stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חקרי לב
חלקים ומהדורות

בראשונה נדפס הספר בחלקים:
חקרי לב על אורח חיים, שאלוניקי תקמ"ז.
חקרי לב על יורה דעה, חלק א, ליוורנו תקנ"ד.
חקרי לב על יורה דעה חלק ב' שאלוניקי תקס"ו
חקרי לב על יורה דעה, חלק ג, שאלוניקי תקס"ו.
חקרי לב על אבן העזר, שאלוניקי תקע"ג.
חקרי לב על חושן משפט, חלק א, שאלוניקי תקע"ו.
חקרי לב על חושן משפט, חלק ב, שאלוניקי תקצ"ב - חלק זה אבד במהלך מלחמת העצמאות היוונית, וככל הנראה נתפס בידי היוונים בשנת התק"ף, כשנשלח מירושלים, עד שנתגלה כתב היד בארח פלא בביירות, ומשם הובא לדפוס
חקרי לב מהדורא בתרא, שאלוניקי תרי"ג.
חקרי לב, על מסכת שבועות, ירושלים תרל"ה. אינו כמתכונת הרגילה של החקרי לב, אלא חידושי הרב חזן על מסכת שבועות.
שמונת החלקים הראשונים של הספר נדפסו בכמה מהדורות צילום מאוחר יותר, כגון בשנת התש"ל - התשל"א בירושלים ובה נעשתה חלוקה חדשה של הספר ל12 כרכים. בשנת תשמ"ז החלה הדפסה של הספר אך הדבר נעצר אחרי הדפסת החלק הראשון על אורח חיים עקב מחסור בתקציב.
בשנת 1998 הוציא מכון המאור את הספר במהדורה חדשה ומוגהת גם היא ב12 חלקים בתוספת כרך מפתחות.
לקריאה נוספת

חקרי לב חלק א', התנצלות המחבר
חקרי לב, מבוא, מכון המאור
רבי שלמה חזן, המעלות לשלמה, מערכת ספרים אות ח׳, סימן יו״ד
הערות שוליים

↑  חקרי לב, חלק ראשון, או"ח, התנצלות המחבר
↑  האם יתכן שרבינו עובדיה יטעה בהוראה חלילה?, באתר פורום מורשת מרן[דרושה הבהרה]
↑  בהקדמת בן המחבר לחלק זה
↑  ג. איור של הכותל המערבי כפתרון לשאלת זיהוי בית הדפוס?, באתר Safranim's Blog, ‏2010-06-06
חלון תרפויטי

חלון תרפויטי (נקרא גם אינדקס תרפויטי או טווח תרפויטי, באנגלית: therapeutic window) הוא מונח בפרמקולוגיה המתאר את טווח המינונים שבהם תרופה (או חומר פעיל ביולוגית אחר) פועלת באופן הרצוי וללא סכנת הרעלה. החלון התרפויטי נקבע בעיקר על ידי:
הפרמקוקינטיקה של התרופה - קצב ספיגת התרופה בגוף, הנמדד על ידי זמן ההגעה לריכוז מסוים בדם ומידת הקישור של החומר לאתרים נוספים על אתר המטרה בגוף, בעיקר לחלבוני הסרום; קצב המטבוליזם והפינוי של התרופה מאתר המטרה (תהליך אנזימטי) ברמת התא; וקצב הפינוי מהדם ומהגוף בכלל (בעיקר על ידי הכבד והכליות).
הפרמקודינמיקה של התרופה - קצב ואופן הקישור של התרופה (ליגנד) לאתר המטרה (רצפטור) ברמת התא, בעיקר קישור הפיך לעומת קישור לא הפיך.
משמעות החלון התרפויטי

החלון התרפויטי של תרופה הוא ערך סטטיסטי קבוע הנקבע במהלך הניסויים לאישור תרופה חדשה. האומדן מתאים לרוב בני האדם, אך לא לכולם. בקביעת החוזק והמינון לתרופות בעלות חלון תרפויטי צר על הרופא הרושם לשקול גורמים אלה: נטילת תרופות נוספות, כשל במנגנוני המטאבוליזם, גיל המטופל, מידת הבנת המטופל או המטפלים בו את אופן הנטילה.
אינדקס תרפויטי

אינדקס תרפויטי הוא צורת החישוב המקובלת לאומדן כמותי של החלון התרפויטי הוא מחושב כך:

 Therapeutic\ ratio(index)={\frac {LD_{50}}{ED_{50}}}

כאשר LD50 הוא המינון הדרוש לכך ש50% מהאוכלוסייה ימותו (Lethal Dose), ו ED50 הוא המינון הדרוש להשגת אפקט טיפולי ב-50% מהאוכלוסייה (Effective Dose). אינדקס תרפויטי (TI) הקטן מ10 מעיד על כך שהתרופה לרוב תהיה רעילה (כמו חומרים כימותרפיים) כלומר, לתרופה חלון תרפויטי צר מאוד, ושינויים במינון התרופה עשויים להיות קטלניים. ככל שה-TI גבוהה יותר, כך התרופה בטוחה יותר ויידרשו מינונים גבוהים יותר של התרופה על מנת לגרום למוות.
תרופות נבחרות בעלות חלון תרפויטי צר (רשימה חלקית ביותר)

דיגוקסין - Digoxin
ליקרביום - lithium
קומדין - Warfarin
פניטואין - Phenytoin
דימרקפרול - Dimercaprol
תאופילין - Theophylline
שיעור הבטיחות

במיוחד בתחום הסמים הפסיכואקטיביים המשמשים לצורכי פנאי משתמשים לפעמים במושג שיעור בטיחות (באנגלית: safety ratio)
במקרים אלה המנה ה"יעילה" היא הכמות והתדירות שיוצרים את ההשפעה הרצויה. היא יכולה להיות גדולה או קטנה מהמינון היעיל מבחינה טיפולית.
גורם הבטיחות הוודאי הידוע גם כטווח הבטיחות (MOS= Margin of safety) הוא היחס בין המנה הקטלנית עבור 1% של האוכלוסייה ובין המנה היעילה עבור 99% של האוכלוסייה (LD1/ED99). זה סממן בטיחות טוב יותר מ - LD50 עבור אותם החומרים שיש להם השפעות רצויות ובלתי רצויות כאחד. הוא מתייחס לקצות הספקטרום שבהם נחוצות מנות הנדרשות ליצור תגובה באדם אחד, ובאותה מנה, עלולות להיות קטלניות באדם אחר.
ראו גם

מדד שטח גוף
טומאת ידיים

| --- | --- |
 משנה:  מסכת ידיים
 תלמוד בבלי:  מסכת חולין, דף ל"ג, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ח'
 
בהלכה, טומאת ידיים היא טומאה שגזרו חכמים במקרים מסוימים על ידיו של אדם. מסכת ידיים בסדר טהרות עוסקת בהלכות טומאה זו ובדרכי הטהרה ממנה. אחת מגזירות שמונה עשר דבר.
רקע

מן התורה, בלתי אפשרי שגוף מסוים יהיה טהור בחלקו וטמא בחלק אחר. כאשר חפץ טמא נוגע בחפץ אחר הוא הופך את כולו לטמא.
במקרים מסוימים, גזרו חכמים שרק ידיו של אדם שנגע בדבר טמא יהפכו לטמאות, ולא כל גופו. על פי תקנת חכמים, רמת הטומאה של ידיו של מי שנגע בדבר טמא הן שניות לטומאה, ולכן אם הוא יגע במאכלים של תרומה או קודש הם יטמאו ברמת טומאה מרמה נמוכה יותר - שלישי לטומאה. אם הוא יגע במאכלי חולין הם לא יטמאו, מכיוון שחולין אינם נעשים שלישי לטומאה.
גזירת טומאת הידיים אינה קיימת בתחומי המקדש, אפילו אם יודע בוודאות שידיו טמאות.
מן התורה, אדם שנגע בראשון לטומאה הוא טהור, שכן אדם אינו נעשה שני לטומאה. גזרת חכמים על טומאת הידיים היא שגופו נותר טהור, אך ידיו הופכות להיות שניות לטומאה. לדעת רבי יהושע, גם מי שנגע בשני בטומאה הופכות ידיו להיות שניות לטומאה, אך חכמים חולקים עליו וסוברים שרק מי שנגע בראשון בטומאה ידיו נטמאות, והלכה כחכמים. אולם חכמים גזרו גזירה מיוחדת בטומאת כתבי הקודש, שלמרות שכתבי הקודש הן רק שניות לטומאה, הן מטמאות את הידיים להיות שניות לטומאה. הטעם לגזירה זאת המובאת בתלמוד היא כדי למנוע מאנשים לגעת בידיהם בכתבי הקודש, דבר שאינו מכובד.
כחלק מגזירת הטומאה על הידיים תקנו חכמים שטומאת ידיים אינה צריכה טבילה במקווה לכל גופו של האדם, וכאשר האדם שופך על ידיו מים מכלי או טובל את ידיו במקווה הן נטהרות.
סתם ידיים

על פי חז"ל, גם "סתם ידיים", כלומר ידיים שאדם לא השגיח מה עשה איתן אך אינו יודע שנטמאו בוודאות, הן שניות לטומאה. על פי תיאור חז"ל, שלמה המלך תיקן שידיים יהיו שניות לקודש, והלל ושמאי הוסיפו שידיים יהיו שניות גם לתרומה, אך תקנתם לא התקבלה. רק כאשר באו תלמידי שמאי והלל וגזרו שידיים תהיינה טמאות לעניין תרומה, כחלק מגזירת י"ח דבר, התקבלה הגזירה.
טעם איסור סתם ידיים הוא משום ש"ידיים עסקניות הן", ונוטות לגעת במקומות מלוכלכים מזיעה או מלכלוך, וכאשר אדם נוגע בתרומה או בקודש בידיים מלוכלכות בתרומה או קודש הוא גורם להם לגנאי והם עשויים להפוך להיות בלתי ראויים לאכילה. גזרת הטומאה גורמת לכך שאנשים יהיו חייבים ליטול את ידיהם לפני אכילת קודש או תרומה, וממילא הידיים יתנקו.
נטילת ידיים לסעודה

נטילת ידיים לסעודה שאותה נוהגים גם כיום, היא תקנה מאוחרת יותר, ונוהגת בחולין. טעם הנטילה הוא משום "סרך תרומה"; כלומר, כדי להרגיל את הכהנים שאוכלים תרומה ליטול את ידיהם. טעם נוסף הוא כדי לאכול בידיים נקיות, ורבי אלעזר בן ערך אף מצא לכך אסמכתא מן התורה. נטילה זו נוהגת לפני אכילת לחם.
פירות וירקות שהוטבלו באחד משבעת המשקים הוכשרו לקבל טומאה ויש גם כן ליטול ידיים לפני אכילתם.
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות אבות הטומאות, פרק י"א, הלכה ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ח', הלכה ו'
↑  משנה, מסכת ידים, פרק ג', משנה א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ד, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ט"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ד, עמוד א'; משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות שאר אבות הטומאות, פרק ח', הלכה ח'.
↑  "וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע בּוֹ הַזָּב וְיָדָיו לֹא שָׁטַף בַּמָּיִם..." (תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ו, עמוד א').
↑  ללא הרטיבות ממשקים אלו, אין הידיים מטמאות את הפרי או הירק.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ו', הלכה א'
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
טיפוס טקסט מערבי
לקריאה נוספת

Bruce M. Metzger, Bart D. Ehrman.‏ The Text Of The New Testament: Its Transmission, Corruption and Restoration. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2005. עמ' 70–74, 276-277.
טאיוו אווניי

טאיוו מייקל אווניי (באנגלית: Taiwo Micheal Awoniyi; נולד ב-12 באוגוסט 1997 באילורין שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת נוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג ובנבחרת ניגריה.
קריירת מועדונים

אווניי גדל באימפריאל סוקר אקדמי. ב-31 באוגוסט 2015 חתם בליברפול מהפרמייר ליג, והושאל ישירות לפ.ס.וו פרנקפורט מהבונדסליגה השנייה. במשך השנים הושאל לניימכן מליגת העל ההולנדית, למוסקרון ולגנט מליגת העל הבלגית, ולמיינץ 05 ולאוניון ברלין מהבונדסליגה.
ב-20 ביולי 2021 חתם אווניי באוניון ברלין מהבונדסליגה באופן קבוע.
ב-25 ביוני 2022 חתם אווניי בנוטינגהאם פורסט לחמש שנים. ב-14 באוגוסט 2022 כבש שער בכורה בניצחון 0–1 על וסטהאם יונייטד.
קריירה בינלאומית

אווניי שיחק בנבחרות הצעירות של ניגריה.
ב-7 באוקטובר 2021 ערך אווניי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בהפסד 0–1 לנבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא נכלל בסגל נבחרת ניגריה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
הערות שוליים

↑  Liverpool sign 18-year-old Nigeria forward Taiwo Awoniyi באתר הגרדיאן, 31 באוגוסט 2015 (באנגלית)
↑  Taiwo Awoniyi: Youngster tipped to do well at Liverpool באתר BBC, ‏ 2 בספטמבר 2015 (באנגלית)
↑  Taiwo Awoniyi joins Union Berlin in permanent move באתר הרשמי של ליברפול, 20 ביולי 2021 (באנגלית)
↑  Taiwo Awoniyi makes Super Eagles debut in Nigeria’s 1-0 loss to CAR באתר Pulse Nigeria, ‏ 8 באוקטובר 2021 (באנגלית)
| נבחרת ניגריה – גביע אפריקה לאומות 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוקויה •  2 איינה •  3 קולינס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 איגהלו •  10 אריבו •   11 אונייקורו •  12 סאנוסי • 13 אג'וקה •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 צ'וקווזה • 18 איוובי • 19 אווניי • 20 אווזיים • 21 אבוהי • 22 אומרו • 23 אוזוהו • 24 סאדיק • 25 נווקאלי • 26 אנדה • 27 נובל • 28 אולאינקה • מאמן: אגואבון |  1 אוקויה •  2 איינה •  3 קולינס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 איגהלו •  10 אריבו •   11 אונייקורו •  12 סאנוסי • 13 אג'וקה •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 צ'וקווזה • 18 איוובי • 19 אווניי • 20 אווזיים • 21 אבוהי • 22 אומרו • 23 אוזוהו • 24 סאדיק • 25 נווקאלי • 26 אנדה • 27 נובל • 28 אולאינקה • מאמן: אגואבון | ניגריה |
טיפוס טקסט ביזנטי
לקריאה נוספת

Kurt Aland, Barbara Aland, The Text of the New Testament: An Introduction to the Critical Editions and to the Theory and Practice of Modern Textual Criticisms. הוצאת בריל, 1995. עמ' 154–170.
טיפוס עצים (ספורט)

טיפוס עצים הוא ענף ספורט יחידני (לא קבוצתי), שבו נערכת תחרות בין מתמודדים שונים אשר מטרתם לטפס כמה שיותר גבוה על עץ.
תחרות טיפוס עצים מקיפה כמה תחנות שונות: תחרות פוט-לוק (טכניקת נעילת רגליים לטיפוס מהיר על החבל), תחנת חילוץ בגובה, תחנת זריקת חבל, תחנת טיפוס חופשי ותחנת עבודה במעטפת העץ.
הארגון האחראי על התחרויות

ארגון ה-ISA (קיצור של International Society of Arboriculture) מאגד את כל העוסקים בתחום מקצוע העצים. מקורו בארצות הברית, ונכון ל-2017 יש לו סניפים ברחבי העולם.
מקור המילה 'ארבוריסט', המופיע בשם הארגון, הוא 'עץ' בלטינית. ארבוריסט הוא מומחה-עצים, העוסק בכל היבטי הטיפול והטיפוח של עצים, כולל שתילה והעתקת עצים, גיזום וכריתה, אבחון וטיפול בבריאות עצים ואדמה, הערכת רמת הסיכון של עצים ועוד. ברוב העולם המקצוע ידוע בכינוי 'ארבוריסט', 'רופא עצים', או 'מנתח עצים', ואילו בארץ מקבילים את שירותי הארבוריסט לאלו הניתנים על ידי אגרונום וגוזם עצים מומחה.
טטררכיה (התקופה ההלניסטית)

טטראכיה ביהודה בין יורשי הורדוס:
  אתנארכיה תחת ארכלאוס  טטרארכיה תחת הורדוס אנטיפס  טטרארכיה תחת פיליפוס  טופרכיה תחת שלומית
טטררכיה (מיוונית: טטרא (ארבע) + ארכה (שלטון)) הייתה סוג של חלוקה מדינית-מנהלית שהתקיימה בתקופה ההלניסטית והרומית, ובה נחלקה יחידה מדינית-מנהלית לארבע יחידות משנה נפרדות. המונח טטררכיה מתייחס הן לשיטה עצמה, והן לכל אחת מהיחידות הנפרדות; בראש הטטררכיה עמד טטררך, שמעמדו גבוה משל נציב או מושל, אך נמוך משל מלך.
נראה שמקור המושג הוא בתסליה, אשר כבר בשלב מוקדם של קיומה נחלקה לארבעה מחוזות שהיוו יחידות מנהליות נפרדות, ומקובל להניח שזה גם מקור שמה. לאחר גלגולים שונים, פיליפוס השני מלך מוקדון (אביו של אלכסנדר מוקדון) כונן מחדש את חלוקתה של תסליה לארבע טטרכיות בעלות אוטונומיה פנימית, אשר נשלטו בידי שליטים מקומיים שהיו כפופים לו. השיטה המנהלית והמונח המתאר אותה המשיכו לשמש לאורך התקופה ההלניסטית.
עם כיבוש המזרח על ידי רומא הטטררכיה המשיכה להתקיים במדינות חסות של רומא שלא נשלטו ישירות על ידיה, לעיתים שליטי הטטררכיה היו כפופים לסמכות מקומית גבוהה משלהם ולעיתים הם נחשבו כשליטים עצמאיים שחייבים בדין וחשבון רק לאדוניהם הרומאים, היוקרה של התואר טטררך הייתה פחותה מזו של ווסאלים אחרים של רומא שקיבלו את התואר מלך.
טטרכיה מוכרת היא זו שנהגה ביהודה לאחר מות הורדוס, כאשר ממלכתו נחלקה על פי צוואתו לארבע טטררכיות.
הטטררכיה הידועה והחשובה ביותר הייתה ההסדר שלטוני שהונהג באימפריה הרומית בסוף המאה השלישית לספירה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס, על מנת לייצב את האימפריה שנהייתה גדולה מדי לשלטון יציב. המונח טטררכיה, בעומדו לבדו, מתייחס לטטררכיה זו, אשר התקיימה בין השנים 293 ועד 324 לספירה, עד אשר השיטה נכשלה והאימפריה הרומית אוחדה מחדש ליחידה אחת.
ראו גם

רובע
טופרכיה
הערות שוליים

↑  Derived from tessares/pettares "four", from a division into four parts (Thessalian tetrarchy: Phthiotis, Thessaliotis, Histiaeotis and Pelasgiotis), according to G. N. Khatzidaki, "Koskylmatia", Athena 8 (1896), p. 119
טומאת זיבה

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"ב ופרק ט"ו
 משנה:  זבים
 משנה תורה:  ספר טהרה, הלכות מטמאי משכב ומושב
 ספרי מניין המצוות:  ספר החינוך, מצווה קע"ח, מצווה קפ"א, מצווה קפ"ב, מצווה קס"ו  ספר המצוות, עשה ק"ד, עשה ק"ו, עשה צ"ט, עשה ק'
 
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת זיבה היא שם כולל לטומאה של מספר אנשים שטומאה יוצאת מגופם וטומאתם שוה: טומאת זב – (בזכר) וטומאת זבה (בנקבה) טומאת נידה וטומאת יולדת, שהן טומאות מהתורה, וטומאת גויים שעליהם גזרו חכמים טומאה כזבים.
למרות שדיני הטומאה של הזב הזבה הנידה והיולדת שווים לכל דבר ועניין, אופן חלות הטומאה בהם שונה. הזב נטמא רק על ידי הפרשה שנחשבת "זיבה" הנגרמת על ידי מחלה שפוגעת בכלי הזרע ושונה במהותה מנוזל הזרע וכן בסימניה, הזבה והנידה היא אישה שיצאה ממנה דם מצוואר הרחם, ההבדל בין דם נידה לדם זיבות נעוץ בזמן בו הוא יוצא מהגוף, כאשר הוא בא בתחילת המחזור החודשי ועד שבעה ימים (זמן הווסת), הוא נחשב דם נידה (כיוון שהוא טבעי), ולאחר שבעת ימי הנידה, ישנם אחד עשר ימי זיבה ובימים אלו אם ראתה האישה דם (שזו צורה פחות טבעית), היא נחשבת לזבה. טומאת יולדת לעומת זאת נגרמת מכל סוג של לידה אף ללא דם, וכן גם מהפלה בכל צורה שהנפל או הוולד יוצא מבית הרחם חוץ מבניתוח קיסרי.
דיני הטומאה והטהרה

התורה קבעה על הזב והזבה הנידה, והיולדת סדרת חומרות מיוחדות. חומרות אלו אינן קיימות אפילו ב:טומאת מת
א. משכב ומושב או מדרס: כאשר הזב יושב או נשען על כלי המיועד לכך, כדוגמת מיטה או כיסא, הכלי נעשה "אב הטומאה", ומטמא אדם וכלים הנוגעים בו, וכן אדם היושב עליו, גם אם לא נגע בו (כגון שפרס סדין חדש על מיטתו של הזב). טומאה זו נקראת "משכב ומושב", או "מדרס". דין מיוחד זה אינו קיים בחפצים שלא מיועדים להישען עליהם. גם אם הזב ישב או שכב עליהם – הם "ראשון לטומאה" בלבד.
ב. מרכב: זהו דין דומה לדין "משכב ומושב", וקיים בחפץ המשמש לישיבה בשעת רכיבה בלבד, כדוגמת אוכף, או אופניים. טומאתו קלה בפרטים מסוימים מ"משכב ומושב": מי שנוגע או נושא משכב או מושב – נטמא ומטמא גם כל בגד או כלי שהוא נוגע בו באותה שעה שהוא נוגע או נושא את המשכב והמושב (זהו דין "טומאה בחיבורין"). לעומת זאת במרכב רק הנושא אותו מטמא את הכלים שהוא נוגע בהם באותה שעה, ואילו הנוגע במרכב נטמא בעצמו אבל אינו מטמא כלים ובגדים.
ג. מעיינות הזב: נוזלי גוף מסוימים היוצאים מן הזב נחשבים אף הם כ"אב הטומאה", ומטמאים אדם או כלים שיגעו בהם. מדובר על הזוב, נוזל הזרע וכן רוק או שתן שלו. המקור לכך הוא במה שנאמר בתורה "וכי ירוק הזב בטהור – וכיבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב". טומאה זו נקראת "מעיינות הזב".
ד. טומאת היסט: אדם או כלי שהזב הזיז אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה". לדוגמה: כאשר זב מזיז כלי חרס ובתוכו מזון – המזון נטמא. טומאה זו נקראת "היסט". קיים דין נוסף דומה הנקרא "עליונו של זב".
לאחר מיתה

המשנה קובעת ש”הזב והזבה והנדה והיולדת והמצורע שמתו 'מטמאין במשא' עד שימוק הבשר”, ובגמרא פורש שאין הכוונה לטומאת משא שקיימת בכל מת ולא דווקא בנידה או זב וזבה שמתו, אלא הכוונה לאבן מסמא שהיא כבדה ומתוארת בשם "משא", כאמור בספר דניאל ”וְהֵיתָיִת אֶבֶן חֲדָה וְשֻׂמַת עַל פֻּם גֻּבָּא” – כלומר – הובאה אבן והושמה על פי הבור, ולמרות שנידה או זבה שמתה אינה נחשבת עוד כטמאה בטומאות אלו, גזרו חז"ל עליהן טומאה גם במותם מכיוון שחששו שמא הם יתעלפו ויחשבו שמתו ולא ישגיחו מלהניחם בצורה שיטמאו את מה שמתחתיהם בטומאת אבן מסמא, ולכן גזרו עליה טומאה "עד שימוק הבשר", ולפי שיטת רבי אליעזר – "עד שתבקע כריסו".
זבים מדרבנן > טומאת גויים

מן התורה גוי אינו מקבל טומאה ואינו מטמא כלל בחייו. הדבר נלמד מכך שבפסוקי המקרא על הטומאה נאמר שמצווה זו מופנית ל"בני ישראל". עם זאת, חכמים גזרו שגויים יחשבו כזבים לכל דבר ועניין. גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגים מיניים שרווחו בקרב גויים יותר מאשר בקרב היהודים (לדוגמה איסור משכב זכר).
כמו כן גזרו חז"ל טומאה על נקבות הגויים מגיל שלוש. חז"ל אסרו על ביאת גויה, לא רק בפרהסיא (דבר שעונשו כרת) אלא גם בצנעא (נאסר על ידי בית הדין של החשמונאים). בזמן בית שמאי ובית הלל, כחלק משמונה עשרה הגזירות ההלכתיות שנאסרו בהסכמת רוב חכמי ישראל, נאסר גם ייחוד עם גויה, כדי להרחיק עוד יותר את הגויים מלבוא לידי קיום יחסים אסורים ונישואין עם גויים, ובאותו מעמד גם קבעו שדין גויה מגיל שלוש שבה היא ראויה לביאה כזבה.
עם זאת, מכיוון שטומאת זו היא רק מדרבנן, בכמה דינים יש לנהוג לקולא בטומאת הזיבה בגויים, ואסור לשרוף תרומה וקדשים שנאסרו על ידי טומאת גוי או גויה, וכדי שידעו העם שטומאה זו היא רק מדרבנן חילקו חז"ל הן בזב והן בזבה בכמה פרטים כדי שידעו שמדובר בטומאה מדרבנן:
בזכר – טימאו את נוזל הזיבה שלו וטיהרו את זרעו כהיכר שמדובר רק בטומאה מדרבנן.
בנקבה – גזרו שבשונה מזבה ש"מעיינותיה" מטמאים כשהם לחים וכשהם יבשים כנלמד מהפסוק "וכי ירוק הזב בטהור" – מה רוק מתעגל ויוצא אף כל מעיין שמתעגל ויוצא, רוקה ומי רגליה של הזבה מטמאים רק כשהם לחים ולא כשהם יבשים.
לדעת בית שמאי, למרות שדם זבה מטמא את הנוגע בו, דם של גויה אינו מטמא את הנוגע בו כלל, לא כשהוא לח ולא כשהוא יבש, מפני שחז"ל רצו להשאיר היכר שטומאת זיבה בגויה אינו מהתורה (כדי שלא יחשבו שהחילוק בין לח ליבש הוא חילוק מהתורה ויבואו לטעות גם בטומאת זיבה אמיתית).
הערות שוליים

↑  כאשר אין הבדל לעניין טומאה בין לזבה קטנה – לאחר שיצא ממנה דם ביום אחד בימי הזיבה או בשני ימים לבין זבה גדולה – לאחר שלוש ראיות בשלושה ימים (ספר טהרה, הלכות מטמאי משכב ומושב, פרק א', הלכה ב')
↑  (משכב והיסט – משנה מסכת זבים פרק ד משנה ו. מעיינות – תלמוד בבלי מסכת חולין דף פח עמוד א)
↑  ספר ויקרא, פרק ט"ו, פסוק ד', ספר ויקרא, פרק ט"ו, פסוק ה'
↑  משנה מסכת עדויות פרק ו משנה ב.
↑  משנה מסכת חגיגה פרק ב משנה ז. כינוי זה מציין את העובדה שהזב "דרס" ונשען על הכלי.
↑  משנה מסכת כלים פרק כ משנה ג ופירוש הרמב"ם שם
↑  ויקרא טו, ט
↑  משנה מסכת כלים פרק כג משניות ב–ג
↑  משנה מסכת כלים פרק א משנה ג
↑  ויקרא טו, ח
↑  תלמוד בבלי מסכת נדה דף לד עמוד ב
↑  תלמוד בבלי מסכת שבת דף פג עמוד ב
↑  להגדרת ההבדל בין "עליונו של זב" לבין "היסט" ראו תוספות בנידה דף לא עמוד ב ד"ה תחתון כעליון.
↑  משנה, מסכת נידה, פרק י', משנה ד'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ס"ט, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף פ"ג, עמוד ב'
↑  שם ובתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ז, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ז, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף ל"ז, עמוד א' משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות מטמאי משכב ומושב, פרק ב', הלכה י'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ל"ד, עמוד א'
↑  משנה, מסכת נידה, פרק ד', משנה ג'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ל"ד, עמוד א'.
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
חנה בן דב

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  19 בפברואר 1919 ירושלים, מנהלת שטחי האויב הכבושים 
 פטירה:  3 במרץ 2009 (בגיל 90) נוז'אן-סור-מארן, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  בית הספר לאמנות קמברוול 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת פריז, מופשט לירי 
 הושפעה על ידי:  קונסטנטין ברנקושי 
 
חנה בן דב (19 בפברואר 1919 - 4 במרץ 2009) הייתה ציירת ישראלית, בין יצירותיה בולטים ציורים מופשטים ומופשטים למחצה, המאופיינים בצבעוניות ובמשיחות מכחול חופשיות, בהשפעת הציור הצרפתי.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים, בתו של הצלם יעקב בן דב שהקים את המחלקה לפוטוגרפיה בבצלאל. בשנים 1935–1940 למדה בבית הספר לאמנות בצלאל החדש בירושלים, ובמיוחד התקשרה לצייר מרדכי ארדון, שהפך ברבות הימים לאחד מידידיה הקרובים. במחצית השנייה של שנות הארבעים, למדה בלונדון, אצל הצייר יעקב אדלר ובבית הספר לאמנות קמברוול (Camberwell College of Arts). ב-1948 עברה לפריז והושפעה מאסכולת פריז. השפעה זו ניכרת במיוחד בציורי טבע דומם, אם כי האור הזוהר והצבעוניות בציוריה הם יותר ישראליים. במקביל למדה גם אצל ברנקושי, שמשך אותה לעבר ההפשטה ואכן בהשראתו עברה לצייר בסגנון מופשט.
יצירתה

חנה בן דב הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בפריז ובארצות אחרות באירופה. ב-1954 הציגה לראשונה בישראל, בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, וב-1970 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים. בן דב חייתה בפריז ולא לקחה חלק בהתפתחות האמנות הישראלית, אף על פי שתמיד ראתה עצמה כקשורה לישראל והגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית. יעקב גרוס, שהיה חברה הקרוב שנים רבות עד יום מותה סיפר כי בן דב הייתה "יוצרת מאד חזותית, שאהבה לצייר את הדברים בצורה שראתה אותם, ודרך ראייתה הייתה תמיד דרך מיוחדת, אבסטרקטית ועם יכולת יוצאת דופן לבטא עצמה בצבעים. היא הייתה אשה מאד חזקה ומגובשת בתפיסת עולמה". לדבריו, חייה בפריז מעולם לא גרעו ולו טיפה מיחסה לישראל, "חנה תמיד הייתה מחוברת לאמנות הישראלית על אף שיצרה בצרפת ותמיד הגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית", אמר גרוס.
פרסים

1957 - פרס ראשון, שגרירות ישראל, פריז, צרפת,
1958 - פרס לציירים זרים, פטי פאלה (Petit Palais), פריז, צרפת.
תערוכות > תערוכות יחיד

1954, ציורים ורשומים, הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1960 בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1960, הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1965, תערוכת יחיד, גלריית סנק מרס
1969, חנה בן דב, ציורים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1972, תמונות שמן, גולדמן גלריה לאמנות, חיפה
1972, ציורי שמן, צבי נעם, גלריה לאמנות בבית לייוויק, תל אביב
1993, חנה בן דב, ציורי שמן, גלריה בינט, תל אביב
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1997, קבוצה ג', י. עוזרי, לאו ריי, ח. בן דב, מ.בן אהרון, גלריה בינט, תל אביב
2003, מאחורי הקלעים - סדרת תערוכות מאוספי גלריה בינט, שחור לבן, גלריה בינט, תל אביב
אמנים: מרינל מריאן, קלאפיש ליליאן, טיכו אנה, קובנר מיכאל, בן דב חנה, ברגנר יוסל, שטיינהרט יעקב, אנגלסברג ליאון, אריכא אביגדור
2008, שחור, גלריה בינט, תל אביב
אמנים: בייל ג'ון, בן דב חנה, גרשוני משה, נובאני איברהים, אורי אביבה, בר אל עדו, הלביץ כהן רות, פורבוכרי יהודה, פפר כהן טסי, צירינסקי יאשה, קרטה דרור, קרמר אלכס, שיש חן, ניקל לאה, קופפרמן משה, לביא רפי, בראון אייקה (אריאל), בק דני, מוקדי משה, פוליאקין שרון, פלומבו דוד,
2008, העשור הראשון, הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
לקריאה נוספת

מרקוס, רות (עורכת), נשים יוצרות באמנות הישראלית 1920–1970, סדרת מגדרים, הקיבוץ המאוחד, 2008.
הערות שוליים

↑  אלי ערמון אזולאי, עכבר העיר אונליין, הציירת חנה בן דב, 1919-2009, באתר הארץ, 8 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271632  NLI: 987007586193705171  BnF: cb145947459 (data)  GND: 1064904831  ISNI: 0000 0000 6228 9453  RKD: 217916  SUDOC: 083481516  ULAN: 500484665  VIAF: 89822689   WorldCat (עם VIAF): 89822689