stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית קברות צבאי
ארצות הברית

בארצות הברית החלה קבורה מוסדרת של חללי מלחמה בבתי קברות ייעודיים במלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865). בתי קברות כאלה הוקמו בקרבת שדות הקרב העיקריים, כדי לשמש לקבורת חללי אותו קרב. מאוחר יותר הוכרזו בתי קברות אלה כ"בתי קברות לאומיים" (National Cemeteries), ובכמה מהם הובאו לקבורה גם עצמות חללי מלחמות קודמות. כמו כן מקובל לקבור בבתי הקברות הלאומיים גם גדולי אומה ומנהיגים אזרחיים. המרכזי והבולט בבתי קברות אלה הוא בית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה, בצמוד לוושינגטון הבירה, בו קבורים כרבע מיליון חללי מערכות ארצות הברית, בצד כמה אזרחים שזכו לכבוד הממלכתי בגין שרותם לאומה.
הגוף האחראי על בתי הקברות הלאומיים הוא "המחלקה לענייני וטרנים" (Department of Veteran Affairs) – משרד ממשלתי בראשות שר, המתַחזק את מרבית בתי הקברות הלאומיים להוציא חריגים אחדים. בית הקברות ארלינגטון, למשל, הוא אחד משניים הנמצאים באחריותה של מחלקת הצבא (Department of Army), ויש גם בודדים הנמצאים באחריותה של רשות הגנים הלאומיים של ארצות הברית.
24 בתי קברות צבאיים של ארצות הברית השוכנים מחוץ לגבולותיה נמצאים תחת אחריותה של הוועדה האמריקנית למצבות קרב (American Battle Monuments Commission). הם נמצאים בארצות מערב אירופה (בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וכן איטליה ותוניסיה) וכן בפיליפינים, מקסיקו ופנמה. מרבית החללים הטמונים בהם הם חיילים של ארצות הברית אשר נהרגו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה (בנוסף אחראית הוועדה על אנדרטאות מלחמה שונות, שחלקן מצויות בתוך גבולות ארצות הברית).
בארצות הברית קיים גם בית קברות צבאי יהודי, מהיחידים מחוץ לגבולותיה של מדינת ישראל - בית הקברות העברי של חללי צבא הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, שנמצא בריצ'מונד במדינת וירג'יניה.
בריטניה

החל במלחמת העולם הראשונה החליטו הבריטים לקבור את חללי צבאות האימפריה במקום מותם. בתי קברות אלו נקראו War Cemeteries והם נתפשו כאנדרטאות זיכרון למלחמה הגדולה. מספר החללים של צבאות האימפריה עמד על כ-1.1 מיליון איש, והבריטים לא יכלו לעמוד בהוצאות של הבאת כל החללים הביתה. יתר על כן, קבורת החללים בבית הקברות שהקימה הוועדה הייתה חובה, ונאסרה החזרת גופות החללים למולדתם. מדיניות זו התמידה גם ביחס לחללי מלחמת העולם השנייה.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (בהמשך השתנה שמה לוועדת חבר העמים לקברי מלחמה (Commonwealth War Graves Commission)). הוועדה אחראית כיום על הטיפול בקברי חללי צבאות בריטניה וחבר העמים הבריטי ב-23,000 אתרי קבורה שונים, המצויים ב-150 מדינות. כ-2,500 מאתרים אלו הם בתי קברות צבאיים של הוועדה. יתר אתרי הקבורה הם בתי קברות אזרחיים או אחרים, או אתרים אחרים, שנמצאים בהם קבוצות קטנות של קברים או אף קברים בודדים.
גלריה

החלקה הצבאית בבית הקברות בבית ג'ן
החלקה הצבאית בבית הקברות בנגבה
חלקה צבאית בבית הקברות הלאומי האמריקני בארלינגטון
בית הקברות הצבאי האמריקני אנרי-שאפל, בלגיה, שבטיפולה של הוועדה האמריקנית למצבות קרב
בית הקברות הצבאי הבריטי לחוף מפרץ סוּדה שבכרתים, שבו קבורים כ-2,000 מחללי הקרב על כרתים במלחמת העולם השנייה. חיילים נוצרים ויהודים קבורים יחדיו.
לקריאה נוספת

יוסי כץ, לב ואבן - סיפורה של המצבה הצבאית בישראל 2006-1948, הוצאת משרד הביטחון, 2007.
נורית קליאוט, "נופי משאר אימפריאליים", אריאל, 100-101
Jay Winter, Sites of Memory, Sites of Mourning: The Great War in European Cultural History, Cambridge University Press, 1995.
הערות שוליים

↑  חוף הכרמל נקרא בתקופת המנדט Khayyat Beach על שם משפחת ח'יאט שהיו בעלי האדמה
↑  JERUSALEM MOUNT HERTZEL CEMETERY, באתר Commonwealth War Graves Commission
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11966824r (data)  GND: 4375581-1  NKC: ph234793 
בית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים
ברייסוול סמית'

סר ברייסוול סמית', הברונט הראשון (באנגלית: Bracewell Smith, 1st Baronet;‏ 29 ביוני 1884 - 12 בינואר 1966) היה איש עסקים ופוליטיקאי אנגלי. כמו כן, הוא המייסד של שושלת משפחת ברייסוול-סמית'.
ביוגרפיה

סמית' נולד בעיירה קייליי שביורקשייר, ולמד בבית הספר היסודי המקומי. הוא החל ללמוד הוראה באוניברסיטת לידס, אך לאחר זמן מה עזב את הלימודים ונכנס לעולם העסקים. הוא נישא לאדית סמית' ב-1909, ולזוג נולדו שני ילדים: איילין (1911) וג'ורג' ברייסוול-סמית' (נולד ב-1912).
סמית' השיג את הונו באמצעות רכושו. הוא היה בעלים ומשקיע של מספר מלונות, וב-1920 בנה את מלון פארק ליין המכיל כ-300 חדשים. משפחת ברייסוול-סמית' החזיקה בבעלותה את מלון ריץ כאשר, שנמכר ב-1976 לחברת טרפלגר האוס על ידי ג'ורג' ברייסוול-סמית' (בנו של סר ברייסוול), תמורת סכום של 2.75 מיליון לירות שטרלינג. בתקופות מסוימות ברייסוול סמית' החזיק במספר מניות של מלון קרלטון ומלון ריץ בפריז.
סמית' החליט לעסוק בפוליטיקה וב-1922 נבחר לכהן במועצת רובע הולבורן. הוא שירת כראש הרובע בין 1931 ל-1932, ובמועצת מחוז לונדון בין 1925 ל-1928. סמית' אף כיהן בפרלמנט של בריטניה בין 1932 ל-1945, ובתפקיד הלורד ראש העיר של לונדון ב-1946. ב-28 ביוני 1947 הוא זכה לקבל תואר ברונט.
כמו כן, סמית' כיהן בתפקיד יושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל בין 1949 ל-1962, ולצאצאיו יש השפעה רבה על המועדון. נכדיו קלייב וריצ'רד קאר מכהנים בחבר המנהלים של ארסנל. ליידי ברייסוול-סמית', אשתו של הנכד צ'ארלס, היא דירקטורית לשעבר בארסנל המחזיקה בבעלותה 15.9% ממניות המועדון, כאשר הנכדה שרה פיפס-באגה מחזיקה בשני אחוזים מהמניות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384321305171  LCCN: no2011102610  SUDOC: 252568672  VIAF: 160016153   WorldCat (עם VIAF): 160016153
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן

| --- | --- |

החווה לחינוך חקלאי בפתח תקווה, לשעבר בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן
 בית ספר
 על שם:  רוזה כהן 
 תקופת הפעילות:  1934–הווה (כ־90 שנה) 
 מייסדים:  רוזה כהן 
 מיקום
 מיקום:  קפלן 38 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°05′02″N 34°52′03″E﻿ / ﻿32.084°N 34.867527777778°E﻿ / 32.084; 34.867527777778
  (למפת גוש דן מוגדלת) בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן(למפת גוש דן רגילה) בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן
 
הכניסה לחווה לחינוך חקלאי בפתח תקווה
בוגרי החווה (סביבות 1942). רחבעם זאבי עומד לפני העץ (העץ ברקע עדיין קיים), נמרוד אשל עומד שישי מימין, רפי איתן יושב בשורה הראשונה במרכז
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה הוא בית הספר המחוזי הראשון של זרם העובדים. נוסד ביוזמת רוזה כהן, אמם של יצחק רבין ורחל רבין-יעקב, כבית ספר המשך לבתי החינוך לילדי העובדים.
היסטוריה

בית הספר נפתח בסתיו 1934 בקיבוץ גבעת השלושה הישן (כיום בפתח תקווה). בתחילה הוקם בית הספר באופן זמני בתוך הקיבוץ כמוסד דו-שנתי שממנו המשיכו תלמידים רבים לבית הספר החקלאי כדורי. לאחר שנמצאה עבורו קרקע מתאימה ליד הקיבוץ, הפך בית הספר למוסד ארבע שנתי ולמקום לימוד של מספר ענפי משק חקלאיים: גידולי שדה, גפן, הדרים, לול, רפת, עיזים ומכוורת. 
בית הספר איפשר מגורים בתנאי פנימייה והתאפיין ברוח החלוציות והיצירה, בחינוך לעבודה, בחיי חברה עשירים ובעיצוב דמות המפעל החינוכי מתוך התלהבות, מסירות ואמונה. לימודי הטבע נלמדו מתוך מגמה ליצור קשר נפשי לטבע ולמולדת. על בית הספר ותלמידיו נרקמו סיפורים וצ'יזבאטים כמיטב מסורת הפלמ"ח.
רבים מבוגרי בית הספר המחוזי התגייסו לפלמ"ח והיו מעורבים בתחומי הביטחון, התיישבות, ההווי, הכתיבה וכן בהנהגת המדינה.
מנהל בית הספר היה יהודה ארליך ועל סגל המורים נמנו: מרדכי פרידמן, יצחק דמיאל, שמואל יוסף פנואלי, זאב זמירי, יהושע קוגלר, שמואל שלמון, יהודה מלין, ברוך אייזנשטדט, יוסף בורשטיין, יוסף קריספין ומאיר כהן.
בית הספר נסגר עם פרוץ מלחמת העצמאות. המשיך אותו בית המדרש למורים וגננות בגבעת השלושה - לימים סמינר ע"ש אליעזר שיין. כיום פועלים במקום חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה, בית ספר ארצי לעובדי חינוך ונוער של משרד החינוך וכן מוסדות אזוריים נוספים.
רבים מתלמידי בית הספר המחוזי והסמינר נפלו במלחמות ישראל.
המאבק לשימור המקום

בתחילת המאה ה-21 הגישה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של פתח תקווה המלצה לשנות את ייעוד הקרקע כדי לאפשר בנייה רוויה למגורים במקום. מספר גופים (וביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, החברה להגנת הטבע, השדולה החברתית-סביבתית בכנסת, עמותת "פתח תקווה זה אני", עמותת אדם טבע ודין ואחרים) הגישו התנגדויות לתוכניות בתמיכת עצומה שנחתמה על ידי רבים מתושבי העיר. ב-2007 החליטה הוועדה לשימור אתרים בפתח תקווה לפעול לשימור המקום
אתרים היסטוריים

בשיתוף עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הוכרז שטח החווה החקלאית כאתר מורשת והוצבו בו מספר שלטים כחולים של המועצה שמוסרים מידע על המבנים ההיסטוריים במקום:
הדיר
הרפת
בית האימון לאפרוחים
כיתות הלימוד
שדרת הדקלים והגרווילאות
הפנימייה
הערות שוליים

↑  בין תלמידי בית הספר לאורך השנים ניתן למנות את יצחק רבין, רחבעם זאבי, מאיר עמית, רפי איתן, ישעיהו גביש, משה נצר, נתן יונתן, חיים גורי, שאול ביבר, מתי מגד, נמרוד אשל, זאב חבצלת, רחל רבין-יעקב, את מקבלי אות גיבור ישראל רון פלר, יאיר רחלי וצבי זיבל, ואת מקבל עיטור העוז אהרון יואלי
↑  בין הנופלים ניתו למנות את שלמה מילר, חיים בן-דור, יונה לוין, נועם פסמניק, בן עמי פכטר, עמירם אוברפירסט, יוסף סימבול, עמינדב הלפרין, ראובן פיטל, מנשה גרינשטיין, יחיאל ריוין, אורי ארליך, יהודה צפתי, יצחק ארליך, דב יששכר-רובין, מנחם סובול, צבי זיבל, יאיר רזניק, יורם זינגר, זיוי צפרירי, חיים אטלס ואחרים
↑  דוד הכהן, החווה החקלאית בפ"ת לא תהפוך לבניין מגורים, באתר ynet, 31 בינואר 2007
ביתמונה

שרה טהון מלמדת את בנות היישוב היהודי לרקום. תמונה שהתקבלה מפרויקט "ביתמונה"
ביתמונה הוא מיזם התנדבותי, בשיתוף החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, העוסק בשחזור, שימור והצלה של חומרים חזותיים הקשורים לעברה של ארץ ישראל. תמונות מהפרויקט מוצגות מדי שבוע בפורטל האינטרנט ynet.
המעבדה של ביתמונה, בבעלות נדב מן, נמצאת בקיבוץ מרחביה. המעבדה עוסקת בהצלה ושחזור ממוחשב של תמונות, מסמכים ומפות שנשכחו או התגלו אצל אנשים פרטיים וארכיונים שונים, בכללן עדויות היסטוריות נדירות שהיו בחלקן על סף ההכחדה או הרס. החומרים נסרקים, משוחזרים, נשמרים על תקליטורים ומשמשים לצורכי לימוד ומחקר, הקמת אלבומים, תערוכות, מצגות או הדפסות בודדות ושימור.
בית החולים בת'לם

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1247 
 שירותים
 מיטות:  350 
 אתר רשמי
 גאוגרפיה
 מיקום:  ברומלי, הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°22′51″N 0°01′46″W﻿ / ﻿51.380833333333°N 0.029444444444444°W﻿ / 51.380833333333; -0.029444444444444
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבית החולים בת'לם(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבית החולים בת'לם
 
בית החולים בת'לם
בית החולים בת'לם (אנגלית: Bethlem Royal Hospital) הוא בית חולים פסיכיאטרי השוכן בבקנהאם ברובע ברומלי של העיר לונדון.
היסטוריה

אף על פי שמיקומו ומבניו אינם המקוריים, הוא מוכר כמוסד הראשון בעולם[דרוש מקור] המתמחה בטיפול במחלות נפש. המוסד הוקם כמרפאה בשנת 1247[דרוש מקור], והפך לבית חולים בשנת 1330. לבית החולים שמות רבים, בהם: רחוב מרי בת'לם, בית החולים בת'לם ובדלאם.
שמו של בית החולים נקבע ממניעים דתיים על שם העיר בית לחם, מקום הולדתו של ישו. המילה האנגלית bedlam, שמשמעותה היא בלבול, נגזרת משמו של בית החולים. אף על פי שכעת בית החולים נמצא בחוד החנית של הטיפולים הפסיכיאטריים השונים, במשך רוב ההיסטוריה שלו הוא היה ידוע לשמצה בגין טיפולים אכזריים[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  ראו אנציקלופדיה עברית ערך "אנגלית" המציין את המילה bedlam כאחת המילים האנגליות שמקורן בשפה העברית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258776505171  BnF: cb133278321 (data)  GND: 1133104681  ISNI: 0000 0001 2324 5535  LCCN: n84121283  SUDOC: 130472654  VIAF: 141933705   WorldCat (עם VIAF): 141933705 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה ובנושא מבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בקטריוציט

חיידק Buchnera aphidicola בבקטריוציט של כנימת אפון (Acyrthosiphon pisum). העצם המרכזי הוא גרעין התא המארח; תאי Buchnera עגולים מצויים בציטופלזמה.
בקטריוציט, הידוע גם כמיצטוציט, הוא אדיפוציט בעל התאמות מיוחדות הנמצא בחלק מקבוצות החרקים כגון זבובי הצה צה, כנימות העלה, ותיקן גרמני. תאים אלו מכילים חיידק אנדוסימביונטי כגון Buchnera, אשר מספקים חומצות אמינו הכרחיות וכימיקלים נוספים לפונדקאי שלהם, שאחרת לא היו יכולים לקבל. בקטריוציטים עשויים להתאסף בצבר דמוי איבר, הקרוי בקטריום. בקטריוציטים מועברים בתורשה מהאם אל הצאצא, כחלק מכלל האנדוסימביונטים המועברים לצאצאיה.
במקרים אחדים הבקטריה מועברת דרך הביצים, כמו ב-Buchnera, ואילו במקרים אחרים הם מועברים דרך חומר חלבי שהעוברים המתפתחים ניזונים ממנו, כגון ב-Wigglesworthia.
צורת החיים של בקטריוציטים (דוגמת כנימות העלה) יכולה להיות גם אנדוסימביונטים אובליגטורים.
הערות שוליים

↑  Hoff, Mary (2007-04-10). "When Bacteria Lose a Single DNA Base, Aphids Suffer". PLoS Biol. 5 (5): e126. doi:10.1371/journal.pbio.0050126. PMC 1847844. PMID 20076671.
בית ממכר עתיקות (סרט, 1934)

| --- | --- |

 מבוסס על:  בית ממכר עתיקות מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  תומאס בנטלי 
 הופק בידי:  וולטר ס. מייקרופט 
 תסריט:  ראלף ניל
 עריכה:  לזלי נורמן
 שחקנים ראשיים:  איליין בנסון בן ובסטר היי פטרי פולי וורד
 מוזיקה:  הרמן פינק 
 צילום:  קלוד פריז-גרין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  British International Pictures
 חברה מפיצה:  Wardour Films First Division Pictures (ארצות הברית)
 הקרנת בכורה:  דצמבר 1934
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בית ממכר עתיקות (באנגלית: The Old Curiosity Shop) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1934 בבימויו של תומאס בנטלי, ובכיכובם של איליין בנסון, בן ובסטר והיי פטרי. הסרט הוא עיבוד לרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס.
הפקה

הסרט הופק על ידי "British International Pictures", אחד משני אולפני הקולנוע הבריטים הבולטים ביותר באותה עת. בנטלי היה אז במאי מבוסס היטב שעבד על אחדים מסרטי הקולנוע ההיסטוריים של האולפן במהלך העשור. הוא ביים קודם לכן מספר עיבודים לרומנים של דיקנס בתקופת הראינוע, אבל סרט זה הוא הסרט המדבר היחיד שביים לפי ספרי דיקנס. הסרט ביקש להשיג אפקט "ציורי" בפרשנות של היצירה המקורית. בעקבות ההצגה של האלמנטים הגרוטסקיים ברומן של דיקנס הוא תואר כ"סיוט אקספרסיוניסטי".
צוות השחקנים

איליין בנסון – נל
בן ובסטר – הסבא
היי פטרי – קווילפ
ביאטריקס תומסון – אשתו של קווילפ
גיב מקלכלין – סמפסון בראס
לילי לונג – סאלי בראס
רג'ינלס פורדל – דיק סוויבלר
פולי וורד – המרקיזה
ג'יימס הרקורט – הג'נטלמן הרווק
ג'. פישר וייט – מנהל בית הספר
דיק טוב – קודין
רודי יוז – שורט
איימי ונס – גברת ג'רלי
פיטר פנרוז – קיט
ויק פילמר – טום סקוט
לקריאה נוספת

Harper, Sue. Picturing the Past: The Rise and Fall of the British Costume Film. British Film Institute, 1994.
הערות שוליים

↑  The Old Curiosity Shop (1935), BFI
בנשוב על הפלואוצ'ניצה

בנשוב על הפלואוצ'ניצֶה (בצ'כית: Benešov nad Ploučnicí, בגרמנית: Bensen) היא עיירה במחוז אוסטי נד לבם בצ'כיה. טירה יפהפייה מתקופת הרנסאנס הסקסוני תוחמת את הכיכר המרכזית.
זהו מקום הלידה של שחקני הכדורגל הגרמנים פטר ורולנד דוק, וקאלום ווייט.
האזכור הכתוב הראשון של הכפר הוא מ-1352.
קו הרכבת 081 מהעיר דצ'ין לכיוון העיר צ'סקה ליפה עובר בעיר. במקביל לפסים וממשיך עימם, נמצא הכביש הראשי מספר 262/II.
חלקי העיר

Benesov nad Ploučnicí
Ovesná
הערות שוליים

↑  http://www.czso.cz/csu/2004edicniplan.nsf/t/9200404384/$File/13n106cd1.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge128741  VIAF: 305337426   WorldCat (עם VIAF): 305337426 
תחנת הרכבת בבנשוב
ביג בסטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1986 (בן 38) 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 
ג'רלד ג'ארי (באלבנית: Gerald Xhari; נולד ב-12 ביולי 1986), ידוע בשם הבמה ביג בסטה (באלבנית: Big Basta), הוא זמר ומלחין אלבני.
קריירה

בשנת 2003 הצטרף להקה בשם "סוויד קומפני", ובכך התחיל את קריירת המוזיקה שלו. הוא השתתף במהדורה השנייה של תחרות ה"טופ פסט", וזכה בפרס "האמן הצעיר הטוב ביותר". ב-2006 התחרה בפסטיבל Kënga Magjike יחד עם ויני ושירם המשותף "Ndize". הם סיימו במקום העשרים. חמש שנים לאחר מכן שב לתחרות עם "Si melodi", שקיבל את פרס שיר ההיפ הופ הטוב ביותר. ב-2012 התחרה פעם נוספת באירוע עם אנצה חאג'יה. הצמד קיבל 243 נקודות והתברג למקום ה-27.
בשנת 2016 כתב ללינדיטה חלימי את "World", שניצח בפסטיבלי אי קנגס ונבחר לייצג את אלבניה באירוויזיון 2016. הוא כשל בניסיון להפעיל לגמר התחרות. בשנת 2024 השתתף בפסטיבלי אי קנגס, הקדם האלבני לאירוויזיון 2024, יחד עם אשתו, וסה לומה.
חיים אישיים

ביג באסטה נשוי לזמר הקוסוברי וסה לומה .
הערות שוליים

↑  "Festivali 62 i Këngës në RTSH, shpallen artistët pjesëmarrës në ngjarjen" [Festivali 62 i Këngës në RTSH, the artists participating in the event have bene announced]. RTSH Lajme (באלבנית). RTSH. 2023-10-17. נבדק ב-2023-10-17.
↑  Juhász, Ervin (2023-10-17). "Meet all the participants of the 62nd Festivali i Këngës!". ESCBubble (באנגלית בריטית). נבדק ב-2023-10-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 86e3f336-11d6-41bb-89c9-25fb7b9ad245
בית הספר המנדטורי למשפטים

כאשר כבשו הבריטים את ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה הם שמרו על חלקים נרחבים מהמשפט העות'מאני, אך הקימו מערכת משפט ואיישו אותה בעיקר בשופטים בריטיים. שופטים אלה, שרובם לא ידעו טורקית, ערבית או עברית, היו זקוקים למתווכים מקומיים, אנשים שיכלו לשוחח עם הצדדים למשפט, אך ידעו גם כיצד להתנהג בבית משפט בריטי: דיברו רק כאשר פנו אליהם, חקרו עד לפי כללי סדר הדין הבריטיים, ולא הוכתמו באתוס המושחת של המשטר העות'מאני הקודם.
בית הספר המנדטורי למשפטים (או בית הספר הממשלתי למשפטים), Jerusalem Law Classes, הוקם בנובמבר 1920 כדי לשמש להכשרתם המקצועית של משפטנים, שנדרשו לסייע לבריטים בניהול מערכת המשפט של ארץ ישראל.
אופי הלימודים

תוכנית הלימודים כללה מיומנות בשפה האנגלית, היכרות עם המשפט האנגלי ושליטה בדין האנגלי. רוב המרצים היו פקידי המנדט הבריטי.
אופי ההשכלה המשפטית ב"שיעורים למשפט":
ראשית, היה מדובר בהשכלה בעלת אופי מקצועי, ולא אקדמי. פקידי הממשלה הבריטיים ראו את ה"תיווך המשפטי" כתחום "טכני", וסיווגו את הלימודים במוסד כעיסוק ב"הכשרה מקצועית", ולא כעיסוק "חינוכי" (בניגוד לבלשנות או למדעים מדויקים).
בית־הספר עצמו לא נחשב מעולם בעיני פקידים בריטיים, באנגליה או בארץ־ישראל, כמוסד אקדמי. אף־על־פי שמשך הלימודים בו היה ארוך למדי (שלוש או ארבע שנים), לא הוענק לסטודנטים תואר אוניברסיטאי.
מאפיין נוסף של ההכשרה המשפטית בשיעורים למשפט היה תפיסת המשפט כתופעה אוטונומית.
מטרת "השיעורים למשפט" הייתה, להכשיר עורכי דין, לא לתת לסטודנטים הכשרה בהיסטוריה ובפילוסופיה של המשפט, וגם לא לספק להם כלים מתחום מדעי החברה להבנת המשפט בהקשרו החברתי.
ההסבר הפוליטי הקושר בין חינוך משפטי וקולוניאליזם בריטי מבהיר את טבעו ה"מקצועי" של החינוך המשפטי שהציעו "השיעורים למשפט", את התפיסה האוטונומית של המשפט שעליה התבסס "השיעורים למשפט" ואת הדגש שהושם במשפט האנגלי[דרוש מקור].
בארץ־ישראל, כמו במושבות בריטיות אחרות, התקבלו החלטות משפטיות חשובות על ידי מחוקקים ושופטים בריטיים, ואילו הילידים מילאו לרוב רק תפקידים שוליים ונמוכי דרגה במערכת המשפט.
נוסף על כך, אחת ההצדקות המרכזיות של ההתפשטות הקולוניאלית האירופית הייתה שהאירופים הביאו את ברכות ה"קדמה" וה"ציוויליזציה" (המזוהות עם התרבות האירופית) לעולם לא־אירופי פרימיטיבי ומפגר[דרוש מקור].
יצירתו והפצתו של דימוי המשפט כנייטרלי וניתן להעברה סייעה לשכנע את תלמידי המשפטים המקומיים כי נורמות ופרוצדורות אירופיות ניתנות להתאמה לשימוש מקומי, וכי התאמה כזו מוצדקת ורצויה, היות שאין הן מייצגות התערבות בלתי־מוצדקת של המעצמה הקולוניאלית במנהגים המקומיים, אלא הן חלק מניסיון ראוי־לשבח של השליט הכובש להעלות את המשפט המקומי לרמה גבוהה יותר.
פעילות בית הספר

מנהל בית הספר מראשיתו עד שנת 1933 היה ד"ר פרידריך גודבי. בתחילת 1925 נפרדו ממנו בבית הספר לקראת נסיעתו לאירופה, אולם במהרה הוא שב לנהל את בית הספר.
בין מורי בית הספר היו ד"ר נסיב אבקריוס ביי, ד"ר יעקב ישראל דה האן שלימד בין השנים 1920-1923, ד"ר משה זמורה שלימד משנת 1923, השופט גד פרומקין, שופט השלום יצחק נופך אליהו מני, צבי עלי בקר וחוסיין אל-ח'אלידי שהרצה על רפואה משפטית.
השיעורים בבית הספר היו שיעורי ערב.
בשנת 1930 למדו בבית הספר כ-110 תלמידים, כמחציתם יהודים וכמחציתם ערבים. בשנת 1934 נמנו כ-230 תלמידים בבית הספר. בשנת 1935 הצטרפו כ-80 תלמידים לשנה א'.
רוב השיעורים, לפחות באחד המסלולים, היו בעברית. לצורך כך, עם הקמת בית הספר, הוקמה ועדה של ועד הלשון העברית בהשתתפות אליעזר בן-יהודה, אהרן מאיר מזי"א וליפשיץ, להטבעת מונחים בענייני משפט.
בשנות ה-30 נפתחו שיעורי המשפט בבית הספר לסירוגין פעם בשנתיים: בשנה אחת נתנו שיעורי שנה א' ושנה ג' ובשנה העוקבת נתנו שיעורי שנה ב' ושנה ד'. בשנת 1935 נוספה שנה חמישית לצורך קבלת רישיון עריכת דין.
האישה הראשונה שסיימה את בית הספר והוסמכה כעורכת דין ארצישראלית הייתה פרידה סלוצקין, בשנת 1930, שהייתה האישה היחידה במחזורה (שלטונות המנדט נאלצו לקבל הסמכת נשים בעקבות עתירת רוזה גינוסר). בעקבות זאת החל משנת 1931 החלו נשים להשתתף בשיעורים במספרים מעט יותר גדולים.
הלימודים התקיימו בשתי רמות: לימודים לתעודה שכללו רק לימוד המשפט הארצישראלי ולימודים לדיפלומה שכללו גם ענייני משפט אנגלי וכללי.
בתחילת דרכו של המוסד הלימודים התקיימו בבנין בית המשפט העליון במגרש הרוסים בירושלים, ואחר כך עברו למבנה בית הספר אוולינה דה רוטשילד ששכן בבניין החבשים ברחוב מליסנדרה בירושלים. הסטודנטים למשפטים למדו בבניין לאחר שעות הלימודים של תלמידות בית הספר.
עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בשנת 1948 נסגר בית הספר המנדטורי. חלק ממורי בית הספר עברו ללמד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. משרד המשפטים של מדינת ישראל הקים ועדה בראשות צבי עלי בקר לארגן לימודי המשך ובחינות סיום לתלמידים, שלימודיהם נפסקו באמצע.
ערב הקמת המדינה היוו בוגרי בית הספר המנדטורי למשפטים חלק ניכר מקהילת עורכי הדין היהודיים בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

דב גנחובסקי, הגרפיקאית שאפתה עוגיות מרציפן - בית-הספר הראשון למשפטים בירושלים (עמ' 23 - 28), הוצאת כרטא, תשס"ו.
הערות שוליים

1 2 3  פתיחת השעורים למשפט בבתי המשפט, דואר היום, 4 בנובמבר 1920
↑  אסף לחובסקי, "החינוך המשפטי בארץ-ישראל המנדטורית", עיוני משפט כה (2) 291 (2001).
↑  שינויים בשיעורי המשפט, דבר, 23 בפברואר 1932
↑  גמר מחזור ב' בביה"ס למשפטים, דואר היום, 15 בינואר 1925
↑  תעודות לעורכי דין חדשים, דואר היום, 3 במרץ 1927
↑  דה האן : הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, עורכים שלמה נקדימון, שאול מייזליש, תל אביב 1985, 126-131.
↑  מסיבה לד"ר מ. זמורה, דבר, 26 בינואר 1939
↑  קשה עתה לעמוד במחיצתם, דבר, 22 ביולי 1942
↑  ד"ר יצחק נופך, דבר, 24 ביוני 1929
↑  מרצים בשיעורי המשפט, דואר היום, 8 במאי 1933
↑  בחברה ובמשפחה, הַבֹּקֶר, 21 ביולי 1942
↑  איזור מושלמי א', דבר, 26 בספטמבר 1934
↑  בית הספר למשפטים, דבר, 19 ביוני 1936
↑  בשיעורי המשפט של הממשלה, דבר, 19 בספטמבר 1930
↑  ללא תלמידים חדשים בשיעורי המשפט, דואר היום, 22 באוקטובר 1934
1 2  בשיעורי המשפט הממשלתיים, דבר, 12 בנובמבר 1935
1 2  First woman advocate of Palestine, פלסטיין בולטין, 27 במרץ 1930
↑  A request has been made, בני ברית מסנג'ר, 25 בפברואר 1921
↑  בשעורי המשפט הממשלתיים, דבר, 2 באוגוסט 1931
↑  שעורי המשפט בירושלים - גרעין למוסד אקדמי?, דבר, 14 במאי 1929
↑  שיעורי המשפט בירושלים, דבר, 8 בפברואר 1938
↑  תלמידי שעורי המשפט יוכלו לסיים לימודיהם, חרות, 3 במרץ 1949
↑  מנחם מאוטנר, הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, הרצל והמשפט הישראלי
בנשי (כטב"ם)

בנשי (Banshee) הוא כלי טיס בלתי מאויש המיועד לשמש כמטרה אווירית לצורך אימון טייסי קרב ולוחמי נ"מ מתוצרת חברת מגיט הבריטית. מעל ל-5,000 כטב"מים מסוג זה יוצרו ונכנסו לשימוש בלמעלה מ-40 מדינות.
הבנשי עשוי ברובו מפלסטיק. הוא בעל כנפי דלתה ומונע על ידי מנוע רוטורי יחיד עם מדחף דוחף.
את הבנשי ניתן לשגר באמצעות מעוט. הוא יכול לנחות בעזרת שילוב של כריות-אוויר ומצנח וכן לצוף על פני המים.
טיסת הבכורה של הבנשי נערכה בינואר 1983.
מאפיינים > מאפיינים כלליים

אורך: 9 רגל 4 אינץ' (2.84 מטר)
מוטת כנפיים: 8 רגל 2 אינץ' (2.49 מטר)
גובה: 2 רגל 10 אינץ' (0.86 מטר)
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 200 מיל/שעה (174 קשר, 322 קמ"ש)
סייג רום: 23,000 רגל (7,000 מטר)
שהות באוויר: שעה אחת ו-15 דקות
תרשים של הבנשי