יהדות בולגריה
היסטוריה > יהדות בולגריה במלחמת העולם השנייה > אירועי 9 ו־10 במרץ 1943

בגרסתו הגרמנית של ההסכם שנחתם בין אלכסנדר בלב לתיאודור דנקר נכתב, שבולגריה מסכימה לשילוחם של 20,000 יהודים מהשטחים המסופחים תראקיה ומקדוניה, אך בתרגום לבולגרית שהובא לעיונה של הממשלה הבולגרית מחק אלכסנדר בלב את השורה "מהשטחים המסופחים תראקיה ומקדוניה" והצעה זו אושרה על ידי הממשלה הבולגרית ונתנה הכשר לגירוש יהודי "בולגריה הישנה". אירוע זה נתון במחלוקת נוקבת בין היסטוריונים לגבי מידת אחריותם של הממשלה והמלך בוריס השלישי לניסיון גירוש יהודי "בולגריה הישנה", בעוד שמחלוקת זו אינה נתונה לגבי גירוש יהודי מקדוניה תראקיה ופירוט. אלכסנדר בלב אמנם פעל בידיעת שר הפנים גברובסקי וראש הממשלה פילוב, אך היסטוריונים כגון בנימין ארדיטי, טוענים שהשלושה ביצעו מחטף שלא תואם עם שאר שרי הממשלה ובוודאי לא עם המלך בוריס השלישי שלא הייתה לו כל כוונה לגרש את יהודי "בולגריה הישנה". היסטוריונים אחרים כגון חיים קשלס, אלברט רומנו ומיכאל בר זוהר מציגים תמונה שונה. חלקם טוענים שהמלך הסכים לגירוש ואחר כך נמלך בדעתו וחלקם טוענים שהמלך הבולגרי התכוון לגרש את כל יהודי הממלכה כדי להבטיח את שרידותו ושרידות ממלכתו העצמאית וכי בבולגריה האוטוקרטית לא יכול היה להתבצע מהלך כזה ללא אישורו של המלך. עוד טוענים מקצת ההיסטוריונים לאנטישמיות של המלך ומביאים כדוגמה את נאומו בפני ראשי הכנסייה הבולגרית (הסינוד), שבו טען שהיהודים הם המקור לכל תחלואיה ומלחמותיה של אירופה.
לאחר אישור ההסכם הוכנו רשימות שמיות של 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" שיועדו לגירוש. הכנת הרשימות התבצעה בסודיות גמורה שכן היה ברור שקיימת התנגדות בקרב העם הבולגרי ובקרב נציגיו בפרלמנט למהלכים אלו. על פי מסמכים שהוצגו במשפט אייכמן, התקיים משא ומתן למשלוח 5,000 ילדים יהודים מבולגריה לארץ ישראל, אולם יוזמה זו סוכלה על ידי אדולף אייכמן. ב־6 במרץ החלו שוטרים בולגרים לפקוד את בתי היהודים בערי בולגריה השונות, לבצע רישום מספרי והורו להם להכין ערכות לבוש לקראת גירושם. ב־9 במרץ בשעות הבוקר נחתם צו גירוש למכסה ראשונית של 6,365 מיהודי בולגריה. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי יועדו לגירוש בלילה שבין 9 ל־10 במרץ: 99 יהודים מווידין, 108 מפלבן, 477 מרוסה וראזגרד, 54 מברקוביצה, פרדיננד ווראצה, 53 משומן, 52 מדובריץ', 5 מפרובאדיה, 508 מווארנה, 422 מבורגס, 103 מיאמבול, 11 מקרדז'אלי, 117 מחאסקובו, 841 מפלובדיב, 103 מפאזארדז'יק, 50 מקאזאנלק, 43 מסטארה זאגורה, 13 מנובה זאגורה, 60 מקרנובט, 54 מלום, 36 מצ'ירפאן, 374 מסמוקוב, 98 מקיוסטנדיל ו־184 מגורנה ג'ומאיה ופטריץ'. בליל 13 במרץ יועדו בנוסף לגירוש 2,500 מיהודי סופיה.
למרות מעטה הסודיות, דלפה הידיעה על הגירוש דרך מספר מקורות והגיעה להנהגת הקהילה היהודית. הרוקח סמואל ברוך שהיה ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית. במקביל יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת של ארבעה אישי ציבור כדי לפעול לביטול הגירוש. הארבעה: פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב, ולדימיר קורטב ואסן סויצ'מזוב חברו לבן עירם דימיטר פשב ונועדו לפגישה טעונה עם שר הפנים גברובסקי. במהלך הפגישה, חשף פשב בפני גברובסקי את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה. פשב טען שמדובר במחטף ובהפרת החוקה הבולגרית, שכן החלטת הממשלה הבולגרית דיברה על גירוש היהודים בשטחים שסופחו לבולגריה ולא מ"בולגריה הישנה". לאחר שוולדימיר קורטב איים במרומז על חייו של גברובסקי בשם "הארגון המהפכני המקדוני" שהוא היה מנהיגו, הסכים גברובסקי להורות על "דחייה זמנית" של הגירוש ועל עצירה מיידית של כל הפעולות שעמדו להתבצע באותו ערב בכל רחבי בולגריה. עם זאת ב־10 במרץ 1943 לפנות בוקר, נערכה אקציה בערי השדה בבולגריה ובכללן בפלובדיב. למרות הכתוב במכסות משרד הפנים, בערים בהן בוצעו אקציות נעצרו מרבית בני הקהילה היהודית, עניין שמעיד על כוונתם האמיתית של גברובסקי ובלב. התושבים רוכזו בחצרות בתי הספר ובמוסדות ציבור בערים השונות ורק בצהרי היום הגיעה פקודת השעיית הגירוש והם שוחררו לבתיהם. צו הגירוש נותר "מושעה" ומעולם לא בוטל.
הצלחתם של פשב ותומכיו עודדה אותם להמשיך במאבק והם יזמו עצומה שעליה חתמו אנשי ציבור רבים שהיו מתומכי מדיניות הממשלה, וקראה לממשלה להפסיק את הצעדים נגד היהודים ולהתחייב שלא לגרשם. בעקבות העצומה והדיון הציבורי שהיא עוררה, הודח דימיטר פשב ממשרתו כסגן יו"ר הפרלמנט ולמעשה סיים בכך את חייו הפוליטיים. ב־1973 קיבל פשב את עיטור חסיד אומות העולם. גם הכנסייה בבולגריה התנגדה לאורך כל המלחמה לצעדי השלטונות כנגד היהודים. הסינוד הבולגרי ובכללו המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית, והמטרופוליט נאופיט מווידין נפגשו עם המלך בוריס השלישי ודרשו ממנו לבטל את הגירוש תוך שהם מאיימים כי אם התוכנית תתממש, הם יורו לפתוח את כל המנזרים לקליטת פליטים יהודים וכומריהם יתנגדו באופן אקטיבי לביצועה. פעולות דומות נעשו גם על ידי המטרופוליט קיריל בעיר פלובדיב. גם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה הביעה עמדות נחרצות נגד רדיפות היהודים וגירושם. בנאומי הרדיו המחתרתי "חריסטו בוטב" השמיעו וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב איומים אישיים נגד ראשי המשטר. בפועל שהו מרבית ראשי המפלגה בגלות ומידת השפעתם בפועל על האירועים הייתה שולית.