טורנדו על קנזס
ביקורות ומקור

הציור גרף שבחים כשהוצג לראשונה ב־1930 במועדון ויטני סטודיו, שם זכה בפרס במקום השני. הוא זכה בפרס נוסף במקום השני בתערוכת קרנגי הבין־לאומית בפיטסבורג ב־1933. תערוכה משנת 1931 בוויצ'יטה, קנזס, שכללה את עבודותיו של קרי, הייתה פחות מוצלחת. שנתיים לאחר מכן, מאמר של ”טיים“ על התערוכה תיאר את הטורנדו של קרי כ”קרן שפע ענקית“, אך כתב שתושבי קנזס החשיבו את הציור ל”חסר תרבות“. מרלינג הסבירה את התגובה השלילית הזו, וכתבה שתושבי קנזס לא רצו לראות את ”המדינה שלהם מתפרקת בגלל רוח או שתיים“, במיוחד על ידי אמן יליד המקום. לדוגמה, אלזי נוזמן אלן, אשתו של מושל קנזס לשעבר הנרי ג'סטין אלן, אספנית אמנות, התלוננה שקרי צייר ציקלונים ו”נושאים מטורפים“ אחרים במקום ”את תפארת מדינת הולדתו“.
ב־1934 הציג המגזין ”טיים“ רפרודוקציה צבעונית של הציור כחלק ממאמר על סצנת האמנות העכשווית של ארצות הברית. הוא תיאר את קרי כ”צייר הגדול ביותר של קנזס“ ואת ”טורנדו על קנזס“ כאחת מיצירותיו המפורסמות ביותר. המאמר ציין שאנשים רבים מקנזס התעצבנו בגלל הציורים שלו, מכיוון שהאמינו שעדיף לא לגעת בנושא. בשל קהל הקוראים של המגזין, שמנה כ־485 אלף איש במהלך שנות ה־30 של המאה ה־20, ”טיים“ הביא קהלים נרחבים להתוודע ליצירות אֲזוֹרָניות, תוך שעורר טינה בקרב חלק מהקוראים. זאת, עקב הפופולריות הפתאומית של תנועת האמנות. כך, למשל, הצייר המודרניסטי האמריקני סטיוארט דייוויס התנגד לציור ”טורנדו על קנזס“ ולציורים אֲזוֹרָניים אחרים של ”טיים“. ב־1935, אף תקף דייוויס את קרי וטען שהתנהג ”כאילו ציור היה שעשוע עליז לחובבנים, שיוצג בירידים במחוז“. עם אלה שהסכימו עם דייוויס נמנו מבקרים, היסטוריונים ואפילו כמה מחבריו של קרי עצמו, שראו בציוריו ”טרחניים“, ”חסרי ייחוד“ או ”מביכים“.
חוקרים ציינו את השרטוט החובבני, כולל קרויז, שכתבה בזלזול שהשימוש של קרי בצבע יצר ”מהומה של גוונים שלישוניים שמבלבלים את עינו של הצופה“. היא תיארה את הצללים הירוקים־כחולים של העבודה כ”מוזרים“, והייתה סבורה שהאזור הבהיר דמוי הילה סביב ראשו של האב נובע מטעות שנעשתה בזמן שקרי צייר את השמיים. לפיכך, קבעה קרויז שהציור עומד בניגוד גמור ליצירות בקיאות יותר מבחינה טכנית של הצייר האֲזוֹרָני העכשווי תומאס הארט בנטון. בנטון הלין על כך שלפעמים בעבודתו של קרי יש ”מגע של וולגריות וזילות“. קרי עצמו הודה בליקויי הקומפוזיציה שב”טורנדו על קנזס“ ואף בחוסר המומחיות הטכנית שלו אז, וחשף את מה שחוקרים פירשו כסימנים אפשריים לדיכאון, ללחץ ולספק העצמי של האמן. אף על פי כן, הציבור למד על פתיחותו של קרי, וקרויז האמינה שהדבר עזר להפוך את הציור לנגיש יותר עבור חובבים ואנשים פשוטים. סוויני היה פחות ביקורתי מקרויז בהערכתו את הציור, ותיאר את קרי כצייר ”הפחות פולמוסי ושוביניסטי“ מבין הציירים האֲזוֹרָניים. זאת ועוד, הוא כתב שהצבע והשיטות של קרי היו "מתוחכמות ביותר" ב"טורנדו על קנזס".
ב־1931 הציע מתווך הנדל"ן ה. טרייסי נילנד לרכוש את ”טורנדו על קנזס“. במכתב לקרי, הסביר נילנד את משיכתו לעבודה: ”אני מוצא... תכונה ילידית מסוימת שמעניינת אותי כי נולדתי וגדלתי במישיגן, ועל אף שמעולם לא ראיתי סופת טורנדו מהסוג הזה, אני זוכר היטב את בית הספר, כששחררו אותי ורצתי הביתה, עם ענפים שנתלשו מהעצים... כל התמונה הזכירה לי את הבית.”
עם זאת, ”טורנדו על קנזס“ נרכש ב־1935 על ידי גלריית האקלי לאמנות (כיום מוזיאון מוסקגון לאמנות) מגלריות פרארג'יל, מקום לתערוכות של עבודותיו של קרי במהלך שנות ה־30 המוקדמות.
לורנס שמקבייר כתב בביוגרפיה שלו על קרי מ־1943 ש”טורנדו על קנזס“ היה הציור הידוע ביותר של קרי, ובמובנים רבים הגדול ביותר שלו. הציור זכה לאזכורים נרחבים בסקרים של אמנות אמריקאית שפורסמו בשנות ה־30 וה־40. הוא הופיע בלעלה מ־150 פרסומים, כולל הגיליון הראשון של מגזין Life מ־1936, והסרט ”טוויסטר“ מ־1996. בגלל המשמעות האמנותית והתרבותית שלו, תיאר מוזיאון מוסקגון לאמנות את "טורנדו על קנזס" כ"אוצר לאומי" וכיצירה מכוננת בקריירה של קרי ובתנועה האֲזוֹרָנית.