stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דון יוסף נשיא
חייו בחצר העות'מאנית

בשנת 1553 הגיעה המשפחה לאיסטנבול בליווי של כ-500 אנוסים מספרד, פורטוגל ואיטליה, ששימשו את המשרתים, הסוכנים והמנהלים של בית המסחר שלה. עושרו של ז'ואאו מיגז, כתבי ההמלצה שלו והיכרותו עם הפוליטיקה האירופאית, קירבו אותו לסולטאן אשר כינה אותו בתואר "אל פראנגי-בי" (הנשיא הפרנקי). כעת שינה ז'ואאו מיגז את שמו לדון יוסף נשיא, ערך ברית מילה ואף עשה טקס נישואים נוסף עם זוגתו על פי הדת היהודית. דון יוסף נשיא ודונה גרציה ביססו בקונסטנטינופול בית בנקאות ומסחר בינלאומי שמילא תפקיד חשוב בעסקי הסולטנות, וניהל עסקים נרחבים בלבנט, בבלקן ובאירופה. לאחר מות הסולטאן סולימאן הראשון ב-1566 ועלייתו של סלים השני לסולטנות, התקרב דון יוסף נשיא לשלטון אף יותר. הסולטאן העניק לנשיא מונופול על ייבוא וייצוא, ודאג לכך שהמלך הפולני זיגמונט אוגוסט יעניק לו זכות בלעדית ואף פטור ממכס לייבוא יין ומוצרים נוספים מדרום אירופה, וכן לייצוא דונג דבורים מפולין.
בתקופת שלטונו של סלים השני, היה דון יוסף נשיא מעורב ביחסים הבינלאומיים של הסולטנות עם מדינות אירופה והשפיע על מהלכה בנושאים שונים. כך מנע נשיא מהסולטאן להלוות כסף למלך צרפת אנרי השני, ביודעו כי הלה אינו מסוגל להחזיר את החוב. נשיא ארגן את כיבוש קפריסין בידי העות'מאנים וקיבל את תואר דוכס האי נקסוס ב-1566. כמו כן, נשיא ניהל מגעים עם האצילים ההולנדים בתחילת ההתמרדות ההולנדית נגד הספרדים ב-1566, שביקשו את תמיכת העות'מאנים. מגעים אלו הם שגרמו לתמיכתה של האימפריה העות'מאנית ב-1569 במלחמת האצילים מול המלך הספרדי-הבסבורגי, פיליפ השני. בנוסף לאי נקסוס, אף האי קפריסין הובטח לו, דבר שנמנע עם הפסדם המוחץ של העות'מאנים לספרדים ולוונציאנים בקרב לפנטו ב-1571. ייתכן שבהשפעת הפסד זה ירדה קרנו של נשיא, ובזמנו של הסולטאן הבא, מוראד השלישי, הוא הודח מתפקידו (על אף שהותר לו לשמור על תארו) ולאחר מותו ב-1579 אף הוחרם רכושו.
השפעתו של נשיא בארמון הסולטאן גרמה לסולטנות להעניק את חסותה ליהודי ממלכתה, ואף לבני חסותה היהודיים מחוצה לה. דוגמה בולטת להשפעתו של נשיא היא תקרית אנקונה ב-1556, הנוגעת לנמל ימי שהשתייך למדינות הכנסייה והיה מרכז חשוב למסחר עם המזרח. בעקבות התקבצות בנמל של יהודים אנוסים רבים שחזרו ליהדותם, כינס האפיפיור פאולוס הרביעי את האינקוויזיציה המקומית לשם החזרתם לנצרות. היהודים נעצרו, רכושם הוחרם, והם היו מועמדים להוצאה להורג, אלא אם כן יחזרו לנצרות. בהשפעתו של נשיא, הצליחה התערבותו הישירה של הסולטאן סולימאן להשיג חנינה ליהודים שהגיעו מן הסולטנות. עשרים וארבעה יהודים שסירבו 'להביע חרטה' על כך שנותרו יהודים בסתר, הועלו על המוקד. בעקבות המעשה, הכריז נשיא חרם על נמל אנקונה ובכך פתח במלחמה כלכלית מול האפיפיור. החרם קיבל את הסכמתם של ר' יוסף קארו ואחרים. לאחר פגיעה כלכלית חמורה בעיר הנמל וחששם של יהודי אנקונה לנקמת האפיפיור בהם, בוטל החרם על העיר.
שיקום היישוב היהודי בטבריה

אחרי שנואש מניסיונו להקים ליהודי ונציה מדינה יהודית על אחד האיים של ונציה, הגיע דון יוסף למסקנה שצריך ליישב את היהודים בארץ-ישראל. הוא רכש את טבריה, בתקוה לחדש משם את עצמאות ישראל. משפחת נשיא פעלה רבות לחידוש ושיקום היישוב היהודי בטבריה. בתחילת המאה השש עשרה התקיים בטבריה יישוב זעיר של דייגים ובו מספר מועט של יהודים. על פי בקשת החכירה שנמצאה בפנקסי האוצר העות'מאני, כוונתם של משפחת נשיא הייתה לפתח את הפוטנציאל החקלאי שבו תוך גידול דקלים, קני סוכר ועצי תות לייצור משי. טבריה שהייתה רשומה עד כה כתימאר, הפכה ב-1563 להיות הקדש שהכנסותיו מיועדות לבית תמחוי שהקים הסולטאן סולימאן הראשון במערב דמשק.
בתעודות עות'מאניות אלה מתברר כי בשונה מדעתם של רוב ההיסטוריונים, העיר שניתנה בחכירה בסכום של אלף זהובים לשנה, ניתנה בפועל לשותפתו דונה גרציה ולא לדון יוסף נשיא עצמו. בתור חוכרת המיסים לשטח הקדש היא אף קיבלה אוטונומיה משפטית, בה לא היה ניתן להעמיד אדם לדין אלא בהסכמתה או בהסכמת באי כוחה. ברשותה היה לתפוס כל שטח פנוי בטבריה, בין לחקלאות ובין לבניין, למעט שטחם של המסגד ובית הקברות המוסלמי.
יוסף נשיא שלח בא כוח מטעמו שיפקח על בניית העיר ופיתוח החקלאות. הוואלים (ניצבים מטעם הסולטאן) בדמשק ובצפת חויבו לסייע לו והוא הופקד אף על בניית חומה, אשר עבורה הקציב הסולטאן סלים השני 5,000 פרנק ושמונה יניצ'רים מחיל המצב בדמשק, שישמשו כשומרים. בניית החומה, שהייתה 1,200 מטר לערך, הושלמה ב-1565 ואף החלה אז נטיעת עצי התות. בהוראת הסולטאן, נקבעו ימי שוק קבועים והעברת מי המעיינות אל תוך העיר נעשתה על חשבונה של דונה גרציה.
ניתן לראות כי לפחות אצל הקהילות היהודיות באיטליה, פירשו בני הדור את הקמתה של טבריה מחדש כפעמי גאולה, ודון יוסף נשיא, בעל ההשפעה באיסטנבול, הצטייר כמבשרה. הוא אף הוציא "קול מבשר" בו הוא קורא ליהודים ובעיקר לבעלי מלאכה לבוא ליישב את טבריה והעמיד ספינות לשם הבאתם בוונציה ואנקונה.
במכתביה של קהילת קורי מאיטליה בין השנים 8–1557, נכתב: "...וקבלה היא שבטבריא עתידים לחזור תחילה ומשם נעתקים למקדש".
עדות לתחושת היהודים לגבי חידוש ההתיישבות בטבריה, מובאת מידי הנוסע הפורטוגזי פנטלאו דה אביירו (פור'), שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565: "חדשות אלו הביאו שמחה גדולה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל, מכיוון שאלה האמינו, שעם התיישבותם שם, חייב גם המשיח לבוא. בזמן שהותי בוונציה ביקרתי, מתוך סקרנות, כמעט מדי שבת בשבתו, את בית הכנסת שלהם...הבינותי מהם, שהיו בטוחים ביותר בעצמם, כי תוך שבע או שמונה שנים יבוא המשיח... ובדרך כזו הלכו שולל כל האנשים הנקלים האלה, אחרי רעיון ודמיון זה, בכל הארץ הקדושה כולה".
אלא שעם תום כהונתו של הסולטאן סלים השני ב-1574 ואיבוד כוחו של יוסף נשיא, הקיץ הקץ על היישוב בטבריה. אף לא עזרה התערבותו של יהודי נוסף בעל השפעה בחצר הסולטאן, דון שלמה אבן יעיש, שניסה לקחת את טבריה תחת חסותו. היהודים שבו לצפת ולישוביהם הקודמים ונוסעים שונים מתארים כי טבריה חזרה להיות שוממה. כך מתארים דבריו של הנוסע הגרמני סלומון שווייגר ב-1587: "טבריה המפורסמת בלתי מאוכלסת כולה, מחמת הריבוי הגדול של נחשים ארסיים השולטים כאן". לאחר מכן ב-1599, מתאר אקווילנטה רוקטה, כי "הלאה, במרחק ארבעה מילים בערך, לצד שמאל, בכיוון דרום, מצוי המקום שם עמדה העיר טבריה שממנה לא נותר שריד, מאחר שהיא קבורה בתוך המים ובתוך החול של אגם זה".
הנצחה

בישראל נקראו רחובות על שמו בערים ירושלים, פתח תקווה, בני ברק, בת ים, חולון, נתניה והרצליה. כמו כן, בטבריה קרויה על שמו שכונה במרכז העיר (שידועה גם בשמה הישן, "שיכון ותיקים").
ביבליוגרפיה

בטו, יום טוב, דון יוסף נשיא – פרשת חיים, מסדה, ת"א: 1942.
גוטרמן, אלכסנדר, יהודים ספרדיים על אדמת פולין, פעמים, גיליון מס' 18, יד יצחק בן צבי, 1984, עמ' 53–79.
הד, אוריאל, תעודות טורקיות על בניינה של טבריה במאה הט"ז, ספונות, יד בן צבי: 1966 (תשכ"ו), עמ' 193- 210.
הרוזן, יעקב, דון יוסף נשיא, מסדה, רמת גן: 1960.
הרוזן, יעקב דונה גרציה ומדינת היהודים בטבריה שבגליל, הוצ' צור אות, 1980.
לואיס, ברנרד, היהודים בעולם האסלאם, זלמן שזר, ירושלים: 1996.
קלוזנר, יוסף, דון יוסף נשיא – הדוכס של נקסוס, לעם, יפו: 1913.
שור, נתן, הניסיון להקים מדינה יהודית בטבריה על ידי דונה גרציה מנדס ודון יוסף נשיא והכשלתו בידי הפרנציסקנים, אריאל, ירושלים: 1987. עמ' 44–49.
תמר, דוד, הציפייה באיטליה לשנת הגאולה של"ה, ספונות, כרך ב, 1957, עמ' 61–88.
Bulut, Mehmet, Ottoman-Dutch economic relations, Hilversum, Verloren: 2001.
Roth, Cecil, Joseph Nasi Duke of Naxos and the Counts of Savoy, The Jewish Quarterly Review, Vol. 57, The Seventy-Fifth Anniversary Volume of the Jewish Quarterly Review, University of Pennsylvania Press: 1967, pp. 460-472.
ראו גם

עליות מגורשי ספרד ופורטוגל
לקריאה נוספת

שמואל אבישי שטוקהמר, בן פורת יוסף, סיפור חייו של דון יוסף נשיא, ירושלים, תשמ"ב, באתר אוצר החכמה.
יוסף ברסלבי, למפעלו של דון יוסף הנשיא בארץ-ישראל, ירושלים, תרפ"ח.
יוסף ברסלבי, לפרשת טבריה: מימי דון יוסף הנשיא ועד אבן יעיש, ירושלים, ת"ש.
הערות שוליים

↑  נתנאל אלינסון, קיצור תולדות הישראליות, ראשון לציון: משכל (ידיעות אחרונות וספרי חמד), 2021, עמ' 300
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים בארץ ישראל, עמ' 297-296.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305783705171  PLWABN: 9810627166205606  BNE: XX1425346  BPN: 41059807  GND: 119183668  ISNI: 0000 0000 8013 3356  LCCN: nr91036100  NKC: zmp20211111399  NLG: 144548  VIAF: 59888774   WorldCat (עם VIAF): 59888774
דיולה ברטוש

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1872 סגד, הונגריה 
 פטירה:  21 במאי 1954 (בגיל 82) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Prinz Salamon 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1895) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1952)  אמן מצטיין של הונגריה (1952) 
 
יוז'ף קטונה: באנק באן. התיאטרון הלאומי. 1905. טיבורץ': דיולה ברטוש.
שייקספיר: הסוחר מוונציה. הלהקה: התיאטרון הלאומי, בודפשט. 1923. שחקנים: טובאל: דיולה ברטוש.
אוטו אינדיג: אש במנזר. התיאטרון הלאומי. 1932. במאי: קלמן צ'אטו. שחקנים: הופוצי, הסנדלר: דיולה ברטוש
דיולה ברטוש (בהונגרית: Bartos Gyula;‏ סגד, 7 באפריל 1872 – בודפשט, 21 למאי 1954) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פרס האמן המצטיין, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
קורות חיים

דיולה ברטוש נולד במשפחה יהודית. אביו, וילמוש ברטוש, היה פקיד (נפטר ב-15 באוגוסט 1915, בסגד). דיולה ברטוש ברח מהבית בגיל 15 והפך לשחקן. הוא עבד תחילה עבור הבמאי ומנהל התיאטרון לאיוש איהאס פשטי, לאחר מכן חתם חוזה עם במאי אחר, אבל במאי זה איבד את הרישיון שלו ואז ברטוש חזר לבית הספר התיכון וסיים את בחינות הבגרות שלו. לאחר מכן נרשם לאקדמיה לדרמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע). הוא סיים את לימודיו ב-1895 ולאחר מכן חתם על חוזה עם ההתיאטרון של אלברט קבשי בעיר שאטוראליאויהיי. הוא שיחק גם בניטרה ובואץ, משם הצטרף לדז'ה מג'רי בקולוז'וואר ב-1896, ובין 1899 לבין 1907 שיחק בלהקתו של איגנץ קרצ'אני. לאחר מכן חזר לקולוז'וואר, משם שוב לסגד ולבסוף שיחק על במות טימישוארה ובודה. ב-7 ביוני 1906, הופיע כשחקן אורח בתיאטרון הלאומי של בודפשט בדרמה "הכתם שמנקה" בתפקיד דון ג'וסטו והוחתם מייד באותה השנה. הוא הופיע לראשונה כחבר קבוע בלהקת התיאטרון ב-13 במאי 1907 והפך לחבר לנצח במוסד ב-1932.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, בגלל החוק היהודי השני, הוא לא הורשה להופיע על הבמה, הקהל יכול היה לראות אותו רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהקהל היהודי הורשה להשתתף בו. מ-1945 ועד מותו הפך שוב לאמן של התיאטרון הלאומי. הוא חזר לבמה בתפקיד הטוב ביותר שלו, המלך ליר.
תפקידי תיאטרון

שייקספיר : המלך ליר. . . המלך ליר
שייקספיר: הסוחר מוונציה. . . שיילוק
מולייר : הקמצן. . . הרפגון
מולייר: החולה המדומה. . . פורגו
יוז'ף קטונה : באנק באן . . . טיבורץ
אדה סיגליגטי : הצועני. . . ז'יגה
אדה סיגליגטי: ליליומפי. . . קניאי
יוז'ף סיגטי : דרגה ואופנה. . . גרה בנאי
אדה טוט : הרע של הכפר. . . גאשפאר פלדי
קלמן צ'אטו : אתה רק תעשן מקטרת, לדאני. . . פטר פוקאי
פרנץ צ'פרגי : האמתחת האדומה. . . הפקיד פטאק
פרנץ צ'פרגי - אלק ארקל: סייח צהוב. . . מרטון צ'ורבה
גזה גארדוני : היין . . . דוד מיהאי
גזה גארדוני: פשושי הכפר. . . המחזר
אישטוואן גצי : בית שארדי. . . טמאש שארדי
גוגול : מקלט לילה. . . לוק
האופטמן : אלגה. . . טימושקה, הלבלבר
האופטמן: הפרווה. . . מיטלדורף, השוטר
פרנץ הרצג : בריגדיר אוצ'קאי. . . סרני
פרנץ הרצג: הבית של הונטי... הבישוף הזקן
ויקטור הוגו : הגיבן מנוטרדאם. . . קלוד פרולו
הנריק איבסן : ברווז הפרא. . . אקדל הזקן
אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם . . . לובל
רוסטנד : סיראנו. . . קסטל ז'אלו
שילר : כסף ואהבה. . . מילר המוזיקאי
שייקספיר: אילוף הסוררת . . . בבטיסט
שייקספיר: אותלו. . . יאגו
שייקספיר: יוליוס קיסר. . . קסיוס
שייקספיר: רומיאו ויוליה. . . הנזיר לורנץ
שייקספיר: אנטוניוס וקלאופטרה. . . מנניוס, אנובורבוס
יוז'ף סיגטי: החייל הזקן ובנו ההוסאר. . . המוזג ורש
סרטיו > אילמים

מטריית פטרוס הקדוש (1917)
מלך הכתבים (1917)
ח'ליף החסידות (1917)
פאון (1917)
האיש מזהב (1918)
ורד לבן (1919)
מקור אדום (1920)
ה-111 (1920)
סרטיו > מדברים

שחר שחור (1942)
אורי מורי (1950)
גברת דרי (1951)
הים קם לתחיה (1953)
פרסים והוקרה

"חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט" (1932)
פרס קושוט (1952)
פרס האמן המצטיין (1952)
ראו גם

דיולה ברטוש באתר אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון לאמנות התיאטרון ההונגרי)
Színészkönyvtár (ספריית השחקנים)
Magyar Színművészeti Lexikon (1929-1931), (לקסיקון לאמנות הבמה. עורך אלדאר שפפלין)
Színházi kislexikon. Főszerk. Hont Ferenc. Szerk. Staud Géza. Budapest, 1969. Gondolat (הלקסיקון הקטן לתיאטרון. עורך ראשי פרנץ הונט. 1969)
קברה של דיולה ברטוש בבודפשט. בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 5B-10-27.
אבשלום אליצור

| --- | --- |

אליצור, 2019
 לידה:  30 במאי 1957 (בן 67) איראן
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  יקיר אהרונוב 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 a-c-elitzur.com
 תרומות עיקריות
 ניסוי אליצור-ויידמן
 
אבשלום כורש אליצור (נולד ב-30 במאי 1957 באיראן) הוא מדען והוגה דעות ישראלי. כאוטודידקט חסר תעודת בגרות או תואר אקדמי, התקבל לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב במסלול אקדמי עוקף תעודת בגרות, וקיבל מטעמה תואר דוקטור בפיזיקה. מחקריו עוסקים בארבעה תחומים: פיזיקה, ביולוגיה, פסיכולוגיה ופילוסופיה. במשותף עם לב ויידמן הגה את ניסוי אליצור-ויידמן. הרצה באוניברסיטאות אחדות מחוץ לישראל. בין מאי 2017 לאפריל 2018 היה פרופסור אורח באוניברסיטת צ'פמן (Chapman University) בקליפורניה.
ביוגרפיה

אליצור נולד בכרמאן שבאיראן למשפחה יהודית דתית. כשהיה בן שנתיים עלתה המשפחה לישראל והתיישבה ביבנה לזמן קצר, ואחר כך עברה לרחובות.
בנעוריו החל לעבוד במעבדה במכון ויצמן. למד בישיבה התיכונית "אדרת" בבת ים.
ב-1987 הוציא לאור את ספרו "לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות". למרות היותו אוטודידקט חסר כל השכלה אקדמית ואף חסר תעודת בגרות, התקבל אליצור למסלול לתואר דוקטור בפיזיקה בהמלצתו של פרופ' יקיר אהרונוב מאוניברסיטת תל אביב, לאחר ששמע הרצאה שלו במכון ויצמן על מכניקת הקוונטים. זמן קצר לאחר פרסום ספרו, אהרונוב היה המנחה שלו. אליצור היה מקורב אליו במשך שנים רבות, ואף ניסח חלק ממאמריו. אליצור סיים את הדוקטורט ב-1999 במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, ובחוג לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב. פרופ' שניאור ליפסון ממכון ויצמן מינהו ליועצו.
בשנים 1987–1988 היה אליצור יועץ ומנהל של המרכז למדעים מתקדמים באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. בשנים 1988–1995 היה יועץ במחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן, ומ-1997 הוא יועץ לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן. ב-1993 הגה אליצור, יחד עם לב ויידמן, ניסוי במכניקת הקוונטים הקרוי על שמם – ניסוי אליצור-ויידמן. ב-1999 התמנה למרצה, ומ-2001 עד 2006 היה מרצה בכיר בפקולטה ללימודים בינתחומיים באוניברסיטת בר-אילן, אך פוטר בטרם קיבל קביעות. את פיטוריו הציג בהמשך כלא-מקצועיים, תוך האשמת קולגות כמו משה קוה ואבי שגיא בשחיתות ובפלילים.
בשנים 1998–1999 לימד כמרצה אורח באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2000 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת בירלה במומבאי שבהודו. הוא חבר הוועד המנהל של המרכז ללימודים חדשניים באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה. ב-2008 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ז'וזף פורייה בגרנובל שבצרפת. הוא פועל, עם מדענים ישראלים נוספים, במסגרת שיתוף פעולה וירטואלי בשם "אייר – המכון הישראלי למחקר מתקדם".
אליצור משמש בחבר השופטים של פרס Origin-of-Life Prize, ויועץ לחברה הבינלאומית לחקר הסימטריה ISIS-Symmetry.
אליצור פרסם מאמרים רבים בתחומי פיזיקה שונים, בביולוגיה, בפסיכולוגיה ובפילוסופיה, ומרצה בתחומים אלה. הוא עורך מדעי של כתב העת Frontier Perspectives, נמנה עם עורכי כתב העת "נפש: רבעון לפסיכולוגיה, לטיפול, לטיפוח רגשי ולחינוך יצירתי", חבר מערכת של The Frontier Series: Monographs and Books on Frontiers of Modern, עורך משנה של The Journal of Mind and Behavior ומעורכי Old and New Concepts of Physics, היה מעורכי כתב העת The Journal of Mind and Beahviour (כתב העת למוח ולהתנהגות), ושל המגזין Entropy: International Journal of Entropy and Information Studies (אנטרופיה: כתב עת בינלאומי לאנטרופיה וללימודי מידע). הוא היה עורך מדור מדעי הטבע בכרך מילואים ג' של האנציקלופדיה העברית, ועורך מדעי הטבע בלקסיקון האנציקלופדי החדש.
אליצור הוא יו"ר ארגון "מכנף דרום לציון", העוסק בעליית הפלשמורה לישראל. פרט לפעילותו במסגרות אקדמיות, הוא נוהג להרצות לעיתים קרובות בפני הקהל הרחב. הרצאותיו מאופיינות בשימוש בשפה הומוריסטית ובדוגמאות פשוטות, ההופכות גם נושאים סבוכים בפיזיקה מתקדמת או בפילוסופיה גבוהה לנגישים וברורים.
אליצור היה פרופסור אורח באוניברסיטת צ'פמן (Chapman University) בקליפורניה, בין מאי 2017 לאפריל 2018.
בעבר היה בן זוגה של העיתונאית תימורה לסינגר, ולהם בת משותפת.
מחקריו

אבשלום אליצור חוקר בארבעה תחומים: פיזיקה, ביולוגיה, פסיכולוגיה ופילוסופיה. כמאה ממאמריו פורסמו בכתבי-עת מדעיים ובספרים מקצועיים בתחומים אלה.
מחקריו > פיזיקה

מחקריו המדעיים של אליצור בפיזיקה תאורטית עוסקים בבעיות יסוד: אי-מקומיות קוונטית, אנטרופיה, ממה נובע חץ הזמן, ובעיות בתורת היחסות הפרטית ובתורת היחסות הכללית. אחד ממאמריו הראשונים יחד עם פרופסור לב ויידמן מאוניברסיטת תל אביב הציג לראשונה את ניסוי אליצור-ויידמן, המאפשר לדעת על קיומו של גוף בלי ליצור איתו אינטראקציה ממשית.
מאמרים מאוחרים יותר עם שחר דולב חידדו פרדוקסים שונים בתורת הקוונטים והציעו תחזיות נסיוניות. אליצור, דולב והפיזיקאי האוסטרי אנטון ציילינגר פרסמו מאמר על "EPR מהופך", גרסה פרדוקסלית של ניסוי איינשטיין-פודולסקי-רוזן (EPR) שבה האירוע המקשר בין שני חלקיקים רחוקים נמצא דווקא בעתיד שלהם ולא בעבר. בהמשך הציעו אליצור ודולב מודל ראשוני בשם "דינמיקת המרחב-זמן". המודל מנסה לשלב את העקרונות הסותרים של תורות הקוונטים והיחסות על יסוד ההנחה כי מעבר הזמן אינו סובייקטיבי, כמו שטוענים רוב הפיזיקאים, אלא תכונה אובייקטיבית של הזמן שטרם הוסברה. אליצור ודולב ערכו ספר בהוצאת שפרינגר, "Quo Vadis Quantum Mechanics?"
ובו מאמרים בשאלה "לאן הולכת מכניקת הקוונטים" שנכתבו על ידי פיזיקאים מובילים וחתני פרס נובל. אליצור הצטרף למאיר שיניצקי ממכון ויצמן ולחוקרים ישראליים אחרים בכמה מאמרים על תופעות לא מוכרות הקשורות בהבדל בין מולקולות כיראליות (מולקולות שלא ניתן ליצור חפיפה בינן לבין "מולקולת המראה" שלה על ידי סיבוב במרחב).
בכמה מעבודותיו של אליצור יש גוון הומוריסטי או שנון. ניסוי אליצור-ויידמן נוסח במקור כשיטה לבדיקת פצצות בלי לפוצץ אותן, ואליצור השתמש לשם כך בהבחנה בין nothing ו-gurnisht לציין שני סוגי מדידות עם תוצאה שלילית. מאמר המרחיב את משמעות ניסוי איינשטיין-פודולסקי-רוזן, שכתב עם פופסקו ורורליך, פורסם כשאליצור מחבר ראשון, וכך זכה המאמר לכינוי EPR.
הספר "זמן ותודעה" של אליצור בהוצאת אוניברסיטה משודרת מסביר בשפה פשוטה בעיות קשות בתורת הקוונטים ובפיזיקה של הזמן.
מחקריו > ביולוגיה

עבודותיו במדעי החיים משתמשות במושגים מתחומי התרמודינמיקה, תורת האינפורמציה וחקר מערכות מורכבות למחקר תהליכים ביולוגיים. יחד עם גורן גורדון חקר את התהוותו של המצב המורכב, הנמצא בין שני המצבים הקיצוניים הידועים בתרמודינמיקה כ"סדר" ו"אי-סדר". לפי התוצאה אותה קיבלו, קל יותר ליצור מצב מורכב דווקא על ידי יצירת מצב בעל סדר גבוה יותר תחילה, וממנו "לרדת" (בעזרת החוק השני המחייב את עליית האנטרופיה) אל המצב המורכב.
מחקריו > פסיכולוגיה

ספרו הראשון, ולמעשה פרסומו הראשון, הוא לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות, שראה אור ב-1987. זהו ניסיון שאפתני לתת פירוש פסיכואנליטי מקיף לתנ"ך בפרט וליהדות בכלל.
את מחקריו הפסיכואנליטיים ביהדות המשיך בכמה מאמרים שפורסמו במקומות שונים ובגרסה מורחבת ברשת:
"מִבְּשָׂרִי אֵחֱזֶה אֱלוֹהַּ: התבוננויות פסיכודינמיות בחוויית ההתגלות ובאמונה הדתית" מסביר את חוויות ההתגלות והנבואה כתגובות אבל לא-תקין על אובדן אב ופגיעות נרקיסיסטיות.
"אבל אשמים אנחנו על אחינו: דמות האחר בספר בראשית" הולך בדרך הפוכה ומחפש את מקורות הדמויות השליליות בתרבות או דת כלשהי.
"זכר עמלק וטעם החזיר: האנטומיה של השנאה המטפיזית" מקצין כיוון חקירה זה ומתמקד במושאים השנואים ביותר ביהדות ובתרבויות אחרות. כאן הצביע אליצור על קווי-דמיון רבים בין מושא השנאה לבין השונא עצמו, איתם השונא לא מסוגל להתמודד.
פרסם מאמרים בנושאים כלליים יותר בפסיכולוגיה ובפסיכואנליזה. על אף שאינו מטפל, לא נמנע מעיסוק גם בנושאים קליניים. יחד עם פרופ' חיים עומר כתב את המאמר "מה תאמר לאדם שעל הגג? הצעה לטקסט למניעת התאבדות בזמן אמת". המאמר הציג, לראשונה בספרות המקצועית, "מסר מניא" פשוט המכוון אל אדם העומד להתאבד, אף אם הוא אינו מוכר לזה המנסה להצילו ואפילו אם המציל אינו איש מקצוע, בהתבסס על שני עקרונות עיקריים: הבעת סימפתיה ולא נייטרליות או התרסה, והבעת סיבות נגדיות להתאבדות לתודעת המתאבד במקום הסתפקות בסימפתיה זו. המאמר פורסם ברשת גם באנגלית, בגרמנית וברוסית ועורר הדים רבים.
לדעתו של אליצור, הומוסקסואלים יכולים בעזרת פסיכולוגים לעבור טיפול המרה, אך הוא אינו מתנגד להומוסקסואליות, שאותה תיאר כבחירה לגיטימית. ככלל, אליצור מתנגד חריף למה שהוא מכנה "ביולוגיזציה" מופרזת של תחומי בריאות הנפש והתדלדלות הפסיכותרפיה.
מחקריו > פילוסופיה

בבעיית גוף-נפש, למרות היותו מטריאליסט, פרסם מאמרים שבהם הוא מציע הוכחה לטובת הדואליזם (התורה הטוענת שהתודעה נבדלת מהתהליכים המוחיים).
הוא מתייחס לפוסטמודרניזם כגיבוב הבלים, ובמאמרו "על שמונה הבלים פוסט-מודרניסטיים", מנה שמונה טיעונים שהוא מזהה עם הפוסטמודרניזם תוך הצגת טיעוני נגד.
מחקריו > מחקרים עכשוויים

מספר פרקים מתוך ספרו "לחזות בתפארת: התפתחות הפיזיקה בהשראת אידיאל היופי" נכתבו ופורסמו ברשת. בספר זה הוא מציג את התפתחות הפיזיקה מימי יוון העתיקה ועד המאה העשרים ואחת כחיפוש אחרי צורות יותר ויותר עמוקות של יופי. אחרי סקירת התורות השונות של הפיזיקה הוא עובר בסוף הספר להציג את עבודותיו והשערותיו שלו לגבי התורה העתידית. בספר מופיעים מספר קטעים אוטוביוגרפיים.
פעילות פוליטית

ב-2016 החל לפרסם בעמוד הפייסבוק שלו קריאות כנגד פרשת ילדי תימן; ב-2022 הקים לצד חבריו המשתייכים למכחישי הפרשה אתר אינטרנט בשם "מרכז המידע לגבי פרשת ילדי תימן". ב-2017 התחיל אליצור בפעילות אקטיבית נגד בנימין נתניהו. לפי עדותו הטריגר היה פרשת אום אל-חיראן. הוא חבר למני נפתלי והתחיל להגיע באופן קבוע למחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בכיכר גורן בפתח תקווה, בדרישה שיגיש כתבי אישום נגד נתניהו. אליצור טבע למחאה זו את הכינוי "מחאת החטיארים", בגלל הגיל הממוצע של המוחים. ב-2020 הצטרף למוחים בבלפור, ובין היתר העביר הרצאות בקבלות שבת שם. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ושובץ במקום ה-14.
בשנת 2023 נמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.
ספריו > ספרים שכתב

לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות, תל אביב, "ירום"-אליצור, 1987
זמן ותודעה – תהיות חדשות על חידות עתיקות, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994
ספריו > ספרים שערך

Endophysics, Time, Quantum and the Subjective, edited by Rosolino Buccheri, Avshalom C Elitzur and Metod Saniga; Germany, Bielefeld, 2005 ISBN 9789812565099
Quo Vadis Quantum Mechanics? (The Frontiers Collection), by A. Elitzur (Editor), S. Dolev (Editor), N. Kolenda (Editor); New York: Springer, 2005 ISBN 3540221883
Mind and its Place in the World: Phenomenology & Minds, Vol. 7 (Phenomenology & Mind) by Alexander Batthyany (Editor), Avshalom Elitzur (Editor), Ontos Verlag, 2006 ISBN 9783937202983
Irreducibly Conscious: Selected Papers on Consciousness, Herausgegeben von Batthyany, Alexander / Elitzur, Avshalom (Editors),Universitätsverlag Winter GmbH Heidelberg, 2009
ארווין שרדינגר, מה הם החיים?, (תרגום לעברית בידי גל מנלה ורונה אבירם), הוצאת מאגנס, 2024
שמירת המקדש

| --- | --- |
 מקרא:  ספר במדבר, פרק י"ח, פסוקים א'–ה'
 משנה:  מסכת מדות, פרק א'; מסכת תמיד, פרק א'
 תלמוד בבלי:  מסכת תמיד, פרק "בשלושה מקומות"
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות בית הבחירה, פרק ח'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה כ"ב, לאו ס"ז ספר החינוך, מצווה שפ"ח, מצווה שצ"א
 
מצוות שמירת המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה על הלוויים והכהנים לשמור על מקום בית המקדש. השמירה מתבצעת על ידי הכהנים והלויים ב-24 מקומות. השמירה התבצעה במשך כל הלילה, ויש אומרים שגם ביום. הפוסקים נחלקו אם מצווה זו נוהגת בימינו. על פי הרמב"ם והחינוך מי שמבטל את שמירת המקדש עובר על לאו של ביטול שמירת המקדש.
מקור המצווה

מצוות שמירת המקדש נלמדת משני פסוקים בספר במדבר: ”וְשָׁמְרוּ אֶת מִשְׁמֶרֶת אֹהֶל-מוֹעֵד” (במדבר י"ח, ד), ו-”וְהַחֹנִים לִפְנֵי הַמִּשְׁכָּן קֵדְמָה לִפְנֵי אֹהֶל-מוֹעֵד מִזְרָחָה מֹשֶׁה וְאַהֲרֹן וּבָנָיו שֹׁמְרִים מִשְׁמֶרֶת הַמִּקְדָּשׁ לְמִשְׁמֶרֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל” (במדבר ג', לח).
בספרי זוטא הובא שמלבד מצוות עשה לשמור את המקדש, ישנו איסור לא תעשה שלא יקרב זר. אמנם הרמב"ם והחינוך מנו מצוות לא תעשה שלא להשבית את שמירת המקדש, אך הביאו דברים אלו בשם המכילתא, וכנראה שהייתה להם גרסה אחרת. שאר מוני המצוות לא מנו איסור זה, וכפי שכותב הרדב"ז בפירושו על הרמב"ם שם, שדבריו לגבי לאו זה אינם מוסכמים. וכך מופיעה בסמ"ג רק מצות עשה ולא נזכרת מצות לא תעשה.
יש שלא הזכירו כלל מצווה לשמור את המקדש (רס"ג, בה"ג, יראים).
בספר שמירת המקדש (פרק א) מבאר הרב הלל בן שלמה בדעתם, כי סדרי השמירה האמורים בחז"ל אינם אלא תקנת חכמים לפי צורך השעה.
למרות שהשמירה היא מצווה על הלויים, מכל מקום גם ישראל כשר בה, כמו שכשר גם לשיר על הדוכן בעזרה.