stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסנדק חלק שלישי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הסנדק 
 בימוי:  פרנסיס פורד קופולה 
 הופק בידי:  פרנסיס פורד קופולה 
 תסריט:  פרנסיס פורד קופולה, מריו פוזו 
 עריכה:  ליסה פרקטמן 
 שחקנים ראשיים:  אנדי גרסיה אל פצ'ינו דיאן קיטון טליה שייר  סופיה קופולה
 מוזיקה:  נינו רוטה קרמיין קופולה
 צילום:  גורדון ויליס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט, American Zoetrope 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1990
 משך הקרנה:  162 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית איטלקית גרמנית לטינית
 סוגה:  גנגסטרים
 מקום התרחשות:  ניו ג'רזי, איטליה, ניו יורק 
 תקציב:  54 מיליון דולר
 הכנסות:  $136,766,062
 הכנסות באתר מוג'ו:   godfather3
 פרסים:  פרס פטל הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סופיה קופולה)  פרס פטל הזהב לשחקן החדש הגרוע ביותר (סופיה קופולה) 
 סרט קודם:  הסנדק 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
הסנדק חלק שלישי (The Godfather Part III) הוא סרט גנגסטרים אמריקאי משנת 1990 אותו ביים פרנסיס פורד קופולה, בכיכובם של אל פצ'ינו ואנדי גרסיה.
זהו סרט המשך לסרטים "הסנדק" ו"הסנדק חלק שני". עלילת הסרט מספרת על האירועים במשפחת הפשע של קורליאון בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 וקושרת אותם לאירועים ידועים כגון מותו של האפיפיור יוחנן פאולוס הראשון.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר (ביניהם לסרט הטוב ביותר) ולשבעה פרסי גלובוס הזהב, אך לא זכה בשום פרס מהם. הסרט נחשב לפחות איכותי לעומת שני הסרטים הראשונים בטרילוגיה, וקופולה אף העיד כי עשה את הסרט אך ורק ממניעים כספיים[דרוש מקור].
עלילה

בשנת 1979, מייקל קורליאונה מתקרב לגיל 60 והוא בשיא כוחו עם עלייה אכזרית לשלטון (רציחת אחיו פרדו בסרט הקודם הוזכרה פעם נוספת בסרט זה). כעת, הוא אינו מתעסק בענייני המאפיה אשר אותם השאיר לאחיינו וינסנט, ומשתמש בעושרו העצום וכוחו הרב במטרה לשחזר את המוניטין שלו באמצעות מספר רב של מעשי צדקה. מייקל וקיי כבר התגרשו בשנת 1960, ומשמורת הילדים (אנתוני ומרי) ניתנה לקיי.
עלילת הסרט מתמקדת בשני תהליכים: התהליך הראשון הוא קשרי הפשע בין משפחת קורליאונה לבין הכנסייה הקתולית ומוסדותיה - קשרים המגיעים עד האפיפיור עצמו. התהליך השני קורה בתוך המשפחה עצמה: מרי, בתו של מייקל קרובה אליו ועוזרת לו רבות לנהל את המשפחה (אך לא מעורבת בעשייה הפלילית של המאפיה). לעומתה, אנתוני עסוק בקריירה המוזיקלית שלו, ואינו רוצה להתקרב לעסקים השחורים של משפחתו. המנהל הפלילי של המשפחה הוא וינסנט, בנו של סאני ואחיינו של מייקל, אשר מנהל רומן עם בת דודתו מרי בניגוד לרצונו של מייקל, אשר מנסה להפריד ביניהם במהלך הסרט.
בסוף הסרט, לאחר שמשפחת קורליאונה יוצאת מקונצרט חשוב של אנתוני בסיציליה (הגעת מייקל לקונצרט מראה את הסכמתו לקריירה המוזיקלית של בנו, והוא מבין בצער כי בנו לא יירש אותו בניהול המשפחה), מגיח מתנקש במטרה לחסל את מייקל. המתנקש פוצע את מייקל ויורה בטעות במרי, והיא מתה. אחרי רציחתה של מרי, הוא נזכר ברגעים שהיו לו עימה.
בסצנה האחרונה בסרט, מייקל הקשיש יושב בודד על כיסא בכפר בסיציליה. הוא אוחז תפוז (מוטיב למוות עוד מהסרט הראשון), שנשמט מידו כאשר הוא מתמוטט ומת, ובכך מסתיימת הטרילוגיה (בגרסה הערוכה של הסרט, שפורסמה בשנת 2020 בשם "הסנדק: קודה - מותו של מייקל קורלאונה", סצנה זו שונתה כך שבסופה לא רואים את מותו של מייקל).
לאורך הסרט, מייקל נזכר בכל הנשים שאיבד בחייו - קיי, שהתגרשה ממנו, ואפולוניה, אשתו הראשונה שאיתה התחתן בסיציליה ומתה בחיסול שנועד לו, כמו מרי, בתו. מייקל מכה על חטאיו כמה פעמים בסרט (לפני כומר ולפני אחותו), וכן בעצם הכתרת וינסנט כיורשו, וקבלת הקריירה של בנו.
שחקנים ודמויות ראשיות

אל פצ'ינו - מייקל קורליאונה. ראש המשפחה והדמות הראשית בסרט (ואף בטרילוגיה כולה). מת בסוף הסרט (בגרסתו המקורית).
אנדי גרסיה - וינסנט קורליאונה. בנו של סאני קורליאונה שנולד אחרי חיסולו. מדובר רבות בסרט כי וינסנט דומה לאביו באופיו - שניהם חמי מזג. מנהל רומן עם בת דודתו עד שמייקל מפריד ביניהם.
דיאן קיטון - קיי אדמס-קורליאונה. גרושתו של מייקל.
טליה שייר - קוני קורליאונה. אחותו של מייקל אשר בסרט זה לראשונה מעורבת בתהליכים השחורים שבמשפחה והיא אף מחסלת את דון אלטובלו, אחד מאויביי המשפחה.
סופיה קופולה (בתו של פרנסיס) - מרי קורליאונה. בתו של מייקל אשר מנהלת את העניינים הכלכלים החוקיים של המשפחה ואת מפעלי הצדקה הרבים. נרצחת בסוף הסרט.
ראף ואלונה - הקרדינל למברטו.
קבלה > ביקורות

שלא כמו קודמיו, הסנדק החלק השלישי קיבל תגובות מעורבות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל תגובות מעורבות עם דירוג של 67%, המבוסס על ביקורות של 57 מבקרים. באתר Metacritic אשר מקצה דירוג מתוך 100, הסרט קיבל ציון ממוצע של 60, המבוסס על 19 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
אחת הביקורות הנפוצות על הסרט היו על משחקה של סופיה קופולה.
בסקירתו, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט, אמר כי "אפילו לא ניתן להבין את הסרט הזה בלי להכיר את שני הראשונים"[דרוש מקור]. עם זאת, איברט כתב ביקורת נלהבת, העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים, דירוג טוב יותר ממה שהוא נתן לחלק השני שבסדרה בסקירתו הקודמת. בשנת 2008 חידש את הדירוג שלו, שבו נתן 4 כוכבים לסרט השני בטרילוגיה וכלל אותו ברשימה של הסרטים הגדולים לדעתו, אבל לא כלל את החלק השלישי ברשימה. כמו כן, הגן על הליהוק של סופיה קופולה, וטען כי היא מביאה איכות משלה ופשטות אל משפחת קורליאונה.
עמיתו של איברט, ג'ין סיסקל, שיבח את הסרט וציין אותו ברשימה של עשרת הסרטים הטובים ביותר של 1990 (במקום העשירי). סיסקל הודה כי הסוף היה החלק החלש ביותר של הסרט, וטען כי האיפור של אל פצ'ינו גרוע מאוד. בנוסף, העביר ביקורת על משחקה של קופולה בסרט[דרוש מקור].
לאונרד מלטין, נתן לסרט שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וציין כי הסרט "מסופר בצורה וירטואוזית", אבל ליהוק סופיה קופולה היה "פגם כמעט-קטלני"[דרוש מקור].
בעקבות התגובות לפרק השלישי, קופולה ציין כי תוכנן פרק רביעי לסדרה, אך מריו פוזו נפטר לפני שהוא וקופולה הספיקו לכתוב פרק חדש. לפי קופולה, העלילה בסרט הרביעי הייתה אמורה להיות דומה לעלילה בסרט השני: רוברט דה נירו יחזור וישחק את תפקיד ויטו קורליאונה בעליית כוחו בשנות ה-30, יחד עם בנו סנטינו קורליאונה הצעיר. הסיפור השני בסרט היה אמור להתרחש במהלך שנות ה-80 שבו אנדי גרסיה ימשיך את תפקידו כווינסנט קורליאונה, רדוף על ידי מותה של בת דודתו האהובה מרי, אשר מוביל את עסקי המשפחה ומנהל מלחמה הרסנית בת עשר שנים, בה מאבד את כבוד המשפחה ועסקיה. בסוף הסרט הרביעי הייתה אמורה להיות סצנה שבה וינסנט מת כמו מייקל. אנדי גרסיה טען כי סרט שכזה היה קרוב מאוד לכדי הפקה[דרוש מקור].
מועמדויות לפרסים

למרות שהתגובות לסרט היו מעורבות מאוד, הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל לסרט הטוב ביותר, לבמאי, לשחקן המשנה (עבור משחקו של אנדי גרסיה), לצילום, לעריכה, לשיר המקורי ולעיצוב האומנותי. חלק זה הוא הסרט היחידי בסדרה בו אל פצ'ינו לא היה מועמד לאוסקר על משחקו. זהו הסרט היחידי בטרילוגיה שלא זכה בשום אוסקר. מאידך, הסרט היה מועמד לשני פרסי פטל הזהב - "שחקנית המשנה הגרועה ביותר" ו"הכוכב/ת החדש/ה הגרוע/ה ביותר" שניהם לסופיה קופולה ובשניהם, היא גם "זכתה". כמו כן, הסרט היחידי בסדרה שלא נשמר בספריית הקונגרס.
ג'קי רוזן

ג'קי שריל רוזן (באנגלית: Jacklyn Sheryl Rosen; נולדה ב-2 באוגוסט 1957) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית המכהנת כנציגת מדינת נבדה בסנאט של ארצות הברית. בנובמבר 2018 נבחרה לתפקיד זה, לאחר שקודם לכן כיהנה כנציגת המחוז השלישי של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

רוזן נולדה וגדלה בשיקגו. ב-1979 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת מינסוטה. בתקופת לימודיה החלה לעסוק בתכנות מחשבים, בתום הלימודים עברה ללאס וגאס בעקבות הוריה. היא עבדה כמתכננתת ומפתחת תוכנה במספר חברות בנבדה בהן סיטיבנק, סאות'ווסט גז וסומה והקימה חברת ייעוץ עצמאית.
בשנים 2013–2016 שימשה נשיאת הקהילה של בית הכנסת "נר תמיד" בהנדרסון, בית הכנסת הרפורמי הגדול ביותר באזור עמק לאס וגאס.
בינואר 2016 פנה אלייה הארי ריד, הסנאטור הפורש ממדינת נבדה ושכנע אותה להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנציגות מחוז הקונגרס השלישי של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית. ביוני 2016 זכתה בבחירות המקדימות ובנובמבר 2016 זכתה בבחירות הכלליות. ביוני 2017 דווח כי רוזן מתכוונת להתמודד לסנאט ב-2018 מול דין הלר, הסנאטור הרפובליקני המכהן. היא גברה בבחירות על הלר ונכנסה לתפקידה בינואר 2019. בבחירות לסנאט ב-2024 גברה על יריבה סם בראון ונבחרה לתקופת כהונה נוספת.
רוזן נשואה ללארי, רדיולוג במקצועו, ואם לבת אחת. היא מתגוררת בהנדרסון.
הערות שוליים

↑  Sources: Heller gets Democratic opponent for 2018 race,‏ פוליטיקו, 19 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6zm671b  US Congress: R000608
שנת הלימודים

פתיחת שנת הלימודים בקיבוץ יד מרדכי, 1 בספטמבר 2024, עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג
פתיחת שנת הלימודים החרדית בבית ספר בית יעקב בבית שמש, א באלול
שלט חוצות בהרצליה לקראת פתיחת שנת הלימודים

שנת הלימודים היא תקופה בשנה, במהלכה מתקיימים לימודים סדירים במוסדות חינוך שונים. במרבית מדינות העולם, תקופה זו נמשכת כעשרה חודשים. בין שנת לימודים אחת לשנייה מפרידה חופשה (בישראל, חופשה זו מכונה "החופש הגדול"). בסיום החופשה מתחילה שנת לימודים חדשה, כשהתלמיד לרוב נכנס לכיתה גבוהה יותר במסלול הלימודים.
שנת הלימודים בישראל

במדינת ישראל, שנת הלימודים בבתי הספר אורכת עשרה חודשים. מועד תחילת השנה הוא 1 בספטמבר (2 בספטמבר כאשר ספטמבר מתחיל ביום שבת). בבתי הספר העל-יסודיים שנת הלימודים נמשכת עד 20 ביוני (19 ביוני כאשר 20 ביוני הוא ביום שבת) בשנה הקלנדרית העוקבת, בעוד בבתי הספר היסודיים ובגנים, היא מסתיימת מעט מאוחר יותר, ב-30 ביוני (29 ביוני כאשר 30 ביוני הוא ביום שבת). התקופה שבין סיום שנת לימודים אחת לתחילתה של אחת נוספת, מכונה "חופשת הקיץ", אך יותר ידועה בשפה המדוברת כ"החופש הגדול".
עם תום שנת הלימודים נהוג לחלק תעודות.
בשנת הלימודים תשע"ג (2012) החלה השנה ב-27 באוגוסט, במקום ב-1 בספטמבר, מתוך ניסיון לקצר את החופש הגדול. שנה לאחר מכן, עת נכנס שי פירון לתפקיד שר החינוך, הוחזר מועד תחילת השנה לתאריך שהיה נהוג עד אז וננקטה דרך אחרת לקיצור תקופת הקיץ בה תלמידי ישראל אינם פועלים במסגרת הלימודים הפורמלית.
הלימודים בישראל הם חובה מגיל 3 בגן טרום-טרום-חובה ועד גיל 18 בכיתה י"ב, מתוקף חוק לימוד חובה.
באוניברסיטאות ובמכללות האקדמיות בישראל, שנת הלימודים האקדמית נפתחת יותר מאוחר, שבוע או שבועיים לאחר שמיני עצרת (כמו בישיבות), מועד שיוצא בדרך כלל לאורך חודש אוקטובר, ונמשכת עד חודש יוני. במוסדות אלו מחולקת התקופה לשני סמסטרים: סמסטר ראשון בין אוקטובר לינואר, וסמסטר שני בין מרץ ליוני. עם ההפסקה בין שני הסמסטרים בחודשים ינואר ופברואר מנוצלת לעריכת בחינות.
במהלך שנת הלימודים יש חופשות כלליות בחגי ישראל ומועדיו: ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, חנוכה, פורים, פסח, יום העצמאות, ל"ג בעומר ושבועות.
בבתי הספר במגזר הערבי בישראל יש מתכונת חופשות המותאמות לבני העדות השונות.
מלבד החופשות היזומות אשר מתקיימות באופן קבוע על פי עונות השנה ישנם גם חופשות על פי חגים דתיים של בני העדה
לדוגמה אצל ערביי ישראל המוסלמים ניתנת חופשה במהלך חג עיד אל אדחא, וכך גם אצל נוצרים ודרוזים על פי חגיהם. 
מכיוון שבישראל המגזר הערבי מחולק לבני דתות שונות בדרך כלל בתי הספר נסגרים לחופשה של עדה מסוימת רק אם מספר התלמידים או המורים של אותה עדה באותו בית ספר גבוהה מ 25%.
פעמים רבות מלווה פתיחת שנת הלימודים במדינת ישראל באיומי שביתה של ארגוני המורים, כמחאה על תנאי העסקתם, אשר לעיתים אף מתממשים.
תחילתה של שנת הלימודים מתאפיינת ברכישת ספרי לימוד ועזרי לימוד, הכרוכה בהוצאות כספיות גדולות. סעיף 74 לחוק הביטוח הלאומי נועד לסייע למשפחות חד-הוריות ולמקבלי הבטחת הכנסה להתמודד עם מעמסה זו, בהבטיחו מענק לימודים למשפחה בעד כל ילד בגיל המתאים בתחילת שנת הלימודים.
בתלמודי תורה שנת הלימודים נפתחת לפי לוח השנה העברי ב-א באלול. וגם מערכת החופשות שלהם שונה.
הערות שוליים

↑   דפנה ליאל, ‏שינויים בחופשות במערכת החינוך: החופש הגדול יקוצר, באתר ‏מאקו‏, 26 במאי 2011
↑   מיכל רשף‏, פירון ולפיד הודיעו: החופש הגדול יקוצר, יוחלף בקייטנות, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2013
↑  לוח החופשות בחינוך החרדי בשנת הלימודים התשפ"ה באתר משרד החינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4180156-8
בוב קייסי

רוברט פטריק "בוב" קייסי, הבן (באנגלית: .Robert Patrick "Bob" Casey, Jr; נולד ב-13 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה בין השנים 2007–2025. קודם לכן כיהן כמזכיר האוצר של פנסילבניה תחת מושל המדינה. הוא משפטן במקצועו.
ביוגרפיה

קייסי נולד בסקרנטון, פנסילבניה, למשפחה ממוצא אירי בת 8 ילדים. אביו הוא בוב קייסי האב, מושל פנסילבניה בשנים 1995-1987. הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1978 ולאחר מכן למד ב-"Holy Cross" שבווסטר, מסצ'וסטס ב-1982. הוא סיים עם תואר במשפטים מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה הממוקמת בוושינגטון הבירה בשנת 1988. בזמן לימודיו שירת קייסי בארגון התנדבותי שעזר לאוכלוסיות חלשות וכן אימן כדורסל בבית ספר בפילדלפיה. בשנים 1991–1996 עבד כעורך דין בשוק הפרטי.
בשנת 1996 נבחר למשרת המבקר הכללי של מדינת פנסילבניה. הוא נבחר בשנית ב-2000. בשנת 2002 שאף ללכת בעקבותיו של אביו, ולרוץ למשרת המושל, אלא שהוא הובס בפריימריז הדמוקרטים בידי מי שעתיד לכהן כמושל, אד רנדל. לאחר שהוגבל חוקית מלרוץ לכהונה שלישית כמבקר המדינה, נבחר ב-2004 למשרת שר האוצר של פנסילבניה.
לאחר שזכה לדחיפה מטעם הסנאטורים הדמוקרטים צ'אק שומר, אז יו"ר ועד הקמפיין הדמוקרטי לסנאט, והארי ריד, מנהיג המיעוט, הכריז במרץ 2005 כי הוא יתמודד לסנאט בבחירות בשנת 2006. בבחירות אלו ניצב מול הסנאטור המכהן, הרפובליקני ריק סנטורום. קייסי הביס את סנטורום ברוב של 58.6% ממניין הקולות, בפער של 18% מיריבו, ונבחר לסנאט. הפרש הקולות בניצחונו של קייסי היה הגבוה ביותר של מועמד דמוקרטי לסנאט בפנסילבניה. בשנת 2012 נבחר לכהונה שנייה, ובשנת 2018 נבחר לכהונה שלישית.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית בפנסילבניה 2024, התמודד קייסי לכהונתו הרביעית. מושבו של קייסי נחשב לקריטי עבור הדמוקרטים לשמירה על הרוב הדחוק שלהם בסנאט, אך הוא הפסיד ליריבו הרפובליקני דייב מקורמיק בפער של 0.5% מהקולות.
קייסי קתולי באמונתו. הוא נשוי ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  "The Times-Tribune – Casey dominated like no one before". Thetimes-tribune.com. נבדק ב-20 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דניאל מאראנס, Pennsylvania Sen. Bob Casey Loses Reelection, באתר הפינגטון פוסט, 7 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2001037320  SNAC: w6cd4zz1  US Congress: C001070  VIAF: 29179334   WorldCat (עם VIAF): 29179334
יחסי ארצות הברית – ישראל

| יחסי ארצות הברית – ישראל |
| --- | --- |
ארצות הברית: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

ארצות הברית: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 22,072
אוכלוסייה
346,656,608: 10,045,600
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,928: 50,759
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: דמוקרטיה פרלמנטרית
שגרירים
סטפני האלט (ממלאת מקום): יחיאל לייטר
יחסי ארצות הברית – ישראל נחשבים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ליחסי החוץ הקרובים ביותר שמדינת ישראל מקיימת וגם מבחינת ארצות הברית יחסים אלו נחשבים ל"יחסים מיוחדים". היחסים בין ארצות הברית וישראל היו לרוב קרובים אך ידעו גם עליות ומורדות.
כמדינה קטנה במזרח התיכון הנתונה לסכנות קיומיות תמידיות, רואה ישראל ביחסיה עם מעצמה כמו ארצות הברית חשיבות עליונה, בזכות תרומתה לביטחונה ולשגשוגה. במקביל גם ארצות הברית נתרמת מהברית עם מדינה יציבה בלב המזרח התיכון.
שגרירות ארצות הברית בישראל שוכנת בירושלים, ושגרירות ישראל בארצות הברית שוכנת בוושינגטון. בספטמבר 2023 נחתם בין המדינות הסכם הדדי לכניסת אזרחים ללא צורך בויזה.
היסטוריה > מייסוד הקונסוליה בירושלים עד למלחמת העולם השנייה

ההתעניינות האמריקאית בארץ ישראל החלה עוד במאה ה-19 אולם למרות ייסודה של הקונסוליה האמריקאית בירושלים ב-1844, ביקורו של מארק טוויין בשנות ה-60 של המאה ה-19 והקמת מספר מושבות אמריקאיות בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, מנעה הבדלנות האמריקאית קשרים משמעותיים בין ארצות הברית וישראל. התפתחות משמעותית ביחסים אלו הייתה רק בזמן מלחמת העולם הראשונה כאשר הנרי מורגנטאו (האב), שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, דיווח לארגונים היהודיים בארצות הברית על המצב הקשה של היישוב היהודי בארץ. הארגונים גייסו מגבית חירום (שהפכה לאחר מכן לג'וינט), העבירו את הסיוע לארץ (באמצעות הצי האמריקאי) וחילקו אותו בסיוע הקונסול בירושלים. כחלק מסיוע זה אף העביר הצי חלק ממגורשי מושבות הדרום צפונה ובכך מנע את גירושם מהארץ. ב-3 במרץ 1919 הודיע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על תמיכתו בהקמת קהילה יהודית בארץ ישראל. ב-1922 הועברה בקונגרס האמריקאי הצעה התומכת ב"בית לאומי" וב-1924 נחתם הסכם בין בריטניה לארצות הברית בנוגע לארץ ישראל אשר סעיף 7 בו שמר על האינטרסים של ארצות הברית בארץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וקבלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, נחלשו מאוד הקשרים בין הארץ וארצות הברית. הדבר נבע בעיקר מתהליך הבדלנות שעברה ארצות הברית לאחר מלחמת העולם וכתוצאה מהתייחסותה למזרח התיכון כאזור השפעה בריטי. הפעילות המשמעותית היחידה ששרדה הייתה פעילותה הרפואית של הדסה וכן פעילות גיוס כספים של התנועה הציונית בארצות הברית.
רק כאשר התגברו רדיפות הנאצים אחר היהודים בסוף שנות ה-30, החלה לגלות ארצות הברית שוב עניין מסויג. לחץ יהודי בארצות הברית הביא את הממשל לפרסם באוקטובר 1938 הצהרה כי בניגוד לטענותיהם אין ארצות הברית רשאית להתנגד לשינוי כתב המנדט ולשינוי המדיניות הצפוי של בריטניה. לעומת זאת, הציע רוזוולט לבריטניה בסוף השנה כי חלק מערביי ארץ ישראל יועברו למדינות ערב השכנות (הצעה שנדחתה על הסף על ידי בריטניה). בתחילת 1939, לקראת פרסום הספר הלבן השלישי, לחץ הקונגרס ודעת הקהל האמריקאית על בריטניה למנוע את פרסומו, מחלקת המדינה המשיכה במדיניות של אי התערבות, ואף טענה כי יש לקחת בחשבון את האינטרסים הערביים. פרסום הספר הלבן לא נתקל בהתנגדות פומבית של הממשל (אף על פי שהנשיא הביע התנגדות באופן לא פומבי) ונוסח הספר הושפע רק במעט (בעיקר בהוספת אפשרות אישור הנציב העליון לקניית חלק מהאדמות) מעמדת ארצות הברית.
היסטוריה > ממלחמת העולם השנייה עד להקמת מדינת ישראל

עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכנסו חוקי הנייטרליות של ארצות הברית לתוקף, בעוד שארץ ישראל נחשבה (בגלל היותה תחת מנדט בריטי) כנמצאת במלחמה. מצב זה בצירוף הגורמים הבדלניים החזקים בארצות הברית, העמדה האנטי ציונית של מחלקת המדינה והקשיים הניכרים בתקשורת בעקבות המלחמה גרם לחוסר פעילות של ארצות הברית בשלב הראשון. לעומת זאת, מכוני מחקר פרטיים וציבוריים רבים שעסקו בתכנון המצב העולמי לאחר המלחמה, כללו בהצעותיהם גם את פתרון בעיית ארץ ישראל. באמצע 1941 חלה עליה בהתעניינות הציבורית בארצות הברית בנעשה בארץ ישראל בעקבות פעילות של ועד החירום הציוני והוועד האמריקאי למען ארץ ישראל, דבר שהביא את הנציגויות הערביות והמוסלמיות במדינה למחות. בשנת 1943 חלה עלייה ניכרת בהתעניינות של הממשל בארץ ישראל בעקבות התגברות האינטרסים שלו באזור (כיבוש צפון אפריקה, שימוש באיראן להעברת הסיוע לברית המועצות ועלייה ניכרת בקניית נפט מסעודיה), עלייה זו בהתעניינות נוצלה על ידי בריטניה לניסוח הצהרה אנטי ציונית משותפת שנועדה להבטיח את הפיכת ארץ ישראל למדינה ערבית, הצהרה זו נחסמה ברגע האחרון על ידי פעילות ציונית נמרצת אולם נותרה תלויה ועומדת. התגברות הידיעות על השואה ובעקבותיהם התגברות הפעילות הציונית בארצות הברית בשנת 1944 הביאו לעמדה פרו ציונית יותר ויותר של דעת הקהל בארצות הברית, דבר שהתבטא בין השאר בפעילות ניכרת בקונגרס (כולל העלאת הצעת חוק פרו ציונית שנחסמה על ידי הממשל) והכנסת קריאה להקמת קהילה (יהודית) בארץ ישראל במצעי שתי המפלגות בארצות הברית לקראת הבחירות בסוף שנה זו. מצב זה הביא לכך שבריטניה נאלצה להתחייב לכבד את אישורי העלייה גם לאחר שתוקפם היה אמור לפוג לפי הספר הלבן ב-31 במרץ 1944. לעומת זאת, לאחר ועידת יאלטה בתחילת 1945, נפגש רוזוולט עם אבן סעוד והבטיח לו כי יתחשב באינטרסים הערביים בארץ ישראל.
החל מסוף 1944 החלו להיחשף מחנות ההשמדה על ידי כוחות בעלות הברית, והתמונות המזוויעות שהתגלו בהם השפיעו השפעה ניכרת על דעת הקהל האמריקאית. במצב העולמי שנוצר לאחר המלחמה לא יכלה בריטניה לעמוד בלחץ האמריקאי ובסוף 1945 הוחלט על הקמת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. ועדה זו המליצה על חלוקת הארץ ועל אפשור עליית מאה אלף עקורים לארץ ישראל. חוסר שביעות רצונה של בריטניה הביא להקמת ועדת מוריסון-גריידי, ועדה משותפת לה ולארצות הברית, שהציעה לחלק את הארץ תוך שמירה על ממשל בריטי. תוצאות הוועדה נדחו על ידי היהודים, הערבים וכן על ידי ארצות הברית (באוקטובר 1946) שדרשה להרשות את הגירת העקורים באופן מיידי. ארצות הברית תמכה בתוכנית החלוקה באו"ם בסוף 1947 אולם מצבו הקשה של היישוב היהודי והערכת ה-CIA כי לא ישרוד את המלחמה, הביא אותה להציע ב-19 במרץ 1948 את החלפת המנדט במשטר נאמנות של האו"ם. עם זאת, מיד לאחר הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית דה פקטו (ובכך הייתה למדינה הראשונה שעשתה כן) בישראל וב-30 בינואר 1949 הכירה בה גם דה יורה.
היסטוריה > ממלחמת ששת הימים עד למלחמת יום הכיפורים

לפני פרוץ מלחמת ששת הימים ניסתה ארצות הברית למנוע את המלחמה, אולם הפרת התחייבותה (שניתנה 10 שנים קודם לכן) למנוע הסגר על מצרי טיראן, על מנת שישראל תיסוג מסיני לאחר מבצע קדש, העמידה אותה במצב בו לא יכלה להתנגד לפעולה הישראלית. במהלך המלחמה הותקפה ספינת ביון של הצי האמריקני על ידי צה"ל, אירוע שנודע כתקרית ליברטי. לאחר המלחמה ניסתה ארצות הברית להתקרב לארצות ערב במטרה לבלום את ההשפעה הסובייטית והביאה לקבלת החלטה 242 במועצת הביטחון, אולם בשל תוצאות המלחמה נטו מדינות ערב (במיוחד מצרים) לצד הסובייטי שסייע להם להשתקם. מצב זה, בצירוף ההידרדרות החמורה ביחסים בין צרפת וישראל והתקרבות של צרפת לברית המועצות, הביא להידוק היחסים בין ישראל וארצות הברית, כאשר ארצות הברית הפכה לספקית הנשק העיקרית של ישראל. לעומת זאת סיפוח מזרח ירושלים לישראל נתקל בהתנגדות אמריקאית תקיפה, ב-28 ביוני (יום לאחר הסיפוח) הודיע שגריר ארצות הברית באו"ם כי היא אינה מכירה בו וב-1 ביולי 1969 הודיע מחליפו כי ארצות הברית רואה במזרח ירושלים שטח כבוש. בשנת 1969 הייתה שותפה ארצות הברית (יחד עם בריטניה, צרפת וברית המועצות) לשיחות הארבע שנועדו לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי ולאחר מכן מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס הציע בשנים 1969–1971 שלוש תוכניות לפתרון הסכסוך, במיוחד בהקשר למלחמת ההתשה.
סמוך למלחמת ששת הימים, עמדה התמיכה בישראל בקרב אזרחי ארצות הברית על 56%, לאחר המלחמה נסקה התמיכה ל-74%.
היחסים הצבאיים בין המדינות קיבלו דחיפה נוספת עם האמברגו הצרפתי על מכירת נשק בישראל, שהביא את ארצות הברית למכירת מטוסי F-4 פנטום לישראל בשנת 1968, עסקה בה היה מעורב אישית נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון. המשלוח הראשון של מטוסי הפנטום הגיע לישראל בספטמבר 1969 וארצות הברית הצהירה שאספקת המטוסים נעשתה בתגובה לנשק שברית המועצות שלחה לארצות ערב.
במהלך ספטמבר השחור הכריעה בקשה של ארצות הברית בוויכוח הפנימי שנערך בישראל בקשר לתמיכה במלך חוסיין. לאחר מלחמת ההתשה נקלע הממשל בארצות הברית לבעיות פנימיות (פרשת ווטרגייט), דבר שהקטין את מעורבותו באזור. בעקבות מצב זה, ניסיונותיו של סאדאת להשיג התקדמות מדינית נתקלו בהתעלמות גם מצד ארצות הברית. ב-1972 נוסדה הקרן לשיתוף פעולה מדעי.
היסטוריה > תקופת הנשיא דונלד טראמפ

בתקופת זו התחממו היחסים (בעקבות ההתנהלות הפרו-ישראלית של טראמפ):
ב-15 בפברואר 2017 כחודש לאחר השבעתו, נפגש הנשיא דונלד טראמפ עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בבית הלבן על מנת לדון בנושאים העומדים על הפרק, בהם המאבק בטרור, תוכנית הגרעין האיראנית והסכסוך הישראלי-פלסטיני. במהלך מסיבת העיתונאים הצהיר טראמפ כי הוא לא רואה בתוכנית שתי מדינות לשני עמים את הפתרון היחיד לסכסוך, ואמר כי "נאהב את מה שהצדדים יאהבו".
ב-22 במאי 2017, הגיע הנשיא דונלד טראמפ לביקור רשמי בישראל, טראמפ ומשלחתו ביקרו בכותל המערבי, ובכנסיית הקבר. במהלך הביקור אמר טראמפ לראש הממשלה בנימין נתניהו שלאיראן לא יהיה נשק גרעיני. ב-6 בדצמבר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב"נאום ירושלים" על הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, וכן על כוונתו להתחיל בהכנות להעברת את שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים נערך ב-14 במאי 2018.
ב-21 במרץ 2019 הצהיר טראמפ כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית".
ב-25 במרץ 2019 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי שבו ארצות הברית מכירה באופן רשמי בריבונות ישראל על רמת הגולן.
בנובמבר 2019 הודיע ממשל טראמפ על שינוי עמדה בנוגע לחוקיות ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון, ועל דחיית הגישה לפיה הן מנוגדות מטבען לחוק הבינלאומי. הממשל האמריקאי קידם את תוכנית המאה, תוכנית הכוללת הצעה להסכם שלום לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בנוסף, תיווך ביצירת הסכמי אברהם בין ישראל למספר מדינות ערביות.
בנובמבר 2020, ביקר מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו בישראל, שם נפגש עם שר החוץ, גבי אשכנזי, נשיא המדינה, ראובן ריבלין ולאחר מכן השתתף בפסגת מדינית יחד עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני. לאחר הפסגה אמר פומפאו כי ארצות הברית תכריז על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית ואף תפסיק את התמיכה בכל קבוצה עם קשר כלשהו לתנועת ה-BDS.
בנוסף, ביקורו ביקב פסגות שבשער בנימין הפך אותו למזכיר המדינה האמריקני הראשון שביקר בהתנחלות כלשהי. פומפאו אמר במהלך הביקור שארצות הברית תסווג את מוצרי ההתנחלויות כ"תוצרת ישראל".