stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יבגני איוואנוב
ראשית חייו וקריירה

איוואנוב נולד בפסקוב בשנת 1926, בנו של קצין צבא. הוא הצטרף לצי האדום בשנת 1944. לאחר מכן שירת איבנוב בצי המזרח הרחוק ובצי הים השחור. הוא עבר אימונים ב-GRU (המודיעין הצבאי הסובייטי), לפני שהוצב בלונדון ב-27 במרץ 1960 כעוזר נספח חיל הים הסובייטי. לאיוואנוב התלוותה לבריטניה אשתו מאיה, בתו של אלכסנדר גורקין, יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות. האנגלית של איוואנוב תוארה כשירה ובני הזוג הרוסים היו פופולריים בחוגים חברתיים ודיפלומטיים בממלכה המאוחדת.
כיעד של השירות החשאי הבריטי

איוואנוב התיידד עם האוסטאופת סטיבן וורד לאחר שהוצג בפניו על ידי העורך המנהל של "הדיילי טלגרף" במהלך ארוחת הצהריים במועדון גאריק. בשירות החשאי הבריטי, MI5, ראו באיבנוב עריק פוטנציאלי וביקשו מוורד לנסות לשכנע אותו להעביר את אמונו לבריטניה.
איוואנוב היה במסיבת בריכה באחוזת קליבדן כאשר כריסטין קילר פגשה את ג'ון פרופיומו, שר המלחמה הבריטי. הרומן לאחר מכן של קילר עם פרופיומו נמשך בתקופה בה קיימה גם יחסי מין עם איבנוב. זה היה בתקופה שבה המתחים של המלחמה הקרה כבר הוגברו, רגע לפני משבר הטילים בקובה. וורד ואיבנוב אומרים כי הם ביקשו מקילר לחקור את פרופומו מתי יועברו טילי הגרעין האמריקאים למערב גרמניה.
פרשת פרופיומו

כאשר פרשת פרופיומו התפרסמה, השערורייה בה שר המלחמה ניהל רומן עם פילגשו של מרגל סובייטי הביא למספר שינויים מרחיקי לכת. ברמה האישית, מערכת היחסים של איבנוב עם קילר גרמו למאיה לעזוב אותו והיא חזרה למוסקבה; הקרמלין לא הצליח להראות לו הכרה רבה. הדחייה הכפולה באה לידי ביטוי גם בשתייה כבדה של איבנוב. סטיבן וורד התאבד.
שנים מאוחרות יותר

איוואנוב נקרא חזרה למוסקבה בדצמבר 1962, לפני שפרשת פרויומו הפכה לידיעה ציבורית. עם שובו לברית המועצות המשיך בקריירה הימית שלו, כשהוא נשלח לשרת בצי הים השחור. לא ידוע אם איבנוב המשיך לעבוד עם המודיעין הצבאי אך על פי הדיווחים, הוא זכה במסדר לנין. הוא לא התחתן בשנית. בשנת 1994, איוואנוב נמצא מת בדירתו במוסקבה, גיל 68 היה במותו.
זיכרונות

חלק מזכרונותיו של איבנוב נכתבו על ידי סופר צללים בספר הזיכרונות "המרגל העירום" שפורסם בשנת 1992. בספר הצהיר איבנוב שהוא הצליח להשיג מודיעין צבאי משמעותי באמצעות גישה לחוגים פוליטיים בריטים. עם זאת הוא טען שהממונים עליו במודיעין הצבאי הרוסי לא היו מודעים ליחסיו עם קילר עד לפרוץ הסיפור בבריטניה, מכיוון שהוא לא ראה צורך לדווח להם על יחסיו הפרטיים.
אזכורים תרבותיים

איוואנוב גולם על ידי ירון קראבה בסרט "סקנדל" משנת 1989 ועל ידי איאן קונינגהאם במחזמר הבמה של אנדרו לויד ובר "סטיבן וורד: המחזמר" שנפתח בתיאטרון אלדביץ' ב-19 בדצמבר 2013.
פיטר סלרס הציג את איוואנוב בסרט הקומדיה הבריטית Fool Britannia‏ (1963).
הוא מוזכר בקצרה בפרק 10 של העונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "הכתר".
לקריאה נוספת

Honeytrap (1987) by Anthony Summers & Stephen Dorril, Coronet Books, ISBN 0340429739.
הערות שוליים

↑  Andrew Muir, A History of Modern Britain.
↑  Captain Yevgeny Ivanov, page 7. The Naked Spy, Blake Harbacks Ltd, London 1992.
↑  Summers & Dorrill, chapter 7.
↑  Summers & Dorrill, chapter 8.
↑  Los Angeles Times, 23 January 1994.
↑  The Guardian, 11 March 2006.
↑  New York Times, 20 January 1994.
↑  The Guardian, 11 March 2006.
↑  אילן קפרוב‏, "הכתר" עונה 2 פרק 10: הנסיך, המרגל ונערת הליווי, באתר וואלה, 21 בפברואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136039995  ISNI: 0000 0001 1494 1483  LCCN: nr95045097  NKC: js2014846560  VIAF: 80451589   WorldCat (עם VIAF): 80451589
יחסי ארצות הברית – גרנדה

| יחסי ארצות הברית – גרנדה |
| --- | --- |
ארצות הברית: גרנדה (מדינה)


ארצות הברית: גרנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 344
אוכלוסייה
345,891,750: 117,232
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 1,320
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 11,263
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ארצות הברית–גרנדה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין גרנדה.
ארצות הברית הכירה בגרנדה ב-7 בפברואר 1974, בדיוק באותו היום שבו קיבלה גרנדה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת. ב-29 בנובמבר 1974, ארצות הברית וגרנדה כוננו יחסים דיפלומטים.
הערכה היא שכ-2,600 אמריקאים מתגוררים בגרנדה, בהם כ-8,000 סטודנטים לרפואה ווטרינריה הלומדים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סנט ג׳ורג׳ס.
היסטוריה

ב-7 בפברואר 1974, ארצות הברית הכירה בגרנדה, בדיוק באותו היום שבו קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת. המדינות כוננו יחסים דיפלומטים רשמיים ב-29 בנובמבר 1974.
באוקטובר 1983ֿ, ארצות הברית הובילה את הפלישה לגרנדה במסגרת מבצע אשר נקרא "מבצע זעם דחוף". הפלישה התקיימה בעקבות הפלתו של ראש ממשלת גרנדה מאוריציוס בישוף ותפיסת השלטון על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין.
בנובמבר 1983, ארצות הברית בנתה את שגרירותה בגרנדה.
סיוע ומאבק בפשע

הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי מילאה תפקיד מרכזי בפיתוח של גרנדה. בנוסף לסיוע חירום בסך 45 מיליון דולר לשיקום הוריקן איוון ב-2004, הסוכנות סיפקה יותר מ-120 מיליון דולר לסיוע כלכלי לגרנדה בין השנים 1984 ועד 1993. גרנדה מקבלת סיוע נגד סמים מארצות הברית ולמידה מצבא ארצות הברית על בנייה ופעילויות אזרחיות.
גרנדה וארצות הברית משתפות פעולה באופן הדוק במאבק נגד הברחות סמים ופשע בינלאומי. בשנת 1995, ארצות הברית וגרנדה חתמו על אמנה לאכיפת החוק הימי. ארצות הברית ממשיכה לספק הכשרה, ציוד ואמצעים לכוחות הביטחון וההגנה של גרנדה.
תיירות

גרנדה היא יעד תיירות פופולרי עבור אזרחי ארצות הברית. מתוך 98,548 המבקרים בגרנדה בשנת 2005, כ-25,181 היו אזרחי ארצות הברית.
הסכמים דו-צדדיים

2 במאי 1986: הסכם השקעה דו-צדדי בגרנדה (נכנס לתוקף ב-3 במרץ 1989).
1995: חוק אכיפה ימי.
1996: סיוע משפטי הדדי.
1996: הסכם הסגרה.
יחסים דיפלומטים

שגריר ארצות הברית בברידג'טאון שבברבדוס משמש כשגריר אזורי של ארצות הברית, גם לגרנדה. השגרירות האמריקאית בגרנדה מנוהלת על ידי מתאם ראשי אשר מדווח לשגריר האזורי בברבדוס. מאידך, גרנדה מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די. סי. ובקונסוליות בשיקגו, דטרויט, מיאמי וניו יורק.
יחסי אתיופיה–רוסיה

| יחסי אתיופיה–רוסיה |
| --- | --- |
אתיופיה: רוסיה


אתיופיה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,104,300: 17,098,242
אוכלוסייה
132,911,662: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
163,698: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,232: 13,978
משטר
רפובליקה פדרלית דמוקרטית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי אתיופיה–רוסיה הם היחסים דיפלומטיים בין רוסיה לבין אתיופיה.
היסטוריה > היחסים בין האימפריה הרוסית לאתיופיה

הבכיר הרוסי הראשון שביקר בבירת אתיופיה ויצר קשרים רשמיים עם רשויות המדינה הלגיטימיות של הקיסר מנליק השני היה בשנת 1889 סגן ויקטור פדורוביץ' מושקוב, שביצע פקודה סודית של הקיסר אלכסנדר השלישי. בתחילת 1898 הגיעה לאדיס אבבה המשלחת הדיפלומטית הרוסית בראשות פ' מ' ולסוב, מה ש סימן את תחילת היחסים הרשמיים בין המדינות. המוצלח, לפחות בשלב הראשון (לפני 1907), התפתחות היחסים בין רוסיה לאתיופיה נבעה בעיקר מהעובדה שרוסיה לא השתתפה בחלוקה הקולוניאלית באפריקה, ולכן לא היוותה שום איום על אתיופיה. כיריבה של בריטניה ואיטליה בפוליטיקה האירופית, רוסיה הפכה באתיופיה באופן אובייקטיבי למשקל נגד פוליטי לתוכניות האימפריאליסטיות של מעצמות אלה. משימת המשלחת הרוסית הייתה "לזכות באמון הפגוע, ואם אפשר, להגן עליו מפני תככים של יריבינו הפוליטיים, ובמיוחד הבריטים, הרודפים אחרי יעדים כל כך שאפתניים וטורפים באפריקה." היעדר האינטרסים הפוליטיים והכלכליים המובהקים באתיופיה אפשר לרוסיה לתפוס את מקומו של יועץ מיטיב תחת הקיסר האתיופי. בנוסף, קצינים רוסים, בהשתתפותם במשלחות צבאיות של חיילים אתיופים, תרמו תרומה משמעותית לחיזוק שלמותה הטריטוריאלית של אתיופיה. עם זאת, חוסר העניין של ממשלת רוסיה בענייני אפריקה, שקבע את מקומה של אתיופיה בפריפריה של האינטרסים הפוליטיים של רוסיה, קבע את אופייה הבלתי פעיל והאטה יחסית של הנוכחות הרוסית במדינה זו. מבין כל המעצמות האירופיות, רק רוסיה לא סיכמה הסכם עם אתיופיה שיספק לה את הטיפול הלאומי המועדף ביותר במדינה. ההיסטוריון הסובייטי א.א. חנוב מסביר את היעדר קו ברור של משרד החוץ הרוסי ביחס לאתיופיה בגלל אי התחרות הכספית והכלכלית של רוסיה בהשוואה ליריבותיה העיקריות והצורך להתמקד באזורים בעלי אינטרסים חיוניים של רוסיה באותה תקופה - באירופה, המזרח הרחוק והמזרח התיכון: "היכולות והצרכים של הרוסים הדיפלומטיה לשיתוף פעולה עם אתיופיה לניהול מאבק משותף עם בריטניה פחתה משמעותית לאחר התבוסה של רוסיה במלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905. ולבסוף צומצם לאפס לאחר הצטרפות רוסיה להסכמה המשולשת בשנת 1907.
דיפלומטים רוסים נאלצו לעבוד באתיופיה באווירה של התנגדות הולכת וגוברת מהדיפלומטיה של מערב אירופה, שלא רצתה לחזק את מעמדה של רוסיה במדינה זו. התככים של נציגים דיפלומטיים מערב אירופיים, יחד עם האוריינטציה הפרו-גרמנית ההולכת וגוברת של החלק המשפיע על הממסד האתיופי, הביאו להיעלמותם ההדרגתית של קשרים רוסיים-אתיופים. בשנים ההן, האירוע המוצלח היחיד ביחסים בין המדינות היה התארגנותו ופעילויותיו לאחר מכן של בית חולים רוסי באתיופיה. עם זאת, בשנת 1906 הוא הפסיק את עבודתו, וצוותו הוחזר לרוסיה. עם זאת, באופן כללי, פעולותיה של רוסיה באתיופיה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובעיקר התמיכה הדיפלומטית והחומרית חסרת העניין שלה, היו גורם חשוב לחיזוק מעמדה של מדינה זו.
היסטוריה > יחסי ברית המועצות ואתיופיה

בשנת 1917, עקב העובדה כי תחילה האימפריה הרוסית, ואחר כך הרפובליקה הרוסית שהחליפה אותה, חדלה להתקיים, הופסקו היחסים בין רוסיה לאתיופיה. ניסיונות רוסיה הסובייטית בשנים 1921–1922 וברית המועצות בשנת 1924 לשחזרם כשלו בגלל התנגדות הדיפלומטיה של בריטניה, צרפת ואיטליה, וכן בגלל תגובה פנימית.
למרות היעדר יחסים רשמיים, ברית המועצות ואתיופיה הצליחו לסיים כמה עסקות סחר מועילות הדדית בשנות ה-30 של המאה ה-20. הם איפשרו לאדיס אבבה להשתכנע כי הקשרים הכלכליים הסובייטים-אתיופים המתעוררים חיוביים לעמדת מדיניות החוץ של המדינה. בשנת 1934 פנתה ממשלת אתיופיה לברית המועצות בבקשה מתעקשת להרחיב את הסחר ולהחזיר את היחסים הדיפלומטיים, שהובנו במלואה במוסקבה. עם זאת, המלחמה עם איטליה שפרצה עד מהרה לא אפשרה לממש את כוונותיהם של שני הצדדים.
ב-21 באפריל 1943 חודשו היחסים בין המדינות ביוזמת אתיופיה. בשנת 1977 פרצה מלחמת אוגדן בין אתיופיה לסומליה, שבה תמכה ברית המועצות באתיופיה. בשנת 1978 נחתם חוזה בין ברית המועצות לאתיופיה לשיתוף הפעולה. בסיוע ברית המועצות הוקמו מפעלים תעשייתיים, מתקני אנרגיה באתיופיה, ובוצעה כמות משמעותית של חיפושים גאולוגיים. יותר מעשרים אלף אזרחי אתיופיה קיבלו השכלה במוסדות החינוך של ברית המועצות ורוסיה; כ-5,000 אתיופים עברו הכשרה מקצועית למושאי שיתוף פעולה.
היסטוריה > היחסים עם הפדרציה הרוסית

בראשית שנות ה-90, עקב התפרקות ברית המועצות ושינויים פוליטיים פנימיים באתיופיה, חלה ירידה קלה בהיקף שיתוף הפעולה בין המדינות. נכון לעכשיו שגרירות רוסיה, משרד רוזזרוב זצנטר ובית החולים הצלב האדום הרוסי פועלים באדיס אבבה. מאז שנת 2002 קיים משטר כניסה ללא ויזה בין המדינות לדרכונים דיפלומטיים ושירותים.
נציגויות דיפלומטיות

אתיופיה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ואילו רוסיה מחזיקה באתיופיה שגרירות באדיס אבבה.
יחסי ארצות הברית – הוותיקן

| יחסי ארצות הברית – קריית הוותיקן |
| --- | --- |
ארצות הברית: קריית הוותיקן


ארצות הברית: קריית הוותיקן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 0.49
אוכלוסייה
345,891,750: 498
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 
שגרירים
קן האקט: קרלו מריה ויגאנו
האפיפיור פרנציסקוס וברק אובמה בבית הלבן, 2015
יחסי ארצות הברית-הכס הקדוש הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין "הממשלה האוניברסלית של הכנסייה הקתולית הפועלת מקריית הוותיקן כטריטוריה ריבונית עצמאית". בין שתי הישויות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז ינואר 1984. לפני כן התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לבין מדינת האפיפיור משנת 1797 ועד שבוטלו בשנת 1870, כאשר בין השנים 1848–1867 היו היחסים ברמה של שגרירות. בין 1870 ל-1984 לא התקיימו יחסים רשמיים בין שתי הישויות. לפי מסמך הגדרת היחסים, "ארצות הברית והכס הקדוש מתייעצים ופועלים בשיתוף פעולה בסוגיות בינלאומיות בעלות אינטרס משותף, כולל בתחומי זכויות האדם, שלום עולמי, מניעת סכסוכים, מיגור העוני, הגנת הסביבה וקידום הבנה בין-דתית". בארצות הברית מכהן הנונציו (שליח אפיפיורי) ארכיבישוף קרלו מריה ויגאנו, שגריר ארצות הברית לוותיקן הוא קן האקט.
1797–1870

ב-1788 נפגש האפיפיור פיוס השישי לראשונה עם שליח רשמי של ארצות הברית, בנג'מין פרנקלין, ששהה באותה עת בפריז על מנת להסדיר מינוי בישופים קתוליים ברפובליקה החדשה. ב-1797 מינה נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס קונסול דיפלומטי ראשון במדינת האפיפיור. עד נפילתה של מדינת האפיפיור ב-1870 כיהנו במשרה זו אחד-עשר קונסולים. מבחינת ארצות הברית חשיבות המשרה הייתה בעיקר רקימת קשרים מסחריים ואבטחתם, בצד הרצון לרקימת קשרים אינטלקטואליים באירופה והקמת צינור דיווח אמין על אירועים ביבשת, עם זאת הדגיש ממשל ארצות הברית שהיחסים המדיניים נעדרים כל תוכן דתי. מבחינת רומא היחס לקונסולים אלה היה כאל שגרירים לכל דבר, והיחס אליהם היה כנציגים לא למדינת האפיפיור בלבד אלא לכל הקתולים באירופה. בשנת 1848, בעקבות עלייתו של פיוס התשיעי לכס הקדוש, העלה הנשיא ג'יימס פולק את מעמדו של הנציג הדיפלומטי מקונסול ל"שגריר בשכר" (Chargé d’Affaires). ב-1854 הועלה שוב דרג היחסים לשגריר מלא. ב-1850 פעל יוליסס גרנט על מנת להתערב, ללא הועיל, בצינורות הדיפלומטיים על מנת לפתור את פרשת חטיפתו של הילד היהודי אדגרדו מורטארה.
ב-1863, בשיאה של מלחמת האזרחים האמריקנית, שלח האפיפיור פיוס התשיעי מכתבים לארכיבישופים של ניו יורק וניו אורלינס על מנת לנסות לגשר על המחלוקות בין הצפון לדרום בדרכי שלום בחסות הכנסייה ואף שלח מכתב אישי לג'פרסון דייוויס, מנהיג מדינות הדרום, בו כינה אותו "נשיא הקונפדרציה של מדינות אמריקה". עבור מדינות הצפון נראתה פנייתו של האפיפיור לדייוויס כהכרה אפיפיורית בריבונות הדרום, בעוד שאנשיו טענו שהייתה זו פניה נימוסית גרידא. הנייטרליות של מדינת האפיפיור הוכחה כאשר הסכימה להסגיר לידי ממשלת ארצות הברית שותף לרצח אברהם לינקולן, שביקש בה מקלט מדיני, אף על פי שלא היה הסכם הסגרה בין שתי המדינות. על אף צעד זה, הלכה וגברה ההתנגדות בוושינגטון ליחסים עם הכס הקדוש. התנגדות זו נבעה הן מרגש אנטי-קתולי שגאה באותה עת והן בשל האופוזיציה המתחזקת לממשלו של אנדרו ג'ונסון שתרמה לסיכול כל נושא שהביא בפני הבית. ב-28 בפברואר 1867 סירב הקונגרס של ארצות הברית להמשיך לממן משלחת בדרג שגרירות למדינת האפיפיור. כך תמה למעשה כהונת השגריר בוותיקן, ללא הודעה רשמית על סיום היחסים. במקום המשיכה לפעול משלחת קונסולרית עד לביטול רשמי של היחסים (וביטולה של מדינת האפיפיור כיישות ריבונית) ב-1870.
במאמר המערכת של הוושינגטון פוסט לרגל כינונם מחדש של היחסים כעבור 116 שנה יוחס ניתוק היחסים ל"פרץ של רגשות אנטי-אפיפיוריים".
1984 ואילך

את ההצעה לחידוש היחסים גיבשו שניים, חבר בית הנבחרים הדמוקרט הקתולי מוויסקונסין, קלמנט זבלוקי והסנאטור הרפובליקני המתודיסטי ריצ'רד לוגאר מאינדיאנה. הצעת החוק לביטול תקנת הקונגרס מ-1867 עברה בסנאט ללא מתנגדים. הדבר סלל את הדרך להכרזת יחסים מלאים וכינון יחסים בדרג שגרירים בין שתי הישויות על ידי הנשיא ב-10 בינואר 1984. הוושינגטון פוסט קרא לצעד במאמר מערכת "מהלך הגיוני שהיה צריך לקרות מזמן" (a sensible and long overdue move). הביקורת הנחרצת ביותר למהלך הגיעה משורותיהם של פרוטסטנטים פונדמנטליסטים חברי תנועת "הרוב המוסרי", שראו בו הכרה בלתי ראויה בסמכות האפיפיור וסיכון להפרדת הדת מהמדינה. עתירתם נגד המהלך, לפיה לא ניתן לקשור יחסים דיפלומטיים עם גורם שאינו אלא מנהיג דתי, נדחתה בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הנציגות ברומא הפכה לשגרירות ארצות הברית לכס הקדוש (בראשותו של ויליאם וילסון) והשליח האפוסטולי בארצות הברית קיבל מעמד מלא ורשמי של נונציו, למעט הגדרתו כבכיר חברי הסגל הדיפלומטי ("ראש הסגל הדיפלומטי"), מנהג מקובל במרבית ארצות העולם.
ב-6 ביוני 1987 ערך רונלד רייגן ביקור רשמי ראשון של נשיא אמריקאי בוותיקן לאחר כינון היחסים. ב-27 במאי 1989 ביקר בוותיקן מחליפו של רייגן, ג'ורג' בוש. בדצמבר 1989 נמלט הרודן הפנמי מנואל נורייגה למשכן הנונציו בפנמה (טריטוריה השייכת לכס הקדוש) וביקש שם מקלט מדיני. הסגרתו לארצות הברית הושגה בהתערבותו של שגריר ארצות הברית לוותיקן, טום מדלי והוכיחה את חיונתם של יחסים רשמיים. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הועמדו היחסים בסכנת משבר, כאשר הכס הקדוש עמד בתוקף על דעתו שיש לשחרר את כווית מכיבושה על ידי עיראק של סדאם חוסיין בדרכי שלום והתנגד לקואליציה שגיבשה ארצות הברית לקראת מלחמת המפרץ (שפרצה בינואר 1991).
ביל קלינטון מינה לתפקיד השגריר את ריימונד פלין (אנ'), ראש עיריית בוסטון לשעבר. מאמציו התרכזו בנושאים הומניטריים בהם יכלו ארצות הברית, ארגוני סיוע והכנסייה לפעול במשולב במוקדי אסונות וסכסוכים ברחבי העולם. עם זאת, התנגשו דעותיהם של ממשל קלינטון עם הדוגמות הקתוליות בנושאי פיקוח ילודה, הפלות, מאבק באיידס ועוד. ב-9 באוגוסט 1993 פנו קלינטון ויוחנן פאולוס השני במסר משותף לדור הצעיר במסגרת "יום הנוער העולמי" (World Youth Day) בדנוור, קולורדו. האפיפיור סיים במקום ביקור שערך באזור הקריביים. ב-2 ביוני 1994 ערך קלינטון ביקור רשמי בוותיקן. ב-4 באוקטובר 1995, וב-26 בינואר 1999 ביקר האפיפיור בארצות הברית.
החל משנות ה-2000 עלו הקשרים בין שתי הישויות על פסי הנורמליזציה. באפריל 2008 ערך בנדיקטוס השישה עשר ביקור רשמי בארצות הברית. האפיפיור התקבל על ידי ג'ורג' בוש ובכירי הממשל בטקס רשמי בבית הלבן וערך ביקורים בוושינגטון ובניו-יורק, נאם בפני מליאת האומות המאוחדות וערך תפילה לזכר הקורבנות ב"גראונד זירו" של פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק.
בספטמבר 2015 ערך פרנציסקוס ביקור רשמי בארצות הברית, במסגרתו העביר מסרים משליט קובה, ראול קסטרו לנשיא ברק אובמה.
במאי 2017 ביקר דונלד טראמפ בוותיקן במסגרת נסיעתו הראשונה מחוץ לארצות הברית בתפקידו כנשיא.
יוליוס קלפרות

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1783 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  28 באוגוסט 1835 (בגיל 51) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Julius Heinrich Klaproth 
 ענף מדעי:  מזרחנות 
 
היינריך יוליוס קלפרות (בגרמנית: Heinrich Julius Klaproth;‏ 11 באוקטובר 1783 – 28 באוגוסט 1835) היה בלשן, היסטוריון ומזרחן גרמני. קלפרות היה אחראי, יחד עם ז'אן-פייר אבל-רמיזא, לקידום חקר מזרח אסיה בתחומי אירופה. קלפרות היה הראשון שהעלה את המונח "שפות הודו-אירופיות".
הערות שוליים

↑  חיים רוזן, "בלשנות", יוסף קלוזנר (עורך), בתוך האנציקלופדיה העברית ח', תל אביב: חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, 1969, עמ' 970-964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278158005171  PLWABN: 9810537944605606  BnF: cb11909814x (data)  GND: 10082451X  ICCU: IEIV052265  ISNI: 0000 0001 2025 6765  LCCN: n85381192  NLA: 44773356  NLG: 142349  NTA: 07043008X  SNAC: w6hm6ncr  SUDOC: 026950413  Trove: 942006  VcBA: 495/37984  VIAF: 51691579   WorldCat (עם VIAF): 51691579
יחסי הפיליפינים–מיאנמר

| יחסי הפיליפינים–מיאנמר |
| --- | --- |
הפיליפינים: מיאנמר


הפיליפינים: מיאנמר
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 676,578
אוכלוסייה
116,080,711: 54,588,239
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 64,815
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 1,187
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: משטר צבאי

יחסי הפיליפינים–מיאנמר הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בספטמבר 1956. לפיליפינים שגרירות ביאנגון, ולמיאנמר שגרירות במנילה.
היסטוריה

היחסים בין המדינות התקיימו עוד לפני העידן הקולוניאליסטי. במאה ה-15 ציטט ההיסטוריון ויליאם הנרי סקוט את המסמך הפורטוגזי סומא אוריינטל שבו נכתב כי בעיר מוטומה במיאנמר היה אפשר למצוא סוחרים רבים שמוצאם במינדנאו. במהלך המלחמות הבורמזיות–סיאמיות, בורמה העסיקה שכירי חרב מהאי לוזון שבפיליפינים, שכונו לוקוז. כמו כן, סוחרים בורמזים היו פעילים בסבו, שם החליפו סוכר בזהב.
הפיליפינים הייתה אחת המדינות הביקורתיות ביותר באסיה כלפי משטר החונטה במיאנמר בטרם הציגה מספר צעדים לכיוון דמוקרטיה ב-2011. שתי המדינות נשלטו על ידי שליטים סמכותניים כמו נה וין במיאנמר ופרדיננד מרקוס בפיליפינים. שר החוץ לשעבר של הפיליפינים, אלברט דה רוסריו תמך במפת הדרכים של מיאנמר לדמוקרטיה, וכינה אותה חיונית. כמו כן, הוא פנה לשר החוץ של מיאנמר בבקשה לשחרר יותר מ-2,000 אסירים פוליטיים.
מיאנמר והפיליפינים חיזקו את היחסים ביניהן בעיקר בתחום הכלכלי. הפיליפינים הסכימו לסייע לפיתוח המגזר החקלאי במיאנמר על ידי טכנולוגיות לגידול אורז ובננות. ב-2013 הביעה הפיליפינים את תמיכתה בהסרת הסנקציות המערביות על מיאנמר.
משבר הרוהינגיה

הפיליפינים פתחה את שעריה בפני פליטים בני הרוהינגיה שברחו ממיאנמר. הן תחת שלטון בניגנו אקינו והן רודריגו דוטרטה, הסכים לקלוט פליטים ולתת להם אזרחות פיליפינית.
ב-2018, מיאנמר הביעה התנגדות לאופן שבו נשיא הפיליפינים דוטרטה תיאר את המצב כ"רצח עם", ובתגובה העבירה הפיליפינים התנצלות לשליטת מיאנמר אונג סן סו צ'י, עם הדגשה כי הביקורת כוונה למדינות אירופה שביקרו את המצב מבלי להושיט סיוע למיאנמר. מוקדם יותר בינואר 2018 יעץ נשיא הפיליפינים דוטרטה למיאנמר להתעלם מביקורת על מצב זכויות האדם בה. כמו כן, צוות יפני ופיליפיני משותף הוקם כדי לחקור את הפרות זכויות האדם במשבר.
ב-2017, במהלך שלטון דוטרטה, הפיליפינים הצביעה בעצרת האומות המאוחדות נגד הצעה שגינתה את מצב זכויות האדם במיאנמר וב-2018 התנגדה שוב במועצת זכויות האדם להחלטה שהרחיבה את המנדט של האו"ם לחקור הפרות זכויות אדם.
יחסי דרום סודאן – מצרים

| יחסי דרום סודאן – מצרים |
| --- | --- |
דרום סודאן: מצרים


דרום סודאן: מצרים
שטח (בקילומטר רבוע)
644,329: 1,001,450
אוכלוסייה
12,004,788: 116,996,270
תמ"ג (במיליוני דולרים)
11,998: 395,926
תמ"ג לנפש (בדולרים)
999: 3,384

יחסי דרום סודאן–מצרים הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת מצרים לרפובליקה של דרום סודאן.
היסטוריה

מצרים הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011 – מה שהפך אותה למדינה השנייה שהכריזה על כך. בנוסף, ביקורו הרשמי הראשון של ראש ממשלת מצרים עיסאם שרף היה בח'רטום ובג'ובה לקראת התנתקות דרום סודאן מהמדינה.
מספר ימים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בדרום סודאן ב-2013, שר החוץ של מצרים נביל פהמי ציין שמצרים "הקדישה תשומת לב רבה להתפתחויות האחרונות במשבר בדרום סודאן, והיא מעריכה את היציבות של דרום סודאן והיחסים האסטרטגיים בין מצרים לסודאן ברמה הממשלתית והלא ממשלתית." הוא הוסיף כי שליח מיוחד יישלח לדרום סודאן בדחיפות, כדי להרגיע את עמיתיהם הדרום סודאניים, שמצרים תעזור להם להתגבר על המשבר. המשלחת, שהונהגה על ידי סגן השר לענייני אפריקה חמדי סנד לוזה, הגיעה מאוחר יותר ב-27 בדצמבר, ונפגשה עם נשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט. בנוסף, שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי שלח מטוס צבאי שהכיל סיוע הומניטרי לדרום סודאן שתואר על ידי לוזה כ"משלוח קטן כדי לעזור לדרום סודאן להתגבר על משבר החירום ההומניטרי." המשלוח כלל בתוכו שמונה טונות של אוכל וסיוע רפואי.
בנובמבר 2020 א-סיסי, שהפך בינתיים לנשיא מצרים, ביקר בדרום סודאן, מה שהפך אותו לנשיא מצרים הראשון שעשה זאת.
יהודה בריה דרבי חייא

| --- | --- |
 מקום קבורה:  טבריה
 מקום פעילות:  ארץ ישראל
 תקופת הפעילות:  ראשון לאמוראים סוף תקופת התנאים ותחילת תקופת האמוראים
 רבותיו:  רבי יהודה הנשיא, אביו - רבי חייא
 אב:  רבי חייא
 אם:  יהודית
 
רבי יהודה בן רבי חייא היה אמורא בתקופת המעבר בין תנאים לאמוראים, בנם של רבי חייא ויהודית, ותאומו של חזקיה.
אמרותיו מוזכרות בתלמוד פעמים רבות, בעיקר בסדר קדשים.
בהגיעו לפרקו נשא את בתו של רבי ינאי. לאחר נישואיו הלך ללמוד בבית המדרש כל השבוע, ובשבת היה מגיע הביתה, כשלפניו הולך עמוד של אש. באחת מהפעמים, היה שקוע בסוגיה תלמודית ולא שם לב שכבר הגיע הזמן שבו נהג לבוא לביתו, לקיים את מצוות עונה שזמנה לתלמידי חכמים הוא פעם בשבוע. כאשר שמע על כך חותנו רבי ינאי, אמר: כנראה שיהודה נפטר, שכן לוּ היה בחיים, ודאי לא היה מבטל את מצוות העונה. לפי הסבר חכמי התלמוד, דבריו של רבי ינאי היו ”כשגגה היוצאת מלפני השליט” כלומר - דבריו של צדיק מוכרחים להתקיים גם אם לא התכוון לקיומם, ויהודה חתנו נפטר.
ראו גם

בני רבי חייא
לקריאה נוספת

חיים וייס ושירה סתיו, שובו של האב הנעדר - קריאה מחודשת בסדרת סיפורים מן התלמוד הבבלי, מוסד ביאליק, 2018, עמ' 44–57