stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנשי האזנדה
אמונות ומסורות > כישופים

אמונות מסורתית בקרב האזנדה כוללות קסמים וכישופים. כוח הכישוף נחשב לחומר בעל חיים אוטונומיים שעובר בתורשה ונמצא בבטן. בכוחו לבצע קסם "רע" על אוביו של המחזיק בו. כיוון שהאזנדה מאמינים שיכולת הכישוף עוברת בתורשה, נתיחה שלאחר המוות בגופה של אדם שהואשם בכישוף, בכוחה להוכיח או להפריח יכולת כישוף של קרוב משפחה חי של הנפטר. האמונה אומרת כי "מאנגו" – כוח הכישוף, מועבר מהורה לצאצא מאותו המין של ההורה- מאב לבן ומאם לבת. לכן, אם הוכח שאדם מכשף, סימן שאחיו, אביו ובניו מכשפים גם כן.
לאזנדה לרוב אין עניין תאורטי בכישוף. מה שחשוב הוא האם אדם מסוים מפעיל כישוף על אדם אחר בנקודת זמן מסוימת. מכשפים יכולים שלא להיות מודעים ליכולות שלהם, ולכן עלולים להזיק לאנשים ללא כל כוונה רעה. כיוון שהאמונה אומרת כי כישופים תמיד מתחוללים, ישנם טקסים שונים שמטרתם היא הגנה שוטפת מהם וביטולם. כאשר מאורע יוצא דופן מתרחש, לרוב מאורע מצער למישהו, האזנדה מאשימים את המאורע בכישוף, בדיוק כמו שאנשים שאינם מהאזנדה תולים את האשמה ב"מזל רע".
אף על פי שכוח הכישוף מוכל בתוך גוף פיזי, הפעילות שלו היא מטאפיזית. התפיסה המטאפיזית של ה"מאנגו", היא בסיס הכישוף. לעיתים, הכישוף עוזב את הגוף הפיזי של המכשף במהלך הלילה, ומוכוון על ידו אל עבר הקורבן בזמן שהוא ישן. בזמן שהכישוף זז, הוא זוהר באור בוהק שכל אדם יכול לראות במהלך הלילה. מנגד, במהלך היום האור יכול להראות על ידי מומחים דתיים בלבד.
אורקל משמש כדרך לקביעת מקור הכישוף. במשך זמן רב, הם שימשו כסמכות החוקית הראשית והגורם הקובע המרכזי באשר לצורה בה אדם צריך להתנהל מול איום כישוף. האזנדה משתמשים בשלושה סוגים שונים של אורקלים. האורקל החזק ביותר הוא אורקל הרעל " בנג' ", שנמצאת בשימוש של גברים בלבד. החלטת האורקל מתקבלת תמיד ללא עוררין. האורקל הפחות יוקרתי אך הזמן יותר הוא אורקל הטרמיטים. נשים, גברים וילדים כולם רשאים להתייעץ עם אורקל זה. האורקל הזול ביותר אך גם הכי פחות אמין הוא אורקל "לוח השפשוף". אורקל זה מתואר בספר Culture Sketches בתור "חפץ שדומה ללוח סיאנס העשוי משתי חתיכות קטנות של עץ קומפקטיות שניתן לקחת אותן בקלות לייעוץ בכל מקום".
יחסים בין גברים צעירים

בקרב האזנדה התקיים בין השאר מבנה חברתי דומה לפדרסטיה ביוון העתיקה. כפי שתיעד אדוארד אוונס-פריצ'רד תיעד בצפון קונגו, לוחמי זנדה זכרים בגילאים 20–30 לקחו לעיתים קרובות מאהבים צעירים בין הגילאים 12–20, שקיימו עימם יחסי מין חלקיים ומלאים. מנהג זה נעלם ברובו באמצע המאה ה-19, לאחר שהאירופאים האימפריליסטים הקימו קולוניות בארצות אפריקה, אך עדיין שרד בקנה מידה מספק כדי להיות מועבר לאוונס על ידי זקני השבט עמם הוא דיבר.
יחסים בין נשים צעירות

בשנות ה-30 של המאה ה-20, תיעד אדוארד אוונס-פריצ'רד מידע על קיום יחסי מין בין נשים על בסיס עדויות של גברים בני האזנדה.:55 לפי דבריהם, נשים חיפשו מאהבות לשם הנאה, ולעיתים הייתה ניתנת לבתו של שליט שפחה כמאהבת:55. לעיתים פעולה זו הייתה נתפשת בעיני הגברים כמאיימת, כיוון שאלו חששו שנשים אינן צריכות אותם.:55-56
הערות שוליים

1 2 3  Appiah, Kwame Anthony; Gates Jr., Henry Louis, eds. (2005). Africana. 1 (2nd ed.). Oxford: Oxford University Press. p. 315. ISBN 9780195170559
1 2  Zande in: Lewis, M. Paul (ed.), 2009. Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. Dallas, Tex.: SIL International. Simons, Gary F.; Fennig, Charles D., eds. (2018). "Zande". Ethnologue: Languages of the World (21st ed.). Dallas, Texas: SIL International. Retrieved 2018-06-29.
1 2 3  Holly., Peters-Golden, (2012). Culture sketches : case studies in anthropology (6th ed.). Dubuque, Iowa: The McGraw-Hill. pp. 3–4. ISBN 9780078117022. OCLC 716069710.
1 2 3  Stein, Rebecca L.; Stein, Philip L. (2016). The Anthropology of Religion, Magic, and Witchcraft (3rd ed.). London: Routledge. p. 214. ISBN 9780205718115. OCLC 928384577.
↑  Singer, André (1981). "Witchcraft among the Azande". johnryle.com. Retrieved 2018-01-09.
↑  E. E. Evans-Pritchard (December, 1970). "Sexual Inversion among the Azande". American Anthropologist, (New Series) 72 (6), 1428-1434.
1 2 3  Rupp, Leila J. (2009-12-01). Sapphistries: A Global History of Love between Women. NYU Press. ISBN 9780814776445.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534139705171  BnF: cb119951486 (data)  LCCN: sh85149633  NDL: 00560420  SUDOC: 028034929 
מיקומם של אוכלוסיית האזנדה באפריקה
אריסטוקרטיה

ערך זה עוסק במושג אריסטוטלי. אם התכוונתם למעמד הגבוה בחברה, ראו .
אריסטוקרטיה (מיוונית: áristos = אצילים, בני טובים, העילית + kratos) הייתה אחת משלוש צורות השלטון החיוביות על פי אריסטו (מונרכיה, אריסטוקרטיה ופוליטיאה). בימי אריסטו שימש המונח להגדרת שלטון המעטים, השולטים למען עצמם. מנגד, שלוש צורות השלטון השליליות על פי אריסטו הן טירניה, אוליגרכיה ואוכלוקרטיה (שלטון ההמון).
מובנו של המושג כיום שונה ומשתמשים בו לציין שלטון העובר בירושה, שלטון של שכבת אצולה מסורתית הממלאת את מרבית התפקידים הפוליטיים והצבאיים בחברה, כאשר ההצטרפות לשכבה זו חסומה כמעט לחלוטין. אנשי שלטון כאלה נקראים אריסטוקרטים.[דרוש מקור]
ראו גם

אריסטוקרטיה (מעמד)
אפקט השכונה

אפקט השכונה הוא מונח במדעי החברה הבוחן את ההשפעה הישירה והעקיפה של השכונה על התנהגויות הפרט. המונח מופיע בעיקר במחקרים העוסקים בשאלה כיצד מאפייני הקהילה משפיעים על סיכויי החיים[דרושה הבהרה] של תושביה.
שכונה היא יחידת מגורים עירונית בעלת מאפיינים חברתיים, אדריכליים וגאוגרפיים אחידים. לרוב, גודלה נע סביב מרחק הליכה, ויכול להשתנות מבניינים בודדים עד למספר רב של רחובות. שכונה עשויה להוות טריטוריה חברתית שרוויה במשמעויות חברתיות (קשרי שכנות, מוקדי הזדהות, סמלי סטטוס ומוקד של שירותים ועוד). אפקט השכונה בודק את הקשר בין המבנה הפיסי של השכונה למבנה הקהילתי בשכונה, זאת משום שקהילה בהגדרתה היא מספר אנשים החולקים אזור מגורים, אמונות, אינטרסים, פעילויות או עניינים אחרים, אשר מגדירים את המשותף ביניהם ואת המפריד בינם לבין האחרים. לקהילה יתרונות רבים המשפיעים על החברים בה, לדוגמה, פעולה קהילתית יעילה תסייע להם להתפתחות אישית ומשותפת טובה יותר. על אף שאפקט השכונה היה ידוע ונלמד כבר מראשית המאה ה-20, התחום נעשה פופולרי רק לאחר פרסום הספר "The Truly Disadantaged" של הסוציולוג ויליאם ג'וליוס וילסון (אנ') בשנת 1987.
אפקט השכונה על תושביה

שכונות עשויות להשפיע על סיכויי החיים של תושביהן יותר ממאפייניהם האישיים. ההשפעות באות לידי ביטוי במגוון מאפייני חיים כמו הישגי ילדים במערכת החינוך, שיעורי נשירה מבתי ספר, התנהגויות סיכוניות, מעורבות בפלילים, הדרה חברתית, מקומות תעסוקה ועוד. במהלך 25 האחרונות, נעשו מחקרים רבים אשר בחנו השפעות הנעשות על ידי השכונה על חיי תושביהן.
בשנת 1987, פרסם ויליאם ג'וליוס וילסון את ספרו "The Truly Disadantaged" בו ייחס את עליית העוני בשכונות ה"שחורות" לאחר 1970 לשני גורמים עיקריים:
שינוי כלכלי-תעסוקתי: הפיכת הערים הגדולות מ"מרכזי עיבוד טובין" ל"מרכזי עיבוד מידע" גרמה לאובדן מקומות עבודה במפעלי ייצור בערים הגדולות. ענפי הצמיחה דרשו מועסקים עם השכלה גבוהה יותר והמשרות שדרשו רמת השכלה נמוכה יותר עברו לפרברים.
שינוי חברתי: עזיבתן של משפחות שחורות מהמעמד הבינוני ומעלה את השכונות השחורות לנוכח השינוי הכלכלי שהחל להיות מורגש. יציאתם החלישה עוד יותר את השכונות וכל רובד ציבורי חברתי בשכונות הידרדר הן ברמת החינוך, הביטחון והמסחר.
לטענתו, כתוצאה משני גורמים אלה התרכז העוני בשכונות השחורות והוביל למערך של בעיות חברתיות, אלימות, מחוסרי בית ועבודה וכדומה. פרויקטים שכונתיים או עירוניים הפסיקו לפעול בשכונות אלה, ורק פליירים "איך לצאת מהגטו" היו פזורים ברחובות. אם בעבר כללו השכונות ה"שחורות" את כל השחורים לכל סוגיהם הן החברתי והן הכלכלי, בשנות ה-80 הפכו שכונות אלה ל"גטו" של השחורים העניים.
מחקר נוסף בחן את ההבדלים במידת השפעתה של השכונה על תושביה בשלבי החיים השונים. החוקרות הלן וטרנר חילקו את שלבי החיים לגיל הרך, גילאי יסודי, בני נוער ובוגרים ומצאו כי קיימת השפעה שונה בכל שלב. בגיל הרך והיסודי עשויה השכונה להשפיע על תנאים התפתחותיים, רגשיים ושכלתניים. ההשפעה המשמעותית ביותר היא בגיל ההתבגרות בו מבלים פחות עם בני המשפחה ויותר עם חברים. ההשפעה של השכונה על מבוגרים שונה מהשפעתה על ילדים ובני נוער. בגיל זה השכונה משחקת תפקיד קטן יותר בעיצוב הערכים וההתנהגות, אולם משפיעה יותר על נגישות התושבים לשירותים, למידע ולהזדמנויות כלכליות. המחקר העלה כי השפעתה של שכונה על משפחות והורים קטנה יותר בעיקר בתחומי הכנסה, מעמד סוציו-אקונומי והשכלה וכן כי רמת ההשפעה על משפחות ויחידים משתנה ויש כאלה הרגישים יותר להשפעת השכונה מאשר אחרים.
אפקט השכונה על אופן הצבעה בבחירות

במחקר שנערך כדי לבחון את השפעת השכונה על נטיותיו של התושב להצביע, נמצא כי השפעת השכונה מגדירה את נטייתו של תושב האם להצביע ולמי להצביע. החלטתו של אדם נקבעת לפי המגמה הכללית של תושבי שכונתו. קונצנזוס זה נוצר על ידי הקשרים האישיים והחברתיים שהאדם יוצר בסביבתו. לפיכך, אנשים שמחליפים דעות מצביעים באותו אופן וכן עמדות הרוב דומיננטיות יותר ממה שהסטטיסטיקה הסוציו-אקונומית של פרטים באזור מסוים מציגה. מחקר נוסף שבדק את ההשפעה השכונתית בהקשר של התנהגות פוליטית בחן כיצד אנשים מתקשרים ומצא כי השפעת השכונה משפיעה יותר על נטיות ההצבעה בבחירות מאשר השפעת עמדת המשפחה.
אפקט השכונה בישראל

מחקר שנערך בישראל בשנת 2012 בחן את ההשפעות החברתיות של הקמת שכונות חדשות ואת מערכת היחסים בינן לבין שכונות ותיקות (משנות ה-50 וה-60) באותן הערים. ממצאי המחקר מאפשרים להבין טוב יותר את האופן בו הקמה של שכונות חדשות משפיעה על תהליכים חברתיים, פיזיים וכלכליים בשכונות הוותיקות. לצורך המחקר, נבחרו שבעה יישובים בהם נבחרו שכונה חדשה ושכונה וותיקה (לדוגמה, השכונה החדשה 'רמת הנשיא' והשכונה הוותיקה 'נווה דוד' בחיפה) כבסיס להשוואה ולבחינת התהליכים שחלו בהן בשישה תחומים:
המצב הפיזי: בחינת חזיתות מבני המגורים, איכות המרחב הציבורי, מבני ציבור ושטחים פתוחים. קיים פער בדימוי ובמראה המרחב הציבורי על ידי חזית המבנים מייצר את התדמית הנמוכה של השכונה הוותיקה אל מול התדמית המטופחת והאיכותית של השכונה החדשה[דרושה הבהרה].
שירותים חינוכיים-חברתיים: מבני הציבור, מרכזי תרבות, מתקני ספורט ומתנ"סים הקיימים בכל שכונה, יש הבדל בנראות, באיכות ובכמות הפעילות הקיימת בכל שכונה. בנוסף, בבתי הספר החדשים קיימות תוכניות לימוד ייחודיות בניגוד לשכונות הוותיקות שיש תוכניות לימוד סטנדרטיות בלבד.
הפרדה פיזית בין השכונות: השכונות החדשות נבנות תוך הפרדה מרחבית ופיזית ברורה מהשכונות הוותיקות.
פערים חברתיים כלכליים: בחינת מצב האשכול החברתי-כלכלי של התושבים. פערים בהיבטים של תעסוקה, הרכב דמוגרפי, רמה חברתית כלכלית ורמת השכלה. בשכונות הוותיקות יש ירידה חדה ברמה החברתית הכלכלית של התושבים.
יציבות מול הידרדרות: השכונות החדשות מאופיינות ביציבות מתמשכת משנת הקמתן ועד היום. המעמד הסוציו-כלכלי שלהן ללא שינוי ואף בעליה. לעומת זאת השכונות הוותיקות מאופיינות בהתדרדרות במדדים אלה, מעמדן החברתי-כלכלי במגמת ירידה מתמדת והרכב הגילאים מאופיין בהזדקנות כללית.
הגירה פנים עירונית: השכונות החדשות "שואבות" תושבים מהשכונות הוותיקות ומעוררות תופעה של הגירה פנים עירונית משכונות וותיקות אל שכונות חדשות.
ממצאי המחקר היו ברורים והמחישו את השפעתו של אפקט השכונה על תושבי השכונה – הקמת שכונות חדשות מחלישה שכונות וותיקות באותה העיר, להלן הממצאים:
הידרדרות מהירה וכוללת של השכונות הוותיקות (לדוגמה, מחירי הדיור, הכנסה, חזות).
הסטה של המשאבים העירוניים לכיוון השכונות החדשות (לדוגמה, רמת השקעה ותחזוקה של המרחב ובמוסדות הציבוריים, תכנים חברתיים)
החרפת ההידרדרות החברתית-כלכלית של השכונות הוותיקות.
תהליך של הגירת תושבים בעיקר צעירים ובעלי יכולת מחוץ לשכונות הוותיקות.
במחקר נמצא כי כלל התושבים היו מודעים לפערים הגדולים בין השכונות הוותיקות לחלשות בכלל הממצאים שצוינו, עם זאת, לא ננקטו צעדים לשינוי המצב.
מיזם שיקום שכונות

ניתן לומר כי אפקט השכונה משפיע באופן מובהק על סיכוי החיים ועל מאפייניהם של תושבי השכונה, כאשר השכונה משפיעה על תושביה והשפעות מבחוץ משפיעות על השכונה. אחת הדוגמאות הבולטות היא מיזם שיקום שכונות שמטרתו לחולל שינוי חברתי.
בישראל מיזם שיקום שכונות מאופיין בהתייחסותו לתנאים הסביבתיים ולאנשים כאחד. במסגרתו שוקמו כ-160 אזורי מצוקה בישראל, מתוך הרצון לשנות ולשפר את המצב החברתי בהם. מיזם שיקום שכונות מגדיר שינוי חברתי בשני אופנים: הראשון - השינוי מתחיל באנשים, כלומר שינוי באישיות או באמונות הוא תנאי הכרחי לשינוי חברתי. השני (לפי מקס וובר) - השינוי מתחיל בתנאים חברתיים. כלומר, בשל שינויים בתנאי הסביבה, יפעלו אנשים להגדלת משאביהם (לדוגמה גובה הכנסתם). הפרויקט הופעל על ידי משרד השיכון והבינוי, פעילותו נעשתה בשלושה אופנים מרכזיים: שיקום תשתיות פיזיות בבתים ובמרחב הציבורי בשכונות, השקעה כספית בתחומי חינוך, רווחה ובריאות, והימנעות מפינוי תושבים מבתיהם ושיתופם בקבלת החלטות בשכונה.
המיזם תרם תרומה ניכרת להשגת מטרותיו בכך שהועברו יותר משאבים לאוכלוסיית היעד שלו ושופרו השירותים שהיא מקבלת: רוב שכונות הפרויקט השיגו יציבות מבחינת גודל אוכלוסייתן, ואף הוכיחו את כוחן במשיכת אוכלוסייה חדשה, שכוללת צעירים ומשכילים רבים, יחסית לוותיקים. עם זאת, ברוב המקרים לא הצליח המיזם לגרום למוביליות חברתית של פרטים ולא לשפר שיפור ממשי את המעמד החברתי של התושבים ושל שכונותיהם. ייתכן שנוכח העובדה שרמת חייהן של השכבות העליונות כישראל עולה בהתמדה[דרוש מקור], הרי מניעת התרחבות הפער בין ״אלה שיש להם״ ל׳׳אלה שאין להם״ וייצוב שכונותיהם של האחרונים - יכולים אף הם להיחשב להישג.
לקריאה נוספת

ד"ר עמיליה אביאל, נערים בשכונה, הוצאת צ'ריקובר, תל אביב 1979.
ד"ר דפנה בירנבוים-כרמלי, צפונים, הוצאת מאגנס, ירושלים 2000.
טל שמור, תקווה ומלנכוליה בשולי העיר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, פרדס הוצאה לאור, 2020.
הערות שוליים

↑  Robert J. Sampson, Neighborhood Effects: The Evolution of an Idea, Great American City: Chicago and the Enduring Neighborhood Effect,, 2012, עמ' 31-49
↑  Krupat E, People in cities, 1985
↑  Homan, M. (1999). Promoting Community Change. Calif.:Brooks/Cole.
↑  Robert E. Park; Ernest W. Burgess; Rоderick D. McKenzie (1925). The City. Chicago: The University of Chicago Press.
↑  Ellen, Ingrid Gould, and Margery Austin Turner. "Does neighborhood matter? Assessing recent evidence."
↑  Ellen, G. I. & Turner ,A. M. (1997). Does Neighborhood Matter? Assessing Recent Evidence. Housing Policy Debate. Vol. 8. Issue 4. Fannie Mae Foundation.
↑  W.L. Miller, Electoral Dynamics (1977)
↑  Cox, K.R., (1969) The voting decision in a spatial context. Progress in Geography 1, 81-117
↑  עמותת מרחב, (2012). המשמעות החברתית של בניית שכונות חדשות בפאתי הערים
↑  נעמי כרמון, Naomi Carmon, Deliberate social change: Evaluation of Israel's Project Renewal / שינוי חברתי מתוכנן: הערכה של פרויקט שיקום שכונות המצוקה בישראל, Megamot / מגמות ל"א, 1988, עמ' 299–321
השומר

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 סוג:  ארגון שמירה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1909–1920 (כ־11 שנים)
 נוצרה מתוך:  בר גיורא
 התמזגה לתוך:   ההגנה
 
תמונה קבוצתית של חברי ארגון "השומר" ב-1909
השוֹמֵר היה ארגון הגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל, שפעל בשנים 1909–1920. הארגון הוקם על ידי אנשי ארגון בר גיורא, ומטרתו המוצהרת הייתה "כיבוש השמירה" ו"כיבוש העבודה". כלומר: לימוד עבודת האדמה והמלאכות שבכל ענף ומקצוע, והעדפת העסקת יהודים על פני פועלים שאינם יהודים. בשיא פעילותו, בשנת 1913, מנה הארגון כ-100 חברים וכ-300 שכירים יהודים, וריכז את השמירה ב-13 מושבות בארץ ישראל. לאחר פירוק "השומר" בשנת 1920, השתתפו חברי הארגון בהקמת "ההגנה", גדוד העבודה, מחתרת הקיבוץ החשאי, ותרומתם ניכרה בהקמת הפלמ"ח, וצבא ההגנה לישראל. לארגון "השומר" חלק במורשת הציונית בשל עקרונות 'כיבוש העבודה' וככוח מגן בהקמת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
תולדות הארגון > רקע

בתקופת העלייה הראשונה, בתקופת השנים 1881–1904, הוקמו ברחבי ארץ ישראל כ-20 מושבות. מושבות אלו הצליחו אמנם לתקוע יתד התיישבותי בארץ ישראל, אך הן נתקלו בקשיים כלכליים חמורים, וזמן קצר לאחר ייסודן נאלצו לפנות ולהסתמך על תרומות, ובמיוחד על ממונו של "הנדיב הידוע", הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, עד אשר ניהולן של מושבות רבות עבר לידי פקידיו. אף שחלק מהמושבות קשרו יחסי שכנות סבירים עם שכניהן הערבים, סבלו רבות מהן מהתנכלויות, מהתקפות וממכת גנבות. אחת הסיבות העיקריות להתנכלויות הייתה סכסוכי קרקעות. חלק ניכר מאדמות המושבות נקנו ממשפחות עירוניות עשירות, שראשיהן כונו "אפנדים". קודם למכירת האדמות הוחכרו אלה לתושבים מקומיים, "אריסים". האריסים, שמלכתחילה ראו את האפנדים כמי שגזלו את אדמותיהם, לא ראו בעין יפה את הגעת המתיישבים היהודים, מתוך חשש שאלו ינשלו אותם מאדמתם. קשיים נוספים עלו מול השבטים הבדואים, אשר נהגו להתעלם מזכויות קניין על אדמות ועל מקורות מים. במסורת הבדואית היו נהוגים חוקים שונים הקשורים לקניין על קרקע, יבול ומים בתלות בעונות השנה; משום כך נתגלעו עִמם סכסוכים על השימוש באדמות המושבות לצורכי מרעה ובבארות לצורך השקיית הצאן. נוסף על כך, היות שהשלטון העות'מאני המרכזי התנגד באופן כללי להתיישבות יהודים בארץ ישראל, היו רבים שראו במתיישבים היהודים כ"ואלד אל מיתה" (ערבית: כמי שדמם מותר), וברכושם – כהפקר.
ההתנכלויות ומכת הגנבות הביאו את המתיישבים להתארגן להגנה עצמית ולשמירה, שהתבססה בתחילה על אנשי המושבות. בחלוף הזמן החלו המושבות להעסיק בשמירה תושבים מקומיים – ערבים, מוגרבים, וצ'רקסים. בעקבות מעבר המושבות לאפוטרופסות הברון ולניהול רוב המושבות על ידי פקידיו, גברה מגמת העסקתם של שומרים ערבים. פקידי הברון, בניסיון למנוע סכסוכים, העדיפו לשכור את השומרים המקומיים על מנת להבטיח את ביטחון המושבות. בנוסף נהגו פקידי הברון לשלם 'בקשיש' (שוחד) לבעלי שררה עות'מאניים על מנת להבטיח את ביטחון המושבות ויחס אוהד כלפיהם.
בשנת 1900 החליט הברון רוטשילד לצמצם בצורה משמעותית את תמיכתו ביישוב בארץ ישראל, ולהעביר את ניהול המושבות לידי חברת יק"א. בעקבות כך, היו השנים 1900–1904 שנות משבר כלכלי וחברתי עבור המושבות, ובעקבות המשבר הכלכלי חלה ירידה גם במקצועיות השמירה במושבות.
בשלהי תקופת העלייה הראשונה (1904) הייתה נהוגה במיעוטן של המושבות שמירה מעורבת. בפתח תקווה ראש השומרים היה אברהם שפירא, שנודע כ"מוכתר" המושבה וזכה לכבוד רב מהתושבים היהודים, הערבים וגם מהשלטונות העות'מאנים. שפירא העסיק שומרים ערבים ויהודים באתרים רבים. בין היתר עבדו אצל שפירא אלכסנדר זייד ויחזקאל חנקין, ממקימי ארגון השומר בעתיד, כשומרים. ברוב המושבות התבססה השמירה על שומרים ערבים וצ'רקסים. במקרים רבים נחשבו שומרים אלו לתקיפים המקומיים, כך ששמם לבדו הספיק להרתיע את גנבי הסביבה מלהתקרב למושבות, ולעיתים הם אפילו לא נזקקו להופיע לשמירה. במקרים אחרים השומרים היו למעשה מנהיגי הכנופיות המקומיות, והתשלום על השמירה היווה דמי חסות להבטחת שלום המושבות. לעיתים, ראו השומרים את עצמם כבעלי הבית במושבות, וביניהם לבין האיכרים שררו יחסים מתוחים, שאף נגררו במקרים אחדים להרמת ידיים והכאת איכרים.
בראשית המאה העשרים מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל כחצי מיליון נפש, מהם פחות מ-50 אלף יהודים, רובם אנשי היישוב הישן ומיעוטם אנשי היישוב החדש – אנשי העלייה הראשונה ובני היישוב הישן שהצטרפו אליהם. השאיפה להקים ריבונות עברית בארץ ישראל, על פי רעיונות התנועה הציונית, הייתה משותפת לרבים בציבור זה, למול מגמות שונות ומנוגדות בכלל היישוב ובעולם היהודי בכללו.
תולדות הארגון > העלייה השנייה וארגון "בר גיורא"

חברי מערכת "האחדות", (מימין לשמאל) יְשׁוּבִים: יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון ויוסף חיים ברנר; עומדים: אהרן ראובני ויעקב זרובבל (1912)
בשנת 1904, בעקבות גל פוגרומים במזרח אירופה, החל גל עלייה יהודית לארץ ישראל, שנודע בשם "העלייה השנייה". בתודעתם של הבאים לארץ ישראל בשנות התקופה השתלבו יסודות של עלייה ושל הגירה: מסורת ואמונה, לאומיות יהודית וציונות, פליטות ונרדפוּת בארצות מוצאם ותוכניות פרנסה, במקביל וכחלק מגל הגירה הגדול של יהודים ממזרח אירופה, אל ארצות "העולם החדש", במיוחד ארצות הברית, חלק מהבאים לארץ היו צעירים יהודים שהגיעו לארץ חסרי הון, במטרה להתפרנס להקים יישובים בארץ ישראל, ובכוונה להתפרנס מיגיע כפיהם. חלק ניכר מהם השתייכו בארצות מוצאם לתנועות פועלים סוציאליסטיות ומהפכניות ברוסיה ובמזרח אירופה. רבים מהם פנו לתנועה הציונית לאחר שנואשו מסיכויי הצלחת מהפכה ברוסיה; חלק נאלצו לברוח ממזרח אירופה לאחר השתתפותם בהגנה החמושה על קהילות היהודים בפוגרומים; ואילו אחרים השתייכו מלכתחילה לתנועות פועלים ציוניות, שהגדולה מביניהן הייתה מפלגת "פועלי ציון". המפלגה נוסדה במזרח אירופה בהשראת חזונו של מיכאל הלפרין ובהנהגתו של דב בר בורוכוב. חזונהּ של מפלגת "פועלי ציון" התבסס על ההנחות שתקומת העם היהודי צריכה לבוא בידי שכבה רחבה של פועלים, שאת מדינת העם היהודי ניתן להקים רק בארץ ישראל, ושניתן להקים בה חברה סוציאליסטית אוטופית שתכלול מוסדות שיתופיים, שוויון, עבודת כפיים ועבודת אדמה בד בבד עם השכלה רחבה הפתוחה לכל. פעילי המפלגה שעלו לארץ המשיכו לפעול במסגרת מוסדותיה, שכללו את הוצאת עיתון "האחדות", פגישות שנתיות ומאבקים שונים.
גל העלייה השנייה הביא עימו עשרות אלפי עולים ודרישה גוברת ל"כיבוש העבודה". הסוציאליסטים אנשי "העלייה השנייה" גרסו כי אל למשק היישובי להיות תלוי בפועל הערבי או לנצלו. עבודה עברית הייתה יסוד באתוס הציוני-הסוציאליסטי. הם האמינו שיש צורך בהעברת השמירה על היישובים היהודים מידי הערבים לידיים יהודיות. ב-29 בספטמבר 1907 נפגשה קבוצת פעילים ממפלגת "פועלי ציון" והחליטה על הקמתו של ארגון חשאי בשם "בר גיורא" שמטרתו כיבוש העבודה בשמירה על ההתיישבות היהודית. הקבוצה זכתה לחוזי שמירה בסג'רה ובמסחה. לאחר כשנה וחצי של פעילות, לנוכח גילויי לוחמנות ערבית שגברו אחרי מרד "הטורקים הצעירים" ביולי 1908, התרחב הצורך בשומרים יהודים. חברי "בר גיורא" החליטו להעביר את הפעילות למסגרת רחבה יותר.
תולדות הארגון > הפיטורין מחדרה ורחובות

במהלך 1912 החלו להתגלע נקודות מחלוקת בין המושבה חדרה לאנשי "השומר". חלק מהמחלוקת נבע מסכסוך פנימי בתוך המושבה בין ועד המושבה לבין סיעת מתנגדים; אלו התנגדו בין השאר להעסקת "השומר". חלק מהאיכרים פסקו לשלם מסים, והמושבה לא עמדה בתנאי השכר שהתחייבה לאנשי "השומר". בעקבות כך עמד המשך ההתקשרות עם המושבה בסימן שאלה. מאבק על קרקעות בין איכרי חדרה לבין אפנדי ערבי, גרר התנגשות בין איכרי המושבה לבין שליחיו: בדואים משבט הטורקמנים. עקב כך, היה צפי למתקפה גדולה על המושבה, ולהגנתה נחלצו אברהם שפירא יחד עם 25 מצעירי פתח תקווה וחברי "השומר". הוויכוחים במושבה הגיעו לשיא באביב תרע"ג (1913), לאחר שהוחל להעסיק בה שומרים ערבים, בנוסף על שומרים מתנועת "השומר". בכך נפגע עקרון "עבודה עברית", ונפגמו היחסים עם אנשי ארגון "השומר". באדר א' תרע"ג (1913) הופסקה השמירה במושבה כתוצאה מפעולות אלו.
בי"ח בתמוז תרע"ג (1913) התחולל סמוך למושבה רחובות "מאורע זרנוגה". ערבים נכנסו בשיירת גמלים אל כרמים בין ראשון לציון לבין נס ציונה ומלאו את סליהם בפרי הגפן. אחד השומרים התריע בהם, ובתגובה "התנפלו עליו, היכוהו וגזלו את נשקו. דבר שנחשב לפגיעה חמורה ביותר בכבוד איש המגן". השומר הזעיק את חבריו, וארבעה פרשים רדפו אחר שיירת הגמלים עד הכפר זרנוגה; שם הותקפו השומרים במקלות ובנשק חם, והזעיקו לעזרתם את שומרי ואיכרי רחובות. קטטה התלקחה בין כ-70 שומרים ואיכרים, לבין כמה מאות ערבים תושבי זרנוגה, ובמהלכה נהרג השומר שמואל פרידמן. למחרת תבעו אנשי "השומר" את סילוקם של הפועלים הערבים מהמושבה. אך איכרים מהמושבה האשימו את אנשי "השומר" בהידרדרות העניינים. בעקבות ביקורתם זו של האיכרים והמאבק המתמיד על "עבודה עברית", הקים אחד השומרים, מיכאל אבנר שפאל, תא חשאי בשם "נכדי פנחס". הוא הפיץ כרזה במושבות, שבה איים לרצוח איכרים שיעדיפו להעסיק פועלים ושומרים ערבים על פני יהודים.
אל ועד המושבה רחובות הופנו תלונות של איכרים וערבים על אלימות קשה שבה נקטו כלפיהם אנשי "השומר". זאת, למרות היחס המורכב והזהיר אל חשודים, עבריינים ושודדים, שניסו להקנות בארגון לחברים ולשכירים; כך למשל, במושבה ראשון לציון הכה שומר צעיר בקת רובה ערבי זקן אשר הוליך שיירת גמלים בדרך הרחוב הראשי. יחזקאל חנקין סטר על לחיו של השומר הצעיר ושילח אותו ממשמרתו. המעשים והאיומים הללו עוררו זעם וביקורת רבה על התנהלותם של אנשי "השומר" במושבה. כתוצאה ממכלול האירועים הללו לא חודש חוזה השמירה עם אנשי "השומר", והם נאלצו לצאת את רחובות בשלהי תרע"ג 1913. לאחר מכן, נשכרו להגנת רחובות שומרים יהודים בהנהלתו של אברהם בלומנפלד מפתח תקווה.
תולדות הארגון > הקמת תל-עדש

אספת "השומר" החמישית בכרכור בתשרי תרע"ד 1913, עמדה בצל אובדן שני מעוזי "השומר" החשובים בחדרה וברחובות. עם זאת, הפסקת השמירה במושבות אלו אפשרה לשומר לחזור לרעיונות ההתיישבות שליוו את הארגון ואת תנועת "בר גיורא" בימיהם הראשונים. נושא זה נדון בהרחבה באספה, והוחלט על הקמתו של מושב שומרים. מקום ההתיישבות נקבע מאוחר יותר בתל-עדש (לימים תל עדשים), שם היה ממוקם גרעין קטן של שומרים שעלה על הקרקע, והאספה השישית של "השומר" באב תרע"ד (1914) התקיימה במקום.
בסוף 1913 נהרגו שלושה יהודים בגליל בתוך שבועיים בהתנגשויות עם ערבים – משה ברסקי מדגניה, יוסף זלצמן חבר בכנרת, ויעקב פלדמן, שומר בסג'רה. בעקבות אירועים אלה החליטו ועדי המושבות והשומרים בגליל התחתון על הסדרת הגנה עצמית באזור כולו, שבמסגרתה החזיקו המושבות בשומרים רכובים ומינו פרשים חמושים ברובים ואקדחים לשמירה על הדרכים. קבוצה של אנשי "השומר" בראשותו של מנדל פורטוגלי מונתה כ"שומרים מיוחדים" מטעם השלטון הטורקי בטבריה, ואנשיה צוידו בנשק ובתעודות רשמיות.