stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארתור פיליפ

ארתור פיליפ (באנגלית: Arthur Phillip;‏ 11 באוקטובר 1738 – 31 באוגוסט 1814) היה קצין הצי המלכותי הבריטי ומושל ניו סאות' ויילס הראשון, שהוביל את ההתיישבות הבריטית באוסטרליה. הוא הקים את מושבת העונשין הבריטית שמאוחר יותר הפכה לעיר סידני.
לאחר ניסיון רב בים, הוביל פיליפ את הצי הראשון לאוסטרליה כמושל המיועד להתיישבות האוסטרלית בניו סאות' ויילס. בינואר 1788 הוא בחר את המיקום שלה במפרץ ג'קסון, המקיף את נמל סידני.
פיליפ היה מושל שהרחיק ראות ועד מהרה הוא הבין שניו סאות' ויילס הזדקקה למנהל אזרחי ולמערכת לשחרור הנדונים לגלות. אך תוכניתו להביא סוחרים מיומנים נדחתה והוא ניצב בפני בעיות קשות של מחסור בכוח אדם, במשמעת ובאספקה.
הגעת הצי השני והצי השלישי הטילה לחצים חדשים על המשאבים המקומיים המצומצמים, אך עד אשר הפליג פיליפ בדצמבר 1792 בחזרה למולדתו, התעצבה כבר דמותה של המושבה, עם מערכת רשמית להענקת קרקעות, מערכת חקלאית שיטתית ומערכת אספקת מים.
ב-1805 פרש פיליפ מהשירות, אך המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס ולקדם את ענייני המושבה.
ראשית חייו

ארתור פיליפ נולד בלונדון כבן הצעיר מבין שני ילדיהם של ג'ייקוב פיליפ ואליזבת בריץ'. אביו היה מורה לשפות מפרנקפורט ששירת גם הוא בצי המלכותי כימאי ראשי (Able seaman) וכעוזר כלכל. אמו הייתה אלמנתו של הימאי ג'ון הרברט, ששירת בג'מייקה על סיפון אה"מ טרטר ונפטר ממחלה ב-1732. בעת לידתו של ארתור פיליפ, התקיימה המשפחה בצניעות והתגוררה בשכירות ליד רחוב צ'יפסייד שבסיטי של לונדון.
על שנות ילדותו הראשונות של פיליפ לא שרד מידע. אביו ג'ייקוב נפטר ב-1739, ולאחר מכן נקלעה המשפחה ככל הנראה לזמנים קשים. ב-22 ביוני 1751 הוא התקבל לבית הספר של בית החולים של גריניץ',שהיה בית ספר לבניהם של ימאים עניים. בלימודיו בבית הספר הוא התמקד בלימודי ספרות, חשבון ומיומנויות בימאות, כולל קרטוגרפיה. פיליפ היה תלמיד מוכשר ולעיתים פרפקציוניסט. מנהל בית הספר, הכומר פרנסיס סווינדן, תיאר אותו כ"צנוע, הוגן, וענייני עד הפרטים הקטנים בכל משימה שלקח על עצמו".
פיליפ נשאר בבית הספר גריניץ' במשך שנתיים וחצי, משך זמן שהיה ארוך יותר באופן יחסי בהשוואה לתקופת הלימודים של שנה של התלמיד הממוצע במוסד. בסוף שנת 1753 הוא הוחתם על חוזה כמתלמד על סיפון הספינה פורצ'ן (Fortune), ספינת ציד לווייתנים במשקל של 210 טונות בפיקודו של ויליאם רידהד. ב-1 בדצמבר הוא עזב את בית הספר ובילה את החורף על סיפון הפורצ'ן בהמתנה לתחילת עונת ציד הלווייתנים של 1754.
קריירה קולוניאלית

באותה תקופה, דחפו הלורד סנדוויץ' (אנ') ונשיא החברה המלכותית, ג'וזף בנקס, ליישובה של המושבה הבריטית בניו סאות' ויילס. קיומה של מושבה בריטית שם היה אמור לסייע לצי הבריטי כבסיס על התקפות על הנחלות הספרדיות בצ'ילה ובפרו, כפי שציינו עמיתיו של בנקס, ג'ון מאטרה, קפטן סר ג'ורג' יאנג וסר ג'ון קול, בהצעות שכתבו בנושא. ממשלת בריטניה קיבלה החלטה ליישב את השטח שכיום מהווה את אוסטרליה ובאוגוסט 1786 נוסדה מושבת מפרץ בוטני. הלורד סידני, כמזכיר הפנים, היה השר האחראי לעניין, ובספטמבר הוא מינה את פיליפ כקומודור הצי שיעביר נידונים לגירוש וחיילים שהיו אמורים להיות המתיישבים במפרץ בוטני. מושבה משנית הייתה אמורה לקום באי נורפוק, על פי המלצתו של סר ג'ון קול, כדי לנצל את היתרונות של האיים בהם גדלו הפשתן הניו זילנדי ועצים.
באוקטובר 1786 מונה פיליפ על ידי הלורד סידני, כמפקד הספינה אה"מ "סיריוס" (HMS Sirius) וכמושל המיועד של ניו סאות' ויילס. פיליפ נתקל בקשיים רבים בהרכבת הצי שהיה אמור לצאת למסע של שמונה חודשים לאוסטרליה. כל הצרכים שמושבה חדשה הייתה אמורה להזדקק להם היה אמור להלקח, שכן לפיליפ לא היה מושג של ממש מה הם יימצאו בהגיעם לשם. התקציב להצטיידות המשלחת היה מצומצם. הצעתו שאנשים בעלי ניסיון בחקלאות, בנייה ומלאכה ייכללו במשלחת נדחתה. רוב 772 הנידונים לגירוש (מתוכם 732 שרדו את המסע) היו מורשעים בעבירות גניבה קלות משכונות העוני של לונדון. לפיליפ התלווה כוח של חיל הנחתים המלכותי וקצינים נוספים שנועדו לנהל את המושבה.
ב-13 במאי 1787 הפליגו 11 הספינות של הצי הראשון לאוסטרליה מפורטסמות'. בין ה-6 באוגוסט וה-4 בספטמבר עצרו הספינות בריו דה ז'ניירו להצטיידות. ספינת הדגל של הצי, אה"מ ספליי (HMS Supply) הגיעה למפרץ בוטני והקימה שם מחנה ב-18 בינואר 1788. עד מהרה החליט פיליפ שמיקומה של המושבה, שנבחר על פי הצעתו של ג'וזף בנקס, שהתלווה לג'יימס קוק ב-1770, לא מתאים בשל אדמתו הדלה, בשל אפשרויות העגינה הבלתי בטוחות שלו ובשל המחסור בו במקור מים אמין. לאחר כמה סיורים בשטח החליט פיליפ להמשיך לפורט ג'קסון וב-26 בינואר נחתו הנחתים והנידונים במפרצון סידני, שפיליפ קרא לו על שמו של הלורד סידני. יום זה מצוין עד היום כחג הלאומי של אוסטרליה, יום אוסטרליה.
קריירה קולוניאלית > מושל ניו סאות' ויילס

ב-15 בפברואר, לאחר נחיתת הצי הראשון והקמת היישוב פורט ג'קסון, שלח פיליפ את לוטננט פיליפ גידלי קינג עם שמונה אנשים חופשיים ומספר נידונים להקים את המושבה הבריטית השנייה באוקיינוס השקט באי נורפוק. אחת הסיבות לכך הייתה החשש לאבד את האיים לצרפת וכן להשיג מקור מזון חלופי למושבה הראשית.
ימיה הראשונים של מושבת ניו סאות' ויילס התאפיינו באי-סדרים ובקשיים. בשל האספקה המוגבלת, גידול מזון היה פעולה הכרחית, אך הקרקע סביב ליישוב הייתה דלה, האקלים היה בלתי מוכר, ומעל הכל, למעטים מבין הנידונים היה ידע כלשהו בחקלאות. במשך תקופה ארוכה ניצבה המושבה בפני רעב מוחלט. הנחתים, שהמשמעת בקרבם הייתה לעיתים קרובות ברמה נמוכה, לא היו מעוניינים להשליט משמעת בקרב הנידונים. לפיכך היה על פיליפ למנות משגיחים מקרב הנידונים עצמם כדי שיפקחו על עבודתם של האחרים. היה זה השלב הראשון בתהליך שחרורם של הנידונים שהמשיך ברפורמות של לכלן מקווארי לאחר 1811.
פיליפ גם הראה בדרכים אחרות שהוא הכיר בעובדה שניו סאות' ויילס לא תוכל להתנהל בפשטות כמו מחנה מאסר. הלורד סידני, שלעיתים קרובות נמתחה ביקורת על חוסר יכולתו האינטלקטואלית, קיבל החלטה יסודית אחת בנוגע למושבה שהשפיעה עליה לטובה כבר מן ההתחלה. במקום להקימה כמחנה צבאי, הוא הקים אותה כמושבה עם מנהל אזרחי, עם בתי משפט. שניים מהנידונים, הנרי וסוזנה קייבל, ביקשו לתבוע את דאנקן סינקלייר, מפקד הספינה "אלכסנדר" (Alexander), על גניבת חפציהם במהלך המסע. לאסירים בבריטניה לא הוענקה כלל הזכות להגיש תביעות משפטיות, וסינקלייר טען שהוא לא יכול להיתבע על ידם. על אף זאת, בית המשפט קיבל את התביעה והורה לסינקלייר לפצות את בני הזוג קייבל על אובדן רכושם.
בהמשך, לאחר שהלורד סידני מינה אותו כמושל ניו סאות' ויילס, ניסח פיליפ מזכר מפורט על תוכניותיו למושבה החדשה. באחת הפסקאות של המזכר הוא כתב: "חוקי הארץ הזאת [אנגליה] יונהגו כמובן בניו סאות' ויילס, ואת אחד מהם הייתי רוצה להכניס לתוקף מרגע שכוחותיו של הוד מלכותו ישתלטו על הארץ: שלא תהייה שום עבדות בארץ החופשית, וכתוצאה מכך לא יהיו עבדים". אף על פי כן, פיליפ האמין במשמעת חמורה. מלקות ותליות היו עניין שבשגרה, אם כי פיליפ נהג לחנון רבים מהנידונים למוות.
פיליפ גם אימץ מדיניות כלפי אנשי עם האאורה (Eora) האבוריג'נים שחיו סביב למיימי מפרץ סידני. הוא הורה שהיחס אליהם יהיה טוב, ושכל מי שיהרוג את אחד מהאבוריג'ינים ייתלה. הוא התיידד עם אחד מאנשי האאורה בשם בנלונג (Bennelong), ומאוחר יותר הוא לקח אותו עמו לאנגליה. על חוף מנלי אירע מקרה של אי-הבנה ופיליפ נפגע מחץ בכתפו, אך הוא הורה לאנשיו לא להגיב. הוא נקט בכמה צעדים לרכישת אמונם של אנשי האאורה, אף על פי שהם המשיכו להיות מודאגים מנוכחותם של המתיישבים. עד מהרה גרמו מחלות מידבקות, כמו אבעבועות שחורות שנישאו על ידי המתיישבים הלבנים ומחלות מידבקות אחרות, גרמו למקרי מוות רבים בקרב האאורה.
הבעיה העיקרית של פיליפ הייתה הקצינים שלו, ששאפו לקבל שטחי אדמה נרחבים, שאותם לא היה פיליפ מוסמך להעניק. בשל מגפת צפדינה נאלץ פיליפ לשלוח באוקטובר 1788 את ה"סיריוס" לקייפטאון כדי להביא אספקה, ובינתיים הונהג קיצוב במזון, כשעל מקרי גניבת מזון הוטלו עונשי מוות. ביומנו הוא כתב: " תנאי החיים חייבים להתשפר, אחרת אנשי לא יעבדו כה קשה, לפיכך הגעתי למסקנה שאני חייב להעסיק רופאים כדי לרפא את הנידונים".
קריירה קולוניאלית > מושל ניו סאות' ויילס > ביסוס המושבה

פיליפ עמד על כך שלא יתבצע שום מעשה נקם על המקרה בו פגע בו חץ על ידי האבוריג'ינים שלא גרם למותו. בדצמבר 1790 נפצע הנידון ג'ון מקנטייר פצעי מוות באופן פתאומי במהלך מסע ציד על ידי אבוריג'ינים לא מוכרים ללא שום התגרות. על ערש מותו נשבע מקנטייר שהוא לא עולל לאבוריג'ינים כל רע, אך קצין הנחתים ווטקין טנץ' היה חשדן בנוגע לטענה זו. טנץ' נשלח בראש משימת תגמול אך לא איתר אף אחד מהאבורג'ינים התוקפים. זמן קצר לאחר מכן, מתוך תסכול על העומס שבניהול המושבה, ובשל בריאותו הרופפת, התפטר פיליפ מתפקידו כמושל.
באותה עת המצב במושבה התייצב. אוכלוסייתה, שמנתה כ-2,000 איש, שוכנה באופן ראוי, ופעילות חקלאית לגידול מזון טרי כבר התקיימה. פיליפ הקצה לאחד הנידונים, גיימס רוס, חלקת אדמה ברוז היל (כיום פאראמטה), כדי להקים שם חווה ראויה, וכאשר רוס הצליח בכך, הוא קיבל את הקצאת הקרקע הראשונה במושבה. נידונים אחרים הלכו בעקבותיו. במרץ 1790 נהרסה הספינה "סיריוס" במושבת האי נורפוק, ובכך נמנעה מפיליפ אספקה חיונית. ביוני הגיע הצי השני עם מאות נידונים נוספים, שרובם היו חולים מדי כדי לעבוד.
בדצמבר היה פיליפ מוכן לעזוב את המושבה ולשוב לאנגליה, אך באופן כללי המושבה כבר נשכחה בלונדון והוא לא קיבל שום הוראות, והוא נאלץ להמשיך בתפקידו. ב-1791 הוא יעץ שהממשלה תשלח שתי שיירות של ספינות עם נידונים בשנה עם אספקה מתאימה. אך ביולי, כאשר הגיע הצי השלישי, עם 2,000 נידונים נוספים, נוצר שוב מחסור במזון והוא נאלץ לשלוח את הספינות "אטלנטיק" ו"קולקטה" להבאת אספקה.
ב-1792 הייתה המושבה כבר מבוססת, אף על פי שסידני הייתה גיבוב בלתי מתוכנן של בקתות עץ ואוהלים. תעשיית ציד לווייתנים התבססה, ספינות סוחר פקדו את סידני, ונידונים שסיימו לרצות את עונשם פנו לעיסוק בחקלאות. ג'ון מקארתור (אנ') וקצינים נוספים החלו לייבא כבשים להפקת צמר. עדיין חסרו במושבה חקלאים מיומנים, בעלי מלאכה וסוחרים והנידונים המשיכו לעבוד מעט ככל יכולתם, אף על פי שהם עבדו בעיקר כדי לגדל את מזונם.
בסוף השנה, פיליפ, שבריאותו התרופפה עוד יותר, סיים את כהונתו כמושל והפליג לאנגליה על סיפון הספינה "אטלנטיק". הוא לקח עמו דוגמאות רבות של צמחים ובעלי חיים. הוא גם לקח עמו את בנלונג ואת ידידו ימראוואן (Yemmerrawanne), צעיר אבוריג'יני נוסף, שלא כמו בנלונג, נכנע למזג האוויר ולמחלות באנגליה ונפטר לפני שעלה בידו לשוב למולדתו. בעת עזיבתו של פיליפ מנתה אוכלוסיית ניו סאות' ויילס 4,221 תושבים, מתוכם 3,099 היו נידונים. שנותיה הראשונות של המושבה היו שנים של מאבק וקשיים, אך הגרוע מכל כבר היה מאחוריה, ותקופת רעב כבר לא התרחשו. פיליפ הגיע ללונדון במאי 1793. הוא הגיש את התפטרותו באופן רשמי וניתנה לו גמלה של 500 ליש"ט בשנה.
שנותיו האחרונות

ב-1792 נפטרה מרגרט, רעייתו של פיליפ. ב-1794 הוא נישא בשנית לאיזבלה וייטהד, ויחד עמה הוא חי במשך זמן מה בבאת'. אט אט השתפר מצב בריאותו, וב-1796 הוא שב לים ומילא סדרה של תפקידי פיקוד במלחמות הנפוליאוניות. בינואר 1799 הוא קודם לדרגת סגן אדמירל. ב-1805, בגיל 67, הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל הדגל הכחול ובילה את רוב שנותיו האחרונות בבאת'. הוא המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס וקידם את ענייניה של המושבה בחוגי הממשל.
ארתור פיליפ נפטר בבאת' ב-31 באוגוסט 1814 ונטמן בכנסיית סנט ניקולאס שבבאת'האמפטון. קברו נשכח במשך שנים רבות והתגלה מחדש רק ב-1897 ושוקם. מדי שנה נערך טקס לזכרו בעיר הולדתו על ידי "האגודה הבריטית-אוסטרלית" (Britain–Australia Society).
ב-2007 העלה עורך הדין ואיש האקדמיה ג'פרי רוברטסון (אנ') טענה לכאורה ששרידיו של פיליפ לא טמונים בכנסיית סנט ניקולאס והם אבדו: "קפטן ארתור פיליפ לא נמצא היכן שניצבת מצבתו: ככל הנראה הוא קבור במקום אחר מחוץ לכנסייה, הוא ככל הנראה אבד. הוא לא במקום שבו האוסטרלים מאמינים שבו הוא נטמן".
מורשתו והנצחתו

מקומות רבים באוסטרליה נקראו על שמו של פיליפ. על אלה נמנים פורט פיליפ והאי פיליפ שבוויקטוריה, האי פיליפ השוכן 6 ק"מ מדרום לאי נורפוק, רחוב פיליפ שבסידני, מחוז הבחירה הפדרלי פיליפ שבניו סאות' ויילס שהתקיים בשנים 1949–1993, הפרבר פיליפ שבבירה קנברה, מגדל המושל פיליפ שבסידני, ורחובות, פארקים ובתי ספר רבים, כולל בית ספר תיכון בפאראמטה. אנדרטה לזכרו של פיליפ נחנכה ב-1937 במנזר באת'. אנדרטה נוספת נחנכה ב-1932 בכנסיית סנט מילדרד שבלונדון. כנסייה זו נהרסה בבליץ ב-1940, אך החלקים העיקריים של האנדרטה שוקמו והוצבו ב-1968 ברחוב ווטלינג, ליד קתדרלת סנט פול. פרוטומה ואנדרטה נוספות ניצבות בתוך כנסיית סנט מרי לה בו הסמוכה. דיוקן של ארתור, פרי יצירתו של פרנסיס ויטלי, מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון. פסל שלו ניצב בגנים הבוטניים המלכותיים שבסידני.
הביוגרף האוסטרלי פרסיבל סירל, כתב על פיליפ במילון לביוגרפיה אוסטרלית:
יציב במחשבתו, צנוע, ללא רצון לבקש דבר עבור עצמו, פיליפ היה בעל דמיון מספיק כדי להעלות על הדעת למה הפכה המושבה, ובעל היגיון בריא להבין מה היה אפשרי ורצוי באותה עת. כאשר כמעט כולם התלוננו, הוא בעצמו מעולם לא התלונן. כאשר כולם חששו מאסון, הוא המשיך בעבודתו מתוך תקווה. הוא נשלח כדי להקים מושבת עונשין, והוא הניח את היסודות לדומיניון גדול.
מורשתו והנצחתו > שנת ה-200 למותו

כחלק מסדרה של אירועים לציון 200 שנים למותו של פיליפ, נחנכה אנדרטה לזכרו במנזר וסטמינסטר שבלונדון ב-9 ביולי 2014. בטקס חנוכת האנדרטה תיאר הדיאקון של המנזר, ג'ון הול, את פיליפ: "יורד הימים הצנוע הזה, איש הספר והפטריוט, ששירותו חסר האנוכיות הניח את היסודות הבטוחים של מה שהתפתח לקהילה של אוסטרליה, ייזכר תמיד ויזכה לכבוד לצידם של החלוצים והחדשנים השוכנים באולם התווך הזה, כמו דייוויד ליווינגסטון, תומאס קוקרן ואייזק ניוטון".
אנדרטה דומה נחנכה על ידי מושלת ניו סאות' ויילס, מארי באשיר, בכנסיית סנט ג'יימס שבסידני ב-31 באוגוסט 2014.
הערות שוליים

1 2  Leila Berney (10 October 2014). "On this day: Arthur Phillip born". Australian Geographic.
↑  Parker, Derek (2009). Arthur Phillip: Australia's first governor. Woodslane Press, pp. 2–3.
↑  Nigel Rigby, Pieter van der Merwe, Glyn Williams, Pacific Exploration: Voyages of Discovery from Captain Cook's Endeavour to the Beagle, Bloomsbury Publishing, 2018, p. 93.
↑  Parker, Derek (2009). Arthur Phillip: Australia's first governor. Woodslane Press, p. 5.
1 2  Robert J. King, Arthur Phillip and the First Fleet at Rio de Janeiro , Map Matters, Issue 35 , Spring /November 2018, pp. 10-16.
↑  George Burnett Barton (1889). "History of New South Wales From the Records, Volume I - Governor Phillip - Chapter 1.4". Project Gutenberg of Australia. Charles Potter, Government Printer.
↑  Fletcher, B.H. (1967). "Phillip, Arthur (1738–1814)". Australian Dictionary of Biography. 2. Melbourne University Press.
↑  "The First Fleet". Project Gutenberg Australia.
↑  "Geographical Names Register Extract - Sydney". Place Name Search. Geographical Names Board of New South Wales.
↑  "Cable v. Sinclair (1788) NSWKR 7; NSWSupC 7". Macquarie University Law School.
↑  Deirdre Coleman, Romantic Colonization and British Anti-Slavery, Cambridge University Press, 2005, p. 167.
↑  Arthur Phillip, D.W. Wilkin's Blog, page 195.
↑  Watkin Tench. A Complete Account of the Settlement at Port Jackson, pp.64-73.
↑  Hunter, John (1793), An Historical Journal of the Transactions at Port Jackson and Norfolk Island, London, England: Printed for John Stockdale, Chapter XXIII
↑  "Lost the plot - story transcript". 60 Minutes. Ninemsn. 22 April 2007. Archived from the original on 30 January 2008.
↑  Serle, Percival (1949). "Phillip, Arthur (1738–1814), admiral, and first governor of New South Wales". Dictionary of Australian Biography. Project Gutenberg Australia.
↑  A SERVICE TO DEDICATE A MEMORIAL TO ADMIRAL ARTHUR PHILLIP, Westminster Abbey,  9th July 2014.
↑  "Arthur Phillip Memorial Service". St James' Parish Connections. St James' Church, Sydney: 12–14. October–November 2014. Archived from the original on 7 October 2014.
| המושלים של ניו סאות' ויילס |
| --- | --- | --- |
| לפני איחוד אוסטרליה | פיליפ • הנטר • קינג • בליי • מקווארי • בריזבן • דרלינג • בורק • גיפס • פיצרוי • דניסון • יאנג • בלמור • רובינסון • לופטוס • קרינגטון • ג'רסי • דאף • המפדן • בושאם |  |
| אחרי איחוד אוסטרליה | ראוסון • צ'למספורד • סטריקלנד • דיווידסון • דה-שייר • גיים • גאורי • אנדרסון • וייקהרסט • נורתקוט • וודוורד • קטלר • רולנד • מרטין • סינקלייר • סמואלס • באשיר • הארלי • ביזלי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274854505171  ADB: phillip-arthur-2549  BnF: cb122609800 (data)  GND: 118982796  ICCU: VBAV001757  ISNI: 0000 0000 8153 6755  LCCN: n50043690  NLA: 35421057  NTA: 074214667  SNAC: w6029c3t  SUDOC: 031384986  Trove: 516218  VIAF: 73911137   WorldCat (עם VIAF): 73911137 
ארתור פיליפ, 1764
הנפת הדגל במפרצון סידני, 26 בינואר 1788
איור של אירוע ההיתקלות עם האבוריג'ינים בו נפצע פיליפ מחץ
קברו של ארתור פיליפ
פסלו של ארתור פיליפף הגנים הבוטניים, סידני
נקודת אסקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  חצי אי 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  62°34′34″S 61°11′02″W﻿ / ﻿62.57611°S 61.18389°W﻿ / -62.57611; -61.18389
  (למפת איי שטלנד הדרומיים מוגדלת) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהנקודת אסקס(למפת איי שטלנד הדרומיים רגילה) אי הפיל קלרנס אי המלך ג'ורג'  ליווינגסטון סמית' מעבר דרייק מצר ברנספילד  אנטארקטיקהנקודת אסקס
 
מפה טופוגרפית של חצי האי ביירז הכוללת את האזור האנטארקטי המוגן במיוחד מספר 126.
מפה טופוגרפית של האי ליווינגסטון והאי סמית'
נקודת אסקס (באנגלית: Essex Point) היא לשון יבשה, בקצה הצפון מערבי של חצי האי ביירז באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
נקודת אסקס מהווה את הצד המערבי של הכניסה למפרץ בארקלי, ואת הצד המזרחי של הכניסה למפרצון סווישטוב.
גבעת דרונג מתנשאת מעל נקודת אסקס.
נקודת אסקס ממוקמת 2.18 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת סטארט.
נקודת אסקס ממוקמת 24.16 קילומטרים דרומית-מערבית מכף שירף.
היסטוריה > מיפוי הנקודה

הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים ארגנטינאיים בשנת 1954; ולאחר מכן על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; מיפוי מדויק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1992; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005, בשנת 2009 ובשנת 2017.
היסטוריה > מקור השם

שמה של הנקודה ניתן לה בשנת 1958 על ידי הוועדה שהמייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנקודה נקראת על שם ספינת ציד כלבי הים האמריקאית אסקס (Essex), אשר, בפיקודו של רב החובל צ'סטר (Chester), הייתה אחת מבין ספינות של צי ציידי כלבי ים, שיצא מהעיר סטונינגטון שבמדינת קונטיקט שבארצות הברית, והגיע לאיי שטלנד הדרומיים בקיץ האנטארקטי של 1820–1821 ושל 1821 - 1822.
בית הטקסטיל

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רב-קומות 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°03′49″N 34°45′48″E﻿ / ﻿32.0636°N 34.7633°E﻿ / 32.0636; 34.7633
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית הטקסטיל(למפת תל אביב רגילה) בית הטקסטיל(למפת גוש דן רגילה) בית הטקסטיל(למפת גוש דן מוגדלת) בית הטקסטיל  he בית הטקסטילhe בית הטקסטילמפת  מרכז __ תל אביב [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק, __ רמת גן, __ גבעתיים ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הטקסטיל מכיוון פארק קלור: משמאל בית גיבור, בתווך בית שרבט 1 ומימין בית הטקסטיל והאופנה
בית הטקסטיל במנשייה שבדרום תל אביב, מורכב משישה מגדלים הניצבים על פלטפורמה משותפת אחת. המבנים ניצבים בין פארק צ'ארלס קלור ורחוב קויפמן ממערב לבין נווה צדק ורחוב המרד ממזרח.
היסטוריה

מתחם בית הטקסטיל נבנה בהדרגה החל מפברואר 1972, אז אישרה העירייה תוכנית להקמת מבני מלונות משרדים ומסחר בשטח של כ-50 דונם. שני המבנים הראשונים שהקמתם החלה באותה עת היו "בית גיבור" ו"מלון לרום" (דן פנורמה תל אביב).
התוכנית מ-1972 החליפה תוכנית קודמת שתכנונה החל בראשית שנות ה-60 להפקעת כל אדמות מנשייה ונווה צדק, פינוי התושבים, הריסת המבנים ותחתיהם להקים את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית. בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים, אגב שאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים האמריקאים. כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית, אחוזות החוף, שמאז 1997 אחראית לניהול החניונים הציבוריים העיר. התוכנית עוררה התנגדות עזה בגלל הרצון להפקיע מבנים וקרקעות. תוכנית זו הייתה מנוגדת לתוכנית מתאר קודמת מ-1954, של המתכנן היהודי אמריקאי אהרון הורביץ, שביקש לייעד את רוב שטח מנשייה הקרוב לים לפארק עירוני רחב היקף.
הצורך בתוכנית עלה מאחר שחלק ניכר מהבתים במנשייה היו במצב רעוע. לאחר מלחמת העצמאות נכנסו לבתי השכונה הנטושים תושבים יהודים, בעיקר משכבות חלשות של האוכלוסייה. האזור כולו, כולל נווה צדק, הלך ונעשה מוזנח ועני וסבל מפשיעה. בשנות ה-50 החל בהריסת הבתים הערבים בשכונה באופן חלקי האזור היה לעיי חורבות עם ערמות פסולת בניין שלא פונו. ושחלק מהבתים עוד נותרו במקומם. שטח ההפקעה המתוכנן היה כ-880 דונם, שמתוכו כ-550 היה בבעלות ממשלתית כנכסי נפקדים שהוחזקו בידי רשות הפיתוח.
במהלך 1963 נערכה תחרות אדריכלים בינלאומית לתכנון האזור, עם צוות שופטים בינלאומי בראשות האדריכל הבריטי סר ויליאם הולפורד, שלצדו האדריכל הצרפתי פייר ואגו והאדריכל האמריקאי לואי קאהן. בתחרות זכה צוות תכנון גרמני שהציע להקים שמספר רב של גורדי שחקים שחלקם יוקמו על אי בשטח שיובש בים מול מנשייה. מימוש התוכנית החל עם פינוי התושבים מבתי מנשייה במהלך שנות ה-60, אך תוכנית הפיתוח הגדולה שכללה גם את פינוי נווה צדק נזנחה לטובת שיקום השכונה. ועל אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר במקום רק קומץ בניינים קמו באזור, מתחם בית הטקסטיל ושני מלונות שהוקמו מצפון, דן פנורמה ומלון דייוויד אינטרקונטיננטל שנחנך ב-1999. מע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב חלקו הצפוני של רחוב הרצל, ובשנות ה-70 אף התרחב בכיוון ההפוך (מזרחה).
כיכר השעות היפות

בשנת 1978 הוקמה רחבה גדולה מעל החניון בשם: "כיכר השעות היפות" (במקור: "כיכר מנשייה") כחלק מפרויקטים להקמת כיכרות מעל חניונים וכבישים שנעשו במהלך שנות ה-70.
הערות שוליים

1 2  אברהם רותם,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'בנייה החורגים של מנשייה, מעריב, 17 בפברואר 1972
אברהם תירוש,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'עירית ת"א דורשת לפנות מתחומה מתקני צבא ובטחון, מעריב, 31 ביולי 1972
↑  שמעון סאמט,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'חברה ממשלתית־עירונית תטפל בפיתוח אזור מנשיה וסביבתה, הארץ, 20 באוקטובר 1961
↑  מנחם טובין,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'שיפור העיר - כן ; נישול - לא!, קול העם, 10 בנובמבר 1961
↑  פיתוח מנשיה, על המשמר, 20 בנובמבר 1961
↑  עמוס אילון,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'החוף של תל־אביב – רכוש פרטי או ציבורי?, הארץ, 23 בפברואר 1962
↑  פרשת קרקעות שב' מנשיה גרמה למפלה הפרלמנטרית הראשונה של הממשלה בכנסת מפא׳י נשארה מבודדת-הענין הועבר לוועדה לבדיקה, הארץ, 9 בנובמבר 1961
1 2  צבי אלגת,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'האפילוג במיבצע הנדסי עולמי, מעריב, 9 בספטמבר 1963
האפילוג במיבצע הנדסי עולמי - המשך הכתבה, מעריב, 9 בספטמבר 1963
↑  אהרן גבע,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'עדיפות לשיקום משכנות עוני, למרחב, 3 בנובמבר 1965
סוזי אברמוביץ ועמוס גתאי,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'ישראל הלא־מתוכננת, עמדה, 1 באוגוסט 1975
↑  אדריכל-העל ליבסקינד מוסיף 8 קומות ל'בית גיבור' שהופך למלון ובית דירות, באתר Xnet‏
↑  נווית זומר,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'הבניין שבתמונה יהיה מסוף השנה משכנה החדש של כור, חדשות, 23 במאי 1991
↑  אלעזר לוין,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'איך בנו בית לתפרנים, כותרת ראשית, 6 במרץ 1985
↑  דור זומר,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'מזרקות וטרסות עם נוף לים: הסיפור על הכיכר שנעלמה, באתר כלכליסט, 28 בספטמבר 2019
מומי דהן

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 
מומי (מימון) דהן (נולד ב-5 בנובמבר 1961) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים, ומנהלו בין השנים 2014-2011.
ביוגרפיה

דהן נולד בעיר בני מלאל שבמרוקו. במאי 1963 עלה לישראל עם משפחתו והם התיישבו במגדל העמק.
את השכלתו האקדמית, רכש דהן באוניברסיטה העברית אשר בירושלים. בשנת 1987 קיבל בהצטיינות תואר בוגר בכלכלה ובמנהל עסקים, בשנת 1989 קיבל תואר מוסמך, גם כן בהצטיינות, ובשנת 1996 הוסמך כדוקטור לכלכלה. עבודת הדוקטורט של דהן עסקה בקשרי הגומלין בין צמיחה כלכלית לאי-שוויון. באותה שנה זכה בפרס געתון לחוקרים צעירים מטעם המכון למחקר כלכלי בישראל (מכון פאלק).
בין השנים 1999-1989 היה כלכלן ראשי במחלקת המחקר של בנק ישראל וכיהן כראש תחום מקרו-כלכלה. בשנים 1989–1997 ובשנים 2001–2002 שימש כמרצה מן החוץ בחוג לכלכלה של האוניברסיטה העברית. משנת 2002 דהן הוא פרופסור חבר בבית הספר פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות הלימודים 1993, 2007, 2010 ו-2012 נבחר על ידי הסטודנטים כמרצה מצטיין בפקולטה למדעי החברה. בין השנים 1999–2001 שימש כיועץ כלכלי בכיר למנכ"ל משרד האוצר. בשנים 2006-2003 היה יושב ראש ועדת ההשקעות של קרן הפנסיה של פועלי הבניין ובין השנים 2015-2002 היה עמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה. בפברואר 2011 מונה לראש בית הספר למדיניות ציבורית של האוניברסיטה העברית, תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2014.
רשימת פרסומיו כוללת ספרים ומאמרים על אי שוויון ומדיניות תקציבית שהתפרסמו בכתבי עת בישראל ובעולם. בשנת 2008 דורג במקום הראשון בדירוג החוקרים וכותבי המאמרים בכתב העת המדעי "רבעון לכלכלה", דירוג שגיבשו ד"ר שילה ליפשיץ ושלומית פלדשטיין.
באוגוסט 2014, פרסם דהן ספר במהדורה דיגיטלית בלבד פנקס הכתובות של קהילת בני מלאל. הספר עושה שימוש בכתובות של זוגות שנישאו בעיר בני מלאל בין השנים 1955 עד 1962 מהאוסף של הרב פרופ' משה עמאר, כדי ללמוד על חיי קהילת יהודי בני מלאל במרוקו.
בין השנים כתב טור קבוע במדור המאמרים של עיתון "הארץ" ובין השנים 2004–2012 הגיש טור שבועי בתוכנית הכלכלית של גלי צה"ל.
דהן נשוי למזל ואב לשלושה ילדים.
ביוגרפיה > השתתפות בוועדות ציבוריות

בשנת 1997 היה חבר ועדת טל, הוועדה לגיבוש קריטריונים לקביעת אמות מידה להטבות מס ליישובים. בין השנים 2000-1999 היה מרכז המחקר של ועדת בן בסט, הוועדה הציבורית לרפורמה במס הכנסה. בשנת 2000 היה גם חבר ועדת ורניה, ועדה בין-משרדית לניסוח חוק המחקר והפיתוח. בשנת 2003 היה חבר ועדת קמא, הוועדה לסיוע חד פעמי בהסתגלות לשינוי מבנה הגמלאות. בין השנים 2006–2008 היה חבר ועדת גרונאו לתחרות בתקשורת. בשנת 2009 היה חבר הפורום המייעץ למנכ"לית הביטוח הלאומי. בין השנים 2006–2011 היה חבר הוועדה לפטורים ולמיזוגים של רשות ההגבלים העסקיים ובין השנים 2009–2011 היה חבר הפורום המייעץ לשר האוצר. בין השנים 2016–2017 היה יושב ראש הוועדה לפיתוח מדד יכולת מוניציפלית של משרד הפנים וכן כיהן כנציג ציבור בוועדה לאיתור-קרן העושר (לפי חוק קרן לאזרחי ישראל). החל משנת 2013 דהן חבר בוועדה הציבורית לבחירת חברי הדירקטוריון של קופת חולים מאוחדת. משנת 2015 הוא יושב ראש ועדת ההיגוי למדדים שוטפים לאפיון הרשויות המקומיות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. החל מאותה שנה הוא גם חבר בפורום "צבא-חברה" בראשות הרמטכ"ל. משנת 2020 ובמשך 4 שנים היה חבר במועצה של הביטוח הלאומי.