stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה בגרמניה (1813)
מערכת האביב > קרב באוצן

בהקדם האפשרי המשיך הצבא במרדף, נה נשלח אל מעבר לאלבה כדי להדוף את עמדת בעלות הברית של הקואליציה בדרזדן. איום זה אילץ את האחרונים לפנות את העיירה ולחצות את האלבה, לאחר שפוצצו את גשר האבן מעבר לנהר. נפוליאון נכנס לעיירה בכוח בעקבותיהם, אך הגשר השבור גרם לעיכוב של ארבעה ימים, מאחר שלא היו גשרי פונטונים עם הצבא. בסופו של דבר, ב-18 במאי, חודשה הצעדה, אבל בעלות הברית של הקואליציה המשיכו בנסיגתן בצורה נינוחה, ואגב כך קיבלו תגבורת. הגיעו לקו השפה, הם תפסו והתבצרו בעמדה אדירה מאוד על באוצן. כאן, ב-20 במאי, הם הותקפו, ולאחר קרב של יומיים נעקרו על ידי נפוליאון; אך חולשת הפרשים הצרפתית התנתה הן את צורת ההתקפה, שהייתה פחות יעילה מהרגיל, והן את תוצאות הניצחון, שהיו דלות ביותר.
בעלות הברית של הקואליציה ניתקו מגע בעוד מועד ופרשו בסדר כל כך טוב עד שנפוליאון לא הצליח לכבוש אף כוח כהוכחה לניצחונו. בריחת האויב הרגיזה אותו מאוד, היעדר התותחים והשבויים הזכירו לו יותר מדי את חוויותיו הרוסיות, והוא הכפיל את דרישותיו ממפקדי הקורפוסים שלו להגברת המרץ במרדף. זה הוביל את האחרונים להמשיך ללא התחשבות בכל אמצעי הזהירות הטקטיים, ובליכר ניצל את חוסר האכפתיות שלהם כאשר בקרב היינאו (26 במאי), עם כעשרים אסקדרונים של פרשים לנדווהר, הוא הפתיע, רכב על פני וכמעט השמיד את הדיוויזיה של הגנרל ניקולא ז'וזף מייסון. האובדן החומרי שנגרם לצרפתים לא היה גדול במיוחד, אך השפעתו בהעלאת המורל של הפרשים הפרוסים והגברת אמונם במפקדם הישן הייתה עצומה.
מערכת האביב > הכיבושים של המבורג

בינתיים, ב-19 במאי 1813, קורפוס שוודי שכלל 15,000 לוחמים כבש את המבורג ללא פקודות של ברנדוט, בעקבות הכרזה דנית שהם יחזיקו את העיר עבור נפוליאון, מה שקושר באופן בלתי הפיך את דנמרק לצרפת, פעולה שתבטיח שיתוף פעולה שוודי מלא בצפון גרמניה. הכיבוש השוודי של המבורג הגיע כבשורה מבורכת לבעלות הברית, ככל שהחזקת מרכז כספים עשיר הייתה מכה נגד נפוליאון. עם זאת, החששות הראשוניים של ברנדוט בהרחקת חייליו כל כך מקווי בעלות הברית קיבלו תוקף כאשר המרשל דאבו התקרב להמבורג עם כוח צרפתי גדול של 35,000 לוחמים, בכוונה להשתלט מחדש על העיר. השוודים נסוגו בשקט ב-26 במאי ודאבו כבש את העיר עד לאחר התפטרותו של נפוליאון ב-1814. זו תהיה הפעולה הגדולה האחרונה של האביב לפני שביתת הנשק של פלשביץ.
שביתת נשק בקיץ

ובכל זאת, הקואליציה המשיכה בנסיגה והצרפתים לא הצליחו להכריח אותם להיכנס לקרב. לנוכח יחסה המפוקפק של אוסטריה, נבהל נפוליאון מההתארכות ההדרגתית של קווי האספקה שלו ופתח במשא ומתן. האויב, שהיה לו רק מה להרוויח ולא היה לו מה להפסיד בכך, הסכים לבסוף לשביתת נשק של שישה שבועות תחת תנאי ההפוגה של פלסוויץ. לדעתה של מוד, זו הייתה אולי הטעות החמורה ביותר בקריירה הצבאית של נפוליאון.
במהלך שביתת הנשק, שלושה ריבוני בעלות הברית, אלכסנדר מרוסיה, פרידריך וילהלם מפרוסיה וברנדוט משוודיה (יורש העצר של הממלכה עקב מחלת אביו המאמץ) נפגשו בטירת טרכנברג בשלזיה כדי לתאם את מאמץ המלחמה. צוותי בעלות הברית החלו ליצור תוכנית למערכה שבה ניצל ברנדוט את עשרים שנות הניסיון שלו כגנרל צרפתי, כמו גם את היכרותו עם נפוליאון. התוצאה הייתה תוכנית טרכנברג, שחיבר אותה בעיקר ברנדוט, עם תרומות של הרמטכ"ל האוסטרי, פלדמרשל-לויטננט יוזף רדצקי, שביקשה לשחוק את הצרפתים באמצעות אסטרטגיה פביאנית, להימנע מקרב ישיר עם נפוליאון, לעסוק ולהביס את המרשלים שלו במידת האפשר והקיפו לאט את הצרפתים בשלושה צבאות עצמאיים עד שניתן היה להעמיד את הקיסר הצרפתי בפינה ולהביא אותו לקרב נגד מספרים עדיפים בהרבה.
בעקבות הוועידה, הקימו בעלות הברית את שלושת הארמיות שלהן: ארמיית שלזיה, עם 95,000 פרוסים ורוסים, בפיקודו של פילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר, ארמיית הצפון, 135,000 שוודים, רוסים, פרוסים וחיילים גרמנים ממקלנבורג, אזור ההנזה וצפון גרמניה, בפיקודו העצמאי של נסיך הכתר של שוודיה ברנדוט, והכוח העיקרי של בעלות הברית בשטח, שבאמצעותו פיקחו ריבוני בעלות הברית אלכסנדר, פרנץ ופרידריך וילהלם על המערכה, שמנה 225,000 אוסטרים ורוסים בפיקודו של הנסיך קרל פון שוורצנברג.
מערכת הסתיו

ברגע שהושגה שביתת נשק (עד 15 באוגוסט), מיהר נפוליאון להסיג את חייליו מהעמדה המסוכנת שתפסו בהתייחס למעברים המובילים מעל ההרים מבוהמיה, שכן לא היה לו ספק כעת שאוסטריה עלולה גם להיחשב כאויב. לבסוף הוא החליט לקבץ את הכוחות שלו סביב גוליץ ובאוצן, ומשם יוכלו לפגוש את האויב המתקדם מברסלאו או ליפול על אגפו מעל ההרים אם ינסו לפלס את דרכם לתוך סקסוניה ליד עמק האלבה. אולם תמרון אחרון זה היה תלוי בהחזקת דרזדן, ולשם כך הוא שלח את הקורפוס הראשון במעלה האלבה לפירנה ולקניגשטיין כדי לכסות את ביצורי דרזדן עצמה. הוראותיו בנקודה זו ראויות לעיון מקרוב, שכן הוא חזה את המשיכה הבלתי נמנעת שמחנה מבוצר שלם יפעיל אפילו על עצמו, ולכן הגביל את מהנדסיו לבניית ראש גשר חזק על הגדה הימנית ובסיס מתמשך, אשר נפרץ רק על ידי פערים להתקפת נגד, סביב העיירה עצמה.
תגבורות הגיעו ללא הפסקה ובתחילת אוגוסט חישב נפוליאון שיהיו לו 300,000 איש פנויים בסביבות באוצן ו-100,000 איש לאורך האלבה מהמבורג דרך מגדבורג לטורגאו. עם האחרון הוא היה נחוש להכות את המכה הראשונה, בהתקדמות קונצנטרית לברלין (שאליה חישב שיגיע ביום הרביעי או החמישי), והמשך התנועה משם לחילוץ כוחות המצב הצרפתיים בקיסטרין, שטטין ודנציג. ההשפעה המוסרית, הוא הבטיח לעצמו, תהיה נפלאה, ולא היה מקום ולא אוכל ל-100,000 אלה במקומות אחרים.
לקראת סיום שביתת הנשק למד נפוליאון את המצב הכללי של בעלות הברית של הקואליציה. נסיך הכתר של שוודיה, קרל יוהאן, לשעבר המרשל ז'אן בפטיסט ז'ול ברנדוט, עם השוודים שלו, קורפוס רוסי, צבא צפון גרמני שכלל 10,000 לוחמים, שני קורפוסים פרוסיים, וכוחות פרוסים שונים, 135,000 בסך הכל, חנו סביב ברלין ושטטין; ובהכירו היטב את המרשל לשעבר שלו, ראה נפוליאון את אודינו כמתאים עבורו. בליכר עם כ-95,000 רוסים ופרוסים היה באזור ברסלאו, ושוורצנברג, עם כמעט 180,000 אוסטרים ורוסים, חנה בבוהמיה. בעמדתו בבאוצן חש נפוליאון כשווה לכל הצירופים של אויביו.
מערכת הסתיו > קרב דרזדן

ההתקדמות לכיוון ברלין החלה בדייקנות עם פקיעת שביתת הנשק. אולם נפוליאון, בפיקודו של הצבא הצרפתי הראשי, חיכה לראות בבירור יותר את תוכניות יריביו. בסופו של דבר, הוא הפך להיות חסר סבלנות, וקידם חלק מצבאו לעבר בליכר, שנסוג לאחור כדי למשוך אותו למלכודת. ואז הגיעה הידיעה לנפוליאון ששוורצנברג לוחץ במורד עמק האלבה, ובצאתו ממקדונלד לתצפית על בליכר, הוא מיהר לחזור לבאוצן על מנת למנוע את חייליו לחצות את ההרים הבוהמיים לכיוון כללי של קניגשטיין, מכה שוודאי הייתה משיגה תוצאות מכריעות. אבל החדשות מדרזדן היו כל כך מדאיגות שברגע האחרון שינה את דעתו ושלח את ונדאם לבדו מעל ההרים, הוא מיהר עם כל צבאו לנקודה המאוימת. הצעדה הזו נותרה אחת היוצאות דופן בהיסטוריה, שכן עיקר כוחותיו נעו, בעיקר בהמוניות ולרוחב המדינה, 90 מייל (140 ק"מ) ב-72 שעות, ונכנסו לדרזדן בבוקר 27 באוגוסט, רק כמה שעות לפני כן. התקפה של בעלות הברית של הקואליציה החלה.
דרזדן הייתה הניצחון הגדול האחרון של האימפריה הצרפתית הראשונה. עד הצהריים ב-27 באוגוסט, האוסטרים והרוסים הוכו לחלוטין והיו בנסיגה מלאה, הצרפתים לחצו מאחוריהם בחוזקה, אך בינתיים נפוליאון עצמו שוב נכנע לאחת מהתקפותיו הבלתי ניתנות להסבר של שיתוק אינטלקטואלי לכאורה. הוא נראה לא מודע לחשיבותו החיונית של הרגע, השתופף רועד מקור על מדורה בארמון, ולבסוף רכב חזרה לדרזדן, ללא פקודות ספציפיות להמשך המרדף.
מערכת הסתיו > תבוסות צרפתיות

עם זאת, בעלות הברית של הקואליציה המשיכו לסגת, ולמרבה הצער של הצרפתים, ונדאם, עם הקורפוס היחיד שלו וללא תמיכה, יצא מההרים על אגפיהם, הטיל את עצמו מעבר לקו הנסיגה שלהם ליד קולם, והיה המום לחלוטין מעצם המשקל המספרי בקרב קולם (29 באוגוסט). למרות המזל הזה, נפוליאון יכול היה לתבוע לעצמו הצלחה מזהירה, אבל כמעט באותו רגע הגיעו אליו ידיעות שאודינו הובס קשה בקרב גרוסבירן (23 באוגוסט) ליד ברלין על ידי ברנדוט, כמו מקדונלד בקרב קצבאך (26 באוגוסט) על ידי בליכר.
מערכת הסתיו > תנועותיו של נפוליאון

במהלך היומיים הבאים נפוליאון בחן את מצבו והכתיב שורה של הערות שהיוו חידה לכל הוגה אסטרטגי מאז. באלה נדמה שהוא נסחף לפתע מכל עיקרון שאת אמיתותו הוכיח בעצמו בצורה כה מבריקה, בהם הוא מחשיב תוכניות המבוססות על השערה, לא על ידיעה, ועל חשיבותן של נקודות גאוגרפיות ללא התייחסות לצבא השדה של האויב.
הפחדים הללו התעוררו אותו ביתר שאת בשל חדשות שהצביעו על כך שההשלכות של תבוסתו של מקדונלד היו חמורות בהרבה למוראל של פקודה זו ממה שהוא דמיין. הוא רכב מיד על מנת להשליט סדר, והתנהגותו ואלימותו היו כה פסולים עד שלקולנקור היה הקושי הגדול ביותר להסתיר את השערורייה.
אולם בליכר, כששמע על הגעתו של נפוליאון, נסוג מיד ונפוליאון הלך בעקבותיו, ובכך חשף את המעברים מעל הרי בוהמיה, עובדה ששוורצנברג מיהר לנצל אותה. לאחר שנודע על גישתו, נפוליאון נסוג שוב לבאוצן.
לאחר מכן, כששמע שהאוסטרים צעדו נגד ושוב נעים לעבר דרזדן, מיהר נפוליאון חזרה לשם, ריכז אנשים רבים ככל שניתן היה לטפל בהם, והתקדם מעבר לפירנה וקניגשטיין כדי לפגוש אותו. אבל לאוסטרים לא הייתה כל כוונה לתקוף אותו, כי הזמן עבד כעת לצידם, ותוך שהוא משאיר את אנשיו למות ברעב במחוז המותש, נפוליאון חזר שוב לדרזדן, שם במשך שאר החודש הוא נשאר במצב יוצא דופן של חוסר מעש. ב-4 באוקטובר הוא שוב ערך סקירה על המצב, שבה ככל הנראה שקל לוותר על הקשר שלו עם צרפת ולחרוף בדרזדן וסביבתה, אם כי במקביל הוא מודע למצוקה בקרב אנשיו בשל מחסור במזון.
מערכת הסתיו > מערכת לייפציג

בינתיים בליכר, שוורצנברג וברנדוט פעלו סביב אגפיו של נפוליאון. נה, שהצטרף לאודינו לאחר גרוסבירן, הובס בקרב דנביץ (6 בספטמבר) על ידי ארמיית הצפון של ברנדוט, כאשר החיילים הפרוסים נשאו בנטל רוב הלחימה עד לסיום הקרב, כאשר כוחות שוודים ורוסים הגיעו והכריעו את הכוח הצרפתי. בעקבות כך שוב תוכניותיו של נפוליאון שונו לחלוטין. הוא יצר קשר במהירות עם סנט סיר, שאותו כבר הזהיר שיישאר בדרזדן בפקודתו, והחליט לסגת חזרה לכיוון ארפורט, ולהיכנס למגורי חורף בין המקום ההוא למגדבורג, תוך שהוא מציין שדרזדן לא הועילה לו כבסיס ושאם יהיה קרב, יהיה הרבה יותר טוב שסן סיר ואנשיו יהיו איתו מאשר בדרזדן.
ב-7 באוקטובר ערך נפוליאון תוכנית סופית, שבה מזהים שוב את המפקד הזקן, ואת זו הוא המשיך מיד להוציא לפועל, שכן כעת הוא היה מודע למדי לסכנה המאיימת על קו הנסיגה שלו הן מבליכר והן משוורצנברג והן מארמיית הצפון; אך רק כמה שעות לאחר מכן בוטל חלק הצו הנוגע לסן סיר ולובאו והשניים נותרו לבסוף מאחור בדרזדן. בין 10 ל-13 באוקטובר חנה נפוליאון בדובן, שוב טרף לחוסר ההחלטה יוצא הדופן ביותר, אך באותו יום חשב שהוא ראה את ההזדמנות שלו. דווח על בליכר ליד ויטנברג, ושוורצנברג נע באיטיות לכיוון דרום לייפציג. ארמיית הצפון בפיקודו של ברנדוט, שלא היה ידוע לנפוליאון, נפרס משמאלו של בליכר מסביב להאלה.
נפוליאון החליט להשליך את עיקר כוחו על בליכר, ולאחר שיכריע אותו, לפנות דרומה על שוורצנברג ולנתק את הקשר שלו עם בוהמיה. הריכוז שלו נגרם בוודאות ובמהירות הרגילה שלו, אבל בזמן שהצרפתים נעו בליכר ויטנברג, בליכר צעד לימינו, אדיש לתקשורת שלו, כיוון שכל פרוסיה ניצבה מאחוריו.
מהלך זה ב-14 באוקטובר הביא אותו לקשר עם ברנדוט, וכעת צעדה אחת קדימה של כל שלושת הצבאות הייתה מבודדת לחלוטין את נפוליאון מצרפת; אבל עצביו של ברנדוט כשלו בו, שכן לשמע האיום של נפוליאון על ויטנברג החליט לסגת צפונה, וכל השכנועים של בליכר וגנייזנאו לא יכלו להזיז אותו. לפיכך, אם התנועה הצרפתית הסתיימה לרגע במכה באוויר, זו הייתה בעקיפין הסיבה להצלתן הסופית.
מערכת הסתיו > מערכת לייפציג > קרב האומות

ב-15 באוקטובר ריכז נפוליאון את כוחותיו ממזרח ללייפציג, עם גזרה חלשה בלבד ממערב, ובערב היו בעלות הברית של הקואליציה מוכנות לתקוף אותו. לשוורצנברג היו 180,000 גברים זמינים בבת אחת ו-60,000 ביום שלאחר מכן; לבליכר היו כ-60,000, אבל ברנדוט לא יכול היה להגיע לפני 18 באוקטובר.
נפוליאון התכונן להטיל את עיקר כוחו על שוורצנברג וגיבש את חייליו מדרום-מזרח לעיר, בעוד שוורצנברג צעד נגדו במרוכז במורד עמק האלסטר והפלייסה, המוני חייליו על הגדה הימנית של האחרונה וטור חזק תחת פיקודו של גיולאי בצד שמאל פעלו להצטרף לבליכר בצפון. הלחימה שלאחר מכן הייתה עקשנית ביותר, אך האוסטרים לא הצליחו לעשות שום רושם על העמדות הצרפתיות, ואכן גיולאי חש עצמו נאלץ לסגת לעמדתו הקודמת. מצד שני, בליכר כבש את הכפר מקרן והגיע למרחק של קילומטר משערי העיירה. ב-17 באוקטובר הייתה רק התכתשות חסרת החלטיות, שוורצנברג חיכה לתגבורת שלו שתעלה בכביש דרזדן, בליכר ציפה לברנדוט שייכנס משמאלו, ובאמצעות מחדל יוצא דופן התקרב גיולאי למרכז האוסטרי, ובכך נפתח לצרפתים קו הנסיגה שלהם לעבר ארפורט, ונראה ששום מידע על תנועה זו לא הועבר לבליכר. נפוליאון כשהתוודע לתנועה, שלח את הקורפוס הרביעי ללינדנאו כדי לשמור על הדרך פתוחה.
ב-18 באוקטובר חודשה הלחימה ובערך בצהריים הגיע ברנדוט וסגר את הפער מצפון-מזרח לעיירה בין בליכר לאוסטרים. בשעה 14:00 הסקסונים, שנשארו נאמנים לנפוליאון יותר משאר בעלי בריתו הגרמנים, עברו לצבא הצפון של ברנדוט שבוע לאחר שנסיך הכתר פרסם כרוז הקורא לסקסונים להצטרף שוב למפקדם לשעבר (ברנדוט פיקד על הסקסונים במהלך קרב וגראם).  כעת היה צריך נפוליאון לוותר על כל תקווה להציל את הקרב, אבל הצרפתים חיפו על נסיגתם בעקשנות, ולפנות היום למחרת בבוקר כבר יצאה מחצית מהצבא לאורך הדרך לארפורט, שלמרבה המזל של הצרפתים נותרה בידיהם.
מערכת הסתיו > נסיגה של הצרפתים וקרב הנאו

לקח לבליכר זמן לחלץ את חייליו מהבלבול שאליו הטיל אותם הקרב, וחיל המצב של לייפציג והחיילים שנותרו על הגדה הימנית של האלסטר עדיין התנגדו בעקשנות - מכאן שלא ניתן היה ליזום מרדף ישיר והצרפתים, שכללו עדיין למעלה מ-100,000 חיילים, צועדים במהירות, עד מהרה צברו מרחק מספיק כדי לעבור רפורמה. בליכר עקב אחריהם בכבישים מקבילים ונחותים באגף הצפוני שלהם, אבל שוורצנברג ידע שגם הבווארים שנטשו את נפוליאון וצעדו בפיקודו של הגנרל קרל פיליפ פון ורדה כדי ליירט את נסיגתו, הלכו בעקבותיו בצורה נינוחה ביותר. בליכר לא הצליח לעקוף את הצרפתים, אך האחרונים, ליד הנאו, מצאו את דרכם חסומה על ידי ורדה עם 40,000 איש ומעל ל-100 תותחים בעמדה חזקה.
למצב החרום הטרי הזה, נפוליאון וצבאו הגיבו בצורה מבריקה ביותר. כמו בקרסנוי ב-1812, הם הלכו ישר לעבר האויב ואחרי אחת מסדרות תנועות הארטילריה המבריקות בהיסטוריה, בהנחיית הגנרל דרווט, הם צעדו ממש מעל האויב, והשמידו למעשה את כל הכוח. מעתה ואילך, צעדתם הייתה ללא הפרעה והצרפתים הגיעו למיינץ ב-5 בנובמבר.
לאחר מכן

כאשר אחרוני הכוחות הצרפתיים חצו את הריין בחזרה לצרפת, התייעצויות חלוקות הופיעו במפקדת הקואליציה. כולם התעייפו מהמלחמה, ורבים הרגישו שלא יהיה זה חכם לדחוף את נפוליאון ואת האומה הצרפתית לקיצוניות. מכאן נוצרה עצירה ממושכת, שניצלה על ידי החיילים בחידוש ציודם וכדומה, אך בסופו של דבר ניצחה המפלגה הגרמנית הצעירה, בראשות בליכר ואנשי הלוחמים העיקריים של הצבא, ובתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת.
במקביל, פילדמרשל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון פלש לצרפת מעל הרי הפירנאים. לאחר שעזב את המרשלים ז'אן-דה-דייה סו ולואי-גבריאל סושה כדי להגן על דרום-מערב צרפת, נפוליאון נלחם והפסיד במערכה בצפון-מזרח צרפת, שהסתיימה בכיבוש פריז, ויתור נפוליאון, גלותו לאלבה והחזרת בית בורבון לשלטון תחת המלך לואי ה-18.
המערכה סיימה את התקופה הצרפתית (Franzosenzeit) בגרמניה וטיפחה תחושה חדשה של אחדות ולאומיות גרמנית. זה גם סימן את יציאתה של שוודיה כשחקנית בענייני גרמניה לאחר 175 שנים, שכן שוודיה ויתרה על פומרניה השוודית לפרוסיה על הכרה בהסכם קיל (כולל איחוד שוודיה ונורווגיה) ו-500,000 פאונד.  הקונפדרציה הגרמנית, שהוקמה בקונגרס וינה ב-1815, הייתה מבשר למדינת הלאום הגרמנית המודרנית, אשר, עם זאת, התממשה רק יותר מחצי מאה לאחר מכן בהנהגת פרוסיה, עם הדרה של אוסטריה, כולל הגרמנים בחבל הסודטים של בוהמיה. הדימוי הפופולרי של המערכה בגרמניה עוצב על ידי הזיכרון התרבותי של הוותיקים שלה, במיוחד הסטודנטים הרבים שהתנדבו להילחם בפרייקור של ליצו וביחידות אחרות שעלו מאוחר יותר לתפקידים גבוהים במישור הצבאי והפוליטי. פריחה חדשה לזכר המלחמה התרחשה ב-1913, במלאת מאה שנה לפרוץ שלה.
הערות שוליים

↑  Barton, Dunbar (1925). Bernadotte Prince and King. Pp. 104-105. John Murray, London.
↑  Barton, Dubar (1925). Bernadotte Prince and King. Pp. 138-139
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554511205171  GND: 4005232-1  LCCN: sh2008113370 
נפוליאון בשנת 1812. ציור מאת ז'אק-לואי דויד
מפת מערכת האביב
הקרב על ליצן
גנרל גבהרד לברכט פון בליכר וקוזקים בבאוצן, 1813
נפוליאון חוצה את האלבה מאת יוזף ברודובסקי (1895)
קרב קצבאך, מאת אדוארד קמפפר
הקרב על לייפציג, מאת A.I Zauerweid
קרב הנאו, מאת הוראס ורנט
יוצר הזרים – ציור של גאורג פרידריך קרסטינג המסמל את זכר הנופלים, ששמותיהם רשומים על גזעי עצי אלון
עברית בסימן טוב

| --- | --- |
 כותבים:  רות בונדי, פרופ' חיים רבין
 שחקנים:  דודיק סמדר, רחל הפלר, מרדכי בן זאב, עלינה סטרניצקה, רולף ברין, יצחק ברקת, יעקב טימן, צביה דורון
 פסקול:  טוב ללכת בדרכים, שלישיית שריד
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  19
 הפקה
 מפיק:  דניה אביאל
 שידור
 רשת שידור בישראל:  הטלוויזיה הלימודית
 תקופת שידור מקורית:  1973–1975
 
עברית בסימן טוב הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית, ללימוד עברית, ששודרה בטלוויזיה הלימודית. הסדרה הופקה בשנים 1973–1975 ב-19 פרקים, ששודרו גם בשידורים חוזרים.
הדמות המרכזית בסדרה הייתה "סימנטוב" (דודיק סמדר), מדריך תיירים, אשר עסוק גם בפתרון תעלומות בלשיות, לצד הצגת נופי ישראל לתיירים. עוד השתתפו בתוכנית רחל הפלר כ"אביבית", מזכירתו של סימן טוב, מרדכי בן זאב (מר גולומבק), עלינה סטרניצקה (גב' סימן טוב), רולף ברין, יצחק ברקת (איז'ו), יעקב טימן וצביה דורון.
פרקי הסדרה הוקדשו לסוגיות שונות בשפה העברית וכן הוצגו בה נופים ואתרים בארץ. אחד ממאפייני הסדרה הוא: נעימות חליל צד ששימשו מוזיקת הרקע. אות הפתיחה של התוכנית היה השיר "טוב ללכת בדרכים" של נתן יונתן בביצוע שלישיית שריד.
את התסריט כתבה רות בונדי והמפיקה הייתה דניה אביאל. האחראי לצד הלשוני לימודי של הסדרה היה פרופ' חיים רבין. הסדרה לוותה אף בסדרת ספרים שנמכרו לקהל הרחב.
במשך שנים רוב פרקי הסדרה נחשבו לאבודים, מאחר שהחינוכית לא המירה את הפרקים לפורמט עדכני, אך בשנת 2012 מרבית פרקי הסדרה (מלבד הפרק השני) שוחזרו בהצלחה לפורמט עדכני מקלטות שידור שנעשה בהם שימוש בשנות השמונים. למרבה האירוניה, הפרקים המשוחזרים עלו לערוץ היוטיוב של החינוכית בנובמבר 2012 וכיומיים לאחר מכן הלך לעולמו דודיק סמדר. ב-5 בדצמבר 2016 נחשף הפרק השני במסגרת פרויקט הדיגיטציה של הטלוויזיה החינוכית.
הערות שוליים

↑  יוסי ביילין, סימן טוב בסימן טוב, דבר, 22 בינואר 1975
↑  חיים איזק, עברית לא קשה שפה, דבר, 27 בדצמבר 1974
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אן רובר ז'אק טורגו

.
| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1727 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  18 במרץ 1781 (בגיל 53) פריז, ממלכת צרפת 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז  תיכון לואי הגדול 
 פרסים והוקרה:  Hommes illustres  קונקור ז'נרל 
 
אן רובר ז'אק טורגו
אן רובר ז'אק טורגו (Anne-Robert-Jacques Turgot;‏ 10 במאי 1727 - 18 במרץ 1781) היה כלכלן ומדינאי צרפתי. טורגו עמד מאחרי הניסיון קצר הימים לשנות את מדיניותה הכלכלית של צרפת במאה השמונה עשרה. להגותו הייתה השפעה ניכרת על אדם סמית בכותבו את "עושר העמים".
חייו

טורגו נולד בפריז, כבנה הצעיר של אחת ממשפחות האצולה הבולטות בצרפת, בעלת שורשים נורמניים עתיקים. אביו, מישל-אטיין טורגו, שימש כנציג בפרלמנט (parlemant, נהגה: פרלמה) של פריז, אדון הבקשות (maître des requêtes) ומנהלן ראשי לעיר פריז (ראש עיריית פריז בפועל), ובכך היה לנצר בשושלת משפחתית רבת-שנים ששימשה בתפקידים רשמיים בכירים. אמו, מדלן פרנסואה מרטינו, הייתה ממוצא אצילי אף היא ונודעה בחריפות שכלה.
כבן למשפחה מכובדת אך לא אמידה מאוד, יועד טורגו למסלול קריירה בכנסייה. הוא למד תחילה בבית הספר הכנסייתי של סן-סולפיס, והחל מ-1749, בפקולטה התאולוגית של הסורבון. בסורבון בלט בשני חיבוריו המרשימים "על היתרונות שהעניקה הדת הנוצרית לאנושות" ו"על ההתפתחות ההיסטורית של המחשבה האנושית" שחיבר תחת השם "אבֶּה דה ברוקור" - האב מברוקור (השם הכנסייתי שיועד לו). כבר אז הפגין עניין בכלכלה במכתב שכתב בשנת 1749 לתלמיד עמית על שטרות כסף, בו הפריך את ההגנה של אבה טראסון לטענת הכלכלן ג'ון לו שכסף הוא רק אמצעי חליפין ואינו מהווה עושר בעצמו. במקביל, גילה עניין רב בחריזה, ניסה להחדיר את כללי הפרוסודיה הלטינית לשפה הצרפתית ויצר תרגום שזכה לשבחים מוולטר לספר הרביעי של ה"איניאדה" במשקל הקסמטר קלאסי.
בשנת 1750 החליט טורגו שלא להישבע לכנסייה, כשהוא מסביר את החלטתו לדופון דה נמור בנימוק "שלא יכולתי לסבול את הרעיון ללבוש מסיכה כל חיי." טורגו החליט להיכנס, כאביו, לשירות הציבורי ובשנת 1752 הפך לממלא מקום ומאוחר יותר לחבר בפרלמה של פריז ובשנת 1753 לאדון הבקשות, כאביו לפניו. בשנת 1754 היה חבר במועצה המלכותית שמילאה את תפקיד הפרלמה שבגלות. בשנים 1755 ו-1756 התלווה לגורניי, שהיה אז אינטנדנט המסחר בסיורי הפיקוח שלו בפרובינציות ובשנת 1760, כאשר נסע למזרח צרפת ולשווייץ ביקר את וולטר, שהפך לאחד מחבריו ותומכיו הבולטים.
בפריז הרבה טורגו לבקר בסלונים, ובמיוחד אלו של מאדאם דה גרפניי (נטען כי ביקש את ידה של בת חסותה (המינט שלה), שהפכה אחר–כך למאדאם הלווטיוס וידידתו הטובה לשנים), מאדאם דה דפאן, מדמואזל דה לספינס והדוכסית מאנוויל. בתקופה זו פגש טורגו גם בראשי האסכולה הפיסיוקרטית כמו פרנסואה קסניי, גורניי ודופון דה נמור, אבה מורלה וכלכלנים אחרים.
במקביל, הרבה טורגו לעסוק במגוון נושאים ובין השאר תרגם ב-1753 את "שאלות בנוגע לסחר" של ג'וזיאס טקר ובשנת 1754 כתב "מכתב על סובלנות אזרחית" ואת הפמפלט "המפייס" שתמך בסובלנות דתית. בשנים 1755 ו-1756 כתב מספר מאמרים עבור האנציקלופדיה הצרפתית ובין השנים 1757 ו-1760 כתב מאמר על "ערך הכסף" עבור "מילון המסחר" של אבה מורלה. בשנת 1759 כתב את "הספד לגורניי" (Éloge de Vincent de Gournay).
חייו > אינטנדנט בלימוז'

באוגוסט 1761 מונה טורגו לאינטנדנט של אזור לימוז', שכלל כמה מן האזורים העניים והממוסים ביותר בצרפת. הוא נותר במקום במשך 13 שנה. כבר אז הושפע טורגו מאוד מרעיונותיהם של גורניי וקסניי וניסה ליישמם כמיטב יכולתו בשטח שלטונו. תוכניתו הראשונה הייתה להמשיך את סקר האדמות שבו החל קודמו, טורני (Tourny), כדי לקבל הערכה צודקת יותר של המיסוי הצריך להיות מוטל עליהן, ולכך הוסיף הפחתה ניכרת בתרומת המיסים שנדרשה מהמחוז.
הוא פרסם מאמר "על החלוקה מחדש של נטל המס" (Avis sur l'assiette et la repartition de la taille) בין השנים 1762–1770 וכנשיא האגודה החקלאית של לימוז' הציע פרס למאמרים על עקרון המיסוי הרצוי. קנסיי ומירבו טענו בזכות מיסוי יחסי (impôt de quotite), אך טורגו סמך את ידו דווקא על מיסוי על–פי גודל הנחלה (impôt de repartition). רפורמות אחרות שחולל הייתה החלפת מיסוי ה"קורווה", מס שנגבה בעבודה, במס כספי שנגבה מהמחוז כולו והעברת בניין הדרכים לביצוע חיצוני על–פי חוזה.
בשנת 1769 כתב טורגו מאמר בשם "תזכיר על הלוואה בריבית" (Mémoire sur les prêts a intérêt), לרגל השערורייה הפיננסית באנגולם (Angoulême), שהיה הראשון שעסק בשאלת הלוואת כספים בריבית מנקודת מבט מדעית וכלכלית גרידא, בלי לאמץ נקודת מבט דתית. בתזכירים דומים על כריה והובלה ועל מחיר הברזל מחה על הרגולציה המדינתית וההתערבות של המדינה בתחרות החופשית. במקביל, עודד טורגו את התעשיות במחוזו וכונן, בין השאר, את ייצור הפורצלן בלימוז', שתעשיית הפורצלן שלה הפכה אחר–כך לשם דבר בצרפת ובאירופה. בתקופת הרעב של השנים 1770–1771 כפה טורגו על בעלי האדמות להזין את העניים ובמיוחד את האריסים (métayers) התלויים בהם וארגן בכל מחוז סדנאות עבודה ולשכות סעד (bureaux de charité) שיספקו עבודה לבעלי היכולת ומזון לאלו שלא יכלו לעבוד, אם כי גינה מתן צדקה בלי הבחנה. טורגו נהג למנות לתפקיד ראשי ארגוני התמיכה והרפורמה שלו אנשי דת (curés).
בשנת 1770 כתב טורגו את סדרת מכתביו המפורסמת "מכתבים על חירות הסחר בתבואה" (Lettres sur la liberté du commerce des grains) שמוענו לקונטרולר-ז'נרל (controller-general, שר האוצר) דאז אבה טריי (Terray). שלושה מן המכתבים אבדו, אך אלו שנותרו מציגים את הטענה שמסחר חופשי בתבואה הוא מעניינם של בעל האדמות, האיכר והצרכן כאחד, ותובעים בלשון ברורה להסיר את כל המגבלות על הסחר בתבואה.
עבודתו הידועה ביותר של טורגו היא "הרהורים על התגבשות חלוקת העושר" (Réflexions sur la formation et la distribution des richesses) שנכתבה בראשית תקופתו כאינטנדנט בלימוז' בשנת 1766. העבודה פורסמה על ידי דופון דה נמור בתוך "זמן האזרח" (Ephémérides du citoyen) שפרסם בשנת 1769–1770 עם שינויים ניכרים, שנועדו להתאים את התאוריה להגותו של קסניי, דבר שגרם להצטננות הקשר בינו לבין טורגו.
טורגו חילק במכתביו את החברה לשלושה מעמדות: היצרניים (החקלאים), מקבלי השכר או בעלי–המלאכה (stipendice), ובעלי האדמות (classe disponible), ניתח את שיטות העיבוד השונות, את אופיים של החליפין, הכסף וההון ופיתח את התאוריה של "מס אחד" (impôt unique) שצריך להטיל על התוצר נטו של האדמה ובמקביל להעניק חופש מוחלט לתעשייה ולמסחר.