דיוקנה של גברת
גילברט אוסמונד > תככים ונישואים

בפירנצה מתוודע הקורא, עוד לפני איזבל עצמה, אל גילברט אוסמונד, במעמד שובה של בתו מן המנזר, שבו שהתה שנים רבות. פנזי היא בת 15, ילדה מושלמת בחינוכה, צייתנית וזכה להפליא, וכך רוצה אביה שתישאר - לשעשע אותו ולהנעים את חייו, חיים מטופחים ומפונקים של דל גאה בעיני עצמו, הנתון כולו לסיפוק מאווייו באיסוף יצירות אמנות וחפצי נוי ובהישמרות אנינה מכל טורח ומאמץ. אלא שמאדאם מרל, ידידתו הקרובה, משיאה אותו למאמץ שאיננו חפץ בו, כדי לזכות בפרס המיוחל, בעיניה - יורשת עשירה. אוסמונד מפקפק, נרתע, נשמר לנפשו: "האם היא יפה, נבונה, עשירה, חכמה כוללת ובעלת מידות טובות מאין כמוה? רק בתנאי זה אהיה מעוניין להכיר אותה" הוא אומר, ומאדאם מרל מבטיחה לו, שאכן כזו היא איזבל, ועל כן היא רוצה לזמן אותה בדרכו. וכשאוסמונד תוהה, אם לא נועדה לגדולות מאלה, היא משיבה, "אינני מתיימרת לדעת למה נועדו בני-אדם, אני יודעת מה שאני יכולה לעשות בהם". גורלה של איזבל נחתם, למעשה, בשיחה זו, אם כי לכאורה היו בידה כל האפשרויות להסיט את מהלכו ולשנותו כליל, אך רק לכאורה.
בשלב זה של הספר אין הקורא יודע עדיין מה מניעיה של מאדאם מרל להשיא את איזבל לאוסמונד, וייתכן לראותם כרצונה הכן של ידידה נאמנה להיטיב עם שניים מידידיה, אלא שאיזבל עתידה לעמוד על המניע הנסתר, באיחור רב, להוותה.
איזבל פוגשת את אוסמונד, מתלהבת ממנו לאין שיעור וגומרת אומר לעשות בעושרה את הדבר הנראה לה כראוי וכנכון ביותר - לגאול את מר אוסמונד מדלותו, לאפשר לו ולה לחיות כרצונם, כפי שהיא מאמינה שהוא רוצה לחיות עמה - ביופי, בשלווה, בכבוד ובאמון הדדי. עוד בפגישתם הראשונה היא משתדלת להרשים אותו בתבונתה ובנאורותה, משום שברור לה שמאדאם מרל הגזימה בהם כשתיארה אותה באוזניו, ומתוך כך היא חשה, שעליה להיזהר מאוד בדבריה, שמא תיראה לו מגוחכת, חלילה. מקרה ראשון זה, חסר משמעות לכאורה, קובע את היחסים ביניהם להבא, שכן גילברט אוסמונד מאמין, כי איזבל נוחה להשפעה, ניתנת לעיצוב, הרבה יותר משהנה באמת, ובה בשעה הוא מציג עצמו לעיניה כיפה-רוח, אציל, נדיב והגון, בעוד שלמעשה אין בו שמץ מתכונות אלה. איזבל משתדלת להתרומם למעלה שהוא מצפה, כפי שנדמה לה, למצוא בה. אוסמונד מוליך אותה שולל במודע, מתוך שהוא מאמין, שאם אך ישיג אותה, יוכל לעצב אותה לרצונו ותרמיתו תתקבל על דעתה כאמת גמורה, וכאשר מתגלה לעיניו איזבל כפי שהיא באמת, בכל אישיותה המזהירה, שכלה הער ודעותיה העצמאיות, מתחלפת מעט האהבה שחש כלפיה (בשוליים שהותירה אהבתו העצמית הכבירה) בשנאה. זה, לאיזבל, הוא הנורא מכל. "לא היה ידוע לה שפעל אוון כלשהו. הוא לא היה אלים, לא היה אכזר; היא פשוט האמינה שהוא שוטם אותה. זאת הייתה כל אשמתו. והצד העגום שבדבר היה דווקא בכך שאין זה פשע, שכן על פשע עשויה הייתה למצוא שילומים. הוא גילה שהיא כה שונה, שאינה כלל כפי שציפה שתהיה".
אין זאת, שאוסמונד לא ידע מה טיבה. הוא פשוט האמין, שיוכל לעקור מתוכה את כל אישיותה, השקפותיה, המוסר שטבע בה גידולה באמריקה ושעליו סירבה לוותר. עצם העובדה, שהעזה למתוח ביקורת על השקרים והמרמה שהיו במהות החברה שאליה הביא אותה, הייתה בעיניו אשמתה העיקרית. חברה זו הייתה שלו, הייתה עולמו, והביקורת שמתחה על כזביה ובוגדנותה, על הזיוף והניוון שבה, הייתה ביקורת עליו, שאותה לא יכול היה לשאת כלל וודאי לא מצד אשתו.
אוסמונד החל לשנוא את איזבל משום שמיאנה לוותר על סגולות אופייה למענו; איזבל נואשה מאוסמונד משום שנוכחה לדעת, שכל אותן סגולות אופי נשגבות שייחסה לו בראשית יחסיהם, לא היו ולא נבראו.
הנרי ג'יימס משתדל למצוא איזה שהוא צד לזכות גם בגילברט אוסמונד, הנבל שבמחזה, כשהוא מציג גם אותו כמי שהתאכזב ורואה עצמו נבגד. הוא ציפה לאושר בנישואיו לאיזבל, ואושר זה נגזל ממנו, משום שאיזבל התגלתה כשונה ממה שציפה ומכפי שהציגה עצמה לעיניו בראשית היכרותם. איזבל, מצדה, מאשימה את עצמה בדיוק בכך: טשטוש ישותה, העלמת תכונותיה האמתיות, כדי למצוא חן בעיניו (עמ' 358) ולמעלה מזה: "כשנתנה דעתה על גודל אכזבתו הוא, לפלא היה בעיניה, לאור הדברים האלה, שלא שטם אותה יותר (...) אכן, היא נהגה בצביעות" (עמ' 360)