stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם פוקסמן
מחלוקות > השואה הארמנית

התנגדותו של פוקסמן ביולי 2007 להחלטת הקונגרס שהכירה ברצח העם הארמני עוררה ביקורת רבה כלפיו. "איני סבור שפעולת הקונגרס תסייע להרגיע את המחלוקת בסוגיה זו. ההחלטה נוקטת עמדה; היא פסק דין" הצהיר פוקסמן. "הטורקים והארמנים צריכים לבחון מחדש את העבר שלהם. הקהילה היהודית לא צריכה להיות שופטת של ההיסטוריה הזו, וגם הקונגרס של ארצות הברית לא צריך לעשות זאת." שריסטאן מלקוניאן, יושבת הראש של הוועד הלאומי הארמני של מזרח מסצ'וסטס, האשימה את פוקסמן בריאיון עיתונאי בכך שהוא "מכחיש שואה".

בחודש שלאחר מכן הוסיף פוקסמן ואמר כי "אנו ממשיכים להאמין שהחלטת הקונגרס בעניינים כאלה היא הסחת דעת שאינה מועילה ושלא תגרום לפיוס בין הטורקים לארמנים. אנחנו לא נהסס להשתמש במונח "שואה" בעתיד." פוקסמן שלח בנוסף לכך מכתב לראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן והביע צער על הקושי שעמדתו גורמת לממשלת טורקיה: "אין לנו כל כוונה להעמיד את העם הטורקי או מנהיגיו במצב לא נעים."
מחלוקות > ביקורתו על דונלד טראמפ

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020, תמך בג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, וכינה את דונלד טראמפ סכנה לדמוקרטיה האמריקאית, וטען ש:"טראמפ לא אמין, לא רציונלי, ולא הגיוני","המילים שלו והמעשים שלו מחזקים אנטישמיים".
סרטים

סרטו התעודי של הבמאי יואב שמיר Defamation (השמצה) משנת 2009 בוחן את האנטישמיות והשפעתה על מדיניותן של ישראל וארצות הברית. הסרט מספר גם על פוקסמן. הסרט זכה בפרס הסרט התעודי הטוב ביותר לשנת 2009 בפסטיבל אסיה-פסיפיק.
לקריאה נוספת

The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control, Palgrave MacMillan, ISBN 1403984921, ISBN 0230604048
Never Again? The Threat of the New Anti-Semitism, Harper Collins, ISBN 0060730692
A Nation of Immigrants, John F. Kennedy (Foreword), Harper Perennial, ISBN 0061447549
Foxman, Abraham, Jews and Money: The Story of a Stereotype, Palgrave Macmillan, 2010 ISBN 978-0-230623859
הערות שוליים

↑  Kowalski, Isaac (1984). Anthology on armed Jewish resistance, 1939-1945. Brooklyn, N.Y.: Jewish Combatants Publishers House. ISBN 0-9613219-0-3.
1 2  Marquis' Who's Who in America, 60th Diamond Ed. (2006) 2: 1358.
↑  ביוגרפיה של אברהם פוקסמן, אתר הליגה נגד השמצה
↑  ג'יימס טראוב, "האם אברהם פוקסמן סובל מבעיה אנטי-אנטישמית ?", הניו יורק טיימס, 14 בינואר 2007
↑  הארץ, אחרי 27 שנה: אברהם פוקסמן יפרוש מראשות הליגה נגד השמצה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2014
 עופר אדרת, בין שיאני השכר היהודים בארה"ב: ראשי מרכז ויזנטל, הליגה נגד השמצה וג'יי סטריט, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2013
↑  אליהו סלפטר, כוחם של יהודים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2007
↑  הזוכים בפרס ההומניטרי: רשימת הזוכים בפרס על מפעל חיים, ועדת הזיכרון הבין-דתית
↑  "המנהל הלאומי של הליגה נגד השמצה אברהם פוקסמן וכה בפרס ההומניטרי על-שם ראול ואלנברג", אתר קולג' רמפו בניו ג'רזי, 8 בפברואר 2002
↑  "למנכ"ל הליגה נגד השמצה הוענק אות הלגיון הצרפתי", וואלה, 17 באוקטובר 2006
↑  אלי לייק, "בוש יבקר במאי את אולמרט", ניו יורק סאן, 13 במאי 2008
↑  מאת ניצן הורוביץ, אברהם פוקסמן פעל לחנינת ריץ' עקב תרומה גדולה, באתר הארץ, 24 במרץ 2001
↑  "בניית המסגד בגראונד זירו", ניוזוויק, 6 באוגוסט 2010
↑  שרון סמבר, "יהודים מוחים נגד ארגון הצופים האנטי-לה"טבי שנה אחרי פסיקת בית המשפט", JTA, ‏The Jewish News Weekly of Northern California, ‏13 בפברואר 2001
↑  גארי רוזנבלט, "הפסיון של אייב פוקסמן: האם ביקורתו הנוקבת של מנהיג הליגה נגד השמצה על סרטו של מל גיבסון היא צעד מוטעה ?", The Jewish Week, ‏3 במאי 2004
↑  מחלוקת סביב סרט של גיבסון על ישו, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2003
↑  ויליאם ג'ספר, "לצלוב את הפסיון: סרטו שטרם יצא לבתי הקולנוע של מל גיבסון על הפסיון וצליבתו של ישו מהווה מטרה להתקפות מרושעות, אולם ההשמצות מביאות לתוצאות לא רצויות", The New American,‏ 15 בדצמבר 2003
↑  פיל ברנן, "גיבסון: ה'פסיון' נובע מהרהורים על השואה", NewsMax.com‏, 16 בפברואר 2004
↑  זאב שבטס, "הכפיש יותר מאשר במילים", לוס אנג'לס טיימס, 1 באוגוסט 2006
↑  דן פיין, "מכוון למטרה: האדם החשוב ביותר בליגה נגד השמצה ממשיך להוקיע רטוריקה אנטישמית כ'קטלנית'", Jewish Weekly, ‏4 באפריל 2008
↑  אהרן פסמן, "השנאה מוצאת בית חדש באינטרנט, אומר פוקסמן", Jewish Exponent‏, 2 באוקטובר 2008
↑  קייט אובריאן, "התבטאות נגד דעות קדומות מעוררת זעם בווטרטאון: הוויכוח מתמקד ברצח עם", The Boston Globe‏, 1 באוגוסט 2007
↑  "הליגה נגד השמצה היהודית מתעקשת על טענת רצח העם", Turkishpress.com,‏ 28 באוגוסט 2007
↑  לורה אדקינס, "טראמפ לא אמין, לא רציונלי, ולא הגיוני", באתר זמן ישראל, 12 בנובמבר 2020
↑  הסרט Defamation ב-IMDb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261194205171  PLWABN: 9810548881005606  GND: 139154981  ISNI: 0000 0001 1478 7359  LCCN: n94056973  NKC: jo2012711075  NTA: 117930687  SNAC: w6bp0pqh  SUDOC: 053298829  VIAF: 100456577   WorldCat (עם VIAF): 100456577 
העיתונאי ריק סנצז ואברהם פוקסמן, מאי 2011
משה מרין

משה (מונייק) מרין (1905 – יוני 1943) היה ראש הקהילה היהודית והיודנראט, בגטו סוסנוביץ בתקופת השואה. הוא נספה במחנה אושוויץ.
חייו

משה מרין נולד בסוסנוביץ. הוא היה נשוי פעמיים. בתו הצעירה שרדה את השואה על פי רשומות USHMM, (אנ') בהינצלה על ידי איכר פולני אנונימי. מרין התפרנס ממסחר לפני הפלישה הגרמנית לפולין.
חייו > מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש סוסנוביץ על ידי גרמניה ב-4 בספטמבר 1939, הציג עצמו מרין בפני הנאצים כראש קהילת סוסנוביץ. זאת כאשר נשיא הקהילה לייזרוביץ (לפני הפלישה לפולין) שתק בפגישה עם קצינים גרמנים. מרין דיווח מהשורה האחורית של חברי הקהילה שנעצרו ל-24 שעות בבית מרחץ ציבורי וכך מונה לתפקיד. לא ברור אם לפני המלחמה היה חבר המועצה; קידומו הושתת על העובדה שהוא דיבר גרמנית. כך היה בתחילת הקריירה שלו בתור ראש היודנראט בגטו סוסנוביץ ובגטו הסמוך גטו בנדין, שני גטאות שיצרו יחדיו יחידה מינהלית אחת.
חייו > גיבוש כוחו

בינואר 1940 נתפס מרין על ידי הנאצים כמנהיג המשרד המרכזי של המועצה היהודית במזרח שלזיה העילית, אחראי על כ-45 קהילות יהודיות ובהן כ-100,000 יהודים פולנים. בתוך כשנה שלט על עשרות יודנרטים. מרין היה קשה במגעיו עם היהודים שהתנגדו לכיבוש, כולל הנוער הציוני, השומר הצעיר, גורדוניה ופועלי ציון. מרין סייע לנאצים בציד מנהיגיהן של קבוצות אלה. הוא עשה זאת בשיתוף פעולה של המשטרה היהודית, שמנהיגה הגן על החלטותיו של מרין.
מרין אימץ גישה דומה לזו של חיים רומקובסקי, ראש היודנרט של גטו לודז'. הוא סבר שעל ידי עבודה בגטו ישרדו היהודים את המלחמה. כמו רומקובסקי, ניסה מרין להצדיק גירוש של 25,000 יהודים בטענה כי ההקרבה שלהם אפשרה הישרדות של הנותרים. הוא הצהיר: "אם אבדו רק 25% כאשר היה סיכון לאובדן כולם, מי יכול לבקש תוצאות טובות יותר?"
[יהודים] נדרשו להתייצב במחנה מעבר שנפתח במבנה בסוסנוביץ אשר שימש בעבר כבית ספר. משם הם נשלחו למחנות עבודה בגרמניה. השמועות היו כי מהמחנות האלה לא חוזרים ולכן ניסו כולם להתחמק מהרשימות ומהתייצבות. עמדת מוניק מרין היתה הפוכה. הוא טען כי הסיכוי לשרוד במחנות העבודה גדול יותר וכי על האמהות לאפשר לילדים לנסוע אליהם. בשנת 1941 הוא הגיע לצ'לדז, אסף כמה נשים וניסה לשכנע אותן בצדקתו. הצטרפתי אל אמי ונכחתי בפגישה. "מאמעס שיקט די קינדער" (בעברית: אמהות, שילחו את הילדים), הוא אמר. אף אחת לא השתכנעה ולצערי, גם לא אמי. חברותיה של אחותי הניה שנכללו איתה ברשימות, נשלחו למחנות עבודה סמוך לגבול הצ'כי, שם הן עבדו בבתי חרושת עבור הצבא הגרמני. העבודה לא היתה קשה, הן קיבלו אוכל ורובן נשאר בחיים.
מרין נשלח לאושוויץ-בירקנאו ביוני 1943, חודש אחד לפני הטרנספורט האחרון מגטו סוסנוביץ.
הערות שוליים

↑  Avihu Ronen (2010). "Merin, Mosheh". Encyclopedia of Jews in Eastern Europe. YIVO Institute for Jewish Research. נבדק ב-27 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  JewishGen, Merin's letter to Alfred Szwarcbaum in Switzerland, in which he asks not to contact people other than himself.
↑  Yad Vashem, Moniek (Moshe) Merin, The Central Database of Shoah Victims' Names.
↑  (2003), Halinka Merin (daughter of Zaglebie Council chairman Moniek Merin), 1946.
↑  USHMM (2015), Mania Ganzweich in Auschwitz.
↑  Moshe Merin at Yad Vashem (in Hebrew) PDF.
1 2  Trunk, Isaiah (1972).
↑  Dawid Fischer. "The Ghetto of Sosnowiec (Srodula)". Holocaust Testimonies. PolishJews.org. נבדק ב-31 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Trunk, Isaiah (1972).
↑  עדות ניצול השואה אברהם גרין בספרו זגלמביה ותל אביב, ע' 32
↑  Yad Vashem. "Merin, Moshe (1906-1943), Chairman of the Judenratin Eastern Upper Silesia" (PDF). Shoah Resource Center. The International School for Holocaust Studies.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811302423005606  VIAF: 160351097   WorldCat (עם VIAF): 160351097
שאול מיזאן

| --- | --- |

 לידה:  17 באוגוסט 1893 פאזארדז'יק, נסיכות בולגריה
 פטירה:  דצמבר 1943 (בגיל 50) אלבסאן או קורצ'ה אלבניה תחת השלטון הנאצי
 לאום:  ממלכת בולגריה
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ז'נבה 
 תפקידים:  היותו ממנהיגי התנועה הציונית בבולגריה   ממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה  סופר ומשורר
 פרסים והוקרה:  מסדר הגבורה (1918) 
 
שאול ירוחם מיזאן (בבולגרית: Шаул Мезан; בכתב לטיני: Saül Mézan; ‏17 באוגוסט 1893, פאזארג'יק, נסיכות בולגריה – דצמבר 1943, אלבסאן או קורצ'ה, אלבניה) היה פעיל ציוני, ממנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה וממייסדי התנועה הרוויזיוניסטית במדינה. מיזאן, שהיה גם רופא, סופר, משורר, חוקר תולדות יהודי ספרד בבלקן ופובליציסט, נמנה עם בולטי מתנגדי המשטר הפרו-פאשיסטי בבולגריה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 ונאבק נגד האנטישמיות הממוסדת במדינה. הוא גורש מבולגריה ליוון וממנה נמלט לאלבניה, שם נהרג בקרב בשורות הפרטיזנים ומקום קבורתו לא נודע.
ראשית חייו

שאול מיזאן נולד בפאזארדז'יק למשפחה שנמנתה עם ראשוני התנועה הציונית במדינה. אמו שרה לבית סֶמוֹ הייתה פעילה מרכזית בקק"ל בולגריה. מיזאן למד בבית הספר היהודי היסודי שבעיר ובמקביל היה חבר בתנועת "מכבי". הוא למד רפואה באוניברסיטת ז'נבה והוסמך באורולוגיה ובכירורגיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין רפואה בגדוד הרגלִים ה-3 "וידין", שעמו לחם בחזית הרומנית במערכה בבלקן ועוטר בצלב הצבא הבולגרי על הצטיינותו בשדה הקרב. לאחר תום המלחמה הועסק כרופא בדופניצה, פוטר בשל פעילותו הציונית ועבר לסופיה, שם הועסק כעוזר מחקר באוניברסיטת סופיה. ב-1925 עלה לארץ ישראל, ובה עבד תקופה מסוימת כעוזרו של פרופ' יעקב דולז'נסקי, אך משלא הצליח להשיג משרה קבועה במרכז הרפואי הדסה ובקופת חולים, שב לבולגריה.
פעילותו הפוליטית

ב-1919 הקים מיזאן בפאזארדז'יק את "הוועד לחקר הפולקלור של יהודי בולגריה". הוא היה פעיל בתנועה הציונית וכן כיהן כנציג הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בכנסי הפדרציה הספרדית העולמית. מיזאן השתתף ביחד עם אברהם תג'ר בקונגרס המיעוטים הלאומיים באירופה שנערך לאחר מלחמת העולם הראשונה ובהמשך עמד בראש האגודות היהודיות של חבר הלאומים.
באוגוסט 1923 נבחרו בנימין ארדיטי, מיזאן, ברוך קונפינו ושמואל שטיינברג כנציגי יהדות בולגריה לקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבד, אך בפועל רק ארדיטי ושמואל שטיינברג נשאו בו דברים. בהמשך נבחר מיזאן לסגן יושב ראש תנועת מכבי בולגריה. ב-1922 היה מיזאן בין הפעילים הבולטים שסייעו להקמת האגודה הקואופרטיבית "עבריה" שפעלה לשיקום כלכלי של יהודי בולגריה והענקת סיוע כלכלי ותרבותי לחבריה ובכלל זה סיוע לניהול עסקיהם ורכישת דיור.
ב-1924 הוציא בנימין ארדיטי לאור את השבועון "אברייסקי גלאס" שביטא לראשונה אופוזיציה לזרם המרכזי בתנועה הציונית. מיזאן, שהושפע ממשנתו של יוסף מרקו ברוך, כיהן כעוזרו של ארדיטי ובהמשך נמנו השניים עם גרעין המייסדים של התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה, תוך ששם השבועון מוחלף ל"ראזסוויט". בהמשך עמד מיזאן בראש הוועד המרכזי של התנועה בבולגריה. מיזאן היה חבר בצה"ר, תרגם את כתביו של זאב ז'בוטינסקי לבולגרית וניהל עמו חליפת מכתבים.
ב-1 בדצמבר 1929 הוקם ביוזמת מיזאן, אברהם תג'ר וחבר הפרלמנט הבולגרי גריגורי וסילב "ועד בולגריה-ארץ ישראל" ועם חבריו נמנו פוליטיקאים כגון פטקו סטאינוב, אנשי צבא ואנשי רוח בולגרים וראשי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה. מיזאן נבחר למזכיר הארגון שבין מטרותיו העיקריות היו מאבק באנטישמיות מתוך הצגת חזית מאוחדת יהודית בולגרית ומיסוד קשרי מסחר ותרבות בין בולגריה לארץ ישראל.
מיזאן הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית, נבחר למועצת עיריית סופיה ופעל למען מתן תקציבים לחינוך היהודי בעיר. במקביל כיהן כמזכיר המדיני של קונסיסטוריון יהודי בולגריה. עם פרסום החוק להגנת האומה החזיר מיזאן לבוריס השלישי, מלך בולגריה את אות ההצטיינות שקיבל במהלך מלחמת העולם הראשונה ופרסם מאמרים נגד ממשלתו של בוגדאן פילוב. הוא נעצר מספר פעמים בידי המשטרה הבולגרית ולבסוף במהלך 1942 נשלח לגבול יוון במטרה לגרשו משטחי בולגריה. לפי אחד המקורות ניתנה הוראה למשטרה הבולגרית להרוג את מיזאן "תוך כדי הימלטות ממעצר", אך הוא הצליח לחמוק ולהגיע לסלוניקי.
יצירתו > שירה

מיזאן כתב שני ספרי שירה ופרוזה תחת שם העט "אורם בן נר". כתיבתו אופיינה בכמיהתו לגאולה של העם היהודי בארצו מתוך אקטיביזם ובהשפעת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד ומשורריה על תוכנה וסגנונה. ב-1920 כתב את שיריו הראשונים "ליל אופל" ו"הדקל", שעסקו בקשר בין עם ישראל למולדתו. מיזאן כתב גם על שלמה מולכו, על בנימין זאב הרצל, שאותו כינה "הנביא האחרון", ועל יוסף מרקו ברוך, שאותו כינה "פצצה נודדת", ושדרכו הפוליטית השפיעה רבות על מיזאן. ב-1924 כתב מיזאן על מרקו ברוך:
”הצדק חיפש לו אביר וכביר, לא חס על חייו. אביתי אזיקי עבדים לשבר ולנתץ. אך את פני קיבל ההמון בצחוק, באבנים, דברי גנאי וקללות”.
יצירתו > ספרות

מיזאן חקר את תולדות יהודי ספרד תוך התמקדות בקורותיהם בבולגריה. ב-1925 כתב את החוברת "האם משתמשים היהודים בדם הנוצרים?" ובה נסקרו עלילות הדם שהתחוללו באירופה לאורך השנים תוך הזמת הטענה בדבר שימוש בדם הנוצרים. באותה שנה יצא לאור בצרפתית ספרו על קורות יהודי ספרד בבולגריה שכלל מידע היסטורי וסטטיסטי על יהודי הבלקן וכן מחקר מקיף על אופי חייהם של יהודי בולגריה. ספר זה מתייחד בכך שהביא מכלול של מנהגים ומסורות שיהודי הבלקן שימרו לאורך השנים ואבדו ברבות הימים. ב-1931 הוציא מיזאן לאור חוברת בצרפתית שנקראה היהדות והמיעוטים לפני מלחמת 1914–1918 ולאחריה ובמסגרתה דחה את הקשר בין הלאום לגזע ואת הזיקה המלאה בין הלאום למדינה.
ב-1936 יצא לאור ספרו "מאבן גבירול ועד אברבנאל – יהודי ספרד כחלוצי תקופת הרנסאנס" ובו הדגיש את חשיבותם של יהודי ספרד לתחייה התרבותית באירופה בתקופה זו. ב-1939 יצא לאור ספרו "מסר לדיקטטורים" ובמסגרתו ביצע מיזאן מחקר השוואתי על דיקטטורים לאורך ההיסטוריה העתיקה והמודרנית תוך הצגת השלכות המשטרים השונים לעמים ולמדינות שבהן הונהגו. הספר מתח ביקורת מרומזת על השלטון הבולגרי, עניין שמיצב את מיזאן כמתנגד משטר. מיזאן כתב גם באנציקלופדיה יודאיקה על קורותיהם ותרבותם של יהודי ספרד בבלקן.
יצירתו > פובליציסטיקה

ב-1938 פרסם מיזאן בעיתונים "פראבדה" בבלגרד ו"לה מומנט" בבוקרשט מאמר בשם "ארץ ערב" ובו טען שהעולם הערבי מחולק לעמים ושבטים, בעלי ניגודי דת ותרבות והסיכוי שיתאחד לכלל אימפריה אחת אינו קיים. לאחר מינויו של בוגדאן פילוב לראש ממשלת בולגריה, כתב מיזאן שורת מאמרים בעיתונות הבולגרית והיהודית ומתח ביקורת נוקבת על הממשלה ועל המלך הבולגרים בשל מדיניותם הפרו-גרמנית ובכך מיצב עצמו כאחד ממתנגדי המשטר הבולטים במדינה, עניין שהוביל למאסרו ולגירושו מבולגריה.
אחריתו והנצחתו > בשבי הגרמנים

באפריל 1943, בעת גירוש יהודי סלוניקי על ידי הגרמנים, נעצר מיזאן בסלוניקי ומאחר שהיה נתין בולגרי, פנו נציגי השלטון הנאצי לממשלת בולגריה בשאלה לעניין החזרתו לבולגריה. ב-11 ביוני 1943 הודיע הקומיסריון לשאלות יהודיות באמצעות משרד החוץ הבולגרי למשרד החוץ הגרמני, כי הממשלה הבולגרית "איננה מתעניינת לחלוטין" במצב היהודים המחזיקים באזרחות בולגרית, המתגוררים בגרמניה או בשטחים המצויים תחת שליטתה. משרד החוץ הגרמני העביר מכתב למפקדת הגסטאפו ובו נכתב שבהתאם לתשובת ממשלת בולגריה בעניין מיזאן ניתן לגרש את כל היהודים נתיני בולגריה המצויים בחזקת הגרמנים באזור זה.
אחריתו והנצחתו > נסיבות מותו

מיזאן נמלט ממעצרו והוסתר על ידי רופאים איטלקים בבית החולים האיטלקי שבסלוניקי, אשר ניסו להבריחו את הגבול לאלבניה. קיימות מספר גרסאות לנסיבות מותו של מיזאן. לפי גרסה אחת, נלכד מיזאן ונכלא בכלא המרכזי בטירנה. בספטמבר 1943 שוחרר בידי פרטיזנים אלבנים, הצטרף לכוחות "צבא העם האלבני" ושירת כרופא בבית החולים בעיר קורצ'ה. בדצמבר 1943 התחולל קרב בסמוך לעיר, מיזאן נהרג ומקום קבורתו לא נודע. לפי גרסה נוספת בדרכו לאלבניה נלכד מיזאן ליד העיר יואנינה ונכלא. במהלך מתקפה של פרטיזנים אלבנים על בית הכלא שוחרר מיזאן והצטרף לכוחות הפרטיזנים. בדצמבר 1943, באחד ההרים הסמוכים לעיר אלבאסאן נקלע כוח הפרטיזנים למארב של הצבא הגרמני, מיזאן נהרג בקרב ומקום קבורתו לא נודע. גרסה שלישית טוענת שמיזאן נהרג כשהיה בדרכו מאלבניה ליוגוסלביה.
אחריתו והנצחתו > הנצחתו וחקירת נסיבות מותו

בשכונת תל ברוך שבעיר תל אביב-יפו נקרא רחוב על שמו של מיזאן. בראשית המאה ה-21 פנה אחיינו ירוחם מיזאן לממשלת אלבניה בבקשה לחקור את נסיבות מותו ולאתר את מקום קבורתו. חוקר תולדות יהדות אלבניה ד"ר אפוסטול קוטני בסיועו של פרופסור פטרית זורבה חקרו את נסיבות מותו ומן המחקר עולה, כי ב-29 במאי 1943, נחקר שאול מיזאן במשטרת קורצ'ה ומסר עדות. בעדותו ציין, כי החל כי מאוגוסט 1941 פנה לקונסול האיטלקי בסלוניקי כדי לקבל אישור מעבר לאלבניה, אך לא נתקבלה תשובה. ב-9 במאי 1943, עם תחילת שילוח יהדות סלוניקי למחנות ההשמדה, נמלט מיזאן מסלוניקי לפלורינה וב-10 במאי הגיע לעיירת גבול במקדוניה. הוא חצה את הגבול לאלבניה ובאמצע מאי הגיע לקורצ'ה ובה שכר חדר בביתה של משפחת אלקס ליובוניאס. בהמשך, התקבל לעבודה בבית החולים המקומי. בספטמבר 1943, הצטרף לצבא העם האלבני ובדצמבר 1943 יצא לפעולה ממנה לא שב. החוקרים מניחים כי נהרג ומקום קבורתו לא נודע. צוות החוקרים המליץ בפני ממשלת אלבניה להכריז על שאול מיזאן כקרבן המלחמה האנטי-פאשיסטית לשחרור אלבניה. בנוסף, המליצו בפני ממשלת אלבניה להקים אנדרטה לזכרו של מיזאן ועוד תשעה מבני הקהילה היהודית, אשר לחמו לשחרור אלבניה.
כתביו

Saül Mézan, Les juifs espagnols en Bulgarie, Impr. Amischpat, Sofia, 1925
Saül Mézan, De Gabirol à Abravanel, juifs espagnols, promoteurs de la Renaissance, Librairie Lipschutz, Paris, 1936
Saül Mézan, Messages au Dictateur Inconnu de Demain, Ulpia, Sofia, 1939
קובץ שירי ירושלים, סופיה 1924
ספר הזעקות, סופיה 1928 (פרוזה)
שירי ציון, תרגם מבולגרית והוסיף מבוא ירוחם מזן, ירושלים 2015
הערות שוליים

1 2 3  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' – תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 72–74.
1 2 3  ד"ר שאול מזן, באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה.
↑  אינהורן, משה, הרופא העברי, עמ' 124, באתר גוגל ספרים.
1 2 3 4  אלברט רומנו, משוררים וסופרים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמ' 513–523.
↑  אילן זבי, הכמיהה להתיישבות יהודית בעבר הירדן 1871–1947, עמ' 367, באתר גוגל ספרים.
↑  אלברט רומנו, "החיים הציוניים", בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967 (להלן: "רומנו, החיים הציוניים"), עמ' 373.
↑  אלי ברוך, התפתחותה של תנועת הקואופרציה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמ' 743–744.
↑  אלברט רומנו, מפעלי תרבות, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמ' 489.
↑  ילקוט מורשת: כתב־עת לתיעוד ועיון, מהדורה 32, עמוד 112, באתר גוגל ספרים.
↑  רומנו, החיים הציוניים, עמ' 381–382, 452.
↑  חיים קשלס, תקנות בית הנבחרים בשאלה היהודית, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמ' 812.
↑  פרוטוקול B6 טירנה 18 אוקטובר 2011 מועצת מחוז קורצ'ה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007388176505171  BnF: cb110273069 (data)  GND: 1252422156  ISNI: 0000 0001 1878 7145  NTA: 13546238X  SUDOC: 144656329  VIAF: 83030700   WorldCat (עם VIAF): 83030700
תורתו של סה-מה

תורתו של סה-מה (בסינית מסורתית: 司馬法; בסינית מפושטת: 司马法; בפין-יין: Sīmǎ Fǎ, סְה-מָה פָה) הוא טקסט הדן בחוקים, תקנות, מדיניות ממשלתית, ארגון צבאי, אדמיניסטרציה צבאית, משמעת, ערכי בסיס, טקטיקה ואסטרטגיה. היצירה נחשבת אחת משבע הקלאסיקות הצבאיות של סין העתיקה. היא פותחה במדינת צ'י בסביבות אמצע המאה ה-4 לפנה"ס, בתקופת המדינות הלוחמות.
תוכן > כללי

בשושלת האן המזרחית, "תורתו של סה-מה" סווגה כיצירה המתארת טקסים והליכות, בעיקר משום שהיא דנה בשיטות ארגון, מנהל ומשמעת בצורה הרבה יותר עמוקה מאשר באסטרטגיה או טקטיקה בשדה הקרב. "תורתו של סה מה" עוסקת בדרך כלל בנושאים הנוגעים להתנעה וניהול של מערכות צבאיות, ונדיר למצוא בה דיונים ישירים בפקודות שדה הקרב. הדיונים המוגבלים באסטרטגיה וטקטיקה שכן מופיעים ביצירה הם כלליים, כוללניים, ודומים לאלו המופיעים בקלאסיקות הצבאיות האחרות. הטקסט מדגיש הפרדה טקסית בין העולם הצבאי (武) לאזרחי (文), ומציין כי הם משלימים זה את זה, כפי שממחיש המשפט "אזרחי וצבאי הרי הם שמאל וימין" מן הפרק השני "הצדק של בן השמיים".
תוכן > הצדקה של מלחמה

תורתו של סה-מה מקדמת השקפה על פיה לחימה היא עניין הכרחי לקיומה של מדינה, בהיותה האמצעי העיקרי להעניש רשע ולהציל את הנדכאים, ומאחר שניצול מצפוני שלה הוא היסוד לכוח פוליטי. לטענת סה-מה, יש לשמור על האיזון בין מלחמה ושלום לשם שגשוגה של המדינה, ומדינות שמזניחות את הצבא יאבדו באותה מהירות כמו מדינות שנחפזות מדי ללחימה. הספר מקדם גם את ההשקפה כי מלחמה היא כורח מצער של שלום.
היצירה מדגישה שתפקידים אזרחיים וצבאיים צריכים להיות נפרדים בשל ערכיהם המנוגדים. התרבות האזרחית מוצגת כמרוחקת ורפה, עם הערכה לנימוסין וגמילת חסד, בעוד התרבות הצבאית מוצגת כחמורה, נוקשה ואקטיבית, עם הערכה לסדר ומשמעת. היצירה מדגישה שהמוסר (德) של האנשים יתמעט גם במקרה בו אזרחים ינהגו בצורה שראויה לחיילים, וגם אם חיילים ינהגו בצורה ראויה לאזרחים. על המלך לנהוג בצורה שונה בשני העולמות הללו, ולפתח ציפיות שונות מאזרחים ומחיילים. לדוגמה: בעוד המשמעת משמשת לתירבות החיילים, הרי שתירבות האזרחים נעשה באמצעות חינוך וקידום תרבות אזורית.
תורתו של סה-מה מדגישה כי הצידוק היחיד ללחימה הוא סיוע לפשוטי העם. מאחר שלחימה צריכה להביא תועלת לאנשי כל המדינות המעורבות בסכסוך, על אומות להימנע מפעולות שיפגעו באנשי מדינת האויב, ונאסר באיסור מוחלט לבצע פעולות שיגרמו לדחיה בקרב אוכלוסיות נתינים. תורתו של סה-מה מעודדת מפקדים להשתתף בטקסים רשמיים של הטחת אשמה טרם יציאה למערכה, מאחר שלשיטתו ההצדקה היחידה ללחימה היא מיגור שלטון מרושע. מאותה סיבה חיוני כי החיילים יבינו את טבעה המוסרי של משימתם. מדיניות שכזו תגביר מוטיבציה ותחליש את התנגדות האויב.
תוכן > חשיבות המשמעת

היצירה מצהירה כי צבא בעל אחידות מושלמת הוא בעל סיכויי ההצלחה הגבוהים ביותר, והדבר דורש מהקיסר ונציגיו לכפות משמעת נוקשה. חוקים חייבים להיות ברורים ועקביים ואכיפתם צריכה להיות ללא משוא פנים. חייב להיות גם טיפול אקטיבי בהפרעות והסתות. מפקדים חייבים להיות מודעים לשמועות ולספקות ולטפל בהם מיידית. הם גם צריכים להוביל על ידי מתן דוגמה אישית. כלי נשק וטקטיקות יש ללמוד היטב ולעומק, ואפשר להעתיק כלי נשק מן האויב אם הם מתגלים כעילאיים.
היצירה דנה בפירוט בטבע המשמעת הצבאית, ופרסים ועונשים לדידה הם הכרחיים לעיצוב פעולות הצבא. פרסים נדרשים להיות ראויים ועקביים על מנת למקסם את האפקטיביות שלהם, זאת מאחר שאנשים ראויים עלולים להפוך למלאי חשיבות עצמית ולהפריע ליושרת הצבא אם הפרסים מוגזמים או בלתי צפויים. גם עונשים יש לשקול בקפידה. כאשר הצבא חווה כישלון, על המפקד לעודד את כולם לקבל את האחריות, כולל הוא עצמו. אם הוא נותן יחס מיוחד לקצין כלשהו, החיילים עלולים להסיק שאותו קצין לבדו נושא באחריות, ולהימנע מהפקת לקחים.
הכותב > אותנטיות

אין הסכמה לגבי הכותב של "תורתו של סה-מה". סה-מה צ'יין והיסטוריונים מודרניים טוענים כי סביר להניח שהיצירה הורכבה ממגוון חיבורים צבאיים שהיו נפוצים במדינת צ'י במאה הרביעית לפנה"ס, באמצע תקופת המדינות הלוחמות. במידה ותורתו של סה-מה אכן הורכבה מכתבים צבאיים שקדמו לה, לא ניתן לאתר בבירור את מקורם של הטקסטים המרכיבים אותה.
כיום, מאחר ששרדו רק חמישה מתוך 155 הפרקים עליהם דווח בימי שושלת האן, כל המהדורות של "תורתו של סה-מה" הן למעשה מקטע מתוך היצירה המלאה. הספר הועבר כמות שהוא לפחות מאז שושלת טאנג, אולם מספרם הדל של הפרקים גרם למלומדים, במיוחד אלו של תקופת שושלת צ'ינג, לתקוף את הספר כמזויף. ואולם כיום רוב החוקרים רואים בטקסט אותנטי.
הכותב > סְה-מָה זָ'אנְג'וּ'

היצירה לעיתים נקראת גם "תורתו של סְה-מָה זָ'אנְג'וּ'", בהתבסס על סה-מה צ'יין. סה-מה צ'יין תיאר את היצירה כמי שלרוב מיוחסת למצביא סְה-מָה זָ'אנְג'וּ' ממדינת צ'י של המאה הרביעית לפנה"ס. סה-מה צ'יין מספר כי לאחר מותו של סְה-מָה זָ'אנְג'וּ', איגד המלך וֵיי מצִ'י (שלט בשנים 356-320 לפנה"ס) את כל הכתבים הצבאיים המפורסמים שהיו נפוצים אז בצ'י. רובם היו כתביו של סְה-מָה זָ'אנְג'וּ', וכך נקרא הספר בכללותו "תורתו של סה-מה".
הכותב > מחברים אחרים מצ'י

חוקרים בני ימינו תומכים בתאוריה אחרת, על פיה גרעין היצירה מורכב מכתבים מתקופת שלטונו של הדוכס חְווָאן מצִ'י (שלט בשנים 685-643 לפנה"ס). כתבים אשר הדריכו בהצלחה את הדוכס במאמציו להפוך להגמון. על פי הדיווחים, מאה שנים לאחר מכן הדוכס גִ'ינְג מצִ'י (שלט בשנים 547-490 לפנה"ס) השתמש ביצירות הללו בניסיונו המוצלח להשתלט שוב על שטח שנלקח על ידי מדינת צ'ין ולהכניע מספר ברונים מקומיים אחרים.
ייתכן שטקסטים של מחברים היסטוריים נוספים, המוכרים מקלאסיקות צבאיות אחרות, מצאו את דרכם אל "תורתו של סה-מה". ישנם מלומדים המשערים כי לכתביו של סוּן בִּין (מחבר "אמנות המלחמה של סון בין") הייתה תרומה ביצירת "תורתו של סה-מה", מאחר שסוּן בִּין היה קרוב משפחה של סְה-מָה זָ'אנְג'וּ', ואף שימש יועץ צבאי במדינת צִ'י במאה הרביעית לפנה"ס, זמן הפרסום המשוערך של "תורתו של סה-מה". ישנם גם מלומדים שמאמינים כי כתביו של ג'יאנג דזה יה (מחבר "שש התחבולות") שימשו ב"תורתו של סה-מה", וזאת מאחר שהיצירה מקושרת עם מדינת צ'י, וג'יאנג דזה יה קיבל את תואר דוכס צ'י מעט לפני מותו. ואולם מקורותיה של היצירה עודם אפופי מסתורין ולא ניתן להוכיח את הטענות או להפריכן.