stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרברט פישר

| --- | --- |

 לידה:  12 באוקטובר 1882 שטוטגרט, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  23 באוקטובר 1939 (בגיל 57) ברלין, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1939 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-31
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
הרברט פישר (בגרמנית Herbert Fischer;‏ 12 באוקטובר 1882 – 23 באוקטובר 1939) היה מפקד בכיר ברייכסווהר ובוורמאכט.
ביוגרפיה

פישר נולד ב-12 באוקטובר 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 (המלכה אולגה). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לאימפריה העות'מאנית, שם שירת במשלחת הגרמנית בצבא העות'מאני עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות במלחמת העולם קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ואות מסדר המג'ידיה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הצטרף פישר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1928 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-17. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1933 מונה לנספח הצבאי באיטליה. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 באפריל 1937 פרש מתפקידו.
ב-31 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ופרש מהצבא לביתו. עם זאת, לקח חלק, מוסווה לחלוטין, בתוך הקבוצות המבצעיות של לגיון קונדור. תחום האחריות המיוחד שלו היה הובלת ההגנה במסגרת "קמפף 88" כדי לספק תמיכה מודיעינית לפריסת טייסות הקרב הגרמניות כדי להביס את הרפובליקנים הספרדים.
ב-23 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מת פישר ממחלה.
הערות שוליים

↑  Mecidiye-Orden, www.eslam.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133360245  VIAF: 55334808   WorldCat (עם VIAF): 55334808
ואנג ג'ג'ה

| --- | --- |

ואנג ג'ג'ה
 לידה:  8 ביולי 1977  (בן 47) בייג'ינג שבסין
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.13 מטר
 מספר:  14
 דראפט:  בחירה מספר 36, 1999 דאלאס מאבריקס
 קבוצות כשחקן
 1995–2001   2001–2002   2002–2003   2003–2005   2006–2015:  באיי רוקטס   דאלאס מאבריקס   לוס אנג'לס קליפרס   מיאמי היט   באיי רוקטס
 קבוצות כמאמן
 2015–2018   2018–:  באיי רוקטס (עוזר)   באיי רוקטס
זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ואנג ג'ג'ה (בסינית פשוטה: 王治郅, בפין-יין: Wáng Zhìzhì; נולד ב-8 ביולי 1977 בבייג'ינג) הוא כדורסלן עבר ומאמן סיני המאמן כיום את קבוצת באיי רוקטס. וואנג המתנשא לגובה של 2.13 מטר שיחק בעמדת הסנטר, בעיקר בליגות בסין. אך בעברו שיחק אף ב-NBA.
קריירה

ואנג הצטרף למועדוני צבא השחרור העממי של סין בשנת 1994. כאשר ליגת ה-CBA הסינית הוקמה בשנת 1995, הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת באיי רוקטס מליגה זו, והיה אחד מהשחקנים הצעירים ביותר בליגה. אף על פי גילו הצעיר, הוא נכלל בחמישייה של באיי רוקטס כבר לאחר זמן קצר. הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בכל עונותיו במדיה עד עונת 2000/2001. עזיבתו לאחר מכן השפיעה על באיי רוקטס, שאיבדה את האליפות לשאנגחאי שארקס במדיה שיחק יאו מינג.
ואנג נבחר במקום ה-36 בדראפט ה-NBA ‏1999 על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס, לאחר שנרשם לדראפט להפתעתם של פרשני ספורט רבים. עם זאת, השלטונות ומשרדי הפנים בסין הקשו על מעברו, והוא היה צריך להשיג אישורים מיוחדים למעבר ל-NBA. לאחר שנתיים הסתיים תהליך העברתו, והוא עבר לשחק בדאלאס בעונת 2000/2001 ובכך הפך לשחקן הסיני הראשון ב-NBA.‏
בעונתו הראשונה ב-NBA במדי דאלאס מאבריקס, וואנג התקשה להשתלב בשיטת המשחק בארצות הברית, אף על פי שהיה שחקן מוביל ב-CBA. הוא נכלל בסגל הקבוצה למשחקי הפלייאוף של שנת 2002. בעונה שלאחר מכן עבר וואנג ללוס אנג'לס קליפרס, ולאחר מכן עבר למיאמי היט. הוא לא זכה ב-NBA לדקות משחק רבות, ובחמש עונותיו בליגה קבע ממוצעים של 4.4 נקודות ב-9.9 דקות בממוצע למשחק.
בשנת 2006 ואנג חזר לשחק בליגת ה-CBA בקבוצת באיי רוקטס. במרץ 2007 הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה לעונת 2006/2007, לאחר ניצחון על גואנגדונג סאות'רן טייגרס בסדרת הגמר, בה נבחר גם ל-MVP. עונות 2007/2008 ו-2008/2009 היו מוצלחות פחות, לאחר שבאיי רוקטס לא הצליחה להעפיל לגמר.
לאורך הקריירה שלו שיחק ואנג בכל הנבחרות השונות של סין, והוא נכלל בנבחרת המצטיינים של אליפות העולם לנוער ב-1995. הוא השתתף עם הנבחרת הבוגרת של סין בשלוש אולימפיאדות: אטלנטה 1996, סידני 2000 ובייג'ינג 2008. הוא היה שחקן מוביל בנבחרת בכל אחד מהטורנירים, ובאולימפיאדת בייג'ינג אף היה שותף להעפלתה השלישית בהיסטוריה לרבע גמר הטורניר האולימפי.
הערות שוליים

↑  אמיר בוגן, יאו מינג: חומה ומגדל, באתר ynet, 13 באפריל 2001
הצבעים הכלל-אפריקאיים

צבועות באדום מדינות אפריקה אשר דגליהן צבועים בצבעים הכלל אפריקאיים
שני שילובים של שלושה צבעים מתייחסים למושג הצבעים הכלל-אפריקאיים: השילוב הראשון אשר שימש גם בדגל אתיופיה הוא השילוב ירוק, זהב ואדום והשילוב השני הוא אדום, שחור וירוק (אשר אומץ על ידי "Universal Negro Improvement Association and African Communities League"), על כן שני השילובים מופיעים בדגלים ובסמלים שונים המייצגים אפריקניזם, זהות אפריקאית, או שחורים כגזע. למרות שבמספר דגלים (כגון דגל ליטא) השימוש בצבעים אינו קשור לנושא.
הצבעים הכלל-אפריקאיים הם: שחור, אדום, זהב וירוק. השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה, הזהב מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאיים והירוק מייצג את הצמחייה של אתיופיה הארץ המובטחת.
צבעי אתיופיה

את הצבעים ירוק, זהב ואדום ניתן כיום לראות בדגלים הלאומיים של מדיות אפריקאיות רבות. מקורו של השילוב בדגל אתיופיה ומשם גם שויכו לתנועת הראסטפארי. הצבעים היו בשימוש בדגלים היסטוריים רבים כגון דגלה של גרנדה המדינה המורית הספרדית. הצבעים מופיעים בבירור על דגלה של אתיופיה משנת 1895 כאשר הפס הירוק הופיע בתחתית. אולם לאחר מספר תקלות שבהן הונף הדגל הפוך בטקסי המדינה, המסורת אומצה על ידי הממשלה האתיופית והפס הירוק עבר לתקרתו של הדגל, מסורת זו אומצה גם על ידי ארגונים אפריקאיים סביב העולם.
מלבד תקופה קצרה של שלטון איטלקי פשיסטי אתיופיה נותרה מחוץ לשליטה אירופאית במרוצת התקופה הקולוניאלית ועל כן הפכה כמודל לחיקוי ולהערצה בעיניי מדינות אפריקאיות חדשות ואימוץ צבעי אתיופיה היה כתוצאה מהערצה זו. המדינה הראשונה אשר אמצה את הצבעים אדום, זהב וירוק עם קבלת עצמאותה הייתה גאנה בשנת 1957.
דגלים עכשוויים עם הצבעים הכלל-אפריקאיים

הדגלים הבאים משלבים שלושה או ארבעה מהצבעים הכלל-אפריקאיים כביטוי לזהות האפריקאית.
דגל אנגולה
דגל בנין
דגל בורקינה פאסו
דגל קמרון
דגל הרפובליקה המרכז אפריקאית
דגל הרפובליקה של קונגו
דגל אתיופיה
דגל גאנה
דגל גינאה
דגל גינאה ביסאו
דגל קניה
דגל מלאווי
דגל מאלי
דגל מוזמביק
דגל סאו טומה ופרינסיפה
דגל סנגל
דגל דרום אפריקה
דגל טוגו
דגל אוגנדה
דגל זמביה
דגל זימבבואה
דגל לוב
דגלים היסטוריים עם הצבעים הכלל-אפריקאים

דגל רואנדה (1961–2001)
דגל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (1971–1997)
דגל כף ורדה (1992-1975)
דגלי אומות היסטוריות

דגל ביאפרה (1967–1970)
דגל דרום קסאי (1960–1962)
דגלי ארגונים

דגל הקונגרס הלאומי האפריקני
ראו גם

צבעי הלאומיות הכלל-איראנית
צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית
לקריאה נוספת

Znamierowski, Alfred (2001). The World Encyclopedia of Flags. London: Anness Publishing Ltd.
דגלה המסורתי של אתיופיה
התפרצות האיגנימבריט של אמצע השלישון

טוף איגנימבריט בקניון פיש
התפרצות האיגנימבריט של אמצע השלישון (באנגלית: Mid-Tertiary ignimbrite flare-up) הייתה תקופה דרמטית של התפרצויות געשיות באמצע עידן הקנוזואיקון, בערך לפני 40 עד 25 מיליון שנים, שמרכזה במערב ארצות הברית. ניתן לחזות בתוצאה של התפרצויות אלו בדמות שכבות של איגנימבריט, סלע פירוקלסטי שנוצרו בהתפרצויות.
סקירה

במהלך התקופה התחוללו מספר רב של התפרצויות. הנפח הכולל שנפלט בהתפרצויות מוערך ב-500,000 קילומטרים מעוקבים של טוף שמקורו באפר געשי ו-5,000,000 קילומטרים מעוקבים של לבה עתירת סיליקה או בהרכב בינוני. כמות זו שוות ערך למשטחי הבזלת הנרחבים הגדולים ביותר שמקורם בהתפרצויות שאינן מתפוצצות. לשם השוואה, בהתפרצות הגדולה של הר הגעש סנט הלנס במדינת וושינגטון ב-1980 נפלטו מההר כקילומטר מעוקב של חומרים געשיים. ההתפרצות הגדולה ביותר בתקופה של התפרצות האיגנימבריט הייתה בטוף קניון פיש (Fish Canyon tuff), בדרום-מערב קולורדו. בהתפרצות זו בלבד נפלטו כ-5,000 קילומטרים מעוקבים. שלושת המרכזים הגעשיים המרכזיים בהתפרצות האיגנימבריט הם השדה הגעשי מרכז נבדה (Central Nevada volcanic field) במרכז נבדה, השדה הגעשי פסגת אינדיאן (Indian Peak volcanic field) במזרח נבדה/מערב יוטה והשדה הגעשי סן חואן (San Juan volcanic field) בקולורדו.
גורם

החוקרים חלוקים בדעתם מה גרם לגעשיות בתקופה זו והועלו כמה השערות שחלקן נסתרו באמצעות מודלים. אחת ההשערות היא שהכוח הטקטוני היה הכיפוף שחל בלוח הנוחת במהלך הפחתה. במהלך האורוגנזה הלרמידית נחת לוח פרלון בזווית שטוחה מאוד מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. כשהתהליך נפסק נחשף טריז מעטפת, והתוצאה התפרצות. הפרטים הספציפיים של חשיפה זו, כולל חלונות אפשריים או התמוטטות הלוח הטקטוני, יכולים להסביר מגמות געשיות ספציפיות בתקופה זו.
ביאורים

↑  המונח מתייחס ליחידת הזמן הגאולוגית, "השלישון", שאינה מוכרת יותר כיחידת זמן רשמית על ידי גוף התקינה לנושא, הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy).
↑  באנגלית mantle wedge, קטע ממעטפת כדור הארץ בצורת טריז הנוצר בתהליך ההפחתה ושוכן בין הלוח הנוחת ללוח הרוכב
הערות שוליים

↑  K. M. Cohen; S. Finney; P. L. Gibbard (בינואר 2013). "International Chronostratigraphic Chart" (PDF). International Commission on Stratigraphy. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cannon, Eric. "The Mid-Tertiary ignimbrite flare-up". אורכב מ-המקור ב-2012-06-03. נבדק ב-2016-05-27.
↑  Cannon, Eric. "1. Introduction: The Mid-Tertiary ignimbrite flare-up". אורכב מ-המקור ב-2012-02-13. נבדק ב-2016-05-27.
↑  Cannon, Eric. "5. Tectonics: The Mid-Tertiary ignimbrite flare-up". אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-2016-05-27.
וילאייט ביטליס

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 עיר בירה:  ביטליס
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  חוק הווילאייטים
 הקמה:  1875
 פירוק:  הקמת טורקיה
 פירוק:  1923
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית איילט ארזורום
 ישות יורשת:  טורקיה טורקיה
 
וילאייט ביטליס (בטורקית עות'מאנית: ولایت بتليس) היה מחוז מנהלי מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית. לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) האזור היה חלק מווילאייט ארזורום, ולאחר המלחמה הוקם הווילאייט על ידי השער הנשגב. זה היה אחד מששת הווילאייטים הארמניים של האימפריה.
בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, כלל המחוז שטח של 11,522 מילים רבועים (29,840 קילומטרים רבועים), בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 388,625 נפש. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
ביטליס ומוש נכללו בעבר באיילט ארזורום. בשנת 1875 הם נותקו ויצרו וילאייט נפרדת. הסנג'ק של סירט הצטרף לווילאייט ביטליס מווילאייט דירבקיר בשנים 1883–1884.
חטיבות מנהליות

הסנג'קים של וילאייט ביטליס:
סנג'ק ביטליס (ביטליס, Ahlat, Hizan, Mutki )
סנג'ק מוש (מוש, Bulanık, ססון, Malazgirt, Varto )
סנג'ק סירט (סירט, Eruh, Pervari, Şirvan, Kurtalan)
סנג'ק גנק (Genc, Çapakçur, Kulp)
הערות שוליים

↑  Klein, Janet (2012-08-03).  Jongerden, Joost; Verheij, Jelle (eds.). Social Relations in Ottoman Diyarbekir, 1870-1915 (באנגלית). BRILL. p. 148. ISBN 978-90-04-22518-3.
1 2  Asia by A. H. Keane, 1909, page 460
↑  Krikorian, Mesrob K. "Armenians in the Service of the Ottoman Empire: 1860–1908".
התיאטרון האמנותי של מוסקבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חברת תיאטרון, בניין 
 כתובת:  מוסקבה 
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה 
 מייסדים:  ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, קונסטנטין סטניסלבסקי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 14 באוקטובר 1898
 תאריך פתיחה רשמי:  14 באוקטובר 1898 (יוליאני) 
 תאריך פירוק:  מרץ 1987 
 קואורדינטות:  55°45′36″N 37°36′48″E﻿ / ﻿55.76°N 37.613333333333°E﻿ / 55.76; 37.613333333333
  (למפת מוסקבה מוגדלת) התיאטרון האמנותי של מוסקבה(למפת מוסקבה רגילה) התיאטרון האמנותי של מוסקבה he
 
התיאטרון האמנותי של מוסקבה (ברוסית: Московский Художественный театр) הוא תיאטרון שנוסד בידי קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו בשנת 1898 והיה אחד התיאטראות הפופולריים בתחילת המאה ה-20 באימפריה רוסית וברית המועצות. בשנת 1987 התיאטרון התפצל ל"התיאטרון האמנותי על שם גורקי" ו"התיאטרון האמנותי על שם צ'כוב".
בניין התיאטרון על שם צ'כוב
בניין התיאטרון על שם גורקי
היסטוריה > לפני מהפכת אוקטובר

היסטוריית התיאטרון התחילה מפגישת שחקן ובמאי קונסטנטין סטניסלבסקי עם מחזאי ומורה למשחק ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו ב-19 ביוני 1897 במסעדה במוסקבה. במהלך הפגישה סוכם על הקמת תיאטרון חדש שיתבסס על עקרונות של הבמאי הצרפתי אנדרה אנטואן והבמאי הגרמני טוטו בראם. אחד העקרונות של התיאטרון החדש היה מחיר נמוך של כרטיסי כניסה. תחילה הועברה פניה לעירית מוסקבה אך העירייה סירבה לתמוך בתיאטרון. כתוצאה מכך המייסדים נאלצו לפנות לספונסרים ולהעלות את מחיר הכרטיסים.
המייסדים היו בראש התיאטרון כבמאים הראשיים ושחקנים באו מקבוצת תלמידים של נמירוביץ'-דנצ'נקו ומקבוצת שחקנים חובבנים שהשתתפו בהצגות בבימוי של סטניסלבסקי. ההצגה הראשונה של "התיאטרון האמנותי הניתן לנגישות לכולם של מוסקבה" התקיימה ב-14 באוקטובר (26 באוקטובר) 1898 כאשר על הבמה הועלה מחזה של אלכסיי טולסטוי "צאר פיודור יואנוביץ'" בבימוי המשותף של המייסדים ועם איוואן מוסקבין בתפקיד הראשי. ההצלחה הייתה גדולה ובינואר 1901 ההצגה הועלתה בפעם ה-100. ב-17 בדצמבר 1898 הועלתה הצגה "השחף" על פי אנטון צ'כוב ושחף נעשה לסמל של התיאטרון. על ״הדוד ווניה״ אמר הבמאי הגרמני פורץ הדרך גרהרדט האופטמן ״זו החוויה החזקה ביותר שאני זוכר מבין חוויות הצפייה בתיאטרון. שם לא משחקים בני אדם, אלא אלים של אמנות״.
עד לשנת 1902 לתיאטרון לא היה בניין קבוע אך לקראת העונה השלישית היה ברור שנדרש בניין לתיאטרון הצעיר. היה צורך לאחסון תפאורות ומקום קבוע לחזרות. סוכם על הקמת קואופרטיב בהרכב של 13 חברים, כאשר סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו היו נציגי השחקנים. החלטות בוועד המנהל היו מתקבלות באספה כללית כאשר מספר קולות היה יחסי לתרומה הכספית. התרומה הכספית הגדולה הייתה של סאבה מורוזוב, תעשיין מוסקבאי. במהלך קיץ 1902 בוצע התאמת בניין קיים לתיאטרון עם 1200 מקומות ישיבה. בסתיו 1902 התיאטרון החל לעבוד בבמתו הקבועה.
בשנת 1902 וסבולוד מיירהולד עזב את התיאטרון והקים תיאטרון חדש בהנהגתו.
עד לשנת 1905 התיאטרון העדיף הצגות של מחזאים רוסים כמו אלכסיי טולסטוי, אנטון צ'כוב ומקסים גורקי. בשנת 1905 התיאטרון העלה על הבמה מחזה של מקסים גורקי, אך המחזה הבא שלו הועלה רק כעבור 30 שנים. בנוסף התיאטרון העלה מספר מחזות של הנריק איבסן וגרהרט האופטמן.
בשנת 1906 התיאטרון נסע לסבב הופעות ראשון באירופה.
התיאטרון ניסה למצוא דרכים חדשים בבימוי ומשחק ולכן מפעם לפעם הוקמו סטודיות בהן סטניסלבסקי היה מפתח את רעיונותיו.
בשנת 1902 התגלו חילוקי דעות בין מייסדי התיאטרון ובהתאם לכך בשנת 1906 הם הפסיקו בבימוי משותף.
היסטוריה > התקופה הסובייטית

במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה התיאטרון התפצל - חלק משחקניו נסעו להופעות מחוץ למוסקבה ולאור אי-סדר במדינה לא יכלו לחזור ואף נסעו לתקופה מסוימת לאירופה. רק בשנת 1921 כל השחקנים התאספו במוסקבה מחדש.
בשנת 1920 התיאטרון קיבל שם "אקדמי" וזה סימל את הכרת חשיבותו בעיני הממשל. ולדימיר לנין היה בין מעריצי התיאטרון. באותה שנה התיאטרון לקח תחת חסותו את השחקנים שלמדו אצל יבגני וכטנגוב תחת השם "הסטודיו ה-3". בשנת 1921 הוקמה גם "הסטודיו ה-4".
בשנת 1919 סטניסלבסקי הקים סטודיו לאופרה ליד תיאטרון בולשוי. באותה שנה נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים "סטודיו מוזיקלי". במשך עשרות שנים סטודיות אלו התחרו זו בזו, למרות שלפעמים הציגו את ההצגות באותה במה. רק בשנת 1941 הם אוחדו תחת "תיאטרון מוזיקלי על שם סטניסלבסקי ונמרוביץ'-דנצ'נקו" שקיים גם כיום.
בשנת 1922 קבוצה גדולה של שחקני התיאטרון בראשות קונסטנטין סטניסלבסקי נסע לסבב הופעות שנמשך שנתיים לארצות אירופה וארצות הברית. בהצגות התיאטרון הייתה הצלחה גדולה, אך סטניסלבסקי כתב לנמירוביץ'-דנצ'נקו מברלין: "בהצגות שלנו אין שום דבר חדש. השחקנים הוותיקים לא רוצים ללמוד מחדש ושחקנים הצעירים לא יכולים".
במהלך שנת 1924 הסטודיו ה-1 וה-2 התפצלו סופית מהתיאטרון והתארגנו לתיאטראות עצמיות. באות התקופה בתיאטרון נקלט מארק פרודקין שהיה בין השחקנים הבולטים ושיחק על במת תיאטרון עד סוף שנות ה-80.
נמירוביץ'-דנצ'נקו היה מודע למשבר והחליט לקלוט קבוצה גדולה של שחקנים צעירים כולל יורי זבדסקי מהסטודיו ה-3. שחקנים אלו קיבלו שם "הדור השני". בשנת 1926 סטניסלבסקי שחזר לברית המועצות העלה על הבמה מחזה של מיכאיל בולגקוב "ימי משפחת טורבין" על מלחמת האזרחים ברוסיה. החל ממחצית השנייה של שנות ה-20 התיאטרון החל יותר ויותר להשתמש מחזות של מחזאים סובייטים.
בשנות ה-30 סטניסלבסקי התרחק מהתיאטרון והקדיש את זמנו לתיאטרון אופרה שהקים. נמירוביץ'-דנצ'נקו לבדו המשיך בחיפוש דרכים חדשים. בינואר 1932 לשמו של התיאטרון התווספה תוספת "של ברית המועצות" שנתנה לו מעמד מיוחד. באותה שנה הוא נקרא על שם גורקי. בשנת 1937 לתיאטרון הוענק עיטור לנין ובשנת 1938 עיטור הגדל האדום.
בעקבות תוספת "על שם גורקי" התיאטרון התחיל להעלות מחזות של מקסים גורקי על במתו. בהתאם להנחיית השלטונות מחזות של מחזאים לא רוסים הורדו מהבמה.
כאשר בשנת 1936 חולק לראשונה תואר אמן העם ל-13 פעילי תרבות של ברית המועצות, 4 אנשי התיאטרון האמנותי זכו בו: (קונסטנטין סטניסלבסקי, ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, איוואן מוסקבין וואסילי קצ'לוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב וחזר למוסקבה בשנת 1943. באותה שנה ליד התיאטרון הוקם בית הספר לשחקנים. בשנת 1943 נמירוביץ'-דנצ'נקו נפטר בגיל 85 ובראש המוסד הועמדו ניקולאי חמליוב (משחקנים בולטים של "הדור השני") כמנהל אמנותי ואיוואן מוסקבין כבמאי ראשי. שנייהם נפטרו תוך זמן קצר ובשנת 1946 מיכאיל קדרוב הועמד למנהל אמנותי של התיאטרון.
בשנות ה-50 וה-60 התיאטרון עבר משבר קשה שהלך והעמיק. לתיאטרון היו הרבה שחקנים אך רוח ההתחדשות נעלמה. השחקנים הקימו קבוצות לחץ וכמה שחקנים ותיקים לא השתתפו בהצגות במשך שנים.
בשנת 1970 לבמאי הראשי של התיאטרון מונה אולג יפרמוב (מבוגרי בית הספר ליד התיאטרון). הוא הצליח להביא לתיאטרון שחקנים חדשים וטיפל בהוצאה מהרכב שחקנים ותיקים. אומנם הוא לא קיבל סמכויות רחבות כמו גאורגי טובסטונוגוב בלנינגרד ולכן מספר שחקני התיאטרון בשנות ה-80 הגיע לכ-200. מעשית, בתוך התיאטרון היו שתי קבוצות שחקנים עם רפרטואר ובמאים נפרדים. לאור המצב, בשנת 1987 יפרמוב הציע לפצל את התיאטרון
היסטוריה > לאחר הפיצול > תיאטרון על שם צ'כוב

בשנת 1987 קובצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון, אך קבוצת הרוב בראשות אולג יפרמוב נשארה והמשיכה לעבוד בבניין המקורי של התיאטרון. לאחר פטירת אולג יפרמוב בראשות התיאטרון עמד אולג טבקוב עד מותו. הוחלף על ידי קונסטנטין חבנסקי.
היסטוריה > לאחר הפיצול > תיאטרון על שם גורקי

בשנת 1987 קובצת שחקנים התפצלה מהתיאטרון והקימה תיאטרון חדש בראשות טטיאנה דורוניה. תיאטרון זה רואה את עצמו כממשיך דרך של התיאטרון המקורי שהוקם בסוף המאה ה-19 ומעלה את הצגותיו בבניין חדש. למרות שרוב השחקנים לא עברו לתיאטרון זה והוא מעלה את הצגותיו לא בניין המקורי של התיאטרון, עיטורים שהתיאטרון האמנותי קיבל בתקופה הסובייטית נחשבים כשייכים לתיאטרון זה.
הערות שוליים

↑  Günther Rühle, Theater in Deutschland, 1887-1945: seine Ereignisse, seine Menschen, Frankfurt am Main: S. Fischer, 2007, ISBN 978-3-10-068508-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304195505171  BnF: cb120095678 (data)  GND: 108574213X  ISNI: 0000 0001 0656 602X  LCCN: no2005068436  SUDOC: 028214935  VIAF: 138346575   WorldCat (עם VIAF): 138346575 
אנטון צ'כוב מקריא לשחקני התיאטרון את המחזה שלו
הרמן ואן רומפיי

הרמן אשיל ואן רוֹמְפֵּיי (בהולנדית: Herman Achille Van Rompuy; נולד ב-31 באוקטובר 1947 באטרבק, בלגיה) הוא מדינאי בלגי פלמי, חבר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הפלמית (CD&V; בעבר כונתה מפלגת CVP). שימש ראש ממשלת בלגיה, ומ-1 בינואר 2010 עד 30 בנובמבר 2014 כיהן כנשיא הקבוע הראשון של המועצה האירופית, גוף המורכב מראשי המדינות החברות באיחוד האירופי.
ביוגרפיה

ואן רומפיי שימש סגן נשיא זרוע הנוער של מפלגת CVP בין השנים 1973–1975, והחל משנת 1978 היה חבר הלשכה הלאומית של המפלגה. בין השנים 1975–1980 עבר בלשכותיהם של שניים מראשי ממשלת בלגיה. בין השנים 1988–1993 כיהן כנשיא מפלגת CVP. בין ספטמבר 1993 ליולי 1999 כיהן כממלא מקום ראש ממשלת בלגיה ושר האוצר. לאחר תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות בשנת 1999 הפך לחבר הבית התחתון (בפלמית: de Kamer van Volksvertegenwoordigers) בבית הנבחרים הבלגי. בשנת 2004 מונה לשר מדינה.
לאחר הבחירות הכלליות ביוני 2007 נבחר ואן רומפיי ב-12 ביולי ליו"ר בית הנבחרים. אולם בחירות אלה לא הצליחו להביא להרכבת קואליציה יציבה, וגררו משבר פוליטי שנמשך כשנה וחצי. המשבר הסתיים רק כאשר ואן רומפיי הסכים לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה. ב-28 בדצמבר 2008 הוא התבקש על ידי המלך אלבר השני להרכיב ממשלה, והוא הושבע לתפקידו על ידי המלך ב-30 בדצמבר 2008.
ב-19 בנובמבר 2009 נבחר ואן רומפיי לכהן כנשיאהּ הקבוע הראשון של המועצה האירופית, תפקיד שעד כה התחלפו בו ראשי המדינות הנשיאות התורניות של האיחוד האירופי. הידיעה על מינויו התקבלה בתרעומת בטורקיה בשל מספר התבטאויות של ואן רומפיי נגד צירופה של "טורקיה המוסלמית" לאיחוד האירופי. הוא כיהן בתפקיד זה עד 30 בנובמבר 2014.
אחיו הצעיר, אריק ואן רומפיי, אף הוא פוליטיקאי בלגי במפלגת CD&V, והיה חבר בממשלת פלנדריה בין השנים 1995–1999.
הרמן ואן דר מיין

| --- | --- |

 לידה:  1684 אמסטרדם 
 פטירה:  נובמבר 1741 (בגיל 57 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 תפקיד:  צייר החצר 
 
הרמן ואן דר מיין (בהולנדית: Herman van der Mijn;‏ 27 בפברואר 1684, אמסטרדם – נובמבר 1741, לונדון), היה צייר מהמאה ה-18. הוא נולד בהולנד ופעל בלונדון.
ביוגרפיה

הרמן ואן דר מיין היה אח של הציירת אגתה ואן דר מיין.
בשנת 1712 הוא התקבל כחבר בגילדת לוקאס הקדוש ובשנת 1713 התמנה לצייר החצר אצל יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בהיותו בחצר הוא צייר בעיקר פרחים. בשנת 1717 הוא חזר להולנד. תוך זמן קצר הוא עבר לפריז ומשם לבריסל. בשנת 1725 הרמן ואן דר מיין הגיע ללונדון והתיישב שם ביחד עם אחותו. הוא היה צייר דיוקנות פופולרי. בשנת 1737 הוא חזר לתקופה קצרה להולנד ועבד אצל וילם הרביעי, נסיך אורנז'. לאחר מכך הרמן ואן דר מיין חזר ללונדון בו נפטר בשנת 1741.
היו לו שישה ילדים וכולם היו ציירים.
ונוס יופיטר ואמור
הרצאות גיפורד

אוניברסיטת סנט אנדרוז. שבה נישאות חלק מהרצאות גיפורד
אדם גיפורד, לורד גיפורד
הרצאות גיפורד (The Gifford Lectures; נהגה: ˈɡɪfərd) הוא כינויה של סדר הרצאות שנתית שנוסדה ב-1887 בצוואתו של אדם גיפורד, לורד גיפורד (1820–1887), ומועברת מדי שנה מאז היווסדה ועד ימינו למעט הפסקה בשנים 1942–1945 בשל מלחמת העולם השנייה.
ההרצאות עוסקות בתאולוגיה טבעית (עיסוק במציאות האל מנקודת מבט של מדעי הטבע) (אנ') ומטרתן "לקדם ולהפיץ את חקר התאולוגיה הטבעית במובן הרחב של המונח, ובמילים אחרות, ידיעת האל".
ההזמנה לשאת את הרצאות גיפורד נחשבת לאחד מאותות ההצטיינות היוקרתיים ביותר באקדמיה הסקוטית. במקור יועדו ההרצאות להשכיל את "כל אוכלוסיית סקוטלנד", אולם הן קנו לעצמן מעמד בינלאומי.
הרצאות גיפורד מועברות בארבע אוניברסיטאות ותיקות (שהיו קיימות בתקופתו של אדם גיפורד) בסקוטלנד: אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ואוניברסיטת אברדין. בדרך כלל הן ניתנות כסדרה לאורך שנת הלימודים, והכוונה היא שתוכן ההרצאות ייערך ויפורסם כספר. ההרצאות ממומנות מקרן בסך 80,000 ליש"ט שהקצה גיפורד בצוואתו למטרה זו.
כמה מסדרות הרצאות גיפורד הפכו לקלאסיקה בתחומי התאולוגיה, הפילוסופיה והיחס בין דת ומדע.
מתוך 174 אקדמאים שנבחרו לשאת את הרצאות גיפורד מאז היווסדן, היו 18 נשים.
הרצאות גיפורד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
רשימה חלקית של הרצאות גיפורד בולטות (מחולקת לפי האוניברסיטאות שבהן הועברו ההרצאות):
הרצאות גיפורד > אברדין

אדוארד טיילור, ההיסטוריה הטבעית של הדת ("The Natural History of Religion"), הסדרה הועברה בשנים 1888–1891.
ג'יימס וורד, נטורליזם ואגנוסטיציזם ("Naturalism and Agnosticism), הסדרה הועברה בשנים 1896–1898.
ג'וסיה רויס, העולם והאינדיבידואל ("The World and the Individual"), הסדרה הועברה בשנים 1898–1900.
אלפרד נורת' וייטהד, תהליך ומציאות ("Process and Reality"), הסדרה הועברה בשנים 1927–1928.
קרל בארת, ידיעת האל ועבודת האל על פי תורת הרפורמציה ("The Knowledge of God and the Service of God according to the Teaching of the Reformation"), הסדרה הועברה בשנים 1936–1938.
מיכאל פולני, ידע אישי : לקראת פילוסופיה פוסט-ביקורתית ("Personal Knowledge: Towards a Post-Critical Philosophy"), הסדרה הועברה בשנים 1951–1952.
פאול טיליך, תאולוגיה שיטתית ("Systematic Theology"), הסדרה הועברה בשנים 1953–1954.
רמון ארון, תודעה היסטורית, מחשבה ופעולה (בצרפתית: "La Conscience historique dans la pensée et dans l'action"), הסדרה הועברה בשנים 1965–1967.
חנה ארנדט, החיים של התודעה ("Life of the Mind"), הסדרה הועברה בשנת 1973, שנתיים לפני פטירתה של ארנדט.
ריצ'רד סווינברן, האבולוציה של הנפש ("The Evolution of the Soul"), הסדרה הועברה בשנים 1982–1984.
פרימן דייסון, אינסוף בכל כיוון ("Infinite in All Directions"), הסדרה הועברה בשנים 1984–1985.