stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו אריה מאיר
קורות חייו

מאיר נולד בסטניסלב שבמזרח גליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, לשושלת רבנים חסידיים, צאצא לרבי מאיר מפרמישלאן. בשנת 1913 החל ללמוד באוניברסיטת וינה לימודי אמנות המזרח (עם התמחות במזרח המוסלמי ותולדות תרבותו), וקיבל תואר דוקטור ב-1917. במקביל הוכשר גם בבית המדרש לרבנים בווינה, והחל לפעול במסגרת תנועת "השומר" (לימים "השומר הצעיר").
בשנת 1917 סיים מאיר את לימודיו והחל לעבוד כעוזר הוראה וספרן במכון למדעי המזרח באוניברסיטה. בשנת 1919 שב לעיר הולדתו ולימד בבית הספר התיכון, אך על רקע מלחמת פולין-אוקראינה עבר לברלין והועסק במחלקה המזרחנית של הספרייה הממלכתית בעיר.
מאיר עלה לארץ ישראל בשנת 1921 והחל לעבוד במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי: כמפקח (1921–1929) וכמנהל הארכיון (1929–1933). לאחר פרישתו מהמחלקה מונה מאיר במינוי של כבוד לממונה על הכתובות הערביות והמוסלמיות ואוסף המטבעות האסלאמיים במוזיאון הממשלתי בירושלים.
במקביל, צורף מאיר בשנת 1925 לסגל המרצים הראשון של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. בשנת 1932 הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין, ובשנים 1943–1945 כיהן כרקטור האוניברסיטה. תחום עיסוקו האקדמי התמקד באמנות וארכאולוגיה של המזרח התיכון. הוא ניהל במשותף עם אלעזר ליפא סוקניק את חפירות החומה השלישית בירושלים. בשנת 1944 הוא הועמד בראש ועדת "אוצרות הגולה".
מאיר זכה להוקרה ויוקרה מקצועית, ובין היתר כיהן כנשיא החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה (1940–1950) וכנשיא כבוד של החברה המזרחית הישראלית. כמו כן הוא נבחר לחבר המועצה הארכאולוגית הממשלתית, חבר ועד החברה הארצישראלית לפולקלור, חבר אגודת הארכאולוגים בלונדון וחבר כבוד בחברה האמריקנית להרלדיקה. בינואר 1948 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ובשנת תשי"ט (1959), זמן קצר לאחר מותו, זכה בפרס ישראל למדעי הרוח.
נפטר בשנת 1959 בירושלים, ערירי.
המוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים נקרא על שמו.
מפרסומיו

חפירות החומה השלישית של ירושלים העתיקה, 1930 (במשותף עם אלעזר ליפא סוקניק)
ראשיתה ועלייתה של הארכאולוגיה המוסלמית, 1935
בניינים דתיים של המוסלמים בארץ ישראל, 1950 (במשותף עם יעקב פינקרפלד)
ראו גם

ורה סלומונס
לקריאה נוספת

לזכרו:
מ. אבי-יונה ואחרים (עורכים), ספר ל.א. מאיר: במלאת חמש שנים לפטירתו (ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, ספר ז), ירושלים: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשכ"ד 1964. (הספר בקטלוג ULI)
אליהו אילת... ח"ז הירשברג, מ' אבי-יונה ומ' רוזן, על פרופ' ל"א מאיר ז"ל: דברים שנאמרו לזכרו בעצרת זיכרון, במלאת חמש שנים לפטירתו, י"ד באייר תשכ"ד (26.4.64), באוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ה 1965. (חוברת)
ביבליוגרפיה של כתביו:
אורי בן חורין, 'כתבי ל.א. מאיר: רשימה ביבליוגרפית', ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנה יב (תש"ו) (11 עמ')
ח.ז. הירשברג, ביבליוגרפיה של כתבי ל.א. מאיר, בתוך: ספר ל.א. מאיר, תשכ"ד, עמ' XIX–‏XXVII.
הערות שוליים

↑  א. י. ברור, מרבי מאיר מפרמישלאן עד פרופסור מאיר בירושלים, דבר, 10 ביולי 1959.
↑  חולקו פרסי ישראל תשי"ט, דבר, 14 במאי 1959.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265135105171  BIBSYS: 1039429  BnF: cb126841142 (data)  GND: 119053780  ICCU: PALV040905  ISNI: 0000 0001 2131 1914  LCCN: n85801411  NKC: zmp20231177877  NLG: 133394  NTA: 068433069  SUDOC: 028505689  TDVİA: mayer-leo-aryeh  Trove: 1055833  VIAF: 46883495   WorldCat (עם VIAF): 46883495
לילי פרומט

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 בפברואר 1922 פצרי, אסטוניה 
 פטירה:  16 בפברואר 2007 (בגיל 85) טאלין, אסטוניה 
 מדינה:  אסטוניה, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Metsakalmistu 
 שפות היצירה:  אסטונית 
 סוגה:  רומן 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד  עיטור הידידות בין העמים  סופר מצטיין של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית 
 
לילי לינדה פרומט (באסטונית: Lilli Linda Promet; ‏16 בפברואר 1922, פצרי (בימינו פצ'ורי), רוסיה – 16 בפברואר 2007, טאלין) הייתה סופרת ועיתונאית אסטונית. נודעה במיוחד כמחברת סיפורים קצרים וכן מספר רומנים.
חייה

לילי פרומט נולדה בשנת 1922 בפצרי, במחוז הדרום-מזרחי פצרימה של אסטוניה העצמאית מלפני מלחמת העולם השנייה, בימינו חלק מרוסיה, כבת של הצייר האסטוני אלכסנדר פרומט (1879–1938) ושל אשתו הראשונה, אולגה.
אחרי שסיימה את בית הספר היסודי מס' 18 נרשמה בשנת 1935 לבית הספר לאמנות יישומית, מחלקת קרמיקה, אותו סיימה באביב 1940. בסתיו 1940 התקבלה לעבוד בעיתון Noorte Hääl (נורטה הל). ביוני 1940 מולדתה נכבשה על ידי ברית המועצות שהנהיגה בה משטר קומוניסטי. אחרי שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות, לרבות לאסטוניה, לילי פרומט ומשפחתה פונו על ידי השלטונות הסובייטים מזרחה לטטרסטן. בקיץ 1943 היא התקבלה לעבוד בתחנת הרדיו בשפה האסטונית ששידרה מלנינגרד הנצורה על ידי הנאצים. בשובה למולדתה, בשנים 1944–1951 עבדה פרומט כעיתונאית.
בימי השלטון הסובייטי הייתה  פרומט חברה במפלגה הקומוניסטית האסטונית.
לילי פרומט נפטרה בשנת 2007 בגיל 85 בטאלין. היא הובאה לקבורה בבית הקברות מצאקלמיסטו בטאלין.
חייה > חייה הפרטיים

היא הייתה נשואה לסופר ראלף פארווה (1919–2011). בנם, ראלף ר. פארווה (1946–1998) היה עיתונאי ופוליטיקאי, חבר בפרלמנט של אסטוניה ("ריגיקוגו") בשנים 1992–1995.
פרסים ואותות כבוד

1971 - תואר סופרת מצטיינת של אסטוניה הסובייטית
1989 - חברה לשם כבוד של איגוד אנשי הקולנוע באסטוניה
ספריה

1958 - Ainult puhtas armastusest (רק אהבה טהורה) מיניאטורות וסיפורים
1958 Püha kunsti jüngrid (חסידי האמנות הקדושה) - סיפורים
1958 - 3x Pakitud Kohver eisipilte saksamaalt, Bulgaariast ja soomest (מזוודה ארוזה X3 - חוויות מסע בגרמניה, בולגריה ופינלנד) עם בעלה, ראלף פרווה
Roosa kübar (1961) (הכובע הוורוד)
Meesteta küla (1962 כפר ללא נשים - רומן)
1963 -*Kohtumine Marianne'iga - סיפורי מסע - עם רלף פרווה
Lamav tiiger (1964) (נמר נח)
1965 - 7kirja Poolast ספורי מסע בפולין עם רלף פרווה
1965 - Imelik raamat (ספר מוזר) פובליציסטיקה
Kes levitab anekdoote? (1967) מי הפיץ את הבדיחות?
Taputilgake (1968), ספר אגדות
Iibelpuu (1970) שירים
Primavera (1971, ), רומן על אהבה, שבמרכזו מסע לאיטליה
1973 - Los Caprichos - דרמה
Raamita pildid (1976,) מסות
Tüdrukud taevast (1979) (נערות מן השמיים)
1982 - Else, Teeba prints דרמה
(1984) ציור של קיץ וסיפורים אחרים
Kuningal on häda 1989 (היגון של המלך) מחזה לילדים
Õhtusel alleel (1989) שירים
Iisabel: Romaan (1992) (איזבל: רומן אהבה)
Aheldatud muusa (1997) (מוזה מוגבלת) יומן 1982–1987
תסריטי סרטים

Tütarlaps mustas (1966) (הבחורה בשחור)
Roosa kübar (1963) " (בימוי: וליו קספר)
ליטר (כפר)

ליטר (בהונגרית: Litér) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי ליטר

בליטר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 18 |  |
| 1880 | 10 | 500 |
| 1910 | 9 |  |
| 1920 | 3 |  |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז וספרם |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | וספרם  |  |
| ערים |  אייקה •  בדצ'ונטומאי •  בלטונאלמאדי •  בלטונפירד •  בלטונפיזפה •  בלטונקנשה •  ברהידה •  דווצ'ר •  הרנד •  פאפא •  שימג •  טפולצה •  וארפלוטה •  זירץ |  |
| כפרים | סנטגאל • נמשסאלוק • יאשד • אשקי • אשי • פטפירדה • טש • וילוניה • צ'הבאניה • פרקשגייפי • הלימבה • קישלד • מגיארפולאן • ניראד • אץ' • סץ • אורקוט • וארושלד • אדוריאנהאזה • אגראליה • אפאצטורנה • בורסרצ'ק • צ'גלה • דברון • דובה • איסקאז • קמונד • קרקוסרצ'ק • קרטה • קישברז'ן • קישצ'ס • קישפיריט • קישסלש • קולונטאר • נגיאלאשון • נג'פיריט • נוסלופ • אורוסי • פוסטמישקה • שומלוינה • שומלוסלש • שומלובאשארהיי • שומלובצ'ה •  ויד • טישקוואר • אברהאמהג' • בדצ'ונטרדמיץ • בלטונאדריץ' • בלטונהניה • בלטונרנדש • גיולקסי • הגיישד • הג'מגש • קפולץ' • קאפטלנטוטי • קקוט • קישפאטי • קוואגוארש • קוושקאל • לשנצפלו • לשנצאישטוואנד • לשנצטומאי • מונושטורפאטי • נמשוויטה • רפושקה • רוופילפ • שלפלד • שאשקה • סנטבקאלה • סיגליגט • טליאנדרגד • אוז'ה • ויגאנטפטנד • זלהלאפ • בלטונאקרטיה • בלטונקנשה • בלטונפיזפה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • טיהאן • קינגש • ליטר • פפקסי • אלשוארש • אסופה • בלטונאקלי • בלטונצ'יצ'ו •  בלטונספזד • בלטונסלש • בלטונאודווארי • צ'ופק • לובאש • מונוסלו • אובודוואר • ארוונייש • פלוזנק • פצ'יי • סנטאנטלפה • סנטיאקבפה • טגיון • ואסוי • זאנקה • באנד • אפלן • היימאשקר • הארשקוט • הרנד • הידגקוט • מארקו • מנצ'היי • נג'וואז'ון • נמשוואמוש • פולה • שוי • סנטקיראיסבדיה • טוטוואז'ון • וספרמפאיס • ורשטו • אדאסטוול • בקוניאקו • בקונקופאן • בקונפלשקה • בקונשאג • בקונסנטאיוואן • בקונסיץ' • בקונטמאשי • בב • בקאש • צ'וט • דאקה • דברנטה • אג'האזשקסה • גנה • גצ'ה • גיץ • הומוקבדגה • קמנשהגייס • קמנשסנטפטר • קופ • קילשווט • לובאספטונה • מגיארגנץ' • מלומשוק • מרצלגרגיי • מרצלטה • מזלק • מיהאיהאזה • נג'אצ'אד • נג'דם • נג'גיימוט • נג'טבל • נמשגרז'ן • נמטבאניה • נוראפ • ניאראד • פאפדרשקה • פאפקובאצ'י • פאפשלמון • פאפטסר • טקאצ'י • אוגוד • ואניולה • וארקסה • וסר • וינאר • בז'י • בודורפה • צ'אברנדק • דברונץ • גוגאנפה • גייפיקאיאן • הטייפה • הוסטוט • קאפטלנפה • מגייר • נמשהן • ריגאץ' • שימגפראגה • סנטאימרפלווה • אוק • וספרמגלשה • זלארדד • זלגיימרה • זלמגייש • זלסגוואר • בקונבל • בקונאנה • בקוניאוסלופ • בקונסנטקיראי • בורזוואר • צ'סנק • צ'טן • דודר • לוקוט • נגייסטרגאר • אולספלו • פנזשגיור • פורווה • סאפאר |  |
| יישובים בנפת בלטונאלמאדי |
| --- | --- | --- |
| יישובים | בלטונאלמאדי • בלטונאקרטיה • בלטונפקאיאר • בלטונפיזפה • בלטונקנשה • צא'יאג • פלשארש • קיראיסנטאישטוואן • קינגש • ליטר • פפקסי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 127706481   WorldCat (עם VIAF): 127706481 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאשה וייזל

| --- | --- |

 לידה:  1955 חיפה, ישראל 
 פטירה:  11 באפריל 2015 (בגיל 60 בערך) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  מאשה ריניצקי 
 תחום יצירה:  פיסול, ספרות, ציור 
 
מאשה וייזל (1955, חיפה – 11 באפריל 2015, חיפה) הייתה סופרת, פסלת וציירת ישראלית.
פעילות אמנותית

תערוכות בולטות: בשנת 1985 עלתה תערוכת היחיד שלה "טלאים ותכריכים" במוזיאון בית לוחמי הגטאות. כן הציגה בתערוכת "שקוף" בגלריית עקד (1992), ובתערוכת היחיד "כביש החוף" בגלריית תירוש (1993). בשנת 1990 נכללה בספר "אמני דור כור-ההיתוך בישראל: ציירים ופסלים ישראליים – היום: לכסיקון ביוגרפי" (הוצאת עקד). בשנים 1999–2007 יצרה וייזל ופיתחה את תוכנת המחשב "לדעת לראות", אנציקלופדיה וירטואלית לתולדות האמנות.
וייזל ייצגה את ישראל בפרויקט אמנותי בינלאומי בקטלוניה בשנת 2011. הציגה מיצב ענק שכלל צילום, פיסול ווידאו-ארט בתערוכה בלורנס דל פנדאס ובגלריית "פספרטו" בברצלונה.
ספריה

"לחדר שלי ארבע פינות" (1982, סִפרִיַּת פועלים): ספר לגיל הרך המאויר על ידי הסופרת בבובות עשויות פימו. הספר מתאר את חדרה של חמוטל הקטנה, שקרויה על שם בתה הבכורה של הסופרת.
"מכתבים למרתה" (1995, עם עובד): מגולל את סיפוריהן של שתי נשים: מרתה ריניצקי, חוקרת תרבויות עתיקות שחיה בוורשה בזמן מלחמת העולם השנייה וחנה רז, צלמת צעירה תושבת חיפה המדמיינת את מרתה כדודתה המתה וכותבת לה מכתבים. כפי העולה מעלילת הספר, לא ברור מי כותב את לקסיקון תור הזהב והאם מרתה ריניצקי קיימת או פרי דמיונה של חנה רז בלבד.
"טלאים" (1996, הוצאת גוונים): רומן רחב יריעה העוקב אחר חייהם של מספר דמויות בחיפה במשך כ-70 שנה, ביניהם מהדי, מורה ערבי שאיבד את משפחתו בבריחה הגדולה ב-48 והופך לזקן תמהוני בעל כוחות מיוחדים החי בגליל ושרה, שהזמן שלה עצר כשהייתה בת 30 ומאז היא תופרת שמיכות טלאים. כמו כן עוקב הספר אחר גלגוליהם של שבתי צבי ונתן העזתי.
הערות שוליים

↑  ילדי הסופרת, במקום מודעת אבל – מאשה וייזל (ריניצקי) 1955-2015, באתר Mouse cafe, ‏11/4/2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446620305171  BnF: cb15512018g (data)  ISNI: 0000 0000 3368 1069  LCCN: n89121232  VIAF: 49530575   WorldCat (עם VIAF): 49530575 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליאו אלתון

ליאו אלתון (באנגלית: Leo Elthon;‏ 9 ביוני 1898 –  16 באפריל 1967) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-32 מנובמבר 1954 ועד ינואר 1955. הוא כיהן כסגן מושל איווה בשנים 1953–1957, ומתוקף כך כיהן כמושל המדינה בשארית תקופת כהונתו של ויליאם בירדסלי שנהרג בתאונת דרכים בעת כהונתו.
ראשית חייו

ליאו אלתון נולד בעיירה פרטייל שבאיווה כבנם של אנדרו ואולנה אלתון. אביו היה ממוצא נורווגי ואמו קנדית. ב-1917 סיים אלתון את לימודיו בבית הספר התיכון של פרטייל, ובהמשך למד בסמינר אאוגסבורג שבמיניאפוליס, בקולג' המדינתי של איווה למורים שבסידר פולס, ובאוניברסיטת המילטון למסחר במייסון סיטי. בשנים 1918–1919 הוא לימד בבית ספר מקצועי בקלייר לייק, שם הוא היה גם מורה לספורט. ב-1920 הוא היה מנהל בית הספר התיכון בעיירת הולדתו. באותה שנה הוא החל לעסוק בחקלאות. ב-1922 נשא אלתון לאישה את סינווה ימלנד, בת עיירת הולדתו, ולשניים נולדו שישה ילדים. בשנים הראשונות לעיסוקו בחקלאות, הוא היה פעיל בעסקי הציבור כנשיא מועצת בית הספר וכמנהל משרד החקלאות של העיירה.
מחוקק באיווה

ב-1932 התמודד אלתון על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למושב מחוז הבחירה ה-41 בסנאט של איווה (מחוזות וורת', וינבגו ומיטשל). הוא התמודד מול נציג פופולרי בבחירות המקדימות על בסיס סוגיית העברת חוק למס הכנסה מדינתי לצורך הקלה של עול מס הרכוש, סוגיה שהעסיקה את החוואים, שבמהלך שנות השפל הגדול, חשו יותר ויותר את עול המס על אדמות החוות. בבחירות המקדימות ניצח אתלון, ובנובמבר הוא גם ניצח בבחירות הכלליות. בשנתו הראשונה בסנאט, הונהג מס הכנסה מדינתי.
אלתון כיהן בסנאט של איווה עשרים שנה, לאחר שנבחר לכהונות נוספות ב-1936, 1940, 1944 ו-1948 (בבחירות הכלליות של 1940 ו-1944 הוא נבחר כמועמד יחיד בבחירות הכלליות). בתחילה הוא נבחר לוועדה לענייני המחוזות הפוליטיים והשיפוטיים, לוועדת החקלאות, לוועדת התביעות, לוועדה לענייני המחוזות והרשויות המקומיות, לוועדה לדגי ופנאי, לוועדת בתי הספר הציבוריים, ולוועדת המיסוי והתקצוב. בסוף שנות ה-30 מינה אותו המושל נלסון קראשל לוועדה המדינתית לעבודות החירום לשימור, שם הוא למד את ערכה של אבן הגיר החקלאית לטובת השבחת האדמה, וב-1938 הוא החל לעסוק בחציבה בנוסף לעבודתו כחוואי וכמחוקק. במהלך תקופת כהונתו האחרונה בסנאט המדינתי, היה אלתון למנהיג הסיעה הרפובליקנית של הבית. ב-1951 זכה אלתון בפרס מטעם מועדון העיתונות והרדיו של דה מוין על "שירות יוצא מן הכלל במהלך המושב של הסנאט של אותה שנה".
סגן מושל איווה

ב-1952 התמודד אתלון על משרת סגן מושל איווה. בבחירות המקדימות לא קיבל אף אחד מהמועמדים את 35 האחוזים הדרושים לבחירה, כך שההחלטה על זהות המועמד עברה לוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית, שבחרה באלתון. בנובמבר הוא ניצח בבחירות הכלליות בהפרש של כמעט 200,000 קולות על פני יריבו הדמוקרטי.
סגן מושל איווה > מושל איווה

באמצע שנת 1953 שקל אלתון לזמן קצר להתמודד על משרת המושל, אך ביולי הוא הכריז על התמודדותו לכהונה נוספת כסגן המושל. בנובמבר 1954 הוא נבחר לכהונה שנייה בהפרש של 73,000 קולות. פחות משלושה שבועות לאחר מכן נכנס אלתון לתפקיד המושל בנסיבות טרגיות. ב-21 בנובמבר נהרג המושל ויליאם בירדסלי בתאונת דרכים מצפון לדה מוין. בערבו של אותו יום התבשר אלתון על כך, ובשעה 2 לאחר חצות הוא יצא מביתו בפרטייל ונסע כל הלילה לדה מוין לשאת את שבועת האמונים שלו כמושל. אלתון לא התמודד על בחירה מחדש כמושל, ולפיכך כהונתו הסתיימה בינואר 1955. בבחירות שהתקיימו אז למשרת המושל, נבחר התובע הכללי של איווה, ליאו הויג, אך כהונתו החלה רק ב-13 בינואר. לפיכך אלתון כיהן כמושל במשך 52 ימים (היחידי מבין כל מושלי איווה שכיהן במקום מושל שהלך לעולמו במהלך כהונתו) ולאחר מכן הושבע לכהונה נוספת כסגן המושל.
במהלך כהונתו הקצרה כמושל, המתיק אלתון את עונשי מאסר העולם של 17 נידונים, ובכך השלים הליך שהחל בו ברידסלי. הוא גם נשא את "נאום מצב המדינה", שבו הוא קרא להרחבת הסיוע המדינתי לבתי הספר, האצת תוכנית סלילת הכבישים, עדכון של חוקי הארגון מחדש של בתי הספר, שיפור הבטיחות בדרכים, והרחבת ביטוח האבטלה והפיצויים לעובדים.
שנותיו האחרונות

עם סיום כהונתו כסגן המושל בינואר 1957, שב אלתון לפרטייל ונבחר כראש העיר שלה. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1962, כאשר הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי מטעם מחוז הבחירה ה-45 (מחוזות האוורד, מיטשל וורת'). בשל התקף לב שלקה בו ב-1964 הוא נעדר מכמה מהמושבים של 1965.
ליאו אלתון נפטר ב-16 באפריל 1967. הוא נטמן בעיירת הולדתו.
הערות שוליים

↑  ליאו אלתון, באתר המילון הביוגרפי של איווה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1183927533  VIAF: 1377155598032215600007   WorldCat (עם VIAF): 1377155598032215600007
לסצה

| --- | --- |

 מדינה:  סלובניה סלובניה
 אזור:  קרניולה עילית
 שטח:  5 קמ"ר
 גובה:  494 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,860 (1 בינואר 2020)
  ‑ צפיפות:  566 נפש לקמ"ר (2017)
 קואורדינטות:  46°21′36″N 14°09′22″E﻿ / ﻿46.360033°N 14.156219°E﻿ / 46.360033; 14.156219 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. לסצה(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. לסצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לסצה (בסלובנית: Lesce) היא עיירה בסלובניה הנכללת בתחומי הרשות המקומית רדובליצה, באזור קרניולה עילית, בחלקה הצפוני-מערבי של המדינה. העיירה היא מרכז תעשייתי ותיירותי.
לסצה יושבת על הכביש המהיר E61 המקשר בין הבירה ליובליאנה למעבר הגבול סלובניה-אוסטריה. העיירה צמודה מצפון לעיירה רדובליצה והיא קרובה לאגם בלד. בעיירה תחנת הרכבת "לסצה-בלד".
לסצה היא אחד היישובים הקדומים ביותר באזור, והיא נזכרת לראשונה בכתובים במסמך משנת 1004 יחד עם בלד ובוהין. במרכז העיירה העתיקה כנסייה המוקדשת לחג עליית מרים. במקור הייתה כנסייה גותית עם שרידים של ציורי קיר מהמאה ה -14 על צידה החיצוני, אך היא שונתה במידה ניכרת במאה ה-17 לעבר סגנון הבארוק.
בתחומי העיירה שדה התעופה לסצה-בלד ואתר קמפינג גדול.
גלריה

מרכז העיירה
מסילת הרכבת החוצה את היישוב
לסצה
הערות שוליים

↑  LESCE באתר citypopulation.de
↑  LESCE BLED RAILWAY STATION / Bled באתר rail.cc
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557631105171  GND: 1081227451  LCCN: n85189092  VIAF: 157173005   WorldCat (עם VIAF): 157173005
ליטרטורנאיה גאזטה

| --- | --- |

 סוגה:  מידע 
 מייסד:  Anton Delvig 
 עורך ראשי:  יורי פוליאקוב 
 תאריכי הופעה:  אפריל 1929 – הווה (כ־95 שנים) 
 שפה:  רוסית 
 מדינה:  רוסיה 
 ISSN:  0233-4305, 1681-7265
 lgz.ru
 
גיליון העיתון מ-6 ביולי 1988. מימין מתחת לשם העיתון – דיוקנאותיהם של פושקין וגורקי. משמאל – עיטורי לנין וידידות העמים שהוענקו לעיתון בשנות השבעים.
ליטרטורנאיה גאזטה (ברוסית: Литературная Газета, מילולית: "עיתון ספרותי") היה שבועון ספרותי. השם מתייחס לשני כתבי עת, אחד שראה אור במאה ה-19 והשני, הרואה אור מאז 1929 ועד ימינו.
המאה ה-19

כתב העת הספרותי נוצר על ידי אלכסנדר פושקין ואנטון דלביג וראה אור מה-1 בינואר 1830 ועד ה-30 ביוני 1831. הוא שב והופיע באופן סדיר בשנים 1840–1849. בכתב עת זה ראו רבים משיריו וסיפוריו של פושקין וכן היה הראשון לפרסם מיצירותיו של ניקולאי גוגול ופרסם גם מיצירות ויסאריון בלינסקי ואחרים.
מ-1929 ואילך

בשנת 1929 ייסדה ממשלת ברית המועצות מחדש את השבועון הספרותי כביטאון הרשמי של אגודת הסופרים הסובייטים, ביוזמתו של מקסים גורקי, תוך הדגשת היותו ממשיך טבעי של העיתון מן המאה ה-19, שבאה לידי ביטוי על ידי הוספת דיוקנו המצויר של פושקין ללוגו העיתון.
משנת 1947 הפך העיתון למגזין הרואה אור שלוש פעמים בשבוע. וכלל, בנוסף לחומר ספרותי, גם מאמרים פובליציסטיים בנושאיים פוליטיים וחברתיים. השבועון היה בעל תפוצה ארצית רחבה ועל אף שנשלט לחלוטין על ידי השלטונות, ביקש לצייר תדמית פתוחה ונינוחה יחסית. על דפיו פרסמו כל הסופרים החשובים של ברית המועצות. מתקופת ההפשרה של חרושצ'וב הוקל הפיקוח ההדוק על כתב העת והתפרסמו בו גם יצירות פורצות דרך כגון הפואמה "באבי יאר" מאת יבגני יבטושנקו. בפואמה זו הצליח יבטושנקו לבטא זעקה כנגד הרוע, האכזריות והאדישות. הוא לא מחה רק נגד הטבח עצמו, אלא הפנה אצבע מאשימה נגד שיתוף הפעולה של רוסים ואוקראינים עם השלטון הנאצי.
בין היתר התפרסם בכתב העת מדור סאטירי בשם "מועדון שנים עשר הכיסאות" (על פי הספר "שנים עשר כיסאות" מאת אילף ופטרוב).
עורכו הראשי העיתון מ-1962 ועד 1988 היה הסופר אלכסנדר צ'אקובסקי.
הרחבה נוספת בהיקף ובתכנים חלה ב-1967 וכתב העת היה לשבועון בעל 16 עמודים (בניגוד לארבעה עד שישה עמודים בכל כתבי העת האחרים שראו אור באותה עת) שכלל גם סקירות בנושאי אמנות, משפטים, מדע וידיעות חוץ. השבועון סימן את קצה גבול הליברליות וחופש הביטוי המותר.
ב-1971 זכה כתב העת לעיטור לנין וב-1972 לעיטור לידידות בין העמים.
השבועון המשיך להופיע גם לאחר התפרקות ברית המועצות. ערב התפרקות ברית המועצות פורסם העיתון ב-6 מיליון עותקים.
ב-1990 הוסר מן הלוגו דיוקנו של גורקי. ב-2004, לרגל 75 שנים לכתב העת, הוחזר דיוקנו של גורקי ללוגו לצד דיוקנו של פושקין.
הערות שוליים

↑  שיר נרגש נגד האנטישמיות פורסם ב"ליטראטורנאיה גאזטה", קול העם, 21 בספטמבר 1961
↑  מיהו יבגני יבטושנקו?, דבר, 29 בספטמבר 1961
↑  יבגני יבטושנקו: התכוונתי לעבר ולא להווה, חרות, 29 באפריל 1962
↑  על העיתון (מאורכב) (ברוסית)
מאיה (הודעות לבורסה)

| --- | --- |

 סוג:  אתר אינטרנט
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 מייסדים:  הבורסה לניירות ערך
 בעלות:  הבורסה לניירות ערך
 שירותים עיקריים:  מידע בורסאי
 maya.tase.co.il
 
מאיה - אתר הבורסה (באנגלית: MAYA - TASE Site; במקור, ראשי תיבות של "מערכת אינטרנט להודעות") היא מערכת שמפעילה הבורסה לניירות ערך בתל אביב, המאפשרת לציבור ולמשקיעים לקבל מידע מקיף על החברות וניירות הערך הנסחרים בבורסה. המערכת מציגה את כל ההודעות שמפרסמות החברות והקרנות הנסחרות, ובכלל זה, דיווחים מידיים, דוחות כספיים, מידע על גיוס הון, שינויים בדירקטוריון ובהנהלה, פיצולים ומיזוגים ודיווחים שוטפים נוספים. כמו כן, מתפרסמות באתר הודעות בורסה שונות, כגון החלטות דירקטוריון הבורסה והוועד הפועל, עדכונים לגבי כללי המסחר, כללי השימור ומדדי הבורסה.
היסטוריה

אתר מאיה הוקם בשנת 1999 על מנת לאפשר לציבור גישה למידע בורסאי דרך רשת האינטרנט.
בשנת 2014 השיקה הבורסה שני כלים חדשים המאפשרים למשתמשים לקבל עדכונים בזמן אמת על הודעות המתפרסמות במאיה: אפליקציה סלולרית של הבורסה, וחשבון טוויטר של מאיה.
באוגוסט 2016 השיקה הבורסה את מערכת מאיה החדשה - הכוללת עיצוב חדש לאתר בעל ממשק משתמש נוח יותר, אפשרויות שיתוף במייל וברשתות חברתיות, אפשרויות חיפוש חדשות, אפשרויות חדשות להתאמה אישית, וכן שינויים ושיפורים נוספים.
הערות שוליים

↑  אלירן נעים, הבורסה, מאפשרת למשתמשי מערכת ’מאיה’ הודעות מתפרצות באמצעות "טוויטר", באתר כאן נעים, 10 בנובמבר 2014
↑  הבורסה משיקה את מערכת מאיה החדשה; מה התחדש?, באתר גלובס, 23 באוגוסט 2016
מאידה אנדרנצ'י

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1986 (בת 38) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  שחקנית
 בן זוג:  הקטור דיאס
 צאצאים:  אלויסה דיאס אנדרנצ'י (נ. ב-2020)
 פרופיל ב-IMDb
 
מאידה אנדרנצ'י (בספרדית: Maida Andrenacci, נולדה ב-1 ביוני 1986), היא שחקנית וזמרת ארגנטינאית. ידועה בתפקידה בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "פלוריסיינטה".
ביוגרפיה

בין 2004–2005, אנדרנצ'י גילמה את תפקידה של ולנטינה בטלנובלה הארגנטינאית "פלוריסיינטה", של היוצרת והמפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, לצדם של בנחמין רוחאס וסטפנו דה גרגוריו.
ב-2009 אנדרנצ'י נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "ניני" בה גילמה את דמותה של ויקטוריה.
ב-2017 אנדרנצ'י נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "Quiero vivir a tu lado".
בין 2018–2019, אנדרנצ'י גילמה את תפקידה של סילבינה בטלנובלה הארגנטינאית "Mi hermano es un clon", לצדם של ניקולס קברה, חימנה אקרדי ובנחמין אמדאו.
חיים אישיים

החל משנת 2010, אנדרנצ'י נמצאת במערכת יחסים עם השחקן הקטור דיאס, המבוגר ממנה בעשרים שנה. ב-25 בינואר 2020, נולדה בתם הראשונה של השניים, אלויסה דיאס אנדרנצ'י.
מאיגרא רמא לבירא עמיקתא

מֵאִיגָּרָא רָמָא לְבֵירָא עַמִּיקְתָא הוא ביטוי ארמי שהשתרש בשפה העברית, ומשמעותו המילולית היא "מגג גבוה לבור עמוק".
הביטוי משמש בהשאלה לתיאור השינוי החד במעמדו של אדם או דבר שירדו ממעמד גבוה ומכובד לשפל המדרגה.
מקורו של הביטוי בתלמוד, המספר על רבי יהודה הנשיא שהחזיק בידו את מגילת איכה, שבה קרא. כאשר הגיע לכתוב "הִשְׁלִיךְ מִשָּׁמַיִם אֶרֶץ תִּפְאֶרֶת יִשְׂרָאֵל" נפל הספר מידיו והוא קרא: "מאיגרא רם לבירא עמיקתא". על אף שבדפוסי התלמוד מופיע התואר "רם", (ללא א' מיידעת), הנוסח שהשתרש הוא הצורה המיודעת: מאיגרא רמא. נוסח זה מתועד בכתבי יד אחדים של התלמוד.
רש"י מפרש את ההקשר של הביטוי: "כמה גדולה נפילה זו, אין לך גבוה ובור עמוק כמשמים לארץ". משמע, אם הנפילה מגג לבור עמוק היא חדה, הנפילה משמים לארץ, על אחת כמה וכמה.
שימושים בעברית

הביטוי מקובל, הן בעברית הספרותית והן בזו המדוברת, ונוהגים להיעזר בו במיוחד בתיאור מצבו של אדם, גוף, או דבר כלשהו, ששימש במעמד מכובד והגיע באחת למעמד נחות.
נפתלי הירץ נימנוביץ (הנ"ץ), הפיליטוניסט של עיתון "הצפירה" תהה: " מה זה היה לתנחום? [...] מי מלל אז, כי יבואו ימים אשר אין בהם חפץ, והוא ירד פלאים מאיגרא רמה לבירא עמיקתא?"
השופט דוד רוזן תיאר את נפילתו של דני דנקנר, יושב ראש דירקטוריון בנק הפועלים לשעבר, שהואשם בעבירות כלכליות ונידון למאסר: "הנאשם הינו דוגמה חיה למי שנפל מאיגרא רמא לבירא עמיקתא".
באתר ספורט תהה הכתב: "מכבי חיפה" תעבור מאיגרא רמא לבירא עמיקתא?"
לעיתים נעשה שימוש בביטוי באופן הפוך: מבירא עמיקתא לאיגרא רמא, על מנת לבטא שינוי חד וחיובי.
הערות שוליים

↑  מֵאִיגָּרָא רָמָא לְבֵירָא עַמִּיקְתָא באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מגילת איכה, פרק ב', פסוק א'
1 2  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ה', עמוד ב'
↑  עזרא ציון מלמד, מלון לתרגומים הארמיים ולתרגום שבמקרא, ישיבת שערי רחמים, תשל"ה, עמ' 19
↑  נפתלי הרץ נימנוביץ, "עולים ויורדים", פרויקט בן יהודה
↑  צבי הראל, "מאיגרא רמא לבירא עמיקתא", ישראל היום, 14 במאי 2014
↑  עדי סרדס, מכבי חיפה תעבור מאיגרא רמא לבירא עמיקתא?, באתר ynet, 14 באוגוסט 2010
↑  אתי דור-נחום, מבירא עמיקתא לאיגרא רמא, באתר הידברות, ‏כ"ז חשון התשע"ד