טרסיירה (אי)
גאוגרפיה > גאוגרפיה פיזית

האי טרסיירה כולל 4 שכבות חופפות שנבנו מעל מבנה גאולוגי שנקרא הבקע של טרסיירה. זהו צומת של 3 לוחות טקטוניים: הלוח האירואסייתי, הלוח האפריקאי והלוח הצפון אמריקאי. מבנים וולקנים אלו עלו מעומק של 1500 מטר מקרקעית האוקיינוס האטלנטי. תיארוך בעזרת פחמן וכן מיפוי גאולוגי שיפרו את הידע הכרונולוגי הקיים של הפעילות הוולקנית באי טרסיירה בתקופות הפליסטוקן התיכונה ובתקופת ההולוקן. ידע זה הביא למיון של ההתפרצויות הגעשיות השונות לפי הרשימה הבאה:
הקומפלקס הוולקני Cinco Picos: קומפלקס זה הוא העתיק ביותר בטרסיירה והפעילות בו הסתיימה לפני 370–380 אלף שנה. התמוטטות של החלק העליון של המבנה הוולקני יצרה מכתש ענק בגודל 7 על 9 ק"מ לפני כ-370,000 שנה. המכתש הפך לשטוח עקב התפרצויות נוספות של בזלת במכתש עצמו ובהרי געש צעירים יותר מערבית ל-Cinco Picos.
הקומפלקס הוולקני Guilherme Moniz: הצד הדרומי במרכז האי החל להתפרץ כ-100,000 אחר כך (לפני כ-27,000 שנה) ויצר סלעים וולקניים בגובה של כ-800 מטר למשך כ-100,000 שנים נוספות. הנקודה הגבוהה לאורך המכתש מגיעה ל-623 מטר. הפאה הצפונית של המכתש גלויה פחות לעין אך היא מציגה תמונה גאולוגית דומה כי היא נוצרה באופן דומה. מחקרים שונים הוכיחו שסלעים וולקנים רבים ברחבי האי הם תוצאה של התפרצות הר געש זה.
הקומפלקס הוולקני פיקו אלטו: מקבץ של כיפות וולקניות ונחלים קצרים הם תוצאה של התפרצות מאוחרת של הר הגעש Guilherme Moniz. מחקרים וניתוחים שונים הראו שמרבית מההתפרצויות של פיקו אלטו אירעו בתקופה שבין 1000–9000 לפני הספירה.
הקומפלקס הוולקני סנטה ברברה: זהו הר הגעש הצעיר באי טרסיירה שהחל להתפרץ לפני 29,000 שנה. קומפלקס זה מייצג את חלקו המערבי של האי על ידי הנקודה הגבוהה של ההר- 1023 מטר. הר געש זה מוקף בסלעים ובכיפות געשיים במכתשו של הר הגעש ובשוליו.
אזור Fissural: אזור זה מחבר בין החלק המזרחי של סנטה ברברה, הקצה המערבי של פיקו אלטו ובין Guilherme Moniz וכולל קבוצות של בקיעים וחרוטים וולקניים, שהצעיר מביניהם נוצר לפני כ-15,000 שנה. ההתפרצות האחרונה ארעה ב-1761 לאורך הפאה המזרחית של סנטה ברברה ובשנים 1867,2000,1998 אירעו התפרצויות געשיות תת-ימיות בחוף המערבי. הקבוצות של המבנים הוולקניים השונים באי נמשכות לאורך צידו המערבי של האי בכיוון דרום עד האגן המזרחי של האי גרסיוסה.
הלוחות הטקטוניים של האי בולטים לעין על ידי 2 מגרעות בפינתו הצפונית של האי (המגרעות של Lajes ושל Fontinhas שנמצאות במרחק של 3 ק"מ זו מזו). המגרעת הראשונה הייתה אחראית לכמה אירועים סייסמיים חמורים. באופן היסטורי, שתי המגרעות יצרו רעידות אדמה יחסית שטחיות אך חזקות שהביאו לאובדן רכוש בפינה הצפונית של טרסיירה. (במיוחד ב-1614 וב-1841). הרעש של שנת 1614 היה בעוצמה שבין 5.8 ל-6.3 בסולם ריכטר. המגרעת השנייה נמצאת בצדו הדרום-מזרחי של הר הגעש סנטה ברברה והיא מאופיינת בסלעים וולקנים דמויי כיפה וצלבים שנמשכים מהחוף של Ponta do Queimado (למעשה מהאגן ההיסטורי Serreta) ועד הצוקים, המגרעות והלבה הבזלתית שנמצאים ליד מרכז האי.
החלק המערבי של האי מיוער יותר מחלקו המזרחי הודות לרוחות המזרחיות שגורמות למשקעים בחלק המערבי. נקודות עניין גיאומורפולגיות נוספות באי כוללות את המישורים של Achada, את ההרים שליד סנטה ברברה, את האגמים הקטנים Lagoa das Patas ו-Lagoa da Falca. החוף הצפוני הוא אזור שמוכחת בו קיומה של פעילות געשית על ידי שדות לבה וע"י הבריכות ב-Biscoitos. מרכז האי לעומת זה מודגש על ידי תצורות וולקניות פעילות ולא-פעילות כמו Algar do Carvão ו-Furnas do Enxofre שפופולריות בקרב חוקרים ותיירים כאחד. רוב חופי האי מוקפים בצוקים בגובה של כ-20 מטר מלבד בחוף הדרומי ליד אנגרה דה הרוסימו. בחוף הדרומי התמוטטות הלבה הבזלתית במים הרדודים גרמה ליצירת הר ברזיל שמגן על הנמל של אנגרה. היקף החרוט של הר ברזיל הוא כקילומטר אחד והוא מתנשא לגובה של 205 מטר מעל הצד המערבי של הנמל.