stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש גנגאיקונדה
פסטיבלים ופולחנים

אף על פי שהוא מנוהל על ידי ה-ASI כמומנט, נוהלי הפולחן דומים לאלו שבמקדשי שיווה אחרים בטאמיל נאדו. המקדש מיישם את המסורת של השיוויזם וכוהני המקדש מבצעים את הפוג'ה (טקסים) במהלך פסטיבלים וביומיום. טקסי המקדש נערכים ארבע פעמים ביום: קלסנתי בשעה 8:30 בבוקר, אוצ'יקלאם בשעה 12:30, סאיאראקשי בשעה 18:00, וארת'אג'אם בין השעות 19:30–20:00. לכל טקס שלושה שלבים: אלנגרם (קישוט), ניוואתנאם (מנחת אוכל) ודיפה ארדנאי (נפנוף בפנסים). מתקיימים במקדש טקסים שבועיים, דו-שבועיים וחודשיים. המקדש פתוח בין השעות 6:00–12:30, ו-16:00–21:00 כל יום. במקדש מתקיימים פסטיבלים רבים בלוח השנה שלו, כשהבולטים ביותר הם מהא שיוורטרי בחודש מאסי הטאמילי (פברואר – מרץ), אייפסי פורנמי במהלך חודש אייפסי (אוקטובר – נובמבר) ותירובדיראי במהלך חודש מרגאזי (דצמבר – ינואר). טיהור האלוהות המכהנת עם אורז מבושל מבוצעת במהלך פסטיבל אייפסי.
גלריה

יש במקדש תבליטים ופסלים רבים.
נטאראג'ה רוקד מעל שד הבורות.
פסל נוסף של נטאראג'ה, המוקף בפרוואטי ואלוהויות רוקדות אחרות.
אגדת קלנטקה המסמנת את ריקוד הזמן והנצח של שיווה
שיווה בתוך לינגאם
פסל וישנו דורגה המציג מיזוג של שאקטיזם-וישנויזם והאמונה שדורגה היא אחותו של וישנו.
שיווה עם פרוואטי בתנוחה מאוהבת, פאנלים של רקדנים מקיפים אותם.
שיווה עם פרוואטי באבהאיה מודרה, פאנלים של לוחמים מתחתיהם.
גנש, בנם של פרוואטי ושיווה, בידו עט ואוכל מתוק.
מורה ליוגה, מחול ומדעים העובר מעל שד הבורות
דווראפאלה (רוח שומר הסף)
קאלי היא אלוהות בשאקטיזם, דורגה זועמת ופראית
ברהמה, אלוהות וודית ואחד מהשילוש ההינדי
וישנו
גזאלקשמי, אלה ממסורת הווישנויזם
סצינות חילוניות של אנשים מוצגות בתבליטים רבים
תבליט של אליל מחולל
תבליט נוסף של אליל מחולל
הפסלים שחולצו מהחורבות
אריה בבאר המים במקדש, נוסף במאה ה-19
לקריאה נוספת

על המקדשים של צ'ולה קיימת ספרות ענפה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
S.R. Balasubrahmanyam (1975), Middle Chola Temples, Thomson Press, ISBN 978-9060236079
Stella Kramrisch (1976). The Hindu Temple Volume 1. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-0223-0.
Stella Kramrisch (1979). The Hindu Temple Volume 2. Motilal Banarsidass (Reprinted 1946 Princeton University Press). ISBN 978-81-208-0224-7.
ביאורים

1 2  באדריכלות ההינדית, ובמיוחד בארכיטקטורת המקדש ההינדי, מנדאפה הוא אולם גדול המחוזק בשורות עמודים או ביתן לטקסים ציבוריים
1 2  מגדל כניסה מונומנטלי, בדרך כלל מקושט, במקדשים הינדיים
1 2  בהמת הרכיבה של שיווה
↑  סמל לפולחן האל שיווה בצורת עמוד גלילי קצר שחלקו העליון מעוגל
↑  Navagraha, תשעה גופי שמים (כמו גם אלוהויות) המשפיעים על חיי האדם על פני כדור הארץ בהינדואיזם ובאסטרולוגיה הינדית.
↑  כינוי בדרום הודו למגדל שנבנה מעל לגרבה-גרייה. צורתו כשל פירמידה מדורגת
↑  סוגה נרחבת של ספרות הודית על מגוון רחב של נושאים, במיוחד על אגדות ופולקלור מסורתי
↑  יצורים מיתולוגיים המתוארים כחלק אריה, חלק פיל וחלק סוס
↑  פרצוף מפלצתי עז עם ניבים ענקיים, ופה פעור, נפוץ מאוד באיקונוגרפיה של אדריכלות המקדש ההינדי בהודו
↑  הקישוט בקצה המגדל בצורת צריח או כיפה
↑  שיווה כאדון הריקוד
↑  קבוצה של 63 קדושים שחיו בטאמיל נאדו במאות ה-3 עד 8 לספירה שהקדישו את חייהם לאל ההינדי שיווה
הערות שוליים

↑  The Brihadisvara temple complex, Gangaikondacholapuram
↑  P. V. Jagadisa Ayyar, South Indian Shrines: Illustrated, Page 291-295
1 2  Great Living Chola Temples in UNESCO List
↑  "NH wise Details of NH in respect of Stretches entrusted to NHAI" (PDF). Ministry of Road Transport & Highways, Government of India. National Highways Authority of India. p. 2. אורכב מ-המקור (PDF) ב-25 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marshall M. Bouton (2014). Agrarian Radicalism in South India. Princeton University Press. pp. 72–78. ISBN 978-1-4008-5784-5. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Dehejia, Vidya (2013). Art of the Imperial Cholas. Columbia University Press. pp. 79–81. ISBN 9780231515245.
↑  Nandkumar, Vimala (28 בנובמבר 2015). "Stunning, Impressive Temple of Gangai-Konda-Cholapuram: This Place Has History Associated with River Ganga & the City Was Founded by Rajendra Chola I". Daily News & Analysis. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2018 – via HighBeam Research. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Melton, J. Gordon (15 בינואר 2014). Faiths Across Time: 5,000 Years of Religious History [4 Volumes]: 5,000 Years of Religious History. ISBN 9781610690263. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  S., Vasanthi (2009). "Excavation at Gangaikonda Cholapuram, the imperial capital of Rajendra Chola, and its significance".  In Kulke, Hermann; K., Kesavapany; Sakhuja, Vijay (eds.). Nagapattinam to Suvarnadwip: Reflections on the Chola Naval Expeditions to Southeast Asia. Singapore: Institute of south-east Asian Studies. pp. 96–100. ISBN 978-981-230-938-9. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Michael C. Howard (2012). Transnationalism in Ancient and Medieval Societies. McFarland. pp. 93–94. ISBN 978-0-7864-9033-2. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jamal Malik (2008). Islam in South Asia: A Short History. BRILL Academic. p. 140. ISBN 978-90-04-16859-6. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  T., Ramakrishnan (7 ביולי 2004). "World Heritage Site status for Airavatesvara Temple". The Hindu. אורכב מ-המקור ב-15 באוגוסט 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Srinivasan, Pankaja (4 ביוני 2012). "Inside the Chola Temple". The Hindu. Coimbatore. ארכיון מ-19 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Sri Bragadeeswarar temple". Dinamalar. 2014. ארכיון מ-27 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  C. Sivaramamurti (2007). The Great Chola Temples: Thanjavur, Gangaikondacholapuram, Darasuram. Archaeological Survey of India. pp. 82–93. ISBN 978-81-87780-44-1.
↑  T. A. Gopinatha Rao (1997). Elements of Hindu Iconography. Motilal Banarsidass. pp. 223–229, 237. ISBN 978-81-208-0877-5.
↑  Wendy Doniger O'Flaherty (1982). Women, Androgynes, and Other Mythical Beasts. University of Chicago Press. pp. 138–139. ISBN 978-0-226-61850-0.
פסל של השור המיתולוגי ננדי מול קודש הקודשים.
טירה רדופה

| --- | --- |
כרזת הטיזר
כרזת הטיזר
 מבוסס על:  האטרקציה "הטירה המכושפת" שבפארק דיסנילנד
 בימוי:  ג'סטין סימיין
 הופק בידי:  דן לין ג'ונתן איריך
 תסריט:  קייטי דיפולד
 עריכה:  פיליפ ג'יי. ברטל
 שחקנים ראשיים:  לקית' סטנפילד טיפאני האדיש אוון וילסון דני דה ויטו רוזריו דוסון דן לוי ג'יימי לי קרטיס ג'ארד לטו
 מוזיקה:  קריס בווארס 
 צילום:  ג'פרי ולדרון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי וולט דיסני, Rideback 
 חברה מפיצה:  פורום הונגריה, אולפני וולט דיסני, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 ביולי 2023 (פארק דיסנילנד) ישראל 27 ביולי 2023 ארצות הברית 28 ביולי 2023
 משך הקרנה:  123 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיית אימה, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית 
 תקציב:  157.8 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
טירה רדופה (באנגלית: Haunted Mansion) הוא סרט אימה קומי משפחתי אמריקאי שבוים על ידי ג'סטין סימיין על פי תסריט מאת קייטי דיפולד. בסרט מככבים לקית' סטנפילד, טיפאני האדיש, אוון וילסון, דני דה ויטו, רוזריו דוסון, דן לוי, ג'יימי לי קרטיס וג'ארד לטו. סרט זה הוא העיבוד הקולנועי השני המבוסס על מתקן השעשועים "הטירה המכושפת", לאחר סרט באותו השם שעלה לאקרנים בשנת 2003. בסרט, מגייסים אם ובנה את עזרתם של ארבעה מומחים לעל-טבעי על מנת לסייע להם לגרש את רוחות הרפאים הרודפים את האחוזה שזה עתה קנו.
פיתוחו של אתחול מחודש על בסיס "הטירה המכושפת" החל ביולי 2010, תחת ניהולו של גיירמו דל טורו, שהופקד על פיתוח האתחול כתסריטאי ומפיק. ביולי 2013, נמסר כי דל טורו זב את הפקת הסרט. לאחר שנותר בגיהנום הפיתוח למשך שנים רבות, הכריזה "חברת וולט דיסני" רשמית על הפקת הסרט באוגוסט 2020, ונמסר כי על כתיבת תסריט חדש לסרט תופקד דיפולד. ביולי 2021, נמסר כי על בימוי הסרט יופקד סימיין. צילומי הסרט התקיימו מאמצע אוקטובר 2021 עד לשלהי פברואר 2022.
בכורת הסרט התקיימה בפארק דיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה, ב-15 ביולי 2023, והוא עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביולי 2023; בישראל, עלה הסרט לעלות לאקרנים יום קודם לכן.
עלילה

בן מתיאס, אסטרופיזיקאי שפיתח מצלמה מיוחדת לזיהוי חומר אפל, פוגש ומתחתן עם אליסה, מדריכת טיולי רפאים, ומתלהב מאמונתה בעל-טבעי. לאחר שאליסה מתה בתאונת דרכים, בן מוותר על הקריירה שלו וממשיך לנהל את סיורי הרפאים שלה.
שנים לאחר מכן, האם החד-הורית גבי ובנה טראוויס רוכשים ועוברים להשתכן באחוזת גרייסי, במטרה להפוך אותה לבית הארחה, אך מגלים שהיא רדופת רוחות רפאים. את בן מבקר הכומר ומגרש השדים האב קנט, השוכר אותו לצלם את רוחות הרפאים. בן הסקפטי מסרב להיענות למשימה, עד שהוא שב לביתו רדוף על ידי רוחו של ימאי שמאלץ אותו לחזור לאחוזה. בן לומד שגם גבי, טראוויס וקנט נפלו קורבן לרדיפות שאילצו אותם להישאר באחוזה.
בן וקנט מגייסים את הרייט, מדיומית, שלה יכולות תקשור אמיתיות, וגונבים את שרטוטי האחוזה מפרופסור ברוס דייוויס, היסטוריון המתמחה בבתים רדופים. הקבוצה מוצאת חדר סיאנס נסתר והרייט מצליחה ליצור קשר עם רוחו של ויליאם גרייסי, בעליה הקודמים של האחוזה, שמורה להם ליצור קשר עם המדיומית האגדית מאדאם ליאוטה. בניסיון לעשות זאת, ישות מסתורית מאלצת את הרייט לצאת מהבית. ברוס מגיע לאחוזה זמן קצר לאחר מכן והופך גם לרדוף רוחות.
בלית ברירה, הקבוצה נשארת באחוזה, שם הם ממשיכים לחפש את רוחה של ליאוטה. בן נכנס לעליית הגג שם הוא נתקל בכלת רפאים ומוצא תיבת מטען נעולה, שבתוכו הם מוצאים את כדור הבדולח שבו שוכנת ליאוטה.
ליאוטה חושפת בפני הקבוצה כי ויליאם גרייסי קנה את האחוזה ושכר את שירותיה על מנת לנסות ליצור קשר עם רוחה של אשתו המתה כל לילה במשך שנה שלמה, וכי במהלך ניסיונות אלו השתחררו מאות רוחות רפאים שהחלו לרדוף את האחוזה עד שישות מרושעת לקחה את חייו של גרייסי ולכדה את ליאוטה בכדור הבדולח שלה. הרייט מנסה לבצע הקרנה חוץ-גופית על מנת לקבל תשובות נוספות, אך בטעות מגרשת את בן מגופו, והלה מגלה את גרייסי ואת הישות המרושעת, רוח קופסת-הכובעים.
בבוקר המחרת, ברוס ובן נוסעים אל אמן סקיצות שמצייר את רוח קופסת-הכובעים ומביא לזיהויו כאליסטר קראמפ, יורש עשיר שהרג את חבריו מתוך נקמה לפני שראשו נערף. קראמפ ממשיך לנעול את האחוזה, אך בן, קנט וטראוויס מצליחים להימלט ומוצאים את אחוזת קראמפ, שהפכה מאז לאתר היסטורי, ולומדים מרוחו של הימאי שקראמפ זקוק למישהו שיוותר ברצון על חייו ויהפוך לרוח האלף של האחוזה על מנת להימלט ממנה. טראוויס מוצא את כובעו של קראמפ, שבו הם יכולים להשתמש כחלק מטקס לגירוש רוחו של קראמפ בחזרה לעולם הבא.
השלושה שבים לאחוזה, שם בן וקנט מצילים את גבי, הרייט וברוס, אך קראמפ שורף את הכובע וזומם לנצל את צערו של טראוויס על אובדן אביו במטרה להעבירו לצדו. בן מוצא את טראוויס ומצליח לשכנע אותו להרפות מצערו על אביו בעוד שהם וגבי מתעמתים עם קראמפ בבית הקברות. בן משלים עם אובדנה של אליסה, קנט מצליח לשכנע את רוחות הרפאים לבגוד בקראמפ ולאחד כוחות איתם, וברוס מוסר חלק מהכובע להרייט, שמשתמשת בלחש של ליאוטה על מנת לגרש את קראמפ.
הרוחות מחליטות להישאר כולן באחוזה ולחיות בהרמוניה עם גבי וטראוויס. הרייט מחזירה לעצמה את ביטחונה העצמי ביכולותיה המנטליות, קנט עובר הסמכה על מנת לשמש ככומר אמיתי, ברוס שומר על חברויותיו החדשות עם חברי הקבוצה, ובן חוזר ללמד ומאמץ חתול רחוב בשם "טייטר טוט", מחווה לאהבתה של אשתו לחטיף באותו השם. בכל ליל כל הקדושים, מתאחדת הקבוצה למסיבה באחוזה יחד עם רוחות הרפאים.
צוות השחקנים והדמויות

לקית' סטנפילד – בן מתיאס, מדריך טיולים המתמחה בתיירות על-טבעית.
טיפאני האדיש – הרייט, מדיומית.
אוון וילסון – קנט, כומר. במהלך הסרט התגלה ככומר מתחזה ובסוף הסרט הוסמך לכומר אמיתי.
דני דה ויטו – ברוס, היסטוריון ומרצה להיסטוריה.
רוזריו דוסון – גבי, אם חד-הורית הרוכשת אחוזה רדופת רוחות רפאים/
צ'ייס ו. דילון – טראוויס, בנה של גבי.
ג'יימי לי קרטיס – מאדאם ליאוטה
ג'ארד לטו – רוח קופסת-הכובעים
וינונה ריידר – פאט, מדריכת טיולים בניו אורלינס.
דן לוי – ויק
חסן מינאג' – אמן סקיצות העובד המשטרה המקומית.
צ'ריטי ג'ורדן – אליסה, אשתו המנוחה של בן.
הפקה > פיתוח

ביולי 2010, נמסר לראשונה כי "חברת וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד מחודש המבוסס על מתקן השעשועים "הטירה המכושפת", אותו יביים, יכתוב ויפיק הקולנוען גיירמו דל טורו. דל טורו הצהיר כי הסרט לא יתקיים בעולם האמיתי, אלא במדד ריאליסטי-מאגי, ובנוסף חשף כי דמותו של רוח קופסת-הכובעים תשמש כאחת הדמויות הראשיות והצהיר כי הסרט יהיה "מפחיד ומהנה בו זמנית", אך יתייחס ברצינות לאלמנטי האימה השזורים בעלילתו. ביוני 2011, נמסר על הצטרפותו של ג'ייסון סורל, מנכ"ל "דיסניוורלד", להפקת הסרט כיועץ יצירתי. באוגוסט 2012, נמסר כי דל טורו מסר לאולפנים את טיוטת התסריט הסופית שלו, שנכתבה תחת סיווג צפייה "PG-13". עם זאת, ביולי 2013, הודיע דל טורו כי לא יהיה אמון יותר על בימוי הסרט, אם כי יישאר כתסריטאי-שותף ומפיק בפועל. באפריל 2015, נמסר על ניהול מגעים מצד ראיין גוסלינג על תפקיד בסרט, בעוד שעל כתיבת התסריט החדש הופקד התסריטאי די. וי. דה-וינסנטיס. בספטמבר 2016, נמסר על הצטרפותו של המפיק בריגהם טיילור לצוות ההפקה.
באוגוסט 2020, נמסר כי התסריטאית קייטי דיפולד תופקד על כתיבת תסריט חדש לסרט, לאחר שהוחלט כי תסריטו של דל טורו מפחיד מדי עבור צופים צעירים. עוד נמסר כי הסרט יופק על ידי דן לין וג'ונתן איריך, וכי הוא יופק בשיתוף פעולה בין "אולפני וולט דיסני" ולחברת ההפקות "Rideback". באפריל 2021, נמסר על ניהול מגעים מצד ג'סטין סימיין על בימוי הסרט, וביולי 2021, אושר רשמית כי הוא יופקד על מלאכת הבימוי.
בנוסף לדיפולד, לכתיבת התסריט תרמו גם בריאן קוגמן, דל טורו, דה וינסנטיס, מיקה פיצרמן-בלו, נואה הרפסטר, ג'סטין היית', ג'ף נתנזון, מתיו רובינס, סימיין, סטיבן תומפסון וכריס וייץ.
מעצב ההפקה, דארן גילפורד, חשף כי צוות ההפקה ערך סיור לאחר שעות העבודה במתקן "הטירה המכושפת" שבפארק "דיסניוורלד", במטרה להעתיק את הפרטים מהמתקן לסטים בצורה המדויקת ביותר ככל האפשר.
הפקה > ליהוק

בין החודשים יולי 2021 לאוקטובר 2021, נמסר על ליהוקם של טיפאני האדיש, לקית' סטנפילד, אוון וילסון, רוזריו דוסון ודני דה ויטו לצוות השחקנים. ביולי 2022, נחשף ליהוקם של ג'יימי לי קרטיס וג'ארד לטו לצוות השחקנים; ובמסגרת פאנל לקידום הסרט שהתקיים בכנס ה-D23 Expo‏ 2022, נחשף כי לסרט לוהקו וינונה ריידר, דן לוי וחסן מינאג'.
הפקה > צילומים ופוסט פרודקשן

צילומי הסרט החלו ב-4 באוקטובר 2021, בניו אורלינס, לואיזיאנה ובאטלנטה, ג'ורג'יה; ונמשכו עד לשלהי פברואר 2022. בנוסף, התקיימו חלק מצילומי הסרט גם באולפני טרילית. על האפקטים החזותיים עבור הסרט הופקדו החברות "DNEG" ו-"Industrial Light & Magic".
על הלחנת הפסקול עבור הסרט הופקד המלחין קריס באוורס.
הפצה

בכורת הסרט התקיימה בפארק דיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה, ב-15 ביולי 2023. בעקבות שביתת גילדת שחקני הקולנוע, הטלוויזיה והקול האמריקאית, נבצר מחברי צוות השחקנים של הסרט להשתתף באירוע; ובמקום זאת, צעדו שלל גיבורי ונבלי דיסני מתוך הפארק, כולל מיקי מאוס, מיני מאוס, מליפיסנט, קרואלה דה ויל, והמלכה הרעה על השטיח האדום. הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביולי 2023 במהדורות 4DX ו-Dolby Cinema; ובישראל, יום לפני-כן. במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-10 במרץ 2023, ולאחר מכן ב-11 באוגוסט 2023.
הסרט צפוי לעלות ב-4 באוקטובר 2023 בדיסני+.
פרסים ומועמדויות

| פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- |
| פרס סאטורן | סרט הפנטזיה הטוב ביותר | מועמדות |
ג'ורג' גולדשטיין

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1932 הרובע השנים-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  4 בנובמבר 2019 (בגיל 87) ירושלים 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ויטראז', עיצוב פנים 
 הושפע על ידי:  מרסל גורמייר 
 
ג'ורג' גולדשטיין (7 באפריל 1932 - 4 בנובמבר 2019) היה אמן שטיחי קיר, מעצב-פנים, מעצב-רהיטים, צייר ואמן-ויטראז'. ממייסדי המחלקה לעיצוב בבצלאל, ומרצה-בכיר בבצלאל.
ביוגרפיה

נולד והתחנך בפריז. אמו, הלן (לבית גוטמן), נולדה בדברצן, הונגריה. אביו, מרטין, נולד גם הוא בהונגריה, היה קומוניסט, השתתף בפעילויות מהפכניות נגד המשטר ההונגרי, נאסר למשך שנה (ורק בגלל גילו הצעיר לא הוצא להורג), שוחרר מהמאסר, גורש מהונגריה ועבר לצרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה היה פעיל ברזיסטנס. גולדשטיין עצמו היה תלמיד תיכון בזמן המלחמה, וניצל מהסגרה לידי הנאצים על ידי שוערת הבניין שבו התגוררה משפחתו.
לאחר סיום המלחמה, למד עיצוב בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות. בבית ספר זה למדו הסטודנטים מגוון של אמנויות, וגולדשטיין התמקד בציור ובעיצוב. בתחום הציור, המורה שהשפיע עליו ביותר בזמן לימודיו, היה הצייר הצרפתי מרסל גרומייר (צר').
גולדשטיין עלה לישראל ב-1960 עם משפחתו, ולאחר כמה מעברים, החל להתגורר בחיפה. בשנתו הראשונה בישראל קיבל משכורת ממשרד התעשייה, מכיוון שנחשב למומחה במגוון תחומים של עיצוב, שנחשבו אז כשימושיים להתפתחות התעשייה הישראלית. הוא התחיל ללמד עיצוב בבצלאל, והיה מרצה-בכיר במחלקה לעיצוב בשנים 1960- 1982. בשנים 1964–1968 הצטרף למיזם של התעשיין אפרים אילין, שהקים מפעל לאריגה של שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית. השטיחים, נארגו על ידי ערביות מקומיות. גולדשטיין היה המנכ"ל והמנהל האמנותי ושיתף פעולה עם אמן אריגת השטיחים הצרפתי, ז'אן לורסא (צר'), שהקשר איתו נוצר על ידי אילין, ושהוא האמן הצרפתי החשוב ביותר בתחום זה במאה העשרים. לורסא סייע לגולדשטיין לפתח ולשמר את מלאכת אריגת השטיחים, והשטיחים שנוצרו במפעל בהנחייתו של לורסא, זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם. גולדשטיין עצמו, סיכם את עבודתו בתחום שטיחי הקיר במאמר שפרסם בכתב העת אריאל.
בעקבות מלחמת ששת הימים, עבר גולדשטיין ב-1968 לעבוד בסדנה במתחם חוצות היוצר, בסמוך לשער יפו. בסדנה בשיא תפוקתה הועסקו כ-18 עובדים. ב-1983, הצטרפה אליו לעבודה בסדנה בתו, קרין קליימן, והתמחתה באריגה בנולים קטנים וביצירת עבודות יודאיקה כגון: טליתות, פרוכות, חופות ומעילים לספרי תורה.
עבודתו האמנותית

גולדשטיין עסק בסוגי אמנות רבים: אריגת שטיחים אמנותית, עיצוב-פנים (בעיקר של בתי כנסת), עיצוב רהיטים, אמנות ויטראז' וציור.
להלן סקירה של תרומותיו העיקריות בתחומי האמנות האלה.
עבודתו האמנותית > אריגת שטיחים

המומחיות הייחודית של גולדשטיין, ותחום האמנות שבו הטביע את חותמו על האמנות בישראל, הייתה ציור שטיחי קיר ענקיים. את השטיחים הללו ארג גולדשטיין בעבודת-יד בנולים גדולים על פי יצירותיהם של ציירים נודעים ובהם ציירים ישראלים, כמו: מרדכי ארדון, יעקב אגם, מרים בת-יוסף, יעקב וכסלר, משה טמיר, צבי מאירוביץ, יוחנן סימון, יצחק פוגץ', דני קרוון, ראובן רובין וציירים אירופאים, כמו: קרל אפל והנס הארטונג.
תצוגות של שטיחיו במבני ציבור:
במשכן נשיאי ישראל, נתלו שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי גולדשטיין ב-1968, לפי ציורים של משה טמיר.
במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מוצגת עד היום (2021) במרומי אולם הכניסה של בית החולים, סדרה של 10 שטיחי קיר אמנותיים שנארגו על ידי גולדשטיין, עם אותיות האלף-בית, לפי יצירות של מרדכי ארדון.
עבודתו האמנותית > עיצוב פנים של בתי כנסת

גולדשטיין היה מעצב-פנים של כמה בתי כנסת בירושלים ובקיבוצים. בין בתי הכנסת הבולטים שעיצב בירושלים, ניתן למנות את בית הכנסת אוהל נחמה (רח' שופן), "הצבי ישראל" (רח' חובבי ציון) ו"עזרת ישראל" (רח' הילדסהיימר). עבודתו האמנותית באה לידי ביטוי בעיצוב של ארונות קודש, רהיטי בית הכנסת (ובעיקר עיצוב מושבי המתפללים), הבמה, והכן לחזן. על עבודתו בתחום עיצוב פנים של בתי כנסת קיבל פרס (ראו בהמשך).
עבודתו האמנותית > ויטראז'

גולדשטיין עסק גם בויטראז' (עיצוב אמנותי של חלונות מזכוכית צבעונית). עבודתו החשובה ביותר נמצאת בירושלים בבית הכנסת שבמרכז פיוקסברג. המבנה נבנה ב-1903 כבית מגורים ותוכנן במקור על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל. בשנת 2002 נרכש המבנה על ידי איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים באמריקה (אנ') כמרכז התנועה המסורתית-קונסרבטיבית בירושלים, וממוקם בו גם בית כנסת. גולדשטיין יצר בבית הכנסת 6 חלונות ויטראז': 3 מהחלונות הם חלונות אמיתיים ו-3 חלונות אחרים הם "חלונות-דמה" (שמוארים באמצעות מנורות ולא על ידי אור השמש מבחוץ). על כל אחד מהחלונות מופיע, בחלק התחתון של הויטראז', כיתוב ייחודי לו, שהוא פסוק מהמקרא. החלונות נוצרו בסטודיו לוויטראז' בקיבוץ נחשון.
עבודתו האמנותית > ציור

גולדשטיין רשם וצייר בהיותו סטודנט צעיר בפריז. לאחר עלייתו לישראל, עסק, כאמור, בעיקר בייצור שטיחי קיר ועיצוב פנים, ולא מצא זמן להמשיך לצייר. רק בשנות ה-70 חזר לצייר באופן מזדמן ולא-רציף. ציורים בולטים שלו שנוצרו במשך השנים (וחלקם הוצג בתערוכה המסכמת לזכרו), הם: הטבילה במקווה ( טבילה לשם גיור לעיני רבני בית הדין), רות המואביה, השלכת היהודים לדנובה (במלחמת העולם השנייה), וההשתלטות על המרמרה (באירוע המשט לעזה).
תערוכותיו

"Ardon - Tapisseries Contemporains" (שטיחי קיר עם ציורים של ארדון שארג גולדשטיין), פריז, 1981.
"נוף ים" (sea scape), גלריה דבל, ירושלים, ספטמבר 1983.
"תערוכת אמני ירושלים בפריז", תערוכה קבוצתית, גראנד פלה, פריז, 1985.
"החזרה 2012-1982", גלריה אספייס 10, ירושלים, 2012.
"ג'ורג' גולדשטיין (2019-1932): רישומים, ציורים, שטיחי קיר" (תערוכה מסכמת לאחר מותו), גלריה מרי, ירושלים, 25.12.2020 -16.01.2021. תערוכה מסכמת שנפתחה כשנה לאחר מותו, וכללה מבחר מעבודותיו. בתערוכה הוצגו רישומים וציורים של גולדשטיין מתקופות שונות, החל משנות הלימודים המוקדמות שלו, דרך רישומים חופשיים ופרויקטים בתחומי העיצוב השונים לאורך השנים. בנוסף, הוצגו כמה שטיחים אמנותיים שנעשו לבני המשפחה כעבודות אישיות ושטיח גדול ממדים שנעשה בשיתוף עם הצייר מרדכי ארדון, כחלק מסדרת שטיחים אמנותיים הנמצאים היום באוספים ציבוריים ופרטיים. התערוכה משקפת את היותו של גולדשטיין אמן רב-צדדי, שהתעסק בתחומי אמנות רבים.
פרסים

גולדשטיין קיבל ב-1997 את פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו במוזיאון ישראל. הפרס ניתן לו בעיקר על עבודתו בתחום עיצוב הפנים של בתי כנסת.
משפחתו

היה נשוי למדלן (לבית בקון). בני הזוג הולידו 5 ילדים.
התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
לקריאה נוספת

ג'ורג' גולדשטיין במרכז המידע לאמנות ישראלית
גדעון עפרת, %d7%94%d7%9b%d7%91%d7%95%d7%a9%d7%99%d7%9d/#more-2324 השטיחים הכבושים: השטיח ואמנות ישראל, המחסן של גדעון עפרת, 19 בפברואר 2014.
קטלוג התערוכה - ג'ורג' גולדשטיין (2019-1932): רישומים, ציורים שטיחי קיר, אוצר: ליאב מזרחי, ירושלים, גלריה מרי, 25.12.2020 - 16.01.2021.
הערות שוליים

↑  היה צריך להיכתב לפי הצרפתית: ז'ורז', אך בישראל הכתיב ג'ורג' נעשה שגור במסמכים שונים שלו.
1 2 3  קטלוג התערוכה - ג'ורג' גולדשטיין (2019-1932): רישומים, ציורים שטיחי קיר, אוצר: ליאב מזרחי, ירושלים, גלריה מרי
1 2  מרכז המידע לאמנות ישראלית, ג'ורג' גולדשטיין, באתר מוזיאון ישראל
↑  אפרים אילין (נכתב ונערך בידי זאב גלילי כסופר צללים), על החתום, תל אביב: הוצאת מעריב-הד ארצי, 1985
↑  Pierre Itshak Lurcat, "Jean Lurcat, Georges Godstein et le debuts de la tapisserie en Israel, Nouvelle historque, June 2011
↑  Georges Goldstein, Nazareth Tapestries, Ariel: A Review of the Arts and Sciences 16, Ministry for Foreign Affairs, 1966
↑  אתר חוצות היוצר ירושלים https://artistscolony.co.il/גורג-גולדשטיין/
↑  גדעון עפרת, השטיחים הכבושים: השטיח ואמנות ישראל, המחסן של גדעון עפרת, 19 בפברואר 2014. https://gideonofrat.wordpress.com/2014/02/19/השטיחים-הכבושים/#more-2324
↑  Shulamit Laderman, The Unique Significance of the Hebrew Alphabet in the Works of Mordechai Ardon and Michael Sgan-Cohen, ARS Judaica:The Bar-Ilan Journal of Jewish Art 5, 2009
↑  המקור למידע: לוח קיר שהוצב בכניסה למרכז פיוקסברג על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועיריית ירושלים
↑  קיבוץ נחשון, סטודיו לויטראז' קיבוץ נחשון, באתר סטודיו לויטראז' קיבוץ נחשון
↑  קטלוג של התערוכה: Ardon - Tapisseries Contemporains, 1981 ( בצרפתית).
↑  על התערוכה "נוף ים" ("sea space"), ראו כתבה של מאיר רונן (מבקר האמנות של הג'רוזלם פוסט): Meir Ronnen, "Never Too Late", Jerusalem Post, 23.9.1983
↑  מרכז המידע לאמנות ישראלית, תערוכת אמני ירושלים בפריז, באתר מוזיאון ישראל
↑  ג'ורג' גולדשטיין, "החזרה 2012-1982", גלריה אספייס 10 ירושלים, 15.11.2012-14.12.2012.
↑  דף הסבר, עם נימוקי חבר השופטים, שחולק למוזמנים לטקס חלוקת הפרס: פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו מוענק לג'ורג' גולדשטיין, מוזיאון ישראל, 1997.
אחד מששת הויטראז'ים שיצר ג'ורג' גולדשטיין בבית הכנסת הקונסרבטיבי בירושלים.
אוקינושימה

אוקינושימה (ביפנית: 沖ノ島, מילולית: "אי רחוק") הוא אי קטן בים יפן מול חוף העיר מונקטה (אנ') במחוז פוקואוקה ביפן. למרות גודלו הקטן ואוכלוסייתו הדלילה, יש לו חשיבות תרבותית ודתית רבה. הוא נחשב לאדמה קדושה של דת השינטו, וכאי קדוש הוא נתון להגבלות כניסה מזה מאות שנים. אוכלוסיית האי מורכבת מעובד יחיד של מקדש אוקיצומייה שעל האי. הוא אחד מכשני תריסר כוהני שינטו שמבלים באי למשך תקופה של 10 ימים, מתפללים ושומרים מפני פולשים.
האי כולו נחשב לקאמי, והוא מחוץ לתחום לנשים. במשך מאות שנים, רק 200 גברים הורשו להיכנס לאי ביום אחד בכל שנה לאחר ש"טיהרו" את עצמם בים שמסביב.
ב-2017 הוכרז האי אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כחלק מהאתר "האי המקודש של אוקינושימה ואתרים קשורים באזור מונקטה".
גאוגרפיה

אוקינושימה ממוקמת באזור הימי גנקאי-נאדה בים יפן בין האי קיושו, 55 קילומטרים משם, והאי צושימה, 65 קילומטרים משם.
שטחו של האי הוא 0.97 קמ"ר, אורכו 1.5 קילומטרים ורוחבו כקילומטר אחד. רכס משתרע לאורכו של האי, שהנקודה הגבוהה ביותר בו היא האיצ'ינודקה (一 ノ 岳) בגובה 243.6 מטרים. עליו נמצא מגדלור אוקינושימה (沖ノ島灯台, אוקינושימה טודאי), שאותו ניתן לראות ממרחק של 17 מיל ימי.
דרומית-מזרחית לאוקינושימה שוכנים האי קויה-שימה (小屋島) בשטח של 25 דונם, ובגובה מרבי של 29 מטרים וצמד הסלעים מיקאדובשירה (御門柱) וטנגו-איווה (天狗 岩).
גאוגרפיה > צמחייה

אוקינושימה שוכן בקצה הצפוני של האזור הסובטרופי והצמחייה שלו בהתאם. הצדדים הצפון-מערביים והדרומיים של האי מכוסים ביערות עבותים המורכבים בעיקר מ-Machilus tunbergii (אנ') (מין עץ ממשפחת העריים). על הקרקע צומחים שרכים כדוגמת Asplenium antiquum וסוקולנטים כדוגמת Orostachys malacophylla.
גאוגרפיה > אזור עופות חשוב

האי והאי השכן קויה-שימה מוגדרים על ידי ארגון BirdLife International כאזור עופות חשוב (IBA) משום שהם מספקים מקום קינון לאוכלוסיות של מין היונה Columba janthina (אנ'), יסעור מפוספס, מורלט יפני (אנ') ומין הסבכי Helopsaltes pleskei (אנ').