stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בילבורד 200 (2022)
היסטוריית המצעד

| תאריך | אלבום | אמן | יחידות שקולות לאלבום | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 בינואר | 30 | אדל | 212,000 |  |
| 8 בינואר | 30 | אדל | 99,000 |  |
| 15 בינואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 72,000 |  |
| 22 בינואר | DS4Ever | גאנה | 150,300 |  |
| 29 בינואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 104,000 |  |
| 5 בפברואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 115,000 |  |
| 12 בפברואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 113,000 |  |
| 19 בפברואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 110,000 |  |
| 26 בפברואר | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 98,000 |  |
| 5 במרץ | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 90,000 |  |
| 12 במרץ | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 80,000 |  |
| 19 במרץ | Encanto (Original Motion Picture Soundtrack) | אמנים שונים | 72,500 |  |
| 26 במרץ | 7220 | ליל דורק | 120,500 |  |
| 2 באפריל | Oddinary | סטריי קידס | 110,000 |  |
| 9 באפריל | Mainstream Sellout | משין גאן קלי | 93,000 |  |
| 16 באפריל | Unlimited Love | רד הוט צ'ילי פפרס | 97,500 |  |
| 23 באפריל | 7220 | ליל דורק | 47,000 |  |
| 30 באפריל | Call Me If You Get Lost | טיילר, דה קריאייטור | 59,000 |  |
| 7 במאי | It's Almost Dry | פושה טי | 55,000 |  |
| 14 במאי | I Never Liked You | פיוצ'ר | 222,000 |  |
| 21 במאי | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 274,000 |  |
| 28 במאי | Mr. Morale & the Big Steppers | קנדריק לאמר | 295,500 |  |
| 4 ביוני | Harry's House | הארי סטיילס | 521,500 |  |
| 11 ביוני | Harry's House | הארי סטיילס | 160,500 |  |
| 18 ביוני | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 137,000 |  |
| 25 ביוני | Proof | BTS | 314,000 |  |
| 2 ביולי | Honestly, Nevermind | דרייק | 204,000 |  |
| 9 ביולי | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 115,000 |  |
| 16 ביולי | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 111,000 |  |
| 23 ביולי | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 105,500 |  |
| 30 ביולי | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 103,000 |  |
| 6 באוגוסט | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 98,000 |  |
| 13 באוגוסט | Renaissance | ביונסה | 332,000 |  |
| 20 באוגוסט | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 108,800 |  |
| 27 באוגוסט | Beautiful Mind | רוד וייב | 115,000 |  |
| 3 בספטמבר | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 105,000 |  |
| 10 בספטמבר | God Did | די ג'יי חאלד | 107,500 |  |
| 17 בספטמבר | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 99,500 |  |
| 24 בספטמבר | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 97,000 |  |
| 1 באוקטובר | Born Pink | בלאקפינק | 102,000 |  |
| 8 באוקטובר | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 87,000 |  |
| 15 באוקטובר | Un Verano Sin Ti  | באד באני | 84,000 |  |
| 22 באוקטובר | Maxident | סטריי קידס | 117,000 |  |
| 29 באוקטובר | It's Only Me | ליל בייבי | 216,000 |  |
| 5 בנובמבר | Midnights | טיילור סוויפט | 1,578,000 |  |
| 12 בנובמבר | Midnights | טיילור סוויפט | 342,000 |  |
| 19בנובמבר | Her Loss | דרייק ו21 סבאג' | 404,000 |  |
| 26 בנובמבר | Midnights | טיילור סוויפט | 204,000 |  |
| 3 בדצמבר | Midnights | טיילור סוויפט | 177,000 |  |
ראו גם

בילבורד הוט 100 (2022)
טריז בית חאנון

טריז בית חאנון היה שטח סביב בית חאנון שברצועת עזה, שנכבש על ידי צה"ל במבצע יואב בשלב הסופי של מלחמת העצמאות. בעזרת תקיעת טריז זה ושניים נוספים קיווה צה"ל לפצל בין כוחות הפולש המצרי ולהסיח דעתם מהמאמץ העיקרי, הבקעת המערך המצרי לאורך כביש מג'דל-בית ג'יברין (לימים כביש 35) לשם פריצת המצור על יישובי הנגב הצפוני. הקרבות סביב הטריז התנהלו בין ה-15 ל–22 באוקטובר 1948. יצירת הטריז כללה תפיסת סדרת עמדות המשקיפות על בית חאנון והכביש הראשי מג'דל-עזה (15–19 באוקטובר), ובסופו של דבר כיבוש הכפר עצמו (20–22 באוקטובר).
סדר הכוחות שהוקצה לטובת הכיבוש היה גדוד מחוזק מחטיבת יפתח וגדוד נוסף בעתודה.
ביום הראשון נתפסו שמונה עמדות רחוקות בהתנגדות מועטה, הגשרים סביב בית חאנון פוצצו. המצרים יצרו מעקף ממערב לכביש והצליחו לפנות את כוחותיהם. הישראלים כבשו את בית חאנון בתאריכים 19–20 באוקטובר ועמדות רחוקות יותר, שאילצו את מצרים להעביר את כוחותיהם דרך החולות שבין הכביש לים.
טריז בית חאנון לא הצליח לכתר את הכוח המצרי במג'דל ומדרום לה אך הסיט משאבים ותשומת לב של המצרים מליבת המאמץ של מבצע יואב.
רקע

ההפוגה השנייה של מלחמת העצמאות החלה ב-18 ביולי 1948, כאשר יישובי הנגב הצפוני מדרום לכביש מג'דל - בית ג'יברין נותרו מאחורי קווי הפולש המצרי. המבצעים: אנ-פאר מוות לפולש וגי"ס, ליצירת מסדרון לנגב כשלו. התוכנית השנייה של מתווך האו"ם פולקה ברנדוט לארץ פורסמה ב -20 בספטמבר, ימים לאחר שנרצח על ידי הלח"י. התוכנית חזתה כי מובלעת הנגב הישראלית תימסר לצד הערבי.
האופציות הצבאיות של ישראל במהלך ההפוגה השנייה, ותוכנית ברנדוט גרמה לממשלה ולצבא להחליט לרכז את המאמץ בחזית הדרום. המבצע, שנקרא עשר המכות, נועד לפתוח מסדרון קרקעי קבוע לנגב, ולהקיף בהדרגה את הכוחות המצריים לאורך מסדרון מג'דל - בית ג'יברין על ידי יצירת טריזים שישללו מהמצרים תנועות חופשיות בין ריכוזי הכוחות העיקריים שלהם. זו הייתה הגישה של, מפקד חזית הדרום יגאל אלון הגישה הועדפה על הצעת המטכ"ל לתקוף ישירות את הריכוזים המצריים הגדולים.
חטיבת יפתח, שהשתתפה בעבר במבצע גי"ס לא הכירה את גזרת הנגב. החטיבה היה חלק משמעותי מהמבצע. וחדרה לאזור במבצע אבק במהלך ההפוגה השנייה. כוחות של חטיבות 8 ו -9 (העתודה של צה"ל) הובאו גם הם לסייע.
בית חאנון היה כפר ערבי בדרום מערב ארץ ישראל, צפון-מזרחית לעזה, על כביש החוף. סביבתו נבחרה כאחד משלושה טריזים אפשריים. האחרים היו חרבת מסארה, מדרום-מזרח לעיראק אל-מנשייה וכאוכבה.
יצירת הטריז

בלילה של 15 באוקטובר 1948 שלחה ישראל שיירה לנגב כגירוי, בתקווה שהמצרים יירו לעברה ויתנו לכוחות הישראלים סיבה להתחיל במבצע. הכוחות ליצירת שני הטריזים יצאו לדרך. כוח יפתח הורכב משלוש פלוגות מגדוד 3, שתי מחלקות מגדוד 8 (חטיבת הנגב), שתי סוללות של תותח 65 מ"מ (נפוליונציק), סוללת תותח 75 מ"מ, כיתת מרגמה, כיתת מקלע, שני תותחי 20 מ"מ ניידים. גדוד מחוזק נוסף כעתודה.
מרבית הכוחות נעו מניר עם מצפון מערב ליעד והגיעו למרחק של כ־600 מ' ממזרח לבית חאנון. בלילה הראשון נכבשו שמונה עמדות עם התנגדות קלה בלבד: גבעה 113.9 צפונית לניר עם, שם הקימו את מטה המשימה, וגבעות 81.2, 75.6, 79.6, 78.7, 84.4, 80.1 ו -110.7. בינתיים, כח קטן עבר לצפון ולדרום בית חאנון ופוצץ את גשרי הדרך סביב הכפר - מעל ואדי אלחאליב מדרום ואדי אל-חסי. גשר הרכבת הופך לבלתי שמיש. המצרים ניסו לצאת להתקפה נגדית בגבעה 81.2 (הצפונית ביותר שבידי ישראל) באותו לילה, אך נבלמו. כוח שריון מצרי שניסה לתגבר את בית חאנון מדרום נתקל באש כבדה מצד הישראליים בגשר הדרומי ונסג.
ב-16 באוקטובר בשעה 15:00, פשט כוח צה"ל על דימרה אך לא הצליחו לכבוש את הכפר. הכוח נפגע מהפצצת מטוסים וארטילריה מכיוון שלא הספיק להתחפר. ב־17 באוקטובר שלחו המצרים כוחות לגבעה 60.3 ("העץ"), צפונית ל 81.2. בשעה 08:00 נורתה אש לעבר שיירה מצרית שנסוגה ממג'דל מערבה לכביש הראשי. כמה כלי רכב נפגעו, אך רובה חלפה ללא פגע. בלילה כבשה יפתח את גבעה 81, מעט יותר קרוב לכביש. ב־18 באוקטובר ביצעו המצרים מתקפה נוספת על עמדות המוחזקות בישראל, הפעם 75.6 ו־81. יום לאחר מכן הם פינו את צוות החטיבה שלהם ממג'דל, תחת מסך עשן והרעשה כבדה מהאוויר והקרקע תוך שימוש בדרך החלופית שיצרו השיירות הקודמות.
משהתברר שהטריז לא יעיל משום דרך עוקפת שסללו המצרים ממערב לכביש הראשי השתלטו כוחות יפתח בליל 19–20 באוקטובר על בית חאנון עצמה במערב, ועל גבעה 60.3 ודימרה בצפון. בלילה שלאחר מכן נלכדו גבעות 57 ו -70, המשקיפות על בית חאנון, כדי שהטריז ימלא את יעודו. הכוחות המצרים לא הצליחו להשתמש בכביש החלופי שלהם ויצרו עוקף נוסף, הפעם על חולות החוף עצמו באמצעות עבודות הנדסיות משמעותיות, דרך מאולתרת של עץ ורשתות, עליה עברו משאיות ורכבים משוריינים.
מרגמה של חטיבת יפתח 3 בפעולה. בית חאנון. 1948
חטיבת יפתח בבית חאנון, 22 באוקטובר 1948
כיתוב מארכיון הפלמ"ח: "אסירים מצרים - בית חאנון." 22/10/1948
חטיבת יפתח נקבעה בבית חאנון. 1948
אחרית דבר והשפעה

טריז בית חאנון לא היה יעיל בניתוק הצבא המצרי מריכוזיו בדרום הרצועה וצפון סיני והמצרים הסיגו לשם חלק מכוחותיהם. כוחות אחרים הוקצה ללחימה נגד הטריז. כלל הכוחות הללו נגרעו משאר הגזרות של מבצע יואב והקלו על השגת היעדים של המבצע.
כמה חוקרים סבורים, כי ניתוק מוחלט של המטה המצרי מעולם לא היה מטרה של הטריז אלא יצירת מצב דומה לכיס פלוג'ה - כיתור של כוח מצרי גדול במערבו של קו החזית לשם הכנעתו מאוחר יותר ויצירת מסדרון בכיוון צפון-דרום לשם פריצה למרחבי הנגב המרכזי והדרומי ושחרורם מידי הפולש המצרי.
כחלק מהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכימה ישראל למסור למצרים שטחים סביב רפיח ובית חאנון, כולל הטריז, תמורת פינוי כיס פלוג'ה מכוחות מצריים ומסירתו לישראל.
לקריאה נוספת

Hashavia, Aryeh (1978). Palmach Yiftach. HaKibbutz HaMeuhad.
Lorch, Netanel (1998). History of the War of Independence. Modan Publishing.
Morris, Benny (2008). 1948: The First Arab–Israeli War. Yale University Press. ISBN 978-0-300-15112-1.
Wallach, Jehuda ed. (1978). "Security". Carta's Atlas of Israel. Vol. First Years 1948–1961. Carta Jerusalem. {{cite encyclopedia}}: |author= has generic name (עזרה)
הערות שוליים

↑  Wallach (1978), p. 50
↑  Wallach (1978), p. 51
↑  Wallach (1978), p. 54
↑  Wallach (1978), p. 55
↑  Lorch (1998), pp. 506–507
↑  Lorch (1998), p. 516
↑  Lorch (1998), p. 517
↑  Morris (2008), p. 321
↑  Hashavia (1978), p. 90
משטרת המנדט

.
| --- | --- |
סמל משטרת פלשתינה (א"י)
 
 דגל משטרת פלשתינה (א"י)
 פעילות:  אכיפת החוק, ז'נדרמריה
 תחום:  שיטור
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מטה הארגון:  ירושלים 
 מקום פעילות:  פלשתינה (א"י)
 עובדים:  2,143 קצינים (1928) 1,293 ערבים מוסלמים  471 ערבים נוצרים  321 יהודים
 תקופת הפעילות:  1920–1948 (כ־28 שנים)
 
תג כובע של משטרת המנדט
משטרת פלשתינה (א"י) – תעודת מינוי
לאחר שמינויו נתאשר בהתאם לפקודת המשטרה נתמנה בזה לחבר המשטרה של פלשתינה (א"י) ולפי זאת ממלאים את ידו בכוח, ברשויות ובזכויות של קצין המשטרה
משטרת פלשתינה (א"י) (באנגלית: Palestine Police Force; בערבית: قوة بوليس فلسطين), או בשם הנהוג לה לאחר הקמת מדינת ישראל, משטרת המנדט, הייתה משטרה שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל־1948, וקדמה למשטרת ישראל.
משטרה זו הייתה אחת ממספר ארגוני שיטור ואכיפת חוק בתקופת המנדט הבריטי, חלקם משטרות מקומיות כמשטרת תל אביב וחלקם ז'נדרמריות כחיל הספר העבר־ירדני, אך להבדיל מהם, המשטרה והנוטרות הנספחת אליה, היוו את הארגון המרכזי של שלטונות המנדט הבריטי לאכיפת החוק בתקופת שלטונם. ככזו, שימשה משטרת המנדט בתפקידים היסטוריים חשובים, הן בדיכוי מהומות ופרעות, כגון מאורעות תרפ"ט או המרד הערבי הגדול, והן באכיפת מדיניות הבריטים על היישוב, כולל מאבק נגד המחתרות היהודיות, וכל זאת בנוסף לפעולות שיטור ואכיפת חוק שוטפות על כלל האוכלוסייה. במשטרת המנדט שירת סגל מעורב, שכלל בריטים, ששימשו לרוב בתפקידי פיקוד, ערבים ויהודים. עם הקמת מדינת ישראל היוו 700 מהשוטרים הוותיקים של משטרת המנדט את הבסיס שממנו הוקמה משטרת ישראל.
היסטוריה > יצירת המשטרה

בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה המשטרה בארץ ישראל מורכבת ממשטרה עירונית וממיליציה רכובה שקיימה את מרות הממשל, דיכאה מהומות וגבתה מסים. משטרה זו נודעה באוזלת־ידה ובאכזריותה.
עם כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי הבריטים, הביא עִמו הצבא הבריטי מספר רב של שוטרים צבאיים ממצרים, ששימשו לאכיפת הסדר במקומות שבהם חנה הצבא בפרק הזמן שבין קרב באר שבע באוקטובר 1917 ובין כיבוש חיפה בספטמבר 1918. בנוסף לכך, נמצאו קבוצות מקומיות שונות משאריות המשטרה העות'מאנית, שאכפו את הסדר במקומותיהן, ובשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי התגבשו למסגרת ארגונית זמנית. בשלב זה הייתה ארץ ישראל תחת משטר צבאי בריטי, שאמור היה להתחלף בשלטון אזרחי. לגוף הזמני, חלקו בריטים, חלקו ערבים וחלקו יהודים, נמצא מפקד בשם קולונל פרסי בראמלי. בקיץ 1919 עמד בראמלי בראש משטרה בת 1,300 שוטרים וקצינים בערך.
ב־1 ביולי 1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי, שבראשו עמד הנציב העליון, הרברט סמואל. סמואל המשיך את כהונתו של בראמלי, והעניק לו את התואר "מנהל הביטחון הציבורי". סמואל רצה לבסס את הסדר הציבורי בארץ על "חיל הגנה לפלשׂתינה" – ז'נדרמריה שתכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי מיוצאי הגדודים העבריים בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין. פעולות ארגוניות ראשונות להקמת הגדוד החלו בשנים 1920–1921. בעוד הגדוד בהקמה, ביצע סמואל בסוף 1920 קיצוץ תקציבי משמעותי, שהוביל להתפטרות רוב השוטרים הוותיקים. על מנת למלא את השורות, נפתח בית ספר לשוטרים בירושלים בהנהגת קצין יהודי בשם מונטיפיורי. אך בכך לא היה די, והמשטרה קיבלה מגויסים רבים, מבלי לדאוג לאיכותם. הכוח שנוצר היה חלש ומושחת. המגויסים היו ברובם ערבים, שיכלו להסכים לרמת השכר הנמוכה ולתנאי המשמעת המעדיפים את הבריטים.
בשנת 1921 פורסמה פקודת המשטרה, שהעניקה תוקף חוקי לפעולת הגוף החדש. בשנה זו הוקמה גם מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID), שכאשר הוקמה יועדה להיות הגוף הממונה על חקירת פשעים אזרחיים רגילים.
עם הקמת המשטרה שירתו בה 18 קצינים בריטים, 55 קצינים מקומיים, ו־1,144 שוטרים מן השורה.
היסטוריה > נציבות פלומר

בשנת 1925 הוחלף סמואל בלורד הרברט פלומר. פלומר החליט לבצע ארגון מחדש במשטרה על מנת לחסוך בהוצאות. הוא החליט לפרק את שתי הז'נדרמריות ולהקים במקומן את חיל הסְפָר העבר־ירדני, משטרה בפיקוד בריטי שרוב משרתיה ערבים ואשר עסקה יותר בשמירה על הגבולות, ופחות בפעילות שיטור. יתר המשרתים בז'נדרמריות הועברו אל משטרת המנדט או השתחררו. פעילות חיל הספר נמשכה עד שנת 1948. כ־200 מאנשי הז'נדרמריה הבריטית המשיכו בשירות ביחידות משטרת המנדט, וחלקם הצטרפו לחיל הספר העבר־ירדני, בהם אישים כגון ריימונד אוסוואלד קפראטה או דאגלס דאף, שמילאו תפקידים מרכזיים במשטרת המנדט. בשנות ה־40 החזיקו אנשי היחידה לשעבר בתפקידי פיקוד גבוהים, ויש המסבירים בכך את נטיית המשטרה לפתור בעיות בדרך של שימוש בכוח, לעיתים מוגזם.
תקופת נציבותו של פלומר הייתה תקופה של שקט, אך היא לא נוצלה להתבססות המשטרה. יש הסבורים שהיה זה כוח אישיותו של פלומר ששמר על השקט באותם ימים. המשטרה הייתה מצומצמת, ומנתה כ־1,500 איש בכל הארץ. כ־175 מהם היו בריטים, ורוב השאר ערבים. הקידום בסולם הדרגות היה איטי מאוד, ומאברוגורדאטו נקט במדיניות משפילה של העמדת מפקחים בריטים על בכירים מהם שלא היו בריטים, או אף שהיו יהודים ממוצא בריטי. הקצינים היהודים כדוד תדהר היו מעטים ועמדו תחת פיקוח מתמיד מחשש כי הם משתפים פעולה עם "ההגנה" ברכישת נשק או בעלייה בלתי חוקית. תקציבה של המשטרה לא הספיק לעיתים אף לצרכים פשוטים כרכישת נייר ועטים. המשטרה עסקה בשיטור ובמניעת פשעים פליליים, אך כבר בשלב זה החלה ה־CID להתרכז בחקירות פוליטיות, וכיוונה מאמציה כנגד המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
בשנת 1926 הוחלפה פקודת המשטרה שנחקקה בשנת 1921. הנוסח החדש, שמקורו בחקיקה בריטית במושבות מערב אפריקה, ארגן את המשטרה כגוף ארצי הנתון לפיקוד מרכזי ואשר תפקידיו מניעת עבירות, בילוש, הבאה למשפט, מעצר עבריינים, שמירת אסירים ושמירה על הסדר והביטחון. על פי הפקודה, המשטרה הייתה אחראית על המִנהל של בתי הסוהר. הפקודה החדשה אפשרה גם העסקת "שוטרים מוספים" (Supernumerary Police) וגפירים – סעיפים שנוצלו עד תום, כעשור לאחר מכן, בתקופת המרד הערבי הגדול להקמת מוסד הנוטרות.
בשנת 1928 הותנתה קבלה למשטרה בידיעת קרוא וכתוב, וכן הועבר למשטרה התפקיד החשוב של הופעה כמאשימה בתיקים פליליים בבית המשפט, עם ביטול תפקיד "התובע הציבורי" העות'מאני.
בין הפרשיות הפליליות החשובות שנחקרו באותה התקופה היה רצח יעקב ישראל דה האן. לדעת ההיסטוריונים, הרצח בוצע על ידי איש "ההגנה" אברהם תהומי בשל פעילותו האנטי־ציונית של דה האן. הרצח נחקר על ידי ה־CID. אחד החשודים היה מפקד משטרת ירושלים שמחוץ לחומות, דוד תדהר, שהיה בסוד האירוע, וביום הרצח אף החליף את שוטריה הערבים של תחנת מחנה יהודה, שבקרבת מקום הרצח, בשוטרים יהודים. תדהר נחקר על ידי מפקד ה־CID מייג'ור ברודארסט, ולאחר שחקירתו לא הראתה על קשר בינו ובין האירוע, הוטלה עליו חקירת הרצח. התיק נסגר מבלי שאיש הועמד לדין בעוון רצח דה האן.
היסטוריה > המרד הערבי הגדול > הנוטרות

עם פרוץ המאורעות, נראה היה כי כוחה של המשטרה אינו מספיק על מנת לעמוד במשימות ההגנה על היישובים העבריים ובלחימה על הדרכים. עקב העובדה שלמאורעות היה הפעם מאפיין חריף של מרד כנגד השלטון, היה היישוב בן בריתם הטבעי של הבריטים, שיכלו לנצל את מסגרות ההגנה המאורגנות, אך הבלתי חוקיות, שקמו עד אז.
בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, ותוך ניצול שני סעיפים מפקודת המשטרה, שאפשרו גיוס "שוטרים מוספים" (Supernumerary Police) ו"גָפירים", הוקם במהרה כוח מגן עברי חוקי שמנה כ־3,000 נוטרים עד אוקטובר 1936, עם סיום השביתה הערבית והשלב הראשון של המרד. לאחר תום תקופה זו עמדו נציגי הסוכנות היהודית במשא ומתן עם הממשלה על השארת כוח הנוטרים ככוח קבוע, שיחליף את "ההגנה" שהייתה עדיין בלתי חוקית. על אף נטייתו של דוד בן-גוריון להסכים לכך, מפקדי "ההגנה", אליהו גולומב ושאול אביגור, התנגדו. התוצאה הסופית הייתה גיבושו של חיל נוטרים ארצי (Auxiliary Police Force) שלא היה כפוף במישרין למשטרה, ומנה גרעין קבע של 750 נוטרים, שאליהם הצטרפו כ־15,000 אנשי מילואים מאומנים, שהיו, למעשה, רוב חברי "ההגנה" הפעילים. בקיץ 1937 התגבשה מקבוצה זו משטרת היישובים העבריים ומתוכה היחידה הניידת המשמר הנע. ב־1938 הקים אורד וינגייט, על בסיס של חיילים בריטים ונוטרים עבריים, את פלגות הלילה המיוחדות, כוח מחץ שנועד להילחם במרד הערבי. הכוח פעל עד לשנת 1939.
מערך הנוטרות החל את דרכו במשטרת המנדט, אך הגוף שנוצר היה מעין צבא סדיר, ששימש לפעולות צבאיות ולא עסק בשיטור. הנוטרים נטלו חלק עיקרי בהגנה על היישובים, שעקב פריסתו הרחבה של המרד ואופיו המיוחד, היוותה נטל כבד על כוחות הצבא והמשטרה הבריטים שעסקו בדיכוי המרידה. משטרת היישובים העבריים הייתה למעשה "צבא טריטוריאלי", במתכונת המוכרת הנהוגה בצבא הבריטי. בד בבד נטלו הנוטרים חלק חשוב בפעולות שיזמה הנהגת היישוב ובקידום מטרותיו הפוליטיות, כגון אבטחת מבצעי התיישבות כחומה ומגדל או הקמת גדר הצפון. לאחר שמרבית כוח האדם המאומן הופנה לחיל הנוטרים, המשיכו היהודים להיות מיעוט במשטרה עצמה ומיעוט שולי ובלתי מורגש בחיל הספר.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במאי 1939 פרסמו שלטונות המנדט את הספר הלבן השלישי. הספר כלל מגבלות חמורות על העלייה ועל רכישת קרקעות על ידי יהודים. הייתה זו הכרזה כי שיתוף הפעולה בין היישוב היהודי והממשלה הבריטית אינו קיים עוד. מעתה, היו הצדדים נחושים להפעיל כוח זה כלפי זה. אמנם, כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה שינתה ההגנה, שייצגה את כוחה הסדיר של האוכלוסייה שסרה למרות ההנהגה הציונית הנבחרת, את המדיניות האנטי־בריטית והפסיקה את המאבק האלים בספר הלבן, אך עדיין נותרו מחתרות שלא קיבלו את מרות ההנהגה, כאצ"ל וכלח"י, שהמשיכו בפעולות כנגד השלטון הבריטי גם בזמן המלחמה (אם כי האצ"ל נמנע מכך, ואף שיתף פעולה עם הבריטים במלחמה, עד לשנת 1944).
בשנים אלו הפכה משטרת המנדט מכוח מקומי עם פיקוד בריטי לכוח שעיקרו סגל בריטי שגויס בבריטניה לתקופה קצובה (וזאת למעט כוח הנוטרים). בשנת 1938 נערך גיוס נרחב שבמהלכו גויסו כ־1,200 אנשי מילואים של הצבא הבריטי, אשר היו מיומנים בשימוש בנשק. עם פרוץ המלחמה לא ניתן היה עוד לגייס שוטרים בבריטניה, ותקנה חדשה הקפיאה את חוזיהם של השוטרים המגויסים ומנעה שחרורם. שוטרים חדשים הגיעו בדרך כלל ממשוחררי יחידות לא לוחמות ששירתו במזרח התיכון. בשנת 1940 הוקמה המשטרה הניידת, גוף שכל הסגל שלו בריטי אשר שימש כלי במלחמה כנגד המחתרות. הגוף, שמנה בתחילתו כ־500 איש, צמח במספרו עד לכ־2,000 איש, עת פורק בשנת 1946.
במהלך המלחמה עצמה שהו בארץ כוחות צבא רבים, והדבר סייע לשמור על השקט בזירה הפנימית. כן הוקמו והופעלו כוחות נוטרות מיוחדים, כגון כוחות שהוקמו לשמירה על נתיני אויב, משמר שדות התעופה והנמלים ומשמר חופים.
במאי 1942, כאשר התקדמו כוחותיו של רומל והיה חשש כי ארץ ישראל תהיה לזירת קרבות (תקופה המכונה "מאתיים ימי חרדה"), הוכרז כי המשטרה היא כוח צבאי, וכי ניתן להעסיקה במשימות צבאיות. הדבר הביא לארגון מחדש של הכוח, שכלל במיוחד את ביטול הפיקוד המרכזי על כוחות הנוטרות והכפפת יחידות הנוטרים המקומיות למפקדי המשטרה המקומיים.
בשנת 1944 הביאה פעילותה של המשטרה לסיכול מבצע אטלס, ניסיון להצניח צנחנים גרמנים שיתסיסו את האוכלוסייה המקומית, יציתו את אש המרד, וירעילו את בארות מי השתייה של תל אביב. פעולותיו של מפקד מרחב ירושלים, פאיז ביי אל־אידריסי, הביאו לתפיסת הצנחנים הגרמנים זמן קצר לאחר צניחתם בסמוך ליריחו.
עם סיום המלחמה מנו כוחות המשטרה הסדירים (למעט כוחות הנוטרות) 6,285 שוטרים, מהם 3,259 בריטים, 2,376 ערבים ו־650 יהודים. היחס בין מספר השוטרים לאוכלוסייה היה יותר משוטר לכל מאה תושבים, יחס חסר תקדים באימפריה הבריטית.
היסטוריה > במאבק נגד העלייה והמחתרות > יחסי המשטרה והיישוב בין פרסום הספר הלבן לבין תחילת מלחמת העולם

באפריל 1939, כאשר עמד להתפרסם הספר הלבן השלישי, ונראה היה כי תיכללנה בו גזרות על העלייה ורכישת הקרקעות, עמדה הנהגת היישוב בפני קרע גלוי עם המשטרה, שעמה שיתפה פעולה בימי המרד הערבי. עם קבלת הספר הלבן, יצאו רבבות יהודים להפגנות ונתקלו ביד חזקה של המשטרה. בירושלים ירו אנשי "ההגנה" אל תחנת המשטרה והרגו שוטר בריטי. בתגובה לכך פרצה המשטרה למשרדי ועד הקהילה וערכה שם חיפוש אלים. שוטרים לבושים בגדים אזרחיים השתוללו ברחובות, ירו לכל עבר והכו בעוברים ושבים. הייתה זו הכרזת מלחמה בין הצדדים ותחילתה של תקופה חדשה בתולדות משטרת המנדט, בה יינתן עיקר הדגש לעניין היהודי.
עם פרוץ המלחמה ניסח דוד בן-גוריון את הסיסמה "עלינו לעזור לאנגלים במלחמתם, כאילו לא היה ספר לבן; ועלינו לעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה". על אף שמאבק "ההגנה" כנגד הספר הלבן חדל, למעשה, לא מיהרו הבריטים להשבית אף את פעולותיהם כנגד "ההגנה". משפט מ"ג אסירי ההגנה ומשפט דומה באוקטובר 1939 בו נשפטו חברי קיבוץ גינוסר שפעלו כנוטרים כנגד ערבים בכפר סמוך עמם היה להם סכסוך קרקעות, סימנו לכל כי גם מי שנושא כובע נוטר לא יהיה חסין. אירוע דומה, אותו ניהל מפקד ה־CID ביפו, ג'פרי מורטון, היה חיפוש בינואר 1940 בכפר הנוער בן שמן. בחיפוש נמצאו סליקים רבים ונאסף נשק רב. מחזיקי הנשק נשפטו למאסר ממושך. אירוע חמור אירע עם פרסום חוק הקרקעות, שיישם את מדיניות הספר הלבן ולווה אף הוא בהפגנות המוניות, בו הרגו שוטרים נער באלות בירושלים. בחיפה פרצו אנשי "ההגנה" אל בניין המשטרה בהדר הכרמל ואל בית המשפט המחוזי. השוטרים הגיבו בירי, והתוצאה הייתה עשרות פצועים והרוג. אך שוב, הנהגת היישוב הורתה לחדול מהמאבק האלים סמוך לחידושו.
ב־1940 הוקמה יחידה חדשה שבתחילה מנתה כ־500 איש. המשטרה הניידת הייתה משטרה שכל משרתיה בריטים, שנועד באופן ייעודי למאבק במחתרות היהודיות. הגוף היה פרוס בארבעה בסיסים – ג'נין, שפרעם, כפר ויתקין ושרונה, ובשנים שלאחר מכן שימש כלי מרכזי במאבק שבין הצדדים, כאשר עם סיום פעולתו עלה כוחו עד כדי 2,000 איש.
עליית כוחו של היטלר, עם המערכה על צרפת והקרב על בריטניה, הביאו לשיתוף פעולה בין שני הצדדים והסיטו הצידה את המאבק. ב־11 ביוני 1940 הודיעה תחנת הרדיו החשאית של ההגנה, קול ישראל כי "לא שעת ויכוח היא בינינו ובין השלטונות. אנו מפסיקים את הוויכוח מתוך רצון למסור את כל כוחותינו להגנת המולדת, ומתוך תקווה כי גם הממונים על הגנת הארץ לא יאלצו את היישוב ואת עם ישראל לחדש את הוויכוח איתם בעצם שעות הסכנה המשותפת".
גם בתקופה זו, בה לחמו הצדדים באותם מדים כנגד אותו אויב, לא חדלה משטרת המנדט מפעילות כנגד העלייה וכנגד החזקת נשק בלתי חוקית. אירוע בולט הוא חיפוש הנשק ברמת הכובש בנובמבר 1943 עליו פיקד ריימונד אוסוואלד קפראטה שהידרדר לתגרה אלימה בין אלפי אנשי "הגנה" ובין מאות שוטרים בריטים.
היסטוריה > במאבק נגד העלייה והמחתרות > המאבק כנגד האצ"ל והלח"י

אנשי "ההגנה" ייצגו את דרכה של הנהגתו הנבחרת של היישוב, אך לצדם פעלו מחתרות שקיבלו מרותה של הנהגה אחרת. עם תחילת המלחמה הודיע זאב ז'בוטינסקי על תמיכתו בבריטים, והאצ"ל הודיע כי הפסיק את המאבק המזוין כדי לאפשר לבריטניה להילחם "באויבו הגדול ביותר של העם העברי בעולם – הנאציזם הגרמני". אנשי האצ"ל שיתפו פעולה עם הבריטים, ומפקדם, דוד רזיאל, נהרג בלבשו מדים בריטים בפעולה כנגד מרד רשיד עאלי אל־כילאני בעיראק. קו זה לא היה מקובל על הקיצונים שבין אנשי האצ"ל. באוגוסט 1940 הושלמה פרישתם של אנשי הלח"י מהאצ"ל. הארגון החדש היה קיצוני מקודמו, ולא היסס לנקוט אלימות חריפה. מנהיג הלח"י, אברהם שטרן (יאיר), הכריז על מאבק אלים בכובש הבריטי. התוצאה הייתה תקופה של טרור עירוני ולוחמה כוללת בין אנשי הלח"י ובין משטרת המנדט, שגבתה מחיר דמים משני הצדדים.
הירייה הראשונה נורתה ברחובות ב־17 בנובמבר 1941, עת רצחו חברי הלח"י שוטר יהודי ושמו יעקב צ'פיוב. בכרוז שפרסם הלח"י הזהיר הארגון כי מותו של צ'פיוב הוא "התראה לכל שוטרי החרש – מקצועיים וחובבים". ב־20 בינואר 1942 פוצץ הלח"י מטען בתל אביב מתוך כוונה לפגוע בשני מפקדי ה־CID השנואים שפעלו במקום, תומאס ג'יימס וילקין וג'פרי מורטון. המטען הביא למותם של שני שוטרים יהודים ושוטר בריטי. ב־12 בפברואר איתרו אנשי המשטרה את שטרן בדירת מסתור בתל אביב. שטרן, שנכנע לידי השוטרים הבריטים, נרצח בדם קר על ידי מורטון.
לאחר רציחתו של שטרן קם ללח"י דור חדש של מנהיגים, שהנהיגו מדיניות של התנקשויות אישיות ומעשי נקם. יעקב בנאי (מזל), יצחק שמיר ויהושע כהן ניהלו מאבק עקוב מדם. בריחת ה־20 מלטרון באוקטובר 1943 נתנה לקו זה חיזוק משמעותי. בספטמבר 1944 הצליחו אנשי הלח"י לרצוח את וילקין. באוגוסט 1944 ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל, ובנובמבר 1944 היו אחראים לרצח הלורד מוין.
ב-1 בדצמבר 1943 היה מנחם בגין למפקד האצ"ל. ב־1 בפברואר 1944 הכריז על מרד בבריטים. בחודשים שלאחר מכן תקפו אנשי האצ"ל והלח"י תחנות משטרה ובולשת, וניהלו מסע של התנקשויות אישיות כנגד פקידי הממשל הבריטי ואנשי המשטרה.
היסטוריה > במאבק נגד העלייה והמחתרות > תנועת המרי העברי

עם סיום מלחמת העולם השנייה החליטה ההנהגה הציונית בראשות דוד בן-גוריון על מאבק אלים בשלטון הבריטי, ואל האצ"ל והלח"י הצטרפו גם ההגנה והזרוע הצבאית הסדירה, הפלמ"ח, לתנועת התנגדות שכונתה "תנועת המרי העברי". פעולותיה של התנועה נמשכו בין אוקטובר 1945 לאוגוסט 1946 והיו בעיקרן מכוונות כלפי גופי השלטון הבריטי, הצבא והמשטרה. בין הבולטות שבהן הייתה הפעולה ב־22 בפברואר 1946, שזכתה לכינוי "ליל המשטרות", בה הותקפו בו זמנית ארבעה בסיסי המשטרה הניידת.
המשטרה הגיבה אף היא באלימות, בפעולות כגון המצור על גבעת חיים ב־25 בנובמבר 1945 עליו פיקד ריימונד אוסוואלד קפראטה שהידרדר לירי קטלני בו נהרגו שמונה יהודים ונפצעו עשרות. כוח המשטרה תוגבר בחיילי הדיוויזיה המוטסת השישית של הצבא הבריטי. הכוח המתוגבר ביצע פעולות ראווה כנגד הנהגת היישוב, כגון "השבת השחורה" ב־29 ביוני 1946 בה השתתפו 17,000 חיילים במבצע כלל ארצי לחיפוש נשק, ומעצר מנהיגי היישוב וההגנה, ו"מבצע כריש", המצור על תל אביב בתחילת אוגוסט 1946. בשיא תקופת המרי העברי מנו כלל הכוחות הבריטים, אנשי צבא ומשטרה, שנאבקו במחתרות היהודיות, כמאה אלף איש.
ימיה של תנועת המרי לא היו ארוכים. פרשת פיצוץ מלון המלך דוד הביאה לסופה של התנועה, ולהמשך המאבק כנגד המשטרה על ידי האצ"ל והלח"י לבדם.