ריצ'רד קובדן
הסכם קובדן-שבלייה

אף על פי שקובדן סירב להשתתף באחריות של ממשלתו של לורד פלמרסטון, הוא היה מוכן לפעול כנציגו בקידום יחסים מסחריים חופשיים יותר בין בריטניה לצרפת. אבל היוזמה למשא ומתן למטרה זו הגיעה ממנו תוך בשיתוף עם ברייט ומישל שבלייה (אנ'). לקראת סוף 1859 הוא נפגש עם לורד פלמרסטון, לורד ג'ון ראסל וגלאדסטון, והודיע על כוונתו לבקר בצרפת וליצור קשר עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת ושריו, במטרה לקדם מטרה זו. מדינאים אלה הביעו באופן כללי את הסכמתם למטרתו, אך ללא מתן סמכות רשמית. עם הגעתו לפריז היה לו מפגש ארוך עם נפוליאון, בו מנה טענות רבות בעד הסרת המכשולים שמנעו משתי המדינות להתקרב זו לזו, והוא הצליח לעשות רושם ניכר בעד סחר חופשי. לאחר מכן הוא פנה אל השרים הצרפתיים, וניהל שיחה רצינית, במיוחד עם אז'ן רואר (אנ'), שאותו מצא כמי שתומך בעקרונות הכלכליים והמסחריים שבהם דגל. לאחר זמן רב שניהל משא ומתן ראשוני ובלתי רשמי זה, נכנסה שאלת הסכם המסחר בין שתי המדינות לזירת הדיפלומטיה, קובדן התבקש על ידי ממשלת בריטניה לפעול כנציגם בעניין בשיתוף פעולה עם הנרי ולסלי, רוזן קאולי הראשון (אנ'), שגריר בריטניה בצרפת. אבל זה הוכח כמשימה ארוכה ומפרכת מאוד. הוא נאלץ להתמודד עם העוינות העמוקה של הפרוטקציוניסטים הצרפתים, שגרמה להרבה התלבטויות מצד הקיסר ושריו. היו גם עיכובים, התלבטויות והתנגדויות קטנוניות מבית, שהיו יותר בלתי מוסברים.
יתר על כן, הוא הותקף באלימות מילולית רבה על ידי חלק רב עוצמה בעיתונות הבריטית, בעוד שהמספר הרב של הפרטים הקטנים שעמם נאלץ להתמודד בקשר לשינויים המוצעים במכס הצרפתי, היה כרוך בעומס גדול על סבלנותו ומאמציו, שהיה מרתיע אדם פחות נחוש. אבל היה מקור אחד של מבוכה גדול מכל השאר. מניע חזק אחד שדחף אותו לעסוק במפעל זה היה רצונו הנלהב לכונן יחסים ידידותיים יותר בין בריטניה וצרפת, ולהפיג את רגשות הקנאה והחשש ההדדיים שהתפרצו לעיתים קרובות כל כך וסיכנו את השלום בין שתי המדינות. זה היה הטיעון החזק ביותר שבו השתמש מול הקיסר וחברי הממשל הצרפתי, ואשר הוא מצא כיעיל ביותר איתם. אך בעודו בעיצומו של המשא ומתן, העלה לורד פלמרסטון בבית הנבחרים הצעת חוק לחיזוק מחסני הנשק הימיים של בריטניה, אותה הציג בנאום מלחמתי שכוון נגד צרפת, כמקור הסכנה לפלישה. התקפה, שכנגדה היה צורך להישמר. דבר זה הוליד רוגז וטינה בפריז, ואלמלא ההשפעה שרכש קובדן, והאמון המושלם בכנותו, היה המשא ומתן כנראה נחרב לחלוטין. אולם לבסוף, לאחר כמעט שנים-עשר חודשים של עבודה בלתי פוסקת, הושלמה העבודה בנובמבר 1860. "נדירה", אמר ויליאם גלאדסטון, "היא הזכות של כל אדם, שלפני ארבע-עשרה שנה העניק לארצו שירות אחד, עכשיו שוב, בתוך אותו אורך חיים קצר, כשאינו מעוטר לא באדמה ולא בתואר, בלי שום סימן שיבדיל בינו לבין האנשים שהוא אוהב, הוא הורשה לבצע עוד שירות גדול ובלתי נשכח לריבון שלו ולארצו".
עם סיום עבודה זו הוענקו לקובדן כיבודים על ידי ממשלות שתי המדינות שהועיל להן כל כך. לורד פלמרסטון הציע לו תואר ברונט ומושב במועצה המלכותית (אנ'), והקיסר הצרפתי היה מעניק לו בשמחה איזשהו עיטור מכובד, אבל בחוסר עניין ובצניעות אופייניים הוא סירב לכל כיבודים כאלה.
מאמציו של קובדן לקדם את הסחר החופשי היו תמיד כפופים למטרות המוסריות הגבוהות ביותר בעיניו: קידום השלום עלי אדמות ורצון טוב בין בני אדם. זו היה תשוקתו ותקוותו בהסכם המסחרי עם צרפת. לכן הוא היה מאוכזב עמוקות ומוטרד לגלות את תחושת חוסר האמון הישן שהעיתונות וכמה מהפוליטיקאים המובילים במדינה עודדו עדיין באופן פעיל. ב-1862 הוא פרסם את הפמפלט שלו שכותרתו שלוש הפאניקות (The Three Panics), שמטרתו הייתה להתחקות אחר ההיסטוריה ולחשוף את האיוולת של אותם אירועים תקופתיים של חששות באשר לתוכניות של הצרפתים שמהם סבלה בריטניה במשך חמש-עשרה או שש-עשרה השנים הקודמים.