stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוריה (סרט)
פרשנות > ברוריה ויעקב בן מאיר – חרדים?

מבקרי קולנוע אחדים (אבנר שביט, אורי קליין) רואים בבני הזוג בן מאיר חרדים. סימן היכר מובהק של ברוריה, הפאה הנוכרית שהיא לובשת, אכן אופייני לחברה החרדית, ואינו מקובל בחברה הדתית הלא חרדית. עם זאת, בית הספר שבו לומדת בתם השנייה של בני הזוג הוא באופן מובהק לא חרדי: בטקס שנערך בבית הספר, יושבים בקהל גברים ונשים יחדיו, ומקהלת ילדות שרה בפניהם, אירועים שאינם קיימים בחברה החרדית. גם סגנון לבושו של יעקב אינו חרדי, אף שהוא חובש כיפה שחורה. מכלול מאפייניהם של ברוריה ויעקב מעיד על השתייכותם למחנה הדתי לאומי, לקצה היותר מקפיד במצוות שלו. האבות של ברוריה ויעקב משתייכים למחנה החרדי – רק שם ייתכן אירוע של חרם ושל שרפת ספר. הסרט אינו עוסק בהתרחקות של יעקב וברוריה מגישתם הדתית של אבותיהם.
על בעיה זו בזהותם הדתית של גיבורי הסרט עמדה צביה בלום: "בסרט מוצגת משפחה חרדית ממוצעת, אולם למרות האישה הלובשת פאה ונראית כחרדית או הבעל החובש כיפה שחורה ודובר יידיש שוטפת, הבת לומדת באולפנא ורוצה להמשיך למגמת רבנות. אם השילוב הזה גורם לכם להרים גבה אתם לא היחידים, אבל זה מה שקורה כשחילוני שאינו בקיא בניואנסים של חובשי כיפה מנסה לחדור לעולם הזר לו."
פרשנות > "לפתות את ברוריה" – האמנם?

אף שמתחילת הסרט ברור שמדובר בו בספר העוסק בברוריה, שמו המלא של הספר, "לפתות את ברוריה", נגלה לצופים רק לקראת סוף הסרט. בהתחשב בכך שהספר נכתב על ידי תלמיד חכם, במסגרת הספרות התורנית, שמו רחוק מלהתאים לנורמות של שמות ספרים במסגרת זו. בתלמוד קרוי הסיפור במילים שאינן מרמזות דבר על מהותו – "מעשה דברוריא". רש"י, שהוא המקור היחיד לסיפור, משתמש במילים "לנסותה לדבר עבירה".
הערות שוליים

↑  הסצנות בחנות הספרים צולמו בחנות "הגלריה לספרות" שבירושלים.
↑  אבנר שביט, בגידה, מוות וסקס בחברה החרדית, באתר הארץ, 26 בפברואר 2009
גאווין מקאינס

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1970 (בן 54) היצ'ין, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Gavin Miles McInnes 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, קנדה 
 מקום מגורים:  לארצ'מונט, אוטווה, מונטריאול 
 השכלה:  אוניברסיטת קונקורדיה (1991)  אוניברסיטת קרלטון  Earl of March Secondary School 
 תקופת הפעילות:  מ-2009 
 מעסיק:  Compound Media, Rebel News, Taki's Magazine 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 מספר צאצאים:  3 
 freespeech.tv
 
גאווין מקאינס (באנגלית: Gavin Miles McInnes; נולד ב-17 ביולי 1970) הוא איש תקשורת, מחבר, קומיקאי, שחקן, פרשן פוליטי קנדי ודמות מרכזית בימין הרדיקלי האמריקאי. הוא מייסד ארגון "הנערים הגאים" אשר מוגדר כארגון טרור בקנדה ונחקר על ידי ה-FBI בגין קשריו לגורמי לאומנות לבנה בארצות הברית. מקאינס תואר על ידי גופי תקשורת רבים כמעודד אלימות פוליטית ונאו-פשיסט, האשמות שמקאינס מכחיש בתוקף.
מקאינס הקים בשותפות את המגזין וחברת התקשורת Vice. הוא כותב עבור "Taki's Magazine" ובעבר כתב גם ב"The Rebel Media". הוא התארח פעמים רבות ברשתות השידור של הימין האמריקאי כגון Fox ו-The Blaze‏.
מקאינס עצמו התבטא באופן אנטישמי מספר פעמים והוא מאשים את היהודים בהסכם ורסאי ובהולודומור. עם זאת, ככל שהזמן עבר — מקאינס התנקה יותר ויותר מאמירותיו האנטישמיות.
ב- 10 במרץ 2017 נסע לביקור בישראל במטרה לדווח על המצב בישראל מנקודת המבט שלו, בכתבה ל-The Rebel Media. בסרטון, מקאינס טען שחבריו הנאצים טעו והצדיק את פעולותיה של ישראל כנגד הרשות הפלסטינית והחמאס. ב-16 במרץ, לאחר שחזר לקנדה, אמר מקאינס בראיון ״יש לי המון חברים נאצים… אני מצטער, נאצים, אני לא מתכוון לפגוע ברגשות שלכם, אבל אני לא אוהב אתכם. אני אוהב יהודים״. בנוסף, מקאינס קרא לאיחוד של ישראל עם העולם הנוצרי במטרה להילחם יחד באסלאם.
קורות חייו

מקאינס נולד בהיטצ'ין, אנגליה, להורים ממוצא סקוטי וכשהיה בן ארבע עבר להתגורר בקנדה. למד באוניברסיטת קרלטון אוטווה, שם סיים את לימודיו עם תואר ראשון באנגלית בשנת 1992.
קריירה

מקאינס ייסד בשנת 1994 את מגזין החדשות והתרבות Vice. בעקבות מאמרים פופולרים שפרסם, הוא תואר כ"סנדק ההיפסטריות", וכאחד ממעצביה המרכזיים של תת-תרבות זו.
בהמשך יצר מקאינס את האתר StreetCarnage.com וכן ייסד סוכנות פרסום בשם Rooster. מקאינס אף כותב עבור מגזינים שונים, דוגמת Taki ו-TruthRevolt.
בשנת 2008 עזב מקאינס את Vice בגלל "חילוקי דעות". מאז הוא נודע בעיקר בשל דעותיו הימניות-קיצוניות.
בשנת 2013 התראיין מקאינס להפינגטון פוסט בפאנל בנושא גבריות, שם הביע את השקפתו הביקורתית על פמיניזם. מקאינס מכנה את עצמו "סקסיסט בנוסח ארצ'י בנקר". מקאינס הביע מספר פעמים תמיכה בתאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן המזוהה עם ארגונים נאו-נאצים וכאלו שדוגלים בלאומנות לבנה.
בשנת 2014 התבקש להתפטר מסוכנות הפרסום שייסד, Rooster, בעקבות התבטאויות טרנספוביות.
בשנת 2015 הודיע שדרן הרדיו האמריקאי אנטוני קומיה, כי מקאינס יגיש במסגרת הרשת שלו תוכנית שלמה, The Gavin McInnes Show.
בשנת 2016 הקים את ארגון הנערים הגאים, כשנתיים לאחר מכן עזב את הארגון. עזיבתו הייתה בעקבות תביעות שהוגשו כנגד מספר חברי הארגון בגין פשעי שנאה, וחקירות פליליות סביב קשריו של הארגון לקבוצות שדוגלות בלאומנות לבנה.
בשנת 2017 ביקר מקאינס בישראל, ובעקבות הביקור יצר סרטון נגד ישראל והיהודים בשם "10 הדברים שאני שונא ביהודים", שלאחר מכן שונה ל-"10 הדברים שאני שונא בישראלים".
בשנת 2018 הושבתו חשבונות היוטיוב, פייסבוק, טוויטר ופייפאל של מקאינס.
חיים אישיים

בשנת 2005 התחתן מקאינס עם העיתונאית אמילי ג'נדריסאק. למקאינס שלושה ילדים, ולדבריו הביאה אותו האבהות לחיק האמונה והכנסייה הקתולית.
הערות שוליים

↑  הוא מחזיק גם בדרכון בריטי, שם נולד
↑  "The 'Vice' Boys Are All Grown Up And Working For Viacom". Gawker. 19 בנובמבר 2007. אורכב מ-המקור ב-7 באפריל 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Benson, Richard (28 באוקטובר 2017). "How Terry Richardson created porn 'chic' and moulded the look of an era". The Guardian. נבדק ב-29 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Stephens, Chase (12 בפברואר 2016). "McInnes: Dear Feminists, Men Have It Worse In All Areas Including Being Raped". The Daily Wire. אורכב מ-המקור ב-2018-06-20. נבדק ב-7 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Are the Proud Boys anti-Semitic? Your primer on the far-right group Trump told to ‘stand back and stand by’
↑  A Nazi Take on Israel, נבדק ב-2023-10-13
↑  Amanda Marcotte, Bad boy gone worse: Is Vice co-founder Gavin McInnes flirting with a dangerous fringe?, Salon, ‏2017-03-16 (באנגלית)
↑  סרטון הקורא לאחדות ישראל עם העולם הנוצרי אל מול האגרסיביות של האסלאם, ביוטיוב
↑  Co-Founder Gavin McInnes Finally Leaves 'Vice', ‏2016-10-10
↑  hate-goes-mainstream-gavin-mcinnes-proud-boys
↑  Proud Boys founder Gavin McInnes quits 'extremist' far-right group, the Guardian, ‏2018-11-22 (באנגלית)
↑  הארץ, "10 הדברים שאני שונא ביהודים" - הרשימה של מייסד רשת התחקירים Vice, באתר הארץ, 17 במרץ 2017.
↑   הסרטון "10 הדברים שאני שונא בישראל", בביצוע גאווין מקאינס, סרטון  באתר יוטיוב.
↑  PayPal ban unfairly lumps antifa with far-right Proud Boys, critics say, the Guardian, ‏2018-11-10 (באנגלית)
↑  YouTube suspends Gavin McInnes' account, Salon, ‏2020-06-24 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16636198x (data)  GND: 14303037X  ISNI: 0000 0001 0946 6884  LCCN: n2006021004  NTA: 329891898  SUDOC: 140500804  VIAF: 160718884   WorldCat (עם VIAF): 160718884
בית העם בחרות

| --- | --- |
בית העם המחודשבית העם המחודש
 מידע כללי
 סוג:  בית עם 
 כתובת:  חרות 
 מיקום:  מועצה אזורית לב השרון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1955
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 קואורדינטות:  32°14′18″N 34°54′59″E﻿ / ﻿32.238401377494°N 34.916414211041°E﻿ / 32.238401377494; 34.916414211041
  (למפת נתניה מוגדלת) בית העם בחרות(למפת נתניה רגילה) בית העם בחרות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית העם בחרות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית העם בחרות
 
בית העם שבמושב חרות הוקם בשנת 1955 ושימש למטרות שונות כמו בית קולנוע, אולם לחגיגות וחתונות ועוד. לפני בנייתו היו מספר מבנים ששימשו כבית עם, אך הם היו קטנים. אחד נשרף, אחר הפך לבית נוער ואחד נוסף הפך לגן ילדים. לבסוף בשנת 1954 חל שיפור כלכלי וועד האגודה החליט לבנות את בית העם הנוכחי. בשנת 1990 המבנה הוכרז כמסוכן ונסגר לשימוש. בשנת 2013 הוכרז כמבנה לשימור והוחלט לשפץ אותו. לאחר מבצע ניקיון ארוך החל השיפוץ והמבנה נפתח מחדש בשנת 2020 כחלק מחגיגות ה-90 למושב.
היסטוריה

בשנת 1932 עלה צורך בקרב חברי המושב, למקום מפגש תרבותי. הם בחרו צריף במרכז המושב ששימש כבית כנסת ובית העם. בצריף נפגשו חברי המושב, מדי ערב, לפעילויות שונות. כ-13 שנים אחר כך בשנת 1945 נקנה צריף נטוש מאחת המשפחות שעזבו את המושב. הצריף הועבר למקום באזור בו שוכנת היום הצרכניה ושימש כמועדון נוער ובית עם. בשנת 1951 הצריף הפך למזכירות ובהמשך נשרף. בשנה זו נבנה בית העם במבנה בו שוכן היום מועדון הנוער. המקום שימש להקרנת סרטים, אירועי תרבות, הופעות ועוד. היו בו משחקים לילדים, כגון שולחן פינג פונג וגם פטיפון והוא שימש המרכז התרבותי במושב. בשנת 1954 המקום היה צר מלהכיל את כל התושבים. נערכה אספה כללית וברוב של 80 תומכים מול 20 מתנגדים הוחלט להקים בית עם חדש. אבן היסוד הונחה בשנת 1955 בחגיגות חצי היובל למושב ובשנת 1957 נחנך בית העם באירוע גדול אליו הוזמנו אנשים חשובים
מיקום

המבנה ממוקם ברחוב הראשי, רחוב המייסדים, כדי להגיע אליו יש לעבור שביל ארוך. המבנה מוקף צמחייה ובצידו המזרחי במה להופעות חיצוניות. בחזית יש פריקסטים אשר אופייניים לתקופה בה נבנה בית העם. בתוך בית העם במה ולצידה חדר אמנים המשמש את האמנים הבאים להופיע במקום. במרתף בית העם ממוקמת הספרייה.
מסביב לבית העם נמצאים בריכת השחיה, מגרש הכדורגל, מגרש הכדורסל, גן השעשועים ומועדון הנוער. בסמוך לבית העם ממוקמת האנדרטה לחללי המושב.
בית העם החדש

בית העם תוכנן על-ידי האדריכלים אנדרי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן שהיו בעלי משרד אדריכלות משותף. הם תכננו מבני ציבור רבים בארץ ישראל ולכן נבחרו. הוא תוכנן כמבנה גדול בן קומה אחת בגודל 1500 מ"ר. בנוסף יש בו מרתף. האולם תוכנן עם רצפה משופעת בכדי להתאים למופעים והצגות. חלק מהתושבים רצו מבנה מדורג, אולם אחרים רצו רצפה ישרה שתתאים לריקודים ולבסוף הוחלט לתכנן רצפה בעלת שיפוע קל ובכך לענות לצורכי כולם.
במבנה חלונות רבים המאפשרים זרימה חזקה של אויר ומאפשרת אור רב במשך שעות היום.
שימושיו של בית העם

בעבר שימש בית העם כמקום לעריכת חתונות, בית קולנוע וחגיגות משותפות של המושב. לאחר שיקומו וחידושו בשנת 2021 ממשיך בית העם לשמש:
כמקום התכנסות החברים באירועים הקשורים למסורת חגי ישראל כמו יום העצמאות, ימי זיכרון-יום השואה, יום הזיכרון לרצח רבין, ויום הזיכרון לחללי ישראל.
כמו כן משמש מקום התכנסות לאירועים חברתיים המאורגנים על ידי מועצת לב השרון לתושבי חרות והמושבים השכנים, התכנסות מקהלת המושב, חגיות אירועים פרטיים, חגיגות בר מצווה וחוג לרקודי עם.
שיפוץ בית העם

בשנות ה-90 של המאה ה-20 נסגר בית העם מאחר שהייתה סכנת התמוטטות. במשך שנים רבות המבנה היה סגור לציבור. בשנת 2010 הוחלט לפתוח רק את המרתף ולחדש את הספרייה. לשם כך נבנתה דלת בצד הדרומי. בשנת 2013 הוועד המקומי החליט לנקות את המקום ולהתחיל בשיפוץ. ניסו לגייס כספים והוחלט לשמור על אופי המבנה במסגרת השיפוץ. בשנת 2020 כחלק מחגיגות ה-90 למושב נחנך המבנה המשופץ.
ראו גם

אתר מושב חרות
הערות שוליים

1 2 3 4  בית העם, באתר moshav-herut.org.il
↑  מרכז תיעוד גוש תל מונד
1 2 3  נועם דביר, אין כניסה לבית העם, הארץ
↑  מיכאל יעקובסון, סיבוב בבית העם הנטוש במושב חרות
הנחת אבן הפינה וחתימה על מגילת היסוד.
שרטוט מקורי של בית העם
בית העם בעין ורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית עם 
 כתובת:  עין ורד 
 מיקום:  מועצה אזורית לב השרון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1937
 תאריך פתיחה רשמי:  1937 
 קואורדינטות:  32°15′54″N 34°55′56″E﻿ / ﻿32.264922°N 34.932135°E﻿ / 32.264922; 34.932135
  (למפת נתניה מוגדלת) בית העם בעין ורד(למפת נתניה רגילה) בית העם בעין ורד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית העם בעין ורד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית העם בעין ורד
 
בית העם שבמושב עין ורד שבשרון נבנה בשנת 1937 ושימש למטרות שונות במשך 20 שנה, ביניהם עמדת תצפית על האויב במלחמת העצמאות, חדר נשק. התקיימו בו גם כנסים, הצגות, "מועדון לחבר" ואירועי תרבות שונים.
היסטוריה

בית העם של עין ורד נבנה בשנת 1937, באמצעות כסף שהכניסו לקופת המושב עולים חדשים מגרמניה, בני העלייה הרביעית, ואת הבנייה עצמה ביצעו חברי היישוב באותה תקופה. בית העם נבנה לרוחב ולגובה, אך לא הושלם בשל קשיים כלכליים של ראשית היישוב. נבנתה הבמה וכל החללים מתחתיה ומעליה, ורק האולם היה חסר. במשך יותר מ־20 שנה לא הסתיימה הבנייה של בית העם. רק בשנת 1960 (לאחר 23 שנים) הושלמה הבנייה והבניין שופץ.
שימושיו

הבניין הלא גמור שימש למטרות שונות במשך 20 שנה: החדרים מתחת לבמה שימשו מיום הקמת הבניין למזכירות והנהלת החשבונות של היישוב, חדר אחד שימש כספרייה וחדר אחד שימש כחדר נשק. בהמשך, בקומת הקרקע הוקם "מועדון לחבר".
לקיר המזרחי הוצמד מבפנים סולם ברזל ארוך, ודרכו עלו אל הגג של בית העם ששימש בימי המאורעות ובתקופת מלחמת העצמאות גם כעמדת תצפית והגנה על כל היישובים היהודיים והערביים בסביבה ומשם אותתו במורס.
בתקופת שהמקום היה נטוש, השתלטו "הפרדסנים" והם הפכו את בית העם לבית האריזה המרכזי של היישוב, עד שנבנה בית האריזה המרכזי. לעיתים בקיץ בית העם שימש לאחסון שקי שעורה ועיבוד היבול המשותף של המושב.
משנת 1938 ובמשך חמישה עשורים התקיימו בבית העם הקרנות שבועיות של סרטי קולנוע שבחרה ועדת התרבות של מושב עין ורד. מחוץ לבית העם הוקם חדרון קטן עם חורים מרובעים בקיר לצורך ההקרנה. בחדרון הוצבו מכונת הקרנה, מכונת תרגום וציוד ההקרנה של הסרטים. המכשירים הוצבו בחדר נפרד כדי שרעש מכונת ההקרנה לא יפריע לצופים. הקהל ישב על ספסלי עץ שהיו על הבמה הרחבה של בית העם. לעומת זאת, בקיץ הוקרנו הסרטים לעיתים בחוץ על קיר העץ. הקהל ישב במדרון החול על כיסאות או שמיכות שהביאו מבתיהם. כניסת הטלוויזיות לבתי חברי היישוב צמצמה באופן דרמטי את פעילותו של הקולנוע.
בשנים 1938- 1988 בבית העם התקיימו אירועי התרבות של היישוב: חגיגות, הצגות, סרטים, חוגים, הרצאות, כנסים ועוד. במת בית העם שימשה לפעילויות חברתיות ותרבותיות. באופן זמני צידה הצפוני של הבמה נסגר בקיר עץ וכך היה אפשר לקיים שם אסיפות חברים, "התאספויות" נוער, הרצאות, הקרנות סרטים והתכנסויות חגיגיות, כמו חתונות של בני המושב וסדר פסח משותף.
בבית העם גם נפרדו החברים מאדם שנפטר, ומאחת הרחבות שמקיפה אותו יוצאים עד היום להלוויות של חברי היישוב.
בסוף שנות ה-80 (ינואר 1988) נסגר "קולנוע עין-ורד", ובאולם בית העם כמעט ולא נותרה פעילות. כיום משמש המקום כבר ומקום בילוי תוסס לצעירי המושב, בימי שישי ושבת.
מיקום

בית העם של מושב "עין ורד" שבשרון ניצב מעבר לשדרת הקזוארינות, במיקום המרכזי ביותר ביישוב. בית העם ממוקם לצד מרחב "הדשא הגדול", הצרכנייה והאתרים הציבוריים הנוספים של היישוב.
עיצוב המבנה

במקום נבנתה במה גדולה ורחבה, שתתאים להצגות רבות-משתתפים. הגובה מעל הבמה הותאם לתפאורה המורכבת ממסגרות ענקיות, כדי שניתן יהיה להעלותן ולהורידן באמצעות מערכת גלגלות וחבלים, כפי שמקובל בתיאטרון גדול ומודרני, לכן גובהו של בית-העם הוא פי שניים ומעלה מגובה פתח הבמה. לאורך חזית הבמה נבנה תא רחב שהיה מיועד לתזמורת. מתחת לבמה נבנו חדרי הלבשה לשחקנים.
בשנת 1960 הושלמה בנייתו של בית-העם: נבנה חלקו הצפוני בתור אולם עם יציע ומרפסת. המבנה כולו שופץ. באולם הוצבו כ-500 מושבים, והוא התחיל למלא את תפקידו.
זהותו של מתכנן בית העם אינה ידועה, ועם זאת, הבניין מציג איכויות אדריכליות יוצאות דופן. האגף המקורי שלו היה למעשה מגדל במה שאיפשר העלאת מופעים והצגות מול שטח אדמה גדול. מגדל במה דומה ניצב עד היום גם בכניסה לקיבוץ עין חרוד בעמק יזרעאל, ולכן מסיקים שייתכן שאותו מהנדס אחראי לתכנון של שני המבנים. האגף השני של בית העם, שהוקם בשנות ה‑60, נצמד למגדל הבמה וכולל אולם משופע ובו 400 מקומות, מבואה, חדרי שירותים, חדר מקרין ומרפסת מקורה הצופה לאחת הדרכים הראשיות ביישוב. הוא מאופיין בעיצוב מודרני, פונקציונלי, וכולל פריטי בניין ייחודיים; למשל, מערכת של לוחות עץ שיוצרת הפרדה נעימה בין החוץ לבין הפנים או שורה של פתחים אקראיים לכאורה בחזית הראשית, שסייעו בעבר לאוורר את הבניין.
ממדיו של בית העם לא תאמו את מספר התושבים המצומצם יחסית של המושב, משום שנבנה עבור הצגות רבות משתתפים.
בית העם כיום

מתחילת שנות ה‑90 עומד הבניין נטוש, למעט אגף אחד שבו פועל "מועדון לחבר". הטיח שלו מתקלף ומצבו הולך ומידרדר בכל שנה. בשנים האחרונות עלתה הצעה במושב לשימור הבניין ושיפוצו בשל הצורך בפעילות חברתית, אך המכשול העיקרי הוא שאין גורם מממן.
הערות שוליים

1 2 3  עין ורד- בית העם, באתר ארכו- שימור ושחזור בע"מ
1 2 3 4 5 6  בית העם בעין ורד, באתר ראשונים (ארכיון)
1 2 3 4 5  נועם דביר, לקראת הקרנת הקולנוע הבאה, באתר הארץ, 27 ביוני 2012
ג'ורג' קדיש

ג'ורג' קדיש עם תצלומו המפורסם מ-1941 "אידן, נקמה!", 1988
ג'ורג' קדיש (נהגה "קֶיידיש"; באנגלית: George Kadish; במקור: צבי הירש קָדוּשין (ביידיש: קאדושין); 1910 / 1915, ראסיין, האימפריה הרוסית (ליטא) – 2 בספטמבר 1997, הוליווד, פלורידה) היה צלם חובב יהודי ליטאי. לאחר שנכלא בגטו קובנה במלחמת העולם השנייה צילם באופן עצמאי ובהיחבא אלפי תצלומים, שרובם מתעדים את חיי היומיום בגטו למן הכיבוש הגרמני ביוני 1941 ועד שנאלץ לרדת למחתרת בקיץ 1944, וכן את חיסול הגטו ולבסוף את חורבותיו לאחר תום המלחמה.
אוסף התצלומים

קדיש צבר בסך הכול כ-6,000 תצלומים, מרביתם מגטו קובנה, שאת רובם הגדול צילם בעצמו.
בשנת 1982 תרם לארכיון בית התפוצות חלק ניכר מהאוסף שלו, ובו כ-2,000 תשלילים שצילם בגטו קובנה בין השנים (1942–1944) וכ-1,000 תצלומים ממחנה העקורים בלנדסברג (1945–1946).
ב-4 במאי 1986 נפתחה בבית התפוצות תערוכת תצלומיו "גיטו קובנה – תמונות ממצלמה נסתרת: צילומי של צבי קדושין". בשנה שלאחר מכן נדדה התערוכה, והוצגה בין היתר במכון משואה.
באפריל 1987 הוצגה תערוכה קטנה וקצרה מתצלומיו ברוטונדה שבבניין המשרדים ע"ש ראסל (אנ') בסנאט של ארצות הברית.
כעבור עשור היה אוסף תצלומיו נדבך מרכזי בתערוכה "Hidden History of the Kovno Ghetto" שהוצגה במוזיאון השואה האמריקני (שנפתח בוושינגטון ב-1993) מ-21 בנובמבר 1997 ובמשך קרוב לשנתיים.
פרט לגרמניה, ישראל וארצות הברית – בה הוצגו תצלומיו בין היתר בייִוואָ (ספטמבר 2003), במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן (אפריל 2007), ובמרכז לחיים יהודיים באוניברסיטת ייל (אפריל 2011) – נדדה תערוכת תצלומיו בעולם והוצגה באוסטרליה, אנגליה, יפן ומקסיקו.
התצלומים המקוריים מהאוסף של קדיש מצויים בארכיונים ברחבי העולם, מרביתם בארכיון בית התפוצות ובמרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס ומקצתם במוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון וביד ושם.
לקריאה נוספת

הירש קאדושין (קדיש), בתוך: ש. ניגער (געזאמלט און רעדאקטירט), קידוש השם: א זאמלונג געקליבענע ... באריכטן, בריוו, כראניקעס, צוואות [ועוד] ..., ניו יורק: ציקא, תש"ז 1948, עמ' 413–414.
Catherine Gong, George's Kaddish for Kovno and the Six Million; edited by Michael Berenbaum, Bloomington, Ind.: Xlibris, 2009.
Guy Miron (editor in chief), Shlomit Shulhani (co-editor),  The Yad Vashem Encyclopedia of the Ghettos During the Holocaust, Jerusalem: Yad Vashem, 2009, p. lxxiv.
ראיון מוסרט עם קדיש בתוך:
Herbert Krosney (produced and directed), Kovno Ghetto: A Buried History, New York: History Channel, 1997. (VHS video)
לקריאה נוספת > קטלוגים

Days of remembrance, 1987: "Family Life in the Kovno Ghetto": An exhibition of photographs by George Kadish, Russell Senate Office Building, Rotunda, April 27-May 1, 1987; exhibit design and exhibit notes by Eli Pfefferkorn and Kay Leslie Ackman, [Washington, D.C.?]: U.S. Holocaust Memorial Council, 1987.
Dennis B. Klein (gen. ed.), United States Holocaust Memorial Museum, Hidden history of the Kovno Ghetto, Boston: Bulfinch Press, 1997. (Published on the occasion of the exhibition "Hidden history of the Kovno Ghetto", held at the United States Holocaust Memorial Museum, Washington, D.C., November 21, 1997—October 3, 1999)
הערות שוליים

↑  Dennis B. Klein (gen. ed.), United States Holocaust Memorial Museum, Hidden history of the Kovno Ghetto, Boston: Bulfinch Press, 1997, pp. 55-58; מובא בתוך: הדס גולדמן, חוי בן ששון (מבוא היסטורי), תקופת הגטאות (כרך ב של שנות ראינו רעה: פרקים בתולדות היהדות הדתית בתקופת השואה), ירושלים: יד ושם – בית הספר המרכזי להוראת השואה, תשס"ג 2003, עמ' 119.
1 2  Sol Littman, War Criminal on Trial: Rauca of Kaunas, Toronto, Ont.: Key Porter, 1998, p. 102.
↑  Jill Young Miller, This Holocaust Survivor Fought Back Using His Camera As A Weapon Against The Nazis, Sun-Sentinel, December 6, 1997.
↑  לימים העיד איש המחתרת והסופר מאיר ילין: "לקיטל נודע לאחרונה, כי צלם הגיטו שמו קדושין וליפצר סבור שיש להזהיר [אותו]... נותר אפוא להזהיר שלושה – את שמעון רטנר, את מנשה ספוז'ניקוב ואת הירש קדושין, שלא היה שייך לארגון הלוחם. היה לי מזל ופגשתי את פעיל הארגון פסח שאטר. מסרתי לו את סיפורו של ליפצר וביקשתיו למצוא את דימה גלפרן, סגנו של חיים, ועל שניהם לעשות את המוטל עליהם. כאשר הגסטאפו הגיע לכתובות לפי הרשימה בתיקי הגיטו כדי "לקחת" את האנשים, הם ומשפחותיהם נמצאו כבר במסתור." (מאיר ילין, 'מן העבר שנשכח', ילקוט מורשת סג (תשנ"ז), 155).
↑  צבי א’ בראון, דב לוין, תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב, עמ' 353.
1 2  מריאן ז'יד, 'הוא סיכן את חייו למען נצחיות', המשקיף 2180 (כ' בניסן תש"ו, 21 באפריל 1946), עמ' ד; מצוטט אצל: אוספו הפרטי של הירש קדושין: 18777, בתוך: מ. פייקאז' (עורך), בהשתתפות ב"צ אופיר, ו' ארד, השואה והגבורה באספקלריה של העיתונות העברית: ביבליוגרפיה, כרך ג, ירושלים: (דפוס אחוה), תשכ"ז 1966, עמ' 1077 טור 2.
↑  אוסף קדושין באתר בית התפוצות.
↑  גיטו קובנה – תמונות ממצלמה נסתרת: צילומי של צבי קדושין, מעריב, 4 במאי 1986.
↑  ראו: Kara Swisher, The Evolution of Crafts, The Washington Post, April 27, 1987, on HighBeam Research.
↑  Hidden History of the Kovno Ghetto, באתר מוזיאון השואה האמריקני.
↑  Masha Leon, How a Buttonhole Camera Kept Kovno’s Past Alive, The Jewish Daily Forward, September 19, 2003.
↑  Kate Taylor, Honoring The Jewish Resistance, The New York Sun, April 13, 2007.
↑  “Zvi Kadushin: Photography from Kovno to Landsberg, 1941-1946” (Friday, April 8 – Wednesday, May 4, 2011), Joseph Slifka Center for Jewish Life at Yale, Yale Arts Calendar; Jack Linshi, Photography exhibit a reminder of Jewish struggles, Yale Daily News, April 19, 2011.
↑  Arturo Jimenez, Muestran en México cuatro historias que convergen en el gueto lituano de Kovno, La Jornada, 28 de febrero de 2007.
↑  נינה שפרינגר-אהרוני, תצלומי גטאות מתקופת השואה כתיעוד היסטורי, עמ' 16, באתר האנציקלופדיה של הגטאות, יד ושם.
↑  על הספר באתר של קת'רין גונג (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570673005171  GND: 1067429751  ISNI: 0000 0000 3713 1224  LCCN: n88058514  PIC: 309338  VIAF: 1554294   WorldCat (עם VIAF): 1554294
נוזהת קצב

נוזהת קצב (1 באפריל 1932 – 21 בנובמבר 2022) הייתה חברת כנסת מטעם סיעת המערך ויו"ר הרשות להגנת הצרכן בהסתדרות. פעילה לקידום קבוצות חלשות בחברה בישראל, במיוחד בקרב המגזר הערבי, ופעילה לקידום מעמד האישה ואיכות החיים והסביבה.
ביוגרפיה

נוזהת נולדה בשם נוזהת דרוויש ב-1 באפריל 1932 בעיראק בשכונת אלאעט'מיה שבבגדאד. כשנולדה נקראה שרה, אך בינקותה חלתה והוריה נשמעו לעצת השייח' המוסלמי מולא ג'ואד, שנודע בנבואותיו, ושינו שמה לנֻזְהַת. השייח' ניבא גדולות לתינוקת החולה ואמר כי "היא תשלוט בעולם של גברים", דבר שהיה קשה לאמה לקבל, שכן היא אישה ויהודיה. נוזהת סיפרה כך:"הוריי, שהיו טרודים רק בבריאותי, רצו בכל זאת להבין את מוצא פיו ואז הסביר את דבריו: 'בתך זו, עם שם כזה, התינוקת הגוססת הזו - היא תשלוט בעולם של גברים. בחסד אלוהים היא תהיה וזירה (כלומר שרה), ישמרנו האל, היא תהיה אישה גדולה, דגולה, מכובדת מאוד, נערצת ונאהבת'".
הוריה היו מסורתיים ופעילים בקהילה היהודית, נמנו עם המעמד הבינוני-גבוה בבגדאד, ועמדו בקשרים חברתיים ומסחריים עם אנשי קהילה הערבית המוסלמית. אביה, דוד דרויש, היה סוחר, הוא נפטר כשנוזהת הייתה בת עשרה חודשים. אמה ג'ורג'יה לבית צ'יטאיית הייתה אז בהיריון עם ילדם השמיני. אחרי פטירתו מכרה האם את נכסי המשפחה ועברה עם שבעת ילדיה לבית מגורים קטן. התינוק מת זמן קצר אחרי הלידה. האם פרנסה את המשפחה, בארוחות המשפחתיות נהגה לשבת בראש השולחן ולקרוא את דברי התפילה. הבת הבכורה, מונירה, סייעה לה בניהול משק הבית עד עלייתה ארצה ב-1945.
בעקבות הפוגרומים של הפרהוד ב-1941 עברה המשפחה לבצרה בדרום המדינה. אמה פתחה מתפרה בביתה וכך פרנסה את המשפחה. הנשים המוסלמיות שהיו מגיעות לסלונה של אמה השפיעו רבות על האופן בו ראתה נוזהת את מעמד האישה הערבית במשפחה ובחברה. זיכרונותיה מסבלן של הנשים המוסלמיות, שלמראית עין היו מאושרות, השפיעו ועיצבו את האופן בו ראתה את מעמד האישה הערבית במשפחה ובחברה:
סבל הנשים המוסלמיות, שלמראית עין היו מאושרות, לא מש מזיכרוני. לא יכולתי לשכוח את אכזריות הגברים ואת שתיקתן המרה של הנשים, כיצד היו ממררות לעתים בבכי, בעת מדידת השמלות הזוהרות, ופורקות מעל ליבן את סבלן ואת ייסוריהן. מקרים אלה, והדומים להם, השפיעו אולי לימים גם על נכונותי לפעול בקרב הנשים הערביות בישראל
.
היא למדה בתיכון הממשלתי לבנות בבצרה. עם ביטול המשטר הצבאי בעיראק בסוף 1949 וקבלת ההיתר ליהודים לעלות לישראל, הגיעה המשפחה ארצה באפריל 1951. הם גרו בהתחלה אצל אחותה הבכורה מונירה בירושלים ולאחר מכן עברו להתגורר בגבעת שאול א'. היא למדה מדעי המדינה ומזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.