stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טליה בק
מיצירותיה

2009 - ״סודאד״ – עבור להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק.
2010 - ״ מעצמה״ - עבור להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק.
2013 – “The Botany of Desire” – בהשתתפות הרקדנים עידו בטש, יוחאי גינתון, מיכל סייפן ואריאל פרידמן, מעצבי החלל והאובייקטים מיכל צדרבאום ונועם דובר, המוזיקאי גיא שרף, מעצבת התאורה תמר אור ומנהלת החזרות מלני ברסון.
2016 - ״W״ - בשיתוף עם השחקן הפיזי הוותיק צביקה פישזון, מעצבי החלל ליטל נטע פולקמן ונדב ביגניץ, מעצב התאורה עופר לאופר, המוזיקאי גיא שרף, מנהלת החזרות מלני ברסון והדרמטורג עמיר קליגר. העבודה הופקה והוצגה במרכז כלים לכוריאוגרפיה - בת ים.
2018 - ״קולוניה״ – נוצר במסגרת פסטיבל הרמת מסך בניהולם האמנותי של איציק גלילי ומאטה מוראי. בהשתתפות מיכל גייר, נועה הן, סטפי ון בוקהובן, אחינועם חי, נעמי טורנפו, אופיר יטח, קרן לוריא פרדס, יעל סופר, ניצן שפרן. (שותפות לתהליך: נוגה אלפר, ירדן ברקת, יעל וכמן, תמר קיש, לילך שוורץ, ליהי שוכוטוביץ' ומאי שפיר), המוזיקאי גיא שרף, מעצב החלל זוהר שואף, מעצבת התלבושות אביה בש, מעצב התאורה אורי מורג, מנהלת החזרות מלני ברסון והדרמטורג עמיר קליגר. גרעין ראשוני מתוך העבודה נוצר והוצג במסגרת ״המסלול להכשרת רקדנים״ של תל אביב-יפו בניהולם האמנותי של אופיר דגן ונעמי פרלוב 2018.
2019 - ״Esters" - נוצר במסגרת פסטיבל הרמת מסך בניהולם האמנותי של איציק גלילי ומאטה מוראי. בהשתתפות טליה בק ומיכל סייפן, מעצב החלל זוהר שואף, מנהלת החזרות מלני ברסון ומעצב התאורה נדב ברנע.
2020 - ״HHH״ – יצירה לשמונה גברים, כחלק מהערב המשותף ״גרלנדה״ בביצוע להקת המחול אנסמבל בת שבע ובניהולה האמנותי של גילי נבות. מוזיקה מקורית: גיא שרף ופלורה (לירון משולם), עיצוב תאורה: אבי יונה בואנו (במבי).
2021 - "Absert" – נוצר במסגרת פסטיבל מחול שלם בניהולה האמנותי של רייצ׳ל ארדוס. הסולו בביצועה של בק עצמה עסק במחקר של מופעי כעס. עיצוב חלל: טליה בק, עיצוב תאורה ואובייקטים: עופר לאופר, ניהול חזרות: מלני ברסון.
2022 - "The Moon is A Girl with the Sun in her Eyes" – נוצר במסגרת פסטיבל הרמת מסך בניהולם האמנותי של דנה רוטנברג ועודד גרף. דואט בביצוע טליה בק ואיתי דורון. עריכה מוזיקלית: מלני ברסון וגיא שרף, עיצוב תאורה: יאיר ורדי, עיצוב במה: טליה בק, עיצוב תלבושות: טליה בק וורוניקה שור, ניהול חזרות: מלני ברסון.
2024 - עבודה חדשה במסגרת תוכנית שהות האמן של מרכז כלים לכוריאוגרפיה בבת ים, הצצה לטרילוגיה בהתהוות: ABSERT / THE MOON IS A GIRL WITH THE SUN IN HER EYES / THE STATUE SAYS I CAN’T BREATHE. מופע טרום הבכורה נערך בחודש פברואר 2024.
2024 - במהלך אפריל תעלה עבודה חדשה של בק, בשם "Take the Stage", בהפקת ובביצוע להקת המחול Pfalztheater Kaiserslautern, בגרמניה.
לימודים והישגים

סיימה בהצטיינות במגמת המחול של התיכון לאמנויות תלמה ילין.
בשנת 2005 החלה את לימודי התואר הראשון בחוג לפילוסופיה ובתוכנית הרב תחומית באמנויות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2010 זכתה פרס שרת התרבות והספורט ליוצרת צעירה בתחום המחול.
בשנת 2018 סיימה את התואר השני בתוכנית לכוריאוגרפיה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2021 החלה את לימודיה בתוכנית להסבת אקדמאים של בית החולים לאחיות שיינבורן באיכילוב.
הערות שוליים

1 2   שיר חכם, מה הקשר בין מחול, תשוקה ובוטניקה?, באתר הארץ, 25 ביולי 2013
1 2  ראשם סודאד - ומארחים את טליה בק בבכורה עולמית, באתר הספרייה הלאומית
1 2  שלי קלינג, ‏החיים בתוך קופסת צעצועים משוגעת, באתר גלובס, 3 בינואר 2011
1 2  צבי גורן, טורוס- חוויה מיוחדת, באתר הבמה, ‏12 בדצמבר 2010
↑  צבי גורן, "W" - שיר-מחול, באתר הבמה, ‏10 בינואר 2016
↑  אורה ברפמן, נבחרי אתר 'ריקודיבור לשנת 2016, באתר ריקודיבור, ‏31 בדצמבר 2012
↑  אורה ברפמן, W– כוריאוגרפיה: טליה בק, ב'כלים', בת-ים, 14/3/16, באתר ריקודיבור, ‏15 במרץ 2016
↑  גלית עדות, ‏גוף ההוכחות: הכוראוגרפית שתופסת באומץ את עמדת הרקדנית, באתר מעריב אונליין, 7 בינואר 2016
↑  קולוניה מאת טליה בק, באתר עמותת הכוריאוגרפים
↑  אורה ברפמן, הרמת מסך 2019, סוזן דלל, באתר ריקודיבור, ‏18 בנובמבר 2019
↑   רן בראון, בתוכנית החדשה של בת שבע, מרוב סגנונות לא רואים את היער, באתר הארץ, 27 באפריל 2021
↑  Talia Beck interviewed by Rachel Erdos, youtube, ‏Dec 9, 2020
↑   רן בראון, האם היצירות בפסטיבל "מחול שלם" מבשרות על עידן פוסט קורונה במחול?, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2020
↑  מידע על מופעי הטרום בכורה של הפרויקט, בעמוד הפייסבוק של מרכז כלים לכוריאוגרפיה
טביעת הספינה מוגושואיה

טביעת הספינה מוגושואיה (ברומנית: Catastrofa navei Mogoșoaia) התרחשה בבוקר של 10 בספטמבר 1989, כששיירה בת שש דוברות בולגריות, שהובילו מחצבי ברזל, וספינת הדחף Petar Karamincev התנגשו בספינת הנוסעים הרומנייה "מוגושואיה" והטביעו אותה בדנובה, אחרי גאלאץ, במקום הקרוי "נפתול החתולה" (Cotul Pisicii (רומ')), שם מגיע עומק הדנובה ל-20 מטר.
ב-10 בספטמבר 1989, "מוגושואיה", שנבנתה ב-1975, הייתה אמורה לצאת להפלגה מגאלאץ אל כפר הדייגים "גרינדו" (רומ') (לשעבר "פיזיקה", המילה הרומנית ל"חתולה" ומכאן שם הנפתול) בשעה 8:00 בבוקר, אך רב החובל, יון פוסטולקה, עיכב את היציאה בגלל ערפל כבד. כעבור עשר דקות התפזר לפתע הערפל והספינה יצאה לדרך. "מוגושואיה" נועדה לשאת 160 נוסעים, אך באותו היום מספר הנוסעים על סיפונה היה מעל 200, בנוסף לאנשי הצוות. מנגד הגיע השיירה הבולגרית, שמסלולה חתך את מסלול מוגושואיה וכתוצאה מכך נפגעה מוגושואיה פגיעה קשה וגרמה לשקיעתה תוך זמן קצר ביותר. באסון טבעו 213 נוסעים ותשעה אנשי צוות. 15 נוסעים ואיש צוות אחד ניצלו.
יאנה קלמן

| --- | --- |

יאנה קלמן, 1996
 לידה:  18 במאי 1974 (בת 50) סיביר, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מלכת היופי של ישראל (1995)
 
יאנה קלמן (נולדה ב-18 במאי 1974) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1995.
ביוגרפיה

יאנה קלמן נולדה בסיביר שברוסיה הסובייטית דאז. היא אחות בהכשרתה. בגיל 18 עלתה לישראל יחד עם אביה והתקבלה לעבוד במחלקה האונקולוגית במרכז הרפואי תל אביב. בשנת 1995 זכתה בתחרות מלכת היופי של ישראל, לפני סגניתה מירי בוהדנה. עבדה כדוגמנית מסלול וצילום. הגישה תוכנית אקטואליה בשפה הרוסית בערוץ 33, היום עובדת כאחות חדר ניתוח.
בשנת 2006 עברה קלמן ניתוח להוצאת גידול ממוחה.
קלמן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה הישרדות איי קמרינס שעלתה לשידור בפברואר 2011. היא הגיעה לשבט המאוחד והייתה המודחת ה-13 והמושבעת הרביעית.
קלמן נשואה לדור זילברג, עורך דין וד"ר לנוירוכירורגיה, בנו של הבמאי יואל זילברג, ולהם שתי בנות ובן, אחת הבנות היא השחקנית אלכס זילברג, הבת השנייה היא סטפני זילברג, והבן אדם זילברג.
טליה הופמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בת 45 בערך) הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת חיפה  מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר 
 
טליה הופמן (נולדה ב-1979) היא אמנית ישראלית העוסקת באמנות בתחומי קולנוע, וידאו, פרפורמנס ומחקר.
ביוגרפיה

הופמן נולדה בשנת 1979 בגרמניה. היא חיה ועובדת בשכונת שפירא בתל אביב וחיה בזוגיות עם עפרי עומר גסק.
הופמן עוסקת באמנות בתחומי קולנוע, וידאו, פרפורמנס ומחקר. להופמן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני בהצטיינות באמנות מאוניברסיטת חיפה, שם היא גם מלמדת מאז שסיימה את לימודיה. הופמן בוגרת תוכנית העמיתים "אמנים לשינוי חברתי" של בית הספר מוסררה בירושלים.
בשנת 2015 החלה הופמן את עבודת הדוקטורנט שלה בתוכנית PhDArts, תוכנית דוקטורט בין-לאומי עם ודרך אמנות של אוניברסיטת ליידן ובית הספר לאמנות בהאג, הולנד. בשנת 2020 סיימה את התואר עם העבודה "Guava, a conceptual platform for art-actions", במטרה ליצור טכניקות החוקרות את הקונפליקט בו היא מתקיימת כאומנית.
עבודותיה הוצגו במוזיאונים, גלריות ובפסטיבלים בישראל ומקומות אחרים בעולם, וביניהם ביתן הלנה רובינשטיין, גלריית בית הגפן, פסטיבל הקולנוע ירושלים ופסטיבל לאמנות וידאו בקהיר.
הופמן יוזמת ומפתחת תוכניות לשינוי חברתי ופוליטי תוך שימוש באמנות ובקולנוע, בעשייה המערבת תושבות ותושבים מקומיים מקהילות שונות ויזמה את התוכנית "كان ועכשיו", תוכנית מחקר שנתית למעורבות חברתית פוליטית של אמניות בסביבת חייהן.
החל מ-2015 הופמן מרצה בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה בתחומי הווידאו, הפרפורמנס והמחקר דרך אמנות. לצד סרטיה ועבודותיה שהוצגו במוזיאונים, תערוכות ופסטיבלים בישראל וברחבי העולם, יזמה וניהלה את "קולנוענע" מיזם המקים פגישות קולנוע קהילתיים בשיתוף תושבות/ים במקומות בהם אין בתי קולנוע. בנוסף הדריכה וליוותה קבוצות רבות לשילוב אמנות וקולנוע בקרב קהילות שונות. הגלריה בבית-הגפן מרכז תרבות ערבי - יהודי, מתמקדת בעשייה ובמחקר של תרבות מקומית ואזורית. הגלריה פועלת כמרחב לאמנות עכשווית המעודד וחושף אמנים ואוצרים מקומיים ובינלאומיים יחד עם פיתוח פרויקטים ארוכי טווח במרחבים ציבוריים שונים. התוכנית פותחה בשנת 2017 בשיתוף עם שרון פוליאקין וקבוצת בוגרות מאוניברסיטת חיפה ובתמיכת המרכז לאמנות ומחקר מעמותה בירושלים.
ביוגרפיה > גויאבה

התערוכה "גויאבה", אותה אצרה קבוצת סלה-מנקה, היא פלטפורמה לפעולות אמנות הבוחנות את האפשרות לפתוח את המזרח התיכון לתנועה, ומתרגלות דמיון פוליטי דרך סרטים, פרפורמנס, פעולות השתתפותיות ומחקר. החללים התת-קרקעיים בבית הנסן הפכו בתערוכה למקום בו התקיימו העבודות שעשתה במסגרת הפלטפורמה. הצופים הוזמנו להרגיש, לחשוב ולפעול. בתערוכה הוצגו שלושה סרטים קצרים, ארכיון רדיו ואסופת ריחות. הופמן נכחה בתערוכה כמעט כל יום. פעם בשבוע הפיקה ריחות, ובימים אחרים היו שידורי רדיו בלייב מהאולפן שבתוך התערוכה. בימים נוספים הייתה מתכנסת קבוצת לימוד.
"גויאבה جوافة" (2014) - שתי דמויות צועדות מיפו–תל אביב לביירות. הן מחפשות את דרכן אל עתיד אחר: האחת מנסה לזכור תוך כדי הליכה, ואילו האחרת מנסה לשכוח. בין הזיכרון לשכחה הן מצליחות להמשיך לצעוד יחד. השביל שבו הן צועדות סומן, במקביל לעשיית הסרט, גם בשטח הפיזי ממש וגם באמצעות אתר אינטרנט ובו שבלונות לסימון דרכים. המבקרים באתר מוזמנים להוריד את השבלונות ולהשתמש בהן כדי לסמן מחדש את הדרכים בין יפו–תל אביב לביירות. השביל הממשי והשביל הנשכח, וכן הליכתן של הדמויות בסרט, היו לנקודת הפתיחה של הפלטפורמה. דרכה התגלו אופנים שונים של חיפוש, רצון, דחף ותקיעות בניסיון לקיים כאן מרחב פתוח לתנועה.
"שמה شامْ" (2016) - משאית חונה בשביל בשפלת יהודה. במהלך 24 שעות נערמים על גבי המשאית אנשים וחפצים. הדמויות מדברות ערבית ועברית לחלופין ושרויות בין עבר מיטשטש לעתיד נסתר מעין. כולן מבקשות להגיע למקום אחר, פיזית ותודעתית.
"קרב יום قرّب اليوم" (2018) - מתרחש בצפון-מזרח הגולן, בשעת עלות השחר. הדמות היחידה בסרט עוברת מהלילה אל היום דרך מבנה רב קומות וחדרים ששימשו בעבר את ראש מפקדת מחוז קונייטרה הסורית. היום המבנה עומד נטוש ושבור ומשקיף על חורבות העיר קונייטרה. גם בסרט הזה הצופים מלווים דמות ברגע מעבר נעדר אחיזה.
ביוגרפיה > לעסתי בשבילך

הופמן, שהנחתה בבית לאמנות ישראלית את הקורס "מה הטעם: אוכל, אכילה ואירוח באמנות המקומית", פיתחה גם פרויקט תאטרלי ברוח ימים אלו: "לעסתי בשבילך" - סדרת פעולות הבוחנות את מושג ההזנה, דרך תצורות שונות של מחקר, ארוחות פרפורמנס ומיצב. לאחר חודשים של ריחוק פיזי, חשש והימנעות מהעברת חיידקים ווירוסים, בזמן מגפת הקורונה, ארוחת הפרפורמנס חותרת למגע ובוחנת מחדש את הרגעים בהם נוכל לחלוק את כל מה שעובר בינינו. הסדרה מתחקה אחר יחסי הכוחות השונים המגולמים בקשרים כגון יסודות תשוקה, עינוג וחמלה לצד הסדרה, פיקוח, כפייה והכנעה.
פרסים ומלגות

2007 - מלגה לשינו חברתי של בית הספר לאומנות מוסררה
2011–2012 - עידוד עבודה בקהילה של משרד התרבות
2017–2020 - מלגה על שם Stichting de Zaaier
2018–2020 - פרס עידוד ועבודה בקהילה של משרד התרבות
הערות שוליים

↑  Hagit Peleg Rotem, מה קורה // טליה הופמן, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2018-10-26
1 2  Thalia Hoffman, thalia hoffman * film art (באנגלית אמריקאית)
↑  טליה הופמן | בית לאמנות ישראלית, באתר לימודי אמנות, קורסים באמנות, לימודי אוצרות | בית לאמנות ישראלית
↑  ד"ר טליה הופמן - הפקולטה למדעי הרוח I אוניברסיטת חיפה I החוג לאמנות יצירה, באתר artcreat.haifa.ac.il
↑  ד"ר טליה הופמן, באתר מרכז אדמונד דה רוטשילד
↑  קול קורא לאמניות/ים, באתר www.beit-hagefen.com
1 2  mamuta art & research center | טליה הופמן "גויאבה"
↑  בית לאמנות ישראלית, באתר www.facebook.com
↑  תיאטרון הבית, תיאטרון הבית - רק ארבעתנו - לעסתי בשבילך | טליה הופמן, באתר תיאטרון הבית
טליה טריינין

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בת 64 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  דניאל מינץ 
 
טליה טריינין (נולדה ב-1960) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בניו יורק לדורה ולד"ר שמעון טריינין, רופא. בת למשפחת טריינין שמוצאה מלטביה ושהיגרה לארגנטינה בתחילת המאה ה-20. דודה היה פרופסור נתן טריינין, שכיהן כנשיא האגודה למלחמה בסרטן.
בילדותה התגוררה בארגנטינה, וב-1972 עלתה עם משפחתה לישראל.
בשנים 1978–1985 למדה רישום קלאסי וציור בשמן אצל הצייר ישראל זוהר, וצבעי מים אצל אהרון אפריל.
ב-1992 סיימה תואר שני בספרות אנגלית בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומ-2003 היא בעלת תואר דוקטור לספרות אנגלית מאוניברסיטה זו. טריינין לימדה מ-1997 באוניברסיטה העברית קורסים בתחום שירה וכתיבה בחוג לאנגלית, וקורס בכתיבה אקדמית באנגלית לדוקטורנטים מצטיינים. ב-2012 היא לימדה באקדמיה לאומנות בצלאל. מ-2005 היא גם עובדת כעורכת ספרותית באנגלית.
בשנים 1996–2000 הייתה אוצרת האמנות של בית "אינטראמריקה" בירושלים.
טריינין הציגה מעבודותיה בתערוכות רבות, ובהן תערוכות יחיד, בישראל ובמוזיאונים וגלריות ברחבי העולם, בין השאר במדריד, ריגה ודורטמונד (גרמניה).
ב-2009 פורסם ספרה "The Quest for Wholeness in Four Bildungsromane" (הוצאת Verlag).
ב-2007 כתבה והפיקה את סרט הוידאו ארט של הבמאית אלנה קנטי, "City Dusk: Between Daydream and Nightmare" ("דמדומי עיר: בין חלום בהקיץ לחלום בלהות"), המציג רצף ציורים של ערים רבות, או של עיר אחת (סמטאות, בניינים ועוד), ומבטא מרכיבים של חוויה עירונית, לעיתים נוסטלגית, לעיתים רצופה אירועים דרמטיים.
משפחתה

נשואה לאדריכל דניאל מינץ ואם לשלושה. מתגוררת בירושלים.
תערוכות יחיד

1992, 1990 - גלריית שומאכר לאמנות יפה, דורטמונד, גרמניה
1992 - ציורים בתערוכה הקבועה בגלריית ג. מילר, דורטמונד, גרמניה
1996 - הברית הצרפתית של ירושלים ואינטראמריקה, ירושלים
1997 - תיאטרון ירושלים
2004 - איגוד האדריכלים של לטביה, ריגה, לטביה
2004-5 - המוזיאון להיסטוריה ואמנות בדאוגבפילס, לטביה
2005 - המרכז הקהילתי ליהודי ליטא, וילנה, ליטא
2005 - גלריה נורה, ירושלים
2005 - מוזיאון העיר לייפאיה, לטביה
2006 - מרכז תרבות גלילאו, מדריד, ספרד
2006 - המוזיאון לאמנות מודרנית, סבילה, לטביה
2006 - המוזיאון לאמנות טלסי, לטביה
2010 - "מרחב טעון" - גלריה שהם, תל אביב.
תערוכות קבוצתיות

1979 - בית האמנים בירושלים (תערוכת סטודנטים)
1995 - נצרת עילית
1995 - גלריה נורה, ירושלים (תערוכת צבעי מים)
2007, 2009 - "ארכי-ארט 2", גלריית המגדלור, יפו
2010 - הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
2010 - "קוצים או מתוקים - דמותו של הצבר הישראלי" - בית צרפת, האוניברסיטה העברית בירושלים
2011 - מוזיאון יפו לעתיקות, תל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑   "City Dusk Between Day Dream and Nightmare", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279418  NLI: 987007519172105171  ULAN: 500477530  VIAF: 308268340   WorldCat (עם VIAF): 308268340
טאץ' ווד

ערך זה עוסק במחזה וסרט ישראליים. אם התכוונתם למנהג, ראו .
| --- | --- |
 בימוי:  שמוליק קלדרון
 הופק בידי:  שמוליק קלדרון – לוגוס גרופ הפקות
 תסריט:  שמוליק קלדרון
 עריכה:  עמרי צלמונה, דודי לוין
 שחקנים ראשיים:  שמוליק קלדרון
 מוזיקה:  אלי טרגן
 צילום:  יורם מילוא
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  ישראל ישראל: 2006
 משך הקרנה:  65 דקות
 שפת הסרט:  עברית עם כתוביות באנגלית
 
טאץ' ווד הוא שמם של הצגת יחיד וסרט מאת שמוליק קלדרון.
ההצגה, שבוימה בידי רותי דייכס, עלתה לראשונה ב-27 בדצמבר 1994 בצוותא תל אביב והציגה 1400 פעמים בפני למעלה מ-250,000 צופים (נכון ל-2014) בישראל ובארצות הברית.
הסרט משנת 2006, המבוסס על הצגת היחיד, הוא בבימויו ובהפקתו של קלדרון. הסרט השתתף בתחרות הדרמות ע"ש ענת פרחי בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006. הוא נעשה בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
עלילה

הסרט וההצגה מסופרים כמונולוג מפיו של קלדרון, על חודש בחייו על רקע מלחמת יום הכיפורים והשפעות המלחמה עליו. הוא נפתח בהיותו שחקן צעיר בתיאטרון חיפה, כששיחק בהצגה בשם "טיפולים אחרונים", פרי עטו של א.ב. יהושע וגילם את דמותו של חייל בשם יונתן.
משנפתחה המלחמה הוא נשלח לחזית בסיני ושירת כתצפיתן. הוא מספר על חיילים שהכיר, חוויותיו מהקרבות ואירוע טראומטי שחווה במלחמה, שגרם לו לחרדת מוות והותיר אותו הלום קרב עד היום. קלדרון הכיר במלחמה חייל בשם יונתן, הם התיידדו ושהו אחד עשר ימים ביחד. בשלב מסוים אחד משניהם היה צריך לעבור לצד השני של התעלה להמשך הלחימה. קלדרון שב הביתה, יונתן עבר לצד השני, נפצע קשה מפגיעת טנק מצרי והתעוור.
כעבור עשרים שנה שהם לא נפגשו, קלדרון ביקר את יונתן בביתו.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', 11 סרטים בתחרות הדרמות בפסטיבל ירושלים, באתר ynet, 3 ביולי 2006
טאצונוקו הפקות

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  Tatsuo Yoshida 
 תקופת הפעילות:  19 באוקטובר 1962 – הווה (62 שנים) 
 חברת אם:  טאקארה טומי 
 מיקום המטה:  מוסאשינו 
 קואורדינטות:  35°42′18″N 139°33′43″E﻿ / ﻿35.70506111°N 139.56198333°E﻿ / 35.70506111; 139.56198333 
 ענפי תעשייה:  תעשיית אנימה 
 מוצרים עיקריים:  אנימה 
  
 www.tatsunoko.co.jp
  (למפת טוקיו מוגדלת) טאצונוקו הפקות(למפת טוקיו רגילה) טאצונוקו הפקות
 
טאצונוקו הפקות (אנגלית: Tatsunoko Production) הוא אולפן אנימציה יפני אשר נוסד על ידי טאצו יושידה ואחיו קנג'י וטויוהארו.
התוכניות המצליחות ביותר שלהם אשר נערכו ודובבו מחדש כמו "ספיד ריסר" "כח ג'י", "סדרות טיים בוקאן" ו"רובוטק" נחשבים לסדרות הראשונות אשר הביאו להתעניינות בינלאומית באנימה.
אף על פי שאולפני טאצונוקו מוכרים בעיקר בסדרות הפעולה וסדרות המדע בדיוניות שלהם, רבים מסדרות הילדים שלהם כמו "בארץ הקטקטים", "סופר בוק" ו"הרפתקאות פינוקיו" זכו גם כן להפצה והכרה בינלאומית. טאצונוקו גם השתתפה בהפקת הסדרה הצרפתית היה היה - האדם.
בשנת 2008 יצא משחק וידאו לנינטנדו Wii בהפקת קאפקום, בו השתתפו גיבורים כגטצ'אמן וקאשרן ונלחמו נגד הגיבורים של קאפקום (סטריט פייטר, מגה מן וכו'). המשחק יצא רק באזור יפן ולא תורגם אפילו לאנגלית.
הפקות בולטות לאורך השנים

Speed Racer(אנ')‏ (1967)
בוב השד מהבקבוק‏ (1969)
רון הדבורון(אנ') (1970)
הרפתקאות פינוקיו (1972)
היה היה - האדם (1978–1979)
כח ג'י (1978–1982)
בארץ הקטקטים (1980)
סופרבוק (1981–1983)
הבית המעופף (1982)
היקארי המתעמלת האמנותית (1986)
החתולים הסמוראים (1990)
שלגיה ושבעת הגמדים (1991)
נאון ג'נסיס אוונגליון (1995–1996)
קאראס(אנ') (2005–2007)
ראו גם

אתר האינטרנט הרשמי של טאצונוקו הפקות
חבסורתי

מיקומה של חבסורתי בגאורגיה
חבסורתי (בגאורגית: ხევსურეთი) הוא מחוז היסטורי בצפון-מזרח גאורגיה, במדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
מקור השם

שם המחוז הופיע לראשונה במאה החמש עשרה ומשמעותו "ארץ העמקים".
גאוגרפיה

המחוז גובל מצפון ברפובליקה האוטונומית, צ'צ'ניה, ונמצא בשטח נפת דושתי שמחוז מצחתה-מתיאנתי. בשטח המחוז נכללים את עמקי הנהרות (הקטנים) ארדוטי, שאטילי, ארחוטי ונהר האראגווי. חבסורתי משתרעת על 1,052 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-3,200 איש. הכפר הגדול ביותר במחוז הוא שאטילי.
אתנוגרפיה

שטחו של חבסורתי, יחד עם פשאבי הסמוך, היה ידוע בימי הביניים בשם פחובי. למרות הפלישות הספורדיות של חיילי השלטון המרכזי של גאורגיה, לא הצליחו הממלכות בימי הביניים לבסס באזור משטר פיאודלי טיפוסי והקוד האזרחי של קהילה נותר בסיס לערכים מסורתיים עתיקים של אבירות, אהבה אצילית, הכבוד לייחודיות ולמשפחה והמסירות לאדמת המולדת. המחוז אימץ את הנצרות כמה מאות שנים לאחר נינו הקדושה והיסטורית הקהילות ההרריות של חבסורתי והמחוזות השכנים, נהנו ממידה של אוטונומיה מהשלטון המלכותי. הם היו חופשיים ממערכת היחסית הפאודלית הטיפוסית וחשו כפופים רק למלך עצמו. הם הגנו על הגבולות וסיפקו חיילים מצוינים למשמר המלכותי.
היפותזה ישנה, שמובאת בתיאורו של איש-הצבא והאתנוגרף, ארנולד זיסרמן, שבילה 25 שנה (1842-1867) בקווקז, כי הגאורגים ההרריים היו צאצאיהם של הצלבנים האחרונים, וזאת כיוון שהפולקלור שלהם - המנהגים הסוציאליים, התרבותיים והדתיים - דומים במידה רבה לאלה של הצלבנים. הנוסע האמריקאי, ריצ'רד האליבורטון (1900-1939) ראה ותיעד, בשנת 1935, את מנהגי השבטים החבסוריים.
אף בתוך מאה העשרים אפשר היה להבחין בחבסורים עוטי שריון גוף מכוסה צלבים וחמושים בחרבות בעלי להב רחב. הם מקיימים משטר קפדני של אימונים גופניים באמנויות הלחימה שנשתמרו בריקוד הקרב שנקרא "חבסורולי", אחד מהדוגמאות המובהקות של הכוריאוגרפיה הגאורגית. הם מעריצים דגלים המעוטרים בצלבים ומחשיבים את עצמם לחיילי קבע במשמר צבא המלכים הגאורגים.
דתם של החבסורים היא תערובת מיוחדת של נצרות אורתודוקסית ופולחנים קדם-נוצריים. הם מתפללים במקומות קדושים שנקראים בפי המקומיים "ג'ווארי" ("צלב"), "חאטי" ("איקונין") או "סאלוֹצאבי" ("מקום תפילה"). מלבד אופיים הדתי, היו אלה אתרים בהם המקומיים דנו והחליטו בעניינים משותפים כמו פשיטה על אויבים, עשיית שלום, בקשות למיניהן ועוד. גם בתקופה הסובייטית, שפעלה לצימצום הפעילות הדתית, ארגנו והפיקו, החבסורים, יחד עם קבוצת כמרים מטעם עצמם, עליות נוצריות לרגל. מידה של אי-ציות התגלעה כאשר האידאולוגיה הסובייטית הייתה סיבה להגירה הכפויה לאזורים המישוריים שהממשלה הקומוניסטית בגאורגיה  החלה בה בשנות החמישים של המאה העשרים. כתוצאה מכך, רבים מהכפרים ההרריים ננטשו. המצוקה הכלכלית של סוף העידן הסובייטי הגבירה את הנטייה להגירה.
מסורת

כמו האזורים ההרריים האחרים של גאורגיה, חבסורתי מתאפיין במגוון רב של מנהגים ומסורות עתיקים. החבסורים דוברים דיאלקט מקומי של השפה הגאורגית שדומה מאוד לשפה הגאורגית שהייתה מדוברת בימי הביניים. הם שימרו הרבה מסורות עתיקות. חוק נקמת הדם היה עדיין קיים במאה העשרים.
המסורות המוזיקליות של החבסורים דומים אף הם לאלו של ימי הביניים. חבסורתי מפורסם בבלדות מימי הביניים ומוזיקה פולקלוריסטית משלהם. הצ'וחה החבסורי ("חבסורולי צ'וחה") הוא שונה מאלה של יתר תושבי הקווקז, ומהצ'וחה הגאורגי הקלאסי. הצ'וחה החבסורי כולל עיטורי צלבים רבים יותר וצבעים עזים וססגוניים יותר, ובאופן כללי קצר יותר ומעוצב בצורת טרפז.
הארכיטקטורה בחבסורית מאופיינת במצודות ובמגדלים המבוצרים, שממוקמים בינות להרים ומסמלים את הערנות הקבועה כלפי האויבים. ההיסטוריה של החבסורים כוללת מלחמות רבות נגד עמי צפון הקווקז ביניהם הצ'צ'נים, הכיסטים ועמי דאגסטן. בגלל מורכבותו האתנית של הקווקז הגדול והעדר שלטון החוק באזור המבודד, שבטי צפון הקווקז נהגו לתקוף ולשדוד את הגאורגים ההרריים.
המשורר הגאורגי הבולט, וז'ה פשבלה, תיאר את הלוחמים החבסורים בפואמות שלו, שהמפורסמת ביניהם היא "אלודה קאטאלטורי", על חבסורי צעיר שנודע בשל כישורי הלחימה שלו וגבורתו. הפואמה מספרת כי, יום אחד, לאחר שכיסטים (ממוצא צ'צ'ני) פלשו לכפר חבסורי, אלודה הצעיר עקב אחרי הפולשים והרג את שני השודדים. לאחר הריגת הצ'צ'ני שנקרא מוסא, התחיל אלודה לבכות על מותם כשהבין את גבורתו ואת נאמנותו לדתו. כשחזר אלודה בחזרה לשאטילי, הוא סיפר לאנשי הכפר כמה הוא מעריץ את הגיבור הצ'צ'ני. אולם אנשי הכפר נדהמו מהערצה לצ'צ'ני המוסלמי, החלו לגנות את אלודה וגירשו אותו מהכפר.
האנציקלופדיה בריטניקה דיווחה בשנת 1911 שמנהגים נדירים רבים עדיין נותרו בקרב החבסורים, כמו למשל בידוד נשים בבקתה שנבנתית לתקופת הריון, כאשר בזמן הלידה הבעל סובב סביב הבקתה  בעודו יורה מרובהו לסירוגין לאות שמחה. לאחר הלידה מביאים ליולדת אוכל בסתר, שנותרת בבידוד חודש נוסף, שבסופו נשרפת הבקתה. אחד המאפיינים המרשימים של המנהגים המסורתיים הוא מערכת היחסים בתקופת טרום-נישואים, הידועים בשם סכּורפרובה (או סאסלובה אצל הפשאבים). זוג צעיר יכול היה לשכב יחד בלילה אם הונח ביניהם חרב. יחסי מין בין בני הזוג הצעירים היו אסורים בתכלית האיסור. כל מי שהפר חוק זה נידון למוות.
עשרות ביצורים, מקומות קדושים וכנסיות מפוזרים במחוז. העיקריים שבהם: מצודת חאחמאטי, מצודת אחיאלי, מצודת לבסקארי, מצודת מוצו, מבצרי שאטילי, כנסיית גודאני וכנסיית אנאטוני.
ראו גם

מרד קאחתי-חבסורתי
סיפור המיתולוגיה בחבסורתי
חבסורולי צ'וחה - הצ'וחה החבסורי
הערות שוליים

↑  תמונות מהגבול הגאורגי-צ'צ'ני, 1970-1980: אנתרופולוגיה ויזואלית של הפריפריה, מוזאון הרסט לאנתרופולוגיה
↑  חרב ובוקלר ("Buckler", "מגן קטן") קרביים בין הצלבנים האבודים, באתר ההיסטוריה של החרבות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4291725-6  VIAF: 233818906   WorldCat (עם VIAF): 233818906 
גשר בחבסורתי
חבסורים בסביבות 1910
אישה מחבסורתי, 1881
חבסורתי
אנדאקי, חבסורתי
חבסורתי
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן

| --- | --- |

 מדינה:  גבול הודו–פקיסטן 
 סוג:  אירוע חוזר 
 
טקס סגירת הגבול - חייל הודי מימין, וחייל פקיסטני משמאל
שיא הטקס - הסרת הדגלים מהתורן לקול תשואות הקהל
סרטון המציג את הטקס מהצד הפקיסטני, 2013
סרטון המציג את הטקס מהצד ההודי, 2013
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן (נקרא גם טקס סגירת גבול ואגה או טקס הטווסים) הוא טקס צבאי המתרחש על בסיס יומי במעבר הגבול ואגה (אנ'). במסגרת הטקס, דגלי הודו ופקיסטן מורדים מן התורן ושער הגבול נסגר עד למחרת היום. טקס זה מהווה אטרקציה תיירותית ומושך אליו אלפי צופים בכל יום.
רקע

בין הודו לפקיסטן שורר שלום, אך ההיסטוריה העקובה מדם יצרה בין אזרחי המדינות תחושת עוינות וחשדנות. לימים, הוקם בכפר ואגה מעבר גבול בין המדינות השכנות, ועד שנת 1999, מעבר גבול זה היה היחיד הפתוח בין שתיהן. בשנת 1959 התקיים הטקס הראשון של סגירת הגבול, ובמרוצת השנים הוא הפך למפגן ראווה של גאווה לאומית.