מוריץ לצרוס
לצרוס והיהדות

לצרוס נחשב לאחד מבני האליטה היהודית של תקופתו בגרמניה, ולקח חלק חשוב בחיי הציבור והרוח של יהדות פרוסיה. בין השנים 1867–1892 היה חבר באספת הצירים (Repräsentanten-Versammlung) של הקהילה היהודית בברלין, ובשנים 1882–1894 סגן נשיא ברית הקהילות הגרמנית-יהודית (Deutsch-Israelitischer Gemeindebund). בשנים 1867–1874 היה נשיא הסניף הברלינאי של "כל ישראל חברים". ב-1869 היה נשיא ועידת לייפציג, וב-1871 נשיא ועידת אאוגסבורג. בנוסף, בין השנים 1869–1894 כיהן לצרוס כסגן נשיא ועד הסיוע ליהדות רוסיה וליהדות רומניה.
בוועידת לייפציג קודמה לבסוף היוזמה להקמת סמינר רבני רפורמי, שרבים כמהו אליו כדי להפחית את התלות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. לצרוס נטל על עצמו את המיזם, אך הקים את המוסד המתוכנן כעל-זרמי, עם תוכנית לימודים משולבת ונציגי כל ההשקפות, למורת רוחו של אברהם גייגר שהסתייג מהפשרנות שבדרך זו. לאחר שקם בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות ב-1870 ונחנך ב-1872, עמד לצרוס בראש חבר הנאמנים שלו, וגייגר כיהן כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
ראובן בריינין, פובליציסט עברי ומראשוני התנועה הציונית, כתב על לזרוס והקשר היהודי-עברי-אוניברסלי שלו: ”העברי שבו ינק את מזונותיו הרוחניים מהאדם הנאור שבו, והאדם התרבותי שבו גדל והתעמק על שדה יהדותו. ... כל מה שהתעמק יותר ויותר בשאלות חכמת נפש העמים, כן התגברה בו הכרתו העברית,  כן התעצם בו הרגש היהודי, וכל מה שהתעמק יותר בפסיכולוגיה של העם העברי, כן נגלו לו מקורות ומופתים חדשים להבנת נפש העמים”. מוסיף בריינין: ”לאַצאַרוס האמין בעומק לבבו, כי רק מוצאו העברי הכשירו להיות מיסדה  של החכמה החדשה, פסיכולוגית העמים,  כי רק נפש העברי מסוגלה היא על-פי טבעה המיוחד לחוש ולהרגיש את נפש העמים”.
לצרוס פעל רבות בתחום המאבק באנטישמיות, אך פרסומיו התאפיינו בנימה מתונה. דבריו בתחום זה קובצו בכרך הנושא את השם "נאמן וחופשי: נאומים והרצאות על יהודים ויהדות" (בגרמנית: Treu und frei: gesammelte Reden und Vortrage uber Juden und Judenthum). תפיסתו התעלתה על התחום הצר יחסית של יהדות גרמניה וביטאה את חזית הספרות והחשיבה הגרמנית. לפי השקפתו של לצרוס, האפיון העיקרי של עם או אומה הוא השפה, לכן דוברי הגרמנית הם גרמנים, כולל היהודים שבהם. הוא טען:
"אנו חיים בגרמניה, משרתים אותה ומצייתים לחוקיה. השכלתנו גרמנית, האמונה הגרמנית מלהיבה את דמיוננו וכאן קברי אבותינו."
בשלהי המאה ה-19, לצד עלייתה של האנטישמיות הפוליטית, קם בגרמניה דור חדש של חוקרים שתקפו את הקשר שיצרו הרפורמים המוקדמים בין הפרושים לנצרות והציגו את תורתו של ישו לא כנובעת ממקור משותף אלא עומדת בסתירה מוחלטת אליה. פרנץ דליטש, אדולף פון הרנאק ויוליוס ולהאוזן טענו כל אחד בדרכו שהיהדות היא השתקפות של תרבות המזרח הקדום והמוסר הפרימיטיבי שלו. בקרב רבים מיהודי גרמניה רווחו אדישות דתית והתנצרות. למול ההסתה האנטישמית, הטילו ב-1883 נציגי קהילות מלונדון, פריז, וינה וברלין על ועדה בראשות לצרוס לנסח כתב הגנה על יסודות דתם. התוצאה הראשונית הייתה חוברת קצרה בשם "חמישה-עשר עקרונות תורת המוסר היהודית" (Fünfzehn Grundsätze der jüdischen Sittenlehre), עליו חתמו 350 מנהיגים ורבנים בני כל ההשקפות. חיבור מפורט ומשפיע בהרבה, "מוסר היהדות" (Die Ethik des Judenthums), פורסם על ידו ב-1889. הספר הציג את התפתחות האתיקה היהודית כיצירה של כלל העם, וחזר על מושגי יסוד כמו היות הטקסים כלי-שרת חולפים ומשניים למהות המוסרית של הדת. היצירה הפכה למעין מדריך ליהודים הליברליים של גרמניה, ומשתורגמה לאנגלית על ידי הנרייטה סאלד זכתה להשפעה רבה גם בארצות הברית, בה היו לתנועה הרפורמית המקומית רעיונות דומים. לדברי שפ"ר לצרוס כיתר המלומדים היהודיים הגרמניים היה בור בידיעותיו בתלמוד ("חכמתם הכללית קודמת לידיעתם את היהדות") ולכן מסר את עבודת המחקר לספר לידי מיכאל לוי פרומקין רודקינסון שהיה בעל מוניטין מפוקפק.
בתקופת לימודיו של יעקב יצחק נימירובר בגרמניה השניים התיידדו והגותו של לצרוס השפיעה רבות על תפיסתו של נימירובר ועל יהדות תרבותית.