stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגן שוק

מגני האמה בצד השמאלי של התמונה ומגן השוק בצד הימני.
מגן שוק הוא מגן שנועד להגן על עצם השוק שברגל מפני שבירה.
מגנים מסוג זה נפוצים בקרב שחקני כדורגל, במטרה למנוע את שבירת הרגל בעת התנגשויות וגליצ'ים. המגנים בכדורגל עשויים פלסטיק ונלבשים מתחת לגרב, ללא כל אמצעי המהדק אותם לגוף.
בנוסף, סוג שונה של מגנים מסוג זה נפוצים בקרב מתאמנים באמנויות לחימה. גם כדי להגן על הרגל הבועטת מפני שבירה או מכות יבשות כאשר זו תפגע בגוף היריב, זאת מכיוון שאין שומן באזור עצם השוק והיא עצם בולטת וארוכה, דבר ההופך אותה לפגיעה. כמו כן, המגן קיים כדי לרכך את המכה עבור גוף היריב.
המגנים לאמנויות לחימה מורכבים לרוב גומי או בד, ובפנים הם מלאים פלסטיק עטוף בספוג דק. המגנים נסגרים לרוב בעזרת סקוצ'ים, ולרובם יש רשת בחלק הפנימי למניעת גירוד. ישנם מגנים בצורת "גרב", הנלבשים על הרגל כמו גרב, אך אלו נפוצים פחות באופן משמעותי. מגנים עבור כדורגל עשויים פלסטיק בלבד ולרוב אינם כוללים אמצעי להידוקם אל השוק.
את המגנים ניתן לרכוש במידות שונות, והם מיוצרים על ידי מגוון רב של חברות. מחירם נע בין עשרות שקלים ועד למאות שקלים.
ראו גם

מגן אמה
מגן שיניים
מארי-קסטי מנסיון-שאר

| --- | --- |

מארי-קסטי מנסיון-שאר, בשנת 2006
 לידה:  26 בינואר 1963 (בת 61) 
 שם לידה:  Marie-Castille Josée Jacqueline Mention 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (21 במאי 2021)  קצין מסדר האמנויות והספרות (13 בפברואר 2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארי-קסטי מנסיון-שאר (בצרפתית: Marie-Castille Mention-Schaar, נולדה ב-1963) היא במאית קולנוע, מפיקה ותסריטאית צרפתייה.
ביוגרפיה

מארי-קסטי מנסיון-שאר הגיעה לתחום הקולנוע מתחום התקשורת, אחרי שעבדה 12 שנה בעיתונאות חוקרת בארצות הברית. התחילה את הקריירה שלה כמפיקת סרטים בחברת VedrediFilms. בהמשך הקימה את אולפן ההפקות שלה, Loma Nasha Films. בשנת 2003 היא הפיקה את הסרט הראשון שלה, Monsieur N4.
בשנת 2009 כתבה את התסריט הראשון לסרט Première Étoile.
בשנת 2016 הפיקה את הסרט Le ciel attendra המוקדש לסוגיית הרדיקליזציה האסלאמיסטית אצל נערות בצרפת.
ב-2020 ביימה את הסרט "A Good Man" (אנ') שהוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2022 ביימה את הסרט "המנצחת" המתאר את חייה של המנצחת הצרפתייה ממוצא אלג'יראי זאהאיה זיואני (צר').
פרסים ואותות הוקרה

2015 - פרס CRIF (הוועד המייצג של המוסדות היהודים של צרפת) עבור סרטה Les Heritiers (סיפור מהחיים)
פילמוגרפיה > בימוי

2012 Ma première fois - סרט מלודרמטי ששאב השראה מקשר זוגי ראשון של הבמאית, והופק לזכר החבר שלה המנוח
2012 - Bowling - קומדיה חברתית - קשורה למאבק ביישוב קארז במחוז פיניסטר שבחבל ברטאן נגד סגירת מחלקת היולדות במקום. בסרט, שגיבוריה נשים, נשמעים גם שיחות בשפה הברטונית
2014 - Les Héritiers - על כיתה מרדנית ובעלת הישגים נמוכים בתיכון "לאון בלום" בקרטיי, שבו התלמידים והתלמידות, רובם מקהילות אפריקאיות וערביות, חלקן מוסלמיות, מגויסים על ידי מורה אידיאליסטית להשתתף בתחרות ארצית בנושא הרזיסטאנס והשואה
Le ciel attendra  2016
2018 -  La Fête des mères
2020 - A Good Man
2022 - המנצחת
פילמוגרפיה > תסריטים

2009 - La Première Étoile - יחד עם לוסיין ז'אן-בטיסט
2012 - Ma première fois
2012 - Bowling
2014 - Les Héritiers  - ידוע בעברית כ"סיפור מהחיים"
2016 - Le ciel attendra
2017 - La deuxieme etoile   - עם לוסיין ז'אן -בוטיסט
פילמוגרפיה > הפקות

2003 - Monsieur N
2005 - Tu vas rire, mais je te quitte
2005 - Zim and Co
2005 - Emmenez-moi
2005 -  Wah-Wah
2006  Désaccord parfait
2007  Je crois que je l'aime
2009   La Première Étoile
2010  Le Caméléon
2012  Ma première fois
2012  Bowling
2014  Les Héritiers
2016  Le ciel attendra
2017 La Deuxième Étoile
הערות שוליים

↑  Fabien Lemercier, "Pyramide selling A Good Man and Simple Passion at Cannes". Cineuropa, June 19, 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270837805171  BNE: XX4766625  BnF: cb16655747v (data)  GND: 1137180560  ISNI: 0000 0001 1771 688X  LCCN: no2007109221  NLK: KAC201905806  NTA: 394232526  RERO: 02-A013468588  SUDOC: 142276057  VIAF: 78566121   WorldCat (עם VIAF): 78566121 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מארי-קסטי מנסיון-שאר".
מהומות

מהומות בברלין, בהפגנות אחד במאי 2001.
מהומות מלוות לעיתים קרובות בהצתת כלי רכב
מהומה היא ביצוע של מעשי אלימות או פשעים על ידי המון שנאסף; לרוב מדובר בוונדליזם, הצתות ופגיעה ברכוש. מהומות רבות מתחילות כהפגנות פוליטיות או אידאולוגיות בעוד שישנן מהומות שהן התפרעות על רקע מצב כלכלי קשה. מהומות מהסוג האחרון מתבטאות בעיקר בביזה והשחתת רכוש. מהומות רבות עלולות להגיע לעימותים אלימים בין המשתתפים בהן לבין כוחות המשטרה המשתתפים בפיזורן, ולעיתים אף מסתיימות עם הרוגים.
היווצרות מהומה

יש סבורים שמהומות נוצרות כתוצאה של זעם חברתי חבוי, המוצת על ידי אירוע דרמטי, כמו התנקשות פוליטית או פסק דין מרגיז, ועל־כן, כדי למנוע מהומות – יש לטפל בגורמי הזעם החברתי.
לעומת זאת, יש חוקרים שסבורים שסיבת ההתקהלות אינו הגורם לרמת האלימות, אלא היא נוצרת כתגובה להתנהגות המשטרה; ההתקהלות מתפתחת לכדי הפרת-סדר ברגע שהמתפרעים גוברים על המשטרה ומאלצים אותה לסגת, לרוב, כי המשתתף הבודד מרשה לעצמו לפשוע כשהוא בלוע בתוך המון סביבו. התפתחות זו, בחיכוך בין הצדדים, מבהירה לפורעים את חוסר-האונים של המשטרה להתמודד עם האתגר, ומעודדת אותם 'להתיר את הרסן' עוד ולהעיז לבצע פשעים חמורים יותר.
 באופן זה מסבירים החוקרים למה מהומות נוצרות במשחקי כדורגל, אף־על־פי שאין לקהל סיבה משמעותית לזעם חברתי.
בעוד שאנשים יחידים עשויים להיות אלו שאחראים להיווצרות מהומה או מובילים אותה, מהומות בדרך כלל מורכבות מקבוצות מאורגנות כי הן לעיתים קרובות "כאוסטיות ומחצינות התנהגות עדר". ישנן עדויות הולכות וגוברות שמצביעות על כך שמהומות הן לא בהכרח ביטוי של התנהגות לא רציונלית, המאופיינת בתופעת העדר, אך למעשה מהומות מתנהלות לפי נורמות חברתיות הפוכות.
אלימות האופיינית למהומות

מתפרעים פועלים בין היתר בצורות הבאות:
חסימת כבישים
הבערת צמיגים (אנ')
מכות ותגרות רחוב
יידוי אבנים
השחתת רכוש
ניפוץ זכוכיות
השלכת נשק תבערה
הצתות מכוונות כנגד רכוש פרטי וציבורי, בפרט כלי רכב
ביזה
פיזור הפגנות ומהומות

פיזור הפגנות אלימות הוא בדרך כלל תפקידה של המשטרה, אף־על־פי שמהומות בקנה-מידה רחב עשויות להצריך גיבוי מהצבא.
בעוד שעקרונית נשק לפיזור הפגנות אמור להיות נשק אל-הרג, מספר לא מבוטל של אנשים בהיסטוריה נהרגו כתוצאה משימוש שהופעל נגדם בנשק לפיזור הפגנות מסוגים שונים. לדוגמה, 17 מקרי מוות נגרמו כתוצאה משימוש בכדורי גומי במהלך מהומות בשנים 1970 עד 2005 בצפון אירלנד.
מרבית מדינות העולם מחזיקות יחידות מיוחדות לפיזור הפגנות ומהומות. יחידות אלו כפופות אומנם למשטרה, אך בהרבה מובנים הן דומות יותר ליחידות צבאיות:
ציוד ואמצעי לחימה: הציוד כולל אמצעים לפיזור הפגנות, מיגון אישי וכלי רכב ממוגנים. הציוד הבסיסי כולל נשק אישי, ביגוד מגן, אלת גומי ומגן מפלסטיק. למעשה, שוטר ביחידה כזאת מצויד יותר טוב משוטר רגיל.
דוקטרינת הפעלה: השוטרים הרגילים פועלים ביחידים או בקבוצות קטנות, הם נשלחים להגיב לאירועים ובכל אירוע הם פועלים באופן עצמאי תוך שהם נדרשים לגלות שיקול דעת נרחב. לעומת זאת, היחידות לפיזור הפגנות מופעלות בקבוצות גדולות, תחת פיקודם של קצינים בכירים, משימתם מוגדרת והם אינם נדרשים לשיקול דעת אישי.
קרביות: השוטר הרגיל מונחה להימנע מאלימות ככל הניתן ולפתור את המחלוקות בדרכי שלום. לעומת זאת, שוטרי היחידות לפיזור הפגנות מאומנים לעימותים פיזיים (ואף עימותים אלימים) וגישתם נוקשה בהרבה, הם מעדיפים להפעיל כוח רב על מנת להמם את המתפרעים ולהשיג הכרעה מהירה ללא סיכון השוטרים.
כתוצאה מכך, להרבה יחידות כאלה יצא מוניטין של שוטרים אלימים וקשוחים ולא אחת מוגשות נגדן תלונות על הפעלת כוח חורג, אלימות ברוטלית או הכאת מפגינים ללא הצדקה.
מדינות עם משטר רופף מחזיקות כוחות פארא-צבאיים מיוחדים לפיזור הפגנות על מנת לאפשר התנהלות תקינה, לדוגמה כוחות הביטחון המרכזי במצרים. במקרים של מהומות ענק המתרחשות בו זמנית במספר אזורים או ברוב המדינה, עשוי הממשל להכריז על משטר צבאי או לחלופין בני האדם המשתתפים במהומות עשויים לבצע השתלטות אלימה על הממשל.
יחידות לפיזור מהומות בעולם

ישראל ישראל: היס"מ של משטרת ישראל ולעיתים קרובות גם שוטרי מג"ב, המשמשים כעתודה קרבית למשטרה.
ארצות הברית ארצות הברית: ה-SWAT והמשמר הלאומי.
רוסיה רוסיה: אומון (Omon)
צרפת צרפת: משטרת המהומות (צרפת).
מצרים מצרים: כוחות הביטחון המרכזי
רשימת מהומות ידועות

מהומות סטונוול 1969 (ארצות הברית)
מהומות אוקטובר 2000 (ישראל)
מהומות הר הבית (ישראל)
מהומות פריז 2005 (צרפת)
הפגנות יוצאי אתיופיה ב-2015 ו-2019 (ישראל)
העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה (2018) (ישראל ורצועת עזה)
הערות שוליים

↑  או שומרי-סדר (אנ') אחרים – צבא, סדרנים וכדומה
↑  
"It is not crucial, in the generative stage of a riot, that the participants act literally simultaneously. What is crucial is that offenses occur rapidly enough to overwhelm the police. From the rioter’s viewpoint, there is safety in numbers. There comes a point at which the police pass from inadequacy to impotence." David D. Haddock and Daniel D. Poisby, UNDERSTANDING RIOTS, Cato Journal, Vol. 14, No. 1 (Spring/Summer) 1994
↑  Dan Braha, Global Civil Unrest: Contagion, Self-Organization, and Prediction, PLoS ONE 7, 2012-10-31 doi: 10.1371/journal.pone.0048596
↑  Reicher, Stephen; Stott, Clifford (2011-08-19). "You won't prevent future riots by disregarding the psychology of crowds | Steve Reicher and Clifford Stott". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-04-05.
↑  Less, web.archive.org, ‏2009-09-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538988805171  BNE: XX526567  BnF: cb133184350 (data)  LCCN: sh85114172  LNB: 000054449  NARA: 10643051  NDL: 00560805 
לוחמי יחידת ספיר של משמר הגבול, המתמחה בפיזור הפגנות ומהומות, בציוד מלא הכולל מדים, אלות, מגני פלסטיק קשיח, קסדות, פרשי משטרה ומכת"ז.
שוטרים ממשטרת המהומות בבריטניה, מצוידים במגינים
מדינה (מלטה)

מדינה (במלטית: Mdina) או ל-אימדינה (L-Imdina) היא עיר היסטורית קטנה במלטה ששימשה בעברה כבירת האי. העיר מכונה גם "העיר הדוממת" (Città Silenziosa) או "העיר האצילה" (Città Notabile) וגם "העיר העתיקה" (Città Vecchia). מדינה שוכנת במרכזו של האי מלטה על גבעה בגובה של 185 מטר המתרוממת בצפון מזרחה של הרמה התופסת את דרום מערבו של האי זו הנקודה הגבוהה ביותר במלטה. בעבר, כשהבחינו השומרים במקום באויב מתקרב, נהגו לצלצל בפעמונים, וכל התושבים היו מתכנסים בין חומות המצודה. בצמוד מדרום למדינה שוכנת העיר רבאט. הגברים תושבי מדינה מכונים "מידיאן" (Midjan) והנשים "מידיאנה" (Midjana).
היסטוריה

קיימות עדויות לקיומו של יישוב במדינה כבר בסביבות שנת 4000 לפנה"ס. בשנת 1000 לפנה"ס בנו הפיניקים מצודה במדינה בשל מיקומה השולט, וכינוהה "מלט" (Malet) או "מקום מקלט". הרומאים בנו במקום יישוב בו התגוררו כאלף איש לו קראו "מליטה" (Melita) והקיפוהו, כמו גם את רבט השכנה, בחומה. לפי המסורת התגורר פאולוס הקדוש בעיר לאחר שספינתו נטרפה אל חופי מלטה בדרכה לרומא. בשנת 870 הגיעו הערבים אל מלטה והעניקו לעיר את שמה הנוכחי - "אל-מדינה", היינו, "העיר הבצורה". הערבים ביצרו רק את מדינה עצמה כדי לייעל את הגנתה. הנורמנים שיפרו את ביצורי העיר במאה ה-12 וכך יכלה למצור שהטילו עליה 18,000 חיילי האימפריה העות'מאנית ב-1422. עמידתה במצור העניקה לעיר את הכינוי "צ'יטה נוטבילה" (העיר האצילית).
עם בוא ההוספיטלרים אל מלטה ב-1530, איבדה העיר את מעמדה כבירת האי לטובת בירגו (ויטוריוסה), שכן האבירים הבינו כי ראוי למקם את בירתם סמוך לחוף. כאשר ולטה הייתה לבירת מלטה ב-1571, קיבלה מדינה את הכינוי "העיר העתיקה" (Città Vecchia), החלה ירידה הדרגתית באוכלוסייתה של מדינה וזו הפכה לעיר משנית בחשיבותה באי. ב-1693 פגעה רעידת אדמה והרסה את קתדרלת פאולוס הקדוש, אך זו נבנתה מחדש ב-1702 והייתה למבנה הידוע במדינה.
כאשר כבש נפוליאון את מלטה ב-1798, בזזו הצרפתים את אוצרות האי וגם מדינה לא נמלטה מגורל זה. עם זאת, כאשר ביום 2 בספטמבר 1798 ניסו הצרפתים למכור את אוצרותיה של הכנסייה הכרמליטית בעיר, התקוממו תושבי העיר והרגו את חיל המצב הצרפתי במדינה.
העיר כיום

מדינה קטנה למדי וגודלה 200 מטר על 200 מטר לערך. בחומה שלושה שערים והעיר סגורה לתנועת כלי רכב למעט מספר כלי רכב מורשים ורכב חירום. בעיר מבנים רבים בסגנון נורמני ומתקופת הבארוק, רובם מבני מגורים, והיא אחד ממוקדי התיירות החשובים באי.
קתדרלת פאולוס הקדוש היא המבנה החשוב בעיר. הקתדרלה נבנתה במקום בו עמדה הוילה של פובליוס הקדוש, מושל מלטה בתקופת הרומאים, אשר הקביל את פניו של פאולוס הקדוש בשנת 60 לספירה, ולאחר מכן התנצר והיה לבישוף הראשון של האי. הכנסייה הנורמנית המקורית חרבה כאמור ברעידת אדמה ב-1693, ונבנתה שוב בסגנון הבארוק בין השנים 1697 ו-1702 על ידי לורנצו גאפה (Lorenzo Gafa). האפסיס של הכנסייה המקורית שבו פרסקו של פאולוס הקדוש בהגיעו לאי על ספינתו הטרופה, שרד את רעידת האדמה, וכך גם המזבח שבו.
גלריה

חזית הקתדרלה
פנים הקתדרלה
שער העיר
רחוב אופייני במדינה
כיבוש חבל הריין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיבוש 
 מדינה:  רפובליקת ויימאר 
 מיקום:  Left Bank of the Rhine 
 קואורדינטות:  50°21′27″N 7°36′07″E﻿ / ﻿50.357416666667°N 7.6019444444444°E﻿ / 50.357416666667; 7.6019444444444
 תקופה:  1 בדצמבר 1918 – 30 ביוני 1930 (11 שנים) 
 he
 
כיבוש חבל הריין הציב את אזור גרמניה ממערב לנהר הריין וארבעה ראשי גשר ממזרח לו תחת שליטת בעלות הברית המנצחות במלחמת העולם הראשונה מה-1 בדצמבר 1918 עד 30 ביוני 1930. הכיבוש הוטל והוסדר על ידי סעיפים בשביתת הנשק מ-11 בנובמבר 1918, הסכם ורסאי וההסכם המקביל על כיבוש הריין שנחתם במקביל להסכם ורסאי. חבל הריין נותר מפורז, וכך גם אזור המשתרע על פני חמישים קילומטרים ממזרח לנהר הריין, והועברו לשליטת הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין, שהובלה על ידי נציב צרפתי והיה לה חבר אחד מכל מדינה, מבלגיה, בריטניה וארצות הברית (האחרונה בתפקיד משקיף בלבד). מטרת הכיבוש הייתה לתת לצרפת ולבלגיה ביטחון מפני כל התקפה גרמנית עתידית ולשמש ערובה להתחייבויות השילומים של גרמניה. לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומיה ב-1922, הורחב הכיבוש לחבל הרוהר התעשייתי מ-1923 עד 1925.
בשנים הראשונות של הכיבוש, מספר תנועות בדלניות – חלקן נתמכו על ידי הצרפתים – ניסו להקים ארץ ריינלנד עצמאית בעלת ברית לצרפת, אך לאף אחת מהן לא הייתה תמיכה עממית משמעותית. היחסים בין כוחות הכיבוש לתושבים הגרמנים היו לעיתים קרובות מתוחים, אם כי יותר באזורים הצרפתיים והבלגיים מאשר באזורים האמריקאים והבריטים. גם הצרפתים וגם הגרמנים עסקו במסעות תעמולה גדולים, הצרפתים כדי להעביר את תושבי הריינלנד לצידם והגרמנים כדי לעורר רגשות לאומיים ובינלאומיים נגד הכיבוש. מלחמת התעמולה הגרמנית כללה התקפות גזעניות נגד כוחות קולוניאליים צרפתיים שחורים.
לאחר החתימה על הסכמי לוקרנו שיישבו את הגבול המערבי של גרמניה בסוף 1925, אזור הכיבוש הצפוני סביב קלן פונה בינואר 1926. אזור קובלנץ, שהאמריקאים מסרו לצרפתים ב-1923, פונה בנובמבר 1929. לאחר שהושג הסכם "סופי" על פיצויים בתוכנית יאנג של 1929, כיבוש חבל הריין הסתיים ב-30 ביוני 1930, חמש שנים מוקדם יותר ממה שנקבע במקור בחוזה ורסאי.
כיבוש אזורי הריין והסאר: 
 כחול: צרפת, כולל גם את האזור האמריקאי לשעבר סביב קובלנץ 
 צהוב: בלגיה 
 חום: בריטניה 
 מפוספס: חבל הרוהר, כיבוש משותף של צרפת ובלגיה 
 ירוק: זארלנד, גם לצרפת, אם כי בחסות חבר הלאומים
ציר זמן

11 בנובמבר 1918: שביתת הנשק שסיימה את הלחימה במלחמת העולם הראשונה נחתם
28 ביוני 1919: חתימת הסכם ורסאי והסכם הריין
10 בינואר 1920: הסכם ורסאי והסכם ריינלנד נכנס לתוקף; הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין הוקמה
11 בינואר 1923: החל כיבוש הרוהר; נמשך עד 25 באוגוסט 1925
ינואר 1926: נסיגה מאזור הכיבוש הצפוני סביב קלן
נובמבר 1929: נסיגה מהאזור המרכזי סביב קובלנץ
30 ביוני 1930: נסיגה מהאזור הדרומי סביב מיינץ, וכתוצאה מכך סיום הכיבוש
7 במרץ 1936: הצבא הגרמני מחדש של חבל הריין תחת אדולף היטלר
רקע > משא ומתן בוורסאי

במשא ומתן לשלום שהחל בוורסאי בינואר 1919, ביקש ראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו לתקן את גבולה של צרפת עם גרמניה ולהציבו בנהר הריין. כל השטחים בגדה המערבית של הנהר היו אמורים להיות מנותקים מגרמניה וליצור מדינה ריבונית אחת או יותר המתיישרות עם צרפת. הוא ראה ברעיון, שמקורו בגנרל פרדיננד פוש, הדרך היחידה להישאר בטוחה מול גרמניה, וציין כי היא פלשה לצרפת ארבע פעמים ב-100 שנים (1814, 1815, 1870 ו-1914).
קלמנסו לא הצליח לשכנע את בעלי בריתו לקבל את ההצעה. נשיא ארצות הברית וודרו וילסון תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית, שלדבריו אין לשלול מהגרמנים. ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לא רצה שהסיפוח "יותיר מורשת של אי צדק שתעמוד בדרגה כמו אלזס-לורן".
כפשרה הסכימו האמריקאים והבריטים שאם גרמניה תתקוף שוב את צרפת, הם ייכנסו למלחמה בצדה. קלמנסו קיבל אז מגבלת זמן מקסימלית של חמש עשרה שנים לכיבוש. כתנאי מוקדם לנסיגה, גרמניה תידרש לעמוד בדרישות הסכם השלום ולעמוד בהתחייבויות השילומים שלה בזמן. תפקידו של הכיבוש שונה אפוא ממכשיר להחלשת גרמניה לקלף מיקוח לחובות השילומים של גרמניה.
רקע > הוראות האמנה

סעיף 42 של חוזה ורסאי קבע כי הגדה המערבית של הריין ו"הגדה הימנית ממערב לקו הנמתח 50 קילומטרים ממזרח לנהר הריין" יפורזו. ההוראות הקשורות ספציפית לכיבוש חבל הריין נקבעו בסעיפים 428 עד 432. סעיף המפתח (428) קובע:
כערובה לביצוע האמנה הנוכחית על ידי גרמניה, השטח הגרמני הממוקם ממערב לנהר הריין, יחד עם ראשי הגשר בקלן, קובלנץ, מיינץ וקהל, לפי סעיף 429], ייכבש על ידי בעלות הברית והמקורבים. חיילים לתקופה של חמש עשרה שנים מכניסתה לתוקף של האמנה הנוכחית.
סעיף 429 הוסיף כי אם גרמניה תעמוד בהתחייבויותיה על פי האמנה, אזור קלן (תחת כיבוש בריטי) יפונה לאחר חמש שנים, אזור קובלנץ (תחת כיבוש אמריקאי) לאחר עשר שנים, והשאר לאחר חמש עשרה שנים.
ב-28 ביוני 1919, היום שבו נחתם הסכם ורסאי, חתמו צרפת, בלגיה, בריטניה, ארצות הברית וגרמניה על הסכם נפרד "בקשר לכיבוש הצבאי של שטחי הריין" כפי שנקבע בסעיף 432 לאמנה.
שלושה עשר סעיפים של הסכם ריינלנד כללו את הנקודות הבאות:
כיבוש הגדה המערבית של הריין על פי הוראות שביתת הנשק של 1918 היה אמור להימשך.
לא הורשו חיילים גרמנים לשהות באזור; כלומר, האזור היה אמור להיות מפורז.
הנציבות העליונה של בעלות הברית של הריין (IARHC) הוקמה כנציגה העליונה של מדינות ההסכמה בחבל הריין הכבוש. זה היה אמור להיות מורכב מחבר אחד כל אחד מבלגיה, צרפת, בריטניה וארצות הברית. היא יכולה להוציא פקודות כפי שהיא חשבה שצריך.
גרמניה שמרה על סמכות שיפוט אזרחית ופלילית למעט עבירות נגד חיילי הכיבוש, שהיו כפופות לסמכות השיפוט הצבאית של בעלות הברית.
גם המינהל האזרחי נשאר בידיים גרמניות, למעט היכן שה-IARHC ראה צורך אחר לצורכי הכיבוש.
גרמניה הייתה אמורה לשאת בעלויות הכיבוש.
חיילי בעלות הברית היו אמורים להתמקם במתקנים צבאיים גרמניים. אם אלה לא היו מספיקים, רשויות הכיבוש יכלו להשתלט על כל מתקנים שנחשבו לנחוצים. אזרחים וקצינים צבאיים ובני משפחותיהם יכלו להתמקם על אזרחים גרמנים.
ה-IARHC יכול להכריז על מצב מצור בכל מקום ובכל זמן שחשב שצריך. רשויות צבאיות יכלו להשתמש באמצעים שלדעתם נדרשים כדי להשיב את הסדר על כנו כאשר הוא אוים.
הכיבוש

חבל הריין הכבוש היווה 6.5% משטחה הכולל של גרמניה ואוכלוסייתה מנתה כשבעה מיליון תושבים. בזמן שהמשא ומתן על הסכם ורסאי היה בעיצומו, האזור היה נתון במצור ומספר חיילי הכיבוש עמד על כ-240,000 חיילים (220,000 צרפתים ו-20,000 בלגים). בפברואר 1920, שנה לאחר כניסת האמנה לתוקף, המספר ירד ל-94,000 חיילים צרפתים ו-16,000 בלגים.
במרץ ובאפריל 1920 דוכא מרד עובדים אלים בחבל הרוהר על ידי הרייכסווהר הגרמני בסיוע יחידות של הפרייקור החצי-צבאי. כתגובה לפלישה של חיילים גרמנים לאזור המפורז ממזרח לנהר הריין, כוחות צרפתים כבשו זמנית את פרנקפורט, דרמשטאדט ועוד כמה ערים קטנות יותר החל מה-6 באפריל 1920. כיבוש חבל הרוהר למשך יותר זמן התרחש מ-1923 עד 1925 כתוצאה מחדלות פרעון גרמנית על חובות השילומים שלה.
הכיבוש > הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין

הנציבות העליונה של בעלות הברית של חבל הריין (IARHC), שהמטה שלה היה בקובלנץ, הונהגה על ידי פול טיראר, הנציב העליון הצרפתי. היא נתפסה כרשות אזרחית שאינה תלויה בממשלות התומכות בה. מכיוון שהסנאט של ארצות הברית לא אשרר את חוזה ורסאי, הנציג האמריקני, הגנרל הנרי טורמן אלן, היה רק משקיף לא רשמי בנציבות, אף על פי שהוא או סגנו השתתפו בכל ישיבות הוועדה, וכאשר אלן השתתף הוא הביע את דעותיו בחופשיות. לבקשת מדינת פרוסיה, שאליה השתייך רוב השטח הכבוש, ייצגו את האינטרסים הגרמנים על ידי משרד נציב הרייך החדש שנוצר על שטחי הריין הכבושים. נציב המדינה הפרוסי הראשון היה קרל פון שטארק; ב-1921 ירש אותו הרמן פון האצפלדט-וילדנבורג (גר'). לבוואריה היה גם נציב מדינה, שכן גם חלק קטן משטחה נכבש.
סמכויות החקיקה של הוועדה, שניתנו לה על מנת להגן על חיילי הכיבוש, לא הוגדרו במדויק. הוועדה הוסמכה הן לאשר ולתקן חוקים לאומיים הנוגעים לחבל הריין וגזירות שהוצאו על ידי פקידי הריינלנד, מה שהפך אותה דה פקטו לרשות הציבורית העליונה בחבל הריין הכבוש. הנציבות פיקחה על הממשל הגרמני בשטח הכבוש באמצעות מערכת של צירי מחוז שהוצבו לצדם של הקצינים המנהליים הגרמנים המקומיים.
במרץ 1921 הקימה גרמניה מחלקה מיוחדת במשרד הפנים לטיפול בעניינים הקשורים לשטחים הכבושים. באוגוסט 1923 הפכה המחלקה למשרד הרייך לשטחים הכבושים ברמת הממשלה. הוטל עליה לשמור על האינטרסים הגרמניים בהתמודדות עם המעצמות הכובשות, כולל ה-IARHC, ולייצג את האינטרסים של השטחים הכבושים בממשלת ברלין.
הכיבוש > בדלנות

תסיסה בדלנית התרחשה בחבל הריין גם בזמן שהמשא ומתן לשלום נמשך. הבדלנות נתמכה בדרך כלל על ידי ממשלת צרפת כחלק מתוכנית התעמולה התרבותית שלהם. הנציב העליון טיראר העדיף בתחילה מדינה ריינית עצמאית. רוב הרשויות הצרפתיות והבלגיות הסכימו איתו או רצו לפחות להפריד את חבל הריין ממדינת פרוסיה, בעוד שהבריטים והאמריקאים היססו לקבל הצעות כאלה, אם לא התנגדו להן על הסף.
הנס אדם דורטן, עורך דין גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה, הכריז על רפובליקת ריינלנד נפרדת ב-1 ביוני 1919, אך הייתה לו מעט תמיכה והיא נכשלה במהירות. באותה מידה הוא לא הצליח בהמשך השנה כשניסה להפוך את חבל הריין למדינה נפרדת בתוך גרמניה. העדר תמיכה עממית גם הביא לסיום מהיר לניסיון לא קשור ב-1923 להקים ממשלה בדלנית תחת חיל המצב הצרפתי. אחת הסיבות לכישלונות הייתה שלמפלגת המרכז הקתולית הייתה השפעה ניכרת באזור ולא תמכה בתנועות הבדלניות.
האירוע החמור ביותר הקשור לבדלנות נודע בשם יום ראשון רווי הדמים של דיסלדורף. ב-30 בספטמבר 1923, אלפי בדלנים ערכו צעדה דרך העיר לתמיכה ברפובליקה ריינית תחת חסות צרפתית. לאחר שנורו יריות ממקור לא ידוע, הצבא הצרפתי נחלץ לעזרת הבדלנים. לפחות 10 בני אדם נהרגו ו-150 נפצעו. מאוחר יותר גזרו בתי המשפט הצבאיים בצרפת עונשי מאסר ארוכים על מספר שוטרים בדיסלדורף.
הכיבוש > חבל הרוהר

ב-11 בינואר 1923, כוחות צרפתים ובלגים כבשו את חבל הרוהר התעשייתי ממזרח לנהר הריין לאחר שגרמניה נקלעה לפיגור בתשלומי השילומים שנדרשו ממנה על פי חוזה ורסאי. חוק צבאי הוטל, ממשלות מקומיות הושמו תחת שליטה צרפתית, ומשלחת הבקרה של בעלות הברית למפעלים ומכרות (MICUM) השתלטה על הניהול של מפעלי הפלדה והמכרות. גרמניה הגיבה במדיניות של התנגדות פסיבית. העבודה במפעלים ובמכרות הופסקה, וממשלת גרמניה תמכה בעובדים הבטלנים של האזור באמצעות הדפסת כסף נוסף, מה שהוביל להיפר-אינפלציה שכמעט הרסה את הכלכלה הגרמנית. במהלך כיבוש הרוהר נהרגו 132 גרמנים וכ-188,000 גורשו מבתיהם.
גם כלכלת צרפת סבלה במהלך כיבוש הרוהר. היא פנתה לבריטניה ולארצות הברית בבקשת סיוע, ויחד הם פיתחו את תוכנית דוז. היא צמצמה והגדירה מחדש את תשלומי השילומים של גרמניה, וצרפת הסכימה לפנות את הרוהר. הפינוי הסתיים ב-25 באוגוסט 1925.
הכיבוש > יחסי גרמניה-בעלות הברית

היחסים הקדים ביותר בין האוכלוסייה הגרמנית לכוחות הכיבוש היו בשלב הראשוני. הצרפתים השתמשו במיוחד באמצעים קשים כמו חוק צבאי, עוצר, הגבלות על תקשורת עם שאר גרמניה ודרישות שפקידים גרמנים יצדיעו לקצינים הצרפתים. בילטינג גרם למחסור בדיור ובמזון, וחלק מהערים, כמו אאכן, נעשו צפופות עד כדי כך שהחלו להרגיש כמו חיל מצב לתושביהן. היו התפרצויות תכופות של אלימות קלה. גירוש "בלתי רצויים", שהיה מותר על פי תנאי האמנה, הוביל לכך ש-40,000 ראשי בית אב ו-110,000 בני משפחה נאלצו לעזוב את השטח הכבוש הצרפתי (המספרים אינם כוללים את כיבוש הרוהר).
הבלגים היו המגבילים ביותר נגד נישואים עם האוכלוסייה, בעוד שהצרפתים התירו נישואים "מעורבים" על בסיס כל מקרה לגופו. למרות זאת, הם הכחישו כמעט את כל ההאשמות באלימות מינית, גם במקרים שבהם נגזרו עונשים פנימיים על ידי הצבא שלהם. גרמניות שהתחתנו עם חיילי הכיבוש עלולים להתמודד עם סטיגמטיזציה או אלימות פיזית בתוך הקהילות שלהם.
הכיבוש > תעמולה

שני הצדדים השתמשו רבות בתעמולה במהלך הכיבוש. מכיוון שרגשות הפרנקופילים והבדלנים הגרמניים לא היו חזקים כפי שחשבו הצרפתים, ניסיונותיהם המוקדמים להתחבר אליהם כשלו. פול טיראר, בקמפיין שהתנהל במידה רבה ללא תלות בממשלת צרפת, ניסה לכבוש את הגרמנים באמצעות מדיניות של "חדירה שלווה" שכללה אירועי תרבות והטבות מיוחדות. הוא רצה לשכנע גם את תושבי חבל הריין הגרמנים וגם את האוכלוסייה הצרפתית שסיפוח האזור לצרפת יועיל לשני הצדדים. בקובלנץ הוקמה סוכנות עיתונות, ובמיינץ יצא לאור כתב עת דו לשוני שמטרתו להחיות את "הקשר הרוחני" בין גרמניה לצרפת. קורסים בשפה הצרפתית הוצעו גם באזור הכבוש. למאמצי התעמולה של טיראר, בסך הכל, הייתה השפעה מועטה הן בחבל הריין והן בצרפת, אם כי העיתונות הגרמנית התייחסה אליהם כנושא טעון רגשית לשימוש נגד הצרפתים.
מסע התעמולה הגרמני היה מתואם גרוע עד שהוקם המשרד ברמת הממשלה לשטחים הכבושים באוגוסט 1923 והוכנס לשליטתו ה-Rheinische Volkspflege (רווחת העם של חבל הריין). ה-Rheinische Volkspflege הוקם ב-1920 כארגון כיסוי לא רשמי למימון ולתאם תעמולה אנטי-צרפתית. הארגון ראה את עצמו כחלק ממאבק לשחרור לאומי במטרה להשיג נסיגה מוקדמת של כוחות הכיבוש. הקמפיין נועד בחלקו לזכות בדעת הקהל העולמית. במאות פרסומים היא השתמשה בדימויים כמו אלה של ילדים גרמנים מורעבים כדי לעורר כעס נגד צרפת. השפה הייתה לפעמים די מוגזמת, למשל הדברים הבאים מתקופת כיבוש הרוהר:
האם אנחנו עדיין מוכנים לסבול את הגנבים והרוצחים הצרפתים והבלגים? האם אנחנו עדיין מוכנים להשלים עם האכזריות, מעשי הגניבה והרצח, ההשמצות, החילולים, הגירוש וההטרדות החיותיות שמבצעים בכל מקום הפולשים הצרפתים והבלגים? והאם אנחנו צריכים להרשות לעצמנו להיות מטופלים כמו כלבים במולדתנו על ידי ההוללים שפרצו פנימה? האם אנחנו עדיין מוכנים לראות את הפולשים הצרפתים והבלגים [...] טובחים באזרחינו? האם אנחנו עדיין מוכנים להביא על עצמנו את בתי המשפט הצרפתים והבלגיים העקובים מדם שמדנים גרמנים חפים מפשע לעונשי מוות בהמית, עונשי מאסר בלתי אנושיים וקנסות סחטנות?