stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגוע הדריסה בגלילות

| --- | --- |
 תאריך:  27 באוקטובר 2024
 תאריך עברי:  כ"ה בתשרי ה'תשפ"ה
 מקום:  מחנות גלילות, רמת השרון
 מטרה:  אזרחים, חיילי צה"ל
 סוג:  פיגוע דריסה
 נשק:  משאית
 הרוגים:  1
 פצועים:  40
 מבצע:  נסראללה רמי
 מספר מפגעים:  1
 
פיגוע הדריסה בגלילות היה פיגוע דריסה שהתרחש ב-27 באוקטובר 2024 כ"ה בתשרי ה'תשפ"ה בכניסה למחנות גלילות ברמת השרון, בפיגוע נרצח בצלאל כרמי בן 72 מראשון לציון ונפצעו 40 אזרחים מתוכם 6 באורח קשה.
הפיגוע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  יש להוסיף פרטים על מהלך הפיגוע עצמו, ועל התגובות הציבוריות הרבות בימים שלאחר הפיגוע.
הפיגוע התרחש בבוקר ה-27 באוקטובר 2024 כ"ה בתשרי ה'תשפ"ה, נהג משאית ערבי ישראלי בשם נסראללה רמי מקלנסווה דרס קבוצת אזרחים וחיילי צה"ל בתחנת אוטובוס בכניסה למחנה המודיעין בגלילות שברמת השרון. מספר אזרחים וחיילים נלכדו מתחת למשאית וכתוצאה מכך נרצח אחד מהם.
הפיגוע התרחש בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל ובעיצומו של גל טרור עם פיגועים קשים באותו חדש וביניהם הפיגוע ביפו, הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע, הפיגוע בחדרה והפיגוע במחלף יבנה.
ב-2 בדצמבר 2024 אישר שירות הביטחון הכללי כי מדובר בפיגוע טרור על רקע לאומני.
ראו גם

ניסיון הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2024
הערות שוליים

↑  ליאור אוחנה, יותר מחודש עבר, כעת אומרים בשב"כ: הדריסה בגלילות - פיגוע, באתר ynet, 1 בדצמבר 2024
מוריס קייט

| --- | --- |

מוריס נייט, דיוקן מאת הנינג פון ברג, 2002
 לידה:  19 בנובמבר 1919 מחוז קומנצ'י, טקסס, ארצות הברית
 פטירה:  19 בינואר 2003 (בגיל 83) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 עיסוק:  חלוץ פעילי זכויות להט"ב, פעיל שלום
 בן זוג:  רועי זוכרן
מוריס קייט (באנגלית: Morris Kight;‏ 19 בנובמבר 1919 – 19 בינואר 2003) היה חלוץ פעילי זכויות הלהט"ב בעולם ופעיל שלום אמריקאי. קייט נחשב לאחד המייסדים של התנועה לזכויות האזרח של הומוסקסואלים ולסביות בארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קייט נולד וגדל במחוז קומנצ'י, טקסס. בשנת 1941 סיים את לימודיו באוניברסיטת טקסס הנוצרית, עם תואר במנהל כוח אדם ומנהל ציבורי. מ-1941 עד 1958, חי בצפון ניו מקסיקו, שם הוא ועוד הומוסקסואלים רבים היו פעילים בקמפיין של עדלי סטיבנסון בבחירות לנשיאות ב-1952.
בזמן שהותו בניו מקסיקו, התחתן ונולדו לו שתי בנות, קרול קייט-פיי ואנג'לה צ'נדלר. קייט שיתף את עובדה זו עם חבריו הקרובים ביותר, אשר ככל הנראה האמין שהפצתה תפחית את אמינותו כפעיל בולט לזכויות הומוסקסואלים.
בזמן שהותו באלבקרקי, קייט עסק גם כן במשחק. מ-1950 עד 1955 היה מעורב ב-"תיאטרון סאמרהאוס" וב-"שחקני העיר העתיקה". שתי החברות הביאו שחקנים רבים מקליפורניה, וקייט הצליח לקרוא כמה מהחוברות והמחזורים החדשים של ארגוני ההומופילים שהביאו איתם שחקנים. זו הייתה החשיפה הראשונה שלו לקבוצות כגון אגודת מאטאשין.
ביוגרפיה > פעילות עבודה וזכויות אזרח

קייט היה פעיל גם כן בקבוצות פוליטיות, זכויות אזרח וזכויות עובדים רבות. כבר בשנות הארבעים של המאה הקודמת היה מעורב בארגון האיגוד הבינלאומי של עובדי הנפט, הכימיקלים והאטומים. לאחר שעבר ללוס אנג'לס, הוא המשיך במעורבותו בקבוצות למען זכויות מגוונות. עבודה זו הובילה לקבוצות המחאה הראשונות שהוא עצמו ייסד, "ועדת הפעולה של דאו" בשנת 1967. הוועד מחה על חברת הכימיקלים, לרבות ייצור התרכבות אייג'נט אורנג' והשימוש בה, במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנת 1977, קייט החל במה שהפך לחרם לאומי של חברת בירה קורס כדי לחשוף כיצד השתמשה במיליונים שלה כדי לממן חקיקה של פוליטיקאים הומופובים. הוא ארגן הפגנה מול משרדיה, תוך שהוא מנצל את ההזדמנות כדי להציג בפני חברי קהילת הלהט"ב על הדרכים שבהן מנסים תאגידים אנטי-הומוסקסואלים לנקות את התדמית הציבורית שלהם על ידי מימון ארגונים ואירועים הומוסקסואלים חסרי תקציב.
ביוגרפיה > פעילות לזכויות הומוסקסואלים

בשנת 1958, קייט עבר ללוס אנג'לס, שם היה המייסד או פעיל של ארגונים רבים למען זכויות הומואים ולסביות. הארגון הראשון מסוג זה היה הוועדה המיליטנטית לחופש הומוסקסואלי (CHF), עם ליאו לורנס, גייל וויטינגטון, מודאר בואט ואחרים. לאחר מכן שונה שמה לחזית לשחרור להט"ב (GFL) באוקטובר 1969, "GLF" השלישי במדינה לאחר העיר ניו יורק וברקלי. השם שימש להפגנת סולידריות עם החזית הלאומית לשחרור וייטנאם. שנה לאחר מכן, היו מעל 350 ארגוני "GLF" ברחבי ארצות הברית. קייט הוא שותף גם כן להקמת מצעד הגאווה הראשון של רחוב כריסטופר בלוס אנג'לס ב-1970, הקמת הארגון למאבק במחלת האיידס "Aid For AIDS" ב-1983 ואת המרכז הקהילתי הגאה ב-1971, (כיום המרכז הגאה ולסביות בלוס אנג'לס), את המועדון הדמוקרטי סטונוול ב-1975, וכן רבים אחרים. קייט ציין כי יצירת המרכז הקהילתי היה להישג שבו "היה גאה ביותר".
קייט הביא את חוויותיו בפעולה פוליטית לתחום זכויות ההומואים. אחת הפעולות הראשונות של "GLF" בלוס אנג'לס הייתה נגד מסעדה מקומית בשם "Barney's Beanery". למסעדה, הממוקמת במערב הוליווד, היה לא רק שלט מעל הבר שאומר "Fagots [sic] Stay Out" (מתרוממים חולים תישארו בחוץ, כינוי גנאי נגד הומוסקסואלים), אלא גם הדפיסו כריכות של גפרורים עם אותה אמרה. קייט, יחד עם טרוי פרי ו-100 פעילים הפגינו מחוצה לה, ושלחו מדי פעם מפגינים להזמין קפה ולתפוס מקום ליד השולחנות. המחאה הצליחה בתחילת לאחר שהבעלים העביר בסופו של דבר לקייט את השלט מול מצלמות חדשות. אם כי לאחר שהתקשורת עזבה, הבעלים החליף את השלט, שם הוא נשאר עד שראש העיר הלסבית הראשון של מערב הוליווד, ולרי טריניו, הורידה אותו כאשר מועצת העיר העבירה צו נגד אפליה. פרי נשבע במחאה הראשונית כי "לעולם לא ידרוך שוב במקום עד שהבעלים יתנצל", מה שקרה לבסוף בשנת 2005. הבעלים החדש, דייוויד יוסטון, התנצל, ובין שאר פעולותיו עבור קהילת הלהט"ב המקומית, מקיים ארוחות צהריים חודשיות לנוער הומוסקסואלי מוחלש.
קייט היה אחד ממנהיגי המצעד הלאומי השני ב-1987 בוושינגטון למען זכויות לסביות והומואים. לאחר מכן הוא היה אחד המארגנים של מצעד סקרמנטו למען זכויות לסביות והומואים ב-1988, שבו נשא הפעיל לאונרד מטלוביץ' את נאומו הפומבי האחרון, שכשנה לאחריו, נפטר בגיל 44.
קייט שירת גם כן בוועדת יחסי האנוש של מחוז לוס אנג'לס במשך שני עשורים.
בשנת 2003 העיר לוס אנג'לס כינתה את פינת שדרות הוליווד ומקאדן פלייס, בהוליווד, קליפורניה על שמו של קייט כ-"כיכר מוריס לייט". מיקום זה נבחר מכיוון שהיה לנקודת היציאה לרחוב כריסטופר ווסט, מצעד הגאווה הראשון שכיסה רחוב בעולם.
ביוגרפיה > שנות דמדומים

בספטמבר 2001, הוא יצר סרט וידאו תיעודי עם מארח הגישה הציבורית של מערב הוליווד, ג'יימס פיהרמן, בשם "היסטורית הומואים ולסביות מוקדמת בלוס אנג'לס", שכלל את זיכרונותיו ממחאתו נגד מסעדת "Beanery" ופעולות אחרות.
שלושה ימים לפני מותו, הוא תרם את מזכרותיו והארכיונים שלו לארכיון הלאומי להומואים ולסביות בלוס אנג'לס. אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מחזיקה גם כן בחלק מהארכיונים שלו.
קייט נפטר בשלווה בבית החולים קארל בין בלוס אנג'לס, ב-19 בינואר 2003.
מורשת

ב-16 בנובמבר 1998, רגע לפני יום הולדתו ה-79, העניקה לקייט מועצת העיר של מערב הוליווד פרס מפעל חיים.
במשולש לזכרו של מתיו שפרד במערב הוליווד, קיים עץ מגנוליה סיני ושלט ברונזה המוקדש לקייט. הוא נהג לבקר בפארק מדי שבוע כדי לסדר את האזור, להשקות ולשתול פרחים חדשים.
פרק 8 מטעם העונה 3 של הפודקאסט "Making Gay History" עוסק במורשתו של קייט.
הערות שוליים

↑  Process Media – Independent Book Publisher
1 2  glbtq >> social sciences >> Kight, Morris, web.archive.org, ‏2014-10-24
1 2 3  Peter M. Nardi, David Sanders, Judd Marmor, Growing up before Stonewall : life stories of some gay men, London ; New York : Routledge, 1994, ISBN 978-0-415-10151-6
↑  Workers World July 3, 1997: Interview with Morris Kight, web.archive.org, ‏2016-03-03
↑  Finding Aid for the Morris Kight Papers, 1975-1993, oac.cdlib.org
↑  Pioneer activist Morris Kight dead at 83 -- Queer Lesbian Gay News -- Gay.com, web.archive.org, ‏2006-07-18
↑  gay news blog: Cover Story: Barney's Beanery Repents, web.archive.org, ‏2006-05-05
↑  Season Three, Making Gay History (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3951 0973  LCCN: n2008065401  SNAC: w6cc2k6h  VIAF: 75792526   WorldCat (עם VIAF): 75792526
קונצרט השנה החדשה בווינה

| --- | --- |

 סוג:  אירוע שנתי 
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מיקום:  מוזיקפריין 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  31 בדצמבר 1939 – הווה (85 שנים) 
 קואורדינטות:  48°12′02″N 16°22′22″E﻿ / ﻿48.200489°N 16.372739°E﻿ / 48.200489; 16.372739
 אתר רשמי
 he
 
אולם הקונצרטים הגדול של וינה בו מוצג הקונצרט
קונצרט השנה החדשה בווינה (בגרמנית: Das Neujahrskonzert der Wiener Philharmoniker) הוא קונצרט מוזיקה קלאסית שנערך מדי שנה בליל השנה החדשה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין שבווינה על ידי הפילהרמונית של וינה ונחשב לאחד הקונצרטים היוקרתיים בעולם. המופע מצולם ומועבר בשידור ישיר ליותר מ-50 מיליון צופים ב-72 מדינות שונות. המנצח על הקונצרט מוחלף בכל שנה.
מוזיקה

המוזיקה העיקרית שמנוגנת בקונצרט היא של משפחת שטראוס - יוהאן שטראוס (האב), יוהאן שטראוס (הבן), יוזף שטראוס ואדוארד שטראוס. בנוסף ליצירות של בני משפחת שטראוס מנוגנות גם יצירות של מלחינים שרבים מהם פעלו באוסטריה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית כגון וולפגנג אמדאוס מוצרט, יוזף הלמסברגר הבן, יוזף לאנר, פרנץ שוברט, פרנץ פון סופה, אמיל פון רייזניקק, קארל ציהרר ואוטו ניקולאי (שהקים את התזמורת הפילהרמונית של וינה).
ב-2009 נוגנו בעיקר יצירותיו של יוזף היידן לציון 200 שנה למותו.
בדרך כלל כולל הקונצרט כתריסר יצירות ועוד הדרנים בסוף המופע. סוג היצירות הן ואלסים, פולקות, מזורקות ומארשים. בהדרן הראשון נהוג לנגן פולקה מהירה; ההדרן השני הוא תמיד ואלס הדנובה הכחולה של יוהאן שטראוס הבן; והשלישי תמיד מארש רדצקי של יוהאן שטראוס האב.
משך כל הקונצרט הוא שעתיים וחצי.
הקונצרט מוצג בכל שנה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין. התזמורת מלווה בקבוצות של רקדני בלט ביצירות נבחרות בחלק השני של המופע הרוקדים על רקע נופי וינה ואתרים בולטים באוסטריה. הרקדנים הם בוגרי הבלט של וינה. החל משנת 1980 מעניקה כמתנה העיר סן רמו שבאיטליה פרחים המקשטים את האולם.
היסטוריה

הקונצרט הוצג לראשונה בשנת 1939 באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין ונוצח על ידי קלמנס קראוס. זו הייתה הפעם היחידה בה בוצע הקונצרט ב-31 בדצמבר ולא ב-1 בינואר. מיתוג הקונצרט בשנתו הראשונה היה "קונצרט מיוחד" ולא כפי שנקרא היום - "קונצרט השנה החדשה". בקונצרט הראשון נוגנו יצירות שהולחנו אך ורק על ידי יוהאן שטראוס הבן.
בשנת 2009 הוזמן המנצח הישראלי דניאל בארנבוים לנצח על הקונצרט. בהמשך הוזמן לנצח גם בשנים 2014 ו-2022.
מנצחים

קלמנס קראוס - 1939, 1941–1945, 1948–1954
יוזף קריפס - 1946–1947
ווילי בוסקובסקי - 1955–1979
לורין מאזל - 1980–1986, 1994, 1996, 1999, 2005
הרברט פון קאראיין - 1987
קלאודיו אבאדו - 1988, 1991
קרלוס קלייבר - 1989, 1992
זובין מהטה - 1990, 1995, 1998, 2007, 2015
ריקרדו מוטי - 1993, 1997, 2000, 2004, 2018, 2021, 2025
ניקולאוס הרנונקור - 2001, 2003
סייג'י אוזאווה - 2002
מאריס יאנסונס - 2006, 2012, 2016
ז'ורז' פרטר - 2008, 2010
דניאל בארנבוים - 2009, 2014, 2022
פרנץ ולזר-מסט - 2011, 2013, 2023
גוסטאבו דודאמל - 2017
כריסטיאן תילמן - 2019, 2024
אנדריס נלסונס - 2020
קהל

הקונצרט הוא אירוע מאוד פופולרי באירופה ומחוצה לה אף יותר. מספר המקומות מוגבל והביקוש לכרטיסים הוא כה גדול שיש להזמינם לפחות שנה מראש. חלק ממקומות הישיבה שמורים במסגרת תוכנית מנויים ומספר משפחות מקומיות מעבירות את זכויותיהן מדור לדור.
הערות שוליים

↑  "Riccardo Muti dirigiert das Neujahrskonzert 2018". derstandard.at. 1. Jänner 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4527994-9  VIAF: 246954327   WorldCat (עם VIAF): 246954327 
האולם הגדול מעוטר בפרחים כשעתיים לאחר קונצרט השנה החדשה של 2015
אולם הקונצרטים מבחוץ (המוזיקפראיין)
QAS

רכב סיוע לנוסעים עם מוגבלויות ניידות של החברה, בנמל התעופה בן-גוריון
חברת קיו. איי. אס. (QAS - Quality Airport Services) היא חברה ישראלית העוסקת במתן שירותי קרקע לחברות תעופה הפועלות בישראל. השירותים מסופקים למגוון חברות התעופה והטיסות - טיסות נוסעים (סדיר ושכר, הטיסות הארוכות וטיסות החסך), טיסות מטען, טיסות / מטוסים פרטיים, טיסות צבאיות, טיסות דיפלומטיות.
שירותים אלו כוללים:
שרות לנוסעים: רישום לטיסה וכירטוס, בידוק נוסעים וכבודה (וגם איתור כבודה, אבדות ומציאות), סיוע לנוסעים עם מוגבלויות ושירות נוסעים מלווים, שירות אח"מים.
שרות למטוסים: שירותי פיקוח ברחבת המטוסים, תכנון ובקרת עמסת המטוס, שרותי מבצעים ותנועה, תמיכה וסיוע בציוד קרקע ברחבה ותיאום מול ספקים ורשויות.
נכון ל-2023 חברת QAS היא החברה הגדולה מתוך שלוש החברות הנותנות שירותי קרקע בנמל התעופה בן-גוריון.
החברה הוקמה בשנת 1996 על ידי חברת סוויספורט העולמית (50%) וחברת כנפיים אחזקות הישראלית (50%).
משנת 2004, לחברת QAS, שותפות בחלקים שווים עם מלונות דן להפעלת 6 טרקליני נוסעים ואח"מים בנתב"ג (טרקלינים בזרועות B ו-C, טרקלין הפרימיום בבזרוע E, טרקלין סופר פרימיום ארבל, טרקלין דן+).
ראו גם

שירותי קרקע למטוס נוסעים
מדינת היהודים (אוניית מעפילים)

| --- | --- |

מעפילים על סיפון "מדינת היהודים" בנמל חיפה
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 נמל המוצא:  נמל בורגס
 מפקד האונייה:  יוסף (פינצ'וק) אלמוג
 יום היציאה:  26 בספטמבר 1947
 מקום ההגעה:  נמל חיפה
 יום ההגעה:  2 באוקטובר 1947
 נתוני האונייה
 סוג האונייה:  שוברת קרח
 שם קודם:  "נורת'לנד"
 תאריך רכישה:  (נחכרה)
מסלול ההפלגה של "מדינת היהודים"

מדינת היהודים הייתה אוניית מעפילים שהגיעה לחופי ארץ ישראל באוקטובר 1947 ובה 2664 מעפילים. מסעה אורגן על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה" והיא נקראה על שם ספרו של חוזה מדינת ישראל בנימין זאב הרצל: "מדינת היהודים".
האוניה נבנתה במקור כשוברת קרח ואוניית תותחים ארקטית עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה אז "נורת'לנד". לאחר שנרכשה להפלגת העפלה, העלתה מעפילים בבולגריה. נתפסה על ידי הבריטים בסמוך לחופי תל אביב, נגררה לנמל חיפה ומעפיליה גורשו למחנות המעצר בקפריסין. לאחר הקמת מדינת ישראל ולקראת הקמת חיל הים הישראלי הוסבה לשימושו ונקראה אח"י אילת.
קורותיה > צוות האונייה

רב החובל היה אמריקאי, בשם מורגן מיצ'ל, ולצדו 26 ימאים, מהם 6 שכירים זרים, שני מכונאים איטלקים, קצין וטבח ספרדים, וכן מתנדב אמריקאי שחור, ו-18 מתנדבים יהודים, ביניהם קצין יהודי אמריקאי ומכונאי ראשי יהודי אמריקאי ארץ ישראלי לשעבר. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יוסף (פינצ'וק) אלמוג. ולצדו אברהם מירצקי-מירון, מכונאי איש הפלי"ם ושמואל הוכמן (הרם) בוגר קורס מלווים בפלמ"ח, ו"הגדעונים" אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
קורותיה > המעפילים

ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה. היו בהם משפחות ובודדים; כמחציתם היו בני נוער בגילאים 14–18 - מאורגן מכל תנועות הנוער ומבתי יתומים, כרבע בגילאים 20–50 שנה. בין המעפילים היו חברי מפלגות שונות, חילוניים ודתיים. חלק מהמעפילים הגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה, וחלקם פליטים ניצולי השואה, שהגיעו ממחנות עקורים, ברכבות מבוקרשט או בשיט דרך הדנובה.
קורותיה > ההפלגה > עליית המעפילים לאונייה

האונייה עגנה במפרץ בורגס מאז 14 בספטמבר, ונכנסה לנמל בורגס ב-21 בספטמבר. סוכם עם שייקה דן, נציג המוסד לעלייה ב' במקום, כי "גאולה" תעמיס את נוסעיה ביום שישי, ואילו "מדינת היהודים" – למחרת. הדבר לא יצא אל הפועל בגלל תקלות בתדלוק "גאולה", לכן הועלו קודם מעפילי "מדינת היהודים", בליל-22 בספטמבר 1947.
ההעלאה ארכה כ-6 שעות עם הפסקה באמצע, בגלל איחור בהגעת הרכבת האחרונה. עם שחר יצאה הספינה את הנמל ועליה כ-2,500 איש. במשך שלושה ימים עגנה במפרץ עד לגמר העלאת האנשים על "גאולה". ב-25 בספטמבר בלילה בעת העגינה במפרץ, הגיעו בסירה כ-80 ילדים עד גיל 14 עם מדריכיהם, לאחר שלא הצליחו לעלות על "גאולה" מחוסר מקום.
המעפילים שהגיעו עד הספינה ברכבות, ללא הכנה מיוחדת להפלגה, והועלו לספינה על פי סדר הקרונות של הרכבת. צוות המתנדבים בספינה היה פעיל בהעלאתם. שלושת ימי העגינה במפרץ בורגס אפשרו התארגנות לחיים סדירים בספינה במסגרת מחלקות, על פי שיוך תנועתי. נתמנו בעלי תפקידים; הוקם ארגון הגנה ובו כ-400 איש להתנגדות במקרה של תפישת הספינה ולשם מאבק בבריטים על הספינה; הוקמו קבוצות של סדרנים, סניטרים ושירותי מזון, בהנהלתו של המלווה שמואל הוכמן-הרם. מאחר שבספינה היו כ-1,700 מקומות שינה על דרגשים, אולצו כ-900 נפש לישון על הסיפון. התינוקות הועברו לחדר החולים, כאשר על כל דרגש שלושה-ארבעה סלים עם תינוקות.
קורותיה > ההפלגה > יציאה לים ונתיב האונייה

שתי האוניות "מדינת היהודים" ו"גאולה", יצאו ב-26 בספטמבר עם שחר מנמל בורגס ועשו את דרכן בקרבה זו לזו עד אזור רודוס. נתיב ההפלגה המתוכנן של האניות שהחל בבורגס, כלל את מיצרי הבוספרוס והדרדנלים, הים האגאי, מצר רודוס סקרפנטו – במקום זה נפרדו שתי הספינות; "גאולה" המשיכה לכיוון חיפה, ואילו 'מדינת היהודים' לכיוון תל אביב. לאחר הכניסה לים האגאי, הוסבו שמות הספינות לשמות עבריים.
ב-27 בספטמבר 1947 בערב נכנסו שתי האניות למצרי הבוספרוס ועברו את הביקורת הטורקית לאחר ששילמו שוחד בסכום גדול כדי שהמעבר יתאפשר ללא בדיקות. לקראת ההפלגה מבורגס התקבלו הוראות מהמוסד, באמצעות שייקה דן, להעביר בשלב האחרון של ההפלגה את מעפילי "גאולה" ל"מדינת היהודים" ולשחרר על ידי כך את "גאולה" להפלגה נוספת. כל ההכנות לקראת הביצוע נעשו, וההעברה תוכננה ל-1 באוקטובר 1947 עם שחר. עם בוקר, לקראת הפעולה, התברר כי המצב ב"מדינת היהודים" מתחת לסיפונים הוא בלתי נסבל מבחינת הצפיפות, ולא היה ניתן להכניס אנשים נוספים מפאת המחנק. כמו כן, הכנסת אנשים נוספים הייתה משבשת את תוכניות ההגנה על הספינה. על כן לא התבצעה ההעברה.
קורותיה > ההפלגה > עימות עם הבריטים

כבר בצאתן ממצר הדרדנלים לים האגאי המתינו לשתי הספינות שתי משחתות בריטיות, ובעין בוחנת התבוננו בנעשה על סיפוני הספינות, וליוו את הספינה עד מיצרי רודוס – סקרפנטו. הן ליוו את הספינות כברת דרך ואף הזהירו את מפקדי הספינות ממוקשי ים בדרך והמליצו על נתיב חלופי. הבריטים אספו גם מידע על הנעשה בספינה וההכנות עליה. כמו כן, בקטע דרך בים האגאי, שהיה זרוע שדות מוקשים, אף יעצו מדי פעם לבחור נתיב שונה מזה שהפליגו בו, ולאחר שיקול האפשרויות נבחר הנתיב שהמליצו עליו, וניתנה על כך תודה בקשר האיתות.
קורותיה > ההפלגה > עימות עם הבריטים > הקרב באונייה

ביומיים האחרונים להפלגה נתקבלו ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל הוראות לא להתנגד לעליית הבריטים לספינה, ולארגן אך התנגדות פאסיבית, להעברה הכפויה לספינות גירוש לקפריסין. מכיוון שלבריטים היו ידיעות על נשק באונייה, וההתנגדות עלולה הייתה לגרום לשפיכות דמים. המעפילים עשו ההכנות האחרונות להגנת הספינה ולהתנגדות במקרה של השתלטות בריטית. אורגנה קבוצת הגנה מצוידת במקלות, בוצרו סיפוני הספינה משלושת צדדיה, פרט לחרטום, ברשת ותיל דוקרני, נעשו סידורים לסגירת כל פתחי הספינה והכניסות אל מתחת לסיפונים לבטן הספינה. על הסיפונים הוכנו מכלי מים עם תמיסה מיוחדת לשטיפת העיניים במקרה של מתקפת גז מדמיע, וכן הוכנו מקומות ריכוז לציוד לחימה (אבנים, ברגים, חלקי מתכת וקופסאות). תורגלה כוננות להגנה ומעבר לשליטה בחדר ההגה הרזרבי. התוכנית הייתה לא לאפשר לבריטים לעלות על הספינה, ובמיוחד לא לתת להם להיכנס אל מתחת לסיפון הראשי, אם גשר הפיקוד ייתפש בידיהם. הכוונה הייתה לנטוש אותו ולעבור לשליטה על הספינה באמצעות חדר ההגה הרזרבי, שהיה בירכתי הספינה, מתחת לסיפון הראשי.
ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד, לחופי ארץ ישראל, הגיעו בקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות. "מדינת היהודים" הוקפה בשלב זה בארבע משחתות, בעודה ממשיכה בהפלגתה לתל אביב.
בשעה 10:00 פנתה "גאולה" והפליגה בנתיב לחיפה, מלווה בארבע משחתות, ו"מדינת היהודים'" הפליגה בנתיב לתל אביב, מלווה בשלוש משחתות. כעבור כשעה הצטרפה לכוח הליווי משחתת רביעית.
בשעה 13:30 החלו הבריטים בניסיונות התקרבות לספינה ובחסימת הנתיב, ובו בזמן גם ניסו לשכנע את הספינה לעצור מרצון. באמצעות כושר התמרון בהנהלת הקצין הראשון (מתנדב יהודי-אמריקאי) נמנעה גישתם, ודבר זה רומם את מצב רוחם של המעפילים. הבריטים המשיכו ברציפות בפעולה זו עד השעה 18:00, כאשר מכל צד מנסה להתקרב משחתת אחת. אז הורו הבריטים לעצור מיד. מאחר שלא נענו, החלו בירי פצצות גז מדמיע ובהתזת סילוני מים מלוחים רבי עוצמה מצינורות כיבוי אש שנמשכו כ-25 דקות. חלק גדול מאנשי ההגנה שעל הסיפונים נפגעו. הגז חדר לבטן הספינה, וכתוצאה מכך נחנק תינוק בן יומו. כדי להתגונן בפני הגאז המדמיע ניתנה פקודה לקשור סביב הפנים ממחטות ובגדים ספוגים במים. אחר כך, נותק גשר הפיקוד והשליטה על הספינה נוהלה מחדר ההגה המשני שבירכתי הספינה.
בשעה 18:40 שוב התקרבו שתי משחתות כדי להיצמד לצדי הספינה, וגם הפעם הצליחה הספינה להתחמק תוך פנייה חדה שמאלה לעבר המשחתת, ולהתנגש בה. נגרם נזק קל למעקה החרטום, המשחתת נהדפה וחרטומה התקפל פנימה עד לעמדת תותחיה הקדמית. בה בעת הצליחה המשחתת מימין להתקרב, להיצמד לדופן הספינה ולהנחית חיילים חמושים. הבריטים השתלטו על גשר הפיקוד, ועל הסיפון הראשי נאבקו אנשי ההגנה המאורגנת באנייה בכוחות הבריטים, אשר ניסו לפרוץ ולהשתלט על הספינה מעמדת גשר הפיקוד. רבים מהבריטים נפצעו, אחדים מהם נזרקו לים תוך כדי המאבק. החיילים הבריטים השתמשו באלות עץ ובדחיפות. היו כמה עשרות פצועים קל מבין המעפילים, אך לא היה שימוש בנשק חם. בהמשך העלו הבריטים לספינה דרך גשר הפיקוד כלי עבודה עם חוליית הנדסה, שפרצה פתח בסיפון העליון אל תוך חדר המכונות וניתקה את צינורות אספקת הדלק למנועים שנעצרו. הספינה הוסטה מנתיבה המזרחי לכיוון צפון, בכוח פעולתה של המשחתת מימין.
קורותיה > ההפלגה > הגרירה לחיפה והגירוש

הבריטים קשרו את הספינה למשחתת, וזו גררה אותה לנמל חיפה. השעה הייתה 20:00 בערך, והמרחק היה כעשרה קילומטרים מחוף תל- אביב. האנייה נקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה. הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש שהיו בנויות כמכלאות להובלת בקר. כאשר הגיעו המעפילים לקפריסין, הם הוסעו במשאיות למחנות המעצר בקפריסין ושוכנו באותו לילה באוהלים.
קורותיה > ההפלגה > חילוץ המלווים

תוכנית ההפלגה כללה צפי לתפיסתה על ידי הבריטים. במקרה זה נקבע כי שמוליק הוכמן ייסע עם המעפילים לקפריסין; והמפקד, המלווים האחרים והגידעונים יישארו בחיפה בתוך הסליק שהוכן באנייה; גדול ונוח לכ-20 איש וציוד חשוב רב, ויחלצו בעיתוי מתאים. עם הכניסה לנמל חיפה נערך משאל בין צוות המתנדבים לגבי רצונם לצאת לקפריסין או להמתין לחילוץ בחיפה. שני מלווים ירדו למקום המחבוא שהוכן עבורם (כולל המפקד); אל הסליק נכנסו שני גידעונים, עשרה אנשי צוות המתנדבים וארבעה מעפילים. הם חולצו על ידי חוליית הנמל של הפלי"ם, שהגיעה בכיסוי של פועלי ניקיון מטעם חברת "העוגן" של סולל בונה. הסליק פונה כאשר היו עדיין על הספינה כמה עשרות מעפילים שטרם עברו לספינות הגירוש, השהייה בסליק נמשכה כשמונה שעות, והאנשים ירדו מהספינה בכיסוי של פועלי ניקיון של חברת "העוגן".
ראו גם

מבצע מבוכה
לקריאה נוספת

שי חורב, וְקִבַּצְתִּים מִיַּרְכְּתֵי אָרֶץ: ההעפלה הרוויזיוניסטית והאזרחית ביבשה ובים, חיפה: הוצאת דוכיפת, תשע"ב 2012.
ראובן אהרני, מֻטּוֹת תֹּרֶן: ספינות ההעפלה והרכש לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז לתולדות כוח המגן ה'הגנה' ע"ש ישראל גלילי, תשנ"ח 1997
יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991, עמ' 83.
הערות שוליים

↑  על חשיבות "האוניות האמריקאיות" במפעל ההעפלה ראו: מח"ל בהעפלה, באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
↑  שלמה שאלתיאל, מארץ הולדת למולדת, עלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939 – 1949, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2004, עמ' 224-228.
↑  מפקד האונייה האחות "גאולה" היה מוקה לימון.
↑  האונייה "גאולה", שהגיעה לבורגס עוד קודם, וטופלה בתיקונים ותדלוק.
"מדינת היהודים" בהגיעה לנמל חיפה
פינוי פצוע מהאונייה "מדינת היהודים" לנמל חיפה
עלי זהב

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי בדרום-מערב השומרון. אם התכוונתם לחומר, ראו .
| --- | --- |

מראה כללי של היישוב מלשם
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎367 מטר
תאריך ייסוד: 1982
סוג יישוב: יישוב 5,000‏–9,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף אוקטובר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 5,472 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) עלי זהב(למפת גוש דן רגילה) עלי זהב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עלי זהב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עלי זהב32°04′15″N 35°03′57″E﻿ / ﻿32.0708859149209°N 35.0658092200484°E﻿ / 32.0708859149209; 35.0658092200484  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון (in English: Shomron Regional Council) באדום - עלי זהב בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
אתר היישוב
עֲלֵי זָהָב היא התנחלות ויישוב קהילתי בדרום-מערב השומרון על ציר 446, שייך למועצה אזורית שומרון, ליד היישובים פדואל, ברוכין, לשם וכפר א-דיכ. בעלי זהב מתגוררים כ-4,700 תושבים (נכון לשנת 2022) וקיימות תוכניות הרחבה לעוד 100 משפחות.