stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דקסטר לומיס
קריירת היאבקות מקצועית > החזרה לארגונים העצמאיים (2015–2019)

במאי 2015, שו הופיע בארגון ההיאבקות Vintage Wrestling. בקרב החזרה שלו, שהתרחש ב-16 במאי, שו גבר על ניק פיים. ב-16 בספטמבר 2016, הוא הופיע לראשונה בארגון ההיאבקות Full Throttle Pro Wrestling, ובקרב הבכורה שלו בארגון הוא גבר על שאנון מור. ב-23 ביוני 2018, שו ניצח את MVP ופפאדון וזכה באליפות FTPW, שהייתה ללא אלוף באותה התקופה. הוא איבד את התואר כארבעה חודשים לאחר מכן לברינגטון יוז בקרב משולש אשר כלל בנוסף את שאנון מור.
במסגרת האירוע המשולב The Art Of War II של ארגוני ההיאבקות Tried N True ו-Global Force Wrestling, שנערך ב-18 במרץ 2017, הוא גבר על קרימסון והפך לאלוף ה-TNT הראשון בתולדות הארגון. הוא החזיק בתואר במשך 658 ימים, עד שהפסיד אותו לקרייזי סטיב ב-5 בינואר 2019.
ב-21 באוקטובר 2018 באירוע 70 שנים לכבוד ארגון ההיאבקות National Wrestling Alliance‏ (NWA), שו ניצח את קולט קבנה, סמי גווארה וסקורפיו סקיי בקרב הדחות מרובע אשר קבע מי יזכה בהזדמנות להתמודד על האליפות הלאומית הפנויה של NWA מאוחר יותר באותו הערב. עם זאת, הוא כשל בניסיונו לזכות באליפות, לאחר שהפסיד בגמר לווילי מאק. ב-9 בדצמבר, שו הפסיד למאק בקרב החוזר על התואר במסגרת אירוע של ארגון ההיאבקות Championship Wrestling From Hollywood.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות Full Throttle Pro Wrestling – FTPW
אליפות FTPW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Ohio Valley Wrestling – OVW
אליפות הזוגות הדרומית של OVW (פעמיים)  – עם אלכס סילבה
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI
PWI דירג אותו במקום ה-199 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2013
הישגים בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling
מנצח TNA Gut Check
הישגים בארגון ההיאבקות Tried-N-True Pro – TNT
אליפות TNT (פעם אחת, האלוף הראשון)
טורניר אליפות TNT‏ (2017)
הישגים בארגון ההיאבקות United States Wrestling Alliance – USWA
אליפות USWA (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Vintage Wrestling
אליפות במשקל כבד של Vintage‏ (3 פעמים)
הערות שוליים

↑  מתאבק TNA מודיע על עזיבה
↑  טורניר הפריצה של NXT
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9694aca2-4101-4141-ad7f-bf284da71893
מרקוס טוליוס קיקרו

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 106 לפנה״ס ארפינו, הרפובליקה הרומית 
 נרצח:  7 בדצמבר 43 לפנה״ס (בגיל 63) פורמיה, הרפובליקה הרומית 
 השקפה דתית:  דת רומא העתיקה 
 זרם:  Academic skepticism 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, רטוריקה, ספרות 
 עיסוק:  פוליטיקאי, עורך דין, פוליטיקאי רומאי, איש צבא רומאי, נואם, כהן רומאי, משפטן, סופר, משורר, תאורטיקן פוליטי, פילוסוף 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 יצירות ידועות:  De Oratore, Cato Maior de Senectute, Tusculanae Disputationes, De finibus bonorum, Hortensius, על הידידות, De Divinatione, על טבע האלים, De fato, Orator ad Brutum, Paradoxa Stoicorum, In Verrem, על החוקים, De re publica, Pro Archia Poeta, על החובות, Catiline Orations, De Inventione, Philippicae, Topica 
 פרסים והוקרה:  אבי המולדת 
 בן או בת זוג:  טרנטיה (79 לפני הספירה–46 לפני הספירה)  Publilia (ערך בלתי־ידוע–45 לפני הספירה) 
 צאצאים:  קיקרו הצעיר, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מרקוס טוליוס קיקרו
מַרְקוּס טוּלִיוּס קִיקֶרוֹ (קרוי בעברית גם "ציצרו" או "ציצרון", בלטינית: Marcus Tullius Cicero‏; 3 בינואר 106 לפנה"ס – 7 בדצמבר 43 לפנה"ס) היה נואם, מדינאי, סופר ופילוסוף ברפובליקה הרומית המאוחרת. נחשב לאמן הפרוזה בשפה הלטינית.
קיקרו נולד בעיר ארפינום (כיום ארפינו שבאיטליה), ונהרג מחוץ לרומא כאשר נמלט מאויביו הפוליטיים. בתקופת חייו התרחשו האירועים הסוערים ביותר בתולדות הרפובליקה הרומית, שהביאו לבסוף לקיצה של הרפובליקה (שקיקרו היה בין גדולי מגיניה), ולעלייתה של צורת השלטון החדשה, הקיסרות הרומית.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

לפי ההיסטוריון היווני פלוטרכוס היה קיקרו תלמיד מצטיין, אשר שקידתו ומהירות התפיסה שלו משכו תשומת לב. הוא אהב שירה, על אף שעסק בתחומי עניין רבים. הוא נשלח על ידי אביו, ביחד עם אחיו, קווינטוס טוליוס קיקרו, להתחנך ברומא, באתונה וברודוס.
ברומא, לא לפני שנת 81 לפנה"ס, למד רטוריקה אצל הנואם המפורסם אפולוניוס מולון, ובשנת 78 לפנה"ס, בזמן מסעו ליוון (77-79 לפנה"ס), הגיע קיקרו לרודוס ולמד אצל מולון פעם נוספת בבית הספר לרטוריקה שלו.
פלוטרכוס מספר כי מולון לא הבין רומית ולכן ביקש מקיקרו לנאום ביוונית. לאחר שסיים, אמר לו מולון: "אני מצר על רוע מזלה של יוון: פאר זה בלבד נשאר לנו, חינוך ודיבור, עד שבאת ונטלת גם אלה לרומי".
קיקרו שירת כקוואיסטור במערב סיציליה בשנת 75 לפנה"ס. הוא כתב שבסיציליה גילה את מצבתו של ארכימדס איש סירקוסאי, עליה הייתה חקוקה ההוכחה לכך שהיחס בין נפח כדור לבין נפח גליל הקטן ביותר היכול להכילו הוא 2:3.
לאחר שסיים מילוי תפקיד זה, החל בקריירה מצליחה כעורך דין, והשיג הישגים בכך שהביא, בשנת 70 לפנה"ס, לתביעה באשמת שחיתות נגד מושל סיציליה לשעבר גאיוס ורס. המושל היה אדם מקושר היטב, וסמך על כך שבחבר השופטים יושבים ידידיו, אך לאחר נאום הפתיחה של קיקרו הבין כי לא יוכל לצאת זכאי, ונמלט לגלות. על אף הצלחתו הגדולה כעורך דין, התעכבה הקריירה של קיקרו, אשר שאף לקבל את תפקיד הקונסול, בשל מוצאו.[דרושה הבהרה] במשפחתו עדיין לא היה אדם ששירת כקונסול לפניו, ולפיכך הוא לא נחשב לחלק מן הנוביליטאס, שהיו האצולה הגבוהה ברפובליקה שראו את הקונסולאט כקניינם האישי וניסו לחסום כניסה של אנשים מן המוניקיפיות, כמו קיקרו, למשרה הרמה. למרות זאת הוא זכה לבסוף במשרה בפעם הראשונה שהתמודד, כשהיה בן 42, הגיל המינימלי להגשת מועמדות.
ביוגרפיה > קונסול

בשנת 63 לפנה"ס הפך קיקרו ל"נובוס הומו" (Novus Homo), דהיינו האדם הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול. הוא היה הראשון מזה כשלושים שנה שקיבל מעמד זה. הייתה זו שנה קשה לרפובליקה הרומית ובעודו משמש במשרתו גילה קיקרו קשר להפלת הרפובליקה ולהשתלטות על מוסדותיה של חבורת אצילים בראשות לוקיוס סרגיוס קטילינה, אציל שהתאכזב מכך שלא נבחר לקונסול. קיקרו הכריז על משטר צבאי, וגירש את קטילינה מהעיר בנאום סוחף, שהחל בפסקה הבאה:
עד מתי, קטילינה, עוד תנצל את סבלנותנו? כמה זמן עוד ישטה בנו טירופך שלך? עד אנה תשתולל חוצפתך שלוחת הרסן? שמירת הפאלאטיום בלילה, המשמרות בעיר, חרדת העם, התקהלותם של כל האזרחים ההגונים, ביצורו של המקום הזה שבו מתכנס הסנאט, ארשת פניהם של הנוכחים כאן - כלום כל אלה לא עשו רושם עליך? כלום אינך מבין שמזימותיך נחשפו, כלום אין אתה רואה שהקשר שלך נתפס ומוחזק ברשת ידיעתם של כל היושבים כאן? את אשר עשית בלילה שעבר ובלילה שלפניו, היכן היית, את מי כינסת, מה החלטת - כלום סבור אתה שיש בינינו מי שאינו יודע זאת?
הנאום, שנחשב פסגה רטורית של קיקרו, הצליח להביא להימלטותו של קטילינה מרומא, אך נותרו ברומא כמה מאנשיו, והיה חשש כי יחברו לצבאות שגויסו על ידי ותיקי צבאותיו של הדיקטטור לשעבר לוקיוס קורנליוס סולה באטרוריה. קיקרו הצליח לחשוף אף מזימה זו, לאחר שנתפס שליח של הקושרים אל שבטי הגאלים, והעמיד את הקושרים בפני הסנאט, שם התוודו על קשרם.
בדיון שנערך קרא קיקרו להוציא להורג ללא משפט את הקושרים. הסנאט לא היה גוף שופט, כי אם גוף מייעץ, וההחלטה להוציא את הקושרים להורג שתתקבל על ידי הסנאט, לא הייתה החלטה שיפוטית. קיקרו טען כי מעצר או הגליה של הקושרים יחמירו את הסכנה, וכי הדרך היחידה למנוע את הקשר היא להרוג את הקושרים. בתחילה תמכו רבים בסנאט ב"עונש המקסימלי". אך נאום מבריק של יוליוס קיסר שכנע אותם כי אין להוציא להורג אצילים ללא משפט, וכי ראוי לעצור את הקושרים עד חלוף הסכנה. מרקוס פורקיוס קאטו ("קאטו הצעיר"), מיריביו הגדולים של קיסר, הצליח לבסוף לשכנע את הסנאט כי עונש המוות ראוי לקושרים, ולבסוף הוסכם להמיתם. קיקרו, הקונסול, הורה על תלייתם. על פעולותיו אלו קיבל את תואר "אבי המולדת" (Pater Patriae), אך חי את שארית ימיו בפחד כי עוד יגיע יומו להישפט על כך שהוציא להורג אזרחים רומאים ללא משפט.
ביוגרפיה > גלות ושיבה

לאחר קשר קטילינה הלך המצב הפוליטי ברומא והידרדר. כוחו של הסנאט הלך ונחלש, בעוד שלמעשה נשלטה המדינה על ידי שלושה, יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס ושר הצבא הפופולרי גנאוס פומפיוס מגנוס. השלושה כרתו ברית שכונתה הטריומווירט הראשון. סווטוניוס כותב כי לא נעשה ברומא דבר מבלי ששלושתם הסכימו לו, אם כי זאת כנראה הגזמה.[דרוש מקור] אל מול ברית זו עמדו הסנאטורים השמרנים, האופטימאטים, שנציגם המובהק היה קיקרו.
בשנת 58 לפנה"ס נבחר פובליוס קלודיוס פולכר בסיוע הטריומווירט לתפקיד טריבון הפלבס. פולכר היה בין הפרועים שבאנשי התקופה. מספר שנים לפני כן חולל מהומה כאשר הסתנן אל טקס "האלה הטובה" שנועד לנשים בלבד, כשהוא בלבוש בבגדי אישה. עדותו של קיקרו בעניין זה סייעה להפריך את האליבי שלו, על אף שיצא זכאי בסופו של דבר הודות לעזרתו של קראסוס. בעדות הזאת קיקרו קנה לו אויב מסוכן. אחד ממעשיו הראשונים של פולכר כטריבון היה להתקין תקנה המצווה על הגליית כל אדם שהרג אזרח רומאי ללא משפט. על אף שקיקרו טען כי החלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית להוציא להורג את תומכי קטילינה, וכי תפקידו כקונסול הקנה לו חסינות, הוא עזב את רומא למשך שנה, ובילה אותה בכפר כשהוא עורך את כתביו, ומעלה את הגדולים שבנאומיו על הכתב. בשנת 58 הוזמן על ידי יוליוס קיסר להצטרף אליו למלחמת גאליה, אך העדיף להישאר בבית ולא לצאת למלחמה.
הטריומווירט הראשון לא החזיק מעמד. מותו של קראסוס במלחמה נגד הפרתים במזרח הותיר את שני שותפיו, פומפיוס וקיסר. הברית ביניהם נחלשה לאחר מות בתו של קיסר, שהייתה נשואה לפומפיוס. פומפיוס החל לגלות תמיכה באנשי הסנאט, על מנת לשמש כמשקל נגד לקיסר הפופולרי. בשנת 50 לפנה"ס הפך המאבק לגלוי. קיקרו, שהיסס בתחילה, הביע לבסוף תמיכה בפומפיוס, וכאשר קיסר פתח במלחמת אזרחים ב-49 לפנה"ס, נאלץ קיקרו לעזוב את העיר שוב. לאחר שהייה קצרה בעיר סלוניקי שב קיקרו לרומא, וקיבל על עצמו את שלטונו של קיסר.
במכתב לידיד בשם וארו, מ-46 לפנה"ס חשף קיקרו את דעתו באשר לתפקידו תחת הדיקטטורה של קיסר: "אני יועץ לך לעשות את אשר אני עושה בעצמי. אל תיראה בציבור, אף אם אין ביכולתך למנוע את השיחות אודותיך... אם קולותינו לא יישמעו שוב בסנאט ובפורום, נלך בעקבות הקדמונים ונשרת את מולדתנו בכתבינו, שיידונו בשאלות של אתיקה ומשפט חוקתי...".
אסון אישי פקד אותו בחודש פברואר בשנת 45 לפנה"ס עם מות בתו האהובה טוליה. הוא מעולם לא החלים מאסון זה.
ביוגרפיה > התנגדותו למרקוס אנטוניוס ומותו

קיקרו הופתע מרציחתו של קיסר באידו של מארס בשנת 44 לפנה"ס, אף על פי שהוא הרעיף תשבחות על הרוצחים הוא ביקר את חוסר המעש שלהם אחרי הרצח ואת העובדה שהם נעדרו כל תוכנית להשתלט על המדינה. הרצח החזיר את קיקרו לעמדת הנהגה פוטנציאלית, כבכיר אנשי הסנאט, כאשר מולו עמד מרקוס אנטוניוס סגנו של קיסר שכיהן ביחד איתו כקונסול והיה המוציא לפועל של צוואתו. שני האישים מעולם לא היו מיודדים, ויחסיהם החריפו כאשר קיקרו הבהיר כי הוא חש שאנטוניוס מפרש את רצונותיו של קיסר בחופשיות רבה מדי. כאשר אוקטביאנוס, יורשו של קיסר ובנו המאומץ, שב לאיטליה באפריל, קיקרו ניסה לסכסך בינו ובין אנטוניוס. בספטמבר החל לתקוף את אנטוניוס בסדרת נאומים המכונים הנאומים הפיליפיים, על שם נאומי הנואם היווני הנערץ על קיקרו - דמוסתנס.
קיקרו הבהיר את עמדתו במכתב לגאיוס קסיוס לונגינוס, אחד מן המתנקשים בקיסר: "אני מרוצה על כי אהבת את הצעתי לסנאט ואת הנאום שליווה אותה... אנטוניוס הוא מטורף, מושחת וגרוע בהרבה מקיסר - אשר עליו הכרזת כי הוא האדם הגרוע מכל הרשעים, כאשר הרגת אותו. אנטוניוס מתכוון לפתוח במרחץ דמים".
כאשר אנטוניוס פעל להשתלט על הפרובינקיות בגאליה והטיל מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס בגאליה קיסאלפינה, שלח הסנאט את הקונסולים להילחם באנטוניוס. לאוקטביאנוס שהיה אזרח פרטי שבינתיים הצליח לגייס כוח צבאי משמעותי באיטליה, ניתנה על ידי קיקרו חברות בסנאט, מינוי לפרופראיטור ופטור מן ההגבלות שהיו קיימות על המינויים למגיסטראטורות. קיקרו קיווה שהוא יוכל להנחות את אוקטביאנוס הצעיר, שהסנאט לא ראה בו איום, בדרכו הפוליטית וכך לעשות בו שימוש כדי להשמיד את כוחו של אנטוניוס.
אולם בסופו של דבר היה מדובר בשגיאה פוליטית גסה של קיקרו, אוקטביאנוס לעולם לא היה יכול להתפשר עם רוצחיו של קיסר כפי שקיקרו רצה ולאחר שאנטוניוס הובס בקרב מוטינה אוקטביאנוס העדיף להשיג באיומים את משרת הקונסול מידי הסנאט מאשר לרדוף אחרי צבאו המובס של אנטוניוס שנסוג לגאליה נארבוננסיס. בסופו של דבר אוקטביאנוס השלים עם אנטוניוס וביחד עם מרקוס אמיליוס לפידוס הם הקימו את הטריאומווירט השני.
לאוקטביאנוס לא הייתה כל בעיה להקריב את בן בריתו, וכך, כשאנטוניוס דרש שקיקרו יהיה בין רשימת הנידונים למוות, לאוקטביאנוס לא הייתה כל התנגדות. קיקרו נמלט, אך נתפס. יש אומרים כי התאבד, אחרים כטיטוס ליוויוס טוענים כי לא התנגד לבאים להורגו וכשנפגש עם גורלו רק אמר "אני לא אתקרב יותר: גש אליי, חייל ותיק, ואם אתה יכול לפחות לעשות משהו אחד כמו שצריך, חתוך את הצוואר הזה". ידיו וראשו הוצגו לראווה בפורום, כאשר לשונו מנוקבת בסיכת זהב מתסרוקתה של פולוויה אנטוניה אשתו של אנטוניוס.
מורשתו של קיקרו

כתביו של קיקרו, הכוללים את אוסף נאומיו, כתביו, אמרותיו והגותו הפילוסופית הם אוצר בלום להיסטוריונים החוקרים את התקופה הסוערת של רומא בה הוא חי. יתרון גדול נודע לכתביו, כיוון שרבים מהם נשתמרו, דבר יוצא דופן בהתחשב בתקופה. הוא ניחן בחדות לשון, תחכום וחריפות. עובדת היותו "אבי הרטוריקה" באה לביטוי בכתביו השונים. בספרו "על הנבואה" (de divinatione) הוא מתעמת עם אחיו, ומביע את עמדתו לפיה חלומות אינם יכולים להיות נבואיים בשום אופן, שכן כל בני האדם חולמים והאלים ודאי לא טורחים להתוודע לאדם בעת השינה.
בדיאלוג "על טבע האלים" קיקרו התווכח עם הפילוסופים, ובהם אפיקורוס, שגרסו כי היקום (בניגוד למחשבת האסכולה הסטואית) איננו קוסמוס שבו קיים סדר, אלא מהווה תוהו ובוהו. הנה מה שהשיב לדבריו של אפיקורוס בשמם של הפילוסופים הסטואיים: "ילגלג אפיקורוס ככל שירצה... אין זה מפחית כהוא זה מן העובדה שאין בנמצא דבר מושלם יותר מן היקום... היקום הוא ישות חיה המצוידת בהכרה, בדעת ובתבונה."
קיקרו כתב על מחשבתם של אנשי האסכולה הסטואית בספרו "על תכליות הטוב והרע": "מי שרוצה לחיות בהתאם לטבע חייב להתחיל מנקודת המוצא של היקום בכללו ושל ההשגחה העליונה. אין בכוחנו לחרוץ משפט על הטוב ועל הרע מבלי להכיר את טבעם ואת חייהם של האלים, ובלי לדעת כי הטבע האנושי הוא חלק מן הסדר שביקום. ללא הפיזיקה אין אנו יכולים להבין עד כמה חשובות האמרות הבאות של חכמי העולם העתיק: "ציית לנסיבות" "לך בדרכם של האלים" "דע את עצמך" "היה מתון בכל דבר" וכן הלאה. מדע זה בלבד יש בכוחו ללמדנו את השפעתו של הטבע על הצדק, על הידידות ועל קשרינו עם זולתנו... הטבע הוא הממשלה הטובה ביותר."
קיקרו על היהודים

היהודים ודתם נעדרים באופן בולט ממגוון חיבוריו הפילוסופיים של קיקרו. בכך הוא נבדל מבן תקופתו וארו, שהייתה לו הערכה רבה לאופיה הלא-חומרי של האלוהות היהודית. מאחר שקיקרו אינו מזכיר את היהודים אפילו בהתכתבותו הענפה, יש להסיק שהיהודים לא היו בתחום התעניינותו.
התייחסות עקיפה ליהודים בהתכתבות זו נרמזת בכינויו את פומפיוס "ירושלמי" (Hierosolymarius, הרומז לכיבושו את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס), במכתב משנת 59 לפנה"ס, בזמן הטריומויראט הראשון.
היהודים מופיעים אצל קיקרו רק בנאומים "בעד פלאקוס" (Pro Flacco, ‏59 לפנה"ס) ו"על הפרובינקיות הקונסולריות" (De Provinciis Consularibus, ‏56 לפנה"ס) ובשני המקרים היה זה טבעו של המצב שכפה את הערותיו המזלזלות של הנואם על היהודים. בנאום השני, התייחסותו הקצרה ליהודים שירתה את מטרתו – להטיל דופי בגביניוס, אויב קבלני גביית המיסים (Publicani) הרומאים – מאחר שהיה מאוד מקושר אליהם.
קיקרו טען בנאום שגביניוס "מסר אותם כמו עבדים ליהודים ולסורים, הם עצמם עמים שנולדו להיות עבדים".
ייתכן והדגש על כך שהיהודים נולדו לעבדות הופיע אצל קיקרו בשל המספר הרב של עבדים יהודים שהובאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס.
פלוטרכוס מצטט אמירות שנונות מפיו של קיקרו, שנאמרו במהלך התביעה כנגד גאיוס ורס, ובהן גם התייחסות ליהודים: "המלה 'ורס' פירושה בלאטינית חזיר מסורס; כשעבד משוחרר...שהיה חשוד על אמונת היהודים, חפץ...לקטרג בעצמו על ורס, אמר קיקרון: 'מה ליהודי ולחזיר?'". אולם חוקרים מטילים ספק בכך שאותו עבד משוחרר היה רשאי לקטרג בעצמו ושאכן היה יהודי.
תרגומי כתביו לעברית

כתבים פילוסופיים-פופולריים מאת מרקוס טוליוס ציצרון. מתורגם מן המקור בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין. ורשה, הוצאת אחיעבר, תרצ"ז (1937). 95 עמ'. [התוכן: קאטון הקשיש / על הזקנה, ליליוס / על הידידות.]
כתבים נבחרים. תרגם מרומית והוסיף הערות ומפתחות ארנסט דוד קולמן. הקדמה מאת צבי יעבץ. ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ו (1986). 480 עמ'. [התוכן: צבי יעבץ: רומא במאה הראשונה לפנה"ס; חלק ראשון: נאומים - על פיקודו של גנאיוס פומפיוס, שני הנאומים הראשונים נגד קאטאלינא, להגנתו של המשורר אילוס ליקיניוס ארכיאס, להגנתו של מרקוס קאליוס רופוס, (הנאום השני) נגד מרקוס אנטוניוס (הנאומים הפיליפיים); חלק שני: תורת הנאום - על הנואם (ספר שני); חלק שלישי: כתבים פילוסופיים - שיחות בטוסקלום (ספר חמישי), קאטו על הזקנה; חלק רביעי: לקט מכתבים]
על טבע האלים. תרגמה מרומית והוסיפה הערות ומפתח אביבה קציר. הקדים מבוא יוחנן גלוקר. רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ב (1992). 192 עמ'.
על תכליות הטוב והרע. תרגמה מרומית והוסיפה הערות אביבה קציר. הקדמה ועריכה מדעית יוחנן גלוקר. רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1997. 250 עמ'.
על החובות. תרגמה מרומית והוסיפה הערות אביבה קציר. הקדים מבוא והוסיף הערות יוחנן גלוקר. רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג (2003). 200 עמ'.
על הידידות. תרגם מרומית והוסיף הערות אברהם ארואטי. בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2013. 100 עמ'.
על הזקנה. תרגם מרומית והוסיף הערות ונספח אברהם ארואטי. בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2014. 103 עמ'.
17 נאומים. תרגם והוסיף הערות ומבוא משה ליפשיץ. ירושלים, כרמל, 2017. 485 עמ'. [התוכן: נאום בעד סקסטוס רוסקיוס מאמריה; נאום נגד ורוס - השימוע הראשון; בעד החוק של מנילוס; נאום בעד ליקיניוס מורנה; נאום בעד גיוס רביריוס הנאשם בבגידה במולדת; ארבעת הנאומים נגד קטלינה; נאום בעד המשורר א. ליקיניוס ארכיאס; נאום בעד מרקוס קיליוס; נאום בעד טיטוס אנווס מילו; נאום בעד מרקוס מרקלוס; נאום בעד קווינטוס ליגריוס; נאום בעד המלך דיוטרוס; שני הנאומים הפיליפים הראשונים נגד אנטוניוס]
על המוות. תרגם מרומית והוסיף הערות ואחרית דבר אברהם ארואטי. הוצאת נהר ספרים, 2018. 155 עמ'.
הזקנה - מאמר דיופי בין הזקן קאַטאָ מאַיאָר ובין סציפיא ולאֶליאוס הצעירים לימים, חברו החכם מרקוס טוליאוס ציצרא (עברית: חיים בן חנן וולף טויסק | ההדיר מכתב־היד: אלי שטרן), דחק, כרך יד', 2022.
בתרבות

רוברט האריס פרסם טרילוגיה העוסקת בקיקרו ומעורבותו בתככים הפוליטיים של רומא המסופרת מנקודת מבט של טירו, עבדו של קיקרו.
אימפריום -  מהתחלת הקריירה של קיקרו כעורך דין, ומסתיימת בבחירתו של קיקרו לקונסול.
לוסטרום
דיקטטור - מבריחתו מרומא ויציאתו לגלות עד מותו.
לקריאה נוספת

פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי רומי, קיקרון.
נתן שפיגל, קיקרו: מדינאי, נואם, סופר, הוגה דעות, הוצאת אקדמון, ירושלים, תשמ"א.
מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, XXXIV. Cicero, pp. 193-206
הערות שוליים

↑  בעקבות הגרמנית נהוג היה בעבר לתעתק את האות C כצד"י.
↑  כברוסית
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period University of California Press 2010, Part II, 15. The Anti-Jewish Ethnographic Treatise by Apollonius Molon, p. 472
↑  קיקרו, ברוטוס, 316.
↑  פלוטארכוס, חיי אישים, קיקרון, פרק ד.
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קיסר, 19.2 קישור לגרסה דיגיטלית
1 2 3 4 5  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXIV. Cicero, pp. 193-194
↑  Cicero, Ad Atticum, II, 9:1
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXIV. Cicero, pp. 201-202
↑  Cicero, Pro Flacco, 28:66-69
↑  Cicero, Oratio de Provinciis Consularibus, 5, 10
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXIV. Cicero, p. 204
↑  פלוטארכוס, חיי אישים, קיקרון, פרק ז, סעיף 6.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XCI. Plutarch, no. 263, p. 566
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, XXXIV. Cicero, p. 198
1 2 3 4 5  פטר שפר, יוּדוֹפובּיה - גישות כלפי היהודים בעולם העתיק; פרק 11 רומא, קיקרו, עמ' 163, 266-262; ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
↑  Cicero, Pro Cluentio, 139
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259614705171  PLWABN: 9810547060105606  BIBSYS: 90053491  BNC: 000065341  BNE: XX841248  BnF: cb11885977m (data)  CANTIC: a10491818  CiNii: DA00596013  GND: 118520814  ICCU: CFIV006643  ISNI: 0000 0001 3932 2910  KulturNav: 511d87a9-cff7-4848-8e7e-f23e4cf2b240  LCCN: n79032166  LNB: 000011711  MusicBrainz: 5c8bd706-95c3-4e91-9388-27a944203a16  NDL: 00436023  NKC: jn19981000486  NLA: 35028404  NLG: 78428  NLK: KAC199605097  NSK: 000033379  NTA: 06825878X  RERO: 02-A000036472  SELIBR: 46187  SNAC: w6tb1bsj  SUDOC: 02665234X  Trove: 801765  ULAN: 500242756  VcBA: 495/29827  VIAF: 78769600   WorldCat (עם VIAF): 78769600 
קיקרו נואם נגד קטילינה ציור מאת צ'זארה מאקארי (Cesare Maccari)
Opera omnia, 1566
פסח שנער

| --- | --- |
פסח שנער
 לידה:  6 בפברואר 1914 ריגה, לטביה
 פטירה:  24 במרץ 2013 (בגיל 99) ישראל
 ענף מדעי:  אסלאם וערבית
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 תאריך עלייה:  17 באפריל 1935
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  שלמה דב גויטיין
 תלמידי דוקטורט:  ירון צור 
 בת זוג:  בלומה (בוסיה) לבית רפופורט
 
פסח שִׁנְעָר (שוסר) (6 בפברואר 1914 - 24 במרץ 2013) היה חוקר תרבות האסלאם והשפה הערבית ומילונאי ישראלי - אחד משני המחברים של מילון איילון-שנער. עד מותו היה פרופסור אמריטוס במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו ופועלו

פסח שנער נולד כפסח שוסר בריגה שבלטביה ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בעת המלחמה נקלע אביו כסוחר למזרח הרחוק, ונשאר שם עד תום המלחמה, אז הצטרף למשפחה. בילדותו למד בחדר ובנערותו בבית ספר עממי גרמני ובהמשך בגימנסיה פרטית גרמנית, שם למד לטינית. בריגה הצטרף לשורותיה של היודנשטאט-פארטיי (Judenstaatpartei - "מפלגת המדינה היהודית"), כפי שנקראה שם מפלגת המדינה העברית, מפלגתם של רוויזיוניסטים שהחליטו להישאר בהסתדרות הציונית, כאשר זאב ז'בוטינסקי הקים את ההסתדרות הציונית החדשה ב-1935. שנער עבר הכשרה חקלאית בחוה של גוי ואחר כך הכשרה עירונית בבית חרושת של זכוכית ליד ריגה וקיבל סרטיפיקט של פועל (חלוץ בלשון הימים ההם), הוא נפרד ממשפחתו ולא ראה אותם שוב, כולם נספו בשואה. עלה לישראל ב-17 באפריל 1935, בריגה התחייב ללכת לקיבוץ שתקים מפלגת יודנשטאטפארטיי ליד נס ציונה בגבעת טירת שלום. הקיבוץ התפרק אחרי חצי שנה, אך שנער נשאר לעבוד בפרדסי הסביבה, שם עבד יחד עם ערבים בדואים, מהם למד את השפה הערבית בלהג בדואי. ב-1937 עבר לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית. למד לתואר שני בשפה וספרות ערבית כמקצוע ראשי ובתרבות האסלאם (כולל דת האסלאם) ולימודים קלאסיים (יוונית ולטינית) כמקצועות משניים (באותה תקופה היו שלושה חוגים, והלימודים היו ישירות לתואר שני). הוא התפרנס ממתן שיעורים פרטיים וקיבל תואר שני ב-1945.
ב-1940 התחתן עם בלומה (בוסיה) לבית רפופורט. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב להגנה ושירת בפלוגת הרכבות שהקימו הבריטים. בתום לימודיו ב-1945 התקבל למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ושקד על הקמתו של ארכיון של המזרח התיכון.
בשנות הארבעים חיבר יחד עם דוד איילון את המילון הערבי-עברי ללשון הערבית החדשה, שראה אור ב-1947. מילון איילון-שנער נותר המילון הפופולרי ביותר לשפה הערבית בישראל במשך עשרות שנים, והמשיך להתפרסם למעלה מיובל שנים לאחר מהדורתו הראשונה. על יסוד מילון זה נבנה המילון הערבי-עברי המקוון של פרופ' מנחם מילסון.
ב-1949, לאחר הקמת המדינה, הצטרף שנער למחלקת החקר של משרד החוץ והיה הממונה במשרד החוץ על חקר מדינות המגרב (צפון אפריקה) כולל יהודיהן. הוא עסק בכתיבת סקירות דו-שבועיות על העולם הערבי. ב-1957 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על עבודה בנושא: "תקורת הלאומנות הערבית באפריקה הצפונית המערבית". הוא כתב את הדוקטורט בהנחייתו של פרופסור שלמה דב גויטיין. באותה שנה הוזמן למשך שלוש שנים וחצי להיות מרצה בדרופסי קולג' שבפילדלפיה, שימש כמרצה בכיר ללימודי ארצות האסלאם, והיה מרצה אורח באוניברסיטה המורמונית בריגהאם יאנג שביוטה. הוא שב לישראל ביולי 1960 והתקבל כמרצה בכיר במכון למדעי המזרח שבאוניברסיטה העברית, לימים המכון ללימודי אסיה ואפריקה, שם לימד הן שפה וספרות ערבית והן את דת האסלאם. שנער הנהיג את לימודי המגרב באוניברסיטה העברית. הוא עשה שבתונים במרכז ללימודים ים-תיכוניים באקס-אן-פרובאנס, באוניברסיטת פריז ובמכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO (אנ')) בפריז. ב-1983 יצא לפנסיה כפרופסור מן המניין.
על שמו נקרא מרכז "שנער" של יחידה 848 שפעל בבסיס אום חשיבה בסיני בשנים 1969–1979 ועסק באיסוף מודיעין תקשורת מילולית (מדוברת וכתובה) (קומינט).
בנו הבכור דוד שנער הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון לארגונומיה והמדען הראשי של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. בנו הצעיר יוסי (ג'וזף) שנער הוא פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת מדינת איווה. נכדו אדם שנער הוא חבר סגל בבית הספר למשפטים ע"ש רדזינר באוניברסיטת רייכמן בהרצליה.
מחקריו > תיאור מחקריו

פסח שנער עסק בעיקר בשלושה תחומים: האחד הוא תולדות הספרות הערבית הקלאסית למן תחילתה עד המאה ה-12–13, חורבנה של בגדאד בידי המונגולים ב-1258. התחום השני היה תרבות האסלאם ובראש ובראשונה דת האסלאם לחלקיה השונים ולדיניה, למוסדותיה וגלגוליה בפוליטיקה ובהלכה. התחום השלישי היה המגרב, הכולל את ארבע המדינות הערביות המצויות ממזרח לאוקיינוס האטלנטי: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב.