stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרוסת
השימוש בליל הסדר

בחרוסת משתמשים לשם טיבול המרור בליל הסדר. בקשר לדין הטבילה קיימים מספר מנהגים: טיבול כל קלח המרור בחרוסת או רק מקצתו וכן קיימת מחלוקת במנהגים האם לנער את החרוסת באופן שיישאר רק טעמה על המרור ויש שלא הצריכו לנער. יהודי תימן נוהגים להטביל גם את הכרפס והמצה בחרוסת.
בארבע הקושיות הפותחות את ההגדה של פסח, מה נשתנה, נכללת השאלה מדוע מטבילים בליל הפסח שתי פעמים: כרפס ומרור, ואילו הטבילה בחרוסת אינה מוזכרת (כטבילה נפרדת).
יש המשתמשים בחרוסת גם ב'כורך': כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך"). הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן. אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור היות שכיום המרור אינו מצווה מהתורה ועל כן טעמו מבטל את טעם המצה. על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה - לקיים אכילת מצה (מהתורה), ולאחר מכן מרור עם מצה - לקיים אכילת מרור (מדרבנן)
הערות שוליים

↑  ברוך אפרתי, ‏מה מברכים על חרוסת,  באתר כיפה, 30 במרץ 2010
↑  וראו את פסיקת הרב בן-ציון מוצפי בנושא זה
↑  לפי המאמר Retracing Jewish Steps, Through Haroseth מאתר הניו יורק טיימס (באנגלית)
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"א, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף קט"ז, עמוד א'
| חג הפסח |
| --- | --- | --- |
| ערב פסח | קמחא דפסחא • אפיית מצות • שבת הגדול • הגעלת כלים • בדיקת חמץ • ביטול חמץ • ביעור חמץ • מכירת חמץ • תענית בכורות • ערב פסח שחל בשבת |  |
| סיפור יציאת מצרים | שעבוד מצרים • עשר מכות מצרים • יציאת מצרים • קריעת ים סוף • שירת הים |  |
| ליל הסדר | הלכות ליל הסדר • קערת ליל הסדר • חרוסת • כרפס • מצה • מרור • זרוע • ארבע כוסות • כוס של אליהו • הסבה • אפיקומן |  |
| סדר ההגדה | סימני הסדר • הא לחמא עניא • מא כ'בר • מה נשתנה • עבדים היינו • ארבעה בנים • והיא שעמדה • דצ"ך עד"ש באח"ב • דיינו • אמונים ערכו שבח • קריאת ההלל (התחלה) • שפוך חמתך • הלל (המשך) • הלל הגדול • ברכת השיר • חסל סידור פסח • לשנה הבאה בירושלים • ובכן ויהי בחצי הלילה • ובכן ואמרתם זבח פסח • אדיר במלוכה • אדיר הוא • אחד מי יודע • חד גדיא |  |
| מצוות החג | איסור חמץ • קורבן פסח • סיפור יציאת מצרים • אכילת מצה • אכילת מרור • ארבע כוסות • מנחת העומר |  |
| מהלך החג | ערב פסח • ליל הסדר • חול המועד פסח • שביעי של פסח • פסח שני |  |
| מנהגים | סעודת אסתר • סהרנה • אמירת שירת הים • סעודת משיח • מימונה |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אבוא בחיל להתיצבה • תפילת טל • ליל שמורים אותו אל חצה |  |
| חמץ ומצה | מצה עשירה • מצה שמורה • שרויה • קטניות בפסח • חמץ נוקשה • חמץ שעבר עליו הפסח |  |
| שונות | מסכת פסחים • לא בד"ו פסח • מטבח פסח • רומפלנאכט |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597575405171 
מרכיבים של חרוסת
דבר שיש לו מתירין

דיני דבר שיש לו מתירין בשולחן ערוך, יורה דעה
דבר שיש לו מתירין הוא כלל בהלכות תערובות לפיו דבר שעתיד להיות מותר אינו בטל במינו אפילו כאשר בשיעור גדול מאוד של היתר מעורבת כמות קטנה של איסור. נוסף על כך יש להחמיר בספק דבר שיש לו מתירין ולהמתין עד שיגיע ההיתר.
הטעם שאינו בטל

לדעת רש"י והרמב"ם הטעם שדבר שיש לו מתירין אינו בטל הוא כיוון שהדבר בהמשך הזמן יהיה מותר מעצמו, (לדוגמה: ביצה שנולדה ביום טוב) לכן לא רצו חכמים להשתמש בהיתר של ביטול ברוב.
לעומתם הר"ן מסביר ששונות היא הכלי לביטול, וכאשר דבר שיש לו מתירין מעורב ברוב היתר במינו, הוא אינו שונה דיו מההיתר ולכן ההיתר אינו יכול לבטל אותו.
באיסור דרבנן

לפי ההלכה גם איסור דרבנן אינו בטל כאשר המדובר על דבר שיש לו מתירין.
הלכות

דין זה שייך רק בתערובת מין במינו. אך אם התערובת היא מין באינו מינו, האיסור בטל בששים כשאר איסורי תורה כאשר אינו נתן טעם.
בנוסף, לפעמים גם דבר שיש לו מתירין בטל, כאשר האיסור אינו בעין. מסיבה זו פוסק רב מתנה שעצים שנשרו מהדקל בשבת מרבה עליהם עצים מוכנים ומבטלן, כי למרות שלרב אשי דבר שיש לו מתירין אינו בטל אפילו באיסור מדרבנן של מוקצה, כאן האיסור אינו בעין שכבר החל להישרף ולהשתנות ממראהו הראשון.
יש אומרים שמאכל שעשוי להתקלקל לפני שיבוא זמן ההיתר אינו נחשב דבר שיש לו מתירין.
חמץ בפסח

לדעת הרמב"ם, חמץ בפסח נחשב כדבר שיש לו מתירין, וזו הסיבה שחמץ בפסח אסור במשהו..  לפי שיטה זו, דין חמץ חמור יותר מדין רגיל של דבר שיש לו מתירין, בכך שהוא אסור גם במין בשאינו מינו. הסיבות להחמיר דווקא בחמץ מוזכרות בספר 'פניני הלכה':
והטעם שהחמירו חכמים בזה, מפני שהתורה עצמה החמירה בדין חמץ יותר משאר איסורים: א) בדרך כלל האוכל דבר שאסור מהתורה עונשו מלקות, ואילו האוכל חמץ מתחייב בכרת. ב) כל שאר המאכלים האסורים מותר להשהות בבית, ואילו לגבי חמץ לא הסתפקה התורה באיסור אכילה אלא הוסיפה וצוותה שלא יראה ולא ימצא חמץ בבתינו בכל משך הפסח. לפיכך המשיכו חכמים בכיוון זה וקבעו סייג לתורה, שאם יפול כלשהו חמץ לתוך תבשיל, כולו יאסר באכילה ובהנאה. ג) כל שאר איסורי האכילה אסורים כל השנה ואדם רגיל לפרוש מהם, אבל חמץ, כיוון שרגילים לאוכלו בכל השנה, יש חשש שמא ישכח איסורו בפסח, ולכן החמירו בו חכמים יותר, כדי שיזכרו הכל להזהר בו.
לדעת רוב ראשונים, חמץ אינו בכלל דבר שיש לו מתירין. יש ראשונים שסוברים שחמץ בטל כשאר איסורים. לדעת התוספות, חמץ בפסח במשהו משום מחומרתו של איסור חמץ (שהוא איסור כרת).
בטעם שחמץ נחשב כדבר שאין לו מתירין על אף שהוא מותר באכילה לאחר הפסח, יש שכתבו שהדבר נובע מהיותו חוזר ונאסר בכל שנה. ויש שכתבו הטעם משום שחכמים אסרו באכילה חמץ שעבר עליו הפסח. לפי דעה אחת בשולחן ערוך במקרים מסוימים החמץ נחשב שאין לו מתירין כמו במקרים שאינו יכול להחזיק מעמד עד לאחר הפסח.
הערות שוליים

↑  דבר שיש לו מתירין בטל בשאינו מינו בששים, כמו שאר איסורים.
↑  רש"י לתלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ג', עמוד ב'.
↑  ר"ן לתלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף נ"ב, עמוד א'. משתמע שנימוק הר"ן מדאורייתא, וזה חלק מקושי הפוסקים להבין את שיטתו.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק א', הלכה כ', משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שביתת יום טוב, פרק ב', הלכה ו', שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקי"ג, סעיף א'
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות מאכלות אסורות, פרק ט"ו, הלכה י"ב. שם בכסף משנה הביא את שו"ת הרשב"א בו כתוב שהרי"ף חלוק על הקביעה הזו. בשולחן ערוך, יורה דעה, סימן ק"ב, סעיף א' פסק כרמב"ם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ד', עמוד ב'
↑  ראו שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ק"ב, סעיף ד' על פי דברי הר"ש מפליזא בשם רבנו תם ועוד.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות מאכלות אסורות, פרק ט"ו, הלכה ט'.
↑  א - חמץ בפסח אוסר את תערובתו בכלשהו, באתר פניני הלכה, ‏2000-04-07
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן ק"ב, סעיף ד'
פקודת בתי הסוהר

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  20 באוקטובר 1971
 תאריך חקיקה עברי:  א' בחשוון תשל"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת השביעית
 חוברת פרסום:  דיני מדינת ישראל 21, עמוד 549
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  המשרד לביטחון פנים
 מספר תיקונים:  54
 נוסח מלא:  פקודת בתי הסוהר [נוסח חדש], תשל״ב–1971
 
פקודת בתי הסוהר היא פקודה המסדירה את פעולתם של בתי הסוהר בישראל.
הפקודה נחקקה על ידי שלטונות המנדט הבריטי ב-1946 ועובדה לנוסח חדש ב-1971. הנוסח המנדטורי תוקן תשע פעמים בטרם עובד לנוסח חדש. הנוסח החדש תוקן, נכון לשנת 2019, 54 פעמים נוספות.
פרקי הפקודה

פרק א' בפקודה הוא פרק הפרשנות.
פרק ב' הוא פרק האסירים. הפרק כולל הוראות הנוגעות לחובותיהם ולזכויותיהם של אסירים, ולהתנהלות כלפיהם בבתי הסוהר: קבלת האסירים וכליאתם; משמורת אסירים והעברתם; החזקה בהפרדה; הבאת אסיר לבית משפט; עבודת אסירים; חופשות; חפצים אסורים וקשר עם החוץ; הוראות בדבר אסירים שנידונו למיתה; משמעת; עתירות אסירים; שחרור ושחרור מנהלי. בשנת 2015 נוסף לפרק זה סימן ב'2 שכותרתו "מניעת נזקים בריאותיים לאסיר שובת רעב", המתיר הזנה בכפייה של אסיר שובת רעב שיש סכנה חמורה לבריאותו.
פרק ג' הוא פרק בתי הסוהר. הפרק כולל הוראות הנוגעות להקמת בתי סוהר ומבנה שירות בתי הסוהר: הקמת בתי סוהר; מבקרים רשמיים בבתי הסוהר; רופאים בבתי הסוהר; ארגון השירות (ובכלל זה מינוי נציב בתי הסוהר והסוהרים); גיוס ושחרור סוהרים; סמכויות הסוהרים; איסורים על סוהרים; דין משמעתי בשירות בתי הסוהר; בירור קבילות סוהרים.
בשנת 2002 נחקק פרק ג'1, שהסמיך את שירות בתי הסוהר לנהל מקומות משמורת לעובדים זרים ולשוהים בלתי חוקיים, שבהם יועסקו מאבטחים שאינם סוהרים. הפרק נחקק כהוראת שעה שפקעה ב-2004.
בשנת 2004 נחקק פרק ג'2, שאפשר את הקמתו של בית סוהר בניהול פרטי. ב-2009 פסק בית המשפט העליון בבג"ץ הפרטת בתי הסוהר כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי, שכן עצם העברת הסמכות לכלוא לידי גורם פרטי המפיק רווח מכך מהווה פגיעה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד. משכך, נקבע כי הפרק בטל.
פרק ד' כולל הוראות שונות, בין היתר בנוגע להיעדר יחסי עובד-מעביד בשירות בתי הסוהר, איסור התארגנות, הוראת עונשין כללית, סמכות הנציב להקים ועדת חקירה וסמכות השר לביטחון הפנים להתקין תקנות.
הערות שוליים

↑   חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר (מס' 48), התשע"ה–2015, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
 יהונתן ליס, עידו אפרתי, הכנסת אישרה את חוק ההזנה בכפייה לעצירים ביטחוניים בנוסחו המרוכך, באתר הארץ, 30 ביולי 2015
אוסטר (עיר)

אוסטר (בגרמנית: Uster; בגרמנית שווייצרית: Uschter; בתעתיק: אושטר) היא העיר השלישית בגודלה בקנטון ציריך (אחרי ציריך ווינטרטור), ואחת מ-20 הערים הגדולות בשווייץ. העיר שוכנת כ-20 ק"מ דרומית מזרחית מציריך, על גדות אגם גרייפנזה (על כן היא מכונה: "העיר על המים") והיא עיר המחוז של מחוז אוסטר. העיר היא חלק מהמרכז המטרופוליני של ציריך, GZA, שנחשב לאחד האזורים הכלכליים החזקים ביותר באירופה, ולמרכז הכלכלי של שווייץ. נכון לשנת 2019 התגוררו באוסטר 34,986 תושבים, 77,38% שווייצרים והשאר זרים. במחוז אוסטר מתגוררים 133,323 תושבים ושטחו 121 קמ"ר.
באוסטר מתגוררת אוכלוסייה גדולה של מהגרים יפנים ובית הספר היפני היסודי היחיד בשווייץ נמצא בעיר.
היסטוריה

הכפר רידיקון (Riedikon) שנכלל כיום בשטחה העירוני של אוסטר, הוזכר לראשונה בשנת 741, ואילו אוסטר הוזכרה לראשונה בשנת 775 בשם Ustra Villa. מקור השם כנראה מגרמנית עתיקה ופירושו "נהר שוצף", בשטח העיר זורם נהר האבאך. השם אוסטר הוזכר לראשונה בשנת 1099, כאשר כנסיית סנט אנדראס נבנתה במקום על ידי בית רפרסוויל, ככנסייה כפרית מרווחת בת שלושה אגפים. טירת אוסטר נבנתה בשנת 1100 על ידיי אצילים מווינטרטור, ובשנת 1267 הייתה בבעלותו של האציל פון בונשטטן. ב-7 בינואר 1300 מכרה אליזבת פון רפרסוויל את השלטון על חבל גרייפנזה (שם האגם והאזור בו ממוקמת בימינו אוסטר) לאביר, הרמן השני פון לנדנברג. במכירה נכללו טירת גרייפנזה, הכפר גרייפנזה, האגם, מספר חוות, וגם הזכויות החקלאיות באוסטר. בשנת 1438 נמכרו זכויות הכנסייה באוסטר (Kirchrecht) למנזר ריטי (Rüti).
במהלך מלחמת ציריך הישנה שנערכה בין קנטון ציריך לבין שבעה קנטונים אחרים (הקונפדרציה), במאי 1444, הטילה הקונפדרציה השווייצרית הישנה מצור על העיירה הסמוכה לאוסטר, גרייפנזה. גרייפנזה הוחזקה על ידי כ-70 מגנים תומכיי ציריך, רובם תושבי האזור, וכמה חיילים של בית הבסבורג וחיילים מציריך. העיירה נכבשה לאחר ארבעה שבועות, ב-27 במאי, וראשיהם של רוב המגינים נערפו. גם בעתות מלחמה, הוצאה להורג מסוג זה נחשבה כמעשה אכזרי ולא צודק. ב-29 במאי 1444 נכבשה גרייפנזה וחומות העיירה נותצו. בשנת 1525 עם התפרקות מנזר ריטי בגלל הרפורמציה בציריך, קיבלה ציריך את השליטה על אוסטר וסביבותיה. בשנת 1668 נספו כשליש מתושבי העיר במגפה.
במאה ה-19 הועסקו כמחצית מתושבי העיר בתעשיית הצמר והעיר הפכה למרכז תעשייתי. בהמשך הייתה אוסטר מרכז לתעשיית הרכב והשעונים השווייצרית.
בשנת 1824 נחנכה באוסטר כנסייה מונומנטלית רפורמית חדשה, שנבנתה בסגנון קלאסיציסטי.
ב־22 בנובמבר 1830 התאספו ליד אוסטר כ-10,000 איש מקנטון ציריך ודרשו חוקה דמוקרטית חדשה לשווייץ. אספה זו כונתה יום אוסטר (Ustertag). האספה, יחד עם אספות אחרות ברחבי שווייץ באותה עת, הובילו לרסטורציה וליצירת המדינה הפדרלית השווייצרית.
כיום אוסטר היא אחת הערים המרכזיות בקנטון ציריך ואחת הערים הגדולות בשווייץ. בעיר מספר בתי ספר יסודיים, בהם שני בתי ספר פרטיים לדוברי גרמנית, בית ספר לדוברי אנגלית ובית ספר לדוברי יפנית. בעיר גם נמצא בית ספר תיכון קנטונלי. אוסטר היא פרוור משגשג של ציריך ומהווה מרכז עירוני לישוביי הסביבה.
גאוגרפיה

אוסטר מתפרסת על שטח של 28.5 קמ"ר. 44.4% משטח זה משמש למטרות חקלאיות ואילו 27.1% מהשטח מיוער. ביתר השטח נכללים 26.2% מיושבים (בניינים או כבישים) והשאר (2.3%) אינם בשימוש (נהרות, קרחונים או הרים). העיר ממוקמת ברמת ציריך Zürcher Oberland, ושטחה הוא השמיני בגודלו בקנטון.
אגם גרייפנזה Greifensee שבסמוך לו שוכנת אוסטר, ממוקם 11 ק"מ ממזרח לעיר ציריך. כאגם השני בגודלו בקנטון ציריך (אגם ציריך הוא הגדול ביותר), אורכו כ-6 ק"מ ו-1.6 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר, עם עומק מרבי של 32 מטר. נהר האבאך זורם לגרייפנזה.
אתרים מרכזיים

אגם הגרייפנזה מהווה מקום לבילוי ולפעילות ספורט לכל תושבי הסביבה. על גדת האגם ממוקמים בריכות ומתקני ספורט. ניתן לשוט במעבורת מאוסטר לכפר מאור Maur שנמצא על הגדה השנייה של הגרייפנזה.
חוות יוקר (Jucker Farm) הממוקמת בסמוך לאוסטר וצופה על אגם פפיקון, היא חווה חקלאית שמספקת פעילויות לכל המשפחה.
מוזיאון הדינוזאורים נמצא בקרבת העיר.
בעיר נמצאת בריכה מחוממת גדולה ומרכז טיפוס מקורה הגדול בשווייץ.
בפארק העירוני עובר יובל של נהר האבאך ויש בו גן משחקים ופינות ישיבה.
במרחק הליכה מהפארק העירוני נמצא פארק צלווגר Zellwegerpark, בו נמצאות יצירות אומנות סביבתית של אומנים מרחביי העולם, ושני אגמונים שמנקזים חלק ממימי נהר האבאך.
ניתן לבצע תצפית פנורמית על האזור מגבעת טירת אוסטר.
אפיקומן

האפיקומן היא מחצית המצה האמצעית מבין שלוש המצות שעל שולחן הסדר.
נרתיק אפיקומן. 1992
האֲפִיקוֹמָן הוא כינוי למצה הנאכלת לקראת סופו של ליל הסדר, בסימן "צָפוּן" (כתחליף לאכילת קורבן פסח).
נוהגים לצורך כך לקחת חצי מהמצה האמצעית משלוש המצות המונחות על שולחן הסדר, ולהצניעה עד סוף הסדר. בקרב חלק מיהודי אשכנז נפוץ מנהג הילדים לגנוב ולהחביא את האפיקומן, ולקבל תמורתו פרס.
במקור, המילה אפיקומן אינו כינוי למצה, אלא כינוי לפעולה הנעשית לאחר האכילה. אמוראים בתלמוד נחלקו בפירושה.
לפי הַקַּבָּלָה נהוג לחצות את המצה בצורה בה החלק הגדול המשמש לאפיקומן יהיה בצורת האות "ו", בעוד החלק הקטן החוזר לה קערה ואמור לסמל את היותו לחם עוני יהיה בצורת האות "ד". בקרב האשכנזים שהמצות אינם רכות פעולה זו מורכבת לביצוע ועל כן מסתפקים בהבדלים הגודל בלבד ללא קשר לצורתם.
רקע

במשנה (פסחים י, ח): נאמר "אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן" כלומר יש לאכול את קורבן הפסח בסופו של הלילה ואין לסיים ב"אפיקומן".
בפירוש המשנה נחלקו האמוראים בתלמוד, לפי רב הכוונה היא שאין ללכת מחבורה אחת שאוכלת את קורבן הפסח לחבורה אחרת (הוא מפרש את המילה אפיקומן=אפיקו מאני, כלומר שאין להוציא כלים מהבית בו הוא נמצא כדי ללכת לבית אחר).
לפי שמואל הכוונה שאין לאכול כלום לאחר אכילת הפסח, כדרך שהרגילות הייתה לאכול קינוח לאחר הסעודה, (הוא מפרש את המילה אפיקומן=אפיקו מין, כלומר שאין להוציא מיני קינוח לאחר הפסח). כפי דעת שמואל נפסק להלכה. וכך גם בזמן שאין קרבן פסח, אוכלים בסוף הסעודה כזית מצה, זכר לאותה אכילה קרבן הפסח, ולאחר אכילה זו אין אוכלים דבר.
אטימולוגיה

פרשנים מסורתיים הציעו כי מקור המילה הוא מארמית, ומורכב משתי מילים: "אפיקו" (הוציאו) "מן" (מזון, קינוח), או "אפיקו מאני" (הוציאו כלים). בימי הביניים הוצעו גם פירושים נוספים למילה: רבי קלונימוס איש רומי בן המאה ה־11 כתב כי "בלשון יוון 'אפיקומין', כלומר שום דבר". לא ידוע לאיזו מילה כיוון רבי קלונימוס, וייתכן כי מדובר באשגרה. רבי נתן מרומי כתב ספר הערוך כי פירושו לשון כלום. רבי אליהו בחור כתב בספר התשבי כי גזרון המילה הוא יווני, וכי משמעה קינוח סעודה.
השערה מקובלת מניחה, שמקור המילה היא ממִשתה שעורכים אחרי הסעודה (מיוונית ἐπὶ κῶμον הוא אל התהלוכה, אל השעשועים) השערה זו מתאימה לפירושו של רב בתלמוד.
בלשנים מודרניים סבורים כי מקור המילה אפיקומן היא מיוונית, "קינוח סעודה" (επικωμον) ופרשנות זו מתאימה לדעת שמואל בתלמוד.
עוד פירוש מיוונית, את המילה ניתן לחלק לשתי מילים אֶפִּי-קוֹמְיוֹן, ותרגומה החופשי: סיום משעשע (בדומה למילים: אפילוג וקומדיה). לפי ההגדה "אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן?", והכוונה הייתה שאחרי לילה בו נוהגים בכבדות ראש, לא יסיימו בקלות ראש.
כמות אכילת האפיקומן

על פי הראשונים, יש לאכול כזית מהאפיקומן (שיעור זה נתון במחלוקת בין הפוסקים - מ-7 סמ"ק ועד כדי 50 סמ"ק), כמו כל מצוות אכילה. עם זאת, מהרי"ל כתב שיש לאכול לכתחילה כשיעור שני זיתים, כדי שתהיה אכילת שביעה.
יש לאכול שיעור זה בתוך זמן הנקרא 'כדי אכילת פרס'. בזמן שיעור זה רבו הדעות, יש אומרים שהוא 9 דקות, ויש אומרים 8, יש אומרים 4, ואחרים אומרים 3 דקות בלבד.
סוף זמן אכילת אפיקומן

| --- | --- |

 מקרא:  ספר שמות, פרק י"ב, פסוקים ח'–י"א
 משנה:  משנה, מסכת זבחים, פרק ה', משנה ח'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"כ, עמוד א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות חמץ ומצה, פרק ו', הלכה א'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תע"ז
 מקורות נוספים:  שו"ת אבני נזר אורח חיים שפא
סוף זמן אכילת אפיקומן > מחלוקת התנאים בדין קרבן פסח

בעניין קרבן פסח ישנה מחלוקת בין רבי עקיבא לרבי אלעזר בן עזריה. לדעת רבי אלעזר בן עזריה זמן אכילת קרבן הפסח הוא רק עד חצות ליל הסדר, ואילו לדעת רבי עקיבא זמן אכילת קרבן פסח מדאורייתא הוא עד סיום ליל הסדר. לדעת אביי ייתכן שרבי עקיבא מודה שאין לאכול את קרבן הפסח אלא עד חצות הלילה, וזאת מדרבנן כדי להרחיק את האדם מן העבירה. כך פוסק גם הרמב"ם: ”כבר ביארנו בכמה מקומות שאין הפסח נאכל אלא עד חצות כדי להרחיק מן העבירה, ודין תורה שיאכל כל הלילה עד שיעלה עמוד השחר.”.
סוף זמן אכילת אפיקומן > דין אכילת המצה

במסכת פסחים מובאים דברי רבא לפיהם האוכל מצה בזמן הזה, שאין קרבן הפסח נוהג, לאחר חצות אינו יוצא ידי חובה לפי שיטת רבי אלעזר בן עזריה. מבארת הגמרא שם שיש בכך חידוש שהיינו יכולים לטעות ולחשוב שבזמן הזה שאכילת המצה היא חיוב נפרד מאכילת קרבן הפסח תהיה האכילה כשרה כל הלילה.
סוף זמן אכילת אפיקומן > פסיקת ההלכה

לדעת תוספות הלכה כרבי אלעזר בן עזריה ולכן גם אכילת המצה בזמן הזה צריכה להיות קודם חצות. לעומת זאת הרמב"ם פוסק שאכילת האפיקומן מצוותה כל הלילה, וגם בהלכות קרבן פסח פסק הרמב"ם כרבי עקיבא, אלא ששם הוסיף שכדי להרחיק את האדם מהעבירה יש להקדים ולאכול קודם חצות. ישנה מחלוקת בדעת הרמב"ם: לדעת הפרי חדש יש להקדים את אכילת האפיקומן לפני חצות כשם שמקדימים את אכילת קרבן הפסח. לעומת זאת לדעת רבנו מנוח יש לחלק בין אכילת קרבן פסח, שבה כתב הרמב"ם שחייב לאכלו קודם חצות, כי אם יאכלנו בטעות אחר עלות השחר יתחייב כרת, ולעומת זאת אם יאכל מצה לאחר עלות השחר אין בכך איסור, ולכן לא כתב את הסייג שיש לאכלה קודם חצות. דעה אמצעית היא דעת הרא"ש, שכתב שיש להחמיר ולאכול קודם חצות, מחמת הספק שמא הלכה כרבי אלעזר בן עזריה, וכן מחמת האפשרות שגם לדעת רבי עקיבא יש לאכלו קודם חצות.
השולחן ערוך פוסק: ”ויהא זהיר לאכלו קודם חצות”.
סוף זמן אכילת אפיקומן > עצה למי שאינו מסיים את סעודת ליל הסדר בחצות

לגבי מי שלא אכל מצה כלל בליל הסדר קודם חצות כתב המשנה ברורה שיאכל לאחר חצות, אך מבלי לברך את ברכת על אכילת מצה, וזאת מחמת החשש לאותן השיטות שלאחר חצות אין מצווה באכילת מצה.
האבני נזר ייעץ למי שמתמשכת אצלו סעודת ליל הסדר, שקרוב לחצות יפסיק את הסעודה, יאכל מצה לשם אפיקומן, על תנאי שאם ההלכה היא כרבי אלעזר בן עזריה נמצא שזהו אפיקומן, ולאחר שעבר חצות לילה שהוא זמן המצווה של אכילת אפיקומן כבר אין מניעה להמשיך לאכול את שאר הסעודה, ואם ההלכה היא כרבי עקיבא יכול הוא לאכול את האפיקומן מאוחר יותר. ולאחר שיסיים סעודתו יאכל שוב מצה לשם אפיקומן ויצא בכך ידי חובה לפי שיטת רבי עקיבא.
גנבת האפיקומן

בתלמוד מובאת ברייתא:
תניא, רבי אליעזר אומר: חוטפין מצות בלילי פסחים, בשביל תינוקות שלא ישנו
רש"י שם פירש שמדובר בהגבהת הקערה עם המצות (דהיינו, סילוק האוכל), או אכילה מהירה. עם זאת, הרמב"ם (הלכות חמץ ומצה ז, ג) הבין שמדובר בחטיפת המצה אחד מהשני. רק בשלב מאוחר יותר התפתח המנהג שהילדים עצמם הם החוטפים. בכל מקרה, המנהג נועד לעורר את הילדים, כדי שישתתפו בליל הסדר, שהרי עיקר המצווה הוא "והגדת לבנך".
בליל הסדר, עורך הסדר בוצע את אחת המצות, כדי שיהיה באכילה משום "לחם עוני", הנאכל כפרוסה ולא כלחם שלם. את החצי הנותר נוהגים להותיר לאפיקומן. סביב המצה הזו התפתח המנהג שהילדים מנסים "לגנוב" אותה, ולקבל הבטחות למתנה בתמורה להחזרת המצה. אמנם, לרוב אין צורך אמיתי בהחזרת המצה, כיוון שניתן לאכול את האפיקומן גם ממצות אחרות. כיום נהוג שעורך הסדר מטמין את האפיקומן והילדים תרים אחריו. בתמורה למציאתו ניתנת מתנה.
על אף שהחבאת האפיקומן נהוגה בעדות רבות, גנבתו על ידי הילדים הייתה בעבר מקובלת רק אצל חלק מיהודי אשכנז ובשאר עדות ישראל לא היה המנהג מוכר כלל, והיו אף חכמי הלכה שאסרו מנהג זה מחשש שהוא עלול לחנך את הילדים לגנוב. ומצאו סמך לדבריהם מהאמרה העממית המובאת במסכת ברכות 'בתר גנב גנוב וטעמא טעים' (=גם הגונב מן הגנב טועם טעם גנבה)
חוק לעידוד השקעות הון

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  16 באוגוסט 1959
 תאריך חקיקה עברי:  י"ב באב תשי"ט
 גוף מחוקק:  הכנסת השלישית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 293, עמ' 234
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרדי האוצר והכלכלה
 מספר תיקונים:  75
 נוסח מלא:  חוק לעידוד השקעות הון, תשי"ט-1959
 
חוק לעידוד השקעות הון, תשי"ט-1959 הוא חוק שנועד לעודד השקעה בתעשייה בישראל. אחת ממטרותיו היא לקדם את ישראל בתחרות המס ביחס למדינות אחרות. מטרה אחרת היא לעודד קיום עסקים בפריפריה.
האחראית על מימוש החוק היא "מנהלת רשות ההשקעות" (בעבר "מרכז ההשקעות") במשרד הכלכלה. המבקשים לקבל סיוע ממרכז ההשקעות נדרשים להציג תוכנית עסקית הכוללת תחזית לגבי תרומת הפרויקט לתעסוקה ולייצוא. בהתאם לתוכניות המוגשות נבחרים מפעלים הזוכים במעמד של "מפעל מאושר".
עיקר ההטבות של החוק:
אפשרות למפעל תעשייתי לקבל מענקים במסגרת תוכנית מאושרת.
זכאות לניכוי פחת מואץ בשיעור של 200-250% מהרגיל על ציוד ו-400% על מבנים.
שיעורים נמוכים יותר של מס הכנסה. בשנת 2013 נקבע שהחל משנת המס 2015 שיעור מס החברות למפעלים מאושרים באזור פיתוח א' יהא 6% ובשאר הארץ 12% (בהשוואה למס חברות הרגיל, שהיה 26.5% באותה שנה). נקבע מסלול הטבות מס למפעל תעשייתי מיוחד (העומד בתנאים המוגדרים בחוק) שיהיה זכאי לשיעור מס מופחת של 5% באזור פיתוח א' ו-8% בשאר הארץ.
היסטוריה

בשנת 1950 אישרה הכנסת את חוק לעידוד השקעות הון, התש"י-1950. החוק תוקן פעמים אחדות ובשנת 1959 הוחלף בחוק לעידוד השקעות הון, התשי"ט-1959. מאז ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 75 פעמים.
בגרסתו הראשונה משנת 1959 הוצגה מטרת החוק בסעיף 1 שלו:
מטרת חוק זה היא משיכת הון לישראל ועידוד יזמה כלכלית והשקעות הון­־חוץ והון מקומי לשם ­
בתיקון מס' 68 משנת 2011 תוקן סעיף זה לנוסח הבא:
מטרת חוק זה היא עידוד השקעות הון ויוזמה כלכלית, באופן שבו תינתן עדיפות לחדשנות ולפעילות באזורי פיתוח, לשם –
בראשיתו, החוק עודד מפעלים בכל רחבי הארץ, עם דגש על משיכת השקעות של תושבי חוץ. בשנת 1967 שונה החוק והמענקים שעד אז היו בלתי תלויים בגובה ההשקעה ניתנו כאחוזים מגובה ההשקעה ונותבו לפריפריה - 38% לאזור בעדיפות א' ו-17% לאזור עדיפות ב'.
בשנת ה-70 וה-80 נתנו למפעלים מאושרים מענקים והלוואות לא צמודות. בשנת 1986 בוטלו ההלוואות וניתן למשקיע בחירה בין מסלול המענקים ל"מסלול חלופי" בו ניתנו הטבות מס.
בשנת 1990 תוקן החוק באופן שנתן מענקים גם למפעלים במרכז הארץ ונוספה אפשרות לקבלת הלוואות בערבות המדינה.
בספטמבר 1990 נתקבל בכנסת תיקון לחוק שהרחיב את העידוד שנתנה המדינה להשקעות בהקמת מפעלים עד לשני שלישים מעלות הקמת המפעל.
בשנת 1997 הופחת שיעור המענקים ל-24% באזור עדיפות א' ול-10% באזור עדיפות ב'. בשנת 2001 הועלה שיעור המענקים בנגב ל-38%.
בשנת 2004 הוספו לחוק מסלול של הנחות ואף פטור ממס חברות וממס דיווידנדים. כמו כן, הותנו המענקים בעמידה בלפחות 70% מיעד התעסוקה שהוצג למרכז ההשקעות בעת בקשת המענק. בשנת 2005 הוסף התנאי שלפחות 25% מהיקף הייצור של הפרויקט המאושר יהיה לייצוא.
בינואר 2011 אושר תיקון מס' 68 לחוק, ששינה את תנאי הזכאות להטבות המס וכן את הגדרת הישויות הזכאיות להטבות אלו וכולל בין היתר, ביטול הדרישה להשקעה מזערית מזכה, ביטול פטור ממס, ביטול הטבות בלעדיות לתושבי חוץ, ביטול יחס המחזורים כך שחברה שתעמוד בתנאי החוק, תזכה להטבות מס על כלל המחזור שלה ובשיעור מס קבוע בהתאם לאזור בו מוקם המפעל (שיעור מס נמוך יותר בפריפריה לעומת יתר חלקי הארץ.)
היסטוריה > תיקון מס' 69 והוראת שעה - "חוק הרווחים הכלואים"

תיקון מס' 69 והוראת שעה, שכונה "חוק הרווחים הכלואים" ואושר בכנסת ב-5 בנובמבר 2012, בא להסדיר את תשלום המיסים של חברות שהותירו את רווחיהן בישראל מבלי להשקיעם בהרחבת עסקיהן, כדי ליהנות מפטור ממס על פי החוק לעידוד השקעות הון. התיקון לחוק מאפשר לחברות להוציא כדיבידנד, בפרק זמן מוגבל של שנה, את רווחיהן שהופקו בארץ תמורת תשלום מס של פחות מ-10% (לעומת מס החברות של 25%).
טרם תיקון 68 לחוק לעידוד השקעות הון, קבע החוק מסלולי הטבות שונים לפי אופי המפעל ומיקומו. לפיכך, נהנו חברות תעשייתיות מפטור ממס בגין הכנסותיהן למשך תקופה של 7 עד 15 שנים, פטור שנועד לעודד את החברות להשקיע את רווחיהן במפעלים בישראל ובכך להגדיל את כושר הייצור ואת התעסוקה. לפיכך, מוגבל הפטור עד לשלב בו החברה מחליטה לחלק את רווחיה כדיבידנד לבעלי מניותיה (דחיית מס). חברה הבוחרת בכל זאת לחלק דיבידנד שמקורו בהכנסה שנהנתה מפטור ממס כאמור נדרשת לשלם את מס החברות ממנו הופטרה בשיעור של 10%-25%, זאת בנוסף ל-15% ניכוי מס במקור בגין דיבידנד - כלומר חבות מס כוללת של עד 36.25%.
עקב המס הגבוה שהחברות נדרשות לשלם בעת חלוקת הרווחים שהופטרו, הן נמנעות מתשלום הרווחים האמורים, ולכן הם זכו לכינוי "רווחים כלואים". על רקע הגירעון בתקציב המדינה בשנת 2012 ואי העמידה ביעדי הגבייה, הוחלט לתמרץ חברות להפשיר רווחים אלה באמצעות מתן הנחה על מס החברות, למשך תקופה של שנה.
מפלגות השמאל טענו שההטבה שנתנה המדינה מיטיבה עם בעלי ההון, שכן המדינה מוותרת לחברות על מיסוי רווחי ענק, ובכך מפסידה מיליוני שקלים.
ח"כ זהבה גלאון (מרצ) פתחה את הדיון בהגדרת החוק כ"שוד הקופה הציבורית ופגיעה בסולידריות החברתית כשראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר האוצר, יובל שטייניץ, מחלקים מתנות של 30 מיליארד שקל לחברות העשירות ביותר במשק".
הוראות החוק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לעניין ההטבות מבחין החוק בין מפעל באזור פיתוח א', מפעל באזור פיתוח ב' ומפעל באזור אחר.
תחומי אזור פיתוח א׳ הם:
תחומי אזור פיתוח ב׳ הם:
הפרק השני בחוק מסדיר את פעילותה של הרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה, שהיא המשכו של "מרכז ההשקעות" שהוקם מכוח גרסתו הראשונה של החוק משנת 1950.
פרק שני 1 מורה על הקמתה של "מינהלת השקעות בתיירות" ומסדיר את פעילותה.
פרק שלישי מסדיר את אופן קבלת אישור לתוכנית המזכה בהטבות לפי חוק זה. תוכנית עוסקת באחד או יותר מהמעשים הבאים:
פרק שישי מסדיר מתן מענקים לפי חוק זה.
פרק שביעי מסדיר הטבות במס הכנסה למפעלים לפי קטגוריות אחדות: מפעל מאושר שהוא מפעל תיירותי, מפעל מוטב, מפעל מועדף, מפעל מועדף מיוחד ומפעל טכנולוגי מועדף.
פרק שביעי 1 מסדיר מתן הטבות במס לגבי בנינים להשכרה ובניינים לשכירות מוסדית.
מכוח החוק הותקנו במהלך השנים תקנות רבות.