stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומננוס
הקיסרים מבית קומננוס

תחת אלכסיוס הראשון ויורשיו האימפריה שגשגה והייתה יציבה למדי. אלכסיוס העביר את הארמון הקיסרי לאזור בלאכרנה (אנ') של קונסטנטינופול. חלק גדול מאנטוליה נכבש בחזרה מהטורקים הסלג'וקים, שכבשו אותה ממש לפני עלייתו לשלטון של אלכסיוס. אלכסיוס ראה גם את מסע הצלב הראשון עובר דרך השטח הביזנטי, מה שהוביל להקמת המדינות הצלבניות במזרח. שושלת קומננוס הייתה מעורבת מאוד בפוליטיקה של צלבנים, וכן התחתנה עם המשפחות השליטות של נסיכות אנטיוכיה וממלכת ירושלים – תאודורה קומננה (אנ') אחייניתו של מנואל הראשון קומננוס, נישאה לבלדווין השלישי, מלך ירושלים, ומריה, אחייניתו של מנואל נישאה לאמלריך הראשון, מלך ירושלים.
באורח יוצא דופן שלט אלכסיוס במשך 37 שנים, ובנו, יוחנן השני שלט במשך 25 שנים, לאחר שחשף קונספירציה נגדו של אחותו, ההיסטוריונית אנה קומננה. בנו של יוחנן, מנואל הראשון, שלט עוד 37 שנים.
שושלת קומננוס ייצרה מספר ענפים. מכיוון שהירושה האימפריאלית לא הייתה בסדר קבוע אלא הייתה תלויה בכוח אישי וברצונות של השליט הקודם, היו כמה קרובי משפחה יכולים בתוך כמה דורות להציג את עצמם כטוענים לכתר. לאחר שלטונו של מנואל הראשון נקלעה שושלת קומננוס לקונספירציות ולמזימות כמו רבות מקודמותיה (והמתמודדים השונים בתוך המשפחה חיפשו כוח ולעיתים קרובות הצליחו להדיח את קרוב משפחתם הקודם); אלכסיוס השני, הקומננוס הראשון שעלה לשלטון כקטין, שלט במשך שלוש שנים וכובשו ויורשו אנדרוניקוס הראשון שלט במשך שנתיים, והודח על ידי משפחת אנגלוס תחת איסאאקיוס השני שבתורו הודח על ידי אחיו שלו, אלכסיוס השלישי, שאף עיוור אותו. בני קלאן אנגלוס הודחו במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204, על ידי אלכסיוס החמישי דוקאס, קרוב משפחה ממשפחת דוקאס.
קורות המשפחה לאחר מכן

מספר שבועות לפני כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים בשנת 1204, ענף אחד של משפחת קומננוס נמלט חזרה לארצם בפפלגוניה, לאורך מזרח הים השחור והעורף שלו בהרי הפונטוס, שם הקימו את האימפריה של טרפזונטס. ה"קיסר" הראשון שלהם, אלכסיוס הראשון קומננוס (אנ'), היה נכדו של הקיסר אנדרוניקוס הראשון. קיסרים אלו – "הקומנני הגדולים" (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני ביוונית) כפי שהם היו ידועים - שלטו בטרבזון במשך למעלה מ-250 שנה, עד לשנת 1461, אז הובס דוויד קוממנוס (אנ') והוצא להורג על ידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני. מהמט עצמו טען למוצא ממשפחת קומננוס דרך יוחנן טזלפיס קומננוס (אנ'). הענף הטרפזונטי של שושלת קומננוס החזיק גם בשמו של אקסוחוס (Ἀξοῦχος) כצאצאיו של יוחנן אקסוחוס (אנ'), אציל ביזנטי ושר של שושלת קומננוס הביזנטית. נטען כי נסיכה מענף טרפזונטס הייתה אימו של הנסיך יחיא (אנ') (נולד ב-1585), שלפי הדיווחים הפך לנוצרי אך בילה חלק ניכר מחייו בניסיון לזכות בכס המלכות העות'מאני.
ענף אחר של המשפחה, צאצאיו של קונסטנטין אנגלוס (אנ'), הקים את דספוטט אפירוס בשנת 1204, בפיקודו של מיכאל הראשון קומננוס דוקאס, שליט דספוטט אפירוס (אנ'), נינו של הקיסר אלכסיוס הראשון. ענף זה אימץ את שמות המשפחה קומננוס דוקאס וידועים ככאלה במחקר המודרני. הלנה דוקאינה קומנה, מאותו ענף של המשפחה, נישאה לגי הראשון דה לה רוש, דוכס אתונה (אנ') ובכך איחדה את משפחות קומננוס ודה לה רוש, כשבני משפחת קומננוס הפכו בסופו של דבר לדוכסים של אתונה (אנ').
עריק אחד מהמשפחה, הקרוי גם הוא איסאאקיוס קומננוס (אנ'), הקים "אימפריה" נפרדת בקפריסין בשנת 1184, שנמשכה עד 1191, אז נלקח ממנו האי על ידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה במהלך מסע הצלב השלישי. בתו, שנקראה העלמה מקפריסין (אנ'), נישאה לתיירי מפלנדריה (אנ') במהלך מסע הצלב הרביעי וניסתה לתבוע את האי.
כאשר הוקמה האימפריה המזרחית מחדש ב-1261 בקונסטנטינופול, היא נשלטה על ידי משפחה הקשורה קשר הדוק לקומננוס, משפחת פלאולוגוס (אנ'). בני משפחה זו שלטו עד כיבוש קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים ב-1453.
הצאצא האחרון של השושלת נחשב לעיתים קרובות כיוחנן קומננוס מוליבדוס (אנ'), מלומד ורופא יווני עות'מאני (אנ') מכובד, שהפך לארכיבישוף מטרופוליטני של סידה (אנ') ודריסטרה, ומת ב-1719.
בשנת 1782, היווני קורסיקאי הבולט דמטריו סטפנופולי (אנ') השיג מכתב הרשאה מלואי השישה עשר, מלך צרפת שהכיר בו כצאצא ויורש של קיסרי טרפזונטס.
שושלת קומננוס במערב אירופה

איירנה אנגלינה (אנ'), בתו של איסאאקיוס השני אנגלוס ולפיכך צאצא של אלכסיוס הראשון קומננוס, נישאה לפיליפ משוואביה, מלך גרמניה (1177–1208). מאיחוד זה יכולות רבות ממשפחות המלוכה והאצולה של מערב אירופה לשרטט את מוצאן.
הערות שוליים

↑  1911 Encyclopædia Britannica/Comnenus
↑  A. A. Vasiliev, "The Foundation of the Empire of Trebizond (1204-1222)", Speculum, 11 (1936), pp. 3-37
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292382805171  PLWABN: 9810672541805606  GND: 11871385X  LCCN: sh87003947  NKC: jx20081031015  NSK: 000415386  NTA: 317321161  SELIBR: 320745  VcBA: 495/43571  VIAF: 288478401   WorldCat (עם VIAF): 288478401 
אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
החלטת ועדת האמנה נגד עינויים בעניין אלמי נגד אוסטרליה

החלטת ועדת האמנה נגד עינויים בעניין אלמי נגד אוסטרליה (אנגלית: Sadik Shek Elmi v Australia) עוסקת בעניינו של אזרח סומליה סאדיק שק אלמי (Sadik Shek Elmi), המשתייך לשבט שיקאל. סאדיק אלמי התגורר באוסטרליה, אליה הגיש בקשה לקבלת מקלט מדיני, בעומדו בפני גירוש. במסגרת בקשתו טען שגירושו יהווה הפרה מצידה של אוסטרליה של סעיף 3 לאמנה נגד עינויים וענישה או יחס משפילים או אכזריים. הערעור נסוב סביב מספר שאלות משפטיות הכוללות את השאלה בדבר הגדרתם של מבצעי הפשע: האם מוגדרים כמוסד שלטוני שמתעלל באזרחים כדרוש להגדרת האמנה, והאם סאדיק אלמי נתון בכלל לאיומים כלשהם הקושרים אותו תחת ההגדרה שהוא בסיכון. העותר פנה מספר פעמים והגיע לבית המשפט העליון באוסטרליה עד שעניינו הגיע לוועדה.
רקע

סומליה ככלל, ומוגדישו בפרט, היא אזור מרובה מלחמות בעשורים האחרונים. עוד משנות ה-80 המוקדמות ועד היום ישנן בסומליה מליציות אשר קמות וכובשות שטחים בשליטתם. הלחימה בסומליה מאופיינת על ידי שבטים. בתחילת שנות ה-90 מתחילה מלחמת האזרחים בסומליה וזאת בעקבות הפיכה של השלטון[דרוש מקור].
המקרה הגיעה לוועדה המפקחת על אמנת זכויות האדם וזאת בעקבות צו גירוש שהוציאה ממשלת אוסטרליה על אזרח סומלי שטען שהתעללו בו בסומליה. הוועדה המפקחת על אמנת זכויות האדם. הוועדה היא גוף של האומות המאוחדות ובו 18 מומחים הנועדים יחד שלוש פעמים בשנה כדי לבחון את הדו"חות המוגשים על ידי 162 המדינות החברות באו"ם אחת לחמש שנים ובהן מפורטות הדרכים שנקטו כדי לעמוד באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות וכדי לבחון עתירות של אזרחים מתוך 1144 המדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
עובדות המקרה

סאדיק שק אלמי נולד ב-10.6.1960 במוגדישו, לפני המלחמה הוא עבד כצורף במוגדישו. אביו היה זקן שבט שיקאל, השבט ידוע בכך שהביא את האסלאם לסומליה, באמצעות הנהגתו הדתית ועושרו הרב יחסית ועל אף שהשבט לא היה מעורב בלחימה סומן כמטרה על ידי שבטים אחרים עקב עושרם וסירובם להצטרף ללחימה לצד קבוצת המליציה של שבט האואי. לאור סירובו של אב המשפחה לשלוח את אחד מבניו להילחם עבור המליציה, נורה אביו על ידי חברי המליציה ואלו גם הרגו גם את אחיו ואנסו את ואחותו, מה שהוביל להתאבדותה בשנת 1994.
אלמי טוען שבמספר מקרים נמלט מגורל דומה לזה של בני משפחתו, שהוא חי תחת איום מתמשך, משנת 1991 עד שעזב את סומליה בשנת 1997, נדד ברחבי הארץ מטעמי אבטחה. הוא נמנע מנקודות ביקורת ודרכים ראשיות ונע ברגל בנהרות ובעשביה גבוהה. הוא הגיע לאוסטרליה ב-2.10.1997 ללא מסמכי נסיעה בתוקף והוחזק במעצר מאז הגעתו. ב-8.10.1997 אלמי הגיש בקשה לאשרת שהייה מטעמי הגנה למחלקת ההגירה של אוסטרליה. לאחר ראיון שנערך נדחתה בקשתו והוא הגיש בקשה לבחינה מחדש של הבקשה לטריבונל הפליטים. הטריבונל דחה את בקשתו לבחינה מחדש וכתוצאה מכך ערער העותר בפני השר לענייני הגירה ורב תרבותיות. לשר מוקנית הסמכות להתערב ולשנות החלטות של טריבונל ההגירה, היכן שקיים אינטרס ציבורי לעשות כן. בקשתו של העותר נדחתה בתאריך 22.7.1998.
בתאריך אלמי קיבל הודעה על כך שהוא מגורש חזרה למוגדישו דרך יוהנסבורג. ארגון אמנסטי הבינלאומי התערב, והפציר בשר לענייני הגירה ורב תרבותיות, לעשות שימוש בסמכותו ולא לגרש את העותר כמתוכנן. בנוסף.
פסק הדין

אלמי טען שהשבתו הכפויה לסומליה מהווה הפרה של סעיף 3 לאמנה מצד המדינה, ושהרקע שלו והשתייכותו לשבט שיקאל מותירים אותו בסיכון להיות חשוף למעשי עינויים ורצח בחוזרו לשטח הטריטוריאלי הנתון בשליטתו של שבט האווי.
סומליה היא מדינה בה ישנם מקרים רבים וחמורים של הפרת זכויות אדם. נציבות האו"ם לפליטים בחוות דעתה על המקרה ציינה ש"אמנם נכון שהנציבות מסייעת בהתנדבות בהשבת פליטים סומליים חזרה למולדתם, אך היא אינה מעודדת או מקדמת השבת אזרחים לכל חלק בסומליה. ביחס למבקשי המפלט הסומליים שבקשתם נדחתה, הנציבות מפצירה במדינות לפעול בזהירות רבה בהשבת אזרחים סומליים חזרה למולדתם". בנוסף, ישנה הפניה למספר רב של מקורות המצביעים על קיומם המתמשך של עינויים בסומליה
במקרה R.G.B V. Sweden הוועדה ציינה כי "חובתה של המדינה תחת סעיף 3להימנע מלהשיב אדם בכוח למדינה אחרת בה קיים יסוד משמעותי להאמין כי הוא או היא יהיו בסכנת חשיפה לעינויים קשורה ישירות להגדרה של עינוי כפי שהיא מצויה בסעיף 1 לאמנה."המדינה מוסיפה שההגדרה של עינוי בסעיף 1 הייתה הנושא המרכזי של דיונים רבים וארוכים בזמן המשא ומתן סביב האמנה. בכל הנוגע לשאלת זהות מבצעי פעולת העינוי באמנה, מספר גישות עלו אשר הציגו מחלוקות להגדרת המזיקים, לטענת המשיבים- מדינת אוסטרליה "הוחלט שההגדרה תשתרע על מעשים שבוצעו על ידי, או בעידוד, או בהסכמה של פקיד ציבורי רשמי או אחר הפועל מכוח סמכות רשמית". לא הייתה הסכמה שההגדרה תשתרע לאזרחים פרטיים הפועלים שלא מכוח סמכות רשמית, דוגמת חברי קבוצות סומליות חמושות. ומכאם שאי קבלת בקשותיו של סאדיק וגירושו מאוסטרליה תקף.
פסק הדין > תגובת העותר

לטענת העותר שבטים חמושים מסוימים מחזיקים בשליטה אפקטיבית על טריטוריה בסומליה נכנסים תחת המונח "פקידים רשמיים" או "אחר הפועל מכוח סמכות רשמית" כנדרש בסעיף 1 לאמנה. למעשה, היעדרה שלטון מרכזה במדינה מגביר את ההסתברות שישויות אחרות ישתמשו בכוחות מעין ממשלתיים. זאת ועוד תכלית האמנה היא לספק הגנה נגד מעשים שבוצעו בשם או לפחות נספגו על ידי רשויות ציבוריות, מקום בו המדינה מצופה מהמדינה לנקוט בפעולה, בהתאם לדין הפלילי, כנגד אנשים פרטיים שמבצעים פעולות של עינוי נגד אנשים אחרים. לכן, ההנחה בבסיס ההגבלה הייתה שמחובתן של מדינות לפי הדין הבינלאומי להעניש מעשים של עינויים נגד "פקידים לא ציבוריים".
לפי עיקרון כללי בחוק הבינלאומי ובמדיניות הציבורית הבינלאומית, בתי משפט בינלאומיים ומדינתיים, וגופים מפקחים על נושאי זכויות אדם, צריכים להשפיע על המציאויות של פעולות מנהליות בטריטוריה נתונה, ללא קשר למה המצב החוקי היבש, היכן שפעולות אלו משפיעות על פעולות יומיומיות של אזרחים פרטיים. בפסק דין Ahmed V. Austria בית הדין האירופי לזכויות אדם, בקבעו שגירוש לסומליה יהווה הפרה של סעיף 3 לאמנה האירופאית ציין ש"לחימה התנהלה בין מספר קבוצות המתחרות על שליטה במדינה. לא הייתה כל אינדיקציה לכך שהסכנות להן חשוף המועמד לגירוש חלפו או חדלו מלהתקיים או שגוף ציבורי כלשהו מסוגל לספק הגנה .
בכל הנוגע לסומליה, ישנן שפע של ראיות שהשבטים, לפחות משנת 1991, באזורים מסוימים, ממלאים תפקיד, או יוצרים מראית עין של סמכות הניתנת להשוואה לזו של ממשלה. שבטים אלה, במחוזות שלהם, חוקקו חוקים נפרדים, עם מנגנוני אכיפה משלהם, מערכות חינוך נפרדות, מערכות בריאות ומיסוי משלהם. הדוח של המומחה העצמאי של הוועדה לזכויות אדם מציין שמדינות וארגונים בינלאומיים קיבלו שפעולות אלה ניתנות להשוואה לסמכות ממשלתית וש"הקהילה הבינלאומית עוד מנהלת משא ומתן עם פלגים לוחמים, אשר למרבה האירוניה משמשים כאיש הקשר בין העם הסומלי לבין העולם החיצון".
החלטת הוועדה

במשך מספר שנים סומליה התנהלה ללא שלטון מרכזי, שהקהילה הבינלאומית מנהלת משא ומתן עם פלגים לוחמים ושחלק מפלגים אלו פועלים במוגדישו והקימו מוסדות מעין ממשלתיים ומנהלים משא ומתן בדבר יסודה של רשות מנהלית כללית. מכאן, שפלגים אלו מפעילים סמכויות מסוימות הניתנות להשוואה לאלו שמופעלות בשגרה על ידי ממשלות לגיטימיות. בהתאמה, החברים בפלגים לוחמים אלה יכולים, לצורך הפעלת האמנה במקרה זה, ליפול תחת ההגדרה "פקיד רשמי או אחר הפועל מטעם סמכות רשמית" המצוינת בסעיף 1.
אזור מוגדישו, מקום מושבם העיקרי של שבט שיקאל, והיכן שסביר שהעותר יתגורר באם יגורש, נמצא תחת שליטה אפקטיבית של שבט האוי, שחבריו ייסדו מוסדות מעין ממשלתיים ומספקים מספר שירותים ציבוריים. נוסף על כך, מקורות מהימנים מדגישים כי לא קיים הסכם ציבורי או לא רשמי של הגנה בין שבט האויה ושבט שיקאלת וששבט שיקאל נתון לרחמיהם של הפלגים הלוחמים.
הוועדה סברה שהעותר פגיע במיוחד לסוגי המעשים המנויים בסעיף 1 לאמנה. לאור הרדיפה שהיו נתונים לה אביו, אחיו ואחותו משפחתו נאלצה לנוס ולנדוד ללא הפסקה מחלק אחד של המדינה לאחר כדי להתחבא. שנית, המקרה שלו קיבל חשיפה ציבורית רחבה ולכן, לו ישוב לסומליה, עשוי הסופר להיות מואשם בגרימת נזק למוניטין של שבט הואיה.
לאור האמור לעיל, הוועדה שוקלת כי יש בסיס מהותי להאמין שסאדיק אלמי יהיה נתון בסכנת עינויים, אם יוחזר לסומליה. בהתאם לכך הוועדה מחזיקה בגישה לפיה למדינה יש מחויבות להימנע מלהחזיר בכפייה את סאדיק לסומליה או לכל מדינה שבה ישנו סיכון כי יוחזר לסומליה.
הערות שוליים

↑  [committee Against Torture, Communication No. 120/1998, Sadik Shek Elmi v Australia, 25 May 1999 החלטת הוועדה נגד עינויים בנושא בעניין גירושו של סאדיק שק אלמי], באתר http://www.refworld.org/docid/3f588eda0.html
↑  אתר הבית של ארגון אמנסטי
1 2 3 4  האמנה נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים
1 2   דו"ח: זכויות האדם בעולם בירידה זו השנה השמינית ברציפות, באתר הארץ, 24 בינואר 2014
↑  Communication No. 83/1997, G.R.B. v. Sweden, 15 May 1998, para. 6.5.
↑  Ahmed V. Austia (ארכיון)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "החלטת ועדת האמנה נגד עינויים בעניין אלמי נגד אוסטרליה".
אלכסנדר רפאלי

ד"ר אלכסנדר רפאלי
אלכסנדר רפאלי (1 ביולי 1910, כ"ד בסיוון תר"ע - 28 בפברואר 1999, י"ב באדר תשנ"ט) היה דוקטור למדע המדינה, ממייסדי חטיבת הנוער של תנועת בית"ר בריגה, לטביה. לאחר עלייתו ארצה בשנת 1933: ממייסדיי הארגון הצבאי הלאומי (האצ"ל), נציג האצ"ל באירופה, חבר משלחת האצ"ל בארצות הברית, אחד מעוזריו של זאב ז'בוטינסקי בזמן מלחמת העולם השנייה, ומתנדב בצבא האמריקני בפלישה לנורמנדי. לאחר הקמת המדינה: תעשיין ירושלמי, יו"ר התאחדות התעשיינים בירושלים וחבר נשיאות בהתאחדות התעשיינים בישראל. יקיר ירושלים.
פרסים שקיבל

פרס יקיר התעשייה - מטעם התאחדות התעשיינים בישראל
עיטור יקיר ירושלים (1980) - מתוך הכרה בתרומתו לפיתוח התעשייה בירושלים
משפחתו

היה נשוי, משנת 1950 ועד למותו, לאסתר לבית שפירא (1926–2019), ילידת הרצליה, שהייתה בצעירותה עיתונאית במחלקת יחסי ציבור של ויצו. בשנת 1991 כתבה אסתר רפאלי ספר על סב-סבה, רבי אייזל חריף ועל ההיסטוריה של משפחתה. אב לארבעה (שני בנים ושתי בנות): אסיא, אילון (לוני), ורדה (1956-2013) וקרני.
התגורר במשך כ-44 שנה בשכונת טלביה בירושלים, בקומה השנייה של בית אניס ג'מל.
ספריו

משק מדינה במשבר (עבודת דוקטורט), אוניברסיטת היידלברג, 1933 (בגרמנית).
חלום ומעש: סיפור חיי, תל אביב, מכון ז'בוטינסקי, 1995.
לקריאה נוספת

יהודה לפידות, לידתה של מחתרת: האצ"ל בשנות השלושים, מהדורה מחודשת, 2014 (פעילותו של רפאלי נזכרת בפרק: "פעילות מדינית עצמאית", עמ' 264–269).
יהודית תידור באומל, בין אידאולוגיה לתעמולה: משלחת האצ"ל בארצות הברית ושורשי הימין היהודי המיליטנטי באמריקה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1999.
הערות שוליים

↑  אלכס רפאלי, "ילדות בדריסה", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 1-10
↑  אלכס רפאלי, "ריגה", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 11-23
↑  אלכס רפאלי, "צוהר לאירופה", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 25-42
↑  אלכס רפאלי, "שנותי הראשונות בארץ ישראל", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 43-58
↑  אלכס רפאלי, "שליחויות מחתרתיות", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 59-74
↑  אלכס רפאלי, "השגרירות", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 75-97
↑  אלכס רפאלי, "חייל בצבא ארה"ב", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 99-117
↑  אלכס רפאלי, "ישראל והמשפחה", חלום ומעש, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1995, עמ' 143-156
↑  דייויד סלע, 70 שנה אחרי (הפרק: ענף יצוא מפתיע בישראל: עפרונות), ישראל היום, 8 ביולי 2021
↑  נפטרה ידידת המכון גב' אסתר רפאלי, באתר מכון ז'בוטינסקי בישראל, ‏29 בינואר 2019
↑  Esther Rafaeli (collected, ttanslated and edited), Rabbi Aisel Harif: his life and his sayings: A family memoir, Jerusalem: pubished by the author, 1991
↑  גרסה עברית של הספר: אסתר רפאלי, רֵבּ אַייזְל חָרִיף, חייו ואמרי פיו, הוצאת "דבורה", ירושלים, תש"ע. הספר כולל מפות, צילומים ונספחים שונים, ובהם לוחות גנאלוגיים של צאצאי ר' אייזל חריף עד היום.
↑  ערב לזכר ורדה רפאלי, 10 במרץ 2013 בבית המדרש לרבנים ע"ש שכטר, באתר youtube
↑  דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים: טלביה, קטמון והמושבה היוונית, ירושלים: כתר, 2002, עמ' 92-93
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272199205171  BnF: cb16598184s (data)  GND: 125375050  ISNI: 0000 0000 2162 1843  LCCN: n78032249  NTA: 143369318  RERO: 02-A018808367  SUDOC: 265250137  VIAF: 60335590   WorldCat (עם VIAF): 60335590 
בבית זה, בקומה השנייה, גר ד"ר אלכסנדר רפאלי עם משפחתו, משנת 1955 ועד לפטירתו בשנת 1999.
אחידו

אחידו בקוואוטמוק (Cuauhtémoc)
אֶחִידוֹ (בספרדית: Ejido מלטינית: exitum) הוא אזור של קרקע קהילתית (אנ') המשמש לחקלאות בו לחברי הקהילה יש זיקת הנאה ולא זכויות בעלות על קרקע, שבמקסיקו היא בבעלות על ידי המדינה המקסיקנית. אנשים שהוענקו להם אחידו בעידן המודרני מעבדים אותו בנפרד בחלקות קרקע ומקיימים יחד אחזקות קהילתיות עם פיקוח ממשלתי. אף על פי שמערכת האחידו התבססה על הבנת הקלפולי (אנ') האצטקי שלפני הכיבוש והאחידו הספרדי של ימי הביניים, במאה העשרים, האחידו בשליטת הממשלה.
לאחר המהפכה המקסיקנית נוצרו אחידו על ידי המדינה המקסיקנית כדי להעניק אדמות לקהילות איכרים כאמצעי לבלימת אי שקט חברתי. כשמקסיקו התכוננה להיכנס להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ב-1991, הכריז נשיא מקסיקו קרלוס סלינס דה גורטרי על סיום הענקת האחידו ואיפשר השכרה או מכירה של אחידו קיימים, מה שסיים את רפורמת הקרקעות במקסיקו (אנ').
בעלות על אדמות קהילה של ילידים מהתקופה הקולוניאלית

בעקבות הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית (1519-1521), קהילות הילידים נותרו ללא פגע במרכז מקסיקו, כולל שיטת החזקה שלהן על הקרקע. הכתר הספרדי הבטיח שלקהילות הילידים תהיה קרקע בשליטתן, ה-fundo legal ("קרן משפטית"). הוא גם הקים את בית המשפט האינדיאני הכללי (אנ') כדי שילידים בודדים וקהילות ילידים יוכלו להגן על זכויותיהם מפני פלישה ספרדית. הספרדים יישמו את הטרמינולוגיה שלהם על אדמות הקהילות של הילידים, ובתחילת העידן הקולוניאלי החלו לקרוא להן אחידו.
המאה ה-19

מקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד בשנת 1821, בעקבות מלחמת העצמאות של מקסיקו, האומה הריבונית החדשה ביטלה את הגנות הכתר על ילידים וקהילות ילידים, והפכה אותם לשווים בפני החוק ולא לווסאלים של הכתר הספרדי. היעלמותו של בית המשפט האינדיאני הכללי הייתה אחת התוצאות של העצמאות. עם חוסר יציבות פוליטית וקיפאון כלכלי בעקבות העצמאות, קהילות ילידים שמרו במידה רבה על בעלות הקרקע שלהן, מכיוון שאחוזות קרקע גדולות לא התרחבו כדי להגדיל את הייצור.
עבור הליברלים המקסיקניים של המאה התשע-עשרה, ההפרדה המתמשכת של ילידים וכפרים ילידים מהאומה המקסיקנית נחשבה "הבעיה האינדיאנית", וביטול הבעלות על הקרקעות הקהילתיות זוהה כמפתח לשילובם של אינדיאנים במדינה המקסיקנית. עם עלייתם של הליברלים לשלטון ב-1855, הם פתחו ברפורמה גדולה שכללה הפקעה ומכירה של אדמות תאגידים, כלומר, אלו המוחזקות על ידי קהילות ילידים ועל ידי הכנסייה הקתולית. הרפורמה הליברלית (אנ') קבעה תחילה את חוק לרדו (אנ'), שקרא להפסיק את הבעלות על הקרקע התאגידית ולאחר מכן שילבה את החוק הזה בחוקה של 1857. האחידו בוטלו לפיכך מבחינה חוקית, אם כי רבים המשיכו לשרוד. מקסיקו נקלעה לתסיסה אזרחית, מלחמת אזרחים ופלישה זרה של הצרפתים, כך שרק עם גירוש הצרפתים ב-1867 ושיקום הרפובליקה המקסיקנית בשליטה ליברלית החלה רפורמת הקרקעות להיכנס לתוקף. תחת הגנרל הליברלי פורפיריו דיאס, שעלה לשלטון בהפיכה ב-1876, מדיניות לקידום יציבות פוליטית ושגשוג כלכלי, "סדר וקידמה", הביאה לכך שהאסיינדות הגדולות החלו להתרחב וכפרים רבים איבדו את אדמותיהם והותירו את האיכרים חסרי קרקע.
המאה העשרים

איכרים רבים השתתפו במהפכה המקסיקנית, מתוך ציפייה שניתן יהיה להשיב אליהם את אדמות הכפר שלהם. בפרט, איכרים רבים במדינת מורלוס בהנהגתו של אמיליאנו ספאטה ניהלו מלחמה נגד נשיאותו של פרנסיסקו מדרו, בעל קרקעות עשיר שתנועתו הפוליטית הרפורמיסטית ביקשה להדיח את משטרו של פורפיריו דיאס; ויקטוריאנו ורטה, מנהיג הפיכה ריאקציונרית שהדיחה ורצחה את מדרו; וונוסטיאנו קאראנסה, בעל אדמות עשיר שהוביל את הפלג החוקתי, שהביס את כל האחרים. בשנת 1917, נוסחה חוקה חדשה, שכללה הסמכה של הממשלה להפקיע משאבים פרטיים. איכרים רבים ציפו שסעיף 27 לחוקה יביא לפירוקן של האסיינדות הגדולות ויחזיר אדמות לקהילות איכרים. קאראנסה שלל לחלוטין הפקעת האסיאנדות, ולמעשה החזיר שטחים רבים, שנתפסו על ידי מהפכנים, לבעליהם.
חלוקת שטחי אדמה גדולים לא החלה עד שלאסרו קארדנאס הפך לנשיא בשנת 1934. שיטת האחידו הונהגה כמרכיב חשוב ברפורמת הקרקעות במקסיקו (אנ'). תחת קארדנאס, הרפורמה בקרקעות הייתה "גורפת, מהירה, ובמובנים מסוימים, חדשנית מבחינה מבנית... הוא קידם את האחידו הקולקטיבי (עד אז מוסד נדיר) על מנת להצדיק הפקעת אחוזות מסחריות גדולות".
ההליך הטיפוסי להקמת אחידו כלל את השלבים הבאים:
קבוצה של 20 חקלאים חסרי קרקע בני 18 ומעלה שחכרו אדמות מבעלי בית עשירים יעתרו לממשלה הפדרלית ליצירת אחידו באזור הכללי שלהם;
הממשלה הפדרלית תתייעץ עם בעל הבית;
הקרקע תופקע מבעלי הבית אם הממשלה תאשר את האחידו; ו
יוקם אחידו והעותרים המקוריים יסומנו כ"אֶחִידַטְריוֹס" (ejidatarios) עם זכויות טיפוח/שימוש מסוימות.
שטח האחידו לחקלאות שלחין הוא לכל הפחות 800 דונם או 1,600 דונם לחקלאות בעל. כל אֶחִידַטְריוֹ קיבל 40 דונם לחקלאות שלחין או 80 דונם לחקלאות בעל, כשהוא מתחייב לעבד את החלקה שקיבל בעצמו בלא עזרה חיצונית. לאחידטריוס אין למעשה בעלות על הקרקע, אך הם רשאים להשתמש בחלקות שהוקצו להם ללא הגבלת זמן, כל עוד הם לא נכשלים בשימוש בקרקע במשך יותר משנתיים. הם יכולים להעביר את זכויותיהם לילדיהם. בנוסף לאדמות החקלאיות קיבלה הקבוצה במסגרת האחידו קרקע לשימוש משותף: מרעה, ניסיונות חקלאיים ובניינים ציבוריים כדוגמת בתי ספר.
ביקורת

מתנגדי שיטת האחידו הצביעו על שחיתות נרחבת בבנק הלאומי לאשראי כפרי (Banco Nacional de Crédito Rural (Banrural)) - המוסד העיקרי שאחראי על מתן הלוואות לאחידוטריוס - מכירות והעברות לא חוקיות של אדמות אחידו, פגיעה אקולוגית ותפוקה נמוכה כעדות לכשל של המערכת, אך התומכים העלו טענות נגד, והצביעו על כך שכל ממשל מאז זה של קארדנאס היה אדיש או עוין בגלוי לאחידו, שהאדמה שהוקצתה לאחידו הייתה לרוב באיכות נמוכה יותר ולכן מטבעה פחות יצרנית מאשר קרקע בבעלות פרטית, שרוב המחקר ותמיכה חקלאית היה מוטה כלפי יוזמות מסחריות בקנה מידה גדול, שהפוליטיקאים שהתלוננו על Banrural היו האנשים האחראים לשחיתות, וכי ללא קשר לפריון, ייצור למחיה הוא אסטרטגיית הישרדות חשובה עבור איכרים רבים.
שינויים

כחלק מתוכנית גדולה יותר של ארגון מחדש כלכלי נאו-ליברלי שכבר החלישה את התמיכה באחידו ובסוגים אחרים של חקלאות בקנה מידה קטן (אנ') ובמשא ומתן על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA), דחף הנשיא קרלוס סלינס דה גורטרי ב-1992 לחקיקה דרך הקונגרס (אנ') ששינתה את סעיף 27 של החוקה המקסיקנית כדי לאפשר הפרטה ומכירה של אדמות של האחידו. זה היה גורם ישיר למרד בצ'יאפס.
השינויים במערכת של האחידו לא הצליחו במידה רבה לשפר את הפריון של האחידו, והם הוערכו כגורמים תורמים משמעותיים להחמרת העוני הכפרי, הגירה כפויה והפיכת מקסיקו, המקום בו התחיל גידול התירס בעולם, ליבואנית נטו של תירס. ואוכל בכלל.
רוב האיכרים היו חלק ממערכת האחידו, כאשר דמות גברית הייתה ראש משק הבית. הזדמנויות עבודה על אדמת האחידו היו מוגבלות ויצרו דחיפה לדמויות הגבריות להגר לארצות הברית כדי לתמוך במשקי הבית ובקרקעותיהם. הזדמנויות עבודה בארצות הברית למהגרים מקסיקנים כללו מגזרים חקלאיים שתרמו לפיתוח נוסף של אדמת האחידו ולצמיחה טכנולוגית חקלאית. אלה שגרו על אדמת אחידו אך לא היו בעלי הקרקע נטו יותר לעזוב גם את האדמה הכפרית. לאחר שדמויות גבריות אלו עזבו את משק הבית, המשפחות שנותרו מאחור היו מורכבות מהאישה ומשפחת בעלה, מה שאפשר לנשים השתתפות מוגברת בקבלת החלטות במשק הבית בהיעדר דמויות גבריות.
לקריאה נוספת

Appendini, Kirsten. “Ejido” in The Encyclopedia of Mexico. Chicago: Fitzroy and Dearborn 1997.
Markiewicz, Dana. The Mexican Revolution and the Limits of Agrarian Reform, 1915-1946. Boulder: Lynne Rienner Publishers 1993.
McBride, George M. The Land Systems of Mexico. 1923, reprinted 1971
Perramond, Eric P. "The rise, fall, and reconfiguration of the Mexican ejido." Geographical Review 98.3 (2008): 356–371.
Simpson, Eyler N., The Ejido: Mexico's Way Out. Chapel Hill: University of North Carolina Press 1937.
Yetman, David. "Ejidos, land sales, and free trade in northwest Mexico: Will globalization affect the commons?." American Studies 41.2/3 (2000): 211–234.
הערות שוליים

↑  Gallup et al. (2003) Is Geography Destiny? Lessons from Latin America, Stanford University Press ISBN 978-0821354513
↑  Laura Randall, 	Reforming Mexico's Agrarian Reform, Routledge, 2016, ISBN 9781315285993
↑  Knight, Alan. "Cardenismo: Juggernaut or Jalopy?". Journal of Latin American Studies, vol. 26. No. 1 (Feb. 1994, p. 82.
↑  האנציקלופדיה העברית, כרך ב, עמוד 417
↑  Bello, Walden (2009). The Food Wars. New York, USA: Verso. pp. 39–53. ISBN 978-1844673315.
↑  Radel, Claudia; Schmook, Birgit (2008). "Male Transnational Migration and its Linkages to Land-Use Change in a Southern Campeche Ejido". Journal of Latin American Geography (באנגלית). 7 (2): 59–84. doi:10.1353/lag.0.0001. ISSN 1548-5811.
↑  Radel, Claudia; Schmook, Birgit (2009). "Migration and Gender: The Case of a Farming Ejido in Calakmul, Mexico". Yearbook of the Association of Pacific Coast Geographers (באנגלית). 71 (1): 144–163. doi:10.1353/pcg.0.0027. ISSN 1551-3211.
מידת דיראק

תרשים המציג את כל תתי הקבוצות האפשריות של קבוצה בת 3 נקודות {x,y,z }. מידת דיראק δx קובעת גודל של 1 לכל הקבוצות בחצי השמאלי העליון של התרשים ו-0 לכל הקבוצות בחצי הימני התחתון.
במתמטיקה, ובפרט בתורת המידה, מידת דיראק היא מידה שקובעת גודל לקבוצה רק על סמך הכלה או אי-הכלה של איבר קבוע  x על ידי הקבוצה. זוהי דרך לפורמליזציה של הרעיון של פונקציית הדלתא של דיראק, כלי חשוב בפיזיקה ובתחומים הנדסיים אחרים.