stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באסה (הרצליה)
הבאסה

הבאסה שכנה בין הכפרים הערבים אג'ליל מדרום לאל-חרם מצפון.
ב-1922 הוזכר המקום על ידי רשויות הבריאות של הצבא הבריטי כאחד ממוקדי המלאריה החמורים ביותר באזור, יחד עם הביצה בצומת גלילות. לאחר כיבוש האזור בקרב צליחת מעברות הירקון בוצעו פעולות חירום להדברת יתושי האנופלס והביצה נוקזה בחלקה. רק עם הקמת הרצליה ופתיחת המנהרה הרומית נעלמה הביצה הקבועה והאדמות הפכו לשדות חקלאיים. בשנות ה-80 ננטשו חלק מהחלקות החקלאיות באזור וחלק קטן מאזור הביצה המקורית הפך לשלולית עונתית אשר מתמלאת בחורף ומתייבשת בקיץ. הניקוז הלקוי באזור גרם לכך שבימים גשומים הוצפו גם הכבישים הסמוכים לשלולית.
פארק הרצליה

בעשור הראשון של המאה ה-21 הפך רוב שטחה של הבאסה לפארק עירוני. חלק משלולית החורף נשמר במצבו זה, כחלק מנוף הפארק.
ראו גם

שלולית חורף
הערות שוליים

↑  1881. The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology. עמוד 134
↑   מדוע איזור השרון מוצף כל שנה בחורף? - הכירו את "האמבטיה של המדינה" | בשביל הסיפור, סרטון בערוץ "תאגיד השידור הציבורי", באתר יוטיוב (אורך: 10:42), 2 בינואר 2022
↑  Medical services; diseases of the war. 1922 עמוד 249
בזית

| בזית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: איות
סוג:: בזית
שם מדעי
 Aviceda ‏סווינסון, 1836

בזית (שם מדעי: Aviceda; מכונה גם נץ-קוקייתי) הוא סוג של עופות ממשפחת הנציים הקרובים לאיה.
עופות אלה נפוצים מאוסטרליה עד אפריקה וחיים בעיקר באזורים טרופיים ולחים. הם נראים כמו איות בעלי ציצה שחורה מאחורי ראשם. נוצותיהם אפורות עם כנפיים כהות, הבטן והחזה משורטטים והראש אפור. המקור קצר ומעוקל והעיניים צהובות. אורכם הממוצע 30-40 ס"מ.
הם חיים בין העצים ביערות וניזונים מחרקים גדולים, צפרדעי עצים, זוחלים שונים ויונקים. הם יורדים לקרקע לעיתים רחוקות.
מינים

בזית אפריקאית      (Aviceda cuculoides)
בזית ג'רדוני                   (Aviceda jerdoni)
בזית שחורה                (Aviceda leuphotes)
בזית מדגסקרית                  (Aviceda madagascariensis)
בזית פסיפית                   (Aviceda subcristata)
אפרים צורף

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1903 רצ'ונז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  16 בפברואר 1990 (בגיל 86) גבעתיים, ישראל 
 שם לידה:  אפרים זלוטניק 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אפרים צורף (זלוטניק) (ט"ו בסיוון תרס"ג, 10 ביוני 1903 – כ"ב בשבט תש"נ, 16 בפברואר 1990) היה סופר ומשורר עברי, שעסק בעיקר בספרות ילדים תנ"כית, יהודית וארץ-ישראלית.
ביוגרפיה

צורף נולד בשם אפרים זלוטניק בעיירה רצ'יונז' שליד פלונסק, פולין הרוסית, בנם של יצחק מרדכי זלוטניק ומרים דרייזל לבית טאוב. אביו היה מורה הוראה ומוהל, ולפרנסתו היה שותף בחנות לכלי עבודה של חותנו, אריה לייב טאוב. צורף קיבל חינוך תורני. בשנת 1919, בגיל 16, עזב את בית הוריו ועבר לבירה ורשה. למד שנה אחת בסמינר למורים בוורשה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ. במשך תקופה עבד בפרדסים ובסלילת כבישים. בשנת 1928 החל את לימודיו בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
מאז סוף שנות ה-20 ועד סוף ימיו, במשך שישים שנה, עסק בכתיבה ספרותית ענפה, רובה לילדים ולנוער. כתיבתו עסקה בעיקר בנושאים תנ"כיים, אגדות ארץ ישראל, תולדות עם ישראל ואישיו. רבים מסיפוריו פורסמו בבמות שונות ובעיתוני ילדים, בעיקר "הצופה לילדים". צורף פרסם ביוגרפיות על אישים בולטים בתולדות עם ישראל בעת החדשה וחיבר ספרי פירושים על כמה מספרי התנ"ך, עם מבואות היסטוריים, ספרותיים וארכאולוגיים. כמו כן עסק בחקר הספרות העברית ופרסם סקירות ומחקרים על יצירתם של ביאליק, עגנון, ש. שלום ועמוס עוז. פרסם כמה ספרי שירה (לאחד מהם צורפה הקדמה מאת דוד בן-גוריון). ערך את ספר היזכור לקהילת עירו רצ'יונז'.
בשנת 1950 נסע לארצות הברית לצורך הכשרה ולימוד על שיטות אורקוליות ללימוד בבתי הספר. מאז עסק לפרנסתו בתחום זה. היה מנהל ומרצה במכון לסרטוני לימוד "בינאור" בגבעתיים והפיק תקליטים פדגוגיים לבתי ספר.
מאז אמצע שנות ה-30 התגורר בגבעתיים, עוד בטרם הוכרזה כעיר. בשנת 1959 זכה בפרס גבעתיים לספרות.
נפטר בשנת 1990 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחתו

צורף היה נשוי ליפה-שיינדל, בת צבי צמח (נפטרה בשנת 1973). בנו עמוס, שהיה מפקד מחלקה בפלמ"ח, נפל במלחמת העצמאות בעין זיתים. בשנת 1954 ערך צורף, תחת שם העט אפרים אבי-עמוס, את הספר "סולם של זוהר: גלעד לעמוס צורף ז"ל גיבור עין זיתים", ובו קורות חייו ומכתביו של בנו בשילוב דברי ספרות ושירה.
בתו, עדנה, נישאה ליהודה קרוננברג, איש עסקים בתחום הדלק.
אחיו של צורף, משה דוד, נספה עם בני משפחתו בשואה.
נכדו עמוס קורן (קרוננברג) נולד ב-1956 ונקרא על שם בנו עמוס צורף ז"ל שנפל במלחמת העצמאות.
ספריו

אפרים אבי-עמוס (עורך), סולם של זוהר: גלעד לעמוס צורף, גבור עין זיתים: (קורות חייו, אגרותיו, דברי שיר והגה), תל אביב: ארגמן, תשי"ד.
גביעי זהב: אגדות לילדים, תל אביב: ניב, תשי"ד.
סוס ורוכבו; ציורים: זיוה שישא, תל אביב: י' שמעוני, תשכ"א 1960. (סיפורים לילדים)
מפתח הפלא: סִפורים לקטנים, תל אביב: י' שמעוני, תש"ך.
אפרים צורף (עורך), גלעד לקהילת רציונז', תל אביב: האירגון של עולי רציונז', תשכ"ה.
גן עדן: ועוד ספורים תנכיים לקטני-קטנים, גבעתיים: בינאור בשתוף עם בית הספר להורים, תשכ"ח. (ספרון)
בין הר לנחל: מסע הרפתקאות בישראל תש"י, גבעתיים: בינאור, תשל"ג.
אשלים ברוח, גבעתיים: בינאור, תשל"ד. (סיפורים)
לא מזה: דיאלוגים, גבעתיים: בינאור, תשל"ו 1975.
באהליך: פרקי אהבה; ציורים: גד אולמן, גבעתיים: בינאור, תשל"ז. ("המחבר פותח בדברי עיון על מחשבת ישראל וחותם במקאמות וסיפורים חסידיים ובמסות ביאוגרפיות על הבעש"ט והר"ן המשורר")
מכוכב אל כוכב: סיפורים בדיוניים, ערד: בינאור, תשמ"ד 1983.
גביעי זהב: שלש מאות סיפורי חסידים; שיכתב, ההדיר והקדים מבוא: אפרים צורף, ירושלים: צור-אות, תשמ"ו 1985.
מנורת ישראל במקורות ובעתיקות; דברי פתיחה: אברהם נגב; אחרית דבר: משה חלמיש, ירושלים: צור-אות, תשמ"ח.
ספריו > מקרא

נביאים אחרונים: בצירוף מבואות, מוספים, שעורי עיון ועבודה; מפורשים בידי ד[ב] פלאטו וא' צורף, 3 כרכים:
תרי עשר, עמוס, תל אביב: אחיעבר, תרצ"ו.
ירמיהו, תל אביב: יבנה, תרצ"ז.
יחזקאל, תל אביב: יבנה, תרצ"ח. (הספר זכה בפרס מחלקת החינוך של הוועד הלאומי, תרצ"ט)
יהושע: בצירוף מבוא, מוספים, מפות ותמונות ארכיולוגיות; מפורש בידי אפרים צורף; שמות המקומות נתפרשו לפי הוראותיו של ש' קליין, תל אביב: יזרעאל, תש"א.
התִּשבי: סִפור על אליהו הנביא, תל אביב: ניב, תשי"ח 1957.
שיח במקרא, גבעתיים: בינאור, תשכ"ה. (2 כרכים; הסדרה יצאה לאור בהשתתפות החוג לפרשת השבוע בגבעתיים)
שיח במקרא ובאמנות העתיקה, גבעתיים: בינאור; בשתוף עם החוגים הדתיים במפא"י והעובד הדתי, תשכ"ז.
נר דולק בענן: סיפור על מרד בר כוכבא, גבעתיים: בינאור, תשכ"ט. (מהדורה ב: תל אביב: דון, 1970)
רות המואביה: מסות; ציורים: פיני; מבוא: שמואל ספראי, גבעתיים: בינאור, תשל"ה.
בת אביחיל: מסות מאוירות, גבעתיים: בינאור, תשל"ו 1975.
יוסף משנה למלך מצרים ; עדכון ארכאולוגי: אליעזר אורן, 3 כרכים, ירושלים: בינאור; צור-אות, תש"ם–תשמ"ב:
כרך א: מבואות לסיפורי האבות ויוסף, תש"מ.
כרך ב: II: יוסף בכנען ובמצרים, תש"מ.
כרך ג: III: פרקי אגיפטולוגיה, תשמ"ב.
ספריו > ביוגרפיות

חיי ביאליק; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, תש"ב.
חיי שאול טשרניחובסקי; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, 1945.
חיי הרב קוק, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ ישראלית בסיוע מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי העולמי, תש"ח. (מהדורה ב: תש"ח 1947; מהדורה ג מתוקנת, הותקנה מחדש והובאה לדפוס בידי צבי הרכבי, ירושלים: הוצאת-הספרים הארץ-ישראלית על ידי הוצאת ספרים מ' ניומן, תשכ"א)
רועי ישראל: פרשת חייהם של גִבורי ישראל, תל אביב: ניב, תשט"ז.
אנשי מופת, תל אביב: ניב, תשט"ז.
אגדת הכִּנור: שירת חייו של ח"נ ביאליק בסִפור, בצירוף תמונות, גבעתיים: בינאור, 1956.
ש"י עגנון: האיש ויצירתו, תל אביב: ניב, תשי"ח 1957. (זכה בפרס גבעתיים לספרות, 1959)
חוזה מדינת ישראל, תל אביב: יסוד, תשי"ח. (על הרצל)
הבעל שם טוב: הבעש"ט; ציורים: אלכסנדר בוגן, תל אביב: יסוד, 1960.
ספריו > אגדות ארץ ישראל

אגדות הגליל; בצירוף חמשים עִטורים מאת א[ביגדור] לואיזאדה, תל אביב: בינאור, תשי"ד. (הדפסה נוספת: תל אביב: א’ זלקוביץ, תשכ"ב 1962)
אגדות ירושלים; בצירוף עִטורים מאת א' לואיזאדה, גבעתיים: בינאור, תשט"ו.
אגדת מצדה: ועוד אגדות וספורים, תל אביב: יסוד, 1960.
אגדת אילת: ועוד אגדות וספורים, תל אביב: יסוד, 1960.
אגדות הכרמל והירדן; ציורים: א[ריה] מוסקוביץ, תל אביב: א' זלקוביץ, תשכ"ד.
ספריו > שירה

בצל כנפיך: שירים ומקאמות; ציורים: גד אולמן, גבעתיים: בינאור, תשל"ב.
שלושה נפלאו: מיניאטורות הגותיות ושירים; בצירוף 44 העתקי חיתוכי עץ משל סם הרציגר, ערד: בינאור, תשמ"ג 1982.
שירי ערב ובֹקר, ערד: בינאור, תשמ"ה 1985.
ספריו > מחקר ספרות

בשולי סיפורת ושירה: מסות על ש"י עגנון, ח"נ ביאליק וש' שלום, גבעתיים: בינאור, תשל"א 1970. (מהדורה חדשה עממית: תשל"ה)
נוף האדם בסיפורי עמוס עוז, ירושלים: צור-אות, תשמ"ט.
הערות שוליים

↑  "זלוטניק" בפולנית פירושו צורף.
↑  פרס גבעתיים לספרות לסופר אפרים צורף, דבר, 11 בינואר 1959.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298289205171  GND: 103213600  ISNI: 0000 0000 7854 341X  LCCN: n83303991  NTA: 202587592  SUDOC: 236034073  VIAF: 90771132   WorldCat (עם VIAF): 90771132
בלן רואדה

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1965 (בת 59) מדריד, ספרד 
 שם לידה:  María Belén Rueda García-Porrero 
 מדינה:  ספרד ספרד
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 בן או בת זוג:  דניאל אסיחה 
 פרסים והוקרה:  פרס נימפת הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה (2015)  Barcelona Film Award for Best Actress (2007)  פרס גויה לשחקנית חדשה (2005)  Sitges Grand Honorary Award (2021) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בלן רואדה (בספרדית: María Belén Rueda García-Porrero; נולדה ב-16 במרץ 1965) היא שחקנית ספרדייה. על משחקה היא זכתה במספר פרסים לרבות פרס גויה.
ביוגרפיה

בלן רואדה נולדה במדריד. לאחר מספר שנים משפחתה עזבה את העיר ועברה לעיירה באליקנטה. בגיל 18 החלה רואדה לימודי ארכיטקטורה באוניברסיטת מדריד, אך לא סיימה אותם. היא התחתנה לראשונה בשנת 1985 והתגרשה לאחר שנתיים.
לאחר הגירושים החלה רואדה לעבוד בטלוויזיה בתפקידים שונים ובמקביל החלה לשחק. בשנת 1997 היא קיבלה לראשונה תפקיד משמעותי בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2004 שיחקה בסרטו של אלחנדרו אמנבר "הים שבפנים"; ועבור תפקידה בסרט היא זכתה בפרס גויה לשחקנית החדשה הטובה ביותר. בשנת 2007 הייתה מועמדת לפרס גויה לשחקנית טובה ביותר על תפקידה בסרט האימה El orfanato (בית היתומים). תפקיד זה זיכה אותה גם במועמדות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר. היא הייתה מועמדת שוב לפרס גויה לשחקנית הראשית הטובה ביותר בשנת 2010, על תפקידה במותחן האימה Los ojos de Julia (העיניים של חוליה).
בשנת 2013 כיכבה רואדה בסרט הארגנטינאי "הקומה השביעית". בשנת 2015 היא זכתה בפרס השחקנית הקומית הטובה ביותר של פסטיבל הטלוויזיה במונטה קרלו על תפקידה בסדרה "B&b, de boca en boca".
בשנת 2017 היא שיחקה בסרט "אורביטר 9", ובשנת 2018 שיחקה בסרטים "מיראז'" ו"המחברת של שרה", ובסרט האימה הארגנטינאי "No dormirás" (לא תישני). בשנת 2019 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "שתיקתה של העיר הלבנה".
בשנת 2023 כיכבה בסרט האימה "התופעות"
בלן (מקצוע)

בַּלָּן (גם אולייר) הוא עובד בית מרחץ. תפקידו לדאוג לניקיון בית המרחץ, להסקת התנורים המחממים את המים ולעיתים גם לטפל במתרחצים (כגון הצלפה בענפי עץ הערבה, המקובלת אף כיום כטיפול להמרצת מחזור הדם בבתי מרחץ ציבוריים בטורקיה).
הודות להתפתחות תשתית הולכת המים המודרנית, זמינות השימוש בחשמל ובגז לצורך חימום המים ובשל הבדלי תרבויות, בתי מרחץ ציבוריים אינם חזון נפרץ בתרבות המודרנית, ובתרבות המערבית בפרט. לכן גם משרת הבלן איננה נפוצה כיום במדינות רבות.
ביהדות, הבלנית עובדת במקווה ומסייעת לטובלות בו.
אטימולוגיה

המילה מופיעה לראשונה בלשון חז"ל. מקורה ביוונית, βαλανεύς, במשמעות זו.
המונח "בלן" (שם עצם, זכר) הוא במשקל קַטָּל, המשמש בעיקר למונחים המתארים בעלי מקצוע, כגון "שען", "נגר" ו"נהג".
הערות שוליים

↑  לדוגמה: מסכת שבת דף מ' ע"א
↑  ויקימילון
ערך זה הוא קצרמרבנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוניה

| --- | --- |
מראה מהאוויר של העיר בוניה
מראה מהאוויר של העיר בוניה
 מדינה / טריטוריה:  הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
 מחוז:  איטורי
 חבל ארץ:  יער הגשם איטורי
 שפה רשמית:  צרפתית, סוואהילי, לינגלה וקיקונגו
 תאריך ייסוד:  1946 
 שטח:  57.6 קמ"ר
 גובה:  1,277 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  486,000 (2015)
  ‑ צפיפות:  9,200 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  1°34′00″N 30°15′00″E﻿ / ﻿1.5666666666667°N 30.25°E﻿ / 1.5666666666667; 30.25 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מוגדלת) קינשאסה לובומבאשי מבוג'י-מאיי קיסנגני בוקאבו טשיקאפה קיקוויט מבנדאקה אנגולה זמביה טנזניה בורונדי רואנדה אוגנדה דרום סודאן הרפובליקה המרכז-אפריקאית קונגו האוק. האטל. בוניה(למפת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו רגילה) קינשאסה לובומבאשי מבוג'י-מאיי קיסנגני בוקאבו טשיקאפה קיקוויט מבנדאקה אנגולה זמביה טנזניה בורונדי רואנדה אוגנדה דרום סודאן הרפובליקה המרכז-אפריקאית קונגו האוק. האטל. בוניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוניה (באנגלית: Bunia) היא עיר הבירה של מחוז איטורי (אנ') Ituri ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC).
העיר שוכנת על רמה בגובה של 1,275 מטרים במרחק של 30 קילומטרים מערבית לאגם אלברט הנמצא לאורך השבר הסורי-אפריקני, וכ־25 קילומטרים ממזרח ליער הגשם איטורי.
העיר נמצאת במרכז אזור הסכסוך באיטורי בין השבטים לנדו (אנ') ולחמה (אנ'). במלחמת קונגו השנייה העיר והמחוז היו זירת לחימה רבת הרוגים והתנגשויות בין מיליציות לכוחות הסדירים של אוגנדה. כתוצאה מכך, הוקם בעיר אחד הבסיסים הגדולים של הכוחות לשמירת השלום של או"ם (אנ') באפריקה, ומפקדתו בצפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מקורות הטבע של האזור כוללים מכרות זהב עליהם נלחמו המיליציות והכוחות הזרים.
תחבורה

כבישי העפר הראשיים מחברים את צפון-מזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עם קיסנגני ממערב, Butembo (אנ') וגומה (אנ') מדרומה. בעונת הגשמים תכופים, דרכי העפר כמעט בלתי עבירות בגלל הבוץ המציף אותם.
בוניה נמצאת 40 קילומטרים מגבול עם אוגנדה העובר לאורך אמצע אגם אלברט. אין דרכי עפר ואו כבישים החוצים את השבר הסורי אפריקאי לעיירות שבאוגנדה הקרובות טורו ופורט פורטל (אנ'). מאידך כביש העפר היוצא מבוניה לכיוון צפונה-מזרח מגיע לערים ארואה (אנ') וגולו שמצפון לאגם אלברט הנמצאות באוגנדה. לפני שהמלחמה הפכה את הנתיב לבלתי עביר, הוא היה דרך המסחר העיקרית בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאוגנדה, כמו גם בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לג'ובה בדרום סודאן. באותה תקופה בוניה הייתה עיר מסחר חשובה, לסחר חוצה גבולות כמו גם לסחר פנימי.
התוואי של הכביש המהיר, הרב לאומי, מספר 8, החוצה את אפריקה ממזרח למערב כביש לגוס-מומבסה (אנ') עתיד לעבור דרומית לבוניה. הקטע המזרחי של הכביש כבר נסלל ממובסה שבקניה וחוצה את אוגנדה עד לאגם אלברט. ממערב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הכביש כבר סלול מהריפובליקה המרכז אפריקנית ועד לאגוס בירת ניגריה לשעבר. כשהכביש ייסלל מדרום לבוניה תתחזק עוד יותר החשיבות של העיר כמרכז מסחרי.
בוניה מקושרת לנמל הקטן קאסניי Kasenyi שעל אגם אלברט בדרך עפר באורך של כ־60 קילומטרים דרך בוגורו. הדרך עוברת במסלול תלול ומסוכן היורד מגובה של 600 מטרים בצד המערבי של השבר הסורי אפריקאי. בנמל קאסניי יש מזח באורך 155 מטרים שממנו מתקיימת התחבורה בסירות לנמל מהגי - Mahagi-Port הנמצא בקצה הצפון מערבי של האגם ובצד של אוגנדה עם Butiaba (אנ') ו- Pakwach (אנ') על הנילוס הלבן ( הנודע בשם נילוס האלברט ).
בהתחשב במצב הגרוע של הכבישים ובמחסור התחבורתי הכולל, יש חשיבות ראשונה במעלה לשדה התעופה של בוניה.
שונות

ההר הויו Mount Hoyo נמצא במרחק 35 קילומטרים דרומית מערבית לבוניה. הנהר שרי זורם בפאתי צפון מערב העיר. הנהר Ituri (אנ') זורם במרחק 35 קילומטרים מערבית לבוניה. מפגש הנהרות שרי ואיתורי נמצא במרחק של כ־45 קילומטרים דרומית-דרום-מערבית לבוניה.
אף על פי שבוניה נמצא כ־170 קילומטרים מצפון לקו המשווה, היא הוצגה כעיר הנמצאת על קו המשווה בתיעוד Equator (TV series) - המסע לאורך קו המשווה (אנ') של הטלוויזיה של ה-BBC שנערך בשנת 2006, מכיוון שזה היה אחד המקומות הבודדים ליד קו המשווה במזרח הרפובליקה הדמוקרטית שבה ניתן היה להבטיח את בטיחות צוות הטלוויזיה, בנוכחותם של הכוחות השלום של האו"ם.
אוכלוסייה

בין השנים 2005–2008, אוכלוסיית בוניה כמעט שולשה. הסיבות העיקריות לצמיחה זו יהיו:
חזרתם של אלה שברחו מהמלחמה.
האיזון הטבעי החיובי (לידות).
הגעת אוכלוסייה חדשה.
אוכלוסייה > התפלגות האוכלוסייה

| השנה | מספר התושבים |
| --- | --- |
2004: 95,770
2005: 113,294
2006: 225,922
2007: 270,886
2008: 337,744
2012: 366,126
2015: 486,000
בשנת 2015 חיו בעיר ובמחנות הפליטים הסמוכים לעיר 900,666 נפש.
השכלה גבוהה

בבוניה ישנן מספר אוניברסיטאות, הגדולה ביותר היא אוניברסיטת בוניה (UNIBU) ואחריה האוניברסיטה הפרטית שלום דה בוניה (USB) המציעה את הספרייה הגדולה ביותר בבוניה (כ־40,000 כרכים) וקטלוג מקוון .
אקלים

בבוניה האקלים מאופיין כאקלים יערות גשם טרופי ( Köppen Af ) חם, לח ורטוב מאוד, השורר כל השנה. אף על פי שהגשמים מצטמצמים באופן משמעותי בין דצמבר לפברואר, לממוצע גשמים שמעל ל־130 מילימטרים של גשם. בשאר ימות השנה, הגשמים כבדים מאוד עד כדי 230 מילמטרים לחודש במשך תשעה חודשים בשנה.
| אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> ינואר.29.4.16.1.139.7 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> פברואר.28.9.16.7.172.7 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> מרץ.28.9.16.7.238.8 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> אפריל.28.3.17.2.269.3 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> מאי.27.2.17.2.317.5 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> יוני.26.1.15.6.266.7 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> יולי.25.6.15.6.309.9 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> אוגוסט.26.1.15.393.7 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> ספטמבר.27.2.15.243.8 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> אוקטובר.27.2.15.6.274.3 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> נובמבר.27.2.15.304.8 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> דצמבר.28.3.15.6.165.1 | אקלים בבוניה   Bunia   בממוצע בין השנים 1971 לבין 1994> שנה.27.5.15.9.3,096 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: על פי האתר globalbioclimatics.org
ראו גם

קינשאסה
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
הערות שוליים

↑  על פי אתר populationstat.com
↑  לפי אתר world-gazetteer.com
↑  לפי אתר caid.cd
↑  Google Earth —measurements and directions checked.
↑  על פי אתר CAID
↑  מספר התושבים מתייחס לתושבים החיים בתחום העירוני בלבד. ולא במחנות הפליטים הסמוכים לעיר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4314490-1 
בוניה מהאוויר.
בית הקברות של בורנשטדט

בית הקברות של בורנשטדט (בגרמנית: Bornstedter Friedhof) שוכן ברובע בורנשטדט בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה, והוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. בית הקברות ממוקם ממש מול אחוזת הכתר בורנשטדט סמוך לארמון האורנז'רי. לא רק תושבי בורנשטדט קבורים בו, אלא גם אישים אחרים רבים. תאודור פונטנה כתב: ”מה שמת בסנסוסי - נקבר גם בבורנשטדט”.
פסל הברונזה שיצר ולטר א. למקה
הכנסייה של בורנשטדט
היסטוריה

חצר הכנסייה של הכפר בורנשטדט, ששולב בפוטסדאם בשנת 1935, הייתה מקום המנוחה האחרון של הבורגנות והאצולה מאז המאה ה-18. בית הקברות כשלעצמו הוקם בשנת 1599. במשך מאות שנים הוא הורחב בהתמדה. עד להקמת משרד כומר נפרד בשנת 1860, דאגו הכמרים של כנסיית הקהילה בעיר פוטסדאם, משנת 1721 כנסיית זנקט ניקולאי (אנ') ומ-1848 כנסיית השלום בסנסוסי, לכפר ולבית הקברות. פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג רכש את אחוזת בורנשטדט בשנת 1664. באותה תקופה היא הייתה שייכת לפוטסדאם. בתקופה שבין 1734 ל-1826 היא הייתה עצמאית. משימתה העיקרית הייתה לטפל בבית היתומים הצבאי הגדול (גר') בפוטסדאם. בשנת 1864 היא הועמדה לרשות נסיך הכתר פרידריך וילהלם. תכנון מחדש של חצר הכנסייה החל משנת 1867. תאודור פונטנה ביקר בבית הקברות בשנת 1869 ומצא את הניצול המסורתי של הפירות והדשא על ידי שמש הכנסייה. שימוש זה הסתיים רק כעבור עשר שנים. המצב הנוכחי של הכנסייה נובע מהעיצוב מחדש בשנים 1911 ו-1912. חלק 1 של בית הקברות, מחולק לחמישה חלקים ובית הקברות זלו. בחלק השני של בית העלמין יש גם אולם אבל. הוא הוקם על ידי ריינהולד פרזיוס בסביבות 1900. הודות למימון של קרן מטעם ארגון התרבות העולמי של אונסק"ו, שופץ אולם האבל בשנת 2010 כדי להפוך אותו למתאים למונומנטים היסטוריים. הרחבה חדשה נבנתה גם לאחר שזו שנבנתה בשנות השבעים על אדמה גרועה החלה להחליק.
התנאים הבלתי מספקים בפוטסדאם להקמת בתי קברות משפחתיים, גרמו לאצולה ולבורגנות להקים בתי קבורה בכפרי הסביבה, במיוחד בבורנשטדט. בתי וקפלות קבורה אלה, כמו גם הקברים בכנסייה עצמה, אבדו כאשר כנסיית הכפר והבניינים החדשים נהרסו ב־1805 וב-1856. הרחבה לכנסייה ב-1881–82 הפכה את חלקו המזרחי של בית הקברות לקטן יותר.
חלקים גדולים מצפון פוטסדאם, כמו גם הארמונות והגנים של סנסוסי, נבנו ברובע בורנשטדט. מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 התפתח בית הקברות של בורנשטדט כמקום הקבורה המועדף על הגננים של חצר המלכות, פקידים של חצר המלכות ונכבדים אחרים מתקופת המלוכה. ב-1905 נבנו חמישה חלקים מבית העלמין, אשר עדיין נפרדים זה מזה בבירור. אזור מיוחד הוא בית הקברות של גנני חצר המלכות ממשפת זלו. הוא נקנה על ידי לודוויג הרמן זלו (Ludwig Hermann Sello) בשנת 1844 ונועד לקבורת בני משפחה וחברים.
קברים

חלק מבית הקברות הוא בית הקברות של הקרן המשפחתית של גנן החצר המלכותית הרמן זלו. בית קברות משפחתי זה מאחד, כפי שמתאר תאודור פונטנה בספרו "נדודים על פני מארק ברנדנבורג", "גנני חצר בגדודים" (Hofgärtner in Bataillonen) ממשפחות הגננים זלו וניטנר (Nietner). בחלקו הפרטי של בית הקברות של בורנשטדט (בתי קברות משפחתיים) ניתן למצוא את קבריהם של אדריכל הנוף הידוע פטר יוזף לנה והאדריכלים פרידריך לודוויג פרסיוס וריינהולד פרזיוס (Reinhold Persius) וכן פרדיננד פון ארנים. מעל 500 אישים ידועים נחים בחמישה חלקים של בית הקברות של בורנשטדט, ובהם לודוויג פון רויטר ואריך פון פאלקנהיין.
אנדרטה מנציחה את גנרל-מיור הנינג פון טרסקו, שהיה פעיל במשך שנים רבות במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, ומראשי קשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר, שהתאבד לאחר כישלון הקשר. טרסקו היה קשור קשר הדוק לפוטסדאם דרך חברותו לשעבר בגדוד המשמר הראשון או בגדוד החי"ר ה-9, ואשתו אריקה, בתו של מפקד הצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין, הקבורה בבורנשטדט.
כנסיית בורנשטדט

הכנסייה ממוקמת ישירות על רחוב ריבקשטראסה (Ribbeckstrasse) ויש לה מגדל פעמונים עצמאי בגובה 34 מטר. האכסדרה שבחזית נבנתה בשנים 1842–43 בסגנון אדריכלי איטלקי על פי עיצובים של לודוויג פרזיוס. עם זאת, "הכנסייה הראשונה של בורנשטדט" הייתה קיימת כבר לפני 1795. בשנת 1805 הוקמה "הכנסייה השנייה של בורנשטדט". פרידריך אוגוסט שטילר הופקד על תכנון ויישום נוסף בשנים 1854–55. בשנים 1881–82 קיבלה כנסיית בורנשטדט את הצורה שיש לה עד היום לאחר השיפוצים שביצע ריינהולד פרזיוס. בכנסייה ישנם פריטי ציוד יוצאי דופן כמו לוח הקבר של ההיסטוריון יאקוב פאול פון גונדלינג (אנ').
בסימטת אייכנאלה (Eichenallee), הגבול הצפוני של בית הקברות, נמצאת חורשת גיבורים (Heldenhain) קטנה עבור ההרוגים ממלחמת העולם הראשונה. האנס קולה (Hans Kölle) תכנן את החורשה הפשוטה בשנים 1935–36 מטעם הנס פרידריכס (Hans Friedrichs), ראש העיר של פוטסדאם. במתחם הזיכרון נמצא פסל ברונזה מימין לכניסה, שנוצר בשנת 1937 על ידי ולטר למקה (אנ').
לקריאה נוספת

Julius Haeckel: Geschichte der Potsdamer Friedhöfe. Mitteilung des Vereins für die Geschichte Potsdams, 1937
Karlheinz Deisenroth: Märkische Grablege im höfischen Glanze. Der Bornstedter Friedhof zu Potsdam. 2. Auflage. trafo-Verlag, Berlin 2003
בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים

| --- | --- |

כותל הזיכרון לנופלים מכוחות האו"ם במלחמת קוריאה, הניצב בבית הקברות
 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  6 באפריל 1951 
 מספר קבורים:  2,300 
 www.unmck.or.kr/intro/
 קואורדינטות:  35°07′42″N 129°05′46″E﻿ / ﻿35.12845°N 129.09623°E﻿ / 35.12845; 129.09623
  (למפת קוריאה הדרומית מוגדלת) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים(למפת קוריאה הדרומית רגילה) סיאול פוסאן אינצ'ון דאיגו טג'אן קוואנגג'ו אולסן סוואן צ'נגוון צ'ג'ו קוריאה הצפונית יפן ים יפן הים הצהוב  מצר קוריאה בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים
 
מראה חלקי של בית הקברות, 2008
בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים (באנגלית: United Nations Memorial Cemetery) הוא בית קברות צבאי השוכן בעיר פוסאן שבקוריאה הדרומית. נקברו בו חיילי אחת עשרה אומות, שנהרגו במלחמת קוריאה. הם שירתו במסגרת כוחות פיקוד האו"ם, אשר לחם במלחמה זו לצד קוריאה הדרומית. כיום קבורים באתר 2,300 חללים.
תולדות בית הקברות

בית הקברות נפתח ב-11 ביולי 1950, כאחד מבתי הקברות שהוקמו על ידי כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, ונחנך רשמית על ידי גנרל מת'יו רידג'וויי ב-6 באפריל 1951. הוא הורחב לשטח של 282 דונם והובאו אליו לקבורה חללים של צבאות כוחות האו"ם השונים. עד 1954 נקברו באתר כ-11,000 חללים מצבאות 21 מדינות, מהם כ-4,200 שהועברו מקוריאה הצפונית לאחר הפסקת האש במלחמה ב-1953. בתקופה זו הופעל בית הקברות על ידי צבא ארצות הברית. כיום שטחו הוא 145 דונם.
האתר הוכר כבית קברות של כוחות האו"ם ב-15 בדצמבר 1955, בעקבות החלטת העצרת הכללית של האו"ם מס' 977. מאז ועד 1973 תיקצב האו"ם את החזקת האתר, וזאת כנגד התנגדות מצד מדינות בגוש הסינו-סובייטי. ב-1973 הועבר ניהול האתר לידי נציבות בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים, גוף אשר בו מכהנים נציגים של 11 האומות שחייליהן קבורים בבית הקברות.
בית הקברות מוכר כאתר מורשת תרבותי של קוריאה. בשנת 2011 תיאר המזכיר הכללי של האו"ם באן קי-מון את האתר כבית הקברות היחיד בעולם של האו"ם.