stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף ארבסלה
הערות שוליים

↑  Antje Birthälmer: Adolf Erbslöh (1881–1947), Vom Expressionismus zum neuen Naturgefühl, exhibition catalog, Von der Heydt-Museum Wuppertal, 2000 מסת"ב 978-3-89202-041-7
1 2  Ulrike Becks-Malorny: Der Kunstverein in Barmen 1866–1946, Bürgerliches Mäzenatentum zwischen Kaiserreich und Nationalsozialismus, J. H. Born, Wuppertal, 1992 מסת"ב 978-3-87093-060-8
↑  Karl-Heinz Meißner: "Künstler der Neuen Künstlervereinigung München nach 1914 bei der Neuen Münchner Secession". In: Annegret Hoberg, Helmut Friedel (Eds.): Der Blaue Reiter und das neue Bild, exhibition catalog, Städtische Galerie im Lenbachhaus, Prestel München 1999 מסת"ב 3-7913-2065-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb162438394 (data)  GND: 118530712  ISNI: 0000 0000 8370 3393  LCCN: n83036278  NTA: 097637688  RKD: 26462  SUDOC: 151828911  ULAN: 500003079  VIAF: 32787821   WorldCat (עם VIAF): 32787821 
נערה עם חצאית אדומה
פוזיטנו, ציור משנת 1923
שועל (פרנץ מארק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנץ מארק 
 תאריך יצירה:  1911 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  63.5 ס״מ 
 גובה:  50 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מספר יצירה:  G 0686 (מוזיאון פון דר היידט) 
 מיקום:  מוזיאון פון דר היידט
 
שועל (בגרמנית: Fuchs), הידוע גם בשם השועל הכחול-שחור או השועל הכחול, הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני פרנץ מארק, משנת 1911. היצירה נמצאת באוסף מוזיאון פון דר היידט (אנ') בעיר וופרטל, גרמניה.
תיאור

במרכז הציור מתואר שועל פונה שמאלה, שוכב על הקרקע בתנוחה רגועה ומעוגלת למחצה, תחת עץ. בצידו הימני של הציור ניתן לראות גזע עץ וכמה עלים. הרקע מוצג כנוף מופשט בצבעים עזים, תוך שימוש בניגודים משלימים חזקים של כחול/צהוב וכתום/אדום/ירוק, בהשפעת הזרם הפוביסטי הצרפתי ותפיסת הצבעים שלו על האקספרסיוניזם הגרמני.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה, הרבה מארק לצייר שועלים. בין יצירותיו הבולטות בנושא זה ניתן למנות את השועלים, המוצגת במוזיאון קונסטפלאסט (אנ') בדיסלדורף, בסגנון בהשראה קוביסטית, שבו פיתח הפשטה מתקדמת יותר בהשוואה לעבודותיו הקודמות.
מקור וסיווג

הציור נוצר ביולי 1911, בסטודיו של האמן אוגוסט מאקה בבון, לאחר שמארק חזר מביקור באנגליה. כמה חודשים לאחר מכן, ב-18 בדצמבר 1911, התקיימה במינכן התערוכה הראשונה של קבוצת הפרש הכחול ("Der Blaue Reiter"), שהוקמה על ידי מארק ווסילי קנדינסקי. מארק צייר במהירות את היצירה "שועל", לצד היצירה "הכלב האדום". היצירה הוצעה לאוצר של איגוד האמנות בברמן (גר'), ריכרט רייכה, שארגן תערוכה ליצירותיו של מארק. רייכה הצליח למצוא קונה עבור היצירה "הכלב האדום". שתי יצירות אלו נמנות עם קבוצת ציוריו המוקדמת של מארק בנושא בעלי חיים, שבהן נעשה שימוש בצבעים טהורים כבעלי משמעות סמלית, או במה שמארק כינה "צבעים מהותיים". בציור זה, מארק התבסס על מערכת הצבעים הספקטרלית, תוך שימוש בצבעים הראשוניים (אדום, צהוב וכחול) ובצבעים המשניים (כתום, ירוק וסגול).
היצירה נחשבת לדוגמה מובהקת להמחשת ניגודי צבעים.
היצירה הגיעה לאוסף מוזיאון פון דר היידט בשנת 1952, בעקבות תרומה של אדוארד פון דר היידט, מתוך אוסף שהחל אביו, אוגוסט פון דר היידט.
אחמד מדני

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1928 סירג'אן, איראן 
 פטירה:  12 בפברואר 2006 (בגיל 78) דנוור, ארצות הברית 
 מדינה:  איראן 
 השכלה:  אוניברסיטת טהראן 
 מפלגה:  החזית הלאומית האיראנית 
 
אחמד מדני
אחמד מדני (באנגלית: Seyyed Ahmad Madani בפרסית: سید احمد مدنی ; יולי/אוגוסט 1929 – 12 בפברואר 2006), הוא פוליטיקאי ואיש צבא איראני, לשעבר מפקד חיל הים האיראני, מושל מחוז ח'וזסתאן ומועמד לנשיאות בבחירות הראשונות שנערכו באיראן.
מדני היה קומודור בצי האיראני כבר ב-1970, אולם הודח ב-1973 בגלל מעורבותו בפוליטיקה. לאחר המהפכה הוכתר כמפקד חיל הים וכשר ההגנה של איראן, ואף נבחר לפרלמנט החדש מטעם פרובינציית כרמאן, אולם נאלץ להימלט לארצות הברית ב-1980, שם שהה עד מותו.
לפני המהפכה

אחמד מדני נולד ב-1929 בטהרן. בצעירותו גדל בכרמאן לפני שחזר לטהראן כדי לרכוש השכלה אוניברסיטאית. מדני למד משפטים באוניברסיטת טהראן, ולאחר מכן הצטרף לצי האיראני ועבר לאנגליה כדי להמשיך את לימודיו. ב-1970 הגיע מדני לדרגת קומודור בצי האיראני.
מדני בילה את רוב שירותו הצבאי בעיר הנמל בנדר עבאס ובמפרץ הפרסי. הוא פוטר מהצי ב-1973 בשל פעילותו הפוליטית, ועד המהפכה האיראנית ב-1979 לימד מדעי המדינה וכלכלה באוניברסיטאות שונות באיראן.
במהפכה

לאחר המהפכה התמנה מדני כמפקד הצי האיראני וכיהן גם כשר ההגנה למשך תקופה קצרה של 37 יום, בין 22 בפברואר 1979 עד 31 במרץ באותה שנה. מדני כיהן גם כמושל מחוז ח'וזסתאן למשך תקופה קצרה לאחר מכן.
לאחר מכן, התמודד בבחירות לנשיאות איראן ב-1980, הוא נבחר לפרלמנט מטעם פרובינציית כרמאן (בחירה שלא אושרה על ידי הפרלמנט עצמו), אולם קיבל רק קרוב ל-16% מהקולות בבחירות לנשיאות, סיים במקום השני והפסיד לאבולחסן בני-סדר שקיבל למעלה מ-75% מהקולות.
במהפכה > תוצאות ההתמודדות של מדני

| שנה | התמודדות | הצבעות | % | מיקום | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980 | נשיאות | 2,224,554 | 15.72 | 2 | הפסד |
| 1980 | פרלמנט | 45,437 | 59.98 | 1 | ניצחון |
גלות ומוות

ב-1980 גילה מדני שהוא נאשם בקשר עם ארצות הברית, ובעקבות כך הוא נמלט מהמדינה. לפי טענות שונות, מדני נמלט לאחר שהאמאם רוחאללה ח'ומייני התנגד לתוכניות המלחמה שלו ביחס לעיראק.
מדני התיישב בארצות הברית, שם כיהן כיושב ראש מפלגת החזית הלאומית האיראנית מחוץ לאיראן.
מדני נפטר ב-12 בפברואר 2006 ממחלת הסרטן, בביתו בקולורדו.
ראו גם

הבחירות לנשיאות איראן 1980
משרד ההגנה (איראן)
הערות שוליים

↑  ויליאם ברניגין, סופר 'וושינגטון פוסט' בטהראן, דו קרב מילולי איראן-עיראק בפרשת ההפצצה מן האוויר, עמ' 9, באתר מעריב, ‏7 יוני 1979⁩
↑  אינטלקטואל תוניסאי על הפגם היסודי במדינאות הערבית, באתר ממרי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1114921025  VIAF: 3391147553268153800001   WorldCat (עם VIAF): 3391147553268153800001
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן
רקע > פליטים יהודים מארצות ערב

פליטים יהודים ממדינות ערב הם יהודים אשר נאלצו, לעזוב חסרי כל את מדינות ערב שבהן נולדו וחיו, כתוצאה מהפרת זכויות אדם. מדובר בתהליך שהחל בשנות ה-40 של המאה ה-20, התעצם בהכוונתה של הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל, נמשך בשנות ה-50 וה-60 ובמהלכו חדלו מלהתקיים מאות קהילות בעלות היסטוריה בת מאות ואלפי שנים. כשלפי רוברט ויסטריך הוגדר הדבר כ"טיהור אתני" של האוכלוסייה היהודית במדינות המזרח התיכון. שהוביל לכך שכשני שלישים מיוצאי מדינות ערב ואיראן מצאו מקלט במדינת ישראל ומהווים כיום יותר ממחצית מאוכלוסייתה היהודית.
רקע > פליטים יהודים מארצות איראן

עד שנת 1925 שלטו באמצעות אסלאם שיעי ברחבי איראן השושלת הקאג'ארית והיהודים הופלו בצורה חמורה יותר כד'ימים מאשר יהודי העולם הערבי - היהודים באימפריה הספווית. המהפכה האיראנית, קצת יותר מ-50 שנה מאוחר יותר, ביטלה את כל ההטבות בזכויות מיעוטים שהחלו והחילו בתקופת שושלת פהלווי כחלק מרצון לשפר תדמיתית את איראן מהאנטי-איראניות בעולם המערבי והערבי, והובילה לגל עליה חדש מאיראן לישראל ולארצות הברית.
הקהילה היהודית בפקיסטן אשר ברובה הייתה מקהילת בני ישראל (הודו), מנתה בשנת 1947 כ-2,500 בזמן חלוקת הודו ופקיסטן וקבלת עצמאות שתי המדינות, רוב הקהילה התרכזה בעיר קראצ'י ומיעוט בעיר פשאוור ובמקומות נוספים. בזמן קבלת חלוקת האו"ם לגבי מדינת ישראל, הפוגרום הראשון המכוון כלפי הקהילה היהודית התרחש כשבית הכנסת הותקף והיה ניסיון לשרוף אותו, הנזק היה רב בני הקהילה הותקפו והיה ניסיון לחטוף צעירות מהקהילה. בזמן זה החלה בריחה של חלק מבני ובנות הקהילה לכיוון הגבול עם הודו, או לחלופין עלו על אוניות שהודו סיפקה למען פליטים מפקיסטן אשר סבלו מרדיפות דת ביניהם הינדים, זורוסתרים, נוצרים, יהודים ועוד. בהמשך רבים מהם עברו לישראל.
למרות זאת נשארו מאות מבני ובנות הקהילה בפקיסטן בהסתמכם על היחסים הטובים עם שכניהם מלפני החלוקה, בעקבות מלחמת ששת הימים בסוף שנת 1967, יצאו מנהיגי דת מוסלמים וקראו לגירוש כל היהודים מהמדינה, רוב רובם עזבו להודו ומשם לישראל וחלקם למדינות כגון קנדה, אנגליה וארצות הברית בעיקר.
היהודייה הרשמית האחרונה, רחל יוסף-אווסקר עזבה בסוף שנות ה-90 ועברה לישראל בה היא נפטרה בשנת 2006. כיום רשמית לא נותרו יהודים בפקיסטן, בית הכנסת בקראצ'י נהרס עד היסוד בפקודת הממשל, בכל זאת לא כולם עזבו, היהודים הנותרים ירדו למחתרת וחיים תחת זהות דתית אחרת.
חוק יום לציון היציאה והגירוש

ב-23 ביוני 2014 חוקק, ביוזמת חברי הכנסת שמעון אוחיון וניסים זאב, חוק בשם "חוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן". על פי החוק, ביום זה השר לאזרחים ותיקים יורה על קיום טקס מרכזי לפתיחתו, שר החינוך יעודד קיום פעילות חינוכית בקשר ליום האמור ושר החוץ יורה על קיום פעילויות, לרבות באמצעות נציגויות ישראל בחוץ לארץ, להגברת המודעת הבינלאומית בקשר לפליטים היהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן ולזכויותיהם לפיצוי. גם הכנסת תקיים דיון מיוחד לציון יום זה.
החל משנת 2010 החל מבצע איסוף עדויות אודות משפחות, אורח החיים והרכוש שהושאר מאחור על ידי הפליטים היהודים ממדינות ערב.
אנדרטאות

האנדרטה הראשונה במדינת ישראל לזכר יציאתם וגירושם של יהודי ארצות ערב ואיראן הוקמה
ב-9 במאי 2021. פסל הזיכרון ניצב בטיילת שרובר בשכונת ארמון הנציב בירושלים, תחת הכותרת "לציון היציאה והגירוש". הקמתו נעשתה במסגרת החוק שהועבר בכנסת לשם הגברת המודעות לפרק זה של ההיסטוריה בתולדות העם היהודי.
על האנדרטה נכתב:
"עם הקמת מדינת ישראל למעלה מ-850,000 יהודים גורשו מארצות ערב ומאיראן. רבים מהפליטים עזבו את מולדתם חסרי כל ומצאו מקלט במדינת ישראל. ה-30 בנובמבר כל שנה נקבע כיום הזיכרון לאומי. האנדרטה הוקמה באדיבות החברה היהודית האמריקאית לשימור ההיסטוריה בשיתוף הפדרציה הספרדית העולמית, עיריית ירושלים והקרן לירושלים."
האנדרטה הוקמה בהשראת התמונה המפורסמת של משפחת מורי חיים וסעדה זביב בזמן עלייתם ארצה מתימן.
האנדרטה היא פרי יצירתו של הפסל והאומן הירושלמי סם פיליפ, דור חמישי בעיר.
הערות שוליים

↑  לפי החוק (סעיף 1 (ב)) נקבע כי אם "חל 30 בנובמבר ביום שישי או שבת, יקוים היום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן ביום חמישי שלפניו".
↑  Jewish Refugees from Arab Countries: The Case for Rights and Redress, Co-authored by: The Hon. Irwin Cotler, David Matas, Stanley A. Urman, NOVEMBER 5, 2007, P -3,4,21
↑  יוסף מאיר, על פצצות, עלייה ושקרים
↑  צעדים אנטי-יהודיים פרי תכנון הליגה הערבית. ראו עמוד 1 מתחת לכוכביות.
↑  איתמר אייכנר, "אל תטיפו לנו מוסר על גירוש ופליטות": יום היציאה והגירוש של יהודי ערב ואיראן, באתר ynet, 30 בנובמבר 2023
↑  Ṿisṭrits, Roberṭ. From blood libel to boycott: changing faces of British antisemitism. Vidal Sassoon Internat. Center for the Study of Antisemitism, 2011.
↑  חוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, התשע"ד-2014, ס"ח 2457 מ-3 ביולי 2014, באתר הכנסת
אנדרטה לציון היציאה והגירוש, ירושלים
אינדרסדורף (פרנץ מארק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנץ מארק 
 תאריך יצירה:  1904 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  Lenbachhaus
 
אינדרסדורף הוא ציור שמן על בד מאת האמן פרנץ מארק, שנוצר בשנת 1904. היצירה נמצאת באוסף הגלריה העירונית בלאנבאכהאוס, מינכן.
היסטוריה

הציור נוצר בשנת 1904, בתקופה שבה שהה פרנץ מארק מספר פעמים במארקט אינדרסדורף שבמחוז דכאו. שנה קודם לכן יצא מארק למסע בצרפת, שם נחשף לראשונה ליצירות של האימפרסיוניסטים. עם שובו, עזב את לימודיו באקדמיה לאמנות במינכן והחל לחפש סגנון אישי, שהתאפיין בצבעים בהירים ועזים יותר.
תיאור היצירה

המחצית העליונה של הציור מציגה בעיקר את הפונדק Gasthaus zur Mühle, השוכן בכפר גלון, המהווה רובע של מרקט אינדרסדורף, וכן את המבנים הסמוכים לו. בחזית הציור זורם נהר גלון, כשבפינה הימנית של התמונה חוצה אותו גשר. בין הפונדק לנהר נמתחות ערוגות פרחים מוארכות. על גדר, המפרידה בין הערוגות לרחוב, תלויים בגדים צבעוניים. חזית הפונדק, הגדר והבגדים משתקפים במים הזורמים.
זהו אחד הציורים הבודדים של מארק המתארים מקום ספציפי בנוף.
ז'אן דה לאטר דה טסיני

| --- | --- |

גנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני בשנת 1946
 לידה:  2 בפברואר 1889 מוילארון-אן-פרדס, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 פטירה:  11 בינואר 1952 (בגיל 62) פריז, הרפובליקה הצרפתית הרביעית צרפת
 מקום קבורה:  Mouilleron-en-Pareds Cemetery 
 מדינה:  צרפת 
 כינוי:  "המלך ז'אן"
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 בן או בת זוג:  Simonne Calary de Lamazière 
 השתייכות:  צרפת הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת צרפת של וישי צרפת החופשית צרפת החופשית
 תקופת הפעילות:  1911–1952 (כ־41 שנים)
 דרגה:   מרשל צרפת (לאחר מותו)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-14 מפקד הדיוויזיה ה-13 מפקד הדיוויזיה ה-16 מפקד ארמייה B מפקד הארמייה הראשונה מפקד חיל הכיבוש הצרפתי בגרמניה מפקד הצבא הצרפתי בהודו-סין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת הריף מלחמת העולם השנייה מלחמת הודו-סין הראשונה
 עיטורים
 הצלב הגדול של לגיון הכבוד הצלב הצבאי אביר מסדר האמבט
 
דה לאטר כחייל צעיר במלחמת העולם הראשונה
דה לאטר עם קציני המטה שלו במהלך המערכה על צרפת. מאי 1940
דה לאטר כמפקד הארמייה הראשונה, יחד עם גנרל ג'ייקוב דיוורס האמריקאי, מפקד קבוצת הארמיות השישית. אוקטובר 1944
משמאל לימין: אייזנהאואר, ז'וקוב, מונטגומרי, דה לאטר. ברלין, 5 ביוני 1945
ז'אן ז'וזף מריה גבריאל דה לאטר דה טסיני (בצרפתית: Jean Joseph Marie Gabriel de Lattre de Tassigny;‏ 2 בפברואר 1889 – 11 בינואר 1952) היה מפקד בכיר בצבא צרפת. הוא התבלט באומץ ליבו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה לחם במלחמת הריף. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא לחם כנגד הגרמנים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ולאחר כניעתה של צרפת נותר בצבא צרפת של וישי. מאוחר יותר עבר לצבא צרפת החופשית, ולחם לצד בעלות הברית בקרבות החזית המערבית. לאחר המלחמה המשיך למלא תפקידים בכירים בצבא צרפת, ובין היתר שימש כמפקד העליון של הכוחות הצרפתיים בהודו-סין בתחילת מלחמת הודו-סין הראשונה. לאחר מותו הוענקה לו דרגת "מרשל צרפת".
ביוגרפיה > תחילת דרכו

לאטר נולד למשפחה אריסטוקרטית ב-2 בפברואר 1889 בכפר מויירון-אן-פארד במחוז ואנדה, בכפר זה נולד בין היתר גם ז'ורז' קלמנסו. בין השנים 1898–1904 למד במכללת הצי הצרפתי (École navale), בין 1908–1911 למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, ודורג כחמישי במחזורו. בשנת 1911 התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1912 הועלה לדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הדרגונים ה-12.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

ב-11 באוגוסט 1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נפצע לאטר בפעם הראשונה כתוצאה מרסיס כדור שפגע בו במהלך סיור רכוב. הוא נפצע שוב ב-14 בספטמבר בעת שרכב בראש הפלוגה שלו, כתוצאה מרומח של אולאן. ב-20 בדצמבר של אותה שנה קיבל את אות לגיון הכבוד. ב-1915 הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט החי"ר ה-93. הוא לחם בקרב ורדן, ונפצע פעמים רבות נוספות, ועל כך עוטר בצלב הצבאי. לאחר מכן מונה לראש המטה של הדיוויזיה ה-21, ובתפקיד זה החזיק עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > בין המלחמות

בשנת 1919 הועבר לרגימנט החי"ר ה-49, ובין השנים 1921 עד 1926 שרת במרוקו והשתתף במלחמת הריף. במהלך המלחמה מונה למושל הצבאי של אזור תאזה, ונפצע עוד מספר פעמים. בין 1927–1929 למד בקורסים נוספים במכללת המלחמה, וב-1928 הועבר לרגימנט החי"ר ה-5. בשנת 1931 הוצב בקצין במטה הכללי, והועלה לדרגת לוטננט קולונל. בשנת 1935 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט החי"ר ה-151. בשנת 1938 הוא מונה לראש צוות המטה של המושל הצבאי של שטרסבורג.
ביוגרפיה > מלחמת הודו-סין הראשונה

החל מ-31 במרץ מונה לאטר למפקד חיל הכיבוש הצרפתי בגרמניה, והחזיק בתפקיד עד 27 במאי. ב-17 ביוני של אותה שנה הוא היה זה שקיבל את פניהם של טייסי נורמנדי-ניימן ששבו מהחזית המזרחית. בין אוקטובר לנובמבר 1947 הוביל משלחת צרפתית לאמריקה הלטינית.
ב-6 בדצמבר 1950 מונה לנציב העליון של הודו-סין הצרפתית, ולמפקד העליון של הצבא הצרפתי בווייטנאם. החל משנת 1946 מרד הווייט-מין בהנהגתם של הו צ'י מין ווו נגוין ג'יאפ בשלטון הצרפתי, והמלחמה התפתחה למלחמת הודו-סין הראשונה. הווייטנאמים השתלטו על בסיסים צרפתים מבודדים, וגרמו אבדות רבות ללגיונות חיל המשמר הצרפתי. לאטר ניתח היטב את המצב בשטח, והחליט לשנות את האסטרטגיה. מרדיפת האויב בשטח לא מוכר כהגנה אקטיבית הצרפתים עברו ליזום התקפות על מוצבי המורדים ולבנות קווי ביצורים. עשרות אלפי חיילים וייטנאמים נהרגו במערכות, דיוויזיות התפרקו ומעמד המנהיגים הצבאיים התחיל להתערער. בינואר 1951 הנחיל לאטר לכוחות של ג'יאפ תבוסה בקרב וין יאן, במרץ של אותה שנה ניצח שוב בקרב מאו קאה וביוני בקרב דו די. ב-15 בנובמבר 1951 הוא פרש מתפקידו.
ביוגרפיה > אחריתו

לאטר מת מסרטן ב-11 בינואר 1952 בפריז בגיל 62. בהלווייתו השתתפו בין היתר דווייט אייזנהאואר, שארל דה גול וברנרד מונטגומרי. לאחר מותו הוא הועלה לדרגת מרשל צרפת. אחריו זכו בדרגה זו רק שלושה גנרלים. הוא נקבר בעיר הולדתו, שכאמור לעיל, בה נולד גם ז'ורז' קלמנסו. בני העיר גאים מאוד בכך שהצמיחו שניים ממנהיגיה הגדולים של צרפת שהובילו אותה בשתי מלחמות העולם, וכיום קיים בה "מוזיאון קלמנסו-דה לאטר" (Musée national Clemenceau-de-Lattre).
ראו גם

צרפת במלחמת העולם הראשונה
צרפת במלחמת העולם השנייה
צרפת של וישי
צרפת החופשית
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
הודו-סין הצרפתית
לקריאה נוספת

Karnow, Stanley. Vietnam: A History. New York: Viking Press; 1983
Jean Chaigne, Jean de Lattre de Tassigny, maréchal de France, Éditions Fernand Lanure, 1952.
Pierre Croidys, Jean de Lattre de Tassigny, maréchal de France, Paris, SPES, 1952, 197 p.
Robert O. Paxton (trad. Claude Bertrand, préf. Stanley Hoffmann), La France de Vichy – 1940-1944, Paris, Éditions du Seuil, coll. « Points-Histoire », 1997 (réimpr. novembre 1999) (1re éd. 1973), 475 p
Simonne de Lattre de Tassigny (avant-propos Denise Aimé-Azam), Jean de Lattre, mon mari, t. I : 25 septembre 1926 – 8 mai 1945, Paris, Presses de la Cité, 1972, 507 p.
André Kaspi, « Le général de Lattre de Tassigny et les Américains », Les Chemins de la Mémoire, no 114, février 2002, p. 7-10
שירלי לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 במאי 1996 (בת 28) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  שחקנית, מנחת טלוויזיה, יוצרת תוכן
 מקום לימודים:  בית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט 
 פרופיל ב-IMDb
 
שירלי לוי (נולדה ב-12 במאי 1996) היא אושיית רשת, מנחה ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

לוי נולדה ברחובות. למדה בתיכון דה שליט ברחובות. לוי פרצה לראשונה בשנת 2013 כאשר סרטון שהעלתה לעמוד הפייסבוק האישי שלה צבר תאוצה ברשת והגיע לכ-15 אלף צפיות תוך חודש. ידועה בעיקר בזכות הסרטונים ההומוריסטים הקצרים שהיא נוהגת להעלות לחשבון האינסטגרם שלה.
ב-27 באפריל 2015 התגייסה לצה"ל ושירתה בתור מפעילת האמר קרבי.
ב-2016 צילמה יחד עם רז ספני סרטונים קומיים, של מאחורי הקלעים של התוכנית "אקס פקטור ישראל" של הזכיינית "רשת".
בסוף שנת 2018 זכתה בתואר "כוכבת הרשת של השנה" בטקס נבחרי השנה של פרוגי. ביוני 2018 הובילה את המותג "סופר פארם יאנג" בסדרת סרטונים המדברים על גיל ההתבגרות - דייטים, נשף, אקנה, אהבה נכזבת, שאלות תשובות ועוד. באוקטובר 2018 נבחרה להנחות את נבחרת "Coke TV" מטעם קוקה קולה בארצות הברית ונתנה משימות על התמודדות בסיטואציות חברתיות כגון - דימוי גוף, התנהגות, סובלנות, עזרה לזולת והתנדבות.
בדצמבר 2018 זכתה בתואר "כוכבת הרשת של השנה" בטקס נבחרי השנה של ynet.
ביולי 2019 הייתה בין המנחים של העונה הראשונה והשניה של "הקומה האחרונה" בערוץ TeenNick וניקלודיאון לצד כוכבי נוער נוספים.
בדצמבר זכתה בשנית בתואר "כוכבת הרשת של השנה" בטקס נבחרי השנה של ynet. באותה השנה אף זכתה בתואר "קומיקאית השנה" בטקס נבחרי השנה של ישראל בידור.
ב-2020 נבחרה להנחות את התוכנית היומית לימי הקורונה, "הבידודית", בערוץ טין ניק לצד מנחים נוספים. בנוסף הנחתה את התכנית "לא לענות" בערוץ Teenick. בקיץ של אותה שנה שבה להנחות את העונה השנייה של "הקומה האחרונה".
בנובמבר 2020 עד 2023 לוהקה לתפקיד ראשי סדרה זיגי לצופי HOT לעונות 1-6
ב-2021 הנחתה את העונה השנייה של "לא לענות" בערוץ TeenNick. כמו כן, היא הובילה וכתבה פינה ייחודית ב-HOT VOD Young "המדור לחפירות מיוחדות עם שירלי לוי". במאי 2021, הנחתה שירלי את התכנית "ביחד עם ניק" בערוץ ניקלודיאון לצד טל מוסרי והובילה אתגרים ומשימות לעידוד נוער.
ב-2025 השתתפה בתוכנית "המרדף" בכאן 11.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקנית ראשית בסדרת נוער | זיגי | מועמדות |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | כוכב/ת הרשת של השנה | שירלי לוי | מועמדות |
הערות שוליים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2017: אנה זק | פרסי נבחרי השנה של פרוגי - כוכבת הרשת של השנה  2018–2019: שירלי לוי | הבא: 2020–2021: קווין רובין  2020–2022:ליאל אלי  הפרס פוצל |
ד"ר אלבן

| --- | --- |

ד"ר אלבן, 2005
 לידה:  26 באוגוסט 1957 (בן 67) ניגריה
 שם לידה:  אלבן אוזומה נוואפה
 שם במה:  Dr. Alban 
 מוקד פעילות:  ניגריה, שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-שנות ה-80
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  יורודאנס • היפ הופ • רגאיי • דאנסהול
 שפה מועדפת:  שוודית, פידג'ין ניגרי, אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה
 חברת תקליטים:  Dr-Records
 מספר צאצאים:  2 
 dralban.net
 פרופיל ב-IMDb
 
אלבן אוזומה נוואפה (באנגלית: Alban Uzoma Nwapa; נולד ב-26 באוגוסט 1957), המוכר בשם הבמה ד"ר אלבן (Dr. Alban), הוא מוזיקאי ממוצא ניגרי המתגורר בשוודיה. הסגנון המוזיקלי שלו הוא שילוב של הסגנונות יורודאנס, היפ הופ, רגאיי ודאנסהול. ד"ר אלבן ידוע ברחבי העולם בעיקר בשל הלהיט שלו משנת 1992 "It's My Life".
רקע

ד"ר אלבן נולד בשם אלבן אוזומה נוואפה למשפחה בניגריה מהמעמד הבינוני עם עשרה ילדים. בגיל 23 הוא עבר לשוודיה כדי ללמוד רפואת שיניים. על מנת לממן את לימודיו, הפך ד"ר אלבן ל-DJ. בתחילה עבד בתור תקליטן במועדון בסטוקהולם בשם "Alphabet Street". מהר מאוד שמו נודע ברבים, במיוחד בשל כך שלעיתים קרובות נהג לשיר את השירים שניגן בפטיפון. לאחר סיום לימודיו המשיך לעבוד כ-DJ במקביל לעבודה במרפאת השיניים שלו.
בשנת 1990 ד"ר אלבן פגש את התקליטן השוודי Denniz Pop מחברת התקליטים SweMix - יחד עמו ועם הזמרת ליילה קיי, ד"ר אלבן הפיק את התקליט הראשון שלו "Hello Africa". באותה העת אלבן אוזומה נוואפה החל להופיע תחת שם הבמה ד"ר אלבן. אלבום הבכורה שלו כלל את הלהיטים "Hello Africa" ו-"No Coke", אשר שניהם בסופו של דבר מכרו מעל מיליון סינגלים. האלבום עצמו זכה להצלחה רבה יחסית והגיע למעמד של תקליט זהב בשווקים רבים, בהם גרמניה (מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים), אוסטריה (מכירות של מעל 25,000 עותקים) ושווייץ (מכירות של מעל 25,000 עותקים).
שנה לאחר מכן הצלחה זו הובילה לכך שד"ר אלבן הוציא את אלבומו השני "One Love". האלבום הכיל בין היתר את הלהיט "It's My Life" (אשר שימש באותה העת כמוזיקת הרקע בפרסומת של טמפוני טמפקס) והלהיט "Sing Hallelujah". הסינגל "It's My Life" הגיע באותה העת למקום הראשון במצעדי הפזמונים באוסטריה, הולנד, שוודיה, גרמניה למקום השני במצעדי הפזמונים בנורווגיה, שווייץ ובריטניה. בעוד שהשיר "It's My Life" הגיע למעמד פלטינה בגרמניה (על מכירות של למעלה ל-500,000 עותקים), בהולנד (על מכירות של מעל 75,000 עותקים), בכל רחבי יבשת אירופה השיר נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים. האלבום הגיעו לפסגת מצעדי האלבומים באוסטריה והגיע למקום החמישי בשווייץ, ולמקום השישי בגרמניה. האלבום הגיע למעמד זהב בגרמניה (על מכירות של למעלה ל-250,000 עותקים) ומעמד פלטינום באוסטריה ובשווייץ (על מכירות של מעל 50,000 עותקים).
אלבומו השלישי של ד"ר אלבן "Look Who's Talking!" יצא לשווקים בשנת 1994, והצליח להגיע לפסגת מצעדי האלבומים בשווקים רבים, בהם גרמניה, שווייץ ואוסטריה.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה ד"ר אלבן הקים חברת תקליטים משלו בשם "Dr. Records" דרכה הפיק את אלבומו הרביעי "Born in Africa" שיצא לשווקים בשנת 1996. האלבום זכה לממדי הצלחה דומים להצלחה לה זכו אלבומיו הקודמים של ד"ר אלבן.
בשנת 1997 ד"ר אלבן הוציא לשווקים "The Very Best of 1990-1997". במהלך 1997 ד"ר אלבן הוציא לשווקים גם אלבום אולפן בשם "Believe" אשר הגיע למקום ה-27 בשוודיה, למקום ה-30 בפינלנד, ולמקום ה-41 אוסטריה.
בסוף שנת 1998 ד"ר אלבן הפיק את הסינגל "Colour the World" בשיתוף עם ההרכב הגרמני Sash! אשר זכה להצלחה מתונה במצעדי הסינגלים באירופה.
בשנת 2000 ד"ר אלבן הוציא לשווקים את הסינגל "What Do I Do" אשר הגיע למקום ה-43 במצעדי האלבומים בשוודיה. אלבום האולפן השמיני של ד"ר אלבן "Prescription" היה כישלון חרוץ שכן הוא לא הצליח להיכנס לשום מצעד אלבומים.
בשנת 2008 ד"ר אלבן הוציא לשווקים אלבום אולפן חדש בשם "Back To Basics". האלבום נמכר רק באינטרנט, דרך האתר הרשמי של ד"ר אלבן.
דיסקוגרפיה

| --- | --- |
 אלבומי אולפן 1990 – Hello Afrika  1992 – One Love  1993 – Hello Afrika (Second Edition)  1994 – Look Who’s Talking  1996 – Born In Africa  1997 – The Very Best of 1990–1997  1997 – I Believe  2000 – Prescription  2008 – Back To Basics:  סינגלים נבחרים 1990 – Hello Africa  1990 – No Coke  1990 – U & Mi  1991 –  Sing Shi-Wo-Wo (Stop the Pollution)  1992 – It's My Life  1992 – One Love  1993 – Sing Hallelujah!  1994 – Look Who's Talking  1994 – Away From Home  1994 – Let the Beat Go On  1995 – This Time I'm Free  1996 – Born in Africa  1996 – Hallelujah Day  1997 – Mr. Dj  1997 – Long Time Ago  1998 – Feel The Rhythm  1998 – Sing Hallelujah '98  1998 –  Guess Who's Coming To Dinner / Enemies (feat. Michael Rose)  1998 – Papaya Coconut (feat. Kikki Danielsson)  2000 – Because Of You  2000 – What Do I Do  2003 – Work Work  2008 – I Love The 90's (feat. Haddaway)
צ'ארלס ויליאמס (מושל ורמונט)

צ'ארלס קילבורן ויליאמס (באנגלית: Charles Kilbourne Williams;‏ 24 בינואר 1782 –  9 במרץ 1853) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מורמונט, איש המפלגה הוויגית, שכיהן בין השאר כחבר בית הנבחרים של מדינתו בחמש תקופות כהונה שונות בשנים 1809–1822 וב-1849, כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט בשנים 1833–1845, וכמושל ורמונט ה-20 בשנים 1850–1852.
ראשית חייו

צ'ארלס ויליאמס נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, כבנם של איש הדת והחינוך סמואל ויליאמס ושל ג'יין קילבורן ויליאמס. ב-1790, כשהיה בן שמונה, הוא עבר עם משפחתו לעיירה ראטלנד שבוורמונט. ב-1800 הוא סיים את לימודיו בויליאמס קולג'.