stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוקדמות מונדיאל 2006
הנבחרות שהעפילו

| נבחרת | הופעות במונדיאלים | רצף | הופעה אחרונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  אנגולה | 1 | 1 | – |
|  ארגנטינה | 14 | 9 | 2002 |
|  אוסטרליה | 2 | 1 | 1974 |
|  ברזיל | 18 | 18 | 2002 |
|  קוסטה ריקה | 3 | 2 | 2002 |
|  חוף השנהב | 1 | 1 | – |
|  קרואטיה | 3 | 3 | 2002 |
|  צ'כיה | 1 | 1 | – |
|  אקוודור | 2 | 2 | 2002 |
|  אנגליה | 12 | 3 | 2002 |
|  צרפת | 12 | 3 | 2002 |
|  גרמניה (מארחת) | 16 | 14 | 2002 |
|  גאנה | 1 | 1 | – |
|  איראן | 3 | 1 | 1998 |
|  איטליה | 16 | 12 | 2002 |
|  יפן | 3 | 3 | 2002 |
|  קוריאה הדרומית | 7 | 6 | 2002 |
|  מקסיקו | 13 | 4 | 2002 |
|  הולנד | 8 | 1 | 1998 |
|  פרגוואי | 7 | 3 | 2002 |
|  פולין | 7 | 2 | 2002 |
|  פורטוגל | 4 | 2 | 2002 |
|  ערב הסעודית | 4 | 4 | 2002 |
|  סרביה ומונטנגרו | 2. | 1 | 1998 |
|  ספרד | 12 | 8 | 2002 |
|  שוודיה | 11 | 2 | 2002 |
|  שווייץ | 8 | 1 | 1994 |
|  טוגו | 1 | 1 | – |
|  טרינידד וטובגו | 1 | 1 | – |
|  תוניסיה | 4 | 3 | 2002 |
|  אוקראינה | 1 | 1 | – |
|  ארצות הברית | 8 | 5 | 2002 |
13 מבין 32 הנבחרות שהעפילו למונדיאל 2006 לא העפילו למונדיאל 2010: ערב הסעודית (קטיעת רצף של 4 הופעות); קרואטיה ותוניסיה (רצף של 3); קוסטה ריקה, אקוודור, פולין ושוודיה (רצף של 2); אנגולה, צ'כיה, איראן, טוגו, טרינידד וטובגו ואוקראינה (רצף של הופעה אחת).
הערות שוליים

1 2  לא כולל הופעות של צ'כוסלובקיה. אם אלו נכללות, אז זו ההופעה ה-9 והראשונה מאז מונדיאל 1990
1 2  כולל 10 הופעות כגרמניה המערבית בין מונדיאל 1954 ל-מונדיאל 1990
↑  לא כולל הישגים כיוגוסלביה, ואם כן זו הופעתה העשירית. הייתה זו גם הופעתה הראשונה והאחרונה תחת השם סרביה ומונטנגרו; במוקדמות מונדיאל 2002 היא התחרתה תחת השם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, ושני חלקי המדינה, סרביה ומונטנגרו, התפצלו ביוני 2006
1 2  לא כולל הופעות כחלק מברית המועצות
| גביע העולם בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | אורוגוואי 1930 • איטליה 1934 • צרפת 1938 • ברזיל 1950 • שווייץ 1954 • שוודיה 1958 • צ'ילה 1962 • אנגליה 1966 • מקסיקו 1970 • גרמניה המערבית 1974 • ארגנטינה 1978 • ספרד 1982 • מקסיקו 1986 • איטליה 1990 • ארצות הברית 1994 • צרפת 1998 • יפן וקוריאה הדרומית 2002 • גרמניה 2006 • דרום אפריקה 2010 • ברזיל 2014 • רוסיה 2018 • קטר 2022 • קנדה, מקסיקו וארצות הברית 2026 • ספרד, פורטוגל, מרוקו, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי 2030 • ערב הסעודית 2034 |  |
| משחקי גמר | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010  • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
הנבחרות שהעפילו והישגיהן
מרסל קליין

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  יולי 1937 צרפת
 פטירה:  21 במאי 2008 (בגיל 70) חיפה
מרסל קליין (יולי 1937 - 21 במאי 2008) היה המדען הראשי של רפא"ל (הרשות לפיתוח אמצעי לחימה). קליין היה בין הישראלים הבודדים שהיו לחברים באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
נולד בצרפת. בשנת 1960 סיים בהצטינות את לימודיו בטכניון, חיפה בהנדסה אווירונאוטית. במקביל ללימודיו בטכניון עסק בהוראה במוסד זה. בשנת 1969 סיים לימודי מסטר בהנדסה אוירונאוטית בטכניון. בשנת 1974 סיים לימודי דוקטורט באווירונאוטיקה ב-MIT שבארצות הברית. התמחותו העיקרית בנושאי טילים, פגזים והנעה רקטית.
בסוף שנות הש-70 של המאה העשרים עמד קליין בראש קבוצת התכנון של פיתוח לוויין ישראלי ראשון (אביר) ביחד עם יונתן מס. לימים הועברה האחריות לפיתוח הלוויין לתעשייה האווירית. קליין היה מנהלה הרביעי של סוכנות החלל הישראלית.
בין הפרויקטים הנזקפים לזכותו ניתן למנות את יכולת השיגור העצמאית של ישראל, הלוויין הישראלי הראשון ופרויקטים נוספים במערכת הביטחון.
נפטר ב־21 במאי 2008 בחיפה כתוצאה מהסתבכות של מחלת הסוכרת.
ממאמריו:
Klajn, Marcel), "An approximate solution for the motion of a spinning projectile with a non linear Magnus moment," Israel Journal of   Technology, v. 8, pp. 181-8 (1970)
Klajn, Marcel and Gur, Ilana, "Nutational divergence time constant of spinning axisymmetric spacecraft due to damped  elastic structural elements," Proceedings of Guidance, Navigation and Control Conference, Hilton Head Island, South Carolina, USA (10-12.8.1992), pp. 47-52
לקריאה נוספת

Inbar, Tal, "Marcel Klajn, dreamer of space, builder of satellites: The untold story of Israel's space program pioneer," 63rd International Astronautical Congress, held in Naples, Italy, (1-5.10.2012), Lecture IAC-12.E4.1.3
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מלחמת מוהאבי

מלחמת מוהאבי (באנגלית: Mohave War) הייתה עימות צבאי בין בני המוהאבי לבין ארצות הברית מ-1858 עד 1859. בשל הבהלה לזהב ב-1849 נהרו אלפי מהגרים אמריקנים מערבה דרך שטחם של בני המוהאבי לקליפורניה. שיטפון המהגרים העוברים בשטחם, בצירוף לאי הבנות פשוטות, הובילו לעימות. פורט מוהאבי נבנתה בשטח אריזונה על נהר הקולורדו כבסיס לפעילות כנגד הילידים העוינים והייתה המוצב האמריקני השני שהוקם על הנהר אחרי פורט יומה. בסופו של דבר הטקטיקה והנשק המתקדם אילצו את המוהאבי ובני בריתם להיכנע. לאחר חתימת הסכם שלום ב-1859 המוהאבי לא נלחמו יותר בארצות הברית. הסכם השלום סיים גם מלחמת גרילה ארוכה בין המוהאבי לשבט המריקופה ששכנו בדרום-מרכז אריזונה.
קרב מעבר ביל

ב-1857 מינה ג'יימס ביוקנן, נשיא ארצות הברית את אדוארד פיצ'ג'רלד ביל (Edward Fitzgerald Beale‏; 1893-1822) לבצע סקר ולבנות דרך בת 1,600 קילומטרים מפורט דפייאנס (Fort Defiance) בצפון טריטוריית ניו מקסיקו ועד נהר הקולורדו. הדרך נועדה לסייע למהגרים בדרכם לשדות הזהב של קליפורניה וחצתה את הקולורדו במעבר ביל (Beale's Crossing) בתחומי הטריטוריה של המוהאבי. ב-1857 היה מעבר ביל לא יותר מאזור רדוד בנהר כשהגיעה אליו חבורת מהגרים המכונה חבורת רוז-ביילי (Rose-Baley Party). שיירת העגלות יצאה מסנטה פה, וכשהגיעה לקולורדו הקימו המהגרים מחנה ובנו מזח לבניית רפסודות על מנת לשנע את הציוד הכבד של העגלות מעבר לנהר. שלושה מראשי שבט המוהאבי: איראטבה (Irataba), קאירוק (Cairook) וסיקאהוט (Sickahot), ניגשו למהגרים ובפאו ואו שאלו המוהאבי את מנהיג החבורה ל.ג'. רוז אם הם מתכוונים להקים יישוב לאורך הנהר. רוז ענה בשלילה והודיע לראשי השבט שהם מתכוונים להמשיך לקליפורניה וישהו במקום זמן קצר.
המתח עלה כשהמוהאבי למדו שחבורה נוספת, חבורת ביילי עתידה להגיע זמן קצר אחרי חבורת רוז, והחלו לגנוב בקר מהחבורה עבור הבשר. המהגרים שמו לב שחלק מהעדר נעדר וכשתפשו את המוהאבי במעשה ורוז התעמת איתם. המוהאבי הגיבו כאילו מדובר בבדיחה. בנוסף, בסמוך למחנה של האמריקנים הייתה חורשה של עצי צפצפת פרימונט (Populus fremontii) שהיו שייכים למוהאבי שהשתמשו בהם לבניין ולבגדים. רוז ואנשיו לא היו מודעים לכך שהעצים הם רכוש של המוהאבי, והם כרתו אותם לשימוש כרפסודות. בתגובה תקפו בני המוהאבי יחד עם בני בריתם משבט הוואלאפאי את המהגרים. בחבורת רוז היו עשרות נשים וילדים, ורק 25 גברים נושאי נשק, שנלחמו נגד מאות לוחמים מבני המוהאבי. הוואלאפי וקבוצה קטנה של בני המוהאבי התרכזו בתקיפת בקתה שנבנתה בהרים מחוץ למחנה ושבה שהו בני משפחת בנטנר (Bentner) בעוד שהכוח הראשי תקף את המחנה עצמו. בתקיפת הבקתה נרצחו כל ארבעת בני משפחת בנטנר, בעוד שתקיפת שיירת רוז הסתיימה במותם של 17 לוחמים מבני המוהאבי והרוג אחד מקרב הלבנים ו-11 פצועים. המהגרים ניצחו והדפו את ההתקפה של המוהאבי, אבל איבדו את מרבית חיות המשק שלהם ובמקום לחצות את הנהר לקליפורניה הם שבו על עקבותיהם לניו מקסיקו.
איראטבה וקבוצת המוהאבי בפיקודו, שהיו גורם חשוב בחתימת השלום בסוף מלחמת יומה, היו נגד עימות עם ארצות הברית ומאוחר יותר הפך איראטבה למנהיג חשוב בקרב המוהאבי לאחר שעזר לסיים את מלחמת מוהאבי. המלחמה כנגד שבט המריקופה הייתה בעיצומה, וזו הייתה הסיבה העיקרית מדוע איראטבה היה בעד שיתוף פעולה עם האמריקנים. עם זאת, ב-1858 לא התקבלה דעתו של איראטבה, והצ'יפים האחרים, כולל קאירוק וסיקאהוט, היו בעד לחימה בארצות הברית. הצ'יפים האחרים היו פופולריים מאוד בין לוחמיהם ולכן איראטבה היה חסר אונים לעצור בעדם.
המשלחת הצבאית הראשונה

החדשות על הקרב במעבר ביל הגיעו לעיתונות מהר ומהם למשרד המלחמה של ארצות הברית ולגנרל ניומן קלארק (Newman S. Clarke) שישב בלוס אנג'לס. קלארק שלח את לוטננט קולונל ויליאם הופמן (William Hoffman‏; 1884-1807) מרגימנט הפרשים מספר 6 (6th Cavalry) בראש משלחת אל מעבר ביל על מנת לבנות מוצב להגן על המהגרים החוצים את הקולורדו. הופמן יצא מחווה בקניון קחון (Cajon Canyon) ב-28 בדצמבר 1858, במטרה לחצות את מדבר מוהאבי לאורך דרך מוהאבי לפני הגעת האקלים הלוהט של הקיץ.
בינואר 1859 חנו הופמן וחמישים אנשיו בסמוך לאגם ביוור בנבדה. הצ'יף קאירוק היה באזור עם כ-300 לוחמים ושני הצדדים התעמתו בקרב אגם ביוור. המחנה האמריקני היה מכותר, אבל אש מדויקת מרובי המוסקט הייתה קטלנית, ולדברי הופמן בין עשרה לשנים עשר מבני המוהאבי נהרגו בקרב. האמריקנים חזרו לבסיסם לאחר קרב זה מבלי שהקימו את המוצב על הקולורדו. ב-1 במרץ נשלח לוטננט סמיואל בישופ (Samuel A. Bishop) מלוס אנג'לס לספק מצרכים טריים ללוטננט אדוארד ביל שעבד על סלילת הדרך בצפון אריזונה. בשיירתו היו 38 איש על גמלים, קרונות ופרדות. השיירה נפגשה בקניון קייב (Cave Canyon) במדבר מוהאבי בעובדים של חברת הסלילה, וזמן קצר אחר-כך הם הותקפו על ידי המוהאבי. בעימות נפצעו שניים מהילידים מאש הרובים, ואחד מהם מת אחר-כך. לוטננט בישופ החליט שעדיף לשלוח את הקרונות חזרה לחוף בעוד שהוא המשיך בלעדיהם בהצלחה למחנה של ביל.
המשלחת הצבאית השנייה

לוטננט קולונל הופמן השתמש בקרב באגם ביוור כצידוק לדרוש ממחלקת המלחמה כוחות נוספים. ולכן באפריל 1859 נשלחה משלחת צבאית נוספת לקולורדו שכללה יותר מ-600 רגלים, פרשים וארטילריה. לאחר שהקים את קמפ גסטון (Camp Gaston) כבסיס קדמי, הגיעה המשלחת השנייה של הופמן למעבר ביל והקימה במקום את קמפ קולורדו ב-19 באפריל. תשעה ימים אחר-כך שינה קפטן לואיס אדיסון אמיסטד את שם המקום לפורט מוהאבי. ב-23 באפריל הגיע לוטננט קולונל הופמן לכפרי המוהאבי והחל לדון על תנאי השלום עם התושבים. הופמן אמר לצ'יפים שאם הם יסכימו לא לתקוף את המהגרים העוברים דרך שטחם ולא להתנגד לבניית דרכים ומבצרים בשטח המוהאבי, הם לא יושמדו. המוהאבי הסכימו בחוסר רצון וצ'יף קאירוק הסגיר את עצמו ונלקח במורד הקולורדו לפורט יומה יחד עם שמונה מנהיגים אחרים.
הופמן שב לסן ברנרדינו והפקיד את קפטן אמיסטד מרגימנט הרגלים השישי על הגנת פורט מוהאבי יחד עם חמישים חיילים וכמה תותחים. בינתיים המתינו כוחות ושתי ספינות קיטור בפורט יומה לתגבר את פורט מוהאבי במקרה הצורך.
הבריחה מפורט יומה

אחרי כמה שבועות של שהות בתא כלא בקיץ הלוהט תכננו הצ'יף קאירוק ושמונה האחרים את הבריחה מפורט יומה. בכל יום הורשו האסירים לצאת מתא הכלא לשאוף אוויר צלול; ובמהלך אחת ההפסקות הללו בסוף יוני התממשה התוכנית הפשוטה. קאירוק לפת אחד מהשומרים בזמן ששמונה האחרים נסו אל השיחים. השומרים האחרים חשו בכך ופתחו באש על המוהאבים הבורחים. אחד מהם נהרג, וקאירוק נדקר בכידון ונורה. שלושה מבין הבורחים שבו לכפרם וסיפרו לצ'יף העליון אספניולה (Espaniole) את שאירע. הוא החליט לבטל את השלום ולתקוף את תחנת הדואר כ-3 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי. התחנה נהרסה יחד עם שדה מלונים שהחיילים שתלו. כשנודע לקפטן אמיסטד על כך הוא הפעיל את חמישים אנשיו בסדרה של פעולות קטנות כנגד המוהאבי בכמה עימותים קטנים.
קרב נהר הקולורדו

הקרב המכריע של המלחמה התרחש ב-4 באוגוסט 1859 וכונה קרב נהר הקולורדו (Battle of the Colorado River). קפטן אמיסטד וסגן משנה אלישע מרשל (Elisha Gaylord Marshall‏; 1883-1829) הובילו חמישים איש בהתקפה על מעל ל-200 לוחמי מוהאבי, כ-20 קילומטרים דרומית לפורט מוהאבי לאורך נהר הקולורדו. הילידים הובסו, והשאירו 23 לוחמים מתים בשדה הקרב, בעוד שלאמריקנים היו שלושה פצועים בלבד. המוהאבי בראשות צ'יף אספניולה התחננו לשלום והמלחמה הסתיימה. עדיין הייתה קבוצה בקרב המוהאבי שרצתה להמשיך להילחם בארצות הברית, אבל רצון זה לא הגיע לכדי עימות ממשי. בעזרת צבא ארצות הברית הפך איראטבה למנהיג בולט בקרב המוהאבי ונחשב חיוני לשמירת השלום. כאשר הגיעה לאוזני המריקופה הידיעה על הסכם השלום הם שלחו את הצ'יף אהוונצווריה לשטח המוהאבי לסיים את הלחימה ביניהם, שהייתה לא יותר מפשיטות קטנות, למעט קרב פימה ביוט (Battle of Pima Butte) ב-1857 שבו היו למוהאבי הרוגים רבים. איראטבה נפגש עם אהוונצווריה, ושני הצ'יפים הסכימו על שלום בין השבטים והקמת קשרי מסחר.
לקריאה נוספת

Baley, Charles (2002). Disaster At The Colorado: Beale's Wagon Road and the First Emigrant Party. Utah State University Press. ISBN 978-0874214376.
Kroeber, A.L.; Kroeber, C.B. (1994) [1973]. A Mohave War Reminiscence, 1854-1880. Dover Publications. ISBN 978-0486281636.
ביאורים

↑  במקור pow wow, כינוס חברתי בקרב האינדיאנים
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Military and Pioneer Period (Pioneers in the Mojave) Rose-Bailey Wagon Train from mojavedesert.net
↑  Alfred Louis Kroeber, Clifton B. Kroeber A Mohave War Reminiscence, 1854-1880 pp. 11–12
1 2 3  Military and Pioneer Period (Military in the Mojave) Hoffman Establishes Fort Mojave from mohavedesert.net
↑  Richard E. Lingenfelter, Steamboats on the Colorado River, 1852-1916, University of Arizona Press, Tucson, 1978 Pages 23-24
פורט מוהאבי בשלהי המאה ה-19
שני לוחמים בני מוהאבי סמוך לנהר הקולורדו ב-1871
מעון (יישוב עתיק)

| --- | --- |

תל מעון במבט ממעון
 מיקום
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 קואורדינטות:  31°24′34″N 35°08′02″E﻿ / ﻿31.4094477°N 35.1338388°E﻿ / 31.4094477; 35.1338388
  (למפת הר חברון מוגדלת) מעון(למפת הר חברון רגילה) מעון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעון
 
מעון או "מעון שביהודה" הוא יישוב קדום בדרום הר חברון. היישוב נזכר במקרא, תחילה בתיאור נחלת שבט יהודה, ולאחר מכן במעשה נבל הכרמלי. יש להבחין בין מעון זו ובין בית מעון הסמוכה לטבריה בית בעל מעון שבמואב, וחורבת מעון שבנגב המערבי.
מעון שביהודה המשיכה להתקיים כיישוב יהודי לאורך תקופת בית שני, המשנה והתלמוד עד ראשית ימי הביניים. באתר המזוהה עם היישוב, ח'רבת מעין, אותרו שרידי בית כנסת קדום.
אזכורים במקורות

בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטי ישראל מעון הייתה לנחלת שבט יהודה, ככתוב בספר יהושע: ”זֹאת נַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי יְהוּדָה לְמִשְׁפְּחֹתָם מָעוֹן כַּרְמֶל וָזִיף וְיוּטָּה”.
מדבר מעון הוא גם האזור שבו שאול המלך רדף אחרי דוד על פי המסופר בספר שמואל. דוד, שנמלט משאול המלך, הגיע לכרמל הסמוכה למעון, והוא והאנשים אשר עמו שהו עם רועי הצאן של נבל הכרמלי. מעון המקראית נזכרת גם באחד האוסטרקונים שנמצאו בערד.
היישוב במעון נפגע עם דיכוי המרד הגדול, כפי שמעיד מדרש חז"ל: ”כבר היה רבן יוחנן בן זכאי עולה למעון יהודה, ראה ריבה אחת מלקטת שעורים מתחת גללי הסוס”. חרף כך, ולמרות החורבן הגדול עוד יותר שאירע כתוצאה מדיכוי מרד בר כוכבא, המשיך היישוב היהודי במעון להתקיים משך מאות שנים, עד שאב הכנסייה אוסביוס העיד בראשית המאה הרביעית לספירה כי מעון, כמו שכנותיה, כרמל, זיף, אשתמוע, חורבת עָנִים ויוטה, הייתה בתקופתו "כפר גדול מאוד של יהודים". עדות נוספת לכך היא שרידיו המרשימים של בית הכנסת הקדום באתר ח'רבת מעין.
בית כנסת עתיק

במעון נמצאו שרידי בית כנסת, שלפי המשוער נבנה במחצית השנייה של המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5. ציר הבנייה הוא דרום-צפון, דהיינו כמקובל לכיוון ירושלים. הבנייה חייבה חציבה בסלע. הקירות היו עבים כ-90–100 ס"מ, הגג היה גמלוני, כמו בסוסיא ורצפת פסיפס.
הממצא החשוב ביותר מבית הכנסת הוא תריסר חלקים של מנורת שבעת הקנים עשויה משיש לבן. החוקרים אמדו את גובְהָה בכ-1.6-1.8 מטר. החוקר צבי אילן שהיה שותף לגילויה מתאר אותה: "קניה (קני המנורה), שהיו עשויים מקשה אחת, עוצבו בצורת חוליות מעוגלות ("תפוחים") שהלכו וקטנו כלפי מעלה. בבסיס כל חוליה גולף עלה ("פרח"). קוטר התפוח התחתון הוא 16,5 ס"מ וקוטר התפוח העליון 6.5 ס"מ. בין קני המנורה היו עיטורים מגולפים ששימשו לחיזוקה. זו הייתה מנורה כבדה ביותר, כ-120 ק"ג משקלה (משקל החלקים שנמצאו הוא 25 ק"ג). בסיס המנורה היה מרובע או מדורג. בתחתית התפוח התחתון של הקנה המרכזי חצוב חור מרובע לקיבוע מוט ברזל ("מסמר") שבעזרתו חובר גוף המנורה לבסיס".[דרוש מקור: לצטטה]
הקשר בין כרמל לבין מעון

הפסוק מספר שמואל מסביר את הקשר בין שני היישובים: "וְאִישׁ בְּמָעוֹן וּמַעֲשֵׂהוּ בַכַּרְמֶל", כלומר במעון בתי מגורים ובכרמל, מרכז כלכלי. עם הגילוי של בית כנסת קדום במעון, ומבני מגורים אחדים,  במדרון הצפוני של תל מעון, דרומית לכרמל, העלה החוקר דוד עמית את ההשערה כי בתקופה הביזנטית בארץ ישראל יהודי כרמל למעשה גרו במעון. מעון הייתה כעין "שכונה" של כרמל. שהרי עקב היות כרמל בסיס מנהלי וצבאי יש להניח כי היהודים לא ירצו להתגורר בקרבתו. בכרמל נמצאו שרידים של שלוש כנסיות אבל לא שרידים יהודיים מעל פני הקרקע. נמצאו גם שרידי דרך רחבה, הסלולה בקו ישר, מכרמל למעון, כעין רחוב מקשר בין שני המקומות. מכאן מסקנתו של החוקר[דרושה הבהרה] כי היישוב היהודי במעון היה חלק מו המערך היישובי של כרמל - חלק מכרמל רבתי והסבר להיעדרה של מעון מהאונומסטיקון, חיבורו של אוסביוס מקיסריה, שנכתב במאה ה-4.[דרוש מקור]
ראו גם

דרומא
סלע המחלקות
לקריאה נוספת

דוד עמית, רשות העתיקות, "לשאלת זיהויה של כרמל היהודית", מתוך הכנס השנתי השלישי הספר והמדבר בארץ ישראל – תשס"ח–2007, בעריכת יעקב אשל, סוסיא: מרכז סיור ולימוד סוסיא, תשס"ח–1998
דוד עמית, בתי הכנסת בחורבת מעון ובחורבת ענים והיישוב היהודי בדרום הר חברון,, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2003
דוד עמית, "מנורת שייש מבית כנסת במעון שביהודה", מחקרי יהודה ושומרון, כרך שביעי, תשנ"ז
צבי אילן, בתי כנסת קדומים בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1991, ISBN 9650505229
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים א'–נ"ה.
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ג, פסוק י"ז.
↑  מכילתא דרבי ישמעאל, יתרו, מסכתא דבחדש, פרשה א'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007479583805171 
חורבות בית הכנסת
מקס היידגר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1997 (בן 27) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.91 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת סנטה ברברה
 קבוצות כשחקן
 2020–2022  2020–2021   2021–2022 2022 - 2023   2023 2023 - 2024 2023 - 2024 2024 -:  מכבי תל אביב   ← בני הרצליה   ← אולדנבורג  מרקזפנדי סאסקי בסקוניה שיקגו בולס ←וינדי סיטי בולס  רייר ונציה
 הישגים כשחקן
 פעמיים חמישיית העונה של מחוז Big West‏ (2018, 2020)
 
מקסימיליאן "מקס" היידגר (באנגלית: Maximilian "Max" Heidegger;‏ 5 ביוני 1997) הוא כדורסלן יהודי-אמריקאי, בגובה 1.91, המשחק בעמדת הרכז ברייר ונציה מליגת העל האיטלקית והיורוקאפ
ביוגרפיה

נולד בלוס אנג'לס להורים שהיגרו מגרמניה. אמו, איימי, היא יהודייה ואביו קלאוס הוא גולש סקי אלפיני בעברו, שייצג את אוסטריה.
היידגר שיחק ארבע שנים בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, המשחקת בליגת המכללות הבכירה. היידגר נבחר פעמיים לחמישיית העונה של ליגת ה"ביג וסט". את עונתו האחרונה סיים עם ממוצעים של 16.0 נקודות, 3.2 אסיסטים ו-2.4 ריבאונדים למשחק. בשנים ששיחק במכללה, סבל היידגר מבעיות גב שגרמו לו לפרוש מכדורסל למשך קרוב לשנה.
ב-22 בספטמבר 2020 חתם היידגר במכבי תל אביב לשלוש עונות. ב-5 בדצמבר הושאל לבני הרצליה.
ב-9 בדצמבר 2020 הוצע למקס להתאזרח ולשחק בנבחרת אוסטריה, אך הוא סירב.
בשנת 2021 בליגת הקיץ של ה-NBA שיחק היידגר עבור האטלנטה הוקס.
בפברואר 2022 זומן לנבחרת ישראל ושיחק בשורותיה נגד נבחרת גרמניה.
ב-21 ביולי 2022, לאחר עונת השאלה לאולדנבורג מליגת העל הגרמנית, שוחרר היידגר ממכבי תל אביב.
ב-2022 חתם במרקזפנדי מליגת העל הטורקית בשרותיה העמיד ממוצעים של 19.5 נק', 6.3 אסיסטים ו-2.9 ריבאונדים ב-15 משחקים.
בינואר 2023 חתם בסאסקי בסקוניה ליגת העל הספרדית בשורתיה העמיד 9 נק' ו-3.6 אסיסטים ב-16 משחקים.
בספטמבר 2023 חתם על חוזה ל-10 ימים בשיקגו בולס מליגת הNBA, במדי הבולס שותף במשחק אחד בשלב קדם העונה ולאחר מכן עבר לשחק במדי קבוצת הפיתוח של המועדון הוינדי סיטי בולס, במדייה שותף ב-10 משחקים והעמיד 12.9 נק' לצד 3.6 אסיסטים בממוצע.
בינואר 2024 חתם בקבוצת רייר ונציה מליגת העל האיטלקית.
הערות שוליים

↑  רועי כהן, ‏קרן השתלמות: הכירו את מקס היידגר, באתר ערוץ הספורט, 22 בספטמבר 2020
↑  מכבי תל אביב הודיעה על החתמת מקס היידגר: "שחקן מוכשר ומלא פוטנציאל", באתר וואלה, 22 בספטמבר 2020
↑  משה ברדה, ‏מקס היידגר הושאל רשמית ממכבי ת"א להרצליה, באתר ONE‏, 5 בדצמבר 2020
↑  עמרי מנהיים, ‏סופית: מכבי ת"א התירה את חוזהו של היידגר, באתר ערוץ הספורט, 21 ביולי 2022
↑  יעד חדש: מקס היידיגר חתם בשורות ונציה, באתר ערוץ הספורט, 8 בינואר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרסה רודורדה

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1908 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  13 באפריל 1983 (בגיל 74) ז'ירונה, ספרד 
 שם לידה:  Mercè Rodoreda i Gurguí 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Cementiri de Romanyà de la Selva 
 מקום לימודים:  Escola Menéndez Pelayo, Liceu Dalmau 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית, אספרנטו 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  כיכר היהלום, Semblava de seda i altres contes, Mi Cristina y otros cuentos, Jardí vora el mar, Tots els contes, כמה, כמה מלחמה..., Viatges i flors, Death in Spring, El carrer de les Camèlies, Crim, Aloma, Mirall trencat, Vint-i-dos contes, Sóc una dona honrada?, Un dia en la vida d'un home, Del que hom no pot fugirc, Isabel i Maria 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 הושפעה מ:  Pere Gurguí, Delfí Dalmau i Gener 
 בן או בת זוג:  Joan Gurguí (10 באוקטובר 1928–1937)   Armand Obiols (1939–1971) 
 צאצאים:  Jordi Gurguí i Rodoreda 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס הכבוד של הספרות הקטלאנית (1980)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1982)  פרס ברצלונה (1980)  Premi Sant Jordi de novel·la (1965)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1981)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1987)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1968)  Premi de la Crítica de narrativa catalana (1981)  פרס מרסה רודורדה (1957)  Flor Natural (1948)  פרס המבקרים של סרה ד'אור (1967)  פרס מכתב הזהב (1976)  Premi Joan Santamaria (1956)  Joan Crexells award (1937)  Flor Natural (1947)  Mestre en Gai Saber (1949)  פרס רמון ליול (1969) 
 www.mercerodoreda.cat
 חתימה:   
 
מֶרְסֶה רוּדוּרֵדָה אי גוּרְגִי (בקטלאנית: Mercè Rodoreda i Gurguí‏; 10 באוקטובר 1908 – 13 באפריל 1983) הייתה סופרת ספרדייה שכתבה בשפה הקטלאנית.
ביוגרפיה

רוּדוּרֵדָה נולדה בברצלונה בחיק משפחה אוהבת ספר. בילדותה השפיע עליה יותר מכול אבי אמה, אשר החדיר ללב נכדתו אהבה עזה ללשון קטלוניה, לספרותה ולתרבותה. כאשר הייתה בת עשרים, התחתנה רודורדה עם אחי אמה, שהיה מבוגר ממנה בארבע-עשרה שנים, ולגבר זה ילדה את בנה היחיד, ז'וֹרְדִי. נישואיה לא עלו יפה, והכתיבה שימשה לה מבחינה מסוימת מפלט מן האכזבות ומן התסכולים שהיו מנת חלקה בחייה האישיים: היא פרסמה ארבעה רומנים, שבדיעבד פסלה אותם והתכחשה אליהם בטענה כי הם פרי בוסר שכתבה יוצרת חסרת-ניסיון. מבּין ספריה הראשונים קיבלה בדיעבד אך ורק את הספר "אָלוֹמָה" (1938), אף-על-פי שגם אותו שכתבה כליל בשנת 1969. בפרוץ מלחמת האזרחים התגייסה הסופרת לשירות מחלקת התעמולה של הממשל הרפובליקני של קטלוניה, ובשנת 1937 נפרדה מבעלה. כאשר יצאה לגלות בצרפת, בשנת 1939, האמינה כי גלותה לא תימשך זמן רב, ומשום כך הפקידה את בנה בידי אמה. תחילה התגוררה בקרבת פריז, אך עם כיבוש צרפת, כאשר הגדודים הגרמניים התקרבו לפריז, ברחה הסופרת לבורדו, ומאוחר יותר השתקעה עם חברהּ לחיים, אַרְמַנְד אוּבְּיוֹלְס, שם העט של מבקר הספרות הקטלאני ז'וּאָן פְּרָט, בז'נבה שבשווייץ, ושם חזרה לכתוב למן שנת 1958. הספר הראשון שפרסמה בגלות הוא "עשרים ושניים סיפורים". לאחר מות בן-זוגה בשנת 1972 חזרה הסופרת לארצה. היא התמקמה – יחד עם שתיים מחברותיה לעבודה לשעבר, נשים שפעלו כמוה בשירות מחלקת התעמולה הרפובליקנית בתקופת מלחמת האזרחים – בבית אחוזה, בכפר רוּמַנְיָה דֶה לָה סֶלְוָה, שם חייתה במשך שמונה שנים. בשנת 1980 עברה הסופרת לגור בבית כפרי סמוך לאחוזה, ובאותה שנה זכתה באות הכבוד של ספרות קטלוניה - פרס ההוקרה המכובד ביותר של הספרות הקטלאנית. שלוש שנים לאחר מכן נפטרה מסרטן בעיר ז'ירונה שבקטלוניה.
ביצירת מרסה רודורדה, שחוקרי ספרות אחדים השוו לוירג'יניה וולף בגלל סגנונה, עומק כתיבתה, התייחסותה למצב האישה ויכולת התיאור הייחודית לה, כלולים הספרים "אָלוֹמָה" (1938), "עשרים ושניים סיפורים" (1958), "כיכר היהלום" (1962) שתרגומו העברי ראה אור ב-2007, "רחוב הקמליות" (1966) שתרגומו העברי ראה אור ב-2024, "גן על-יד הים" (1967) שתרגומו העברי ראה אור ב-2016, "קְרִיסְטִינָה שלי וסיפורים אחרים" (1967), "ראי שבור" (1974) שתרגומו העברי ראה אור ב-2010, "כמו מִמֶּשִׁי וסיפורים אחרים" (1978), "מסעות ופרחים" (1980) ו"כמה, כמה מלחמה..." (1980) שתרגומו העברי ראה אור ב-2019. מעיזבונה התפרסמו הספרים "המוות והאביב" (1986), "אִיזָבֵּל ומָרִיָּה" (1991) ו"פלג הפרחים" (1993).
ספריה שתורגמו לעברית

כיכר היהלום, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2007.
ראי שבור, תרגם מקטלאנית: איתי רון, הוסיף אחרית דבר: יורם מלצר, הוצאת כרמל, 2010.
גן על יד הים, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת כרמל, 2016.
סצנות מברצלונה, תרגם מקטלאנית: יוסי טל, הוצאת תשע נשמות, 2018.
כמה, כמה מלחמה..., תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: אופיר פוירשטיין, הוצאת כרמל, 2019.
רחוב הקמליות, תרגם מקטלאנית והוסיף אחרית דבר: רמי סערי, הוצאת רימונים, 2024.
הערות שוליים

↑  מרסה רודורדה, "כיכר היהלום". תרגום מקטלאנית ואחרית דבר: רמי סערי, הוצאת כרמל, תשס"ז-2007.
↑   אילנה ברנשטיין, החולמים אחר השמש, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2020
↑   איריס לעאל, רחוב הקמליות מהלך על הקו הדק שבין דרמה למלודרמה, באתר הארץ, 10 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313925405171  PLWABN: 9810607685205606  BIBSYS: 90191782  BNE: XX942448  BnF: cb11994664k (data)  CANTIC: a10443253  CiNii: DA02257223  GND: 11898019X  ICCU: CFIV045027  ISNI: 0000 0001 2145 2645  LCCN: n79069817  NDL: 00454479  NKC: kup19970000083437  NLA: 35458599  NLG: 85598  NSK: 000470270  NTA: 06983203X  RERO: 02-A003754038  SELIBR: 308956  SUDOC: 028028643  Trove: 960062  VIAF: 100258547   WorldCat (עם VIAF): 100258547