stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפי מרציאנו
פרסים > סרטוני טיקטוק

בשנת 2020 התיאטראות בישראל נסגרו בהשפעת מגפת הקורונה ושחקנים היו בחופשה ללא תשלום ארוכה. מרציאנו התחיל להעלות סרטוני ליפ סינק קצרצרים לאפליקציית טיקטוק, שהפכו ויראליים. עוד קודם נהג להקליט סרטוני טיקטוק עם חבריו טל קלאי ("טלולה בונט") ואור סולטני, וחברים אחרים מאחורי הקלעים של תיאטרון הבימה. הוא הקליט ליפ סינק עם אודיו מסרטונים שהורים צילמו בהם את ילדיהם בשיחות משעשעות. הסרטונים הופצו בקבוצת הפייסבוק מאמאצחיק ובאמצעותן קיבל חשיפה ברשת.
הערות שוליים

↑  מופע האימים של רוקי – מאת ריצ'רד אובריאן – מחזור 2013
↑  הנאהבים והנעימים – מאת מוטי לרנר וישראל זמיר – מחזור 2013
↑   יאיר אשכנזי, הרשו לנו להציג: שחקני התיאטרון המבטיחים של השנה הקרובה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2016
↑  טופלה טוטוריטו - מחזה מוזיקלי, באתר תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער
↑  מאיה נחום שחל, ביקורת תיאטרון: "המאהב", הבימה, באתר כלכליסט, 14 במאי 2014
↑  מאיה נחום שחל, ביקורת הצגה: "חיזור גורלי", תיאטרון הבימה, באתר כלכליסט, 1 במרץ 2015
↑  ביקורת: "יחסים מסוכנים" - תיאטרון הבימה
↑  שי בר-יעקב, "סיפור פשוט": מחברים את עגנון למציאות העכשווית, באתר ynet, 9 באוקטובר 2016
↑  Love Love Love בתיאטרון הבימה
↑  חור בעלילה: "התקווה" לא מממשת את הציפיות
↑  דוד רוזנטל‏, גם ב"מאחורי הגדר", ליא קניג מוכיחה שוב שהיא הגדולה מכולן, באתר וואלה, 21 במאי 2019
↑  גבעת חלפון אינה עונה באתר תיאטרון הבימה
↑  "אביב מתעורר" באתר הבימה
↑  בוסתן ספרדי 2021 באתר תיאטרון הבימה
↑  המלט 2021 באתר הבימה
↑   מאי פלטי, אלימות היא קודם כל שפה, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2018
↑  אתר פסטיבל ITSelF
↑  רון שוורץ, ‏סיכום טקס פרסי התיאטרון: "פרס השחקנית" הולך ל...מירי רגב, באתר גלובס, 21 ביוני 2015
↑  פרסי הבימה לשחקנים, יוצרים ולעובדים מצטיינים
השער התשיעי

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  מועדון דיומא
 בימוי:  רומן פולנסקי 
 הופק בידי:  רומן פולנסקי
 תסריט:  אנריקה אורביסו, רומן פולנסקי, ג'ון בראונג'ון 
 עריכה:  הרווה דה לוז
 שחקנים ראשיים:  ג'וני דפ   לנה אולין   פרנק לנגלה   ג'יימס רוסו   ג'ק טיילור   עמנואל סנייה
 מוזיקה:  ויצאק קילאר
 צילום:  דריוש ח'ונג'י 
 מדינה:  פורטוגל פורטוגל   ספרד ספרד   צרפת צרפת   ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Canal+ 
 חברה מפיצה:  Artisan Entertainment (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 באוגוסט 1999 (צרפת)
 משך הקרנה:  133 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן
 תקציב:  38 מיליון דולר
 הכנסות:  58.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   ninethgate
 דף הסרט ב־IMDb
 
השער התשיעי (באנגלית: The Ninth Gate) הוא סרט מתח משנת 1999 שבוים על ידי רומן פולנסקי, בכיכובו של ג'וני דפ. הסרט שהופק בשיתוף פעולה בינלאומי בין ארצות הברית, פורטוגל, צרפת וספרד, מבוסס חלקית על הרומן מועדון דיומא של הסופר ארתורו פרס-רברטה. ב-25 באוגוסט 1999, נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בסן סבסטיאן שבספרד. למרות כישלונו הביקורתי והמסחרי של הסרט בצפון אמריקה, הסרט נחל הצלחה כלכלית ברחבי העולם לאחר שגרף 58.4 מיליון דולר לעומת תקציב של 38 מיליון דולר.
תקציר העלילה

דין קורסו הוא סוחר ומומחה לספרים נדירים. מיליונר בשם בוריס בלקן יוצר איתו קשר ואומר לו כי הוא רכש את הספר "על תשעת השערים לממלכת הצללים" שנכתב במאה ה-17 בידי הסופר אריסטיד טורקיה. ישנם שלושה עותקים בלבד לספר ובלקן יודע היכן הם נמצאים. הוא מבקש מקורסו להשוות את שלושת העותקים ולקבוע מי מבניהם הוא המקורי. במהלך מסעו צולל קורסו לעולם אפל ופוגש דמות מסתורית אשר עוזרת לו. קורסו לא מפסיק לחפש את הספר האמיתי גם כאשר בעלי הספרים האחרים נרצחים באכזריות בידי בלקן. קורסו ובלקן מאמינים כי הספר יפתח שער אל ממלכת הצללים.
צוות שחקנים

ג'וני דפ – דין קורסו
לנה אולין – ליאנה טלפר
פרנק לנגלה – בוריס בלקן
עמנואל סנייה – הבחורה
ג'יימס רוסו – ברני רוטשטיין
ג'ק טיילור – ויקטור פרגאס
אלן גארפילד – וויטקין
ברברה ג'פורד – הברונית פרידה קסלר
ווילי הולט – אנדרו טלפר
קתרין בנגיגי – השוערת
הקונגרס הלאומי (סין)

| --- | --- |


 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 תקופת הפעילות:  1921–הווה (כ־103 שנים) 
 קואורדינטות:  39°54′12″N 116°23′15″E﻿ / ﻿39.90333333°N 116.3875°E﻿ / 39.90333333; 116.3875
 he
 
כינוס הקונגרס הלאומי ה-18. 2012
הקונגרס הלאומי (מנדרינית: 中国共产党全国代表大会) הוא הגוף העליון במפלגה הקומוניסטית של סין, מפלגת השלטון ברפובליקה העממית של סין. הקונגרס מתכנס פעם בחמש שנים (בעבר היו מרווחים ארוכים בין כל קונגרס, אך מאז הקונגרס התשיעי בשנת 1969, הם מתכנסים באופן סדיר כל 5 שנים).
לפי חוקת המפלגה, הקונגרס לא יכול להידחות אלא אם כן מתקיימים "תנאים יוצאי-דופן". קונגרס יכול להיערך לפני התאריך המתוכנן אם הוועדה המרכזית של המפלגה מחליטה על כך, או אם שליש מארגוני המפלגה ברמה המחוזית מבקשים זאת. תחת שלטון מאו דזה-דונג, נציגי הקונגרס מונו, אך מאז שנת 1982 נציגי הקונגרס נבחרים.
בקונגרס הלאומי החמישה-עשר בשנת 1997, למשל, כמה מבני או בנות בכירי מפלגה לא צלחו בניסיון להיבחר לוועדה המרכזית ה-15; ביניהם היו צ'ן יואן, וואנג ג'ון ובו שי-לאי. הבחירות לנציגי הקונגרס נערכות באופן חשאי. למרות זאת, הגישה לתפקידים מסוימים אינה באמצעות הצבעה; במקום זאת, הוועדה המרכזית "ממליצה" בחירות מסוימות לכלל הבוחרים. האנשים המומלצים הם בדרך כלל חברים בכירים בהנהגת המפלגה, או אורחים מיוחדים. לדוגמה, בקונגרס הלאומי החמישה-עשר, 60 מושבים ניתנו לחברים שהצטרפו למפלגה לפני שנת 1927 וכמה מהם ניתנו לחברים היוצאים מהוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת (CCDI) ה-15 ולחברי הוועדה המרכזית ה-15.
פגישות הקונגרס נערכות בהיכל העממי הגדול שמול כיכר טיין-אן-מן, בבייג'ינג.
רקע

הקונגרס מאשר רשמית את החברות בוועד המרכזי, גוף המורכב ממקבלי ההחלטות הבכירים במפלגה, במדינה ובחברה. אולם בפועל, רק מעט מועמדים ממושבים פתוחים מועמדים לחברות בוועד המרכזי, מה שמגביל את תפקידו של הקונגרס בתהליך הבחירה לביטול מועמדים מאוד לא פופולריים. בכל מחזור של חמש שנים של הקונגרס העממי הלאומי יש גם סדרה של מליאות של הוועד המרכזי, שמאז אמצע שנות ה-90 מתקיימות פחות או יותר באופן קבוע פעם בשנה.
מאמצע שנות ה-80 ועד סוף שנות ה-2010, המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) ניסתה לשמור על רצף חלק ומסודר ולהימנע מפולחן אישיות, על ידי שינוי גדול בכוח אדם כל עשר שנים בקונגרסים זוגיים של מפלגות ועל ידי קידום אנשים כהכנה לשינוי הזה בקונגרסים בעלי מספר אי זוגי. בנוסף, כשאנשים בדרג העליון של המפלגה פורשים, יש אפשרות לחברי המפלגה הצעירים להתקדם. מכאן שקונגרס המפלגה הוא זמן של עירוב כוח אדם כללי ושיאו של משא ומתן הכולל לא רק את ההנהגה הבכירה אלא למעשה את כל העמדות הפוליטיות המשמעותיות בסין. בגלל מבנה הפירמידה של המפלגה וקיומם של חובת פרישה בהגעה לגיל פרישה, פקידים שאינם מקודמים בקונגרס מפלגתי צפויים להגיע לסוף הקריירה הפוליטית שלהם.
הנציגים לקונגרס נבחרים רשמית מארגוני מפלגות עממיות. ישנה מערכת של בחירות מדורגות שבהן רמה אחת של המפלגה מצביעה עבור הצירים לדרג הגבוה הבא. עבור הקונגרס הלאומי, הנציגים נבחרים על ידי הקונגרסים המפלגתיים ברמה המחוזית של המק"ס או היחידות המקבילות להם, בתהליך בחירה הנבדק ומפוקח על ידי מחלקת הארגון של המפלגה לפי הנחיות הוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
חברי קונגרס בולטים מאובטחים על ידי לשכת הביטחון המרכזית של סין כמו יתר מנהיגי המדינה.
אחריות

בחירת הרשויות המבצעות והמחוקקות של המפלגה, שמיוצגות על ידי הוועדה המרכזית;
בחירת הרשות השופטת של המפלגה, המיוצגת על ידי הוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת;
בחינת דו"חות הוועדה המרכזית היוצאת;
בחינת דו"חות הוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת היוצאת;
דיון ויישום של מדיניות המפלגה;
תיקון החוקה המפלגתית
עם זאת, נדיר שהנציגים יתדיינו בנוגע לסוגיות באופן מעמיק בקונגרס עצמו; רוב הדיונים נערכים לפני הקונגרס, בתקופת ההכנה לקונגרס עצמו.
אחריות חשובה של הקונגרס היא בחירת מנהיג המפלגה, הלא הוא המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין, הנבחר מדי חמש שנים. אין מגבלה על מספר הקדנציות, ומנהיג המפלגה יכול להיבחר מספר פעמים, כפי שקרה עם מאו דזה-דונג ושי ג'ינפינג.
הערות שוליים

↑  "透视中共十七大"党内民主选举"" (באנגלית בריטית). 2006-11-20. נבדק ב-2022-10-16.
↑  17th CPC National Congress, www.chinadaily.com.cn
↑  Press Center for the 19th National Congress of the CPC--People's Daily Online, 19th.cpcnews.cn
↑  Buckley, Chris (2022-08-30). "China Sets Key Communist Party Congress for Mid-October". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-10-16.
בלומסברי

| --- | --- |

כיכר בלומסברי בדרום השכונה
 מידע
 עיר:  לונדון
 תאריך ייסוד:  1660 (כיכר בלומסברי)
 על שם:  ויליאם דה בלמונד
 אוכלוסייה:  10,892 (2011)
 קואורדינטות:  51°31′23″N 0°07′30″W﻿ / ﻿51.523055555556°N 0.125°W﻿ / 51.523055555556; -0.125
 שכונות נוספות בלונדון
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבלומסברי(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבלומסברי(למפת וסטמינסטר רגילה) בלומסברי(למפת וסטמינסטר מוגדלת) בלומסברי
 
בלומסברי (באנגלית: Bloomsbury) היא שכונה בקצה הדרומי של רובע קמדן, במרכז העיר לונדון.
מבחינה היסטורית בלומסברי מזוהה עם תרבות, חינוך, אומנות ורפואה, כשהיא מכילה מספר מוסדות חשובים בתחומים אלו בהם המוזיאון הבריטי, יוניברסיטי קולג' לונדון והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. מעבר לכך מאופיינת השכונה במבנים רבים מהתקופה הג'ורג'יאנית ומספר רב של פארקים וכיכרות בין הרחובות, בהם כיכר ראסל וכיכר בדפורד.
היסטוריה

האדמות באזור השכונה המודרנית נקנו בשנת 1201 על ידי בעל האדמות הנורמני ויליאם דה בלמונד, השם בלומסברי נובע מעיוות השם המקורי "בלומנדיסברי"; 'אחוזתו של בלמונד'. ישנן עדויות לכך שבמקום התקיים כפר בשם "לומסברי" בתקופת ימי הביניים המוקדמים. במאה ה-14, האדמות והאחוזה נקנו על ידי המלך אדוארד השלישי אשר העניקם לנזירים קרטוסיאנים. עם תהליך פירוק המנזרים באנגליה, המלך הנרי השמיני קנה חזרה את האדמות לרשות הכתר והעניק אותם לתומאס ריוזלי, רוזן סאות'האמפטון הראשון.
אדמות בלומסברי נותרו בבעלות רוזני סאות'האמפטון ובהמשך דוקסי בדפורד, אשר החלו בתהליך פיתוח עירוני של האדמות. בתחילת 1660 החלו עבודות בנייה בכיכר בלומסברי, במהלך המאה ה-18 רוב חלקי השכונה פותחו ונבנו כאשר עד לחילת המאה ה-19 רוב השכונה כפי שהיא נראית היום הייתה בנויה.
גאוגרפיה

אף על פי שלשכונה אין גבולות רשמיים, ניתן להגדיר באופן כללי את גבולה העליון כדרך יוסטון (ה-A501) וגבולה התחתון ברחובות אוקספורד, דרך בלומסברי ודרך ת'יובלדס (רחובות הנמצאים על אותו ציר). גבולה המערבי של השכונה מזוהה עם רחוב טוטנהאם קורט, אם כי בהגדרה רחבה יותר ניתן אף לכלול את האזור עד לרחוב פורטלנד (ה-A4201). גבולה המזרחי של השכונה עובר לאורך דרך גרייז אין (ה-A5200).
לאורך גבולה הצפוני של השכונה (דרך יוסטון) נמצאות תחנות הרכבת יוסטון וסנט פנקראס, בנוסף למספר תחנות של הרכבת התחתית המשרתים מספר קווים העוברים מתחת לשכונה, בהם; תחנת כיכר ראסל (קו פיקדילי), תחנת רחוב גודג' (קו נורת'רן), תחנת הולבורן (קו פיקדילי וקו סנטרל) ותחנת דרך טוטנהאם קורט (קו סנטרל וקו נורת'רן).
אתרים בעלי חשיבות

המוזיאון הבריטי
הקולג' האוניברסיטאי של לונדון
האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה
אוניברסיטת לונדון
כנסיית ישו המלך
כיכר ראסל
ראו גם

קבוצת בלומסברי
אזור כיכר המלכה, 1787.
מפה של השכונה
תרבות להט"ב

מיצג "תרבות גאה בעם" של קבוצת פרידה קאלו מארגון הנוער תרבות במצעד הגאווה בחיפה בשדרות מוריה יוני 2023
סטונוול אין בגיי וילג' גריניץ' וילג', מנהטן, מעוטר בדגל הגאווה.
דגל הגאווה, המשמש לעיתים קרובות כסמל לתרבות להט"ב
תרבות להט"ב (לעיתים נקראת תרבות קווירית או תרבות גאה) היא תרבות המשותפת ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים וקווירים.
לא כל הלהט"בים מזדהים עם תרבות הלהט"ב. ייתכן וזה נובע ממרחק גאוגרפי, חוסר מודעות לקיומה של התת-תרבות, פחד מסטיגמה חברתית או העדפה לא להיות בתת-תרבות קווירית. התנועות קווירקור ו-Gay Shame מבקרות את המסחור וה-"גטואיזציה" הקיים של תרבות הלהט"ב.
בערים מסוימות, במיוחד באמריקה הצפונית ובממלכה המאוחדת, ניתן למצוא גיי וילג'.
תרבות הומואית

על פי הרט, עד לתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20,"הומוסקסואליות" ייחס לתרבות ההומואית: "התרבות ההומואית החדשה הזו מסמנת קשת מלאה של חיי חברה: לא רק רצונות חד-מיניים אלא הומואים, שכנים הומואים ושיטות חברתיות הומואיות המייחדות את החברה העשירה והפוסט-תעשייתית שלנו".
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התרבות ההומוסקסואלית הייתה במידה רבה תת-קרקעית או מקודדת. ההשפעה של הומואים באמריקה הייתה, בעיקר, דרך התרבות הגבוהה. דוגמה לכך ניתן לראות בסרט מ-1953, גברים מעדיפים בלונדיניות. סצנה בסרט מציג את ג'יין ראסל שרה את "Anyone Here for Love" בחדר כושר בזמן שגברים רוקדים סביבה. התלבושות עוצבו על ידי גבר, כוריאוגרף הריקוד היה גבר והרקדנים, כפי שמציין התסריטאי פול ראדניק (אנ'), "נראים מעוניינים יותר זה בזה מאשר בראסל".
לאחר שהתקיימו מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969, בערוצי החדשות המיינסטרים שודרו תמונות של גברים הומואים שמתפרעים ברחובות, תרבות גברית הומואית בקרב מעמד הפועלים, אנשים בעלי צבע, אנשי רחוב, פעילים פוליטיים רדיקליים והיפים. קבוצות כמו, החזית לשחרור להט"ב, שהוקמו בניו יורק ואגודת מאטאשין, שעוסקת בתקשורת מאז 1950, זכו לנראות רבה יותר כאשר פנו להמונים ולתקשורת בעקבות ההתקוממויות בגריניץ' וילג'. ב-28 ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה בניו יורק, שציין את תחילתן של מצעדי גאווה ברחבי העולם.
ב-1980, קבוצה של שבעה גברים הומואים הקימה את המועדון הספרותי The Violet Quill (אנ') בניו יורק. המועדון התמקד בכתיבה על החוויה ההומוסקסואלית כקו עלילה רגיל במקום קו צד "שובב" בסיפור שברובו הטרוסקסואלי. אחד מהספרים שנכתבו במועדון היה הרומן A Boy's Own Story (אנ') של אדמונד וייט (אנ'). ברומן, וייט כותב כמספר הומופילי צעיר שגדל עם אב מושחת ומרוחק, שלומד הרגלים רעים מאביו הסטרייט, ומיישם אותם בחייו ההומוסקסואלים.
סלבריטאיות, כגון לייזה מינלי, ג'יין פונדה ובט מידלר, בילו חלק ניכר מזמן החברתי שלה עם גברים הומואים עירוניים, בעוד סלבריטאים, כגון אנדי וורהול, היו פתוחים לגבי מערכות היחסים שלהם. יציאות מהארון ברמה כזו הייתה מוגבלת לאזורים העירוניים הגדולים והמתקדמים ביותר (כגון ניו יורק, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, בוסטון, פילדלפיה, סיאטל, שיקגו, דאלאס, יוסטון, אטלנטה, מיאמי, וושינגטון די. סי. וניו אורלינס). עם זאת, מספר ידוענים נוספים יצאו מהארון מאחר שחלו באיידס (בזמנו: "הסרטן ההומוסקסואלי").
אלמנטים המזוהים יותר עם גברים הומואים מאשר עם קבוצות אחרות כוללים בין היתר:
הופעתם של גיי אייקונים מתרבות הפופ, כמו בריטני ספירס, מדונה, מריה קארי, ביונסה, ג'ודי גרלנד, שר, דונה סאמר, ליידי גאגא, קשה, קיילי מינוג ודיאנה רוס.
היכרות עם היבטים של חיים רומנטיים, מיניים וחברתיים הנפוצים בקרב גברים הומואים (למשל, פופרס, קאמפ, פאג האג).
ישנן מספר תת-תרבויות בתרבות הגברית ההומוסקסואלית, כגון דובים, צ'אבים (אנ'), לת'ר וסאדומאזוכיזם. המבקר מייקל מוסטו סבר כי: "אני מבקר חריף של הקהילה הגאה כי אני מרגיש שכאשר יצאתי מהארון לראשונה חשבתי שאכנס לעולם של אי-התאמה ואינדיבידואליות, ובצדק התברר שזהו עולם של שיבוט בצורה מסוימת. גם שנאתי את כל העניין הפשיזם של הגוף שהשתלט על ההומואים במשך זמן רב."
כחלק מהתרבות קיים אף סלנג להט"בי. השימוש בלשון דיבור זו אינו חורג בדרך כלל מגבולות הקהילה הגאה, ומשמש כאמצעי לבידול מהאוכלוסייה הכללית. ככל עגה, גם הסלנג הלהט"בי כולל המצאת מילים חדשות שלא קיימות במשלב התקני, וכן ייבוא של מילים משפה אחרת. הסלנג הלהט"בי בכל מדינה הוא תלוי תרבות. בשפה העברית, לדוגמה, הוא כולל מונחים שחלקם יובאו, למשל, מערבית ואף מיידיש.
תרבות הומואית > זוגיות

מספר מחקרים בארצות הברית מצאו כי רוב זוגות הגברים ההומואים נמצאים במערכות יחסים מונוגמיות. מחקר מייצג בארצות הברית מ-2018 מצא כי ל-32% מהזוגות הגברים הומואים יש מערכת יחסים פתוחה. במחקר שנערך על ידי קולין הופ על 566 זוגות הומואים מאזור מפרץ סן פרנסיסקו במימון המכון הלאומי לבריאות הנפש (אנ') מצא כי 45 אחוזים מהם היו במערכת יחסים מונוגמית. השחקן הגאה ניל פטריק האריס ציין כי: "אני חסיד גדול של מערכות יחסים מונוגמיות ללא קשר למיניות, ואני גאה על האופן בו המדינה ממשיכה בכיוון".
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, שון מרטין (אנ') יצר את רצועת הקומיקס דוק וריידר. הקומיקס הציג זוג הומואים המתגוררים בגיי וילג' (או בקרבתו) בטורונטו, קנדה. אף על פי שהקומיקס היה בעיקר הומוריסטי, הקומיקס התייחס לפעמים לנושאים כמו בריונות והטרדות נגד להט"ב, HIV ואלימות במשפחה.
מחקר אוסטרלי שנערך על ידי רופי וולינג ב-2016 גילה כיצד גברים הומואים מגיעים להיפר-סקסואליות. המשתתפים דיווחו כיצד גברים אחרים יניחו אוטומאטית שלכל אינטראקציה מינית איתם, יש מניע מיני. עם זאת, אם יובהר למשתתפים שלא היה מניע מיני, הם ירגישו הדרה חברתית, ואי אפשרות להשיג אהבה אפלטונית. אחד המשתתפים דיווח על תחושות זרות והתעלמות על ידי אנשים, שלא מחשיבים אותו כמושך מינית. חזקה וגישה זו של היפר-סקסואליות פוגעות, שכן היא כופה אידיאלים קבועים מראש על אנשים, שלאחר מכן נידונים אם אינם עומדים בהם.
תרבות הומואית > תרבות וקהילה מקוונות

קיימים מספר אתרים חברתיים מקוונים לגברים הומואים. בתחילה, אתרים אלו התרכזו במגע מיני או בעוררות מינית. ישנם אתרים שאוסרים על העלאת תוכן מיני מפורש. כמו כן, בעשור השני של המאה ה-21, הוקם אתר קופונים מקוון גאה לקמעונאים.
מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שגברים הומואים חושבים בעיקר על אתגרים משפחתיים ודתיים, במקום בהתמקדות בחיזוק מערכת היחסים עם בני זוגם. ההטבות החברתיות-לאומיות המקוונות של המשתתפים סותרות במידה רבה את המחקרים האחרונים שמצביעים על כך ששימוש מקוון עשוי להוביל לתוצאות שליליות של בריאות הנפש.
תרבות לסבית

בדומה לתרבות ההומואית, התרבות הלסבית כוללת אלמנטים מתרבות הלהט"ב, כמו כן אלמנטים ספציפיים לקהילה הלסבית. ארגוני טרום סטונוול שדגלו בזכויות לסביות וסיפקו הזדמנויות שונות ללסביות, כגון בנותיה של ביליטיס, הוקמו בסן פרנסיסקו ב-1955. חברי הארגון קיימו הפגנות פומביות, שוחחו עם התקשורת ופרסמו ניוזלטר.
התרבות הלסבית, הקשורה בעיקר ללסביות באמריקה הצפונית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, כללה פעמים רבות אירועי "נשים" גדולים, כגון פסטיבל המוזיקה של נשות מישיגן (אנ')‏ (שסגור מאז 2015) ו-Club Skirts Dinah Shore Weekend (אנ')‏. לתרבות הלסבית יש אייקונים משלה, כגון מליסה אתרידג', קיי די לאנג (בוצ'ה), אלן דג'נרס (אנדרוגינית) ופורשיה דה רוסי (פמית). מאז סוף המאה ה-20, התרבות הלסבית הייתה שזורה, לעיתים קרובות, עם הגל השני של הפמיניזם. פמיניזם בדלני היא דוגמה לתיאוריה ולפרקטיקה לסבית בזיהוי תחומי עניין ורעיונות לסביים וקידום תרבות לסבית ספציפית, בין היתר בהקמת מדינה פמיניסטית (אנ') ומוזיקה פמיניסטית (אנ')‏. קבוצות ספורט המבוססות על זהות נקשרו גם לתרבות לסבית, במיוחד לעליית קבוצות וליגות לסביות בסביבות סוף המאה ה-20. סופטבול וקבוצות אתלטיות אחרות יצרו קהילה חברתית שאיפשרו ללסביות לדחות ציפיות חברתיות גופניות, אך בדרך כלל הן נחשבו כמנותקות מפמיניזם לסבי ומאקטיביזם פוליטי.
סטריאוטיפים, משנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, של נשים לסביות הדגישו כי לסביות שייכות לאחת משתי הקטגוריות הבאות: בוצ'ה ופמית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, אנדרוגיניות, לסביות פוליטית והפרדה לסבית נהיו נפוצים יותר, יחד עם יצירת קהילות פמיניסטיות. בסוף המאה ה-20, נרשמה התעוררות מחודשת של הסטריאוטיפ בוצ'ה ופמית, והשפעות מתת-תרבויות פאנק, גראנג', ריוט גירל, אימו והיפסטר. בתחילת המאה ה-20, עליית הזהויות המגדריות הלא-בינאריות הביאה מידה מסוימת של חזרה לסגנונות אנדרוגניים, אם כי לפעמים עם כוונות ופרשנויות שונות מאשר בשנות ה-70.
תרבות ביסקסואלית

התרבות הביסקסואלית מדגישה אהבה, ללא קשר לזהות מינית או זהות מגדרית, בין היתר דרך מונוסקסיזם (פור'), מחיקה ביסקסואלית וביפוביה. ביופוביה נפוצה בקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות וההטרוסקסואליות.
ביסקסואלים ופאנקסקסואלים רבים רואים את עצמם כחלק מהקהילה הגאה, למרות כל אפליה שהם עלולים להתמודד איתה. לתרבויות הביסקסואליות, הפנסקסואליות והנוזליות המערביות יש גם תרבויות משלהן.
דגל הגאווה הביסקסואלי תוכנן על ידי מייקל פייג' ב-1998 כדי להעניק לקהילה סמל משלה, הדומה לדגל הגאווה. הפס הוורוד העמוק בראש הדגל מייצג משיכה חד-מינית. הפס הכחול המלכותי בתחתית הדגל מייצג משיכה הטרוסקסואלית. הפסים חופפים בחמישית המרכזית של הדגל ויוצרים גוון עמוק של סגול, המייצג משיכה בכל מקום לאורך הספקטרום המגדרי. יום הנראות הביסקסואלי מתרחש ב-23 בספטמבר מדי שנה מאז 1999.
תרבות טרנסית

חקר התרבות הטרנסג'נדרית והטרנסקסואלית מסתמך על התמודדות התרבויות עם זהות מינית, נטייה מינית ומגדר. למשל, בתרבויות רבות אנשים הנמשכים לאנשים מאותו המין, כלומר אלה שבתרבות המערבית העכשווית היו מזדהים כגייז, לסביות או ביסקסואלים, מסווגים כמגדר שלישי עם אנשים שהיו מסווגים כטרנסים.
במערב העכשווי, יש קבוצות שונות של אנשים טרנסג'נדרים ו טרנסקסואלים, כגון קבוצות עבור אנשים טרנסקסואלים שרוצים ניתוח להתאמה מגדרית, קבוצות של קרוס-דרסינג הטרוסקסואלים בלבד, וקבוצות של גברים טרנסים. קבוצות המקיפות את כל הטרנסג'נדרים, הן של גברים טרנסים, והן של נשים טרנסיות והן של אנשים א-בינאריים, התחילו להופיע בשנים האחרונות.
לעומת זאת, ישנם אנשים טרנסים שאינם מזדהים כחלק מתרבות ספציפית של הקהילה הטרנסית.
על פי מחקר שנערך על ידי מכון ויליאמס מ-UCLA בנושא "כמה מבוגרים מזוהים כטרנסג'נדרים בארצות הברית?", נמצא כי קיים סיכוי גבוה יותר שמבוגרים צעירים יוזדהו כטרנסים מאשר מבוגרים. ייתכן וזה נגרם כתוצאה מקבלה חדשה יותר של טרנסג'נדרים על ידי הקהילה שמאפשרת לאנשים שמזדהים כטרנסים לקבל קול גדול יותר. במחקר נמצר גם כי כ-0.7% מהמבוגרים בגילאים 18–24 מזדהים כטרנסג'נדרים, בעוד ש-0.6% מהמבוגרים בגילאים 25–64 ו-0.5% מהמבוגרים בני 65 ומעלה מזדהים כטרנסג'נדרים.
הפסים הוורודים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג נקבה, כאשר הפסים הכחולים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג זכר. הפס הלבן על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג מגדר שאינו זכר או נקבה.
תרבות טרנסית > מערכות יחסים טרנסג'נדריות

בדו"ח "נקודות מבט משני צידי הגשר? מגדר, לגיטימציה מינית וחוויות יחסים של אנשים טרנסג'נדרים" (במקור: "Views from both sides of the bridge? Gender, sexual legitimacy, and transgender people's experiences of relationships"), שנכתב לאחר שבוצע מחקר על מערכות יחסים של 1229 טרנסג'נדרים מעל גיל 18 בארצות הברית. תוצאות המחקר הראו כי אנשים טרנסג'נדרים חיזקו את רעיון ההטרונורמטיביות, כפי שניתן לראות בשיטות המגדריות והאמונות שלהם. עם זאת, קיימים אנשים טרנסג'נדרים המנסים לערער על אמונות מסורתיות מערביות בתפקידי המגדר ובהבדלים המיניים בתוך מערכות היחסים.
תרבות טרנסית > אירועים

אירועים שנתיים רבים נצפים על ידי הקהילה הטרנסג'נדרית, בין היתר בקיום מדי שנה את יום הזיכרון הטרנסג'נדרי ב-20 בנובמבר לכבוד ריטה הסטר, שנהרגה ב-28 בנובמבר 1998, בפשע שנאה נגד טרנסג'נדרים. יום הזיכרון משרת מספר מטרות:
הנצחת קורבנות של פשעי שנאה ודעות קדומות.
העלאת מודעות לגבי פשעי שנאה כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית.
כיבוד המתים וקרובי משפחתוהים.
אירוע נוסף שהקהילה הטרנסית מקיימת היא מצעד הטרנס, סדרה של צעדות, הפגנות או התכנסויות שנתיות שמתקיימות ברחבי העולם, לעיתים קרובות במהלך שבוע הגאווה המקומי. אירועים אלו מאורגנים, לעיתים קרובות, על ידי הקהילה הטרנסית, בשביל לבנות קהילה, להתמודד עם מאבקי זכויות אדם ולייצר נראות.
גאווה

מצעד הגאווה הוא מצעד שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים להט"בים את מאבקם לקבלה חברתית ועצמית, הישגים, זכויות חוקיות וגאווה.
תרבויות להט"ב אחרות

ישנן מספר תת-קהילות בתוך הקהילה הגאה, שלהן תרבויות משלהן.
תרבויות להט"ב אחרות > תרבות להט"ב אפרו-אמריקאית

בארצות הברית ובאירופה, ערים מסוימות מארחות אירועי גאווה של אנשים בעלי צבע עם דגש על חגיגת הקהילה והתרבות ההומואית השחורה. מצעדי הגאווה השחורים הגדולים ביותר בארצות הברית הם מצעד הגאווה השחורה באטלנטה (אנ') ומצעד הגאווה השחורה בוושינגטון די. סי. (אנ'). בבריטניה, מתקיים מדי שנה מצעד הגאווה השחורה בבריטניה (אנ').
תרבויות להט"ב אחרות > תנועות חברתיות ופוליטיקה

תנועות חברתיות להט"ביות הן תנועות חברתיות הדוגלות בשוויון זכויות או בשחרור הקהילה הגאה.
שמרנות להט"בית היא תנועה חברתית-פוליטית החובקת ומקדמת את האידאולוגיה של השמרנות בהקשר ללהט"ב.
תרבויות להט"ב אחרות > תרבות להט"ב בצבא

ב-2010, ביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר של צבא ארצות הברית היה צעד גדול בהכללת אנשים להט"בים בצבא, ובכך גרם לביטול הנוהג לשחרר אנשי שירות להט"בים על בסיס זהותם המינית. אף על פי שמדובר בשינוי מדיניות גדול בארצות הברית עבור אלו המזדהים כלהט"בים, טרנסג'נדרים רבים עדיין אינם נכללים בשינוי זה:
חלק מהאתגרים שהטרנסג'נדרים מתמודדים איתם לאחר ביטול המדיניות הם:
שינוי שמם בשביל להתיישר לזהותם המגדרית
שינוי הייעוד המגדרי שלהם בתיעוד רשמי וברישומים אחרים
עידוד שימוש מתאים בכינוי
קבלת שירותים רפואיים מתאימים
טרנספוביה
ביקורת

הביקורת על תרבות הלהט"ב מגיעה ממגוון מקורות. חלקם, כמו העיתונאי הגעה, מייקל מוסטו (אנ'), רואים בתרבות התאמה לקריקטורות או סטריאוטיפים המרחיקים את חברי הקהילה שנמצאים על ה-"שוליים". הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור ותנועות כמו Gay Shame טוענים כי תרבות הלהט"ב הופשטה על ידי מיעוט זעיר של אנשים קווירים מיוחסים יחסית, שמשתתפים ב-"מוסדות דיכוי" על חשבון הרוב המכריע של הלהט"בים.
בעיה נוספת היא שביסקסואליים, טרנסקסואליים, וטרנסג'נדרים חווים לחץ חברתי להזדהות כהומואים או כלסביות, ועלולים להתמודד עם נידוי ואפליה מתרבות הלהט"ב. עבור ביסקסואלים, לחץ זה ידוע בשם מחיקה ביסקסואלית. פרופסור בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, קנג'י יושינו (אנ') טוען כי: "הומואים מורידים לגיטימציה לביסקסואלים... הקהילה הלסבית וההומואית שופעת דימויים שליליים של ביסקסואלים כמושבי גדרות, בוגדים, שוטרים, ארוניסטיים, אנשים שמטרתם העיקרית בחיים הוא לשמור על 'פריווילגיה הטרוסקסואלית'".
אף על פי שקבוצות או יחידים מסוימים עשויים לסתור את זכויות הלהט"בעל סמך הדת או השמרנות החברתית, נושאי הביקורת המוזכרים להלן אינם בהכרח מרמזים על אי-תמיכה בלהט"ב.
ביקורת > פוליטיקה של זהויות

הועלתה ביקורת על כך שהקהילה הגאה מייצגת הפרדה מלאכותית, שלא על ידי מנהגים מוחשיים או זיהוי אתני. במיוחד תוויות שחברי הקהילה משתמשים בהן בכדי לתאר את עצמם משתנות מאוד. חלקם פשוט מעדיפים להזדהות כאוהבים מגדר מסוים. יש הסבורים שתפיסת הקהילה הגאה מנכרת הטרוסקסואליים, וייתכן גם, באופן מלאכותי, קבוצות מיניות או מגדריות אחרות.
הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור טוענת כי מוקד הנושא היחיד של פוליטיקה להט"בית, המתעלמת מכל ההבדלים הקבוצתיים, הוביל באופן טבעי לתנועה ולתרבות המתמקדות בצרכיהם של גברים הומואים סיסג'נדרים לבנים, בני המעמד הבינוני, שמרחיק את כל מי שלא מתאים לתיאור הזה.
ביקורת > התמקדות תרבותית במופקרות

מספר הומוסקסואליים שנמצאים במערכות יחסים מונוגמיות טוענים כי זלזול המונוגמיה של התרבות ההומוסקסואלית וקידום המופקרות פוגע במאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין. יובראג' ג'ושי טוען כי המאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין הדגישו את זהותם של הומואים להטרוסקסואלים, תוך הפרטת ההבדלים הקווירים שלהם.