stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמאליות
הערות שוליים

1 2 3 4  Anjana Ahuja, the hand you're dealt , The Times, 18.03.2002
↑  מוצש, מקור ראשון, 18 באוגוסט 2017
↑  Debunking Transphobic Talking Points Discursive Edition
↑   יעל גרינפטר, היהפוך שמאלי לימני?, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2014
↑  Coren, Stanley (1990). Left-handedness: behavioral implications and anomalies. Amsterdam: Elsevier Science Publishers B.V. ISBN 978-0-444-88438-1.
↑  Muhammad Saed Abdul-Rahman (2007). Islam: Questions and Answers – Manners (Part 1). London: MSA Publication Ltd. ISBN 978-1-86179-336-2. OCLC 58477120.
↑  בשורה על פי מתי, פרק כ"ה ויקיטקסט
↑  Evans, Dave (2007). The History of British Magick after Crowley. Hidden Publishing.
↑  Dolan, T. P. (2004). "left-footer". A Dictionary of Hiberno-English: The Irish Use of English. Gill & Macmillan Ltd. p. 139. ISBN 9780717135356. Retrieved December 7, 2016.; "Notes and Queries: Where does the phrase 'left footer' come from?". The Guardian. Retrieved December 7, 2016.; Mencken, Henry Louis (1962). The American language. A. A.Knopf. p. 745.; Partridge, Eric (May 2, 2006). "left-footer". A Dictionary of Slang and Unconventional English. Nature. Vol. 142. Routledge. p. 674. Bibcode:1938Natur.142.1095F. doi:10.1038/1421095a0. ISBN 9781134963652. S2CID 4116274. Retrieved December 7, 2016.
↑  Wilson, Sir Daniel (1891). The right hand: left-handedness. London: MacMillan and Co. ISBN 978-0-665-25982-1.
↑  Kita, S.; Essegbey, J. (2001). "Pointing left in Ghana: How a taboo on the use of the left hand influences gestural practice". Gesture. 1 (1): 73–95. doi:10.1075/gest.1.1.06kit.
↑  הגדרת עכבר המחשב לשמאליים
↑  רש"י לתלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף לז, עמוד א
↑  הרא"ש למנחות, דף לז, עמוד א, ובעקבותיו בשו"ת יביע אומר, חלק ב בערך אה"ע, סימן כ
↑  שו"ע, חלק או"ח, סימן כז, סעיף ו
↑  שו"ת הצ"צ, סימן ד
↑  רש"י (בפירושו לתלמוד בבלי, בכורות, דף מה, עמוד ב, ד"ה אטר), על פי התלמוד בבלי (מסכת יומא, דף יא, עמוד ב), וכן בבית יוסף (אה"ע, סימן קסט)
↑  החיים הקשים של השמאליים ערוץ 7, 14 באוגוסט 2017.
↑  שרית שפק, ‏יום השמאליים הבינלאומי: אלו הסלבס עם יד שמאל חזקה, באתר "סרוגים", 13 באוגוסט 2023
↑  שמאליים מפורסמים, באתר יד שמאל
↑  Mary Shustack, Maxwell Shukuya, 23 מפורסמים שמאליים ששינו את העולם, באתר צ'יפיזם, ‏17.8.2022
↑  דינה גלוכמן, יד שמאל שולטת: קבלו את המפורסמים השמאליים, באתר פרוגי, ‏13.8.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4125764-9  NKC: ph122283 
אב ובנו מניחים תפילין. הבן הוא ימני, ולכן התפילין של יד שלו, על ידו השמאלית. האב שמאלי, ולכן התפילין של יד שלו, על ידו הימנית
חג האיטרים, 13 באוגוסט 2002
משפחת היטלר

משפחת היטלר הייתה משפחתו של קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר.
אזור המגורים של משפחת היטלר

אזור מגוריה של משפחתו של היטלר היה במחוז ואלדפירטל (אנ'), בצפון-מערב אוסטריה תחתית ועל גבול בוהמיה, עובדה שעוררה שמועות על כך שמוצאו של היטלר הוא בחלקו בוהמי (דהיינו, סלאבי).
הוריו של אדולף היטלר > אלויס שיקלגרובר, אביו של אדולף היטלר

אלויס שיקלגרובר (בגרמנית: Alois Schicklgruber;‏ 7 ביוני 1837 – 3 בינואר 1903) כאשר הוטבל אביו של היטלר לנצרות, לא מילאו את שם אביו בספר ההטבלות וכתוצאה מכך זהותו אינה ידועה בוודאות עד היום (ראו להלן). חמש שנים לאחר הולדת אלויס, נישאה אמו, מריה אנה, לפועל שכיר בשם יוהאן גאורג הידלר (אנ'). כאשר היה אלויס בן תשע, מתה אמו והוא הועבר וגדל אצל אחיו של יוהאן גאורג, יוהאן נֵפּוֹמוּק הידלר.
שנים רבות לאחר מכן, כאשר היה אלויס בן 39, הוא שינה את רישומיו בספר ההטבלות, כך שהוצג כבנו של אביו החורג יוהאן גאורג הידלר (שמת 19 שנים לפני כן), וכן שינה את שם משפחתו להיטלר (Hitler).
הועלו מספר השערות לפשר שינוי מפתיע זה במעמדו של אלויס. הראשונה היא כי יוהאן נפומוק ביקש להפוך את אלויס ליורשו הרשמי. עדות מחזקת לכך ניתן למצוא בכך שהשינוי בוצע רק אחרי מות אשתו של יוהאן נפומוק, וכן מכך שלאחר מותו של יוהאן נפומוק קנה לו אלויס בית מרווח בסכומים שעמדו לרשותו לפתע באופן מסתורי.
בגיל צעיר קץ אלויס בחיי החווה שבה גדל ועבר לווינה. הוא עבד זמן מה כמתמחה אצל סנדלר ולאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי האוסטרי כפקיד מכס. עם הזמן הגיע לדרגת מפקח ובשנת 1875 הפך עוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
ב-7 בינואר 1885, בגיל 48 ולאחר שני נישואים כושלים מהם נולדו לו שני ילדיו, אנגלה ואלויס הבן, נישא אלויס בשלישית לנכדתו של נפומוק, קלרה פלצל (אנ') (Pölzl).
הוריו של אדולף היטלר > קלרה פלצל, אימו של אדולף היטלר

קלרה פלצל (בגרמנית: Klara Pölzl;‏ 12 באוגוסט 1860 – 21 בדצמבר 1907) נולדה בכפר האוסטרי שפיטל (Spital), הייתה נוצרייה קתולית אדוקה, וביקרה בכנסייה בקביעות.
לאחר שנישאה לאלויס שיקלגרובר ילדה שישה ילדים: גוסטב, אידה, אוטו, אדולף, אדמונד ופאולה, אך רק שניים מהם, אדולף ופאולה, הגיעו לבגרות. קלרה עסקה בגידול הילדים, ואלויס העדיף לבלות את זמנו הפנוי בברים או בגידול דבורים. ב-20 באפריל 1889 ילדה את הרביעי, אדולף היטלר. בשנת 1896 ילדה בת, פאולה, ששמרה על קשר רופף עם האח המפורסם, ובמלחמת העולם השנייה שירתה כמזכירה בבית חולים צבאי. אחרי המלחמה נחקרה פאולה על ידי המודיעין האמריקני, וחזרה לאוסטריה. היא מתה ב-1 ביוני 1960 בגרמניה, ולא ילדה ילדים.
בשנת 1903 מת אלויס, בעלה של קלרה. ב-21 בדצמבר 1907, בגיל 47, היא מתה ממחלת סרטן השד בעיר האוסטרית לינץ. בשנותיה האחרונות סבלה מייסורים, ידיה של הרפואה היו כבולות באותו זמן, והטיפולים שהעניק לה רופאה היהודי, ד"ר אדוארד בלוך, הוסיפו על סבלה, על אף שניסה לעשות כמיטב יכולתו. היו שניסו להסביר את האנטישמיות של אדולף היטלר בטינתו לרופא היהודי. הסבר זה נדחה לאור העובדה שהיטלר דאג לוודא, לאחר עלייתו לשלטון, שהרופא יקבל מקלט מחוץ לגרמניה ואף כינהו "יהודי אציל".
פאולה היטלר

פאולה היטלר (בגרמנית: Paula Hitler;‏ 21 בינואר 1896, אוסטריה – 1 ביוני 1960, גרמניה) הייתה אחותו הצעירה של אדולף היטלר.
פאולה הייתה בתם של אלויס וקלרה היטלר. היא הייתה צעירה מאחיה אדולף בשבע שנים. כאשר הייתה בת שש, מת אביה והמשפחה נותרה ללא מקור פרנסה. ביומניה כתבה פאולה שאדולף נהג להכות אותה בילדותם, עם זאת, נראה שהיא הייתה האחות המועדפת על אדולף, שכן הוא ויתר על הקצבה שקיבל מממשלת אוסטריה ונתן אותה לאחותו. לאחר מכן עברה פאולה לווינה, שם עבדה כמזכירה. לא היה לה כל קשר עם אחיה בזמן שהוא היה צייר או כאשר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. היא נפגשה איתו רק ב-1930, ומאז ראתה אותו בערך פעם בשנה. על פי עדותה, את אווה בראון היא פגשה רק פעם אחת.
במהלך המלחמה היא התפרנסה מקצבה שהעניק לה אחיה, ולהגנתה חייתה בשם הבדוי "פאולה וולף". היא עבדה כמזכירה בבית חולים צבאי בגרמניה. היא הייתה בקשר עם ארווין יקליוס, רופא שהיה מבכירי המפלגה הנאצית באוסטריה ואחראי לרציחתם של יותר מ-4,000 נכים במסגרת המדיניות הנאצית. אולם היטלר סירב לאשר להם להינשא, ויקליוס נעצר ואולץ להתחייב לנתק את הקשר עם פאולה. בהמשך נשלח לחזית המזרחית, שם נפל בשבי הסובייטי ומת בשבי בשנת 1952.
במאי 1945, לאחר התאבדותו של אחיה, נעצרה פאולה בידי קציני מודיעין אמריקניים. כשעומתה עם דיווחים על מה שנעשה במחנות הריכוז, הצהירה שלדעתה אחיה לא היה מודע לכך. היא שוחררה באותה שנה, לאחר שלא נמצאה אחראית לפשע כלשהו או חברה במפלגה הנאצית, וחיה בבדידות בווינה, כשהיא מתקיימת מכספי חסכונותיה ומקצבאות. בשנת 1952 היא עברה לברכטסגאדן שבגרמניה. בשנת 1959 היא התראיינה לתוכנית בריטית בבימויו של פיטר מורלי (אנ') (Morley), שנקראה "רודנות: שנותיו של אדולף היטלר". היא סירבה לדון בנושאים פוליטיים, והזכירה בעיקר את ילדותם המשותפת.
בפברואר 1960 בית משפט פסק שהיא זכאית לשני שלישים מירושתו של היטלר, שכללה את זכויות היוצרים על ספרו מיין קאמפף. אולם היא מתה ב-1 ביוני 1960, בגיל 64. בהיעדר יורשים, הונה עבר למחוז בוואריה.
ספקולציות בנוגע ל"סב יהודי" של היטלר

כאמור, אביו של היטלר נולד מחוץ לנישואין ועל כן זהות אביו, סבו של היטלר, לא נרשמה בתעודת הלידה. הדבר הוביל לטענה שאותו סב אלמוני היה יהודי. טענה זו מופיעה בזיכרונות שכתב הנס פרנק, המושל הכללי של פולין, בעת שהמתין להוצאתו להורג בתלייה בעקבות משפטי נירנברג. לטענת פרנק, פנה אליו היטלר בשנת 1930 בבקשה לחקור את מוצאו, בעקבות מכתב מאחיינו, ויליאם פטריק היטלר, המאיים לחשוף את "קלון" יהדותו של היטלר ברבים. מחקרו של פרנק העלה, לדבריו, כי סבתו של היטלר ילדה את אלויס בעת שעבדה כמשרתת בביתו של יהודי מגראץ בשם פרנקנברגר, ושמהתכתבויות ביניהם עולה שהוא שילם עבור הילד מזונות, באופן בלתי רשמי, עד גיל ארבע עשרה. פרנק כתב כי כאשר סיפר על כך להיטלר לא הופתע האחרון ואמר כי אביו האמיתי של אלויס היה גאורג הידלר, שעמו התחתנה מריה אנה אחרי כן, אך בגלל הצורך הנואש שלה בכסף היא נאלצה להשתמש בטענות כזב כדי לסחוט את הכסף מפרנקנברגר, ביודעה שהלה יחשוש מחשיפת השערורייה בפומבי.
לגרסה זו של פרנק אין סימוכין ממשיים והיא ככל הנראה פרי דמיונו. בגראץ לא התגוררה משפחה ששמה פרנקנברגר, ולמעשה, לא ישבו יהודים במחוז זה באותה תקופה. לא נמצאו גם עדויות להתכתבות בין מריה אנה לפרנקנברגר כלשהו.
לפי בריגיטה האמאן, פרנק טען כך בגלל האנטישמיות המושרשת שלו, שהובילה אותו לייחס את האסון שהביא היטלר על גרמניה למוצאו היהודי. פרנק לקה באי-דיוקים נרחבים גם בפרטים היסטוריים אחרים שכתב בסוף ימיו.
לטענת גוסטב מארק גילברט, ששימש כפסיכולוג לנידוני משפטי נירנברג, יכול הסיפור להסביר את השורשים הפסיכולוגיים של משטמתו העזה של היטלר ליהודים. היטלר היה צריך להפגין שהוא האנטישמי הגדול מכולם, כדי להתמודד עם טענות בדבר מוצאו היהודי. אולם, אין עדות לכך שהיטלר היה אנטישמי מובהק לפני שבגר ועבר להתגורר בווינה. כאשר מתה אמו, בהיותו בן 18 (בשנת 1907), לא הפגין היטלר יחס אנטישמי או הסתייגות מהרופא היהודי שטיפל בה. אחרי מותה של אמו ומעברו לווינה היו קשריו עם מחוז הולדתו רופפים ביותר, כך שלא סביר שהשמועות או הסיפורים שנפוצו שם היו שורש "התסביך היהודי" שלו. רוב הטענות שייחסו מוצא יהודי להיטלר היו חלק מפולמיקה שגרתית כנגד יריבים פוליטיים, והוטחו בהיטלר כאשר היה כבר אנטישמי מושבע.
בשנת 2022, טען שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב בהתייחסו למוצאו היהודי של ולדימיר זלנסקי, כי "אפילו להיטלר היו שורשים יהודיים". האמירה גונתה על ידי ארגון יד ושם.
ראו גם

אווה בראון – אשתו של היטלר
גלי ראובל – אחייניתו של היטלר
לקריאה נוספת

היטלר - מסע אל שורשי הרשע, מאת רון רוזנבאום
הערות שוליים

↑  עופר אדרת, כך הגן היטלר על הקצין היהודי שהיה מפקדו, באתר הארץ, 6 ביולי 2012
↑  גם לסתירה זו נמצאו הסברים פסיכואנליטיים. לדוגמה: רון רוזנבאום, היטלר - מסע אל שורשי הרשע, עמ' 159–161
1 2  מסמך: "היטלר היה ילד מוכה ואח מכה", באתר ynet, 4 באוגוסט 2005
↑  "The Mind of Adolf Hitler",Walter C. Langer, New York 1972, pp. 122–123
↑  ריאיון עם פאולה וולף
↑  התגלה ריאיון עם אחותו של היטלר, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2005
↑  Hamann, Brigitte, Hitlers Wien, Lehrjahre eines Diktators, מינכן, 1964
↑  T. O. I. staff, Agencies, Lavrov: So what if Zelensky is Jewish, even Hitler had Jewish bloo, Times Of Israel (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290408505171  GND: 12994582X  NKC: jx20070607014  VIAF: 84375926   WorldCat (עם VIAF): 84375926 
אלויס שיקלגרובר, אביו של היטלר
קלרה היטלר בצעירותה
שמואל בן עלי

| --- | --- |
 כינוי:  אבן אל-דסתור
 פטירה:  1198 
 מקום פעילות:  בגדד
 תקופת הפעילות:  ?–1198 
 תלמידיו:  דניאל הבבלי
 בני דורו:  הרמב"ם
 
 תפקידים נוספים:  ראש הגולה 
 
רבי שמואל בן עלי גאון (מכונה: אבן אל-דסתור; נפטר 1198 בקירוב) היה מחכמי בבל שאחר תקופת הגאונים, ראש ישיבת "גאון יעקב" בבגדאד, ראש הגולה, אסטרולוג ואב"ד. הוא היה לוי ובעל ייחוס עד משה רבנו. נודע כבר פלוגתא חריף של הרמב"ם. פעל בתקופתו של הח'ליפה השלושים וארבעה - א-נאצר לדין אללה.
חייו

רבי שמואל בן עלי התפרסם כגדול בתורה כ-120 שנה לאחר שקול התורה בבבל נדם, עם פטירתו של רב האי גאון, ולאחר שכבר היה נדמה כי הגיע הקץ על המרכז היהודי העתיק ורב הזכויות במסופוטמיה. בן עלי שהיה איש בגדד, ניסה ללכת בדרכי הגאונים שקדמו לו בכמה דורות, ולחדש את ימיה של בבל כקדם. שמואל בן עלי נסמך לגאון על ידי קודמו רבי שלמה ראש ישיבת גאון יעקב, שכיהן בראשות הישיבה לאחר עלי אביו של שמואל שנפטר בהיות בנו עדיין צעיר.
חלק ניכר מהידוע לנו כיום על שמואל בן עלי, הוא מסיפוריו של הנוסע בן המאה ה-12 פתחיה מרגנסבורג.
שמואל בן עלי כיהן כראש "ישיבת גאון יעקב" בבגדאד, ישיבה בה למדו 2000 תלמידים. ישיבה זאת הייתה הגדולה בישיבות בבל ושאר הישיבות היו מעין שלוחות שלה.
חייו > ראש הגולה

לאחר שראש הגולה דניאל בן חסדאי נפטר, התמנה בן עלי תחתיו לראש הגולה, ונהג מנהגי מלכות כפי שעשו מלכי ונסיכי המזרח. היו לו 60 שומרי ראש שעמדו סביבו מוכנים למלא את פקודותיו. הוא ישב על כיסא מלכותי, לבוש בגדי מלכות, של זהב וארגמן. לצד ראש הגולה עמד המתורגמן שחזר על דבריו, והסבירם לקהל השומעים.
אברהם גרוסמן מציין כי למרות הפאר וההדר שנהג רבי שמואל כראש הגולה, הוא ראה בישיבה הבבלית מוסד המדריך את האומה היהודית. לדעת בן עלי הישיבה היא גוף עליון ועדיף על פני כל מוסד יהודי אחר.
שמואל בן עלי שימש גם כאב בית הדין, בו כיהנו בנוסף אליו כדיינים עוד תשעה מגדולי תלמידי החכמים בבגדאד. בן עלי שאב את סמכויותיו מכוח מינוי שנתן לו הח'ליפה א-נאצר, והיה חבר המועצה המלכותית. בתוקף סמכויות אלו טיפל בכל ענייני היהודים, ייצג אותם מול השלטון, מינה רבנים ודיינים, ואף גבה מסים.
אצל שמואל בן עלי התאחדו תורה וגדולה יחדיו, והוא שילב הנהגה רוחנית, ביחד עם תפקידו המלכותי. במקביל לראשות ישיבת "גאון יעקב" השיב לשאלותיהם בהלכה, של רבנים מרחבי העולם (כגון: רבי משה הגולה מקיוב, רבי זכריה בן ברכאל מחאלבּ ועוד). החוקר שמחה אסף, חקר את אגרותיו של שמואל בן עלי, שנמצאו בגניזה הקהירית ואף כינס אותם בספר.
לשמואל בן עלי לא היו בנים, ועל כן מי שירש אותו כגאון, היה חתנו, רבי זכריה בן ברכאל. לבנותיו הייתה השכלה רחבה, והן היו בעלות ידע בתורה ויהדות. על פי המסופר הן נהגו להאזין לשעוריו של אביהן, דרך אשנב צר שהיה בחדרן, ופנה לכיוון בית המדרש.
מחלוקתו עם הרמב"ם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ישיבת גאון יעקב, הייתה הישיבה המרכזית בבבל, ושאר הישיבות בעיר סרו למרותה. שמואל בן עלי ביקש לשמר את המסורת הזו גם בתקופתו, וניסה לכפות את מרותו ההלכתית כפסיקה המחייבת.
מספר פולמוסים התעוררו בינו לבין הרמב"ם ורבנים נוספים: כך למשל נתגלע ויכוח הלכתי בינו לבין הרמב"ם בשאלה האם מותר לשוט על הנהרות ביום השבת (בבל משופעת בנהרות). פולמוס נוסף ומפורסם נתגלע בשאלת אמונת תחיית המתים: שמואל בן עלי ותומכיו האשימו את הרמב"ם בכפירה באמונה בתחיית המתים, ובתגובה נאלץ הרמב"ם לכתוב את איגרת תחיית המתים.
מעבר לשאלות נקודתיות בהלכה או באמונה, עמדה כאן סוגיית הסמכות לפסיקה; הרמב"ם, וכמותו חכמים רבים בארצות הרחוקות מבבל, לא חשו עצמם כפופים אף על פי של גאוני ישיבות בבל בזמנם, שהרי קהילות הפזורה באירופה, בצפון אפריקה ובמצרים הצמיחו מאז שורה של תלמידי חכמים גדולים לא פחות מאלה הקיימים בבבל בת תקופתם.
מלבד התשובות הרשמיות בהן מתפלמס הרמב"ם עם פסיקתו של רבי שמואל בן עלי גאון, ישנה תכתובת של הרמב"ם עם יוסף בן יהודה אבן שמעון, תלמידו הנמצא בבגדד ומדווח לו על התקפותיו של שמואל בן עלי וחתנו זכריה כנגדו, אולם הרמב"ם מרגיע את תלמידו מסערת המתקפה הזו, ומביע זלזול במשקלו התורני של זכריה. הרושם העולה מתוך אגרות אלו הוא שהרמב"ם מזלזל במשקלו התורני האמיתי של שמואל בן עלי וסיעתו, ומייחס את גדולתו לכח הסמכות הממסדית והפוליטית של האליטה הרבנית הישנה, כשריד מדולדל של ישיבות הגאונים בבבל.
הערות שוליים

↑  רבי נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים, כרך ג', עמוד קצ"ז, באתר היברובוקס
↑  רבקה פלדחי ועמנואל אטקס, חינוך והיסטוריה - הקשרים תרבותיים ופוליטיים, עמוד 81, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, ה'תשנ"ט
↑  יהודה דוד אייזנשטיין, אוצר מסעות, מהדורת ניו יורק, תרפ"ז, עמוד 32, באתר היברובוקס
↑  פתחיה מרגנסבורג, שיחות לנוער, כפר חב"ד, עמוד 3, באתר היברובוקס
↑  מסעות רבי בנימין מטודלה, מהדורת נ' אדלר, עמודים ל"ח-ל"ט, לונדון, ה'תרס"ז
↑  מזכיר את האמור על שלמה ”הִנֵּה, מִטָּתוֹ שֶׁלִּשְׁלֹמֹה שִׁשִּׁים גִּבֹּרִים, סָבִיב לָהּ מִגִּבֹּרֵי, יִשְׂרָאֵל. כֻּלָּם אֲחֻזֵי חֶרֶב, מְלֻמְּדֵי מִלְחָמָה; אִישׁ חַרְבּוֹ עַל-יְרֵכוֹ, מִפַּחַד בַּלֵּילוֹת” (מגילת שיר השירים, פרק ג', פסוקים ז'–ח')
↑  רבקה פלדחי ועמנואל אטקס, חינוך והיסטוריה - הקשרים תרבותיים ופוליטיים, עמוד 87, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, ה'תשנ"ט
↑  רבי נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים, כרך ג', עמוד ס', באתר היברובוקס
↑  קובץ של אגרות, ר’ שמואל בן עלי ובני דורו, דפוס עזריאל, ירושלים, ה'תר"ץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502749605171  VIAF: 308279605   WorldCat (עם VIAF): 308279605
Where Have All the Flowers Gone

| --- | --- |

הזמר פיט סיגר (בן 88) בפסטיבל Clearwater  בשנת 2007
 סינגל בביצוע פיט סיגר
 יצא לאור:  1964
 תאריך כתיבה:  1955
 סוגה:  פולק, שיר מחאה
 שפה:  אנגלית
 חברת תקליטים:  Columbia Records
 כתיבה:  פיט סיגר, ג'ו היקרסון
 לחן:  פיט סיגר
"Where Have All the Flowers Gone" (בעברית: "לאן נעלמו כל הפרחים?") הוא שיר עם שנכתב על ידי הזמר-יוצר האמריקאי פיט סיגר בשנת 1955. השיר נכתב בהשראת שיר העם הקוזאקי המסורתי "קולודה-דודה", והמנגינה היא עממית-אירית.
השיר יצא כסינגל מסדרת 45 של היכל התהילה של קולומביה רקורדס בשנת 1964.
 שלישיית גשר הירקון הקליטה את הגרסה העברית, שכתב חיים חפר, באלבומם "אהבה ראשונה" בשנת 1965.
רקע

את ההשראה לשיר, קיבל סיגר מקריאת הרומן הרוסי בשם "ושקט זורם הדון" של מיכאיל שולוחוב, על נהר הדון ברוסיה ועל הקוזאקים שחיו לאורכו במאה ה-19. הוא מתאר את חיילי הקוזקים דוהרים להצטרף לצבא הצאר, תוך כדי שהם שרים שלוש שורות מתוך שיר עם קוזאקי מסורתי "קולודה-דודה" (באוקראינית: Колода-дуда): 'איפה הפרחים? הבנות קטפו אותן / איפה הבנות? כולן נשואות / איפה הגברים? כולם בצבא'. סיגר שר את שלושת הבתים בראשונים של השיר באוברלין קולג' בשנת 1955. ג'ו היקרסון, שהיה סטודנט באותו קולג' ושמע את השיר, חיבר את שני הבתים הנוספים.
גרסאות כיסוי > 1964-1961

שלישיית קינגסטון (אנ') (1961)
פיטר, פול ומרי (1962)
מרלן דיטריך ביצעה את השיר באנגלית, צרפתית וגרמנית. דיטריך ביצעה לראשונה את השיר "Qui peut dire où vont les fleurs?" בצרפתית בשנת 1962 בקונצרט של יוניצ"ף. היא גם הקליטה את השיר באנגלית ובגרמנית, בשם "Sag mir, wo die Blumen sind". היא ביצעה את הגרסה בגרמנית בסיור בישראל, והייתה האמנית הראשונה ששברה את הטאבו של שימוש פומבי בשפה הגרמנית בישראל מאז מלחמת העולם השנייה.
הזמרת האיטלקית-צרפתייה דלידה בגרסה בצרפתית (1962)
המחפשים (1963)
בובי דארין (1963)
ורה לין (1964)
ארבעת האחים (1964)
ארבע העונות (1964)
גרסאות כיסוי > 1969-1965

ג'ואן באאז גרסה בגרמנית (1965)
ג'וני ריברס (אנ') (1965)
הארי בלפונטה (1966)
וס מונטגומרי גרסה אינסטרומנטלית (1968)
גרסאות כיסוי > 1979-1970

רוי אורביסון (1970)
ביל אנדרסון (אנ'), זמר קאנטרי (1971)
להקת אדמה, רוח ואש (1972)
ריצ'י הייבנס (1972)
גרסאות כיסוי > 1980-הווה

ברני סנדרס (1987)
אוליביה ניוטון-ג'ון (2004)
זמרת הקאנטרי דולי פרטון (2005)
כריס דה ברג (2008)
להקת האוונגרד הגרמנית איינשטירצנדה נויבאוטן גרסה בגרמנית (2014)
הערות שוליים

↑  Lydia Hutchinson, "Pete Seeger's story behind "Where Have All the Flowers, performingsongwriter, ‏3.5.2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX3062862  MusicBrainz work: 61f3a294-98b6-4365-ba88-176bbc571281  VIAF: 185891514   WorldCat (עם VIAF): 185891514
מארלי שלטון

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1974 (בת 50) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית ספר תיכון איגל רוק 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 בן או בת זוג:  ביו פלין (2001–?) 
 מספר צאצאים:  2
 
מארלי איב שלטון (באנגלית: Marley Eve Shelton; נולדה ב-12 באפריל 1974) היא שחקנית אמריקאית.
ראשית חייה

מארלי איב שלטון נולדה ב-12 באפריל 1974 בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, לקרול (סטרומה), מורה וזמרת לשעבר, וכריסטופר שלטון, במאי ומפיק. השנייה מבין ארבע בנות. אחיותיה של שלטון הן קורן, ארין וסמנתה שלטון (אנ'), שהיא גם שחקנית ומוזיקאית. שלטון גדלה בשכונת המגורים איגל רוק, שם למדה בתיכון איגל רוק. היא למדה קולנוע ותיאטרון באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס ונרשמה לשיעורי משחק עם לארי מוס ורוברט קרנגי, תוך שהיא מופיעה בתפקידים קטנים בקולנוע ובטלוויזיה בתחילת שנות ה-90. בסופו של דבר שלטון נשרה מ-UCLA כאשר לוהקה לתפקיד ראשי בסרט ההרפתקאות "Warriors of Virtue" בשנת 1997.
קריירה > שנות ה-90

שלטון עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך בתור חברתו של רוברטו בסרט "גרנד קניון". ב-1992 היא הופיעה בסרט הטלוויזיה "Up to No Good" בתפקיד דניז הרמון, והייתה לה מספר הופעות אורח בפרקים של תוכניות כמו "אריזה משפחתית" . ב-1993 היא הופיעה בסרט "The Sandlot" (אנ') שם שגילמה את המצילה ונדי פפרקורן. בשנת 1994, לשלטון היה תפקיד משנה ב-" Hercules in the Underworld" (אנ'), סרט טלוויזיה הרביעי בסדרה "הרקולס: המסעות המופלאים". בשנה שלאחר מכן, היא לוהקה לתפקיד משנה, בתור בתו הבוגרת של הנשיא לשעבר ניקסון טרישה ניקסון קוקס, בסרטו עטור השבחים של אוליבר סטון "ניקסון"(אנ'). ב-1996 שלטון כיכבה לצד לינדה קרטר בסרט "When Friendship Kills" (אנ'), סרט טלוויזיה על אנורקסיה נרבוזה בקרב בני נוער.
ב-1997 הופיעה שלטון בקומדיה הרומנטית "מלחמת טרויה" (אנ') יחד עם ג'ניפר לאב יואיט, ובסרט הפנטזיה "Warriors of Virtue" (אנ'), בתור הנסיכה אליסיה. שני הסרטים קיבלו דירוג גרוע בקרב המבקרים ולא הצליחו למשוך קהל.
תפקיד קולנועי מרכזי הגיע ב-1998 עם קומדיית הפנטזיה "פלזנטוויל", שבה גילמה שלטון את מרגרט, מושא האהבה של דמותו של טובי מגווייר. לאחר תפקיד זה הגיעו מספר הופעות נוספות בסרטים המיועדים לקהל מתבגרים, כולל תפקידה כחברה בקליקת תיכון סנובית בלהיט "אף פעם לא התנשקה" (אנ') מ-1999, קומדיה רומנטית בכיכובם של דרו ברימור ודייוויד ארקט. בשנת 1999, שלטון שיחקה גם אחותה של מאורסת טרייה בקומדיה הרומנטית "הרווק", לצידה של רנה זלווגר.
קריירה > שנות ה-2000

שלטון לקחה על עצמה תפקידים משמעותיים בשלושה סרטים עלילתיים ב-2001, שלמרות דרגות שונות של הצלחה, עזרו לה לבסס את עצמה כשחקנית מתפתחת. קומדיית הפשע האפלה של פרנסין מקדוגל לנעורים "Sugar & Spice" (אנ'), לצד מרלה סוקולוף, מליסה ג'ורג' ומינה סוברי, היה זה סרטה הראשון של שלטון כשחקנית ראשית. היא גילמה את דיאן ווסטון, ראש קבוצת מעודדות בתיכון שקושרת קשר ומבצעת שוד מזוין.
סרט האימה "יום אהבה קטלני", בו שלטון הופיעה יחד עם דניס ריצ'רדס יצא לאקרנים שבוע לאחר מכן סרטה האחרון מ-2001 היה הקומדיה "נער הבועה", המבוססת באופן רופף על סיפורו של דייוויד וטר, שבו גילמה את מושא האהבה של גבר שחי ב"בועה" (ג'ייק ג'ילנהול).
שלטון הופיעה לאחר מכן במגוון סרטים עצמאיים. ב-2002 היא גילמה רקדנית מודרנית בעייתית בקומדיה האפלה "רק נשיקה" (אנ') עם קירה סדג'וויק ומריסה טומיי. ב-2005, הופיעה בתפקיד קצר אך בולט בסרט המצליח "עיר החטאים". ב-2006 היא שיחקה בדרמה "נשיקה אחרונה" של טוני גולדווין.
ב-2007 שלטון הופיעה בתפקיד הראשי כד"ר דקוטה בלוק בסרט האימה הכפול של רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו "Grindhouse" (אנ').
בשנת 2008, לשלטון היה תפקיד קצר כאחת מחברותיו של ג'ורג' וו. בוש בסרט הביוגרפי של אוליבר סטון "W", והיא לקחה על עצמה את תפקידה הראשון בטלוויזיה בתפקיד ראשי בסדרת מותחן הפשע של CBS "השעה אחת עשרה" (אנ') כשהיא מופיעה כסוכנת מיוחדת של ה-FBI רייצ'ל יאנג.
בשנת 2009, שלטון גילמה תיירת במותחן הפסיכולוגי "A Perfect Getaway" (אנ'), יחד עם מילה ג'ובוביץ' וטימותי אוליפנט, וקיבלה את התפקיד הראשי של מדלן גריי, בעלת גלריית אמנות ניו יורקית אופנתית, בקומדיה העצמאית "(ללא כותרת)"(אנ'). הסרט האחרון שלה ב-2009 היה קומדיית האנסמבל העצמאי "Women in Trouble" (אנ'), שבה גילמה דיילת ואחת בקבוצה של כמה נשים בלוס אנג'לס שחייהן מתחברים זה לזה במהלך יום אחד.
קריירה > שנות ה-2010

שלטון גילמה את השוטרת ג'ודי היקס בסרט של ווס קרייבן "צעקה 4" (2011). לאחר שעברה בעבר אודישן לתפקיד של טייטום ריילי, בגילומה של רוז מקגואן, ב"צעקה" מ-1996, היא השיגה את התפקיד של ג'ודי היקס לאחר שלייק בל נשרה רק ארבעה ימים לפני שהצילומים היו אמורים להתחיל, תוך ציון התנגשויות בתזמון. הסרט הרוויח 97 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה לביקורות מעורבות בעיקר מצד המבקרים;
ב- "The Mighty Macs"(אנ'), דרמת ספורט עצמאית, היא שיחקה את האחות סאנדיי, נזירה מאוניברסיטת אימקולטה. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע באוקטובר 2011, יותר משלוש שנים לאחר שצולם, בשל הקשיים למצוא מפיץ.
ב-2015 שלטון גילמה את אשתו של סוכן מיוחד של ה-FBI מותחן הפסיכולוגי "נחמה" (אנ') יחד עם אנתוני הופקינס וקולין פארל.
בשנת 2018, שלטון הופיעה בתפקיד קצר כמדענית ואסטרונאוטית בסרט המפלצות המדע הבדיוני "פרא", שהכניס למעלה מ-428 מיליון דולר ברחבי העולם.
קריירה > שנות ה-2020

שלטון שחזרה את תפקידה של ג'ודי היקס, שמקודמת לשריף בסרט "צעקה" של מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט (2022), הפרק החמישי בסדרת סרטי הצעקה והראשון בסדרת הסרטים שלא בוים על ידי וס קרייבן לאחר מותו ב-2015. תפקידה הוא אחת הדמויות הבודדות שיוצגו באחד מסרטי ההמשך בעוד שדמותו של בנה, בגילומו של דילן מינט, נקרא ווס כמחווה לקרייבן. עם יציאתו לאקרנים בינואר, הסרט הכניס למעלה מ-140 דולר מיליון בעולם וזוכה לשבחים על ידי המבקרים כמי שמכבד את מורשתו של קרייבן ומציע מטא-פרשנות מהורהרת על סרטי אימה, כאשר חלק מכנים אותו הטוב ביותר מבין סרטי ההמשך של "צעקה".
חיים אישיים

שלטון פגשה את המפיק בו פלין (אנ') על הסט של "נער הבועה" בשנת 2000 והתחתנה איתו ביולי 2001. בתם הראשונה, ווסט פלין, נולדה ב-6 בספטמבר 2009. רובי ז'אן פלין, בתם השנייה, נולדה ב-1 במאי 2012.
ב-1 במאי 2010, שלטון נעצרה בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול ושוחררה לאחר שהפקידה ערבות. האישום בוטל ונגזרו עליה קנס ומאסר על תנאי.