שימור ושיקום נכסי תרבות
היסטוריה ומדע > היסטוריה קצרה

לטיפול במורשת תרבותית יש היסטוריה ארוכה, כזו שנועדה בעיקר לתקן ולשקם חפצים להמשך שימושם ולהנאה האסתטית מהם. עד תחילת המאה ה-20, אמנים היו בדרך כלל אלו שנקראו לתקן יצירות אמנות שניזוקו. אולם במהלך המאה ה-19, תחומי המדע והאמנות נקשרו יותר ויותר כאשר מדענים כמו מייקל פאראדיי החלו לחקור את ההשפעות המזיקות של הסביבה על יצירות אמנות. לואי פסטר ביצע ניתוח מדעי גם על צבע. עם זאת, אולי הניסיון המאורגן הראשון ליישם מסגרת תאורטית לשימור המורשת התרבותית הגיע עם הקמת החברה להגנה על מבנים עתיקים ב-1877 בממלכה המאוחדת. החברה נוסדה על ידי ויליאם מוריס ופיליפ ובּ, שניהם הושפעו עמוקות מכתביו של ג'ון ראסקין. באותה תקופה פותחה תנועה צרפתית עם מטרות דומות בניהולו של אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, אדריכל ותאורטיקן, המפורסם בשל שחזורי מבנים מימי הביניים.
שימור המורשת התרבותית, כתחום לימוד ייחודי, התפתח לראשונה בגרמניה, שם בשנת 1888 פרידריך ראטגן היה הכימאי הראשון שנשכר על ידי מוזיאון, המוזיאונים המלכותיים של ברלין (Koniglichen Museen). הוא לא רק פיתח גישה מדעית לטיפול בפריטים באוספים, אלא גם הפיץ את הגישה הזו באמצעות פרסום "מדריך לשימור" בשנת 1898. התפתחות מוקדמת של שימור המורשת התרבותית בכל אזור בעולם מקושרת בדרך כלל ליצירת משרות לכימאים בתוך מוזיאונים. בתחום הארכאולוגיה הבריטית, מחקר מפתח וניסוי טכני בתחום השימור בוצעו על ידי נשים כמו איוני גדי, הן בשטח והן באוספי ארכאולוגיה, במיוחד באלה של המכון לארכאולוגיה בלונדון.
בבריטניה, בשנת 1900 נעשה מחקר חלוצי בנושא חומרי ציור ושימור, קרמיקה ושימור אבן נערך על ידי ארתור פילנס לורי, כימאי אקדמי ומנהל אוניברסיטת Heriot-Watt. האינטרסים של לורי טופחו על ידי ויליאם הולמן האנט. בשנת 1924 החל הכימאי הרולד פלנדרלייט לעבוד במוזיאון הבריטי עם אלכסנדר סקוט במעבדת המחקר שנוצרה לאחרונה, אף על פי שהוא הועסק בפועל על ידי המחלקה למחקר מדעי ותעשייתי בשנים הראשונות. אפשר לומר שמינויו של פלנדרלייט' הוליד את מקצוע השימור בבריטניה, אף על פי שהיו בעלי מלאכה במוזיאונים רבים ובעולם האמנות המסחרי במשך דורות. מחלקה זו נוצרה על ידי המוזיאון כדי לטפל במצב ההידרדרות של חפצים באוסף, נזקים שנגרמו כתוצאה מאחסנתם במנהרות התחתית של לונדון במהלך מלחמת העולם הראשונה. הקמתה של מחלקה זו העבירה את המוקד לפיתוח תאוריית השימור והפרקטיקה מגרמניה לבריטניה, והפכה את האחרונה לכוח ראשי בתחום צעיר זה. בשנת 1956 כתב פלנדרלייט ספר יד חשוב בשם "שימור העתיקות ויצירות האמנות", אשר החליף את ספרו הקודם של ראטגן וקבע סטנדרטים חדשים לפיתוח המדע של האמנות והשימור.
בארצות הברית ניתן לייחס את התפתחות שימור המורשת התרבותית למוזיאון פוג לאמנות ולאדוארד וולדו פורבס, מנהלו מ-1909 עד 1944. הוא עודד חקירה טכנית, והיה יושב ראש הוועדה המייעצת לכתב העת הטכני הראשון, Technical Studies in the Fine Arts, שפורסם על ידי ה-Fog מ-1932 עד 1942. הוא גם הביא לצוות המוזיאון כימאים. רתרפורד ג'ון גטנס היה הראשון מבין אלה בארצות הברית שהועסק באופן קבוע במוזיאון לאמנות. הוא עבד עם ג'ורג' ל. סטאוט, המייסד והעורך הראשון של מחקרים טכניים. Gettens and Stout כתבו יחד את Painting Materials: A Short Encyclopaedia ב-1942, הודפסה מחדש ב-1966. קומנדיום זה עדיין מצוטט בקביעות. רק כמה תאריכים ותיאורים בספרם של Gettens ו-Stout מיושנים כעת.
באמריקה ובריטניה הואץ תהליך ההתפתחות של המקצוע, והביאו לפתיחתם של ארגוני השימור הבינלאומיים הראשונים. המכון הבינלאומי לשימור יצירות היסטוריות ואמנותיות (IIC) התאגד על פי החוק הבריטי בשנת 1950 כ"ארגון קבוע לתיאום ולשיפור הידע, השיטות ותקני העבודה הדרושים להגנה ושימור חומרים יקרים מכל הסוגים. " הצמיחה המהירה של ארגונים מקצועיים לשימור, פרסומים, כתבי עת, ניוזלטרים, הן בינלאומיות והן ביישובים, הובילה את התפתחות מקצוע השימור, הן מבחינה מעשית והן מבחינה תאורטית. היסטוריונים ותאורטיקנים של אמנות כמו צ'זארה ברנדי שיחקו גם הם תפקיד משמעותי בפיתוח תאוריית מדעי השימור. בשנים האחרונות דאגות אתיות היו בחזית ההתפתחויות בתחום השימור. המשמעותית ביותר הייתה הרעיון של שימור מונע. רעיון זה מבוסס בחלקו על עבודתו החלוצית של גארי תומסון CBE, ועל ספרו Museum Environment, שפורסם לראשונה ב-1978. תומסון היה קשור לגלריה הלאומית בלונדון; כאן הוא הקים מערכת הנחיות או בקרות סביבתיות לתנאים הטובים ביותר שבהם ניתן לאחסן ולהציג חפצים בסביבת המוזיאון. אף על פי שההנחיות המדויקות שלו כבר אינן מבוצעות בקפדנות, הן היוו השראה לתחום השימור הזה.