זכויות האדם בישראל
מצב זכויות האדם בישראל > הזכות לשלמות הגוף והגנה מפני עינויים

ב-1984 אימץ האו"ם את האמנה נגד עינויים שנועדה למנוע עינויים ברחבי העולם. ישראל חתמה על האמנה ב-1986 ואשררה אותה ב-1991.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 כמעט ולא נחשף בערוצי התקשורת בישראל מידע על השימוש שעושים המשטרה והשב"כ בעינויים בישראל. כמו כן נטען שתלונות על עינויים בחקירות פלסטינים זכו ליחס מזלזל ולרוב נדחו על ידי הרשויות.
הנושא עלה בישראל לכותרות ב-1984 בעקבות הפרסומים על פרשת קו 300 (בה מת עציר ערבי במהלך חקירתו בעינויים) ובמיוחד בעקבות פרשת עיזאת נאפסו שהתפרסמה ב-1987 אז פנה סגן עיזאת נאפסו לבג"ץ בטענה שהודאתו בשב"כ הוצאה ממנו בעינויים. המידע שהוצג בדיונים ובהחלטת בית המשפט נחשף בחלקו לציבור והראה את מסכת העינויים ועיוותי הדין שנגרמו לנאפסו על ידי השב"כ.
בעקבות חשיפה זו מינתה הממשלה ב-1987 את ועדת לנדוי לבדיקת השימוש בעינויים בישראל. עם סיום הדיונים הסודיים נחשף הציבור לחלק מהדו"ח המסכם של הוועדה בו נקבעו נהלים הנוגעים לשימוש בעינויים בחקירות. הדו"ח לא אסר עינויים לחלוטין אלא הטיל מגבלות על השב"כ (למשל העדפת לחץ פסיכולוגי על פני לחץ פיזי ואם נדרש בכל זאת לחץ פיזי אז שיהיה לחץ פיזי מתון) וכן קבעה הוועדה מנגנונים לפיקוח על פעולות השב"כ. בדו"ח ביקרה הוועדה את תרבות השקר שהשתרשה בשב"כ ונועדה לכסות ולהסתיר מקרים של עינויים בחקירות. המלצות הוועדה אושרו על ידי הממשלה בשלהי 1987.
זמן קצר לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרצה האינתיפאדה הראשונה והגידול בהיקף הפעילות של השב"כ הביא לחריגות רבות מהמלצות הוועדה ולמחאה של המתנגדים לעינויים. הנושא נבחן ב-2000 על ידי מבקר המדינה שגילה מצד אחד הבנה לצורך של השב"כ להשתמש בכלי זה אך דרש להגביר את הפיקוח על השב"כ על ידי "ועדת השרים לענייני החקירות בשב"כ" וכן לשפר את השקיפות של הארגון.
ב-2002 חוקקה הכנסת את חוק שירות הביטחון הכללי שנועד להסדיר את פעילות השב"כ. החוק לא כלל סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי במהלך חקירות.
חשיפת המידע על העינויים והתגברותם למרות אישור המלצות ועדת לנדוי הביאה להקמה של ארגונים אזרחיים שהחלו לפעול להפסקת העינויים בישראל כשהבולט בהם הוא הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל (הוקם ב-1990). ארגונים אלו פעלו לתעד מקרים של עינויים וכן עתרו לבג"ץ כדי לבטל את ההיתר שנתנה ועדת לנדוי ללחץ פיזי מתון. לטענת הארגונים קיים סיוע ממוסד לעינויים שמבצע השב"כ מצד השב"ס וגופי הטיפול הבריאותי והנפשי באסירים וזאת בגיבוי בג"ץ שדוחה באופן גורף עתירות בנושא. כמו כן ביקרו הארגונים פגיעות בקרובי נחקרים כדרך להפעיל לחץ על הנחקרים.
בעקבות בג"ץ העינויים מ-1999 קבע בית המשפט כי כמה משיטות העינויים הנהוגות בחקירות השב"כ אסורות וכן קבע מנגנון לפיקוח על חוקרי השב"כ.
ב-2013 הצליח "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל" לגרום להעברת הפיקוח על העינויים מהשב"כ למשרד המשפטים.
בדו"ח מ-2021 טוען "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל" כנגד הסחבת שנוקט "האגף לבירור תלונות נחקרי שב”כ במשרד המשפטים (המבת”ן)" בטיפול בתלונות על עינויים שהגיש הוועד. לטענת הוועד זמן הטיפול הממוצע בתלונה הוא כ-4.5 שנים (השיא הוא 8 שנים) כשמתוך כ-1,300 תלונות שהגיש נפתחה חקירה רק ב-2 מקרים וגם בהם נסגרו התיקים ולא הוגשו תלונות. ממצאים אלו משוקפים גם בדו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022.
להתנגדות לעינויים, שאותה הובילו ארגוני זכויות אדם, הצטרפו בעשור השני של המאה ה-21 גם אנשי ימין, בעקבות העינויים שעבר בחקירתו עמירם בן-אוליאל, כחשוד בביצוע הפיגוע בדומא. בית המשפט המחוזי מרכז פסל את ההודאות שנגבו בעינויים מבן-אוליאל וחשוד נוסף, אך קיבל את ההודאות שנגבו מבן-אוליאל לאחר מכן, והרשיע את בן-אוליאל ברצח בני משפחת דוואבשה. פסק הדין בערעור שהוגש לבית המשפט העליון עסק בהרחבה בסוגיית הודאתיו של בן-אוליאל, ושלל את עמדת הסנגוריה לפיה פסילת ההודאות שניתנו עקב עינויים מצריכה גם את פסילתן של ההודאות שניתנו לאחר מכן. בהתאם לכך קיבל בית המשפט העליון את קביעתו של בית המשפט המחוזי בעניין קבילות הודאותיו המאוחרות של בן-אוליאל. אישי ציבור אחדים מתחו ביקורת על החלטת בית המשפט העליון שלא לפסול כליל את הודאותיו של בן-אוליאל.