stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דה הבילנד דראגון רפיד
היסטוריה מבצעית > לאחר המלחמה

הצי המלכותי הבריטי המשיך להפעיל מטוסי דומיני לטיסות קישור, וגם ב־1960 עדיין הפעיל הצי כמה מטוסים כאלה. המטוסים האחרונים הוצאו משירות ב־1963, וחלקם נמכרו לשימוש אזרחי. מטוסי רפיד ודומיני רבים שהוצאו מהשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי נכנסו לשירות אזרחי. חברת דה הבילנד הסבה מטוסים אלה מן השימוש הצבאי לשימוש האזרחי; ההסבה כללה צביעה מחדש (הסרת צבעי ההסוואה), התקנת שכבה מבודדת רעש, התקנת כיסאות מרופדים ועיצוב פנים בתא הנוסעים. גם חברות אחרות הציעו הסבה של המטוס לשימוש אזרחי. ב־1958 עדיין היו 81 מטוסים מדגם זה רשומים בבריטניה בשימוש אזרחי.
חברת התעופה KLM ההולנדית, שהתכוננה לחדש את פעילותה לאחר המלחמה, החלה לרכוש מספר מטוסי רפיד עוד לפני תום המלחמה, והחלה להפעיל את המטוסים מסחרית במהלך ספטמבר 1945. גם חברות תעופה בריטיות שונות עשו שימוש נרחב במטוסי רפיד.
על מנת להבחין טוב יותר בין הסטנדרטים השונים של מטוסי הרפיד שהיו זמינים לאחר המלחמה, קבעה חברת דה הבילנד מערכת סימון מספרי חדשה. סימן 1 (Mk 1) היה סימולם של מטוסים שנבנו לפני המלחמה. סימני 2 ו-3 היו מטוסים צבאיים לשעבר שעברו הסבה לשימוש אזרחי, בעלי תא של שישה נוסעים ותא של שמונה נוסעים בהתאמה. מטוסי רפיד שבהם הותקן מנוע ג'יפסי קווין סומלו כסימן 4. אלה האחרונים היו טיפוס משופר, שלו ביצועים גבוהים יותר אך משקל כולל מוגדל של 6,000 פאונד (2,700 ק"ג).
עד 1966 הצטמצם השימוש במטוסי רפיד ירד ומספר מפעילים גדולים לשעבר הוציאו את הסוג משירות לחלוטין. עקב הירידה במלאי של רכיבי חילוף זמינים הוחל בפירוק מטוסי רפיד כדי לספק חלקים למטוסים פעילים אחרים. עם זאת עדיין נותר ביקוש למטוס באותה תקופה.
ה-DH.89 הוכיח את עצמו כמטוס חסכוני ועמיד, למרות המבנה הפרימיטיבי יחסית שלו שהיה עשוי מעץ לבוד. מטוסי רפיד רבים עדיין טסו בתחילת שנות ה-2000. מספר מטוסי רפיד פועלים בבריטניה ומספר מפעילים מציעים בהם טיסות הנאה לקהל הרחב. זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה הציגה חברת דה הבילנד את התחליף לדרגון ראפיד, דה הבילנד דאב.
היסטוריה מבצעית > בארץ ישראל ובמדינת ישראל

מטוס ראפיד ראשון נרכש על ידי חברת נתיבי אוויר ארץ ישראל ב־1939. ב־1940 הוחרם המטוס על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי והופעל מנמל התעופה לוד. לאחר גלגולים שונים הוחזר המטוס לישראל ב־1949. מטוס נוסף נרכש על ידי חברת אווירון בשנת 1947. מטוסים אלו שימשו לטיסות פנים, בין תל אביב לחיפה, ומאוחר יותר גם לביירות. עם החמרת המצב בארץ החלו גם טיסות לאירופה, לאחר שחברות תעופה זרות הפסיקו או צמצמו את טיסותיהן. נערכו טיסות גם לניקוסיה, קפריסין, ובהן הוטסו צוותים רפואיים וצוותי סיוע למעפילים שהיו עצורים במחנות המעצר בקפריסין.
בצד יעדיהם האזרחיים, היוו מטוסי חברת אווירון חלק מטייסת א', וסייעו בעיקר במשימות הצנחת אספקה ליישובים נצורים, כמו יחיעם, עטרות, נווה יעקב, יישובי גוש עציון, סדום ובעיקר לירושלים הנצורה. מטוס רפיד ניסה לסייע ללוחמים שנלכדו בשיירת נבי דניאל, אך ללא תועלת רבה. מטוס רפיד פינה מירושלים באפריל 1948 את הנהלת הסוכנות היהודית, חברי הוועד הפועל הציוני ואת חברי הוועד הלאומי לתל אביב, לקראת הכרזת המדינה.
ב-11 באפריל 1948 הוחלט על גיוס מלא של מטוסי חברת "אווירון" וצוותה למאמץ המלחמתי. במהלך החודשים הקרובים נרכשו עוד מטוסי רפיד, כמה מהם בבריטניה ושניים, על ידי בוריס סניור, בדרום אפריקה. שני מטוסים נפגעו בהפצצה מצרית על שדה דב ב־15 במאי 1948. ביולי 1948 נמנו בחיל האוויר ששה מטוסי רפיד, בדרגות שונות של מוכנות.
בנוסף לטיסות תובלה הופעלו מטוסי הראפיד גם למשימות הפצצה. שני מטוסי ראפיד (יחד עם מטוס בוננזה) הפציצו את רבת עמון ב-2 ביוני, הפצצה שגררה איום חמור מצד בריטניה לתגמול חריף אם תישנה. למחרת, ב-3 ביוני, יצאו שלושה מטוסים מטייסת א' - ראפיד, בוננזה ופיירצ'יילד 24 ארגוס לתקוף שייטת של חיל הים המצרי שהגיעה אל מול חופי תל אביב. הפצצות שהטילו המטוסים לא פגעו באוניות, אך הביאו לנסיגת השייטת המצרית. במהלך הקרב הופל הפיירצ'יילד וטייסיו נהרגו.
עם סיום המלחמה נרכש מטוס ראפיד נוסף בבריטניה. ב־1950 יורט מטוס ראפיד ירדני שהונחת בבאר שבע, וצורף לחיל האוויר. ב־1951 הגיעו שלושה מטוסים נוספים שנרכשו באפריקה. שני מטוסים, שהיו במקור של חברת "אווירון", הוחזרו לאחר המלחמה לשימוש אזרחי והופעלו בחברת "אילתה", שהפכה מאוחר יותר לחברת ארקיע. המטוסים הופעלו בטיסות מלוד לאילת, ובהמשך גם משדה דב לאילת. אחד משני המטוסים התרסק ביולי 1954 בעת המראה משדה התעופה לוד, והשני נמכר לבריטניה באוגוסט 1955.
ב-18 בדצמבר 1950 התרסק מטוס רפיד סמוך לקיבוץ זיקים, ליד גבול ישראל - רצועת עזה. הטייס ושבעת החיילים שהיו במטוס נהרגו. שאר המטוסים בחיל האוויר הוצאו משירות עם השנים, בשל מצבם התחזוקתי. המטוסים האחרונים יצאו משירות בחיל האוויר באוגוסט 1956. בסך הכל שירתו בחיל, בתקופות שונות, 12 מטוסי ראפיד.
גרסאות

D.H.89
D.H.89A
D.H.89A סדרה 4
D.H.89A סדרה 5
D.H.89A סדרה 6
D.H.89M
D.H.89B דומיני סימן I
D.H.89B דומיני סימן II
מפעילות > חברות תעופה וגופים אזרחיים

אוגנדה (1894–1962) אוגנדה, זנזיבר זנזיבר, טנגנייקה טנגנייקה, מזרח אפריקה הבריטית מזרח אפריקה הבריטית (קניה)
אינדונזיה אינדונזיה
איסלנד איסלנד
איראן איראן
אירלנד אירלנד
ארגנטינה ארגנטינה
אוסטרליה אוסטרליה
מושבת הכתר של צפון בורנאו
ברוניי ברוניי
ברזיל ברזיל
בריטניה בריטניה
בריטניה המנדט הבריטי על ארץ ישראל
ברית המועצות ברית המועצות
דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה
הודו הודו
הולנד הולנד
הולנד איי הודו המזרחיים ההולנדיים
טאיוואן טאיוואן
יוגוסלביה יוגוסלביה
לבנון לבנון
לטביה לטביה
מצרים (1952–1958) מצרים
ניו זילנד ניו זילנד
מושבת הכתר של סאראוואק
ספרד 1939 המדינה הספרדית
עיראק עיראק
פורטוגל טימור הפורטוגזית
פרגוואי פרגוואי
פינלנד פינלנד
צרפת צרפת
צרפת צרפת הודו-סין הצרפתית
קנדה קנדה
רומניה רומניה
שווייץ שווייץ
מפעילות > גופים צבאיים וממשלתיים

אוסטרליה אוסטרליה
אורוגוואי אורוגוואי
איראן (1964–1979) איראן
ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
בריטניה בריטניה
ברית המועצות ברית המועצות
גרמניה הנאצית (1935–1945) גרמניה הנאצית
דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה
הודו הבריטית הודו הבריטית
הולנד הולנד
טורקיה טורקיה
ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
ירדן ירדן
ישראל ישראל
ליטא ליטא
מצרים (1922–1952)
ניו זילנד ניו זילנד
הרפובליקה הספרדית השנייה הרפובליקה הספרדית השנייה
ספרד 1939 המדינה הספרדית
פורטוגל פורטוגל
פינלנד פינלנד
פרו פרו
קנדה קנדה
רודזיה הדרומית
מאפיינים > מאפיינים כלליים

צוות: 1
נוסעים: 8
אורך: 10.52 מטרים
גובה: 3.12 מטרים
מוטת כנפיים: 14.63 מטרים
שטח כנף: 31.2 מ"ר
מנת ממדים: 11.7
משקל ריק: 1,465 ק"ג
משקל המראה מקסימלי: 2,495 ק"ג
קיבולת דלק: 346 ליטר בשני מכלים בכנפי המטוס, אחד מאחורי כל מנוע; 16 ליטר שמן מנוע במכל מקורר אוויר
מידות תא הנוסעים: (בממוצע)
הנעה: 2 × מנוע בוכנה דה הבילנד ג'יפסי 6 בעל 6 בוכנות בשורה הפוכה, מקורר אוויר, 200 כוח סוס כל אחד
מדחפים: 2 מדחפים בעלי שני להבים עם פסיעה קבועה
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 136 קשר (253 קמ"ש)
מהירות שיוט: 115 קשר (212 קמ"ש)
טווח: 895 ק"מ במהירות שיוט ללא רוח
סייג רום: 5,100 מטר
קצב טיפוס: 4.4 מטר/שנייה
לקריאה נוספת

נועם הרטוך: דה הווילנד DH-89A דראגון רפיד, "ביעף", חוברת מס' 57, תשמ"ו - 1986, עמ' 26–29
הערות שוליים

↑  De Havilland DH89 Dragon Rapide, באתר BAE סיסטמס שירשה את היצרן "דה הבילנד" על ידי שרשרת מיזוגים
↑  "ביעף", עמ' 28–29.
1 2 3 4 5  אבינועם מיסניקוב, ‏מטוסי הראפיד בחיל האויר, באתר "מרקיע שחקים", 10 ביוני 2023
↑   רס"ן אבי כהן, ‏גשר אווירי לעצמאות, להק תובלה אווירית 1947-1949, תל אביב תשנ"ח, 1997. הערה בעמ' 109, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588471405171  LCCN: sh2012002502 
דראגון רפיד במוזיאון המלחמה האימפריאלי, בריטניה
דה הבילנד D.H. 89 דומיני, 2011
דראגון ראפיד בקיבוץ ניר עם, מרץ 1948
דראגון רפיד של חברת התעופה הלטבית ואסלטס גאיסה סטיקסמה, 1937
דראגון רפיד של חברת "קלאסיק ווינגז", 2017
בית דוד (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה היסטורית פעולה הרפתקאות
 יוצרים:  ג'ון ארווין
 שחקנים:  מייקל איסקנדר עלי סולימאן איילת זורר סטיבן לאנג מרטין פורד
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  8 
 הפקה
 חברת הפקה:  אולפני אמזון The Wonder Project Kingdom Story Company Lionsgate Television
 שידור
 רשת שידור:  פריים וידאו
 תקופת שידור מקורית:  27 בפברואר 2025 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית דוד (באנגלית: House of David) היא סדרת דרמה היסטורית אמריקאית שפותחה על ידי ג'ון ארווין עבור שירות הזרמת המדיה "פריים וידאו". עלילת הסדרה מספרת את קורותיו של דוד, מלך ישראל ויהודה העתיקה וממלכת ישראל המאוחדת.
הסדרה עלתה לשידור ב-27 בפברואר 2025.
רקע עלילתי

עלילת הסדרה מגוללת את עלייתו לגדולה של דוד, עד להפיכתו למלך המפורסם ביותר של עם ישראל. בעקבות נפילתו של שאול המלך מגדולתו עקב גאוותו, שמואל הנביא, בהוראת אלוהים, מוצא את דוד, מושח אותו למלוכה ושולח אותו למסע להגשמת ייעודו, תוך שהוא נאלץ לנווט בין אהבה, אובדן ואלימות בחצר המלוכה של שאול.
צוות השחקנים והדמויות

מייקל איסקנדר – דוד בן ישי
עלי סולימאן – שאול המלך
איילת זורר – אחינועם בת אחימעץ
סטיבן לאנג – שמואל הנביא
מרטין פורד – גוליית
לואיס פרריה – ישי
איתן קאי – יהונתן בן שאול
אינדי לואיס – מיכל בת שאול
יהלי מרגלית טופול – מרב בת שאול
עודד פהר – אבנר בן נר
אורי אלבי - יואב בן צרויה
אשרף ברהום – דואג האדומי
דאווד גאדמי – אליאב בן ישי
נמרוד הוכנברג – סילאס
סם אוטו – אשבעל איש-בושת
אלכסנדר אולום – אכיש
עיר טיליף – נצבת בת עדאל
הפקה

בינואר 2024 נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה, שתגולל את קורותיו של דוד מלך ישראל, על ידי אולפני "The Wonder Project", בהנהלת ארווין וקלי מרימן הוגסטרטן, בשיתוף פעולה עם אולפני אמזון, כחלק ממספר סדרות וסרטים המבוססים על התנ"ך המיועדים לשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
ביוני 2024 נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא, הכולל את מייקל איסקנדר בדמותו של דוד, עלי סולימאן בדמותו של שאול המלך, איילת זורר בדמותה של אחינועם בת אחימעץ, סטיבן לאנג בדמותו של שמואל הנביא ומרטין פורד בדמותו של גוליית.
צילומי הסדרה החלו ביוון ביוני 2024.
הפצה

הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו" ב-27 בפברואר 2025.
הערות שוליים

1 2  Joe Otterson, Amazon Teams With Wonder Project on Faith-Based Films & Shows, Streamer Orders ‘House of David’ to Series, Variety, ‏2024-01-17
↑  Selome Hailu, ‘House of David’ Biblical Drama at Amazon Casts Its David, Goliath, King Saul and More (EXCLUSIVE), Variety, ‏2024-06-12
↑  רן בוקר, מייקל איסקנדר המצרי יגלם את דוד המלך בסדרה חדשה של אמזון; בתפקיד אחינועם - איילת זורר, באתר ynet, 13 ביוני 2024
↑  גיל משעלי, ‏התפקיד הבינלאומי של איילת זורר - והשחקן שיגלם את שאול המלך, באתר ‏מאקו‏, 13 ביוני 2024
↑  גיל משעלי, ‏עם איילת זורר: שוחרר הטריילר ל"בית דוד" של אמזון פריים, באתר ‏מאקו‏, 29 בינואר 2025
שפהאוזן (קנטון)

שפהאוזן (בגרמנית: Schaffhausen) הוא הקנטון הצפוני ביותר של שווייץ עם כ-80,000 תושבים (נכון ל-2013). ושטח של כ-298,000 דונם. שפהאוזן גובל בקנטונים ציריך ותורגאו ובגרמניה. הוא נמצא צפונית לציריך. למרות קוטנו כולל הקנטון 27 רשויות מקומיות. בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר בקנטון היא שפהאוזן עם כ-23,000 תושבים.
שורשיה של שפאוזן נמצאים עוד בימי הביניים. במאה ה-11 נוסד באזור מנזר בנדיקטיני, שהוביל לפיתוח הקהילה המקומית. קהילה זו הייתה עצמאית משנת 1190 ועד שסופחה בשנת 1330 לבית הבסבורג. בשנת 1419 שפהאוזן נותקה מבית הבסבורג ובשנת 1501 הצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה.
הרכבת הראשונה הגיעה לשפהאוזן ב-1857. בשנת 1944 סבלה שפהאוזן מהפצצה של מטוסי חיל-האוויר האמריקאי, שסטו בטעות מגרמניה הנאצית לשווייץ הנייטרלית.
21.9% (או 16,323) מתושבי המחוז הם זרים. השפה הגרמנית היא השפה המדוברת ביותר בקנטון, והדת הדומיננטית (נכון לשנת 2000) היא הנצרות הפרוטסטנטית, שמונה כ-50% מהמאמינים בקנטון. אחריה הנצרות הקתולית, עם 24% מהמאמינים. מועצת המחוז מורכבת מכ-60 נציגים הנבחרים אחת ל-4 שנים. עד שנת 2008 היו כ-80 נציגים במועצה.
מבחינה גאוגרפית, הקנטון נמצא כמעט לחלוטין על גדתו הימנית של הריין. הענפים המרכזיים בכלכלה המקומית הם ייצור של מכונות, מוצרי מתכת, שעונים ותכשיטים. ענפי תעשייה זעירים יותר הם טקסטיל, מוצרי עור, זכוכית, מלט, נייר וכימיקלים.
למבורגיני דיאבלו

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  למבורגיני
 שנות ייצור:  1990-2001
 יחידות שיוצרו:  2,903 
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל קודם:  למבורגיני קונטאש
 מודל אחריו:  למבורגיני מורצ'יילאגו
 חברת אם:  קבוצת פולקסווגן
 סיווג:  מכונית ספורט מכונית-על
 מרכב:  קופה דו-מושבית, קבריולה דו-מושבית
 אורך:  4,460 מ"מ
 רוחב:  2,040 מ"מ
 גובה:  1,105 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,650 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V12 בנפח 5.7 ליטר V12 בנפח 6.0 ליטר
 הילוכים:  ידני, 5 הילוכים
 מהירות מרבית:  325 קמ"ש
 מעצב:  מרצ'לו גנדיני
 
למבורגיני דיאבלו (באיטלקית: Lamborghini Diablo) היא מכונית ספורט בעלת ביצועים גבוהים עם מנוע אמצעי אשר נבנתה על ידי יצרנית המכוניות האיטלקית למבורגיני בין השנים 1990–2001. היא הייתה מכונית הלמבורגיני הראשונה אשר הייתה מסוגלת להגיע למהירות שיא של 320 קמ"ש. לאחר הפסקת הייצור שלה בשנת 2001, הדיאבלו הוחלפה על ידי הלמבורגיני מורצ'יילאגו.
פירוש המילה דיאבלו הוא "שטן" בספרדית.
היסטוריית הפיתוח

בתקופה שבה החברה נשלטה על ידי האחים מימרן אשר ישבו בשווייץ, למבורגיני החלה בפיתוח מחליפה לקונטאש, הפרויקט אשר החל ביוני 1985 נקרא אז פרויקט 132. התדריך קבע כי מהירות השיא שלה אמורה להיות לפחות 315 קמ"ש.
העיצוב של המכונית נחתם עם מרצ'לו גנדיני, אשר עיצב את שתי קודמותיה. כאשר קרייזלר רכשה את החברה בשנת 1987 היא סיפקה את המימון כדי להשלים את הפיתוח שלה. ההנהלה החדשה של למבורגיני לא הייתה מרוצה מהעיצובים של גנדיני והזמינה צוות עיצוב משלה בדטרויט כדי לעצב מחדש את הפרויקט אשר יעידן את הקצוות המחודדים אשר היוו את הסימן המסחרי של דגם המקור של גנדיני. גנדיני התאכזב מהעיצוב החדש, ומאוחר יותר מימשו בדגם הסיזטה מורודר V16T. במילותיו של המגיש של מגזין וסדרת הרכב "טופ גיר", ג'רמי קלארקסון, הדיאבלו תוכננה "אך ורק כדי להיות מסובבת הראשים הגדולה בעולם."
עלות הפיתוח הכוללת מוערכת ב-6 מיליארד לירות איטלקיות.
1990-1998 > דיאבלו

הדיבאלו הוצגה למכירה לציבור ב-21 בינואר 1990. הכוח שלה בא ממנוע V12 בנפח 5.7 ליטר, המוכר של למבורגיני בו לכל צילינדר 4 שסתומים, אשר כלל גל זיזים עילי כפול והזרקת דלק רב נקודתית אלקטרונית אשר יצרה 492 כ"ס ב-367 קילוואט עם 59 קג"מ של מומנט. הרכב יכל להגיע מעמידה ל-100 קמ"ש ב-4.5 שניות, עם מהירות מרבית של 325 קמ"ש. הדיאבלו הייתה בעלת הנעה אחורית והמנוע היה אמצעי כדי לסייע בשמירה על איזון המשקל.
הדיאבלו הייתה מצוידת טוב יותר מאשר קודמתה, הקונטאש. מאפיינים סטנדרטיים כללו הגה ומושבים מתכוננים באופן מלא, חלונות חשמליים, מערכת סטריאו מבית אלפיני (Alpine) והגה כוח החל משנת 1993 ואילך. מערכת למניעת נעילה בבלימה לא הייתה זמינה בהתחלה, אך בהמשך היא התווספה גם כן. כמה אפשרויות שהיו זמינות בתשלום כללו מושב נהג מעוצב ומותאם באופן אישי, מחליף תקליטורים מרחוק וסאב וופר, ספוילר אחורי, סט מזוודות מותאם (בעלות של 2,600 דולר) ושעון בריגה (Breguet) ללוח המחוונים (בעלות של 10,500 דולר).
בשנת 1995, הלמבורגיני הזאת נעשתה לרכב בטיחות במרוצי פורמולה 1, בעיקר במרוצי הגרנד פרי הקנדיים, בכל מקרה, לא היה צריך לעשות בה שימוש באופן רשמי.
1990-1998 > דיאבלו VT

הדיאבלו VT הוצגה בשנת 1993. למרות שה-VT שונה מהדיאבלו הסטנדרטית במספר דרכים, ללא ספק השינוי הבולט ביותר היה הוספת הנעה לכל ארבעת הגלגלים, אשר עשתה שימוש בדיפרנציאל צמיג מרכזי, התאמה של מערכת הארבע על ארבע של הג'יפ LM002 מבית למבורגיני. מכאן הגיע המינוח החדש של המכונית, VT כקיצור של Viscous Traction, כלומר אחיזת צמיג. המרכב החדש היה יכול לספק עד 25% יותר מומנט לגלגלים הקדמיים כדי לסייע לאחיזת הצמיג במהלך החלקת הגלגלים בעת היגוי יתר, ובכך השתפרו מאפייני האחיזה של כל המכונית באופן משמעותי.
שיפורים נוספים שהושקו ב-VT כללו פתחי יניקת אוויר בקדמת הרכב מתחת לפנסי המכונית כדי לשפר את קירור הבלמים, פתחי יניקת אוויר גדולים יותר בקשתות האחוריות, סביבה פנימית ארגונומית יותר עם לוח מחוונים משופר, מתלים מתכווננים אלקטרונית, קליפירים בעלי ארבע בוכנות, הגה כוח וחידודי מנוע מינוריים. רבים מהשינויים הללו ניצלו את מערכת ההנעה הכפולה, שעברה זמן קצר אחר כך לדיאבלו הבסיסית, מה שעשה אותן באופן חזותי, כמעט זהות.
1990-1998 > דיאבלו SE30 ו-SE30 Jota

הדיאבלו SE30 הוצגה בשנת 1994 כמודל מיוחד בייצור מוגבל לציון יום השנה ה-30 לייסוד החברה. המכונית תוכננה בעיקר כרכב מרוץ אשר יהיה חוקי לנסיעה גם ברחוב, ויהיה קל וחזק יותר מהדיאבלו הסטנדרטית. ביצועי המנוע שופרו ל-523 כ"ס ב-390 קילוואט, באמצעות מערכת הזרקת דלק מכוונת, פליטה חופשית וסעפות יניקה ממגנזיום. המכונית שמרה על ההנעה האחורית כדי לשמור על המשקל והשמיטה את בולמי הזעזועים המתכווננים באופן אלקטרוני של הדיאבלו VT, אך היא צוידה במוטות פיתול אשר נשלטו מבפנים תוך כדי תנועה.
המשקל של המכונית הופחת על ידי החלפת חלונות הצד החשמליים עם זכוכית אקרילית (עם פתחי אוורור קטנים הנתינים להזזה, כמו מכוניות מרוץ רבות אחרות) והסרת מאפייני היוקרה כמו מיזוג אוויר, סטריאו, והגה כוח. המושבים הוחלפו במושבים מסיבי פחמן עם 4 רתמות מרוץ ומערכת כיבוי אש למקרי חירום.
בצד החיצוני ה-SE30 שונה ממודלים אחרים של דיאבלו עם פגוש קדמי משופר, צינורות קירור וספוילר עמוק יותר, בעוד שצינורות הקירור האחוריים שונו בהתאם לעיצוב הגוף האנכי. סמל השור הזועם הועבר מהחלק הקדמי של מכסה תא המטען ל"לוח האף" של המכונית בין האינדיקטורים הקדמיים. למכסה המנוע היו קורות אשר כיסו את החלון האחורי הצר, ואילו ספוילר גדול יותר הותקן כציוד סטנדרטי. מנורת הערפל היחידה ומנורת הגיבוי, אשר היו משני צידי הגריל האחורי, הועברו לפגוש, שינוי זה הוחל על כל דגמי הדיבאלו לאחר מכן. השלמת וריאציות חיצוניות היו חישוקי סגסוגת מגנזיום, תג SE30 ייחודי, צבע סגול מטאלי חדש (אשר ניתן לשינוי לפי בקשה).
רק 150 דגמי SE30 נבנו, מאלה, רק 15 הוסבו למפרט "Jota" (אם כי 28 ערכות Jota יוצרו). ה-"Jota" הייתה ערכת שינויים מהמפעל שנועדה להמיר את ה-SE30 בעלת הזיקה למכוניות מרוץ, למכונית מרוץ ממשית, אם כי על חשבון נסיעה חוקית ברחוב. התווסף מכסה מנוע משופר עם שני צינורות בולטים מלפני קו הגג שהעבירו אוויר לתוך מערכת היניקה, עיצוב מכסה מנוע דומה לזה ששימש את מודל הדיאבלו SV מאוחר יותר. עם כוונון נוסף של מנוע ה-V12 הנכבד של הדיאבלו, ערכת ה-Jota יצרה 595 כ"ס ו-65 קג"מ של מומנט. מערכת הפליטה הפתוחה ייצרה שאגת מנוע מחרישת אוזניים, אחד מהגורמים העיקריים שתרמו לעובדה שה-Jota מיועדת לנסיעה במסלול בלבד, למרות שכמה מבעלי Jota המירו אותה בחזרה למערכת הפליטה הסטנדרטית על מנת ליהנות מהדיאבלו המשופרת שלהם גם על הכביש. המראה האחורית הוסרה משום שהיא הייתה חסרת תועלת לחלוטין בשילוב מכסה המנוע המשופר, מה שהוסיף לתחושת המירוץ של המכונית.
1990-1998 > דיאבלו SV

הדיאבלו SV הוצגה בשנת 1995 בתערוכת המכוניות בז'נבה, אשר החיה את הכותרת Super Veloce בה נעשה שימוש לראשונה במיורה SV ומשמעותה באיטלקית היא "סופר מהר". ה-SV התבססה על הדיאבלו הסטנדרטית ובכך לא היה לה את ההנעה לארבעת הגלגלים כמו בדיבאלו VT. תכונה בולטת של ה-SV הייתה עלייה ל-510 כ"ס, אשר, יחד עם הנעה לשני גלגלים בלבד, עלולה הייתה להגדיל את הסבירות לאיבוד אחיזה במהלך נהיגה קשה. באופן מעניין, למרות תפוקת הכוח הגדולה יותר שלה, ה-SV תומחרה במחיר ההתחלתי נמוך מהדיאבלו הסטנדרטית בהפרש קטן. ספוילר אחורי מתכוונן הותקן כציוד סטנדרטי וניתן היה להתאימו לצבע המכונית או לקבל אותו מסיבי פחמן. שינויים חיצוניים נוספים כללו השחרה סביב הפנס האחורי, מיקום מחדש של הפנסים האחוריים ומנורת הערפל כמו ב-SE30, שתי מנורות ערפל מלפנים (ולא בסגנון המרובע שנמצא בכל הדגמים הקודמים), סט נוסף של צינורות קירור לבלמים הקדמיים, צינור למכסה המנוע אשר דומה לזה שהותקן בדיאבלו SE30 Jota ומדבקות SV אופציונליות מצידי המכונית. ה-SV אופיינו גם בבלמיים קדמיים בעלי קוטר גדול יותר (340 מ"מ) וגידול מתאים בצמיג הקדמי ל-18 אינץ'.
בשנת 1998, מהדורה מוגבלת של 20 מכונית דיאבלו SV יוצרו באופן בלעדי לשוק בארצות הברית ונקראו מהדורת מונטריי. התכונה הבולטת ביותר של מהדורה זו הייתה השימוש בכונסי האוויר בחזית הגלגלים האחוריים בסגנון ה-SE30/VT קבריולה, בניגוד לסגנון SV המסורתי ויתר דגמי הדיאבלו. כמה מהמכוניות נצבעו בצבעים יוצא דופן ותוססים. דיאבלו אחת ממהדורת מונטריי, הכוללת מנוע ובלמים משודרגים, ננהגה על ידי מריו אנדרטי באירוע בחסות למבורגיני בו שוחררו שוורים לרחוב (Encierro) בקליפורניה. נראה כי מהדורת מונטריי הייתה אמורה להיות מוצר אספנות, אך בשל הפופולריות של המודלים בעלי המנורה הקבועה, הערך שלה לא עלה באופן משמעותי לאורך הזמן.
1990-1998 > דיאבלו VT רודסטר

הדיאבלו VT רודסטר הוצגה בדצמבר 1995 עם גג סמי קונברטיבל מסיבי פחמן אשר הופעל באופן חשמלי ואוחסן מעל מכסה המנוע כשלא היה בשימוש. מלבד הגג, הגוף של הרודסטר השתנה ממודל ה-VT בעל הגג הקבוע במספר הדרכים. הפגוש הקדמי שופר, הוחלפו פנסי הרכב המלבניים עם שתי יחידות מלבניות ושתי יחידות עגולות צינורות קירור הבלם הועברו ממקומם, בזמן שהצינורות האחוריים היו חלק מהצביעה האורכית כפי שהיה ב-SE30.
מכסה המנוע השתנה באופן משמעותי על מנת להכין פתח ראוי כאשר פנל הגג כיסה אותו. הרודסטר הכיל גם חישוקים משופרים בגודל 17 אינץ'. סעפות יניקת האוויר מקדימה ובצדדים נעשו גדולים יותר מאשר בדגמי הדיאבלו במרכב הקופה. בשנת 1998, הגלגלים עודכנו ל-18 אינץ', ועוצמת המנוע גדלה ל-530 כ"ס על ידי הוספת מערכת תזמון שסתומים משתנה ומהירות השיא עלתה ל-335 קמ"ש.
בשנת 1999 לוח המחוונים קיבל עדכון אופטי גדול על ידי אאודי, והפנסים הקופצים הוחלפו בפנסים קבועים, זהים לדגמי הקופה. זה תוצאה של צורה אווירודינמית טובה יותר ואופטיקה מודרנית.
מתיחת פנים (1999-2001) > דיאבלו SV

למבורגיני ביצעה מתיחת פנים של הדיאבלו ב-1999, תוך פישוט טווח המודל באמצעות ביטול גרסת הבסיס של הדיאבלו והחלת שינויים אוניברסליים על פני ההרכב. השינוי החיצוני המורגש ביותר היה החלפת הפנסים הקופצים של הדיאבלו הקודמת עם פנסים רבועים, שהושאלו ברישיון מהיישום המקורי שלהם בניסאן 300ZX Z32. כל דגמי הדיאבלו צוידו בחישוקי 18 אינץ'.
מגוון דגמי דיאבלו קיבלו גם עדכון בעיצוב הפנים. במקום לוחות המחוונים השטוחים המסורתיים, כמו בהרבה מכוניות ספורט איטלקיות של אותה תקופה (והדיאבלו הקודמת), לוח המחוונים החדש עוצב בצורה גלית. רצועה דקה של זכוכית שחורה רצה לאורכו של לוח המחוונים והכילה את מנורות החיווי ואזהרות שונות. העיצוב האסתטי היה בהשראת מוצרי Hi-Fi של באנג אנד אולפסן.
מתחת למכסת המנוע, שכב מנוע V12 המוכר והידוע כאמין, הפיק 529 כ"ס ו-61 קג"מ של מומנט. כעת, גם לדגמי ה-SV ודגם לדגמי ה-VT היו מערכת תזמון שסתומים משתנה. בפעם הראשונה בהיסטוריה של למבורגיני, הותקנה מערכת ABS מבית קלסי-הייז, המשלימה רוטורי בלימה בקוטר גדול יותר.
מתיחת פנים (1999-2001) > דיאבלו SV SE35

הדיאבלו SV SE35 הוצגה בשנת 1999 כמודל מיוחד בייצור מוגבל, שנבנה על ידי היבואן השווייצרי של למבורגיני, רולנד אפולטר, כדי להנציח את יום השנה ה-35 להיווסדה של החברה. יוצרו מספר מצומצם מאוד של 9 דגמים ממודל זה.
מתיחת פנים (1999-2001) > דיאבלו VT ודיאבלו VT רודסטר

הדור השני של הדיאבלו VT קופה ורודסטר קיבלו את אותם שדרוגים קוסמטיים ומכניים כמו דגמי ה-SV, כולל הפנסים הקבועים, עיצוב פנים מעוצב מחדש, מנוע המפיק 529 כ"ס ב-394 קילוואט, ומערכת ABS - מעט שונה מהדור הקודם. כל דגמי ה-VT שיוצרו לשוק האמריקאי, קופה ורודסטר כאחד, חלקו את אותה חזית ייחודית ופגוש אחורי אשר נראה בדיאבלו VT רודסטר המקורית, יחד עם צינורות הבלימה האחוריים הצבועים לאורך שהופיעו לראשונה בדיבאלו SE30. שינויים קוסמטיים אלו היו זמינים כאפשרויות ביתר העולם בדגמי הקופה VT.
ייצור מיוחד של תריסר דגמי דיאבלו VT נעשה באופן בלעדי לשוק האמריקאי בשנת 1999 ונקרא מהדורת אלפיני (Alpine). זאת מאחר שדיאבלו עשתה שימוש במערכת הסטריאו מבית אלפיני מאז הקמתה, ייצור מוגבל זה נועד להציג ולחגוג את החיבור בין למבורגיני לאלפיני. מהדורת אלפיני הייתה דיאבלו VT סטנדרטית למדי, ללא שינויים במנוע, וכמה תוספות סיבי פחמן המקשטות חלקים שונים, אבל החדשות הגדולות הייתה מערכת המולטימדיה. מקלט הסטריאו היה המודל היוקרתי CVA-1005, עם מערכת ניווט משולבת, האריזה כללה גם נגן DVD, מחליף תקליטורים עם מקום ל-6 דיסקים והטוויטרים האיכותיים ביותר של אלפיני, דרייברים בינוניים, וסאבוופרים אשר הופעלו על ידי הסמל של "למבורגיני" ומגברי אלפיני. לוגואים של אלפיני עיטרו את משענות הראש במושב, השטיחים, ואת כיסוי המכונית בדגם נדיר זה.
ייצור מיוחד נוסף של תריסר דגמי דיאבלו לשוק האמריקאי הורכב מה-VT רודסטר ונקרא מהדורת MOMO. כמו מהדורת אלפיני, מהדורת מומו שירתה את האינטרס של קונה הרכב בארצות הברית במוצרי יד שנייה משודרגים. למבורגיני, במקום לבזבז כסף כדי לפתח רכיבי רכב מסוימים, הם השתמשו בספקים שמוצריהם יהוו יתרון במכירת הרכב בשוק היד השנייה כמו Alpine ו-MOMO שציידו את הדיאבלו. מהדורת המומו הייתה שוב VT רודסטר סטנדרטית למדי, אבל הכילה ריפוד מיוחד, 4 רתמות מבית MOMO אשר שימשו כחגורת בטיחות, וחישוקי כרום מבית MOMO. כמו מהדורת אלפיני, מהדורת MOMO הייתה גם עם לוגו MOMO רקום במשענות ראש המושב ושטיחי הרצפה.
דגמי הדיאבלו VT רודסטר נהנו מייצור מוגבל של 30 מכוניות לאחר חגיגת שנת 2000, לאחר כניסתה של הדיאבלו VT 6.0. דגם זה, "מילניום רודסטר", היה זמין בשני צבעים, טיטניום מטאלי וצהוב, עם 10 מכוניות אשר יוצאו לארצות הברית, כולן צבועות בטיטניום מטאלי. פרט לספוילר העשוי מסיבי פחמן, עיצוב פנים ייחודי עם שני גוני עור, ודיפרצניאל SV אחורי בעל יחס קצר יותר (הנותן האצה משופרת), למודל זה לא היו סממנים מיוחדים והעיצוב הקודם, ושימש רק כמחווה אחרונה לרודסטר היוצא.