סוניצ'קה
ניתוח

על פי אוליצקיה, "סוניצ'קה" הוא ”ספר על ספרים, על קריאה ועל משפחה. ככלל, הקו המשפחתי מצטייר בעיניי כחשוב להפליא בחייו של אדם [...]”. עם זאת, לא ניתן שלא לשים לב לתפקיד המכריע שממלאות הדמויות הנשיות בנובלה זו ובנוספות פרי עטה של אוליצקיה. למרות שלאורך העלילה נדמה כי סוניצ'קה היא דמות משנית, הצופה מהצד על התרחשויות החיים, היא למעשה הגיבורה האמיתית. באמצעות אישיותה הייחודית, בהיותה ענווה ונחבאת אל הכלים, מצליחה סוניצ'קה להתעלות מעל לרגשות הקנאה והטינה, כפי שבא לידי ביטוי ברומן בין רוברט ליאסיה. כאשר סוניצ'קה עומדת על טיבו של הרומן בין השניים, היא איננה נוטרת טינה לשניהם, אלא מבינה שרוברט פעל מתוך דחפיו בחיפוש אחר בת זוג צעירה יותר. עובדה זאת משתקפת במחשבותיה שלאחר גילוי המעשה: ”כמה זה הוגן שתהיה לצידו היפהפייה הצעירה הזאת [...] ובאיזו חוכמה פעלו החיים כששלחו לו לעת זקנה פלא כזה [...]” דוגמה נוספת לאותה גישה ענווה וצנועה מתבטאת בתפיסת העולם שלה; כיוון שמילדותה חייתה בעולם שכולו בדוי, היא מתייחסת לחייה באופן דומה, כאילו נכתבו על ידי מישהו חכם ממנה. גם כאשר היא סובלת מתלאות והזנחה, היא ממלמלת, "אלוהים, אלוהים, בעבור מה זכיתי לאושר כזה?" קוראים אחדים עלולים לראות בדמותה של סוניצ'קה פתיה תמימה,, אך זוהי דווקא ההבנה העמוקה של סוניצ'קה על החיים שמשתקפת מבחירותיה כיצד להגיב להתרחשויות השונות בחייה.
בניגוד לתיאורי נשים קודמים בטקסטים הרוסיים של המאה ה-20, סוניצ'קה מתוארת באופן גס ובלתי מחמיא: ”אפה אכן היה אגסי וחסר צורה, ואילו סוניצ'קה עצמה, גבוהה וגמלונית, רחבת כתפיים, רגליה כחושות ואחוריה מדולדלים מישיבה.” בתחילה, מראה הלא-מושך גורם לה להיראות מעוררת רחמים וצנועה. ומאוחר יותר בנעוריה, כאשר היא זוכה ללעג מהסביבה בעקבות אהבה נכזבת, ההבנה כי לעולם לא תהיה יפה פוטרת אותה ממרדף אחר אהבה, ומפנה לקורא מקום למבט על אישיותה. פגמיה החיצוניים רק מדגישים את רוחה האיתנה ואת עומק נפשה. אוליצקיה משרטטת תמונה פנימית ולא מצונזרת של סוניצ'קה, מה שהופך את הבדידות והכאב שלה למוחשיים יותר. בהשוואה לאידיאלים של הנשיות הרוסית והעידן המודרני החדש, קל יותר לחוש אהדה וכבוד לדמויות כמו סוניצ'קה, הקרובות יותר לקרקע המציאות. כמו כן, התמקדותה של אוליצקיה במראה הרגיל ובמאבקיה היום-יומיים מדגישה את סדר היום המפרך שלה: טיפול צייתני בבני המשפחה בכל יום, דאגה לרווחתם הנפשית והפיזית של אחרים, וכן הכנת ארוחות חמות שלוש פעמים ביום. אוליצקיה אינה מדגישה את "פן עקרות הבית" של סוניצ'קה אך מצדיעה לה בשל מסירותה הבלתי מעורערת למשפחתה, כמו גם לאינספור עקרות בית אחרות העושות כמיטב יכולתן עבור משפחותיהן.
דוגמה נוספת לאישיותה החזקה של סוניצ'קה מתבטאת בבתה, טניה. הן סוניצ'קה והן טניה מתוארות כחסרות-חן במובן המקובל, ואפילו כמכוערות ביחס לסטנדרטים מסוימים. חיי השתיים יכלו בקלות להיות מוגדרים לפי מראן החיצוני, אולם בחירתה של סוניצ'קה לפצות על כך ולהעניק לבתה את שחסר לה בילדותה – היא עוד הוכחה לאישיותה החזקה. סוניצ'קה מצליחה לטוות סביב בתה את הסביבה החמה והמעודדת שחסרה לה כשגדלה. עם ההאהבה ותשומת הלב הבלתי מעורערות של אמה, טניה גדלה ומתפתחת לאישה צעירה בעלת ביטחון עצמי רב, המפצה על החסר ביופייה; גם אם היא אנוכית, שלעולם נוטרת לאמה על הבושה וההשפלה שגרמה בילדותה. על אף מגבלותיה, טניה הופכת להיות הגרסה הפמיניסטית והעצמאית שסוניצ'קה מעולם לא יכלה להיות. לדוגמה: היא אוספת מחזרים רבים סביבה, יוצאת לטייל בעולם, ובסוף העלילה אף זוכה במשרה נחשקת באו"ם.
הן ב"סוניצ'קה" והן ביצירות אחרות ניתן לראות כיצד מעמידה אוליצקיה שוב ושוב את הנשים במרכז העלילה של הסיפורים שהיא כותבת. בהיבט כזה או אחר, הנשים הן תמיד הדומיננטיות בסיפוריה, מתכננות בשקט תוכניות, משתלטות בצורה מוכשרת על חייהן, ודואגות לגברים "החלשים והטיפשים" שבתחילה מחלצים אותן מעוני ומאזורי הספר אך בסופו של דבר מאכזבים אותן. בביקורת על "סוניצ'קה" ויצירות נוספות כתבה רות וולך מאוניברסיטת דרום קליפורניה: ”מכיוון שאוליצקיה נולדה בבשקיריה, היא מביאה לתוך סיפוריה רגישות מהפריפריה, מהמקום שבו המקומיים והרוסים היו צריכים ללמוד לחיות זה לצד זה בלי לעורר פרובוקציות. דמויותיה אוהדות, בין אם הן דתיות, יהודיות, ילדות או זקנות; רובן נשים. [...]
בעוד שהדמויות [הנשיות] בכל הסיפורים הללו מעוררות את רחמינו מדי פעם, הן מצליחות לבנות את חייהן למרות כל הסיכויים, ואולי אפילו לשלוט בהם.”
דברים ברוח דומה ניתן לראות בדבריו של מבקר הספרות של העיתון "הארץ", לאו גורביץ, בביקורת על "נשות הספר הרוסי". על הדמויות הנשיות שבספרה כתב גורביץ:

”שלוש משימות הועיד הגורל לאשה הרוסית הכפרית: להינשא לעבד, להעמיד לעבד בן ולהשתעבד לו עד הקבר. כך כותב ניקולאי נקרסוב בפואמה עגומה למדי על חיי האיכרים ברוסיה של המאה ה–19. מכאן גם שואלת לודמילה אוליצקיה את שמו של אחד מסיפוריה, "נשות הסְפָר הרוסי", [...] אבל הרפרור הספרותי הוא כמובן אירוני: בעוד נקרסוב מצייר דיוקן רומנטי של האשה הרוסית המסורה ושל הקורבן שהיא נאלצת להקריב, נשות המאה ה-20 אצל אוליצקיה מקלקלות את השורה, מקצתן לפחות — הן שוכבות עם מי שהן רוצות, עוזבות הכל ובורחות ואינן מתגוררות רק ב"סְפָר", אלא גם במוסקבה ובלנינגרד, בניו יורק ובציריך.”