stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשים באביב הערבי במצרים
ויכוח בין שני נרטיבים

בנושא מקומה של האישה באירועי האביב הערבי קיים ויכוח בין שני נרטיבים. על פי הנרטיב הראשון, כי לנשים מקום חשוב בחברה הערבית בכלל ובאירועי האביב הערבי בפרט. כפי שצוין, הנשים נטלו חלק משמעותי בארגון ההפגנות השונות, יזמו מפגשים שונים והשתתפו בהעברת המסרים. נוכחותן הדומיננטית שיקפה את סירובן להיות מושתקות מעצם היותן נשים ואת רצונן לדאוג למדינה. כמו כן, רואות את עצמן ככוח בלתי נפרד מהחברה הערבית וכסמל למאבק של שחרור החברה מדיקטטורה. ביטוי לנרטיב זה ניתן לראות במספר הרב של הבלוגים שנשים פרסמו במהלך האירועים על מנת לקרוא לנשים אחרות להצטרף במאבק ובהפגנות. לדוגמה, נוהא חוסייני (Noha Husseini), בת 16, המתארת כי בבתי קפה תלויים שלטים של זמרות פופ כמו ריהאנה וביונסה והיא מסבירה כי אף אישה לא שואפת להפוך לזמרת פופ אלא רוצה להצליח כאישה עצמאית.
על פי הנרטיב השני, מקומן של נשים הוא בספירה הביתית. נרטיב המציג כי למרות השתתפותן של הנשים בהפגנות ובאירועי האביב הערבי, והשפעתן הרבה על ההתרחשויות השונות, עדיין קיימת הציפייה והצורך שנשים יהיו כפופות לגברים, מתוך טענה כי כבוד המשפחה הוא ערך עליון וכי תפקידן המסורתי הוא לדאוג לבעליהן, ילדיהן ולהישאר בבית. כמו כן, ניתן לראות כי השתתפותן בהפגנות עוררה תשומת לב רבה וביקורת רבה, בטענה כי הן מביישות את האישה. ההתנהגות, הלבוש, שיתוף הפעולה והקשר הצמוד לגברים מוציאים לאישה שם רע, מה שהשפיע על היחס האלים כלפיהן, הזלזול שבא לאחר ההפגנות וחיזוק הטענה כי עליהן לחזור לספירה הביתית. דוגמה לנרטיב זה היא דבריה של דוברת האחים המוסלמים אשר טענה כי אין בעייתיות בייצוג מועט של נשים בפרלמנט, וכן בקמפיין של אישה שהתמודדה לבחירות בפרלמנט, שתמונת בעלה מוצגת בקמפיין ולא תמונתה.
סיכום

אלפי נשים לקחו חלק באירועי האביב הערבי במצרים, למען השינוי והחופש לאחר תקופה ארוכה שבה סבלו מדיכוי חברתי, כלכלי, חופש הביטוי והזכות לבחור. אין ספק כי נשים היו בעלות תפקיד משמעותי בהפגנות ובמלחמה נגד שחיתות השלטון במסגרת אירועי האביב הערבי. אך מיד לאחר התפטרותו של מובארכ וסיום ההפגנות, אותן הנשים שנאבקו ברחובות חזרו לספירה המשפחתית ונשלטו על ידי הדת והחוקה.
נשים עדיין ממשיכות להתמודד עם אפליה הן במרחב הפרטי והן במרחב הציבורי.
ראו גם

ההפיכה במצרים (2011)
ההפיכה במצרים (2013)
לקריאה נוספת

Dyer Emily, "Egypt's Shame: Why Violence against Women has soared after Mubarak", 2014, Foreign Affairs
אהרן בצלאל

| --- | --- |

אהרן בצלאל בעבודה על אחת מיצירותיו
 לידה:  25 באוקטובר 1925 הראת
 פטירה:  22 באוגוסט 2012 (בגיל 86) ירושלים
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1947)  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1952) 
 תחום יצירה:  פיסול
 www.aharonbezalel.com
 
אהרן בצלאל (25 באוקטובר 1925 - 22 באוגוסט 2012) היה אמן ופסל ישראלי.
גלריה

אבולוציה, 1975, 17/17/7 ס"מ
אין סוף, עץ ופלקסיגלס 1981, 63/63/40 ס"מ
אתלט, פלדת אל חלד, 1981, המכללה האקדמית וינגייט, גובה 420 ס"מ
תבליט – לוח דיקט מנמל יפו - בריאת השמש והאדם, 1989, 40/31 ס"מ
מודל מנורת השואה מוגש לאפיפיור יוחנן פאולוס ה-2 על ידי אהרן בצלאל בשנת 2000
זוג יושב, ברונזה, 1990, 1.58/76/62 ס"מ
עץ וברונזה, 1993, אוסף פרטי, לוס אנג'לס קליפורניה, 120/84/22 ס"מ
מבנים ודמויות, עץ, 1983, אוניברסיטת תל אביב, גובה 118 ס"מ
מינקת, אלומיניום, 1976, בית החולים הדסה עין כרם, 80/55/50 ס"מ
ילדים נושאים כדור טניס, ברונזה, 1996, מרכז הטניס, ירושלים, 150/100/100 ס"מ
נושאי המנורה, ברונזה, 1969, בית כנסת "שערי צדק", לנסינג, מישיגן, 600/145/145 ס"מ
קדיש אחרון לזכר השואה, ברונזה, 1990, בלומפילד, מישיגן, 267/178/100 ס"מ
רוכבים, ברונזה, 1972, 30/30/10 ס"מ
גוף נשי- רחל, עץ גבון, 2001, 25/25/107
תבליט אישה, עץ מהגוני, 2006, 33/20/2.5 ס"מ
פרסים

1963 - פרס מוזיאון בצלאל לעיצוב[דרוש מקור]
1971 - פרס העיר לנסינג, מישיגן
1973 - פרס ירושלים לפיסול
1974 - פרס ראש העיר טדי קולק[דרוש מקור]
1988 - פרס בתערוכת מיניאטורות בטורונטו, קנדה[דרוש מקור]
2011 - פרס איש שלום למפעל חיים.
ספריו

אהרן בצלאל. הוצאת קורן. 1983. [דרוש מקור]
אהרן בצלאל – פסלים. הוצאת קורן. 1983.
להניח ברכה – זכרונות של ילד מהראת באפגניסתן. הוצאת מכון יד בן צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים. 2009.
תערוכות > תערוכות יחיד

1962 – גלריה נורה, ירושלים
1964 – גלריה עזרי, ירושלים
1966 – גלריה 119, תל אביב
1967 – בית האמנים, ירושלים
1968 – גלריה ספראי, ירושלים
ינואר 1971 – גלריה יפו העתיקה
אפריל 1971 – "סיטה דז'ארט", פריז
פברואר 1972 – פסלי חוץ, אבו טור, ירושלים
מאי 1972 – גלריה אנגל, ירושלים
1974 – גלריה גולדמן, חיפה
1977 – גלריה לאמנות, אילינוי
1979 – גלריה גבעון, תל אביב
אפריל 1980 – גלריה סוסק, אוטבה, קנדה
מאי 1980 – גלריה פרינס ארתור, טורונטו
אוקטובר 1980 – גלריה גולדמן, חיפה
ספטמבר 1982 – בית האמנים, ירושלים
אוקטובר 1982 – גלריה אנג'ל, ניו יורק
1984 – גלריה ראנדל, ניו יורק
ינואר 1985 – גלריה גבעון, תל אביב
1986 – גלריה גולדמן קראפט, שיקגו
1987 – גלריה גולדמן, שיקגו
מאי 1987 – גלריה ג'מיני, פאלם ביץ'
מאי 1989 – אוניברסיטה ליהדות, לוס אנג'לס
דצמבר 1989 – גלריה קוטורייה, לוס אנג'לס
1992 – גלריה קוטורייה, לוס אנג'לס
2007 – גלריה קוטורייה, לוס אנג'לס
2011 – "שישים שנות יצירה": בית האמנים, ירושלים.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1969 – מוזיאון בצלאל
1985 – גרנד פלה, פריז
2004 – מוזיאון תל אביב לאמנות
2008 – גלריה אנג'ל, ניו יורק
2018 – מוזיאון עין חרוד "מאוצרות המשכן לאמנות" – לציון 80 שנה להקמתו של המשכן.
פסלי חוצות שיצר

"מנורה" – איסט לנסינג, מישיגן, ארצות הברית
"דוד ובת שבע" – בית העיתונאים, ירושלים
"גדר" – משרד המכס ומשרד האוצר, ירושלים
"מנורת שואה" – טמפל עמנואל, פטרסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
מבנה מבוך משחק ולימוד – בית ספר לוריא, ירושלים
קיר לזכר השואה – וֵיין, ניו ג'רזי, ארצות הברית
"מורָה וילדים" – חוות הנוער הציוני, ירושלים
מגדל "איש ועולמו" – לנסינג, מישיגן, ארצות הברית
קיר לזכר השואה – פורט וושינגטון, ניו יורק, ארצות הברית
"מינקת" – בית החולים הדסה עין כרם, ירושלים
"מרכבים" – בית ספר פולה בן-גוריון, ירושלים
"שערים" – משרד הדתות, ירושלים
קבוצה "מאן פאואר" – מדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית
"משפחה" – טמפל בית אל, קולומביה, אוהיו, ארצות הברית
"קדיש אחרון" – טמפל בית אל, בּוּקה ראטון, פלורידה, ארצות הברית
"אם וילד" – המרכז היהודי, דאלאס, טקסס, ארצות הברית
פסל עץ, "סמסון ריסורס" – טולסה, אוקלהומה, ארצות הברית
קיר לזכר עובדי המדינה שנפלו במלחמת השחרור – ביתן אהרן
מניין לזכר השואה – טמפל שלום, ונקובר, קנדה
"מינקת" – טמפל שלום, ספרינג וואלי, ניו יורק, ארצות הברית
"יונה והלוויתן" – טמפל אוף ארון, סנט פאול, מינסוטה, ארצות הברית
"כדור טניס וילדים" – מרכז הטניס לנוער, ירושלים
"ארון קודש" – בית כנסת בית שלום, White Plains, קונטיקט, ארצות הברית
"מניין" – בית הכנסת בית אל, ניו רושל, ניו יורק, ארצות הברית
"קדיש אחרון" – YMHA, ווסט בלומפילד, דטרויט, ארצות הברית
"אתלט" – מכון זינמן, מרכז ווינגייט ישראל
"אדם ופעלו" – פסל קיר (תשעה לוחות עץ), בית הספר לרפואה, הדסה עין כרם, ירושלים
"דפנה" – פסל זיכרון לדפני סטודנטית לרפואה, בית החולים הדסה הר הצופים, ירושלים
"מנורת השואה" – ותיקן, רומא (18 מנורות בקתדרלות שונות בעולם ובישראל)
"חכמה, בינה, דעת" – אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
"לנדון" – פסל זיכרון, Stemboat Springs, קולורדו, ארצות הברית
"אם וילד" – בית חולים ליולדות, טורונטו, קנדה
"שלוש הדתות" – הוגש כמתנה מטעם משרד התיירות לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בעת ביקורו בישראל
"מבנים ודמויות" (טוטם עץ) – בנין נפתלי, הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב
"תפילה" (תבליט עץ) – מכון שכטר ליהדות, תל אביב
"ים-יבשה-אוויר" (עמוד טבעות) – הפקולטה לחקלאות, רחובות.
"נבט" (תבליט קיר בנין בוטנר) – הפקולטה ללימודי רפואה בית חולים הדסה, ירושלים.
טוטם עץ – מוזיאון אילנה גור, יפו-תל אביב.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', פסל של אהרון בצלאל יוענק לאפיפיור, באתר ynet, 9 במאי 2009
↑  אודות אהרן בצלאל באתר יהודי אפגניסטן בארץ ובתפוצות, ‏נלקח ב-2 בספטמבר 2018
1 2 3  מוזיאון ישראל, ‏נלקח ב-4 בספטמבר 2018
↑  הספרייה הלאומית, ‏נלקח ב-4 בספטמבר 2018
↑  יד יצחק בן צבי, ‏נלקח ב-4 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271864  NLI: 987007304602805171  BnF: cb16514332g (data)  ISNI: 0000 0001 2031 2034  LCCN: n85105243  ULAN: 500098675  VIAF: 96410153   WorldCat (עם VIAF): 96410153
חיים רמון

רמון, פברואר 2011
חיים רמון באירוע "שבתרבות" עם אבי בטלהיים בנווה מונוסון
חיים רמון (נולד ב-10 באפריל 1950) הוא איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת, שר בממשלות ישראל, ויושב ראש ההסתדרות. יוזם חוק ביטוח בריאות ממלכתי. התחיל את דרכו ב"מפלגת העבודה" והיה בין יוזמי מפלגת "קדימה" שאליה עבר. בשנת 2006 הורשע במעשה מגונה בקצינה בלשכת ראש הממשלה, נדון לשירות לתועלת הציבור ולפיצוי המתלוננת, ללא קלון, וחזר לממשלה לתפקיד המשנה לראש הממשלה. לאחר פרישתו מהכנסת שימש יו"ר קבוצת הכדורגל "הפועל תל אביב".
ביוגרפיה

חיים רמון נולד בשנת 1950 לבינה לבית נודלברג ולאשר וישניא, יוצאי מזריטש שליד לובלין בפולין, ולו אח אחד גדול ממנו. בילדותו התגורר ביפו, בבית הממוקם מול מאפיית אבולעפיה, שאליו הגיעו הוריו שנתיים קודם לכן לאחר תקופה מסוימת במעברה. למד בתיכון עירוני ז' ביפו. את שירותו הצבאי עשה כקצין מודיעין בחיל האוויר, והשתחרר בדרגת סרן. בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין.
ביוגרפיה > ראשית פעילותו הציבורית

רמון החל את פעילותו הציבורית לאחר שחרורו מצה"ל, בשנת 1972, בתפקיד מרכז ארצי של ארגון "נוער לנוער". מזכ"ל מפלגת העבודה, לובה אליאב, הביא את רמון לפעילות פוליטית במפלגת העבודה לאחר שרמון התוודע אליו בעקבות קריאת הספרון של אליאב "יעדים חדשים לישראל". בעת שלמד משפטים באוניברסיטת תל אביב, הקים וניהל עם חברים במשך 3 שנים מסעדה הסמוכה לאוניברסיטה שהתחרתה בקפיטריה המקומית. במקביל, התמודד על תפקיד יו"ר אגודת הסטודנטים במסגרת התא של מפלגת העבודה.
ב-1978 נבחר לתפקיד מזכיר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, תפקיד אליו נבחר בהמשך פעמיים נוספות, ובסך הכול כיהן בו 6 שנים ברציפות. כן שימש כחבר בלשכת מפלגת העבודה.
בבחירות לכנסת ה-10 ב-1981 שימש כמנהל המטה הצעיר של מטה הבחירות של מפלגת העבודה, ונבחר על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה למועמד ברשימת המערך לכנסת במקום ה-50. באותן בחירות, זכה המערך ב-47 מנדטים, ורמון הצטרף לכנסת רק בחודש מאי 1983, לאחר חילופים בסיעת המערך בכנסת.
בתחילת כהונתו בכנסת שימש כחבר בוועדת החוקה של הכנסת, בוועדה לביקורת המדינה וכן כממלא מקום חבר בוועדת הכספים. לאחר זמן קצר החל לשמש כמרכז סיעת המערך בוועדה. כח"כ צעיר היה היחיד בוועדה שהתנגד להסדר מניות הבנקים, ופעל להקמת ועדת חקירה ממלכתית למפולת המניות הבנקאיות – ועדת בייסקי, וכן חשף את תנאי העסקתו ופרישתו של מנכ"ל בנק לאומי, ארנסט יפת, שנחשבו כשערורייתיים בזמנם. קידם חקיקה בתחומים שונים, לרבות חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, חוק ביטוח נפגעי חיסון ועוד.
בשנת 1989 נבחר ליו"ר סיעת העבודה בכנסת, תפקיד שאותו מילא עד 1992. באותן שנים התנגד לחברות מפלגתו בממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר, ונטל חלק פעיל במה שכונה לימים על ידי יצחק רבין "התרגיל המסריח" – הניסיון להקים ממשלה בראשות שמעון פרס. בהיותו חבר אישי של אריה דרעי, שימש איש קשר לעסקה שנרקמה עם מפלגת ש"ס.
בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, נחשב למנהיג השמינייה, קבוצת חברי הכנסת היוניים של מפלגת העבודה.
ביוגרפיה > שר הבריאות

בעקבות הבחירות לכנסת ה-13, ב-1992, מונה לשר הבריאות בממשלתו של יצחק רבין. חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שיצר מהפכה בזכויות תושבי ישראל לקבלת שירותי בריאות, בדרכי מימונם ובתכולתם, נחשב להישג אישי שלו (החוק אושר בכנסת ב-15 ביוני 1994, לאחר שרמון סיים את כהונתו כשר הבריאות, וכיהן כחבר הכנסת וכיו"ר ההסתדרות, תפקידים שגם בהם תרם רבות לקידום החוק).
ב-30 בינואר 1994 נשא, בוועידת מפלגת העבודה, נאום דרמטי שקיבל את השם "נאום הלווייתנים" בנאום זה, שניתן במסגרת דיון בוועידת המפלגה על חוק ביטוח בריאות ממלכתי, אמר רמון לחברי מפלגת העבודה:
כמו לווייתן שאיבד את חוש הכיוון, אתם מסתערים על החוף שוב ושוב, ורוצים להתאבד. ואני, בכוחי הדל, דוחף אתכם אל המים החיים, ואתם לא רוצים, ואתם לא רוצים. אתם מתעקשים להתאבד
הקהל קרא לעברו "תתפטר", וכך למעשה החל רמון את מלחמת הבחירות שלו לראשות ההסתדרות הכללית.
ביוגרפיה > שר וחבר כנסת

בנובמבר 1995, לאחר רצח רבין, פרש רמון מתפקיד יו"ר ההסתדרות, כדי לכהן כשר הפנים בממשלת פרס. בראשות ההסתדרות הותיר את עמיתו, עמיר פרץ. כשר הפנים פעל להבאת בעיית מספרם הגבוה של העובדים הזרים ששהו ללא היתר בישראל - בפני הממשלה. בחודש אוגוסט 1996 קיבלה לראשונה ממשלת ישראל שורה של החלטות שמטרתן להביא לצמצום מספרם של השוהים הבלתי חוקיים במדינה.
בממשלת אהוד ברק, לאחר בחירות 1999, שימש כשר במשרד ראש הממשלה והיה גם השר האחראי לענייני ירושלים.
במסגרת תפקידו זה היה האחראי על ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל. אחר-כך מונה גם לשר הפנים והחל בשורה של רפורמות, שרובן נקטעו עם נפילת ממשלת ברק.
ב-2001 לא הצטרף לממשלת האחדות של אריאל שרון, והעדיף לשמש כיו"ר ועדת החוץ והביטחון.
בפריימריס של מפלגתו שהתקיימו בנובמבר 2002 התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול עמרם מצנע ובנימין בן אליעזר, אך זכה למספר קולות נמוך.
ב-2003 הציע רמון, באמצעות הצעת-חוק פרטית שהניח על שולחן הכנסת, לפתור בדרך חדשה ומקורית את בעיית הגידול המתמיד במספרם של תלמידי ישיבות חרדיים, שאינם משרתים בצה"ל ואינם עובדים. ההצעה אומרת שכל חרדי, שאורח חייו ואמונתו אינם מאפשרים לו לשרת בצבא, יקבל פטור משירות בדומה לבנות דתיות ולערבים. היא באה לפתור את בעיית החרדים שרשומים כתלמידים אך אינם לומדים, ולאפשר להם להצטרף במישרין ובגלוי לכוח העבודה. כך ייחסכו תקציבי עתק המוקצים ללא בקרה לסיוע לצעירים חרדיים שאינם לומדים ולמענקי-סרק לישיבות שהם רשומים בהן. ההצעה נתקלה בהתנגדות חריפה של חברי כנסת חרדיים ולכן לא זכתה לתמיכת הקואליציה שרמון היה חבר בה.
בכנסת ה-16 שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון והיה ראש הצוות המדיני של מפלגת העבודה. בממשלת אריאל שרון, בתקופה בה הייתה מפלגת העבודה שותפה לממשלה (שנת 2005), כיהן רמון כשר בלי תיק מטעם המפלגה. בנובמבר 2005 עמד בראש ועדת שרים שהמליצה להפוך את מח"ש לגוף אזרחי מלא, ללא זיקה למשטרה.
רמון העלה את תאוריית "המפץ הפוליטי" בכנסת. עם הקמתה של מפלגת קדימה, בסוף נובמבר 2005, פרש ממפלגת העבודה והצטרף למפלגה החדשה, ולשם כך פרש מהכנסת. הוא מוקם שביעי ברשימתה, ונבחר מטעמה לכנסת השבע עשרה.
ביוגרפיה > שר המשפטים

עם הקמת הממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט ב-4 במאי 2006, מונה רמון לתפקיד שר המשפטים.
רמון התנגד לשיטת הסניוריטי במינוי נשיא בית המשפט העליון (לפיה ממונה לנשיא השופט הוותיק ביותר), אולם תמך במינויה של דורית ביניש, השופטת הוותיקה ביותר, לנשיאת בית המשפט העליון על פי כישוריה. בסופו של דבר מונתה ביניש לאחר התפטרותו של רמון.
ב-20 באוגוסט 2006 הודיע רמון על התפטרותו מהממשלה, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, הודיע על הגשת כתב אישום נגדו באשמת מעשה מגונה ללא הסכמה. ב-31 בינואר 2007 הורשע רמון בבית משפט השלום בתל אביב, וכעבור זמן נקבע עונשו: 120 שעות בשירות לתועלת הציבור, ופיצוי כספי של 15,000 ש"ח שישולם למתלוננת. בנוסף נקבע כי בעבירה אין קלון.
ביוגרפיה > ההרשעה במעשה מגונה

ב-17 באוגוסט 2006 החליט היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, להגיש כתב אישום נגד חיים רמון בחשד שביצע מעשה מגונה ללא הסכמה.
המתלוננת ה', קצינה צעירה בלשכת ראש הממשלה, טענה שב-12 ביולי 2006 (היום בו פרצה מלחמת לבנון השנייה), השר נישק אותה, תוך החדרת לשונו לפיה - לאחר שהצטלמה איתו לרגל שחרורה מצה"ל. כל זאת כשהיה בדרך לישיבת ממשלה שהכריזה על לחימה בשטח לבנון.
בעקבות ההודעה על הגשת כתב אישום, ב-20 באוגוסט 2006 התפטר רמון מהממשלה, מבלי שמיצה את זכות השימוע, כדי לאפשר קיום משפט מוקדם ככל האפשר. ב-31 בינואר 2007 הורשע רמון בבית משפט השלום בתל אביב. השופטים מתחו ביקורת על רמון וכתבו שהוא "המעיט וצמצם את מעשיו ואחריותו ומנגד הגזים והפריז באשר לחלקה של המתלוננת, עיוות וסילף את העובדות בדרך מתוחכמת ומתחכמת". הם מתחו ביקורת גם על המסע התקשורתי נגד המתלוננת, שלדבריהם הייתה מושא להכפשות מצד גורמים שונים שלא הכירו את העובדות כהוויתן. לגבי רמון ציינו השופטים כי "מצערת העובדה, שהנאשם בחר לפגוע פגיעה בלתי הוגנת במתלוננת לצורך ניהול הגנתו". רמון לא ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי.
ביוגרפיה > ההרשעה במעשה מגונה > גזר הדין

ב-29 במרץ 2007 גזר בית המשפט את דינו של רמון, במה שהסתמן כפשרה בין עמדת הסנגוריה והמלצת שירות המבחן לבטל את ההרשעה, לבין עמדת הפרקליטות שביקשה להותיר את ההרשעה על כנה ולקבוע שיש קלון בעבירה. בית המשפט החליט להותיר את ההרשעה על כנה והטיל על רמון עונש של 120 שעות שירות לתועלת הציבור ופיצוי למתלוננת בסך 15,000 ש"ח. בנוסף נקבע כי בעבירה אין קלון, כיוון ש"האירוע היה נקודתי וחד פעמי, שאין בו כדי להעיד שעסקינן בעבריין מין או במי שדבק בו דפוס עברייני", ו"הנסיבות הכוללות של ביצוע העבירה אינן מצדיקות את הקביעה, כי יש בעבירה משום קלון". בית המשפט ציין כי ביקש לאזן בין החומרה שבמעשה ובין השפעתה של ההרשעה על הקריירה הציבורית של רמון.
ההחלטה להימנע מביטול ההרשעה עוררה תגובות ציבוריות מגוונות. כך, למשל, חברות הכנסת זהבה גלאון, לימור לבנת ושלי יחימוביץ' הודיעו כי "החלטת בית המשפט היא מידתית וראויה". לעומתן, יו"ר שדולת הנשים בישראל, רינה בר טל, הגדירה את הפסיקה כ"סאלטה" משפטית שנבעה מלחצים שהפעילו אנשי ציבור להחזיר את רמון לחיים הפוליטיים. ח"כ זבולון אורלב טען שההחלטה היא "אות קלון" לממשלת ישראל.
ביוגרפיה > ההרשעה במעשה מגונה > הוויכוח סביב ההליך הפלילי

כבר מתחילת הפרשה שללו אנשי ציבור ומשפטנים רבים את ההחלטה של מזוז להגיש כתב אישום נגד רמון. בלטה במיוחד התגייסות של מספר נשות ציבור המזוהות כפמיניסטיות. שרה סירוטה, פרקליטה ושופטת מחוזית לשעבר, ביקרה בחריפות את הפרקליטות ואף הציעה לרמון את עזרתה בהתנדבות. פרופ' אמנון רובינשטיין אמר שהתיק תמוה ויש "עדויות חמורות מאוד על לחץ שהפעילה המשטרה על הקצינה ה'". רמון השמיע טענה זו במשפט וגם טען לעוינות של חוקריו ובית המשפט הפריך טענות אלו. רמון לא ערער על פסק הדין.
פסק הדין עורר ויכוח ציבורי ער: יש שהתנגדו לו בחריפות, ביקרו את תקפותו המשפטית ואף שללו את עצם העמדתו לדין של רמון, ויש שתמכו בפסק הדין ומצאו אותו ראוי ומנומק היטב. בלטו בביקורתם החריפה פרופ' דניאל פרידמן, שימים אחדים לאחר שפרסם את ביקורתו מונה לשר המשפטים ופרופ' ג'ורג' פלטשר, מומחה למשפט פלילי מ"אוניברסיטת קולומביה" שאמר כי "הרושם, במקרה רמון, הוא שהשתמשו בהליך פלילי כדי להשיג תוצאה פוליטית ... אם השופטים כאן היו מבינים משפט פלילי, היה עליהם למחוק את האישום על הסף, וכל זאת בלי לגרוע מהעובדה שהיה צורך לפטר את רמון מתפקידו.". פסק הדין ספג ביקורת חריפה מפרופ' מנחם פרי, שהשתמש בכלים של תורת הספרות לשם ניתוחו. המשפטנית אורית קמיר, שכבר מתחילת הפרשה צידדה בהעמדת רמון לדין בלטה בין התומכים בפסק הדין, ואף הגיבה במאמר מפורט על ביקורתו של פרי. פרופ' מרדכי קרמניצר הסתייג מההעמדה לדין, טען שהכרעת הדין "מוטעית", וקבע כי "הייתה צריכה להיות תגובה במישור הציבורי", ובכללה נטילת תיק המשפטים מרמון. העיתונאי והמשפטן בן-דרור ימיני טען בשורת מאמרים ב"מעריב", מרגע ההחלטה להעמיד את רמון לדין, כי כל ההתנהלות בעניין רמון הייתה מוטעית ובלתי מוצדקת.
ביוני 2009 תיאר היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, את הנסיבות שהובילו לפתיחת ההליך הפלילי נגד רמון:
ב-2013 חזר שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן, לעסוק בפרשה, וייחד לה פרק בספרו "הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה", בו הציג את כתב האישום כשגוי ואת ההליך כלוקה בעיוות דין, על רקע רצון של מערכת אכיפת החוק לסלק שר משפטים שנחשב עוין.
דיון נוסף בהליך הפלילי נערך במרץ 2016, בפרק בסדרה "דיני נפשות" של הבמאית אורנה בן דור, ששודר ב"ערוץ 10" והציג את ההליך הפלילי כהחלטה של פרקליטות המדינה "לתפור תיק" לרמון על מנת להדיחו ממשרתו.
ביוגרפיה > ההרשעה במעשה מגונה > ההיבט הציבורי

האירוע התרחש בלשכת ראש הממשלה, ב-12 ביולי 2006, יום חטיפת שני חיילי צה"ל על ידי חזבאללה, דקות מעטות קודם לכניסתו של רמון לישיבת ממשלה שהכריעה על תגובה לחטיפה, שהביאה לתחילתה של מלחמת לבנון השנייה.
היו מעטים שעסקו גם בהיבט הציבורי, וזה עלה לדיון ביתר שאת עם סיום הדיון בהיבט הפלילי. בעקבות החלטת בית המשפט כי אין קלון בהרשעתו של רמון, אמר חבר הכנסת יואל חסון: "החלטת בית המשפט היום סוללת את דרכו של רמון חזרה לפוליטיקה", אך לא הכל סברו כך. ב-6 בדצמבר 2007 נידונו בפני בג"ץ שלוש עתירות, בעיקר של ארגוני נשים, שעניינן חזרתו של רמון לתפקיד שר בממשלת ישראל. זאת לאחר שהכנסת אישרה את מינויו של רמון לשר בלי תיק בתפקיד משנה לראש הממשלה. בהחלטה בעתירה ציינה השופטת אילה פרוקצ'יה, כי התנהגות רמון הייתה "כשל נקודתי, שאינו משקף דופי מוסרי". בג"ץ דחה את העתירות בנימוק "...שהחלטת הכנסת לבחור ברמון כשר בלי תיק ומשנה לראש הממשלה אינה בלתי סבירה במידה כל כך קיצונית שעל המערכת השיפוטית להתערב בהחלטת הרשות המחוקקת". עתירות לדיון נוסף נדחו בקביעה שלגבי מינויו של רמון לשר התקיימו "תנאי הסף של הכשירות הסטטוטורית".
ביוגרפיה > משנה לראש הממשלה

במאי 2007, לאחר שסיים לרצות את עונשו, חזר רמון לכנסת, אחרי שלא פקד את המשכן מאוגוסט 2006. ב-4 ביולי 2007 מונה למשנה לראש הממשלה.
רמון מילא משימות שהוטלו עליו על ידי ראש הממשלה, בעיקר משימות מדיניות. בין התפקידים המדיניים שמילא: יו"ר הוועדה להסדרה החוקית של ההתיישבות היהודית ביו"ש ויו"ר הוועדה לעניין הקריטריונים לשחרור אסירים פלסטיניים. רמון היה גם חבר בקבינט המדיני-ביטחוני וחבר "בצוות השלושה" המדיני, שכלל את ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני. העיתון הפלסטיני אל-איאם דיווח ביוני 2008 שרמון קרא לכנס ועידה בינלאומית במטרה להגיע להסכם ישראלי-פלסטיני המבוסס על קווים כלליים של פתרון סוגיות הפליטים, מזרח ירושלים, הגבולות והביטחון. ב-2007 היה יו"ר הוועדה לגדר ההפרדה ומתאם הפעולות במרחב התפר של עוטף ירושלים.
פעמים אחדות במהלך כהונתו מתח רמון ביקורת חריפה על מערכת המשפט בישראל:
בהרצאה שנשא באוניברסיטת בר-אילן ביוני 2008 אמר רמון כי "הייעוץ המשפטי הפך לכפייה משפטית. ייעוץ זה דבר יפה. או שאתה מקבל אותו או שלא, אך לא כך פני הדברים היום. הייעוץ הפך לקביעת מדיניות", והוסיף "אם היה מדובר במצב תקין, הייעוץ המשפטי לממשלה היה צריך להציג עמדותיו בפני הממשלה ושהממשלה תחליט, אך לא כך קורה בפועל. באופן מעשי, מאז 1985 השלטון בישראל נמסר מסיבות שונות לידי הביורוקרטיה הישראלית."
ביום עיון שנערך בלשכת עורכי הדין בתל אביב מתח רמון ביקורת חריפה על משטרת ישראל ופרקליטות המדינה, בין השאר ביחס להתנהלותן בחקירתו.
ב-2008 העלה רמון את הצעתו לחסל את הנהגת החמאס, שהשתלטה ב-2007 על כל רצועת עזה וסילקה משם את נציגי הרשות הפלסטינית. מאז חזר והשמיע את עמדתו, שיש לחסל את הנהגת החמאס בעזה בפעולה כלל-צה"לית לפני שהדבר יהפוך לבלתי אפשרי. ב-2014 קבע בריאיון עיתונאי כי "נתניהו מעדיף את חמאס כדי לא להתקדם בתהליך המדיני בגדה.". בראשית 2016 הוא כיוון את דבריו במישרין לנתניהו: "אבו מאזן, שמעוניין בעצמאות פלסטינית מפורזת, מסוכן בעיניך יותר מאשר הנייה, ראש ממשלת חמאס. לכן אתה מעדיף את שיתוף הפעולה השקט עם חמאס הטרוריסטי ומבטיח את שלטונו. הרי הוא לעולם לא ידרוש ממך משא ומתן לפתרון מדיני של הבעיה הפלסטינית". ב-2020 כתב כי "הדבר הכי הומניטרי שאפשר לעשות לטובתם [של תושבי רצועת עזה] הוא למוטט את שלטון החמאס".
עמדותיו > התחום הביטחוני - מדיני

רמון הציע לסגת באופן חד צדדי מרצועת עזה החל בשנת 1987. הצעה בנושא הוא העלה בכנסת ב-27 באוקטובר 1987, עוד לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה. במענה להצעה שלל שר הביטחון יצחק רבין את הרעיון בכל תוקף. מאז המשיך רמון להטיף לנסיגה מרצועת עזה.
במהלך הפריימריס של מפלגת העבודה ב-2002 קרא רמון לנסיגה ישראלית חד-צדדית משטחים ביהודה ושומרון ומרצועת עזה, תוכנית שאומצה על ידי מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה. לימים התפתחה תוכנית ההפרדה החד-צדדית לתוכנית ההתנתקות.
משפחתו

רמון היה נשוי לפנינה, סגנית מלכת היופי לשעבר, ולהם בן ובת.
ב-10 באוקטובר 2007 נישא רמון בשנית לוורד שרון ריבלין (היום ורד רמון-ריבלין), עיתונאית בעיתון הכלכלי גלובס ועורכת הירחון ליידי גלובס.
רמון מתגורר ברמת השרון.
לקריאה נוספת

אמנון ברזילי, רמון, ביוגרפיה פוליטית, הוצאת שוקן, 1996.
חיים רמון, ההסתדרות וחוק ביטוח בריאות ממלכתי, הוצאה עצמית, 2003.
חיים רמון, נגד הרוח, ידיעות ספרים, 2020.
מיכאל דמיטרייב

מיכאל דמיטרייב (נולד ב-7 בפברואר 1986), הוא אלוף ישראל בשחייה למרחקים ארוכים. בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה במים פתוחים (אילת 2011) ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במדליה אירופית בענף זה. בעל מדליית ארד מהמכביה השבע עשרה (2005).
ביוגרפיה

דמיטרייב נולד בזפוריז'יה שבאוקראינה הסובייטית. הוא החל לשחות כבר בגיל 3 שנים וחצי. כעבור חצי שנה עלה עם אמו וסבתו לארץ. בגיל 10 חזר להתאמן בחולון ולאחר מכן בבת ים. בגיל 12 עבר עם משפחתו לאשדוד ושם התאמן בקבוצת השחייה של מכבי אשדוד. בגיל 14 עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה שבמכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן. בגיל 19 עבר לדאלאס, ארצות הברית שם למד הנדסת אלקטרוניקה והתאמן במכללת סאות'רן מת'ודיסט (SMU). כעבור שנתיים, לאחר שלא קבע את הקריטריון לאליפות אירופה בשחייה לנוער הוא נאלץ לשוב לישראל להתגייס לצה"ל. כיום הוא שחיין הפועל בית שמש.
ביוגרפיה > 2005

בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה דמיטרייב במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:53.75 דקות, אחרי מקס ג'ייבן מארצות הברית (15:43.06 דקות) ושילו איילון מישראל (15:45.44 דקות) וסיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי במקום חמישי בתוצאה של 4:07.56 דקות.
ביוגרפיה > 2007

באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי.
ביוגרפיה > 2008

באליפות אירופה בשחייה במים פתוחים שנערכה בדוברובניק, קרואטיה, סיים דמיטרייב במקום 5 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52.53 שעות. הקרב על מקומות 3-5 היה מאוד צמוד ורק פוטו פיניש קבע כי את הארד ייקח טוני פרנץ הגרמני, שהגיע רק חצי שנייה לפני דמיטרייב.
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה בסביליה, ספרד במאי 2008 סיים דמיטרייב במקום 26 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:48.4 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-400 מטר סגנון חופשי, במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
ביוגרפיה > 2009

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיים דמיטרייב במקום 28 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:50.8 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.
ביוגרפיה > 2010

באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה ברוברואל, קוויבק קנדה ביולי 2010 סיים דמיטרייב במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:45.1 שעות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2010 סיים דמיטרייב במקום 20 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:55:16.8 שעות.
באליפות ישראל זכה במקום הראשון במקום הראשון במשחה ל-800 מטר סגנון חופשי ובמקום הראשון במשחה ל-1500 מטר סגנון חופשי.