stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יון אנטונסקו
אנטונסקו והיהודים > במהלך שלטונו > אחריותו הישירה של אנטונסקו

יון אנטונסקו היה מעורב ישירות בצעדים נגד היהודים. שלא כמו במקרה של היטלר, מעורבותו הישירה של אנטונסקו מתועדת במסמכים רבים. גירוש יהודי בוקובינה (בתחילת אוקטובר 1941), למשל, בוצע לפי הוראותיהם של קולונל גאורגה פטרסקו מהמטה הכללי וגנרל יואן טופור מהז'נדרמריה, שקיבלו פקודה ישירה מאנטונסקו; פטרסקו העיד ב-1945 שעל פקודת הגירוש (מס' 6651) מראדו דנולסקו היה חתום גם אנטונסקו.
ב-6 באוקטובר 1941 הצהיר אנטונסקו בכינוס הממשלה:
"החלטתי לפנות את כולם (היהודים) לתמיד מאזור זה. יש לי עדיין 10,000 יהודים בבסרביה אותם יש לשלוח אל מעבר לנהר הדניסטר, בעוד מספר ימים, ואם הנסיבות תאפשרנה, אל מעבר להרי אורל"
ב-14 בנובמבר, בפגישה אחרת של הממשלה הכריז:
"יש לי מספיק קשיים עם היהודונים ששלחתי אל מעבר לבוג, רק אני יודע כמה (מהם) מתו בדרך".
ובכינוס הממשלה ב-16 בדצמבר הוסיף:
"אין זה משנה אם 100 או 1,000 ימותו, (מצידי) כולם יכולים למות".
כמו כן קיימות עדויות נחרצות לכך שאנטונסקו ידע בדיוק את מצבם של היהודים והצוענים שנשלחו לטרנסניסטריה. לדוגמה, דו"ח מ-20 במאי 1943 מעיד שהאסירים "מלוכלכים, ללא בגדים ומאוד רזים"; ידיעות רבות מעין אלה הגיעו אל אנטונסקו במהלך המלחמה.
דבקותו של אנטונסקו בחיסול היהודים הפתיעה אפילו את היטלר, אשר החמיא לו על דרך טיפולו ביהודי המדינה ואמר כי "אנטונסקו מתקדם בעניינים אלה בצורה הרבה יותר רדיקלית ממה שעשינו עד כה".
אנטונסקו והיהודים > במהלך שלטונו > ההתנערות מאחריות

ב-15 בנובמבר 1941 דיווח השגריר האמריקאי בבוקרשט, למשרד החוץ שלו על הכרזתו של אנטונסקו בחוג ידידים, שהוא מזועזע מהנעשה בבוקובינה ובבסרביה. לפי דיווח זה, טען אנטונסקו, שהממשלה הרומנית עומדת חסרת אונים לנוכח המצב, מאחר שכל שנעשה שם הוא ביוזמה גרמנית. לדבריו אנטונסקו טען שהגרמנים כלל לא הסתירו את כוונתם לחסל את היהודים, והנימוק שלהם לכך היה, שהמזון, שיחסך בדרך זו, יהיה נחוץ בגרמניה. הוא צוטט באומרו "כל הכסף ודברי הערך שנלקחו מהיהודים הועברו לגרמניה".
הניסיונות לטיהורו של אנטונסקו

עם התמוטטות משטרו של אנטונסקו ב־1944 החלו יהודי רומניה, כבשאר חלקי אירופה, לתעד את האירועים שהתרחשו. בין 1946 ל־1948 הוצאו לאור בבוקרשט שלושת כרכי "הספר השחור" (Cartea Neagra), היסטוריה של השואה ברומניה. הספר חשף את מי שביצעו את פעולות רצח העם הרבות על אדמת רומניה ובשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידה. לאחר שהושלם תהליך ההשתלטות של המפלגה הקומוניסטית הרומנית צונזרו מאמצי החשיפה, ולאחר מכן נעשו מאמצים כבירים להשיג את כל העותקים של כרכים אלה במטרה להשמידם. עותקים בודדים נותרו בספריות מיוחדות, במדורים מיוחדים ורק בעלי הרשאה היו יכולים לקרוא אותם במקום, אך לא היו השאלות של עותקים אלה.
בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו נטען כי אנטונסקו הוא שהציל את היהודים בכך שסירב לדרישותיו של היטלר תוך התעלמות מגורלם של יהודי בוקובינה ובסרביה. אירועים שקרו ברומניה כגון הפוגרום ביאשי או רכבות המוות יוחסו לפאשיסטים ולגרמניה הנאצית וטושטשה העובדה שהקורבנות היו יהודים. ב־1971 נעשו ניסיונות לטיהורו של אנטונסקו על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. דו"ח שנכתב על ידי היסטוריונים בהוראתו של נשיא רומניה יון איליאסקו, שפך אור על מידת אחריותו של אנטונסקו בשואת יהודי רומניה.
רומניה היא המדינה המזרח אירופית הראשונה, בתקופה שלאחר המלחמה, שהקימה אנדרטאות לזכר פושע מלחמה. היו אלה אנדרטאות לזכר יון אנטונסקו. עד קיץ 2002 נקראו מספר כיכרות ורחובות על שמו של אנטונסקו. פסלים רבים הוצבו ברחבי המדינה ודמותו של אנטונסקו נצרבה בתודעה הלאומית כגיבור אנטי-קומוניסטי.
הממשלה הרומנית במאמציה לצרף את המדינה לאיחוד האירופי, העבירה חוק האוסר שימוש בסמלים פשיסטים וגזעניים, ובמסגרת חוק זה נהרסו פסלי אנטונסקו, אך במשאל שנערך ביום 21 באוקטובר 2006, על ידי הטלוויזיה הרומנית, לקביעת "גדולי הרומנים בכל הזמנים", יון אנטונסקו זכה למקום השישי עם 27,483 קולות שהיוו 7.55% מכלל הקולות.
הניסיונות לטיהורו של אנטונסקו > החלטת בית המשפט לערעורים (2006)

ב-5 בדצמבר 2006, בית המשפט לערעורים בבוקרשט הפך על פיה את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 וקבע שאנטונסקו חף מאשמה בחלק מהאשמות נגדו בפשעים כנגד השלום. החלטה זו התבססה על המצב האובייקטיבי ב-1940 שהצדיק את הפלישה אל ברית המועצות, ובכך דחה בית המשפט את נימוקי ההרשעה הקודמת לכך שאנטונסקו עבר על סעיף 3 מהאמנה של 1933 המגדירה תוקפנות. כתוצאה מהחלטה זו של בית המשפט נמצא אנטונסקו, ואיתו 20 רומנים אחרים, כחפים באשמה של פשעים כנגד השלום כלפי תושבי ברית המועצות.
בית המשפט לערעורים דחה טענות אחרות ואשרר את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 בנוגע לחלקו של אנטונסקו בשואה. בית המשפט קבע שקיומו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנערך בין גרמניה לברית המועצות, ובו סעיפים הקשורים במסירת שטחים רומנים, לא היה ידוע לנאשמים לכן לא היה יכול להצדיק את הפשעים שבוצעו על ידי הרומני. בית המשפט קבע ב-2008 שהדרישה לבטל את האשמות בגין פשעים אלה חסרת בסיס.
ביולי 2015 השלים הפרלמנט הרומני את החקיקה על ידי פרסום חוק המשך לצו מדצמבר 2006, בחוק זה נאמר אפילו בכותרתו שהוא נגד הנצחת אישים שהורשעו בפשעים נגד האנושות.
נושאים קשורים

מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט
פרעות יאשי
חוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944
שואת יהודי רומניה
כיבוש קישינב והפרעות ביהודיה (1941)
הטבח באודסה
גלריית תמונות

יון אנטונסקו ו אדולף היטלר במינכן (יוני 1941)
גנרל יון אנטונסקו וקורנליו זליה קודריאנו 1935
גנרל יון אנטונסקו בפגישה עם ריבנטרופ
גלוק 18

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל נשק 
 מדינה מייצרת:  אוסטריה 
 יצרן:  גלוק 
 מידע טכני
 קליבר:  9x19 מ"מ פרבלום 
 
אקדח הגלוק 18 פותח בשנת 1987 על פי בקשת קוברה, יחידת משטרה עלית של משטרת אוסטריה.
האקדח זהה חיצונית לגלוק 17 אך הוא  נשק אוטומטי. ניתן להבחין ביניהם רק על ידי המספר על המחלק ובורר מצב הירי בין "אוטומטי" ל"בודד". בשל העובדה כי מדובר בנשק אוטומטי, הנשק אינו ניתן למכירה לאזרחים ברוב מדינות העולם אלא רק לכוחות הביטחון. 
קצב האש של גלוק 18 הוא כ-1200 כדורים לדקה והוא יכול להיטען במחסניות סטנדרטיות ובנוסף במחסניות בת 33 כדורים וכן במחסניות תוף מיוחדות בקיבולת 100 כדורים.
המשתמש היחיד בישראל הוא השב"כ כאשר בצה"ל משתמשים במקבילו הישראלי המיקרו-עוזי.
משתמשים נוספים הם יחידת GIGN הצרפתית ויחידת קוברה האוסטרית.
1290-1299 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1299 - 1290 לפני הספירה
המצור על דפור.
אירועים ומגמות

1296 לפנה"ס - המצור על דפור (אנ')
1295 לפנה"ס - סיום השושלת ה-18 של מצרים, תחילת השושלת ה-19 של מצרים.
1292 לפנה"ס - ההכתרה של רעמסס הראשון.
1290 לפנה"ס - סתי הראשון הפך לפרעה של מצרים העתיקה.
אנשים משמעותיים

חרמחב, פרעה (שליט) מצרים העתיקה
רעמסס הראשון, פרעה מצרים העתיקה
מורשיליש השני, מלך החתים
פן גנג, מלך שושלת שאנג
1340-1349 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1349 - 1340 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1348 לפנה"ס - פרעה אחנתון החל לבנות את בירתו החדשה, אחתאתון ('האופק של אתון')
1347 לפנה"ס - ארכטאוס מלך אתונה העתיקה מת.
1344 לפנה"ס - שופילוליומש הראשון הופך למלך החתים.
1344 לפנה"ס (בסביבות) - החתים בהנהגת שופילוליומש הראשון כובשים את סוריה ממצרים.
1344 - 1322 לפנה"ס - תחילת האימפריה החתית.
1340 לפנה"ס - העיר קטנה נכבשת על ידי החיתים.
אנשים משמעותיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
| עשורים במאה ה-14 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1390–1399 לפנה"ס • 1380–1389 לפנה"ס • 1370–1379 לפנה"ס • 1360–1369 לפנה"ס • 1350–1359 לפנה"ס • 1340–1349 לפנה"ס • 1330–1339 לפנה"ס • 1320–1329 לפנה"ס • 1310–1319 לפנה"ס • 1300–1309 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ב-1340 לפנה"ס העיר קטנה נכבשת על ידי החיתים
1350-1359 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1359 - 1350 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1353 לפנה"ס - אחנתון הפך לפרעה של מצרים העתיקה לאחר מות אביו, אמנחותפ השלישי.
1352 לפנה"ס - כיבוש מיתני על ידי החתים.
אנשים משמעותיים

הפרעונים המצריים אמנחותפ השלישי, ואחנתון
מלך אשור אשור-אובליט הראשון
מלך החתים שופילוליומש הראשון
| עשורים במאה ה-14 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1390–1399 לפנה"ס • 1380–1389 לפנה"ס • 1370–1379 לפנה"ס • 1360–1369 לפנה"ס • 1350–1359 לפנה"ס • 1340–1349 לפנה"ס • 1330–1339 לפנה"ס • 1320–1329 לפנה"ס • 1310–1319 לפנה"ס • 1300–1309 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ב-1353 לפנה"ס הפך אחנתון לפרעה של מצרים העתיקה
1380-1389 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1389 - 1380 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1386 לפנה"ס - אמנחותפ השלישי פותח מתקפה נגד ממלכת כוש ומדכא התקוממות בנוביה.
1380 לפנה"ס - אמנחותפ השלישי מחבר את הנילוס לים האדום בעזרת תעלה.
אנשים משמעותיים

אמנחותפ השלישי
| עשורים במאה ה-14 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1390–1399 לפנה"ס • 1380–1389 לפנה"ס • 1370–1379 לפנה"ס • 1360–1369 לפנה"ס • 1350–1359 לפנה"ס • 1340–1349 לפנה"ס • 1330–1339 לפנה"ס • 1320–1329 לפנה"ס • 1310–1319 לפנה"ס • 1300–1309 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
1360-1369 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1369 - 1360 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1364 לפנה"ס - סמנח כא רע הפך לפרעה של מצרים העתיקה.[דרוש מקור]
אנשים משמעותיים

פרעה אמנחותפ השלישי
מלך אשור אשור-אובליט הראשון
מלך האימפריה החתית תודחליאש השני
| עשורים במאה ה-14 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1390–1399 לפנה"ס • 1380–1389 לפנה"ס • 1370–1379 לפנה"ס • 1360–1369 לפנה"ס • 1350–1359 לפנה"ס • 1340–1349 לפנה"ס • 1330–1339 לפנה"ס • 1320–1329 לפנה"ס • 1310–1319 לפנה"ס • 1300–1309 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפיגועים בכווית (1983)

| --- | --- |
 תאריך:  12 בדצמבר 1983
 מקום:  כווית סיטי, כווית כווית
 מטרה:  מבנים (שגרירויות, נמל תעופה וכדומה)
 סוג:  פיגוע התאבדות
 נשק:  פצצות
 הרוגים:  5 
 פצועים:  86
 מספר מפגעים:  6
 מפגעים הרוגים:  1
 
הפיגועים בכווית ב-1983 היו פיגועים בשישה מתקנים זרים וכוויתים מרכזיים שהתרחשו ב-12 בדצמבר 1983, חודשיים לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. הפיגועים המתואמים ארכו כ-90 דקות והתרחשו בשתי שגרירויות, נמל התעופה הבינלאומי כווית ותחנה פטרוכימית. הפיגועים ידועים בעיקר בגלל ההרס שהם היו אמורים לגרום, ולא ההרס שנגרם. מה שהייתה יכולה להיות "האפיזודה הטרוריסטית הנוראית ביותר במזרח התיכון במאה ה-20" הרגה רק שישה אנשים בגלל הנצרות המשובשות של הפצצות.
יוזמי הפיגועים אינם ידועים אך נטען כי היה להם קשרים לרפובליקה האסלאמית של איראן. המניע של ההפצצות הוא ככל הנראה פגיעה בכווית, ארצות הברית וצרפת בגלל הצבאות והעזרה הפיננסית שלהם לעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק.
ההפצצות

ב-12 בדצמבר 1983, משאית לאדן עם 45 צילינדרים גדולים של גז מחוברים לחומרי נפץ פלסטיים פרצה דרך השערים הקדמיים של שגרירות ארצות הברית בכווית סיטי ונכנסה לתוך הסיפוח המנהלי בעל שלוש הקומות של השגרירות, במהלך שהשמידה חצי מהמבנה. גל הלם פוצץ חלונות ודלתות בבתים וחנויות רחוקות.
רק 5 אנשים נהרגו (2 כוויתים, 2 פלסטינים וסורי אחד), בעיקר מפני שרק רבע מהפצצות ניצתו, ובין השאר מפני שהנהג לא פגע בחלק היותר מאוכלס של השגרירות. דיפלומט אמריקאי אמר לעיתונאית רובין רייט: "אם כל הפצצות היו מתפוצצות, המקום הזה היה הופך לחניון".
מארגני הפיגוע ניסו לבצע 5 פיגועים נוספים בשעה שלאחר הפיגוע. כשעה לאחר מכן, מכונית שחנתה מחוץ לשגרירות הצרפתית התפוצצה, והשאירה חור בגודל של כ-10 מטרים בקיר הביטחון של השגרירות. אף אחד לא נהרג אך 5 אנשים נפצעו.
היעד שנועד להתרחש בו הפיצוץ החזק ביותר היה בית הזיקוק לנפט ומתקן התפלת המים העיקריים של כווית, המפעל הפטרוכימי שואיבה. 150 מכלי גז על משאית שהובילה 200 מכלים התפוצצו כ-150 מטרים מבית הזיקוק מספר 2 ורק מטרים ספורים מערמה דליקה מאוד של כימיקלים מבוססי סולפה. אילו הפיגוע היה מוצלח, הוא היה פוגם בייצור הנפט של אחד מיצואניות הנפט הגדולות בעולם והיה גורם לסגירת מרבית אספקת המים של המדינה.
מכוניות תופת נוספות התפוצצו במגדל הפיקוח של נמל התעופה הבינלאומי כווית, מרכז בקרת החשמל והמגורים של עובדים אמריקאים בריית'יאון, שעדיין התקינה מערכת טילים בכווית. שתי פצצות ניצתו בריית'יאון, כאשר מטרתה של הראשונה הייתה להבריח את העובדים מחוץ לבניין ומטרתה של השנייה הייתה להרוג. ניסיון הפיגוע נכשל מכיוון שהדיירים לא יצאו מהבניין. טכנאי מצרי נהרג בגלל הפצצה במגדל הפיקוח, אך אף אחד מהפיגועים האחרים לא גרמו להרוגים נוספים.
הפיגוע בשגרירות האמריקאית היה דוגמה מוקדמת לפיגועי התאבדות במזרח התיכון, ביחד עם הפיגוע של חזבאללה בשגרירות האמריקאית והפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, בו חשוד כי חזבאללה הוא המתכנן, שהתרחשו מוקדם יותר באותה השנה.
אחריות

לאחר הפיגוע דווח כי ארגון הג'יהאד האסלאמי (אנ') ומפלגת הדעוה היו מעורבים בפיגועים. זמן קצר לאחר הפיגועים, הג'יהאד האסלאמי קרא לרשויות הכוויתיות לקחת אחריות על הפיגועים.[דרושה הבהרה] הטענה נלקחה ברצינות לאחר שההתרברבות של המתקשרים שישנה "פצצה שביעית" הוכחה כנכונה לאחר הגילוי של מכונית תופת ליד לשכת ההגירה.
הדעוה האסלאמית היה מקושר לפיגועים לאחר ששרידים של אצבע אנושית נמצאה במקום וטביעת האצבע זיהתה כי מדובר באצבע של רא'אד מורטין אייל, עיראקי שיעי בן 25 וחבר של הדעוה. לבסוף, 21 נאשמים עמדו למשפט (17 נתפסו לאחר מצוד לאורך המדינה ו-4 עברו משפט בהיעדרותם). לאחר משפט באורך 6 שבועות, 6 נשפטו למוות (3 מהם היו נעדרים), 7 למאסר עולם ו-7 לעונשים בין 5 ל-15 שנים. אחד מהנאשמים בבית המשפט בכווית בפברואר 2007 היה ג'מאל ג'עפר מוחמד עלי אבראהימי, הידוע יותר בכוניה שלו, אבו מהדי אל-מוהנדס, שהיה חבר בגדודי חזבאללה ובפרלמנט העיראקי, והיה מפקד צבאי באל-חשד א-שעבי.
מניע

מספר נתחנים טוענים כי הפיגועים היו עבודתה של איראן, בשיתוף פעולה עם בני ברית שיעים מעיראק ולבנון. כווית נתנה תמיכה ניכרת לעיראק במלחמת איראן–עיראק שהתרחשה בין 1980 ל-1988. בין השנים 1983 ו-1984, כווית סיפקה עזרה כלכלית בסך 7 מיליארד דולר, והייתה הראשונה, אחרי ערב הסעודית, שסייעה לעיראק. הרס עצום ואובדן חיים בכווית היה נותן דוגמה לשאר המונרכיות הערביות במפרץ הפרסי המסייעות לעיראק. ב-1985 סייעו נסיכויות המפרץ הפרסי לעיראק תרומות כספיות בהיקף של כ-40 עד 50 מיליארד דולר.
על פי החשד, האמריקאים והצרפתים היו מטרות בכווית בגלל סיוען לעיראק והיעדר העזרה שלהן לאיראן. אמריקה עצרה את כל משלוחי הנשק לאיראן והרחיבה את אשראי הסחר לעיראק ב-2 מיליארד דולר ב"מבצע סטאנץ'" ב-1983.
תגובה

על פי הדיווחים, הפיצוצים מצאו את ממשלת כווית "לגמרי בהפתעה" והותירו אותה המומה שפעולת טרור מאורגנת כל כך התרחשה מתחת לאף שלהם. לפי העיתון "מאנדיי מורנינג", האומה הרגועה הפכה ל"מדינת משטרה", עם אסיפות של עובדים זרים, מספר רב של חסימות דרכים, בדיקות זהות ושומרים שפועלים על פי פקודות "לירות במי שסירב לעצור או שיחפשו אותו".
לחץ על כווית לשחרר את המחבלים

מתוך ה"כווית 17", 12 היו עיראקים במפלגת הדעוה ו-3 היו לבנונים. אחד מהם היה מוסטפא בדר א-דין, שהיה נידון למוות. הוא היה בן דודו של עימאד מורנייה. "נתחנים אומרים,... אין ספק שמורנייה וא-דין עזרו לתכנן את הפיגועים בדצמבר 1983 בכווית נגד שגרירויות ארצות הברית וצרפת...".
גם ארגון חזבאללה, הרפובליקה האסלאמית של איראן והמפקדה של הדעוה עזרו לשחרר את חבריהם המהפכנים השיעים בכווית.
בלבנון הוחזקו בני ערובה מערביים, בהם פרנק רג'יר האמריקאי וכריסטיאן ז'וברט הצרפתי, בידי רדיקלים שיעים שדרשו לשחרר את מחבלי אל-דעוה בתמורה שחרור בני הערובה. ב-27 במרץ 1984, בעקבות הרשעתם של הנאשמים מאל-דעוה, איימו החוטפים להרוג אותם אם ממשלת כווית תמשיך בהוצאתם להורג המתוכננת של אסירי אל-דעוה. חודש לאחר מכן, האמריקאי בנג'מין וייר נחטף וחוטפיו דרשו את אותו הדבר. טרי וייט, מנהל המשא ומתן לגבי בני הערובה, ערער לאמיר כווית וניסה להשיג אשרה כדי להגיע לכווית. כישלונו בהתקדמות בשחרור המחבלים המורשעים נחשב לסיבה שהוא עצמו נחטף ובילה חמש שנים כבן ערובה.
אף על פי שאלו שנידונו למוות היו אמורים להיתלות בתוך כ-30 יום, אמיר כווית לא חתם על עונש המוות שלהם. ההוצאות להורג נדחו לאורך שנים, עד שהנידונים ברחו.
לחץ על כווית לשחרר את המחבלים > איראן

עבד-אל עזיז חוסיין, הדובר הראשי של ממשלת כווית, קרא לפיגועים "המבצע האיראני המרוכז הראשון לייצוא המהפכה ולערער את יציבות המפרץ הפרסי לאחר שאיראן לא הצליחה לחדור לחזית [המלחמה] העיראקית". איימו על כווית בפיגועים נוספים אם הנאשמים לא ישוחררו, כאשר רדיו טהראן שידר באופן תדיר אזהרות מהדעוה שכווית תסבול מ"השלכות חמורות" אם ה"גיבורים" העומדים למשפט ייפגעו.
לחץ על כווית לשחרר את המחבלים > חזבאללה

לאורך השנים הבאות, חזבאללה ביצע שורת חטיפות ופיגועים, כאשר המטרה שלהם הייתה להכריח את הממשלה הכוויתית לשחרר את כל אסירי אל-דעוה. לבן הערובה טרי אנדרסון נאמר כי הוא ושאר בני הערובה נחטפו כדי "להשיג את חירותם של שבעה-עשר חבריהם בכווית".
לאחר מכן, 17 האסירים בכווית שיחקו תפקיד משמעותי בפרשת איראן–קונטראס: המנהלים של איראן-קונטרה הציעו לסחוף את כווית לשחרר את 17 האסירים כאחד מכמה תמריצים לשחרור בני ערובה אמריקאים בלבנון. עם זאת, כאשר נודע לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן על ההצעה הזו, הוא הגיב "כאילו בעטו בו בבטן".
חטיפות מטוסים > טיסה 221 של כווית איירווייז

ב-3 בדצמבר 1984, טיסה של כווית איירווייז מכווית סיטי לקראצ'י, פקיסטן נחטפה על ידי 4 חוטפים שיעים לבנונים ושינתה מסלול לטהראן. הדרישה של החוטפים הייתה שחרורם של 17 האסירים, אך דרישה זו לא נענתה. במהלך העימות שוחררו נשים, ילדים ומוסלמים, ושני פקידים אמריקאים מהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, צ'ארלס הגנה וויליאם סטנפורד, נורו למוות והושלכו על רחבת החניה. כמה עשרות נוסעים שנותרו על הסיפון, במיוחד אמריקאים, אוימו ועונו. "כל 5 דקות הייתה תקרית מפחידה. לא הייתה הפוגה כלל", סיפר מהנדס הטיסה הבריטי ניל ביסטון ל-BBC. באופן פרדוקסלי, החוטפים שחררו הצהרה שבה טענו ש"אין לנו שום איבה כלפי אף אחד ואנחנו לא מתכוונים למנוע את החופש מאף אחד או להפחיד אף אחד...". ביום השישי של הדרמה, כוחות הביטחון האיראניים הסתערו על המטוס ושחררו את בני הערובה הנותרים. הרשויות אמרו שהם יובאו למשפט, אבל החוטפים שוחררו והורשו לעזוב את הארץ. כמה נוסעים וגורמים רשמיים הציעו שאיראן הייתה שותפה לחטיפה ושהחילוץ של בני הערובה היה מבוים. נוסע כוויתי ושני נוסעים פקיסטנים טענו שהחוטפים קיבלו כלי נשק וציוד נוסף כשהמטוס נחת, כולל אזיקים וחבלי ניילון, ששימשו אותם כדי לקשור נוסעים למושביהם.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הכריזה על פרס של 250,000$ למידע שיוביל למאסרם של אלו שהיו מעורבים בחטיפה אבל היא לא ביצעה פעולה צבאית בנושא. דיווחים מאוחרים יותר בעיתונות קשרו את עימאד מורנייה מחזבאללה לחטיפות.
חטיפות מטוסים > טיסה 847 של TWA

ב-14 ביוני 1985, טיסה 847 של TWA נחטפה במהלך מסלול מאתונה לרומא. אחת מהדרישות של החוטפים הייתה שחרורם של 17 האסירים שמוחזקים בכווית.
חטיפות מטוסים > טיסה 422 של כווית איירווייז

ב-5 באפריל 1988, טיסה 422 של כווית איירווייז נחטפה מבנגקוק לכווית, וכללה 111 נוסעים ואנשי צוות, כולל 3 חברים של משפחת המלוכה הכוויתית. 6 או 7 גברים לבנוניים (כולל חסן עז-א-דין, שהשתתף גם בחטיפת טיסה 847 של TWA) שהיו חמושים ברובים ורימוני יד כפו על הטייס לנחות במשהד, איראן, ודרשו את שחרורם של 17 לוחמי גרילה מוסלמים שיעים שהוחזקו בכווית. החטיפה נמשכה 16 ימים ועברה יותר מ-5100 ק"מ, ממשהד בצפון מזרח איראן ללרנקה, קפריסין ולבסוף לאלג'יר, וזוהי חטיפת המטוס הארוכה ביותר עד כה. שני נוסעים כוויתים, עבדאללה חאלידי, בן 25, וחאליד איוב באנדר, בן 20, נורו למוות בידי החוטפים ונזרקו אל רחבת החניה בקפריסין. כווית לא שחררה את 17 האסירים, והחוטפים הורשו לעזוב את אלג'יר.
1000-1009 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1009 - 1000 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1003 לפנה"ס - דוד נמשח (מומלך) על ידי שמואל הנביא למלך ישראל.
1002 לפנה"ס - מותו של הקיסר ג'ואו משושלת ג'ואו בסין.
1001 לפנה"ס - הקיסר מו מחליף את ג'ואו ומתמנה לקיסר בסין.
1000 לפנה"ס (בערך) - ראיות ראשונות לחקלאות באזור ההררי של קניה.
1000 לפנה"ס (בערך) - עידן הברזל מתחיל.
1000 לפנה"ס (בערך) - ממלכת ישראל המאוחדת מגיעה לשיא גודלה עם כיבושי דוד ושלמה, תור הזהב של ישראל.
1000 לפנה"ס (בערך) - תרבות הנוק.
1000 לפנה"ס (בערך) - לטינים מגיעים לאיטליה מאזור הדנובה.
1000 לפנה"ס (בערך) - אשורים מתחילים לכבוש אזורים קרובים.
1000 לפנה"ס (בערך) - ייסוד פריאן במזרח אנטוליה.
1000 לפנה"ס (בערך) - שאול המלך חי בתקופה זו.
1000 לפנה"ס (בערך) - הכתב הפיניקי (שממנו התפתח הכתב העברי הקדום) מתהווה.
1000 לפנה"ס (בערך) - אורז מתורבת ביפן העתיקה.
1000 לפנה"ס (בערך) - צ'אווין מתהווה באנדים.
1000 לפנה"ס (בערך) - התהוות הקבוצה שתקרא מאוחר יותר בשם אילירים.
1000 לפנה"ס (בערך) - אוכלוסיית העולם: 50,000,000 איש.
אנשים משמעותיים

שאול מלך ישראל (מלך כשנתיים על ממלכת ישראל).
דוד מלך ישראל (מלך 7 שנים כמלך יהודה בלבד ו-33 שנה כמלך ישראל).
זרטוסטרה, מייסד הדת הזורואסטריות אשר נקראת על שמו והייתה הדת המרכזית בפרס עד בוא האסלאם.
| עשורים במאה ה-11 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1090–1099 לפנה"ס • 1080–1089 לפנה"ס • 1070–1079 לפנה"ס • 1060–1069 לפנה"ס • 1050–1059 לפנה"ס • 1040–1049 לפנה"ס • 1030–1039 לפנה"ס • 1020–1029 לפנה"ס • 1010–1019 לפנה"ס • 1000–1009 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
1250-1259 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1259 - 1250 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1259 לפנה"ס - רעמסס השני וחתושיליש השלישי מלך החתים, חותמים על הסכם השלום החיתי - מצרי.
1254 לפנה"ס - המלכה נפרתרי נפטרה.
1250 לפנה"ס - עיר מבוצרת חדשה נבנית על גבי חורבות טרויה.
1250 לפנה"ס - המלך ווּ דִינְג משָׁאנְג עולה לשלטון בסין. זהו המלך הראשון שנתגלו עצמות ניחוש כתובות אשר מיוחסות לו במפורש.
אנשים משמעותיים

רעמסס השני, פרעה ומלך במצרים בשנים 1213-1279 לפנה"ס, במשך כ-66 שנה
חתושיליש השלישי, מלך החתים
שלמנאסר הראשון, מלך אשור
| עשורים במאה ה-13 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1290–1299 לפנה"ס • 1280–1289 לפנה"ס • 1270–1279 לפנה"ס • 1260–1269 לפנה"ס • 1250–1259 לפנה"ס • 1240–1249 לפנה"ס • 1230–1239 לפנה"ס • 1220–1229 לפנה"ס • 1210–1219 לפנה"ס • 1200–1209 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסכם קדש - המוצג במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול
La Tortura

La Tortura (באנגלית: The Torture, ובעברית: העינוי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה והזמר הספרדי אלחנדרו סאנס, מתוך אלבומה השישי, Fijación Oral, Vol. 1. השיר יצא לאור ב-12 באפריל 2005, כסינגל הראשון והפותח מן האלבום.
השיר זכה להצלחה עולמית כאשר הפך לשיר הלטיני הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים בארצות הברית, ולאחד מהשירים הדיגיטליים הנמכרים ביותר בכל הזמנים גם כן. מכירותיו של השיר בעולם מסתכמות בכ-12 מיליון עותקים, דבר אשר הופך אותו לשיר הנמכר ביותר של סאנס, ולרביעי הנמכר ביותר של שאקירה. השיר קבע שיא היסטורי בכך שנשאר בצמרת מצעד השירים הלטיניים במשך 25 שבועות ברצף. שיא זה נשבר בשנת 2014, על ידי אנריקה איגלסיאס עם שירו "Bailando", שהצליח לשהות בצמרת המצעד במשך 41 שבועות.
במצעדים זכה השיר להצלחה עולמית גם כן, כאשר הצליח בשיאו להגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100, שיא של כל הזמנים לאישה עם שיר לטיני. במצעד השירים הלטיניים היה השיר לחמישי של שאקירה אשר הצליח להגיע לצמרת המצעד, ובמצעד שירי הפופ הלטיניים היה לשישי של שאקירה שהגיע לצמרת המצעד. בשאר מצעדי העולם הצליח השיר להעפיל לצמרות המצעדים, ואף נכנס למקום ה-4 ברשימת השירים הלטיניים הכי טובים בכל הזמנים של בילבורד.
באותה שנה שבה יצא, הועמד השיר בטקס פרסי גראמי הלטיני בקטגוריות "שיר השנה", ו-"הקלטת השנה". השיר זכה בשתי הקטגוריות, ובפרסים נוספים.
רקע וכתיבה

השיר הוא דואט בין שאקירה לזמר-יוצר, גיטריסט, מלחין ומוזיקאי ספרדי אלחנדרו סנס, שניהם גם כתבו את השיר לצד לואיס פרננדו אוצ'ואה שגם לקח חלק בכתיבה ובהפקה של השיר ומלווה את שאקירה עוד מאלבומה השלישי, Pies Descalzos. השיר היה בהתערבותו של גוסטבו סליס שגם לקח חלק בהוצאתו וברקע שלו.
השיר מספר את סיפורה של אישה אשר היא "מעונה" רגשית (כשם השיר "העינוי"), כיוון שחברה של האישה מרומה ובסופו של דבר עוזב אותה עבור אחרת, אך מנסה לבקש את סליחתה ומחילתה של האישה. הוא מתנצל בצורה מופרזת, אבל בסופו של דבר הוא חושב כי בגידה היא דבר טבעי עבור גברים ועל האישה לא לסלוח לו. עם זאת, בסוף השיר, אופייה של שאקירה משפילה אותו והיא אומרת כי היא לא הולכת לשפוך דמעה אחת עליו.
ביקורות

השיר קיבל ביקורות חיוביות ממרבית מבקרי המוזיקה. מאט קיבולה מ-PopMatters כתב סקירה מקיפה על השיר, ואמר כי "הסינגל הגדול הוא לא לגמרי ראגטון, למרות שהוא עושה שימוש מלא של ראגטון לנצח. אבל מה שחשוב באמת הוא שני הקולות המחממים האלה שעובדים זה מול זה, והאופן שבו הכה השיר שאין להכחישו באמת מתעורר לחיים כשיש באמת מנגינה יפה מתחתיה". פנקר ד' מ-IGN כתב כי "הסגנון המוזיקלי שיש בשיר (אקורדיון, גיטרה, מקצבים לטיניים, ואת השתתפותו של סאנס שהוסיף מאוד בשיר) ובזכות זה השיר בולט מאוד באלבום, והסגנון של שאקירה להיות שאקירה ולהימנע מהשפעה של כל סגנונות הקול של מישהו אחר".
הצלחה מסחרית

"La Tortura" בילה 25 שבועות במקום הראשון במצעד הלטין איירפליי של בילבורד, והוא השיר שבילה את משך הזמן הארוך ביותר בראש מצעד זה.