stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל זביטקובר
פעילותו ותפקידיו > במסחר > מסחר הבשר והעור

עד שהתמנה לספק צבאי, הפעילות העיקרית שלו הייתה מסחר בבקר. רינגלבלום מניח כי הייתה לכך השפעה ממגוריו בפראגה, שכבר אז הייתה מפורסמת במסחר הבקר. עם תחילת מסחרו בענף, היה סוחר רגיל בלא מתווכים ומשרתים, והיה נודד בעצמו לשווקים כדי לקנות שוורים ולמוכרם. בהמשך, כאשר שימש ספק צבאי, התמנף יותר מסחרו בבקר. שניים מבניו, ברק ואבא'לה, סייעו לו בענף זה, כשחלק מהעסקים הם ניהלו יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
מרשומות מהשנים 1782 ו-1783 עולה כי סחר גם בחזירים.
במקביל למסחר בבקר, סחר גם בבשר הבהמות השחוטות. מסחרו בבשר מונף בשנות ה-80 של המאה ה-18, בהן הוא זכה במונופול הבשר בהכשר פראגה. המונופול עבר מספר שלבים: תחילה הייתה לזביטקובר שותפות עם יהודי ורשאי בשם שמעון בן הענוך (חנוך) מלובלין, בה הם שילמו 9,000 זהובים לשנה עבור השחיטה בוורשה ובפראגה; שנה לאחר מכן אגודת הקצבים הפולנית הציעה סכום גדול יותר לזכייה במונופול, ובסופו של דבר היא הצטרפה לשותפות עמהם, כשזביטקובר ושמעון בן הענוך מונו למפקחי השחיטה בוורשה ובפראג, כשבידיהם סמכות בלעדית למינוי שוחטים; ב-1785 הצליח זביטקובר להתנתק מאגודת הקצבים הפולנית, וזכיינות השחיטה בפראגה הייתה בידו ישירות מידי המרשל. בשנים שלאחר מכן עמדו דמי החכירה השנתיים לממכר הבשר בפראגה על סך של 4,720 זהובים.
בסיים הגדול שהוקם בשנת 1788 (ה'תקמ"ח) התקבל חוק חדש בעניין הבשר והעורות, ובו הופיע חיוב מסירת העורות לממשל להחתמתם עבור תשלום מסוים לכל עור ועור. החוק גרם לעליית מחירי הבשר.
בעיתונות משנת 1789 מופיעה הצעתו של זביטקובר לזכייה במונופול הבשר הכשר לכל ורשה (שמנתה באותה השנה קרוב ל-100,000 תושבים) בתמורה לאספקת בשר במחיר זול יותר ממחיר שאר הקצבים המקומיים (גרוש פליז פחות מהאחרים), ובנוסף לכך הפרשת אחוז מסוים מההכנסות לטובת קופת הממשל; ההצעה נחשבת ליומרנית, נועזת ומפתיעה, והיה בה כדי נתינת מענה לעליית מחירי הבשר כתוצאה מהחוק החדש.
בהמשך הקים זביטקובר משחטה משלו, על מנת למקסם את הרווחים מהמסחר בבשר.
בין סעיפי החוק על עניין הבשר והעורות, התקבל בסיים הגדול חוק חדש נוסף שאסר החוק על יצוא עורות בלתי מעובדים, כדי לקדם את מסחר העור במדינה. החוק דחף מספר סוחרי עור לפתוח במדינה שורה של בתי חרושת חדשים לעיבוד עורות, כשכמה מהם מועתקים מדגמים של בתי חרושת פעילים מחוץ למדינה. זביטקובר, שכבר עסק במסחר הבקר והבשר וכן באספקה הצבאית לרוסים ולפולנים (מה שהקנה לו יתרון בעמידה תחת החוק החדש שאסר את יצוא העורות), הצטרף בקלות לחרשותני העור והקים בית בורסקי בפראגה. על פי נתונים שונים, נראה כי הבורסקי של זביטקובר נבנה לפי דגם של בורסקיות ותיקים והוא היה מהגדולים שבוורשה וסביבתה. בורסקי זה סיפק עורות לצבא. במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) בית הבורסקי הולאם (כמו שאר רכושו) על ידי שלטון המהפכה של קושצ'ושקו והורחב למטרותיו בהוספת אגף נוסף שהוקם בתקציב של 910 זהובים.
בין המפעלים שצרכו מתוצרת העור של זביטקובר, היה בית החרושת לתעשיית עור בפוטסדאם.
פעילותו ותפקידיו > במסחר > סוכנות

שימש סוכן של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, לפחות משנת 1771. את משרת "משרת המלך" קיבל זביטקובר מפוניאטובסקי בשנת 1776, דבר שהקנה לו את הזכות לגור בוורשה.
כבר בשנת 1771 הוא נשא בתואר קומיסר שהוענק לו מטעם פרידריך השני, מלך פרוסיה, וכך נשא בתואר דומה שהוענק לו על ידי מלך פרוסיה שאחריו, פרידריך וילהלם השני, בשנתו הראשונה לשלטון, 1787. מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע כי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי.:
מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע בי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי. רינגלבלום משער כי היה עליו לספק תוצרות חקלאיות, כמו סוסים לצורכי הצבא ועורות לבתי החרושת הפרוסיים:
פעילותו ותפקידיו > במסחר > אשראי

אף בתחום האשראי היה פעיל ביותר, והלוואותיו הגיעו לעיתים לסכומים גבוהים במיוחד, מהן שהיו בעלות אלפי זהובים ואף יותר. בין הלווים אצלו נמנו אצילים, גנרלים, שרים ואנשי ממשל, ואף מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי.
פעילותו ותפקידיו > במסחר > נדל"ן

בתחילת דרכו המסחרית היה הוא חוכר אחוזות של אצילים. בהמשך היו לו משלו נכסי נדל"ן רבים באזור ורשה ובסביבתה, שבאו לו מבעלי חובותיו שלא הצליחו לפרוע לו את חובם. בהמשך גם ביצע עסקאות נדל"ן ברכישה מלכתחילה. הוא היה היהודי היחידי שהותר לו להיות בעל נכסי נדל"ן, וכבר בשנת 1776 הוא מופיע כבעל נכס שניתן לו תמורת חוב, וכך גם מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי מסר לו בשנת 1780 אדמה עם טחנת רוח תמורת חוב. הנכסים התפרסו בעיקר בסביבות ורשה: בוורשה, בפראגה, בגולנדזינוב, במריאנשטט, בקמיון ועוד, והם כללו אדמות, בתים ואחוזות, שדות וטחנות רוח. גם בניין בית החולים הרוסי היה בבעלותו. הכפר שווידר (פול') היה בבעלותו למשך 15 שנה, בהם ניתנה לו הזכות לנקז את האדמה, ולהקים בשטח בתי מרזח, מבשלות וטחנות קמח.
עיקר מגוריו היו בפראגה, ברובע טרגובק (אנ'). בטרגובק הייתה אחוזתו של המלך פוניאטובסקי, והשטח נחלק לשניים: החלק האחד היה בבעלות פוניאטובסקי, והשני בבעלותו של זביטקובר. השטח בו התגורר שמואל נקרא "שמולוביזנה" (פול'), וייתכן שכך נקרא כבר בימיו של זביטקובר, על מנת להבדיל בין חלקו לבין החלק שהיה שייך לפוניאטובסקי. בתחילה נקראה החווה של זבטקובר "בוינובק"; עם הזמן, יחד עם שטחים שמסביב (כפר ופונדק) שהיו שייכים לזביטקובר, כונה המקום על שמו "שמולוביזנה". כבר בחייו, בשנת 1792, מבוא העיר הסמוך לטרגובק נקרא "המבוא של שמואל".
פעילותו ותפקידיו > במסחר > תעשייה ומסחר נוספים

ברשותו היו עוד מספר עסקים ובתי חרושת נוספים, שעליהם ידוע פחות, וככל הנראה לא היו גדולים ובעלי היקף כמו בית הבורסקי והמבשלה שלו. בהם:
בית חרושת ללבנים, שהיה ככל הנראה בפראגה.
בית חרושת לכותנה; כך על פי מסורת המשפחה (ורינגלבלום נוטה לקבל זאת).
מנסרות שבהן עיבד עצים ולאחר מכן הוביל אותם לדנציג ברפסודות דרך הוויסלה; על פי מקורות שהיו בידי נחום סוקולוב.
כמו כן ידוע על מסחרים נוספים שניהל, בהם:
מסחר בתבואה, שהיה נצרך לאספקה הצבאית שעליה היה ממונה.
הפקת מלח ממכרות המלח בווייליצ'קה, באמצעות סוכנו וולפנג (משה) היימן מוורוצלב.
מסחר ברהיטים; על פי מסורת המשפחה.
מסחר בדגים מלוחים, אותם הוא הביא מדנציג, במאות חביות למשלוח.
פעילותו ותפקידיו > בקהילה היהודית

שימש בפועל במשרת פרנס קהילת פראגה. ככזה הוא מופיע גם לאחר חלוקת פולין השלישית, שבה לא נותר לפולין כל שטח טריטוריאלי עצמאי, במכתב שבו הוא חתום בבקשה לקיים קהילה נפרדת ליהודי פראגה, שהייתה באותו זמן (1796, ה'תקנ"ו) כפופה לוורשה.
בחצר שהוא חכר מהרוזן פְּשֵדזיֶצקי, הוא בנה מקווה, ומחמת ליקויים בבנייה, גרמו המים להצפה במרתף ולריקבון של חפצים שונים שהיו בו; הנזקים גרמו גם לירידה בשווי המבשלה שחכר, והוא נאלץ לשלם על כך לאחר משפט שנערך בעניין.
בשנות ה'תק"נ (שנות ה-90 של המאה ה-18), ייסד זביטקובר בית כנסת בפראגה. בית הכנסת מוזכר במסמכים רשמיים כ"בית הכנסת של שמואל". גבאי בית הכנסת היה הירש אברמוביץ'. לבית הכנסת הויכע שול שבקרקוב הוא תרם 1,000 זהבים לצורכי שיפוץ בית הכנסת, וקיבל עבור כך "מי שברך" שתוקן עבורו. להשערת רינגלבלום את התרומה הוא נידב באחת מן הפעמים שהזדמן לקרקוב, בה היה אחד המחסנים של הצבא, בתור היותו ספק של הצבא.
פעילותו ותפקידיו > בקהילה היהודית > ועד ארבע ארצות

ועד ארבע ארצות היה גוף מנהלתי שהתקיים כ-250 שנה, והיה אחראי לגביית המיסים מהקהילות היהודיות, ומסירת המיסים לשלטונות. הוועד פורק רשמית בשנת ה'תקכ"ד (1764), לאחר שנטען כי גבייה ישירה מהיהודים לשלטונות - ללא הפרשת סכומים להחזקת הוועד - תעשיר יותר את קופת האוצר הפולני.
לאחר כעשור, אדם פונינסקי (פול'), מי שהיה גזבר הכתר הגדול (פול') (מקביל לשר האוצר וראש הבנק המרכזי), פרסם הודעה שלמעשה בונה מחדש את מבנה הוועד. בהודעה, שנמסרה בכ"ו בתשרי ה'תקל"ד (13 באוקטובר 1773), נאמר כי מכיוון שהיהודים עוללו רעות בימי קונפדרציית באר (אנ') עליהם לשלוח באי כוח לוורשה שיודו בשמם על הפשעים שביצעו, ושיעבירו את כספי המיסים החדשים שיוטלו עליהם. מאחר שוועד ארבע ארצות בטל יחד עם הוועדים שתחתיו, היה צורך בהקמת מנגנון זהה מחדש. פונינסקי מינה מנהיגים חדשים לפי מחוזות, ומעליהם מנהיגים ראשיים. במערכת מינויים זו מונה זביטקובר בי"ח בכסלו ה'תקל"ד (3 בדצמבר 1773) כפרנס הוועד החדש של ורשה ופראגה. על כתב המינוי חתמו 58 יהודים, שאף התחייבו לפרוע סך של 1,000 אדומים שלוו מזביטקובר, על פי המופיע במסמך החתום. פירעון הסכום יוטל על ידי מס מיוחד לכל תושבי ורשה, וייגבה באמצעות המנהיגים, אולם אם לא תתאפשר הגבייה באופן זה, אותם 58 החותמים יחויבו בפריעת החוב באופן אישי. זביטקובר התהדר כל ימיו בתואר "פרנס ועד ארבע ארצות", והתואר אף נחרת על מצבתו.
אותו החוב של 1,000 האדומים, מסתבר כי נועד עבור העשרת קופתו של פונינסקי. הסכום הגדול של החוב, היווה מוקד סכסוך בין זביטקובר לבין החתומים, ובתווך עוד מספר מעורבים בעסקה. היהודים החתומים התכחשו לחוב זה בטענה שלא לוו ממנו כל סכום, וביצוע החתימות היה באילוץ בכוח על ידי זביטקובר בגיבוי חיילים, בעת שבאו למכור את סחורותיהם בוורשה; על עצם הטלת החוב על היהודים, טענו הם כי זביטקובר בעצמו צריך לשלם את חוב זה, שכן היה זה עבורו בתמורה למינויו למשרת פרנס הוועד. כאשר הגיע התיק לבית הדין של ועדת הכספים, הוא זיכה את זביטקובר וחייב את החתומים בתשלום הסכום; לדעת עמנואל רינגלבלום, היה זה הודות להשפעתו של זביטקובר בחוגי השלטון, בגיבויו של פונינסקי. מערכת המשפט בפולין הייתה מספיק מתקדמת בשביל שהיהודים יוכלו לגלגל זאת בערכאות נוספות מדרגות שונות ולדחות את קיום פסק הדין. הסכסוך התגלגל בבתי משפט שונים, עד שלאחר 12 שנה צבר ריביות גבוהות אשר עם הוצאות המשפט הגיעו ל-1,840 אדומים. בשנת 1785 (ה'תקמ"ה) מכר זיבטקובר את זכות התביעה של החוב ליחיאל בן מאיר, איש המטבעה ומעשירי ורשה.

סופו של חוב זה, אחר ששוב ניסו היהודים להתנער מפירעון החוב, ואחר ששוב הכריע בית הדין של ועדת הכספים נגדם וחייבה אותם לשלם זאת ליחיאל בן מאיר, בית הדין מינה ועדה של שלושה רבנים ושלושה פרנסים שיחלקו את הסכום בין כל יהודי ורשה, לפי מצבו הכלכלי של אחד. בינתיים התפשר יחיאל בן מאיר עם כמה עשירים יהודים, מהם קיבל סכום חלקי; ובעזרת שתדלן ורשאי והרב אלכסנדר סנדר מאפטא, שהיה רב בדומברובה, הם הטילו מס גולגולת על כל היהודים בוורשה, שלא כהכרעת בית הדין של ועדת הכספים.
רינגלבלום מסכם כי מלבד החוב שהוטל על יהודי ורשה ותואר הכבוד שהוענק לזביטקובר, לא ידוע על כל דבר אחר שיצא ממינוי זה. מעבר למה שלא ברור אם הייתה ממשות בגוף שהקים פונינסקי, לא ברור אם זביטקובר מימש את משרתו בדרך כלשהי. לא ידוע על כל פעילות שתדלנית שעשה דרך תפקידו זה.
פעילותו ותפקידיו > בקהילה היהודית > חברה קדישא

שימש בנשיאות החברה קדישא של ורשה ופראגה. לבחירת גבאי החברה קדישא, שהייתה מתקיימת מדי שנה בחול המועד של פסח, הייתה מגיעה משלחת מיוחדת של שני אנשים להזמין את זביטקובר לאספה. את פעילותו של זביטקובר כיושב ראש החברה קדישא מסכם יצחק שיפר לשבח; רינגלבלום שולל את מסקנה זו לחלוטין, על סמך פנקסי החברה-קדישא שהודפסו.
פעילותו ותפקידיו > בקהילה היהודית > בית הקברות היהודי ברודנו

הקהילה היהודית הראשונה בוורשה התקיימה בפרבר פראגה, ובשנת ה'תק"ך (1760) היא מנתה אלפי יהודים. החל מימי ראשית ההתיישבות היהודית בוורשה, בשנת ה'רפ"ז (1527), ועד למאה ה-18, לא היה בית קברות יהודי בוורשה. לפני ייסוד בית קברות בפראגה היו יהודי המקום קוברים את מתיהם בעיירות הסמוכות: נובידבור, סוכצ'ב וגרודז'יסק (בגרודז'יסק נקבר גם אביו של שמואל).
מועד תחילת הקבורה בפראגה (לימים גם טרגובק) אינו ברור, ועדויות מהמהנדס ע. הרשטיין שביקר במקום לפני מלחמת העולם השנייה ומצא שם קברים כבר מ-1765 (ה'תקכ"ה), מעלים כי הייתה בו קבורה בלתי-חוקית לפני שהושג כתב הזכות לקבורה בו. בשנת ה'תק"ם (1780) השיג שמואל זביטקובר כתב-זכות מהמלך האחרון של האיחוד הפולני-ליטאי סטניסלאב פוניאטובסקי המאשר חכירה לצמיתות של שטח בגודל כ-6 דונם לשם הקמת בית קברות מגודר עם ביתן שמירה, בעלות של 400 זהובים לשנה; בכתב הזכות הופיע זביטקובר כמנהל בית הקברות. קבלת הזכות ניתנה לו הודות לקשריו עם שר הפרובינציה הפולנית מזוביה ובאישורו של הבישוף מפלוצק שהתנה זאת בקיום הלוויות שקטות וצנועות - ללא זמרה וללא תהלוכות פומביות, וכן בהתחייבות לבישוף על מס שנתי ל-יום יוחנן המטביל עבור הכנסייה בסקרישב. לאחר כ-5 שנים הסתיימו העבודות להכשרת השטח והעניינים הפורמליים, וזביטקובר העביר את הניהול לחברה קדישא, תוך שהוא משאיר אצלו את הבעלות עם התניית הקבורה באישור פרטי ממנו לכל נפטר. עלות התיקונים נפלה על החברה קדישא, והיא קיבצה זאת באמצעות תרומות.
זכות הקבורה בשטח הייתה של זביטקובר, והוא דרש סכומים גבוהים עבור הקבורה בבית הקברות; אלו שלא עמדו בדרישה, קברו את הנפטרים שלהם בבית הקברות היהודי בסוכצ'ב המרוחקת כ-60 ק"מ מוורשה. בין אלו שנדדו לסוכצ'ב כדי לקבור שם את מתיהם היו גם יהודים עשירים בוורשה, שהעדיפו את הקבורה בבית הקברות שבסוכצ'ב מאשר להגיש לזביטקובר את בקשת הקבורה בשטחו. כדי למנוע את תופעה זו, נקבע על ידי השלטון שאם הנפטר הוא עשיר ובני משפחתו בחרו לקבור אותו בסוחצ'וב, עליהם יהיה לשלם סך של שליש מדמי הקבורה, 30 אדומים. בית הקברות בפראגה הפך למקור סכסוכים בינו לבין הקהילה היהודית בוורשה ובפראגה. לבעלות זביטקובר על שטח בית הקברות, קשורה גם עובדת היותו נשיא החברה קדישא בוורשה ובפראגה.
לאחר שמרד קושצ'ושקו (1794) דוכא על ידי אלכסנדר סובורוב, והגנרל בוכסהבדן (אנ') מונה למושל, התלוננו היהודים לפניו על זביטקובר, על דמי הקבורה הגבוהים שדורש. עוד בחיי זביטקובר, בסוף המאה ה-18, הושג אישור לבניית בית קברות חדש בוורשה. מספר שנים לאחר פטירת זביטקובר, בשנת ה'תקס"ז (1806) - בימיו האחרונים של השלטון הפרוסי בוורשה, נפתח בית הקברות היהודי בוורשה הידוע כבית העלמין "גנשא". באותן השנים ניהלה יהודית אלמנתו של זביטקובר את החכרת בית הקברות לחברה קדישא, ועמה נחתמו החוזים.
פעילותו ותפקידיו > בקהילה היהודית > פעילות ההצלה בטבח פראגה

אחד מסיפורי מפעליו ומעשיו הטובים, ואף הבולט שבהם, הוא על כך שבימי טבח פראגה (אנ'), עם כיבוש פראגה בידי הרוסים (במהלך מרד ורשה, כחלק ממרד קושצ'ושקו), בשנת 1794 (ה'תקנ"ה), ב-4 בנובמבר (י"א בחשוון), ישב זביטקובר בחצרו עם שתי חביות מלאות מטבעות – האחת מטבעות של זהב והשנייה של כסף – ומסר הודעה לקוזאקים כי על כל אדם חי שיביאו לפניו – יקבלו מטבע זהב, ואילו על גוף אדם מת שיביאו לפניו על מנת לקבור אותו – יקבלו מטבע כסף. החביות התרוקנו בתוך זמן קצר, כשבאמצעות כך הציל את חייהם של מאות ממוות בטוח; לפי גרסה שנמסרת מהמגיד מקוז'ניץ סך הניצולים היהודיים עמד על 800. לסיפור זה גרסאות שונות, ועל פי חלק מהן כל המתים שהובאו לפניו נקברו על ידו בבית הקברות שבבעלותו.

רינגלבלום נוטה לקבל את הסיפור כנכון, והוא מציין כי מעשה זה חיפה על צדדים אחרים אפלים באישיותו, וטיהר אותו בהכרה העממית.
אגדה נוספת מובאת מאת נינו הפילוסוף אנרי ברגסון, בשם אביו המלחין מיכאל ברגסון (פול'), לפיה זביטקובר חילל שבת לשם הצלת נפשות, בהצלת יהודי ממוות בתלייה.
דמותו בהיסטוריה

דמותו של זביטקובר הצטיירה במהלך ההיסטוריה כחיובית ואצילית, כשאגדות רבות נרקמות מסביב. שמואל יבנין (יעוונין) מתאר אותו כרחמן ורודף חסד, בעל צדקה מופלג ומקדש שם שמים: ”אביר הגביר, השר בישראל, הר"ר שמואל זביטקובר מפראגה, הוא הגבר הפליא להראות נפלאות במעשה הצדקה, וזרעו סמכתהו לעשות ישועות בעירו לנכאי לב, כאחד גדולי הנדיבים בעם, שרידי דורות עולמים, ועל נדיבות קם בגמילות חסדים, והקדיש שם שמים ושם עמו, ברוב תגמוליו, והמון רחמיו וחסדיו, אשר לא התאפקו לבני עמו, כנודע בשער בת רבים, שמו הטוב לא ימוש מפי תושבי עדתו, וזכרונו כרות על לוח לבותם”.
גם פרנק מתאר אותו כבעל צדקה ומכניס אורחים. עם זאת, במסורת מהמגיד מקוז'ניץ הוא מוצג כבעל-עבירה כבד, לפיה "עבר על כל העברות שבעולם, ואין לך עברה שלא היה עובר עליה", ואף בעת פעולות ההצלה שלו בטבח פראגה "נסע מדבר-עברה אחד לדבר-עברה שני".
לדברי ההיסטוריון הפולני קורז'ון, שרינגלבלום מצטרף אליו, שמו של זביטקובר כנדבן ובעל צדקה הוא מוטעה, ובא לו משמועות שהשתרבבו מצדקותיו ונדבותיו של בנו בר ברגסון שהיה מפורסם כנדיב גדול.
דמותו בהיסטוריה > במסורת החסידית

עמנואל רינגלבלום מביא מסורת חסידית המספרת על כך שרבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ, המגיד מקוז'ניץ, שר באחת השבתות ניגון מסוים, ולאחר מכן סיפר לחסידים את מקור הניגון: שאחר שהציל זביטקובר מאות יהודים בטבח פראגה "נעשה רעש בפמליא של מעלה" וצוינה זכותו בהצלת נפשות מרובות אלו, שנמצא שכל המצוות שנעשות על ידיהם ועל ידי צאצאיהם תלויות בו, אולם נשמעה קטגוריה כבדה עליו בשל היותו בעל-עבירה כבד; לבסוף הועלתה הטענה שיבדקו מה יעשה למחרת אותו היום, ולפי זה ישפטו את טיבו. הסניגור שחשש מכך, ביקש שייקחו את נשמתו בטרם יום המחר, ובקשתו התמלאה. בעת שנשאו אותו המלאכים לעולם העליון, הם שרו את אותו הניגון. המגיד מקוז'ניץ ציין על אותה השבת שהיא יום השנה של זביטקובר, ולכן הוא שר את הניגון.
לסיפור קיימות נוסחאות נוספות שונות; בולטת מהן היא גרסת רבי יצחק מאיר אלתר, שהעיד כי היה נוכח במקום - כנער - בעת שהמגיד מקוז'ניץ שר את ניגון זה. לגרסה זו, אחר הצעת הסניגור הוחלט בבית דין של מעלה כי אכן זכאי הוא למקום חשוב בגן עדן, אך עליו לעבור זיכוך מכתמיו הגדולים; זיכוך זה נמשך שלוש שנים. כאשר הסתיים הזיכוך העבירו אותו המלאכים למקומו בגן עדן, כשבתוך כך שרו את אותו הניגון; והמגיד מקוז'ניץ שר עמם. לגרסה זו המגיד הוסיף כי למרות הזיכוך עדיין נשאר כתם במלבושו, ורבי יצחק מאיר אלתר אמר כי כנראה זה משום שבין חטאיו היה גם חטא ניאוף שהזיכוך עליו קשה ביותר.
הניגון דומה למארש צבאי, והוא מושר בראש השנה בפי חסידי פולין הקונגרסאית וגליציה. אדמו"רי קוז'ניץ שרו את מארש זה בימים נוראים לפני תפילת "כתר", ואצל רבי קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצנה שרו זאת על מילות הפיוט אין קצבה.
הדים דומים עולים ממסורת חסידית נוספת שסופרה על ידי רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר מגור, לפיה כאשר בא המגיד מקוז'ניץ לסדר קידושין בחופת נכדתו של שמואל זביטקובר בת בנו ברקה, שנישאה לרבי ישכר בריש הורוביץ נכדו של רבי שמואל שמלקה הורוביץ מניקלשבורג, התעכב המגיד בתפילת ערבית כשעתיים, ולאחר מכן אמר שהיה זה לפי שעבד קשה בייחודים קדושים על מנת להוריד את נשמת רבי שמלקה מניקלשבורג שישתתף בחופה, ובתוך כך הופיעה נשמת שמואל זביטקובר, והיה מוכרח לתקנה ולהעלותה למקומה.
משפחתו

מאשתו שיינדל:
בנו אבא'לה, שכונה "פראגער". אביו נעזר בו - בין היתר - לגביית חובותיו, וכן במסחר הבהמות, העור והבשר, כשחלק מהעסקים ניהל בעצמו.
בנו דב בער (ברק) ברגסון (זוננברג), סוחר ובעל נכסים, בנקאי ונדבן, שימש גם כספק לנפוליאון. נשא את תמר'ל ברגסון (זוננברג) לאחר מות בעלה הראשון. אף הם היו פילנתרופים ידועים ביהדות פולין. למשפחה היו צאצאים רבים מפורסמים, סוחרים ובעלי הון. נינם היה הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
מאשתו לאה:
בתו איידל (או אטליה, ובשמה המלא: אטליה יוזפה אדולפינה. נפטרה ב–1850). נישאה לבנקאי היהודי קארול יאן לסקי (פול'), ממנו נולדו לה שני בנים. לאחר מותו (1802) נישאה לשמואל פרנקל (פול'), סוחר ובנקאי יהודי.
מאשתו יהודית:
בתו חיה שרה (מאוחר יותר: אנה. 1788–1828). נישאה לנוצרי בשם יוזף אלכסי מורבסקי (פול') ‏(1791–1855), חבר מועצת דוכסות ורשה ב-1812, חבר מועצת המדינה, סנטור וחבר מועצת פולין הקונגרסאית בשנת 1830.
בתו לודויקה. נישאה ליצחק פלאטוי.
בתו ברברה. נישאה ללודוויק (לייב) אסטריך מקרקוב; בהמשך היה ממשכילי ורשה; בנקאי, סוחר ותעשיין.
הנצחה

השכונה הוורשאית "שמולוביזנה" (פול') ממוקמת על השטח בו התגורר שמואל זביטקובר, והיא נקראת על שמו; השם ניתן ככל הנראה כבר בחייו, על מנת להבדיל בין חלקו לבין החלק שהיה שייך לפוניאטובסקי, ששניהם חלקו יחד את רובע טרגובק (אנ').
ביאורים והרחבות

↑  ראו להלן בגוף הערך.
↑  סופו של היימן, שבימי מרד קושצ'ושקו (1794) הואשם בריגול לטובת פרוסיה והוא הוצא להורג בתלייה.
↑  במצבתה, וכן בעתודות רשמיות מופיעה בשם גיטל.
↑  בסופו של דבר דוכא המרד על ידי אלכסנדר סובורוב, והרוסים שבו לשלטון.
ראו גם

דב בר ברגסון
לקריאה נוספת

עמנואל רינגלבלום, "שמואל זביטקובר: עסקן צבורי־כלכלי בפולין בימי חלוקתה", ציון, ג [ג] (ניסן תרצ"ח), עמ' 246–266, באתר JSTOR
עמנואל רינגלבלום, "שמואל זביטקובר: עסקן צבורי־כלכלי בפולין בימי חלוקתה – סוף", ציון, ג [ד] (תמוז תרצ"ח), עמ' 337–355, באתר JSTOR
האנציקלופדיה העברית, כרך ט"ז, "זביטקובר, יוסף שמואל", ירושלים תשכ"ג, טור 588
נורדיה (שכונה)

| --- | --- |

נורדיה, 1935
 מידע
 עיר:  תל אביב-יפו
 תאריך ייסוד:  1924
 קואורדינטות:  32°04′28″N 34°46′30″E﻿ / ﻿32.07444444°N 34.775°E﻿ / 32.07444444; 34.775
 שכונות נוספות בתל אביב-יפו
 תבנית:לשוניות2
 
פועלי בניין בנורדיה, 1935
נוֹרְדִיָּה הייתה שכונה בתל אביב, שהתקיימה משנות ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, במקום שבו עומד כיום קניון דיזנגוף סנטר ובסביבתו. בשכונה התגוררו כמה מאות תושבים.
לקריאה נוספת

תמר ברגר, דיוניסוס בסנטר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
הערות שוליים

↑  אריה סמסונוב. 1967. "כך נוסדה נוה שאנן". הקבלן והבונה (140).
↑  שיחות, שינויים בנוף, מעריב, 6 בדצמבר 1957
1 2  המשטרה התערבה באסיפת תושבי השכונה נורדיה, על המשמר, 6 בדצמבר 1955
↑  תמר ברגר, דיוניסוס בסנטר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998
↑  רשות הפיתוח מונעות פיתוחה של שוכנת נורדיה, חרות, 24 בנובמבר 1953
↑  דיירי שכונת הצריפים * נורדייה" בתל־אביב דורשים הקמת בתיי מגורים במקום, הצופה, 14 בינואר 1953
↑  שכונה חדשה במקום נורדיה, מעריב, 11 בנובמבר 1951
↑  25 תכניות לבינוי שטח צריפי נורדיה, חרות, 20 במאי 1952
↑  מ. מייזלס, הכתם השחור מסתיר את הכתם הירוק, מעריב, 7 בדצמבר 1953
↑  הוחל בהריסת שכונת נורדיה, על המשמר, 22 ביולי 1958
↑  צו־הפקעה" יופעל נגד תושבי "שכונת נורדיה", הצופה, 4 בנובמבר 1960
↑  חברת פדרמן תשתתף בשיקום שכונת נורדיה, למרחב, 21 באוקטובר 1962
↑  הגיע האדריכל הנודע פרופ' נימאייר, הַבֹּקֶר, 17 באפריל 1964
↑  תושבי -שכוגת נורדיה בתל־אביב דורשים "דירה תמורת דירה, הצופה, 31 במרץ 1964
↑  פדרמן ומנדלמן ספסרי קרקעות" ,אל תתעשת על חשבון עניים", קול העם, 31 במרץ 1964
↑  "מעונות נורדיה" מבקשת צו פירוק נגד "דיזנגוף סנטר", דבר, 10 בספטמבר 1970
↑  בקשה לצו מניעה זמני נגד "מעונות נורדיה", מעריב, 1 בפברואר 1971
↑  מנחם תלמי, "מוהיקנים אחרונים על אדמת חינאווי", מעריב, 21 באוקטובר 1970
↑  הבית האחרון בנורדיה בתל אביב יהרס, מעריב, 10 באוגוסט 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605751005171
דוד ליפשיץ (רב)

ערך זה עוסק ברב. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1906 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 ביוני 1993 (בגיל 87 בערך) 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  ישיבת מיר (בלארוס) 
 תקופת הפעילות:  ? – 28 ביוני 1993 
 
הרב דוד ליפשיץ (ה'תרס"ו, 1906 – ט' בתמוז ה'תשנ"ג, 28 ביוני 1993) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי. רבה האחרון לפני השואה של העיר סובאלק, מראשי "אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה", ראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק, וראש ארגון "עזרת תורה".
ביוגרפיה

נולד במינסק לאיטל ולרב יעקב אריה ליפשיץ, בנו של רבי שלמה זלמן ליפשיץ איש גרודנה מחבר "עולת שלמה" על סדר קדשים ונשיא כולל הורדנה. במינסק למד ב"חדר מתוקן" אצל חיים דוד רוזנשטיין; עמו למד בנו של רוזנשטיין, אברהם אבן-שושן. השניים חיברו בילדותם פירוש לספר משלי בשם "טל ילדות". בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 למד אצל רבי שמעון יהודה שקופ בישיבת שער התורה בגרודנה, ואחריה בישיבת מיר בה היה מקורב לרב אליעזר יהודה פינקל ולמשגיח רבי ירוחם ליבוביץ. נישא לציפורה חוה בתו של הרב יוסף יוסלביץ', רבה של סובאלק ועם פטירתו הפתאומית של חמיו בגיל 56 בשנת 1935 התמנה כרבה של העיר. הצליח להימלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והיגר לארצות הברית, בה עמד בראש "ועד העזרה לפליטי סובאלק והסביבה". בתחילת ימיו בארצות הברית כיהן כראש ישיבת "בית מדרש לתורה" בסקוקי, שיקגו. בהמשך כיהן כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן ומשנת 1956 כחבר הנשיאות של "אגודת הרבנים באמריקה ובקנדה". כיהן גם כנשיא של ארגון "עזרת תורה" של אמריקה בישראל.
בשנת תשמ"ט הוציא את הספר מנחת יוסף, מתוך כתבי יד של חותנו.
הרב ליפשיץ נפטר בט' בתמוז ה'תשנ"ג, 28 ביוני 1993. הוא הועלה לקבורה בישראל ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו

לרב ליפשיץ היו שלוש בנות:
בתו הגדולה שולמית, נקראה על שם סביו הרב שלמה זלמן ליפשיץ, ונישאה לרב נתן קמינצקי בנו של הרב יעקב קמינצקי
בתו חיה נישאה לרב ד"ר חיים אייזיק וקסמן, בנו של הרב ניסן וקסמן
בתו שרה איטל נישאה לרב בנימין משה שטיין, בנו של רבי חיים שטיין
הערות שוליים

↑  מבוא להוצאה החדשה של עולת שלמה, ירושלים תש"ע.
↑  ספר קהילת סובאלק ובנותיה, בערכו, עמוד 146.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302447805171  ISNI: 0000 0000 7150 9390  LCCN: n93105391  SNAC: w6fc2gf1  VIAF: 55832047   WorldCat (עם VIAF): 55832047