מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה
רקע היסטורי > הרקע לפלישה והוויכוח האסטרטגי

תבוסת מדינות הציר במערכה בצפון אפריקה באוקטובר 1942, הסיטה את מוקד ההתעניינות של בעלות הברית המערביות, בריטניה וארצות הברית אל עבר השטחים שבשליטת איטליה במזרח הים התיכון. נפילת המשטר הפאשיסטי ביולי 1943 נראתה כהזדמנות טובה להשתלט על כל השטחים שהחזיקו האיטלקים, לרבות איי הדודקאנס.
בשלב זה היו חילוקי דעות אסטרטגיים עמוקים בין צ'רצ'יל ובין האמריקנים, ובראשם אייזנהאואר. האסטרטגיה הבריטית המסורתית במלחמה ביבשת אירופה, הייתה להחליש אותו באמצעות שימוש בכוח ימי, ולתקוף ב"בטן הרכה", במקום בעל חשיבות אסטרטגית משנית. בשיטה זו האויב מוחלש לאטו. כך, למשל, הגה צ'רצ'יל במלחמת העולם הראשונה את הפלישה לגליפולי, מתוך רצון להביא לפריצת דרך, ולהחלשת מעצמות המרכז, בעת שהחזית בצרפת ובבלגיה הייתה שקועה במלחמת חפירות ללא מוצא. צ'רצ'יל ראה בפלישה לאיטליה ובמבצעים בבלקנים משום מעקף אסטרטגי מסוג זה. הרעיון היה להכות בגרמנים במקום אליו קווי התקשורת והאספקה משובשים, ובו ריכוז מתאים של כוח ימי ואווירי יכול ליצור עליונות אף ביבשה. אייזנהאואר, לעומתו, סבר שיש לרכז מאמץ עיקרי בתקיפת החוף הצרפתי המבוצר, ואין להחליש את המאמץ העיקרי, שיגיע לשיאו בפלישה לנורמנדי, על ידי הסטת כוחות לחזיתות משניות.
בחזית הדודקאנס ראה צ'רצ'יל חשיבות מרובה. לדעתו, כיבוש הדודקאנס, והשתלטות על מרחב הים האגאי, עשויים היו להביא להצטרפותה של טורקיה הנייטרלית למלחמה, לצד בעלות הברית. התועלת האסטרטגית העשויה לקום מכך הייתה עצומה - פריצת מעבר יבשתי אל ברית המועצות, במקום להסתכן בשיירות הימיות הארוכות אל מורמנסק או בדרך החתחתים דרך המפרץ הפרסי ופרס. ברית המועצות, על אף הישגיה בקרב סטלינגרד בסוף 1942 ותחילת 1943, והצלחתה בקרב קורסק ביולי של שנה זו, עדיין נזקקה לחימוש ולאספקה שהופנו אליה מן המערב במאמצים גדולים. בוועידת קזבלנקה ניתן האישור להכנת התוכניות לכיבוש הדודקאנס, וב-27 בינואר 1943 הורה צ'רצ'יל לאנשיו להתחיל בהכנות למבצע.
התוכניות, שכונו "מבצע אקולייד" (Accolade - תהילה), תוכננו למתקפה ישירה על רודוס וקרפתוס, עם כוחות בסדר גודל של שלוש דיוויזיות רגלים, בריגדה משוריינת, ויחידות עזר. הוחלט להתרכז בדודקאנס, ולנטוש את הרעיון לכבוש אף את כרתים, המבוצרת היטב, ובה חיל מצב גרמני. הבעיה העיקרית של המתכננים הייתה שאלת ההתמודדות אל מול הלופטוואפה שנהנה מעדיפות אווירית בזירה. הכוחות האוויריים של בעלות הברית בקפריסין ובמזרח התיכון הוסטו לתמיכה במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה. לחץ אמריקאי הוביל להסטת כוחות ימיים דרושים ביותר, להכנות למבצע אוברלורד, הפלישה לנורמנדי, שעדיין היה מצוי בשלבי תכנון ומועדו המדויק עדיין לא נקבע. הפיקוד העליון האמריקני התייחס לתוכניות בחשדנות ובעוינות, וראה בהן בעיקר יתרונות פוליטיים לבריטניה במאזן הכוחות האירופי שלאחר המלחמה. אירועי חודש יולי 1943, נפילתו של מוסוליני שהביאה בעקבותיה את הכניעה האיטלקית, ופלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר, הביאו להסטה נוספת של כוחות מזירת הדודקאנס. היה ברור כי אם הבריטים חפצים בכיבוש הדודקאנס, יהיה עליהם לעשות זאת בעצמם. אך גם בכך עמד הפיקוד העליון של בעלות הברית בדרכן של תוכניותיו של צ'רצ'יל. הדיוויזיה ההודית ה-8 שאומנה לצורך המבצע מזה מספר חודשים וקיבלה כבר פקודת מבצע לפעול בדודקאנס ב-1 בספטמבר, נשלחה פתאום ב-26 באוגוסט אל בורמה, בפקודת ראשי המטות המשולבים. מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון, איש אמונו של צ'רצ'יל, הגנרל הנרי מייטלנד וילסון, לחץ לפעולה בכל מקרה. עמדה לרשותו רק הבריגדה ה-234, יחידה מיוחדת בשם קבוצת המדבר ארוכת הטווח, וכוחות ימיים ואוויריים מועטים ביותר.
לאחר הכניעה האיטלקית, פתח משטרו החדש של פייטרו באדוליו במגעים לשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובעת הכניעה ברור היה כי החיילים הנאמנים לבאדוליו יילחמו לצד בעלות הברית אם ייקראו לכך. לאחר הכניעה השתלטו הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים נגד האיטלקים שלחמו לצדם בעבר. ניתן היה לצפות שהאיטלקים המחזיקים באיי הדודקאנס המבוצרים יתנגדו בכוח לפלישה גרמנית, ויסייעו לבעלות הברית, אם מרגשות כעס או נקמה כלפי הגרמנים, ואם מחשש לגורל חבריהם ביבשת. ביום שלאחר פרסום דבר הכניעה האיטלקית, בשידור רדיו של אייזנהאואר ובאדוליו ב-8 בספטמבר, הורה צ'רצ'יל לווילסון: "זאת השעה להסתכן. אלתר והעז".