stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמצום (הלכה)
שיטת בעלי התוספות

הראשונים, בעלי התוספות, דנו בכמה מקומות על כלל הפסיקה במחלוקתם של רבי יוסי הגלילי וחכמים. כדרכם, מנסים למצוא ראיות בתלמוד לאופן הפסיקה של האמוראים, אולם בנושא זה נתקלו בסתירות-לכאורה. לדוגמה, מחיצות לקביעת רשות היחיד צריכות להקיף את כל ארבע הרוחות שסביב לשטח שיוגדר כ"רשות היחיד". בכל רוח צריכה להיות מחיצה המקיפה את רוב הדופן, מה שמוגדר כ"עומד מרובה על הפרוץ". במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא שמקיפה בדיוק חצי מאותה רוח ("פרוץ כעומד") נחלקו אמוראים במסכת עירובין: רב פפא אמר שנחשבת כמחיצה, ורב הונא בריה דרב יהושע אמר שאינה נחשבת כמחיצה להגדרת רשות היחיד. משמע, נאמר בתוספות, שרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע סוברים כרבי יוסי הגלילי, שאפשר לצמצם, שאם לא כן אין מקום למחלוקתם ב"פרוץ כעומד", ומקרה כזה ייחשב כספק הלכתי (שיידון לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה).
מאידך, מסוגיות אחרות משתמע שהאמוראים פסקו שאי אפשר לצמצם, בניגוד לדעת רבי יוסי הגלילי. אחד המקורות הללו הוא בסוגיה בעניין גיטין, שם דן התלמוד במקרה של אדם שזרק גט לאשתו, והגט נפל בין האיש לאישה. לפי ההלכה, "ארבע אמות של אדם קונות לו ברשות הרבים", ואם נכנס הגט לארבע אמות (כשני מטרים) שסביב האישה, קנתה את הגט וחלו הגירושין. במקרה הנידון המרחק בין האיש והאישה קטן משמונה אמות, ויש חפיפה בין ארבע אמות שלו לארבע אמות שלה. הגט נפל ב"שטח החפיפה", וזהו מקרה של ספק-גירושין. על כך מקשה התלמוד, הרי יש לבדוק מי מהם הגיע בתחילה ראשון קרוב ל"שטח החפיפה" שבו נפל הגט, ולפי זה יוכרע הספק: אם האיש הגיע ראשון - ארבע האמות שלו קנו לו את הגט, והאישה אינה מגורשת, ואם האישה הגיעה ראשונה - קנתה את הגט והתגרשה. כניסיון לתשובה, התלמוד מעלה אפשרות ששניהם הגיעו ממש ביחד, אבל מיד דוחה אותה - והרי אי אפשר לצמצם! כלומר, אין לומר ששניהם הגיעו ממש יחד קרוב למקום שנפל בו אחר-כך הגט. ממקור זה וממקורות נוספים נראה שהאמוראים לא פסקו כרבי יוסי הגלילי.
שיטת בעלי התוספות > בידי שמים אי אפשר לצמצם, בידי אדם אפשר

בעלי התוספות האריכו לציין מספר מקורות לכל צד, ואת הסתירה שבין המקורות יישבו בדרך זו: האמוראים השתמשו בחילוק בין מקרים ש"בידי שמים" למקרים ש"בידי אדם". בידי שמים אי אפשר לצמצם, ובידי אדם אפשר לצמצם. הבסיס לחילוק הזה מונח בסוגיית התלמוד במסכת בכורות. לאור החילוק הזה מבארים בעלי התוספות מקורות נוספים במשנה ובתלמוד שנוגעים לעקרון "אפשר לצמצם". מחלוקת רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע במחיצות שבת (פרוץ כעומד) היא בדבר שבידי אדם, ולכן סברו שם האמוראים שאפשר לצמצם. לעומת זאת בסוגיה בגיטין מוגדר המקרה כ"בידי שמים", שכן לא הייתה כוונה של הבעל והאישה להגיע יחד למקום שאחר-כך נפל בו הגט, ולכן הקשו שם האמוראים "והרי אי אפשר לצמצם!". את שיטתם מעמתים בעלי התוספות עם מקורות נוספים ומסבירים אותם.
שיטת בעלי התוספות > אי אפשר לצמצם, אפילו בידי אדם

גישה אחרת, שהובאה בתוספות בשם רבי שמעיה או רבי שמעון (מבעלי התוספות), שההלכה היא שבין בידי שמים ובין בידי אדם אי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי.
את מחלוקת רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ב"פרוץ כעומד" במחיצות שבת יש להסביר שלדעת שניהם אי אפשר לצמצם, ואכן יש לנהוג לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה. אמנם אי אפשר לצמצם ואין ההלכה סומכת על המדידה להגדרת המקרה כ"פרוץ כעומד" באמת, אבל יש משמעות לקביעת הדין במקרה התאורטי של "פרוץ כעומד" מוחלט. אם נניח שיש שלוש אפשרויות, במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא ש"פרוץ כעומד":
מציאותית-אבסולוטית יש במחיצה רוב "עומד".
ה"פרוץ" שווה ל"עומד", מבחינה אמיתית-אבסולוטית.
באמת יש רוב "פרוץ".
אפשר לפשוט את הספק ולקבוע את ההלכה לפי "רוב אפשרויות", ואז יש משמעות למקרה האמצעי, פרוץ-כעומד-אבסולוטי. אם הדין במקרה תאורטי כזה הוא שהמחיצה כשרה, הרי שגם מעשית, במקרה שנמדד ונמצא פרוץ כעומד נכשיר את המחיצה. וכן להפך.
לכן, המחלוקת במחיצה שנמדדה ביד אדם ונמצאה "פרוץ כעומד", שאמנם אין ההלכה סומכת על המדידה להגדיר את המחיצה כ"פרוץ כעומד", אבל המחלוקת בין רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע מתקיימת, ותלויה בהתייחסות למקרה התאורטי (של "פרוץ כעומד" אבסולוטי):
רב פפא פסל את המחיצה מפני שרוב האפשרויות הן לפסול: באפשרות שיש רוב "פרוץ" ובאפשרות של חצי פרוץ בדיוק, שלדעתו יש לפסול בה. האפשרות של רוב "עומד" - אשר בה הדין הוא שהמחיצה כשרה - היא מיעוט האפשרויות.
רב הונא בריה דרב יהושע הכשיר את המחיצה מפני שרוב האפשרויות הן להכשיר: באפשרות שיש רוב "עומד" ובאפשרות של "פרוץ כעומד" בדיוק, שלדעתו יש להכשיר בה.
שיטת בעלי התוספות > בפוסקים

שתי הגישות של בעלי התוספות הוזכרו ונידונו בספרות ההלכה, ולא הוצעו גישות נוספות. הראשונים והאחרונים שדנו בדבר עסקו בעיקר בהערות נקודתיות למהלך המשא ומתן של התוספות ובראיות לכאן ולכאן. לגבי מקרים שבידי שמים מוסכם בין הפוסקים שאי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי, אבל במקרים שבידי אדם אין הסכמה.
הרמב"ם פסק שאף בידי אדם אי אפשר לצמצם. בדיני עגלה ערופה, שמביאים "זקני העיר הקרובה אל החלל" (ספר דברים, פרק כ"א, פסוק ג'), העיר שבסמוך לה נמצא אדם הרוג שלא נודע מי היכהו, פסק הרמב"ם לגבי מקרה שנמצא ההרוג בדיוק בין שתי עיירות:
בדרכו של הרמב"ם אחז גם הראב"ד. לעומתם, כתב הרא"ש, בהתייחסו לסוגיית "אפשר לצמצם", שדעתו כשיטה הראשונה של התוספות, שבידי שמים אי אפשר לצמצם, אבל בידי אדם אפשר לצמצם.
בשולחן ערוך לא הבהיר רבי יוסף קארו את דעתו בסוגיית "אפשר לצמצם בידי אדם", ולא כתב במפורש כיצד הוא פוסק. אבל מפסקיו עולה שדעתו כרמב"ם, שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם, וכמו השיטה השנייה שהובאה בתוספות. בדיני טרפה מוזכר דין של אבר שנחתך כמעט כולו מן הבהמה בחייה, אבל לא נתלש ממנה לגמרי. לפי ההלכה, אבר זה אסור באכילה גם אחרי שחיטה כשרה, מפני שדומה לאבר מן החי שאסור מן התורה. על כן יש לחתוך את האבר כולו מן הבהמה לאחר השחיטה ואין לאוכלו, והשולחן ערוך מוסיף שיש לחתוך גם מעט מן הבשר הכשר הסמוך לו. בטעם הדבר כתב הש"ך, שאי אפשר לצמצם ולחתוך את האבר האסור לבדו בדיוק מוחלט, ויש לחשוש שנשאר מעט מן האבר האסור שלא נחתך מן הבהמה, ולכן יש לחתוך עמו מעט מן הכשר, וכן נחתך כל האבר האסור בוודאות.
במקום אחר הציג השולחן ערוך את שתי הדעות. על האתרוג של ארבעת המינים להיות נקי מכתמים. אתרוג שכתמים כעין אבעבועות, שנקראים במשנה "חזזית", מקיפים את רובו - פסול. מה הדין אם האבעבועות מקיפות את חציו בדיוק? מובא בשולחן ערוך: "אם הוא מחצה על מחצה במקום אחד - יש מכשירין ויש פוסלים". וכתב על כך ה"מגן אברהם", שטעמם של אלו המכשירים את האתרוג הוא שבידי אדם אפשר לצמצם, וכיוון שאין רובו של האתרוג מכוסה חזזית, כשר. הפוסלים סבורים שאי אפשר לצמצם, ולכן ייתכן שרובו של האתרוג מכוסה חזזית, ויש לפוסלו. וכך סיכם המשנה ברורה את ההלכה: " יש מכשירים - סבירא להו (סבורים הם) דאפשר לצמצם, והיש פוסלים סבירא להו דאי אפשר לצמצם. ולדינא יש להחמיר כדעה בתרייתא, מדנקט אותה המחבר לבסוף". כלומר, יש להחמיר ולנהוג כדעת הסוברים שאי אפשר לצמצם, שכן קיים כלל, שכאשר כתב השולחן ערוך הלכה בלשון "יש אומרים א ויש אומרים ב" כוונתו לפסוק להלכה כדעה השנייה, וכאן הדעה השנייה היא דעת הפוסלים שסוברים שאי אפשר לצמצם. נמצא אפוא, שהשולחן ערוך סובר שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם.
ראו גם

ספק (הלכה)
שגיאת מדידה
טעות אנוש
לקריאה נוספת

הערך "אי אפשר לצמצם", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה
הערות שוליים

↑  ספר שמות, פרק י"ג, פסוק י"ב.
↑  המשך המשנה שם: "רבי טרפון אומר: הכהן בורר לו את היפה. רבי עקיבא אומר: משמנים ביניהם, והשני ירעה עד שיסתאב". ההסבר יובא בסמוך.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף י"ח, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף י"ט, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף י"ח, עמוד א'.
↑  על פי הערך "אי אפשר לצמצם", במיקרופדיה תלמודית, באתר ויקישיבה. המקורות בראשונים: רש"י, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד א', ד"ה אי אפשר, וכן ברש"י, מסכת יבמות, דף י"ט, עמוד א', ד"ה כרבי יוסי הגלילי; משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות בכורות, פרק ה', הלכות א'–ב', ובפירוש המשנה לרמב"ם, מסכת בכורות, פרק ב', משנה ו'. לעומתם: תוספות, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב', ד"ה אפשר לצמצם בידי שמים; וראו תוספות, מסכת ערובין, דף ה', עמוד ב', ד"ה וספק דבריהם להקל, בשם ה"ר שמעיה, ותוספות, מסכת חולין, דף כ"ח, עמוד ב', ד"ה לפי שאי אפשר לצמצם, בשם ה"ר שמעון.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב'; ראו גם בפירוש רש"י.
↑  ע"פ תוספות, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב'.
↑  ספר שמות, פרק ל', פסוקים א'–ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף נ"ד, עמוד א' ועוד.
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן ל"ב, סעיף ע"ה.
↑  שו"ת "ארץ צבי" סימן י"ב; שו"ת "אגרות משה" יורה דעה סימן קמ"ו. ראו במאמר: גרשון אינגבר, "מדידות טכניות מול ראיה חזותית - ריבוע התפילין", תחומין ט עמ' 405.
↑  "פרוץ" הוא הקטע הבלתי-מגודר, הפרצה במחיצה. "עומד" הוא הקטע המגודר, החלק העומד של המחיצה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ע"ח, עמוד א'. הובא גם בתוספות, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב' ומסכת סוכה, דף ט"ו, עמוד א', ד"ה פרוץ כעומד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב'. תוספות, מסכת בכורות, דף י"ז, עמוד ב', מסכת סוכה, דף ט"ו, עמוד א' ומסכת ערובין, דף ה', עמוד ב'.
↑  תוספות, מסכת חולין, דף כ"ח, עמוד ב', מסכת סוכה, דף ט"ו, עמוד ב' ומסכת ערובין, דף ה', עמוד ב'.
↑  ראו "אוצר מפרשי התלמוד" על מסכת סוכה (הוצאת מכון ירושלים), עמוד תצב ואילך. הרב יצחק דוד אתרוג, "פרי עץ הדר - אוצר כללי התלמוד והפוסקים", (ניו יורק ה'תשט"ז) כרך ב עמ' 214 ואילך.
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות רוצח ושמירת נפש, פרק ט', הלכה ח'. ראו גם "אוצר מפרשי התלמוד" למסכת סוכה עמ' תקה ובהערה, וכן ב"ספר המפתח" שמופיע בסוף כרכי משנה תורה לרמב"ם, מהדורת פרנקל.
↑  מובא בארבעה טורים, אורח חיים, סימן תרמ"ח, ובב"ח שם.
↑  הרא"ש על מסכת בכורות, פרק שני סימן ד.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן נ"ה, סעיף ה', ובש"ך שם.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תרמ"ח, סעיף י"ד; ושם במגן אברהם ס"ק יד ומשנה ברורה ס"ק מד. לעניין הכלל שהלכה כדעה השנייה שהובאה לבסוף, ראו בספר "בכורי יוסף" של החיד"א, אורח חיים סימן קמ ס"ק ב; בספר הכללים "יד מלאכי" ועוד. לעניין שיטתו של השולחן ערוך ראו עוד שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תרל"א, סעיף ח'. ראו גם בטור שם, ובב"ח ובבית יוסף נושאי כליו.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
ריבוע התפילין. "התורה אמרה עשה כפי מה שביכולתך לצמצם ובזה תקיים המצווה"
בדיקת נקיונו של האתרוג מכתמים.
קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1902 באד נוישטאדט אן דר זאלה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  1945 (בגיל 42 בערך) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 בן או בת זוג:  תרזה, נסיכת שוורצנברג (30 באפריל 1929–?) 
 
כותרת הספר הדפים הלבנים מספטמבר 1938
קרל לודוויג פרייהר פון אונד צו גוטנברג (בגרמנית: Karl Ludwig Freiherr von und zu Guttenberg‏; 22 במרץ 1902 - 24 באפריל 1945) ממשפחת האצולה הגרמנית בית גוטנברג, מונרכיסט קתולי, ופעיל אנטי נאצי.
קרל לודוויג ברון פון אונד צו גוטנברג למד משפטים והיסטוריה במינכן וסיים את לימודיו בשנת 1929. באותה שנה התחתן עם תרזה, הנסיכה שוורצנברג. היו להם שתי בנות ובן יחיד.
לודוויג פון גוטנברג היה מלוכני קתולי שהתחיל לפרסם את "הדפים הלבנים: היסטוריה, מסורת ומדינה" (שנקראה בעבר "הממלכה") בשנת 1934. בין מחברי כתבי העת היו ריינהולד שניידר, יוכן קלפר, אולריך פון האסל, ווורנר ברגנגרואן. הדפים הלבנים (בגרמנית: "Weiße Blätter") עד מהרה נהפכו לדבר חשוב וגם למקום מפגש באמצעות אנשי הקשר מההוצאות לאור השונות והקשרים השונים, וכך היו לאופוזיציה השמרנית נגד המשטר הנאצי תחת היטלר. לודוויג פון גוטנברג היה זה אשר ערך את ההיכרות, בין קרל גרדלר ואולריך פון האסל בשנת 1939.
בשנת 1941 נצטווה פון גוטנברג לעבוד במשרד הריגול הנגדי במשרד החוץ בברלין כאמצעי עזרה לגנרל לודוויג בק. שם עבד פון גוטנברג תחת האדמירל וילהלם קנריס.
לאחר כישלון ניסיון ההתנקשות באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944, נעצר פון גוטנברג על ידי הגסטפו ונחקר בעינויים, ככל הנראה ללא תוצאות, מאחר שלא חשף את שמותם של אנשי ההתנגדות. שבוע לפני מותו של אדולף היטלר ושבועיים לפני כניעת גרמניה הנאצית - בלילה שבין ה-23 ל-24 באפריל 1945, נרצח קארל לודוויג פון אונד צו גוטנברג על ידי הנאצים.
קונקורדיה (ארגנטינה)

סן אנטוניו דה פדואה דה לה קונקורדיה (בספרדית: San Antonio de Padua de la Concordia), או בקיצור קונקורדיה, היא עיר בפרובינציית אנטרה ריוס בארגנטינה. קונקורדיה שוכנת על הגדה המערבית של נהר אורוגוואי, מול העיר האורוגוואית סלטו, במרחק של 260 קילומטרים מפרנה, בירת אנטרה ריוס, ובמרחק של 431 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. בעיר מתגוררים (נכון ל-2010) כ-150,000 תושבים.
היסטוריה

עוד לפני בואם של הספרדים לאזור במאה ה-16, היו באזור מספר התיישבויות ילידיות. האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו פרדיננד מגלן והמשלחת שלו ב-1520, כששטו בנהר אורוגוואי וחיפשו מעבר לאוקיינוס השקט. בהמשך הוקמו באזור מספר מיסיונים.
ב-1722 הוקמה באזור סלטו של היום כנסיית סן אנטוניו דה פדואה (מילולית: "אנטוניוס הקדוש מפדובה") על ידי ישועים. ב-1756 הספרדים הקימו ליד הכנסייה מוצב צבאי בשן סן אנטוניו דה פדואה דל סלטו צ'יקו, שהפך לאחר מכן למבצר. ב-1769 שיטפון הרס את הכנסייה וההתיישבות בקרבת המבצר, והוחלט להעביר אותן לצד השני של הנהר, במקום בו נמצאת כיום קונקורדיה. עם זאת, בסביבות 1820 ההתיישבות ננטשה, וניסיונות הממשל לחדש את ההתיישבות בשנים שלאחר מכן לא צלחו בהתחלה.
לבסוף ב-29 בנובמבר 1831 החליטו אנשי השלטון של פרובינציית אנטרה ריוס להקים עיירה חדשה במקום בו שכנה סן אנטוניו דה פדואה דל סלטו צ'יקו לפני שננטשה בשם "סן אנטוניו דה פדואה דה לה קונקורדיה". העיירה החדשה יושבה ונבנתה בשנים שלאחר מכן.
חלקים מהעיירה הוחרבו בניסיון מרידה של אנשים מפרובינציית קוריינטס ב-1843, אך המרידה דוכאה במהירות והעיירה יושבה מחדש על ידי התושבים שנמלטו תוך זמן קצר. קונקורדיה שימשה גם כבסיס צבאי של ארגנטינה וברזיל במלחמת הברית המשולשת בשנות ה-60 של המאה ה-19.
בשנים שלאחר מכן האוכלוסייה גדלה הודות להגירה אירופאית עד שב-1882 קונקורדיה קיבלה מעמד של עיר. בשנים שלאחר מכן נבנתה מסילת רכבת שקישרה את קונקורדיה לשאר ארגנטינה, מה שגרם לגדילה נוספת באוכלוסייה.
כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול הדרים, אורז ואוכמניות, גידול מקנה ותיירות.
תחבורה

על סכר סלטו גראנדה, שנמצא על נהר אורוגוואי, עובר גשר סלטו גראנדה, המקשר את קונקורדיה לסלטו. הגשר כולל כביש ומסילת רכבת.
את קונקורדיה משרת נמל התעופה קומודורו חואן חוסה פיירסטגי, הנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים מהעיר.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 14 המקשר את קונקורדיה לצפון פרובינציית מיסיונס. בנוסף, העיר נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת את בואנוס איירס למיסיונס.
הערות שוליים

↑   Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2010 - Dirección General de Estadística y Censos". Dirección General de Estadística y Censos (בספרדית). בדיקה אחרונה ב-30 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552876205171  BNE: XX5046383  BnF: cb151762385 (data)  GND: 1277394997  LCCN: n81027853  MusicBrainz: 7e3b8fb8-555b-40c9-a01c-04486089f626  VIAF: 72145067053366631408   WorldCat (עם VIAF): 72145067053366631408
צבי גרמן

| --- | --- |

צבי גרמן, 1948
 לידה:  1917 קרמניץ, האימפריה הרוסית
 פטירה:  15 באוגוסט 2007 (בגיל 90 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 32  מפקד חטיבת אלכסנדרוני  מפקד חטיבת כרמלי  מפקד מחוז חיפה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 הממונה על המשק הממשלתי
 
צבי גרמן (1917 - 15 באוגוסט 2007) היה לוחם ההגנה וקצין צה"ל, פיקד על גדוד 32, על חטיבת אלכסנדרוני ועל חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות.
חייו

גרמן נולד בקרמניץ (כיום באוקראינה), עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1924 ולמד בכפר הנוער בן שמן. ב-1933 הצטרף לארגון ההגנה, ב-1936 הצטרף לנוטרות, היה חבר בפו"ש ומשומרי מחצבות מגדל צדק. עם הקמת פלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט, נקרא גרמן למפקדתו של יצחק שדה, בה הוצע לו להתנדב לשרת ביחידה, הוא נסע לעין חרוד, והיה מהבולטים בלוחמיה. ב-1939 סיים קורס מדריכים ראשיים של ההגנה והצטרף למנגנון הקבע של הארגון. הוא שירת בלשכת ההדרכה והיה מהמדריכים הראשיים בארגון ובין השאר פיקד על קורסי מ"כים.
במלחמת העצמאות הקים את גדוד 32 בחטיבת אלכסנדרוני, בהמשך שירת כקצין המבצעים של החטיבה ובאוגוסט 1948 מונה למפקדה. בנובמבר 1948 מונה למפקד חטיבת כרמלי.
לאחר המלחמה נותר בשירות הקבע בצה"ל, שירת כראש מטה פיקוד המרכז וכמפקד מחוז חיפה. פיקד על מצעד צה"ל ביום העצמאות בירושלים ב-1951 ובעפולה ב-1955.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, והיה ממונה על המשק והשירותים במשרדי הממשלה בשנים 1966 עד 1970. לאחר מכן עבד במשרד הבריאות.
התגורר עם רעייתו זהבה ברמת השרון, והיה אב לשתי בנות, זמירה והמוזיקאית יעל גרמן.
ספרים שהשתתף בכתיבתם

חלק מן הערכים על הדרכה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
הערות שוליים

↑  הכיתה הראשונה יוצאת לקרב, מעריב, 26 במאי 1950
↑  עשרות הפצצות יערכו בתמרון הג"א בחיפה, דבר, 7 במרץ 1956
↑  בחירת עובדים בכירים בשירות המדינה, הצופה, 22 בספטמבר 1967
קורבטה

| --- | --- |
הקורבטה הצרפתית דופלייה מהמחצית השנייה של המאה ה-19
הקורבטה הצרפתית דופלייה מהמחצית השנייה של המאה ה-19
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סוג כלי שיט 
 מידות
 הֶדְחֶק:  550 - 2,800 טונות
 אורך:  55 - 100 מטר
 
קורבטה היא סוג של ספינת מלחמה המיוצרת מאז המאה ה-18. בתחילה הייתה זו ספינה קטנה עם סיפון תותחים אחד שעליו היו עד 20 תותחים בעלי קוטר קטן. לספינה היו בדרך כלל שלושה תרנים, ומאוחר יותר הם  הוחלפו בהדרגה במנוע קיטור ולאחר מכן במנוע מודרני. הקורבטה קטנה בערך פי שניים מהפריגטה, אך המטרות של שני כלי השיט דומות.
היסטוריה

המונח 'קורבטה' הוא במקורו מונח צרפתי לאוניית מלחמה קטנה, מונעת במפרשים. קורבטה, על פי ההגדרה, קטנה מפריגטה וגדולה מסלופ מלחמתי. בשנות ה-30 של המאה ה-19 אימץ הצי המלכותי הבריטי את המונח, להגדרת אוניות בגודל דומה, שמטרתן העיקרית הייתה הגנת אוניות סוחר. בעשורים שלאחר מכן החלו אוניות מלחמה להיות מונעות באמצעות מנועי קיטור, שסובבו גלגלי משוטה ולאחר מכן מדחפים החלו להיבנות קורבטות מונעות במנועים כאלה, ומטרתן נשמרה. הקורבטות החלו להיות גדולות יותר, בעלות כח רב יותר, וחימוש כבד יותר. ב-1877 החליט הצי המלכותי לבטל את המונחים 'קורבטה' ו'פריגטה' ולאחד אוניות אלה תחת ההגדרה סיירת.
למעלה מחמישים שנים לאחר מכן, בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר היה ברור שמלחמה מתקרבת, חודד הצורך באוניית מלחמה קטנה שמטרתה תהיה הגנת אוניות סוחר. האוניות החדשות שנבנו היו מבוססות על תכנון של לווייתנית בשם סאות'רן פרייד (Southern Pride, גאוות הדרום), והמונח 'קורבטה' חודש עבורן.
הקורבטות מסדרת פלאואר נחלקות לשתי קבוצות עיקריות: הסדרה המקורית, ובה 22 ספינות שהוזמנו בתוכניות הבנייה ב-1939 ו-1940, וסדרה משודרגת, שכללה 69 ספינות ונבנתה מ-1940 והלאה. אוניות הסדרה המשודרגת היו גדולות מעט יותר וחימושן היה מעט יותר משופר.
קורבטות מודרניות

הקורבטה המודרנית הופיעה במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מצורך מיידי בכלי שיט מהיר ובעל יכולת תמרון גבוהה לליווי שיירות. הקורבטות המודרניות חמושות לרוב בטילי ים-ים לטווח בינוני, תותחים, אמצעים ללוחמה נגד צוללות ונגד מטוסים. לקורבטות הדחק שנע בין 550 ל-2,800 טונות ואורך שבין 55 ל-100 מטר. לעיתים הן נושאות מסוק קל ללוחמת נגד צוללות.
הקורבטה קטנה מפריגטה וממשחתת.
בחיל הים הישראלי משרתות קורבטות מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6 שהן הקורבטות הגדולות ביותר בחיל. קורבטות אלה חמושות בתותח ימי 76 מ"מ וטילים שונים ומסוק ימי.
ראו גם

ספינת טילים
הקורבט אורר במהלך השקתה בשנת 1767. (ציור מאת ניקולס אוזן)
צבי גרא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  2008 (בגיל 81 בערך) 
 מקום קבורה:  בית עלמין סביון 
 מקום לימודים:  שומריה (מוסד חינוכי)  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, פיסול 
 בן או בת זוג:  אלידע גרא 
 
צבי (ציצי) גרא (1 באפריל 1927 – 27 בינואר 2008) היה מצאצאי מייסדי ראשון לציון. לוחם הפלמ"ח בחטיבת הראל. בוגר בצלאל. מהפעילים נגד פינוי חבל ימית. אמן רב תחומי שעסק בציור, צילום, פיסול, עיצוב אמנותי, בימוי, הפקה והוראת האומנות.
ביוגרפיה

גרא נולד בשנת 1927 לגרו גרא (קרישבסקי) ויהודית (אלטשולר). אח צעיר לגרשון ויגאל. בצעירותו למד במוסד שומריה שבמשמר העמק.
ב-1948 התגייס לפלמ"ח ושירת בתקופת מלחמת העצמאות באזור ירושלים במסגרת הגדוד השישי. בהמשך שירת בפלוגת מטה של חטיבת הראל. עבר קורס קצינים ושירת כקצין מודיעין. שוחרר ב-1949. בתקופה זו הכיר והתיידד עם רחבעם זאבי והקשר הזה נמשך כל השנים שלאחר המלחמה, עזר למפלגתו בתקופת הבחירות ואף התמודד ברשימתה לכנסת השתים עשרה. במלאת 20 שנה למלחמה היה גרא בין השותפים להכנת כינוס חטיבת הראל
ב-1950 סיים את האקדמיה לאמנות "בצלאל" שבירושלים שם למד ציור, תפאורה ותאורת במה, אצל הבמאי פיסקטור ואצל צייר התפאורות גורליק.
ב-1952 עבר לעבוד בארצות הברית וקנדה שם נישא לבמאית הקולנוע והכוריאוגרפית אלידע גרא. בשנת 1964 עלו לישראל עם שלושת ילדיהם. בני הזוג התגרשו ב-1984. נשא לאישה שנייה את עכסה לפיד.
עבד כיועץ אמנותי של הטלוויזיה החינוכית ובהמשך כמנהל אמנותי.
בתקופת פינוי סיני (1982) הצטרף למחאה נגד הכוונה לפנות את חבל ימית ועבר לגור לתקופה מסוימת באזור. היה שותף לפינוי ובעקבות אירוע זה הקים את פסל "קיר ימית".
השתתף כמרואיין בסדרה "תקומה" של הערוץ הראשון.
נפטר בישראל ב-2008 ונקבר בבית העלמין בסביון. קברו עוצב בצורת הציור שצייר גרא לתקליט של להקת זינגלה.
פעילות אמנותית

ב-1953 היה אחראי על התפאורה בתוכנית "בדרום אין כל חדש" של להקת פיקוד הדרום.
ב-1953 עיצב את התפאורה להצגה "אמיל והבלשים במסגרת התיאטרון הקאמרי לילדין ולנוער.
ב-1965 עיצב את התפאורה להצגה "נאסר א-דין" בתיאטרון הקאמרי.
ב-1966 היה אחראי על העיצוב האמנותי של הסרט "שני קונילמל" (1966). כולל עיצוב הלוגו של הסרט ובניית עיירה בשם "קבצ'נסק" שנראתה כמו שטעטל יהודי אמיתי סמוך לאולפני גבע
ב-1966 עיצב את התפאורה להצגה "פרנסואה ראש גזר" בתיאטרון העממי.
ב-1997 עיצב את אנדרטת הפריצה לכלא עכו בטיילת הים בעכו.
ב-1968 עיצב וציר את ספרו של יוסף ויץ, הנדנדה העזובה (בהוצאת מסדה)
ב-1969 - עיצב את התפאורה במופע "מאילת באהבה" (20 שנה לשחרור אילת) שארגן מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה.
ב-1969 עיצב את התפאורה להצגתו של יגאל לב "גלריה של טיפוסים" בתיאטרון דני דגן.
ב-1976 עיצב גרא את צידו הפנימי של תקליטה של להקת זינגלה, Peace. ציור זה מכסה את קברו של גרא.
ב-1988 ביים גרא את עצרת ה-20 להתיישבות בגולן. העצרת נערכה לא הרחק מהמושב מעלה גמלא.
ב-2003 עיצב את הפסל של נתן פנץ ביפו
עיצוב אנדרטת פורצי החומה בעכו.
הערות שוליים

↑  כשהפך לבמאי, ניהל גרא שני קמפיינים לבחירות למולדת. גרא סיפר כי את הקמפיין הראשון העניק לזאבי בחינם
↑  עודד שלו, איבדנו אדם נהדר, בן אדם וחבר, מפקד ולוחם, באתר ynet, 17 באוקטובר 2001
↑  מכינים סרט תיעודי על הראל, דבר, 15 בספטמבר 1968
↑  דני צדקוני, אי בהירות בפתחה, דבר, 27 באוקטובר 1981
↑  תוכנית להקת פיקוד דרום באתר שרים במדים
↑  אירועים עירוניים באילת בארכיון ההיסטורי של אתר אילת
↑  נילי פרידלנדר, אדוני השופט, שאלוהים יסלח, מעריב, 13 בנובמבר 1969
↑  להקת זינגלה באתר "רוק מתקדם"
↑  על צבי גרא במאי מופע "20 שנות ההתיישבות ברמת הגולן", פורסם בעיתון קצרין
↑  סיור בעקבות פסלים ביפו באתר של יעקב מרקל
↑  אנדרטת האצ"ל באתר "אל עכו"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519177605171  ULAN: 500482933  VIAF: 308268152   WorldCat (עם VIAF): 308268152
צבי חרמון

אין תמונה חופשית
צבי חרמון (10 בפברואר 1912–1996) היה נציב בתי הסוהר, עוד כששירות בתי הסוהר היה תחת חסות משטרת ישראל, מ-1952 ועד 1958.
ביוגרפיה

נולד כהרמן אוסטפלד בגרמניה וגדל בעיר המבורן (כיום חלק מדויסבורג). חרמון היה עובד סוציאלי ורב ליברלי בהכשרתו, קצין מבחן ובעל תואר דוקטור בתחום הפנולוגיה (תורת הענישה). ב-1938 עלה לארץ ישראל. למד בבית הספר לשירות סוציאלי שהקימה סידי ורונסקי. ב-1942 עבר לחיפה והפך אחר כך לקצין המבחן היהודי הראשון בעיר. לאחר הקמת המדינה עבר לעבוד במשרד הסעד והיה מנהל המדור לשיקום נוער.
בספטמבר 1952 מונה לנציב בתי הסוהר, תוך שהוא מתנה את הסכמתו לקבל את התפקיד בכך שהוא לא יהיה אחראי לביטחון בו, לטענתו, הוא אינו מבין. לאחר שמונה לנציב בתי הסוהר חרמון שינה נהלים בשירות בתי הסוהר שהיו מושרשים מתקופת המנדט הבריטי והכניס לראשונה עובדים סוציאליים וגורמים חינוכיים. חרמון הנהיג חופשות לאסירים; הקים מחלקה פסיכיאטרית לאסירים הסובלים ממחלות נפש ומרכז מיון אסירים בכלא רמלה; וביטל את השימוש באלה אצל הסוהרים. ב-1954 קבע תשלום לאסירים תמורת עבודתם. הגישה הכללית הפכה להיות גישה שיקומית.
ב-1958, בעקבות מרד האסירים בכלא שטה קבעה ועדת חקירה בראשות השופט ד"ר משה עציוני, שחרמון "לא עמד באחריות הכללית המוטלת עליו" וכי למרות ששר המשטרה התריע בפניו על המצב הביטחוני הירוד בבתי הסוהר לא פעל לתיקון הליקויים. הוועדה קבעה שלאור אי הסכמתו להיות אחראי לנושאי ביטחון לא היה מקום למנותו לנציב בתי הסוהר. עם זאת, ציינה הוועדה לחיוב את עבודתו בשטחים אחרים. בעקבות זאת, באוקטובר 1958, מונה אריה ניר לנציב בתי הסוהר וחרמון הועבר לתפקיד המנהל המדעי המרכז למיון, הסתכלות ומחקר של בתי הסוהר, וכן ליועץ למשרד המשטרה לענייני טיפול בעבריין ושיקומו, ללא שינוי בדרגתו. בשנת 1964 היה חבר בהנהלה של הוסטל לאסירים משוחררים בנתניה. החלפת תפקידים זו הביאה לשינוי מהותי בגישת השירות לאסירים, ובמדיניות שירות בתי הסוהר וסדרי העדיפויות בו. גישתו הטיפולית-שיקומית של חרמון שבה והתממשה עם הקמתו של בית סוהר חרמון הקרוי על שמו.
בשנת 1959 היה מראשוני חברי הסגל של המכון לקרימינולוגיה, שהוקם במסגרת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועמד בראש מחלקת העונשין.
הערות שוליים

↑  משה רבי, להצלת ילדים עזובים בחיפה, הד-המזרח, 17 במאי 1946
דב שובל, חיפה העברית למען הילד העזוב, משמר, 17 ביולי 1947
↑  האמת על הצבעה אחת בעירית פ"ת, שערים, 31 במאי 1951
עמל בחיפה מרחיב את שעריו, דבר, 5 באוקטובר 1951
↑  מלאכה לנערים עולים, חרות, 31 ביולי 1952
↑  נציב בתי הסוהר נכנס לתפקידו, מעריב, 15 בספטמבר 1952
1 2  דו"ח שטה מאשים: הזנחה ורשלנות בכלא, מעריב, 27 באוגוסט 1958
↑  אסירים יקבלו שכר בעד עבודתם, מעריב, 3 באוקטובר 1954
↑  ד"ר חרמון נתמנה יועץ לטיפול בעבריין, הצופה, 15 באוקטובר 1958
↑  אכסניה לקליטת אסירים משתחררים תוקם בנתניה, מעריב, 25 ביוני 1964
↑  הדס שפר, ואלה שמות: מ"חרמון" ועד "קישון", באתר nrg‏, 2 בדצמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337218105171  GND: 118928627  ISNI: 0000 0003 8518 0444  LCCN: n91021967  NTA: 149008708  VIAF: 49864397   WorldCat (עם VIAF): 49864397
קוק (דלק)

.
| --- | --- |

 מספר CAS:  65996-77-2
 
תנור קוק
קוק (אנגלית: Coke, ומכונה בעברית אף בשם קוקס) הוא חומר פחמני מוצק המופק בתהליך זיקוק הרסני של פחם בעל רמות נמוכות של אפר וגופרית.
אחד השימושים הבולטים לקוק הוא בתחום יצור הפלדה, שם הוא משמש כדלק לתנור רם. תכונותיו של הקוק איפשרו בניית תנורי רם גדולים יותר, כך שהוא קשור קשר הדוק למהפכה התעשייתית.