שארל רישה
ביוגרפיה > פאראפסיכולוגיה

רישה התעניין מאוד בפסיכולוגיה, לרבות בהיפנוזה. העניין בתחומים אלה הביאו אותו גם לנושא ההתפיסה העל-חושית. כמדען שיער כי קיים הסבר חומרי לתופעות המוגדרות כפאראפסיכולוגיות. הוא סבר ש"ההסבר הפשוט ביותר והרציונלי ביותר ל"מטאפסיכיזם הסובייקטיבי" הוא לשער את קיומו של כושר לקוגניציה על-נורמלית... המאפשר הפעלה של האינטליגנציה האנושית על ידי ויברציות מסוימות שאינן ממשפיעות על החושים הנורמליים".
מאוחר יותר כתב רישה על החוש השישי בו ראה כושר לתפוס ויברציות היפותטיות והוא דן בהשערה הזאת בספרו "חושנו השישי" (1928). אף על פי שהאמין בתפיסה העל-חושית הוא שלל את החיים לאחר המוות או את קיומן של רוחות רפאים.
בשנת 1894 המציא את המונח "אקטופלזם" - חומר משוער המושלך מן הגוף של המדיום והיכול להסביר את הכושר העל-נורמלי של מדיומים מסוימים. הוא שלל כבלתי מדעית את ההשערה הספיריטואליסטית כי ההסבר של כישורי המדיומים נוגע לרוחות רפאים.
"נראה לי בלתי זהיר, הוא כתב, לאמץ אתץ ההשערה הספיריטואליסטית... היא נראית לי עדיין (לכל הפחות לעת עתה) כלא סבירה., מכיוון שסותרת (לפחות לכאורה) נתונים מדויקים ומוגדרים יותר של הפיזיולוגיה, לעומת זאת השערת החוש השישי שהוא מונח פיזיולוגי חדש, אינה סותרת במאומה את מה שלמדנו מן הפיזיולוגיה. משום כל, אף על פי שבמקרים אחדים נדירים הספיריטואליזם מספק הסבר פשוט לכאורה, אינני מסוגל לקבל אותו.
לא היינו מבינים את ההיסטוריה של הוויברציות הבלתי ידועות הללו המיוצאים מן המציאות - מציאות שבעבר, מציאות בהווה או מציאות עתידית -ללא ספק היינו מעניקים להן חשיבות יוצאת דופן. ההיסטוריה של גלי הרץ הוכיחה לנה את נוכחותן של ויברציות אלה בכל מקום בעולם החיצון, בלתי נתפסים לחושינו". בשנת 1905 נבחר רישה ליושב ראש ה"חברה לחקר הנפש". בבריטניה.
מתוך סקרנותו לגבי התופעות הנ"ל נכח רישה בביצועים של מספר "מדיומים" מפורסמים בתקופתו.
בשנת 1884 הוא התוודע ל"מדיום" אוזאפיה פלדינו באמצעותו של אלכסנדר אקסקוב.
בתחילת המאה ה-20 התפרסם, בין השאר, חואקין מריה ארגמסייה, שכונה "הספרדי בעלי עיני הרנטגן" על כי טען שהוא מסוגל לקרוא כתב יד או מספרים על קוביות המוסתרות בקופסאות מתכת. רישה והפאראפסיכולוג גוסטב ז'לה (Geley) נכחו במופעי ארגמסייה והתשכנעו כי היו לו כוחות נפשיים אמיתיים. בסופו של דבר בשנת 1924 חשף הרי הודיני כי היה מדובר בתרמית. ארגמסייה ידע להעיף מבט דרך המחסום בעיניים ולהרים את שולי הקופסאות כך שיוכל להציץ לתוכן מבלי שאחרים ישימו לב.
בשנים 1905–1910 השתתף רישה בסיאנסים של המדיום לינדה גאזרה. הוא טען שגאזרה היה מדיום אמיתי שידע לבצע תרגילי פסיכוקינטיקה - כלומר להזיז חפצים מרחוק. הוא ראה איך חפצים שונים נעים לבד בתוך חדר הסיאנס. עם זאת כבר בשנת 1911 נחשף סוד הצלחותיה של גאזרה גם כן הודות לתרמיות.
בעקבות גאזרה חקר רישה גם מדיומים אחרים כמו אווה קרייר, ויליאם אגלינטון, פסקל פורתוני, סטפאן אוסווייצקי ורפאל שרמן.
ג'וזף מקקייב סבר שרישה הלך שבי אחרי תרמיות של ה"מדיומים" אווה קרייר ואוזאפיה פאלאבינו (אצל האחרונה בשנת 1906, גם בחברתם של פייר ומרי קירי שהיו גם מרותקים מהנפלאות של המדיומים). ההיסטוריונית רות ברנדון מתחה ביקורת על תמימותו של המדען לגבי המופעים הפאראפסיכולוגיים וטענה הוא טעה מתוך רצון להאמין וסירובו לקבל כל נתונים שסתרו את אמונתו.
רישה הקים בשנת 1890 את כתב העת Annales des Sciences Psychiques ששינה את שמו ב-1920 ל-
Revue Métapsychique.
בשנת 1919 היה רישה ליושב ראש לשם כבוד של המכון המטאפסיכי הבינלאומי בפריז ובשנת 1930 נבחר ליושב הראש במשרה מלאה של המכון.
כתביו בנושאי הפסיכולוגיה והפאראפסיכולוגיה:
1905 - עם ג'.מקסוול - Metapsychical Phenomena: Methods and Observations -London: Duckworth
1909 -
1922 - Traité de Métapsychique (ספר לימוד למטאפסיכיקה)
1923 - Thirty Years of Psychical Research (10 שנה של מחקר הנפש)
1928 - Notre Sixième Sens (חושנו השישי)
1931 - L'Avenir et la Prémonition (העתיד וחיזויו)
1933 - La Grande Espérance (התקווה הגדולה)
1935 - Au Secours (הצילו)