קרב חרן
רקע > צעדים מקדימים לקראת הפלישה הרומאית

מרקוס ליקיניוס קראסוס, שהיה הצלע השלישית בטריומווירט הראשון ששלט ברומא, שאף לתהילה צבאית, שתשתווה להישגיהם של שני עמיתיו להנהגה, יוליוס קיסר ופומפיוס. לכן החליט לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, שגבלה בשטחים שבשליטת רומא באגן המזרחי של הים התיכון. לאחר תום כהונתו כקונסול בשנת 55 לפנה"ס, בהיותו בגיל 60, מונה קראסוס למושל הפרובינקיה הרומית של סוריה. הוא הפליג מאיטליה לאסיה הקטנה בראש צבא גדול בראשית שנת 54 לפנה"ס, ומכיוון שההפלגה נערכה בעונת החורף הסוערת, הוא איבד ספינות רבות, שטבעו במהלכה. לאחר שצבאו נחת באסיה הקטנה, הוא הצעיד אותו בדרך היבשה לסוריה דרך גאלאטיה.
הרקע לפלישת הצבא הרומי לאימפריה הפרתית, היה המתיחות ששררה בין האימפריה הרומית לבין הפרתים סביב שאלת השליטה על ממלכת ארמניה לאחר שרומא השלימה את השתלטותה על אסיה הקטנה. ארמניה, ששכנה מצפון מערב לים הכספי, הייתה מדינת חיץ בין השטחים שבשליטת שתי האימפריות, וכל אחת מהן ביקשה לכלול אותה באזור השפעתה.
באביב שנת 54 לפנה"ס חצה צבאו של קראסוס את נהר הפרת, והשתלט על מספר ערים בצפון מסופוטמיה שמרביתן לא גילו התנגדות ונכנעו לו מרצונן. הערים ששכנו באזור זה היו תחת השפעה הלניסטית חזקה, וברובן התושבים קיבלו את הצבא הרומי ככוח משחרר מעול השלטון הפרתי. פלישתו של קראסוס לא נתקלה בהתנגדות משמעותית מצד הפרתים, משום שהם היו עסוקים במלחמת ירושה על השליטה באימפריה הפרתית בין שני בניו של המלך פראטס השלישי. המלחמה הסתיימה רק לקראת סוף שנת 54 לפנה"ס בניצחונו של המלך אורודס השני על אחיו, מיתרידטס השלישי, ואורודס עדיין היה עסוק בביסוס שלטונו על האימפריה הפרתית. הסאטרפ הפרתי המקומי, סילאקס (Silaces), ניסה להתנגד לפלישה עם כוח הפרשים הקטן שעמד לרשותו, אך הובס סמוך לעיר איקנאי (Ichnae) ונמלט אל המלך הפרתי, כדי לבשר לו על הפלישה הרומאית.
במקום לנצל את הצלחת פלישתו לצפון מסופוטמיה לתנועה מהירה במורד הפרת וכיבוש הערים הגדולות של מסופוטמיה, קטסיפון, סלאוקיה ובבל, הסתפק קראסוס בהישגיו המוגבלים, ונסוג עם צבאו בחזרה לסוריה כדי לחרוף שם, כשהוא מותיר מאחור 7,000 רגלים ואלף פרשים, כחילות מצב בערים שכבש. ייתכן שמטרתו של קראסוס בפלישתו הראשונה לשטח הפרתי הייתה ליצור ראש גשר מאובטח ובסיס אספקה מעבר לנהר פרת, ממנו ניתן יהיה להתקדם ללב האימפריה הפרתית, אולם נסיגת צבאו אפשרה לפרתים לגייס את כוחותיהם ולהתכונן כראוי להתמודדות הצפויה נגד הרומאים. מספר חוקרים סוברים שמלחמת הירושה באימפריה הפרתית הסתיימה בראשית שנת 54 לפנה"ס, ולא לקראת סופה של השנה. הם טוענים שאילו קראסוס היה יודע, שמיתרידטס השלישי עדיין מחזיק בסלאוקיה, הוא לא היה מחמיץ את ההזדמנות לחוש לעזרתו, כדי לרכוש לעצמו בעל ברית חשוב. אולם כאשר צבאו של קראסוס פלש לצפון מסופוטמיה בקיץ שנת 54 לפנה"ס, המרד של מיתרידטס כבר חוסל.
במהלך חורף 53/54 לפנה"ס הגיעה אל קראסוס משלחת ארמנית גדולה בראשות המלך ארטאווסדס השני. האחרון, שהיה בעל ברית של רומא, הציע לקראסוס לעבור דרך ממלכתו, כדי לתקוף את ליבה של האימפריה הפרתית, תוך ניצול פני השטח ההרריים של ארמניה, מבלי להסתכן בהתנגשות בשטח מישורי עם הפרשים הפרתים. במקרה כזה הוא היה מוכן להבטיח לרומאים סיוע של כוח ארמני גדול, 30 אלף רגלים ו-16 אלף פרשים, בפלישתם לאימפריה הפרתית. אולם קראסוס החליט לדחות את ההצעה המפתה, והעדיף לנצל את השטח שצבאו השתלט עליו בצפון מסופוטמיה, כבסיס לפלישה לאימפריה הפרתית בנתיב הקצר ביותר, שם יכול היה גם להסתמך על תמיכת האוכלוסייה הסורית-יוונית המקומית. נראה שקראסוס היה בטוח בניצחונו על הפרתים בעקבות ההישגים הגדולים של המצביאים הרומיים שקדמו לו, לוקולוס ופומפיוס, במלחמותיהם במזרח הקרוב, וסדרת התבוסות שהם הנחילו לצבאות עדיפים מספרית של השליטים המקומיים באסיה הקטנה, בארמניה ובסוריה (מיתרידטס, טיגראנס הגדול והמלכים הסלאוקיים). לכן הוא הרשה לעצמו לדחות את הצעת הסיוע הארמנית, שאילו התקבלה הייתה מחזקת מאוד את כוח הפרשים של צבאו, ומאפשרת לו להתמודד נגד חיל הפרשים הפרתי. הוא כנראה לא הבין שמדובר ביריב מסוג אחר לחלוטין, מכיוון שקרב חרן היה ההתנגשות הצבאית המשמעותית הראשונה בין הרומאים לבין כוחות פרתיים.