stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה גנן
ביוגרפיה

גנן נולד בבודפשט, וב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. הוא התנדב לשרת בפלמ"ח יחד עם חבריו לתנועה. בהמשך היה מורה במעברת קאקון, וזמן מה בדימונה. הוא היה בעל תוארי מוסמך בספרות עברית, בספרות השוואתית ובספרות גרמנית.
גנן כתב מאז נעוריו, והוא פרסם מספר ספרים. בנוסף, פרסם שירים, סיפורים, ביקורות ומאמרים בכתבי עת ישראליים רבים - "שבו", "נתיב", "האומה", "אפריון", "מבוע", "דבר", "שלם", "ראש", "עכשיו", "מהות", "הליקון", "פסיפס", "ידע-עם", "הארץ", "עתון 77", "שנה בשנה", ו-"כתם". ב-"Voices" פרסם משירתו באנגלית. ב-"Pilgrims" (אוסטרליה) פרסם תרגומים לשירי פנחס שדה וכן "ואריאציה" של גבריאל מוקד. Uj Kelet, העיתון ההונגרי בישראל, פרסם מסיפוריו הקצרים בתרגומו של י' גת. כמו כן השתתף בשתי אנתולוגיות: אני תפילתי בעריכת הלל וייס (הוצאת בית אל), והנשיקה מבעד למטפחת בעריכת אשר רייך (הוצאת ידיעות אחרונות).
נפטר ב-29 בספטמבר 2021. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ספרות מקור

פרוזה ושירה – סיפורים ושירים (1983); הוצאת קליפסו
הארות – פרוזה ושירה - סיפורים ושירים (1986); הוצאת גושן
שירי מגירה; - שירים (1993) הוצאת גושן
אני נושא את שירי אל הרעב לרוח – פנחס שדה והשירה הדתית מונוגרפיה על פנחס שדה (2005); הוצאת גושן
סונטות למריאן - שירים (תשס"ח 2007) ספרי עיתון 77
ספר הזיכרון לעזה צבי, עורך משה גנן, ספרי עיתון 77, 2012.
תרגומים

בעקבות נתן אלתרמן - תרגומי בלדות;  (2005) הוצאת גושן
רדת איננה אל שחת – תרגום-עיבוד שירים משומר (1995); הוצאת גושן
פואמות שומריות תרגום-עיבוד שירים משומר (1998); הוצאת גושן
שירים משומר תרגום-עיבוד (2000) הוצאת גושן
שירים מהגיהנום – תרגום שירי ר. פירסט שנכתבו במחנות הריכוז אושוויץ, ברגן-בלזן וכו' (2002). הוצאת בית אל
סונטים למריאן - הוצאת עיתון 77, 2008
משחקליק

| --- | --- |


צילום מסך של "משחקליק"
 מפתח:  Clickteam
 מערכת הפעלה:  חלונות 3.1
 סוג רישיון:  קנייני
 קטגוריה:  תוכנות ליצירת משחקי וידאו
 clickteam.com
משחקליק (באנגלית: Klik & Play) היא תוכנה המאפשרת ליצור משחקי מחשב בעזרת מאגר גדול של אובייקטים, אנימציות וכלי GUI (ממשק משתמש גרפי) כדי ליצור אפליקציות עצמאיות תחת מערכת ההפעלה חלונות. משחקליק חופשייה מתכנות ומיועדת למשתמשים אשר לא מחזיקים בידע טכני קודם, ומשתמשת בממשק פשוט כדי ליצור תוכנות על ידי הקשה על כפתורים, ניווט בין תפריטים, וגרירת אלמנטים על גבי המסך.
התוכנה פותחה ושווקה לראשונה בשנת 1994 על ידי חברת Clickteam בתור התוכנה הראשונה של החברה אשר מתמחה ביצירת משחקים. התוכנה שווקה על ידי חברת Maxis.
לאורך השנים החברה פיתחה את הקונספט המקורי ויצרה שלל תוכנות נוספות מתקדמות יותר אשר עושות את אותו הדבר - ביניהם התוכנות:
"The Games Factory" - יצא בשנת 1996
"Click & Create" - יצא בשנת 1996
"Multimedia Fusion" - יצא בשנת 1998
"The Games Factory 2" - יצא בשנת 2006
"Multimedia Fusion 2" - יצא בשנת 2006
מצר קרץ'

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  קרץ' 
 מיקום:  הים השחור 
 מקשר:  בין הים השחור לבין ים אזוב
 מפריד:  בין חצי האי טאמאן לחצי האי קרים
 סוג:  מצר ים 
 מידות
 אורך:  40 ק"מ
 רוחב מרבי:  15 ק"מ
 רוחב מזערי:  4.5 ק"מ
 רוחב ממוצע:  15 ק"מ 
 עומק מרבי:  18 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Melek-Chesme, Bulhanak, Dzhardzhava 
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה רוסיה אוקראינה אוקראינה (שולטת דה יורה בחצי האי קרים)
 ערים:  קרץ', טאמאן
 איים:  טוזלה
 לשונות יבשה:  כף טוזלה, אק-בורון
 חצי-איים:  חצי האי טאמאן, חצי האי קרץ'
 גשרים:  גשר קרים
 קואורדינטות:  45°21′0″N 36°39′0″E﻿ / ﻿45.35000°N 36.65000°E﻿ / 45.35000; 36.65000
  (למפת הים השחור מוגדלת) אוקראינה רוסיה גאורגיה טורקיה יוון בולגריה רומניה מול.מצר קרץ'(למפת הים השחור רגילה) אוקראינה רוסיה גאורגיה טורקיה יוון בולגריה רומניה מול.מצר קרץ'
 
מצר קרץ' בין חצי האי קרים ממערב לבין חצי האי טאמאן ממזרח. בצפונו של המצר (בצדו של הטאמאן) נמצאת לשון חול צ'ושקה (Коса Чушка́) שדרכה עבר בשנים 1944–1945 גשר הרכבות מעל המצר (ראו הערת שוליים), ודרומית לה, לשון חול טוזלה (Тузлинская коса) שדרכה עובר הגשר העכשווי – תצלום לווין.
"בוספורס קימריוס" במפה עתיקה (שמו הלטיני של ים אזוב הוא Palus Maeotis).
מצר קֵרְץ' (ברוסית: Керченский пролив; באוקראינית: Керченська протока; בטטרית של קרים: Keriç boğazı) הוא מצר ים בין חצי האי טאמאן (במחוז קרסנודאר שברוסיה) ממזרח, לחצי האי קרים (דה יורה בדרום אוקראינה; דה פקטו שייך לרוסיה) ממערב. המצר מקשר בין הים השחור שמדרום לו לבין ים אזוב שמצפונו. רוחבו של המצר נע בין 4.5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 15 ק"מ. עומקו המרבי מגיע ל-18 מטרים. אורכו – כ-40 ק"מ. המצר קרוי על שמה של העיר קרץ' (פנטיקפיאום העתיקה) שאוכלוסייתה מונה כ-145,000 נפש השוכנת בחצי האי קרץ' (שבמזרח קרים), לחופו של מצר קרץ'.
היסטוריה > תקופת היוונים והרומאים

אורכם של המיצרים כ-35 ק"מ ורוחבם הוא 3.1 ק"מ בחלקם הצר ביותר ומפריד בין שלוחה מזרחית של קרים לטאמאן, השלוחה המערבית ביותר של הרי הקווקז. בימי קדם, נראה שהייתה קבוצת איים שנחצו על ידי זרועותיו של נהר הקובאן (Hypanis) וקולות שונים אשר נסחפו מאז. הרומאים הכירו את המצר בתור הבוספורוס הקימרי (Cimmerianus Bosporus) משמו היווני, המיצר הקימרי (Κιμμέριος Βόσπορος, Kimmérios Bosporos), על שמם של הקימרים, נוודי הערבות הסמוכים. בימי קדם הייתה הארץ הנמוכה ליד המיצר ידועה בשם הביצה המאוטית (אנ').
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של קימריוס" ואת הבוספורוס כינו "בוספורוס של תראקיה". הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו שם: החרסונסוס של תראקיה, (גליפולי), והחרסונסוס של שומר, (קרים). מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס". βοῦς, המתורגם לפרה, בקר או שור, πόρος מעבר. כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור". השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה להגנתה לפרה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הפך חצי האי קרץ' לזירת קרב נואשת בין כוחות הצבא האדום הסובייטי וגרמניה הנאצית. תדירות הלחימה התגברה בחודשים הקרים ביותר של השנה כשהמיצר קפא, ואיפשר תנועת חיילים מעל הקרח.
לאחר שהחזית המזרחית התייצבה בתחילת 1943, הורה היטלר לבנות גשר כביש ומסילה באורך 4.8 ק"מ על פני מיצר קרץ' באביב 1943 כדי לתמוך ברצונו למתקפה מחודשת לקווקז. רכבת הכבלים (חשמלית אווירית), שנכנסה לפעולה ב -14 ביוני 1943 עם נפח יומי של אלף טון, התאימה רק לצורכי ההגנה של הצבא השבע עשרה בראש הגשר של קובאן. בגלל רעידות אדמה תכופות, גשר זה היה דורש כמויות עצומות של קורות פלדה בעלות חוזק במיוחד, והובלתן הייתה מפחיתה משלוחים של חומר צבאי לחצי האי קרים. הגשר מעולם לא הושלם, והוורמאכט סיימה את פינוי ראש הגשר של קובאן בספטמבר 1943.
ב-1944 בנו הסובייטים גשר רכבת "זמני" (גשר הרכבת קרץ') על פני המיצר. הבנייה עשתה שימוש באספקה שנתפסה מהגרמנים. הגשר נכנס לפעול בנובמבר 1944, אך להבי קרח נעים הרסו אותו בפברואר 1945, ומאז לא נבנה שוב.
היסטוריה > מלחמת אוקראינה-רוסיה מאז 2014

רוסיה ואוקראינה הסכימו להבטיח זו לזו חופש ניווט לספינות של שתי המדינות בהסכם ימי משנת 2003. עם זאת, מאז תחילת מלחמת רוסיה-אוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, הכוחות הרוסים קבעו בכוח סטטוס קוו חדש, שכעת הם כוח השליטה הבלעדי של המיצרים.
הערות שוליים

↑  טאמאן הוא יישוב כפרי או "סטניצה" (станица), המונה כ-10,000 תושבים (נכון לשנת 2010), השוכן במערב חצי האי טאמאן, לחופי מפרץ טאמאן, במצר קרץ'.
↑  הסכסוך בים השחור וההשלכות על הים התיכון, IsraelDefense, 2/12/2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4497588-0  NARA: 10038218  VIAF: 246276153   WorldCat (עם VIAF): 246276153
מרכז מוסאוא - לזכויות האזרחים הערביים בישראל

מרכז מוסאוא (مساواة – "שוויון" בערבית, בתעתיק מדויק: מסאואה) לזכויות האזרחים הערביים בישראל הוא עמותה שמטרתה להשיג שוויון מלא בין אזרחי ישראל היהודים והערבים. הארגון הוקם בשנת 1997 ומשרדיו שוכנים בחיפה. מנכ"ל העמותה הוא ג'עפר פרח.
הארגון משתף פעולה עם עמותות אחרות, רשויות מקומיות ומפלגות פוליטיות, וכן שגרירויות בישראל ובעולם. על פי מסמך של המכון לאסטרטגיה ציונית פעילויותיו ממומנות מתרומות, בין השאר מהקרן החדשה לישראל, יהודים אמריקאים, ממשלות זרות, ארגון האומות המאוחדות וארגונים כנסייתיים.
פעילי המרכז השתתפו בדיון בכנסת בנושא חוק האזרחות והכניסה לישראל, העבירו סדנאות בנושאי תקשורת למומחים ערבים בתחומי חינוך, משפט, רווחה, בריאות ותרבות, והוציאו הודעות לעיתונות בתגובה לאירועים אקטואליים.
בדצמבר 2006 חיברו פעילי המרכז נייר עמדה המתאר את החזון העתידי של המדינה על פי עקרונות "מדינת כל אזרחיה". בין השאר מציע מסמך זה לשנות את צביונה היהודי של המדינה ובכללו את דגל ישראל והמנון מדינת ישראל, ולבטל את חוק השבות. מסמך זה זכה לתגובות שליליות מצד דן מרגלית, אביגדור ליברמן והעיתונאי אברהם טל.
הערות שוליים

↑  הצהרת כוונות, באתר מרכז מוסאוא
↑  ריבונות על תנאי
↑  הכנסת השש-עשרה, נוסח לא מתוקן, פרוטוקול מס' 486 מישיבת ועדת הפנים ואיכות הסביבה יום שני, י"ח בתמוז התשס"ה (25 ביולי 2005), שעה 12:00
↑  רוני קורן-דינר, מרכז מוסאוא, אג'נדה וקשת יערכו סדנת הכשרה למרואיינים ערבים, באתר הארץ, 6 ביולי 2006
↑  ישראל - האויב מבית, מאת דניאל פייפס, ניו יורק סאן, 19 בדצמבר 2006. תרגום לעברית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264895705171  LCCN: no2006059164  VIAF: 141086876   WorldCat (עם VIAF): 141086876
מרטין פוירשטיין

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1856 Barr, צרפת 
 פטירה:  13 בפברואר 1931 (בגיל 75) מינכן, רפובליקת ויימאר 
 זרם באמנות:  האומנות האקדמית 
 הושפע על ידי:  לוק-אוליבייה מרסון 
 
קרל מרטין פוירשטיין (בגרמנית: Martin von Feuerstein‏; 5 בינואר 1856 – 13 בפברואר 1931) היה צייר גרמני ופרופסור באוניברסיטה. הוא היה נציג תנועת הנצרתיים, אך גם שילב ביצירתו אלמנטים של אימפרסיוניזם ואר נובו, שעוצבו על ידי מוטיבים דתיים.
קורות חייו

אבותיו של פוירשטיין הגיעו מקליינוולסרטל. אביו היה הפסל יוהאן מרטין פוירשטיין, אמו מארי אגאתה קתרין פוירשטיין לבית מולר. הוא למד בתיכון בקולמר עד 1870 ולמד אמנות בתחילה במינכן.
בשנת 1878 עבר לפריז, בין השנים 1880 ל־1882 עבד כצייר ז'אנר באלזס. ב־1882–1883 ערך טיול באיטליה ואז נסע למינכן, שם פנה לציור דתי. בין השנים 1898–1924 היה פרופסור לציור דתי באקדמיה לאמנות במינכן.
על הישגיו העניק לו המלך לודוויג השלישי ב-1914 צלב האבירים של מסדר הכבוד של הכתר הבווארי. הפרס נקשר לעלייה למעמד האצולה האישית והוא הורשה לכנות את עצמו ריטר פון פוירשטיין לאחר רישומו במרשם האצילות.
יצירתו

בדומה לצייר הדתי הנס פייבוש בבריטניה, גם פוירשטיין התמחה בציורי כנסיות, ויצר עבודות רבות. את עבודותיו של פוירשטיין ניתן למצוא במוזיאונים במינכן, בכנסייה במינכן, בכנסיית קורפוס כריסטי בברלין, בכנסיות רגנסבורג, בכנסיית סנט קלרה בנירנברג, בכנסיות אלזסיות, בברייסגאו ובקפלה הגרמנית של בזיליקת סנט אנטוני בפדובה.
שני ציורי מזבח צדדיים גדולים נמצאים בכנסיית סנט אגתה בדיטיקון, שווייץ. בנוסף, עבודות רבות הן בבעלות פרטית.
פוירשטיין היה נשוי לאחותו של אמיל קייזר. מכיוון שהיא באה מסטאנס במרכז שווייץ, ואחותה הייתה נשואה לארנסט צימרמן, הם בילו את חופשותיהם לעיתים קרובות בסטאנס, שם הכירו גם את אדוארד צימרמן.
הערות שוליים

↑  Site officiel de la commune de Barr - Pays de Barr et du Bernstein (France - Alsace - Bas-Rhin) - Pays de Barr et du Berstein - Martin von Feuerstein (1856-1931), web.archive.org, ‏2015-09-23
↑  Bayerisches Statistisches Landesamt (Hrsg.): Hof- und Staats-Handbuch des Königreichs Bayern für das Jahr 1914. München 1914, S. 27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116484322  ISNI: 0000 0000 6677 6283  RKD: 27853  SIKART: 4032474  SUDOC: 184677173  ULAN: 500007177  VcBA: 495/364648  VIAF: 54901428   WorldCat (עם VIAF): 54901428
משה שנירר

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1860 בוקרשט, הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 פטירה:  15 במרץ 1941 (בגיל 80) וינה, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 
מוריץ (משה) טוביאס שנירר (בגרמנית: Moritz Tobias Schnirer;‏ 1861 – 15 במרץ 1941) מראשוני הציונות, רופא וסופר, עורך כתב העת הרפואי Medizinische Wochenschrift.
ד"ר שנירר, ששימש רופא צמוד להרצל, עם יתר חברי משלחת הציונית לירושלים, 11 בפברואר 1898 (מימין לשמאל: יוסף זיידנר, משה שנירר, תאודור הרצל, דוד וולפסון ומקס בודנהיימר)
קורות חיים

שנירר נולד בשנת 1861 בבוקרשט. אביו היה סוחר. החל בלימודי רפואה בבוקרשט בשנת 1880 ועבר לווינה לשם לימודיו באוניברסיטת וינה. בעת לימודיו התוודע לראובן בירר ונתן בירנבוים, והקים עמם את אגודת הסטודנטים הציוניים בווינה "קדימה" (בגרמנית: A.V. Kadima Wien), ושם היה שותף בשנת 1882 לייסוד אגודת "אהבת ציון".
עם פרישתם מהאגודה של החברים הדתיים בראשות ר' שלמה שפיצר, בעקבות התנגדותו של פרץ סמולנסקין למתן אופי אורתודוקסי יותר לאגודה, היה שותף לייסודה של אגודת "אדמת ישורון", במטרה להרחיב את הרעיון הציוני אל מחוץ לחוג הסטודנטים. שנירר נבחר לנשיאהּ. אולם גם אגודה זו כשלעצמה לא הצליחה הרבה. בעזרת סטודנטים מערי מערב אירופה, שהיו חברים ב"קדימה", ייסד החוג אגודות ציוניות חדשות בערי אירופה, אשר אוחדו עם אלה שהקימו בגליציה אדולף שטנד, גרשון ציפר ואברהם זלץ לאיגוד חדש – "ציון": 'איחוד האגודות האוסטריות ליישוב סוריה וארץ-ישראל', ושנירר היה לנשיא האיגוד. בשנת 1896, עוד טרם פרסום "מדינת היהודים", חיבר איזידור שליט בינו לבין תאודור הרצל, ושנירר נכנס לחוג עוזריו הקרובים. בקונגרס הציוני הראשון בבזל (סתיו 1897) נבחר כחבר הוועד הפועל המצומצם וחבר הוועדה להתיישבות מעשית (עם וילי במבוס, ד"ר אהרן קמינקא, ד"ר אלכסנדר מינץ ושלמה בן ציון רובנשטיין). ב-1898 הצטרף להרצל במסעו לארץ ישראל להיפגש עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שביקר בארץ באותה העת.
ואולם לאחר הקונגרס הציוני השני (1898), בהתקשו לראות פרי בעבודתה של האגודה הקטנה ודלת-התקציב, ובשל מיעוט הזמן שהותיר לו העיסוק במקצועו (בשנת 1888 פתח בווינה מרפאה פרטית ברובע דבלינג), פרש שנירר מהנהגת התנועה הציונית.
במישור המקצועי התעניין במיוחד בבקטריולוגיה, והיה כותב פורה, שכתב לכתבי עת רפואיים ואף הוציא שבועון רפואי בשם "Medizinische Wochenschrift". כן הוציא לאור (החל משנת 1893) את הלקסיקון הרפואי "Diagnostisches Lexikon für praktische Ärzte" ("לקסיקון לרפואה מעשית"), שאותו ערך עם אנטון בום (Bum). הלקסיקון זכה לתפוצה רחבה בקרב רופאי מרכז אירופה.
שנירר הוסיף להיות פעיל בתנועה הציונית, גם ללא תפקיד רשמי.
ניסה לקבל אשרת עלייה לארץ ישראל, אך סורב.
ב-15 במרץ 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שמו שנירר ואשתו קץ לחייהם, בווינה.
הותיר אחריו את שני בניו: יוסף, יליד 1888, רופא במקצועו, היגר ללוס אנג'לס ב-1938; פרידריך, דוקטור למשפטים ושופט בווינה. היגר ב-1938 למלבורן שבאוסטרליה.
מספריו

+ (Encyklopaedie der praktischen Medizin (1906–09
+ 1925 ,Taschenbuch der Therapie
הערות שוליים

↑  אגודת אהבת ציון: חברה ליישוב ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499260505171  GND: 1012142337  ISNI: 0000 0001 1930 6622  NKC: nlk20040155304  NLG: 242065  SUDOC: 120741415  VIAF: 84861149   WorldCat (עם VIAF): 84861149 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרכז מורשת יהדות לוב

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה ותרבות
 מיקום:  אור יהודה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2003
 תאריך פתיחה רשמי:  2003 
 קואורדינטות:  32°01′46″N 34°50′43″E﻿ / ﻿32.029361111111°N 34.845222222222°E﻿ / 32.029361111111; 34.845222222222
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מרכז מורשת יהדות לוב(למפת גוש דן רגילה) מרכז מורשת יהדות לוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז מורשת יהדות לוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מרכז מורשת יהדות לוב  he מרכז מורשת יהדות לובhe מרכז מורשת יהדות לובמפת __ אור יהודה (in English: Or Yehuda) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono) ממזרח: __ יהוד-מונוסון (in English: Yehud-Monosson) מדרום: __ נמל התעופה בן-גוריון (in English: Ben Gurion Airport), __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממערב: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז מורשת יהדות לוב הוא מוזיאון גדול בעיר אור יהודה, הסוקר את עליית יהדות לוב למדינת ישראל ולאור יהודה בפרט. המוזיאון הוקם בשנת 2003 במטרה לשלב ארכאולוגיה, תרבות ופולקלור של היהודים יוצאי לוב בכל הזמנים. במוזיאון מוצגים שונים, תמונות וחפצים היסטוריים של העולים הלוביים.
המרכז הוקם במתנ"ס נטוש ביוזמתם של מתנדבים ותורמים יוצאי לוב. המוזיאון מתאר שלבים שונים בתולדות יהדות לוב: החינוך היהודי-ציוני, העלייה לארץ ישראל, ההשתלבות בצה"ל ובישובים רבים. יש מוצגים רבים המשקפים את אורח החיים היהודי בלוב, דוגמת ברית מילה, בר מצווה וחתונה. יש פינת זיכרון לנרצחי הפוגרומים בלוב, ב-1945, ב-1948 וב-1967. בקומת המרתף יש שחזור של שוק יהודי בלוב עם חנויות של בעלי מקצועות שונים.
הביקור במקום הוא ללא תשלום. משנת 2007, המרכז שותף בהוצאת כתב העת לבלוב לאור.
תצוגה במוזיאון
ראו גם

מרכז אור שלום
מעונות עובדים

חזית מעונות הוד בפינת הרחובות פרוג ופרישמן (2007)
החצר הפנימית של מעונות הוד (2007)
מעונות עובדים ברחביה, ירושלים, שנות השלושים
מעונות עובדים הם שיכונים ובהם בלוקים של דירות מגורים הבנויות בקומות בסגנון הבינלאומי, שהוקמו במסגרת מפעל השיכון ההסתדרותי, שהחל בבניית בבתים פרטיים בני קומה אחת, והחל משנת 1933, עם גידול העלייה לארץ ישראל, עבר לבניית בתי קומות.
שיכוני מעונות עובדים נבנו בעיקר בחיפה ובתל אביב, והידועים שבהם הם מעונות עובדים ח', מעוז והוד שבתל אביב.
קדמו למעונות עובדים שכונת בורוכוב בגבעתיים, קריית חיים בחיפה, קריית עמל בטבעון, קריית עבודה ושכונות הפועלים בצפון הישן של תל אביב.
רקע

ההסתדרות ראתה את הדאגה לבניית דירות מגורים כחלק מתפקידה הכולל לדאוג לכל צורכי הפועל המאורגן. עד 1930, הקרקע הייתה זולה יחסית ולא הורגש מחסור בשטחים. לכן פתרונות הדיור בוצעו באמצעות בתים פרטיים בודדים ולא בבית משותף. בעקבות התגברות העלייה, עליית המחירים, וצמצום היצע הקרקעות הסמוכות לעיר, מפעל השיכון ההסתדרותי יצא מטיפול ישיר של חברת העובדים והועבר לשתי חברות בת; חברת "שיכון" בנתה בעיר, וחברת "נוה עובד" בנתה במושבות. הבתים נועדו לשמש למגורי עובדים ופועלים (75%) ופקידים ובעלי מקצוע חופשיים (25%).
מבנים אלה יוצאי דופן בגודלם בין מבני הסגנון הבינלאומי. בעוד שמבנה רגיל היה על חלקה אחת, מבנים אלה השתרעו על מספר חלקות. משמעות הדבר סטייה מהנורמה של הסגנון הבינלאומי, לפיה סביב כל בית מגורים היה שטח של גינה לרווחת הדיירים.
בכל אחד ממבני המעונות הייתה חצר שיתופית, ובה מכולת ("צרכניה") וגן ילדים, ועל גג כל מבנה היו חדרי כביסה משותפים.
מעונות מעין אלה הוקמו בערים רבות באירופה ובהן וינה וערים בגרמניה.
בתל אביב נדרש לצורך בניית מבנים אלה אישור מיוחד מהעירייה, שכן מבני "רכבת" אלה נגדו את אופייה של העיר. האישור ניתן בשל התחייבות האדריכל לבניית שטח ציבורי גדול במרכז כל חלקה.
שכונות מעונות עובדים > בתל אביב

בתל אביב נבנו שמונה מתחמי מעונות עובדים:
מעונות א', מעונות ב' ומעונות ג', ברחוב מזא"ה בתכנון האדריכלים יהודית סגל שטולצר, דב קוצ'ינסקי, יונתן שלאיין ואריה שרון.
מעונות ד', מעונות ה' ומעונות ו' - וביחד "מעונות הוד", בפינת הרחובות פרישמן, פרוג ודב הוז. תוכננו על ידי האדריכל אריה שרון, שהצעתו להקמת המבנים זכתה בתחרות של ההסתדרות הכללית. בתקופת המנדט שכן במקום זה המטה הארצי של ההגנה. במקום - לוחית זיכרון על כך.
בין רחוב דב הוז ופרוג נמצאת "גינת הוד" ובה לוחית זיכרון למעונות הוד.
מעונות ז' - בשדרות בן-גוריון (אז נקרא הרחוב "קק"ל"), והרחובות ריינס ושפינוזה בתכנון האדריכלים יוסף נויפלד, ישראל דיקר, אריה שרון וקרל רובין.
מעונות ח' - ברחוב נחום, בתכנון אריה שרון. מעונות אלו נבנו בשני גושים, האחד בין הרחובות הירקון, נחום ושדרות נורדאו, והשני בין רחובות נחום, בן-יהודה ושדרות נורדאו. בחצר הגוש המזרחי נמצאת אנדרטה לזכר בני המעונות שנפלו במלחמת העצמאות.
שכונות מעונות עובדים > בירושלים

בירושלים נבנו כמה מעונות עובדים. המפורסמים בהם הם מעונות עובדים בקרית משה, מעונות עובדים א' ומעונות עובדים ב' שבשכונת רחביה. מייסדי מעונות עובדים א' ברחביה שאפו למקסימום פרטיות בתוך הבית המשותף. זוג האדריכלים צ'רניאק שזכו בתחרות לבניית המעונות ברחביה תכננו שישה בניינים דו-קומתיים, בני ארבע דירות כל אחד סביב חצר פנימית משותפת. לכל משפחה תוכננה כניסה נפרדת, לדיירי הקומות העליונות תוכנן גרם מדרגות דירתי. המשחק בין הקוביות וגרמי המדרגות לבין החצר הפנימית הירוקה יצר אופי ויופי השונים מחצרות האבן הירושלמיות הטיפוסיות. בין הדיירים במעונות עובדים א' ברחביה נמנו מהנדסים, אדריכלי הפרויקט, רופאים, פקידים, מורים וגם שני פועלים. האגודה השיתופית לפי תקנונה הייתה אמורה להקים מפעלים כלכליים משותפים, משקי עזר, צרכניה ועוד אך חברי האגודה הסתפקו בוועדת נוי שטיפחה את החצר המשותפת.
מתחם מעונות עובדים בקרית משה בנוי על שטח של כ-40 דונם, ומצוי בין הרחובות: שד' הרצל, קריית משה, שד' המאירי, והרב צבי יהודה. בשיכון 237 דירות ב-17 בלוקים (מבנים). השטח הפתוח ("השטח שמחוץ לבלוקים") צמוד למשרד הוועד הרשום בטאבו כיחידת רישום נפרדת שהזכויות בה שייכות לאגודה.
שכונות מעונות עובדים > בחולון

בקריית עבודה בחולון הוקמו על ידי סולל בונה מעונות עובדים א', ב', ג', ברחוב שנקר 51 – 53, 54, 55 – 57. פנחס אילון, ראש העיר חולון, התגורר עם משפחתו ברחוב שנקר 54  עד 1955.
השפעה אדריכלית

מעונות עובדים נחשבים לניסיון ראשוני ומוצלח של סוג בינוי ייחודי זה. וסגנון הבנייה שלהם השפיע על האדריכלות בארץ ישראל, ושכונות נוספות נבנו ברוח דומה של שיכונים סביב חצרות משותפות, אף כי לא כללו את המבנה השיתופי של מעונות העובדים, ולא היו בבעלות חברת העובדים. כמה מהבולטות בהן הן קריית מאיר בתל אביב, שהוקמה בשנות ה-30, על פי תכנונה של האדריכלית דר' יהודית סגל שטולצר, בתקופה המקבילה להקמת מעונות העובדים; רחוב לביא בגבעתיים.
החל משנות ה-50 התגלגל סגנון הבינוי של מעונות עובדים לשיכונים המוכרים שנבנו ברוב הערים בישראל. השיכונים של שנות ה-50 וה-60 לא זכו ברובם לתכנון אדריכלי פרטני עבור כל אחד מהבניינים, ו"הושתלו" בסביבתם ללא התייחסות אליה. הסיבה לכך הייתה בעיקר מיעוט משאבים והצורך לספק מקומות דיור רבים תוך זמן קצר לעולים הרבים שהגיעו לארץ מארצות ערב בשנים אלה.
הנצחה

מעונות עובדים (1934 )  הונצח בבול דאר ישראלי, שנכלל בסדרה של 3 בולים שקרויה "אדריכלות - הסגנון הבין-לאומי בתל אביב". ב-5 באפריל 1994, הנפיק דאר ישראל  את הסדרה  הזאת שעוצבה על ידי האמן יגאל גבאי .
ראו גם

שיכון
שיכון עובדים
שיכון וייסנהוף
העיר הלבנה
אדריכלות ישראלית
דיור ציבורי בישראל
שיכוני המגורים המודרניסטיים בברלין
לקריאה נוספת

הגדה של מעונות עובדים א', ירושלים: חמו"ל, ת"ש-1940.
יעקב שביט וגדעון ביגר, היסטוריה של תל אביב: משכונות לעיר (1909-1936), תל אביב: הוצאת רמות, 2001.
לאה אורגד, "מעונות עובדים" בתל אביב (1931-1937): הגות, תכנון ובנייה והשוואה עם דיור עממי באירופה", תל אביב: חמו"ל, 1985.
עמרם גבריאל, מעונות עובדים, הדרכים לשימורם, לשיקומם ולהשתלבותם במרחב העירוני והתיירותי של תל אביב, רמת גן: חמו"ל, תשנ"ט-1999.
עופר רגב, טיול קטן בעיר הגדולה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1999, עמ' 144, 169.
הערות שוליים

↑  רויטל שנור, שיכון עובדים עליך, באתר ערוץ 7, 11 בספטמבר 2003
↑  אמנון רמון, דר' מול דר' גר-שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006
↑  קריית עבודה, באתר עיריית חולון
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
לוחית זיכרון בגינת הוד בתל אביב
מסתרי ארבעת הגדולים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אגתה כריסטי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח
 מקום התרחשות:  לונדון, פריז 
 הוצאה
 הוצאה:  William Collins, Sons 
 תאריך הוצאה:  1927
 מספר עמודים:  199
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מ. מזרחי
 תאריך:  1960
 תרגום:  ג' בן-אברהם
 סדרה
 ספר קודם:  רצח רוג'ר אקרויד 
 הספר הבא:  מסתרי הרכבת הכחולה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001795395
 
מסתרי ארבעת הגדולים (באנגלית: The Big Four) הוא ספר מתח שנכתב על ידי אגתה כריסטי וראה אור בשנת 1927. גיבורו הראשי של הספר הוא החוקר הרקול פוארו. הסיפור כולו מתואר לא מבעד לעיני הגיבור (פוארו) אלא מבעד לעיני ידידו, הייסטינגס. זהו אחד הידועים שבספרי המתח שנכתבו על ידי אגתה כריסטי, מתוך 80 ספריה שתורגמו לעברית.
עלילת הספר

בספר מסתרי ארבעת הגדולים מתואר ארגון פשע שמנהיגיו הם ארבעה אנשים הידועים בכינוי "ארבעת הגדולים". הראשון ביניהם, "מספר אחת", הוא סיני בשם לי צ'אנג יאן, מנהיג פוליטי בסין (כמובן, אדם דמיוני). הוא נחשב למוחם של ארבעת הגדולים. "מספר שתיים" הוא אמריקאי עשיר, וסימנו הוא $ – כסימן הדולר האמריקאי. "מספר שלוש" היא אישה צרפתייה, ואילו "מספר ארבע" הוא "המשחית" – אדם שאינו משתמש בשמו ומסוגל ללבוש כמעט כל צורה ודמות שהיא. אדם זה הוא רוצח מתוחכם ביותר. כאשר מיארלינג, איש השירות החשאי שסברו שנעלם, מוסר לחוקר הרקול פוארו את המידע שברשותו על ארבעת הגדולים (ונרצח על ידי "מספר ארבע") פותח פוארו בחקירה שמטרתה לגלות מיהם "ארבעת הגדולים" ומהם תוכניותיהם.
הוצאות בעברית

הספר נדפס בעברית בשנת 1960 בהוצאת מ. מזרחי, ותורגם על ידי ג. אברהם.
מרטין סילבה

מרטין אנדרס סילבה לייטס (בספרדית: Martín Andrés Silva Leites; נולד ב-25 במרץ 1983) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בליברטד ובנבחרת אורוגוואי.
קריירה > מועדונים

סילבה התחיל את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי בקבוצת דפנסור ספורטינג האורוגוואית, קבוצת הנוער בה גדל. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור בין השנים 2002 עד 2011. במדי דפנסור רשם 176 הופעות ליגה.
באוגוסט 2011 חתם סילבה באולימפיה הפרגוואית. בדצמבר 2013 עזב את אולימפיה וחתם בואסקו דה גאמה מברזיל.
קריירה > נבחרת אורוגוואי

סילבה הופיע בנבחרות אורוגוואי הצעירות, נבחרת אורוגוואי עד גיל 17 ונבחרת אורוגוואי עד גיל 20 בין השנים 2000 ו-2002.
סילבה הופיע לראשונה במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת ב-12 באוגוסט 2009, במשחק ידידות נגד אלג'יריה. בנוסף, הוא נכלל בסגל של אורוגוואי למונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011, גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014. הוא הופיע בניצחון נבחרתו 0-8 את טהיטי בגביע הקונפדרציות 2013, ובצמד המשחקים מול ירדן בפלייאוף בין-יבשתי של מוקדמות מונדיאל 2014.
תארים

אליפות אורוגוואי: 2007/2008
ליגת העל הפרגוואית: 2011 (קלאוסורה), 2011 (תחרות אבסולוטית)
אליפות ריו דה ז'ניירו: 2015, 2016
קופה אמריקה: 2011