stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמפייר רייוול
הערות שוליים

↑  "Andrew Crawford, John C. Barr, Vale Steamship Company, Glasgow". mariners-list.com. 2012. נבדק ב-7 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Vessel List, www.teesbuiltships.co.uk
↑  "British Order Sixty 10,000 Dwt. Cargo Steamers". Pacific Marine Review. Pacific American Steamship Association/Shipowners' Association of the Pacific Coast. Consolidated 1941 issues (January 1941): 42–43. 1941. Retrieved 12 August 2014.
↑  Hasting, Max. Overlord: D-Day and the Battle for Normandy, Pan Books (2010)
↑  History of the landing on Sword Beach on D-Day, June 6th 1944, www.dday-overlord.com
↑  D-Day : Normandy 1944 – SWORD BEACH : British Troops, www.6juin1944.com
1 2 3  Haapalah / Aliyah Bet – Places, www.wertheimer.info
↑  אוניית המעפילים "יגור", באתר palmach.org.il
↑  עיתון "דבר", התפוצצות ברייוול אמפייר (עמ' 1), באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏23.08.1946
↑  עיתון הארץ, "אמפייר רייול" תועבר למספנה אחרי פיצוצה ע"י שחיינים (עמ' 1), באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏23 באוגוסט 1946
↑  החבלה באוניית הגירוש "אמפייר רייוול" ב-1946, באתר palmach.org.il
↑  החבלה השנייה באוניית הגירוש "אמפייר רוייוול", באתר palmach.org.il
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 105-106, 113
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 195-197
1 2  סיפור הפלגת יחיעם, באתר www.palyam.org
↑  סיפור הפלגת משמר העמק, באתר www.palyam.org
↑  ⁨מעפיל ,נחשו*? גורשו ⁩ | ⁨דבר⁩ | 28 אפריל 1948 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  סיפור הפלגת נחשון – הקסטל, באתר www.palyam.org
1 2  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 113
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, תל אביב: עם עובד, 1990, עמ' 122
↑  אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, 1990, עמ' 115-116
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, עמ' 195-197
↑  פרופסור אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, 1990: עם עובד, 1990, עמ' 204
הפלישה לנורמנדי
מצנח

צנחן אמריקאי המשתמש במצנח מסדרת MC-1
מצנח המשמש לבלימת מטוס
מַצְנֵחַ הוא מתקן העשוי חופה מחומר דק, חזק וקל, אשר מחוברת לעצם כבד במטרה להאט את נפילתו באטמוספירה. המצנח, באמצעות גרר, ממיר נפילה חופשית שנובעת מכוח המשיכה לריחוף איטי ונחיתה רכה, ששומרת על שלמותו של העצם המונחת.
בתחום הצבאי מצנחים משמשים בשעת מלחמה להצנחת צנחנים וציוד אל מעבר לקווי האויב, כדי שיוכלו לפעול בעורפו. כמו כן, הם משמשים להצנחת טייסים ממטוסי קרב שנפגעו תוך כדי טיסה. בתחום האזרחי משמשים מצנחים בתרבות הפנאי כספורט אתגרי. מצנחים משמשים גם להצנחת כבאים וציוד כיבוי ביערות שהגישה אליהם קשה, וכן להצנחת מזון, מים ותרופות לאזורי מלחמה, אסון או רעב.
המצנחים משמשים גם להצנחת חלליות, לוויינים וכלי טיס בלתי מאוישים לקרקע, ובסיוע לבלימה של מטוסים בעת הנחיתה במסלולים קצרים. כמו כן, ישנן מערכות נשק העושות שימוש במצנח לשם השהיית הפגיעה במטרה.
עקרון הפעולה של המצנח

עקרון הפעולה של המצנח הוא הגדלת הגרר. על גוף נופל פועלים שני כוחות: כוח הכובד, שהוא קבוע, וכוח הגרר, שגדל ליניארית לריבוע המהירות. למשוואת התנועה יש פתרון של מהירות קבועה כאשר מושג שוויון בין שני הכוחות הנ"ל.
גוף הנופל נפילה חופשית, בתווך שאינו ריק, מאיץ (אסימפטוטית) עד להגעתו למהירות קבועה. הגעה ל-50% ממהירות זו תיקח שלוש שניות, ל-90% שמונה שניות, ל-99% חמש עשרה שניות, וכו'. המהירות האופיינית לצנחן עם מצנח סגור היא כ-195 קמ"ש. פתיחת המצנח מגדילה את הגרר ומקטינה את מהירות הנפילה על פי שטח חופת המצנח. מהירות אופיינית למצנח צבאי היא כ-5–6 מטר לשנייה, שהיא בערך המהירות המרבית שבה ניתן לפגוע בקרקע בלי לשבור עצמות. במצנחים לשימוש ספורטיבי מקובלת מהירות נמוכה יותר.
המצנחים נבדלים בצורתם, בגודלם ובמידת השליטה שיש לצנחן על פעולתם לפי ייעודם.
היסטוריה של המצנח

ב־1495 לאונרדו דה וינצ'י תכנן ושרטט מצנח. מצנח זה מעולם לא נבנה אך השרטוט מעיד על הבנה עמוקה של האווירודינמיקה והכוחות הפועלים על הגוף המוצנח ועל המצנח עצמו.
בשנת 1600 בנה פאוסטו ורנזיו האיטלקי מצנח שהיה נראה כמו סדין גדול ומרובע מחובר למקלות. לאמיתו של דבר הייתה החופה קשיחה, ונועדה להציל אנשים מבניינים בוערים. רעיונותיו מיושמים היום על ידי פעלולנים הקופצים מצוקים.
ב־21 בנובמבר 1783 המריא לראשונה הכדור הפורח המאויש של האחים מונגולפייה בשמי פריז. באותה שנה פיתח סבסטיאן לה-נורמאנד הצרפתי מצנח שיוכל לשמש את טייסי הכדורים הפורחים. הוא גם היה זה שטבע את השם "פאראשוט", המשמש באנגלית, בצרפתית ובשפות נוספות למילה מצנח.
הצנחן האנושי הראשון היה אנדרה-ז'אק גרנרן (Garnerin), שעבר מחופה קשיחה לבד קנבס. המצנח היה עשוי מ־32 פיסות מחוברות של בד קנבס לבן בקוטר שבעה מטרים, והיה מחובר לסל שבו ישב הצנחן. אשתו ז'אן ז'נבייב גרנרן הייתה בין משתמשי מצנח הראשונות.
ב־1837 ניסה רוברט קוקינג (Cocking) לצנוח עם מצנח בעל עיצוב חדש דמוי חופה הפוכה. החופה קרסה בזמן הצניחה והוא נהרג. בסוף המאה ה־19 הייתה קאתי פאולוס הגרמנייה לראשונה שצנחה עם מצנח שקופל לתוך תיק נשיאה.
עם המצאת המטוס בראשית המאה ה־20 עלו אפשרויות הצניחה, בשל הדינמיות הרבה של המטוס, וכן נדרש אמצעי מילוט מן המטוס בעת סכנה, וההשקעה בפיתוח מצנחים גברה.
ב-4 בפברואר 1912 נהרג פרנץ רייכלט כאשר קפץ ממגדל אייפל כדי לבחון את יעילות המצנח שהמציא.
ב־1 במרץ 1912 אלברט בארי קפץ ממטוס לראשונה. המצנח קופל לתוך מכל בתחתית המטוס. משקלו של בארי משך את המצנח מתוך המכל.
היסטוריה של המצנח > בין מלחמות העולם

אחרי המלחמה יצא לדרכו פרויקט אמריקאי מקיף לפיתוח ושכלול המצנח. הפרויקט נערך בשדה מקוק, דייטון, אוהיו. רב-סרן אדווארד הופמן היה המפקד הצבאי של הפרויקט ופלוייד סמית' המנהל האזרחי.
תוצאת הפרויקט הייתה פיתוח המצנח מדגם A, אשר היה המצנח המוביל ב־40 השנה הבאות, כולל בעת הצניחה בנורמנדי. קוטר חופת המשי של המצנח היה 8.5 מטרים, והיא חוברה ל־40 מיתרים. היא נישאה בתיק נשיאה על הגוף. כך הסיכוי להינצל ממטוס בוער היה גדול בהרבה.
לזלי אירווין, מתכנן מצנחים וצנחן חובב, נבחר לצנוח ראשון. ב־28 באפריל 1919 הוא צנח ממטוס usd9, אשר טס במהירות של 128 קמ"ש בעת הצניחה, ובגובה של 1,500 רגל. עם הגיעו לארץ הוא שבר את רגלו. מיד לאחר מכן הקים אירווין עם שותף נוסף מפעל למצנחים דגם A.
הגרמנים אף הם ראו את החשיבות הרבה של המצנח כחלק חשוב ובלתי נפרד מהמטוס, ומציודו של הטייס. ב־1930 הם השיקו פרויקט משלהם, בראשות תיאו קנאקי, מהנדס אווירונאוטיקה, שמקום מושבו היה בשטוטגרט. הכוונה הייתה לנקוט גישה מדעית יותר בכל הקשור למבנה המצנח.
היסטוריה של המצנח > מלחמת העולם השנייה

במאי 1941 התבצעה הצניחה הגדולה של צבא גרמניה הנאצית בקרב על כרתים. הכוונה הייתה למנוע מהבריטים להשתמש בשלושת שדות התעופה החשובים באי. נתיב הים אל האי היה סגור, ופריצתו הייתה עלולה להיות איטית ולחשוף את התוכנית כולה.
לשם נחיתה מהירה וחשיפה מינימלית נעשה שימוש באחד מפיתוחי הפרויקט של קנאקי, המצנח המפרשי הדו-שלבי. רצועה הקיפה את מיתרי המצנח והחזיקה אותם קרוב זה לזה, ובכך לא נתנה לחופה להיפתח עד הסוף.
הצניחה לפיכך הייתה מהירה מהרגיל. בהמשך הצניחה שחרר הצנחן את הרצועה והחופה נפתחה לחלוטין והאטה את הצניחה עד הקרקע.
צוותו של קנאקי התמודד גם עם סוגיה מורכבת של גידול במהירות המטוסים עד גבול מהירות הקול. במהירויות אלו אי אפשר היה עוד לקפוץ מהמטוס, ולפיכך פותח כיסא המפלט, היורה את הצנחן אל מחוץ למטוס עם כיסא הטייס שלו.
במקביל, צוותי הפיתוח האמריקאים עבדו על יישום השימוש בחומר חדש שיחליף את המשי, שאספקתו וקצב ייצורו לא היו מהירים מספיק. הם בחרו בניילון, חומר סינתטי מבוסס נפט, שפותח על ידי חברת "דופונט". מלוא ייצור הניילון, שלושים מיליון טון, הופקע לצורך ייצור המצנחים.
בתקופת המלחמה נולד מקצוע חדש: מקפלי מצנחים. החוטים המחברים את החופה לרתמה חייבים להיות ישרים. הם חוברו בגומיות והקיפול בוצע כך שהמצנח נפתח בהדרגה למניעת הסתבכויות.
המצנח הנפוץ בשימוש בעלות הברית היה ה־T4 המבוסס על דגם A. קוטרו היה 8.5 מטרים ומיתריו סינתטיים. לחייל לא הייתה כל השפעה על פעולת המצנח. הוא נפתח מכובד משקלו של הצנחן, ולא על ידי משיכת חוט. הנחיתה הייתה במיקום מקרי לפי כיוון הרוח, ללא אפשרות כיוון.
היסטוריה של המצנח > המצנח בשירות תוכנית החלל האמריקאית

מיד לאחר המלחמה התחילה התוכנית האמריקאית לכיבוש החלל, ובמקביל לה גם התוכנית הרוסית.
ורנר פון בראון, מפתח הטיל הגרמני וי 2, ומדענים גרמניים נוספים הגיעו לאחר המלחמה לארצות הברית וצורפו לתוכנית החלל. הם ידעו איך לתכנן טיל ולהטיסו לחלל אך לשם הנחתתו גייסו לשירותם את תיאו קנאקי, מומחה המצנחים שעבד בשירות הצבא הגרמני בשנות ה־30 וה־40. המצנחים שתכנן קנאקי היו מערכת של רצועות חזקות, ברוחב 50 מילימטר, שנלקחו מפס הייצור של יצרן כובעים. הרצועות סודרו במבנה של קורי עכביש, וכך יכלו לשחרר עודפי אוויר, כדי שהמצנח לא יקרע בתנאים הקשים של נחיתה מגובה רב, ושל מטען כבד. תא הנחיתה של החללית אפולו 11 שקל 5,000 קילוגרם, והוצנח על ידי שלושה מצנחים שחוברו אליו. בסך הכול בוצעו 32 הצנחות במסגרת תוכנית אפולו וכולן הסתיימו בשלום.
מצנחי הבלימה של מעבורות החלל בימינו אינם שונים באופן מהותי מהמצנחים של תיאו קנאקי. גם הם מצנחי רצועות, ורוחב הרצועות הוא 50 מילימטר.
היסטוריה של המצנח > המצנח במטוסים במערכות נשק

שימוש נפוץ במצנח בלימה בצי האמריקני הוא בנחיתת מטוסים על נושאת מטוסים. כמו כן נעשה שימוש בנחיתות של מטוסים שונים על מסלולים קצרים.
ישנן מערכות נשק העושות שימוש במצנח לשם השהית הפגיעה במטרה. כך למשל, הפצצה BLU-107 דורנדל מתוצרת צרפת, המשמשת להריסת מסלולי המראה מצוידת במצנח לשם השהית הפגיעה לאחר הטלתה ובכך היא מקנה למטוס המפציץ את המסלול את האפשרות להטיל את הפצצה מגובה נמוך מבלי להיפגע מהפיצוץ.
שימוש ייחודי במצנח נעשה גם בטיל נגד קרינה הבריטי ALARM, באופן המקנה לו יכולת "שוטטות" (Loitering). גם פצצות תאורה המיועדות לירי מרגמות ותותחים מכילות מצנח הנפתח בגובה מסוים שניתן לכוונו טרם הירי.
היסטוריה של המצנח > כבאים מוטסים

כבר ב־1934 בוצעה הצנחת כבאים לאזור שרפה קשה לגישה. ב־1939 קמה יחידת כבאים מוטסת בארצות הברית.
ציוד הכבאי היה מצנח עגול, מצנח חזה לחירום, קסדת פוטבול מרושתת, נגד פגיעת ענפים, חבלים, אתים, גרזן וכלים חיוניים נוספים.
המצנח העגול הוא איטי וקשה לניווט ושליטה. ב־1964 הומצא "מצנח הכנף" המרובע על ידי דומינו ג'אלאבר ונכנס לשירות יחידות הכבאים בשנת 1982. האוויר זורם מעל החופה ומתחתיה, כמו בכנף מטוס, וכך ניתן למצנח כוח עילוי כתוצאה מהפרשי הלחצים מעל ומתחת. מבנה המצנח גם מאפשר לו לנוע קדימה במהירות של 40 קמ"ש לעומת שמונה בלבד במצנחי החופה העגולה. מצנח זה גם קל מאוד לניווט וכיוון באמצעות חבלי כיוון.
היסטוריה של המצנח > חידושים אחרונים

ב־1979 המציא ביל בות' פטנט שנקרא מערכת שלוש הטבעות, המאפשר לנתק במהירות את המצנח הראשי לפני שפותחים את המצנח הרזרבי בעת הצורך. המערכת דורשת משיכה קלה במשקל של שני ק"ג בלבד והטבעות נפרדות זו מזו והמצנח מתנתק מגוף הצנחן. מערכת זו באה להחליף את המערכת של קייקוול, שנועדה במקור לשחרר את המצנח לאחר נחיתה, אך נדרשה גם כדי לשחרר את המצנח הראשי לפני שימוש בזה הרזרבי. הסרבול של המערכת של קייקוול גרמה למותם של מספר צנחנים עד שהוחלפה על ידי המערכת של בות'.
ב־1983 המציא ביל בות' את הרתמה הכפולה המאפשרת לשני אנשים לצנוח יחד, מחוברים לאותו המצנח. השימוש ברתמה זו הוא בעיקר לצורכי צניחה אתגרית להרפתקנים וחובבים.
בימינו נפוצים בקרב חובבי הצניחה והצניחה החופשית מצנחים מלבניים שלרוחבם תעלות אוויר, המאפשרות ניווט קל וחסר מאמץ של המצנח. ענפי ספורט שהתפתחו עם פיתוח המצנחים היעילים החדשים הם ספורט מצנחי הרחיפה, המאפשר ריחוף ממושך לפני הנחיתה, ומצנחים המחוברים לסירה ועולים בעת תנועתה של הסירה קדימה, ומקנים חוויית ריחוף דומה.
סוגי מצנחים > מצנח מבצעי

מטרתו של המצנח המבצעי לקצר את שהותו של הצנחן בשמים, כדי שפגיעותו תהיה קטנה במידת האפשר, אך מאידך מהירות נפילה גדולה מדי עלולה לסכן את חייו או בריאותו של הצנחן. במצנח המבצעי הצניחה מבוצעת באמצעות פתיחת מצנח אוטומטית. המצנח מחובר לגוף המטוס ברצועה בעלת חוזק ידוע, הקטן משמעותית ממשקלו של הצנחן. כאשר הצנחן קופץ מן המטוס, ועל גבו המצנח, נמתחת הרצועה המחוברת למצנח. בעוד הצנחן נופל נפילה חופשית, המצנח נמשך מתוך אריזתו. כאשר מסתיים תהליך פתיחת המצנח, נשאר הצנחן תלוי לשבריר שנייה על חבל זה, עד שמשקלו של הצנחן קורע אותו והוא משתחרר. עקב המהירות הגבוהה בה פוגע הצנחן בקרקע, תרגולת הפגיעה כוללת גלגול שמטרתו פילוג המכה בין העצמות בגוף להקטנת עוצמת החבטה שסופג כל איבר.
קיימים סוגים שונים של מצנחים מבצעיים, בעלי חופות בגדלים שונים. החופות עשויות ניילון מצנחים. יכולת הכיוון בהם מוגבלת.
מצנח אמריקני – מהירות הנפילה בהגעה לקרקע היא כ־5 מטר לשנייה. למצנח ארבע רצועות תלייה וכיוון.
מצנח צרפתי – מהירות פגיעה בקרקע של כ־6 מטר לשנייה.
מצנח רזרבי – מצנח נוסף, המקופל על בטנו של הצנחן. הצנחן פותח אותו ידנית במקרה חירום, כלומר כאשר המצנח הראשי אינו נפתח. מהירות הפגיעה בקרקע כ־7 מטר לשנייה. למצנח שתי רצועות תלייה וכיוון.
סוגי מצנחים > מצנח ספורטיבי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוגי מצנחים > מצנח רחיפה

מצנח הרחיפה דומה למצנח בצורתו אך הוא למעשה כנף רכה המייצרת עילוי תוך תנועתה באוויר בצורה זהה לכנף מטוס. הכנף במצנח רחיפה עשויה מבד סינתטי שחדירותו לאוויר נמוכה. הכנף שומרת על צורתה מכוח לחץ האוויר המתפתח בתאי החופה כאשר אוויר זורם על פני שפת ההתקפה שלה.
קיפול מצנחים

קיפול מצנחים הוא משימה תובענית וקפדנית. ברתמת צניחה קיימים שני מצנחים, ראשי ורזרבי. את המצנח הראשי יכול לקפל הצנחן שעומד להשתמש במצנח או מקפל מצנחים מוסמך (פֵּקֱר, מאנגלית: Packer). את המצנח הרזרבי יכול לקפל רק מקפל מצנחים המוסמך לקיפול מצנחים רזרביים.
על פי הנהלים, תוקף הקיפול של מצנח מחומרי ניילון מתקדמים (בניגוד למשי) הוא 120 יום. לאחר שפג תוקף הקיפול יש לפתוח ולקפל את המצנח שנית לפני הקפיצה. גם בצבא וגם באזרחות קיפול מצנחים מהווה מקצוע בפני עצמו, הנפרד מן הצניחה.
במועדוני צניחה חופשית בישראל, כאשר צנחן שוכר מצנח של המועדון, באפשרותו לשלם למקפל המצנחים של המועדון בתמורה לקיפול המצנח או לקפל את המצנח בעצמו, כאשר הצנחן עובר ביקורת של מקפל מקצועי בשלוש נקודות בדיקה קבועות. קיפול מצנח על ידי אדם לא מנוסה יכול לקחת אפילו שעה וחצי ולאחר שנצבר ניסיון סביר ניתן לקפל את המצנח בכ-20 דקות.
בצה"ל ממונה על מלאכת קיפול המצנחים יחידת מקפלות המצנחים.
צנחן ספורטיבי בסיום הצניחה, רגע לפני הנחיתה על הקרקע
דגם שמבוסס על העיצוב של לאונרדו דה וינצ'י
המצנח של פאוסטו ורנזיו
דגם של אחד מהמצנחים הראשונים
מעבורת החלל דיסקברי עושה שימוש במצנח בלימה בנחיתה בחוזרה מהחלל.
מטוס F-4 פנטום משתמש במצנח לצורך נחיתה על מסלול קצר.
כיסא מפלט מודרני מדגם Martin Baker-WY6AM, שבו משולב בין היתר מצנח לנחיתה בטוחה
נילומטר

פסיפס המראה נילומטר בעתיקות ציפורי
מבנה חרוטי מעל הנילומטר בקצה הדרומי של האי רודה, קהיר, 1966.
נילומטר באי יב
מתקן הנילומטר היה מבנה בו מדדו את ניקיון הנילוס ואת גובה פניו בתקופת ההצפות השנתית.
בין יוני לספטמבר, הנהר הזורם במצרים היה פורץ את גדותיו ומציף את האדמות המישוריות הסמוכות. לכשנסוגו המים, בין ספטמבר לאוקטובר, הם השאירו מאחוריהם אדמת סחף שחורה ועשירה. ההצפות, אח'ט (akhet) במצרית עתיקה היוו את אחת משלוש העונות עימם בני מצרים העתיקה חילקו את השנה. (ראו לוח השנה המצרי).
קשה להפריז בחשיבות ההצפות השנתיות על התרבות המצרית. גאות מתונה הייתה חיונית למחזור החקלאות, אולם גאות נמוכה יותר הייתה עלולה לגרום לרעב וגאות גבוהה מדי הייתה עלולה להביא לאסונות, בסוחפה את התשתיות ותעלות ההצפה במישורי ההצפה. רשומות מתקופת הפרעונים הראו שבאחת מכל חמש שנים בממוצע הייתה גאות טובה שלא הציפה מדי את האדמות ולא החסירה מהן מים.
היכולת לחזות את כמות ההצפות הייתה חלק מהמסתורין של הכהנים. אך כמובן שיחקה תפקיד פוליטי ומנהלי, כיוון שאיכות ההצפה קבעה את רמת המיסים שהשליטים יכלו לגבות מאיכריהם. כאן נכנס לתפקיד הנילומטר, כשהכהנים מדדו את הגובה היומיומי של הנהר והכריזו על הגאות הצפויה בקיץ.
מתקן הנילומטר הפשוט ביותר הוא עמוד הניצב בתוך מימי הנילוס, עם סימנים במרווחים קבועים הקובעים את עומק המים. במתקן שכזה, השוכן בתוך מבנה משוכלל ומקושט, עדיין ניתן לחזות באי רודה שבמרכז קהיר. למרות שנילומטר זה מתוארך לשנת 861 לספירה כשנבנה על פי הזמנת הח'ליף אל-מתוכל הראשון לבית עבאס, הרי שהוא נבנה על גבי נילומטר קדום יותר.
תכנון מתקדם יותר של הנילומטר כולל גרם מדרגות היורד לתוך המים, עם סימנים עומק לאורך הקירות. הדוגמה הידועה ביותר נמצאת באי יב אשר באסואן. המיקום הלז היה בעל חשיבות מיוחדת, משום שלאורך רוב ההיסטוריה המצרית, יב סימנה את הגבול הדרומי של מצרים ולכן זהו המיקום הראשון בו הבחינו בהצפות השנתיות.
הדגם המתקדם ביותר כלל תעלה שהובילה מגדת הנהר - ולעיתים למרחקים ארוכים במיוחד - עד לסיומה בבור מים, מכל מים או באר. בורות הנילומטר הללו היו ממוקמים לרוב בתחום מקדשים, להם רק לכהנים ולשליטים הייתה גישה. ניתן לראות דוגמה נאה, עם באר גלילית עמוקה, ותעלה פתוחה בחומה המקיפה, במקדש קום אומבו צפונית לאסואן.
בעוד שהנילומטרים הראשונים מוצאים עוד בימי הפרעונים, הם שימשו גם את שאר התרבויות ששלטו במצרים. במהלך המאה ה-20 נמדדו ההצפות השנתיות של הנילוס לראשונה בצורה קפדנית, אך מדידות אלה הופסקו עם בניית של סכר אסואן, שהביא להפסקת הצורך בנילומטרים.
נילומטר מופיע בארץ בכמה רצפות פסיפס: בבית הנילוס בציפורי, בכנסיית הלחם והדגים בטבחה ובבית לאונטיס אשר בבית שאן (כיום במוזיאון ישראל).
התמונה למעלה של הנילומטר מציגה את גובה הנילוס 17 (כ-8.5 מטר). IZ מייצג י"ז, 17: האות העשירית ביוונית עתיקה הנה  iota I, והאות השביעית  Ζ zêta.
הערות שוליים

↑  http://www.waterhistory.org/histories/cairo
↑  http://touregypt.net/featurestories/nilometerroda.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7573499-0  TDVİA: mikyasun-nil
מסי פרגוסון

| --- | --- |


טרקטור מסי פרגוסון, דגם 168
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1953–הווה (כ־72 שנים)
 חברת אם:  AGCO 
 מיקום המטה:  דולות', ג'ורג'יה
 בעלות:  AGCO
 ענפי תעשייה:  חקלאות, הנדסת מכונות 
 מוצרים עיקריים:  מיכון חקלאי 
  
 www.masseyferguson.com
 
מאסי פרגוסון דגם 8740 S באוסטריה
טרקטור מסי פרגוסון MF 3660 מראשית שנות ה-90
מסי פרגוסון 6490 מאמצע העשור הראשון למאה ה-21
מסי פרגוסון (באנגלית: Massey Ferguson Limited) היא חברה רב-לאומית לייצור מיכון חקלאי. החברה הוקמה בשנת 1953 כתוצאה ממיזוג שתי חברות לציוד חקלאי מסי-האריס מקנדה וחברת פרגוסון מבריטניה. מטה החברה היה בברנטפורד, אונטריו, עד שנת 1988. החברה העבירה את המטה שלה בשנת 1997 לבאפלו, ניו יורק, בטרם נרכשה על ידי חברת AGCO, שהיא אף הבעלים של חברה מתחרה לשעבר אליס-צ'למרס. מסי פרגוסון הוא אחד ממספר מותגים בבעלות AGCO, והוא נותר מותג מוכר ומרכזי בתחום המיכון החקלאי ברחבי העולם.
בשנת 1953 מיד לאחר איחוד מסי-האריס עם פרגוסון, שמה הראשון של החברה היה מסי-האריס-פרגוסון. בשנת 1958 קוצר השם למסי פרגוסון. בשנות ה-60 ידעה החברה משבר על רקע תחרות מסחרית עזה מול חברות אחרות בתחום המיכון החקלאי. לאורך שנות קיומה ביצעה החברה רכישות רבות של חברות שעסקו בייצור טרקטורים ומיכון חקלאי אחר במספר רב של מדינות. בשנת 1955 רכשה החברה מפעל לייצור קומביינים באוסטרליה וייצרה במקום מיכון חקלאי עד לשנת 1986. בשנת 1959 רכשה מסי פרגוסון את מלוא השליטה בחברה לנדיני האיטלקית וייצרה במקום מיכון, בעיקר לעיבוד גפנים. מסי מכרה את השליטה בחברה לחברת ARGO בשנת 1989.
בשנת 1959 רכשה מסי פרגוסון את חברת מנועי פרקינס מפיטרבורו באנגליה ובמשך שנים רבות אחר כך מנועי פרקינס היו המנוע העיקרי שהותקן במכונות שייצרה מסי פרגוסון. בשנת 1983 רכשה מסי פרגוסון את חטיבת מנועי הדיזל של חברת רולס רויס ואף היא מוזגה למותג פרקינס. בשנת 1990 רכשה מסי פרגוסון את חברת דורמן דיזל ואף היא מוזגה למותג פרקינס.
בשנת 1966 מסי פרגוסון רכשה 32% מחברת Ebro הספרדית אשר ייצרה עד אותה עת טרקטורים עבור חברת פורד. מעת הרכישה החלה Ebro לייצר טרקטורים עבורים מסי פרגוסון וזאת עד למכירת חלקה של מסי פרגוסון לחברת ניסאן בשנות ה-80.
בשנת 1971 רכשה החברה את מתקני הייצור של חברת הנומג בארגנטינה. המפעל בארגנטינה ייצר טרקטורים של מסי פרגוסון עד לשנת 1999.
רישיונות ייצור

מסי פרגוסון הוא המותג הנמכר ביותר של מיכון חקלאי בעולם. רישיונות ייצור של המותג והעיצובים של המכונות הוענקו למגוון חברות ברחבי העולם, כולל:
Ebro - חברה ספרדית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
Eichner- חברה גרמנית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
Farmwell- הורכב על ידי חברת Samarakoon Tractor Industries Private Limited בסרי לנקה .
GIAD - הורכב על ידי חברת Giad Automotive Industry Co z בסודן .
IMT - הורכב על ידי Industrija Mašina i Traktora ביוגוסלביה .
ITMCo - הורכב על ידי Iran Tractor Mfg Co באיראן. נמכר במותגים VenIran, TajIran, MFT ו-Eder Derdison.
אל ג'עדאא - חברת טרקטורים לובית, שהייתה בעלת רישיון להרכבת טרקטורים המיובאים מהחברה בבריטניה.
Landini - חברה איטלקית שנרכשה ונמכרה מאוחר יותר על ידי MF.
Millat Tractors- בעלת רישיון ייצור בפקיסטן .
Sutcliff - חברת טרקטורים בריטית.
TAFE - בעלי רישיון הרכבה בהודו .
TajIran - מיזם משותף בין חברות באיראן ובטג'יקיסטן להרכבת טרקטורים.
Ursus SA - חברה שהחזיקה ברישיון הרכבה בפולין .
Uzel- מפעל טרקטורים בטורקיה.
VenIran - מיזם משותף בין טרקטור איראן לתאגיד ונצואלה דה גוויאנה בוונצואלה להרכבת טרקטורים.
Zadrugar - ביוגוסלביה. שם נבנה דגם MF 35 ברישיון.
Algerian Tractors Company - חברה שנוצרה בשנת 2012 בשותפות מסי פרגוסון האמריקנית. המפעל מייצר מספר טרקטורים של מסי פרגוסון.
הערות שוליים

↑  Newman 1982, p. 146
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2017-02-02. נבדק ב-2016-09-01. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12118899v (data)  SUDOC: 02959670X  VIAF: 173355000   WorldCat (עם VIAF): 173355000
פדומטר

פדומטר דיגיטלי Omron HJ-112
פדומטר מכני
פדומטר (באנגלית: Pedometer; באופן מילולי: מד צעדים) הוא מכשיר אלקטרוני או אלקטרו-מכני, בדרך כלל נייד, המונה את הצעדים שאדם עושה על ידי זיהוי התנועה של הידיים או מפרק הירך.
כדי לחשב את המרחק שעבר הצועד, נדרש כיול של המכשיר, משום שאורך הצעד משתנה מאדם לאדם.
יש פדומטרים המשתמשים באלקטרוניקה ותוכנה לקבוע באופן אוטומטי כיצד צעדי המשתמש משתנים. המרחק שעבר המשתמש (על ידי הליכה, או כל אמצעי אחר) ניתן למדידה ישירות, לדוגמה על ידי שעון עם GPS.
פדומטר עתיק, דרום גרמניה, 1590
הערות שוליים

↑  מד צעדים, באתר פארמה פלוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4810266-0 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
279

שנת 279 היא השנה ה-79 במאה ה-3. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד. ספירת הנוצרים, המקובלת כיום, החלה בשנת 525, ולכן המספר הסודר של שנת 279 ניתן לה בדיעבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
נולדו

מקסנטיוס, קיסר רומא (נפטר ב-312)
ראו גם

ילידי 279‎
נפטרים ב-279‎
השיבה הנצחית

האורובורוס מסמל חזרה נצחית
השיבה הנצחית (בגרמנית: Ewige Wiederkunft; מתורגם גם החזרה הנצחית או החזרה המתמדת) היא תפיסה פילוסופית, לפיה כל מה שקיים ביקום, בעבר, בהווה ובעתיד, כבר התרחש וישוב להתרחש באותה המתכונת שוב ושוב אינסוף פעמים בזמן ובמרחב. שורשי הרעיון מצויים בפילוסופיה הודית ובמצרים העתיקה ומאוחר יותר הוא אומץ הן על ידי הפיתגוראים והן על ידי הסטואיקנים. עם שקיעת העת העתיקה והתפשטות הנצרות, הפופולריות של התפיסה דעכה בעולם המערבי. התפיסה חזרה לתודעה הציבורית בעיקר בזכות הגותו של פרידריך ניטשה, שחיבר את התפיסה לרבות מתפיסותיו האחרות, בהן אהבת הגורל.
בעולם העתיק

תפיסת החזרה המתמדת באה לידי ביטוי במספר תרבויות עתיקות.
במצרים העתיקה, חיפושיות זבל נתפסו כסמל לחידוש נצח ולידה מחדש, וכתזכורת לחיים הבאים (ראו גם אתום ומע'ת).
בלוח השנה של המאיה ובלוח השנה האצטקי הייתה תפיסה מעגלית של זמן.
בעולם העתיק > בפילוסופיה הודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הרעיון של דפוסים מחזוריים בולט מאוד בדתות ההודיות, כגון ג'ייניזם, הינדואיזם, סיקיזם ובודהיזם. גלגל החיים מייצג מעגל אינסופי של לידה, חיים ומוות שממנו מבקשים להגיע לשחרור (מוקשה או נירוונה).[דרוש מקור]
בעולם העתיק > בפילוסופיה יוונית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יוון העתיקה, התפיסה של חזרה מתמדת הופיעה באסכולה הפיתגוראית ובהגותם של אמפדוקלס מהאסכולה הפלורליסטית, ושל זנון מקיטיון מייסד הסטואיציזם.[דרוש מקור]
בעולם העתיק > ביהדות

סיפור הבריאה המוצג בספר בראשית הוא ליניארי, העולם לא היה קיים ובנקודה מסוימת האל ברא אותו. עם זאת, קיימים מספר מקומות בספרות היהודית בהם ניתן לראות תפיסה של חזרה מתמדת. ראשית, האל במסורת היהודית היה, הווה ויתקיים לעד. בנוסף, יש מדרשים רבים לפיהם אירועים בהיסטוריה היהודית חוזרים על עצמם.
בקהלת עולה גישה פסימית של תפיסת החזרה המתמדת: ”מַה-שֶּׁהָיָה, הוּא שֶׁיִּהְיֶה, וּמַה-שֶּׁנַּעֲשָׂה, הוּא שֶׁיֵּעָשֶׂה; וְאֵין כָּל-חָדָשׁ, תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ”. אולם, הדגש אצל קהלת הוא על חוסר המשמעות בעולם (הכל "הבל") כפי שעולה במהלך המגילה פעמים רבות, ולא על מבנה הזמן והיקום. ביטוי דומה מן התלמוד הוא "סדנא דארעא חד הוא", שמשמעותו: מנהגי בני האדם דומים הם בכל מקום.
בתורת הקבלה יש גישה  תורת השמיטות המתארת את מבנה העולם, כעולם הנבנה ונחרב במחזורים של שמיטות (7000 שנה) ויובלות (50000).
בהגותו של פרידריך ניטשה

"החזרה המתמדת" היא תפיסה מרכזית בכתבי פרידריך ניטשה.
"נקודת הכובד. – ואילו באחד הימים או הלילות היה מתגנב איזה דימון בעקבותיך עד לבדידותך המבודדת ביותר, וכה היה אומר לך: "חיים אלה, אשר אתה חי כעת ואשר חיית עד כה, תהיה נאלץ לחיותם שוב ושוב ופעמים אין־ספור; ושום דבר לא יתחדש בהם, כי אם כל מה שהיה, כל כאב וכל עונג, כל מחשבה וכל אנחה, וכל דבר קטון לאין שיעור וגדול לאין־מידה, בעל כורחך ישוב ויתרחש עמך והכל בדיוק באותו הקשר ובאותו סדר – ואף עכביש זה ואור ירח זה אשר בין עפאי העצים, ואף רגע זה עצמו ואני עצמי; שעון החול הנצחי של הקיום מוחזר אחורנית תמיד־תמיד – ועמו יחד גם אתה, פרודת עפר שכמוך!" האם לא היית מתפלש בכעסך, חורק שיניך, ומקלל את הדימון אשר כה דיבר? או שמא נתנסית אי־פעם בשעה אדירה כל כך, בה היית יכול להשיב לו: "אין זאת כי אם אל אתה, ומעודי לא שמעתי דברים אלוהיים מאלה!" אילו השתלט עליך רעיון זה, בעודך כמות שהנך, הלא היה משנה אותך או אולי שוחקך עד דוק; השאלה לגבי כל דבר: "האמנם רוצה אתה בכך שוב ושוב ופעמים אין־ספור?" שאלה זו הייתה אזי רובצת על כל מעשיך בכובד משקל שאין כבד ממנו? או שמא תהא חייב ליעשות דורש טוב לעצמך ולחיים, עד כדי כך, שלא תשאל לנפשך שום דבר זולתי אישור בר־קימא זה וחותמת נצחית זו?
מרטין היידגר טען בהרצאותיו על ניטשה, שהאופן בו השיבה הנצחית מוצגת לראשונה בפסקה 341§ של "המדע העליז" (המצוטטת לעיל), היא כרעיון היפותטית או כתרגיל מחשבה ולא כעובדה. לפי היידגר, זהו העול שהוטל על ידי שאלת השיבה הנצחית, בין אם הדבר ייתכן ובין אם לאו, יש בכך לדידו חשיבות רבה בהתפתחות החשיבה המודרנית: "הדרך שבה ניטשה מתווה את התקשורת הראשונה של המחשבה על הנטל הגדול ביותר (של חזרה נצחית) מבהיר כי המחשבה על המחשבות היא בעת ובעונה אחת המחשבה המכבידה ביותר".
ולטר בנימין בוחן מחדש את תפיסת החזרה הנצחית של ניטשה בספרו 'פרויקט הפסאז'ים'.