד • ליסון גרוב • מיידה וייל (ונציה הקטנה) • מייפייר • מילבנק • מרילבון • נייטסברידג' • סוהו וצ'יינה טאון • סנט ג'ונס ווד • סנט ג'יימס • פדינגטון • פימליקו • פיצרוביה • קובנט גרדן • קווינז פארק |  |
| אתרים בעלי חשיבות | ארמון בקינגהאם • בית הגילדות של מידלסקס • בית הסעודות • בית קלרנס • הגלריה הלאומית • וייטהול • כיכר טרפלגר • מוזיאון טייט בריטניה • מנזר וסטמינסטר • רחבת משמר הסוסים • קתדרלת וסטמינסטר • מגרש הקריקט לורדס • בית ברלינגטון • טייברן |  |
| פארקים | גני קנזינגטון • הייד פארק • גרין פארק • פארק סנט ג'יימס • ריג'נטס פארק |  |
| אזורי בחירה | ריג'נטס פארק וקנזינגטון צפון • הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר |  |
| ראו גם | אתרים נוספים בווסטמינסטר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 61145067078666631110   WorldCat (עם VIAF): 61145067078666631110
הסיפור של טראוטמן

| --- | --- |

 בימוי:  מרקוס ה. רוזנמולר 
 הופק בידי:  Zephyr Films Lieblingsfilm
 עריכה:  אלכסנדר ברנר 
 שחקנים ראשיים:  דויד קרוס (ברט טראוטמן) פרייה מייבור 
 מוזיקה:  גרד באומן 
 צילום:  דניאל גוטשלק 
 מדינה:  גרמניה 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במרץ 2019 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט כדורגל 
 תקציב:  11 מיליון €
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסיפור של טראוטמן (באנגלית: The Keeper; בגרמנית: Trautmann) הוא סרט ביוגרפי בריטי-גרמני בבימויו של מרקוס ה. רוזנמולר ובכיכובו של השחקן הגרמני דייוויד קרוס בתפקיד הכדורגלן ברט טראוטמן. אף על פי שנושא הסרט היה ספורטאי, הסרט תואר כ"לא בעיקר סרט ספורט", אלא דרמה. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בציריך בשנת 2018, ויצא לאקרנים בגרמניה בשם טראוטמן ב-14 במרץ 2019. הוא הוקרן בבריטניה ובאירלנד ב-5 באפריל 2019. בישראל בכורת הסרט נערכה ב-24 באוקטובר 2019.
עלילה

בשנת 1944 נלכד הצנחן הגרמני ברט טראוטמן (דויד קרוס) בעת לחימה ביערות ליד קלווה. הוא וחבריו הועברו למחנה שבויים בריטי בלנקשייר והם מוחזקים בתנאים קפדניים. ג'ק פריאר (ג'ון הנשו), סוחר מקומי ומנהל האגודה הלאומית בסנט הלנס טאון, מבחין בטראוטמן כשהוא שומר על השער במשחק כדורגל כנגד שבויי מלחמה אחרים. הוא מתרשם מיכולותיו ומשחד את מפקד המחנה שיאפשר לטראוטמן לצאת מהמחנה, כדי שישחק כשוער עבור קבוצתו שנמצאת בסכנת ירידת ליגה. השחקנים האחרים כועסים על כך שהם מתבקשים לשחק לצד גרמני בזמן שהמלחמה עדיין נמשכת, אך מסכימים לצאת למגרש. שורה של הופעות מרשימות בשער גורמות לשחקנים בהדרגה לקבל את ברט בקבוצה. כתנאי להמשך הופעותיו במשחקי הקבוצה, פריאר מסכים לאפשר לברט לעבוד בחנות שלו, כדי שיוכל לצאת ממחנה השבויים בתדירות יותר גבוהה. שהותו בחנות מובילה את בתו של פריאר, מרגרט (פרייה מייבור), לרכך את עמדתה העוינת בתחילה כלפיו והשניים מתקרבים זה לזה.
כאשר סנט הלנס טאון מגיעה למשחק הקובע על הירידה בסוף העונה, מוכרז כי המלחמה הסתיימה ועל השבויים הגרמנים לחזור למולדתם. אולם אף על פי שטראוטמן חופשי לחזור לביתו בברמן, הוא בוחר להישאר למשחק האחרון של קבוצתו. לאחר המשחק, מאמן מנצ'סטר סיטי ג'וק תומסון (גארי לואיס), שהגיע לצוד כישרונות, ניגש לברט ומציע לו מקום ב"סיטי" כדי שיחליף את פרנק סוויפט הפורש. במסיבת סוף העונה חבריו לקבוצה מציגים לו פטיש לקחת הביתה למשפחתו, אך הקשר ההולך ונרקם של ברט עם מרגרט גורם לו להישאר, ובבוא העת הם נישאים.
בשנת 1949 ברט נוסע למנצ'סטר כדי לחתום על חוזה עם ה"סיטי". מסיבת העיתונאים לקראת בואו הופכת במהירות לעוינת כשעיתונות העיר מנצ'סטר - המייצגת עיר עם אוכלוסייה יהודית גדולה - דורשת מברט לענות על שאלות על הרקע הצבאי שלו. המוני מוחים מחוץ לאצטדיון ואוהדי הקבוצה ממטירים עליו קריאות בוז, אך תומסון וקבוצתו מסרבים להצטרף אליהם באמירה שאין מלחמה בתוך חדר ההלבשה שלהם. בפגישה חריפה עם מנויי הקבוצה, תומסון והנהלת הקבוצה נאבקים כדי להכיל את זעמם של תושבי העיר, אך תחינה נרגשת של מרגרט מצליחה לשכנע את הרב אלטמן (בוץ אולריך בוזה) בעל ההשפעה, שכותב מכתב פתוח לעיר שמפורסם בעיתון מקומי ומבקש מהתושבים לבחון כל אדם באופן אישי ללא משוא פנים לאומי. בעקבות מכתבו של אלטמן, והמשך הופעות נאותות על הדשא, מצב הרוח משתנה ועד מהרה טראוטמן מתקבל בברכה גם על ידי שחקני קבוצות אחרות ברחבי המדינה.
בשנת 1956 ברט ומרגרט חיים קיום אידילי עם בנם הצעיר ג'ון, בעוד הריצה החזקה של מנצ'סטר סיטי מובילה אותם לגמר הגביע האנגלי. כאשר הסיטי מוליכה 1–3, ברט זוכה שוב לתשואות בזכות העמידה האדירה שלו בשער, כאשר התנגשות מסוכנת עם שחקן ברמינגהאם סיטי, פיטר מרפי, מנפצת חוליה בצווארו וכמעט עולה לו בחייו. כאשר נותרות 20 דקות לסיום המשחק, וטראוטמן נמצא במצב גרוע, הוא מסרב לעזוב את המגרש וממשיך לבצע כמה הצלות אמיצות ומונע מבירמינגהם סיטי לכבוש שערים נוספים וכך זוכה ה"סיטי" בגביע.
אף על פי כן, שמחתו מובילה לטרגדיה, כאשר בזמן השיקום שלו בנו נפגע ממכונית ונהרג. שברון הלב שלהם גורם למרגרט להתרחק יותר מברט, בעוד שהוא עצמו משתכנע שהאובדן שלו הוא תוצאה קארמה מפאת חוסר המעש שלו כשהיה עד לזוועות מלחמה באוקראינה, והסרט משאיר אותם עובדים עדיין על הקשיים הנובעים מכך בנישואיהם. כאשר הסרט מסתיים בקטעים מצולמים של הקריירה שלו במדי "סיטי", מופיעות כתוביות המגלות כי טראוטמן ימשיך להופיע במנצ'סטר סיטי עד 1964, יהיה השחקן הזר הראשון שזוכה בתואר שחקן השנה באנגליה, ובהמשך יוכר על ידי ממשלת בריטניה וגרמניה כאחת על עבודתו לקידום יחסי גרמניה–אנגליה.
שחקנים ודמויות

דויד קרוס בתפקיד ברט טראוטמן
פרייה מייבור בתפקיד מרגרט פריאר
ג'ון הנשו בתפקיד ג'ק פריאר
דרוולה קירוואן בתפקיד קלריס פריאר
דייב ג'ונס בתפקיד רוברטס
הארי מלינג כסמל סמיטה
קלואי האריס בתפקיד בטסי
מייקי קולינס בתפקיד אלף מאיירס
גארי לואיס בתפקיד ג'וק תומסון (אנ')
מייקל סושה בתפקיד ביל טוויסט
אנגוס ברנט בתפקיד קלייב ת'ורנטון
בץ אולריך בוזה בתפקיד הרב אלכסנדר אלטמן
טוני רייט / איש הגלידה
הפקה

לפני מותו של טראוטמן בשנת 2013, רוזנמולר בילה מספר ימים בראיונותיו על פרטים על מנת להכלילם בסרט.
צילומים עיקריים החלו בבלפסט ב-8 ביוני 2017.