stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גונגה דין
תקציר העלילה

שנת 1880 בערך, בצפון הודו יש מרידה של שבט "טאג" בפיקודו של הגורו (אדוראדו קיאנלו). הם פושטים על שיירות וכפרים וחותכים קווי טלגרף. קולונל וויד (מוטגיו לאב) שולח כוח של צבא הודו הבריטית ובראשו שלושה סרג'נטים של חיל ההנדסה המלכותי - ארצ'י קאטר (קרי גרנט), "מק" מק'הנסי (ויקטור מקלגלן) וטומי בלנטיין (דאגלס פיירבנקס הבן). מטרתם לגלות מה קרה בכפר טאנטרום שהקשר איתו נותק.
הסרג'נטים רכובים על סוסים ואחריהם ההודים ובסוף השיירה משתרך מחלק המים גונגה דין (סאם ג'אפה) שחולם להפוך לחייל בשירות הוד מלכותה.
הם מגלים כפר נטוש והרוס. לפתע הם מותקפים על ידי כוח גדול של מורדים. בקרב נופלים חללים משני הצדדים וגונגה מצטיין בו. לבסוף הם מצליחים להימלט על ידי קפיצה לנהר מגובה רב. קולונל וויד מזהה את הגרזן שהביא גונגה כשייך לשבט הטאג.
קולונל וויד מתכנן קרב גדול נגד המורדים. בינתיים בלנטיין עומד להתחתן עם ארוסתו אמי (ג'ואן פונטיין) ושני חבריו עושים הכול כדי שיישאר איתם לפחות לפעולה הזאת. בינתיים צופה גונגה באימונים ובתרגילי הסדר של החיילים ומחקה אותם, גם הוא רוצה להיות חייל.
גונגה דין מגלה לקאטר כי לא רחוק מהמחנה יש מקדש לאלה קאלי ובה יש הרבה זהב. קאטר מתלהב ורוצה ללכת לשם אבל מק'הנסי שמבוגר ושקול ממנו אוסר עליו וכולא אותו במחנה.
קאטר זועק לגונגה לעזרה וזה משחרר אותו בעזרת פיל שהורס את תא המעצר. הם ממשיכים לכיוון המקדש וצופים בטקס בו נואם הגורו לפני מאמיניו/לוחמיו על הצורך להרוג את הכובשים הבריטים הזרים. קאטר חושף את עצמו וגונגה מנצל את המהומה וחומק להזעיק את שני הסרג'נטים האחרים.
הטאגים מענים את קאטר אבל הוא לא מגלה להם את סודות המתקפה המתוכננת. בינתיים חוזרים למקום גונגה והסרג'נטים וגם הם נתפסים.
הגורו לוחץ על מק'הנסי לגלות את הסודות וכשהוא מסרב מתחילים להצליף בו. הוא אומר לבסוף שהוא מוכן לגלות לגורו ביחידות וכשהלוחמים יוצאים, הם סוגרים את הדלת בבריח ונועלים את הגורו איתם. הם עולים לגג המקדש שם יש פסל מזהב של קאלי. הגורו מתאר לפניהם את כוחותיו הגדולים - רגלים, פרשים ותותחים לקראת ההתקפה. המורדים לא מוכנים לזוז כשמנהיגם בשבי ולכן הוא מתאבד על ידי קפיצה לבור נחשים ארסיים. כעת המורדים מוכנים לקרב.
קאטר וגונגה פצועים ורואים בעיניים כלות איך הכוח הבריטי הגדול עומד להיכנס לתוך המלכודת.
בשארית כוחותיו מטפס גונגה על פסל קאלי ובידו חצוצרה. הוא מחצצר לבריטים על הסכנה וקולונל וויד מבין, עוצר את הטור ומחלק אותו בהתאם לתוכניתו.
בקרב הגדול נהרג גונגה אבל המורדים מובסים. צמוד לקולונל נמצא העיתונאי רודיארד קיפלינג (רוברט שפילד) שרושם את מהלך הקרב. בתום הקרב נקברים ההרוגים וגונגה זוכה לקבורה מכובדת והעלאה לדרגת קורפורל. הקולונל מקריא ליד קברו את הפואמה שזה עתה חיבור לזכרו רודיארד קיפלינג ומסיים במשפט המפורסם ממנה: "You're a better man than I am, Gunga Din!‎".
לבסוף מושמעת נעימת "Auld Lang Syne" ורוחו של גונגה מופיעה מעל המחנה כשהוא מחייך וגאה במדי חייל בריטי.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קרי גרנט | ארצ'י קאטר | סרג'נט |
| ויקטור מקלגלן | "מק" מק'הנסי | סרג'נט |
| סאם ג'אפה | גונגה דין | מחלק מים |
| דאגלס פיירבנקס הבן | טומי בלנטיין | סרג'נט |
| ג'ואן פונטיין | אמי | ארוסתו של בלנטיין |
| אדוארדו קיאנלו | גורו | מפקד שבט ה"טאג" |
| מונטגיו לאב | קולונל וויד |  |
| רג'ינלד שפילד | רודיארד קיפלינג | עיתונאי ומשורר |
מורשת הסרט

יוסי בנאי מזכיר את "גונגה דין" בשירו מ-1980, "אני וסימון ומואיז הקטן".
ב-1999 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט לשימור בספריית הקונגרס בהיותו בעל משמעות היסטורית, תרבותית ואסתטית.
ב-1962 הופק רימייק בשם שלושה סרג'נטים בהשתתפות חבורת הראט פאק. העלילה הועברה לארצות הברית  במלחמה נגד אינדיאנים קיצונים.
הסרט נבחר במקום ה-74 ברשימת "מאה שנים... מאה השראות".
בת'אני המילטון

| --- | --- |

בת'אני המילטון
 לידה:  8 בפברואר 1990 (בת 34) ליהואה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  Myron B. Thompson Academy 
 תקופת הפעילות:  מ-2003666 
 bethanyhamilton.com
 
בת'אני מיילני המילטון (באנגלית: Bethany Meilani Hamilton; נולדה ב-8 בפברואר 1990) היא גולשת גלים מקצועית אמריקאית.
ביוגרפיה

המילטון נולדה בהוואי  ב-8 בפברואר 1990 וגדלה בהוואי  ובגיל 8 השתתפה לראשונה בתחרות גלישה. היא פרצה לציבור  אחרי שאיבדה את זרועה השמאלית בהתקפת כריש טיגריסי, ב-31 באוקטובר 2003, כשהייתה בת 13. המילטון השתקמה במהירות, וכבר בינואר 2004, כחודשיים אחרי המקרה המצער, חזרה להתחרות. ב-2007 הפכה למקצוענית.
המילטון כתבה על קורות החיים שלה בספר האוטוביוגרפי Soul Surfer: A True Story of Faith, Family, and Fighting to Get Back on the Board, שיצא לציבור בשנת 2004.
סיפורה של המילטון הפך להשראה להרבה מאוד אנשים, והיא התחילה להופיע בעיתונות ובטלוויזיה. היא ובני משפחתה הקימו את ארגון הצדקה Friends of  מטרתו לסייע לאנשים שעברו  תקיפות כרישים ולאנשים שגפיהם שהיו בתאונות.
ב-2011 ביים שון מקנמרה (אנ') את סרט הקולנוע "גולשת בנשמה" (אנ') שעוסק בסיפורה של המילטון. הסרט מבוסס על ספרה ועל ראיונות איתה ועם בני משפחתה. המילטון עצמה הציעה את אנה-סופיה רוב לתפקיד הראשי, ומופיעה בסרט בקטעי הגלישה.
בת'אני השתתפה יחד עם בן זוגה בעונה ה-25 של "המירוץ למיליון", ואפילו הגיעה  לגמר וניצחה מקום שלישי. לה ולבעלה אדם יש שלושה ילדים.
ברלין המערבית

ברלין המערבית הוא השם שניתן למובלעת בתוך מזרח גרמניה, שהייתה חלקה המערבי של העיר ברלין, בין השנים 1949–1990 – התקופה שבה היה חלק זה של העיר אזור כבוש על ידי בעלות הברית – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, ששלטו בשלושה אזורים במערב העיר. חלקה המזרחי של העיר (ברלין המזרחית) נשלט על ידי ברית המועצות, בהתאם להסכמים שנערכו בין בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה. בהמשך, בניגוד להסכמים אלה, הפך לבירת גרמניה המזרחית.
ברלין המערבית הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית אולם דה יורה הייתה שטח כבוש.
בשנת 1961 החלה גרמניה המזרחית בבניית חומת ברלין על מנת למנוע בריחת אזרחיה לברלין המערבית ממזרח העיר.
חלק זה של העיר נקרא באופן רשמי "ברלין (מערב)", "Berlin (West)", על ידי ממשלת גרמניה המערבית.
היסטוריה

בהתאם להחלטות בעלות הברית בוועידת פוטסדאם, הוחלט על חלוקת גרמניה הנאצית בין בעלות הברית – ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וצרפת. ההסכם קבע כי בעלות הברית ישלטו בשטח הכבוש עד שתוקם ממשלה גרמנית המקובלת על כל בעלות הברית. גרמניה חולקה לארבעה שטחי כיבוש, וכן העיר ברלין, אשר הייתה באזור הכיבוש הסובייטי, חולקה בין ארבע בעלות הברית.
ההסכם קבע כי כיבוש ברלין יסתיים רק בהסכמת ארבע בעלות הברית. בשל העובדה שאזורי הכיבוש הצרפתי, האמריקאי והבריטי היו מרוחקים מברלין, נקבע כי יהיו מספר מסלולים אוויריים וכן דרכי רכב ומסילות ברזל שיקשרו אותה לאזורי הכיבוש.
בעת כריתת ההסכם סברו בעלות הברית כי גרמניה בכלל, וברלין בפרט, תאוחדנה זמן קצר לאחר מכן, אולם בשל פרוץ המלחמה הקרה הופסקה האדמיניסטרציה המשותפת והוקמו בברלין שני שלטונות מוניציפליים נפרדים.
בשנת 1948 ניסו הסובייטים להביא לעזיבת הכוחות המערביים ממערב העיר באמצעות מצור יבשתי וחסימת דרכי הגישה (ברכב ובמסילות ברזל) אל מערב ברלין.
סגר זה כשל בשל רכבת אווירית שסיפקה מזון ודלק לתושבי העיר. בעקבות כישלון הסגר הקימו הסובייטים בשנת 1949 את גרמניה המזרחית ובמקביל קמה גרמניה המערבית. חלקה המערבי של ברלין היה בלב גרמניה המזרחית. בשנת 1952 סגרה גרמניה המזרחית את גבולותיה ואסרה על אזרחיה לצאת מהמדינה. אולם, לאורך כל שנות ה-50, ולאור העובדה שניתן היה לעבור בין שני חלקי העיר (מערכות האו באן והאס באן פעלו בין שני חלקי העיר), רבים מתושבי גרמניה המזרחית ברחו למערב דרך העיר ברלין.
בשל בריחת תושבים רבים ממזרח המדינה למערבה דרך העיר החליטה ממשלת גרמניה המזרחית על הקמת חומת ברלין וב-12 באוגוסט 1961 החלה בניית הפרדה פיזית בין שני חלקי העיר.
ב-26 ביוני 1963, ביקר נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי במערב העיר ונשא בה את נאומו המפורסם המביע את מחויבותה של ארצות הברית לביטחונה ולרווחתה של ברלין, וקרא בגרמנית "אני ברלינאי" כביטוי של הזדהות ושל תמיכה מוסרית בתושבי העיר.
הסכמים בין ארבע בעלות הברית מספטמבר 1971 ומאי 1972 איפשרו את הסדרת החיים בעיר המחולקת ואפשרו לתושבי גרמניה המערבית וברלין המערבית לבקר במזרחה.
בשנת 1987, ביקר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשער ברנדנבורג ונשא נאום בו הוא קרא למיכאיל גורבצ'וב, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות להפיל את חומת ברלין.
עם נפילת חומת ברלין, ב-9 בנובמבר 1989, אוחדו שני חלקי העיר בפועל (אף שדה יורה נותרו כשטח כבוש). הסכם בין בעלות הברית ושתי הגרמניות איפשר את איחוד גרמניה ואת איחוד שני חלקי העיר ב-3 באוקטובר 1990.
מעמד חוקי

בהתאם להסכם שנחתם בין שתי בעלות הברית הייתה ברלין שטח כבוש על ידי המעצמות. ההסכם קבע כי רק בהסכמת ארבע בעלות הברית יפסק הכיבוש. בשל המלחמה הקרה לא הגיעו המעצמות להסכם. ברית המועצות הכריזה על סיום הכיבוש של גרמניה המזרחית וברלין המזרחית והקמת מדינה גרמנית עצמאית (היא גרמניה המזרחית) באופן חד צדדי. בעלות הברית האחרות לא הכירו בסיום הכיבוש.
"דה פקטו" הייתה ברלין המערבית חלק מגרמניה המערבית. תושבי מערב ברלין היו אזרחי גרמניה המערבית, ויכלו להגיע באופן חופשי לגרמניה המערבית. לא הייתה אזרחות נפרדת לתושבי העיר על אף היותה שטח כבוש.
"דה יורה" הייתה ברלין המערבית שטח כבוש. ראש העיר הנבחר קיבל את סמכותו משלטונות הכיבוש, לתושבי מערב העיר לא הייתה זכות הצבעה לבונדסטאג ולבונדסראט (בתי המחוקקים של גרמניה המערבית) (בפועל, התושבים אכן שלחו משלחת של 20 נציגים חסרי זכות הצבעה לבתי המחוקקים של – כאשר הנציגים נבחרו על ידי בית המחוקקים והסנאט של אזור ברלין).
החוקה המערב גרמנית לא חלה על תושבי ברלין המערבית ולכן חובת הגיוס לבונדסוור לא חלה עליהם. מסיבה זו הייתה ברלין המערבית אזור מגורים מועדף על הרוצים להשתמט מהשירות הצבאי.
בשל ההסכמים בין בעלות הברית אשר קבעו כי רק מטוסים אמריקאיים, צרפתים ובריטיים יוכלו לעבור במסדרונות האוויר, חברת התעופה לופטהאנזה לא יכלה לנחות בברלין המערבית.
כמו כן, בברלין המערבית פעלה רשות דואר נפרדת מזו שפעלה במערב גרמניה. רשות זו הנפיקה בולי דואר משלה עד שנת 1990.
רובעי ברלין המערבית

מערב ברלין כוללת את רובעי העיר הבאים:
האזור האמריקאי:
נויקלן
קרויצברג
שנברג
שטגליץ
טמפלהוף
צלנדורף
רבעים באזור הבריטי:
שרלוטנבורג
טירגארטן
וילמרסדורף
שפנדאו
רבעים באזור הצרפתי:
רייניקנדורף
ודינג
ראו גם

מזרח ברלין
הסגר על ברלין
חומת ברלין
תחנות רפאים
צ'ק פוינט צ'ארלי
הרכבת האווירית לברלין
לקריאה נוספת

פרדריק טיילור, חומת ברלין: 13 באוגוסט 1961 – 9 בנובמבר 1989 (מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש), הוצאת מטר, תשס"ט, 2008.
פרידריך קמפ, ברלין 1961, (מאנגלית: כרמית גיא), הוצאת עם-עובד, ספריית אופקים, 2016.
חומת ברלין ומעברי הגבול השונים
כלי רכב צבאיים אמריקאים בשכונת צלנדורף שבברלין המערבית
גשר החירות (נובי סאד)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר, גשר מעוגן כבלים 
 מיקום:  נובי סאד 
 מדינה:  סרביה סרביה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2005 (מחודשת)
 תאריך פתיחה רשמי:  11 באוקטובר 2005 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 עלות:  40,000,000 אירו (נכון ל־2005) 
 אדריכל:  ניקולה היידין 
 מידות
 אורך:  1,312 מטר
 גובה:  60 מ' 
 קואורדינטות:  45°13′58″N 19°50′56″E﻿ / ﻿45.23278°N 19.84889°E﻿ / 45.23278; 19.84889
  (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי גשר החירות(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי גשר החירות
 
גשר החירות (בסרבית: Мост слободе - "מוסט סלובוד") הוא גשר מעוגן כבלים החוצה את נהר הדנובה בעיר נובי סאד שבסרביה.
הגשר הוקם בשנת 1981 אולם נהרס במהלך הפצצות נאט"ו ב-4 באפריל 1999. הגשר הוקם מחדש במימון האיחוד האירופי, בתכנונו של האדריכל ניקולה היידין ובעלות של 40 מיליון אירו ונפתח ב-7 באוקטובר 2005.
אורכו של המקטע המרכזי של הגשר 351 מטרים, אורכו הכולל 1,312 מטרים ורחבו 27.60 מטרים.
מבט על הגשר
ברלין המזרחית

ברלין המזרחית (בגרמנית: Ost-Berlin בגרמניה המזרחית ו-Berlin (Ost) בגרמניה המערבית) היה האזור במזרח העיר ברלין אשר בין השנים 1949–1990 שימש כחלק מהאזור הסובייטי של גרמניה ובהמשך, על אף היותו אזור כבוש על ידי כוחות ברית המועצות, שימש כבירת גרמניה המזרחית.
בין 13 באוגוסט 1961 ל-9 בנובמבר 1989 הפרידה חומת ברלין בין ברלין המזרחית לברלין המערבית.
ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת אשר שלטו בשלושה אזורים שהיוו יחד את ברלין המערבית לא הכירו בהיות החלק המזרחי של העיר בירת גרמניה המזרחית וזאת לאור ההסכם בין המדינות הקובע שהעיר היא שטח כבוש, ומכיר רק בשליטה הסובייטית בעיר. רק בשנות ה-70 הוקמו שגרירויות מערביות במזרח העיר, אף שהעיר לא הוכרה מעולם על ידי מדינות המערב כבירת גרמניה המזרחית, ומדינות נאט"ו התייחסו אל העיר כאל "מושב הממשלה" ולא כאל הבירה הרשמית.
ב-3 באוקטובר 1990 אוחדו ברלין המזרחית והמערבית לאחר איחוד גרמניה.
מזרח ברלין כיום

מאז איחוד שני חלקי העיר ברלין השקיעה ממשלת גרמניה כספים רבים לאיחוד התשתיות והשירותים בין שני חלקי העיר ולהעלות (להתאים) את רמת התשתיות והשירותים שבמזרח העיר לזו שקיימת במערב העיר. יחד עם זאת עדיין ניתן לראות הבדלים בין שני חלקי העיר. וזאת לאור העובדה שבמזרח העיר נעשו פחות מאמצים במהלך השנים לתקן את נזקי מלחמת העולם השנייה ועדיין נותרו בניינים רבים עליהם ניתן לראות את נזקי המלחמה. כמו כן, סגנון הבנייה הקומוניסטי במזרח העיר יצר קו רקיע שונה מזה המצוי במערב העיר.
רבעי ברלין המזרחית

מזרח ברלין כוללת את הרבעים הבאים:
הוהנשנהאוזן (מאז 1985)
הלרסדורף (מאז 1986)
טרפטו
ליכטנברג
מיטה
מרצאן (מאז 1979)
פנקו
פרידריכסהיין
פרנצלאואר ברג
קפניק
וייסנזה
גלריית תמונות

דירות בשדרת קרל מרקס
ראו גם

גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה
חומת ברלין
המלחמה הקרה
צ'קפוינט צ'ארלי
תחנות רפאים
לקריאה נוספת

פרדריק טיילור, חומת ברלין: 13 באוגוסט 1961 - 9 בנובמבר 1989 (מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש), הוצאת מטר, תשס"ט, 2008.
ג'ימזו

| --- | --- |

שרידי מבנה מהכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת רמלה
 חבל ארץ:  השפלה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-16
 שטח:  9,681 דונם עות'מאני (1945)
 גובה:  161 מטרים
 סיבת נטישה:  מבצע דני
 תאריך נטישה:  10 ביולי 1948
 יישובים יורשים:  גִמזוֹ
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,510 (1945)
 קואורדינטות:  31°55′51″N 34°56′47″E﻿ / ﻿31.93081389°N 34.94635833°E﻿ / 31.93081389; 34.94635833 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ג'ימזו(למפת גוש דן רגילה) ג'ימזו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'ימזו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'ימזו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ג'ימזו (בערבית: جمزو) היה כפר ערבי בארץ ישראל, בירכתי השפלה, כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ללוד ובסמוך לדאניאל, בגובה 150 מטר מעל פני הים. הכפר נכבש ב-10 ביולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות במבצע דני על ידי חטיבת יפתח ותושביו עזבו אותו. סמוך למקום הכפר הוקם ב-28 בפברואר 1950 המושב גִמזוֹ.
היסטוריה > התקופה התנ"כית

יש הסוברים כי מקור שמו של הכפר הערבי ומיקומו זהים למיקום של "גמזו" הקדומה שנזכרת לראשונה בספר דברי הימים ב', פרק כ"ח, פסוק י"ח: "וּפְלִשְׁתִּים פָּשְׁטוּ, בְּעָרֵי הַשְּׁפֵלָה וְהַנֶּגֶב לִיהוּדָה, וַיִּלְכְּדוּ אֶת-בֵּית-שֶׁמֶשׁ וְאֶת-אַיָּלוֹן וְאֶת-הַגְּדֵרוֹת וְאֶת-שׂוֹכוֹ וּבְנוֹתֶיהָ וְאֶת-תִּמְנָה וּבְנוֹתֶיהָ, וְאֶת-גִּמְזוֹ וְאֶת-בְּנֹתֶיהָ; וַיֵּשְׁבוּ, שָׁם." אירוע זה משויך לתקופת אחז מלך יהודה, בקירוב בשנת 700 לפני הספירה. השרידים הבולטים לעין על התל שעליו היה בנוי הכפר גמזו, הם מהתקופה הרומית ואחריה.
בתקופת המשנה והתלמוד הייתה גמזו עיירה יהודית חשובה, ממנה בא נחום איש גמזו, הידוע באגדת ישראל.
היסטוריה > האימפריה העות'מאנית

היישוב ג'ימזו ביחד עם כול ארץ ישראל, נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית, לאחר שהביסה את הממלוכים קרב מרג' דאבק בשנת 1516. הכפר נכלל בתת-המחוז רמלה (אל-חליל) שהיה חלק ממחוז עזה. ברישומי המס משנת 1596 מתועד כי בכפר ג'ימזו היו 28 משפחות, כולן מוסלמיות; והאוכלוסייה המשוערת עמדה על כ-154 אנשים. עוד עולה מרישומי המס הוא שהם שילמו שיעור מס של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה ופירות, כמו גם עזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסה מזדמנת "; סה"כ 6,990 אקצ'ה.
בשנת 1838 חוקר המקרא אדוארד רובינסון עבר בכפר, ודיווח כי הוא "די גדול", הוא הוסיף שהכפר ממוקם על גבעה, ותיאר שהוא "מהווה מחזה נאה ממרחק." הוא ציין גם כי בכפר היו מגזינים מחתרתיים רבים לאחסון תבואה. בשנת 1863 מצא ויקטור גרן כי הכפר מונה כ-400 תושבים, והוא מוקף בעצי זית ודקל. בכפר היה גם מקאם (מקדש) לסידי אחמד. גרן רושם כי לכל משפחה היה ממגורה משלה.
ברשומה של כפרים עות'מאניים המתוארכת לשנת 1870 מצוין כי הכפר דחימזו (ג'ימזו) מונה 83 בתים ואוכלוסייה של 325 נפש, אם כי מפקד האוכלוסין כלל אך ורק גברים ולכן מידע זה היה חלקי בלבד. בשנת 1882 תיאר סקר מפת הקרן לחקר ארץ ישראל את הכפר ג'ימזו ככפר הבנוי מלבני אדובה, ממוקם על צלע גבעה נמוכה, ומוקף גדרות קקטוסים ועצי זית.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

במפקד האוכלוסין שנערך בארץ ישראל בשנת 1922, על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה ג'ימזו 897 תושבים, כולם מוסלמים, מהמפקד שבוצע ב-1931 עלתה האוכלוסייה ל-1,081 תושבים כולם מוסלמים, בסך הכול נספרו אז 268 בתים. תושבי הכפר בג'ימזו תחזקו באותה תקופה מסגד. בית ספר יסודי הוקם בכפר בשנת 1920, ובאמצע שנות הארבעים למדו בו 175 תלמידים.
הרוב המכריע של תושבי הכפר עבדו בחקלאות. על פי סקר הכפרים שנערך ב-1945, אוכלוסיית ג'ימזו עלתה ל־1,510, תושבים מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 9,681 דונם, על פי סקר קרקעות ואוכלוסיות רשמי. מתוך אותם דונמים 77 דונם הוקדשו להדרים ובננות, בעוד שכ-5,577 דונמים הוקצו לדגנים. 1,605 דונם הושקו או שימשו לבוסתנים, מתוכם 1,400 דונם לזיתים, ואילו 50 דונם סווגו כשטחים ציבוריים בנויים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

ב -10 ביולי 1948 ג'ימזו נכבש בשלב הראשון של מבצע "דני" על ידי חטיבת יפתח.
למחרת (11 ביולי) הודיע מפקדת מבצע יפתח למפקדת מבצע דני כי כוחותיה כבשו את ג'ימזו ודניאל ושצריך להתרכז בפינוי הכפרים ובפיצוץ הבתים כל תושבי הכפר נסו על נפשם וברחו מהאזור בעקבות התקיפות הצה"ליות במקום, רק מספר חודשים לאחר מכן בבספטמבר 1948, 434 בתי הכפר ג'ימזו נהרסו
היסטוריה > תקופת מדינת ישראל

היישוב גמזו הוקם על אדמות הכפר בשנת 1950.ההיסטוריון הפלסטיני וואליד חאלידי תיאר את שרידיו של ג'ימזו בשנת 1992: "כל שנותר מהבתים הוא אבנים, זרועות על האתר וכמה קירות מפוררים. האתר גדוש בשיחים וצמחים קוצניים. צמחייה מסוג אחר צומחת גם בכפר. אדמה, כולל עצי קוץ של ישו, זנב שועל, קקטוסים וכמה עצי זית נטושים. " המשפחה הידועה ביותר מג'ימזו הייתה משפחת אלקעזה.
הערות שוליים

↑  מפה עם סימון הכפר, 1918, גליון Ramleh בהוצאת הצבא הבריטי, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מיכאל אבי יונה, גמזו, הנציקלופדיה מקראית, כרך ב', עמוד 519
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1956.
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 152. Quoted in Khalidi, 1992, p. 386
↑  Robinson and Smith, 1841, vol. 3, p. 56. Also cited in Khalidi, 1992, p. 386, כרך https://archive.org/details/biblicalresearch03robiuoft
↑  Guérin, 1868, pp. 335-336, כרך https://archive.org/details/descriptiongog01gu/page/335/mode/1up?view=theater
↑  Socin, 1879, p. 153 Also noted it to be in the Ramle district, כרך https://archive.org/details/zeitschriftdesde01deut/page/153/mode/1up?view=theater
↑  Hartmann, 1883, p. 140, also noted 83 houses, כרך https://archive.org/details/bub_gb_BZobAQAAIAAJ/page/n948/mode/1up?view=theater
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 297, Quoted in Khalidi, 1992, p. 386, כרך https://archive.org/details/surveyofwesternp02conduoft/page/297/mode/1up?view=theater
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Ramleh, p. 22, כרך https://archive.org/details/PalestineCensus1922/page/n24/mode/1up?view=theater
↑  Mills, 1932, p. 20.
1 2 3  Khalidi, 1992, p. 386
↑  http://users.cecs.anu.edu.au/~bdm/yabber/census/VSpages/VS1945_p29.jpg
↑  https://www.palestineremembered.com/download/VillageStatistics/Table%20II/al-Ramla/Page-115.jpg
↑  https://www.palestineremembered.com/download/VillageStatistics/Table%20III/al-Ramla/Page-165.jpg
1 2  "Jizmu:District of al-Ramla". Palestine Remembered. Retrieved 2007-12-03.
↑  Yiftah HQ∖Intelligence to Dani HQ, etc., 11 July 1948, IDFA 922∖75∖∖1237. Quoted in Morris, 2004, p. 435, כרך https://books.google.co.il/books?id=uM_kFX6edX8C&pg=PA435&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false
1 2  Khalidi, 1992, p. 387
תל גמזו עליו שכן היישוב המקראי
ג'ימזו 1942 1:20,000
ג'ימזו 1945 1:250,000
חיילי חטיבת יפתח לאחר כיבוש ג'ימזו במהלך מבצע דני
גימזו 1870
גופר (פרוטוקול תקשורת)

ערך זה עוסק בפרוטוקול תקשורת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גופר (באנגלית: Gopher) הוא פרוטוקול תקשורת לחיפוש ואחזור מסמכים באינטרנט. לפרוטוקול גופר כמה תכונות שאינן נתמכות באופן טבעי ברשת האינטרנט והוא כופה סידור היררכי נוקשה של המידע המאוחסן בו. התפריטים וממשק המשתמש הם טקסטואליים ומתאימים מאוד לסביבת עבודה שבה המשתמשים מרוחקים מהמחשבים, סביבת עבודה שהייתה נפוצה בעת המצאת הפרוטוקול. פרוטוקול הגופר היה בשימוש עד שהוחלף על ידי פרוטוקול ה-HyperText Transfer Protocol.
הסיבות לשמו של הגופר:
באנגלית המחפש אומר למערכת "go for" (דמיון פונטי).
מערכת האינטרנט נראית כמו סבך של מאורות חולד (gopher).
הגופר הומצא באוניברסיטת מינסוטה. מינסוטה נקראת "Gopher State" וכן קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראות "חולדי הזהב" ("Golden Gophers").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534615505171  GND: 4372140-0  LCCN: sh95000820 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גלימר

מטבע 50 דנאריוס עם פרופיל של גלימר
המיסוריום (צלחת כסף) של גלימר (הספרייה הלאומית של צרפת)
גלימר (בצורה מקורית אולי גיילמיר,  480–553), מלך הוונדלים והאלאנים (530–534), היה השליט הגרמני האחרון של ממלכת הוונדלים הצפון אפריקאית.
ביוגרפיה

הוא הפך לשליט ב-15 ביוני 530 לאחר שהדיח את בן דודו, הילדריק, שהכעיס את האצולה הוונדלית על ידי המרה לנצרות הכלקדונית, מכיוון שרוב הוונדלים בתקופה זו היו מסורים בלהט לנצרות האריאנית.
הקיסר הרומי המזרחי יוסטיניאנוס הראשון, שתמך בהילדריק, הכריז עד מהרה מלחמה על הוונדלים, לכאורה כדי להחזיר לשלטון את הילדריק. ביוני 533 שלח יוסטיניאנוס כוח משלחת בפיקודו של בליסאריוס שהגיע לבסוף לאפריקה בתחילת ספטמבר. בינתיים, בסרדיניה, שהייתה חלק מתחום הוונדלים, התקומם המושל גודאס, גותי, נגד גלימר והחל לקיים יחסים עם יוסטיניאנוס כריבון עצמאי. גלימר, בור או בז לתוכניותיו של יוסטיניאנוס, שלח צבא גדול שהורכב מרוב הצבא הזמין באפריקה תחת אחיו צאזו כדי למחוץ את המרד, כלומר נחיתתו של בליסאריוס הייתה ללא התנגדות.
עם הנחיתה, בליסאריוס צעד מיד לקרתגו, ולבסוף נתקל בהתנגדות ב-13 בספטמבר כאשר התעמת מולו גלימר באד דקימום, 16 מייל מקרתגו. למרות שעמדו ביחס של 11,000 עד 17,000, הקרב היה לטובת הוונדלים עד שאחיו של גלימר אמטוס נהרג, אז איבד גלימר את אומץ ליבו ונמלט. ב-14 בספטמבר 533 נכנס בליסאריוס לקרתגו ואכל בארמונו את המשתה שהוכן לגלימר. עם זאת, בליסאריוס איחר להציל את חייו של הילדריק, שנהרג בפקודתו של גלימר ברגע שהגיעה הידיעה על נחיתת הצבא הקיסרי.
עם זאת, גלימר נמלט מהמרדף הרומי, ובשובו של צאזו מסרדיניה פגש צבא הוונדלים המשולב את בליסאריוס בקרב, הפעם במקום בשם טריקמארום במרחק של כ-20 מייל מקרתגו (דצמבר 533). הקרב הזה היה הרבה יותר עיקש מזה של אד דקימום, אבל הוא הסתיים בתבוסה המוחלטת של הוונדלים, ושוב, בריחתו של גלימר. הוא נסוג אל מונס פפואה  (אולי בהר אדוג, ליד אנאבה)  בגבול נומידיה, שם מצא את עצמו במהרה נצור על ידי כוחות ביזנטיים תחת פאראס.  לפי פרוקופיוס, כשזומן להיכנע, ביקש גלימר במקום זאת מפאראס לשלוח לו כיכר לחם, ספוג ולירה, כדי להפוך את חודשי החורף בפפואה לנסבלים יותר.
לבסוף, במרץ 534, כשתומכיו וילדיהם רעבים והבינו שאין לו סיכוי להחזיר לעצמו את ממלכתו, נכנע גלימר לבליסאריוס וקיבל את הצעת הרומאים לאחוזות עצומות בגלטיה שבהן חי את שארית חייו. לפי פרוקופיוס, עם התפטרותו הוא השיג מידה מסוימת של תהילה אנקדוטית על ידי זעקת הפסוק מקהלת א' 2, 'הבל הבלים, הכל הבל' במהלך מצעד ניצחון בליסאריוס בקונסטנטינופול.
הערות שוליים

↑  "Missorium de Geilamir, roi des Vandales". Médailles et Antiques de la Bibliothèque nationale de France. Medaillesetantiques.bnf.fr. Retrieved 2019-04-06.
↑  The name is attested in this form on coins and in an inscription; see J.B. Bury, History of the Later Roman Empire (London 1923), p. 126, n. 9.
↑  The introduction of Arian Christianity to the Vandal nobility is discussed in H.E. Gieseche 1939. Die Ostgermanen und Arianismus, esp. pp. 167–99; the notorious Vandal persecutions of Catholic Christians in North Africa, recounted by the Catholic bishop Victor of Vita, is translated by John R. C. Martyn, 2008. Arians and Vandals of the 4th–6th centuries: annotated translations of the historical works by bishops Victor of Vita (Historia persecutionis Africanae provinciae) and Victor of Tonnena... (Cambridge), reviewed in The Journal of Ecclesiastical History 61, pp. 579f.
↑  Hodgkin, III, 669.
↑  Procopius, De Bellus III.17.11. Translated by H. B. Dewing, (Cambridge: Loeb Classical Library, 1979), vol. 2, p. 153
↑  For possible location of Mons Pappua see J. Desanges, 1959. "La dernière retraite de Gélimer", Cahiers de Tunisie 7, pp. 429–35.
↑  John Reynell Morell, Algeria: The Topography and History, Political, Social, and Natural, of French Africa, London: Nathaniel Cooke, 1854, p. 197.
↑  Hughes, Ian (2009). Belisarius : the last Roman general. Yardley, Pa.: Westholme. ISBN 978-1594160851. OCLC 294885267.
↑  Procopius, De Bellus IV.6.20; translated by Dewing, vol. 2 pp. 259f
↑  Edward Gibbon, Decline and Fall of the Roman Empire, Vol. 4: Chapter 41: Conquests of Justinian, Character of Balisarius. Part II
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118690337  NKC: av20181015937  SUDOC: 166939439  VIAF: 22935906   WorldCat (עם VIAF): 22935906