stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ספישסקה פודהרדייה
תולדות הקהילה

הקהילה היהודית בספישסקה פודהרדייה הוקמה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר שהוסרו ההגבלות על יישוב היהודים בעיירה.
כמות היהודים בעיירה השתנתה וצמחה עד שנגדעה בשואה: בשנת 1869 חיו בקהילה כ-219 יהודים, ב-1880 מספרם מנה כ-264, בשנת 1922 כ-400 "(כ-14% מהאוכלוסייה), ב-1930 בערך 420, ב-1940 בערך 460, ולאחר השואה, ב-1948, נותרו בערך 50 יהודים.
יהודי העיירה קראו לעיירה קירכדורף. מרבית היהודית התפרנסו מחקלאות ממסחר או שהיו בעלי מלאכה, והיו ביניהם פקידי ממשל ובעלי מקצועות חופשיים-אקדמאיים כמו: רופאים, רופא וטרינר ועורכי דין. חתך האוכלוסייה היה מורכב מיהודים אורתודוקסים. בית כנסת של הקהילה קיים עד היום, ולאחרונה שופץ לצורכי תיירות. בית הכנסת נשרף שנים ספורות לאחר הקמתו, אך נחנך מחדש ב-1905 - 1906. לקהילה היה חברה קדישא שנוסדה עם הקמת הקהילה, ובית קברות שנשמר עד היום. חוץ מבית ספר דתי הוקם במקום בשנות ה-80 גם בית ספר יסודי. בקהילה פעלו אף מקווה ואגודת נשים לצדקה
לקהילת ספישסקה-פודהראדיה השתייכו גם כחצי תריסר קהילות מן הסביבה, עד שנעשו לקהילות עצמאיות. בתקופת כהונתו של הרב שפיצר התפתחו גם קהילות אלו, בעיקר בתחום החינוך.
ב-1867 קיבלו יהודי הונגריה זכויות אזרח, וברפובליקה הצ'כוסלובקית, שקמה ב-1918, הוכרו כמיעוט לאומי בעל זכויות, והדבר הביא למעורבות חברתית ופוליטית בקרב הקהילה. קהילת ספישסקה-פודהראדיה התארגנה ב"מפלגת היהודים" ונציגה, ל' י' גרינברגר, נבחר למועצת העירייה.
התנועה הציונית פעלה בקהילה בשנות ה-20, הייתה במקום פעילות ציונית ערה, בעיקר של תנועת ויצו, והשתתפו בה אורתודוקסים וחילונים גם יחד. בין השאר נערכו הרצאות על הרעיון הציוני ובנושאים חברתיים-יהודיים, הופעלה ספריית-השאלה של ספרים שכתבו סופרים יהודיים בגרמנית ובהונגרית. בחופשות הקיץ הופעלה "קייטנה עברית" על ידי גננת מהעיר מוקאצ'בו. בחגים היהודיים הועלו מחזות של סופרים עברים ושרו שירים עבריים באולם מקושט בדגלי התנועה הציונית (לימים דגל מדינת ישראל) ובו היו מפוזרות קופסאות של "הקרן הקיימת לישראל". בני הנוער הציוני בילו במחנות קיץ ולמדו עברית. ב-1926, לקראת הבחירות לקונגרס הציוני ה-ט"ו, נרכשו בספישסקה-פודהראדיה 55 שקלים (חברות וזכות בחירה בהסתדרות הציונית), וב-1937, בבחירות לקונגרס הציוני ה-כ' השתתפו 31 מבני הקהילה. מקצת יהודי העיירה עלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
ישנו אף מכתב של רב הקהילה שהתנגד לכך
תולדות הקהילה > רבני הקהילה

רב הקהילה הראשון היה הרב חיים שאול אייזנשטאדטר, ולאחריו הרב פסח זינגר שאף חיבר ספרים רבים (נותרו בכתב יד) ונפטר בשנת תרנ"ח. הרב האחרון של הקהילה היה הרב אשר לעמל שפיצער שעמד בראש אגודת ישראל בצ'כוסלובקיה, ונראה בסרט של הכנסייה הגדולה בשנת תרפ"ג בווינה.
גורל יהודי העיירה בשואה

לאחר שהוקם משטר הבובות הסלובקי במרץ 1939 החל דיכויים של יהודי העיירה, שהחל בהדרת היהודים מהחיים הכלכליים והחברתיים בעיר. ילדים יהודים גורשו מבתי ספר ציבוריים, ובסביבות דצמבר 1940 יהודים הוכרחו למכור את עסקיהם, ובהמשך אף נושלו מהם.
ב-29 במרץ 1942 החלו השלטונות בסלובקיה לגרש את האוכלוסייה היהודית. היהודים הובלו בעגלות אל מקום מרכזי בשם ספישסקה נובה וס. משם יצאו במשלוחים ברכבות הובלה לגטו ולמחנות הריכוז על אדמת פולין. הגברים נשלחו ברובם למיידנק ואושוויץ-בירקנאו, והנשים לאיזביצה. המשפחות האחרונות גורשו בספטמבר 1944. חלק מהתושבים נרצחו בספישסקה עצמה, בעיקר נכבדי הקהילה. עדויות מראות כי למעלה מ-400 יהודים מספישסקה פודהריידה נרצחו בשואה.
לאחר השואה

לאחר השואה היה ניסיון לחזור להתיישב מחדש בספישסקה פודהרדייה, אך העיר ננטשה לגמרי כמה שנים לאחר מכן, כאשר היהודים עלו ברובם לארץ ישראל, וחלקם הקטן היגר לארצות הברית. ב-1948 ישבו בספישבקה-פודהראידה 49 יהודים (20 גברים, 24 נשים וחמישה ילדים), גוסטאב ואלד היה ראש הקהילה. שנים אחדות היה ארגון משותף לקהילות לבוצ'ה (LEVOCA), ספישסקה-פודהראדיה וספישסקה-נובה-וס (SPISSKA NOVA VES). ההנהגה המשותפת דאגה לחינוך הילדים, לתחזוקת בתי העלמין ולשחיטה כשרה. בשנות הארבעים המאוחרות חודשה גם הפעילות הציונית ורוב יהודי העיירה עלו לישראל, מעטים היגרו לארצות שמעבר לים, ובספישסקה-פודהראדיה לא נותרו עוד יהודים.
מקורות להרחבה

Kirchdrauf/Spišské Podhradie (Slowakei), Aus der Geschichte der jüdische Geminden im deutschen Sprachraum
גירוש יהודים מהכפר ספיסק-פודרדי, סלובקיה, 1942, באתר בית התפוצות
http://forum.otzar.org/viewtopic.php?t=23625
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה של החיים היהודיים לפני השואה ובמהלכה (כרך 3), עמ' 122
↑  אתר בית התפוצות, קהלת ספישסקה פודהראידה
↑  המכתב מופיע בתוך ספר תולדות שמואל של הרב חיים שמואל דייטש
ניצול שואה מהעיירה ספיסקה פודרדייה עומד על יד בית הכנסת של העיירה לאחר השואהצילום של מסמך מקורי, המודיע על נישול מהנכסים של אחד מיהודי העיירה
קלאוניים

| קלאוניים |
| --- | --- |
 קלאו דו-גוני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוגים
 ראו להלן
שם מדעי
 Bucerotidae ‏רפינסק, 1815
תחום תפוצה

שמות נוספים
 Bucerotinae

קלאו מלבר אפור
טוקוס צהוב-מקור דרומי
קלאוניים (שם מדעי: Bucerotidae) היא משפחה של עופות טרופיים המרכזת בתוכה את כל סוגי הקלאונאים למעט בני הסוג קלאו קרקע ששייך למשפחה קלאויים (Bucorvidae).
בני משפחה זו הם עופות שוכני עצים החיים במגוון בתי גידול, הנעים בין בתי גידול טרופים לחים למדבריות וסוואנות יבשות, של אפריקה ודרום-מזרח אסיה. הם אוכלי פירות בעלי מקורים גדולים מאוד.
סוגים

סוג: טוקוס (Tockus )
טוקוס מנומר אפריקני (Tockus alboterminatus)
טוקוס מונטיירו (Tockus monteiri)
טוקוס ג'קסון (Tockus jacksoni)
טוקוס צהוב-מקור דרומי (Tockus leucomelas)
טוקוס נקוד (Tockus flavirostris)
טוקוס אדום-מקור צפוני (Tockus erythrorhynchus)
טוקוס אדום-מקור דרומי (Tockus rufirostris)
טוקוס אדום-מקור דמארה (Tockus damarensis)
טוקוס אדום-מקור טנזני (Tockus ruahae)
טוקוס אדום-מקור מערבי (Tockus kempi)
טוקוס אדום-מקור גמדי (Tockus camurus)
טוקוס אפריקני אפור (Tockus nasutus)
טוקוס פון דר דקן (Tockus deckeni)
טוקוס שחור גמדי (Tockus hartlaubi)
טוקוס בראדפילד (Tockus bradfieldi)
טוקוס המפריך (Tockus hemprichii)
טוקוס אפריקני עקוד (Tockus fasciatus)
סוג: Horizocerus
קלאו הארטלוב  (Horizocerus hartlaubi)
קלאו לבן-ציצה (Horizocerus albocristatus)
סוג ומין יחיד: קלאו לבן-כתר (Berenicornis comatus)
סוג: קלאו הקרן (Bycanistes )
קלאו מחצצר (Bycanistes bucinator)
קלאו דו גוני (Bycanistes subcylindricus)
קלאו מחלל (Bycanistes fistulator)
קלאו חום-לחיים (Bycanistes cylindricus)
קלאו כסוף קרן (Bycanistes brevis)
סוג: Ceratogymna
קלאו שחור-קרן (Ceratogymna atrata)
קלאו צהוב-קרן (Ceratogymna elata)
סוג: קלאו גדול (Buceros )
קלאו בכיר (Buceros bicornis)
קלאו קרנפי (Buceros rhinoceros)
קלאו אדום (Buceros rhinoceros)
סוג ומין יחיד קלאו חום-ציצית (Rhinoplax vigil)
סוג: Anorrhinus
קלאו לבן גרון (Anorrhinus galeritus)
קלאו חום (Anorrhinus austeni)
קלאו חום טיקל (Anorrhinus tickelli)
סוג: קלאו אפור (Ocyceros )
קלאו מלבר אפור (Ocyceros griseus)
קלאו סרי לנקה אפור (Ocyceros gingalensis)
קלאו אפור הודי (Ocyceros birostris)
סוג: קלאו כהה (Anthracoceros )
קלאו עקוד (Anthracoceros coronatus)
קלאו לבן-זנב (Anthracoceros marchei)
קלאו שחור (Anthracoceros malayanus)
קלאו מזרחי (Anthracoceros albirostris)
קלאו סולו (Anthracoceros montani)
סוג ומין יחיד: קלאו אדום-צוואר (Aceros nipalensis)
סוג: קלאו צבוע (Rhabdotorrhinus )
קלאו מקומט (Rhabdotorrhinus corrugatus)
קלאו צהוב-ראש (Rhabdotorrhinus exarhatus)
קלאו מינדאנאו מקומט (Rhabdotorrhinus leucocephalus)
קלאו צהוב-גרון (Aceros waldeni)
סוג: קלאו טריקטיקי (Penelopides )
קלאו שחור-מקור (Penelopides panini)
קלאו מינדורו (Penelopides mindorensis)
קלאו לוזון (Penelopides manillae)
קלאו מינדנאו (Penelopides affinis)
קלאו סאמאר (Penelopides samarensis)
סוג: Rhyticeros
קלאו מוכתר (Rhyticeros everetti)
קלאו נארקורדאם (Rhyticeros narcondami)
קלאו זהוב (Rhyticeros plicatus)
קלאו מפוספס-גרון (Rhyticeros undulatus)
קלאו אחיד-גרון (Rhyticeros subruficollis)
קלאו אדום-ראש (Rhyticeros cassidix)
קמיאנקה

קמיאנקה (באוקראינית: Кам'янка; ברוסית: Камeнка, קמנקה) היא עיר במחוז צ'רקאסי שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קמיאנקה החלה להתפתח כיישוב עירוני מהמאה ה-17. העיר נודעת בשל פעילותם של האמנים אלכסנדר פושקין ופיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בה במהלך המאה ה-19.
יהודי קמיאנקה

בשנת 1897 נמנו בעיר 2,193 יהודים, כשליש מתושביה. באפריל 1919 ערכו חיילי הצבא הלבן פוגרום ביהודי העיר, בו רצחו כ-70 מהם. בתקופה הסובייטית עזבו את העיר רבים מיהודיה, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-9 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודים שלא הספיקו להימלט ממנה. בדצמבר 1941 רוכזו כ-400 היהודים שנותרו בעיר בגטו שהוקם בה, בו הוטלו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה מפרכות. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו. ב-4 במרץ 1942 נרצחו כל יושבי הגטו שבעיר.
רבני העיר: בין השנים 1880-1899 כיהן כרב העיר הרב משה נחום ירושלמסקי. בשנת 1899 החליף אותו ברבנות הרב קלמן טבצ'ניק, שלימים עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
קהילת יהודי סלישץ'

קהילת יהודי הכפר [קליין סלישץ'] (ביידיש: סעלישטץ, סעליץ', סעלישטש) התקיימה ביישוב Siedliszcze Male במחוז ווהלין שבשטח אוקראינה כיום. סלישץ' הייתה מושבה חקלאית יהודית דרומית מזרחית לקוסטופול. ב-1921 התגוררו בסלישטץ' 996 תושבים, מהם 663 יהודים. הקהילה התקיימה עד להשמדתה בשואה בשנים 1942–1945. קליין סלישץ' אינה העיירה האוקראינית וינוהרדיב שכונתה ביידיש סעליש, ואינה העיירה שיידלישצ'ה בפולין (בפולנית: Siedliszcze; ביידיש: שעדלישטשע).
תולדות הקהילה

סלישץ' נוסדה בשנת 1851 על קרקע שנרכשה מבעל האחוזה פרושינסקי. נקנו אז 670 דיסיאטינות (6,800 דונם בערך) באמצעות מתווך יהודי בשם מיכאל ליטבק, שרשם את האדמה על שמו. דבר זה הביא להתדיינויות ממושכות בבתי משפט עד שהוסדר העניין והחלקות נרשמו על שם המתיישבים.
בשנת 1897 ישבו בסלישץ' 598 יהודים ו30 לא יהודים. ברשות החקלאים היהודים היו אז 535 דיסיאטינות (5,500 דונם בערך). כבר אז הייתה החקלאות עיסוק משני, ורבים התפרנסו ממלאכות כגון נגרות ובנאות בערים ובעיירות הסמוכות. בראשית המאה ה-20 התפרנסו מחקלאות רק 200 נפשות. על פי מיפקד שנערך בשנת 1921 התגוררו בסלישץ' 996 תושבים, מהם 663 יהודים. באמצע שנות השלושים התגוררו במקום בערך 120 משפחות יהודיות.
הקרקע הדלה והקשיים שנתקלו בהם המתיישבים בפיתוח המשק גרמו לכך שכמעט מחצית מן האדמות שנרכשו בזמנו נמכרו. גודל המשקים היה בין 20 ל 115 דונם. בעזרת חברת "אורט" נעשה ניסיון לפתח את ענף החלב בצורה קואופרטיבית, אך הדבר הצליח רק בחלקו (למשל, נעשה ניסיון לייצר גבינות קשות, אך הוא נכשל). לרוב היהודים היו מקורות פרנסה אחרים. בידיהם היו 12 חנויות ו 3 איטליזים. אחרים עסקו במלאכות והיו ביניהם 10 חייטים, 8 צבעים 4 נגרים, 4 בנאים, 2 נפחים ו 2 סנדלרים.
בין שתי המלחמות נכללה סלישץ' בנפת קוסטופול ויהודיה השתייכו לקהילת קוסטופול. בשנת 1928 נבחרו מטעמה 5 יהודים שייצגו אותה במועצת הקהילייה. נציג אחד מטעמה ייצג את יהודיה בהנהגת הקהילה בקוסטופול. במקום היו בנק קואופרטיבי מיסודו של "אורט", שסייע בידי החקלאים, וכן בית ספר יסודי פולני ממלכתי. מלבד זאת היו בעיירה שני בתי מדרש.
אישים מרכזיים בתולדות הקהילה

יעקב לידרמן היה ראש הקהילה - "סולטס" מ-1922 עד סוף השלטון הפולני 1939
גורל יהודי הקהילה בשואה

סלישץ' נכבשה בידי בצבא הגרמני בראשית יולי 1941. על יהודי המקום הוטלו גזירות, משק החי והציוד החקלאי הוחרמו. בי"ג באלול תש"ב (26 באוגוסט 1942) נרצחו כ-500 יהודים, ובהם תושביה היהודים של סלישץ', בקרבת קוסטופול. כ-20 איש ניצלו לאחר שברחו ליערות. סלישץ' שוחררה בידי הצבא האדום בסוף ינואר 1944.
הנצחת הקהילה

חברי הקהילה ששרדו את השואה הקימו לזכר הנספים מצבת זיכרון בבית העלמין בחולון.
קריאה נוספת

“Male Siedliszcze,” [in:] The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, eds. S. Spector, G. Wigoder, vol. 2: K–Sered, New York 2001, p. 789.
A.I. Kruglov, “Maloye Selishcha,” [in:] Holokost na teritoryi SSSR: entsiklopedya, ed. I.A. Altman, Moskva 2009, p. 563.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל, סלישץ' זוטא, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל, ‏2020-01-27
↑  העיירה קליין סלישץ' שאיננה עוד, באתר פייסבוק, ‏6/5/2021
↑  The village of Małe Siedliszcze, Virtual Shtetl
↑  קליין סעלישטץ | מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל
קלאודיו אראו

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1903 צ'ילאן, צ'ילה 
 פטירה:  9 ביוני 1991 (בגיל 88) מירצצושלאג, שטיריה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  Cementerio de Chillán 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, צ'ילה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לאמנויות בברלין, קונסרבטוריון שטרן 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  ספרדית, גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  Erika Burkewitch (1929–1933) Ruth Schneider (1937–1989) 
 פרסים והוקרה:  פרס לאומי לאמנות של צ'ילה (1983)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1990)  מדליית הנס פון בילוב (1978)  מפקד בלגיון הכבוד  אביר מסדר האמנויות והספרות  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 arrauhouse.org
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אראו בשנת 1929 (הארכיון הלאומי של בולגריה)
קלאודיו אראו לאון (בספרדית: Claudio Arrau León;‏ 6 בפברואר 1903 – 9 ביוני 1991) היה פסנתרן צ'יליאני, שזכה לפרסום עולמי הודות לפרשנויות שנתן לרפרטואר אדיר ממדים, החל בבארוק וכלה במלחינים בני המאה ה-20. הוא נחשב לאחד מגדולי הפסנתרנים של המאה ה-20.
ביוגרפיה

אראו נולד בצ'ייאן, בן לרופא העיניים קרלוס אראו ולוקרציה לאון. הוא היה ילד פלא, שנתן את הקונצרט הראשון שלו בגיל 5. בגיל 7 נשלח, במלגת לימודים מממשלת צ'ילה, ללמוד בגרמניה אצל מרטין קראוזה, שהיה תלמידו של פרנץ ליסט. בגיל 11 היה מסוגל לנגן את "האטיודים הטרנסצנדנטאליים" של ליסט, מן היצירות הקשות ביותר שנכתבו אי פעם לפסנתר, ואת "וריאציות פגניני" של ברהמס.
אראו העמיד במשך השנים תלמידים רבים, שעשו להם שם בעולם הפסנתר, ביניהם אינה ברונשטיין, פאול קיס, דניאל בארנבוים ואחרים. בתמיכתו החלה הקריירה הבינלאומית של  הפסנתרנית הברזילאית יארה ברנט.
קלאודיו אראו הקליט את מכלול המוזיקה לפסנתר של רוברט שומאן וערך את יצירותיו להוצאה לאור, כמו גם את כל הסונאטות של בטהובן. הוא נודע גם בהקלטות בטהובן, מוצרט, ברהמס, ליסט, שופן, שוברט ודביסי, בין השאר. 
נגינתו הייתה מסוגננת, נלהבת ורבת הבעה, והצטיינה בטכניקה יוצאת דופן באיכותה. הוא תואר כאדם חם מטבעו, והדבר אכן בא לביטוי בנגינתו. צלילו העשיר והכבד, שיש המדמים אותו ליין בורגונדי עתיק ומשובח, משווה לפרשנויותיו קול יחיד ומיוחד. צליל ייחודי זה שנוי במחלוקת. יש הטוענים שהוא נשמע סמיך ובוצני, בעוד אחרים מהללים את אופיו המעוגל, הנשמע, לדבריהם, כמעט כנגינת עוגב, או כאילו נענים המנענעים לכפותיו כחומר ביד היוצר. מאז הגיעו לגיל העמידה הייתה אומנם נגינתו של אראו איטית ומתונה יותר, אבל בשלב מוקדם יותר בקריירה שלו יצא לו שם וירטואוז מבריק. מבקרי מוזיקה רבים סבורים, שגישתו, באופן כללי, נעשתה פחות ספונטנית, מסויגת ומופנמת יותר, לאחר מות אמו, שאליה היה קרוב ביותר.
בעת מותו במירצושלאג, אוסטריה, עבד אראו על הקלטת תקליטור של מכלול יצירות הפסנתר של באך.
בשנת 1937 נשא אראו לאישה את זמרת המצו סופרן הגרמנייה-יהודייה רות שניידר ונולדו להם שלושה ילדים.
קונסטנטין וירג'יל גאורגיו

| --- | --- |

צילום  שפורסם ב-1979
 לידה:  15 בספטמבר 1916 רזבויין, רומניה 
 פטירה:  22 ביוני 1992 (בגיל 75) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  רומניה, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת בוקרשט 
 שפות היצירה:  רומנית, צרפתית 
 
קונסטנטין וירג'יל גאורגיו (ברומנית: Constantin Virgil Gheorghiu;‏ 15 בספטמבר 1916 - 22 ביוני 1992) היה משורר, סופר, עיתונאי, דיפלומט וכומר רומני.
חייו

גאורגיו נולד ביישוב רזבויין במחוז ניאמץ לאב וסב שהיו כמרים מקומיים, וגם מוצאה של האם היה במשפחת כמרים. קונסטנטין וירג'יל היה הבכור מבין חמישה ילדים. בשנים 1928 - 1936 למד בבית הספר התיכון הצבאי על שם המלך פרדיננד הראשון בקישינאו. בסיום לימודי התיכון הצבאי ויתר על הקריירה הצבאית ופנה ללימודי פילוסופיה וספרות באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1935 התחיל לעבוד כמזכירו של העיתונאי והסופר ניקולאה קרוודיה (Nicolae Crevedia). ב-1937 פרסם כרך ראשון של שירה, Viața de toate zilele a poetului ("חיי היומיום של המשורר"), וב-1940 כרך שני, Caligrafie pe zăpadă ("כתיבה תמה על שלג"), חיבור שעבורו זכה בפרס הסופרים הצעירים.
בין הספרים, ב-1939, נשא לאישה את אקטרינה בורבאה, עורכת דין בבית הדין לערעורים בבוקרשט, שהייתה בתה של אלאונורה שנק בורבאה, בעלת מוצא יהודי. היו טענות של רדיפת הזוג על רקע זה בתקופת חוקי הגזע
בינואר 1941, בבוקרשט, היה גאורגיו עד לאירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, ועל כך כתב מאוחר יותר בספרו "זכרונות" (Memorii, Ed. Gramar 1999, pag. 523-524):
באולם העצום של בית המטבחיים, שם תולים את הפרות על אנקולים לשם ביתוק, היו תלויות גופות של אנשים ערומים. על כמה גופות נרשמה המילה "כשר". אלה היו גופות של יהודים... נשמתי הזדהמה. התביישתי מעצמי. בושתי על היותי רומני, כמו הקרימינלים ההם ממשמר הברזל.
בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית הואשם גאורגיו על ידי עיתון הלגיונרים Buna Vestire ("הבשורה הטובה") בכך שאחד משיריו המפורסמים הוא פלגיאט משיר של משורר רומני אחר, וירג'יל קאריאנופול (Virgil Carianopol). ההאשמה הייתה מופרכת, כי שירו של גאורגיו התפרסם חודשים לפני השיר של קאריאנופול, אך באותה תקופה לא היה סיכוי למאבק נגד הלגיונרים. גאורגיו המשיך לפרסם, והופיע ספרו Ceasul de rugăciune ("שעת התפילה").
בשירות המאמץ המלחמתי

גאורגיו גויס לצבא הרומני, לציידים ההרריים, והגיע במהרה למטה הכללי, להכנת שידורי הרדיו. ביוני 1941 נשלח כעיתונאי מטעם משרד התעמולה לחזית בבסרביה, משם שלח כתבות לעיתון "רומניה", ועם חזרתו פרסם כרך של מאמרים בשם Ard malurile Nistrului ("גדות הדניסטר עולים באש"), עם הקדמה מאת טודור ארגזי. בספר-מטעם זה משבח המחבר את האחווה בין החיילים הגרמנים לחיילים הרומנים, ושם ללעג את החיילים הסובייטים. היהודים המקומיים מתוארים כמסוכנים ואכזרים. על מה שכתב בכרך זה זכה מאוחר יותר, בצרפת, למוניטין אנטי-בולשביקי ואנטישמי. הוא לקח חלק בהסגר ימי על חצי האי קרים על סיפון הצוללת הרומנית "דולפינול". בחזרתו לרומניה פרסם את הכרך Cu submarinul la Sevastopol ("עם הצוללת בסבסטופול"), וב-1942 פורסם כרך המאמרים משדה הקרב Am luptat în Crimeea ("לחמתי בקרים"). שני הכרכים האחרונים זכו מהר מאוד למהדורה נוספת לצורכי תעמולה. לאחר שחלה בחזית, שוחרר מהצבא. ב-1943 פרסם ברומניה את הרומן Ultima ora ("השעה האחרונה"), ספרו האחרון שיצא לאור ברומניה.
מחוץ לרומניה

גאורגיו מונה לנספח עיתונות במשלחת הדיפלומטית של רומניה בקרואטיה. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 סירב לשוב לרומניה והעדיף לברוח לאוסטריה, שם הסגיר עצמו לצבא אמריקאי. ב-11 במאי 1945 נעצר יחד עם רעייתו ולאחר מכן הופרדו. גאורגיו שוחרר כעבור 10 חודשים ופנה לגרמניה, שם בחנה ועדה של בעלות הברית את המקרה שלו וקבעה שמדובר בגרמנופיל, לכן נשלח למחנה שבויים גרמני. במשך שנתיים עבר ממחנה למחנה עד ששוחרר. לאחר שחרורו התאחד שוב עם רעייתו והגיע להיידלברג, שם קיבל רישיון ישיבה במקום, לאחר שנרשם ללימודי תאולוגיה באוניברסיטת היידלברג. הזוג גאורגיו ניסה להגר ליבשת אמריקה, אולם קנדה דחתה אותם בשל היותם אינטלקטואלים, ואף ארצות הברית וארגנטינה סירבו להעניק להם ויזה. הם ניסו לעבור לצרפת או לשווייץ בדרכים לא-חוקיות, אך לא הצליחו בכך, עד 8 באוגוסט 1948, כשהצליחו לגנוב את הגבול לצרפת.
גאורגיו כתב את יצירתו המפורסמת ביותר, הרומן "השעה ה-25", שאת תוכנו החל להגות עוד בהיותו במחנה המעצר. הוא פנה למוניקה לובינסקו וביקש את עזרתה בתרגום הרומן לצרפתית, והיא אכן תרגמה אותו, תוך שימוש בשם העט Monique Saint-Côme (מוניק סן-קום). בעקבות קבלת המלצה של הפילוסוף גבריאל מרסל החליטה הוצאה לאור לפרסם את הספר תחת השם La Vingt-cinquième heure. הספר זכה להצלחה גדולה באירופה ובאמריקה, ומאוחר יותר עובד לסרט באותו שם, "השעה ה-25". העלילה עוקבת אחר קורותיו של איכר רומני, שהשוטר המקומי שם עין על רעייתו וכדי להרחיק את בעלה הוא עוצר ומשלח אותו בתור יהודי.
בעקבות הצלחת הספר, בינואר 1951 פנה אליו נשיא ארגנטינה, חואן דומינגו פרון, והזמין אותו לערוך מסע הרצאות ברחבי ארגנטינה. גאורגיו המשיך לפרסם ספרים, שנכתבו על ידיו ברומנית, אך החל מ-1964 נכתבו ספריו בצרפתית. נושאי כתיבתו מושפעים מהסמכתו לכמורה, יותר דמויות דתיות ואפילו ביוגרפיות. יבול ספריו הוא מעבר לארבעים כרכים.
הוא קיבל הזמנות לבוא להרצות מארצות רבות, אך לא מרומניה. שנתיים לאחר מותו העבירה אלמנתו לבעלות האקדמיה הרומנית, לפי רצון בעלה המנוח, את עיזבונו הספרותי.
קריירה כנסייתית

גאורגיו השלים את לימודיו התאולוגיים וב-23 במאי 1963 הוסמך לכמורה במסגרת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. ב-1966 הפטריארך של רומניה העלה אותו לדרגת אקונום-סטברופור ולדרגת פרוטופרסביטר של הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הערות שוליים

↑  Cel de-al treilea volum al Memoriilor (ברומנית)
↑  Orele culturii române - Constantin Virgil Gheorghiu (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261613305171  PLWABN: 9810651139005606  BNE: XX1153608  BnF: cb119047927 (data)  CANTIC: a10991517  GND: 11869457X  ISNI: 0000 0001 1440 6990  LCCN: n50033879  LNB: 000123580  NKC: jn20011211088  NLG: 168540  NLK: KAC199634003  NTA: 069109397  SNAC: w6c85sk1  SUDOC: 026889897  VcBA: 495/337486  VIAF: 30331209   WorldCat (עם VIAF): 30331209 
קברו של קונסטנטין וירג'יל גאורגיו בפריז
קמי ברץ

| --- | --- |

קמי ברץ משדר מהמשחקים האולימפיים בביג'ינג
 מדינה:  ישראל 
 
קמי ברץ ודני דבורין משדרים מהאולימפיאדה בלונדון
קמי ברץ (נולד ב-7 באפריל 1957) הוא עורך דין ובעל משרד עורכי דין המתמחה בנזקי גוף, נפגעי תאונות דרכים, תאונות עבודה ומפגעים, צוואות וירושות.
בעבר, שדרן ספורט ברשת ב' של קול ישראל.
ביוגרפיה

קמי (קמואל) ברץ נולד בחדרה ליעקב ולוטי ברץ. בצעירותו שיחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חדרה. בשירותו הצבאי שימש כמדריך בבית הספר לקצינים, כמ"פ בחיל ההנדסה וכמפקד בפנימיה הצבאית תל אביב והשתחרר בדרגת רב-סרן.
ברץ בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ובעל משרד עורכי דין המתמחה בעיקר בנזקי גוף ופיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותאונות עבודה.
ברץ הוא בן זוגה של העיתונאית סמדר פלד.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

ברץ עבד כשדרן ספורט בקול ישראל משנות השמונים ועד שנת 2014, בעיקר בתוכנית "שירים ושערים". במסגרת עבודתו שידר בין היתר מהמשחקים האולימפיים בביג'ינג ובלונדון ומשחקי כדורסל של מכבי תל אביב ביורוליג.
בין השנים 1995–2000 שימש מפיק ועורך שידורי הרדיו של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. בתפקידו זה ערך והגיש במשך כחמש שנים את יומן החדשות "רק שנייה" ששודר מדי יום בכל תחנות הרדיו האזוריות.
ברץ שימש שנים רבות גם ככתב ועורך במספר מקומונים והיה בין היתר ממקימי העיתון "צומת השרון" וכיהן כסגן עורך העיתון, כעורך החדשות וכעורך מדור הספורט.
קלאודיו אבאדו

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1933 מילאנו, ממלכת איטליה 
 פטירה:  20 בינואר 2014 (בגיל 80) בולוניה, איטליה 
 מקום קבורה:  Cemetery of the Fex-Crasta chapel 
 מוקד פעילות:  ברלין, רומא 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו, אקדמיה מוזיקלה קיג'אנה, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 עיסוק:  מנצח
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Giovanna Cavazzoni (1956–1968) 
 צאצאים:  דניאל אבאדו 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (7 בדצמבר 1984)  פרס גרמופון להקלטת השנה (2015)  פרס ארנסט פון סימנס (1994)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (2003)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2002)  פרימיום אימפריאל (2003)  פרס גרמופון למפעל חיים (2012)  honorary doctor of the University of Basilicata (2003)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (2002)  פרס אקו קלאסיק למנצח השנה (2005)  מדליית ארנסט רויטר (2004)  מדליית זהב של מסדר ההצטיינות האיטלקי לתרבות ואמנות  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרארה  מדליית הנס פון בילוב  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג'  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  צלב גדול של לגיון הכבוד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אברדין  טבעת הכבוד של העיר וינה  פרס גראמי  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  אות ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית 
 פרופיל ב-IMDb
 
קלאודיו אבאדו (באיטלקית: Claudio Abbado;‏ 26 ביוני 1933 – 20 בינואר 2014) היה מנצח איטלקי נודע.