stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב דיו
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16 > הסולטנות הממלוכית של מצרים

הסולטנות הממלוכית של מצרים הייתה בראשית המאה ה-16 המתווך העיקרי בין אזורי הודו המייצרים תבלינים, לבין הקונים הוונציאנים בים התיכון, בעיקר באלכסנדריה, שמכרו אז את התבלינים באירופה ברווח גדול. בלעדיהם מצרים הייתה בעיקר חברה אגררית עם קשרים קטנים לים. ונציה שברה את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל והחלה לחפש דרכים להתנגד להתערבותה באוקיינוס ההודי, שלחה שגריר לחצר הממלוכית והציעה לנקוט "צעדים מהירים וסודיים" נגד הפורטוגזים.
הצבא הממלוכי היה חסר ניסיון בלוחמה ימית, ולכן הסולטאן הממלוכי, אל-אשרף קאנשו אל-גאוורי ביקש את התמיכה הוונציאנית, בתמורה להורדת מכסים כדי להקל על התחרות עם הפורטוגזים. ונציה סיפקה לממלוכים ספינות מסוג ים תיכוני וספינות מלחמה שאוישו על ידי מלחים יוונים. על הספינות הותקנו תותחים נטענים מקדימה ומאחורה, אך אלה לא היו תותחים גדולים. הספינות המוסלמיות הקלות (דהיות), יכלו לשאת רק תותחים קלים מאוד.
הפיקוד על השייטת המוסלמית ניתנה לממלוכים הכורדים, מושל ג'דה לשעבר אמיר חוסיין אל-כורדי. השייטת כללה לא רק ממלוכים מצריים, אלא גם מספר גדול של שכירי חרב טורקיים, נוביים ואתיופים וכן תותחים ונציאנים. מכאן, שרובם של חיילי הקואליציה היו קשתים, שהפורטוגזים יכלו להכניע אותם בקלות.
הצי עזב את סואץ בנובמבר 1505 עם למעלה מ אלף חיילים. הם הצטוו לבצר את ג'דה נגד מתקפה פורטוגזית אפשרית וסביב סוקין ומכה. הם נאלצו לבלות את עונת המונסון באי קמרן. משם הגיעו לעדן בקצה הים האדום, והסתבכו בפוליטיקה מקומית עם האמיר טהיריד, לפני שהם חצו את האוקיינוס ההודי. מכאן שרק בספטמבר 1507 הגיעו לדיו, עיר בשפך מפרץ חאמבט, במסע שיכול היה להימשך רק כחודש במפרש מלא.
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16 > דיו ומאליק אייאז

בזמן הגעתם של הפורטוגזים להודו, היו אנשי גוג'ראט, הסוחרים העיקריים למרחקים ארוכים באוקיינוס ההודי, ושימשו כמתווכים חיוניים בסחר מזרח – מערב, בין מצרים למאלקה, וסחרו בעיקר בבדים ותבלינים. במאה ה-15 מינה הסולטאן מגוג'ראט את מליק אייאז, עבד לשעבר ממוצא גרוזיני או דלמטי, כמושל העיר דיו ( Diu). שליט ערמומי ופרגמטי, מליק אייאז הפך את העיר לנמל הראשי של גוג'ראט (הידוע לפורטוגזים בשם קמביה) ואחד היזמים המרכזיים בין הודו למפרץ הפרסי, תוך הימנעות מסכסוך עם הפורטוגזים על ידי ניהול מדיניות נבונה – עד שחוסיין אל כורדי הפליג במפתיע לדיו.
מליק אייאז קיבל את חוסיין בצורה יפה, אך מלבד הזמורין של קליקוט, שליטים אחרים של תת-היבשת ההודית לא התייצבו נגד הפורטוגזים, בניגוד להבטחה שהשליחים המוסלמים ממצרים הבטיחו. אייאז עצמו הבין שהפורטוגזים הם כוח ימי אימתני והוא לא רצה להתנגד אליו. עם זאת, הוא לא יכול היה לדחות את חוסיין מחשש לתגמול מהסולטאן החזק מגוג'ראט – בעת שכוחותיו של חוסיין עצמו כבר בתוך העיר. אייאז, שנתפס בין הפטיש והסדן, החליט לתמוך בזהירות רק בחוסיין.
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16 > קרב סעול

במרץ 1508 השייטת של חוסיין ואייאז הפליגו דרומה והתעמתו בהפתעה עם אוניות פורטוגזיות בקרב ימי במשך שלושה ימים בנמל סעול (Chaul). המפקד הפורטוגזי היה לורן קאו דה אלמיידה, שהוטל עליו לפקח על העמסת ספינות סוחר של בעלות הברית באותה העיר וללוות אותם בחזרה לקוצ'ין.
אף על פי שהפורטוגזים נתפסו לא מוכנים לקרב, והוא הסתיים כניצחון למוסלמים, אבל המוסלמים ספגו אבדות והרס עצום ולא יכלו להתקדם לעבר המרכז הפורטוגזי בקוצ'ין. אף על פי שהטביעו את ספינת הדגל הפורטוגזית, שאר הצי הפורטוגזי נמלט, וחוסיין עצמו בקושי שרד את המפגש מכיוון ששותפו מאליק אייאז לא היה מוכן לקרב. לחוסיין לא נותרה ברירה אלא לחזור לדיו עם מליק אייאז ולהתכונן לפעולת התגמול פורטוגזית. חוסיין דיווח על קרב זה בחזרה לקהיר כניצחון גדול. בין ההרוגים היה בנו של המשנה למלך, לורנצו, שגופתו מעולם לא נמצאה.
נוכחות פורטוגזית באוקיינוס ההודי בתחילת המאה ה-16 > הכנות פורטוגזיות

לאחר ששמע בקוצ'ין על מות בנו היחיד, היה דום פרנסיסקו דה אלמיידה בהלם, ופרש למגוריו במשך שלושה ימים, לא מוכן לראות אף אחד. נוכחותו של צי ממלוכי בהודו היווה איום חמור על הפורטוגזים, אולם המשנה למלך ביקש עכשיו לנקום באופן אישי על מות בנו.
מאחר שהמונסון התקרב ואיתו הסערות שעיכבו את כל הניווט באוקיינוס ההודי עד ספטמבר. רק אז יכול היה המשנה למלך לקרוא לכל הספינות הפורטוגליות הזמינות לתיקונים במעגן יבש ולהרכיב את כוחותיו בקוצ'ין.
בטרם יכלו לצאת, ב־6 בדצמבר 1508 הגיע אפונסו דה אלבוקרקי לקננור במפרץ הפרסי עם הוראות ממלך פורטוגל להחליף את אלמיידה כמושל. לדום פרנסיסקו הייתה בעיה אישית נגד אלבוקרקי, שכן אלבוקרקי הוקצה לפקד על אזור חוף ערב כדי למנוע שייט מוסלמי לעבר ים סוף או ממנו. עם זאת, לאלמיידה הייתה כוונה להשמיד את הצי המוסלמי באופן אישי כנקמה על מות בנו, מה שהפך לסוגיה כל כך אישית, עד שהוא סירב לאפשר ליורשו המיועד להיכנס לתפקיד. בכך, המשנה למלך מרד באופן רשמי נגד סמכות המלוכה בפורטוגל, והוא שלט בהודו הפורטוגזית במשך שנה נוספת. ב-9 בדצמבר יצא הצי הפורטוגלי לדיו.
הארמדה של הודו

לראשונה עברו הפורטוגזים מקוצ'ין לקליקוט, בתקווה ליירט את צי הזמורין, אך הוא כבר עזב לדיו. הארמדה עגנה בבטיקה, כדי לכפות סכסוך בין מאלקה לטימוג'ה שליט הודי מקומי בעל ברית של הפורטוגזים. שם נפגשו הפורטוגזים עם טימוג'ה עצמו, שהודיע לאלמיידה על תנועות האויב. כשהם שם, האוניות הפורטוגזיות הרסו את הצי ששייך לזמורין של קליקוט.
הארמדה של הודו > דאבול

מאנגדיבה הפליגו הפורטוגזים לעיר הנמל דאבול, שהייתה מבוצרת, ועיר חשובה השייכת לסולטנות של ביז'פור. קברניט "סאו מיגל", פאיו דה סוזה, החליט לבדוק את הנמל ולפלוש לחוף, אך הוא עלה על מארב ונהרג, יחד עם פורטוגזים אחרים. יומיים לאחר מכן הוביל המשנה למלך את כוחות השריון הכבדים שלו לחוף וקטל את חיל המצב שהוצב על שפת הנהר. העיר דאבול שילמה ביוקר את מעשה ההתגרות, לפי הוראות המשנה למלך פורטוגל, העיר נהרסה. כולל היישובים שסביב לנהר וכמעט כל התושבים נהרגו, יחד עם הבקר ואפילו כלבים תועים כנקמה.
הארמדה של הודו > סעול ובומבי

מדאבול הפליגו הפורטוגזים לסעול, שם הורה דום פרנסיסקו למושל העיירה להכין מחווה שתאסף עם שובו מהקרב בדיו. כשהם עברו בסמוך לבומבי, מצאו את העיירה נטושה.
בבומבי קיבל דום פרנסיסקו מכתב ממאליק אייאז. ללא ספק הוא היה מודע לסכנה העומדת בפני עירו, הוא כתב מכתב לפייס את המשנה למלך, וקבע כי יש לו כמה שבויים, וסיפר כמה בנו נלחם באומץ, והוסיף גם מכתב מהאסירים הפורטוגזים שאישרו כי טופלו היטב. המשנה למלך ענה למאליק אייאז במכתב מנומס אך מאיים, ובו ציין את כוונתו לנקום, שעדיף שיצטרף לכל הכוחות ויתכונן למלחמה או שהוא ישמיד את העיר דיו.
הארמדה של הודו > קשיים בצד המוסלמי

בעשרת החודשים שבין קרב סעול וקרב דיו התרחשו התפתחויות חשובות בצד המוסלמי. חוסיין ניצל את ההזדמנות לטפל בספינותיו וחיזק אותן, עם עוד 300 איש. עם זאת, היחסים בין חוסיין לאייאז החמירו, כאשר גילה חוסיין את שפלותו של אייאז, שהשתלט על האסירים הפורטוגזים בסעול – שכנראה חוסיין התכוון להעבירם לקהיר. הוא לא הצליח לשלם לחייליו, ונאלץ למשכן לאייאז את כלי הארטילריה שלו. יש להניח שרק התקווה לכוחות חיזוק או הפחד מתגובת הסולטאן מנעו ממנו לחזור למצרים.
בשלב זה, אם מאליק אייאז היה מסייע לאמיר חוסיין, הוא היה מסכן את עירו ואת חייו. אם היה בוחר להפיל את חוסיין, הסולטן עשוי היה לערוף את ראשו של אייאז. אם חוסיין היה נשאר במקומו, הוא היה מסתכן בהשמדה ואם היה נסוג, הוא הסתכן בהוצאה להורג על ידי הסולטן של מצרים. במצב מסובך זה, הם התמודדו עם הכוחות הפורטוגלים.
קרב דיו

הצי הפורטוגזי כלל 17 אוניות מלחמה בגדלים שונים, 800 חיילים פורטוגזים שאליהם צורפו עוד כ-400 חיילים זרים. מולם עמד הצי המוסלמי שכלל 46 אוניות בגדלים שונים, ועוד כמה עשרות סירות מלחמה. השתתפו בקרב 450 חיילים ממלוכים, ועוד כ-4,000 חיילים מוסלמים הודים.
ב-2 בפברואר התקרבו הפורטוגזים לעיר דיו. כשהם התקרבו, עזב מאליק אייאז את העיר והשאיר את הפיקוד הכללי לחוסיין. הוא הורה לספינות המשוטים להטריד את הצי הפורטוגזי לפני שהם יספיקו להתאושש מהמסע. עם זאת המוסלמים לא עברו מעבר לטווח התותח של המבצר. עם ירידת הלילה נסוג הצי המוסלמי לתעלות המים בתוך הנמל, בעוד שהמשנה למלך הזעיק את כל קברניטיו להחליט על דרך הפעולה.
כשעלה הבוקר יכלו הפורטוגזים לראות שהמוסלמים החליטו לנצל את נמל דיו המוגן על ידי מבצרו, והציבו את ספינותיהם קרוב לחוף לחכות למתקפה הפורטוגזית, ובכך ויתרו על היוזמה. הכוחות הפורטוגזים היו אמורים להיות מחולקים לארבעה: קבוצה אחת שתעלה על הספינות של הממלוכים לאחר הפגזה ראשונית, קבוצה אחרת תתקוף את הריכוזים הממלוכים הנייחים מהאגף, ו'קבוצת הפגזה' שתתמוך בשאר הצי. ספינת הדגל עצמה, לא תשתתף בתוך הקרב, אלא תמקם את עצמה במצב נוח לתמוך בכוח האש העצום שלה.
מפקדי הקרב הספרדים עברו בין האוניות והסבירו את הסיבות שבגללן הם חיפשו את האויב, ואת התגמולים שיינתנו במקרה של ניצחון: תואר אבירות לכל החיילים, תוארי אצולה לאבירים, פושעים יזכו לחנינה ועבדים ישוחררו תוך שנה.
קרב דיו > מהלך הקרב

שהרוח שינתה כיוון בסביבות השעה 11:00 לפני הצהריים, הונף הדגל המלכותית מעל אוניית הדגל "פלור דו מאר" שירתה ירייה אחת שסימלה את תחילת הקרב. הפורטוגזים החלו את הקרב, כאשר הספינה "סאו מיגל" פרצה בראש לעבר התעלה. הפורטוגזים הפגיזו בגובה נמוך, ישירות מעל המים ופגעו בספינות המוסלמיות.
כאשר אוניות המלחמה משני הצדדים התנגשו, ספינת הדגל של חוסיין התמודדה מול הקרוול "סנטו אספריטו". קבוצת חיילים בפיקודו של רוי פררה הסתערה לעבר אוניית האויב, והצליחה להשתלט על מרכז האונייה. עוד לפני שהשתלטו על ספינת הדגל, הגיעה לעזרה אונייה ממלוכית נוספת, ותקפה את "סנטו אספריטו" מהצד הנגדי. חוסיין חיזק את כוחותיו עם מספר רב של חיילים מגוג'ראט, שהוצבו בכל הספינות. רוי פריירה נהרג, אך ברגע מכריע זה, ספינת "הריי גרנדה" נגחה שוב את ספינת הדגל של חוסיין, הסתערה עליה, מה ששינה את הכף לטובת הפורטוגזים.
חוסיין ציפה שהפורטוגזים יטילו את כל כוחותיהם, ולכן הוא החזיק את הספינות הקלות לתגבורת בהמשך בתוך התעלה, כדי לתקוף את הפורטוגזים מאחור כאשר הם מתכתשים עם ספינות הקרב הגדולות. ג'ואו דה נובה, תמרן את ספינת הדגל "פלור דו מאר" כדי לחסום את הכניסה לתעלה ולמנוע מספינות המשוטים לצאת משם. מסת הספינות הצפופה היוותה יעד אידיאלי לתותחים הפורטוגזים. הם פגעו בספינות רבות, אשר חסמו את דרכן של הבאות אחריהן. סירות המשוטים לא הצליחו לפרוץ את דרכן החוצה לסייע בקרב. סירותיו של הזמורין הסתובבו אחרי חילופי אש קצרים ונסוגו מאזור הקרב. לאורך הקרב, "פלור דו מאר" ירתה מעל 600 פגזים. לאט לאט אך בטוח, הפורטוגזים איבטחו את מרבית הקרווליות, הציבו חלק מהספינות שלהם בין אוניות הקרב לחוף, וירו על כל הכוחות המוסלמים שניסו להגיע לחוף.
בסופו של דבר, נותרה רק ספינה בודדת – אוניית הדגל המוסלמית, שהייתה גדולה יותר מכל כלי שיט אחר בקרב, היא עגנה קרוב מדי לחוף. לבסוף רוב הספינות הפורטוגזיות הגיעו אליה. הייתה זו אונייה מחוזקת, ועמידה ונדרש כוח אש גדול מתותחי הספינות הפורטוגזיות, והפצצה ארוכה כדי להטביע אותה בסופו של דבר בשעות בין הערביים. טביעתה סימן את סיום קרב דיו.
לאחר מכן

הקרב הסתיים בניצחון עבור הפורטוגזים, כאשר הקואליציה גוג'אראט-ממלוכית-קליקוט הובסה לחלוטין. הממלוכים נלחמו באומץ עד הסוף, אך הפסידו כי לא ידעו כיצד להתמודד עם כוח ימי, שכמוהו לא ראו מעולם לפני כן. לפורטוגזים היו ספינות מודרניות ומלחים מנוסים, חיל רגלים מצויד טוב יותר. היו להם יותר תותחים והתותחנים היו בקיאים יותר באמנות ההפגזה, בהשוואה לממלוכים.
לאחר הקרב השיב מליק אייאז את שבויי סעול, לבושים היטב ושבעים. דום פרנסיסקו סירב להשתלט על נמל דיו וטען כי יהיה יקר לתחזק אותו, אך חתם על הסכם סחר עם אייאז ופתח תחנת סחר בעיר. הפורטוגזים ביקשו אחר כך לבנות מצודה בעיר אך לא הצליחו בכך.
שלל הקרב כלל שלוש ספינות, שלוש קרוולות מוסלמיות. 600 תותחי ברונזה ושלושה דגלים מלכותיים של סולטאן ממלוכי בקהיר שנשלחו לפורטוגל לתצוגה במטה מסדר המשיח, שאלמיידה היה חלק ממנו. המשנה למלך קנס את הסוחרים של דיו (שמימנו את הצי המוסלמי) בתשלום של 300,000 קסרפינים מזהב, 100,000 מתוכם חולקו בין החיילים ו-10,000 נתרמו לבית החולים קוצ'ין.
היחס לשבויים הממלוכים על ידי הפורטוגזים היה אכזרי הם עונו, נרצחו ונשרפו חיים כנקמה על מותו בנו של המשנה למלך. לאחר הקרב, אלמיידה דיווח למלך מנואל: "כל עוד אתה יכול להיות עוצמתי בים, אתה תחזיק את הודו כשלך; אם לא יהיה לך כוח כזה, לא יועיל לך מבצר על החוף." לאחר הקרב מסר את תפקיד המשנה למלך לאפונסו דה אלבוקרקי ועזב לפורטוגל בנובמבר 1509.
אלמיידה נהרג בדצמבר בקרב ליד כף התקווה הטובה, יחד עם 70 פורטוגזים נוספים – יותר מאשר בקרב על דיו. גופתו נקברה על החוף, אך לאחר מכן מעולם לא נמצאה.
חוסיין שרד את הקרב והצליח להימלט מדיו יחד עם 22 ממלוכים נוספים. הוא חזר לקהיר, וכמה שנים אחר כך הועמד לרשותו צי נוסף עם 3,000 איש שנשלחו להילחם נגד הפורטוגזים, אך הוא נרצח בים סוף, על ידי מפקדו השני – סלמן רייס העות'מאני. הסולטנות הממלוכית של מצרים תקרוס לאחר פלישה עות'מאנית זמן קצר לאחר מכן.
מבין כל המשתתפים המובילים בקרב דיו, מאליק אייאז היה היחיד של מת מוות אלים; הוא מת אדם עשיר באחוזתו בשנת 1522.
מורשת

קרב דיו נחשב לאחד הקרבות החשובים בהיסטוריה. הסופר ויליאם וייר בספרו 50 קרבות ששינו את העולם, מדרג את הקרב הזה כ-6 החשובים בהיסטוריה, והפסיד רק לקרב מרתון, מרד ניקה, קרב גבעת בנקר, קרב ארבלה (גאוגמלה) וקרב חטין. הוא אומר: "עם תחילת המאה ה-15 נראה היה שהאסלאם מוכן לשלוט בעולם. סיכוי זה שקע באוקיינוס ההודי מול דיו." ההיסטוריון ריינר דהנהרדט אומר כי קרב זה מושווה רק לקרבות לפנטו וטרפלגר מבחינת חשיבות ומורשת. לטענת המלומד מיכאל עדס, קרב זה "ביסס את העליונות הימית האירופית באוקיינוס ההודי עוד מאות שנים."
ריקי גיא-קירשנבאום

| --- | --- |

בתפקיד ג'ולייטה בסיפורי הופמן, ליסבון, 2008
 לידה:  1975 (בת 49 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 עיסוק:  זמרת אופרה
 סוג קול:  סופרן 
 
ריקי גיא-קירשנבאום (נולדה ב-1975) היא זמרת אופרה (סופרן) ישראלית.
קריירה

גיא-קירשנבאום נולדה בישראל. למדה בתיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והחלה את הכשרתה המוזיקלית במסגרת מקהלת אנקור שם.
בגיל 12 הוזמנה לשיר עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
שירתה בצה"ל כמדריכת שריון.
סיימה בהצטיינות את הכשרתה המוזיקלית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ב-1997.
הופיעה במספר בתי אופרה, בהם בית האופרה של ציריך בתפקיד ג'ולייטה, גראץ (בתפקיד אנטוניה בסיפורי הופמן) (2005-06), בית האופרה "סאו קרלוס" בליסבון (ג'ולייטה, ב"סיפורי הופמן") (2007-08), תיאטרון "אלטו" באסן (מיכאלה בכרמן) (2002-03), ב-28 בפברואר 2004 הופיעה באופרה של לייפציג בתפקיד ג'ולייטה), בבית האופרה הגרמני על הריין בדיסלדורף, (בתפקיד מיכאלה) (2002-03) והתיאטרון העממי של רוסטוק (מימי בלה בוהם) (2002-03).
גיא-קירשנבאום הופיעה באופרה הישראלית החדשה, בין השאר בתפקידי פאמינה בחליל הקסם (2001), מלאך ואחות באלפא ואומגה, מיכאלה ב"כרמן" (2002), סופרן במתאוס פסיון של יוהאן סבסטיאן באך (2002), ופאלאדה ונוס בהכתרת פופאה (2002). שרה עם תזמורות שונות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית (1996,1995), התזמורת הסימפונית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע (1991) ואחרות. באירופה הופיעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של בוכום ("מיסת ההכתרה", 2003-04) ועם התזמורת של בית האופרה קאסל (2003-04).
נוסף לכך השתתפה בפסטיבלים רבים, בהם פסטיבל פסחא בפולין ("אה פרפידו", בטהובן, 2006) פסטיבל מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה (2001), פסטיבל ישראל, פסטיבל כפר בלום, פסטיבל אבו גוש, פסטיבל צלילים במדבר, פסטיבל הגליל העליון, פסטיבל פליציה בלומנטל ועוד.
מלגות ופרסים

1993 - 2002 - מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל (קרן שרת)
1996 - 2006 - המכון הבינלאומי לאמנות הזמרה.
1999 - פרס בסר מטעם האופרה הישראלית החדשה
2000 - ברוך גרבוב, מטעם האופרה הישראלית החדשה.
2000 - פרס ראשון בתחרות "ליונס" הארצית בישראל
2000 - פרס ראשטוו בתחרות הזמרה על שם ורה רוז'ה, ישראל
2001 - פרס ראשון בקטגוריית אופרה בתחרות הזמרה הבינלאומית במארמנד, צרפת
2001 - פרס מיוחד מטעם האופרה של לייפציג בתחרות "בלבדר" בווינה
2002 - פרס התקשורת הבינלאומית
2002 - פרס Chambre Professionnelle des Directeurs d’Opera*
רייצ'ל, רייצ'ל

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "A Jest of God" של מרגרט לורנס
 בימוי:  פול ניומן
 הופק בידי:  פול ניומן
 תסריט:  סטיוארט סטרן
 עריכה:  דידי אלן
 שחקנים ראשיים:  ג'ואן וודוורד אסטל פרסונס ג'יימס אולסון קייט הרינגטון
 מוזיקה:  ג'רום מורוס
 צילום:  גאיין רשר
 מדינה:  ארצות הברית
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוגוסט 1968
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  780,000‏$
 הכנסות:  3,000,000‏$
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רייצ'ל, רייצ'ל (באנגלית: Rachel, Rachel) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1968 בבימויו של פול ניומן עם ג'ואן וודוורד בתפקיד הראשי.
זה הסרט הראשון שביים פול ניומן שגם הפיק אותו.
התסריט מבוסס על הרומן "A Jest of God" של הסופרת הקנדית מרגרט לורנס (אנ') שיצא לאור ב-1966.
ג'ואן וודוורד זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
פול ניומן זכה בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - פול ניומן
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - ג'ואן וודוורד
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - אסטל פרסונס
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - סטיוארט סטרן
בסרט יש קטעים רבים של פלשבק בהם משחקת נל ניומן בתם של וודוורד וניומן, שהייתה אז בת תשע.
תקציר העלילה

רייצ'ל קמרון (ג'ואן וודוורד) היא מורה בת 35 המתגוררת בעיירה מנומנמת בקונטיקט. היא מרגישה שחייה הם ללא תכלית, כי הגיעה למחצית חייה ומכאן יש לה לצפות רק לירידה. רייצ'ל גרה עם אמה בבית בו יש עסק לסידור לוויות וקבורה שהיה שייך פעם לאביה המנוח.
רייצ'ל משרתת את אמה (קייט הרינגטון) המתייחסת אליה בזלזול ומשווה אותה כל הזמן לאחותה שהתחתנה והקימה משפחה. רייצ'ל מכינה כריכים וכיבוד לחברותיה של אמה המגיעות לביתן לשחק ברידג' ומרכלות על הנעשה בעיירה, היא מרגישה שכולם בעיירה מתייחסים אליה כאל בתולה זקנה.
עבודתה כמורה בבית הספר המקומי משכיחה ממנה את המחשבות על מצבה וכשמגיעה חופשת הקיץ היא שוב דואגת מה תעשה. אחת המורות, קאלה מקי (אסטל פרסונס) היא החברה היחידה שלה. היא משכנעת אותה להגיע איתה לערב הטפה מיוחד בכנסייה שיעשה לה טוב, לאחר היסוסים מסכימה רייצ'ל להגיע לכנסייה.
רייצ'ל מתרגשת לנוכח התנהגותו של המטיף הסוחפת את הקהל. היא נמלטת מהמקום בבכי וחברתה קלה מנסה להרגיע אותה בנשיקה ארוכה מדי שמתפרשת על ידי רייצ'ל כנשיקה לסבית. היא בורחת מהמקום ומנתקת את קשריה עם קאלה.
כעת רייצ'ל שוב בודדה. היא פוגשת בעיירה את ניק קאזליק (טד אולסון), ידיד ילדות שלה העובד כמורה ברובע הברונקס שהגיע לעיירה לפגוש את הוריו ולעזור להם במשק.
הוא מתחיל לחזר אחרי רייצ'ל והיא לבסוף נענית לחיזוריו ומסכימה לקיים איתו יחסים אינטימיים בפעם הראשונה בחייה. כאשר היא מגלה לו כמה היא מאושרת ורוצה משפחה עם ילדים הוא נרתע ומראה לה תמונה של "בנו". למחרת הוא עוזב את העיירה ללא הודעה ולרייצ'ל נודע כי כלל אינו נשוי...
אמה של רייצ'ל מגלה את האמת על יחסיה של רייצ'ל וניק, כועסת עליה ומפסיקה לדבר אתה. רייצ'ל מרגישה תסמינים של הריון וחושבת לעבור הפלה מלאכותית. היא מתפייסת עם קאלה שעוזרת לה בעת צרה.
בבית החולים מתגלה שהמדובר בציסטה  בשחלה ולא בהריון. לאחר הניתוח מחליטה רייצ'ל לעזוב את העיירה ובעזרתה של קאלה היא מוצאת משרת מורה באורגון.
אמה לא רוצה לעזוב את המקום ורייצ'ל מקווה שתוכל לנסוע לבד אבל לבסוף אמה מחליטה לנסוע אתה. רייצ'ל נוסעת לבסוף עם אמה אל עתיד חדש ולא ידוע ומדמיינת כל הנסיעה את עתידה.
רומנס רוסי

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  רומנסה, שירים שבהם נשמעו זימורים עממיים
 מקורות תרבותיים:  האימפריה הרוסית, המחצית הראשונה של המאה ה-19
 מוצא:  האימפריה הרוסית 
 פופולריות מיינסטרים:  תחילת המאה ה-20
 תת-סוגות
 רומנס קלאסי, רומנס עירוני, רומנס אכזרי, רומנס קוזקי
 
רומנס רוסי הוא ז'אנר של אמנות פואטית ווקאלית ואינסטרומנטלית של רומנסה, שנוצרה ברוסיה בעקבות מגמות הרומנס במחצית הראשונה של המאה ה-19. התרומה המובילה להקמתה נתרמה על ידי המלחינים אלכסנדר אלייבייב, אלכסנדר ורלאמוב ואלכסנדר גוריליוב. ברומנסים רבים מוצגים מוטיבים צועניים. במהלך המאה ה-19 נוצרו מספר תת-זנים – רומנס סלון, רומנס אכזרי, רומנס צועני וכו'.
רומנס במאה ה-18

במאה השמונה עשרה "רומנס" היה יצירה ווקאלית בצרפתית (גם אם נכתבה על ידי מלחין רוסי), ויצירה עם טקסט ברוסית כונתה "שיר רוסי". שירים של משוררים כמו סומרוקוב או טרדיאקובסקי, בהם נשמעו זימורים עממיים, נקראו גם "רומנסים".
רומנס במאה ה-19

דור הזהב "של הרומנס הרוסי התרחש בראשית המאה העשרים, אז עבדו זמרים גדולים ומקוריים כמו אלכסנדר ורטינסקי ואנסטסיה ויילצבה. מאוחר יותר המשיכו את מסורת הרומנסים בגלות פיוטר לשצ'נקו ואלה ביאנובה, בברית המועצות – איזבלה יוריבה, תמרה צרטלית, ואדים קוזין.
בתקופה הסובייטית, במיוחד מאז סוף שנות השלושים, הרומנס נרדף כשריד של התקופה הצארית, מה שמזיק לבוני העתיד הסוציאליסטי. זמרים מובילים נשתקו, או הודחקו, או נאלצו לעזוב את מולדתם.
תחייתו של בית הספר המסורתי של הרומנס הרוסי התרחש בשנות השבעים של המאה העשרים, כאשר רומנס החל להיות מבוצע על ידי ולנטינה פונומאריובה, נני ברגוודזה ואמני במה מוכרים אחרים.
סוגים של רומנס רוסי

רומנס קלאסי – נכתב על ידי מלחינים מקצועיים.
רומנס עירוני (יום-יומי, בורגני קטנוני) – אישי לפי הדרך שנוצר, אבל פולקלורי אגב ההוויה, אב-טיפוס של שאנסון רוסי.
רומנס צועני הוא ז'אנר שנוצר באמצע המאה ה-19 על בסיס שירי עם רוסיים ורומנסים יום-יומיים בהשפעת מקהלות צועניות של סנט פטרסבורג ומוסקבה.
רומנס אכזרי – שתכונתו הוא בהירות הדמויות, ניגוד הרגשות, המלודרמטיזם, חומרת המצב, הגעה לקיצוניות.
רומנס קוזאקים – שירי מחבר הקוזאק, בנושאי קוזאק, מקורם בדון.
הערות שוליים

↑  https://rateyourmusic.com/genre/russian-romance
רביעיית מיתרים מספר 13 (שוברט)

ציור דיוקן של שוברט מ-1825
רביעיית המיתרים מספר 13 בלה מינור D 804 אופוס 29 או רביעיית רוזמונדה (בגרמנית:Streichquartett Nr. 13 „Rosamunde“) נכתבה על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט בין פברואר-מרץ 1824. היא הוקדשה לידיד המלחין, הכנר איגנץ שופנציג שביצע אותה בבכורה ב-14 במרץ 1824 כחבר הרביעייה שנשאה את שמו.
שוברט כתב אות הרביעייה שלוש שנים אחרי הניסיון הקודם לכתוב בסוגה הזאת, ה-Quartettsatz D 703 ("פרק רביעייה" או רביעיית מיתרים אופוס 12 בדו מינור) שנשארה לא גמורה', בחלק אחד בלבד. "רביעיית רוזמונדה" הייתה הרביעייה היחידה של שוברט שהוצאה לאור בחיי המלחין
היסטוריה

בשנת 1824 התרחק שוברט מהלחנת שירים והתמקד ביצירת מוזיקה כלית קאמרית. בנוסף לרביעייה זו, הוא הלחין באותה שנה גם את רביעיית המיתרים ברה מינור מספר 14 "המוות והעלמה", את השמינייה, כמו כן את סונאטת גראנד דואו וה"דיברטיסמנטו בסגנון הונגרי" שניהם לפסנתר לארבע ידיים, ואת סונאטת ארפג'ונה. פרט לגרארד דואו בכל היצירות האלה בלטו יסודות מחזוריים - שניים או יותר חלקים בכל אחת מהן, המתקשרים ביניהם בדרך כלשהי כדי ליצור תחושת אחידות. במקרה הרביעייה ללה מינור, מוטיב מתוך המנואט שבחלק השלישי הופך ליסוד המלודי החשוב ביותר עבור החלק האחרון - פינאלה.
שבורט הקדיש את היציר לאיגנץ שופנציג, ידיד טוב וכנר ראשי שברביעייה האישית של בטהובן שהקים אותה מחדש וכללה חוץ ממנו את הכנר קרל הולץ, הוויולן פרנץ וייס והצ'לן יוזף לינקה.
ביצוע הבכורה של הרביעייה התקיים באולם מוזיקפריין בווינה ב-14 במרץ 1824. שוברט התרשם כי הביצוע היה "די איטי, אבל טהור ומעודן"
המבנה

הרביעייה נמשכת כ-30 עד 40 דקות והיא מורכבת מארבעה חלקים:
1.Allegro ma non troppo - בלה מינור
2. Andante בדו מז'ור
3.מימין לשמאל: Allegretto - Menuetto (בלה מינור) - Trio (לה מז'ור)
4.Allegro moderato בלה מז'ור
כל חלק מתחיל בפיאניסימו.
ניתוח

Allegro ma non troppo
החלק הראשון הוא מאוד עוצמתי. הוא נפתח במרקם המזכיר, במיוחד בקטעי הליווי חסרי המנוחה של הכינור השני, את הנושא המלנכולי מתוך אחד משירי שוברט המוקדמים - גרטכן ליד הכישור על מלים מתוך פאוסט מאת גתה). הוא מזכיר גם את הליווי לנושא הראשון של סימפוניה השמינית של שוברט ("הבלתי גמורה").לפי ו. קונן יש בחלק זה של היצירה אסוציאציה עם השבירות הנשית של גיבורתו של גתה, מרגרטה. "כוחה של היצירה מעוצב בעדינות, בעומק ובאחידות האווירה הלירית".
Andante
זהו החלק שהעניק לרבעיה את הכינוי, והוא מבוסס על נושא מהאינטרמצו (אנטרקט) השלישי במוזיקת הבמה שכתב שוברט עבור המחזה "רוזמונדה" מאת הרמינה פון שזי. (נושא דומה מופיע גם באימפרומפטו אופוס 142 בסי במול מז'ור D 935 שאותו הלחין כעבור שלוש שנים. בולט בו עצב מלבב.
במשקל הדקטילי-ספונדאי הבולט בחלק איטי הזה ניתן לזהות את השפעת הסימפוניה השביעית של בטהובן. (טמפרליי). המלחין משתמש בו באותה תצוגה - חזרה (אנ') שאפשר למצוא בחלק האיטי של הסימפוניה התשיעית ("הגדולה" בלה מז'ור).
Menuetto: Allegretto – Trio
Allegro moderato
מתחיל בנושאים מקוריים בניחוח צועני-הונגרי ומקצבים קופצניים המשרים עליצות. השיא מתבטא במנואט המסתיים בצלילים המשקפים כיבוי נפשי וחרדה קיומית.
דיסקוגרפיה

Quartett Britten
הרביעייה במדיה אמנותית אחרת

2012 - בסרט The Avengers (הנוקמים) בקטע שבו לוקי מתקיף את שטוטגרט
2019 - הרביעייה עומדת במרכז ספרו בצרפתית של אקירה מיזובאיאשי - "נפש שבורה"Âme brisée
לקריאה נוספת

מהדורה שנייה 1959 Valentina J. Konen Schubert
(ההוצאה לאור המוזיקלית הממלכתית, מוסקבה, 1959 בתרגום לרומנית מאת תאודור באלאן ועדה פטרקסקו, ההוצאה לאור המוזיקלית 1961)
Stephen Jackson - Franz Schubert, an Essential Guide to his Life and Works Pavilion Books Ltd, London 1996
הערות שוליים

1 2 3  ו. קונן 1961 עמ' 190
↑  Jackson עמ' 53
1 2  Jackson עמ' 54
↑  [באתר hyperion records https://www.hyperion-records.co.uk/dw.asp?dc=W8413_67585 ct] Misha Donat 2006
↑  K.Christiansen 2012
1 2 3  ו. קונן 1961 עמ' 192
1 2 3  ו.קונן 1961 עמ' 193
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb139111732 (data)  MusicBrainz work: bc0337ee-b5ff-4562-a314-87f646b80f12  VIAF: 292903675   WorldCat (עם VIAF): 292903675 
הכנר איגנץ שופנציג
רג'ו אמיליה

רג'ו אמיליה (באיטלקית: Reggio Emilia) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. במפות עתיקות היא רשומה בשם: Reggio di Lombardia. מספר תושביה לשנת 2009 היה 173,680.
בין השאר נודעת העיר בגישה לחינוך ילדים, הידועה כ"גישת רג'ו אמיליה", שאומצה בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
גאוגרפיה

העיר וסביבתה בנויה על שטח מישורי, הנחצה על ידי הנחל קרוסטולו (Crostolo). רג'ו אמיליה כלולה במישור המזרחי של נהר הפו (Pianura Padana). מראשית המאה ה-20 העיר נהנית מגידול באוכלוסייה העירונית, שיעורי תעסוקה גבוהים ורמה כלכלית גבוהה יחסית לשאר ערי איטליה.
העיר העתיקה בנויה בצורת משושה. צורה הנובעת ממבני החומות אשר הקיפו אותה. בנייניה העיקריים הם מהמאה ה-16 והמאה ה-17.