stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסים איזיקיאל
הערות שוליים

↑  חרגול, חרגול - משתה לאדם בודד - דן דאור, באתר www.xargol.co.il
↑  גלעד יעקובסון, מקומי, נחשל, הינו אי-כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299717105171  BnF: cb12363550v (data)  GND: 119083507  ISNI: 0000 0001 0908 9927  LCCN: n50010920  NTA: 070473110  SNAC: w6vc1s8v  SUDOC: 059639180  VIAF: 64083865   WorldCat (עם VIAF): 64083865
אדוארד ספיר

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1884 למבורק, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 בפברואר 1939 (בגיל 55) ניו הייבן, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות, אתנולוגיה, פסיכולוגיה של הגזע 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה (1909)  תיכון סטאיווסנט  תיכון דוויט קלינטון 
 מנחה לדוקטורט:  פרנץ בועז 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל  אוניברסיטת שיקגו 
 תלמידי דוקטורט:  בנג'מין לי וורף 
 פרסים והוקרה:  סטרלינג פרופסור 
 
אדוארד ספיר (Edward Sapir;‏ 26 בינואר 1884 – 4 בפברואר 1939) היה אנתרופולוג ובלשן יהודי אמריקאי, שנחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בהתפתחותה המוקדמת של דיסציפלינת הבלשנות.
ביוגרפיה

ספיר נולד למשפחה של יהודי ליטא בלאונבורג (כיום לֶמבּורק, בפולין) שבמחוז פומרניה, שם עבד אביו, יעקב דוד ספיר, כחזן. המשפחה לא הייתה אורתודוקסית, ואביו שמר על קשריו ליהדות באמצעות המוזיקה. משפחת ספיר לא נשארה זמן רב בפומרניה ומעולם לא קיבלה את הגרמנית כלאום. שפתו הראשונה של אדוארד ספיר הייתה יידיש, ואחר כך אנגלית. בשנת 1888, כשהיה בן ארבע, עברה המשפחה לליברפול, אנגליה, וב-1890 לארצות הברית, לריצ'מונד, וירג'יניה, שם איבד את אחיו הצעיר מקס למחלת טיפוס הבטן. אביו התקשה לשמור על עבודה בבית כנסת ולבסוף השתקע בניו יורק בלואר איסט סייד, שם חיה המשפחה בעוני. מאחר שיעקב ספיר לא יכול היה לפרנס את משפחתו, אמו, אווה סיגל ספיר, פתחה מכולת. הוריו התגרשו רשמית ב-1910.
לאחר שהשתקע בניו יורק, הוא גדל בעיקר על ידי אמו, שהדגישה את חשיבות החינוך לצורך עליה באיכות החיים, והרחיקה את המשפחה יותר ויותר מהיהדות. למרות שלאמו הייתה השפעה חשובה עליו, הוא קיבל מאביו את תאוות הידע והעניין שלו בלימוד, אסתטיקה ומוזיקה. בגיל 14 זכה ספיר במלגת פוליצר ללימודים בבית הספר התיכון היוקרתי הוראס מאן, אך הוא בחר שלא ללמוד בבית הספר, שלדעתו היה יוקרתי מדי, במקום זאת הלך לבית הספר התיכון דוויט קלינטון, וחסך את כספי המלגה עבור לימודיו בקולג'. בעזרת כספי המלגה עזר לאמו לשלם את שכר הדירה שלה.
ספיר למד תואר ראשון ושני בבלשנות גרמאנית באוניברסיטת קולומביה, אך הדוקטורט שלו כבר עסק באנתרופולוגיה.
ספיר היה תלמידו של האנתרופולוג הנודע פרנץ בועז ועסק רבות בפיתוח תפיסת הקשר ההדוק בין הבלשנות והאנתרופולוגיה. כאשר ניסה להתחקות אחר היחסים שבין ההבדלים הלשוניים לבין ההבדלים בתפיסות העולם והתרבות של דוברי שפה נתונה (כאשר את מרבית מחקריו ביצע על שפות ילידים בצפון אמריקה). חלק זה של תפיסתו פותח על ידי תלמידו בנג'מין לי וורף לעקרון היחסות הלשונית או "השערת ספיר-וורף" (באנגלית: Sapir-Whorf hypothesis, ובראשי תיבות SWH).
היפותזה שנויה במחלוקת הגוררת עד היום דיונים אקדמיים ערים, סביב שאלת הדטרמיניזם הלשוני.
עם תרומותיו לחקר הבלשנות ניתן למנות את סיווג שפות הילידים של אמריקה, שעליו עבד במשך רוב חייו המקצועיים. בנוסף, ספיר מילא תפקיד חשוב בפיתוח המושג המודרני של הפונמה, וקידם מאוד את ההבנה של הפונולוגיה.
כמו כן ספיר היה הראשון להראות שהמתודות המודרניות של הבלשנות המשווה וההיסטורית תקפות גם למשפחות שפות שאינן נמנות עם משפחות השפות ההודו-אירופיות והשמיות, שהרבו להיחקר בזמנו – כגון שפות הילידים בצפון אמריקה, שנתפסו כשפות פרימיטיביות בתקופתו – ואף יישם מתודות אלו במחקריו.
ספיר התמחה בחקר שפות האתבסקה (Athabascan), הצ'ינוקאן (Chinookan) והשפות היוטו-אצטקיות (Uto-Aztecan), ובהמשך הקריירה שלו עבד גם עם השפות יידיש (שפת אמו), עברית וסינית וכן עם שפות גרמאניות, ואף ניסה לפתח שפת עזר בינלאומית.
הערות שוליים

↑  Edward Sapir | Biography, Linguistics, & Facts, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
1 2  Darnell 1990:1–4
↑  Allyn, Bobby"DeWitt Clinton's Remarkable Alumni", The New York Times, July 21, 2009. Accessed September 2, 2014.
↑  Dr Joel Chang'orok, Social Cultural Traditions by Edward Sapir and Its Implication, 2017-10-30
משה אפרתי

| --- | --- |

 לידה:  1934 ירושלים, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  26 בספטמבר 2020 (בגיל 86 בערך) ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1996) 
 mosheefrati.com
 
משה אפרתי (1934 – 26 בספטמבר 2020) היה רקדן וכוריאוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל למחול.
ביוגרפיה

נולד בשם בשם משה גיאט בירושלים לאפרים ורבקה, דור שישי בארץ ישראל, וזמן קצר לאחר לידתו ננטשה המשפחה על ידי אביו. אמו עבדה בבית הקונסול המצרי בארץ ישראל, מחמוד פאוזי. חמשת אחיו הבוגרים היו חברי המחתרות בארץ, שלושה מהם נפצעו בפעילותם. אפרתי למד בבית הספר "תחכמוני" ובגיל צעיר החל לעבוד כמכונאי וכפועל במחצבה. בנעוריו החל לעסוק במחול ככלי ספורטיבי לפיתוח הגוף ולמד בסטודיו בהנהלת חסיה לוי-אגרון. אל הסטודיו חזר בתום שירותו הצבאי, במהלכו נפטרה אמו.
הוא הופיע בסטודיו בשנת 1958 בפני מרתה גרהם, בעת ביקורה בישראל, ולאחר מכן נענה להצעתה למלגת לימודים בבית ספרה לריקוד בניו יורק. בשנת 1962 התאפשרה נסיעתו מבחינה כלכלית ואפרתי הוכשר בבית הספר של גרהם במשך שנתיים. בתקופה זו למד גם אצל לואיס הורסט, אנתוני טיודור ודן פורוורת'. אפרתי התגורר בהארלם ונחשף לתרבות האפרו-אמריקאית.
בשנת 1964 הוזמן לשוב לישראל ולהצטרף ללהקת המחול "בת שבע", בה שימש רקדן ראשי לצד רנה שיינפלד ואהוד בן דוד, וכעבור זמן היה לכוריאוגרף הראשי שלה. על הופעתו בלהקה כתבה אירנה גטרי: "ההפתעה הגדולה של הערב היווה עבורי סוליסט גברי בשם משה אפרתי. לרקדן זה יש כל הנתונים הדרושים: כשרון, משמעת, ריכוז, קצב וכח דרמטי, ובעל גוף אידיאלי לרקדן־גבר. אישיותו חזקה ואינה יכולה להישבר, לדעתי, או להשתנות". בשנת 1971 ייסד אפרתי את להקת המחול "דממה" שהורכבה מרקדנים חירשים, במהלך השנים הצטרפו לשורותיה רקדנים בעלי יכולת שמיעה, חברי "להקת מחול אפרתי", שייסד בשנת 1974, ושם הלהקה הוסב ל"קול ודממה". בין הרקדנים היה אמנון דמתי שהיה רקדן ראשי בלהקה, במשך 15 שנים. הלהקה פורקה על ידו בשנת 2001, עקב הפסקת התמיכה התקציבית שניתנה לה ממשרד החינוך והתרבות וקשייו הכלכליים האישיים.
אפרתי היה נשוי לתמר גוטשלק. באמצע שנות ה-60 הכיר את אביבה פז. בסוף שנות ה-60 נישאו ונולד להם בן. לאחר שפז הכירה את שוקי לוי ועזבה את הבית נפרדו בני הזוג והתגרשו לאחר מכן. משנות השבעים ועד שנת 2000 היה נשוי לרקדנית להקת "בת שבע", אסתי נדלר.
בשנת 2001 לקה אפרתי בשבץ, והשתקם משיתוק שנותר בפלג גופו הימני.
אפרתי נפטר ב-26 בספטמבר 2020. נטמן בבית העלמין ירקון.
פרסים בהם זכה

פרס רשות השידור על יצירתו "וזרח השמש ובא השמש"
1975 - פרס כינור דוד על יצירתו "אדם מתחיל יומו"
1975 - פרס השיקום עבור הישגיו בשילוב חרשים במסגרת אמנותית
1980 - פרס ורד הזהב
1984 - אות הוקרה בפסטיבל סרוואנטינו עבור הישגיו האמנותיים
1986 - פרס אייזיק שטרן עבור תרומתו הייחודית לעיצוב פני אמנות המחול בישראל
1991 - פרס הצילינדר מטעם "אומנות לעם"
1996 - פרס ישראל למחול
1999 - יקיר האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין
2018 - פרס מפעל חיים מטעם אמ"י
הערות שוליים

↑  להקת המחול בת שבע, על המשמר, 25 בדצמבר 1964
↑  אירנה גטרי, "שלוחה" של מארתה גראהם (לילידים ישראלים), חרות, 1 בינואר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455862905171  BnF: cb161917811 (data)  ISNI: 0000 0004 5096 1627  LCCN: n93085037  VIAF: 36131214   WorldCat (עם VIAF): 36131214
ג'ון צ'ארד

| --- | --- |

 לידה:  21 בדצמבר 1847 בריטניה פלימות', האימפריה הבריטית
 פטירה:  1 בנובמבר 1897 (בגיל 49) בריטניה האץ' בוצ'אמפ, האימפריה הבריטית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1868–1897 (כ־29 שנים)
 דרגה:   קולונל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הזולו
 עיטורים
 צלב ויקטוריה
 
קולונל ג'ון רוז מריאוט צ'ארד (באנגלית: John Rouse Merriott Chard; 21 בדצמבר 1847 בפלימות', בריטניה - 1 בנובמבר 1897 בהאץ' בוצ'אמפ, בריטניה) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב שירותו במלחמת הזולו. בקרב רורק'ס דריפט הצליחו 139 לוחמים תחת פיקודו להדוף קרוב ל-4,000 לוחמי זולו. על גבורתו בקרב עוטר צ'ארד בצלב ויקטוריה - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

צ'ארד נולד ב-21 בדצמבר 1847 בעיר פלימות' שבבריטניה, כבנם של ויליאם ויטון ואשתו ג'יין. היו לו שני אחים, ששניהם שרתו בצבא, וארבע אחיות. הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-14 ביולי 1868 התגייס לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת לוטננט. בשנת 1870 הוא נשלח לברמודה, והשתתף בהקמת הביצורים של המספנה הימית ליד העיר המילטון. ארבע שנים מאוחר יותר הוא חזר לבריטניה עקב מותו של אביו, ולאחר מכן נשלח למלטה וסייע בשיפור ההגנות הימיות של האי. בשנת 1876 הוא הוחזר לבריטניה וקיבל פיקוד על פלוגה 5 של חיל ההנדסה המלכותי במחנה אלדרשוט.
צ'ארד היה מבוגר מעט יחסית לדרגת למי שהגיע לדרגת לוטננט בלבד (מקביל לסגן בצה"ל), אולם נחשב למפקד שקול מנוסה ואחראי.
ביוגרפיה > מלחמת הזולו

ב-2 בדצמבר 1878 נשלחה פלוגה 5 למושבת הכף באזור דרום אפריקה של ימינו, לבקשת המפקד העליון של צבא בריטניה באזור, לורד צ'למספורד. הפלוגה שלו נערכה על הגבול עם ממלכת הזולו, והייתה אמורה לבצע תיקונים בגשרים שעל נהר באפלו. הפלוגה התמקמה במיסיון השוודי "רורק'ס דריפט" בסמוך לגבול. בנוסף על כך שהו במיסיון גם פלוגה 2 של הרגימנט ה-24 וכן "טור הפלישה מס' 2" בפיקודו של לוטננט קולונל אנתוני דורנפורד. אולם זה האחרון עזב את המיסיון ב-21 בינואר והצטרף אל שאר הכוח הבריטי בממלכת הזולו.
בשעות הצהריים של ה-22 בינואר הגיעו שני פרשים ודיווחו על קרב איסאנדלוואנה ותוצאותיו המחרידות. יתירה מכך, "קרן" של הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה נעה אל רורק'ס דריפט. המפקד הבריטי הבכיר באזור, מייג'ור הנרי ספולדינג עזב את האזור זמן קצר לפני כן, ולפיכך תפס ברומהד יחד עם קצין נוסף בשם גונוויל ברומהד את הפיקוד על המוצב המאולתר. צ'ארד וברומהד היו שווים בדרגתם, אולם ספולדינג הורה לפני כן שצ'ארד ימלא את מקומו. בתחילה שקל ברומהד להורות על פירוק המוצב ועל נסיגה, אך הוא וצ'ארד הסכימו עד מהרה שלוחמי הזולו קלי הציוד ידביקו עד מהרה את השיירה הבריטית המסורבלת. לפיכך לא נותרה ברירה אלא להילחם.
כבר על תחילת הקרב, כשנראו קרוב ל-4,000 לוחמי זולו נעים אל עבר רורק'ס דריפט, נמלטו חלק מהילידים שלחמו בצבא הבריטי. החיילים הבריטים הזועמים ירו בהם מאחורי גבם, וברומהד וצ'ארד התעלמו מכך. נותרו להם כעת 139 אנשים בלבד. התפתח קרב אכזרי וקשה: הבריטים ירו אש מדויקת אל הזולו שהסתערו בשורות צפופות, אולם הזולו דילגו על גופות חבריהם וניסו לטפס על המתרסים המאולתרים של הבריטים. עם זאת, הם נאלצו לעשות זאת כשיד אחת מטפסת והשנייה אוחזת בנשק, כך שהבריטים דקרו אותם בכידוני הרובה שלהם ללא כל בעיה. עם זאת, בהדרגה הקיפו בני הזולו את בית החולים של המיסיון, ובלית ברירה הורה צ'ארד על פינויו, משום שלא ניתן היה להגן עליו יותר. בהמשך גם פונתה מכלאת הבקר, וההגנה הצטמצמה למתחם המחסן שסביבו נערמו שקי תירס להגנה.
לפנות ערב הרשה צ'ארד לאנשיו לערוך פשיטה אל מחוץ למחנה, והללו השיגו עגלת מים כדי להרוות את צימאונם. הקרב המשיך לאורך הלילה, אולם לקראת הבוקר דעכה התלהבותם של הזולו, והם נסוגו. בהמשך אף הגיעה התגבורת בפיקודו של לורד צ'למספורד. צ'ארד עצמו נפגש עמו ודיווח לו את התוצאות המדהימות של קרב רורק'ס דריפט: 17 הרוגים בריטים ו-12 פצועים, מול 351 הרוגים של הזולו. צ'ארד נותר במחנה גם לאחר מכן, וסייע בהקמתו וארגונו מחדש. עם זאת, התנאים הגרועים ששררו שם גרמו לכך שחלה בקדחת ואושפז בבית חולים. לאחר שהחלים הצטרף לטור הפלישה של קולונל אוולין ווד, והשתתף בקרב אולונדי שסיים את המלחמה.
ביוגרפיה > אחריתו

לאחר התבוסה הקשה של איסאנדלוואנה, היה הניצחון הגדול ברורק'ס דריפט כמו משב רוח רענן בבריטניה. העיתונים לא הפסיקו להרעיף תשבחות על ברומהד וצ'ארד, והם הפכו לגיבורי היום. עם זאת, מכיוון שעד אז שניהם נודעו כקצינים בינוניים ומטה, היו שסברו שמגזימים בתיאורים של גבורתם, וכי הם רק מילאו את חובתם. גרנט ג'וזף וולסלי תיאר את השבחים הללו כ"מפלצתיים". אוולין ווד שלא התרשם במיוחד מצ'ארד כתב עליו בדו"ח שלו שהוא "קצין חסר תועלת" וכן "אדם משעמם, כבד, בקושי מסוגל לעשות את העבודה הקבועה שלו". צ'ארד וברומהד הועלו שניהם לדרגת מייג'ור, ועוטרו ב"צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי. יחד עמם עוטרו עוד 9 חיילים שלחמו בקרב זה (סה"כ 11 מספר חסר תקדים). הם אף הוזמנו לראיון אישי עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1880, ובדצמבר 1881 נשלח לקפריסין. במרץ 1887 הוא חזר לאנגליה, ובדצמבר 1892 נשלח לסינגפור והועלה לדרגת לוטננט קולונל. בשנת 1896 הוא הוצב בעיר פרת', וב-8 בינואר הועלה לדרגת קולונל. הוא חלה בסרטן, ובמרץ של אותה שנה עבר ניתוח שבמהלכו נכרתה לשונו. עם זאת, המחלה הייתה סופנית והוא מת ממנה ב-1 בנובמבר 1897 בביתו של אחיו בכפר האץ' בוצ'אמפ במחוז סאמרסט. הוא לא היה נשוי.
בסרט "זולו" משנת 1964, ברומהד מגולם בידי סטנלי בייקר. על שמו נקרא "עיטור ג'ון צ'ארד" (John Chard Decoration) שהוענק באיחוד דרום אפריקה על 22 שנה של שירות יעיל והתנהגות טובה.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים", תל אביב: הוצאת יבנה, 2007.
איאן נייט, ד"ר אדריאן גרייבס, "המערכה בדרום אפריקה של 1878/1879", הוצאת דבינייר, 2005. (קובץ PDF(הקישור אינו פעיל))
פול מקנייל, "דוגמה צבאית: מלחמות הזולו", פורסם באתר טקטיקה, 2008. (קובץ PDF)
John Laband, "Historical Dictionary of the Zulu Wars", Scarecrow Press, 2000
Ian Knight, "The Zulu War 1879", Osprey, 2003.
Ian Knight, "Isandlwana 1879: The Great Zulu Victory", Osprey, 2002
Ian Knight, "Zulu Rising: The Epic Story of Isandlwana and Rorke's Drift", Macmillan, 2010
Colenso, Frances Ellen, "History of the Zulu War and Its Origin", London: Chapman & Hall, 1880
Greaves, Adrian, "Isandlwana: How the Zulus humbled the British Empire", South Yorkshire: Pen & Sword Military Ltd, 2011
Greaves, Adrian, "Rorke's Drift", Cassell Military Paperbacks, 2002
Thompson, Paul Singer, "Black soldiers of the queen: the Natal native contingent in the Anglo-Zulu War", University of Alabama Press, 2006
David, Saul, "Zulu the Heroism and Tragedy of the Zulu War of 1879", London: Penguin, 2004
Morris, Donald R, "The Washing of the Spears, the Rise and Fall of the Zulu Nation", London: Book Club Associates, 1970
Hamilton Browne, Col G. T., "A Lost Legionary in South Africa", London: Werner Laurie, 1912
הערות שוליים

↑  פרט, עמ' 89.
↑  פרט, עמ' 88.
↑  הצבא של בני הזולו, היה מחולקת ליחידות צבאיות שנקראו "אימפי". מרכז האימפי נקרא "חזה" שממנה יצאו שתי "קרני תאו" שמטרתן הייתה איגוף האויב.
↑  פרט, עמ' 90.
↑  פרט, עמ' 92.
↑  פרט, עמ' 93.
↑  פרט, עמ' 94.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1053463960  VIAF: 310508425   WorldCat (עם VIAF): 310508425
אירוסמית'

| --- | --- |

 מקום הקמה:  בוסטון, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1970
 סוגה:  הארד רוק, בלוז רוק, גלאם מטאל
 חברת תקליטים:  Geffen  Columbia
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2001) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 סטיבן טיילר ג'ו פרי טום המילטון בראד וויטפורד ג'ואי קרמר
 חברים לשעבר
 ריי טבנו ג'ימי קרספו ריק דופאי
 
אירוסמית' (אנגלית: Aerosmith) היא להקת הארד רוק אמריקאית פופולרית אשר נוסדה בשנת 1970. הלהקה נחשבת כלהקה בוסטונית אף על פי שאף אחד מחבריה אינו מבוסטון.
אירוסמית' זכתה לפופולריות רבה בשנות השבעים, אך הפיצול בתחילת שנות השמונים וצריכתם הרבה של סמים ואלכוהול בקרב חברי הלהקה עמדו להם למכשול. מאז שנת 1984, לאחר שחזרו חברי הלהקה לפעול יחדיו, הפכה אירוסמית' לאחת הלהקות המצליחות בעולם.
חמשת חברי הלהקה המקוריים הם סטיבן טיילר (שירה), ג'ו פרי (גיטרה ראשית), טום המילטון (בס), ג'ואי קרמר (תופים) ובראד וויטפורד (גיטרה שנייה). זהו הרכב הלהקה מאז ועד היום, מלבד התקופה שבין יולי 1979 בה עזב פרי את הלהקה (ו-וויטפורד אחריו בשנת 1981) לאפריל 1984 בה התאחדה הלהקה.
היסטוריה > תחילת הדרך

שורשיה של אירוסמית' החלו להתפתח בסוף שנות השישים. סטיבן טיילר היה מתופף וזמר רקע מיונקרס, ניו יורק, אשר לקח חלק בסדרה של להקות לא מצליחות. בשנת 1969, בזמן חופשה בסונפי, ניו המפשייר, טיילר פגש את נגן הגיטרה ג'ו פרי אשר עבד באותו הזמן כשוטף כלים בנמל-סונפי וכנגן בלהקה ביחד עם הבסיסט טום המילטון.
המילטון ופרי עברו לבוסטון בספטמבר, שם פגשו במתופף ג'ואי קרמר, גם כן מיונקרס, אשר הכיר את טיילר כבר מלפני כן וקיווה לנגן ביחד איתו בלהקה. קרמר, אשר היה סטודנט במכללת ברקלי למוזיקה, החליט לנשור מן הלימודים ולהצטרף ללהקה. באוקטובר 1970, שלושת הנגנים נפגשו שוב עם סטיבן טיילר. טיילר, אשר היה כאמור מתופף וזמר רקע, סירב לנגן בתופים בלהקה והתעקש על כך שייקח חלק בה רק אם יהיה הסולן. השאר הסכימו, ואירוסמית' הוקמה רשמית. שם הלהקה, אשר הוצע על ידי קרמר, נבחר לאחר שנשקלו השמות The Hookers ו-Spike Jones.
הלהקה צרפה אליה את ריי טבנו, חבר ילדות של טיילר, כנגן גיטרת-הקצב, אך טבנו לבסוף הוחלף בבראד וויטפורד, אשר גם כן למד במכללת ברקלי למוזיקה. בשתי שנותייה הראשונות ניגנה הלהקה מדי ערב במועדונים באזור בוסטון ומדי פעם גם בניו יורק, שם גילה אותם קלייב דייוויס, נשיא קולומביה רקורדס. בשנת 1972 הלהקה הוחתמה על ידי דייוויס בחברת התקליטים. בשנת 1973 יצא אלבומה הראשון של הלהקה אשר נשא את שמה, Aerosmith, וזכה להצלחה מקומית.
השיר הבולט ביותר מאלבום זה (ולימים הפך למן המזוהים עם הלהקה) הוא "Dream On" אשר כתב והלחין סטיבן טיילר.
שנה לאחר מכן יצא אלבומה השני של הלהקה, Get Your Wings.
הלהקה המשיכה להופיע בארצות הברית – בעיקר בתור להקת חימום. אך בשנת 1975 יצא אלבומה השלישי, Toys in the Attic, אשר הקנה להם מעמד של להקה מוכשרת בזכות עצמה, במיוחד לאחר ביקורות עבר חוזרות ונשנות אשר האשימו את אירוסמית' בחיקוי סגנון המוזיקה של להקת הרוק הבריטית האבנים המתגלגלות. סגנון האלבום, אשר הפך להצלחה מיידית, היה תערובת של הבי מטאל וגלאם רוק, ונכללו בו בין היתר הלהיטים "Walk This Way" ו-"Sweet Emotion". הצלחת האלבום גרמה להתעניינות מחודשת בשני אלבומיה הקודמים של הלהקה גם כן.
בשנת 1976 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, Rocks. האלבום זכה לביקורות מצוינות ונחשב לאחד מן האלבומים הטובים בהיסטוריה ולמן המשפיעים בתחום.
היסטוריה > הפיצול וההתאחדות

אירוסמית' הוציאה עוד מספר אלבומים במידת הצלחה משתנה ואף הופיעה בגרסת הסרט של מועדון הלבבות השבורים של סרג'נט פפר (בכיכובם של הבי ג'יז), אך השימוש הרב בסמים בקרב חברי הלהקה החל להשפיע על יצירתה. בזמן הקלטת אלבומה השישי של הלהקה – Night in the Ruts, בשנת 1979, עזב ג'ו פרי את הלהקה והקים פרויקט עצמאי. פרי הוחלף, אך בשנת 1981 עזב גם בראד וויטפורד והוחלף גם הוא לצורך הוצאת אלבומה השביעי של הלהקה, Rock in a Hard Place. גם וויטפורד הקים להקה חדשה, אך לא הוא ולא פרי זכו להצלחה בפעילותם מחוץ לאירוסמית'. שני האלבומים שהוציאה אירוסמית' עם הרכבה החדש אף הם לא זכו לפופולריות דומה לקודמיהם. בשנת 1983 הגיעה הלהקה לנקודת השפל כאשר בזמן הופעה התמוטט סטיבן טיילר על הבמה בעקבות מנת יתר.
בשנת 1984 התאחדה הלהקה הודות למאמצים של טים קולינס, המנהל האומנותי של פרי. קולינס הצליח לפתור מחלוקות ישנות בין חברי הלהקה והפחית את שימושם בסמים. הלהקה התאחדה רשמית בסיבוב הופעות אשר נשא את השם "בחזרה על האוכף" ("Back in the Saddle", אזכור לשיר מפורסם של הלהקה אשר יצא בשנת 1976).
בשנת 1986 הקליטו הרכב ההיפ-הופ .Run D.M.C, ביחד עם אירוסמית', גרסת כיסוי לשירם הפופולרי של אירוסמית' משנת 1975 – "Walk This Way". השיר המחודש היה להצלחה אדירה, ומיוחסים לו גם ייסודו של תת-הז'אנר ראפ-רוק וגם החזרת הלהקה אל הזרם המרכזי.
התחיה המחודשת של הלהקה הפכה אותה לאחת מן הלהקות הפופולריות והמצליחות ביותר בעולם מבחינה מסחרית. אלבום האולפן העשירי של הלהקה, Pump, הפך להצלחה מסחרית מסחררת ואף זיכה את אירוסמית' בפרס גראמי עבור השיר "Janie's Got a Gun".
היסטוריה > שנות ה-90

בשנת 1993 הוציאה הלהקה את האלבום Get a Grip אשר היה להצלחה אדירה וזכה בתואר פלטינה כפולה. שלושת הסינגלים אשר הביאו להצלחת האלבום,
"Eat The Rich" ,"Crazy" ו-"Crying", הושמעו בכל תחנות הרדיו ובערוץ MTV וחיזקו את מעמדה של הלהקה כאחת מלהקות הרוק הטובות ביותר. הצלחתו של האלבום הובילה לסיבוב הופעות ענק באירופה, אמריקה ובחלק מאסיה אשר נקרא Get a Grip Tour. סיבוב ההופעות זכה בתואר "מופע השנה".
בשנת 1994 יצא אלבום האוסף השלישי של הלהקה, Big Ones, אשר כלל גם שירים מאלבומם הקודם. ב-12 ביולי באותה השנה הופיעה הלהקה בתל אביב, בפארק הירקון.
בשנת 1996 החליטו חברי הלהקה להיגמל מסמים, החלטה אשר קיימו.
בשנת 1997 יצא אלבום האולפן ה-14 במספר של הלהקה – Nine Lives. האלבום כלל את הלהיטים "pink" ו-"(Falling in Love (Is Hard on the Knees" אשר זכו להצלחה גדולה.
בשנת 1998 ביצעו אירוסמית' את שיר הנושא של הסרט שובר-הקופות ארמגדון – "I Don't Want to Miss a Thing". השיר היה להצלחה מסחררת כאשר הגיע לראש פסגת ה-Billboard Hot 100 והיה מועמד לפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר. בסרט כיכבה בתו של סטיבן, ליב טיילר.
באותה שנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ענק אשר כלל את כל להיטיה עד אותה שנה והקליטה את אלבום ההופעה הרביעי שלה, A Little South of Sanity, באותו סבב.
היסטוריה > העשור הראשון של המאה ה-21 – עד היום

בשנת 2001 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן ה-15 שלה, Just Push Play, אשר זכה להצלחה גדולה, ובשנת 2002 החלה בסיבוב ההופעות של האלבום. שיאו של הסבב היה עם סיומו בטקס של פיפ"א בו התארחה והופיעה הלהקה.
בשנת 2004 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף בשם You Gotta Move. ההופעות הוקלטו והופצו כאלבום הופעה אשר נושא את שם המופע. בנוסף לתוכן ההופעה, באלבום מדברים חברי הלהקה על התמכרותם לסמים, הגמילה מהם ומהלך הקריירה שלהם.
האלבום וההופעה זכו להצלחה מסחררת.
בשנת 2007 השיקה אירוסמית' ביחד עם חברת סוני את משחק הווידאו Guitar Hero: Aerosmith אשר זכה להצלחה גדולה. במשחק נכללו גרסאות חדשות של השירים "Dream On" ו-"Walk This Way". בעקבות הצלחת המשחק, החליטה הלהקה לצאת לסיבוב הופעות גדול, כולל ב-Quilmes Rock שבארגנטינה. באותו סיבוב הופעות, נפגעו היכולות הווקליות של הסולן סטיבן טיילר בעקבות מחלת הצהבת הנגיפית שבה לקה, ולמרות זאת זכה סיבוב ההופעות בתואר "הופעת השנה", וגרף יותר מ-170,000,000 דולר.
בשנת 2008 הלהקה עבדה יחד עם מפתחי משחק הווידאו המצליח "Guitar Hero", ויצא משחקה של הלהקה שכלל בתוכו את שיריה. בנוסף, כלל המשחק שירים שהשפיעו על התפתחותה של הלהקה, ומיד לאחר השקת המשחק יצאה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית כדי לעודד את מכירות המשחק.
בשנת 2009 החלה הלהקה לעבוד על אלבום האולפן האחרון שלה עם חברת סוני. בנוסף, ב-10 ביוני, פתחה הלהקה בסיבוב הופעות ברחבי אמריקה שאמור היה להימשך עד סוף הקיץ. ב-5 באוגוסט נפל סטיבן טיילר מהבמה במהלך הופעה בדרום דקוטה, נפילה אשר הסתיימה בחבלות בראש, בצוואר ובשבר בכתף. בשל הפציעה הקשה בוטלו שאר הופעות הסבב. להקת ZZ Top שימשה כלהקת החימום ברוב ההופעות.
בשנת 2010 יצאו לסבב הופעות בשם Cocked Locked: Ready to Rock. הסיבוב נערך באירופה ובאמריקה, בלמעלה מ-18 מדינות, וכלל 42 הופעות. נוסף לכך, הופיעה הלהקה לראשונה בתולדותיה ביוון, בקולומביה ובפרו. מספר השירים הממוצע בהופעה היה כ-20 שירים, וכלל להיטים מכל הזמנים, כמו "Crazy" ‏,"Cryin'" ‏,"Pink" ‏,"Dream On" ‏,"I Don't Want to Miss a Thing" ואחרים. לאחר סיום הסיבוב, הצטרף סטיבן טיילר לצוות השופטים בתוכנית "אמריקן איידול" במקום סיימון קאוול שעזב את התוכנית.
בשנת 2012 הודיעו חברי הלהקה על פתיחת סיבוב הופעות חדש, "The Global Warming Tour", שיקדם את אלבומם החדש שעתיד לצאת ב-6 בנובמבר, בשם "Music From Another Dimension". הלהקה הוציאה שלושה סינגלים מהאלבום החדש: "What Could Have Been Love", "Lover alot ו"Legendary Child", אשר מככבים במצעדי הרוק.
הלהקה משתתפת בפסטיבל המוזיקה המצליח "iHeart Radio Music Festivle" בלאס וגאס יחד עם אמנים רבים, כמו בון ג'ובי, ריהאנה ונו דאוט.
ב-17 במאי 2017 הופיעה אירוסמית' בישראל בפעם השנייה, בפני כ-50 אלף איש בפארק הירקון.
ב-4 במאי 2023 הודיעה הלהקה שהיא תצא לסיבוב הופעות אחרון, שיתחיל ב-2 לספטמבר של אותה שנה ויסתיים ב-26 בינואר. בסוף חודש ספטמבר 2023, הלהקה דחתה את סיבוב ההופעות לשנת 2024, עקב הפציעה הקולית של סטיבן טיילר, שהתבררה כשבר בבית הקול שלו.
ב-2 באוגוסט 2024 הודיעה הלהקה כי החלמה מפציעתו של טיילר אינה אפשרית, ובשל כך החליטה על ביטול סיבוב ההופעות הנוכחי ופרישתה מהופעות. פרי הצהיר שהוא לא שולל מוזיקה חדשה של אירוסמית'.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Aerosmith ‏ (1973)
Get Your Wings' ‏ (1974)
Toys in the Attic ‏ (1975)
Rocks ‏ (1976)
Draw the Line ‏ (1977)
Night in the Ruts ‏ (1979)
Rock in a Hard Place ‏ (1982)
Done with Mirrors ‏ (1985)
Permanent Vacation ‏ (1987)
Pump ‏ (1989)
Get a Grip ‏ (1993)
Nine Lives ‏ (1997)
Just Push Play ‏ (2001)
Honkin' on Bobo ‏ (2004)
Music from Another Dimension! ‏ (2012)
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעה

Live! Bootleg ‏ (1978)
Classics Live! ‏ (1986)
Classics Live! II ‏ (1987)
A Little South of Sanity ‏ (1998)
Rockin' the joint ‏ (2005)
Aerosmith Rocks Donington 2014 ‏ (2015)
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

Greatest Hits ‏ (1980)
Anthology ‏ (1988)
Gems ‏ (1988)
Pandora's Box ‏ (1991)
Pandora's Toys ‏ (1994)
Big Ones ‏ (1994)
Box of Fire ‏ (1994)
Aerosmith: 3 Pak – Aerosmith/Get Your Wings/Toys in the Attic ‏ (1998)
Classic Aerosmith: The Universal Masters Collection ‏ (2000)
Young Lust: The Aerosmith Anthology ‏ (2001)
O, Yeah! Ultimate Aerosmith Hits ‏ (2002)
20th Century Masters: The Millennium Collection – The Best of Aerosmith ‏ (2003)
Aerosmith: The Collection – Aerosmith/Get Your Wings/Toys in the Attic ‏ (2004)
Devil's Got a New Disguise: The Very Best of Aerosmith ‏ (2006)
Tough Love: Best of the Ballads ‏ (2011)
The Essential Aerosmith ‏ (2011)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

Vacation Club ‏ (1988)
Made in America ‏ (1997)