stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגליאנים שמאליים
פרשנות "המשפט הכפול" משמאל ומימין

מה שהוא תבוני הוא ממשי 
 ומה שהוא ממשי הוא תבוני
המקור בגרמנית
„Was vernünftig ist, das ist wirklich; und was wirklich ist, das ist vernünftig.“
ניתן להבין את ההבחנה בין הגליאנים שמאליים להגליאניים ימיניים דרך הפשרנויות השונות לאחד הביטויים השנויים ביותר במחלוקת של הגל, מתוך המבוא לקווי יסוד לפילוסופיה של המשפט: "מה שהוא תבוני הוא ממשי, ומה שהוא ממשי הוא תבוני" המכונה במחקר "המשפט הכפול". פירושו הפשוט לכאורה של ה"משפט הכפול", הוא שמתקיימת שקילות לוגית בין מה שהוא תבוני לְמה שהוא ממשי ובין מה שהוא ממשי למה שהוא תבוני. כשהמשפט הופיע בספר שנושאו הוא "אידאת המדינה", הוא נתפס ככניעה ואף כתבוסתנות למול כוחה של המציאות הפוליטית בפרוסיה. הגל עצמו לא הבין את "המשפט הכפול" כפשוטו וסבר שקיים הבדל אונטולוגי בין קיום (Existenz) גרידא ובין ממשות בפועל (Wirklichkeit). וכן, בסעיף השישי של ההקדמה לאנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, אמר במפורש שיש לפרש את אמרתו לאור ההבחנות האונטולוגיות שלו בין אופנים שונים של קיום, שכל אחד מהם מממש תוכן תבוני במידה שונה. שלמה אבינרי מזכיר את עדותו של הייניך היינה, "גם הוא הגליאני צעיר, מספר בזיכרונותיו כי כאשר שמע את הגל מבטא את צמד המשפטים המורכב הזה, פנה אליו לאחר השיעור ושאל אותו מה פירושם של דברים: האם כל מה שהוא מציאותי הוא באמת תבוני? הגל השיב שכוונתו לכך כי מה שהוא תבוני 'בסופו של דבר יש לו הכוח לממש את עצמו'".
עם זאת, השימוש ב"משפט הכפול" המפורסם של הגל, שימש כאמצעי להבחנה בין ממשיכיו השמרנים לממשיכיו הליברלים, או בשמם האחר — ההגליאנים הימניים וההגליאנים השמאליים. השמרנים אימצו את חלקו השני של המשפט, "מה שממשי הוא תבוני", וזיהו את המציאות הפוליטית הקיימת עם מה שראוי שיהיה. הליברלים הזדהו עם חלקו הראשון, "מה שתבוני הוא ממשי", וייעדו לו תפקיד מהפכני — לתבוע לשנות את המציאות הקיימת, הנעדרת תבוניות, ולהפכה לתבונית.
המשטר הפרוסי אמנם סיפק שירותים אזרחיים וסוציאליים נרחבים, אוניברסיטאות טובות, תעסוקה גבוהה ותיעוש מסוים, אך הוא דורג כנחשל למדי מבחינה פוליטית בהשוואה למונרכיות החוקתיות הליברליות יותר של צרפת ובריטניה. ההגליאנים הצעירים הסתמכו הן על הזיהוי של הגל של התבונה והחירות ככוחות המנחים של ההיסטוריה, והן על הרעיון שלו ש'הרוח' גברה על כל מה שמתנגד לתבונה ולחופש. הם רצו להתגבר על הדוגמות הדתיות והסמכותנות הפוליטית באותה תקופה.
הקבוצות לא היו מאוחדות או ולא הזדהו עם התוויות 'ימין' ו'שמאל'. המונח 'הגליאני ימני', למשל, מעולם לא שימש בפועל את אלו שאליהם הוא יוחס מאוחר יותר, יורשיו הישירים של הגל באוניברסיטת הומבולדט בברלין. (המונח "הגליאני ימני" שימש לראשונה את דייוויד שטראוס כדי לתאר את ברונו באואר, שלמעשה נחשב ל"הגליאני שמאלי")
החלוקה ל"צעירים" או "מבוגרים" קשורה בקרבה להגל האיש. ה"מבוגרים" היו לרוב תלמידיו הישירים, ואילו ה"צעירים" היו ברוב המקרים תלמידי תלמידיו. חלוקה זו לוקה בחסר, שכן כמה מתלמידיו הישירים כמו אדוארד גנז והיינריך היינה החזיקו בעמדות ליברליות.
חברים בולטים > לודוויג פוירבך

לודוויג פוירבך תיאר את הפרופיל הפסיכולוגי של המאמין בחיבורו "מהות הנצרות" (Das Wesen des Christentums). הוא טוען שלמאמין מוצגת דוקטרינה המעודדת השלכה של פנטזיות על העולם. מאמינים מעודדים להאמין בניסים, ולעשות אידיאליזציה של כל חולשותיהם על ידי דמיון אל כל יכול, יודע כל, אלמוות המייצג את האנטיתזה של כל הפגמים והחסרונות האנושיים.
פיירבך גם הפנה את ביקורתו על הדת נגד הפילוסופיה של הגל עצמה, ובמיוחד נגד האידיאליזם שלו, והאשים את הפילוסופיה הספקולטיבית בעשיית אותה טעות כמו התאולוגיה: היא מקדמת את האינסופי על פני הסופי, את המחשבה על פני החושי, את המופשט על פני הקונקרטי. וכך מסתיים כאידיאליזם פנלוגיסטי שמציב את המהות מעל הקיום. ההתקפה הנומינליסטית הזו על הגל השפיעה מאוד, ומסמנת את תחילתה של התרחקות מאידיאליזם לעבר מטפיזיקה מטריאליסטית חדשה, שכן ההשקפה הפילוסופית השלטת חדלה להיות ספקולטיבית והפכה לאנתרופולוגית ונטורליסטית.
חברים בולטים > דוד שטראוס

דוד שטראוס כתב את "חיי ישו" (Das Leben Jesu) ב-1835, שבו טען תוך השענות על השיטה הגליאנית, הן נגד המרכיבים העל-טבעיים של הבשורה והן נגד הרעיון שהכנסייה הנוצרית היא הכנסייה הנוצרית. הנושא היחיד של האמת המוחלטת. הוא האמין שסיפורי הבשורה הם תגובות מיתיים למצב בו נקלעה הקהילה היהודית באותה תקופה. הרעיון ש'היגיון האינסופי' או 'המוחלט' (כלומר מושגים הגליאניים של אלוהים באופן כללי) יכולים להתגלם בתוך יצור אנושי סופי היה אבסורדי במיוחד. יתרה מכך, תורתו המקורית של ישו, שנועדה לסייע לעניים ולנדכאים, סוטה אט אט ונגזלה על ידי הממסד כדי לתמרן ולדכא את אוכלוסיות העולם על ידי הבטחת פרס בחיים שלאחר המוות אם יימנעו ממרד נגד הכוחות שיש בחיים האלה.
שטראוס לא קיבל את טענותיו של הגל בדבר ההיסטוריות הנוצרית תוך ויתור על כל בסיס היסטורי לנצרות לטובת דה-מיתיזציה שלה, וטען כי יש להבין את הסיפורים המצויים בביבליה כמיתוסים "שנבנו לא על ידי יחידים, אלא על ידי הקהילות הנוצריות הקדומות ביותר בתגובה לציווים של ישו ולמסורת המשיחית שהם ירשו מהברית הישנה".
חברים בולטים > ברונו באואר

ברונו באואר הרחיק לכת וטען שכל הסיפור של ישו הוא מיתוס שהנצרות לא רק חסרת בסיס היסטורית, אלא שהיא גם לא הגיונית ומחסום להתקדמות. הוא לא מצא תיעוד של מישהו בשם "ישוע מנצרת" ברישומים רומיים שהיו אז. (ציטוטים כאלה קיימים למעשה, בעיקר אצל ההיסטוריון הרומי טקיטוס ואצל יוסף בן מתתיהו). באואר טען שכמעט כל הדמויות ההיסטוריות הבולטות בעת העתיקה מוזכרות ביצירות אחרות (לדוגמה: כשאריסטופנס לעג לסוקרטס ב"העננים"), אך מכיוון שלא הצליח למצוא אזכורים כאלה לישו, הוא טען שסביר להניח שכל סיפורו של ישו היה מפוברק.
חברים בולטים > אדגר באואר

אדגר באואר (אנ'), היה אחיו הצעיר של ברונו באואר. לפי לורנס ס. סטפלביץ', אדגר באואר היה האנרכיסטי ביותר מבין ההגליאנים הצעירים, וניתן להבחין, בכתביו המוקדמים בהצדקה התאורטית של טרור פוליטי.
חברים בולטים > ארנולד רוגה

כתומך של איחוד גרמניה החופשית, ארנולד רוגה היה שותף לאמונתו של הגל שההיסטוריה מתקדמת לקראת מימוש החירות, וכי החירות הממשית והתבונית מושגת במדינה. במקביל ביקר את הגל על כך שנתן פרשנות להיסטוריה סגורה לעתיד, במובן זה שלא הותיר גי מקום לחידוש.
חברים בולטים > אוגוסט פון צ'ישקובסקי

אוגוסט צ'ישקובסקי (אנ') התמקד בהשקפתו של הגל על ההיסטוריה העולמית ושיפר אותה כדי להתאים טוב יותר את הפילוסופיה ההגליאנית עצמה על ידי חלוקתה לעבר, הווה ועתיד. בפרולגומנה להיסטוריוסופיה שלו טוען צ'ישובסקי שעברנו מאמנות (העבר), שהייתה שלב של התבוננות במציאות, לפילוסופיה (הווה), שהיא התבוננות באידיאל, וכי מאז הפילוסופיה של הגל הייתה סיכום ושלמות הפילוסופיה, זמנה של הפילוסופיה הגיע, והגיע הזמן לעידן חדש - עידן הפעולה.
חברים בולטים > קרל נאוורק

קרל נאוורק (אנ') היה מזרחן גרמני, תאולוג ומרצה לפילוסופיה הגליאנית בברלין שאיבד את רישיון ההוראה שלו יחד עם ברונו באואר ב-1842.
חברים בולטים > מקס שטירנר

מקס שטירנר היה מתרועע מדי פעם עם ההגליאנים הצעירים, אבל החזיק בדעות הפוכות לרבות מהוגי התנועה, להם לעג באופן סאטירי במגנום אופוס הנומינליסטי שלו "האגו ועצמו" (Der Einzige und Sein Eigentum) משנת 1845.
חברים בולטים > משה הס

הס הושפע מפון צ'ישקובסקי ומפיתוח מימד העתיד במחשבה הפילוסופית באמצעות הגל. הס העמיד רעינות ששילבו בין מימד העתיד והפרקסיס החברתי המכוונות אליו במרכז הגותו המפכנית. הס הציע תביעה רדיקלית למהפכה חברתית שדוחה את הבורגנות כעומדת בניגות לאוניברסליות ההגליאנית. במרכז הגותו של הס עמד תיקון עולם במלכות הגל. מרקס כינה את הס "הרבי הקומוניסטי שלי" ושניהם השתתפו בעריכת העיתון הרייני הרדיקלי, לפני שהפך לשותפו של אנגלס.
חברים בולטים > קרל מרקס ופרידריך אנגלס

קרל מרקס אהד תחילה את אסטרטגית ההגליאינים השמאליים של תקיפת הנצרות כדי לערער את הממסד הפרוסי, אך מאוחר יותר גיבש רעיונות שונים ונפרדים מהם, ותקף את דעותיהם בחיבוריו, כמו "האידאולוגיה הגרמנית". מרקס הגיע למסקנה שדת היא לא הבסיס לכוחו של הממסד, אלא רק סימפטום למחלה שהיא הבעלות הפרטים על הון - תהליכים המשתמשים בטכנולוגיות, קרקעות, כסף ובעיקר כוח עבודה אנושי ליצירת ערך עודף נמצאים בלב כוחו של הממסד. מרקס ואנגלס, החשיבו את הדת כמרכיב ממבנה העל האידאולוגי של החברות, ודרך מחשבה קדם-רציונלית, שבכל זאת נוהלה על ידי האליטות השלטות כדי לטשטש את היחסים החברתיים לרבות הבסיס האמיתי של כוח פוליטי. במובן אחרון זה, תוארה הדת "אופיום להמונים", כתרופה למחלה שהדת היא הסימפטום שלה.
כמו כן, מרקס הבוגר לא קיבל את הרעיון ההגליאני שהמדינה היא מקום מושבה של האוניברסליות והרציונליות, כלומר שהיא רציונלית מטבעה; ושמה לה למטרה להוכיח שההבדל בין החברה האזרחית, ושהיא התחום שבו מתנהל אינטרס הפרט בניגוד לאינטרסים של אחרים לבין המדינה, שבה מתעלות קונפליקטים כאלה. לפי מרקס, הפרולטריון למעשה מבטל הבדלים כאלה והוא למעשה המעמד האוניברסלי, בשונה מהבירוקרטיה, בהשקפה הבורגנית של הגל.
אחרים > היינריך היינה

היינריך היינה היה תלמיד ישיר של הגל, לכן מבחינת חלוקת הדורות הוא איננו נחשב להגליאני "צעיר". עם זאת, בתקופת הפעילות של ההגליאנים השמאליים ביטא את עמדותיהם, והיווה חוליה מקשרת בין הגותו של הגל לזו של ידידו הצעיר מרקס (שהיה בן 13 כאשר נפטר הגל).
אחרים > בטינה פון ארנים

הסופרת הגרמנייה בטינה פון ארנים הייתה מעורה עם חוג ההגליאנים השמאליים, ויש המונים אותה עם חברי הקבוצה.
מורשת

דאדלי נואלס (אנ') טוען שההגליאנים הצעירים חילונו את רעיון הרוח (Geist) של הגל, והסירו את הקשר הדתי. הפילוסופיה המתקבלת מחליפה בסופו של דבר את הרוח כסובייקט של ההיסטוריה בזו של האדם.
ראו גם

גרמניה הצעירה
לקריאות נוספות

Rae, John. "The Socialism of Karl Marx and the Young Hegelians," The Contemporary Review, Vol. XL, July/December, 1881.
הערות שוליים

↑  שלמה אבינרי, "הס: סוציאליזם ולאומיות כביקורת החברה הבורגנית", הרעיון הציוני לגווניו - פרקים בתולדות המחשבה הלאומית היהודית, תל אביב: 1980, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, עמ' 49
↑  צבי טאובר, "מושגי דיכוי ושיחרור בכתביו של היינריך היינה" (1983), באתר הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי | אוניברסיטת ת"א
1 2  שלמה אבינרי, חוזה המדינה המודרנית, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2011
↑  "מבוא מאת פיני איפרגן" בתוך: הגל, קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט עורך פיני איפרגן, תרגום גדי גולדברג, הוצאת שלם, ירושלים, התשע"א 2011, עמ' נא
↑  Stedman-Jones, Gareth, introduction to Marx and Engels, The Communist Manifesto, Penguin Classics, 2002
↑  Kolakowski, Leszek, Main currents of Marxism: the founders, the golden age, the breakdown, Norton, 2005.
↑  רוברט סטרן, "הגליאניזם", באתר האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג' (באנגלית)
↑  Nola, Robert. The Young Hegelians, Feuerbach, and Marx in Routledge History of Philosophy Vol. 6 - The Age of German Idealism. p. 291.
↑  Stepelevich, Lawrence S. (1983). The Young Hegelians: An Anthology. Cambridge
↑  Copleston, Frederick (A History of Philosophy, volume VII, p. 301)
↑  www.nonserviam.com
↑  Toews, John (Becoming Historical – Cultural Reformation and Public Memory in Nineteenth-Century Berlin)
↑  שלמה אבינרי, "הס: סוציאליזם ולאומיות כביקורת החברה הבורגנית", הרעיון הציוני לגוָניו: פרקים בתולדות המחשבה הלאומית היהודית, תל אביב: ספרית אפקים הוצאת עם עובד, הדפסה שישית תשנ"ט 1999, עמ' 48
↑  Marx, K. 1967. Capital: A critical analysis of capitalist production. ed. F. Engels. New York.
↑  Marx, K. 1976. Introduction to A Contribution to the Critique of Hegel’s Philosophy of Right. Collected Works, v. 3. New York.
↑  Genealogies of Modernity — The Forgotten Young Hegelian, Genealogies of Modernity (באנגלית אמריקאית)
↑  Knowles, Dudley (2002). Routledge Philosophy Guidebook to Hegel and the Philosophy of Right. London and New York: Routledge. p. 19. ISBN 0415165784.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4074251-9 
"הגל עם סטודנטים" (1828) תחריט מאת פרנץ קוגלר (אנ')
לודוויג פוירבך
דוד שטראוס
ברונו באואר
ארנולד רוגה
פון צ'ישקובסקי
מקס שטירנר
משה הס
מרקס ואנגלס
היינריך היינה
בטינה פון ארנים
One Love

One Love (בתרגום חופשי לעברית: אהבה אחת) הוא אלבום האולפן הרביעי של ה-DJ הצרפתי דייוויד גטה. האלבום יצא באוגוסט 2009 בהוצאת וירג'ין. האלבום הצליח מסחרית ונמכר ב-3 מיליון עותקים ברחבי העולם.
רשימת השמעה

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | When Love Takes Over (בשיתוף קלי רולנד)   | 3:11 |
| 2. | Gettin' Over You (שיתוף כריס ויליס, פרגי ו-LMFAO)   | 3:06 |
| 3. | Sexy Bitch (בשיתוף אייקון)   | 3:16 |
| 4. | Memories (בשיתוף קיד קאדי)   | 3:30 |
| 5. | On the Dancefloor (בשיתוף ויל.איי.אם ואפל דה אפ)   | 3:46 |
| 6. | Who's That Chick? (בשיתוף ריהאנה)   | 3:19 |
| 7. | It's the Way You Love Me (בשיתוף קלי רולנד)   | 4:13 |
| 8. | Missing You (בשיתוף נובל)   | 3:08 |
| 9. | Choose (בשיתוף ני-יו וקלי רולנד)   | 3:58 |
| 10. | How Soon Is Now (בשיתוף סבסטיאן אינגרוסו ו-Dirty South)   | 4:10 |
| 11. | I Gotta Feeling (בשיתוף בלאק אייד פיז)   | 3:53 |
| 12. | One Love (בשיתוף אסטל)   | 4:00 |
| 13. | I Wanna Go Crazy (בשיתוף ויל.איי.אם)   | 3:24 |
| 14. | Sound of Letting Go (עם כריס וויליס)   | 3:46 |
| 15. | Toyfriend (עם וינטר גורדון)   | 3:17 |
| 16. | If We Ever (בשיתוף מקבה)   | 4:43 |
מצעדים, דרוגים ומכירות

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 3 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 4 |
|  אירופה | מצעד האלבומים האירופאי | 1 |
|  איטליה | מצעד האלבומים האיטלקי | 5 |
|  אירלנד | מצעד האלבומים האירי | 3 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 70‏ |
|  ארצות הברית | בילבורד אלבומי אלקטרוניקה/דאנס | 3 |
|  ארצות הברית | בילבורד אלבומים דיגיטליים | 11‏ |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 2 |
|  דנמרק | היטליסטן | 22 |
|  הולנד | מצעד 100 האלבומים ההולנדיים | 4 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 2‏ |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 1 |
|  נורווגיה | VG-lista | 16 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |
|  ספרד | PROMUSICAE | 1 |
|  פינלנד | המצעדים הפיניים הרשמיים | 49 |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 2 |
|  צרפת | SNEP | 1 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 2‏ |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 33 |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 2 |
פרסים

| רשימת פרסים ומועמדויות> שנה | רשימת פרסים ומועמדויות> פרס | רשימת פרסים ומועמדויות> קטגוריה | רשימת פרסים ומועמדויות> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
|  2009‏ | גראמי | האלבום האלקטרוני/דאנס הטוב ביותר - לא קלאסי — One Love | מועמדות    |
|  2009‏ | גראמי | הקלטת הדאנס הטובה ביותר — When Love Takes Over | מועמדות    |
|  2009‏ | גראמי | הקלטת הרימיקס הטובה ביותר - לא קלאסי — When Love Takes Over | זכייה     |
אל פאיס

| --- | --- |


 תדירות:  יומון 
 פורמט:  ברלינר 
 מו"ל:  PRISA 
 מייסד:  חוסה אורטגה ספוטורנו, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 בעלים:  PRISA, Liberty Acquisition Holdings 
 תאריכי הופעה:  4 במאי 1976 – הווה (48 שנים) 
 שפה:  ספרדית, אנגלית 
 מערכת:  מדריד 
 תפוצה:  164,847 עיתון (נכון ל־ינואר 2018) 
 מדינה:  ספרד 
 ISSN:  1576-3757, 1134-6582
 www.elpais.com
 
אל פאיס (El País; מספרדית: "המדינה") הוא עיתון יומי ספרדי. העיתון הוא בבעלות תאגיד המדיה PRISA. עם מכירות של כ-390,000 אלף עותקים ביום, הוא עיתון החדשות היומי הנמכר ביותר בספרד.
היסטוריה

העיתון הוקם על ידי התאגיד PRISA בשנת 1976 כחלק מהמעבר של ספרד לדמוקרטיה לאחר מות פרנקו והוא היה העיתון הראשון בעל אג'נדה פרו-דמוקרטית. שני מקימיו היו קארלוס מנדו (Carlos Mendo) וחוסה אורטגה ספוטורנו (José Ortega Spottorno). העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1976. מעמד העיתון כמגן הדמוקרטיה התחזק במהלך ניסיון ההפיכה הצבאי של סגן-אלוף אנטוניו טחרו בשנת 1981, במהלכו החזיק כבני ערובה בחברי פרלמנט. העיתון שיצא באותו בוקר היה הראשון שקרא לחוקה והתנגד להפיכה.
האידאולוגיה/ נטייה-פוליטית של העיתון הוגדרה על ידי נטייה לאירופהיזם, פרוגרסיביות וליברליזם חברתי, מרכז-שמאל והוא תומך בחיזוק הסמכויות של האיחוד האירופאי.
עורכו הנוכחי של העיתון הוא אנטוניו קניו.
הערות שוליים

↑  Antonovica Arta, Comunicación e imagen de los países bálticos en España a través de la técnica del discurso periodístico, Librería-Editorial Dykinson, 2012-07-14, עמ' 111, ISBN 978-84-9031-545-3. (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX147346  GND: 4231580-3  LCCN: no97027531  MusicBrainz: c59e6598-83ec-414e-b358-6e317afa52b9  VIAF: 153795640   WorldCat (עם VIAF): 153795640
דני טופוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 74 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 17  מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים   מבצע ליטני    מלחמת לבנון   מלחמת לבנון השנייה
 
דני טופוס (נולד ב-1950) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 17 ועל החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
שירות צבאי

טופוס נולד וגדל בנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 שובץ בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ושב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה פיקד על גדוד בבית הספר לקצינים ועל גדוד נח"ל היאחזויות 904. בסוף יוני 1982 מונה למפקד גדוד 17, קורס המ"כים של חטיבת גולני, בחטיבת ביסלמ"ח. במהלך הקרבות על ביירות במבצע שלום הגליל הוביל טופוס את גדודו בשורת קרבות קשים שבמהלכם, מתוך כורח הנסיבות והכלים הלא מסורתיים שעמדו לרשותו, הומצאה שיטת הלחימה בשטח בנוי המוכרת והנהוגה עד היום ברוב צבאות העולם. לאחר המלחמה מונה למפקד מחנה 80, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ומפקד מחוז דן בפיקוד העורף.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מתי השתחרר מצה"ל? מה עשה בעשרות השנים שלאחר מכן?.
הערות שוליים

↑  אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמוד 238, "דני טופוס נולד בנתניה ב-1950, ובה גדל והתחנך. ב-1968 התגייס לגולני וקיבל הכשרה כלוחם וכמפקד. במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת גדוד 51 של גולני".
↑  פרק מורשת 7: חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת ההתשה שאחריה, באתר עמותת ותיקי חטיבת גולני
↑  אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמודים 240–251.
↑  אלישיב שמשי, "תדרכי נפשי עוז", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2017, עמוד 253.
מחנה גאולה

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  פרוטקטורט עדן (אנ')
 מנהלת המחנה:  אולגה פיינברג
 
מחנה גאולה (נקרא גם: מחנה חאשד) היה מחנה שהקים ארגון הג'וינט למען העולים מתימן שנתקעו בעיר עדן ללא יכולת לנסוע לארץ ישראל.
היסטוריה > מחנה הצבא הבריטי

בראשיתו, היה המחנה מחנה צבאי של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. המחנה נקרא "חאשד קמפ", על שם הכפר חאשד הממוקם ממערב למחנה.
היסטוריה > גל העלייה הראשון

בין השנים 1943–1945 היה גל עלייה גדול מתימן לארץ ישראל. בחודש מאי 1945 נסגרו שערי היציאה מתימן לארץ ישראל, ו-7,000 יהודים שכבר יצאו ממחוזותיהם בתימן נתקעו בעיר עדן. כדי לפתור את בעיית הדיור של העולים, הקים ארגון הג'וינט מחנה פליטים על בסיס מחנה הצבא הבריטי. המחנה נקרא בשם "מחנה חאשד", או "מחנה גאולה". במחנה פעלו רופאים ואחיות ארץ-ישראלים.
לאחר שרוב העולים עלו לארץ ישראל, נהרס המחנה על ידי אנשי הג'וינט בפקודת השלטון בעדן.
היסטוריה > גל העלייה השני - מבצע על כנפי נשרים

הידיעה על הקמת מדינת ישראל יצרה גלי התרגשות והתעוררות בקהילה היהודית בתימן. רוב מוחלט של יהודי תימן קמו ועזבו את מקומות מגוריהם, בדרכם לעיר עדן. השלטונות הבריטיים בעיר סירבו תחילה לקבל את זרם הפליטים מחשש שהיענות תתפרש כמתן סיוע לעולים להגיע לישראל. אך, משנתרצו הבריטים, לאחר לחץ דיפלומטי בינלאומי, הוקם על ידי ארגון הג'וינט מחנה חדש בשם "חאשד", בקרבת מחנה "גאולה" הראשון, שהיו בו בקתות דלות, שרר בו מחסור חמור בתרופות ובמים ויכול היה להכיל עד 1,000 עולים.
על פי נתוני הג'וינט, עלו לארץ ממחנה זה 5,553 עולים ב-56 טיסות, מדצמבר 1948 עד מרץ 1949, ומיוני 1949 עד ספטמבר 1950 עלו 41,095 עולים ב-340 טיסות.
מנהלי המחנה בתקופה זו:
ד"ר דניאל אלקנה, בין מרץ 1947 לאוקטובר 1947
ד"ר אולגה פיינברג בין פברואר 1947 לפברואר 1949
מרדכי לפידות (מקס לפידס), מנובמבר 1949 עד סגירת המחנה
התנאים במחנה

בחודש יוני 1949 הגיעו ראשוני העולים למחנה בזרם אנושי שהלך וגבר עד שבחודש ספטמבר היו במחנה יותר מ-13,000 עולים. על הטיפול הרפואי הופקד רופא אחד בלבד שהסתייע בשתי אחיות. המצב במחנה היה קשה ביותר והתמותה בקרב העולים התשושים הייתה גבוהה. אחת האחיות העידה על מצבם הבריאותי של העולים:
באו כל כך הרבה חולים שהקרקע כולה הייתה מכוסה בגופותיהם. היה עליך להלך ביניהם בזהירות רבה, ובחשכה, למרות ל הזהירות שבה הייתי הולכת ביניהם, כשאני מאירה את דרכי במנורת הגז, הייתי דורכת על הגופות.
ישראל ישעיהו שנשלח למחנה דיווח על ”מאות שלדי אדם פעוטים שמתייסרים בחוליים”. ארגון הג'וינט פיטר 2 אחראים למחדל מחנה חאשד אך שמר על המידע חסוי.
ד"ר אברהם שטרנברג, חבר המשלחת הרפואית שהגיעה למחנה, כתב בספרו בהיקלט עם:
.שדה רחב היה מכוסה כולו המוני אדם השוכבים בצפיפות זה ליד זה על החול המדברי. ובתוך ים האדם הזה בלטו נקודות רבות, בהירות לבנות. כשהתקרבנו ראינו דרגשים נמוכים ועליהם מתים בתכריכיהם שלא הספיקו להביאם לקבר ישראל...
המצב במחנה הלך והתדרדר, מחסור במזון ובמים זורמים, מחסור בתרופות ותנאי סניטציה קשים מחד וכוח אדם מצומצם מאידך העמיד את המחנה בפני קריסה. על פי התוכנית של הסוכנות היו העולים צריכים לקבל טיפול רפואי במחנה בטרם העלייה לישראל אולם לא ניתן היה לדבוק בתוכנית זו ולא נותר אלא לנסות ולהעלות את העולים לארץ ישראל מהר ככל שניתן.
הערות שוליים

1 2 3  גאולה - חאשד באתר נוסח תימן
↑  בת ציון עראקי קלורמן, יהודי תימן: היסטוריה, חברה, תרבות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך 3, עמודים 386-372
1 2  אריק וייס ורוני בר-קול, "רוח סדיסטית כלפי עולים שבורים ורצוצים": האמת מאחורי מבצע "מרבד הקסמים" נחשפת, אתר נענע10, אוגוסט 2012
↑   אסתר מאיר גליצנשטיין, הסבל שמתחת ל"מרבד הקסמים", באתר הארץ, 7 ביולי 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412936405171  VIAF: 464155104042376202357   WorldCat (עם VIAF): 464155104042376202357
מנאר זועבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בת 60 בערך) נצרת
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בוינגייט, אוניברסיטת חיפה
 תחום יצירה:  וידאו ארט
 
מנאר זועבי (בערבית: منار زعبي; נולדה ב-1964) היא אמנית פלסטינית אזרחית ישראל, ילידת נצרת, שם היא חיה ויוצרת.
זועבי יוצרת מיצבים בסגנון ווידאו ארט. היא ממייסדי בית הספר הניסויי "מסאר".
ביוגרפיה

מנאר זועבי נולדה בנצרת. למדה חינוך גופני בווינגייט (סיימה ב-1990) ואמנות לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה (1999). לאחר מכן המשיכה בלימודים במסלול לתואר שני באמנות באוניברסיטת חיפה (סיימה ב-2014). זועבי היא אמנית מיצבים ווידאו-ארט ואוצרת, משנת 2000 היא משתתפת בתערוכות ובפסטיבלים בין-לאומיים. פעילה באמנות במרחב הציבורי.
זועבי היא ממייסדי בית ספר האלטרנטיבי "מסאר" (תהליך בערבית) בנצרת, מחלוצי בתי הספר הדמוקרטיים במגזר הערבי. מלמדת אמנות (בין היתר, באוניברסיטת חיפה ובמכללת בית ברל), חינוך גופני ושחיה.
זועבי מתגוררת ועובדת בנצרת.
אוצרות

זועבי אוצרת במסגרת פרויקט “באב אל סר: אמניות מהמשולש - בין אמנות לקהילה“. מטרת הפרויקט היא טיפוח התרבות והקהילה בוואדי עארה. בפרויקט לוקחות חלק אחת עשרה אמניות מאזור המשולש. האמניות עבדו עם שלוש קבוצות ראשונות של תלמידים מבתי ספר שונים בוואדי עארה, לצד מנחות קבוצות של ארגון אלביר. כך התהווה מודל עבודה המשלב יצירה אמנותית והנחיית שיח עם תלמידים.
הפרויקט משלב עיסוק באמנות עם פרקטיקה של הנחיית קבוצות. כל צוות מהצוותים שפעלו בבתי הספר בכפר קרע ובברטעה כלל שתי אמניות ומנחת קבוצות.
תערוכות יחיד

2000 - רך כברזל, קשה כצמר - בית הגפן, חיפה
2004 - ביינ-ביין, פרויקט פסאג', הגלריה בתיאטרון תמונע
2006 - פירוק, פסאג' הגלריה בתיאטרון תמונע, אוצרת: מרב שין בן-אלון
מיתרים דוממים, גלריה המרכז לאמנות, נצרת.
מבחר תערוכות קבוצתיות

2000 - חוט מקשר, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
2000 - פסטיבלי סרטים ווידאו
2001 - ילדים, בית הגפן, חיפה
2002 - כלולות, בית הגפן, חיפה
2003 - אוטופיה, בית הגפן, חיפה
2004 - בושה, הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2004 - המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון
2004 - אמנות הארץ, תחנת הכוח רדינג
2004 - הטריאנלה הבינלאומית השנייה למציב בחיפה, מוזיאון חיפה לאמנות
2005 - פצעים וחבישות, הגלריה לאמנות אום אל פחם
2005 - Dar Annadwa, Land, Peoples and Identitirs המרכז הבינתחומי, בית לחם
2006 - קפה שחור, בית הגפן, חיפה
2006 - סנטרום קולטורי, קליק, פולין
2006 - Deadend, מוזיאון על התפר, ירושלים
2006 - C2C gallery, Czhechpoint פסטיבל בינלאומי לאמנות פוליטית, Nod-Gallery, פראג
2006 - פסטיבל וידאו דאנס, תל אביב
2006 - פסטיבל קולנוע פלסטיני, לונדון.
2007 - המוזיאון לאתנוגרפיה ואמנות, אוניברסיטת ביר-זית
2007 - Cycle, גלריה אל חוש, ירושלים.
פרסים

2008 - מענק, המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס.
2009 - מענק, המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס.
2011-2012 - מלגת אמן מורה, משרד החינוך התרבות והספורט.
2013-2015 - מלגת אמן בקהילה, משרד החינוך התרבות והספורט.
הערות שוליים

↑  יולי חרומצ'נקו, היסטוריה, למשל, לומדים מספר בישול, באתר הארץ, 30 במרץ 2005
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  "בושה" (קטלוג התערוכה), אוצר: חנא פרח, חולון: המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, 2005
↑  "היסטוריות מצטלבות: מציאות מדומיינת" (קטלוג התערוכה), אוצרת: רונה סלע, חיפה: מוזיאון העיר חיפה, 2007
↑  באב אל-סר (קטלוג התערוכה), אוצרת: מנאר זועבי, הוצאת פרדס, חיפה, 2009
Dust and Dreams

Dust and Dreams הוא האלבום האחד-עשר של להקת הרוק המתקדם, קאמל. האלבום ראה אור ב-1991 שבע שנים לאחר שאנדרו לאטימר וסוזן הובר עברו מאנגליה לקליפורניה כדי להקים את חברת התקליטים, Camel Productions. האלבום הושפע מספרו של ג'ון סטיינבק, ענבי זעם.
רשימת השירים

כל השירים נכתבו על ידי אנדרו לאטימר מלבד רצועות 6 ו-8 שנכתבו על ידי לטימר וסוזן הובר
Dust Bowl
Go West
Dusted Out
Mother Road
Needles
Rose of Sharon
Milk n' Honey
End Of The Line
Storm Clouds
Cotton Camp
Broken Banks
Sheet Rain
Whispers
Little Rivers And Little Rose
Hopeless Anger
Whispers in the Rain
2023 בספורט

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 2023  בספורט |  |
< · 2021 · 2022 — 2023 — 2024 · 2025 · >
כל ערכי השנים בספורט במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספורט במאה ה-21 · פורטל הספורט
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 2023 ונוגעים לעולם הספורט.
אופניים > טור דה פראנס

הזוכה: יונאס וינגגור (דנמרק דנמרק), מקבוצת יומבו–ויסמה