אמין א-ריחאני
ראשית חייו

אמין א-ריחאני נולד ב-24 בנובמבר 1876 בפריכּה (ער'), בסנג'ק הר הלבנון (אנ') של האימפריה העות'מאנית, ריחאני היה אחד משישה ילדים ובנו הבכור של יצרן משי גולמי לבנוני מרוני, פארס ריחאני. ב-1888 שלח אביו את אחיו ואת אמין לעיר ניו יורק; הוא הצטרף אליהם שנה לאחר מכן. אמין, אז בן אחת עשרה, הוכנס לבית ספר שבו למד את יסודות השפה האנגלית. אביו ודודו, לאחר שהתבססו כסוחרים במרתף קטן במנהטן תחתית, הרגישו עד מהרה צורך בעוזר שיודע לקרוא ולכתוב באנגלית. לכן, הילד נלקח מבית הספר כדי להיות הפקיד הראשי, המתורגמן ומנהל החשבונות של העסק.
במהלך תקופה זו, ערך אמין היכרות עם סופרים אמריקאים ואירופים. בסופו של דבר הוא הכיר, בין השאר, את כתביהם של שייקספיר, הוגו, דרווין, הקסלי, ספנסר, ויטמן, טולסטוי, וולטר, תורו, אמרסון ולורד ביירון. לאמין היה כישרון טבעי בדיבור רהוט, ובשנת 1895, הנער נסחף על ידי קדחת הבמה והצטרף לחברת שחקנים נודדת בראשות הנרי ג'ווט (שלאחר מכן היה התיאטרון שלו בבוסטון). במהלך הקיץ של אותה שנה, הלהקה נתקעה בקנזס סיטי, במיזורי וכך חזר הבן האובד לאביו. עם זאת, הוא חזר לא כדי להצטרף שוב לעסק, אלא כדי להתעקש שאביו יעניק לו השכלה קבועה לקריירה מקצועית. הם הסכימו שהוא צריך ללמוד משפטים. לשם כך הוא למד בבית ספר לילה במשך שנה, עבר את בחינות הבגרות של ניו יורק וב-1897 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של ניו יורק (אנ'). דלקת ריאות קטעה את לימודיו, ובתום שנתו הראשונה נאלץ אביו לשלוח אותו חזרה ללבנון כדי להחלים.
לאחר שחזר למולדתו, הוא החל ללמד אנגלית בבית ספר של הכנסייה בתמורה ללימודים של ערבית קלאסית (אנ') רשמית. ריחאני הכיר לראשונה משוררים ערבים (אנ') בשנת 1897. בין המשוררים הללו היו אבו אל-עלאא אל-מערי, שאמין גילה שהוא קדם לעומר חיאם. ב-1899 חזר לניו יורק, לאחר שהחליט לתרגם כמה מהמרובעים של אל-מערי לאנגלית. הגרסה הראשונה של התרגום יצאה לאור בשנת 1903. הוא החל לכתוב באנגלית, והפך, לדברי ההיסטוריון הלבנוני סמיר קסיר (אנ'), "לערבי הראשון שפרסם באנגלית מבלי לוותר על שפתו שלו". במהלך תקופה זו, הוא הצטרף למספר אגודות ספרותיות ואמנותיות בניו יורק, כגון חברת השירה של אמריקה (אנ') ומועדון הפליאדות (אנ'), וגם הפך לתורם קבוע בעיתון יומי ערבי, "אל-הודא", שיצא לאור בניו יורק. הוא כתב על מסורות חברתיות, דת, פוליטיקה לאומית ופילוסופיה. כך, הוא החל את הקריירה הספרותית הענפה שלו, כשגישר בין שני עולמות. הוא פרסם את שני ספריו הראשונים בערבית ב-1902 וב-1903.
בשנת 1905 חזר להרי מולדתו. במהלך תקופה של שש שנים של בדידות לאחר מכן, הוא פרסם, בערבית, שני כרכים של מסות, ספר אלגוריות וכמה סיפורים ומחזות קצרים. ריחאני, שהושפע מהמשורר האמריקאי וולט ויטמן, הכניס את שירת הפרוזה (אנ') לספרות הערבית. סגנון השירה החדש שלו פורסם כבר בשנת 1905. מושג חדש זה שגשג בעולם הערבי והמשיך להוביל את השירה הערבית המודרנית לאחר מותו של ריחאני ב-1940 ולאורך המחצית השנייה של המאה ה-20. בנוסף, הוא הרצה במכללה הסורית הפרוטסטנטית (לימים האוניברסיטה האמריקאית בביירות) ובכמה מוסדות נוספים בלבנון ובעולם הערבי, וכן בערים חלב, קהיר, דמשק, ירושלים ואחרות. הוא גם פעל, יחד עם מנהיגים לאומיים אחרים, לשחרור ארצו מהשלטון הטורקי. ב-1910 פרסם את "א-ריחאניאת", הספר שביסס אותו כהוגה דעות וכבעל חזון. כתוצאה מ"א-ריחאניאת", התקשורת המצרית כינתה אותו כ"הפילוסוף של פריכה". באותה תקופה של בדידות הרים נכתב "הספר של חאליד" ופורסם מאוחר יותר ב-1911 לאחר שחזר לניו יורק. האיורים לספר זה, שהיה הרומן האנגלי הראשון שנכתב אי פעם על ידי ערבי, סופקו על ידי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן. נערכה קבלת פנים לכבודו של ריחאני לרגל יציאתו של "ספר חאליד" ונשיא מועדון הפליאדות של ניו יורק הכתיר אותו בזר עלי דפנה.