stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוויית סף מוות
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > סקירת המחקרים הבולטים > המחקר של פים ואן לומל

סקר שנערך בבתי חולים בהולנד בשנת 2001, וכלל 344 חולים שעברו החייאה מוצלחת, העלה ש-62 מתוכם (18%) דיווחו על חוויית סף מוות. ל-21 מתוכם (6%) היה "זיכרון כלשהו" ול-6 (2%) מהם היו חוויות near-death experience) NDE) עמוקות מאוד (היתר הוגדרו כדרגות ביניים).
| אופי החוויה | אחוז המדווחים מכלל המדווחים על NDE |
| --- | --- |
מודעות להיותו מת: 50%
רגשות חיוביים: 56%

"יציאה מהגוף": 24%
תנועה ב"מנהרה": 31%
תקשורת עם אור: 23%
צפייה בצבעים: 23%
צפייה בנופים "שמימיים": 29%
פגישה עם אנשים שמתו: 32%
סקירה של החיים: 13%
נוכחות גבול: 8%

דוגמה לדיווח על חוויה חוץ גופית:
"במהלך משמרת לילה הביא אמבולנס גבר בן 44 מחוסר הכרה (בקומה) וכחול מחוסר חמצן (ציאנוטי). החלה החייאה ואז הוצאתי מפיו שיניים תותבות לצורך הנשמה ושמתי אותן בעגלה. לאחר כשעה וחצי התייצבו קצב הלב ולחץ הדם של החולה והוא הועבר חסר הכרה ומונשם ליחידה לטיפול נמרץ.
"לאחר יותר משבוע פגשתי שוב בחולה, ששב בינתיים להכרתו, כשחילקתי תרופות. ברגע שראה אותי הוא אמר 'האחות הזו יודעת איפה השיניים התותבות שלי'. הייתי מופתעת ואז הוא המשיך ואמר 'את היית שם כשהביאו אותי לבית החולים, את לקחת את השיניים התותבות שלי ושמת אותן בעגלה הזו: היו עליה בקבוקים ומתחתיהם מגירות ושם שמת את השיניים'.
"נדהמתי משום שכל זה התרחש כשהאיש בחוסר הכרה עמוק ומונשם. כשחקרתי אותו עוד הסתבר שהחולה ראה עצמו שוכב על המיטה וצפה מלמעלה באחיות וברופאים העסוקים בהחיאתו. הוא תיאר במדויק את המטפלים ואת החדר. לדבריו, הוא דאג שמא נתייאש ונפסיק את ההחיאה, ואכן היינו פסימיים לגבי סיכויו באותו זמן בשל המצב הירוד בו הגיע".
על שכיחותה של החוויה מעיד סקר של מכון גאלופ המדווח על כשמונה מיליון אמריקאים שטוענים שחוו חוויה שכזאת. מחקר שהשווה סיפורי חוויות סף מוות לפני ואחרי שנת 1975 (אז הביא הפאראפסיכולוג ריימונד מודי את התופעה לתודעת הציבור הרחב), הראה כי הסיפורים ברובם אינם אופנה מתחלפת.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > סקירת המחקרים הבולטים > מחקר חוזר של פרניה

החל משנת 2008 ניסה סם פרניה לשחזר את מחקרו משנת 2001, אולם הפעם בהיקף גדול יותר ולאורך טווח רב יותר, בתקווה להצליח ולבחון הפעם מקרים של חוויה חוץ גופית, באמצעות תמונות נסתרות שניתן יהיה לראותן רק מזווית גבוהה. נכון לשנת 2020 המחקר נמשך ברצף ב-25 בתי חולים באירופה ובאמריקה, וסיפק נתונים מלמעלה מ-2,000 מקרי החייאה בדום לב, אולם רק מעט מאוד מאותם המקרים היו רלוונטיים למחקר. מבין מעט יותר מ-300 ששרדו את ההחייאה, 142 יכלו להתראיין בפועל מסיבות רפואיות או מהעדפה אישית. מתוך 142 המרואיינים, 38% דיווחו שזכרו דבר מה מהשלב שבו היו מחוסרי הכרה, ובפועל 9% בלבד חוו תסמינים המזוהים ממש עם חוויית סף המוות. 2 מטופלים דיווחו גם על חוויה חוץ גופית, אולם אחד מהם לא יכול היה להשלים את הריאיון מנסיבות בריאותיות, והשני עבר את ההחייאה בחדר שבו במקרה לא הציבו החוקרים תמונות, כך שגם בשלב זה לא היה יכול פרניה להציג מסקנה כלשהי בנוגע לאותנטיות של החוויות.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > מחקרים נוירולוגים

הבסיס הנוירולוגי של חוויית סף המוות אינו ידוע, אם כי ישנן השערות שונות המנסות לרמז על אופיו.
מחקר של קווין נלסון (Kevin R. Nelson, מהמחלקה לנוירולוגיה של אוניברסיטת קנטקי) שפורסם בשנת 2006 ב-Neurology מצביע על קשר בין פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) לחוויית סף המוות. פריצת שנת REM היא תסמונת שבה נוצר מצב דמוי שנת REM (השלב בשינה המאופיין בתנועות עיניים מהירות וחלימה מוגברת) בזמן ערות. ההפרעה מאופיינת בתחושת ערות המלווה חוסר שליטה על הגפיים ובהזיות חזותיות ושמיעתיות. המצב נלווה בדרך כלל להפרעות שינה. מחקרו של נלסון בדק 55 אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות, והראה שכיחות גבוהה של הפרעות שינה הקשורות בהזיות (60%) לעומת קבוצת ביקורת (במאפייני גיל ומין דומים). נלסון העריך בעקבות תוצאות המחקר שלאנשים שחווים חוויית סף מוות יש נטייה נוירולוגית שמעודדת תגובתיות של פריצת שנת REM במקרים שונים, דוגמת סכנה, גם אם אינם מאובחנים כבעלי פריצת שנת REM. חלק מעמיתיו הנוירולוגים הטילו דופי במחקרו, וטענו שהמחקר לא בוצע באופן המאפשר לגבש מסקנה ברורה.
מחקר שפרסמה אוניברסיטת מישיגן בשנת 2013 בחן פעילות אלקטרואנצפלוגרם מוחית בחולדות 30 שניות לאחר שנגרם להם מוות קליני בדום לב, וגילה בכל המקרים שנבחנו דפוסי פעילות מוחית האופייניים לתפיסה מודעת ברמת גירוי גבוהה, גם לאחר הפסקת זרימת הדם במוח. בנוסף, פעילות מוחית דומה נצפתה גם בקרב חולדות שחוו חנק. מסקנתם של החוקרים הייתה שמניעת חמצן מהמוח, או מניעה משולבת של חמצן וגלוקוז, גורמת להתעוררות מוגברת של פעילות מוחית.
מחקר מדעי של חוויית סף מוות > קטאמין

יש הטוענים[דרוש מקור] כי חלק מהתופעות המדווחות בחוויית סף המוות נוצרות גם כשמזריקים לווריד 50–100 מ"ג סם הזיה הנקרא קטאמין (ketamine). הקטאמין חוסם קולטנים של גלוטמט שהוא מוליך עצבי חשוב בקליפת המוח. במצב של חוסר חמצן פתאומי, נוצר שטף של גלוטמט שעלול להרעיל תאי עצב. השערה רווחת היא שלמוח מנגנון הגנה מפני נזק של עודף גלוטמט על ידי חסימת הקולטנים שלו, כלומר על ידי יצירת מצב הדומה לפעולת סם הקטאמין.
מצבים אחרים שבהם מתקבלות עדויות על מצבי NDE כולל יציאה מהגוף הם התקפי אפילפסיה (מחלת הנפילה) ולעיתים מיגרנה.
תחושת יציאה מהגוף

אחת התופעות המדווחות במצבי סף מוות היא יציאה מהגוף (Out Of Body Experience OBE) וראיית האדם את עצמו והסביבה מלמעלה. ד"ר ברוס גרייסון תיעד במשך כ-50 שנים של מחקר באוניברסיטת וירג'יניה מקרים רבים שבהם תואר החדר מזווית השהייה בחוויה החוץ-גופית. בנוסף נגבו תיאורים מדויקים של מהלך אירועים בעת ניתוח שהתבצע בהרדמה כללית, שהתפתח למוות קליני.
בעקבות בדיקות נוירולוגיות הוצעו הסברים שונים לתופעה זו, כמו פריצת שנת רע"מ (REM intrusion) במהלך ערות, תופעות שנגרמות עקב מחסור חמצן למוח, ואף הוצעו הסברים פסיכולוגיים שונים לתופעה. עם זאת, בעקבות מיעוט מקרים וקושי לבצע מחקר בנבדקים על סף מוות, נכון לשנת 2020 טרם התגבשה תיאוריה מסודרת בנושא.
השפעת חוויית סף מוות

מחקרי מעקב אחר אנשים שדיווחו על חוויית סף מוות גילו, כי בעקבות החוויה הם פוחדים פחות מהמוות, אמפתיים יותר, סומכים יותר על אינטואיציה, פגיעים יותר מבחינה רגשית ומאמינים יותר בחיים שלאחר המוות. אנשים לאחר חוויית סף מוות נוטים להתחזק באמונתם הדתית בעקבות האירוע.
לפי ליאונרד ל. מרטין, צמיחה פסיכולוגית עשויה לנבוע מחוויית סף מוות משום שהמודעות לקרבת המוות עשויה להביא את החווה לבנייה מחודשת של סדר העדיפויות בחייו. מתחדדת ההבחנה בין מטרות ויעדים שמקורם תרבותי ושאינם משקפים את ערכיו העצמיים של האדם ליעדים וערכים אותנטיים. שינוי של סדר העדיפויות בעקבות טראומה מביא לעיתים לחיים מספקים יותר.
גארי גרות' מרנט השווה אמונות וגישות של אנשים שעברו אירוע מוות קליני המלווה בחוויית סף מוות לעומת אנשים שהמוות הקליני אצלם לא היה מלווה בחוויה. מחקר זה גילה הבדל מובהק בין הקבוצות: מי שדיווח על חוויית סף מוות עבר שינויים משמעותיים בחייו יותר ממי שנמצא בסכנת חיים ללא חוויית סף המוות. נוסף לדיווחים העצמיים, דיווחו על השינויים גם בני ובנות זוגם של הנבדקים. השינויים כללו:
אכפתיות מוגברת לאחרים
היחלשות הפחד מהמוות והתחזקות האמונה בחיים לאחר המוות
ירידת העניין בנכסים חומריים
עלייה בערך העצמי
הערכה גוברת לתופעות הטבע ומודעות גדולה לתופעות על-טבעיות.
נמצא מתאם חיובי בין עצמת השינויים לעומקה של חוויית סף המוות שעבר הנחקר. מסקנת המחקר הייתה שחוויית סף המוות ולא עצם ההימצאות בסכנת חיים הם שהביאו לשינוי בתפיסת העולם ובאישיות.
ג'ון רן-לואיס, פעיל בתנועת "אלוהים מת", שהיה עד לחוויית סף מוות, הפך אחריה לתומך במיסטיקה.[דרוש מקור]
הקבלה למקורות ביהדות

ישנה הקבלה בין מקורות היהדות לפרטים המתוארים בעדויות על חוויית סף המוות:
"יציאה מהגוף" וריחוף על פני הגוף: תלמוד ירושלמי מסכת מועד קטן פ"ג הלכה ה.
תנועה ב"מנהרה": בספר הזוהר: "וכד נשמתא נפקת מהאי עלמא עאלת במערתא וכו" (תרגום: וכאשר הנשמה יוצאת מהעולם הזה, היא נכנסת לתוך מערה).
סקירה של החיים: תלמוד בבלי: "בשעת פטירתו של אדם לבית עולמו כל מעשיו לפניו".
צפייה ב"אור" שנמשכת אליה הנשמה אחרי שנפרדת מן הגוף: זוהר פרשת ויחי (בלשון חז"ל ה"אור" המיוחד נקרא "שכינה", כמבואר במדרש). נוסף על כך, נכתב בספר הישר: "העולם הבא הוא רחב, בלא קצוות, בלי אוהל, רק אורה גדולה, אשר לא תדמה לאור העולם הזה".
פגישה עם קרובי משפחה שמתו: ספר הזוהר.
מודעות לכל המתרחש סביבם גם בעת היותם מחוסרי הכרה: בתלמוד מסכת שבת נאמר: "כל שאומרים בפני המת, יודע, עד שייסתם הגולל".
ביקורת

אד שרמר, אחד המבקרים על ממצאי ריימונד מודי, טען כי האשליה המשותפת, לכאורה, לכל הנפגעים שחזרו לחיים במחקרו של מודי, נסמכת על אמונות עולם ומושגים קודמים משותפים, שהיו להם לפני שנפגעו ומתו מוות קליני. לפי שרמר, ערפול החושים שבהם שהו הניצולים שחזרו לחיים, הביא אותם לחוויה של הציפיות והאמונות שהיו קיימים אצלם, דבר שהביאם לפרש את הטראומה שחוו במונחים של "חיים לאחר המוות".
יש מבקרים הטוענים כי הסבר פיזיולוגי אפשרי לתופעה של יציאה מהגוף, הוא שיבוש בקלט ובעיבוד של שני חושים המאפשרים לנו למקם את גופנו. הראשון נקרא פרופריוספציה והוא הנותן תחושת מיקום של חלקי הגוף זה ביחס לזה. הפרופריוספציה מאפשרת לנו כשהתעוררנו משינה לדעת בעיניים עצומות מה תנוחת גופינו על המיטה ולכוון את רגלינו וידינו בזמן פעילות מבלי לראות אותן. מידע נוסף החיוני להתמצאות קשור למיקום הגוף במרחב, והוא מעובד על ידי המערכת הווסטיבולרית שאליה שייכים אברי האיזון (התעלות ואברי החישה שבאוזן) – זה החוש ש"מתבלבל" במצב של סחרחורת או מחלת נסיעה. פעילות תקינה של מערכות אלו היא הממקמת את התודעה בגוף. כאשר משתבשת פעולת חלקי המוח האחראים לחושים אלו ואין התאמה בין האינפורמציה החזותית (גוף נייח על המיטה) לתחושה (גוף מרחף ונע כלפי מעלה), התודעה עשויה לפתור את הקונפליקט על ידי העתקת נקודת המבט אל מחוץ לגוף ולהציג את הגוף כאובייקט חיצוני.
בדיקת פעילות המוח של חולי אפילפסיה ומיגרנה שדיווחו על "יציאה מהגוף" הראתה פגיעה באותו אזור של אונות הרקה (ה"גשר" לאונת הקודקוד) החשוב בעיבוד מידע מסוג זה. ניתן אפילו לעורר הזיות ראייה, תנועה ומיקום על ידי גירוי חשמלי חיצוני של אזורי מוח אלו.
ראו גם

חיים לאחר המוות
פני סרטורי
אבן אלכסנדר
ג'פרי לונג
ג'ורג' ריצ'י
חיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי

30 באוגוסט 1945: קומנדר יוזו טאנו מוסר את מפתחות הבסיס הימי יוקוסוקה במפרץ טוקיו לידי קפטן ה. ג'. ביוקנן מהצי המלכותי האוסטרלי. ביוקנן הוביל את היחידה הצבאית הראשונה של חבר העמים הבריטי שהגיעה ליפן
חיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי (באנגלית: British Commonwealth Occupation Force, בראשי תיבות: BCOF) היה כוח צבאי מאוסטרליה, בריטניה, הודו וניו זילנד שהשתתף בכיבוש הצבאי של יפן על ידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא פעל בשנים 1946–1951 ומנה בשיא כוחו כ-40 אלף איש, שהיו כחמישית מכלל חיילי הכיבוש של בעלות הברית ביפן (היתר הגיעו מארצות הברית).
החיל

ראשוני חיילי החיל הגיעו ליפן ב-21 בפברואר 1946. מטהו התמקם בעיר קורה.
על החיל הוטלו שתי משימות עיקריות:
קיום ממשל צבאי בכמה מהמחוזות המערביים של יפן - שימאנה, ימאגוצ'י, טוטורי, אוקיאמה, הירושימה והאי שיקוקו
פירוק תעשיות המלחמה של יפן
במהלך תקופת קיומו של החיל היו חיילים אוסטרלים המרכיב הגדול ביותר בו. כוחו המקורי מנה שש חטיבות רגלים. בנוסף אליהן כלל החיל זרוע אווירית - טייסות אחדות של מטוסי ספיטפייר, מוסטנג וקורסייר, וכן כוח ימי, שהגיע מתוך צי האוקיינוס השקט הבריטי.
באופן מסורתי עמד בראש החיל מפקד מאוסטרליה. היו אלו הלוטננט גנרלים הוראס רוברטסון (אנ'), ג'ון נורת'קוט (אנ') וויליאם ברידג'פורד (אנ').
החל בשנת 1947 החל הכוח לצמצם את פעילותו. בסיסיו שימשו כשטח היערכות ליחידות צבאות חבר העמים הבריטי שיצאו להשתתף במלחמת קוריאה. הכוח חדל למעשה לפעול ב-1951, לאחר שהפיקוד על כוחות חבר העמים ביפן הועבר לידי כוחות חבר העמים הבריטי בקוריאה (אנ').
חאלט אפנדי

מחמד סאיט חאלט אפנדי או מהמט סאיט האלט אפנדי (בטורקית: Mehmet Sait Halet Efendi‏; 1761, איסטנבול – 1822, קוניה) היה דיפלומט ופוליטיקאי עות'מאני, שכיהן כשגריר בפריז בשנים 1806-1802 ובשנים 1822-1811 איש האמונים ובהמשך גם "שומר החותמים" של הסולטאן מהמוט השני. נחשב לשמרן ומתנגד לרוח ההתמערבות באימפריה העו'תמאנית. לקראת סוף חייו היה מעורב בפעולות תגמול אכזריות נגד האוכלוסייה היוונית.
שנות הילדות והבחרות

חאלט אפנדי נולד באיסטנבול בשם "מחמד סאיט", לקאדי חוסיין אפנדי קירימלי (שמוצאו היה מחצי האי קרים) שהיה הסגן של השייח אל-אסלאם מחמד שריף אפנדי. כנער עבד כפקיד במשרד המשפטים של השייח אל אסלאם וקיבל את השם "חאלט". הוא למד אצל שייח אל-אסלאם, ראש הקהילה האסלאמית הסונית באימפריה (אחרי הח'ליפה שהוא הסולטאן) רכש השכלה של עולמא, כולל רטוריקה, משפט ושירה, ושרת בהמשך אצל הואלי (מושל) של ברומליה, אבובכר סאמי פאשה, אצל הבילרביי של אוחריד וכמזכיר הראשי ("קטהודא") של המושל ("נאיב") של ינישהיר פנר (לאריסה). בשובו לאיסטנבול היה בן חסותו של "שייח" המנזר המוולווי בגאלאטה, המשורר דדה גליב (1798-1757), שהיה מבוגר ממנו בארבע שנים, ובחברתו השלים את השכלתו. בו זמנית עבד במשרדו של "שר החוץ" רסיח מוסטפא אפנדי. הסולטאן סלים השלישי שפקד את החוגים המוולווים בגאלאטה התרשם ממנו והחליט לקדמו.
שגריר בצרפת

ב-29 בדצמבר 1802 התמנה חאלט לשגריר בצרפת. מפני שחשש לנסוע בדרך הים, יצא למסע לצרפת בדרך היבשה, בליווי הדיפלומט הצרפתי ז'אן דניאל קיפר (Kieffer). מסעם החל -14 ביולי 1803 ונמשך 71 יום כשהם חוצים את רומליה (בולגריה של ימינו), ולאכיה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה. הם הגיעו לפריז ב-22 בספטמבר 1803.
חאלט אפנדי נשאר בפריז עד שנת 1806.
צרפת הפוסט-מהפכנית עשתה עליו רושם שלילי ביותר.
ובאחד מדיווחיו כתב:
מבקש אני שתתפלל בשבילי שאשוב בריא ושלם מארץ הכופרים הזאת. אמנם הגעתי אני לפריז, אבל לא ראיתי את אותה פרנג'יסטן עליה מדברים האנשים וגומרים עליה את ההלל; באיזו אירופה קיימים אותן הנפלאות ואותם הפרנקים החכמים, ממש אינני יודע
.
בשירותו של מהמוט השני

בשובו למולדת מילא מספר תפקידים משניים והיה ראש משרד , ולאחר מכן בתפקיד בכיר יותר - "קטהודה" - "ריקאט הימאיון" בדיוואן האימפריאלי. בעקבות האשמות מצד צרפת על יחסים חשאיים בינו ובין הבריטים, פוטר על ידי סולטאן סלים והוגלה ב-5 במרץ 1808 לקיטאהיה.
למזלו בנובמבר  1808 עלה לשלטון  מהמוט השני, ובספטמבר 1809 קיבל חאלט רשות לשוב לאיסטנבול. שם הפך לחביבם של הסולטאן ושל אחותו, בייהאן סולטאן, ולפי מקורות אחדים מילא את תפקיד "ראש הטקסים" . הוא תמך במאבק הסולטאן החדש לחיזוק השלטון המרכזי נגד כוחם המופלג של הנכבדים המקומיים (עיאן) באנטוליה ובלקן, ובמיוחד נגד הדריביים המרדנים באסיה הקטנה.
ב-28 ביוני 1810 הגיע לבגדאד בשליחות מטעם הסולטאן על מנת לדרוש מהמושל (ואלי) החצי-עצמאי של העיר, קוצ'וק סולימאן פאשה, לשלם לשער העליון את המסים הדרושים ולשלוח את מכסת החיילים בהתאם להתחייבויות. משסירב הוואלי, יצא חאלט אפנדי למוסול ויחד עם מושלי מוסול ובאבאן הכין אמצעי ענישה נגד המרדן הבגדאדי. בסופו של דבר, יש אומרים גם בשיתוף הפעולה של איש העסקים היהודי יחזקאל גבאי מבגדאד, אנשי חאלט אפנדי מצאו את מקום המסתור של קוצ'וק סולימאן ורצחו אותו. חאלט מינה בראש המנהל בבגדאד את עבד אללה אע'א.
חאלט אפנדי פרש את חסותו על יחזקאל גבאי והביא אותו לחצר הסולטאן, שבה עלה איש העסקים היהודי למעמד חשוב.
אחרי שליחות מוצלחת זו בבגדאד, החל משנת 1811 הפך חאלט אפנדי לאיש האמונים והיועץ הראשי של הסולטאן מהמוט השני.
עד 1818 היה מסוכסך עם הווזיר הגדול מחמד אמין ראוף פאשה (1815–1818) שהוגלה לבסוף לאי כיוס.
אף על פי שלא הפך לווזיר גדול בעצמו, וכיהן רק כ"נישנג'י" (Nişancı), האחראי על חותמי הסולטאן, הייתה בידי חאלט אפנדי השפעה רבה, לרבות במינויים של הוזירים הגדולים, ה"שייח אל-אסלאם", ושל תפקידים אחרים אותם חילק לאנשי שלומו.
כך למשל מינה על כס נסיכות מולדובה את סקרלט קאלימאקי ואת חביבו הצעיר מיכאיל סוצו (סוצוס) ועל כס נסיכות וואלכיה את יואן גאורגה קאראג'ה. חאלט גם פרש חסותו על כמה משפחות יווניות מפנר. בשנת 1819 חאלט אפנדי את קבע תקנון ה"טטרכיה" שהגביל את התחרות התוך יוונית לתפקידים בכירים באימפריה לארבע משפחות מקרב הפנריוטים : בני המשפחות קלימאקי, מורוזיס ובני בתיהם של אלקו סוצו ומיכאליס סוצו, שנחשבו בעיניו נאמנות יותר לאימפריה. לאחר מכן התעוררו בעיות כשהסתבר שלפחות שלוש מהמשפחות המוזכרות התחברו לחוגים הלאומיים היוונים של ה"פיליקי אטריה.
בנוסף לאורך השנים ניסה לתמרן בקרב חוגי היניצ'רים ששמרו על עוצמה גדולה אחרי שהדיחו את סלים השלישי.
המשבר היווני

בשנת 1819 העלה את תשומת לבו של הסולטאן מחמוד השני לגבי התעצמות כוחו של עלי פאשה טפלנה בבלקן. אמנם הצעותיו לא תאמו את הרפורמה של הסולטאן שהתכוון, בעקבות אחיו סלים השלישי, לחסל את חיל היניצ'רים. כששיגר מחמוד השני כוחות נגד עלי פאשה, קרה מה שניבא ג'ניב אפנדי, יריבו של חאלט: המאבק של השלטון העות'מאני נגד עלי פאשה נוצל על ידי התקוממויות יווניות במוראה ובמקומות אחרים ברחבי האימפריה ובגבולותיה. מאורעות אלה הובילו בסופו של דבר לתחייה המדינית היוונית בשנת 1821. חאלט אפנדי, שלא האמין בחלום הלאומי של היוונים, גילה בהמשך אכזריות רבה ביחס כלפיהם והשתתף בהוצאתם להורג בפומבי באיסטנבול של עשרה בני הערובה מקרב הנכבדים היוונים של האי כיוס, למען יראו וייראו. מייחסים לחאלט אפנדי גם את הכנת תיק הבגידה של הפטריארך היווני הקשיש גריגוריוס החמישי, שהוצא להורג בחג הפסחא יחד עם עוד שלושה בישופים יוונים, באשמת שווא שסייע כביכול לנסיך היווני דמטריוס מורוזי ולמשפחתו להימלט. בעקבות מעשים אכזריים אלה שפורשו כהתגרות בנוצרים, ניתקה רוסיה את יחסיה הדיפלומטיים עם השער הנשגב. בנוסף היה חאלט אפנדי מעורב בהוצאת דיבתו של המפקד (סראסקר) המוצלח חורשיט אהמט פאשא, שניצח את עלי פשה טפלנה, ושאותו האשימו כי גנב את רכושו של הפאשה המובס.
חורשיד מת תוך זמן קצר בלאריסה ממחלת מעיים חריפה. נפוצו שמועות כי איבד את עצמו לדעת באמצעות רעל.
הנפילה

אחרי שגם חאלט עצמו נחשב בעיני היניצ'רים והסולטאן לאחראי לכל הצרות ובראש ובראשונה לתסבוכות ביוון, הווזיר הגדול סאלח פאשה והשייח אל אסלאם שהיו מינויים של חאלט אפנדי, סולקו בנובמבר 1822 מתפקידיהם. חאלט עצמו הוגלה למנזר המוולווי בקוניה. כעבור ימים אחדים הוציא לו הסולטאן גזר דין מוות. אע'א של יניצ'רים בשם אריף הגיע למנזר כדי לבצע את גזר הדין. ניתנו לחאלט אפנדי כמה רגעים שיוכל להתפלל אולם הוא ניסה להתנגד בעזרת אקדח שהיה ברשותו. אחרי מאבק, חנק אותו האע'א באמצעות חגורה וערף את ראשו. הראש הערוף הוצג לראווה על מגש של כסף באיסטנבול ב-4 בדצמבר 1822 עם כתובת מלווה שהוקיעה את מעשיו הבוגדניים כביכול. המסמכים שלו ונכסיו הופקעו.
חאלט אפנדי נחשב לפטריוט עות'מאני ולמוסלמי אדוק, עד כדי קנאות. איש אמיץ וערמומי שניהל את ענייני האימפריה ביד רמה וניסה להטיל מורא על הרוסים, כפה הסכם על פרס, והיה פעיל במו"ם עם השליח הבריטי סטרנגפורד, יחד עם ידידו אסמעיל, ששימש שגריר בלונדון. אדם בעל כישורים רבים כאיש מנהל ודיפלומט, כפי שהתבטא ההיסטוריון ראפנל, "לולא קנאותו המטורפת, היה יכול להיחשב לאדם גדול".
חאלט סאיט אפנדי נקבר במאוזולאום שנבנה על יד זה של שייח גאליב. האתר נבנה מיוזמתו במוולוויחאנסי בשכונת גאלאטה והפך מאוחר יותר למוזיאון לספרות ה"דיוואן" העות'מאנית קלאסית באיסטנבול.
חאלט אפנדי הקים במקום בית תפילה "מוואקיטחאנה" ובקומתו השנייה - ספרייה הנושאת כעת את שמו.
דמותו ביצירות תרבות

חאלט אפנדי הוא גיבור הרומן הנושא את שמו "חאלט אפנדי" (1871-1867) מאת הסופר היווני קונסטנדינוס רמפוס (1871 - 1771),
דמותו מופיע בציור של ז'אק-לואי דוד "הכתרתו של נפוליאון" בין אלו שנכחו בטקס הכתרתו של נפוליאון בשנת 1804.
שירים

חאלט אפנדי נודע גם כמשורר, מחבר שירים מסוג "דיוואן" Zînetü'l-Mecâlis שפורסמו בשנת 1842:
Halet efendi Divani
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה של האסלאם
E. Kuran -Ḥālet Efendi,Encyclopaedia of Islam, Second Edition Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis,
C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2013. Reference. 31 August 2013
Sakaoğlu, Necdet, "Halet Efendi", Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi', İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş 1999.
Kolektif Halet Efendi Divançesi İnceleme-Metin-Tıpkıbasım Karahan Kitabevi
על שיריו.
הערות שוליים

↑  H.Tonnet
↑  באב אל משיחאת -Bab-ı Meşihat
↑  בפרסית - "מיר-א-מיראן"
↑  "מוולוויחאנה"
↑  Zahire nazırı
↑  ,B.Lewis The Emergence of Modern Turkey Oxford, 1968 p.69
↑  "בייליקג'י"
↑  "דיוואן-אי-הימאיון"
↑  טשירפאטג'י teşrifatci
↑  Nicolae Iorga Histoire des États balcaniques a l'époque moderne. Librairie C. Sfetea, Bucarest, 1914 p.199
↑  Ömer Turan עמוד 269
↑  Van Gaver, Jouanin עמוד 396
↑  Ch.L.Lesur
↑  Kyle Christopher Clark The Evolution of Ottoman Diplomatic Tactics, Arizona University 2013 עמודים 32-33
↑  C.D.Raffenel עמוד 315-316
↑  על המוזיאון להספרות דיוואן באתר goturkey אתר בחסות משרד התרבות של הרפובליקה הטורקית,2005
↑  על המוזיאון לספרות "דיוואן" באיסטנבול באתר רשות השידור הטורקית - בצרפתית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810560640505606  BnF: cb13568838h (data)  GND: 132457644  ISNI: 0000 0000 5395 3746  LCCN: no2007106951  SUDOC: 109977580  TDVİA: halet-efendi  VIAF: 2255676   WorldCat (עם VIAF): 2255676
טלי לטוביצקי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 בספטמבר 1976 הוד השרון
 פטירה:  15 במרץ 2019 (בגיל 42)
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 עיסוק:  משוררת, עורכת ספרותית ומרצה
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  שירה
 פרסים והוקרה:  ציון לשבח במסגרת הפרס למשוררים בראשית דרכם מטעם שר התרבות (2008)
 talilato.wordpress.com
 
טלי לטוביצקי (22 בספטמבר 1976 - 15 במרץ 2019) הייתה משוררת ועורכת ספרותית, מסאית ופעילה חברתית ישראלית, חוקרת ומרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

טלי לטוביצקי נולדה ב-22 בספטמבר 1976 בהוד השרון לעמנואל עמי, איש צבא; ודניאלה לטוביצקי. לה אח.
למדה בתיכון א' לאמנויות תל אביב ולתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2006 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על עבודת גמר שכותרתה "רטוריקה של אגרסיה - הנשי והנפשי בשירתו המוקדמת של יצחק לאור". בשנת 2015 קיבלה תואר דוקטור בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על עבודה שכותרתה "'אור נפש נפרדת' - הפואטיקה של המלנכוליה : קריאה בין-סוגתית ביצירתו העברית של יעקב שטיינברג". לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובבית הספר מנשר לאמנות בתל אביב.
שיריה פורסמו בכתבי העת "הליקון", "שבו", "מטעם", "הכיוון מזרח", "דקה" ו"החוטם" ובאסופות "בעט ברזל", "לצאת!״ ו״ואהבתם". שיריה תורגמו לאיטלקית, לאנגלית ולפולנית.
זכתה בציון לשבח במסגרת הפרס למשוררים בראשית דרכם מטעם שר התרבות (2008).
ספריה > כתיבה

"Camera obscura", ובו שיריה בעברית ובאיטלקית (2008, יצא לאור באיטליה)
"נסי מלים כלליות יותר", הוצאת קשב לשירה (2010)
"הזכות לשלמות הגוף", הוצאת פרדס (2019, בעריכת ענת לוין).
ספריה > עריכה

ספרי מחקר בסדרת "מסה קריטית" בהוצאת דביר
"דושינקא, נשמה", מאת איריס אליה כהן.
חיים אישיים ומותה

התגוררה בגבעתיים. הייתה בת הזוג של טל לוין, מבקרת המחול של "הארץ", ולהן שתי בנות - אילה (יולי), שנולדה ב-2016 ואייר, שנולדה ב-2019.
לטוביצקי נפטרה ב-15 במרץ 2019, לאחר שבע שנים של מאבק במחלת הסרטן. ספר שיריה "הזכות לשלמות הגוף", יצא לאור כחודשיים לאחר מותה.
הערות שוליים

↑  דף הנופל של עמנואל עמי לטוביצקי, באתר "גלעד-לזכרם"
↑  מאמרי טל לוין, באתר "הארץ"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297428005171  BnF: cb16710679b (data)  GND: 138013985  ISNI: 0000 0001 1075 5069  LCCN: no2011014839  VIAF: 86168206   WorldCat (עם VIAF): 86168206
טילוזאורוס

| טילוזאורוס |
| --- | --- |
  למעלה, איור של טילוזאורוס למטה, השוואת גדלים בין טילוזאורוס לאדם
תקופה
קרטיקון עליון, 86.5–75 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: מוסזאוריים
סוג:: טילוזאורוס
מינים
 Tylosaurus proriger  Tylosaurus nepaeolicus  Tylosaurus pembinensis
שם מדעי
 Tylosaurus ‏מארש, 1872

טילוזאורוס (שם מדעי: Tylosaurus; פירוש השם מיוונית: "לטאת כפתור") הוא זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון שחי לפני 75–86 מיליון שנה שהשתייך למשפחת המוסזאוריים.
מאפיינים

יצור זה היה טורף מטיל אימה, ואחד מהיצורים הגדולים ביותר באוקיינוסים. הוא הגיע לאורך 12.5–14 מ'. צורתו הייתה דמוית טורפדו והיה בעל סנפירים גדולים וזנב מתפתל כמו נחש. מבנה גופו איפשר לו לזנק לגיחות קצרות ולתקוף את טרפו. מבנה הגולגולת מוארך ובעל לסתות חזקות עם שיניים חדות הפונות אחורה.
הטילוזאורוס חי בימים של אמריקה הצפונית ובאירופה והיה מטורפי העל של תקופתו לצד פליוזאורים גדולים ומוסזאורים נוספים כמו המוסזאורוס וההיינוזאורוס. הוא טרף זוחלי ים אחרים, עופות ימיים, דגים שונים, כרישים ורכיכות ימיות. בשל ממדיו ומבנה גופו הוא לא היה יכול לעלות לחוף.
הטילוזאורוס תואר על ידי הפלאונטולוג האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1872.
בתרבות

הטילוזאורוס הוא המאובן הלאומי של קנזס לצד הפטרנודון.
הטילוזאורוס מופיע במשחק המחשב פארק היורה: המשחק, בתור חיית המחמד של ד"ר לורה סורקיס. עם זאת כשהוא פוגע באקווריום לצידה היא נופלת למים ונאכלת בידיו. הטילוזאורוס כמעט טורף גם את החבורה שנמלטת דרך צינורות תת-מימיים באקווריום. הטילוזאורוס נראה כבד יחסית ובעל דוקרנים שלא היו ליצור האמיתי.
בנוסף הוא מופיע בעוד משחקי מחשב של פארק היורה ביניהם בJurassic Park Builder, פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic World Evolution 2 ועולם היורה: המשחק.
בפנטזיה של וולט דיסני בחלק "פולחן האביב" נראים טילוזאורוסים ימיים (מוצגים כאמפיביים) טורפים פטרנודון שדג קרוב לפני המים.
זוג טילוזאורוסים נראים בסרט "Speckles The Tarbosaurus" וטורפים את הנבל של הסרט "חד-עין" הטירנוזאורוס.
טילוזאורוס מככב בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה בפרק השני.
בסרט מפלצות ים של הנשיונל ג'יאוגרפיק, הטילוזאורוס הוא טורף-על בסביבה הימית של הקרטיקון.
בסדרה מפלצות ים מוצגים טילוזאורוסים במימי הקרטיקון, שנחשב לים הקטלני ביותר. הטילוזאורוסים הורגים ארכלון ומתקיפים את הסירה של נייג'ל מארוון. בתור טורפי-על הם מסכנים גם טורפים גדולים אחרים כמו הקסיפקטינוס וכרישים.
בסדרה מהפכת הדינוזאורים נראית אם טילוזאורוס משריצה ומגוננת על צאצאיה מכרישי סקואליקורקס על ידי טריפתם.
טילוזאורוס נראה בפרק "Lost and Found" של בובספוג.
טריומף טינה

| --- | --- |

Triumph Tina
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Triumph T10
 יצרן:  Triumph Engineering (אנ')
 שנות ייצור:  1962–1970
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 סיווג:  קטנוע
 אורך:  1,613 מ"מ
 גובה:  1,178 מ"מ
 משקל:  64.9 ק"ג (משקל יבש)
 בסיס גלגלים:  1,180 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדרים, מנוע שתי פעימות, 100 סמ"ק, המפיק 4.5 כ"ס ב-5,000 סל"ד יחס דחיסה 7.0:1, קוטר קדח/מהלך בוכנה: 50.4x50 מ"מ, דלק: תערובת בנזין-שמן, מנוע קירור אוויר
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית (CVT) מסוג "Continuously variable transmission" (אנ'),
 מהירות מרבית:  72 קמ"ש
 מעצב:  Edward Turner (אנ')
טריומף טינה (באנגלית: Triumph Tina, קרוי גם: Triumph T10) הוא קטנוע מתוצרת יצרנית האופנועים הבריטית Triumph Engineering (אנ') שיוצר בין השנים 1962–1970.