stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטישמיות מודרנית
אנטישמיות כעקרון פוליטי

מימי ניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה בצרפת של שנות ה-80 של המאה ה-19 ועקב פרשת דרייפוס נעשה, מצד קיצונים מהפכנים מימין ומשמאל, ניסיון לאחד את האומה ואת ההמון נגד הליברליזם, הקפיטליזם (כולל הסוציאל-דמוקרטיה המתונה שהסכינה עמו) והבורגנות שגיבשו את השלטון הדמוקרטי. יסוד האנטישמיות ב"סינתזה" הלאומנית של ההמון, כפי שביטאו למשל גוסטב לה בון, מוריס בארס, שארל מוראס, פייר-ז'וזף פרודון, ז'ורז' סורל ואחרים לא היה שנאת יהודים סתם, אלא עקרון פוליטי ונוסחה לאיחוד שדרות הלאום. בכוחה של התעמולה האנטישמית היה לגשר על פערים חברתיים ומעמדיים, ניגודי אינטרסים וסתירות אידאולוגיות בקרב הקבוצות הלאומניות השונות שהרכיבו את הסינתזה. היהודי (הקפיטליסט, העקור הנצחי, הקוסמופוליטי, "הסוחר שאינו מכיר במולדת ובמעמד ואינו מבין טיבו של כבוד כי זהו ערך שאינו ננקב בבורסה") נתפס כמי שמתסיס, זורע פירוד ומפלג את ההמון הלאומי הפטריוטי. האנטישמיות הייתה הגרעין סביבו יכל להתגבש הרגש הלאומי. האנטישמיות הייתה הגרעין המשותף הבסיסי לתנועות לאומניות, סינדיקליסטיות ופשיסטיות בצרפת, הן ששאבו את האידאולוגיה שלהן מימין והן כאלה ששאבוה משמאל כגון "אקסיון פראנסז", "חוג פרודון" ותנועת הצהובים.
ראו גם

מדד האנטישמיות בעולם
אנטישמיות נוצרית
אנטישמיות מוסלמית
הפרוטוקולים של זקני ציון
היהודי הבינלאומי
אנטישמיות בגרמניה
אנטישמיות ברוסיה
נומרוס קלאוזוס
ליל הבדולח
הערות שוליים

↑  הפרוטוקולים של זקני ציון
↑  שׂכרו של יעקב: נקודים וטלואים - אוניברסיטת בר-אילן'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'(ארכיון)
↑  שלומית אולצ'יק,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'פרק 25: קישור של סיפור יעקב עם תורת הגנטיקה
↑  דברי סורל, מובא אצל שטרנהל בעמ' 93
↑  זאב שטרנהל, לא ימין ולא שמאל, עם עובד, ספריית אופקים 1988, עמ' 80-82
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 101-100.
אפרת נחמה

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1981 (בת 43) רחובות, ישראל 
 
אפרת נחמה (נולדה ב-21 במאי 1981, י"ז באייר ה'תשמ"א) היא משוררת, כוריאוגרפית ואמנית פרפורמנס ישראלית. יצירותיה בוחנות את המושג כוריאופואטיקה, המסמן מרחב סינרגי בין השפה המילולית לתנועתית. זוכת מלגה של הקרן ליוצרים עצמאיים לשנת 2021 ממשרד התרבות.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה ברחובות. ב-2008 הקימה מגמת מחול ייחודית 'מחול ויהדות- גוף ונפש' בתיכון קשת, ששילבה לימודי מחשבת ישראל ולימודי מחול ויצירה. מאז 2021 מרצה ומורה לאימפרוביזציה, קומפוזיציה ולמודעות גוף במכללת אורות בחוג למחול, ובמכללת הרצוג בחוג לספרות ותיאטרון. חיה ופועלת בירושלים.
ביוגרפיה > השכלה

ב 2006 סיימה את לימודיה לתואר ראשון ותעודת הוראה במכללת אורות ישראל באלקנה. ב-2020 סיימה את לימודיה לתואר שני MFA בכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים. מאז 2021 דוקטורנטית לחינוך ומחול באוניברסיטת בר-אילן, בהנחית פרופסור אלי הולצר.
קריירה אומנותית

פרסמה שני ספרי שירה: 'בשרירים רפויים' (2019) ו'הילד. הילדה' (2022).
ב-2021 פרסמה מאמר על יהדות ומחול בספרJewishness and Dance בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ב-2022 הוזמנה על ידי מוזיאון ישראל להגיב על תערוכה של סיגלית לנדאו בהופעת מחול 'הילד/ הילדה'.
מסות ושירה של נחמה פורסמו בכתבי עת כמו: מחול עכשיו, המוסך, משיב הרוח, הכיוון מזרח.
עבודות שירה ומחול ואירועי פרפומנס של נחמה עלו במוזיאון ישראל, תיאטרון ירושלים, בית טיכו, מחול שלם, פסטיבל מחול ואומנויות ירושלים, פסטיבל האישה בחולון, גלריה אלפרד, גלריה כורש, גלריה בית הצייר, גלריה עזריאלי, בית הנסן, האוניברסיטה העברית, פסטיבל Jews and Jewishness in the Dance World באריזונה, 'נגה להקת מחול', המעבדה, בית אצ"ג, נוקטורנו, 'קולטורה' כתב עת לאמנות בבוסטון, ארצות הברית.
יצירות > יצירות מחול מרכזיות

קו דק (2019)-סולו מחול- עבודה לטקסט ותנועה. מחול שלם, אולם הקרנף, ירושלים.
חדרים פתוחים בלב (2018)- מופע מחול ושירה. עלה בתיאטרון ענבל, במתחם התחנה בירושלים ובבית אצ"ג.
בכיות מתאימות (2018)- וידאו דאנס מחול ושירה.
אנה ואנה (2015)- וידאו דאנס–טקסט ותנועה- לפסטיבל בבית מזיא.
זאת 1 (2014)- סולו לפסטיבל האישה בירושלים בגלריית כורש.
בבית הכנסת שלנו' (2014)- דואט לגבר ואישה בהשראת סיפור של קפקא. הוצג בתוך חללי בית הכנסת שירה חדשה וקהילת קשת בירושלים, במסגרת אירועי 'ירושלם'.
אנה ואנה (2013)- מופע מחול לארבעה רקדנים ווידאו ארט. מחקר מחול על הקשר בין שמיים לארץ.
מבוגרות (פני יאנוס) (2012)- סולו מחול על זהות נשית משוסעת. מוזיאון ישראל.
מחיצות (2011)- טריו מחול. בכורה בפסטיבל האישה בתיאטרון חולון. פרשנות לטקסטים של חז"ל על היחס לאישה ביהדות.
אֲנִימָקוֹם (2010)- עבודה עצמאית ללהקת 'נגה', בכורה בתיאטרון 'המעבדה' בירושלים. העבודה מתחקה אחר היחס בין אדם ומקום בהיבטים של ביטוי אישי ונשי.
מוֹתר (2008)- עבודה עצמאית, בכורה בצוותא בת"א ובחצר סרגיי בירושלים. עסקה בקשר בין אנושיות, נשיות וחייתיות. מתוך מחקר של הרעיון מספר קהלת: וּמוֹתַר הָאָדָם מִן-הַבְּהֵמָה אָיִן, כִּי הַכֹּל הָבֶל"
חוֹמר (2005)- מחול על מהות הקשר בין תנועה אותנטית לתורת הקוונטים, והיחסים בין התנהגות חלקיקי החומר להתנהגות חברה אנושית.
נוקטורנו לחלל הפנוי (2004)- מחול שחוקר את הקשר בין הגוף הנע לחלל הפנוי.
יצירות > מיצגי פרפורמאנס

קירות (2022)- מיצג מחול ושירה חזותי לחמש רקדניות. עלה בבית טיכו בחסות מוזיאון ישראל ובתמיכה של הקרן ליוצרים עצמאיים של משרד התרבות והספורט.
מותרת (2021)- מיצג מחול וטקסט בגלריה עזריאלי בתוך התערוכה 'סיפורי בדים' אוצרת: טלי קיים.
תעתיק (בנות ירושלים) (2020)- מיצג מחול ושירה כמחווה לתערוכה 'bath' של האמנית אנושיק. אוצרת: נוגה דוידסון. מרץ, גלריה אלפרד, תל אביב.
אם לא היו שם קירות (2020)- מיצג מחול ושירה. בגלריה כורש ובבית הצייר בירושלים.
זאת 3 (2014)- טריו לשלוש נשים חרדיות רוקדות במרחב הציבורי– פרפורמנס במתחם התחנה בירושלים.
אביב אחד (2011)- מיצג לאמנות, טקסט ומחול, עלה במסגרת תחרות מיצגים בהר הצופים בירושלים. זכה במקום השני. עסק בשירה של לאה גולדברג ובמחווה למשוררת לרגל 100 שנים להולדתה.
יצירות > כוריאופואטיקה

גוף גלמי (2021) כוריאופואטיקה. עבודת גמר במסגרת התואר השני באקדמיה למחול. עלתה גם בגלריה ביתא ובמוזיאון ישראל בתוך התערוכה 'נופי גוף' אוצרת: ד"ר עדינה קמיאן.
'אני בי' (2021) מחול על הנייר. כוריאוגרפיה למילות שיר של יהודה עמיחי בעבודת וידאו.
חרדות (2020)- וידאו מחול ושירה. סגר COVID-19
ספרי שירה

'בשרירים רפויים' (2019) בהוצאת אינדיבוק
'הילד.הילדה' (2022) בהוצאת פרדס
הערות שוליים

↑  אפרת נחמה, בשרירים רפויים, ירושלים: אינדיבוק, 2019
↑  אפרת נחמה, הילד.הילדה, ירושלים: פרדס, 2022
↑  The Oxford Handbook of Jewishness and Dance, 1, Oxford University Press, 2022-02-22, ISBN 978-0-19-751951-6. (באנגלית)
↑  אפרת נחמה, בשרירים רפויים, באתר אינדיבוק
↑  אפרת נחמה, הילד.הילדה, באתר פרדס הוצאה לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401175005171  LCCN: no2024081142  VIAF: 24157222916784972533   WorldCat (עם VIAF): 24157222916784972533 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אפרת נחמה".
חואן ורגאס

חואן קרלוס ורגאס (באנגלית: Juan Carlos Vargas; נולד ב-7 במרץ 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-52 של מדינת קליפורניה, ברציפות מאז 2013. בין השנים 2013–2023 ייצג את מחוז הקונגרס ה-51. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית המחוקקים בקליפורניה וחבר מועצת העיר סן דייגו.
ביוגרפיה

ורגאס נולד בחווה לגידול תרנגולים בעיר נשיונל סיטי שבמחוז סן דייגו, קליפורניה. בילדותו משפחתה הייתה נתונה לעוני רב. הוא השלישי מבין עשרת ילדיהם של תומאס וסלינה ורגאס, שהיגרו לארצות הברית ממקסיקו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כחלק מתוכנית בראסרו (Bracero program). ורגאס השלים בכבוד רב את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת סן דייגו, ומאוחר יותר קיבל תואר שני במדעי הרוח באניברסיטת פורדהם השוכנת בברונקס שבניו יורק. לאחר לימודיו הגבוהים הצטרף ורגאס למוסד של חברת הישועים בסנטה ברברה. אצל הישועים עבד ורגאס בבית יתומים בג'ונגלים של אל סלוודור, שסבלה באותם ימים ממלחמת אזרחים. לאחר שעזב את המוסד הישועי בו עבד, החליט ללמוד משפטים ובשנת 1991 קיבל תואר שני מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1992 החליט ורגאס להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-50 אשר נוסד זה עתה, ובסיסו בסן דייגו. בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית, הפסיד וסיים במקום הרביעי עם 19% מהקולות. בוב פילנר זכה בפריימריז עם רוב יחסי בן 26% מהקולות בלבד, ובבחירות הכלליות הוסיף להיבחר לקונגרס. תקוותיו הפוליטיות של ורגאס לא נגוזו, ובשנים 1993–2003 היה חבר במועצת עיריית סן דייגו. כחבר מועצת העיר, הוא יצר את "מבצע שחזור" כדי להעסיק חסרי בית בהסרת כתובות גרפיטי ולמען שיקום בתי מגורים. בשנת 1996 החליט ורגאס להתמודד בשנית מול פילנר בפריימריז הדמוקרטים. ורגאס לא היה מעוניין להתעמת עם פילנר, לכן פילנר נאלץ להתעמת מול מגזרת קרטון בגודלו הטבעי של ורגאס. ורגאס אמר שהוא מסכים עם פילנר ב"99 אחוזים" מהסוגיות, אך פילנר גבר עליו שוב עם 55% מהקולות.
בשנת 2000 החליט ורגאס להתמודד למחוז הבחירה ה-79 של האספה המדינתית של קליפורניה. הוא נבחר לתפקיד אחרי שגבר על יריבו מהמפלגה הרפובליקנית עם 77% מהקולות. כהונתו החלה ב-4 בדצמבר 2000. בשנתו הראשונה באספה מונה לעוזר מנהיג הרוב. הוא חיבר את הצעת החוק "AB 188", האוסרת על עישון בגני שעשועים לילדים. הוא גם הציג חקיקה שמטרתה להגן על ילדים ממשחקי וידאו ארקייד. בנוסף, ורגאס גם חיבר חקיקה הטלת מאסרי עולם על אנשים שביצעו עבירות מין בילדים. ב-2006 שוב ניצב בפני פילנר, הפעם במחוז הקונגרס ה-51 של קליפורניה. הוא האשים אותו בהיותו חלק מתרבות שחיתות השלטונית בוושינגטון די. סי., וטען כי פילנר שילם לרעייתו למעלה מחצי מיליון דולר אמריקני מכספי קמפיין עבור שירותי ייעוץ פוליטי שבוצעו מבית המשותף בוושינגטון. בסופו של דבר הביס פילנר את ורגאס בשנית.
לאחר שעזב את האספה המדינתית בשנת 2006 עקב הגבלת כהונה, פתח ורגאס בקריירה עסקית. ב-2010 נבחר אל הסנאט המדינתי של קליפורניה, מטעם מחוז הבחירה ה-40. ב-2012 הודיע פילנר על התמודדותו לראשות עיריית סן דייגו וורגאס תמך במועמדותו חרף יריבותם המרה. ורגאס החליט להתמודד שוב אל בית הנבחרים, והפעם ללא התמודדותו מחדש של פילנר. הוא גבר על יריבתו מרי סאלאס ב-22 קולות בלבד וזאת לאחר שבוצעה ספירה חוזרת בקלפיות שהוצבו במחוז סן דייגו ובמחוז ריברסייד. כהונתו החלה עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית. ורגאס חבר בוועדת החוץ ובוועדת החקלאות.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  FULL BIOGRAPHY, באתר הרשמי של חואן ורגאס (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  ביוגרפיה, באתר Ballotpedia (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  Full Biography for Juan Vargas, באתר SmartVoter (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
↑  ג'ניס מורק, MEET CONGRESSMAN JUAN VARGAS, WHO WINS SEAT IN 51ST CONGRESSIONAL DISTRICT, באתר איסט קאונטי מגזין, נובמבר 2012 (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000002-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6sp11n5  US Congress: V000130
ג'וב הארימן

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1861 ארצות הברית מחוז קלינטון, אינדיאנה (אנ'), ארצות הברית
 פטירה:  26 באוקטובר 1925 (בגיל 64)
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה 
 
ג'ובּ (איוב) הארימן (אנגלית: Job Harriman;‏ 15 בינואר 1861 – 26 באוקטובר 1925) פוליטיקאי סוציאליסט ואוטופיסט אמריקני. התמודד בשנת 1900 לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת יוג'ין דבס שרץ לנשיאות מטעם המפלגה הסוציאליסטית האמריקנית. לאחר מכן התמודד פעמיים לראשות העיר לוס אנג'לס כשהוא זוכה לתשומת לב ותמיכה רבה. הגה וייסד את קומונת לאנו דל ריו בקליפורניה, שמאוחר יותר עברה למושבה ניו לאנו בלואיזיאנה.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

נולד ב-15 בינואר 1861 במחוז קלינטון באינדיאנה. התגורר עם משפחתו בחווה עד גיל 18. בצעירותו ספג השפעה דתית מהוריו, ולאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת באטלר ב-1884, עסק בכמורה, אך החל לפתח ספקות ביכולותיה של הדת המאורגנת להשפיע באופן משמעותי על חייהם של האנשים הפשוטים, ומאוחר יותר כפר ברעיונות הדת המאורגנת.
ככל שנע הארימן מאמונה רוחנית לפילוסופיה מטריאליסטית, הוא התחבר להגות הסוציאליסטית. בייחוד הושפע מהאוטופיה 'מבט לאחור' מאת אדוארד בלאמי. הוא עבר לסן פרנסיסקו כדי להקים מועדון לאומי המוקדש לניסיונות ליישם את רעיונותיו של בלאמי. מאוחר יותר, ככל שהעמיק בכתבי קרל מרקס, התרחק עוד יותר מרעיונות הסוציאליזם הדתי והתקרב לרעיונות המרקסיסטיים. בהמשך עזב הארימן את הכנסייה לחלוטין, למד משפטים והקים משרד עורכי דין.
ב-1902 כתב: "בספק ולא באמונה טמונה גאולת העולם. האמונה היא אשליה ותרמית: מלכודת, כלא. היא מאיימת על התבונה. באמצעות הפחד מפני ייסורים נצחיים מוחצת הדת את הפעילות האינטלקטואלית. באמצעות פולחן הגיבורים היא הורסת את האינדיבידואליות. באמצעות תקוות לעתיד לבוא היא מונעת את צמחיתן של אידיאלים להווה. היא הופכת אותנו גזע של פחדנים אינטלקטואליים. היא משנה במעט אם בכלל את יחסינו האחד לשני. אבל הספק משחרר אותנו".
הארימן נישא לאחותו של שותפו לחדר בקולג', מארי תיאודוסיה גרי, ב-1895 נולדו לזוג תאומים, בן ובת, אך בתו נפטרה בילדותה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בתחילה הזדהה הארימן עם המפלגה הדמוקרטית, אולם משנתקרב לסוציאליזם, עזב את המפלגה והצטרף למפלגת העבודה הסוציאליסטית האמריקנית (SLP). ב-1898 רץ מטעם מפלגה זו לתפקיד מושל קליפורניה. הארימן עזב את ה-SLP כשנתפצלה ב-1899, שאירע בעקבות ניסיונה של המפלגה להקים ארגוני עובדים מפלגתיים, שהתחרו באיגודים הקיימים שהיו מאורגנית בפדרציית העבודה האמריקאית. הארימן הזדהה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האמריקנית (SDP) שמרכזה היה בחוף המזרחי ושעימה היו מזוהים גם הנרי סלובודין (Henry Slobodin) ומוריס הילקוויט (Morris Hillquit).
ב-1900 במסגרת מגעים בין הארגונים המזרחיים והמרכז-מזרחיים של ה-SDP הוסכם כי הארימן ירוץ לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית תחת המועמד לנשיאות יוג'ין דבס.
הארימן רץ גם פעמיים בעשור השני של המאה ה-20 לראשות עיריית לוס אנג'לס. בפריימריז ב-1911 זכה ל-44% מהקולות, והיה מועמד מוביל לראשות העיר. עם זאת, הוא הסתבך בפרשת הפיצוץ בבניין מערכת העיתון הלוס אנג'לס טיימז. בפיצוץ הואשמו שני פעילים סוציאליסטים, האחים ג'ון וג'יימס מקנמרה. אנשי המפלגה הסוציאליסטית נרתמו לנסות ולסייע להם, והארימן היה אחד מעורכי הדין שהתגייסו לכך יחד עם עורך הדין קלרנס דרוו (Clarence Darrow). הארימן לא היה מודע למעשה לאשמתם של השניים, והאמין כי הוא מגן על נאשמים חפים מפשע שהופללו. לפיכך, הופתע מחתימת הסכם עסקת טיעון, שהוביל דרוו, במסגרתו הודו השניים במעשה. לצערו, ההודאה הגיע לפני מועד הבחירות לראשות העיר והקשר שלו לפרשה פגע בקמפיין שלו אנושות. הוא הפסיד בבחירות אלו לג'ורג' אלכסנדר. ב-1913, רץ פעם נוספת לראשות העיר, וקיבל 26% מהקולות בפריימריז.
ביוגרפיה > המושבה הסוציאליסטית לאנו

בעקבות תבוסתו השנייה בקמפיין לראשות העיר לוס אנג'לס, עזב הארימן את הפעילות הפוליטית המפלגתית, והחל לפעול להקמת קהילה אוטרקית בהתאם לעקרונות סוציאליסטיים. לצד קבוצה של משקיעים שהיו שותפים לאמונתו, הקים חברת מניות אשר רכשה כ-2000 אקרים וזכויות מים באזור עמק אנטילופ, ליד מדבר מוהאבי שם ייסדו מושבה בשם לאנו דל ריו.
הקמת הקהילה פורסמה בעיתונות הסוציאליסטית ומניות נמכרו למתיישבים, תוך שהקומונה מבטיחה לבאים שכר קבוע ושוויון זכויות בקהילה. ההתיישבות שהחלה ב-5 משפחות צמחה עם הזמן ללמעלה מ-1000 אנשים. אוהלים הוחלפו במבני קבע, והוקמו מנסרה, כבשן, בית שימורים ומאפייה לצד שדות של אספסת ותירס. הקומונה רכשה עיתון משלה, The Western Comrade, שמאוחר יותר שינה שמו ל-The Llano Colonist ונערך על ידי הארימן.
מחלוקות באשר לזכויות המים וקושי של הקהילה להתבסס כלכלית, גרמו לנטישת ההתיישבו בלאנו דל ריו. מרבית חבריה עברו לנקודה חדשה בשם ניו לאנו בלואיזיאנה בשנת 1918. האקלים בלואיזיאנה לא היה בריא להארימן והוא שב ללוס אנג'לס. קהילת ניו לאנו הוסיפה להתקיים עד סוף שנות ה-30. הארימן שב להתגורר בפרוור של לוס אנג'לס עד מותו ב-26 באוקטובר 1925. הוא הותיר אחריו את אשתו מארי תיאודוסיה גרי, ובנו גריי צ'נווית הארימן.
כרזת בחירות משותפת של דבס והארימן בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1900
המגזין הסוציאליסטי ווסטרן קומראד שהוציאה הקומונה לאנו דל ריו, בעריכת הארימן, ובו תמונות מראשית ההתיישבות
יהודית הנדל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  25 באוקטובר 1921 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  23 במאי 2014 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 שפות היצירה:  עברית 
 יצירות בולטות:  רחוב המדרגות 
 בן או בת זוג:  צבי מאירוביץ 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1996)  פרס ישראל (2003)  פרס היצירה לסופרים עבריים (1976)  פרס ניומן (1995)  פרס אקו"ם 
 
יהודית הֶנדֶל (25 באוקטובר 1921 – 23 במאי 2014) הייתה סופרת ישראלית, כלת פרס ישראל לספרות לשנת 2003.
נשיא המדינה משה קצב מעניק לסופרת יהודית הנדל את פרס ישראל בספרות, בטקס שנערך בתיאטרון ירושלים, 2003
ביוגרפיה

יהודית הנדל, בת למשפחה חסידית מצאצאי האדמו"ר רבי יחזקאל מקאזמיר, נולדה בוורשה בירת פולין, בתם הבכורה של נחמה ועקיבא הנדל. סבה, רבי יחזקאל הנדל, עלה לארץ ישראל בעליית החסידים ב-1925 והיה ממייסדי כפר חסידים, ושניים מבניו היו מראשוני נהגי האוטובוס בעמק זבולון. אביה של הנדל היה בונדיסט, אך לאחר שנהרג אחד מאחיו בתאונת דרכים, עלתה המשפחה לארץ ישראל בשנת 1930 והתיישבה ביישוב נשר שליד חיפה. עקיבא הנדל היה לנהג אוטובוס, ושימש כמרַכֵּז (יו"ר) ההתאחדות וקואופרטיב הנהגים "הקשר", ובהמשך חבר הנהלת קואופרטיב "אגד" וחבר הנהלת מרכז הקואופרציה ומזכיר מרכזהּ בצפון.
הנדל למדה בנשר בבית הספר לילדי עובדים (לימים בית הספר בית יהושע) ובחיפה, וסיימה את בית הספר הריאלי בעיר. למדה בסמינר לוינסקי בתל אביב. הייתה פעילה בסניף הנוער העובד בחיפה, וב-1939 יצאה עם גרעין מהתנועה לייסד את קיבוץ גשר. ב-1940 נפטרה אמה ממחלת הטיפוס, ובעקבות זאת עזבה את הקיבוץ ושבה לבית אביה ושתי אחיותיה הצעירות בחיפה.
סיפורה הראשון, "בכְבוֹת אורות", נדפס בכתב העת "מבפנים" באפריל 1942, ואחרי כן התפרסמו יצירותיה בבמות שונות.
נקודת הראות שלה, לשונה וגיבורי סיפוריה היו שונים לגמרי מיצירותיהן של בני דור הפלמ"ח האחרים.
הנדל שירתה בצה"ל זמן קצר והשתתפה במלחמת העצמאות. ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "אנשים אחרים הם", 1950, עוסק בחייהם של חיילים צעירים במלחמה, בחבלי קליטתם של ניצולי השואה ובחייהם של אנשי שוליים חסרי בית. בשנת 1948 נישאה לצייר צבי מאירוביץ, ממייסדי אופקים חדשים, שהיה מבוגר ממנה ב-11 שנים, וחייתה עִמו בחיפה עד פטירתו בשנת 1974. בני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (נולד ב-1963), סוציולוג.
בשנת 1954 זכתה הנדל בפרס אשר ברש על ספרה "רחוב המדרגות". קולה הספרותי של הנדל, קול נשי בולט, היה מן הקולות הנשיים הראשונים בספרות העברית שלאחר מלחמת העצמאות. הספר זכה לעניין רב ולהצלחה, ואף הומחז על ידה ב-1957 והוצג בתיאטרון הבימה. לאחר פרסום הרומן הזה לא פרסמה הנדל שום יצירה במשך קרוב לחמש-עשרה שנים. בשנת 1969 ראה אור ספרה "החצר של מומו הגדולה", שהומחז לטלוויזיה ובוים בידי יהודה ג'אד נאמן (1972).
באפריל 1971 לקה בעלה בשבץ, פלג גופו הימני שותק, והוא החל לצייר ביד שמאל. הנדל טיפלה בו בכל שנות מחלתו וזאת כדי שיוכל לצייר. כאשר נפטר היה בידה רומן כמעט גמור, ובעקבות מותו החליטה לא לפרסמו. על חייה עם צבי מאירוביץ, ועל חייו ועבודתו, כתבה את ספרה המאוחר "הכוח האחר" (1984). לאחר פטירת בעלה עברה הנדל להתגורר בתל אביב.
יהודית הנדל פרסמה כעשרה ספרים שזכו להצלחה רבה. בנוסף, ביוני 1987 התפרסם ספרה "ליד כפרים שקטים", המתעד את מסעה לפולין. הוא מיוסד על סדרת שיחות רדיו ברשת ב' של קול ישראל, "פולין - סתיו 86", ששודרו בחורף 1987. שיחות הרדיו והספר עוררו התעניינות מרובה בציבור הישראלי.
הותירה בן ונכדים.
יצירתה

על אף שכרונולוגית שייכת יצירתה של הנדל לסופרים בני דור תש"ח, מאופיינת כתיבתה במהלכים ספרותיים מאוחרים מתקופה זו. היא בחרה לתאר את המציאות של התקופה מזווית הראייה של ה"אחרים", ביניהם נשים, עולים חדשים, חולים וקשישים. מלכתחילה, עיצבה הנדל "אני" ספרותי שונה מזה שהיה מקובל בדורה: לא עוד האני הקולקטיבי וההרואי, אלא "אני שברירי ודחוי הבוחן, כמו מבחוץ, מתוך שולי הקיום את ההתרחשויות המרכזיות של התקופה". סגנונה שאב מאבות הספרות העברית החדשה, סופרים כמו ברנר, מנדלי ועגנון. מבחינה זו היא הקדימה את סגנונום של סופרי דור המדינה, למשל, עמוס עוז וא.ב. יהושע.
בספרה, "הכוח האחר" היא החלה במוטיב שחזר והופיע בספריה המאוחרים: השימוש בדמותה של המספרת עצמה המתבססת על נתונים אוטוביוגרפיים. בנוסף לכך, חושף ספרה זה את התמודדות הספרותית של הנדל בנושא האבל והמוות, וכמעט כל יצירותיה המאוחרות מספרות על אובדן של אדם קרוב. אך בניגוד לאתוס התרבותי הלאומי, טוענת יוענה גונן, מתמקדת הנדל בשכול האישי המחריד ולא בשכול הפוליטי הנשגב ודוחה את אידיאת החלל הגיבור.
יהודית הנדל הייתה אישה סופרת בדורות של סופרים גברים, ועל אף שספריה אינם עוסקים בסוגיות פמיניסטיות, הציגה יצירתה גישה שונה לנושאים של הספרות השכיחה בדורה; היא העדיפה את השוליים על פני המרכז, את החלש והנחות על פני הדומיננטי ואת זווית הראייה הפרטית והמשפחתית על פני הגישה הלאומית. גישתה זו והפעילות הספרותית המתמדת שלה מציבה אותה כאחת מעמודי התווך של ספרות הנשים הישראלית.
ספריה

אנשים אחרים הם: סיפורים, מרחביה: ספרית פועלים ('משלט לכל'), 1950.
רחוב המדרגות: רומאן, תל אביב: עם עובד, תשט"ו 1955. (בהמשך נדפס במסגרת "ספריה לעם")
נוסח חדש הופיע במסגרת הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה) (תשנ"ט 1998), ובמסגרת סדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת מנחם פרי (2011).
"רחוב המדרגות: מחזה בשתי מערכות ואפילוג"; מאת יהודית הנדל, תל אביב: מרכז ישראלי לדרמה, [1957?].
החצר של מומו הגדולה , תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1969.
החמסין האחרון, או, החצר של מומו הגדולה, תל אביב: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ג 1993. (מהדורה שנערכה מחדש בידי המחברת)
הכוח האחר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ה 1984. (זיכרונות על בן-זוגה המנוח צבי מאירוביץ)
ליד כפרים שקטים: 12 ימים בפולין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ז 1987. (ראה אור בתרגום לאיטלקית מאת אלנה לוונט: I villaggi del silenzio, נאפולי: Guida,‏ 2000)
כסף קטן: מחזור סיפורים, ירושלים: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ח 1988. (ראה אור בתרגום לאנגלית מאת ברברה הרשב, מרשה פומרנץ ודליה בילו: Small Change, הנובר, ניו המפשייר: Brandeis University Press by University Press of New England,‏ 2003)
הר הטועים, תל אביב: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ב 1991. (רומן)
שמלות המשי של גברת קליין, רעננה: אבן חושן, תשנ"ו 1995. (סיפור קצר; מהדורה ביבליופילית מצומצמת של 150 עותקים)
ארוחת בוקר תמימה: מחזור סיפורים, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשנ"ו 1996.
טירופו של רופא הנפש, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשס"ג 2002.
המקום הריק: מחזור סיפורים; עורך: מנחם פרי, בני ברק: הספריה החדשה (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), תשס"ז 2007.
ספריה > עריכה

יהודית הנדל (ליקטה), למגן: פרקי שירה, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל – מחלקת ההסברה של הוועד הפועל, תש"ח.
פרסים

1954 – פרס אשר ברש, על רומן הביכורים "רחוב המדרגות".
1976–תשל"ו – פרס היצירה לסופרים ומשוררים מטעם ראש הממשלה.
1978–תשל"ח – פרס אקו"ם.
1989 – פרס עגנון, על "כסף קטן".
1995–תשנ"ה – פרס ניומן לספרות מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
1997 – פרס ביאליק לספרות יפה מטעם עיריית תל אביב.
1998 – פרס היצירה לסופרים ומשוררים מטעם ראש הממשלה.
2003 – פרס ישראל לספרות.
לקריאה נוספת

דן מירון, הכוח החלש: עיונים בסיפורת של יהודית הנדל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, 2002.
גיא ארליך, המקומות הריקים של יהודית הנדל, הוצאת פרדס ואוניברסיטת חיפה, 2024.
פנינה שירב, כתיבה לא תמה: עמדת שיח וייצוגי נשיות ביצירותיהן של יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון ורות אלמוג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998.
הערך "יהודית הנדל" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 137–138, 2018, חיפה.
סופי רחלנקו

סופי רחלנקו, 2017
סופי רַחְלֶנקו (בלועזית: Sophie Rachlenko; נולדה ב-3 בינואר 1947) היא אמנית, ציירת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

סופי רחלנקו נולדה בשנת 1947 בעיר לבוֹב שבברית המועצות (היום באוקראינה). ב-1957 עברה עם הוריה, רוזה ונחום, לגְלִיבִיצֶה שבפולין, וכעבור כשלוש שנים עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במשך שש שנים במעברת נוף ים.

אביה נפטר ב-1965, כשהייתה בת 18, בעודם גרים במעברה. ב-1966 עברה עם אמה לתל אביב.
השלימה תואר ראשון בתרבות צרפת ובאמנות התיאטרון, וכן תעודת הוראה ב-1971 באוניברסיטת תל אביב; תואר שני בספרות צרפתית ב-1978; ותואר ראשון נוסף בתולדות האמנות ב-1985. 

בשנת הלימודים 1987–1988 השתלמה בפריז, באֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר דה פונטניי-סן-קלו (Fontenay-Saint-Cloud), במרכז מחקר של לימוד והפצה של הצרפתית, הודות למלגה שקיבלה מממשלת צרפת. 

שימשה מורה לצרפתית במשך 34 שנים.
בשנת 2025 הוציאה לאור בצרפת את ספרה התשיעי, Appelez-Moi Nathalie, בהוצאת Verone éditions.
סגנונה האמנותי

האקוורלים של סופי רחלנקו הם התרשמות ואינטרפרטציה אישית של הנופים שהיא בוחרת לתפוס במכחולה. בדרך כלל היא מציירת בשטח, להוציא את הסדרה "נחל התנינים", שיצרה מתוך צפייה בסרטו של אהוד מנור.

בסדרת הכלניות והפרחים האחרים, הצבעוניות העשירה ומשיכות המכחול מאפיינים את סגנונה ומשקפים את עולמה הפנימי. 

בסדרות הקולאז'ים, עבודת המספריים והדבקת האלמנטים הם בסיס למשיכות מכחול שמחברות ומשלימות את המכלול. יצירת הקולאז' מתחילה ברעיון מסוים, לעיתים כ"משחק" וחיפוש אחרי הקומפוזיציה שנוצרת תוך כדי שימוש בחומרים, כגון עלים ועלי כותרת מיובשים, פיסות בד, נוצות, מטבעות, גפרורים ועוד.

הטכניקה המעורבת של הקולאז' מאפשרת לאמנית להוסיף גם את המילה הכתובה, ציטטות של אחרים או טקסטים קצרים משלה. בסדרת "השתקפויות החירות" למשל, היא מזמינה לחשוב ולחפש את מה שמסתתר מאחורי פסל החירות. 

את סדרת "מוצרטיסימו" יצרה סופי רחלנקו לציון 200 שנה לפטירתו של המלחין. בעבודות אלה עשתה שימוש בקטעי תכלילים, הרכיבה קומפוזיציות של כלי נגינה שונים, שילבה אזכורים של שמות יצירותיו של המלחין, ואף פרסומות עם דיוקנו, כולל עטיפות השוקולד הוינאי הקרוי על שמו.

הסדרה "רנסאנס עלי שלכת" מתבססת על עלים מיובשים רב-גוניים, שאספה בפארקים של פריז. לאחר יבושם הרכיבה מהם קומפוזיציות.

סדרת הקולאז'ים !L’Art français, ça colle היא מחווה לגדולי הציירים הצרפתיים. בעבודות אלה השתמשה סופי רחלנקו במובאות חזותיות מיצירותיהם הגדולות.