stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב קולר
ביוגרפיה

קולר נולד בתל אביב, בנו של המחנך ד"ר אלכסנדר קולר. בגיל 16 סיים את לימודיו בגימנסיה והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. אולם, הוא הפסיק את לימודיו והתנדב לחיל האוויר הבריטי, ושירת ביחידת חיפוש והצלה במצרים במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך שירותו סייע להבריח נשק וציוד לארגון "ההגנה".
לאחר המלחמה שב קולר לאוניברסיטה העברית. הוא קיבל ממנה תואר שני ב-1951, ותואר דוקטור בביולוגיה בשנת 1954 על עבודה שנושאה "מנגנוני הכוונת נביטה בזרעי מדבר", בהדרכת פרופ' מיכאל אבן-ארי. קולר המשיך לעבוד כעמית מחקר עם אבן-ארי גם לאחר קבלת התואר, והשתתף איתו בניהול מחלקת הפיזיולוגיה של צמחי המדבר שעסקה בחקר צמחי הנגב בחווה ליד שבטה. קולר חקר את השיטות החקלאיות של הנבטים ואת הדרכים שבהן הם הצליחו לקיים חקלאות באזורים צחיחים. בשנים 1957–1959 היה עמית מחקר במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) שבפסדינה, עם מלגות מטעם קרנות רוקפלר ואירהרט.
קולר השתתף עם פרופ' אלכסנדרה פוליאקוב-מייבר ואברהם מקס מאיר בכתיבת הספר "פיזיולוגיה של הצמח" (תל אביב: עם עובד ודביר, תש"ך 1959). בשנת 1960 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית. בשנות ה-50 חקר קולר את צמחי המדבר וקיבל לצורך כך מענק לחקירת הנביטה בצמחי המדבר. בעקבות מחקריו השתתף במשלחת מחקר שיצאה לוונצואלה למשך שישה שבועות בהזמנת ממשלת ונצואלה. בשנת 1961 קיבל מענק ממשרד החקלאות של ארצות הברית לצורך מחקר על דגני מרעה רב־שנתיים. בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1970 הקים את המחלקה לבוטניקה חקלאית בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה ברחובות, שהתמקדה בחקר הליכים התפתחותיים של הצמח. במשך יותר מ־25 שנה חקר קולר את תנועת הצמחים ובמיוחד את התנועה של צמחים בתגובה לאור. בשנותיו האחרונות כתב ספר שנועד לסכם את הידוע על תנועות של צמחים עבור הקהל הרחב, אולם הוא לא הספיק להוציאו לאור, ובתו דפנה דאגה להוצאתו לאור.
בשנת 2002 יצא בהוצאת שוקן ספרו "מדריך אנציקלופדי למדעי הצמח".
דב קולר נפטר בשנת 2007.
בתו, דפנה קולר, היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
פרסומיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  Charles F. Hutchinson, Stefanie M. Herrmann, The Future of Arid Lands--revisited, Springer, 2008, page 189
↑  דב זרקו, דני כהן - בן קבוצה, דוקטור למדעים, דבר, 30 במרץ 1961.
↑  מעבדה ניידת, מעריב, 13 בספטמבר 1960.
↑  העלאות באוניברסיטה העברית, דבר, 21 בדצמבר 1960.
↑  לצאת מן הבוץ, מעריב, 20 בדצמבר 1961.
↑  מיניסטריון החקלאות, דבר, 18 בדצמבר 1961.
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, דבר, 16 במרץ 1969.
↑  מחלקה לבוטניקה בפאקולטה לחקלאות, מעריב, 13 באוקטובר 1970.
↑  הספרייה הגדולה ביותר במזה"ת נמצאת בקמפוס בגבעת רם, מעריב, 9 בנובמבר 1970.
↑  The Restless Plant, Harvard University Press, 2011, page ix.
↑  מדריך אנציקלופדי למדעי הצמח, הוצאת שוקן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263905605171  BnF: cb166530045 (data)  GND: 143261258  ISNI: 0000 0003 8162 5135  LCCN: n2010023232  NTA: 332356361  SUDOC: 156845539  VIAF: 262306642   WorldCat (עם VIAF): 262306642
דניאל אהביאל

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1963 (בן 61) לונדון, אנגליה
 שם לידה:  דניאל אהביאל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 סוגה:  אירית, מוזיקה צוענית, מוזיקה חסידית
 כלי נגינה:  כינור, פסנתר, כלי הקשה
 חברת תקליטים:  אף. די. די. פרודקשיין בע"מ
 https://danielahavielmusic.com
 
דניאל אהביאל (נולד ב-6 באוגוסט 1963, ט"ז באב תשכ"ג) הוא כנר ישראלי.
קורות חיים

אהביאל נולד וגדל בלונדון, במשפחה חילונית. אביו יליד פולין ואמו ילידת אנגליה שהייתה חברת מועצה פעילה בעיריית לונדון.
קורות חיים > לימודי מוזיקה

בגיל 8 החל ללמוד נגינה בכינור בבית ספר למוזיקה. בבית ספר זה למד גם מקהלה, תזמורת קאמרית, תזמורת נוער, פסנתר וכלי הקשה. בגיל 12 עבר לבית ספר אחר למוזיקה שם התמקד גם בלימודי פסנתר. בגיל 18 למד תואר ראשון באוניברסיטת יורק שבבריטניה והתמחה גם במוזיקה אתנית, מוזיקה אלקטרונית ואלתור. לאחר סיום הלימודים ניגן עם להקות במשך כשלוש שנים, ואף עסק בנגינה כהכנסה צדדית.
בעקבות קריאה בספרי סיפורים על רבי נחמן מברסלב והבעל שם טוב החל להתקרב ליהדות ועבר להתגורר בסמוך לשכונת גולדרס גרין בלונדון על מנת להתקרב ליהודים חרדים.
ב-1987 הגיע לישראל לשלושה חודשים. התגורר ביישוב בצפון והושפע מחברים שהיו בתהליך של חזרה בתשובה - ובעקבות כך התחזק גם דניאל. בשנת 1988 התחתן, עלה לארץ ועבר לגור במצפה רמון שם לימד מוזיקה בבית ספר לאמנויות. לאחר ארבע שנים עברו הזוג להתגורר במבשרת ציון.
קורות חיים > חזרה בתשובה והתקרבות לחסידות ברסלב

בני הזוג התקרבו לברסלב ובשנת 1995 החל יחד עם אשתו סיגל תהליך של חזרה בתשובה ורבם היה הרב דניאל סטבסקי. ב-2001 הפך לחסיד ברסלב, ועבר להתגורר בקריית יערים הוא אב לשניים, וסב לשישה נכדים.
התפרסם כנגן כליזמר בסגנונות מוזיקה חסידית, מוזיקה אירית ומוזיקה צוענית. ניגן במשך שלוש שנים עם הזמר חיים דוד סרצ'יק. ניגן עם הגיטריסט מנחם הרמן, ועם להקת החתונות 'לכתחילה'.
במהלך השנים הופיע דניאל בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, בין השאר בארצות הברית, קנדה, ברזיל, בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, איטליה, ספרד, קונגו, הונג קונג רוסיה ודרום אפריקה.
ב-2011 גילם את ר' אלימלך הגבאי במחזמר "שירים ונפלאות", שכתב דודי איינהורן וביים ישי לפידות.
בחנוכה ה'תשע"ג (דצמבר 2012) גילם רב מקובל בשם שמעיה האבטליוני במחזמר "שירים ונפלאות בבית הספר".[דרושה הבהרה]
ב-2009 הוציא את המופע "לב העולם אתה", נגינה בכינור המשולבת בקטעי שירה וסיפור.
אהביאל שימש כשופט אורח בגמר עונתה הראשונה של התוכנית "הקול הבא" ששודרה ברדיו קול חי.
אהביאל מיוצג על ידי FDD פרודקשיין.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305094005171  MusicBrainz: bb44d813-583f-44e5-881f-ae3cb58d985d  VIAF: 246342128   WorldCat (עם VIAF): 246342128
דודו צור

| --- | --- |

 לידה:  1952 (בן 72 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 השתייכות:   צה"ל
 תקופת הפעילות:  1970–2001 (כ־31 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קמ"ן פיקוד דרום  סגן ראש חטיבת המחקר  קצין מודיעין ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל המרכז למורשת המודיעין
 
דוד (דודו) צור (נולד ב-1952‏) היה מנכ"ל המרכז למורשת המודיעין בין השנים 2005–2023‏. תת-אלוף במילואים. בין השנים 1998–2001 היה קצין המודיעין הראשי (קמנ"ר).
ביוגרפיה

צור נולד ב-1952. ב-1970 סיים את לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה במחזור ט"ז.
באותה השנה התגייס לחטיבת הצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. ב-1972 עבר לחיל המודיעין, וביצע מספר תפקידי שדה בגזרת רמת הגולן ולאחר מכן עבר למחלקת המודיעין של פיקוד הצפון. במלחמת יום הכיפורים היה עוזר קצין מודיעין חטיבתי בגזרת רמת הגולן ובסיני, ובמבצע שלום הגליל היה עוזר קצין מודיעין אוגדתי של אוגדה 36 בציר החוף ובגזרה המזרחית. בשנת 1985 מונה לקמ"ן אוגדה 36. לאחר מכן השלים תואר ראשון בלימודי המזה"ת ומילא תפקיד רע"ן בזירה הסורית באמ"ן מחקר. בשנת 1990 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין המודיעין של פיקוד הדרום. ב-1993 מונה לסגן ראש חטיבת המחקר.
בשנת 1995 הועלה צור לדרגת תת-אלוף, ומונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים. במסגרת תפקיד זה היה אחראי על הקשר עם כוחות האו"ם והכוח הרב-לאומי בסיני, עם צבא מצרים ועם צבא ירדן. בשנת 1996 היה, מתוקף תפקידו, ראש המשלחת הישראלית בוועדת הבנות ענבי זעם, שהוקמה בעקבות מבצע ענבי זעם, בה השתתפו משלחות מצרפת, ארצות הברית, סוריה ולבנון.
בשנת 1998 מונה לקצין מודיעין ראשי, תפקיד אותו מילא עד 2001 עת השתחרר משירות פעיל.
לאחר שחרורו, היה מנכ"ל ובעלים של חברת ייעוץ בתחום המודיעין והביטחון, שייעצה לצה"ל ולתעשיות הביטחוניות. באוגוסט 2005 התמנה למנכ"ל המרכז למורשת המודיעין בגלילות. בינואר 2023 סיים את תפקידו.
הערות שוליים

1 2  אפרים לפיד, ‏יומן מל"מ, מבט מל"מ 42, ספטמבר 2005, עמ' 21.
↑  אודות המל"מ, באתר המרכז למורשת המודיעין.
↑  דודו צור, ‏דבר המנכ"ל, מבט מל"מ 42, ספטמבר 2005, עמ' 3.
↑  דודו צור, באתר "בהשקט ובבטחה".
דידו (מלכת קרתגו)

אינאיס מגולל בפני דידו את מעשה סופה של מלחמת טרויה ואת הימלטותו
דידו (או אלישה) הייתה המייסדת (בשנת 814 לפנה"ס) ומלכתה הפניקית הראשונה של העיר קרתגו ליד תוניס של ימינו, אחותו של פיגמליון מלך צור, אשר לפי האגדות הרומיות התאהבה באיניאס, אביו המיתי של העם הרומי, שנמלט מטרויה, והתאבדה לאחר שהוא הפליג מעירה לדרכו.
השם והמוצא

השם "דידו" (Dido) השתגר בלטינית בגלל היצירה האפית של ורגיליוס, "אינאיס", שבה תואר סיפורה של דידו, מלכת קרתגו, הפוגשת באיניאס שנמלט מחורבן טרויה ומתאהבת בו. עם זאת, אזכוריה של דידו אינם מצטמצמים ל"אינאיס" בלבד: היא נזכרת במגוון מקורות יוונים ורומים, לעיתים כדידו, אך לא אחת גם כ"אלישה" (Elissa, בערבית "עליסה": 'عليسة'). שם זה, בתורו, נובע מהצורה 'אלישת' או כיוצא בה, בהתחשב בעובדה שדידו הייתה מלכה פיניקית שדיברה בצידונית הדומה לעברית. השם "דידו" הוא שם רומי (השם מכיל אות 'n' שקטה, מהשורש: "Didon-"), שנובע כנראה מצורה שמשמעותה "נוד" או "מדדה", או שמא היא דומה לשם "דוד" שפירושו "אהוב".
קורות חייה

לפי הסיפור, בגרסתו המקובלת, דידו היא אחותו של המלך הפיניקי פיגמליון, שירש את השלטון בעיר הבירה הפיניקית דאז, היא צור. לפי צוואת אביו היה עליו לחלוק את המלכות עם אחותו הבכורה אולם פיגמליון הומלך כשליט יחיד, ככל הנראה בעקבות הפיכת חצר. סכרבעל או סיכאיוס הכהן הגדול, בעלה של דידו, היה בעל השפעה וממון רב ועלול היה לסכן את מעמדו של פיגמליון ולכן נרצח על ידו. מטרה נוספת של הרצח הייתה להשתלט על אוצרותיו של סיכאיוס. 
דידו בורחת מן העריצות בעיר צור בעורמה: היא מבקשת ללכת לחפש את אוצרותיו של בעלה, וכאשר היא נוחתת בחופי צפון אפריקה, ליד תוניס של היום, היא מבקשת מן המקומיים ("מאוריטני") לחנות שם לפני המשך מסעה, ומוסיפה ואומרת שדי לה בשטח שגודלו כאוהל מעורו של פר יחיד. כשניתנת לה יריעת העור, הוא גוזרת אותה לרצועות ומקיפה בעזרתן שטח גדול ממדים, שבו מתחילה בניית הקרת החדשה שתחליף את צור, בלשונה: קרת חדשת, ומשם ליוונית: קארכדון, והלאה ללטינית: קרתגו. גלגול שמות זה הוא שגרם לאפינוס לכתוב ב"המלחמות הפונית", אפוא, כי קרתגו הוקמה בידי קארכדון וצורוס, וכי אליסה היא אשתו של קארכדון.
בסיפור המעשה "אינאיס", מגיע איניאס לעיר קרתגו ושם פוגש את דידו ומספר לה את קורותיו. התאהבותה באיניאס מתורצת כפעולה של קופידון אל האהבה בפקודת אימו ונוס, שהיא גם אימו של איניאס, הרוצה לגרום לו להשתקע בקרתגו כדי למנוע ממנו את המשך מסע התלאות שמינה לו הגורל. הסיפור מסביר, אפוא, את שורש היריבות בין הערים קרתגו ורומא, שהתלקחה במיוחד בימי חניבעל, שהיה מיוחס למשפחתה של דידו.
עם זאת, תיאורה של דידו אינו רע: היא מקבלת את פני איניאס בעצם בניית העיר. אין זה ברור עד כמה איניאס אוהב את דידו, אם בכלל. אמת, הוא משפיע עליה ברכות ומודה לה: "כל עוד הנהרות זורמים הימה, כל עוד נראה צל הרים, כל עוד יזין הקוטב את הכוכבים, ועדיין כבודך, שמך ותהילתך קדושים יהיו לכל אשר אלכה" אך הוא אינו משיב לאהבתה, ולבסוף – אם כי לאחר לבטים – עוזב את קרתגו. דידו, הרואה את ספינתו המפליגה הלאה, מכינה מדורת קבורה, נופלת על חרבה, וגופתה נופלת לאש.
נסיבות אלו מזכירות את האגדות על מדיאה או על אריאדנה, הרואה את תזאוס המפליג חזרה לאתונה, אלא שתגובתה של דידו חריפה יותר: אריאדנה ניחמה מלהתאבד על ידי האל פאן, אך דידו מגיבה באופן ארצי וטבעי יותר, אם כי כה חריף, עד שאפילו איניאס לא תיאר לעצמו שכך יהיה, וכאשר ניתנת לו הזדמנות לרדת לשאול, הוא שם נפשו בכפו רק כדי לפגוש אותה, אלא שהיא בורחת מפניו אל בעלה הראשון, סיכאיוס.
דמותה ההיסטורית של דידו

לעומת דמויות כמו אריאדנה או מדיאה, דידו היא דמות שזהותה ההיסטורית מקובעת במסמרות. מיכאל גראנט טוען:
"רוצה לומר, כי דידו-אליסה הייתה במקור אלילה. וכנראה היא הומרה מאלילה למלכת אדם בעבודות יווניות בסוף המאה החמישית לפני הספירה"
אך תיאור כגון זה אין לו מה שיתפוס לעומת ריבוי החומר ההיסטורי שבנמצא על דידו.
גנאיוס נאיוויוס, איש עותיקה, כתב ככל הנראה מכתב המתאר דו-שיח בין דידו ואיניאס. פירוש זה מאושש בידי פירוש של סרוויוס לאינאיס: "ובנות בלוס היו אנה ודידו, אומר ניוויוס". סרוויוס גם מצטט גרסה המייחסת את מעשה ההתאבדות לאנה, אחותה של דידו.
לדידו גם יש ייחוס חשוב מבחינה היסטורית: סבה, בלוס, הוא כנראה המלך בעלי-עשר (או בעליעזור), שהעלה מס למלך אשור שלמנאסר השלישי. יוסף בן מתתיהו מציג ב"נגד אפיון" את רשימת מלכי צור של מנאנדרוס מאפסוס, בה נזכרים בעליעזור (בלוס), דידו ופיגמליון: "ויהי בשנה השביעית לשלטונו [של פיגמליון], ואחותו נסה לבנות לה קריה בלוב".
לפי יוסף בן מתתיהו, סבה של אלישה ו(פיגמליון) בעליעזור, היה בנו של "אתבעל מלך צידונים" אביה של איזבל המקראית שנישאה לאחאב מלך ישראל (מלכים א' טז' פסוק 31).
תיאור זה אושרר לאחרונה בידי גילויו של מונומנט בסרדיניה, ובו נזכר שמו של פיגמליון שהתנחל באי. אף ידוע כי השופטים של העיר קרתגו, בני משפחת ברקא, ייחסו את עצמם לשושלתה של דידו.
אסטרואיד 209 Dido (אנ') שהתגלה על ידי כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס (אנ') נקרא על שמה.
ראו גם

דידו ואניאס
לקריאה נוספת

צבי הרמן, קרתגו המעצמה הימית, מסדה, 1963
הערות שוליים

↑  "אלישת": שמע-אל, שם-אל (שמואל) או אולי אלישה: שמו העברי של האי קפריסין, ופירושו: שועל. "דידו" אולי כמו "דדים" או ה"דוד" של שיר השירים.
↑  אינאיס, א, טור 607 וגו'
↑  Michael Grant, "Roman Myths" (1973)
↑  כלומר: העיר עתיקה, לעומת קרתגו הקריה החדשה. החוזים של קרתגו נחתמו בשם "עותיקה וקרתגו"
↑  עי' א.ד. קולמן, "עולמה של הספרות הרומית" (1983), ע' 34
↑  . Liver, “The Chronology of Tyre at the Beginning of the First Millennium B.C.” Israel Exploration Journal 3 (1953) 119-120.
↑  . M. Peñuela, “La Inscripción Asiria IM 55644 y la Cronología de los Reyes de Tiro”, Sefarad 13 (1953, Part 1) 219-28.
↑  יוספוס פלאביוס, נגד אפיון, א, 18.
↑  סיליוס איטליקוס, "Punica",א, 71 וגו'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010400356805171  PLWABN: 9810599417205606  GND: 118525271  LCCN: nb2018022481  NKC: mzk20191033626  SUDOC: 030895316  VIAF: 57406084   WorldCat (עם VIAF): 57406084 
מות דידו
דידו על שטר של עשרה דינרים תוניסאים
דון קרלוס

דון קרלוס, לייפציג, 1787
דון קרלוס (בגרמנית: Don Karlos, Infant von Spanien) הוא טרגדיה היסטורית בחמש מערכות, פרי עטו של פרידריך שילר; הוא נכתב בשנים 1783–1787 והועלה לראשונה על הבמה ב-1787. הגיבור הראשי שעליו שמו קרוי המחזה הוא דון קרלוס, נסיך אסטוריה. המחזה בכללותו מבוסס באופן רופף על אירועים היסטוריים שהתרחשו במאה ה-16 בתקופת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד וחייה של אנה דה מנדוסה, נסיכת אבולי.
תקציר העלילה

במחצית השנייה של המאה ה-16 המלך פליפה השני שלט בספרד. בנו דון קרלוס, מאוהב באמו החורגת והצעירה, אליזבת. המרקיז מפוזה, חברו מילדות של דון קרלוס, מגיע לחצר מפלנדריה הכבושה בידי ספרד, כדי לשדל את המלך לחדול ממדיניות הדיכוי שהוא מנהיג באימפריה הספרדית. דון קרלוס מספר לו על אהבתו לאמו החורגת, המרקיז מארגן לו מפגש עם המלכה, שמסבירה לבנה החורג את חוסר התוחלת באהבתו.
דון קרלוס נאות לבקשתו של המרקיז מפוזה, לצאת לפלנדריה ולהקל שם את הדיכוי. אולם, אביו המלך דוחה את בקשת בנו לצאת לשם ומחליט לשלוח במקומו את הדוכס מאלבה למוד הקרבות. לפני יציאתו לדרך נפגש הדוכס עם דון קרלוס ורומז לו שבתמיכתו הוא יזכה לעלות על כס המלוכה. המפגש ביניהם מסתיים בריב.
משרתתה של המלכה, הנסיכה אבולי, מאוהבת בדון קרלוס. היא שולחת לו את מפתח חדרה ודון קרלוס מגיע לחדר מכיוון שהוא משוכנע שזהו מפתח חדרה של המלכה. הוא מספר לה שהוא מאוהב במלכה. הנסיכה הפגועה מספרת לדומינגו, הכומר המוודה של המלך, שהמלכה בוגדת בבעלה המלך עם בנה החורג. לידיו של דון קרלוס מגיע מכתב, ממנו מתברר לו שהמלך והנסיכה אבולי מנהלים ביניהם רומן. הוא מספר על כך למרקיז מפוזה. המרקיז משמיד את המכתב שדון קרלוס הראה לו. אבולי פורצת את תיבת מכתביה של המלכה וגונבת את מכתביו של דון קרלוס, אותם היא מעבירה למלך. דומינגו ואלבה מספרים לו על בגידתה של אשתו.
המלך הופך את המרקיז מפוזה לאיש סודו. המרקיז מנסה להניע את המלך להקל את העול בארצות הנתונות לשליטתו. המלך מבקש מהמרקיז לבדוק את אמיתותה של פרשת האהבים בין המלכה לבנו. המרקיז מתכנן מרידה במלך ומסכם עם דון קרלוס על יציאתו מהארץ. המלכה נותנת הסכמתה לתוכנית. הרוזן לרמה, המקורב למלך וחברו של דון קרלוס, מתרה בפניו מפני הסכנה הטמונה במרקיז.
במפגש בין המלך למלכה, נתקף המלך רגשות אשמה על כך שפיקפק בנאמנותה של אשתו. הרוזן לרמה מזהיר את דון קרלוס מפני המרקיז מפוזה. דון קרלוס פונה לנסיכה אבולי כדי שתארגן לו מפגש עם המלכה בו יזהיר אותה מפני בוגדנותו של המרקיז.
המרקיז שרואה בשיחתו של הנסיך עם אבולי סכנה לתוכניותיו, שם את דון קרלוס במעצר. כדי לנקות את שמו של דון קרלוס, המרקיז שולח מכתבים לפלנדריה, מתוך ידיעה שיגיעו לידיו של המלך, בו הוא מתוודה על אהבתו למלכה. מהמכתב הבדוי ניתן להבין שאהבתו של המרקיז למלכה לא נשאה פרי, דון קרלוס גילה זאת והמרקיז הכניסו למעצר בניסיון לטפול עליו את האשמה.
משטוהר שמו של דון קרלוס, מפציר בו המרקיז למרוד במלך. המלך, שמגיע לשחרר את בנו מהמעצר, רואה במקום את המרקיז ויורה בו למוות. דון קרלוס מאשים את אביו ברצח. בינתיים מתפשטת בממלכה השמועה על השמתו של דון קרלוס במעצר, מתחוללות מהומות והעם דורש לשחרר את הנסיך. המלך המיואש גומר אומר לוותר על כסאו ולהמליך במקומו את בנו. הדוכס מאלבה מספר למלך על תפישתו של נזיר שמהודאתו מתברר ניסיון המרידה המתוכנן של המרקיז מפוזה, בתמיכתם של דון קרלוס והמלכה. המלך קורא לאינקוויזיטור הגדול ולאחר ויכוח ביניהם, במהלכו האינקוויזיטור אומר למלך שגם האל הקריב את בנו, המלך מוסר לידיו את דון קרלוס.
עיבודים אופראיים

מספר אופרות הולחנו על פי המחזה:
1844 – אופרה מאת מייקל קוסטה (לִבְרִית מאת לאופולד טרנטיני, לונדון)
1847 – אופרה מאת פסקואלה בונה (לִבְרִית מאת ג'ורג' ג'אצטי, מילאנו)
1850 – אופרה מאת אנטוניו בוזולה (לִבְרִית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה, ונציה)
1862 – אופרה מאת וינצ'צו מוסקוצה (Moscuzza) (לִבְרִית מאת לאופולד טרנטיני, נאפולי)
1867 ו-1884 – דון קרלו מאת ג'וזפה ורדי (לִבְרִית מאת קמי דו לוקל וז'וזף מרי, פריז, תרגום איטלקי בידי אָכִּילֶה דה לוזירס (Lauzières) ואנג'לו זרנדיני, מילאנו)
תרגומים אנגליים והפקות תיאטרון

Don Carlos, Prince Royal of Spain: An Historical Drama from the German of Frederick Schiller. London: W. Miller. 1798.
Boylan, R. D. (2007). Don Carlos. DoDo Press. ISBN 978-1-4065-3895-3. Reprint of an 1872 translation.
Sy-Quia, Hilary Collier; Oswald, Peter (2008). Don Carlos and Mary Stuart. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-954074-7. Reprint of a 1996 translation (out-of-print).
Poulton, Mike (2005). Don Carlos. Nick Hern Books. ISBN 978-1-85459-857-8.,
עיבודו של פולטון בוים בידי מייקל גרנדג' בהצגה שנסקרה רבות.
MacDonald, Robert David (2006). Schiller: Volume Two: Don Carlos, Mary Stuart. Oberon Books. ISBN 978-1-84002-619-1.
עיבודו של מקדונלד הוצג לראשונה באדינבורו ב-1995. על הגרסה האנגלית הזו ב פֶּנְטָמֶטֶר יַמְבִּי; מארי קרול מקאולי כתבה: "מקדונלד יוצר תחושה של קלילות בשורות מטריות בנות עשר הברות על ידי שימושם בנִיבים מודרניים ומה שהתרגום חסר ברעננות; הוא עושה בנגישות."
השפעות בעולם דובר האנגלי וסרט

ג'פרי היי מצא השפעות של מחזותיו של שילר בתסריטיהם של מספר סרטים הוליוודיים, במיוחד הוא סבור שיש השפעה של תסריטו של "דון קרלוס" על הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" (1977)
המחזה בדפוס בעברית

פרידריך פון שילר, דון קרלוס; דוד אבידן על פי הנוסח האנגלי מאת ג'יימס קירקופ, בית צבי], אוגוסט 1989.
דון קרלוס, שיר דרמטי, תרגם מגרמנית אשר ברש, תל אביב: תרפ"ח-1928.
ההפקה בתיאטרון המקצועי הישראלי

התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 13 במרץ 1976
יוצרים: תרגום - דוד אבידן, בימוי – דוד מוכתר-סמוראי, תפאורה ותלבושות – טרי ג'ייקובס, עבודה והדרכה מוזיקלית– חנה הכהן.
שחקנים: דומינגו – יוסי גרבר, דון קרלוס – יצחק חזקיה, רודריגו – עודד תאומי, אליזבט מוואלאוה – רחל שור, הנסיכה אבולי – תיקי דיין, המרקיזה ממונדקאר – אביבה גר, הדוכסית מאוליווארז – אסתר גרינברג-שבק, נערת המלכה – אווה מילר, פיליפ השני – יוסי ידין, הדוכס מאלבה – אורי לוי, הרוזן לרמה – יוסף כרמון, נער שרת – יוסף ספירר, ראש מנזר קרטוזיאני – דב קפלן, הדוכס ממדינת סידוניה – דן הרדן, אלכסנדרו פארניז – אבי יקיר, הדוכס מפרייה – דב קפלן, הפעוטה קלרה יוג'נייה – חגית כפרי, האינקוויזיטור הגדול – שמעון בר, קצינים, נערי חצר, נזירים – אילן שני, אבי יקיר, יוסף ספירר, יורם בר.
הערות שוליים

↑  ג'ון הייפילד, דון קרלוס, באתר thestage.co.uk ‏,4 באוקטובר 2004
↑  מייקל בילינגטון, דון קרלוס, גילגוד, לונדון, בעיתון גארדיאן, 4 בפברואר 2005
↑  מארי קרול מקאולי, דון קרלוס זוכה לאישור, בעיתון סאן, 23 בינואר 2001
↑  ג'פרי היי, מבוא – מדוע שילר עדיין רלוונטי בארצות הברית של ימינו, בתוך הספר מיהו שילר כיום: מאמרים על השפעתו וחשיבותו, הוצאת קמדן, עמ' 15, ‏ ISBN 978-1-57113-488-2.
"מומחים לשילר אינם מודעים לכך שב"מלחמת הכוכבים" רוב הגיבורים משקפים את הגיבורים במחזה "דון קרלוס" כפי שניתן להבחין בכרזת הסרט... הקורא יתקשה להבחין בכך שהעלילה הכללית והמצב בו נתונות הדמויות ב"מלחמת הכוכבים" לקוחים מ"דון קרלוס" בלי להתייחס לתקופה ספציפית ולגלקסיה בה מדובר."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581064505171  BnF: cb11957429d (data)  GND: 4130120-1  MusicBrainz work: 38f7a6fb-b957-4d91-869a-15aa48b8bfe6  VIAF: 305991693   WorldCat (עם VIAF): 305991693
גרנט האקט

גרנט ג'ורג' האקט, מדליה (OAM) (באנגלית: Grant George Hackett, OAM נולד ב-9 במאי 1980) הוא שחיין עבר אוסטרלי. היה פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (סידני 2000 ובאתונה 2004), השחיין הראשון בהיסטוריה שזכה 4 פעמים ברציפות בתואר אלוף עולם במשחה אחד (1500 מטר) ושיאן עולם לשעבר במשחים 200, 400, 800, 1500 ו-4X200 מטר חופשי. בעל 7 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, בעל 19 מדליות עולמיות (בריכה אולימפית) מהן 10 זהב ו-8 מדליות עולמיות (בריכת 25 מטר) מהן 7 זהב. החזיק בשיא העולם במשחה ל-800 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) במשך 15 שנים (2008–2023). נחשב לאחד השחיינים הגדולים בהיסטוריה למרחקים ארוכים.
ביוגרפיה

גרנט האקט נולד בסאות'פורט, גולד קוסט, קווינסלנד.
ביוגרפיה > 1997 > אלוף עולם ושיאן עולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בגטבורג, שוודיה באפריל 1997 זכה האקט ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי (14:39.54 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר לחופשי בשיא עולם חדש של 7:02.74 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי (3:43.83 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה האקט ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.27 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.30 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:13.25 דקות. נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.72 דקות.
ביוגרפיה > 1998

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה האקט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.70 דקות, לפני אמיליאנו ברמבילה מאיטליה (15:00.59 דקות) ודניאל קובלסקי בן ארצו (15:03.94 דקות) ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 7:12.48 דקות, לפני הולנד (7:16.77 דקות) ובריטניה (7:17.33 דקות). נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.44 דקות, אחרי איאן ת'ורפ בן ארצו (3:46.29 דקות) ולפני פול פאלמר מבריטניה (3:48.02 דקות).
ביוגרפיה > 1998 > שיא עולם ראשון

את שיאו העולמי האישי הראשון קבע האקט ב-27 בספטמבר 1998 באליפות אוסטרליה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפרת', במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:19.55 דקות.
ביוגרפיה > 1999

ב-23 במרץ 1999 באליפות אוסטרליה בשחייה שנערכה בבריזביין, במסגרת משחה שליחים 4x200 מטר חופשי, כשחיין ראשון, שבר האקט את שיא העולם הוותיק, משנת 1989, של ג'ורג'ו למברטי מאיטליה במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.67 דקות, שיפור של שתי מאיות השנייה לשיא העולם הקודם (1:46.69 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר), שנערכה בהונג קונג באפריל 1999 זכה האקט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:35.01 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:32.87 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה באוגוסט 1999 זכה האקט ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:45.60 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:08.79 דקות. נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.02 דקות אחרי ת'ורפ שקבע שיא עולם חדש (3:41.83 דקות). המשחה החזק שלו ל-800 מטר חופשי כלל לא נערך באותה תחרות.
ביוגרפיה > 2000

באולימפיאדת סידני (2000) זכה האקט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:48.33 דקות, לפני בן ארצו קירן פרקינס (14:53.59 דקות), שיאן העולם והאלוף האולימפי בשתי האולימפיאדות הקודמות (ברצלונה ואטלנטה) וכריס תומפסון מארצות הברית (14:56.81 דקות) ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 7:07.05 דקות, לפני ארצות הברית (7:12.64 דקות) והולנד (7:12.70 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום ה-7 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.22 דקות, המנצח ת'ורפ קבע שיא עולם חדש (3:40.59 דקות) ובמקום ה-8 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.46 דקות (בשלב חצי הגמר הוא היה רביעי לאחר ששחה את המשחה בזמן של 1:48.76 דקות) המנצח פיטר ואן דן הוחנבנד מהולנד קבע שיא עולם חדש (1:45.35 דקות).
ביוגרפיה > 2001

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכה האקט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש (החזיק 10 שנים) של 14:34.56 דקות, לפני גרהם סמית' מבריטניה (14:58.94 דקות) ואלכסיי פיליפטס (אנ') מרוסיה (15:01.43 דקות) ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש (7:04.66 דקות), לפני איטליה (7:10.86 דקות) וארצות הברית (7:13.69 דקות). בשתי מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:40.34 דקות, אחרי ת'ורפ שקבע שיא עולם חדש (7:39.16 דקות) ולפני סמית' (7:51.12 דקות) וכן במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.51 דקות, אחרי ת'ורפ שקבע שיא עולם חדש 3:40.17 דקות, ולפני ברמבילה (3:45.11 דקות).
באוגוסט 2001, שבוע לאחר אליפות העולם בשחייה, במסגרת אליפות אוסטרליה בשחייה (בריכת 25 מטר), שנערכה בפרת', קבע האקט שני שיאי עולם חדשים במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:25.28 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:10.10 דקות.
ביוגרפיה > 2002

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במוסקבה, רוסיה באפריל 2002 זכה האקט ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (3:38.29 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי (14:33.94 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:00.36 דקות).
בתחרות "גראנד פרי" שנערכה בסידני (בריכת 25 מטר), ביולי 2002 קבע האקט שיא עולם חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.58 דקות.