stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערב יום הכיפורים
מנהגי התפילה של היום

לפנות בוקר בערב יום הכיפורים נאמרות הסליחות האחרונות בעשרת ימי תשובה (חוץ מהסליחות הנאמרות ביום כיפור עצמו). בקהילות האשכנזים, יש שני מנהגים לגבי כמה סליחות לומר: במנהג אשכנז המזרחי, מקצרים בסליחות יותר משאר ימים, ואילו במנהג אשכנז המערבי, מאריכים כמו בערב ראש השנה.
נוהגים שלא לומר תחנון בערב יום כיפור. האשכנזים נוהגים גם שלא לומר מזמור לתודה, ולא אבינו מלכנו.
יש הנוהגים לערוך אחרי תפילת שחרית התרת נדרים.
מקדימים להתפלל מנחה לפני סעודה המפסקת, ואומרים בסוף התפילה את ה"וידוי של יום הכיפורים", "שמא יחנק בסעודה קודם שיתודה".
במדינת ישראל

בנוסף למנהגים הדתיים המתוארים לעיל, נהוגים בישראל מנהגים נוספים ביום זה, מהם המושפעים מקדושת יום הכיפורים ומהם הנובעים מסיבות אחרות.
בהתאם לחוק שעות עבודה ומנוחה, בערב יום הכיפורים, כבכל ערב חג, לא יעלה יום העבודה הרגיל על שבע שעות עבודה. בצו הרחבה להנהגת שבוע עבודה מקוצר במגזר העסקי נקבע כי "בערב יום כיפור יעבדו העובדים 6 שעות בתשלום של 9 שעות". במקומות עבודה רבים יום העבודה בערב יום הכיפורים קצר אף יותר. סגירת הפעילות העסקית ברחבי המדינה היא רחבה יותר מאשר בשאר החגים והשבתות בישראל.
כחלק מההכנות לחג, בשעות אחר הצהריים נפסקת התחבורה הציבורית ומצטמצמת מאוד התחבורה הפרטית. גם שידורי הרדיו והטלוויזיה נפסקים בשעות אחר הצהריים.
מאז מלחמת יום הכיפורים מקדישים עיתוני ערב החג מקום נרחב לזכרונות ממלחמה זו.
בשירה ובספרות העברית ישנן התייחסויות רבות לאופיו המיוחד של ערב יום הכיפורים. בין היתר, במספר סיפורים קצרים של הסופר ש"י עגנון (המרוכזים בכרך "ימים נוראים") ובשירים של יהודה עמיחי וזלדה.
לקריאה נוספת

ש"י עגנון, ימים נוראים, הוצאת שוקן, 1998, מקבץ הפרקים "סדר ערב יום הכיפורים", עמודים קעו-ריג.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ח', עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ"א, עמוד ב'
↑  לפי שולחן ערוך הרב דין זה אינו מדאורייתא מכיוון שמהפסוק כבר נלמד דין תוספת שבת ויו"ט ולא ניתן ללמוד שני דינים דאורייתא מפסוק אחד; אך הלבוש, ובעקבותיו פוסקים נוספים, מסביר את הלימוד מהחלק הראשון של הפסוק, ומשמע שלדעתו זה מדאורייתא
↑  שיבולי הלקט, סימן ש"ז; מהרי"ט
↑  רבינו יונה גירונדי, שערי תשובה, ד, ח; וראה כאן
↑  מגן אברהם, אורח חיים, סימן תר"ד, סעיף קטן א'
↑  לפי הבן איש חי, שנה ראשונה, וילך, שאומר לאכול כמות של שני ימים
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תר"ד
↑  ספר המנהגים - חב"ד עמ' 58.
↑  ראה באוצר מנהגי חב"ד עמוד קפ"א ואילך.
↑  תורת מנחם - התוועדויות תשי"א.
↑  משנה ברורה, סימן תר"ו, סעיף קטן י"ז. ראו עוד בן איש חי, שנה א, פרשת וילך, אות ח; שו"ת רב פעלים, חלק ד, יורה דעה, סימן טז, ד"ה ורק בקיצור (אם כי בשו"ת תורה לשמה, סימן קסו, נראית הגבלה קלה בכך); שו"ת לבושי מרדכי, יורה דעה, מהדורה קמא, סימן קכג; שו"ת מנחת יצחק, חלק ו, סוף סימן קמו; חלק ט, סימן צא.
↑  ספר המנהגים, הגהות המנהגים, עשרת ימי תשובה, אות קמב; אליה רבה, סימן תרו, ס"ק ט; שדי חמד, ערך יום הכיפורים, א, ו; ועוד.
↑  שני המנהגים מוזכרכים ברמ"א או"ח תרד:ב.
↑  הספרדים נוהגים לומר תחנון בסליחות, אבל לא בשחרית ובמנחה, והאשכנזים לא אומרים תחנון גם בסליחות, ואפילו בקהילות שנוהגות להאריך בסליחות.
↑  חוץ מכשחל יום כיפור בשבת, נוהגים לומר אבינו מלכנו בשחרית, כיון שלא יאמרוהו ביום כיפור עצמו, עיין רמ"א או"ח תרד:ב.
↑  רמב"ם הלכות תשובה ב, הלכה ז
↑  צו הרחבה - הנהגת שבוע עבודה מקוצר במגזר העסקי, באתר חילן
כפרות בשכונת מאה שערים
ראש חודש

תקיעה בחצוצרות להודעה על קידוש החודש.
רֹאשׁ חֹדֶש הוא היום הראשון בכל חודש עברי והוא מעין מועד ביהדות. בחודשים מלאים – המונים שלושים יום – גם היום האחרון נחשב ראש חודש של החודש הבא. הכרזה על ראש חודש מכריעה למעשה מתי יצוינו החגים היהודיים, הנקבעים לפי התאריך העברי.
ראש חודש בתנ"ך

בספר במדבר, נזכרים כמה דינים מיוחדים לראש חודש בעבודת המקדש: בפרשת פינחס התורה מצווה להקריב בראש חודש קרבן מוסף, בנוסף לקרבן התמיד הקבוע בכל יום. בנוסף, ראש חודש נזכר בין הימים שתוקעים בהם בחצוצרות בעת הקרבת הקרבנות.
לפי העדויות שבמקרא, הייתה ליום ראש החודש משמעות מיוחדת בחיי החברה ובפולחן העממי של עם ישראל. ביום זה היו מתכנסים לסעודות חגיגיות משפחתיות ופומביות.
בחצרו של שאול המלך היו המסובים בסעודת ראש החודש יושבים במקומות קבועים. מתשובתו של יהונתן בן שאול על כך שהלך דוד להשתתף ב"זבח הימים" של משפחתו בבית לחם אנו למדים שהמשפחות היו נוהגות להתאסף לזבח השנתי דווקא באחד מראשי החדשים. גם אלו שנהגו לבקר אצל הנביא היו הולכים אליו ביום החודש. ביום זה נאספים המוני העם בבית המקדש לעבודה מיוחדת. לדעתו של יחזקאל קויפמן מזמור פ"א בתהילים נועד לתרועה בטקס ראש החודש במקדש.
יש הקבלות מספר במקרא בין שבת לבין ראש חודש. מהתנ"ך נראה שראש חודש היה נחשב יום שבתון ממלאכה, על פי ספר עמוס, פרק ח', פסוק ה': "מָתַי יַעֲבֹר הַחֹדֶשׁ וְנַשְׁבִּירָה שֶּׁבֶר, וְהַשַּׁבָּת, וְנִפְתְּחָה-בָּר?", וכן מפסוקים שבהם מופיע הצירוף של יום השבת ויום החודש כמועדים מיוחדים, כמו בספר יחזקאל, פרק מ"ו: "שַׁעַר הֶחָצֵר הַפְּנִימִית... יִהְיֶה סָגוּר שֵׁשֶׁת יְמֵי הַמַּעֲשֶׂה וּבְיוֹם הַשַּׁבָּת יִפָּתֵחַ, וּבְיוֹם הַחֹדֶשׁ יִפָּתֵחַ". סימן נוסף לשביתה ממלאכה למדו הפרשנים מן הנזכר בפסוק "וַיֹּאמֶר-לוֹ יְהוֹנָתָן מָחָר חֹדֶשׁ (=ראש חודש)... וּבָאתָ אֶל-הַמָּקוֹם, אֲשֶׁר-נִסְתַּרְתָּ שָּׁם בְּיוֹם הַמַּעֲשֶׂה" שהחודש עצמו אינו יום מעשה.
ראש חודש בתנ"ך > בספרות חז"ל ובפרשנות ימי הביניים

ראש חודש מוזכר לראשונה, על פי המפרשים בספר שמות, פרק י"ב, פסוק ב': הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים, רִאשׁוֹן הוּא לָכֶם לְחָדְשֵׁי הַשָּׁנָה. ומפרש שם רש"י: "הראהו לבנה בחידושה ואמר לו כשהירח מתחדש יהיה לך ראש חודש.
על פי המסופר בספר שמואל ניתן ללמוד כי בזמן המקרא צוין ראש החודש בשני ימים בפעמים מסוימות.
קביעת ראש חודש

על פי מסכת ראש השנה, שנכתבה בתקופה לפני שהוכנס לשימוש חשבון העיבור הקיים עד היום (מחזור של 7 שנים מעוברות במשך 19 שנה), קביעת סדר הלוח העברי נשענה על עדויות של מולד הירח,  שגבו חכמי הסנהדרין, שמצד אחד ידעו לחשב חישובים אך מצד שני חקרו עדים שהעידו שראו את מולד הירח. על יסוד עדויות אלו הכריזו חברי בית הדין על קידוש החודש בקריאה "מקודש, מקודש". לאחר מכן היו מעבירים את הידיעה לכל הקהילות היהודיות על ידי הדלקת משואות בראשי ההרים. בשלב מסוים הדליקו השומרונים (משנה, מסכת ראש השנה, פרק ב', משנה ב') משואות משלהם ששיבשו את העברת הידיעה, ואז קבעו שההודעה על קידוש החודש תימסר על ידי שליחים.
במאה הרביעית, על רקע שיבושים בהליך איסוף העדויות ובהיעדרה של סנהדרין קבועה, אומצה שיטת החישוב הנזכרת (7 על 19) על ידי הלל השני. בשבת שלפני ראש חודש מכריזים בבית הכנסת על ראש החודש. יש נוהגים להתענות ביום שלפני ראש חודש, והוא נקרא יום כיפור קטן, מלבד ראש חודש טבת החל בימי החנוכה שאסור להתענות בהם, וראש חודש אייר מפני שאסור להתענות בחודש ניסן, וראש חודש חשוון כי כבר התענו ביום הכיפורים, וראש חודש תשרי (ראש השנה) שצמים חצי יום בלבד.
מעמדו של ראש חודש > קורבן מוסף

לראש חודש מעמד מיוחד יותר מיום חול, כפי שכתוב: ”וּבְיוֹם שִׂמְחַתְכֶם וּבְמוֹעֲדֵיכֶם וּבְרָאשֵׁי חָדְשֵׁיכֶם, וּתְקַעְתֶּם בַּחֲצֹצְרֹת עַל עֹלֹתֵיכֶם וְעַל זִבְחֵי שַׁלְמֵיכֶם...”. ביום זה היו מקריבים בבית המקדש מלבד קורבן התמיד גם קורבן מוסף המורכב משני שוורים, איל ושבעה טלאים לעולה, ושעיר עיזים לחטאת:
וּבְרָאשֵׁי חָדְשֵׁיכֶם תַּקְרִיבוּ עֹלָה לַה': פָּרִים בְּנֵי בָקָר שְׁנַיִם וְאַיִל אֶחָד כְּבָשִׂים בְּנֵי שָׁנָה שִׁבְעָה תְּמִימִם... וּשְׂעִיר עִזִּים אֶחָד לְחַטָּאת לַה' עַל עֹלַת הַתָּמִיד יֵעָשֶׂה וְנִסְכּוֹ.
מעמדו של ראש חודש > מעמדו בקריאת התורה

בתקופת המשנה והתלמוד ראש החודש היה חג, שהרי קריאת התורה (4 קרואים, כמו בחולו של המועד) היא אחד מהסממנים העתיקים של ראש חודש. ברייתא תלמודית מנמקת את ההבדל בין הימים שבהם קוראים שלושה עולים לתורה לבין ימים שבהם מעלים ארבעה עולים כגון ראש חודש וחול המועד, בכך שבאחרונים ממילא העם בטל ממלאכה ולכן אפשר להאריך בזמן הקריאה יותר מהרגיל. מברייתא זו ניתן ללמוד שבראש חודש לא עשו מלאכה, אך אין זה אומר שראש חודש הוא חמור ממועדים אחרים אלא שהוא כמו חול המועד שאינו בין הימים הקרואים "יום טוב".
בתקופת האמוראים קבע אביי – אמנם אגב דרשה שאינה הלכתית – כי ראש החודש נקרא מועד. ברור שהכינוי מועד כשלעצמו אינו מלמד הרבה, אבל אפשר שהדברים עולים בקנה אחד עם דברי אביי במקום אחר לפיהם בזמן שקידשו את החודש בבית דין על פי עדים השיאו משואות גם כשבית הדין קידש את החודש בזמנו, וזאת 'משום ביטול מלאכה לעם לשני ימים' – כדי שהעם ידע שראש חודש נגמר והם מותרים בעשיית מלאכה.
מנגד, מדרש הלכה מבחין במפורש בין חול המועד האסור במלאכה לבין ראש חודש המותר במלאכה, וכך גם בכמה מקומות בתלמוד הבבלי כתוב שראש חודש מותר במלאכה ושאף זאת הסיבה לכך שאין אומרים הלל שלם בראש חודש.
נראה כי אפשר ליישב את כל המקורות הנ"ל על פי הסבר היסטורי: כל זמן שבית המקדש היה קיים ראו את החודש כמועד שאסור לעשות בו מלאכה, אולי משום קורבנות המוספים שהקריבו במיוחד בראש החודש. אחרי החורבן, בארץ ישראל איסור המלאכה הלך והצטמצם, ובבבל, שהייתה פחות מושפעת מחורבן הבית הצטמצם האיסור בקצב איטי יותר.
צוואת רבי יהודה החסיד

על פי צוואת רבי יהודה החסיד אין להסתפר ואין לגזוז ציפורניים בראש חודש. איסור זה הובא במשנה ברורה שכתב שיש נוהגים שלא להסתפר וליטול הצפורניים בר"ח אף כשחל בערב שבת כי כן צווה ר' יהודה החסיד, וכן מנהג רבים מהאשכנזים. אולם מנהג הספרדים שלא לחוש לזה.
חג הנשים

ראש חודש נחשב ביהדות כחגן של הנשים, ולכן נכתב בהלכה שמנהג טוב של הנשים להימנע ממלאכה. הימנעות מסויגת ממלאכה בראש חודש נמצאת בתלמוד הירושלמי, שם מובא כי ישנו מנהג של הנשים שלא לעשות מלאכה בראש חודש. בפרקי דרבי אליעזר נאמר שמנהג זה של נשים הוא שכרן על שלא פרקו את נזמי הזהב שלהן למעשי העגל ועל כן הן עתידות להתחדש כמו ראשי חודשים.
יש שסברו שמספיק לבצע שינוי ספונטני מיום חול רגיל. בכמה קהילות (למשל אצל יהודי גאורגיה ובכמה קהילות בצפון אפריקה ותימן) המנהג הוא שהנשים מדליקות נרות בליל ראש חודש. כיום נראה כי עדיין נשארו שרידים מאותו מנהג שלא לעשות מלאכה, ואף כיום יש נשים שנוהגות שלא לעשות מלאכה בראשי חודשים.
תפילות ראש חודש

הלכות ראש חודש מתבטאות בעיקר במספר שינויים בתפילה:
אין אומרים תחנון, בו ובמנחה שלפניו.
יש האומרים את הפרק "ברכי נפשי" במסגרת התפילה של היום: בקצת קהילות הספרדים (כגון יהודי צפון אפריקה וגאורגיה ועוד) אומרים אותו לפני תפילת ערבית של ראש חודש, ובהרבה קהילות אשכנזיים, אומרים אותו במקום או בנוסף לשיר של יום. התימנים נוהגים להוסיף לפני כן את הפיוט "שער הרחמים".
בתפילת עמידה ובברכת המזון מוסיפים את תפילת יעלה ויבוא.
ובמהלך תפילת שחרית מוסיפים חצי הלל וקריאה בתורה.
אחרי תפילת שחרית מתפללים תפילת מוסף.
שבת ראש חודש

כשחל ראש חודש בשבת, בנוסף להוספות הנ"ל מוציאים ספר תורה שני ובו קורא המפטיר מפרשת פינחס את קרבנות שבת וקרבנות ראש חודש (במדבר, כ"ח, ט'–ט"ו). ההפטרה נקראת מספר ישעיה, ס"ו, א'–כ"ד (בנוסח רומניא הפטירו בספר יחזקאל, פרק מ"ו, פסוקים א'–י"ח), והטעם העיקרי לקריאתה הוא שבסופה מוזכרים הן שבת והן ראש חודש. בתפילת מוסף מחליפים את ברכת קדושת היום מתכנת שבת (או למשה צוית) לאתה יצרת.
במקרה שראש חודש יחול ביום ראשון, בשבת הסמוכה לו מפטירים "מחר חודש" (שמואל א', כ', י"ח–מ"ב).
בקצת קהילות אשכנז, אומרים פיוטים בברכות קריאת שמע בשבת ראש חודש; בקהילות איטליה, אומרים פיוט יוצר בין קדיש לברכו.
ערב ראש חודש

יש הנוהגים לצום בכל ערב ראש חודש, ולעשות מעין "יום כיפור" ומכאן כינוי המנהג – "יום כיפור קטן". במקור אמורים לצום בראש חודש עצמו אולם מפאת העובדה שזהו יום שמחה, הנהיג רבי משה קורדובירו (מקובל צפתי, ורבו של האר"י) להתענות בערב ראש חודש.
ראש חודש אופיין כיום כפרה מהעובדה שיש להביא בו קרבן חטאת, וכן מהמדרש המובא במסכת שבועות (ט ב), שבו מבקש הקב"ה לכאורה, שיביאו עליו כפרה שמיעט את הירח.
בנוסף לתענית יש הנוהגים לומר את "סדר יום כיפור קטן" המובא בסידור וכולל קטעי תפילה ותחינה שונים.
ראו גם

קידוש החודש
מולד הלבנה
קידוש לבנה
לקריאה נוספת

יוסף תבורי, לאופיו של יום ראש החודש בתקופת המשנה והתלמוד, מחקרי חג (תשמ"ח)
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות קידוש החודש, פרק ח', הלכה ד'.
1 2  ספר במדבר, פרק כ"ח, פסוקים י"א–ט"ו.
↑  הקרבת קרבנות מיוחדים בראש חודש נזכרת גם בספר יחזקאל, פרק מ"ו, פסוקים ד'–ו'.
1 2  ספר במדבר, פרק י', פסוק ו'.
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוקים כ"ו–כ"ט
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק כ"ט
↑  כך אצל אלישע והאישה השונמית בספר מלכים ב', פרק ד', פסוק כ"ג
↑  כך למשל: ספר ישעיהו, פרק א', פסוקים י"ד–ט"ו, ספר ישעיהו, פרק ס"ו, פסוק כ"ג, ספר יחזקאל, פרק מ"ו, פסוק א'
↑  דבורה אושפיזאי (מחקרי חג תשנ"ח) הציגה השוואות רבות בתנ"ך בין ראש חודש לשבת וטענה שזאת כיוון ששבת וראש חודש הם תלויים בטבע (ימות השבוע והחודשים) בניגוד לשאר החגים שתלויים באירועים היסטוריים.
↑  ומכאן מקור למנהג שהנשים לא עושות מלאכה בראש חודש.
↑  ספר שמואל א', פרק כ'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ד', הלכה ג' (דף כב ע"א). ראו גם שו"ת רבי ישעיה די טראני, סימן ל"ב.
↑  ראו במאמר קורבנות המוספים ומשמעותם, על משמעות מספר וסוג הבהמות שהוקרבו למוסף ראש החודש.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף י', עמוד א'; נציין כי מן הדיון שם משתקפת ההנחה הבסיסית של הסוגיא שראש חודש דווקא לא נקרא מועד, ורק מתוך הכרח הקושיא מתרצת הסוגיה (סתמאית) שראש חודש נקרא מועד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ג, עמוד א'
↑  כך פרשו תוספות את הדברים, אמנם רש"י פירשם על ראש השנה, וניתן לפרשם גם באופן אחר.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"ד, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף י"ח, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערכין, דף י', עמוד ב'
↑  #לקריאה נוספת
↑  משנה ברורה סימן רס ס"ק ז', בשם המגן אברהם.
↑  קצור שולחן ערוך ילקוט יוסף סימן רס סעיף ב.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תי"ז.
↑  בית יוסף שם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529297905171  LCCN: sh85091378 
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
זכוכית צבעונין בבית הכנסת בהיכל שלמה
ראש חודש, מתוך ספר הטקסים היהודים (בגרמנית: Juedisches Ceremoniel), מהדורה שנייה משנת 1724
ועידת ג'נובה

ועידת ג'נובה - ועידה בינלאומית בנושאים כלכליים ופיננסיים שהתקיימה בעיר ג'נובה ב-10 באפריל-19 במאי 1922 בהשתתפות 29 מדינות ו-5 דומיניונים בריטים.
משתתפי ועידת ג'נובה
לוועידה הייתה חשיבות מיוחדת מצד רוסיה הסובייטית שהשתתפה בוועידה למרות שלא קיבלה הכרה דיפלומטית מיתר משתתפיה. ארצות הברית לא השתתפה בוועידה אך הוצגה על ידי משקיף - שגריר ארצות הברית באיטליה.
הנושא המרכזי של הוועידה היה הסדרת יחסים כלכליים עם השלטון הסובייטי. בכנס מומחים שפעל לפני התכנסות הוועידה סוכם לדרוש מרוסיה הכרה בכל החובות והתחייבויות של האימפריה הרוסית ולקחת אחריות על הפסדים שנגרמו כתוצאה מפעולות הממשל המרכזי או המקומי. המשלחת הרוסית הסכימה לדון בנושא, אך בתנאי שהמדינה החדשה תקבל הכרה בינלאומית ותקבל הלוואות.
האמיגרציה הרוסית מחתה על שיתוף המשלחת הסובייטית בוועידה.
במהלך הוועדה נחתם הסכם רפאלו ביו רוסיה הסובייטית לבין גרמניה.
בנוסף לכך, בוועידה הועלתה לדיון הצעה בנושא חזרה לתקן הזהב. לאחר דיונים סוכם על הפעלת התקן בצורה חלקית בלבד.
עמנואל אטקס

| --- | --- |

 לידה:  1939 (בן 86 בערך) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יעקב כ"ץ
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  שמואל פיינר
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (2010) 
 
עמנואל אֶטְקֶס (Etkes; נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובמרכז מלטון לחינוך יהודי שבבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2010.
ביוגרפיה

עמנואל אטקס נולד בשנת 1939 בתל אביב לאב חילוני ולאם מסורתית, ששלחוהו לבית הספר ביל"ו בתל אביב. בהיותו כבן 13 הצטרף לתנועת בני עקיבא. למד ארבע שנים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה והיה פעיל בתנועה. התגייס לצה"ל במסגרת גרעין 'אמונים' של התנועה ושימש קומונר בסניף תל אביב 'מרכז'. לאחר שחרורו שימש שלוש שנים כעורך 'זרעים', כתב העת של תנועת בני עקיבא.
אטקס הוא איש שמאל המבטא את דעותיו מעל במות שונות. הוא אב לארבעה ילדים, אחד מהם הוא דרור אטקס, שהיה פעיל בשלום עכשיו וביש דין, ומאז 2012 עומד בראש ארגון 'כרם נבות', המתמקד במעקב, מחקר ופרסום דו"חות על מפעל ההתנחלויות ומדיניות הקרקעות הישראלית בגדה המערבית.
פעילות אקדמית

אטקס למד את שלושת תאריו באוניברסיטה העברית בירושלים. את התואר הראשון למד בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ולספרות עברית. את התארים השני והשלישי – בחוג להיסטוריה של עם ישראל. את עבודת הגמר לתואר השני ואת עבודת הדוקטור כתב בהדרכת פרופ' יעקב כ"ץ. עבודת הגמר עסקה בתגובתו של ר' חיים מוולוז'ין לחסידות, ונושא עבודת הדוקטור היה "ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר", והיא עובדה בהמשך לספר. קיבל תואר דוקטור בשנת 1975.
אטקס לימד באוניברסיטה העברית בירושלים מאז 1968, ופרש מן ההוראה בקיץ 2008. הוא כיהן כראש בית הספר לתלמידי חו"ל בשנים 1989–1994, וכמו כן שימש כראש התוכנית הרב-תחומית בפקולטה למדעי הרוח (1989–1993), כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2001) וכראש מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל (2002–2006). בשנים 2002 –2007 היה אחד מעורכי כתב העת "ציון" ובשנים 2022-2014 שימש יושב ראש המערכת המדעית של מרכז זלמן שזר. לימד שנים אחדות באוניברסיטת תל אביב, ובבית הספר הגבוה להשתלמות מורים – שלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. שימש פרופסור אורח בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, באוניברסיטת קולומביה,, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת הרווארד. לאחר פרישתו מהאוניברסיטה העברית הרצה בעלמא בית לתרבות עברית, במכינות קדם-צבאיות ובישיבה החילונית בירושלים.
בצד פעילותו המחקרית, היה אטקס שותף בצוות שהכין קורס על יהודי מזרח אירופה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. כמו כן, ריכז צוות שהכין ספר לימוד לחטיבה העליונה.
מחקריו

עמנואל אטקס עוסק בזרמים ותנועות ביהדות מזרח אירופה במאות ה-18 וה-19. מחקריו עוסקים בההשכלה, החסידות, ההתנגדות לחסידות, תנועת המוסר ועולם הישיבות בליטא. מחקריו מנסים להקיף את ההיסטוריה האינטלקטואלית וההיסטוריה החברתית, ולעמוד על הזיקה ביניהן.
בכל מחקריו התחיל מאיסוף הידע הקיים, שחזור הביוגרפיה של האדם אותו חקר, עיון בהגותו ופירוש ההגות בזיקה להקשר התרבותי, החברתי והכלכלי בו הוא פעל.
מחקריו > רבי חיים מוולוז'ין

עבודת הגמר של אטקס ראתה אור כמאמר – "שיטתו ופעלו של ר' חיים מוולוז'ין כתגובת החברה ה'מתנגדית' לחסידות", ולימים נכללה כפרק בספרו על הגאון מווילנה. ר' חיים מוולוז'ין היה מגדולי תלמידיו של ר' אליהו - הגאון מווילנה, וירש אותו כמנהיגה של יהדות ליטא המתנגדית. ר' חיים העלה את המאבק בחסידות על פסים חדשים: בעוד הגאון מווילנה הוביל מלחמת חורמה כנגד החסידות והחסידים, וזאת מתוך שכנוע פנימי עמוק שהחסידים הם בגדר מינים, הרי שר' חיים ראה בחסידות אתגר רוחני-דתי שראוי להתמודד איתו במישור הרעיוני והחינוכי. לשם כך הוא פיתח הגות שיטתית אשר ירשה את מושגיה ורעיונותיה מתורת הקבלה. הגות זו, שמצאה את ביטויה בספרו "נפש החיים", חתרה לשוב ולהעמיד את לימוד התורה בראש סולם הערכים של היהדות. בבקשו לשקם את מעמד לימוד התורה, שנפגע לדעתו בעטיה של החסידות, ייסד ר' חיים בראשית המאה ה-19 ישיבה בעיירה הליטאית וולוז'ין ועמד בראשה עד למותו בשנת 1821. ישיבת וולוז'ין הייתה לאבן פינה בבניינן של ישיבות ליטא במאה ה-19.
מחקריו > ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר

זהו ספרו הראשון של עמנואל אטקס. הספר, שהוא הרחבה ועיבוד של עבודת הדוקטור שלו. הספר ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1982, ותורגם לאנגלית. רבי ישראל מסלנט היה תלמיד חכם שגדל והתחנך במסגרת העולם הלמדני של המתנגדים. באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא החל בייסודה של תנועת המוסר, שמטרתה הייתה להביא להתחדשות רוחנית-דתית של יהדות ליטא באמצעות העמקה של החינוך המוסרי. ר' ישראל סבר שנקודת התורפה של בני דורו היא הזנחה של המוסר, בעיקר בתחום שבין אדם לחברו. כדי להתגבר על מכשלה זו הוא פיתח שיטה חינוכית ("שיטת המוסר"), שהתבססה על השקפה פסיכולוגית מודרנית לגבי המכניזם של חיי הנפש. על יסוד השקפה זו הוא פיתח תאוריה באשר למניעים הנפשיים של הכישלון המוסרי. כמו כן, הוא פיתח תרגילים שונים של חינוך מוסרי עצמי. במהלך השנים הוסיף ר' ישראל לשכלל את "שיטת המוסר", ואף הטמיע בה את ההבחנה בין המודע לתת-מודע.
ר' ישראל מסלנט לא הסתפק ביצירת הגות חינוכית, אלא אף יזם וארגן תנועה שבאמצעותה שאף להפיץ את רעיונותיו בציבור הרחב. קהל היעד של תנועה זו היו "בעלי הבתים", היינו גברים בני המעמד הבינוני-הגבוה מקרב יהודי ליטא. לשם כך הוא ייסד "בתי מוסר", שבהם התקבצו חבורות של "מוסרניקים" שעסקו בצוותא בעבודת התיקון המוסרי. לאחר מותו של ר' ישראל, העתיקו תלמידיו את עיקר המאמץ לעולם הישיבות הליטאי, וייסדו את "ישיבות המוסר". הספר עוסק בתיאור ובניתוח של שיטת המוסר, תוך הדגשת החידושים שהיו גלומים בה. כמו כן עוסק הספר בתיאור חייו של ר' ישראל ומאמציו להפיץ את בשורת המוסר ברבים. אחת הטענות העולות בספר היא שבייסדו את תנועת המוסר ביקש ר' ישראל מסלנט להגיב על האיום החדש שהציבה תנועת ההשכלה אל מול החברה המסורתית ברוסיה.
מחקריו > ליטא בירושלים: העילית הלמדנית בליטא וקהילת הפרושים בירושלים לאור אגרות וכתבים של ר' שמואל מקלם

ספר זה ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1991. הספר מתמקד בדמותו של ר' שמואל מקלם, תלמיד חכם שחי בליטא באמצע המאה ה-19, ואשר בעקבות עלייתו לארץ ישראל הצטרף לקהילת הפרושים בירושלים. בספר שני חלקים: החלק האחד כולל אוסף איגרות הרואות אור לראשונה. מרבית האיגרות נשלחו על ידי ר' שמואל מקלם אל בנו, אריה ליב פרומקין, מי שנודע לימים כרב חשוב בליטא, כפעיל בתנועת "חיבת ציון" וכדמות בולטת בקרב העולים לארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה; מקצת האיגרות נשלחו אל ר' שמואל מקלם על ידי בני משפחתו ובהם אחיו, הרב אליהו רוגולר. האיגרות מהוות מקור רב־ערך להכרת עולמה של האליטה הלמדנית בליטא במאה ה-19. היבטים שונים של תופעה זו נדונים בחלק השני של הספר. בין השאר נדונים בו הנושאים הבאים: דמותו של ר' שמואל מקלם; גידולו של תלמיד חכם; בין משפחה ללימוד תורה והעלייה לארץ ישראל.
מחקריו > תנועת החסידות בראשיתה

ספר זה ראה אור בהוצאת משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, בשנת 1998. ההשקפה המובאת בספר היא, שבניגוד לדימוי שרווח בספרות המחקר במשך שנים רבות – כאילו הייתה החסידות בראשיתה תנועה עממית באופייה ובהיקפה, היא הייתה אז תופעה אליטיסטית. מדובר באליטה רוחנית-דתית שהתלכדה מסביב לדרך חדשה בעבודת ה', ואשר בשמה של דרך זו ערערה על סמכותה של האליטה המסורתית. ברבות השנים אכן הפכה החסידות לתנועה רחבה שהקיפה גם שכבות עממיות, אלא שזה קרה רק בעקבות תהליך הדרגתי וממושך של התפשטות והתרחבות. הספר עוסק בשלבים הראשונים של תהליך זה. בין השאר הוא עוסק בשאלות הבאות: מה הייתה הבשורה הרוחנית-דתית של ר' ישראל בעל שם טוב? מה היו החידושים הארגוניים והחברתיים שהביאה עמה החסידות? מדוע פרץ המאבק של "המתנגדים" כנגד החסידות ומה היו תוצאותיו?
מחקריו > יחיד בדורו: הגאון מווילנה – דמות ודימוי

הספר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל בשנת תשנ"ח, ותורגם לאנגלית. הפרק הראשון מבקש להסביר מדוע וכיצד זכה הגאון מווילנה למידה יוצאת דופן של סמכות, הן בעיני בני דורו הן בעיני בני הדורות הבאים. לשם כך נבחן הדימוי של הגאון מווילנה כפי שנתפס על ידי בניו וגדולי תלמידיו. מתברר שבעיניהם הצטיירה דמותו של הגאון כמימוש אידיאלי של הערכים הרוחניים שהחברה היהודית המסורתית הייתה מחויבת להם – תורה ויראה. בין השאר מבקש הספר להשיב על השאלות הבאות: מה היה יחסו של הגאון מווילנה להשכלה? איזה תפקיד מילא במאבק כנגד החסידות? כיצד הגיבו החסידים על הרדיפות של המתנגדים? כיצד הוצג המאבק בין החסידים למתנגדים בספרות החרדית של הדורות הבאים? במה התייחדה תגובתו של ר' חיים מוולוז'ין לחסידות? ועוד. אשר להשכלה, הספר מפריך את המיתוס כאילו היה הגאון מווילנה אחד ממבשריה וחלוציה. מתברר כי מיתוס זה צמח בשל הצורך של המשכילים לתלות את עצמם באילן גבוה. הדיון בפרק המוקדש למאבק בחסידות מוביל למסקנה שהיה זה הגאון מווילנה שהכריע כי החסידים הם בגדר מינים, וכי על כן יש להילחם בהם עד רדתם.
מחקריו > בעל השם: הבעש"ט - מאגיה, מיסטיקה, הנהגה

ספר זה ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל בשנת תש"ס, ותורגם לאנגלית. הספר הוא מונוגרפיה על הבעש"ט, והוא מבקש להשיב על השאלה האם ובאיזה מובן ניתן לראות בבעש"ט את מייסד החסידות. אחת השאלות העיקריות הנבחנות בספר היא השאלה המתודולוגית באשר למידת האמינות של המקורות העומדים לרשותנו ביחס לבעש"ט. לשאלה זו נודעת חשיבות מיוחדת ככל שמדובר בספר "שבחי הבעש"ט". פרק מיוחד המוקדש לשאלה זו מוביל למסקנה כי ספר זה הוא מקור היסטורי רב ערך לתולדות החסידות, אף שראוי להשתמש בו בזהירות הראויה.
נושאים אחדים הנדונים בספר: פעילותו של הבעש"ט כמגיקן וכמנהיג ציבור, הבשורה של הבעש"ט באשר לדרכי עבודת ה', החוג של מקורבי הבעש"ט ותלמידיו ומקומו בראשית החסידות. בפרק הסיום מובאים הנימוקים לקביעה כי אכן יש לראות בבעש"ט את מייסד החסידות.
ספר יובל לכבודו

דוד אסף ועדה רפפורט-אלברט (עורכים), ישן מפני חדש: מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה ובתרבותם שי לעמנואל אטקס, שני כרכים; א: חסידים ובעלי מוסר; ב. מתנגדים, משכילים ורבנים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ט.
ספריו > ספרים שכתב

ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ד.
"מחבורה לתנועה – תנועת החסידות בראשיתה", יחידות 9–10 של הקורס: פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"א.
ליטא בירושלים: העילית הלמדנית בליטא וקהילת הפרושים בירושלים לאור אגרות וכתבים של ר' שמואל מקלם, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א.
Rabbi Israel Salanter and the Mussar Movement, Philadelphia: Jewish Publication Society, 1993
יחיד בדורו: הגאון מווילנה דמות ודימוי, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ח.
תנועת החסידות בראשיתה, תל אביב: האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח.
בעל השם: הבעש"ט – מאגיה, מיסטיקה, הנהגה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תש"ס.
The Gaon of Vilna: The Man and His Image, University of California Press, 2002
"מחברה מסורתית לאורתודוקסיה" (יחד עם רוני באר וימימה חובב), יחידה 12 של הקורס פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2004.
The Besht: Magician, Mystic and Leader, University of New England Press, 2005
בעל התניא: רבי שניאור זלמן מלאדי וראשיתה של חסידות חב"ד, מרכז זלמן שזר, תשע"ב. על ספרו זה זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשע"ב.
לשם שמים: חסידים, מתנגדים, משכילים ומה שביניהם, הוצאת כרמל, תשע"ז.
Rabbi Shneur Zalman of Liady: The Origins of Chabad Hasidism, Brandeis University Press, 2015
הציונות המשיחית של הגאון מווילנה: המצאתה של מסורת, הוצאת כרמל, תשע"ט 2019.
משיחיות, פוליטיקה והלכה - הציונות הדתית ו"השטחים" 1982-1967, הוצאת כרמל, 2023.
The Invention of a Tradition: The Massianic Zionism of the Gaon of Vilna, Stanford University Press, 2024