stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלב רחוב
כלבי רחוב לפי מדינה > דרום אסיה > הוֹדוּ

עקב קריסת אוכלוסיות הנשרים בהודו, שצרכו כמויות גדולות של פגרי חיות מתות, אוכלוסיית כלבי הרחוב העירוניות בהודו גדלה והפכה לסכנה בריאותית. במומבאי, למשל, יש למעלה מ-12 מיליון תושבים, יותר ממחציתם תושבי שכונות עוני. לפחות חמש מאות טונות של אשפה לא נאספים מדי יום. מצב שכזה, מהווה את התנאים המושלמים לתמיכה באוכלוסייה הגדולה במיוחד של כלבי הרחוב.
בשנת 2001 התקבל בהודו חוק שהפך את הרג הכלבים המשוטטים לבלתי חוקי. חוק זה החמיר את הבעיות. העדויות מראות ששיטות אנושיות רכות יותר, כמו חיסון ועיקור כלבים, יעילות יותר בשליטה באוכלוסיית כלבי הרחוב ובהפחתת מקרי הכלבת.
הארגון להגנת החיות העולמי דיווח כיצד במקסיקו חיסלו את הכלבת באמצעות חיסון המוני של כלבים. באופן דומה, יוזמות כמו של השירות הווטרינרי העולמי (WVS) חיסנו ועיקרו בהצלחה 70% מהכלבים בגואה, מה שהפך אותה למדינה הראשונה בהודו שהפכה נטולת כלבת. גישות אלו עולות בקנה אחד עם המלצות ארגון הבריאות העולמי, תוך שימת דגש על חיסון ועיקור על פני הרג, כדי לנהל ביעילות אוכלוסיות של כלבים נגועי כלבת וכלבי רחוב.
כלבי רחוב לפי מדינה > דרום אסיה > פקיסטן

בפקיסטן, קיימים מספר גזעי כלבים, כולל גאדי קוטה (אנ'), פאריה, ובולי קוטה. בעיר לאהור, מחלקת בריאות הציבור השיקה קמפיין להרג 5,000 כלבים משוטטים. בשנת 2009, 27,576 כלבים הומתו בעיר לאהור; בשנת 2005, מספר הכלבים שהומתו היה 34,942. בשנת 2012, לאחר שהומתו 900 כלבים בעיר מולטאן, ארגון בטיחות בעלי חיים בפקיסטן שלח מכתב לראש הממשלה שהבז שריף בו הומלץ "לחסן כלבים משוטטים במקום להרוג".
סרי לנקה
בסרי לנקה קיימת מדיניות של אי-הרג כלבי רחוב, מאידך מעודדים סירוס וחיסון. למרות מדיניות זו, עדיין קיים החוק הישן ולכן הכלבים נתונים להתאכזרות בצורות שונות.
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > בולגריה

בסופיה, בירת בולגריה מספר כלבי הרחוב מצומצם ביותר.
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > איטליה

כ-80% מהכלבים הנטושים מתים מוקדם.
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > רומניה

ברומניה, כלבי רחוב עירוניים (מכונים ברומנית câini maidanezi, מילולית "כלבי שממה", câini comunitari "כלבי קהילה" וכו') היוו החל מראשית המאה העשרים ואחת בעיה נרחבת, במיוחד בערים הגדולות, בשעה שתושבים רבים ננשכו, על ידי הכלבים. לדעת החוקרים מקור הבעיה בתוכנית הסיסטמטיזציה שבוצעה ברומניה הקומוניסטית בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים תחת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו. בימיו נחקק החוק להריסה ובנייה מחדש של כפרים, עיירות וערים קיימים, כולם או חלקם, במטרה לבנות רבי קומות (blocuri). הכלבים מחצרות הבתים שנהרסו ננטשו והכפילו את מספרם לאורך השנים. ההערכות לגבי בוקרשט משתנות מאוד, אך מספר הכלבים המשוטטים הצטמצם באופן דרסטי בשנת 2014, זאת לאחר מותו של ילד בן 4 בשנת 2013 שהותקף על ידי כלב. מעיריית בוקרשט נמסר כי למעלה מ-51,200 כלבים משוטטים נלכדו מאוקטובר 2013 עד ינואר 2015, יותר ממחציתם הורדמו, כ-23,000 אומצו, ו-2,000 נכלאו במקלטים של העירייה.
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > רוסיה

כלבים משוטטים נפוצים מאוד ברוסיה. הם נמצאים גם באזורים הכפריים וגם באזורים עירוניים. ברוסיה, כלבי רחוב מתקבלים באהבה על ידי האוכלוסייה. האוכלוסייה המקומית אפילו מאכילה אותם, כולל בעיר הבירה מוסקבה. עם זאת, לכידת כלבים משוטטים והשלכתם תועדה מאז שנת 1900. מספר כלבי הרחוב במוסקבה מוערך בכ-50,000 כלבים. חלקם הוזכרו במחזות של אנטון צ'כוב בסיפור הקצר המפורסם קשטנקה (שם הספר תורגם לעברית בשם "ערמונית"). כלבים הוזכרו על ידי מיכאיל בולגקוב בנובלה לב של כלב, ועל ידי גבריאל טרויאפולסקי ברומן בים הלבן - האוזן השחורה. כאשר מספר כלבי הרחוב גדל מאוד בשנות ה-90 ובתחילת המילניום כלבי הרחוב תקפו את תושבי הערים. כתוצאה מכך הכלבים נלכדו והומתו. בשנות העשרים של המאה ה-21 השתנתה הגישה והאסטרטגיה כלפי כלבי רחוב. הכלבים שנתפסו, עוקרו והרשויות דאגו שלכלבים יהיה מספיק אכל. מאידך, כלבי הרחוב מנקים את העיר משאריות מזון וחולדות. בשנת 2002, הוקמה במוסקבה אנדרטה המוקדשת לכלב הרחוב בשם Malchik (בעברית: "ילד קטן"). כלבים משוטטים במוסקבה התאימו את התנהגותם לתנועה ולחיי העיר. הכלבים אפילו נוסעים במטרו ומבינים את חוקי הרמזורים ולעיתים נקראים כלבי המטרו של מוסקבה.
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > סרביה

כלבים משוטטים הם בעיה רצינית בערים ובאזורים הכפריים בסרביה. המספר הכולל של הכלבים המשוטטים בסרביה מוערך בכמה עשרות אלפים, מתוכם בבלגרד (יותר מ-17,000), בנובי סאד (כ-10,000), בניש (בין 7,000 ל-10,000). ), בסובוטיקה (כ-8,000) וב- Kragujevac (כ-5,000).
כלבי רחוב לפי מדינה > אירופה > טורקיה

בזמן שבמדינות המתפתחות יש מספר גבוה של כלבים משוטטים כתוצאה מהזנחה, הבעיה של טורקיה היא שונה. בשנת 2004, ממשלת טורקיה חוקקה חוק המחייב גורמים מקומיים לשקם ולא להשמיד כלבים משוטטים. חוק הגנת בעלי-חיים מס' 5199 קבע מדיניות של אי-הרג, ללא לכידה, והמתת חסד בלתי חוקית הן עבירות הניתנות להעמדה לדין. חוק זה חייב את הרשויות לעיקור, חיסון והחזרת הכלבים למקום שבו הם נמצאו.
סיבה נוספת לעלייה במספר הכלבים המשוטטים הייתה, שהיה קל לאמץ כלב בטורקיה מאשר במדינות רבות אחרות ואפילו "גזעים מסוכנים" היו ניתנים לאימוץ. בחוק אין עונש אמיתי על הזנחת כלבים ברחובות. איסטנבול, העיר המאוכלסת ביותר בטורקיה, היא גם ביתם של אחד הריכוזים הגדולים של כלבי רחוב. בהערכה, חיים בעיר בין 400,000 עד 600,000 כלבים שמשוטטים ברחובות. בסך הכל, ההערכה היא ש-3 עד 10 מיליון כלבי רחוב חיים בטורקיה וצפויים לעלות ל-60 מיליון בעוד 10 שנים.
כלבי רחוב לפי מדינה > צפון אמריקה > ארצות הברית

בארצות הברית, מדי שנה, כ-2.7 מיליון כלבים וחתולים מומתים כי מקלטי הכלבים והחתולים העירוניים, מלאים ואין מספיק משפחות מאמצות. בשנת 2016, בין 592,255 ל-866,366 כלבי רחוב הורדמו בארצות הברית.
כלבי רחוב לפי מדינה > צפון אמריקה > פוארטו ריקו

בפוארטו ריקו, כלבי רחוב (וחתולים) ידועים בשם satos. בסוף שנות ה-90 ההערכה הייתה שיש 50,000 כלבי רחוב בשטח האי. עד 2018 כמות הכלבים הוכפלה פי 6 ועלתה ל-300,000 כלבים משוטטים בפוארטו ריקו. לטיפול בבעיה הושקו מספר תוכניות על ידי האגודה ההומנית של פוארטו ריקו ואחרות. בשנת 2018, הארגון ללא מטרות רווח בשם Sato Project השיק את התכנית הראשונה שלו. התכנית כללה פרויקט רחב היקף לעיקור וסירוס הכלבים של פוארטו ריקו. יוזמות אחרות כללו אימוץ כלבי האי על ידי תושבי ארצות הברית.
כלבי רחוב לפי מדינה > דרום מזרח אסיה > פיליפינים

כלבי רחוב בפיליפינים, הידועים בשם Askals, הם בדרך כלל כלבי תערובת אֶנְדֶּמִיים לא גזעיים.
כלבי רחוב לפי מדינה > דרום מזרח אסיה > תאילנד

בתאילנד, כלבי רחוב, נקראים בשם כלבי soi (בתאילנדית soi פירושו 'רחוב צדדי', 'שביל' או 'סמטה'), הם כלבים חסרי בעלים ומשוטטים. כלבים אלה מרוכזים לעיתים ונמכרים כבשר בווייטנאם ובסין. ההערכה היא שבתאילנד יש כ-8.5 מיליון כלבים, מתוכם כ-730,000 ננטשים על ידי בעליהם. בבנגקוק לבדה מעריכים שיש בין 100,000 ל-300,000 כלבי רחוב. מעטים חוסנו כנגד מחלות כלבים.
ראו גם

התפראות
חתול רחוב
לקריאה נוספת

Beck, Alan M .1973. The ecology of stray dogs: A study of free-ranging urban animals. West Lafayette, Indiana: Purdue University Press e-books.
Ecollage. 2002. Dog Population Management & Canine Rabies Control. India's Official Dog Control Program in an international context. Pune. pp. 1–9
Irvine, Leslie. 2003. "The Problem of Unwanted Pets: A Case Study in How Institutions "Think" about Clients' Needs" in Social Problems. Vol. 50, No. 4, pp. 550–566
Kato Masahiko, Hideki Yamamoto, Yoshihide Inukai and Shohei Kira. 2203. "Survey of the Stray Dog Population and the Health Education Program on the Prevention of Dog Bites and Dog-Acquired Infections: A Comparative Study in Nepal and Okayama Prefecture, Japan" in Acta Med. Okayama, Vol. 57. No. 5, pp. 261–266
ישיבת בני עקיבא בית שמואל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה תיכונית
 על שם:  הרב שמואל מוהליבר
 השתייכות:  ציונות דתית, מרכז ישיבות בני עקיבא
 תקופת הפעילות:  ה'תשכ"ב (1962) – הווה
 מייסדים:  הרב משה צבי נריה, חיים דוד פיקרז', הרב שלמה בורשטין
 מגמות:  חשמל ואלקטרוניקה, פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים
 שכבות לימוד:  6
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה התיכונית:  הרב שמואל מרדוך
 מיקום
 מיקום:  חדרה
 קואורדינטות:  32°26′58″N 34°53′50″E﻿ / ﻿32.4494880°N 34.8973471°E﻿ / 32.4494880; 34.8973471
 https://ybahadera.co.il/
ישיבת בני עקיבא בית שמואל היא ישיבה תיכונית בחדרה המשתייכת לרשת מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
תולדות הישיבה

הישיבה נוסדה בשנת 1962 (ג' באלול ה'תשכ"ב), והייתה ישיבת בני עקיבא ה-12 במספר. יוזמי הקמת הישיבה היו הרב משה צבי נריה - ראש ישיבות בני עקיבא וחיים דוד פיקרז' - סגן ראש העיר חדרה מטעם המפד"ל. בחודשיה הראשונים של הישיבה, לא נמצאה דמות שתעמוד בראשות הישיבה. רבנים שונים באו כדי לנסות את התפקיד, איש מהם לא החזיק מעמד בתפקיד זמן רב. הרב נריה הזמין לתפקיד הרב שלמה בורשטין, חניך ישיבת מיר שעלה לא מכבר מאורוגוואי ושימש באותה העת ר"מ בישיבת אור עציון. לאחר שנועץ ברבותיו הרבנים אליעזר יהודה פינקל ויחזקאל לוינשטיין - ניאות הרב בורשטין לקבל על עצמו את התפקיד בחנוכה של אותה השנה. מיד עם בואו, החל לפעול לביסוסה של הישיבה. בראשית ימיה פרס איגוד יוצאי ביאליסטוק (עיר הולדתו של הרב בורשטין) את חסותו על הישיבה, שנקראה על שם רבה של ביאליסטוק הרב שמואל מוהליבר.
בעת הקמתה, מנתה הישיבה 12 תלמידים. הישיבה שכנה בצריפים ישנים שהיו שייכים לצבא הבריטי, בין חולות שוממים בפאתי חדרה. כאשר גדל מספר התלמידים - בנו התלמידים במו ידיהם צריפים נוספים. תוך שנתיים למדו בישיבה 100 תלמידים, מהם 28 עולים חדשים מדרום אמריקה. הישיבה גדלה בקצב מהיר, ותוך שנים ספורות הכפילה את מספר תלמידיה. הרב בורשטין דגל בגישה חינוכית מכילה ורכה ביחס למקובל בזמנו, התנגד לסילוק תלמידים מהישיבה ולמיון סלקטיבי של תלמידים.
בשנת 1969, במימונם של הנדבנים האחים גולדשמידט וגופים נוספים, הוקם קמפוס "קריית גולדשמידט" בעבור הישיבה בדרך השלום בפאתי שכונות נווה חיים", "יצחק" ו"ויצמן".
בתקופת כהונתו של הרב בורשטין, שכיהן כרב באורוגוואי לפני עלותו ארצה, קלטה הישיבה תלמידים רבים ממדינות אמריקה הלטינית.
כיום פועלת במסגרת הישיבה ישיבת "עוז והדר", ישיבה קטנה לאומית בראשות הרב יאיר בר לוי.
צוות הישיבה

ראשי הישיבה:
הרב שלמה בורשטין - לאחר צאתו לגמלאות כיהן כנשיא הישיבה עד לפטירתו.
הרב אלישיב הכהן - בנו של ידעיה הכהן וחתנו של הרב חיים דרוקמן. מכהן כיום כנשיא הישיבה.
הרב אלמוג וגנר
אל"ם במיל' הרב אייל מורדוך - החל מ-2023.
בראשית שנותיה, היה הרב נחמן כהנא ר"מ ומנהל התיכון בישיבה. כיום מנהל התיכון הוא הרב מרדכי קורקוס.
מבוגרי הישיבה

הרב מנחם בורשטין - ראש מכון פוע"ה (בנו של ראש הישיבה הרב שלמה בורשטין).
אלדד בר כוכבא - ראש המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור לשעבר.
אהוד אמיתון - צלם עיתונות.
הערות שוליים

↑  נחנכה ישיבת בני עקיבא בחדרה, הצופה, 4 בינואר 1963
↑  א. חבה, נדר בשנחאי, תשע"ה, עמ' 290
↑  אבא רזיאל, התפתחות ישיבת "בני עקיבא", הצופה, 21 ביוני 1964
1 2  ישיבות בני עקיבא לתנופה חדשה, הצופה, 4 באוקטובר 1967
1 2  זאב וינדר, קריה לישיבת בנ"ע "בית שמואל" בחדרה, הצופה, 26 במאי 1969
↑  מודעות ברכות לישיבה לרגל חנוכת הקרייה, הצופה, 20 במאי 1969
↑  נדר בשנחאי, עמ' 313 - 315
↑  דביר עמר, ראש ישיבה חדש בחדרה: הרב אייל מורדוך, באתר ערוץ 7, 24 במאי 2023
ועד העדה המערבית בירושלים

רחוב המערבים בירושלים, בסמוך לשכונת מחנה ישראל שהקימו אנשי ועד העדה המערבית
אנשי ועד העדה המערבית בטקס הנחת אבן הפינה לבית הכנסת "אור זרוע" של העדה, ירושלים, 1926
ועד העדה המערבית בירושלים הוא גוף שנוסד על ידי הרב דוד בן שמעון בירושלים בשנת 1860, ונועד לארגן את יהודי דרום אגן הים התיכון, בירושלים. ועד זה היה הראשון שפרש מוועד העדה הספרדית בירושלים, שהיה עד אז הגוף המרכזי של היהודים הספרדים בירושלים.
רקע > העדה הספרדית בארץ ישראל של המאה ה-19

הקהילה הספרדית בארץ ישראל נוסדה על ידי מגורשי ספרד, והייתה הגדולה בקהילות היהודיות בארץ ישראל במאה ה-19, כאשר רובו של היישוב היהודי התרכז בירושלים. במפקד שהתבצע בשנת 1863 היו הספרדים רוב מכריע בקרב יהודי ירושלים. נספרו 7,500 ספרדים, כאשר מספר המערביים מתוכם היה כ-600. מספרם של האשכנזים באותה תקופה עמד רק על  2,500 איש.
עדת הספרדים, כללה בתוכה משפחות מה'מערבים' (מוגרבים) (-הגדרות שונות ליהודי מרוקו) ומבני האשכנזים שהיו בעיר והסתפחו אליהם. יחד הם קיבלו את מרותה ודרך התנהלותה, למרות השוני במנהגים, נוסחי התפילה וכיוצא בזה.
ניכרה העדפה ברורה מצד השלטונות העות'מאניים לקהילה הספרדית שהייתה בעלת המסורת הארוכה ביותר של 'הכרה רשמית'. השלטון העות'מאני העדיף לתמוך בהתארגנות היסטורית, וותיקה ומוכרת שעימה קיים קשרים מקדמת דנא. העדה הספרדית ניהלה תוך אוטונומיה גמורה את מוסדותיה ונכסיה שכללו: בתי-כנסת, בתי דין, מוסדות חינוך ומפעלי צדקה.
באותה תקופה, היישוב היהודי בארץ ישראל, התפרנס בעיקר מתמיכות ותרומות שניתנו על ידי יהודי התפוצות. תרומות אלה  נקראו כספי החלוקה. עקרון "החלוקה" הספרדית חילק את הקהילה לשלוש שכבות עיקריות: הראשונה, עשירים וסוחרים גדולים. השנייה, ובה רוב העדה, אנשים פשוטים שהתפרנסו מעבודות שונות ולכן לא קיבלו מדמי החלוקה. והשלישית, כללה את תלמידי החכמים, שעיקר פרנסתם הייתה מכספי החלוקה, אשר היוו מקור הכנסה בלתי מבוטל שהספיק למחייתם. מכאן, שרוב בני העדה נאלצו למצוא תעסוקה לפרנסתם, כיוון שעיקרון החלוקה הספרדי היה שרק תלמידי חכמים יוכלו לקבל מימון מכספי החלוקה, למעט מקרים סוציאליים ומוסדות העדה.
רקע > הרקע להפרדות העדות השונות מעדת הספרדים

מאמצע המאה ה-19, בעקבות גלי העלייה מאירופה, אסיה וצפון אפריקה, החלו להבחין בהבדלים השונים בין העדות בלבוש, שפה, אורח חיים, מנהגי תפילות וכו'. הסכסוך הראשון בתוך העדה הספרדית, היה בין הרוב הספרדי לבין בני העדה המערבית, אשר רבים מהם היו עניים וזקנים ונזקקו לכספי החלוקה על מנת להתפרנס. אנשי העדה המערבית טענו, כי למרות שבקרב המערבים ישנם חכמים ורבנים ידועים וגדולים בתורה, העדה הספרדית מקפחת אותם בהפרשי כספי החלוקה המוענקים להם, וזאת למרות שרוב כספי החלוקה מגיעים מארצותיהם של המערביים.
העדה הראשונה שנפרדה רשמית מן הספרדים והוכרה כעצמאית הייתה עדת המערביים (יוצאי מדינות דרום אגן הים התיכון ובעיקר צפון אפריקה). עדות אחרות כגון: הבוכרים, הפרסים ואחרים הקימו לעצמן מסגרות ארגוניות עדתיות נפרדות  בתחומים שונים כמו חינוך וסעד, אך המשיכו להכיר בסמכות ועד העדה הספרדית בתחומים עיקריים.
לאחר פיצול זה של העדה המערבית, החלו עדות נוספות בתהליכי פירוד מעדת הספרדים, וזאת בעקבות מחלוקות בנושא חלוקת כספי החלוקה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 נפרדו מהעדה הספרדית שתי עדות, הדגסטאנים והגורג'ים, שמוצאן מן הקווקז.
עדה נוספת שהצטרפה למהלכי פירוד אלה, הייתה העדה התימנית, שבשנת 1907 הקימה גם היא קהילה נפרדת, לאחר טענות חוזרות ונשנות אודות קיפוח העדה התימנית בכספי החלוקה.
כמו כן לאחר בניית שכונת מחנה ישראל על ידי יוצאי צפון אפריקה, יצאו בעקבותיהם גם מקרב הגורג'ים, הפרסים, החלבים, הבבלים והדמשקאים.
רקע > הסיבות להיפרדותם של המערביים מהספרדים

הרצון של 'המערביים' להיפרד מ'הספרדים' נבע משלוש סיבות עיקריות:
סיבות כלכליות – סדר העדיפויות של העדה הספרדית במתן כספי 'החלוקה' היה כזה, שתלמידי חכמים קיבלו מימון מכספים אלה, בעוד עניי העיר היו בתחתית סדר העדיפויות. בני עדות המזרח, שרבים מהם נזדקקו לסיוע כספי 'החלוקה' בשל היותם עניים וזקנים טענו שלא קיבלו סיוע כספי הוגן.
קיפוח בייצוג ובהנהגה -  לאחר תקופה ארוכה בה נטמעו 'המערביים' בקהילה, הם ביקשו להיות שותפים בהנהגה וליהנות גם מהזכויות כמו שהם מחויבים בחובות. גם לאחר שהעדה המערבית קיבלה הכרה בה ובמנהיגותה, 'הספרדים' סירבו להכניס אותם להיות חלק מההנהגה. ההנהגה הספרדית לא הייתה מוכנה להכניס לשורותיה נציגים חדשים. המחלוקת העמיקה לאחר ש'הספרדים' לא הכירו ברבנים מערביים בעלי שיעור קומה כתלמידי חכמים, ולא שיתפו אותם בוועד הרוחני, ובשל כך נמנעה מהם תמיכה כספית נכבדת לפי הקריטריונים שנקבעו בחלוקת 'כספי החלוקה'.
גידול דמוגרפי של כלל היהודים מכלל הארצות שהפך את הילידים למיעוט. גידול מניין יהודי ארצות המזרח בעיר - ריבוי העולים מכל עדה ועדה הבליט את הפער והשוני בין העדות עצמם, בהבדלי אורח החיים, בנוסחי התפילה, במנהגים ובשפה.
סכסוך זה, לווה בהשמצות והאשמות הדדיות  שנסב בעיקר סביב ניסיונות המערביים ליצור מערכת קשרים עצמאיים עם היהודים בחו"ל והתנגדותם של 'הספרדים' למהלכים אלו. אל סכסוך זה הצטרפו עדות נוספות, אשר צידדו באחד משני המעורבים. המערביים פעלו רבות על מנת להשיג אוטונומיה ועצמאות בכל הקשור לפעילותם  אך נתקלו בסירוב מוחלט מצד הספרדים.
המערביים הצליחו להשיג את האוטונומיה הנכספת ולהיפרד מהספרדים, רק עם עלייתו של הרב דוד בן- שמעון ממרוקו לארץ ישראל, בשנת תרי"ד (1856).
רקע > תפקידו של הרדב"ש בהיפרדות

בהנהגתו של הרב דוד בן שמעון נפרדו היהודים יוצאי מדינות צפון אפריקה (המוגרבים) מעדת הספרדים, והם החלו מנהלים את חיי קהילתם באופן אוטונומי. הפרדות זו של המוגרבים מעדת הספרדים היוותה אבן דרך בהיפרדות עדות נוספות מהם, ובכך שימשה כנקודת מפנה בעיצוב חיי הקהילה היהודית בארץ באותה תקופה. הרדב"ש כמי שיזם והנהיג הפרדות זו, היה הרוח החיה בניהול חיי קהילת המוגרבים מכאן ואילך.
בבואו לירושלים מצא הרדב"ש את קהילת המערביים במצב של עוני, דלות ומחסור. הרב החל לארגן את הקהילה המערבית, וייסד עדה עצמאית המנותקת מקהילת הספרדים. הוא בנה בתי כנסת וייסד מוסדות בעיר העתיקה ושלח בעצמו שד"רים אל קהילות המגרב, על מנת שיגייסו כספים למען העדה בכלל, ולצורך מטרתו העיקרית, הקמת השכונה הראשונה מחוץ לחומות העיר לרווחתם של היהודים המערביים - היא שכונת מחנה ישראל. כינויו של הרב היה "אבי היתומים ודיין האלמנות", וזאת בעקבות הדאגה הרבה לנזקקי העדה. הרדב"ש,  פתח חנות למכירת בשר לעניים בלבד, וביתו אף שימש כבית מחסה ומקום תמיכה לנזקקים.
לאחר היפרדות עדת המערביים מהספרדים יצר הרדב"ש ארגון עצמאי, בו היו מוסדות וועדות שבהן הייתה חלוקת תפקידים ברורה שנוהלה באוטונומיה מוחלטת, תחת חסותו של הקונסול הצרפתי בירושלים.
רבני העדה המערבית בירושלים > רבנים ראשיים

הרב דוד בן שמעון (עד ה'תר"ם)
הרב רפאל אלעזר הלוי בן-טובו (ה'תר"ם-ה'תרמ"ו)
הרב יששכר אצראף  (ה'תרמ"ו-ה'תרנ"ב)
הרב משה מלכא (ה'תרנ"ב-ה'תר"ס)
הרב נחמן בטיטו (ה'תרנ"ב-ה'תרנ"ט; ה'תר"ס-ה'תרע"ה)
הרב יוסף חיים הכהן (ה'תרע"ה-ה'תרפ"ה)
הרב שמעון אשריקי (ה'תרפ"ה-ה'תר"ץ)
הרב אברהם אביכזיר (ה'תר"ץ-ה'תש"ה)
הרב יוסף שלוש (ה'תשי"ז-ה'תש"ך)
רבני העדה המערבית בירושלים > דיינים ורבנים נוספים

הרב מרדכי סויסיא -שד"ר
הרב יוסף ארוואץ
הרב עמרם אבורביע
הרב שמואל עזראן - אב"ד
הרב שמואל אלעלוף
ועד עדת המערבים כיום

ועד עדת המערבים קיים עד היום, כאשר מטרותיו העיקריות הן שימור מורשת יהודי המערב בארץ ישראל וחלוקת מלגות לסטודנטים יוצאי צפון אפריקה.
הוועד מפעיל את הכולל על שם הרב "צוף דבש" ברובע היהודי בירושלים, בראשותו של הרב יוסף ועקנין זצ"ל.
רב העדה כיום הוא הרב שלמה דיין.
ראו גם

המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה
לקריאה נוספת

יעקב ברנאי, 'העדה המערבית בירושלים במאה הי"ט', פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, א, ירושלים תשל"ג
מיכל בן יעקב, עלייתם והתיישבותם של היהודים המערביים (יהודי צפון אפריקה) בארץ ישראל במאה הי"ט, עבודת דוקטור, ירושלים תשס"א
משה עובדיה, היהודים המערבים בארבע ערי הקודש מערב מלחמת העולם הראשונה עד תום השלטון הבריטי (1914-1948), עבודת דוקטור, רמת גן תש"ע
הערות שוליים

↑  בשנים הראשונות כיהן לצדו הרב נחמן בטיטו, אולם בשל מחלוקת שפרצה ביניהם וחילקה את העדה לשני מחנות, הכריע בשנת ה'תרנ"ט הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר שהרב מלכא יכהן לבדו.
↑  בשנים אלו כיהן לצד הרב מלכא, אך בעקבות מחלוקת הכריע הראשון לציון הרב אלישר שהרב מלכא ינהיג לבדו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311528705171
פוליטיקה של סין

הפוליטיקה של סין היא השלטון ברפובליקה העממית של סין (רע"ס או סין) כמדינה סוציאליסטית חד-מפלגתית מרקסיסטית-לניניסטית הנשלטת על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין (מק"ס). המערכת הפוליטית הסינית היא אוטוריטרית. אין מנהיגים לאומיים הנבחרים בבחירות חופשיות, האופוזיציה הפוליטית מדוכאת, כל הפעילות הדתית נשלטת על ידי המק"ס, התנגדות אסורה, וזכויות האזרח מצומצמות. בחירות ישירות נעשות ברמה מקומית בלבד, לא ברמה לאומית, וכל המועמדויות נשלטות על ידי המק"ס.
המשילות ברע"ס נעשית דרך המק"ס, דרך ממשלת העם ודרך הרשויות האזוריות והמקומיות שלה. בהונג קונג ובמקאו, שני אזורים מנהליים מיוחדים של סין, יש מערכות פוליטיות אוטונומיות, הפועלות בנפרד מהמערכת החד-מפלגתית של סין היבשתית.
הליך הבחירות מוגבל על ידי מונופול המק"ס על השלטון, על ידי הצנזורה בסין (אנ') ועל ידי שליטה מפלגתית בבחירות.
לפי רורי טרוקס מבית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים בפרינסטון, שולטת המק"ס בהליכי הבחירות והמינוי בכל רמה בקונגרס הלאומי העממי. הליך הבחירות המדורג והבלתי ישיר בקונגרס מוודא שהצירים ברמות הגבוהות ביותר לא יתמודדו עם שום מראית עין של אחריות אלקטורלית כלפי האזרחים הסינים.
רקע

מיום הקמת הרע"ס ב-1 באוקטובר 1949, טוענת הממשלה בבייג'ינג שהיא הממשלה הלגיטימית היחידה של סין, כולל סין היבשתית וכולל טאיוואן. טאיוואן (רפובליקת סין) חולקת על כך מיום נסיגתה של מפלגת קוומינטנג לטאיפיי ב-1949. מאז עברה הרע"ס רפורמות פוליטיות.
אוכלוסיית סין (אנ'), המרחב הגאוגרפי (אנ') והמגוון החברתי בסין פועלים נגד שלטון בייג'ינג. הרפורמה בכלכלת סין בשנות ה-80 והאצלת קבלתן של החלטות ממשלתיות מרכזיות, לצד רצונם של פקידי המק"ס המקומיים להעשיר את עצמם ויצירת שוק שחור, הקשו על הממשל המרכזי לשמור על סמכותו. בפועל, צריכים מנהיגי הממשל המרכזי לבנות קונצנזוס למדיניותם בקרב חברי המפלגה, המנהיגים המקומיים והאזוריים, מקורבים שאינם חברי המפלגה, ואוכלוסיית המדינה. עם זאת, לעיתים קרובות נשמרת השליטה על הקבוצה הגדולה יותר על ידי שליטה במידע.
נשיא סין הוא ראש המדינה, ונבחר לחמש שנים על ידי הקונגרס העממי. לפי חוקת סין מ-1982, תפקידי וסמכויות הנשיא דמו למונרכיה חוקתית או לראש מדינה ברפובליקה פרלמנטרית, והוא היה דמות ייצוגית. הנשיא מינה או הסיר את ראש הממשלה, את הממשלה, מזכ"ל הממשלה, המבקר הכללי ופקידים בכירים במדינה – אחרי המלצת הקונגרס; מינה שגרירים סיניים וקיבל כתבי האמנה משגרירי מדינות זרות, לפי המלצת הוועדה המתמדת בקונגרס; העניק מדליות לעם; הכריז על מצב מלחמה, על חוקים צבאיים ועל גיוס העם, לפי המלצת הוועדה המתמדת; הכריז על חנינות, וייצג את הרע"ס במדינות זרות.
ב-14 במרץ 2013 נבחר שי ג'ינפינג כנשיא הרע"ס, אחרי שב-15 בנובמבר 2012 נבחר כמזכ"ל המק"ס. במרץ 2018 הסיר הקונגרס את המגבלות על כהונת הנשיא. במדינה חד-מפלגתית, מחזיק מזכ"ל המק"ס בכוח ובסמכות מוחלטים על הממשלה ועל המדינה. מ-1993 שולט הנשיא דה יורה ודה פקטו על סין. מזכ"ל המק"ס הוא המנהיג העליון של הקונגרס, של הממשלה, של הוועידה הפוליטית העממית המייעצת (אנ'), של הוועדה הצבאית המרכזית (אנ'), של בית המשפט העליון ושל התובע הכללי. בתגובה, מתח העולם המערבי ביקורת על שי על כך שנטל לעצמו כוח רב מדי.
הגדרות

חוקת סין כוללת מבוא, המתאר את היסטוריית סין, את נפילת הקיסרות ועליית הקומוניזם, וטוען כי טאיוואן היא חלק מסין. אחרי המבוא לחוקה, מגדיר סעיף 1 בחוקה את שיטת הממשל בסין כדיקטטורה עממית דמוקרטית (אנ').
לצד החוקה, יצרה המק"ס הגדרות נוספות כדי לתאר רשמית את שיטת הממשל של סין, כמו "דמוקרטיה מייעצת סוציאליסטית", "דמוקרטיית אנשים כוללת" ו"צנטרליזם דמוקרטי". לפי Qiusi ("מחפש האמת"), בטאון המק"ס הדו-חודשי, "נוצרת הדמוקרטיה המייעצת על ידי המק"ס ועל ידי העם הסיני כצורה של דמוקרטיה סוציאליסטית. היא לא רק מייצגת מחויבות לסוציאליזם, אלא נושאת את המסורות הפוליטיות והתרבותיות של סין. לא רק מייצגת מחויבות לעקרונות הארגוניים ולאופן ההנהגה של ריכוזיות דמוקרטית, אלא גם מאשרת את תפקיד הציבור הרחב בדמוקרטיה. לא רק מייצגת מחויבות להנהגת המק"ס, אלא מאפשרת ביטוי למפלגות, לארגונים פוליטיים ולאנשים מכל הקבוצות האתניות ומכל מגזרי החברה".
מגזין המק"ס החודשי "סין היום" הגדיר את השקפת המק"ס: "דמוקרטיה מייעצת מבטיחה השתתפות נרחבת ואפקטיבית בפוליטיקה באמצעות התייעצויות הנעשות על ידי מפלגות פוליטיות, ארגוני עמים, קונגרסי עמים, מחלקות ממשלתיות, הוועידה הפוליטית העממית המייעצת, קהילות וארגונים חברתיים".
המפלגה הקומוניסטית הסינית

המק"ס שולטת בנוף הפוליטי הסיני. הגוף העליון של המפלגה הוא קונגרס המפלגה, המתכנס כל חמש שנים. לפני מהפכת התרבות, הפגישות היו לא סדירות, אבל מאז הן תקופתיות. הקונגרס בוחר את הוועד המרכזי של המק"ס ואת הוועדה המרכזית לפיקוח על משמעת (CCDI).
לאחר בחירתו, בוחר הוועד המרכזי את המזכיר הכללי, פקיד המפלגה הבכיר ביותר, והוא בדרך כלל המנהיג העליון של סין.
הוועד בוחר גם את הפוליטביורו, המונה 22 חברי מפלגה מלאים, כולל חברי הוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
הוועד בוחר את הוועדה המתמדת של הפוליטבירו (PSC), הגוף החזק ביותר המקבל החלטות בסין. נכון ליוני 2020 מונה הוועדה שבעה חברים, כולל שי ג'ינפינג.
הוועד בוחר את המזכירות, המנגנון המנהלי העיקרי של המק"ס, בראשות המזכיר הכללי.
הוועד בוחר את הוועדה הצבאית המרכזית.
כשהייתה ליברליזציה יחסית בסין, גברה השפעתם של אנשים וקבוצות מחוץ למבנה המפלגה הפורמלי, בעיקר בתחום הכלכלי. בכל מקרה, לוועדות המפלגה תפקיד רב-עוצמה ומכריע בכל המוסדות הממשלתיים בסין. לפי המלומד רוש דושי, המפלגה יושבת מעל המדינה, פועלת במקביל למדינה, ושבויה בכל רמה של המדינה.
שליטת המפלגה המרכזית במשרדי הממשלה המרכזיים, בכלכלה העירונית, בהגדרות התעשייתיות ובהגדרות תרבותיות היא הדוקה ביותר. שליטתה רופפת יותר בממשלה ובמוסדות המפלגה באזורים הכפריים, שבהם חיים רוב תושבי סין. המק"ס התייחסה לסוגיה זו בבחירה וקידום של כוח אדם, המוודא שננקטות הנחיות המפלגה והמדינה, ושמי שאינם חברי המפלגה אינם יוצרים ארגונים אוטונומיים העלולים לערער על שלטון המפלגה. קבוצות מובילות מרכזיות, או בשמן השני – קבוצות קטנות מובילות, מתאמות פעילויות של גופים שונים. כך נדרשים מפעלים בבעלות המדינה, חברות פרטיות ועסקים בבעלות זרה לקיים ועדות פנימיות של המק"ס.
המפלגה הקומוניסטית הסינית > סיעות פנים-מפלגתיות

בפוליטיקה הסינית מתחרות ביניהן סיעות פנים-מפלגתיות בהצבה של בני בריתן בעמדות כוח במק"ס ובממשלה הסינית.
תחת המזכירים הכלליים ג'יאנג דזה-מין וחו ג'ינטאו, שתי הסיעות העיקריות היו טואנפאי בראשות חו וכנופיית שאנגחאי בראשות ג'יאנג. בטואנפאי היו מתמחים ופקידים מליגת הנוער הקומוניסטית של סין, ובכנופיית שאנגחאי היו פקידים שעלו לגדולה תחת ג'יאנג כשהיה ראש עיריית שאנגחאי, ולאחר מכן מזכיר ועדת המק"ס של שאנגחאי.
שי ג'ינפינג, שנבחר כמזכ"ל המק"ס ב-2012, ריכז אצלו את הכוח, הסיר את השפעת הסיעות הקודמות וקידם את בעלי בריתו, שנקראים לפעמים "סיעת שי ג'ינפינג". עקב כך, נחשבות הסיעות הוותיקות, כולל טואנפאי, כנכחדות, בעיקר מאז קונגרס המק"ס ה-20, שבו שלטו בני בריתו של שי בפוליטביורו החדש ובוועדה המתמדת של הפוליטביורו.