stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפולו
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו ודפנה

יום אחד לעג אפולו לכישורי הקשתות של ארוס אל האהבה. ארוס מצידו חשב שכישורי השירה של אפולו מרגיזים. כתוצאה מן הסכסוך בין האלים, שילח ארוס באפולו חץ אהבה לדפנה, נימפת יער, בתו של לדון. הנימפות שייכות לפמלייתה של האלה הבתולה ארטמיס ונשבעו גם הן לבתולין נצחיים. לכן דפנה סירבה לחיזוריו של אפולו. היא ברחה ממנו וכשראתה שהוא משיג אותה, התפללה לאביה, אל הנהר פניוס, שיעזור לה. פניוס הפך אותה לעץ הדפנה, שעד היום נחשב קדוש לאל אפולו. על פי המטמורפוזות ארוס ירה באפולו חץ אהבה לדפנה ובדפנה חץ עופרת הגורם לדחייה כנגד אפולו.
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו וקסטליה

נימפה נוספת אחריה חיזר אפולו הייתה קסטליה. גם היא לא נענתה לחיזוריו וברחה ממנו. במהלך מנוסתה קפצה למעיין בדלפי ליד הר פרנסוס. המעיין נקרא על שמה עד היום והיוונים חשבו את מימיו לקדושים. הכוהנות הדלפיות של אפולו נהגו להיטהר במעיין.
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו וקליתיאה

אפולו אהב את לוכותיאה, בת תמותה ובתו של המלך אורכמוס. הוא התחפש לאמה של לוכותיאה, וכך הצליח להיכנס לחדרה של הנערה. קליתיאה, אחותה של לוכותיאה, קינאה באחותה. היא סיפרה לאביהן אורכמוס את האמת ואורכמוס הזועם הורה לשרוף את לוכותיאה בעודה בחיים. אפולו לא סלח לקליתיאה על בגידתה, וסירב להראות לה אהבה. קליתיאה הבוכיה מתה מצער. אפולו הפך אותה לחמנייה, שתמיד פונה לאל השמש, מביטה בו, אך לא מצליחה להגיע אליו.
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו ומרפסה

מרפסה (אנ') הייתה נסיכה מאייטוליה, שאפולו והגיבור אידאס (אנ') התחרו על לבה. זאוס ביקש ממנה לבחור ביניהם ומכיוון שמרפסה ידעה שזיווג בין אל לבת תמותה יסתיים על פי רוב ברע, היא בחרה באידאס.
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו וקירנה

לאפולו ולבת התמותה קירנה, בתו של מלך הלפיתים, נולד בן בשם אריסטיוס שהיה אל הבקר, עצי הפרי, הציד, גידול בהמות משק, והכוורנות. על פי האגדה היוונית לימד אריסטיוס לבני אדם את מלאכת חביצת החמאה והכנת הגבינה. הוא גם לימד את בני האדם לצוד חיות במלכודות ורשתות, ולגדל זיתים.
מיתוסים מרכזיים > אהבותיו של אפולו > אפולו ויקינטוס

יקינטוס היה נער יפה תואר מיישוב ספר ביוון אשר היה כה יפה עד כי אפולו עצמו התאהב בו, בנוסף, זפירוס, אל רוח המערב התאהב ביקינטוס, יקינטוס העדיף את אפולו וזפירוס הפגוע פיתח רגשי קנאה.
יום אחד, כשיקינטוס ואפולו יצאו לשחק בהטלת דיסקוס, זפירוס ראה אותם וכאשר אפולו הטיל את הדיסקית, זפירוס שילח אותה אל צווארו של יקינטוס שמת במקום. אפולו, באבלו, הפך את יקינטוס לפרח היקינתון המוכר לנו.
מיתוסים מרכזיים > אפולו במלחמת טרויה

במלחמת טרויה שנערכה בין היוונים לטרויאנים, סייע אפולו לעיר טרויה. הוא ירה חיצי רעל במחנה היווני והציל ממוות את איניאס, בנה של אפרודיטה וגיבור טרויה. היווני דיומדס פצע את איניאס אנושות. אפרודיטה לקחה אותו בזרועותיה, אך הוא נפל. אפולו שמע את אלת האהבה זועקת וחש לעזרה. הוא נשא את איניאס על גבי ענן ולקח אותו לפרגמון, שם ריפא את פצעיו. לו ולהקובה אשת פריאמוס מלך טרויה, נולד בן בשם טרויליוס. האורקל חזתה שהעיר טרויה לא תובס במלחמה אם טרויליוס יחיה עד גיל 20. כדי לאפשר את כיבוש העיר, ארב הגיבור היווני אכילס לטרויליוס ואחותו פוליקסנה והרג אותם. אפולו אהב גם את קסנדרה, בתם של הקובה ופריאמוס, ואחותו-למחצה של טרויליוס בנו. אפולו הבטיח לקסנדרה את מתנת הנבואה אם תיענה לחיזוריו. הנערה דחתה אותו והוא קילל אותה: היא תקבל את מתת הנבואה, אך אף אדם לא יאמין לה וכולם יבוזו לה. קסנדרה חזתה את נפילת העיר טרויה, ואכן איש לא שעה לדבריה.
הקשר של אפולו לעיר טרויה החל מכך שאפולו, פוסידון ושאר האלים רצו להחליש את זאוס. הם קשרו את זאוס בשלשלאות וכשהתעורר הצליח להשתחרר מן הכבלים והוא העניש את פוסידון ואפולו על כך שהמרו את פיו ובגדו בו זאוס נתן להם לעבוד עבודת פרך בבנית חומות טרויה.
אפולו, בשמו הקדום אַפַליוּנַה, נזכר כאחד האלים העדים לקיום חוזה הברית שנכרת בין מוותלי השני מלך החתים לבין אלכשנדו מלך וילושה (אלכסנדר מלך טרויה).
מיתוסים מרכזיים > אפולו ואורסטס

על פי המחזה האורסטיאה של המחזאי היווני אייסכילוס, אפולו עומד לצד אורסטס. אורסטס הרג את אמו, לאחר שזו רצחה את אביו וחיללה את גופתו. אפולו עוזר לאורסטס להימלט מהארניות, ולהגיע לאתונה. שם אתנה עורכת משפט, ואפולו הוא עד וסנגור כאחד. בזכות עזרתו של אפולו אתנה מכריעה את המשפט לטובת אורסטס.
מיתוסים נוספים

אפולו וקורוניס.
אפולו ואקנתה.
אפולו וקיפריסוס.
אפולו והרמס.
אפולו ופאן.
אפולו ומרסיאס.
פולחן אפולו

אפולו היה דמות מוערצת על ידי היוונים בתחומים רבים, בהם שירה ונגינה, ירי בחץ וקשת ורפואה. אל השמש, האור, ההארה, והאמת. אפולו היה כעין מתווך בין האלים והאדם, הוא הכיר לאדם את רצון האלים וסייע בכיבודם. לעיתים נדירות מתואר כאל אכזרי. רחמנותו כלפי בני האדם לא ידעה גבולות. הוא היה האל היווני שביכולתו לסלוח לרוצחים ופושעים אחרים, ולטהר אותם מחטאיהם.
אפולו נחשב למנהיג המוזות, תשע אלות ההשראה היווניות. כאל ההשראה, הנגינה והמוזיקה, הנבל קדוש לו. מקודשים לאפולו גם עץ הדפנה, הברבור הקשת והחצים.
מאמיני אפולו עבדו אותו בדרכים שונות. הם הביאו לו קרבנות ומנחות על גבי חצובה משולשת, סמל לכוחותיו הנבואיים. מדי ארבע שנים נערכו לכבודו המשחקים הפיתיים בעיר דלפי, שהיו שניים בגודלם וחשיבותם למשחקים האולימפיים באולימפיה.
שמות וכינויים

כמו לכל האלים היוונים, גם לאפולו היו שמות וכינויים רבים. כל שם מסמל תפקיד מסוים של האל או צד באישיות שלו. בין כינוייו של אפולו:
פוֹיְבּוֹס ("הזורח") - אל השמש והאור.
סמינתאוס ("לוכד העכברים") - אל המרפא ממגפות וממכות עכברים.
פרנופיוס ("חגב") - אל המרפא ממכות חגבים וארבה.
דלפיניוס ("דולפין") - כיוון ששינה את צורתו לדולפין כשחזר מן הגלות, קשור גם לעיר דלפי.
ארכגטס ("ראש הייסוד") - אל הקולוניות היווניות.
קלריוס ("האל המקצה אדמות") - אל הקולוניות היווניות.
מוזגטס ("ראש המוזות") - מנהיג המוזות.
פיתיוס ("האל הפיתי") - על שם נחש הפיתון שהרג או על שם דלפי, ששמה הנוסף היה פיתו.
אפוטרופאוס ("מגרש הרוע")
נומיוס ("האל הנודד") - לזכר ימיו כרועה צאן.
קינתיוס ("האל מהר קינתוס") - מסורת מסוימת גורסת שהוא נולד שם, ולא בדלוס.
לוקסיאס ("האל הלא ברור") - כינוי של אפולו כאל הנבואות הסתומות.
עם הזמן אפולו הפך מזוהה עם האל הליוס, למרות שהליוס היה טיטאן ואפולו היה שייך לאלים האולימפיים. האזכור הקדום ביותר של זיהוי זה מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, פאתון, בנאום לקראת סופו בו אמו של פאתון מקוננת על כך שהליוס הרס את ילדה, ועל כך שגברים קוראים לו בצדק אפולו (Apollon "המשמיד"). למרות זיהוי זה, אפולו מעולם לא תואר בפועל על ידי המשוררים היוונים כנוהג את מרכבת השמש, למרות שזה היה מנהג נפוץ בקרב משוררים לטיניים. לכן, הליוס הוא עדיין ידוע בשם "אל השמש" - זה שמניע את מרכבת השמש על פני השמים בכל יום.
על שמו נקראה העיר העתיקה אפולוניה, כיום על חוף ימה של הרצליה. שם העיר הקודם היה ארסוף ע"ש אל הסער הפיניקי רשף ולצידה שוכן היום היישוב רשפון הממוקם באזור.
בתרבות העת החדשה

בסדרות הספרים של ריק ריירדן: פרסי ג׳קסון, גיבורי האולימפוס וגורלו של אפולו מתואר אפולו כנער בן 17, נאה ובלונדיני עם עיניים כחולות המסתובב לעיתים עם משקפי שמש.
ראו גם

אפולו קוטל לטאה
אפולו בלוודרה
לקריאה נוספת

הומרוס, איליאדה, אודיסיאה.
אייסכילוס, נוטות החסד, אגממנון.
סופוקלס, אדיפוס המלך.
אוריפידס, איון, איפיגניה בטאוריס.
ורגיליוס, איניאדה - ספר ששי.
אפי זיו, סודות אלי האולימפוס, אור יהודה: כנרת, זמורה, ביתן, 2013, עמ' 157-184, מסת"ב 9789655525694
אהרן שבתאי, המיתולוגיה היוונית, מפה, 2000(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Apollo=אַפּוֹלוֹן, מִלּוֹן לְמוּסִיקָה לוֹעֲזִי עִבְרִי מֵאֵת מְנַשֶׂה רַבִינָא, הוצאת מִזְמוֹר, תֵּל אָבִיב, תרצ"ח 1938
↑  משה שוובה, האנציקלופדיה העברית כרך ה, ירושלים תל אביב: מסדה, תשכ"א
↑  ע. המילטון, מיתולוגיה, מסדה, 1982
↑  איתמר זינגר, החִתים ותרבותם, מוסד ביאליק, 2009, עמ' 74, 80
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596885305171  PLWABN: 9810532515905606  BnF: cb11950847r (data)  GND: 118503642  LCCN: n2014033988  NKC: jo2016908842  SUDOC: 027476537  TePapa: 38323  VIAF: 3261638   WorldCat (עם VIAF): 3261638 
אפולו מנגן בלירה, בפסל מהמאה ה-2 במוזיאון פיו קלמנטינו
מקדש אפולו בדלפי.
רות אליעז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוקטובר 1922 אוסטרבה, צ'כיה 
 פטירה:  11 באוקטובר 2008 (בגיל 86) 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה, ישראל 
 
רות אליעז (6 באוקטובר 1922, אוסטרבה - 11 באוקטובר 2008, בית יצחק) הייתה ניצולת השואה, אשת עדות וסופרת.
קורות חיים

אליעז נולדה בשם רות הופרט (Huppert). במלחמת העולם השנייה נשלחה לגטו טרזין ולאחר מכן לאושוויץ, שם שרדה ניסוי של יוזף מנגלה. משם נשלחה למחנה הריכוז טאוכה. שם הכירה את קורט, לימים בעלה. לאחר המלחמה עלתה לישראל והתיישבה בבית יצחק. בשנת 2004 נשאה את דבר הניצולים בעצרת בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
ספרה

ספרה רוח חיים יצא לאור בגרמנית בהוצאת פיפר (Piper Verlag) בשנת 1988 בשם Die Hoffnung erhielt mich am Leben (התקווה שמרה עלי בחיים). עם יציאת הספר לאור ביקרה אליעז ב-17 ערים גרמניות ודיברה עם אלפי צעירים גרמנים במסגרת מסע הקידום של ספרה. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת ספריית פועלים בשנת 1990 ובאנגלית בהוצאת ג'ון ויילי (John Wiley) בשנת 1998 בשם Triumph of hope.
סרטי תעודה

Heike Tauch: "Wann reden, wann schweigen. Ein Besuch bei Ruth und Kurt Elias in Beth Jitzchak" Deutschlandfunk 2007, 50 min
קלוד לנצמן: שואה: ארבע אחיות
לקריאה נוספת

Ruth Elias (1999), Triumph of Hope: From Theresienstadt and Auschwitz to Israel, Wiley, ISBN 9780471350613
הערות שוליים

↑  יד ושם, נושאת דבר הניצולים: רות אליעז, באתר יד ושם, ‏2004
↑  Heide Soltau, Das Wiedersehen ertragen, https://taz.de/, ‏22.10.88
↑  "Zemřela Ruth Elias". www.holocaust.cz (בצ׳כית). 23 באוגוסט 2011. נבדק ב-2018-01-31. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260711105171  PLWABN: 9810601124805606  BnF: cb127331697 (data)  CiNii: DA05046960  GND: 118879405  ISNI: 0000 0000 8019 4482  LCCN: n88253595  NKC: jn19990002038  NTA: 074883364  RERO: 02-A003214003  SUDOC: 061045888  VIAF: 64805467   WorldCat (עם VIAF): 64805467 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצר הים בצידון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה, מבצר צלבני 
 מיקום:  צידון 
 מדינה:  לבנון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1228
 תאריך פתיחה רשמי:  1228 
 
 קואורדינטות:  33°34′01″N 35°22′16″E﻿ / ﻿33.567°N 35.3711°E﻿ / 33.567; 35.3711
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמבצר הים בצידון(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןמבצר הים בצידון
 
מראה המבצר מכיוון דרום. בקדמת התמונה נראה הגשר המוביל אליו ומשמאל המגדל המערבי. בחומה נראים שרידי העמודים הרומים ששולבו בחומה. מימין נראה המסגד
מבצר הים בצידון (בערבית: قلعة صيدا البحرية , בצרפתית: Château de la Mer a Sidon) הוא מבצר צלבני בעיר צידון בדרום לבנון. הוא שוכן על אי זעיר בכניסה הצפונית אל מעגן צידון, ומחובר אל היבשת שמדרום לו באמצעות גשר אבן באורך 80 מטר שבו תשע קשתות.
היסטוריה

המבצר הוקם בידי צלבנים מאנגליה ומצרפת על שרידיו של מקדש פיניקי שהוקדש לאל מלקרת. הקמת המבצר החלה ביום 11 בנובמבר 1227 והוא הושלם ב-2 במרץ 1228. הוקמו בו מגדל גדול בצידו המערבי של האי ומצודה מרובעת קטנה יתר בצידו המזרחי. ביצורים אלו הוקפו בחומה שצידה הפונה אל היבשה הוא החזק ביותר, ושולבו בה שרידי עמודים רומים שנועדו לחזקה.
בין המבצר ליבשה הוקם גשר אבן ובו ארבע קשתות, אך זה הגיע באותה עת רק עד אמצע המיצר בין האי ליבשה. 40 המטרים הנותרים גושרו על ידי גשר עץ וניתן היה להורסו בקלות ולנתק את האי מהיבשה. הכניסה למבנה מעוטרת בתבליטי אריות.
ב-1253 הקים המלך לואי התשיעי אולם מרכזי במבצר. כאשר המוסלמים כבשו את צידון, הם הרסו את המבצר, והסולטאן הממלוכי ח'ליל בן קלאוון, ששלט במחצית השנייה של המאה ה-13, בנה מסגד בצידו המזרחי של האי. בשנת 1447, בתקופת שלטונו של הסולטאן אלמלכ אלט'אהר סייף א-דין ג'קמק, חודש המבצר. בתחילת המאה ה-17 שיקם פח'ר א-דין השניאת המבצר, אך הוא שב אחרי כן ונזנח.
לקריאה נוספת

מאיר בן דב, "מבצר הים ומבצר היבשה בצידון", קדמוניות י"ט (76-75), (1986), עמ' 119-113
הערות שוליים

↑  Adrian J. Boas, Crusader Archaeology: The material culture of the Latin East, Routledge, 2024 (3nd Edition)  ISBN 9781003279648
המצודה ובתי העיר צידון
סיסרא

וַתִּקַּח יָעֵל אֵשֶׁת-חֶבֶר אֶת-יְתַד הָאֹהֶל וַתָּשֶׂם אֶת-הַמַּקֶּבֶת בְּיָדָהּ, וַתָּבוֹא אֵלָיו בַּלָּאט, וַתִּתְקַע אֶת-הַיָּתֵד בְּרַקָּתוֹ, וַתִּצְנַח בָּאָרֶץ; וְהוּא-נִרְדָּם וַיָּעַף, וַיָּמֹת.

— ספר שופטים, פרק ד', פסוק כ"א
יעל וסיסרא. ציור מעשה ידי ארטמיזיה ג'נטילסקי, שמן על קנבס, משנת 1620 מוצג במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט
יעל מראה לברק את סיסרא המת
סִיסְרָא שימש כשר הצבא של יבין מלך חצור על פי המסופר במקרא. בסיסו המרכזי נמצא בחרושת הגויים. הוא היה שר רכב וצבאו כלל 900 רכב ברזל. הוא לחץ על ישראל עשרים שנה. סיסרא היה שותף במספר מלחמות במערכת ההתנגשויות שבין שבטי ישראל לבין ממלכת חצור. הוא היה המצביא במלחמה שהתנהלה בין ממלכת חצור נגד אחדים משבטי ישראל בהנהגת ברק בן אבינועם ודבורה הנביאה.
מלחמת סיסרא בשבטי ישראל

מרד ישראל בחצור הוא סיפור מקראי אודות מרד ישראלי כנגד שלטון חצור בארץ ישראל, שבמהלכו צבא ישראל שהורכב מלוחמים משבטי זבולון ונפתלי ניהל קרב עם צבאו של יבין מלך חצור שבראשו עמד שר צבאו סיסרא, בהר תבור ובעמק יזרעאל (נחל קישון). הקרב הסתיים בניצחון שבטי ישראל, למרות הנחיתות המספרית והטכנולוגית שלהם ביחס לצבא חצור, שלרשותם עמדו 900 מרכבות של ברזל.
הדבר אירע בעקבות סופת רעמים וגשם שהתחוללה באזור באותה העת, שגרמה למהומה בקרב צבא הכנענים וסוסיו, ולהצפת נחל קישון שהפך למלכודת מוות עבור פרשי הכנענים ורוכבי המרכבות ששקעו בבוץ ונגרפו בשטף המים.
מותו של סיסרא

זירת הקרבות הייתה בעמק יזרעאל. צבא סיסרא הובס. סיסרא העייף נמלט רגלית ומצא מקלט באוהלה של יעל אשת חבר הקיני, בידיעה "כי שלום ליבין מלך חצור ובין בית חבר הקיני".
סיסרא ביקש מי שתייה מיעל, זו השקתה אותו בחלב, המתינה שיירדם ותקעה באמצעות מקבת את יתד האוהל אל תוך רקתו של סיסרא, וכך המיתה אותו. לפי חז"ל, התקיימו יחסי מין בין יעל לבין סיסרא, בתלמוד דרשו את שבעת הפעלים המתארים את התנהגותו של סיסרא לאחר שנכנס אל אוהל יעל כהתנהגות מינית: ”אמר רבי יוחנן שבע בעילות בעל אותו רשע אותו היום שנאמר 'בֵּין רַגְלֶיהָ כָּרַע נָפַל שָׁכָב בֵּין רַגְלֶיהָ כָּרַע נָפָל בַּאֲשֶׁר כָּרַע שָׁם נָפַל שָׁדוּד'”.
מוות סמלי זה דומה למוות של הולופרנס, שר צבא אשור המופיע בספר יהודית. אולם בספר יהודית מתואר שיהודית מפתה את הולופרנס, והלה נשבה בקסמיה. הוא עורך משתה לכבודה, ובמשתה שותה כמות גדולה של יין ונרדם. יהודית עורפת את ראשו ומביאה אותו למחנה ישראל.
סיסרא בשירת דבורה

בשירת דבורה ששרה דבורה הנביאה לאחר הניצחון הישראלי בקרב (שופטים ה'), מוזכרת יעל אשת חבר הקיני לטובה, ואילו אם סיסרא מוזכרת בלעג:
”תְּבֹרַךְ מִנָּשִׁים יָעֵל, אֵשֶׁת חֶבֶר הַקֵּינִי, מִנָּשִׁים בָּאֹהֶל, תְּבֹרָךְ; מַיִם שָׁאַל, חָלָב נָתָנָה - בְּסֵפֶל אַדִּירִים הִקְרִיבָה חֶמְאָה; יָדָהּ לַיָּתֵד תִּשְׁלַחְנָה, וִימִינָהּ לְהַלְמוּת עֲמֵלִים. וְהָלְמָה סִיסְרָא מָחֲקָה רֹאשׁוֹ, וּמָחֲצָה וְחָלְפָה רַקָּתוֹ; בֵּין רַגְלֶיהָ כָּרַע נָפַל שָׁכָב - בֵּין רַגְלֶיהָ, כָּרַע נָפָל. בַּאֲשֶׁר כָּרַע, שָׁם נָפַל שָׁדוּד; בְּעַד הַחַלּוֹן נִשְׁקְפָה וַתְּיַבֵּב אֵם סִיסְרָא, בְּעַד הָאֶשְׁנָב: 'מַדּוּעַ, בֹּשֵׁשׁ רִכְבּוֹ לָבוֹא? מַדּוּעַ אֶחֱרוּ פַּעֲמֵי מַרְכְּבוֹתָיו?; חַכְמוֹת שָׂרוֹתֶיהָ תַּעֲנֶינָּה, אַף-הִיא תָּשִׁיב אֲמָרֶיהָ לָהּ:; 'הֲלֹא יִמְצְאוּ יְחַלְּקוּ שָׁלָל, רַחַם רַחֲמָתַיִם לְרֹאשׁ גֶּבֶר, שְׁלַל צְבָעִים לְסִיסְרָא, שְׁלַל צְבָעִים רִקְמָה, צֶבַע רִקְמָתַיִם, לְצַוְּארֵי שָׁלָל'” (שופטים ה', כ"ד - ל').
בהקשרים נוספים

הניצחון על יבין וסיסרא נזכר כניצחון גדול גם שנים רבות לאחר מכן בספר תהילים, פרק פ"ג, פסוק י'.
השם סיסרא מוזכר גם כשם אביהם של כמה מן הנתינים עולי הגולה עם זרובבל (ספר עזרא, פרק ב', פסוק נ"ג וב-ספר נחמיה, פרק ז', פסוק נ"ה), ללא קשר לשר צבא יבין.
במדרש

בילקוט שמעוני (שופטים ד') מסופר כי ”סיסרא בא עליהם בארבעים אלף ראשי גייסות וכל אחד היה עמו מאה אלף ובן שלשים שנה היה וכבש כל העולם בכחו ולא היה כרך שלא היה מפיל חומה בקולו ואפילו חיה שבשדה כיון שהיה נותן עליה קולו לא הייתה זזה ממקומה. אמרו כשהיה יורד לרחוץ בנחל קישון היה עולה בזקנו כמה מאכל בני אדם דגים. ותשע מאות סוסים במרכבתו ובחזרה לא היה אחד מהם חוזר בשלום” (רמז מג).
בתלמוד בבלי נאמר שמבני בניו של סיסרא למדו תורה בירושלים. הגמרא עצמה אינה מגלה מיהם אותם חכמים שיצאו מסיסרא, אך רב ניסים גאון (על תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ"ז, עמוד ב') כותב שהכוונה לרבי עקיבא.
מקורו של סיסרא

שאלת מקור שמו ומקורו האתני של סיסרא קשורות זו לזו ובנוגע אליהן ישנה מחלוקת עזה בין החוקרים. למרבית הדעות, מקור שמו של סיסרא איננו בשפה שמית.
שמואל ייבין מציע לקשור את שמו של סיסרא לחמישה שמות מורכבים בכנען בימי רעמסס השני ורעמסס השלישי. לשבטים הללו קדם התואר "קאו-סא" (דהיינו כוש) ובהמשך "ק-א-ו-ת(א)-י-ס-רו" שדומה לשם סיסרא.
הצעה נוספת של ייבין היא שמדובר בשם תאופורי שהוא קיצור של "סיסרבעל" הוא "סיסראל". פירושו הוא שסיסר הוא בעל. אין אל כזה בפנתיאון האלים המוכר לנו וייתכן שמדובר באל שמוצאו מאגן הים האגאי היות שהשם מופיע בכתב ליניארי א' המינואי בצורת - יַ-סַאסְ-רֵא  (ja-sas-sa-ra), שם זה מופיע גם בצורה היוונית סיסַרא (ΣΙΣΑΡΑ) וממוזג עם דמותו של זאוס קרתוגנס (שנולד בכרתים).
כיוון אחר של הצעות הגיעה מויליאם אולבריט, אלברכט אלט, מרטין נות ואחרים שקושרים את שמו של סיסרא לגויי הים. חיזוק לגישה זו התקבל כתוצאה מעבודתו של אדם זרטל על הקשר שבין אל-אחוואט, גויי הים, שבט השרדנה וסרדיניה. בירת סרדיניה היא סאסארי ויש עדויות להשתמרות שמות הנובעים משם העיר גם בעת העתיקה.
בתרבות

המשורר חיים גורי כתב שיר על אם סיסרא, על בסיס הפסוקים המופיעים בשירת דבורה.
לִפְנֵי שָׁנִים בְּסוֹף שִׁירַת דְּבוֹרָה,
שָׁמַעְתִּי אֶת דּוּמִיַּת רֶכֶב סִיסְרָא אֲשֶׁר בּוֹשֵׁש לָבוֹא,
מֵבִּיט בְּאִמּוֹ שֶל סִיסְרָא הַנִּשְׁקֶפֶת בַּחַלּוֹן,
אִשָׁה שֶׁפַּס כֶּסֶף בִּשְׂעָרָהּ.
לקריאה נוספת

אדם זרטל, סודו של סיסרא, דביר, 2010, בעיקר בעמ' 226-235
פנינה גלפז-פלר, ויולד - יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, כרמל-ירושלים, 2006. עמ' 171–174.
הערות שוליים

↑  ספר שופטים, פרק ד', פסוק ב'
↑  ספר שופטים, פרק ד', פסוק כ"א
↑  תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף כ"ג, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"ג, עמוד א'; תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י', עמוד ב'.
↑  ספר יהודית פרק יב, באתר ספריא
↑  מקורו במדרש אבא גוריון לאסתר פרק ג
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ו, עמוד ב'. תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד ב'
↑  ש' ייבין, "סיסרא", אנציקלופדיה מקראית, טורים 1033-1034
↑  אדם זרטל, סודו של סיסרא, דביר, 2010, עמ' 233-235
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499243405171  GND: 1128100452  ISNI: 0000 0000 3511 7461  LCCN: n86019967  VIAF: 18695744   WorldCat (עם VIAF): 18695744 
יעל הורגת את סיסרא, ציור מאת גרגוריו לאצאריני
סקאר

| --- | --- |

 הוצאה לאור:  חברת וולט דיסני
 שם סרט:  מלך האריות מלך האריות 2: מלכות סימבה הרקולס משמר האריות - השאגה חוזרת משמר האריות מלך האריות (2019) מופאסה: מלך האריות
 הופעה ראשונה:  ארצות הברית 24 ביוני 1994
 יוצרים:  לינדה וולברטון איירין מצ'י ג'ונתן רוברטס
 גילום הדמות:  ג'רמי איירונס, ג'יימס הוראן, ג'ים קומינגס, צ'ואיטל אג'יופור, קלווין האריסון ג'וניור 
 דיבוב:  ג'רמי איירונס
 דיבוב בשפה העברית:  אלי גורנשטיין (מלך האריות 1 ו-2) שמעון סמיט (משמר האריות, מלך האריות 2019) שגיא נחמקין (מופאסה: מלך האריות - ילד) עידו מוסרי (מופאסה: מלך האריות - מתגבר)
 מידע
 שם אמיתי:  טאקה (לפי "סיפורם של שני אחים")
 כינויים:  רוצח/פושע (על ידי סימבה) מלך/מלכינו/המלך החדש (על ידי שנזי, בנזאי ואד)
 מקום לידה:  צוק התקווה
 גזע:  אריה
 מין:  זכר
 מקצוע:  מלך (ממות מופסה עד מותו שלו)
 מקום מגורים:  צוק התקווה
 מקום פטירה:  צוק התקווה
 סיבת המוות:  מוות בקרב, על ידי צבועים
 דמויות קשורות
 משפחה:  זירה קובו נוקה ויטני מופסה (אח; בחלק מהגרסאות) סימבה (דוד/אחיין; תלוי באיזה גרסה) קיארה קיון זירה (אשתו; בחלק מהגרסאות זירה היא אשתו של סקאר ובחלק מהגרסאות היא בת זוגו של סימבה)
 חברים:  שנזי, בנזאי ואד ג'אפר גסטון המלכה הרעה ליידי טרמיין מליפיסנט קפטן הוק קרואלה דה ויל פיט גופי (לפי משפחת סימפסון)
 אויבים:  מופסה, סימבה, רפיקי, הרקולס, שנזי, בנזאי ואד
 
סקאר (באנגלית: Scar; במקור נקרא טאקה, באנגלית: Taka) הוא דמות בדיונית של אריה, המהווה אנטגוניסט בסרט האייקוני מבית חברת וולט דיסני, "מלך האריות". שמו נגזר מהמילה האנגלית "Scar" (בעברית: צלקת), בשל הצלקת שליד עינו השמאלית. תכונותיו העיקריות הן צביעות, תחבולנות, תאוות כוח, אכזריות ושנינות. סקאר הוא אחיו של מופסה ודודו של סימבה. בסרטי ההמשך הוא מוצג גם כאביהם של ויטני ונוקה, בעלה של זירה, ואביו המאמץ של קובו. הוא היה מיועד להיות יורש הכס של ארץ התקווה, אך תואר זה נשלל ממנו עם הולדת אחיינו סימבה. הדבר הוביל את סקאר להרוג את מופסה אחיו ולגרום לסימבה להסתלק מהממלכה על מנת לעלות לשלטון. הוא נתפס גם כמנהיגם הבלתי-חוקי של הצבועים, להם הבטיח שוויון זכויות ושליטה על ארץ התקווה. עם זאת, בסוף הסרט הראשון בסדרה מאשים סקאר את הצבועים בהרג מופסה, ובזעמם הרב הם אלה שמביאים למותו.
דמותו של סקאר זכתה לשבחים רבים מצד מבקרי הקולנוע, שציינו לטובה גם את דיבובו המקורי של ג'רמי איירונס. אף על פי כן, אופיו האלים של סקאר, הצבעים הכהים שבהם השתמשו האנימטורים לציור דמותו, והפעולות התיאטרליות שביצע, היו נתונות במחלוקת, כשחלק מהצופים תפסו אותן כפשיסטיות. חרף הטענות, סקאר ממשיך להיחשב לאחת מדמויות הנבלים הגדולות ביותר של דיסני. דמותו ניצבת בראש רשימת הנבלים הגדולים בכל הזמנים של "הפינגטון פוסט", ומדורגת בעשירייה הראשונה ברשימות דומות שפרסמו חברות שונות דוגמת Yahoo! סרטים, אורלנדו סנטינל, E! ו-CNN. סקאר אף דורג בין הנבלים הגדולים בתולדות הקולנוע על ידי אנטרטיינמנט ויקלי.
ביוגרפיה בדיונית > פרטים על עברו של סקאר

חלקים מעברו של סקאר נחשפים בסרט "משמר האריות - השאגה חוזרת", סרט הפיילוט לסדרת האנימציה "משמר האריות" מ-2016. סקאר נולד אל תוך משפחת המלוכה של צוק התקווה, אך אינו מיועד לרשת את כס המלוכה, כיוון שאחיו, מופסה, קודם לו בסדר הירושה. לאחר שהשלטון עובר לידי מופסה, מתמנה סקאר, כאח המלך, למנהיג 'משמר האריות', וזוכה לכוח המכונה "שאגת אבותינו".
במהלך משימת סיור בבית הקברות לפילים (מקום מגוריהם של הצבועים בסרט המקורי), שמטרתה לשמור על הסדר והחוק במקום, אריה מצולק בעינו הימנית בשם "של" יוצא מן הצללים ופונה לסקאר. בידיעה על כוח השאגה שלו, משכנעת אותו הדמות המסתורית כי הוא היורש האמיתי לכס המלכות. האריה מתחבב על סקאר והשניים צועדים למקום מבודד, שם מופיעה לפתע קוברה מבין הסלעים, בת בריתו של האריה המסתורי, תוקפת את סקאר ומצלקת אותו בעינו השמאלית. סקאר גוער בשתי הדמויות, ומשתמש בכוחו להורגם. הוא מנסה לקבל הערכה על כך שהרג את האריה הזר, אך אחיו מופסה מזלזל בו ומכנה אותו לראשונה "סקאר". עם הזמן מתגלה כי ארס הקוברה השחית את נשמתו של סקאר והפך אותה לרעה.
בעקבות ההכשה, סקאר מבקש מחבריו למשמר האריות לחתור תחת שלטון מופסה ולהפיל את מלכותו. המשמר מסרב לשתף עמו פעולה, וכתגובה, הוא הורג את שאר השותפים לו באמצעות כוח השאגה. כעונש על השימוש לרעה בכוחו, סקאר מאבד את כוח השאגה, ומושם כאסיר במערה.
ביוגרפיה בדיונית > מלך האריות II

בשל מותו של סקאר בסוף הסרט הראשון, הופעותיו בסרט השני בסדרה מלך האריות 2: מלכות סימבה מוגבלות. עם זאת, לחייו של סקאר יש השפעה רבה על עלילת הסרט, ומבחינה סיפורית תפקידו נשאר חיוני. עם פטירתו של סקאר וחרף זאת, מתגלה כי האריה היה נשוי ואף אב מאמץ לשלושה גורים. אלמנתו, זירה, ממשיכה לשמור לו אמונים ומגדלת את משפחתה בתוך שטחי הפרא, בקרב קהילה של אריות אשר מסרבים להשתייך לארץ התקווה.
מכיוון שלסקאר לא היו גורים משלו, בנה של זירה, קובו, נבחר לשמש כיורש של סקאר. סימבה אוסר על קהילת האריות של סקאר להיכנס לשטח ארץ התקווה ובתגובה זירה מאלצת את קובו להיכנס לשטח בית המלוכה ולרצוח את סימבה. אף על פי כן, קובו מתאהב בבתו של סימבה, קיארה, ובסופו של דבר מפנה עורף לזירה. במהלך הסרט ניתן גם הסבר חלופי, לפיו קובו משתכנע בכך שדרכו של סקאר הייתה פסולה, ומכיר בכך שהיה נתון בתודעה כוזבת.
סקאר עצמו מופיע בסרט במהלך סיוט לילה של סימבה. בסיוט, סימבה רץ במורד הצוק בו נהרג אביו ומנסה לחלץ אותו, אולם סקאר מתערב ומפריע לו. לאחר מכן הוא הופך לקובו וזורק את סימבה מהצוק. הוא מופיע פעם נוספת כהשתקפות במאגר מים, לאחר שקובו מגורש מארץ התקווה.