stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מהומות חוק תעסוקת הצעירים בצרפת
המהומות

המחאות נגד הצעת החוק החלו ב-7 בפברואר 2006, יום בו נערכו ברחבי צרפת 187 הפגנות, שחלקן נערכו באוניברסיטאות. השתתפו בהן 200 אלף עד 400 אלף איש. ארגוני סטודנטים רבים התעוררו לפעול נגד ההצעה, יזמו השבתות לימודים והשתלטות של סטודנטים על קמפוסים של אוניברסיטאות.
בחודש מרץ הסלימו ביטויי ההתנגדות להצעת החוק. ב-7 במרץ הפגינו מיליון איש נגדה, ויומיים אחר כך הוכרזה שביתה ב-38 אוניברסיטאות. ב-18 במרץ הפגינו בפריז כ-700 אלף איש נגד הצעת החוק, ולאחר סיום ההפגנה החל קומץ מהם להבעיר מכוניות ולפגוע בחנויות. המשטרה פיזרה אותם באמצעות גז מדמיע ומפגין אחד נפצע קשה. באותו ערב התחוללה התנגשות בין מפגינים לבין המשטרה גם בכיכר הסורבון בעיר. כ-150 מפגינים נעצרו בעיר באותו יום. במהלך היום נערכו ברחבי המדינה עוד כ-160 הפגנות בהשתתפות חצי מיליון איש (להערכת המשטרה), רבים מהם סטודנטים. מארגני ההפגנות טענו ל-1.5 מיליון משתתפים בהן. הפגנה אלימה במיוחד התחוללה במרסיי, שם פרצו מפגינים לבית העירייה. לאחר מכן הפכו ההפגנות נגד הצעת החוק לעניין יומיומי.
ב-21 במרץ קרא ארגון הסטודנטים בעיר דיז'ון לפתוח בשביתה כללית. נציגי מספר ארגוני עובדים וארגוני סטודנטים שנפגשו באותו יום החליטו על יום פעולה נוסף, שבו ייערכו שביתות, הפגנות והשתלטות על קמפוסים של אוניברסיטאות. ב-23 במרץ התרחבה השביתה באוניברסיטאות: על פי משרד החינוך הצרפתי הושבתו הלימודים ב-67 אוניברסיטאות מתוך 89 במדינה ובחלקן גם נחסמו הקמפוסים כליל במפגינים.
יום הפגנות נוסף הוכרז ב-28 במרץ. קהל של 1.55 מיליון איש (לדברי המשטרה) עד 2.71 מיליון איש (לטענת המארגנים) השתתף בהפגנות, בעיקר בפריז. כ-600 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה. שביתות הזדהות של איגודים מקצועיים שיבשו את פעולת הרכבות והתחבורה האווירית במדינה וכן את פעולת בתי הספר ושירותי הדואר.
ב-4 באפריל שוב הפגינו ברחבי המדינה מיליון עד 3.1 מיליון איש, ושוב שובשה פעולת מערכות התחבורה.
חוק שיויון ההזדמנויות לרבות ההוראות המקימות את חוזה העבודה החדש לצעירים נחקק ונכנס לתוקף ב-2 באפריל, אך בלחץ המחאה הציבורית הודיע הנשיא ז'אק שיראק ב-10 באפריל כי הוראות החוק בנוגע לחוזה העבודה לצעירים יבוטלו (החוק המבטל אותן נחקק בפועל ב-21 באפריל). הביטול היווה מכה קשה ליוקרתו של ראש הממשלה דה וילפן. הפגנות המשיכו להתקיים לאחר מכן בדרישה לביטול חוק שיויון ההזדמנויות בכללותו, אך מספר המשתתפים בהן פחת והמחאה כולה איבדה את התנופה בעקבות ההצלחה החלקית שהשיגה וכן בשל חופשת חג הפסחא באוניברסיטאות ובתוך שבוע פסקה כליל.
לטענת קבוצת הסיוע המשפטי העצמאית CAJ, נעצרו במהלך גל המחאה 4,500 מפגינים ונגד 635 מהם הוגשו כתבי אישום לבתי משפט בקשר להשתתפותם במהומות.
מד חום התנגדותי

מד חום התנגדותי, הנקרא גם נגד מגלה טמפרטורה, הוא חיישן טמפרטורה המנצל את השינוי הצפוי בהתנגדותם החשמלית של כמה חומרים עם השתנות הטמפרטורה. בדרך כלל נגדים כאלו הם מפלטינום, ולכן נקראים מד חום פלטינום התנגדותי (PRT). אט אט הם מחליפים את השימוש במד חום מצומד באפליקציות תעשייתיות בטמפרטורות מתחת ל-600 מעלות צלזיוס עקב הדיוק הרב והחזרה לאותם ערכים.
תיאור כללי

להלן הסוגים הנפוצים ביותר של מדי חום התנגדותיים:
נגדי פחמן הם נגישים ביותר ומאד זולים. הם חוזרים לאותה הטמפרטורה. הם מאוד אמינים בטמפרטורות מאוד נמוכות. בדרך כלל אינם סובלים מהיסטרזיס או מסטיות מדידה. הם שימשו לאורך זמן חוקרים בגלל היתרונות הרבים שלהם.
נגדי פילם הם בעלי שכבת פלטינום על מצע, השכבה יכולה להיות דקה ביותר, עד 1 מיקרו מטר. היתרונות של סוג זה הם מחיר נמוך יחסית ותגובה מהירה. מכשירים כאלה שיפרו את ביצועיהם למרות קצבי התרחבויות שונים של המצע והפלטינום אשר גורמים לשגיאות מדידה ובעיות יציבות.
נגדים חוטיים הם בעלי דיוק רב, במיוחד בטווח גדול של טמפרטורות. קוטר הליפוף מספק הפרש אשר שומר על היציבות המכנית ומאפשר התרחבות של החוט על מנת למנוע זליגה וטעויות מדידה.
פונקציות

מדי חום התנגדותיים בוניים במספר תצורות ומציעים יציבות טובה יותר, דיוק טוב יותר, וחזרה לאותם ערכים בצורה טובה יותר מאשר מדי צימוד תרמיים. בעוד מדי צימוד תרמיים משתמשים באפקט סיבק לייצר מתח, מדי חום התנגדותיים משתמשים במקורות חשמליים ודורשים הספק על מנת לפעול. הנגדים האידיאלים משתנים באופן ליניארי עם הטמפרטורה.
מדי חום התנגדותיים בדרך כלל עשויים מפלטינום, בשל האופיין התנגדות-טמפרטורה הליניארי שלו, וכן בשל מבנהו הכימי. החוט העשוי מפלטינום המשמש כחיישן צריך להישמר חופשי מהפרעות על מנת לשמור על יציבות.
יתרונות

יתרונותיו של מד החום ההתנגדותי העשוי פלטינום הם:
דיוק רב
זליגה נמוכה
טווח פעולה רחב מאד
התאמה לאפליקציות תנודתיות
מגבלות

מדי חום אלו בדרך כלל אינם משמשים למדידות של טמפרטורות מעל 660 מעלות צלזיוס. בטמפרטורות כאלה קשה למנוע מהפלטינום מלהזדהם עם המתכת של המדחום. זו הסיבה שבמעבדות מחליפים את מד החום ממתכת למד חום זכוכיתזכוכית. בטמפרטורות מאוד נמוכות, פחות מ 270- מעלות צלזיוס, עקב המצאות מעט פונונים, ההתנגדות של מד החום ההתנגדותי נקבעת בעיקר על ידי חוסר האחידות הכימי שלו ולכן אינו תלוי בעיקרון בטמפרטורה. כתוצאה מכך הרגישות שלו היא קרובה לאפס ולכן הוא לא שימושי במצב כזה.
בהשוואה לתרמיסטורים, מדי חום העשויים מפלטינום פחות רגישים לשינויי קטנים בטמפרטורה, וכן יש להם זמן תגובה יותר איטי. למרות זאת, לטרמיסטורים יש טווח טמפרטורות קטן יותר, וכן יציבות גרועה יותר.
מבנה

אלמנטים אלה כמעט תמיד דורשים מוביל מבודד. בטמפרטורות נמוכות מ- C °250, משתמשים ב- PVC, גומי או סיליקון כמבודדים. מעל זה, משתמשים בסיבי זכוכית או קרמיקה. נקודת המדידה, אשר בדרך כלל נמצאת בקצה, צריכה להיות מוגנת בתוך שרוול מגן, העשוי בדרך כלל מסגסוגת מתכת אינרטית מבחינה כימית לתהליך המבוקר. בחירה ועיצוב מעטפת ההגנה עלולים לדרוש יותר תשומת לב מאשר החיישן בפועל, שרוול המגן חייב לעמוד בפני התקפה כימית או פיזית ויחד עם זאת לספק נקודת מדידה טובה.
ראו גם

צמד תרמי (תרמוקפל)
תרמיסטור
תרשים עקרוני של נגד פילם עם שכבת פלטינום
מחנה העבודה גברסדורף

מחנה העבודה גברסדורף (Gabersdorf; נודע גם בשם וולטה, או וולטה-גברסדורף, Wolta-Gabersdorf) היה מחנה עבודה ובהמשך מחנה ריכוז נאצי בליבץ (Libeč במהלך השואה, היום חלק מטרוטנוב (אנ')) בצ'כיה הכבושה בידי הנאצים.
במחנה נכלאו נשים יהודיות שעבדו בעבודות כפייה במפעלי הטקסטיל של חברות האסה (Hasse), אטריך (Etrich) וברתל (Vereinigte Textilwerke K. H. Barthel). המחנה הוקם בשנת 1941 והפך למחנה משנה של גרוס-רוזן ב-22 במרץ 1944. לדברי אחת הניצולות,[דרוש מקור] היו בערך 70 נשים בצריף אחד. ארוחה אופיינית במחנה הייתה מרק מים ולפת. בהדרגה ירדה איכותן וכמותן של המנות היומיות. עם התמשכות מלחמת העולם השנייה, ירדה מנת הלחם היומית של האסירים ל-220 גרם. המחנה שוחרר על ידי הצבא האדום ב-6 במאי 1945.
הערות שוליים

↑  הגדה לפסח שנכתבה ביומן שניהלה רגינה הוניגמן במחנה גברסדורף, באתר יד ושם
↑  מידע נוסף על רגינה הוניגמן ואסירות יהודיות אחרות במחנה גברסדורף, באתר יד ושם
↑  Kryl, Miroslav (2009). "Gabersdorf".  In Megargee, Geoffrey P. (ed.). The United States Holocaust Memorial Museum Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–-1945. Vol. 1. Bloomington: Indiana University Press. p. 731. ISBN 0-253-35328-9.
↑  Lazzarini, Marinella (2002). 2420: Nuska Hoffman : lager di Gabersdorf-Trautenau (באיטלקית). Viareggio: M. Baroni. ISBN 9788882092412.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282802005171  LCCN: no2003103811  VIAF: 145764867   WorldCat (עם VIAF): 145764867 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיטשל ויגינס

מיטשל לי ויגינס (באנגלית: Mitchell Lee Wiggins; ‏28 בספטמבר 1959 – 9 בספטמבר 2024) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע. אביו של שחקן ה-NBA אנדרו ויגינס.
קריירת מכללות

ויגינס נולד בקינסטון, קרוליינה הצפונית, ושיחק כדורסל מכללות במכללת טרוט-מקונל, אוניברסיטת קלמסון ואוניברסיטת המדינה של פלורידה, ובשנתיים במדיה העמיד ממוצעים של 23.2 נקודות ו-8.9 ריבאונדים למשחק.
קריירה מקצועית

ויגינס נבחר במקום ה-23 בדראפט ה-NBA ‏1983 על ידי אינדיאנה פייסרס, אך הועבר לשיקגו בולס תמורת סידני לואו ובחירת סיבוב שני. בעונת הרוקי שלו שיחק ויגינס בכל 82 משחקי העונה הסדירה והעמיד ממוצעים של 12.4 נקודות, 4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
לאחר סיום עונת 1983/1984 העבירו הבולס את ויגינס, לצד בחירות דראפט, ליוסטון רוקטס בתמורה לקולדוול ג'ונס. בשתיים וחצי עונות ברוקטס הוא בעיקר עלה מהספסל כמחליף לג'ון לוקאס ולואיס לויד, אך עדיין העמיד ממוצעים של כ-8 נקודות ו-3 ריבאונדים בכ-20 דקות למשחק. בעונת 1986 זכה ויגינס עם הרוקטס באליפות המערב, העפיל איתם לגמר ה-NBA ואף קלע סל ניצחון במשחק השלישי מול בוסטון סלטיקס, שניצחו לבסוף בסדרה 4–2.
בשנת 1987 הושעו ויגינס ולויד לשנתיים וחצי מהליגה לאחר שיצאו חיוביים לקוקאין בבדיקת סמים.
לאחר שהושעה מה-NBA שיחק ויגינס בטמפה ביי סטארס, מיסיסיפי ג'טס וקוואד סיטי ת'אנדר מליגת ה-CBA, אך בדצמבר 1987 הושעה גם מליגה זו בעקבות פרשיית סמים בספורט נוספת.
השעייתם של ויגינס ולויד נגמרה לקראת עונת 1989/1990, ובעונה זו הופיע ויגינס ב-66 משחקים וקלע 15.5 נקודות בממוצע למשחק. עם זאת, בשל אי שביעות רצונו של המאמן דון צ'ייני מיכולתו ההגנתית של ויגינס והגעתו של ורנון מקסוול לקבוצה התמעטו דקות המשחק שלו.
לאחר שוויגינס הפך לשחקן חופשי בסיום עונת 1989/90 אף קבוצה לא הביעה בו עניין למעט פילדלפיה 76', שהתכוונה להחתים את אותו בנובמבר 1990 אך ויתרה על כך לאחר שסירב לבצע בדיקה גופנית מלאה הכוללת בדיקת סמים. ויגינס לא שיחק בעונת 1990/1991, אך חתם בפילדלפיה כעבור שנה. עונת 1991/1992 הייתה האחרונה שלו ב-NBA, בה העמיד ממוצעים של 4.3 נקודות ו-1.9 ריבאונדים בלבד למשחק. הוא קלע 3,877 נקודות בקריירת ה-NBA שלו.
לאחר ששוחרר מפילדלפיה שיחק ויגינס בפורט ויין פיורי ואוקלהומה סיטי קאבלרי מה-CBA, וב-1993 חתם באורורה דזיו מהליגה האיטלקית השנייה בכדורסל. לאחר מכן הוא שיחק במשך חמש שנים בליגת העל היוונית בכדורסל: מילון, ספורטינג אתונה ופאניוניוס, וסיים פעמיים כמלך הסלים של הליגה (1994 ו-1996). הוא שיחק גם בטונדניה 65 רוממאסטרס מהפיליפינים, לימוז' מהליגה הצרפתית ומספר קבוצות מהליגות הקטנות של הכדורסל בארצות הברית.
קריירה בנבחרת הלאומית

ויגינס שיחק במדי נבחרת ארצות הברית בכדורסל וזכה עימה במדליית כסף באליפות העולם בכדורסל 1982.
חיים אישיים

אשתו של ויגינס, מריטה פיין-ויגינס (אנ'), היא אתלטית עבר שייצגה את קנדה בתחרויות האתלטיקה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וזכתה בשתי מדליות כסף אולימפיות במרוץ שליחים. השניים נפגשו בזמן לימודיהם באוניברסיטת המדינה של פלורידה. בנם הבכור, מיטשל ג'וניור, שיחק באוניברסיטת סאות'איסטרן ובנם האמצעי ניקולס שיחק כדורסל מקצועי בקבוצות שונות ברחבי העולם. בנם הצעיר, אנדרו ויגינס, גם הוא כדורסלן ונבחר בבחירה הראשונה בדראפט ה-NBA ‏2014 על ידי קליבלנד קאבלירס.
ויגינס נפטר ב-9 בספטמבר 2024, בגיל 64.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות מכללות, באתר Sports-Reference.com
↑  סטטיסטיקות, באתר ה-NBA
↑  Lloyd and Wiggins of Rockets banned for drug use, New York Times, 14 בינואר 1987
↑  Physical a factor for club, Wiggins, פילדלפיה אינקוויירר, 15 בנובמבר 1990, עמ' 46
↑  Wiggins signs 1-year contract, פילדלפיה אינקוויירר, 20 ביולי 1991, עמ' 51
↑  From Canada to college basketball, ESPN, ‏9 ביולי 2012
↑  שי לוי, ‏בלאט בחר נכון? אנדרו וויגינס - פוטנציאל גדול, עם סימן שאלה, באתר ערוץ הספורט, 27 ביוני 2014
↑  Former NBA guard Mitchell Wiggins dies at 64, ה-NBA, ‏14 בספטמבר 2024
מדרש כונן

מדרש כּוֹנֵן ידוע גם בשם ברייתא דמעשה בראשית הוא מדרש השייך לספרות ההיכלות והמרכבה. אין ודאות לגבי מחברו, אך יש הטוענים כי חיברו האמורא  שמואל.
המדרש מחולק לשלושה חלקים:
הראשון עוסק במה שקדם לבריאת העולם, ובששת ימי בראשית
השני עוסק במידת העולם ופינותיו, ובגמול (גן עדן וגיהנום)
השלישי עוסק בחלקי השנה, ובעם ישראל
המדרש קרוי על שם  הפסוק במשלי בו הוא מתחיל:  
” ה' בחכמה יָסַד ארץ, כּוֹנֵן שמים בתבונה”  ( ספר משלי פרק ג פסוק י"ט בוויקיטקסט ).
לקריאה נוספת

ע' דשא הלוי, מדרש כּוֹנֵן, בתוך: ילקוט מדרשים חלק חמישי, צפת, תשע"ה (עמ' לט - ע).
הערות שוליים

↑  רבי אברהם בן הגר"א, בספרו- "רב פעלים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286641705171  LCCN: nr00031195  VIAF: 174908973   WorldCat (עם VIAF): 174908973 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיטשל הופ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביוני 1994 (בן 30) מלבורן, אוסטרליה 
 שם לידה:  Mitchell James Hope
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 פרופיל ב-IMDb
 
מיטשל ג'יימס הופ (באנגלית: Mitchell James Hope; נולד ב־27 ביוני 1994) הוא שחקן ודוגמן אוסטרלי.
ביוגרפיה

מיטשל ג'יימס הופ נולד ב-27 ביוני 1994 בעיר מלבורן, אוסטרליה. בנם של הכלכלן, ג'יימס הופ ושל ליסה ויטוורת', הוא הבכור במשפחה של שלושה בנים, ג'ונה וטוביאס הם אחיו הצעירים. הוריו נפרדו כשהיה צעיר, והוא גדל עם אמו וסביו. עם זאת, במשך כמה שנים, הוא חי עם אביו באוקלהומה, ארצות הברית.
במהלך צילומי "היורשים", הוא עבר ללוס אנג'לס ולאחר מכן חזר לאוסטרליה.
קריירה

בשנת 2015 החל לשחק בסדרת הסרטים "היורשים" בתפקיד הנסיך בן, בנם של היפה והחיה ויורש העצר של "אורדון". בת זוגו לסרט היא השחקנית דאב קמרון, בתפקיד מאל, בִּתה של מליפיסנט.
הופ גם מדבב בסדרה "עולם מרושע", שממשיכה את סרטי היורשים. השתתף בהופעות של ואן דיירקשן בתור מתופף בסיבוב ההופעות השני של הלהקה.
בשנת 2019 השתתף בסרט של נטפליקס "כשהשלג יורד" בתפקיד טובין, החבר הכי טוב של אנג'י (קירנן שיפקה).
חיים אישיים

מיטשל החל לצאת עם השחקנית טיילה אודרי בשנת 2015; לפני שאישר את מערכת היחסים שלו עם טיילה, צצו שמועות על מערכת יחסים לכאורה עם שותפתו, דאב קמרון, שהכחיש את השמועות לאחר מכן. בשנת 2020 הופ ואודרי נפרדו לאחר כחמש שנים יחד.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | כשהשלג יורד | טובין |  |
| 2021 | Love You Like That | האריסון |  |
| 2022 | אל תכריח אותי להצטרף (אנ') | ראסטי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | INXS: Never Tear Us Apart | טים פאריס (אנ') בצעירותו | מיני-סדרה |
| 2015 | היורשים | בן | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 2015–2017 | היורשים: עולם מרושע | בן | דיבוב; 15 פרקים |
| 2017 | היורשים 2 | בן | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 2019 | היורשים 3 | בן | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 2021 | היורשים: החתונה המלכותית | בן | דיבוב; ספיישל טלוויזיוני של ערוץ דיסני |
מדרש הביאור

מדרש הביאור (אלביאן) הוא מדרש תימני על חמישה חומשי תורה, על ההפטרות ועל מגילות אסתר ואיכה, שחיבר בשנת 1441 הרב סעדיה בן דוד אלד'מארי. חלקים מהמדרש מכונים בקטלוגים "צפנת פענח", ומזוהים כחיבור של סעדיה בן דוד אלעדני, סופר ומעתיק שעבר מתימן לסוריה. בנימין ריצ'לר שיער שמדובר בשמות שונים של אותו מחבר, או שאלעדני ביצע פלגיאט לספרו של אלדמארי, כפי שייתכן שעשה במקרה אחר.
הספר עוסק בענייני אגדה, הלכה, פרשנות, פילוסופיה ואלגוריה. הוא מרבה לצטט מהתלמודים והמדרשים (בעיקר מדרש הגדול, מדרש רבה, ומספריו של הרמב"ם, וכן ממדרש החפץ לזכריה הרופא, מדברי ר' יונה אבן ג'נאח ומ"מאור האפלה" לרבי נתנאל בן ישעיה. כלולים בו מדרשים עתיקים שאבדו, למשל מכילתא דברים. הרב דוד הלוי חמדי נעזר בו בכתיבת "אלוג'יז אלמוגני".
שרד כתב יד שלם יחיד של המדרש, ומספר כתבי יד חלקיים. חלקים מהמדרש הודפסו בכרכי הסדרה "תורה שלמה" של הרב מנחם מנדל כשר. הספר יצא במלואו בשנת ה'תשנ"ח, במכון משנת הרמב"ם, בתרגום ובביאור של הרב יוסף קאפח.
לקריאה נוספת

בנימין ריצ'לר, 'על "מדרש הביאור" התימני ומחברו', עלי ספר ב (תשל"ו), עמ' 91–96 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
הערות שוליים

↑  בנימין ריצ'לר, 'על "מדרש הביאור" התימני ומחברו', עלי ספר ב (תשל"ו), עמ' 91–96 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  LOUIS FINKELSTEIN, "FRAGMENT OF AN UNKNOWN MIDRASH ON DEUTERONOMY", Hebrew Union College Annual 12/13 (1937–1938), p. 524 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  יהודה רצהבי, "מלואים לקטע ממדרש אלמוני על דברים", Hebrew Union College Annual 25, עמ' א (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  פינקלסטיין, עמ' 524
↑  מנחם כהנא, "מדרשי תימן ושימושם במדרשי ההלכה", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות חטיבה ג, כרך ראשון, תשמ"ט 1989, עמ' 33 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות תורנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מחנה המעצר מזרעה

קבוצה ממעפילי האונייה דריאן 2 שנעצרו במחנה מזרעה, 1941
מחנה המעצר מזרעה הוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט מצפון לעכו, ושימש לכליאתם של אסירים ועצירים מנהליים.
היסטוריה

מחנה המעצר נוסד בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ושימש למעצר, בצווים מנהליים, של חברי כנופיות ערביות, נתיני אויב וחשודים בריגול. באביב 1940 החלה כליאתם של אסירים יהודים במחנה, ולעיתים נכלאו בו גם מעפילים. ב-1940 נכלאו בו מ"ג אסירי ההגנה ושלושים ושמונה אסירי קורס המפקדים של האצ"ל. האסירים שוכנו בצריפים, שכל אחד מהם הכיל 25 אסירים.
עם העצורים במחנה נמנו אנשי לח"י יצחק שמיר ואליהו גלעדי (שהצליחו לברוח מהמחנה ב-1942), נפתלי לובינצ'יק, מתתיהו שמואלביץ', הרצל עמיקם, נתן ילין-מור ועמנואל הנגבי, אנשי בית"ר ערי ז'בוטינסקי והלל צור, מעפילים אבא ברדיצ'ב ושולמית שמיר (שהכירה במחנה מעצר זה את בעלה, יצחק שמיר).
מחנה המעצר נסגר בדצמבר 1942, ואסיריו הועברו למחנה המעצר בלטרון.
כיום פועל במקום המרכז הרפואי לבריאות הנפש - מזרע.
מחנה העולים בקריית שמואל

במחנה המעפילים בקריית שמואל (צולם עד 1947), צלם: ל' דינר
מעפילים במחנה בקריית שמואל (צולם עד 1947), צלם: ל' דינר
מחנה העולים בקריית שמואל היה מחנה העולים הראשון שהוקם על ידי הסוכנות היהודית לצורך קליטת גלי העלייה הצפויים ממחנות העקורים באירופה.
כבר בשנת 1945 יושבו עולים מתימן במחנה אוהלים ליד קריית שמואל בהיעדר שיכון זמין אחר עבור העולים. כדי להתמודד עם המחסור בדיור בגלל מלחמת העולם השנייה ובמיוחד לאור טענות הבריטים שלא ניתן לאפשר עלייה נוספת לאור המחסור בדיור בארץ ישראל, הקימה הסוכנות היהודית מקבצי דיור זמני שנקראו מחנות מעבר במקומות שונים ברחבי הארץ, אחד מהם בקריית שמואל. במחנה המעבר ניתן לעולים דיור מסובסד לתקופה שאמורה להיות עד ששה חודשים, וסיוע במציאת עבודה, אך העולים נדרשו לנהל את חייהם בעצמם.
המחנה עצמו הוקם לקראת ראשית 1947 ופעל עד הקמת מדינת ישראל באופן דומה למחנה המעצר בעתלית בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט כמחנה מעצר לעולים שהמתינו להגעת תורם להשתחרר על פי מכסת הסרטיפיקטים שהקציבו שלטונות המנדט הבריטי. על פי ההסדר עם שלטונות המנדט, המחנות תופעלו בפנים על ידי הסוכנות היהודית וארגון הדסה שסיפק שירותי רפואה, אך נשמרו מבחוץ על ידי שוטרים בריטיים שאסרו את יציאת העולים עד הגיע תורם להשתחרר. מחנה העולים בקריית שמואל היה בעל תנאים טובים בהרבה מאלו של המחנה בעתלית שהוקם כמחנה מעצר, וקיבולתו הייתה קטנה יותר והגיעה לכ-700 נפש. בנוסף, על מחנה העולים בקריית שמואל שמרו שוטרים יהודים ממשטרת המנדט שנתנו לעולים תחושה שהם בבית בארצם. לרוב, למחנה העולים בקריית שמואל הובאו עולים ממחנה המעצר בעתלית במסגרת הליך מדורג של שחרור, אולם לעיתים הובאו אליו עולים ישירות ממחנות המעצר בקפריסין. בנוסף, מדי פעם הובאו אליו עולים שנתפסו בארץ ישראל עצמה. למשל, בינואר 1948 הובלו למחנה העולים בקריית שמואל עולים בלתי לגליים שהצליחו לעלות לחוף בנהריה.
לאחר קום המדינה נחשב מחנה העולים בקריית שמואל, בה היו שיכונים שנבנו עבור משפחות, לבעל תנאים טובים יחסית למחנות אחרים בהם שוכנו העולים באוהלים וצריפים של הצבא הבריטי. לקראת סוף 1949 היה מחנה העולים בקריית שמואל לאחד ממחנות העולים הראשונים שהוסב למחנה עבודה בו נדרשו העולים לצאת לעבודה. בספטמבר 1949 היו במחנה 268 משפחות ובדצמבר אותה שנה היו בה 950 נפש. המחנה המשיך להתקיים כמעברה (שכונה גם מחנה עולים) עוד שנים רבות ועדיין התקיים בשנת 1959.
הערות שוליים

↑  משכנות לעולי ישראל, דבר, 22 במאי 1945
↑  Memorandum by Ch. Yassky, 18 July 1947 in Jewish Agency for Palestine, Yehoshua Freundlich, Zvi Ganin, Political Documents of the Jewish Agency: January-November 1947, pages 468-469
↑  מחנה מעבר לעולים בקרית שמואל, דבר, 7 בפברואר 1947
↑  121 הובלו מנהריה למחנה המעפילים בקרית שמואל, דבר, 4 בינואר 1948
↑  תוכנית להעסקת שוכני מחנות העולים בעבודה, דבר, 9 בספטמבר 1949
↑  ירידה במספר העולים במחנות, דבר, 6 בדצמבר 1949
↑  במחלקה לתרבות של עירית חיפה, דבר, 24 ביולי 1959
↑  מזכירות מועצת פועלי חיפה, עצרות ומסיבות יום העצמאות, דבר, 11 במאי 1959
מחנה המצבות

מצפה
רמון
מצפה
רמון
מחנה המצבות היה מחנה צבאי של הלגיון הירדני באל עזרייה שבמורד המזרחי של הר הזיתים.
מבני המחנה, בכללם שירותי כריעה, רוצפו במצבות שנלקחו מבית הקברות היהודי בהר הזיתים. חלק גדול מהמצבות הונחו כשפניהן למעלה, כך שהכיתוב בהן הושחת.
אחרי מלחמת ששת הימים ועד שהשטח הועבר לשליטת הרשות הפלסטינית הוכר המחנה כמקום קדוש וניתן היה לבקר בו.
הערות שוליים

↑  מוטקה סופר, "סיור בהר הזיתים", בתוך: אלי שילר (עורך, בהשתתפות: ספי בן-יוסף, נתן שור, מרדכי סופר), "הר הזיתים", הוצאת אריאל, ירושלים, 1978, עמוד 46
↑  משרד הדתות, חוזר מנכ"ל 87/2, מרץ 1978 (בכתובת: http://dat.gov.il/hozrim/031987[1].pdf),  עמוד 22
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מחוז איירון

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  יוטה יוטה
 בירת המחוז:  פרוואן 
 תאריך ייסוד:  1852 
 על שם:  ברזל 
 שטח:  8,552 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  57,289 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  37°52′N 113°17′W﻿ / ﻿37.86°N 113.28°W﻿ / 37.86; -113.28 
 http://www.ironcounty.net
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז איירון (באנגלית: Iron County) הוא מחוז הממוקם במדינת יוטה, ארצות הברית. במפקד האוכלוסין של 2020, מספר התושבים בו היה 57,289. מושב המחוז הוא פרוואן, והעיר הגדולה ביותר במחוז היא סידר סיטי. המחוז הוגדר ב-1850. השם המקורי היה Little Salt Lake Valley, אולם בהמשך שונה לשמו הנוכחי, על שם מכרות הברזל (באנגלית "איירון") שבסידר סיטי.
דמוגרפיה

על פי מפקד אוכלוסין מ-2010, באזור 33,779 בני אדם, 10,627 משקי בית ו-8,076 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 4 בני אדם לק"מ רבוע. במחוז 13,618 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 2 לק"מ רבוע. ההרכב האתני של המחוז הוא 93% לבנים, 0.35% שחורים או אפרו-אמריקאים, 2.18% ילידים אמריקאים, 1.78% מגזעים אחרים ו-1.6% משני גזעים ויותר. 4.09% מהאוכלוסייה הם היספנים או לטינים מכל גזע.
יישובים > ערים

סידר סיטי
אינוק
פרוואן
יישובים > עיירות

בריאן הד
קנארוויל
פארגונה
יישובים > יישובים שאינם כפופים לממשל עירוני

בריל
המילטון פורט
לונד
מודנה
יישובים > מקומות ייעודיים למפקד

בריל ג'נקשן
ניוקאסל
סאמיט
מדחן

מַדְחָן הוא מתקן המוצב בקרבת מקום חניה לכלי רכב ומשמש לגביית תשלום עבור חנייה בזמן קצוב.
המדחן פועל על העיקרון של תשלום במטבע עבור יחידת זמן קבועה. שעון המדחן קובע את הזמן הקצוב לחניה בהתאם לסכום ששולשל לתוכו. פקח חניה עירוני מוודא כי נהג המכונית החונה שילם עבור החניה, ואם לא שילם או עבר את מכסת הזמן – ייקנס בשיעור גבוה הרבה יותר מהתשלום הנגבה במדחן.
המדחן שימש במשך עשרות שנים פתרון יעיל לחניה מוסדרת ברחובות הראשיים של ערים בכל רחבי העולם. יש לו שני חסרונות עיקריים – תקלות בתפעולו והתנכלות של גנבים וונדליסטים. במאה ה-21 פחת השימוש במדחן בעקבות פיתוח יישומים כגון פנגו, המחליפות אותו.
השם העברי נוצר על ידי הלחם המילים מד + חנ(יה) והחליף את המילה הלועזית פרקומטר.
היסטוריה

עם הגידול במספר המכוניות נקבעו חוקים עירוניים שקבעו זמן חניה מקסימלי לאורך רחובות ראשיים בערים, אולם לא נמצאה דרך יעילה לכפות את מגבלת הזמן על הנהגים. בשנים 1925–1926 הוצע להתקין בכל רכב שעון אשר מציג את הזמן שעבר מאז שהרכב הפסיק את תנועתו, כדי לציין את זמן החניה של הרכב.
באוגוסט 1928 הוגשה בקשת פטנט בארצות הברית על ידי רוג'ר בבסון שהציעה מדחן שמודד את זמן החנייה ופועל על ידי חיבור המצבר של המכונית למדחן. החיבור בין המכונית למדחן ניתן להתרה רק כל עוד החניה היא במסגרת חלון זמן מותר ולאחר מכן יש לשלשל מטבעות למדחן על מנת לאפשר את הוצאת הכבל המחבר.
המדחן הראשון שידוע שהותקן בפועל הומצא על ידי קארל מאגי והותקן באוקלהומה סיטי ביולי 1935. 174 מדחנים הותקנו אז. מאגי הגיש פטנט ראשון על מדחן כבר בדצמבר 1932, ולאחר מכן יזם ביחד עם פרופסור ת'וסן מאוניברסיטת אוקלהומה תחרות לתכנון מפורט של המדחן. משלא הוגשה אף הצעה ראויה תכנן ת'וסן ביחד עם תלמיד שלו מדחן עליו הוגש פטנט שני בנובמבר 1933. מאגי הקים חברת מדחנים ושכר את השירותים של חברה מטולסה לייצור המדחנים.
בשנת 1936 הותקנו מדחנים בדאלאס, פורט וורת', אל פאסו ועוד 23 ערים. עד סוף 1938 הותקנו מדחנים ב-85 ערים ב-26 ממדינות ארצות הברית. בשנת 1951 הגיע מספר הערים בהן הותקנו מדחנים לכ-2,800. בשנה זו הותקנו מדחנים בניו יורק.
טכנולוגיה

פטנטים רבים הוגשו על שיפורים למדחנים. כבר בשנת 1930 הציע בבסון מדחן שישלב בתוכו לוח פרסומות.
שיטות שונות הוצעו כדי להודיע לפקח האם החניה הנוכחית היא בתוך מסגרת הזמן המותרת. במדחנים הישנים הורם דגל שציין שהלקוח שילם עבור החנייה. מדחנים אחרים תוכננו עם נורה או סט של נורה אדומה וירוקה לציון שהחניה במסגרת הזמן המותר. פטנט משנת 1935 הציע שהמדחן יכלול חלון שיציג את המטבע שהוכנס על ידי הנהג, על מנת שהפקח יוכל לוודא שהנהג שילם במטבע תקין ולא במטבע מזויף.
בשנת 1974 הוצע להשתמש בשעון דיגיטלי למדידת הזמן וצג דיגיטלי שיראה את הזמן שנותר.
עלו במשך השנים הצעות שונות לזיהוי אוטומטי של כלי רכב חונים. ביולי 1930 הגיש בבסון פטנט על מדחן אשר פועל ללא חיבור למכונית וכולל מנוף המפעיל אוטומטית את המדחן בעת שהרכב נכנס לחניה ולוחץ על המנוף. הצעה להפעלה אוטומטית על ידי מנגנון אלקטרו מגנטי הוצע בשנת 1936. הוצע גם להפעיל גלאי מתכות לזיהוי שהרכב החונה עזב את החניה ובעקבות זאת לאפס את השעון.
המדחנים המכניים סבלו מתקלות רבות ועלויות התפעול והתיקון של המדחנים הקטינו את ההכנסות מהמדחנים. בעיה נוספת הייתה פריצות למדחנים כדי לרוקן את תכולת המטבעות שלהם. בשנת 1962 הוערך שכמחצית הכסף המוכנס למדחנים בניו יורק נגנב. לכל מדחן מוקצב שטח חניה קבוע, ובכך יש בזבוז של שטח חניה בהשוואה לשיטות תשלום אחרות, מפני שמכונית קטנה תופסת בשיטה זו שטח שהוקצב למכונית גדולה.
באמצע שנות ה-80 החל ייצורם של מדחנים שבהם המנגנון המכני הוחלף במנגנון אלקטרוני.
מדחן כרטיס

בסוף המאה ה-20 החלו לפעול בערים מכונות להנפקת שוברי חניה, הקרויות מדחני כרטיס, על מנת להבחין ביניהן ובין הדגם הקודם של המדחן (שנועד לשרת מכונית בודדת או זוג מכוניות), שבגרסתו האלקטרונית נקרא מדחן צג. להבדיל מהדגם הקודם, שבו המדחן צמוד למכונית שאותה הוא משרת, מדחן כרטיס מנפיק שובר חניה, שעליו מודפסת שעת סיום החניה, בהתאם למטבעות שהוזנו למדחן. את השובר יש לשים על חלון המכונית, היכולה לחנות גם הרחק מהמדחן, כך שמדחן כרטיס יחיד משרת עשרות מקומות חניה.
מכונות אלה פועלות באמצעות מנגנון אלקטרוני, ובחלק מהן מתאפשר תשלום גם באמצעות כרטיס אשראי, בנוסף לצורת התשלום הוותיקה באמצעות מטבעות.