הקהילה היהודית במיינדזיז'ץ פודלסקי
היסטוריה מוקדמת

ראשיתו של היישוב היהודי במיינדזיז'ץ פודלסקי (מפה ואילך תופיע כ-מזריץ') באופן כללי לוטה בערפל. לפי אחת מהמסורות המלך ולדיסלב השני יגיילו העניק ב-1390 את הכפרים סטולפנו ומזריץ' לאדם בשם אברהם כאמיעץ, שאף על פי שמו העברי, אינו מוזכר כיהודי. יש המפרשים את השם כאמיעץ כשיבוש השם חיימעס (ביידיש בן-חיים) ומכאן גם הסברה שההתיישבות היהודית התחילה בסביבות 1400. על פי סברה אחרת ראשוני המתיישבים היהודים הגיעו למזריץ' ב-1511. הם גורשו מליטא לפי חוק "Privilegia de non tolerandis Judeis" על פי חוק זה עיר או אזור שביקש שלא לכלול יהודים בתחומו, פנה לשליט, ואם הלה אישר, יהודים לא הורשו להיכנס לתחום כלל.
לפי המידע הקיים, ב-1562 היה במזריץ' רחוב יהודי, בית כנסת ששימש גם כבית ספר ובית עלמין יהודי, אולם לא ידוע מתי נוסד בית הכנסת הראשון. מזריץ' נמנית בין המקומות הראשונים בפולין שבהם הודפסו ספרים עבריים. בית דפוס שהיה קיים כבר ב-1595 ובעליו היה יעקב פולק, הועבר אחר כך לבזל, שבשווייץ. את השירותים הקהילתיים הראשונים קיבלו המתיישבים כנראה מקהילת בריסק, ולאחר איחוד פולין וליטא ב-1576 נספחו לקהילת טיקטין (מבוטא גם "טיקוצ'ין"). קהילת מזריץ' לא הסכימה למצב זה, נאבקה על עצמאותה וזכתה בה ב-1688. מזריץ שהייתה קהילה חשובה, שיגרה נציגים לוועד ארבע ארצות, ואחד מהם אף היה פרנס הוועד. מזריץ' התפתחה אט-אט כעיר יהודית. אם ב-1674 היהודים בה היוו מעוט (21% מכלל התושבים), הרי ב-1827 הם הגיעו לרוב ממשי של 65% מכלל התושבים ועם השנים משקלם הלך וגדל.
בזמן פרעות ת"ח–ת"ט (של בוגדן חמלניצקי ב-1648) הגיעו הפורעים אף לפודלסיה, ובמזריץ' נמנו יותר מ-300 קורבנות יהודים. רכוש יהודי רב נשדד על ידי הקוזאקים ועל ידי עניי העיר הלא יהודים.
במהלך המאה ה-18 הקהילה שוקמה מחדש. ב-1793 היהודים הציעו להצטרף למרד תדיאוש קושצ'ושקו (בפולנית Tadeusz Ko?ciuszko), אך קריאתם לא נענתה והמורדים אף פגעו ברכושם. ב-1815 היו יהודי העיר קורבן לעלילת דם, 11 אנשים נעצרו ורק לאחר כ-20 חודש זוכו ושוחררו. שלושה מהם נפטרו בכלא. בכל זאת בסוף 1830 בימי המרד נגד הרוסים, כאשר התנהלו קרבות בעיר, תמכו שוב היהודים בפולנים. לאחר דיכוי המרד, בתור עונש, תכננו הרוסים את שרפת כל הרכוש היהודי. רק שוחד רב ששולם על ידי סולומון צירלס, מעשירי העיר, מנע את ביצוע המזימה.
לאחר ביטול ועד ארבע ארצות ב-1764 הפכה הקהילה לגוף המתפקד באופן אוטונומי. ואחרי הסיפוח לרוסיה ב-1815 שלל השלטון כל סמכות מהקהילה, ומינה את ראשיה. במזריץ' מונו רב ושני דיינים שקבלו את משכורתם מהקהילה.
רוב יהודי מזריץ' השתייכו לקבוצת ה'מתנגדים', שלא כיישובי הסביבה שנטו רובם לחסידות. אבל בניגוד לרוב היישובים, היחסים בין הרוב למיעוט היו תקינים. אדמו"רים בעלי שם ביקרו בעיר ותקופה מסוימת אף כיהן בה הרב יחיאל מיכל היילפרין מחסידות קוזמיר. רק במאה ה־19, בימי כהונת הרב יום טוב רפאל ליפמן, שהיה מתנגד קנאי, פרצה מחלוקת חריפה בין המתנגדים לחסידים, וחרם הוטל על החסידים. מסיבה זאת נאלץ הרב לעזוב את הקהילה ובעקבות זאת היחסים חזרו למסלול הרגיל.
בין הרבנים האחרים נמנים הרב צבי הירש שכיהן בסוף המאה ה-16, הרב נתן נטע כצלנבוגן שעלה ארצה ונפטר בה ב-1689, הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין (1817–1898) שעלה לארץ, התיישב בירושלים וייסד את בית היתומים הנושא את שמו, הרב איסר שפירא (בנו של הרוב רפאל שפירא), שעלה לארץ ב-1930, גם הרבנים יצחק יעקב וכטפויגל, (1887-1978) שהיה ראש ישיבת מאה שערים, והרב שמעון יעקב הלוי (1870–1950) שהיה רב בתל אביב היו ילידי מזריץ'. בשרפה שפרצה בעיר ב-1845 בה עלו באש 300 בתים, ניזוקו גם בית הכנסת הגדול, שבנייתו החלה ב-1761 ומעריכים שהכיל כ-3,000 מקומות ישיבה, ובית המדרש שהיה מולו. בכל שנות ההתיישבות היהודית בעיר פרצו שרפות רבות שגרמו לסבל רב לאוכלוסייה בכלל וליהודים בפרט.
לאחר השרפות הופיעה מגפת הכולרה שגרמה לתמותה רבה. לפי רישומי הרוקח אייכלר, בשנת 1848 נפטרו כ-1,000 איש במשך שבועיים והעיר נותקה מהעולם, פרט לשליח הדואר שהיה מגיע, זורק את החבילות והמכתבים ובורח.