stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף קרמרמן
הערות שוליים

1 2  יוסף קרמרמן הושבע כחבר כנסת, חרות, 20 באוקטובר 1964
↑  בתנועת החרות, חרות, 7 בינואר 1959
↑  מ. בגין: נביא לכל בית את בשורת עליתה של תנועת החרות, חרות, 30 בנובמבר 1958
↑  ממלאי התפקידים בבית"ר, חרות, 21 ביוני 1964
↑  י. רגר - עורך היום, דבר, 22 בספטמבר 1968
↑  חרות מתכוננת להוציא שבועון, מעריב, 9 במרץ 1970
↑  אלוף עזר וייצמן יכהן, מעריב, 15 בדצמבר 1969
↑  הושלם הרכב הממשלה, דבר, 14 בדצמבר 1969
↑  א. כינרתי, עזר שלא נקף אצבע בתנועה, דבר, 13 ביוני 1980
↑  חרות מחפשת יו"ר להנהלה, מעריב, 2 באפריל 1970
↑  בגין ייבחר היום לראש רשימת הליכוד, דבר, 23 במרץ 1977
אריה ארד, התרוצצות בחירות בשאלת בחירת המועמדים לכנסת, דבר, 6 בפברואר 1977
↑  מפעלי תעשיה מבקשים משר המסחר הגנה על תוצרת הארץ, הַבֹּקֶר, 28 במאי 1954
שאול קרמרמן נפטר בארצות הברית, הַבֹּקֶר, 5 באוקטובר 1964
↑  דוד חיון, ‏משפחת קרמרמן השתלטה על עץ לבוד - לאחר חילוקי דעות עם משפחת יהודאי, באתר גלובס, 9 ביולי 1999
↑  דניאל בלוך, גליון הציונים של חבר הכנסת, דבר, 27 ביוני 1969
↑  עץ לבוד וטית בית יבנו 1,350 דירות על קרקעות המפעלים בצפון פ"ת, באתר גלובס, 24 בפברואר 1997
↑  מתכננים הקמת שכונה מפוארת בסן סימון בירושלים, דבר, 24 בפברואר 1971
↑  קולק שוקל תביעה נגד אזרחי, דבר, 24 בינואר 1973
↑  פרטים על "ציקלון", מעריב, 19 באוקטובר 1971
↑  הדס מגן, ‏שני אנשי עסקים מבקשים מביהמ"ש לחייב את עץ לבוד למכור להם את סאיקלון, באתר גלובס, 29 במרץ 1999
↑  הפסדים ב"עץ לבוד", דבר, 20 באוקטובר 1980
↑  קבוצת קרמרמן חיסלה השקעתה ב"רכב אשדוד", דבר, 11 בספטמבר 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413016005171  VIAF: 4281156223656705400000   WorldCat (עם VIAF): 4281156223656705400000
נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו

נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו (באיטלקית: Aeroporto di Bergamo-Orio al Serio), ידוע באופן רשמי בשם נמל התעופה הבין-לאומי איל קאראווג'ו, הוא נמל התעופה השלישי בגודלו באיטליה. הנמל ממוקם בשטח המוניציפלי של היישוב אוריו אל סריו, 3.7 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ברגמו ו-45 קילומטר צפונית-מזרחית למילאנו, שבה ממוקמים נמל התעופה מלפנסה ונמל התעופה לינאטה. המרחק לנמל לינאטה כ-50 ק"מ ולנמל מלפנסה כ-95 ק"מ. המרחק לנמל התעופה ורונה-וילפרנקה מסתכם בכ-107 ק"מ. בשנת 2017 חלפו באוריו דל סריו כ-11 מיליון נוסעים. הנמל משמש גם לטיסות פנים ארציות.
בסמוך לנמל התעופה, מדרום לו, נמצא מרכז הקניות אוריו סנטר, אחד ממרכזי הקניות הגדולים באיטליה.
הנמל נקרא בפי חברות תעופה שונות בשם מילאנו/ברגמו אף שגם מילאנו וגם ברגמו אינן חלק מן השם הרשמי של נמל התעופה.
רקע

נמל התעופה מנוהל על ידי SACBO, חברה אשר מוחזקת חלקית על ידי חברת SEA‏(Aeroporti di Milano) המפעילה את נמלי התעופה מלפנסה ולינאטה שבמילאנו.
נמל התעופה נקרא משנת 2011 על שם מיכלאנג'לו מריסי דה קאראווג'ו, צייר בארוק אשר גדל כילד בקאראווג'ו שבנפת ברגמו.
נמל התעופה משרת 24 חברות תעופה. חברת התעופה ריינאייר משתמשת בנמל התעופה כבסיס של החברה, והוא נחשב לבסיסה הגדול ביותר של החברה באירופה.
תחבורה אל הנמל וממנו

רכב פרטי
נמל התעופה מקושר לכביש המהיר A4 (מילאנו-ונציה).
אוטובוסים
קיים שירות של אוטובוסים מנמל התעופה ליעדים רבים בהם מילאנו, ארצו, ברשיה, בולוניה, ורונה, טורינו, מונצה ופארמה.
רכבת
תחנת הרכבת הקרובה נמצאת בברגמו, כ-5 קילומטרים מנמל התעופה. שירות אוטובוסים מוביל מנמל התעופה לתחנת הרכבת.
הערות שוליים

↑  Number of passengers utilising each of Italy's most popular airports from 2013 to 2017, by airport (in 1,000 units) באתר statista
↑  Oriocenter, באתר Visit Bergamo
↑  "Orio al Serio international airport • SACBO S.p.A" באתר milanbergamoairport.it
↑  Bergamo airport now dedicated to Caravaggio באתר bestofbergamo‏, 19 ביוני 2011
↑  Milan/Bergamo is Ryanair’s biggest base in mainland Europe and third biggest overall; over 70 destinations served across 25 countries באתר anna.aero‏, 12 בספטמבר 2016
יו טרבור-רופר

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1914 Glanton, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 בינואר 2003 (בגיל 89) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  כרייסט צ'רץ', Belhaven Hill School, בית הספר צ'רטרהאוס, מרטון קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית, סינית 
 יצירות בולטות:  ימיו האחרונים של היטלר, ימיו האחרונים של היטלר 
 בן או בת זוג:  ליידי אלכסנדרה הייג (4 באוקטובר 1954–?) 
 פרסים והוקרה:  ספר יובל (1981)  עמית האקדמיה הבריטית  עמית אגודת חוקרי העתיקות של לונדון  עמית החברה ההיסטורית המלכותית 
 
יו טרבור-רופר (באנגלית: Hugh Redwald Trevor-Roper;‏ 15 בינואר 1914 – 26 בינואר 2003) היה היסטוריון בריטי.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

יו טרבור-רופר נולד באנגליה בשנת 1915. בוגר אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1937. בשנת 1940 פרסם את ספרו הראשון אודות איש כנסייה מן המאה ה-16.
ביוגרפיה > במודיעין הבריטי

בימי מלחמת העולם השנייה שירת טרבור-רופר בשירותי המודיעין הצבאי והביון של בריטניה ונטל חלק במיזם שנועד לחדור לסודות המודיעין הגרמני. בשירותו זה נתוודע אל איש שירותי הביון קים פילבי, שהיה מפקדו, אשר כעבור עשרים שנה נתגלה כבוגד שהעביר את סודות הביון הבריטי לברית המועצות. טרבור-רופר כתב כעבור זמן כי חש במשהו לא תקין בהתנהגותו של פילבי וחש כי הוא מנסה לטרפד את ניסיונותיו של האדמירל וילהלם קנריס, ראש הביון הצבאי הגרמני, האבווהר, להגיע למשא ומתן עם ממשלת בריטניה. כן חשד בו כי הוא קומוניסט לשעבר משום שהפריז, לדברי טרבור-רופר, בגילוי עמדה אנטי קומוניסטית פנטית. לימים בשנת 1968 כתב טרבור-רופר ספר אודות בגידתו של פילבי בשם "פרשת פילבי: ריגול, בגידה והשירותים החשאיים".
ביוגרפיה > חקירת ימיו האחרונים של היטלר

לאחר כניעת גרמניה הנאצית שלח טרבור-רופר על ידי הממשלה הבריטית לגרמניה בשנת 1945, לחקור טענות שהושמעו על ידי הסובייטים כי אדולף היטלר עדיין בחיים (כחלק מתאוריות הקשר על מותו של אדולף היטלר). הוא ראיין את אנשי מטהו של היטלר ואת ניצולי הפיהררבונקר בברלין שבו הסתתר היטלר לקראת סוף המלחמה. החומר שאסף היה היסוד לספרו "ימיו האחרונים של היטלר" שהוציא לאור בשנת 1947 ובו פירט את ממצאיו המאשרים את דבר התאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 בבונקר. ספרו של הסופר הגרמני יואכים פסט "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים", שיצא לאור כשישה עשורים לאחר ספרו של טרבור-רופר (ועליו נתבסס הסרט הגרמני "הנפילה"), מפרט את אותן עובדות עצמן, אך מתוך גישה שיש בה קורטוב של אמפתיה להיטלר.
גילוי נוסף שהעלה טרבור-רופר בראיונותיו היה אודות מנהגו של היטלר להעביר לילות שלמים ללא שינה, כשהוא מסב יחד עם אנשי מטהו ובשעות רבות של מונולוג מביע את עמדותיו והשקפותיו על כל דבר שבעולם, פוליטיקה, דת, צבא, מוזיקה ואפילו מזון. הדבר שימש נושא לספרו של טרבור-רופר "שיחות השולחן של היטלר", שמבוסס על שיחות השולחן של היטלר שיצא לאור בשנת 1953.
ספריו אלה של טרבור-רופר וכן ספרו "הוראות המלחמה של היטלר", שיצא לאור בשנת 1964, וכמו גם יומניו של יוזף גבלס שערך טרבור-רופר והקדים להם מבוא בשנת 1978, הוציאו לטרבור-רופר שם של מומחה ראשון במעלה להיסטוריה של גרמניה הנאצית ושל היטלר, וזאת בנוסף למומחיותו בהיסטוריה האנגלית.
ביוגרפיה > פרופסור להיסטוריה

בשנת 1957 נתמנה טרבור-רופר לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד, משרה בה כיהן במשך עשרים ושלוש השנים שלאחר מכן. טרבור-רופר היה תומך של המפלגה השמרנית הבריטית והיה בעל דעות אנטי-קומוניסטיות מוצקות. בשנת 1950 הוא השתתף בכנס שנערך בברלין של אנשי רוח אנטי-קומוניסטים ובהם ארתור קסטלר. בכנס נוסד גוף שנקרא "הקונגרס לחופש תרבותי" שהוציא לאור כתב עת בשם "התקלות" (Encounter). עיקר עיסוקו בהיסטוריה האנגלית היה בעניין מלחמת האזרחים האנגלית.
בעניין גרמניה הנאצית והיטלר, הביע טרבור-רופר דעות עצמאיות והרבה בחילוקי דעות עם היסטוריונים אחרים של התקופה הנאצית כאלן בולוק ואלן ג'ון פרסיבל טילור, מחבר הספר "שורשיה של מלחמת העולם השנייה". אחת המחלוקות הייתה בשאלה הנוגעת לקיומה או להיעדרה של השקפת עולם אצל היטלר. בולוק וטילור סברו כי היטלר היה הרפתקן-אופורטוניסטי, בעוד שטרבור-רופר סבר כי היטלר היה אידאולוג.
בשנת 1980, בגיל 67, נתמנה טרבור-רופר לעמוד בראש פטרהאוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1979 הוענק לטרבור-רופר תואר האצולה ברון.
ביוגרפיה > פרופסור להיסטוריה > יחסו לאפריקה

תחום מחקר נוסף וחשוב שבו עסק טרבור-רופר, ואשר עורר עליו את חמתם של היסטוריונים לא מעטים, היה ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של אפריקה. טרבור-רופר האמין כי היסטוריה היא תלויית-כתב, כלומר בתרבויות שבהן לא התפתחה מערכת של כתב ואין בנמצא היסטוריה כתובה – אין היסטוריה כלל. טרבור-רופר ייצג את הגישה ההיסטוריונית האירופוצנטרית שרווחה בעולם המערבי עד לאמצע המאה ה-20 ואשר לפיה אפריקה הייתה שרויה במצב סטאטי עד להופעת האדם הלבן. 
הביטוי הבולט ביותר לגישה זו מופיע בדבריו משנת 1963 שהפכו ברבות השנים לסמל לגישה זו: "אפשר שבעתיד יהיה אפשר ללמד היסטוריה של אפריקה, אך כיום אין בכלל היסטוריה אפריקנית, ישנה רק היסטוריה של האירופאים באפריקה, ואילו השאר שרוי באפלה, ממש כמו אמריקה שלפני קולומבוס; ואפלה אינה נושא להיסטוריה... אל לנו לשעשע עצמנו בהתפתלויות חסרות ערך של שבטים ברבריים בפינות ציוריות, אך לא רלוונטיות, של כדור הארץ". קביעות אלו, לצד מאמר מאוחר יותר שבו כינה את אפריקה "נטולת היסטוריה", עוררו ביקורת מצד אפריקניסטים מחוגים שונים של האקדמיה. כמו כן הן עוררו בקרב ההיסטוריונים דיון, הנמשך עד היום, באשר להגדרה "מהי היסטוריה" ובאשר לאלמנטים הנדרשים על-מנת לקבוע כי לחברה מסוימת ישנה היסטוריה. 
כיום מוסכם בקרב החוקרים כי היסטוריה כתובה איננה האלמנט היחידי בחקר ההיסטוריה, כך שתחום המחקר כולל עתה גם היסטוריה שבעל פה, מסורות שבעל פה, וכן אלמנטים מתחומי האנתרופולוגיה, הארכאולוגיה, הבלשנות ועוד. מכאן שגם אם כיום מרבית החוקרים מסכימים כי קיימת היסטוריה אפריקאית קדם-קולוניאלית, טענותיו של טרבור-רופר היו בעלות השפעה כבירה על התפתחות המחקר האפריקניסטי בתקופה הפוסט-קולוניאלית בפרט ועל חקר ההיסטוריה בכלל.
ביוגרפיה > פרופסור להיסטוריה > פרשת יומני היטלר

בשנת 1983 פרסם השבועון הגרמני "שטרן" קטעים מכתבי יד שנטען כי הם קטעים מיומניו של היטלר שנכתבו בכתב ידו בין השנים 1932 ל-1945. היומנים הועמדו לבדיקה אצל מספר מומחים להיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ובהם טרבור-רופר. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-25 באפריל 1983 הכריזו המומחים כי אכן אלו הם יומניו של היטלר. טרבור-רופר אמר: "אני משוכנע שהמסמכים הם אותנטיים, שההיסטוריה של מיקומם מאז 1945 היא אמיתית, ושהדעה המקובלת לגבי הרגלי הכתיבה של היטלר, אישיותו, ואפילו אולי מספר אירועים פומביים, כתוצאה מכך תצטרך להיבחן מחדש".
תוך זמן קצר נתגלה שהיומנים הם זיוף מגושם. הדבר עורר סערה בתקשורת העולמית. שניים מעורכי ה"שטרן" התפטרו והעיתונאי גרהרד היידמן, שטען כי גילה את היומנים, והזייפן קוייאו, נעצרו באשמת זיוף, נשפטו ונשלחו לתקופות מאסר.
מעמדו האישי והאקדמאי של טרבור-רופר נפגע קשות מן הפרשה ואף הוטל ספק בטוהר מידותיו, משום שבאותה עת הוא היה דירקטור בחברה שהוציאה לאור את עיתוני הטיימס, אשר העיתון סאנדיי טיימס שבהוצאתה שילם סכום כסף נכבד על הזכות לפרסם את היומנים בבריטניה.
ביוגרפיה > שארית חייו

טרבור-רופר פרש לגמלאות בשנת 1985. לאחר פרישתו פרסם מספר ספרים; על תקופת הרנסאנס, על הכנסיות הקתולית והאנגליקנית ועל תקופת הרפורמציה. בנושאי היטלר וגרמניה הנאצית לא עסק יותר.
טרבור רופר נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 בגיל 89 שנים.
מספריו

The Last Days of Hitler
בתרגום עברי: ימיו האחרונים של היטלר. הוצאת טברסקי, 1948.
Hitler`s War Directives 1939 - 1945
בתרגום עברי: הוראות המלחמה של היטלר. הוצאת מערכות, 1992.
הערות שוליים

↑  התרגום מתוך: גרשוני, יקותיאל. לבציון, נחמיה. 1997. צמיחת המדינות החדשות באפריקה, כרך 1. האוניברסיטה הפתוחה. עמ' 7-8.
↑  Hugh Trevor-Roper, “The Past and Present: History and Sociology,” Past and Present 42 (1969): 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268906805171  PLWABN: 9810629981505606  BIBSYS: 90178656  BNE: XX972399  BnF: cb11927065j (data)  CANTIC: a11078807  CiNii: DA0039003X  GND: 110363019  ICCU: CFIV035104  ISNI: 0000 0001 0864 3834  LCCN: n80036607  LNB: 000017637  NDL: 00459087  NKC: jn19990008605  NLA: 36127007  NLG: 278296  NLK: KAC199627828  NSK: 000070752  NTA: 068775717  RERO: 02-A003910092  SELIBR: 200146  SNAC: w6xs691k  SUDOC: 027168972  Trove: 1216643  UKPARL: pKVS1N5J  VcBA: 495/293620  VIAF: 4937390   WorldCat (עם VIAF): 4937390
המצור על ירושלים (588 לפנה"ס)

המצור של נבוכדנאצר על ירושלים, מתוך כתב יד ספרדי, שלהי המאה ה-10
מפת המצור משנת 1732, אוירה בידי הנזיר הצרפתי אוגוסטין אנטואן קלמה. מתוך אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
המצור  על ירושלים על ידי נבוכדנאצר בימי צדקיהו המלך החל בעשרה בטבת, בינואר שנת 588 (או דצמבר 589) לפנה"ס, והסתיים בט' בתמוז, יוני 586 לפנה"ס בחורבן ירושלים ובית המקדש הראשון. ספר מלכים מתאר רק את שלביה האחרונים של המערכה על ירושלים ואת חורבן העיר, אך פרטים רבים על השתלשלות המצור עולים מנבואות ירמיהו ויחזקאל.
יחסי יהודה עם עמי האזור

נוכח סכנת האויב שיגר צדקיהו שליחים למצרים כדי לגייס סיוע צבאי, ובייחוד גייסות רכב, כפי שמעידים דברי יחזקאל וכנראה גם אחד ממכתבי לכיש (חרס ג, שו' 14 ואילך: "ירד שר הצבא כ[נ]יהו בן אלנתן לבא מצרימה"). פרעה חפרע נעתר באיחור רב להחיש לארץ חיל-עזר שאילץ את הבבלים להסיר את המצור מעל ירושלים לזמן קצר כדי לקדם את פני הצבא המצרי. מנבואות הפורענות של יחזקאל על מצרים ומן התאריכים שבכותרותיהן ניתן להסיק שפעולת הנפל המצרית אירעה באביב 587, כלומר כשנה לאחר התחלת המצור. התערבותה של מצרים גרמה לאשליות שווא של ביטחון בירושלים, נגדן התריע ירמיהו, אך חיל המשלוח המצרי הקטן אכזב, והמצור התחדש.
כיבוש ירושלים

בספר ירמיהו, פרק ל"ד, פסוק ח' ואילך, השתמרה ידיעה על צעד שנקט צדקיהו בעת התחלת המצור על העיר:
הַדָּבָר אֲשֶׁר-הָיָה אֶל-יִרְמְיָהוּ מֵאֵת ה' אַחֲרֵי כְּרֹת הַמֶּלֶךְ צִדְקִיָּהוּ בְּרִית אֶת-כָּל-הָעָם אֲשֶׁר בִּירוּשָׁלִַם לִקְרֹא לָהֶם דְּרוֹר. לְשַׁלַּח אִישׁ אֶת-עַבְדּוֹ וְאִישׁ אֶת-שִׁפְחָתוֹ הָעִבְרִי וְהָעִבְרִיָּה חָפְשִׁים לְבִלְתִּי עֲבָד-בָּם בִּיהוּדִי אָחִיהוּ אִישׁ
צעד זה ננקט ככל הנראה לא רק בשל רגשות הומניים או דתיים, אלא ככל הנראה גם מעשיים: להגדיל בכך את כוח האדם העומד לרשות המגינים (עד כמה שהדבר נוגע לשחרור עבדים זכרים). אולם ככל הנראה בעת ההפוגה הזמנית במצור הבבלי, משרווחו האשליות שמלך בבל לא יחדש את המצור, חזרו "השרים וכל העם" אשר שחררו את עבדיהם וכבשו עבדים אלו שנית לעבדות. על כך הגיב ירמיהו בנבואה קשה על עם יהודה.
הזמן הרב שנדרש לנבוכדנאצר לכבוש את ירושלים מעורר פליאה. שהרי לאחר גלות יהויכין הוחלשה יהודה במידה ניכרת, ומה עוד שבירושלים היו הדעות חלוקות בדבר המדיניות הנכונה שיש לנקוט, בין המצדדים במלחמה נגד בבל עד הסוף, לבין חסידי הפיוס שתבעו כניעה לבבל, וביניהם ירמיהו וחוגים מסוימים מקרב הצבא, שהשתכנעו בחוסר הסיכוי להצלחת המלחמה. למרות כל אלו נמשך המצור שנה וחצי (ולפי שיטתו של מלמט, לפיה נמנו שנותיו של צדקיהו לא מניסן אלא מתשרי - שנתיים וחצי).

לצורך המצור נזקק נבוכדנאצר לטובי שריו, שאחדים מהם מילאו כעבור שנים משרות רמות בממלכת בבל (כמו נרגל-שראצר, שהיה לימים מלך בבל), וכן הסתייע במיטב הטכניקה של קרבות מצור שהייתה קיימת באותה עת - הקפת המקום בדייק, שפיכת סוללות לעבר חומות העיר והשימוש במכונות מצור (כרים ואילים) לקעקוע החומות.
בעת המצור, מקצת אנשי ירושלים הסגירו את עצמם לידי הבבלים בשנה האחרונה למצור. על כך מלמדים דברי צדקיהו לירמיהו: "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ צִדְקִיָּהוּ אֶל-יִרְמְיָהוּ אֲנִי דֹאֵג אֶת-הַיְּהוּדִים אֲשֶׁר נָפְלוּ אֶל-הַכַּשְׂדִּים פֶּן-יִתְּנוּ אֹתִי בְּיָדָם וְהִתְעַלְּלוּ-בִי". ייתכן שעריקים אלו נמנו על 832 הגולים שלפי הרשימה בספר ירמיהו, פרק נ"ב, פסוק כ"ט, גלו מירושלים בשנת 18 לנבוכדנאצר, היינו עדיין בעת המצור על העיר. למרות כל זאת, מן האמור במקרא עולה, שהגורם שהכריע בנפילת ירושלים היה הרעב הכבד שהציק לתושביה, שבוודאי התרבו על ידי זרם פליטים מערי השדה שביקשו מקלט בירושלים עם בוא הצבא הבבלי.
חורבן ירושלים ויהודה

המצור נמשך עד לט' בתמוז 586 לפנה"ס (היא השנה ה-19 של נבוכדנאצר וה-11 של צדקיהו) עת הובקעה החומה, והסתיים בחורבן הבית בז' באב. החומה הובקעה ככל הנראה בצידה הצפוני של העיר, צד שהיה הנוח ביותר לחדירה אל העיר. הימצאותו של צדקיהו בשלב הקריטי של המצור בשער בנימין, והתכנסותם של שרי בבל לאחר הבקעת החומה בשער התווך - שני שערים שבחומה הצפונית, מעידים שהפריצה הייתה אכן בצד הצפוני.
חודש לאחר נפילת העיר החריבו הבבלים את חומות העיר ובתיה, שרפו את המקדש ואת הארמון. מה שנותר מכלי הפולחן במקדש ומאוצרות בית המלך לאחר מה שנלקח בגלות יהויכין, הושחת או נלקח. עדות מוחשית לאסון שפקד את ירושלים העלו החפירות הארכאולוגיות, הן בעיר העליונה והן במדרון המזרחי של גבעת העופל, שם התגלה הרס מוחלט של בנייני העיר, מעשה ידי הבבלים. מחמת ממדי החורבן באזור זה נבצר מנחמיה, כעבור 150 שנה, לשקם את עיי החורבות שבמקום והוא נותר מחוץ לחומה שהקים במרומי התל. ואילו בעיר העליונה, ליד מגדל ששמר על קו הביצור הצפוני (שנמשך דרומה לרחוב השלשלת של היום), נתגלתה רצפה חרוכה ועליה חיצים שהיו בשימוש הצבא הבבלי - כל אלו עקבות לקרב הסופי עם אויב שהסתער מצד צפון.
האוכלוסייה ששרדה בעיר, ועמה אלו שהסגירו את עצמם בעת המצור לידי הבבלים, וכן תושבי ערי יהודה האמידים יותר, את כל אלו הגלה נבוזראדן לבבל. ביהודה השאיר נבוזראדן רק "מִן-הָעָם הַדַּלִּים אֲשֶׁר אֵין-לָהֶם מְאוּמָה". עד שנרצח עמד גדליהו בן אחיקם בראש האוכלוסייה היהודית הענייה שנותרה ביהודה, אך עם הירצחו התפוררה הקהילה לגמרי. אירוע זה מצוין עד היום בצום גדליה.
גורלן של הערים השכנות

באשר לערי יהודה האחרות, העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כך שמרבית ערי המבצר ירדו אמנם מגדולתן כבר קודם לכן, אך מסוף ימי בית ראשון התגלו עקבות של הרס מוחלט באתרים השוכנים בחבליה השונים של יהודה: חבל לכיש, תל בית מירסים, בית שמש וגזר בגבול השפלה והאשדות המערביים של ההר; בית צור, ח'רבת רבוד (כנראה העיר דביר) ורמת רחל, בנוסף לירושלים בתוככי חבל ההר; בספר הדרומי - כנראה ערד, תל מלחתה ותל משוש; אף עין גדי המרוחקת לא ניצלה מחורבן. בחומות עין גדי גם נמצאו תקועים צרורות חיצים מן הטיפוס שהיה בשימוש הצבא הבבלי, ובחומת לכיש נחשפה אבן-קלע שנורתה כנראה על ידי חייל מצבא נבוכדנאצר.
תמונה שונה לחלוטין התגלתה באזור שמצפון לירושלים, שם שפר גורלם של יישובי ארץ בנימין. את סימני החורבן בבית-אל ותל א-נצבה (מצפה) שיוחסו בעבר לימי נבוכדנאצר יש ליחס - יחד עם סימני החורבן שנחשפו בגבעה (תל אל-פול) ובגבעון - לזמן מאוחר יותר. כנראה, גם בענתות (תל ראס-אבו חרובה), עיר מולדתו של ירמיהו, ובמוצא לא פסק היישוב באותו פרק זמן, וכך כנראה גם ברמה, ששימשה כמקום מפקדתו של נבוזראדן, המצביא הבבלי בסיום המערכה על ירושלים וכתחנת מעבר לגולי יהודה לאחר כיבוש הבירה. לכן מסתבר, שהיישוב בנחלת בנימין לא נפגע באופן משמעותי, בניגוד למצב בשאר חבלי יהודה. את סיבת הדבר יש לבקש בניתוקו של חבל ארץ זה, שהיה בחזקת חטיבה טריטוריאלית נפרדת מעל יהודה כבר בשנת 589/588. לכן נבחר אזור זה על ידי הבבלים לאחר חורבן הבית כמרכז של שארית הפליטה, ומצפה הפכה למקום מושבו של גדליהו, נציב יהודה מטעם בבל (על-פי נחמיה, ג', ז', הוסיפה מצפה לשמש מקום מושב הפחה אף בתקופה הפרסית).
בהקשר זה מעניינת גם תקרית שסיבכה את הנביא ירמיהו: בשעת ההפסקה הזמנית של המצור הבבלי על ירושלים עקב הופעת חיל המצב המצרי, מנסה הנביא, כרבים מתושבי הבירה, לעבור לארץ בנימין. אולם צעד זה החשיד אותו בבגידה כטענתו של יראיה בן שלמיה, מפקד שער בנימין: "אֶל-הַכַּשְׂדִּים אַתָּה נֹפֵל" - זאת אל-נכון משום שארץ בנימין נחשבה כטריטוריה בשליטת האויב.
ראיה נוספת להנחה כי נמנע אז הרס של ארץ בנימין ייתכן כי נמצאת ברשימת עולי בבל הראשונים. לפי רשימה זו חזרו שבי ציון בעיקר לערי בנימין, עובדה המוכיחה כנראה שערים אלו לא נחרבו והתאפשר לשבים להיאחז בהן. עניין מיוחד יש בשלוש הערים לוד, חדיד ואונו, ששכנו בקרבת "דרך הים" - עורק תחבורה החיוני לצבא בבל - ולפיכך לא יכלו להתגונן מפני האויב ונכנעו ללא התנגדות. פרט לערי בנימין נזכרו ברשימת העולים רק בית-לחם ונטופה. בנוגע למקום האחרון מעניינת העובדה, שמבין שרי החיילים שנתרכזו סביב גדליהו במצפה, היחידים שעיר מוצאם צוינה במפורש - שריה בן-תנחומת ובני עיפי וחבורתם - הם אנשי נטופה; כלומר, חיל יהודה באזור זה לא הושמד לחלוטין ולא הוגלה לבבל. כמו כן שימשה עדיין לאחר חורבן הבית סביבת בית לחם כמקום יישוב וכתחנה בדרך למצרים. על יסוד עובדות אלה ניתן כנראה להסיק, שאף ביהודה נותרו מובלעות שלא התנגדו בחריפות לצבא בבל ועל-כן לא הושמד היישוב בהן כמו בשאר חבלי הממלכה.
עדות תעודות לכיש וערד

על מה שהתרחש בזמן המצור על ירושלים ביהודה לא קיימות ידיעות מן המקרא. רק הערת אגב מעלה את שמן של שתי ערים נוספות שסביבן התחוללו קרבות מצור - לכיש ועזקה (תל זכריה): "וְחֵיל מֶלֶךְ-בָּבֶל נִלְחָמִים עַל-יְרוּשָׁלִַם וְעַל כָּל-עָרֵי יְהוּדָה הַנּוֹתָרוֹת אֶל-לָכִישׁ וְאֶל-עֲזֵקָה כִּי הֵנָּה נִשְׁאֲרוּ בְּעָרֵי יְהוּדָה עָרֵי מִבְצָר". מידיעה זו, המתייחסת לשנת המצור הראשונה, קודם לבואו של חיל המשלוח המצרי (כאשר ירמיהו התהלך עדיין חופשי וראה פתח של תקוה לגורל המלך:), מסתבר שמיד בראשית פלישתם מיהרו הבבלים לכבוש את מרבית יהודה, ורק שתי הערים הללו נותרו לשמור על הגישה לירושלים מדרום-מערב.
השלמה מסוימת לידיעות אודות ההתרחשויות ביהודה קיימות בממצאים הארכאולוגיים והאפיגרפיים שהתגלו בכמה מערי יהודה, שיש בהם להמחיש את האירועים של סוף ימי בית ראשון. בין אלו נודעת חשיבות מיוחדת לאוסטרקונים שנחשפו בלכיש שכבה II, ובערד שכבה VI.
עדות תעודות לכיש וערד > ממצאים מלכיש

חרסי לכיש הם קבוצה של 21 חרסים כתובים בדיו, ובה 18 מכתבים (מס' 2–18, 21); רשימת שמות (מס' 1); רשימת שמות ומספרים (מס' 19); וחשבון משלוח (מס' 20). פרט לשלושה, כולם נמצאו בשנת 1935 בחדר המשמר שבין השער החיצוני לשער הפנימי של העיר, וזאת בתוך שכבת שרפה המיוחסת לחורבנה של לכיש בידי הבבלים בשנת 588/587. מתוכם רק שישה אוסטרקונים נשתמרו במצב תקין וניתנים לקריאה. לשון המכתבים קרובה ללשון ספרי מלכים ופרקי הפרוזה שבספר ירמיהו, אם כי יש בהם גם מילים וביטויים שאינם מצויים במקרא. המכתבים נכתבו בידי אדם בשם הושעיהו, והוא נשלח אל "אדונו" יאוש (=צורה מקוצרת של יאשיהו), שהיה ככל הנראה מפקד לכיש (בה נמצאו המכתבים). הושעיהו, המכנה עצמו במכתבים אלו "עבדך כלב", כסמל לכפיפות, היה ככל הנראה ממונה על אחת המצודות שבסביבה. לא כל העניינים הנידונים במכתבים אלו נהירים, אך המכתבים עוסקים בעיקר במספר נושאים, המשקפים את האווירה המדינית והצבאית בעת כתיבתם.
במכתב מס' 3 מספר הושעיהו שהוגד לו כי שר הצבא, כניהו בן אלנתן, ירד מצרימה ושלח כמה מאנשיו לקחת דבר-מה. הוא מודיע ליאוש שהוא מעביר אליו מכתב של טביהו עבד המלך שהתקבל באמצעות הנביא, לאמור "הִשָמֵר". הדברים מזכירים את סיפור המעשה בנביא אוריהו בן שמעיהו מקרית יערים, בן מפלגתו של ירמיהו, שברח מפני יהויקים מצרימה, ועל אלנתן בן עכבור ואנשיו שרדפו אחריו, החזירוהו לירושלים ושם הומת. אך גם אם ישנו דמיון מסוים בין שני המקרים אין בשום פנים לזהות ביניהם, ולו רק בשל העובדה ששמותיהם של שרי הצבא אינם זהים.
בהקשר לכך יש עניין מרובה במכתב מס' 6, בו מודיע הכותב שקיבל את מכתב המלך ואת מכתבי השרים והנה "דברי ......ה[...] לא טבים לרפת ידיים". ובהמשך: "ועתה אדני הלא תכתב אלהם [לאמר למ]ה תעשו כזאת ב[...]יהו". טור-סיני משלים במקום המקוטע הראשון "ה[נבא]", ובשני "ב[אר]יהו", ומשווה זאת לדברים שנאמרו על ירמיהו הנביא: "וַיֹּאמְרוּ הַשָּׂרִים אֶל-הַמֶּלֶךְ יוּמַת נָא אֶת-הָאִישׁ הַזֶּה כִּי-עַל-כֵּן הוּא-מְרַפֵּא אֶת-יְדֵי אַנְשֵׁי הַמִּלְחָמָה הַנִּשְׁאָרִים בָּעִיר הַזֹּאת וְאֵת יְדֵי כָל-הָעָם". אולברייט, ח"א גינזברג ואחרים משלימים במקום הראשון "ה[שרים]" ובשני "י[ר]שלם", ודוחים את הזיהוי עם אוריהו הנביא מכל וכל. ברם, בדיקת התצלומים המקוריים מראה (לדעת פרופ' אביגד) ששתי ההצעות אינן מבוססות. כך או כך, ממכתב זה משתקפת תקופה של הכנה למלחמה ומציאות מדינית של השלטון בירושלים הדוגל בקו פרו-מצרי (שר הצבא ירד מצרימה!) ושל מתנגדי קו זה, המרפים בדבריהם את ידי העם.
הד הימים הגורליים ההם נשמע במכתב מס' 4, המסתיים בתיאור דרמטי של מצור ומלחמה:
ישמע ה' [את] אדני עת כים. שמעת טב ועת בכל אשר שלח אדני כן עשה עבדך. כתבתי על הדלת ככל אשר שלח [אדני א]לי וכי שלח אדני על דבר בית הרפד, אין שם אדם. וסמכיהו לקחֹה שמעיהו ויעלהו העירה ועבדך אי[ננ]י. שלח שמה את הע[ד] כי אם בתסבת הבקר וידע כי אל משאת לכִש נחנו שֹמרִם ככל האֹתֹת אשר נתן אדני כי לא נראה את עזקה
ברור שדברים אלו נכתבו ערב נפילת לכיש ועזקה, והם תואמים להפליא את הכתוב בירמיה לד, ז: "וְחֵיל מֶלֶךְ-בָּבֶל נִלְחָמִים עַל-יְרוּשָׁלִַם וְעַל כָּל-עָרֵי יְהוּדָה הַנּוֹתָרוֹת אֶל-לָכִישׁ וְאֶל-עֲזֵקָה כִּי הֵנָּה נִשְׁאֲרוּ בְּעָרֵי יְהוּדָה עָרֵי מִבְצָר".
עדות תעודות לכיש וערד > ממצאים מערד

מכתבי ערד נחשפו על ידי יוחנן אהרוני בערד בשנים 1962–1964. במקום זה, השוכן באזור מדברי, נחשפו שרידי מצודה מהתקופה הישראלית, שהתקיימה בשלבים שונים במשך כל תקופת קיומה של ממלכת יהודה. המצודה שימשה כנראה תחנה ממלכתית שסיפקה צידה לדרך (בעיקר יין, שמן וקמה) לעוברי אורח שהיו בשליחות הממלכה. בשעת הצורך היא נדרשה גם לספק כוחות לוחמים. הממונה על מחסני המצודה הממלכתית היה אלישיב בן אשיהו; אליו הופנו המכתבים ובהם הוראות או משאלות למסירת הצידה. על מעמדו של אלישיב מעידה גם מציאת שלוש חותמות (כמות גדולה מאוד) הנושאות את שמו באחד מחדרי המצודה. אלישיב שמר על המכתבים בארכיון כאסמכתאות מנהליות. בארכיון זה נמצאה קבוצה של 17 מכתבים, מהם 9 פחות או יותר שלמים. הם מיוחסים לשכבה VI, כלומר, לסוף ימי בית ראשון.
במכתב אחד (מס' 1) מצווה אלישיב על ידי הממונה עליו לתת כמות מסוימת של יין לכתים (כנראה חיילים שכירים יווניים שהיו בשירות מלך יהודה) וכן קמח לעשיית לחם, והוא מצטווה גם לרשום את יום המסירה.
אחד האוסטרקונים המעניינים ביותר (מס' 24) ענינו מדיני-צבאי, והוא כתוב משני צדדיו, אלא שצד הפנים מחוק ואין לדעת אל מי מופנה המכתב (ככל הנראה למפקד המצודה). במכתב הוראה דחופה לגייס מכסה מסוימת של אנשים בערד ובמקום אחר (קינה?) לשלחם בידי מלכיהו בן קרבאור לרמת-נגב ולהפקידם שם בידי אלישע בן-ירמיהו, על מנת לקדם פני התקפה אדומית צפויה. המכתב כולל גם התראה, כי הפקודה היא דבר המלך ובנפשם הוא אם לא ימלאו אחריו:

מערד ... ומקינ (ה ...)ה. ושלחתם. אתם.רמת.נג[ב בי]ד.

מלכיהו בן קרבאור. והבקידם.על.יד אלישע בן ירמיהו.

ברמת נגב. פן יקרה.את העיר דבר. ודבר המלך אתכם בנבשכם.

הנה שלחתי. להעיד בכם. הים.האנשם.את. אלישע.פן. תבא.אדם. שמה.
במכתב זה בא לכלל ביטוי מציאות אופיינית של חבל הספר, שבו שוכנות ערד ורמת-נגב (חורבת עוזה?). המלחמות עם האדומים היו תכופות למדי. אהרוני סבור, שהמדובר הוא בהתקפה שערכו האדומים בימי יהויקים בשנים 598–600, סמוך למסעו הראשון של נבוכדנאצר, ערב חורבן הבית הראשון. דומה, כי גם דברי הזעם על אדום, המצויים בספרי המקרא השונים, מתייחסים לחלקו של אויב זה בחורבן הסופי של ממלכת יהודה.