רנה גנון
ליבתו המטפיזית > מצבי ההוויה המרובים

הספר עוסק על המצבים השונים של הוויה, דוקטרינה אשר עסק בה בעבר בסימבוליזם של הצלב, אך לא בייצוג הגאומטרי המוצג בספר ההוא "כדי להביא את המגוון המלא של התיאוריה הבסיסית הזו". קודם כל מונחת הכרחיותו של "אינסוף מטאפיזי", בהקשרו ל"אפשרות אוניברסלית". "האינסופי, לאור האטימולוגיה של המונח המצינו, הוא זה אשר אין לו גבולות", לכן אפשר להחילו על מה שאין שום גבולות כלל, ולא מה שאינו מוגבל על ידי מגבלות אחדות בעוד שהוא עדיין מוגבל לאחרות כגון חלל, זמן, כמות, דהיינו, כל אינספור הדברים האחרים שנופלים בתחומי התחום, גורל, וטבע. אין הבדל בין האינסופי והאפשרות האוניברסלית, אך הקורלציה בין שני מונחים אלו מראה, שבמקרה של האינסופי, הוא מתואר כהיבט הפעיל, בעוד האפשרות האונברסלית היא הסביל: אלו ההיבטים של ברהמן והשאקטי שלו בדוקטרינות ההינדיות. מכאן נובע כי: "ההבדל בין האפשרי והאמיתי... אין לו תקפות מטאפיזית, שכן כל אפשרי הוא אמיתי בדרכי, בהתאם לאופן המתאים לטבעו". מכאן גנון מובילנו אל הדיון ב"הוויה" ו"אי-הוויה".
אם אנו [...] נגדיר את ההוויה במובן האוניברסלי כעקרון ההתגלות, ובאותו הזמן ככוללת בעצמה את כל האפשרויות של כל ביטוי, יהיה עלינו לומר שההוויה אינה אינסופית מכיוון שאין היא עולה בקנה אחד עם אפשרות כוללת; ועל אחת כמה וכמה משום שההוויה, כעיקרון ההתגלות, למרות שהיא אכן כוללת את כל אפשרויות הביטוי, עושה זאת רק אם הן באות לידי ביטוי בפועל. מחוץ להוויה, אם כן, שאר הדברים, כלומר כל אפשרויות האי-התגלות, כמו, גם כן, אפשרויות הביטוי עצמן במידה שהן [עדיין] במצב הבלתי-ממומש; וביניהן נכללת ההוויה עצמה, שאינה יכולה להשתייך לגילוי כיוון שהוא עקרונה, וכתוצאה מכך היא עצמה בלתי מתגלה. משום שאין לנו מונח אחר, אנו מחויבים לציין את כל מה שנמצא כך מחוץ להוויה ומעבר להוויה כ"אי-הוויה", אך עבורנו מונח שלילי זה אינו בשום אופן מילה נרדפת ל'אין'.
לדוגמה, מצבנו הנוכחי, בצורתו הגופנית, מוגדר על ידי חמישה תנאים: מרחב, זמן, "חומר" (כלומר כמות), "צורה" וחיים, ואותם חמישה התנאים נכנסים לקורלציה עם חמשת היסודות הגשמיים (בהוטות של הדוקטרינה ההינדית, ראה להלן) כדי ליצור את כל צורות החיים (כולל אותנו במצבנו הגופני) בעולמנו ובמצב הקיום שלנו. אבל ההתגלמות האוניברסלית הוא עצומה לאין ערוך, כולל כל מצבי הקיום התואמים לתנאים או לאפשרויות אחרות, ובכל זאת ההוויה עצמה היא עקרון הגילוי האוניברסלי.
נכלל פה גם בסיס התיאוריה של מספר מצבים וברעיון המטפיזי של "אחדות הקיום" (wahdatul-wujûd) כפי שהיא פותחה למשל באזוטריה האיסלאמית על ידי מוהידין אבן ערבי. יחסי האחדות והריבוי מובילים ל"תיאור" מדויק יותר של האי-הוויה: בו, לא יכול להיות שאלה של ריבוי של מצבים, שכן תחום זה הוא בעיקרו של הבלתי מובחן ואף של הבלתי מותנה: "הבלתי מובחן אינו יכול להתקיים בצורה מובחנת", אם כי אנו עדיין אך מדברים באופן אנלוגי על מצבי אי-ההתגלות: אי-הוויה היא "אפס מטאפיזי" ואף קודמת היא לאחדות, במובנה הלוגי של המילה; לכן הדוקטרינה ההינדית משתמשת בהקשר זה רק במובן ה"אי דואליות" (אדוואיטה). שיקולים אנלוגיים שנלקחו מחקר מצב החלום עוזרים לנו להבין את היחסים של אחדות וריבוי: במצב החלום, שהוא רק אחד משיטות הביטוי של הישות האנושית המתאימים לחלק העדין (כלומר, הרוחני, לא גשמי) של האינדיבידואליות שלו, "הישות מייצרת עולם שכולו יוצא מעצמו, והאובייקטים בו מורכבים אך ורק מדימויים נפשיים (בניגוד לתפיסות החושיות של מצב הערות), כלומר משילובים של רעיונות לבושים בצורות עדינות התלויות יתרה מכך, בעיקר מהצורה העדינה של הפרט עצמו, שהאובייקטים הדמיוניים של חלום אינם אלא שינויים מקריים ומשניים". לאחר מכן, גנון בוחן את האפשרויות של תודעה אינדיבידואלית ושל הנפש ("הנפש") יחדיו כמרכיב האופייני לאינדיבידואליות האנושית. בפרק עשר ("גבולות הבלתי מוגדר"), הוא חוזר לרעיון המימוש המטפיזי (מוקשה, או "זהות עליונה"). לאחר מכן מוצגת המשמעות העליונה של המושג "חושך", בעיקר בפרק שכותרתו "שני הכאוסים", המתאר את מה שמתרחש במהלך ההגשמה הרוחנית כאשר תלמיד של אחת המסורות האזוטריות עוזב את תחום "האפשרויות הפורמליות". המצבים המרובים של ההוויה קשורים למושג "היררכיות רוחניות", המצוי בכל המסורות בעולם. מכאן, גנון יתאר את התהליך האוניברסלי של "מימוש ההוויה באמצעות ידע".