stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רימון יד
הערות שוליים

↑  פצצת זמן! רימון בן 700 שנה מתקופת הצלבנים נמשה מן הים בצפון ישראל ריצ'רד גריי, 26 באוגוסט 2016, דיילי מייל (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  the definition of molotov cocktail, www.dictionary.com'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Police Assault Against a Photographer in Greece באתר מועצת אירופה
↑  גיא עזרא,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'‏צפו: שוטרים השליכו רימון; ילדה נפצעה בפניה, באתר "סרוגים", 17 באפריל 2020
↑  SWAT officer killed when stun grenade detonates, באתר הסן דייגו יוניום טריביון, 26 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4278373-2  NARA: 10665552
אב"א אחימאיר

| --- | --- |

אב"א אחימאיר, 1932
 לידה:  2 בנובמבר 1897 ז' בחשוון תרנ"ח בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 ביוני 1962 (בגיל 64) ה' בסיוון תשכ"ב תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 עיסוק:  איש תקשורת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  רוסית, עברית 
 צאצאים:  זאבה אחימאיר זבידוב   יעקב אחימאיר  יוסף אחימאיר
 
אַבָּ"א אֲחִימֵאִיר (אַבָּא שָׁאוּל גֶּיְסִינוֹבִיץ'; ז' בחשוון תרנ"ח, 2 בנובמבר 1897 – ה' בסיוון תשכ"ב, 6 ביוני 1962) היה ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, תנועת הנוער בית"ר וברית הציונים הרוויזיוניסטים, עיתונאי, פובליציסט, היסטוריוסוף ד"ר לפילוסופיה וסופר ישראלי. נודע גם בשמותיו הספרותיים, בהם: א. שמאי, א. גיא, א. מערבי, א' מדיני, אבא סיקרא, אבישי, אבא אריכא, א. אסיר-ציון וסתם מקשן. פירוש ראשי התיבות של שמו הפרטי אב״א הוא אבא בן אייזק. זוכה פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
הגות ומאבק מדיני > 1924–1929 – בשנות יצירה ותמורה

בצעירותו היה חבר מפלגת הפועל הצעיר ופרסם בעיתונות מפלגות הפועלים, בין השאר ב"הפועל הצעיר", "קונטרס" ו"דבר", וכן בעיתון "הארץ". אחימאיר יצר קשרים פוריים והדוקים עם סופרים עבריים ואנשי מחקר והגות, בהם שמואל יוסף עגנון, יוסף קלוזנר, אברהם שבדרון ועמנואל הרוסי.
הוא עקב בדאגה, כמו רבים ביישוב, אחר נסיגתה של בריטניה מהבטחותיה להקים בית לאומי לעם היהודי בהצהרת בלפור, וסבר כי יש להיאבק בכך בנחישות ובגלוי. דעותיו ועצמאותו קוממו עליו את חבריו בשמאל הציוני. יחד עם המשורר אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין הצטרף לתנועת ז'בוטינסקי ולברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר). משנת 1927 החלו השלושה "לדרוש מהנהלת הצה"ר לאמץ את המאבק הגלוי נגד הבריטים".
אחימאיר היה ממחנכי הצעירים הבולטים במחנה הרוויזיוניסטי. הוא הרצה ולימד את חניכי תנועת הנוער בית"ר בארץ ישראל הגות ציונית וכללית ואת תפיסת עולמו המדינית. הוא הגיע למעמד של השפעה רבה על הדור הצעיר של הבית"רים בראשית שנות השלושים.
ב-1928 פרסם אחימאיר סדרה של שמונה מאמרים בעיתון דאר היום, בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שנשאו את הכותרת "מפנקסו של פשיסטן". לקראת בואו של זאב ז'בוטינסקי לארץ פרסם מאמר ברכה למנהיג מפלגתו בשם "בקשר עם בואו של הדוצ'ה שלנו". בפאשיזם הוא ראה בעיקר את האנטי-תזה למשטר הקומוניסטי ממנו סלד ובו נלחם כל ימיו. בהשפעת ז'בוטינסקי חזר בו מתמיכתו בפאשיזם.
הגות ומאבק מדיני > 1948–1962 – בשנות מדינת ישראל

לאחר קום המדינה השתתף בעיתונים ובכתבי העת: "חרות", "עיתון מיוחד", הבקר, "המערב", מאזניים", "קשת", "הארץ" ו"מעריב". אחימאיר פרסם אלפי מאמרים בתקופת המנדט הבריטי ומדינת ישראל, רובם בשמות בדויים. ב-1957 ראה אור ספרו "עם קריאת גבר" שכלל מבחר מהגותו ומסותיו, וב-1960 יצא ספרו, "יודאיקה", שעליו הוענק לו לאחר פטירתו "פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר".
משנת 1951 הוא הוזמן על ידי פרופ' בנציון נתניהו לשמש חבר מערכת האנציקלופדיה העברית ושהה לרגל עבודתו זו בירושלים ימים אחדים בשבוע. הוא כתב מאות ערכים בעיקר בנושאי ספרות והיסטוריה של רוסיה. בין הערכים הבולטים שתרם: אדולף היטלר, פיודור דוסטויבסקי ודגניה.
הוא נפטר במפתיע בערב שבועות תשכ"ב, בבית בתו ברמת אביב, ודבר מותו צוין בכותרת הראשית של העיתון "חרות". מסע ההלוויה יצא מ"מצודת זאב" בתל אביב, שם ספד לו יו"ר הכנסת וחברו מבוברויסק, קדיש לוז. על קברו בנחלת יצחק נשא דברי פרידה הרב אריה לוין. למחרת פטירתו הופיע בעיתון "חרות" מאמרו האחרון, שהיה מוקדש לציון מלאת 30 שנה לפטירת הסופר ש. בן-ציון. מוספים מיוחדים של "חרות" הוקדשו לזכרו אחימאיר ב"שבעה", בשלושים וביום השנה. מנחם בגין נשא נאום גדול לזכרו בישיבה מיוחדת של מרכז תנועת החרות שכונס לזכרו ביום השלושים לפטירתו.
זכרו בתודעה הציבורית והנצחתו

בנציון נתניהו העיד עליו: "קודם כל רעיון חדש ומחודש; שנית, הטפה מתמדת ועקשנית לרעיון זה; ושלישית, יכולת לשמש מופת". עם זאת, מורשתו הייתה, בחייו ולאחר פטירתו, ל"אחד הנושאים השנויים במחלוקת, במשך עשרות שנים", לדבריה של החוקרת שושנה ברי-אישוני.
במאי 1963, שנה לאחר מותו של אחימאיר, הזכיר דוד בן-גוריון מעל בימת הכנסת את אחימאיר בהקשר לאמירתו לכבוד ז'בוטינסקי, כדי לנגח את אנשי תנועת החרות באהדה לפאשיזם, כביכול, ובעקבות כך התעוררה סערה, כאשר מנחם בגין וחיים לנדאו קראו לעבר ראש הממשלה: "בדברך על אחימאיר – של נעליך מעל רגליך". בצעד חריג, הורה יושב ראש הכנסת, קדיש לוז, למחוק את הדברים מהפרוטוקול.
בשנת 2002 הנפיק השירות הבולאי בול לזכרו.
על שמו של אבא אחימאיר נקראו רחובות וככרות ב-13 ערים בישראל. היישוב ברקן נקרא בעבר "בית אבא" על שמו. כתחליף נקראה על שמו השכונה המערבית בברקן - גבעת אבא, וכן נקרא כביש הכניסה ליישוב - דרך אב"א אחימאיר. לזכרו יצא בול של רשות דואר, הנושא את דיוקנו. "הוועד להוצאת כתבי אחימאיר" הוציא לאור שישה כרכים מכתביו.
זכרו בתודעה הציבורית והנצחתו > ארכיון אב"א אחימאיר

בדירתו ברמת גן (שיכון הוותיקים, רח' ניצנים 12) הוקם מוזיאון וארכיון ובו כל עיזבונו הספרותי (מאמריו וכל מה שפורסם עליו, וכן מכתבים אליו וממנו), ומוצגים הקשורים לקורות חייו ולהגותו. בארכיון מדורים המוקדשים לצייר יוסי שטרן ידידו, ל"ברית הבריונים", לפרשת רצח ארלוזורוב, למאות אישים נוספים, וכן כל ספריו של אחימאיר והספרות שנכתבה ונתפרסמה עליו.
לזכרו הוקם אתר אינטרנט עליו ועל "ברית הבריונים" בית אבא. המייסד והמנהל של המקום, יוסי אחימאיר, עורך ב"בית אבא" ברמת גן סיורים מודרכים ללא תשלום לקבוצות ומספר על מורשתו של אביו.
בשנת 1985 הפיקה הטלוויזיה, ערוץ 1, סרט דוקומנטרי על אב"א אחימאיר, "לאחר האהבה, לאחר השנאה", בעקבות זיכוי הנאשמים בפרשת ארלוזורוב על-ידי הוועדה הממלכתית שהקימה לפרשה ממשלה ישראל. הסרט, בן כשעה וחצי בבימויו של יהודה קווה ובקריינותו של ירון לונדון, שודר כמה וכמה פעמים בערוץ וכן בערוץ ההיסטוריה. ב-29 בינואר 2025 הוקרן בבכורה סרט-דוקו נוסף, בן 55 דקות - "אני, אחימאיר" - בבימויו של יגאל לרנר, במעמד חגיגי בבית מורשת מנחם בגין בירושלים. לקראת הפקת הסרט הוקם ועד ציבורי רב משתתפים ובין חבריו נשיא המדינה יצחק הרצוג. בסרט נעשה לראשונה שימוש בבינה מלאכותית.
על שמו של אחימאיר הוקם סניף של תנועת הנוער בית"ר בעיר קריית אתא, הפועל באופן קבוע ומציע מגוון פעילויות לבני הנוער בעיר.
במאי 2016 הקדיש ארגון "לימוד" את הכנס שלו במינסק, בירת בלארוס, ובעיר בוברויסק - לזכרם של בני העיר ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר. בכנס בשתי הערים הוצגו תערוכות צילומים של שני האישים ונישאו הרצאות לזכרם. שלושת ילדיו של אחימאיר - זאבה, יעקב ויוסי - השתתפו באירועים לכבוד אביהם.
מפרסומיו > ספרים ומאמרים מפרי עטו

איילה בין החומות - יומן המשפט והסוהר 1934–1935, מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשפ"ג 2023, 533 עמ'
איגרת השמד, ירושלים: דפוס רוהלד, תרצ"ז-1937. - על ידיעה שמאתיים יהודים ברומניה מבקשים להתנצר.
מכתב גלוי לצנזור הבריטי [1941], האומה, ט, תשל"ב 1972, עמ' 426–429.
רפורטז'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר), תל אביב: הוצאת חזון, תש"ז-1946.
"בית הלל" ו"בית שמאי", האומה, 66-67, תשמ"ב 1982, עמ' 60–69.
עם קריאת הגבר: מסות, תל אביב: הוצאת עמיחי, [תשי"ח 1958].
יודאיקה, תל אביב: הוצאת אנקור, [תשכ"א 1961]. - "על הבעיות הנצחיות והחולפות של האומה".
המשפט: פרשת רצח ארלוזורוב, תל אביב הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968. (ראה אור גם בכתבים נבחרים)
עם יהודה (יולי) מרגולין, השניים: קובץ מאמרים אקטואליים, תל אביב: מעוז - אגודה למאבק לשחרור יהדות ברית המועצות, תשמ"א 1981.
טבח הארמנים במלחמת 1914–1918, האומה, 186, תשע"ב 2012, עמ' 71–78.
אב"א אחימאיר, כתבים נבחרים , תל אביב: הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, תשכ"ו–תשס"ג-2003, בשישה כרכים:
כרך א: הציונות המהפכנית, תשכ"ו 1966.
כרך ב: המשפט, תשכ"ח 1968.
כרך ג: ברית הבריונים, תשל"ב 1972.
כרך ד: מותו של יוסף כצנלסון - לאחר האהבה לאחר השנאה (ברל כצנלסון), תשל"ד 1974.
כרך ה: אטלאנטידה, או, עולם ששקע - סיפורים וזכרונות, תשנ"ו 1996.
כרך ו: עין הקורא - סופרים וספרים, עיתונאים ועיתונים, תשס"ג 2003.
מפרסומיו > מתרגומיו

זאב ז'בוטינסקי, מגילת הגדוד, ירושלים: דפוס הסולל, תרפ"ט 1929.
לקריאה נוספת

יעקב שביט, אני במזרח ולבי במערב: על ה"מוניזם" הציוני של אב"א אחימאיר, קשת, ט"ו, א', 1973, עמ' 149–159.
בנימין אליאב, פגישות עם אחימאיר, האומה, י"ג, תשלה 1975, עמ' 446–455.
שלמה פרלה, דת, יהדות ולאומיות בהגותו של אב"א אחימאיר, האומה, 53, תשל"ח 1973, עמ' 63–73.
יוסף אחימאיר, בין אורי צבי לאב"א אחימאיר, בארץ ישראל, 116, תשמ"א 1981, עמ' 8.
יוסף קיסטר, אחימאיר ובית"ר, ירושלים: מרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, תשמ"ג 1982.
חיים שין, "אחימאיר ובית"ר" - חידוש הברית?, כיוונים, 22, תשמ"ד 1984, עמ' 163–167.
יוסף נדבה (עורך), אב"א אחימאיר – האיש שהיטה את הזרם: לדמותו, לתורתו, לכתביו ולמאבקיו, תל אביב: העמותה להפצת תודעה לאומית, תשמ"ז 1987.
יוסף הלר, 'המוניזם של המטרה' או 'המוניזם של האמצעים'? המחלוקת הרעיונית והפוליטית בין זאב ז’בוטינסקי לבין אב"א אחימאיר, 1928-1933, ציון, נ"ב, ג, תשמ"ז 1987, עמ' 315–369.
שושנה אישוני, יחסו של אב"א אחימאיר אל שאלת יהודי אירופה בשנים 1928-1945, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1992.
נורית גוברין, "משורר צריך ללכת בשביל עצמאי": על מישנתו הספרותית של אב"א אחימאיר, מאזניים, ע"ח, 1, תשס"ד 2004, עמ' 5–9.
עוזי אלידע, בין סנסציה ופוליטיקה-דאר-היום ומאורעות 1929, קשר, 34, אביב 2006, עמ' 105–114.
יוני אביב, אב"א אחימאיר והרוויזיוניזם המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית, עבודת דוקטור, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2008.
יוני אביב, יחסו של אב"א אחימאיר לגרמניה ולשואת יהודי אירופה, ילקוט מורשת, פ"ו, תשס"ט 2009, עמ' 9–37.
שושנה אישוני-ברי, יחסו של אב"א אחימאיר לנאציזם ולשואה, 1933-1945, בתוך: שואה ממרחק תבוא, תשס"ט 2009, עמ' 321–350.
אריה נאור, ציונות הברזל: אחימאיר, אצ"ג ומייסדי האצ"ל, האומה, 182, תשע"א 2011, עמ' 70–81.
יוסף אחימאיר (עורך), אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית, קובץ מאמרים לציון חמישים שנה לפטירתו, תל אביב ורמת גן: מכון ז'בוטינסקי בישראל ובית אבא, 2012.
יוסף קיסטר, הגיבור וגבורת הלוחם במשנתם של ז'בוטינסקי ואב"א אחימאיר, האומה, 186, תשע"ב 2012, עמ' 62–70.
שי חורב, אקטיביסט ופורץ דרך: השקפת עולמו ומקומו האידיאלוגי של אב"א אחימאיר, חיפה: הוצאת דוכיפת, תשע"א 2010.
יורם ארידור, אב"א אחימאיר: על אישיותו הפוליטית, האומה, 187, תשע"ג 2012, עמ' 64–71.
יוסף אחימאיר, אב"א אחימאיר ו"המלחמה הערבית-עברית", כיוונים חדשים, 27, תשע"ג 2012, עמ' 191–201.
יוסי אחימאיר (עורך), "אבות ובנים ואב"א אחימאיר", קובץ מאמרים לציון 120 שנה להולדתו, מכון ז'בוטינסקי ובית אבא, תל אביב, 2017
Peter Bergamin, The making of the Israeli Far-Right, Abba Ahimeir and Zionist Ideology, I. B. Tauris, London 2019
יעקב אחימאיר, עד כאן יעקב אחימאיר, אוטוביוגרפיה בצילו של אב"א, הוצאת רותם סלע, ירושלים, 2024, 228 עמ'
דוד אפל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוגוסט 1950 (בן 74) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  הליכוד 
 
דוד (דודי) אַפֶּל (נולד ב-7 באוגוסט 1950) הוא איש עסקים, קבלן בניין, ופעיל הליכוד. בשנת 2010 הורשע בעבירות של מתן שוחד ונידון למאסר.
ביוגרפיה

אפל נולד לאברהם אפל, ניצול שואה ופעיל במפלגת חרות, ולוויולט. מנחם בגין היה סנדקו. הוא גדל בבית סבו וסבתו ובהמשך נשלח למשפחה אומנת בבנימינה, שם הכיר את זאב בוים, את אהוד אולמרט ואת אחיו של אהוד אולמרט. את שנות לימודיו בילה במגדיאל, ב"פנימייה המקצועית", ובבית הספר "אורט" שם למד במגמת דפוס. ידו נפגעה בשל נפילת מכונת דפוס, ולכן הוא לא גויס לצה"ל. בגיל 20 הצטרף לצעירי הליכוד, פעילות אותה המשיך באופן קבוע גם בהמשך, ונחשב למקורב לרבים ממנהיגי המפלגה.
בשנת 1975 פתח בכיכר המדינה את החנות "אצבעוני" למוצרי תינוקות. לימים הייתה החנות לרשת ארצית. במקביל היה שותף בחברת המשקאות סבן אפ בעזה. בשנת 1977 מכר את "אצבעוני" והקים עם הקבלן שלום גניש חברה לבניין ועבודות ציבוריות בשם "אדירים". שלוש שנים מאוחר יותר, קיבלה החברה מעמד של חברה משכנת, והחברה החלה עוסקת במיזמים רבים של משרד השיכון, במסגרתם בנתה אלפי יחידות דיור. הוא נחשב מקורבו של דוד לוי שהיה שר השיכון. בין השאר פעלו במסגרת פרויקט שיקום שכונות בפינוי ושיקום "מעברת יוספטל" בכפר סבא ו"מעברת חוטר" בבאר יעקב, הם קיבלו תקציבים ממשרד השיכון לפינוי והקמה של דיור חלופי.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, שנערכו בשנת 1988, היה אפל מעורב בבחירות המקדימות במרכז תנועת החרות. בין השאר ארגן "דיל" בין מחנה לוי לבנימין נתניהו, שרק אז הצטרף לפעילות בתנועה. נתניהו זכה במקום התשיעי ברשימה, נבחר לכנסת ה-12, והתמנה לסגנו של שר החוץ דוד לוי.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > חשד למתן שוחד לחוקר במס הכנסה

בדצמבר 1986 נעצר בחשד למתן שוחד לחוקר בכיר של מס הכנסה. על פי החשד, אפל וגניש שילמו לחוקר שוחד כדי שיודיע להם מראש על ביקורות צפויות, במסגרת חקירה של העלמות בחברה הקבלנית שלהם. בנוסף נחשד בשיבוש חקירה. את אפל יצג עורך הדין ראובן ריבלין (לימים נשיאהּ העשירי של מדינת ישראל). אפל זוכה מחמת חוסר ראיות, אך החוקר הבכיר של מס הכנסה הורשע בקבלת שוחד מאדם אחר.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > קבלת כסף במרמה בפרויקט בינוי בכפר סבא

במאי 1989 נעצר בחשד לגנבה ומרמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר", על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים. הפרשה נחשפה לאחר ביקורת של מבקר המדינה על ניהול הפרויקט.
בנוסף הואשם אפל כי במסגרת טיפולו בפינוי "מעברת יוספטל" בכפר סבא, קיבל ממשרד השיכון, באמצעות בנק טפחות את כספי הפינוי שהגיעו למפונים. על פי החשד, אפל השתמש בחלק מסוים מאותם כספים להסדרת פתרונות דיור למפונים, ושלח ידו בעודפים הרבים שנותרו מאותם כספים ואשר אותם היה עליו להחזיר למפונים. במרץ 1990 המליצה המשטרה להגיש נגדו כתב אישום.
באוגוסט 1990 נעצר שוב בחשד להדחת עד. ההליכים המשפטיים בפרשה נמשכו שנים רבות וב-1997 זוכה מחוסר ראיות במשפט פלילי אך הפסיד בתביעה האזרחית.
בית המשפט המחוזי קבע כי אפל קיבל במרמה מהמדינה 43 מיליון שקל וחייב להשיב למדינה מחצית מהסכום, 21 מיליון שקל בינואר 2009 דחה בית המשפט העליון את בקשתו לעכב את ביצוע העברת הכסף עד להכרעה בערעור שהגיש על פסיקת בית המשפט המחוזי, וחייב את אפל להעביר למדינה 8 מיליון שקל באופן מיידי. ערעורו נדחה סופית בבית המשפט העליון בנובמבר 2010..
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > פרשת בר-און חברון

בינואר 1997 דיווחה כתבת הערוץ הראשון, איילה חסון, על "פרשת בר-און חברון" - במסגרתה הציע אפל לחברו אריה דרעי לפעול למינוי רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
אפל הגיש תביעת דיבה. בשנת 2004 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את התביעה, בנימוק של אמת בפרסום.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > פרשת האי היווני - חשד למתן שוחד לראש הממשלה שרון

בשנים 1998–2000 ניסה אפל לרכוש את האי היווני פאטרוקלוס, כדי להקים עליו מרכז נופש ותיירות גדול, אך בסופו של דבר, העסקה לא יצאה לפועל, מכיוון שרוב האי הוכרז כשטח עתיקות מוגן, ומכיוון שחלק מהאי היה שייך לכנסייה היוונית. לימים נודע ניסיון רכישה זה ואירועים שונים שנקשרו לאותו מיזם - כפרשת האי היווני.
בינואר 2004 הוגש נגד אפל כתב אישום לפיו העביר לראש הממשלה, אריאל שרון, שוחד בפרשה זו. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, קבע כי אין ראיות להגשת כתב אישוד נגד שרון על קבלת שוחד מאפל. לאחר מספר חודשים בוטלו גם סעיפי האישום נגד אפל, המייחסים לו מתן שוחד לראש הממשלה.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > מיזם יורופרדיסו

בשנת 2005 החל אפל במיזם חדש בשם יורופרדיסו, המתבסס על רעיון האי היווני, לאזור קרוטונה שבמחוז קלבריה שבדרום איטליה. המיזם הוקם בשיתוף המלונאי אלי פפושדו וקבוצת משקיעים בראשות משפחת זולטי משווייץ. בין המעורבים בפרויקט היו גם אברהם בורג ועמוס מלכא. בפרויקט צפויה הייתה לקום עיר תיירות הכוללת 30 אלף יחידות נופש, בתקציב של כחמישה מיליארד אירו. בשנת 2007 החלו לעלות סימני שאלה הנוגעים לקשר שבין אנשי הקשר האיטלקים במיזם לבין המאפיה. בסופו של דבר הפרויקט נגנז עקב מגבלות תכנוניות על הקרקע, שלא אפשרו בנייה נרחבת.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > הרשעה במתן שוחד לראשי ערים

בשנת 2001 המליצה המשטרה להגיש כתב אישום כנגד אפל על מתן שוחד, קבלת דבר במירמה וקשירת קשר. החקירה נגד אפל בפרשה זו החלה על רקע חשד של המשטרה כי אפל עומד מאחורי האזנות בלתי חוקיות שבוצעו לשר אלי ישי בשנת 1998 על רקע מאבקי כוח פנימיים במפלגת ש"ס.
בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אפל וחברת "מגדלי הזוהר" שהייתה בבעלותו, על ארבע פרשות שונות של שוחד ומרמה. על פי כתב האישום, פעל אפל כיזם מקרקעין באזור המרכז, בעיקר באזור לוד וגבעת שמואל, להשגת תמיכתם של עובדי ציבור בענייניו העסקיים באמצעות טובות הנאה כספיות שהעניק להם. בתמורה, על-פי כתב האישום, הבטיח את המשך בחירתם כעובדי ציבור.
ב-15 באפריל 2010 הורשע בעבירות של מתן שוחד לראש עיריית גבעת שמואל, זמיר בן ארי, לראש עיריית לוד, בני רגב ולעודד טל - פקיד בכיר במינהל מקרקעי ישראל. הוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר וקנס של מיליון ש"ח.
ב-15 במרץ 2012 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את הערעור שהגיש אפל, הותיר את עונש המאסר על כנו, אך הפחית את גובה הקנס ל-678,000 ש"ח. בפסק דינם כתבו שופטי בית המשפט המחוזי: "שלושת האישומים חושפים תופעה של שחיתות קשה, מקיפה ומתוחכמת, שחיתות שמעידה על ריקבון ברשויות הציבוריות. שחיתות זו יש לעצור באיבה, לפני שהיא שולחת את גרורותיה המסוכנות לרבדים נוספים". ב-20 באוגוסט 2012 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו. אפל השתחרר לאחר ניכוי שליש ב-26 באוקטובר 2014.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > ניסיונות להשפיע על מינוי דיינים דרך קשרים עם יריב לוין

על רקע חקירות המשטרה סביב פרשת השוחד לראשי הערים, ניתנו למשטרה בסוף שנות ה-90 התרים לצווי האזנה על קווי טלפון בביתו של אפל. בפברואר 2008 הזמינו עורכי דינו של אפל את ניצב משנה חיים איפרגן לעדות בבבית המשפט. איפרגן, שבזמן החקירה היה ראש מחלקת האיסוף ביחידה הארצית לחקירות בינלאומיות (יאחב"ל), העיד על הקשרים בין אפל לבין יריב לוין כאשר זה כיהן כסגן ראש לשכת עורכי הדין.
בשנת 2009 חשף גידי וייץ בהארץ את תוכן השיחות בין אפל לבין לוין. לוין שאל את אפל מה מעניין אותו בתחום המינויים והתחייב להצביע עבור מי שאפל יורה לו. אפל התעניין בתחום מינוי דיינים. לפי חשד המשטרה העניין בתחום נבע מרצונו של אפל להשפיע על פרויקט נדל"ן ברמת אביב ג'. לוין התחייב בשיחה להצביע בתחום מינוי הדיינים עבור מי שאפל יורה לו. בנוסף לוין עדכן בשיחה את אפל לגבי הרכב הוועדה למינוי שופטים.
פרשיות פליליות וציבוריות בהן היה מעורב > פרשות נוספות

משנת 2011 אפל נמצא בהליך של פשיטת רגל.
אפל הגיש תביעה אזרחית שבה תבע 239 מיליון ש"ח ממיכאל צ'רנוי ו-40 מיליון ש"ח מזאב רום, על תיווך בעסקה למכירת חברת הסלולר הבולגרית מובילטל, שהייתה בבעלות צ'רנוי, ללב לבייב. תביעתו של אפל נדחתה על הסף מחמת התיישנות, והוא חויב לשלם לנתבעים 320 אלף ש"ח כהוצאות משפט.
בדצמבר 2021 נעצר דוד אפל בחשד להעלמת מס בהיקף של מיליוני שקלים.
במרץ 2024 ניצל אפל מניסיון חיסול על ידי מטען שהוצמד לרכבו.
אפל מתגורר בפתח תקווה, נשוי, ואב לשבעה ילדים.
מאדאם דה סבינייה

| --- | --- |

פורטרט של מאדאם דה סבינייה מאת קלוד לפברה
 לידה:  5 בפברואר 1626 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  17 באפריל 1696 (בגיל 70) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 שם לידה:  Marie de Rabutin-Chantal 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Collegiate Church Saint-Sauveur of Grignan 
 בן או בת זוג:  אנרי דה סבינייה 
 צאצאים:  פרנסואז-מרגריט דה סבינייה, הרוזנת דה גריניאן
 חתימה:   
 
מארי דה רבוטין-שנטל, המרקיזה מסבינייה (בצרפתית: Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné;‏ 5 בפברואר 1626 – 18 באפריל 1696) הייתה אשת אצולה בצרפת של המאה ה-17 ונודעה, כבר בזמנה, במכתבים שכתבה בכישרון רב וששיקפו את נקודת מבטה על מאורעות ואישים מרכזיים בחייה של האומה הצרפתית.
מאדאם דה סבינייה נולדה בפריז למשפחת אצולה בשנת 1626. היא התייתמה מהוריה כשהייתה בת שבע שנים, אך ירשה את עושרם הרב וקיבלה את חינוכה מטובי המחנכים בפריז, תחת השגחתו של דודה, שהיה האפוטרופוס שלה. בגיל 18 היא נישאה לאנרי, המרקיז של סבינייה מברטאן, ובגיל 25 התאלמנה כשבעלה נהרג בדו-קרב, בשנת 1651. היא ירשה את התואר "מרקיזה" ואת בית הכפר של בעלה בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת.
על אף שהיו לה מחזרים רבים, מאדאם דה סבינייה לא נישאה שנית, ודאגה לחינוכם של בנה ושל בתה. בנה קרא לה את הסיפורים של רבלה כדי לשעשע אותה. היא קראה את פסקל, אך לא הושפעה מחווייתו הדתית. היא קראה את ורגיליוס ואת סלוסטיוס בלטינית, את מונטיין בצרפתית, והכירה היטב גם את מחזותיהם של קורניי ושל רסין. מאדאם דה סבינייה השתתפה בחיי החברה הגבוהה ובחוגים הספרותיים של פריז. בין ידידיה היו הדוכסית מאדאם דה לה פאייט, פרנסואה דה לה רושפוקו וניקולה פוקה, שהיה שר הכספים של המלך לואי ה-14.
עד שנת 1661 היא נהגה לנסוע לביתה הכפרי בברטאן, והייתה מאושרת בחיק הטבע ובחברתם של האיכרים.
בשנת 1669 נישאה פרנסואז, בתה האהובה, לדוכס של גריניאן, שציפה להתמנות לתפקיד בחצרו של לואי ה-14. אך המלך מינה אותו למושל חבל פרובאנס שבדרום מזרח צרפת. בשנת 1671 עזבה פרנסואז את פריז כדי להצטרף לבעלה בשאטו גריניאן שבפרובנס. מאורע זה גרם צער עמוק למאדאם דה סבינייה, שאהבה את בתה יותר מכל, כפי שכתבה באחד ממכתביה אליה: "התכתבותי אתך מהווה את האושר היחיד של חיי.".
בשנת 1673, מכתביה לבן דודה, הסופר רוז'ה דה ביסי-ראביטן, ומכתבים אחרים שלה, כולל קטעים ממכתביה לבתה, הועתקו ונקראו על ידי רבים מאנשי החוגים הספרותיים של פריז, אך היא סירבה להוציא לאור את מכתביה. בשנותיה האחרונות, חלתה מאדאם דה סבינייה בדלקת מפרקים. בשנת 1694 נסעה מאדאם דה סבינייה לביקורה האחרון אצל בתה, שממנו לא חזרה. היא נפטרה בשאטו גריניאן בשנת 1696.
מכתביה

למעלה מ-15,000 ממכתביה שרדו עד ימינו אלה ומהווים עדות חיה למה שהתרחש בפריז של תקופתה. רובם של המכתבים, כחלק מהתכתבות שנפרשה על-פני 25 שנה, נכתבו לבתה, מאחר שהמרקיזה נהגה לכתוב לה פעם ביום ואפילו פעמיים. בנוסף להצצה ההיסטורית שמספקים המכתבים הרי שבכתיבתה של המרקיזה משתקפות גם אישיותה, מגרעותיה ומידותיה הטובות. בין היתר הביעה רגישות לסבלם של העניים וגינתה את מה שראתה כחוסר מוסריות של החברה שבה חייה. היא כתבה על חיי הכפר כפי שכתבה על החברה הפריזאית של זמנה. היא תיארה בפרטי פרטים את משפטו של שר הכספים ניקולה פוקה שהואשם במעשי שחיתות ובהתעשרות על חשבון הציבור. היא ניסתה לעזור לו כידידה, אך הוא נידון למאסר עולם.
לאחר שחלתה, איבדה את חדוות החיים וכתבה:
מאחר שכישרון כתיבתה ויכולת הביטוי שלה היו שם-דבר בצרפת של המאה ה-17 עוד בימי חייה, כאשר הגיעו מכתביה ליעדם הם נקראו על ידי אנשים רבים, או בנוכחותם של אנשים רבים, מעבר לנמענים המקוריים של המכתבים.
בשנת 1726, שלושים שנה אחרי מותה, פורסמו מכתביה של המרקיזה דה סבינייה וכיום הם מהווים אוצר של הספרות הקלאסית של צרפת.
ראו גם

מוזיאון קרנוולה
הערות שוליים

↑  לפי הסופר והמתרגם ניר רצ'קובסקי, שתרגם 109 קטעים מהמכתבים - כמעט כל כתבי היד נשרפו, וכי כל מה שנותר בידינו הם העתקים של המכתבים, נאמנים יותר או פחות.
↑  ניר רצ'קובסקי, בת, אהובה, תל אביב: משכל - מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2013, עמ' 329
↑  אלכס אנסקי בשיחה עם פרופ' מיכאל הר סגור. שעה היסטורית, גלי צה"ל. מכתבים מן הבודואר של המרקיזה לבית סוביניה על צרפת של ימי לואי ה-14 - YouTube
↑  סימונה באט,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'"בת, אהובה": אמא יש רק אחת, ויותר מדי, באתר ynet, 11 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268764205171  PLWABN: 9810538091505606  BIBSYS: 90235955  BNC: 000077587  BNE: XX1120143  BnF: cb11924578j (data)  CiNii: DA01051867  GND: 118613588  ICCU: RAVV042783  ISNI: 0000 0001 2278 0157  KulturNav: 0c353dbf-7ba8-413a-b275-19faa26eade8  LCCN: n80082290  LNB: 000101225  MusicBrainz: 7c71144a-341a-480c-972c-8480654dc916  NDL: 00525776  NKC: jn20000604843  NLA: 35490951  NLG: 129522  NLK: KAC202126474  NSK: 000131341  NTA: 070321450  RERO: 02-A003884365  SELIBR: 249715  SNAC: w6dn4jxb  SUDOC: 027134288  Trove: 972067  VcBA: 495/94974  VIAF: 32002865   WorldCat (עם VIAF): 32002865
שמואל טל

| --- | --- |
הרב שמואל טל, תשע"ז
הרב שמואל טל, תשע"ז
 לידה:  27 בספטמבר 1962 (בן 62) כ"ט באלול ה'תשכ"ב בני ברק
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  יד בנימין
 השתייכות:  חרדים לאומיים
 רבותיו:  הרבנים אריה בינה, שמואל אוירבך, ישראל זאב גוסטמן, יצחק שלמה זילברמן, יוסף קאפח, אברהם שפירא, אשר וייס
 חיבוריו:  טל חיים, טל יוסף
 
הרב שמואל טל (נולד בכ"ט באלול ה'תשכ"ב, 27 בספטמבר 1962) הוא ראש ישיבת תורת החיים ביד בנימין (בעבר, בנווה דקלים שבגוש קטיף). השתייך לציונות הדתית עד סמוך לביצוע תוכנית ההתנתקות, במסגרתה פונתה ישיבתו. בעקבות התוכנית החל להוביל קו אידאולוגי המתייחס למדינת ישראל באופן מסויג.