stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רון מיברג
ביוגרפיה

מיברג נולד לאבנר, בעל מאפיה משכונת בורוכוב בגבעתיים. נכד לאספן היודאיקה יוסף שטיגליץ (1903–1990). הוא גדל בשכונת רמת חן ולמד בתיכון בליך. בנעוריו חבר לפעילות בחוגים שבקצות השמאל ולכן התגייס לגרעין נח"ל שיועד לקיבוץ הקומוניסטי יד חנה, אליו הגיע לאחר מלחמת יום הכיפורים. לאחר אותה תקופה ובמהלך שנות ה-70 למד קולנוע בארצות הברית.
מיברג כתב בירחון "מוניטין" וערך אותו לאחר שהחליף את אדם ברוך. מסוף שנות ה-80 כתב בעיתון "חדשות" עד סגירתו. 
בשנות ה-90 ערך את מוסף "סופשבוע" בעיתון "מעריב" (בשיתוף עם ציפה קמפינסקי), בו כתב טור שבועי קבוע בתחילת שנות האלפיים. מיברג מתאפיין בכתיבה בסגנון הניו-ג'ורנליזם. כתיבתו חדה וקולחת ומלווה בעולם דימויים עשיר. היא עוסקת בעיקר בפוליטיקה, אוכל, ביקורת מסעדות ומוזיקה.
בשנת 1999, לכבוד סוף האלף, כתב במעריב רשימה מקיפה ומנומקת של 99 אלבומי המוזיקה המשמעותיים של חייו. ברשימה זו הגדיר את טעמו המגובש במוזיקה: רוק משנות ה-60 וה-70 בכלל ואמריקאי בפרט.
בתחילת שנות האלפיים יצר והגיש עם העיתונאי רונאל פישר את הפינה "המבקרים" במגזין התרבות "המוסף" בערוץ 8, בה קיימו השניים ראיונות עם אנשים שונים. בשנת 2001, במלאת 60 שנה להולדתו של בוב דילן, יצר מיברג סרט תיעודי ושמו "כל אחד והבוב שלו". הסרט מורכב מראיונות עם מוזיקאים, אנשי רוח ומעריצים ישראלים אשר מתארים את יחסם אל יצירתו של דילן.
בשנת 2005 עבר לגור במיין שבארצות הברית. את המעבר תיאר בסרט תיעודי שיצר. שורשי מעברו למיין נעוצים במערכת יחסים רעועה עם עורכו הקודם של "מעריב", אמנון דנקנר. לאחר שהתחלפו העורכים ב"מעריב" מיברג שב לכתוב טורים ומאמרים בעיתון זה. באוגוסט 2009 עזב את "מעריב" בשנית.
בשנת 2010 העלה מיברג אתר אינטרנט בתשלום בשם "אחר", מגזין לענייני תרבות ופנאי. ב-19 בדצמבר 2010 הודיע מיברג למנוייו כי האתר נסגר בשל קשיים כלכליים. ב-24 במרץ 2017 עלה האתר שוב במתכונת חדשה, ללא חומת תשלום. בשנת 2019 נסגר האתר שוב.
בשנת 2013 הצטרף לעיתון סופהשבוע והמשיך לכתוב גם אחרי האיחוד עם עיתון מעריב לכדי הקמת מעריב השבוע ומהדורת סופה"ש שלו, מעריב סופהשבוע. חיבר את הביוגרפיה של יוסי גנוסר, איש השב"כ השנוי במחלוקת.
במשך השנים היה שותף לכתיבת מספר ספרים, בהם "Taste of Israel" עם אבי גנור.
דודו גבע יצר פארודיה המבוססת על דמותו הציבורית של מיברג בשם "רון קדמון" במסגרת טורו השבועי "שתיקת הברווז" שהופיע במקומונים "העיר" ו"כל העיר" (2002-2004).
חיים אישיים

בשנת 1972 הכיר את נעמי ליס, ציירת ומאיירת אמריקאית ילידת ארצות הברית שעלתה לישראל. בני הזוג נישאו בשנת 1977. הם הורים לשלושה לילדים. בשנת 2017 התגרשו.
אחותו היא הציירת אורלי מיברג.
הערות שוליים

↑  דפנה ארד, ההיסטוריה של מבקרי המסעדות בישראל, באתר הארץ, 18 במאי 2012
↑  רון מיברג הודיע על סוף דרכו של "אחר", באתר הארץ, 20 בדצמבר 2010
↑  רון מיברג, "אחר" חוזר, 23 במרץ 2017
↑  רון מיברג, ‏עם השפם בחומוס, באתר מעריב אונליין, 29 ביולי 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264818105171  ISNI: 0000 0000 6644 8052  LCCN: n88160041  NTA: 101293984  VIAF: 27118108   WorldCat (עם VIAF): 27118108
קולין ג'וסט

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1982 (בן 42) סטטן איילנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Colin Jost 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  תיכון רג'יס 
 בת זוג:  סקרלט ג'והנסון
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס פיבודי  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 http://colinjost.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קולין קלי ג'וסט (באנגלית: Colin Kelly Jost; נולד ב-29 ביוני 1982) הוא שחקן, קומיקאי ותסריטאי אמריקאי. ידוע בעיקר מתפקידו בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", שם הוא משמש ככותב ומגיש "עדכון סוף השבוע".
ביוגרפיה

ג'וסט נולד וגדל בסטטן איילנד, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. יש לו אח אחד, קייסי ג'וסט, שאף הוא תסריטאי ושחקן. אמו, קרי ג'יי. קלי היא קצינת הרפואה הראשית במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק ורופאה בסטטן איילנד ואביו, דניאל איי. ג'וסט הוא מהנדס ומורה לשעבר.
קריירה

ב-2005, מעט לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד, החל לעבוד ב"סאטרדיי נייט לייב" ככותב, ובהמשך הפך לאחד מהכותבים הראשיים שם. במהלך פגרת הקיץ טרם עלתה העונה של שנת 2012–2013, הוא נשאל על ידי המפיק לורן מייקלס אם יוכל לעשות את פינת "עדכון סוף השבוע", משום שאחד המנחים של הפינה, סת' מאיירס, עזב את התפקיד כדי להנחות תוכנית אירוח. ג'וסט קיבל את התפקיד והחליף את מאיירס החל מהפרק של ה-1 במרץ 2014. בנוסף לעבודתו ב"עדכון סוף השבוע" עשה ג'וסט הופעת קמאו קצרה באחד המערכונים כג'ון קייסיק.
כסטנדאפיסט הופיע קולין ב"מאוחר בלילה עם ג'ימי פאלון" כמו כן גם ברשתות TBS ו-HBO. הוא נבחר כ"פנים החדשות״ של פסטיבל Just for Laughs בשנת 2009, והופיע מספר פעמים בפסטיבל זה לאחר מכן. ג'וסט כתב בעיתונים שונים, ביניהם הניו יורקר, הניו יורק טיימס והפינגטון פוסט. הוא כתב גם את התסריט של הסרט "קיץ בסטטן איילנד" משנת 2015 ואף הופיע בו בתפקיד קטן. כמו כן הופיע בתפקיד שולי בקומדיה הרומנטית "המדריך לסינגלס" משנת 2016.
בשנת 2024 שיחק בתפקיד קטן לצד אשתו בסרט הדרמה התקופתי "קח אותי לירח" (אנ').
פרסים והוקרה

ג'וסט היה מועמד לחמישה פרסי אמי. הוא זכה בפרס פיבודי בשנת 2009, וכן זכה בארבעת פרסי גילדת הכותבים של אמריקה (עבור השנים 2007, 2009, 2010 ו-2017) עבור עבודתו ב"סאטרדיי נייט לייב".
חיים אישיים

מאז דצמבר 2017 הוא בזוגיות עם השחקנית האמריקאית-יהודייה סקרלט ג'והנסון, ובמאי 2019 הם הכריזו על אירוסיהם. הם נישאו בחודש אוקטובר 2020 ובאוגוסט 2021 הודיעו שג'והנסון בהריון. ב-18 באוגוסט 2021 הודיעו הזוג שנולד להם בן. לה בת נוספת מנישואיה הקודמים.
הערות שוליים

↑  סקרלט ג'והנסון וקולין ג'וסט מאורסים, באתר ‏מאקו‏, 20 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1606126540536  GND: 1238400663  ISNI: 0000 0004 9623 8063  LCCN: n2019073815  MusicBrainz: a6ed85a4-0db8-457e-a1bd-c3475f6aa0a1  VIAF: 448157771966448930001   WorldCat (עם VIAF): 448157771966448930001
כתותי מיכתת שיעוריה

כתותי מיכתת שיעוריה (כתות וחתוך שיעורו) הוא כלל הלכתי שמשמעותו שכל חפץ האסור בהנאה שחייב שרפה או קבורה - אי אפשר לקיים בו מצווה כאשר מתנאיה הוא שיהיה בחפץ גודל מסוים (שיעור), מאחר שהחפץ נחשב כבר כעת כאילו הוא נשרף ונקבר, ולכן הוא כאילו כתות וחתוך לחתיכות קטנות, ונמצא שאין בו את השיעור הדרוש.
מקור

מקור דין זה הוא מדברי המשנה במסכת סוכה, הכותבת שאין יוצאים ידי חובה בלולב ואתרוג של עיר הנדחת, ובגמרא ביארו שמפני ש”כתותי מיכתת שיעוריה” - נמצא שאין בלולב ובאתרוג שיעור מספק כדי לצאת ידי חובה במצווה זו.
דיונים נגזרים

בנוגע להדלקת נר חנוכה משמן של איסורי הנאה ישנה מחלוקת:
לדעת הפרי מגדים אי אפשר לצאת ידי חובה בשמן של איסורי הנאה מאחר שישנו חיוב בנר חנוכה לתת בו שמן בשיעור שיוכל לדלוק לכל הפחות כ'חצי שעה', ושמן זה של איסור הנאה - 'מיכתת שיעוריה', ולכן איננו כשר.
הערוך השולחן כתב שאין לאסור מטעם זה, מאחר שכתבו בתוספות בהגדרת 'כתותי מיכתת' שיש להתייחס לחפץ כאילו הוא חתוך לחתיכות ואינו שלם, אך לא כאילו הוא אינו, ולכן רק במצווה שיש חיוב לחפץ שלם ישנו חסרון זה, אך לעניין שמן של נר חנוכה אין חסרון בכך שהחפץ חתוך, מאחר שיש בו את השיעור הדרוש.
רא"ש טויבש כתב שאין לאסור מטעם זה מכיוון שחז"ל רק קבעו זמן מסוים ולא נתנו שיעור לכמות השמן או לעובי הפתילה ולכן אין חיסרון של מיכתת שיעורא.
בציץ אליעזר כתב שמאחר וכל עניין הדלקת נר חנוכה הוא לצורך פרסום הנס - אין סיבה לפסול משום דין זה של כתותי מיכתת.
במשנה ברורה פסק שאין להדליק נר חנוכה משמן של איסורי הנאה.
לקריאה נוספת

עמיאל, משה אביגדור, 1883–1945, מדות לחקר ההלכה חלק ג' -, באתר היברובוקס
קניבסקי, יעקב ישראל בן חיים פרץ, 1899–1985, קהלות יעקב, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ל"א, עמוד ב'.
↑  באשל אברהם תרעג א.
↑  אורח חיים תרעג ה.
↑  ראו תוספות עירובין פ ב ד"ה אבל.
↑  מסכת שבת כא.
↑  ח"א סימן כ יב, בשם שו"ת שב יעקב ח"א נ.
↑  אורח חיים תרעג ב.
יוון במלחמת העולם השנייה

קבר החייל האלמוני, כיכר סינטגמה בבירה אתונה. בשני הצדדים רשומים שמות רבים של שדות הקרב בהם השתתף צבא יוון.
יוון בעת מלחמת העולם השנייה ידעה דיקטטורה תחת יואניס מטאקסס, שלטון זר ופילוג שהוביל למלחמת האזרחים ביוון.
רקע

ערב מלחמת העולם, שלט בממלכת יוון משטר 4 באוגוסט בראשות יואניס מטאקסס, בתמיכת גאורגיוס השני, מלך היוונים. מטאקסס הנהיג דיקטטורה ברוח המדינות הפשיסטיות של התקופה.
החל מאמצע שנות ה-30 החלה בולגריה להתקרב לגרמניה הנאצית מתוך מטרה לזכות בתמיכתה להשבת השטחים שנגרעו ממנה במסגרת חוזה ניי. ממלכת בולגריה אולצה לוותר על המוצא לים האגאי ועל שטח שעבר לידי יוון. היוונים ביצרו את הגבול עם בולגריה. הקו המבוצר כונה "קו מטאקסס".
איטליה הפשיסטית דבקה באידאולוגיה כי הים התיכון הוא מרחב השפעה לייסוד אימפריה איטלקית חדשה, בנוסח האימפריה הרומית. אימפריה זו כללה את יוון.
בסוף שנת 1939 כבשו כוחות איטלקיים את אלבניה, שהייתה זה זמן רב מעין מדינת חסות איטלקית. בכך יצרו גבול קרקעי רציף עם יוון. פעולה זו הובילה את בריטניה וצרפת להעניק ערבות לשלמותה הטריטוריאלית של יוון. התפתחות זו עוררה את הצבא היווני לנקוט בפעולות לקידום פניה של פלישה איטלקית.
הפלישה ליוון

כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה במזרח אירופה, ולאחר מכן במערב אירופה, מטקסס ניסה לשמור את יוון מחוץ לסכסוך. אך ככל שהתקדמו האירועים, ועל אף נטייתו האידאולוגית של מטקסס לצדן של מדינות הציר, ועל אף הקשרים הכלכליים והדיפלומטיים הטובים שקשר עם גרמניה, התקרבה יוון לבריטניה, לא מעט בזכות המלך גאורגיוס האנגלופיל, שהיווה עמוד תווך בתמיכה במשטרו של מטקסס.
בניטו מוסוליני, הדוצ'ה של ממלכת איטליה, רצה להוכיח להיטלר מגרמניה כי איטליה היא מעצמה במרחב הים התיכון ולזכות בניצחון צבאי מקביל לניצחונותיו של היטלר בתחילת המלחמה.
ממשלת מטאקסס ניסתה לשמור על נייטרליות קפדנית, אבל לבסוף החלה מלחמת איטליה–יוון. בערב 28 באוקטובר 1940 הוגש אולטימטום למטאקסס עם דרישת מעבר חופשי לחיילי איטליה על מנת לכבוש "נקודות אסטרטגיות" שלא הוגדרו, בעומק השטח היווני. מטקסס דחה את האולטימטום, באמרו "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה", אמירה שהפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת "לא" - ביוונית "Οχι" (אוחי). בתוך שלוש שעות תקף צבא איטליה את יוון. למרות הצלחה איטלקית ראשונית הצליחו הכוחות היווניים לעצור את הפלישה האיטלקית ולהדוף את החיילים האיטלקים חזרה לאלבניה, בהמשך אף התקדמו הכוחות היווניים עוד יותר וכבשו חלק ניכר משטחה של אלבניה. במצב עניינים זה מטקסס נפטר באופן פתאומי בינואר 1941.
בולגריה במלחמת העולם השנייה החלה כמדינה נייטרלית. על מנת שתוכל להעביר כוחות דרומה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון, לחצה גרמניה על הונגריה, רומניה ובולגריה להצטרף לההסכם התלת-צדדי. זהו הסכם לשיתוף פעולה צבאי שיצר את ברית מדינות הציר. הונגריה הצטרפה ב-20 בנובמבר 1940, רומניה ב-23 בנובמבר 1940 ובולגריה ב-1 במרץ 1941.
גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה (באמצעות הפלישה ליוגוסלביה) ובולגריה ב-3 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית, שלא זכתה לתמיכה של העם היווני. בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה. המלך גלה ונותר ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית. ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
שלטון זר ושחרור

לאחר הקרב על כרתים, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר. במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. לעמה של יוון הדבר בישר סבל ומכאוב. יהודי יוון נשלחו להשמדה. באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו. תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות. מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים. חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה.
כך גם לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון לא שקטה חזית הבלקן. פעילות פרטיזנית ענפה ריתקה לאזור הבלקן מאות אלפי חיילים גרמנים, שלחמו עד לסוף המלחמה כנגד כוחות הפרטיזנים, שלקראת סוף המלחמה מנו כ-800,000 חיילים המאורגנים בארבע ארמיות. נפילתו של מוסוליני ב-1943 הביאה להשתלטות הגרמנים על חלקי יוון היבשתית שהוחזקו על ידי איטליה, השתלטות שלוותה לעיתים בהתנגדות איטלקית, ולרוב במעשי זוועה ופשעי מלחמה של הגרמנים כנגד האיטלקים לצדם לחמו בעבר, ולהתפרצות של לוחמה באיי הדודקאנס, שלוותה בתבוסת בעלות הברית במערכת הדודקאנס, שיש הרואים בה את הניצחון הגרמני האחרון במלחמה. הגרמנים הנאצים פעלו להשמיד את יהדות יוון באזורים שנוספו.
נאבקו בשלטון הזר קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו שטח יווני. לעיתים היו התנגשויות אלימות בין הקבוצות. כאשר שחרורה של יוון נראה באופק, רעיון שיבת המלך לאדמת יוון גרם לוויכוחים פנימיים הן ביוון עצמה, והן בקהילה היוונית הגולה. על אף שהמלך גינה בפומבי את משטרו של מטאקסס בשידורי רדיו ששודרו ליוון, עדיין זכרו לו רבים את תמיכתו במשטר הרודני.
ב-24 בספטמבר 1944 נחת צבא בריטי ביוון ושחרר אותה בתוך שישה שבועות. השחרור בפועל של יוון על ידי בעלות הברית לא היה מבצע צבאי במובן הקלאסי. לא נערכו קרבות גדולים לשליטה על שטח אסטרטגי ובמקרים מסוימים הכוחות הבריטים רק חיכו שהגרמנים יפנו את האזור. כוחות הברית נחתו ביוון ב-3 באוקטובר 1944, ועד אז חלקים ניכרים מהמדינה שוחררו על ידי כוחות ההתנגדות היוונים. אתונה, האזור היחיד שעדיין היה תחת כיבוש גרמני, פונה על ידי הגרמנים ב-12 באוקטובר; למחרת, ב-13 באוקטובר נכנסו חיילים בריטיים לאתונה. בסוף אוקטובר שוחררה סלוניקי וב-10 בנובמבר נסוג הכוח הגרמני האחרון מצפון יוון. חיל המצב הגרמני המשיך להחזיק מעמד באיים האגאים עד לאחר סיום המלחמה. שלטון גרמני נשאר באיי הדודקאנס. הם הועברו לשליטת יוון בפברואר 1947. בשנים לאחר השחרור הדרדרה המדינה למלחמת האזרחים היוונית.
ראו גם

המערכה בבלקנים
המערכה על יוון
שואת יהודי יוון
המערכה על יוון
חגיגות יום האוחי ברודוס, 2011. היום מציין את הסירוב היווני לאולטימטום
חלוקת יוון 1941 - 1944
פוליגמיה ביהדות

על פי התורה מותר לגבר לשאת יותר מאישה אחת, תופעה המכונה "פוליגיניה" (או בשם היותר כללי "פוליגמיה"), אולם, בתחילת תקופת הראשונים הוסכם על ידי רוב קהילות ישראל, על איסור לשאת יותר מאישה אחת, איסור המכונה "חרם דרבנו גרשום". איסור זה התקבל בראשיתו בעיקר ביהדות אשכנז, אך כיום נהוג גם בקרב מרבית יהדות ספרד. מנגד, אין מושג ותקפות הלכתית לנישואים של אישה עם יותר מגבר אחד (פוליאנדריה).
בעת העתיקה > בתקופת המקרא

בתקופת המקרא נשיאת כמה נשים הייתה דבר נפוץ, הן בקרב עם ישראל והן בין אומות העולם, בעיקר אצל מלכים ואנשים בעלי יכולת כלכלית. בתנ"ך הוזכרו מלכים רבים שנשאו מספר נשים, הבולט והמפורסם מכולם הוא שלמה המלך המתואר במקרא כמי שהיו לו 700 נשים ו־300 פילגשים (ישנם מקורות הסוברים שעשה כך כדי "לקנות" שלום בין העמים).
במספר מקרים התקיימו נישואים לאישה שנייה מחמת עקרותה של האשה הראשונה, לדוגמה נישואי הגר לאברהם, וייתכן שגם נישואי פנינה לאלקנה, אבי שמואל.
במדרש בבראשית רבה מובא על הפסוק "וייקח לו למך שתי נשים" - ”כך היו אנשי דור המבול עושין: היה אחד מהן לוקח לו שתים, אחת לפריה ורבייה ואחת לתשמיש, זו שהיתה לפריה ורבייה היתה יושבת כאלו אלמנה בחיי בעלה, וזו לתשמיש היה משקה אותה כוס של עקרים שלא תלד, והיתה יושבת אצלו מקושטת כזונה...” (בראשית רבה, פרשה כ"ג, פסקה ג') כלומר כאשר חז"ל במדרש דנו על דור המבול הם ראו לנכון לציין כי לדעתם היה מנהג לשאת שתי נשים בדור המבול, כאשר רק אחת נועדה להולדת צאצאים. עם זאת ראוי להדגיש את הנימה הביקורתית שעולה מדברי חז"ל, כלפי מנהג זה של אנשי דור המבול, "אלמנה בחיי בעלה" ו"מקושטת כזונה". נראה א"כ שכאשר כל הצורך באישה היה מיני גרידא, לא ראו זאת חז"ל בחיוב.
בעת העתיקה > בתקופת המקרא > צרה

בספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק י"ח נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: ”וְאִשָּׁה אֶל אֲחֹתָהּ לֹא תִקָּח לִצְרֹר לְגַלּוֹת עֶרְוָתָהּ עָלֶיהָ בְּחַיֶּיהָ.” בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו. הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
בעת העתיקה > דין התורה

אף שהתורה לא הביאה איסור כללי לשאת כמה נשים, היא אסרה על מלך ישראל להרבות לו נשים (ספר דברים, פרק י"ז, פסוק י"ז): "וְלֹא יַרְבֶּה לּוֹ נָשִׁים וְלֹא יָסוּר לְבָבוֹ". בתורה עצמה לא מפורש כמה נשים מותרות למלך, אך חז"ל למדו שאין לו להרבות יותר משמונה עשרה נשים (נלמד מדוד המלך), וביקרו את שלמה על שעבר על האיסור הזה בחושבו שיוכל להרבות בלי שיסור לבבו. וע"פ דברי חז"ל כאשר הכתוב מתאר את חטאותיו של שלמה (מלכים א' פרק יא' פסוקים א-י') לא ששלמה אכן חטא, אלא שריבוי הנשים ואהבתו אותן הביאה אותו להעלמת עין ממעשיהן.
בעת העתיקה > בתקופת התלמוד

אף על פי שהתורה התירה לאדם לשאת יותר מאישה אחת, כבר בתקופת בית שני לא היה הדבר רווח בקרב היהודים בארץ.
גם מדברי המשנה עולה כי הפוליגמיה לא הייתה נהוגה אז בעם. עם זאת, ידועים מקרים בודדים בתקופה זו של נישואין עם שתי נשים, אך גם במקרים אלו לא תמיד דרו שתי הנשים יחד.
בתוספתא מסופר שבשנת בצורת קידש רבי טרפון שהיה כהן, 300 נשים כדי שתוכלנה לאכול תרומה.
בקרב חכמי התלמוד לא ידוע על פוליגמיה.
מדברי התלמוד נראה כי אין כל פסול לישא נשים רבות אם יש הסכמה מצידן, כל עוד יוכל לפרנס את כולן כראוי, ולקיים את מצוות עונה לכל הפחות פעם בחודש. בנוסף על כך, נחלקו חכמים האם אדם רשאי לשאת נשים נוספות בלי הסכמה מצד אשתו הראשונה:
”אמר רבי אמי: אף בזו - יוציא ויתן כתובה, שאני אומר: כל הנושא אשה על אשתו (מבלי רשותה) - יוציא ויתן כתובה. רבא אמר: נושא אדם כמה נשים על אשתו; והוא, דאית ליה למיזיינינהי [לזוּן אותה].” (תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ה, עמוד א') ההלכה נפסקה כדעת רבא.
לעומת זאת, אסרו על כהן גדול לשאת שתי נשים, משום הפסוק המתאר את עבודת הכהן הגדול ביום כיפור: 'וכפר בעדו ובעד ביתו', ממנו נדרש: "בעד ביתו ולא בעד שני בתים".
אכן, נראה כי דעת חכמים לא הייתה נוחה בריבוי נשים, כפי שעולה מאזהרת הלל הזקן, שחי בשלהי בית שני: "מרבה נשים - מרבה כשפים" (משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה ז').
בימי הביניים ובעת החדשה > תקנת רבנו גרשום

נשיאת שתי נשים נאסרה בחרם דרבנו גרשום על ידי רבנו גרשום מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה, ותקנתו נתקבלה בקהילות אשכנז ופרובאנס. אולם יהודי ספרד, איטליה וארצות האסלאם לא קיימו את התקנה ולא הסכימו עליה.
יש אחרונים שסוברים שהחרם נאמר רק על האיש שלא ייקח אישה נוספת אבל אין איסור לאישה שתתחתן עם אדם נשוי, ויש שסוברים שחל אף על האישה.
על חשיבותו של החרם יכולים להעיד דבריו הנחרצים של הרא"ש ”תקנות רגמ"ה נחשבות כמו שניתנו מסיני!”.
אך הרמ"א מסתייג וכותב ”בכל מקום שיש דיחוי מצווה, כגון ששהה עם אשתו עשר שנים ולא ילדה, לא גזר רגמ"ה. אמנם ישנם חולקים הסוברים שחרם רגמ"ה נוהג אפילו במקום מצווה”
בימי הביניים ובעת החדשה > תקנת רבנו גרשום > סיבת התקנה

בטעם התקנה הובאו בראשונים ובאחרונים מספר טעמים עיקריים.
אחת הסיבות החשובות היא הפן הכלכלי, רבינו גרשום חשש שמא יישא אדם מספר נשים ולא יהיה בידו לפרנסן.
עוד סיבה חשובה משום שמצב כזה יגרור אחריו קטטות ומריבות בין הנשים, שכידוע וכפי שאנו מוצאים במקורות, במערכות פוליגמיות שכיח ביותר תופעת היריבות בין הנשים, ולפיכך נקראו "צרות" שכל אחת צרה בחברתה.
בימי הביניים ובעת החדשה > תקנת רבנו גרשום > זמן התקנה ותוקפה

ישנם דעות חלוקות בראשונים האם התקנה תקפה לימינו או שמא ר"ג גזר זאת רק לתקופתו.
יש מהראשונים שכתבו שלא שמענו שגזר אלא עד סוף האלף החמישי (עד שנת 1239), ובימינו אחרי האלף החמישי כבר כלה זמנה והתבטלה התקנה ואינה אלא מנהג שנהגו להחמיר, השו"ע ועוד פוסקים הביאו את דבריהם להלכה.
ויש שהוסיף שאף על פי שרגמ"ה גזר כן לזמן קבוע ראו חכמי אשכנז שתקנה טובה כזו לא ראוי להפסיקה והסכימו להמשיכה עולמית, וכדי שלא יפקפקו בה אמרו שעד היום תקנת ר"ג קיימת. ויש מן האחרונים שכתבו שאכן גזר לזמן מוגבל אך נתנו טעם בדבר שזה משום שאין חכמים חכמים גוזרים דבר לעולם אלא א"כ יש בכך משום סייג ומשמרת לאיסור תורה, מה שאין כן תקנה לצורך שעה לפי עניין הדור שאינם רשאים לקבוע לדורות לפי שיש בכך משום בל תוסיף.
ויש מן הפוסקים שחולקים וסוברים שתקנת רגמ"ה נתקנה עד עולם, וכן רואים אצל כמה מהראשונים אחרי האלף החמישי שאסרו לשאת אישה על אשתו מכוח חרם דרבנו גרשום.
בימי הביניים ובעת החדשה > תקנת רבנו גרשום > התפשטות התקנה

רשימה גדולה של רבנים, רובם מארצות אשכנז, תמכו בתקנה, וחלקם אף כתבו שכיון שקיבלו את התקנה היא נהפכה לכעין דין דאורייתא, כדוגמת הרא"ש שכתב: ”תקנות רגמ"ה נחשבות כמו שניתנו מסיני!”.
מאידך, החברה הספרדית ושאר עדות המזרח וכן מקצת מחכמי אשכנז לא קיבלו את התקנה.
הרשב"א כתב בתשובה שהובאה אחר כך בבית יוסף: ”אותה תקנה דר' גרשום לא פשטה בכל גבולותינו ולא בגבולות פרובינצייא הסמוכים לצרפת ולא שמענו שפשטה ומעשים במקומותינו בת"ח ואנשי מעשה שנשאו אישה על נשיהם ואחרים רבים ולא חשש שום אדם בדבר זה מעולם”
השו"ע פסק: ”ר"ג החרים על הנושא את אשתו אבל ביבמה לא החרים וכן בארוסה ולא פשטה תקנתו בכל הארצות ולא החרים אלא עד סוף האלף החמישי”.
הרב שמואל די מדינה כתב שחרם רגמ"ה לא נתפשט אלא בין האשכנזים. וכן כתב הרדב"ז: "שבירושלים ובכל המקומות האלה לא נתפשטה גזרת רגמ"ה, ונהגו לישא כמה נשים ואין פוצה פה". וכמו כן כתב המהר"ם אלשקר: "רוב הגליות כגון בגלילות ספרד ובמערב ובכל המזרח לא קבלו עליהם מעולם תקנת רגמ"ה"
רבי יוסף קולון כותב: ”תקנת רבנו גרשום לא ראיתי, ולא נתפשטה בכל הארצות, והדעת נוטה שלא גזר תקנתו בכל הנשים ובכל המגרשים, שלא עשה אלא לגדור בפני הפריצים וההוללים המעוללים בנשותיהן שלא כראוי, אבל לא יעלה על הדעת שנתפשטה תקנתו אפילו באותן שאמרו חכמים שיוציאו שלא בכתובה וגו'. כ"ש ששמענו שלא גזר אלא לזמן סוף אלף חמישי”.
ידועה דעת הגר"א שהתנגד בחריפות לחרם דרבינו גרשום, להלן מכתב שכתב רבי שמואל העליר אל רבי עקיבא יוסף שלזינגר: ”והנני מעיד עלי שמים וארץ, כי כמה פעמים שמעתי מהגאון החסיד רבי ישראל משקלוב זצ"ל מחבר ספר פאת השלחן, ששמע מפי הגאון האמיתי החסיד רבינו אליהו מווילנא זיע"א, כי אילו היה עולה הדבר בידו היה מבטל תורה ותפלה ומסבב מעיר לעיר וממדינה למדינה לבטל החרם דר' גרשום בעניין איסור לשאת שתי נשים, כי על ידי ביטול החרם תהיה התקרבות הגאולה.”
היעב"ץ התנגד עקרונית לחרם דרבנו גרשום וראה בו תקנה זמנית ומקומית, ובאחת מתשובותיו הוא כותב: ”כל מה שרבינו גרשום אסר הוא רק מפני חילול השם בין הגויים מפני שאצל הנוצרים זה היה נחשב לדבר אסור וטמא”.
הרב עובדיה יוסף פסק להתיר נישואים עם שתי נשים לספרדים, ויצא נגד זה שבתי הדין אינם נותנים לבני ספרד לשאת שתי נשים, וכך כתב בשו"ת יביע אומר ”בשומעי כי יש בתי דין שפוסקים להחמיר גם על הספרדים ועדות המזרח בעניין זה, בהחילם חרם דרבינו גרשום גם על עדות המזרח בפסקיהם, ושגגה היא בידם...” בהמשך מביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
בימי הביניים ובעת החדשה > תקנת רבנו גרשום > דיני התקנה

גם לרבנים שתמכו בתקנה ישנם מחלוקות בנוגע למקרים הבאים:
בארוסה:
בספק אם יש לו אישה:
בנישואי מצווה: כגון במצוות ייבום, השולחן ערוך פסק שר"ג לא אסר כלל בייבום, ויש שחלקו עליו.
בביטול פריה ורבייה: אם הייתה אשתו עקרה, הרמ"א מתיר וכותב ”בכל מקום שיש דיחוי מצווה, כגון ששהה עם אשתו עשר שנים ולא ילדה, לא גזר רגמ"ה. אמנם ישנם חולקים הסוברים שחרם רגמ"ה נוהג אפילו במקום מצווה”
בבורחת ושבויה:
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בחוק הישראלי

פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל: ”נשוי הנושא אשה אחרת, ונשואה הנישאת לאיש אחר, דינם – מאסר חמש שנים”.
לאיסור זה יש מספר סייגים: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אשה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול.
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי בני זוג שחיים ללא נישואים רשמיים. אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים.
בחוק הישראלי > חרם ירושלים

"חרם ירושלים" זה שמם של תקנות שונות העוסקות בדיני האישות בישראל שתוקנו בשנת 1950, אשר תכליתן הייתה להביא לאחידותו של הדין האישי בישראל ולאחד בין המסורת האשכנזית למסורת הספרדית.
בכינוס הרבנות הראשית נקבע: ”אסור לאיש ולאישה מישראל לארס או להתארס עם אישה שניה על אשתו הראשונה אם לא בהיתר נישואין מאושר בחתימת הרבנים הראשים בישראל”.
תקנה זו השתלבה עם החוק הישראלי, כנראה לעיל.
בחוק הישראלי > מקרים מיוחדים

העובדה שעל פי הדין המקורי מותר לאדם לשאת שתי נשים מנוצלת למקרים בהם אין אפשרות לתת גט, כגון: אם בת הזוג לקתה במחלת נפש ובגללה אינה יכולה להסכים לביטול הנישואים, או אם בת הזוג נעדרת למעלה מ־7 שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייה, או במקרה שאשתו מסורבת גט. במקרים אלה מתירים לישא אשה אחרת בהסכמת מאה רבנים.
דוגמה לאדם כזה שקיבל היתר מאה רבנים ונשא אישה נוספת הוא שולי רנד
יחד עם זאת הפוליגמיה קיימת עדיין אצל יהודי ישראל באופן רגיל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שהספיקו להינשא לשתי נשים לפני שעלו לארץ, או אנשים שהתחתנו עם כמה נשים באופן לא רשמי, אך מקרים כאלו נדירים מאוד בקרב החברה הישראלית.
התחייבות שלא לשאת אשה שנייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

פוליגמיה
פוליגיניה
פוליאנדריה
צרה - הכינוי "צרה" מתייחס לאישה השנייה
לקריאה נוספת

מרדכי עקיבא פרידמן, ריבוי נשים בחברה היהודית - מקורות חדשים מן הגניזה: מצב המחקר(הקישור אינו פעיל), פורסם בפעמים, 25, תשמ"ו 1985, עמ' 3-12.
אנציקלופדיה תלמודית, כרך י"ז, עמ' שע"ט - שפ"ב.
רשימה של עשרות מקורות בנושא באתר "מורשת המשפט בישראל". (הקישור אינו פעיל)
מתן ההיתר לריבוי נישואין, בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה, אתר משרד המשפטים,