stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכן גולשים
הערות שוליים

↑  Andersen, P. (2007). What is Web 2.0? Ideas, technologies and implications for education. JUSC Technology and Standards Watch. pp. 14-19.
↑  Number of monthly active Facebook users worldwide The Statistics Portal
↑  Alfred Hermida. & Neil Thurman. A clash of cultures: The integration of user-generated content within professional journalistic frameworks at British newspaper websites. Journalism Practice, 2(3), pp. 343-356. (2008).
↑  אזי לב-און. עיתונות מקוונת — ומגוונת? .קשר מס' 41, חורף 2011.
↑  אליהו כץ ומיכאל גורביץ. תרבות הפנאי בישראל, עם עובד, תל אביב (1973)
1 2 3  (באנגלית) Louis Leung. User-generated content on the Internet: an examination of gratifications, civic engagement and psychological empowerment. New Media & Society11:8, 1327-47 (2009) 9
↑  (2004) Schiano, Nardi, Gumbrecht & Swartz. blooging by the rest of us
↑  ׁ(Laura Locke . The Future of Facebook. Time Magazine, July 17, ׁׂׂׂׂׂ(2007
1 2  (באנגלית) Odd Nov, What motivates Wikipedians? Communications of the ACM, 50(11), (2007) 60-64
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532978105171  LCCN: sh2007005697  NDL: 01164180
מלחמה קדושה

מלחמה קדושה (ברוסית: Священная война, תעתיק: סְבְיָאשְצֶ'נָיָה וַאיְנָה) היה אחד השירים המפורסמים ביותר מהתקופה הסובייטית בברית המועצות. השיר הפטריוטי הפך למעין המנון החיילים הסובייטיים ב"מלחמה הפטריוטית הגדולה" (השם שניתן בברית המועצות למלחמת העולם השנייה). השיר נכתב על ידי וסילי לבדב-קומאץ' בשנת 1941, בזמן הפלישה הנאצית לברית-המועצות. המלחין הוא אלכסנדר אלכסנדרוב, מייסד מקהלת הצבא האדום ומלחין המנון ברית המועצות.
השיר ידוע בזכות השורה הראשונה בשיר: "עורי מדינה ענקית", ולעיתים אף מכונה כך. ב-24 ביולי 1941 שני עיתונים סובייטיים מרכזיים "איזבסטיה" (Известия) ו"הכוכב האדום" (Красная звезда) פרסמו את השיר. מיד לאחר הפרסום, המלחין אלכסנדר אלכסנדרוב הלחין אותו ב-26 ביולי. בתחנת הרכבת "ביילורוסקי ווקזאל", אחת מהלהקות הצבא האדום, שזמריה טרם יצאו לחזית, ביצעה את השיר לראשונה. עד 15 בדצמבר 1941 לא הושמע השיר באופן נרחב היות ששררה תחושה שיש לו משמעות טראגית מדי: השיר לא עסק בניצחון קרוב אלא בקרב קשה, ומוות למען הניצחון. רק מ-15 באוקטובר 1941, כאשר הנאצים כבר כבשו את קלוגה, רז'ב וקלינין (טבר), החלו להשמיע את השיר מדי יום ברדיו הסובייטי לאחר השמעת צלצול פעמוני מגדל ספאסקאיה, מגדל השעון של הקרמלין.
השיר צבר פופולריות רבה בקרב הלוחמים בחזית, וסייע למורל החיילים.
ב-22 במאי 2007 בוצע השיר בבריסל במטה מפקדת נאט"ו על ידי מקהלת הצבא האדום על שם אלכסנדרוב.
השיר עצמו תורגם לשתי שפות רשמיות: גרמנית והונגרית. שם השיר בגרמנית: "Der Heilige Krieg", ובהונגרית שמו: "Fel, küzdelemre, hõs haza".
המקור ברוסית ותרגום לעברית

Вставай, страна огромная,

Вставай на смертный бой

С фашистской силой тёмною,

С проклятою ордой.
Припев:
 Пусть ярость благородная

Вскипает, как волна,

Идёт война народная,

Священная война! (x 2)
Дадим отпор душителям

Всех пламенных идей,

Насильникам,грабителям,

Мучителям людей!
Припев
Не смеют крылья
чёрные
Над Родиной летать,

Поля её просторные

Не смеет враг топтать!
Припев
Гнилой фашистской нечисти

Загоним пулю в лоб,

Отребью человечества

Сколотим крепкий гроб!
עורי מדינה ענקית!

עורי לקרב הקטלני!

נגד הכוח הפשיסטי החָשׁוּךְ

כנגד ההמון המקולל.
פזמון:

הזעם האצילי 

ירתח כמו גל. 

מלחמת העם נמשכת

המלחמה הקדושה. X‏2
נהָדַוף את החונקים 

של כל הרַעְיוֹנות הנלהבים,

את האנסים והגזלנים, 

את המענים של בני האדם.
פזמון
לא יעזו הכנפיים השחורות 

לעוף מעל ארץ המולדת

את שדותיה הרחבים,

לא יעז לרמוס האויב.
פזמון
לזוהמה הפשיסטית הרקובה,

נכניס כדור במצחה.

לאספסוף האנושות,

נבנה ארון מתים איתן.
פזמון X‏2
ראו גם

שירי מלחמת העולם השנייה
מיכאיל אילריונוביץ' וורונצוב

מיכאיל אילריונוביץ' וורונצוב (ברוסית: Михаил Илларионович Воронцов; ‏12 ביולי 1714 - 15 בפברואר 1767) מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה, קנצלר החל משנת 1758 ועד 1763.
חייו

וורונצוב נולד במשפחת אצילים וכבר בגיל 14 החל לשרת בסביבת הנסיכה יליזבטה. ביחד עם פיוטר שובלוב ליווה את הנסיכה בערב ההפיכה השלטונית. בהמשך היה בין מבצעי המעצר של אנה לאופולדובנה ומשפחתה. על פעילותו בזמן ההפיכה השלטונית קודם בדרגות וקיבל אחוזות לבעלותו. בינואר 1742 התחתן עם בת דודה של הקיסרית. בשנת 1744 קודם לדרגת סגן-קנצלר וקיבל תואר רוזן. בשנת 1748 נחשד בקשירת קשר נגד השלטון אך הצליח לצאת מכך. בשנת 1758 קודם לתפקיד קנצלר. המשיך מדיניות חוץ של קודמו בתפקיד.
מיכאיל וורנצוב היה קשור לפיוטר השלישי וניסה להגן עליו לאחר שיקטרינה הגדולה הגיעה לשלטון. הוא סירב להישבע אמונים לקיסרית החדשה והסכים לכך רק לאחר מותו של פיוטר השלישי. למרות זאת הוא המשיך בתפקיד הקנצלר והיה אחראי על מדיניות חוץ של המדינה. אומנם יחסים מתוחים עם מקורבי יקטרינה הגדולה ובמיוחד עם ניקיטה פנין אילצו אותו לעזוב את השרות בשנת 1763.
הוא נפטר במוסקבה בשנת 1767.
רוב ההיסטוריונים רואים בו מדינאי ללא כישורים מיוחדים וללא יוזמות גדולות, וכמעט כולם מסכימים שהוא היה בן אדם ישר והומני.
במשך תקופה ארוכה היה חבר ופטרון של מיכאיל לומונוסוב.
מלחמה משלו (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  אלכסיי צ'אדוב
 הופק בידי:  סרגיי סליאנוב 
 תסריט:  אלכסיי צ'אדוב 
 עריכה:  פאבל נוביקוב 
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי צ'אדוב ארטיום טקאצ'נקו ויקטור סוחורוקוב כריסטינה אסמוס ויטאלי קישצ'נקו 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  CTB Films 22
 חברה מפיצה:  Well Go USA
 הקרנת בכורה:  2 ביולי 2022 
 שפת הסרט:  ערבית, אנגלית, רוסית 
 סוגה:  סרט מלחמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמה משלו (ברוסית: Своя война; משווק במדינות המערב בשם "Infiltration") הוא סרט רוסי משנת 2021 בבימויו של אלכסיי צ'אדוב שגם מככב לצדם של כריסטינה אסמוס, ויקטור סוחורוקוב, ארטיום טקאצ'נקו, ויטאלי קישצ'נקו, ג'ליל אסרטוב ואחרים. הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי וחלקים ממנו צולמו בחצי האי קרים, מוסקבה ואף בסוריה.
עלילה

איוון חזר מהמלחמה מזמן. אבל המלחמה לא מרפה ממנו והוא ממשיך לשחק בה, מה שכבר עולה לו ביחסיו עם אשתו ועכשיו עלול לעלות בחייו. איוואן נוסע לסוריה כשהוא מחופש ככתב מלחמת חוץ בשם ג'ון.
שחקנים ודמויות

אלכסיי צ'אדוב – איוואן
כריסטינה אסמוס – רעייתו של איוואן
הערות שוליים

↑  Своя война (2021), נבדק ב-2021-10-18
↑  Well Go USA Nabs North American Rights to Russian War Thriller ‘Infiltration’ (EXCLUSIVE)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים רוסיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיכאיל ארציבשב

| --- | --- |

צילום מסביבות 1905
 לידה:  5 בנובמבר 1878 דוברוסאבובקה, בנפת אחטיר,  פלך חרקוב, אוקראינה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 במרץ 1927 (בגיל 48) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  Orthodox Cemetery in Warsaw 
 שפות היצירה:  רוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1894 
 חתימה:   
 
מיכאיל פטרוביץ ארציבשב (ברוסית: Михаи́л Петро́вич Арцыба́шев;‏ 5 בנובמבר 1878 – 3 במרץ 1927) היה עיתונאי, סופר ומחזאי רוסי.
חייו

מיכאיל ארציבשב נולד בחווה ביישוב דוברוסאבובקה בנפת אחטיר בפלך חרקוב (כיום מחוז סומי), בצפון מזרח אוקראינה באימפריה הרוסית. אביו היה בעל אדמות זעיר ואמו, ממוצא פולני, נפטרה משחפת, כשהיה בן 3. הוא למד עד גיל 16 בעיירה המקומית, אוחטירקה, ובשנים 1895 - 1897 עבד כפקיד. בשנים 1897 - 1898 למד בבית הספר לאמנויות בחרקוב. ב-1897 ניסה להתאבד וב-1898 נשא לאישה את אנה קובושקו, ממנה נולד לו בנו, בוריס ארציבשב. הוא נפרד מרעייתו ב-1900. ב-1898 התיישב בסנקט פטרבורג, שם עבד כעיתונאי חופשי ופרסם סיפורי משעשעים. ב-1901 סולק מהעיר בגלל השתתפות בהפגנה. באותה שנה כתב את הסיפור "פאשה טומאנוב", אך לא הצליח לפרסם אותו בגלל מגבלת הצנזורה.
הספר "סאנין", שנכתב על ידו בשנת 1903, אך פורסם רק ב-1907, שוב בגלל הצנזורה, עורר נגדו קוראים רוסים רבים בגלל תוכנו. הספר נכתב תחת השפעת הפילוסופיה של מקס שטירנר ומנסה להציג את עקרונות האנרכיזם האינדיבידואלי. סאנין תורגם לעברית על ידי אברהם סלמן ויצא לאור בהוצאת עידית בשנת 1953.
ארציבשב עבר ב-1912 למוסקבה ולאחר מהפכת אוקטובר התחיל לכתוב נגד הבולשביזם. ב-1923 עבר לפולין והתאזרח שם. ארציבשב נפטר בוורשה, בירת פולין, בשנת 1927.
קברו של מ' מיכאיל ארציבשב בבית העלמין האורתודוקסי בוורשה, שנת 2023
מירני (סאחה)

מירני (ברוסית: Мирный; ביקוטית: Мирнэй) היא עיר ברפובליקת סאחה (יקוטיה) ברוסיה, "בירת היהלומים" של רוסיה. היא נמצאת במערב סאחה לצד נהר אירלח (יובל של וילוי). 1,072 ק"מ מבירת סאחה יקוטסק בכביש וילוי, או 820 ק"מ בקו אווירי.
היסטוריה

העיר נוסדה הודות לגילוי צינור ההזנה "מיר" ("שלום" ברוסית) בשנת 1955.
ב־1957 החלה כריית יהלומים שנמשכה עד שנת 2001. ב־2001 למכרה היה עומק של 525 מטר ורוחב של יותר מ־1,200 מטר, וכך היה השני בגודלו בעולם אחרי צינור אודצ'ניה (640 מטר).
מ־1957 הכרייה הייתה באחריות המוסד הממלכתי "יקוטאלמז ע"ש לנין". ב־1992 המוסד הומר לחברה מסחרית בשם "אלמזי רוסי סאחה" (אלרוסה, АЛРОСА).
ב־1959 מירני קיבלה מעמד של עיר. בסוף 1950 נסלל כביש לערים אודצ'ני ולנסק ונבנה שדה תעופה.
כלכלה

מירני היא מקום מושבה של חברת אלרוסה, ומבני ציבור ותרבות בעיר ממומנים על ידי החברה. בנוסף לכריית יהלומים בעיר גם פועלת תחנת כוח הידראולית, חברת הגז "אלרוסה גז", ועסקים אחרים.
חינוך

בעיר פועלים 6 בתי ספר, בהם בית ספר עם הוראת אנגלית מורחבת, שקיבל מעמד "בית ספר נשיאותי".
בעיר פועלת גם מכללה להכשרת עובדי אלרוסה, שהגיעה פעמים רבות לדירוג גבוה בין המכללות המקצועיות של רוסיה.
אדריכלות ותכנון

להבדיל מערי תעשייה רבות במזרחה ובצפונה של רוסיה, מירני לא נבנתה לפי תוכנית אחידה, אלא התפתחה באופן ספונטני יחסית סביב מכרה "מיר", לפי הדרישות התעשייתיות והכלכליות.
העיר מתבלטת במיעוט בתי מגורים מסוג "חרושצ'ובקה" מהסוג שבו נבנו בתי מגורים בכל רחבי ברית המועצות לפי תוכנית הדיור בתקופת ניקיטה חרושצ'וב בשנות החמישים והשישים, משום שרובה נבנתה באופן אוטונומי על ידי מהנדסי מכון מחקר לכריית יהלומים, שהתנגדו לסגנון זה.
ספורט

מועדון הקטרגל אלמאז אלרוסה היה מועדון קטרגל מקצועני שהתקיים בשנים 1992—2019 וייצג את העיר.
מכרה "מיר"
נוף על העיר ממכרה "מיר"
מלקולם דילייני

| --- | --- |

דילייני בשנת 2021
 לידה:  11 במרץ 1989 (בן 35) בולטימור, מרילנד, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.91
 מכללה:  וירג'יניה טק
 דראפט:  לא נבחר, 2011
 קבוצות כשחקן
 2011–2012 2012–2013 2013–2014 2014–2016 2016–2018 2018–2019 2019–2020  2020- :  אלאן שאלון בודיוולניק קייב באיירן מינכן לוקומוטיב קובאן אטלנטה הוקס גואנגדונג סאות'רן טייגרס ברצלונה אולימפיה מילאנו
 הישגים כשחקן
 הגביע האיטלקי (2021, 2022)   הסופר קאפ האיטלקי (2020)   אליפות גרמניה (2014)   חמישיית העונה ביורוליג (2016) חמישיית העונה ביורוקאפ (2013)
מלקולם האקים דילייני (באנגלית: Malcolm Hakeem Delaney; נולד ב-11 במרץ 1989) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
קריירת משחק

בשנת 2011 חתם באלאן שאלון הצרפתית, שמשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורסל. בשנת 2012 חתם בבודיוולניק קייב מקייב בירת אוקראינה, שמשחקת בסופרליגה האוקראינית בכדורסל. כששיחק בקבוצה נבחר לחבר חמישיית העונה ביורוקאפ לשנות 2013. בשנת 2013 חתם לשנה אחת בבאיירן מינכן מליגת העל הגרמנית בכדורסל. באפריל 2014 זכה בפרס ה-MVP של הבונדסליגה. לאחר שבסוף העונה ניצחה באיירן את אלבה ברלין בגמר וזכתה באליפות, נבחר דילייני ל-MVP של הגמר.
ב-2 ביולי 2014 חתם לשנה אחת בלוקומוטיב קובאן. לאחר שנה חתם לשנה נוספת במועדון. הוא הוביל את המועדון לפיינל פור היורוליג בשנת 2016, והקבוצה סיימה במקום השלישי. דילייני קלע 16.3 נקודות בממוצע למשחק, 5.5 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים במעל 30 משחקי יורוליג.
בין 2016 ל-2018 שיחק באטלנטה הוקס וביולי 2018 עבר לגואנגדונג סאות'רן טייגרס מליגת העל הסינית.
בספטמבר 2019 חתם על חוזה בברצלונה מליגת העל הספרדית.
במאי 2020 ברצלונה שחררה את דילייני מחוזהו.
ב-2 ביוני 2020 דילייני חתם לשנתיים באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית.
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016/2017 | אטלנטה | 73 | 2 | 17.1 | 0.374 | 0.236 | 0.806 | 1.7 | 2.6 | 0.5 | 0.0 | 5.4 |
| 2017/2018 | אטלנטה | 54 | 3 | 18.8 | 0.382 | 0.371 | 0.804 | 1.9 | 3.0 | 0.6 | 0.1 | 6.3 |

| קריירה |  | 127 | 5 | 17.8 | 0.377 | 0.308 | 0.805 | 1.8 | 2.8 | 0.6 | 0.1 | 5.7 |
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | אטלנטה | 1 | 0 | 3.0 | 1.000 | 1.000 | 0.500 | 1.0 | 0.0 | 0.0 | 0.0 | 8.0 |

| קריירה |  | 1 | 0 | 3.0 | 1.000 | 1.000 | 0.500 | 1.0 | 0.0 | 0.0 | 0.0 | 8.0 |
הערות שוליים

↑  ‏רכש מרשים: ארמאני מילאנו החתימה את מלקולם דילייני, באתר ספורט1, 2 ביוני 2020
מנטאיקו

| --- | --- |
מנטאיקו
 
 מאכלים
 סוג:  jeotgal 
 מוצא:  קוריאה 
 מרכיבים עיקריים:  pollock roe 
 
מנטאיקו או מנטייקו (ביפנית: 明太子) הוא מאכל מהמטבח היפני המכיל ביצי דג זהבון המתובלים ברוטב.
מקורו של מאכל זה במאכל מהמטבח הקוריאני בשם מייאונגראן ג'אוט (בקוראנית: 명란젓). מאכל זה הגיע ליפן בראשית המאה ה-20, והוא הפך פופולרי בפוקוקה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
מקור שמו של המאכל ביפנית מהלחם בסיסים של שיבוש של המילה הקוראנית "מייאונגטאי" (명태) - דג הזהבון) והמילה היפנית "קו" (子 - "צאצא").
הרוטב בו מתובלים הביצים משתנה בין אזורי יפן השונים, וכן צבעם של הביצים משתנה (הן נצבעות בצבעי מאכל שונים).
המאכל נאכל לרוב עם אוניגירי, אך לעיתים המאכל נאכל בפני עצמו, לצד סאקה.
ראו גם

ג'אוט
מילקשייק

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  משקה ללא אלכוהול, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוצא:  ארצות הברית 
 מרכיבים עיקריים:  חלב 
 
מילקשייק שוקולד
מילקשייק (באנגלית: Milkshake ‏האזנהקובץ:En-us-milkshake.ogg‏Ⓘ‏, על פי החלטת האקדמיה: קְצִיף חלב) הוא שייק קר המבוסס לרוב על חלב או על גלידה עם תוספות של חומרי טעם שונים, כגון שוקולד, קרמל, פירות או משקאות אלכוהוליים. במקרים רבים המילקשייק מעוטר בקצפת או בסירופ.
המילקשייק, בניגוד למשקאות אחרים המבוססים על חלב, מוכן על ידי ערבוב החומרים במערבל מזון או מכונה ייעודית. התהליך תורם להחדרת אוויר לתערובת והפיכתה לסמיכה.
רקע היסטורי

שימוש ראשון של המונח "מילקשייק" הופיע בדפוס בשנת 1885, בתקופה הזו מילקשייק נחשב למשקה אלכוהולי המכיל ויסקי והוא תואר כמשקה בריא המבוסס על ביצים ומוגש כסוג של טוניק או ממתק.
אולם בשנת 1900 החלו להשתמש בשם זה כדי לתאר משקאות בריאים עשויים משוקולד, תות או סירופ וניל, והוא החל להיות פופולרי במיוחד כשהוסיפו לו גלידה.
לפני שנפוצו מכשירי הבלנדר, המילקשייק היה דומה במרקמו לליקר ביצים או לתערובת קרח כתוש וחלב שעורבבה ביד.
בשנת 1922 הומצא הבלנדר החשמלי. עם המצאה זו המילקשייק החל לקבל את צורתו הנוכחית, כמשקה מבוסס גלידה וחלב, קר, מוקצף ואוורירי.
בשנת 1950 הפך המילקשייק לפופולרי בדיינרים ובמסעדות מזון מהיר שונות בארצות הברית. למשקאות ניתנו לעיתים כינויים שונים המתארים את מאפייניהם הייחודיים, כדוגמת מילקשייק שניתן לו השם "בטון" בשל סמיכותו הרבה; נהוג היה להגישו אל הלקוח כשפתח הכוס מופנה כלפי מטה ובכך להראות את סמיכותו של המשקה.
הערות שוליים

↑  מילים טעימות, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏29 בינואר 2012
1 2  Listening to America, Stuart Berg Flexner [Simon & Schuster:New York] 1982 (p. 178)
↑  Vanilla Milk Shake Recipe, from the "Second Edition of The Neighborhood Cookbook" published by the Council of Jewish Women, Portland, in 1914: Fill a glass two-thirds full of milk, sweeten to taste with any fruit syrup or with sugar, and then flavor with vanilla. Fill glass up with cracked ice and shake well together until thoroughly mixed.
↑  American Dialect Society CABINET, CONCRETE, FROSTED, VELVET
Text accompanying illustration on a poster advertising Hood's Ice
Cream (observed in Hancock Pharmacy, State and Hancock Sts., Springfield, Mass., September 30, 1952).
מילקשייק תותים
מלחמה פרטית

| --- | --- |

 מבוסס על:  מאמר בכתב העת וניטי פייר
 בימוי:  Matthew Heineman 
 הופק בידי:  Matthew George, Marissa Mazzola-McMahon, בזיל איבניק, Matthew Heineman, שרליז ת'רון 
 תסריט:  Arash Amel 
 עריכה:  Nick Fenton 
 שחקנים ראשיים:  רוזמונד פייק, ג'יימי דורנן, סטנלי טוצ'י, פיי מרסיי
 מוזיקה:  H. Scott Salinas 
 צילום:  רוברט ריצ'רדסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Thunder Road Pictures, Denver and Delilah Productions 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית2 בנובמבר 2018
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   aprivatewar
 www.aprivatewarfilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמה פרטית היא דרמה ביוגרפית אמריקנית משנת 2018 בבימויו של מתיו היינמן, בכיכובה של רוזמונד פייק בתפקיד העיתונאית מארי קולווין.
הסרט מבוסס על מאמר משנת 2012 "המלחמה הפרטית של מארי קולווין" בכתב העת Vanity Fair.
הסרט נכתב על ידי אראש אמל ומשתתפים בו ג'יימי דורנן, טום הולנדר וסטנלי טוצ'י. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2018 והופץ בארצות הברית ב-2 בנובמבר 2018.
בפסטיבל גלובוס הזהב ה -76 היה מועמד לפרס השחקנית הטובה ביותר ולפרס על השיר המקורי הטוב ביותר ("רקוויאם למלחמה פרטית"). הבמאי מתיו היינמן היה מועמד לפרס על בימוי ראשון לסרט באורך מלא.
עלילה

מארי קולווין היא עיתונאית אמריקאית צעירה בעיתון סאנדיי טיימס ונשלחת למדינות המסוכנות ביותר כדי לתעד את מלחמות האזרחים שלהן.
בשנת 2001, בעת שסיקרה את הנמרים הטמיליים קולווין וצוותה נתקלו במארב של צבא סרי לנקה. היא ניסתה לסמן ליורים שהיא עיתונאית ותוך כדי כך נפצעה ממקלע אר.פי.ג'י ואיבדה את עינה השמאלית. לאחר מכן, קולווין נהגה לחבוש רטייה על העין.
גם לאחר שאובחנה כנפגעת הפרעת דחק פוסט-טראומטית קולווין המשיכה לסקר אירועים חדשים, למרות התנגדות הבוס שלה, שון רייאן. ב-2012 קולווין יוצאת לסוריה כדי לכתוב על העיר חומס.
קולווין וצלם המלחמה פול קונרוי נקלעים לאזור מגורים שנתון תחת אש צולבת. הם מסקרים את המצב החמור, מדווחים לעולם באמצעות רשתות שידור רבות על הפגיעה האנושה באזרחים. לאחר מכן פול הפצוע מתעורר למצוא את קולווין ועיתונאי נוסף שנהרגו מההפצצות.
הסרט מסתיים בתמונות של העיר ההרוסה. ואחריהן מוקרן ריאיון עם מארי קולווין האמיתית שאומרת "לעולם לא תגיעי לאן שאת הולכת אם תכנעי לפחד."
שחקנים

רוזמונד פייק – מארי קולווין
ג'יימי דורנן – פול קונרוי
סטנלי טוצ'י – טוני שו
טום הולנדר – שון ראיין, עורך החוץ של סאנדיי טיימס והבוס של מארי
קורי ג'ונסון – נורם קובורן, צלם נוסף
פיי מרסיי – קייט ריצ'רדסון
ניקי אמוקה-בירד – ריטה ויליאמס, ידידתה של מארי
פאדי אלסייד – מוראד
הערות שוליים

↑  MARIE COLVIN’S PRIVATE WAR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 9529157416846516710004   WorldCat (עם VIAF): 9529157416846516710004
מיתולוגיה פינית

מבנה העולם לפי המיתולוגיה הפינית
המיתולוגיה הפינית היא המיתולוגיה שהייתה נהוגה בקרב הפגנים הפינים, שחיו בפינלנד. חלקים ממנה מתועדים בקלוולה.
אלים במיתולוגיה הפינית

אוּקוֹ - (נקרא גם פרקלה) פירוש שמו בפינית גזור מהמילה "רעם" והוא אכן אל הרעם והשמים. הוא האלוהות החשובה ביותר במיתולוגיה הפינית. הוא היה קיים לפני כל אלוהות אחרת, ואפילו בסיפור הבריאה אילמטר (האלה הבוראת) קוראת אליו לעזרה. בני האדם פונים אליו גם לעזרה שמחוץ ל"תחומי שיפוטו" כמו ריפוי חולים ושיפור המזל.
אִילְמַטַר - פירוש שמה הוא "בת האוויר". זוהי האלוהות הנשית של האוויר. אמו של ואינמוינן. באחת מהגרסאות של סיפור הבריאה היא מרחפת באוויר חסר-הכל הקדמון, מסתקרנת מהים חסר-הכל הקדמון ובפרץ של סערה מימיו משפריצים עליה והיא מתעברת. כשהיא בהריון היא צפה על פני המים חסרת יכולת לזוז. נקבת עיט המחפשת מקום להטיל בו את ביציה נוחתת על ברכה ומטילה שבע ביצים (תלוי בגרסה, אבל מדובר בשילובים של ביצי זהב/ברזל/כסף). אילמטר מזיזה את רגלה והביצים נשברות. שברי הקליפות הופכים לשמים ולאדמה, החלמונים לירח והשמש, הנקודות שעל קליפות הביצים לנוצות וכוכבים. או אז, אילמטר מתחילה לסדר ולבנות את העולם לכבוד בנה העומד להוולד. מעצבת הרים, שותלת עצים וכיוצא בזה. חלק מהבריאה נעשית בטעות - על ידי דריכה בחול הים יוצרת אילמטר נקיקים תת-מימיים ועל ידי ישיבה היא יוצרת עמקים, לדוגמה.
וַאיְנֶמוֹיְנֵן - אל גיבור אשר עשה מעשים חשובים מאוד כגון גנבת הסמפו (כלי שנוצר על ידי אילמרינן, חרש הברזל, ומייצר באורח פלא כמויות אין-סופיות של דגן, מלח וכסף) מהצפון והמצאת הקנטלה (הנבל הפיני המסורתי. משמש לסיפור הסיפורים וללחישת לחשים - אשר בגרסה הפינית מתבצעים בעיקר על ידי סיפור סיפורים שונים). במהלך הזמן, עם כניסת הנצרות לפינלנד, הפכה דמותו לדמות מכשף זקן ארך-זקן ורב-עצמה. יריבו של יואוקהיינן.
יוֹאוּקַאהַיְינֵן - מכשף צעיר מהצפון אשר העז לקרוא תיגר על ואינמוינן. אחותו, איינו, היא כלתו המיועדת של ואינמוינן אשר ברחה ממנו והפכה לדג.
אַהְטִי - אל ים. בממלכתו חיים יצורים מיתיים תת-מימיים שונים.
אִילְמַרִינֵן - פירוש שמו גזור מהמילה הפינית ל"אוויר". בחלק מהגרסאות של סיפור הבריאה מדובר בחרש/נפח אלוהי אשר רקע את השמים והאדמה. אחראי על הרוחות. דמותו היא עירוב של אל שמים קדמון ודמות אגדית המייצגת את ראשוני חרשי הברזל ההיסטוריים.
טַאפְּיוֹ - אל היערות.
מְיֶלְקִיקִי - אלת החורש. רעייתו של טאפיו.
טוּרְסַאס - מקור שמו הוא במילה עתיקה ל"מים". רוח תת-מימי וידידותי לאדם. לקח חלק בבריאת אלון בראשית הענק.
לוֹהִי - המכשפה הזקנה ועקומת השיניים השולטת בפוהיולה הארץ הגדולה שבצפון. עבורה נוצר הסמפו. בתה היא היפה שבנערות.
אוּנְטַמוֹ - אל השינה והחלומות.
הִיסִי - אל הרוע. לפעמים מתואר ברבים, כאגד של שדונים. מגן על היערות שבהן נעשה פולחן האבות.
טוּאוֹנִי - אל המוות ואדונה של ארץ המתים.
מלבד דמויות חשובות אלה הפינים האמינו, ועדיין מאמינים, ברוחות שונות. החל מרוחות המתים, רוחות מגינות, פיות וגמדים על סוגיהם, רוחות טבע (מכונות לואונוטאר) ושתי רוחות מיוחדות - קאופי ולוליקי הממונים על שני צדיהם של המחליקיים, הימני והשמאלי בהתאמה.
הפינים שימרו חלק נכבד מתרבותם הפגאנית גם לאחר שקבלו עליהם את הנצרות. כך למשל, בפינית המילה "פוקי" משמעותה לחלופין "עז" או כינוי לעג לזקן. ביום ההיפוך של החורף נהגו הפינים הקדמונים לחלק בובות של עזים. לכן, סנטה קלאוס נקרא בפינית יואולופוקי, שיכול להתפרש גם כ"עז חג המולד". מנהג חלוקת העזים השתמר עד ימינו אנו.
ראו גם

קלוולה
לקריאה נוספת

יובל בן-עמי, המיתולוגיה הפינית, הוצאת מפה.
הקלוולה - האפוס המיתולוגי הפיני.
דוד בר חן

| --- | --- |

 לידה:  ו' בסיוון תרפ"ט
 פטירה:  כ"ו באלול ה'תשע"א (בגיל 82) ירושלים
 מקום קבורה:  חלקת הרבנים החדשה, הר המנוחות דרום, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 מקום פעילות:  מרוקו - צרפת - ישראל
 רבותיו:  הרב רפאל ברוך טולידאנו, הרב רפאל עבו, הרב גרשון ליבמן, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שאול אבן דנאן
 תלמידיו:  הרב שלמה שלוש, הרב אברהם אלחדד, הרב סעדיה אריבי, הרב יורם אברג'ל, הרב אריה גמליאל, הרב צבי פדידה, הרב רפאל אלקריף, הרב שלמה פרשה
 בת זוג:  הרבנית רות בר חן
 אב:  רבי מאיר אוחנונא
 אם:  חנה
 צאצאים:  הרב מאיר, רפאל (רפי), אריאל, הרב ישי
 ר"מ בישיבת "עץ חיים", טנג'יר - מרוקו
 ראש בית המדרש לדיינים, רבאט - מרוקו
 רב העיר שדרות
 
הרב דוד יוסף בר חן (תרפ"ט, 1929 - כ"ו באלול ה'תשע"א, 24 בספטמבר 2011) היה רב ישראלי ממוצא מרוקאי. רבה של שדרות במשך קרוב לארבעים שנים, ומרבני יהדות מרוקו בישראל.
תולדות חייו

נולד בחג השבועות תרפ"ט במרוקו למקובל רבי מאיר אוחנונא, שכיהן כרב מחוז ורזאזאת, ולחנה.
במספר הזדמנויות, טען, כי משפחתו מצאצאי המקובל רבי סולימאן אוחנה, מגורי האר"י.
אביו נפטר בשנת 1939 (ה'ת"ש) ואמו שלחה אותו ללמוד במקנס בישיבתו של הרב רפאל ברוך טולדנו.
בהמשך למד בישיבת "אוצר התורה" של הרב רפאל עבו, ואחר כך בישיבת "אור יוסף - נובהרדוק" בעיירה פובליין בצרפת, אצל רבי גרשון ליבמן. בשנים אלו עסק בהברחת ילדים שהיו אמורים לעלות במסגרת עליית הנוער לארץ ישראל, לישיבת נובהרדוק .
בשנת 1950 (ה'תשי"א) עלה לישראל לקריאת הרב יוסף שלמה כהנמן, שקיבל אותו ללימודים בישיבת פוניבז' שבראשותו.
פעילותו הרבנית במרוקו

בשנת 1955 (ה'תשט"ז) חזר למרוקו, וכיהן כר"מ בישיבת "עץ חיים" בטנג'יר, לצידם של הרבנים זושא וולטנר ויששכר מאיר.
בשנת 1956 (ה'תשי"ז) נישא לרות, בת הרב דוד עובדיה, ראב"ד צפרו, מראקש ופאס, והממונה על החינוך היהודי במרוקו (בסוף ימיו כיהן כאב"ד לענייני ממונות בבית הדין של המועצה הדתית בירושלים, וכרב חבר לשכת הרבנות שם).
לאחר תקופה קצרה שעמד בראשות הכולל של חמיו בצפרו, עבר לרבאט וכיהן כראש בית המדרש לרבנים מיסודו של הרב שאול אבן דנאן, רבה הראשי של מרוקו.
הרב בר חן היה עוזרו ותלמידו הקרוב של הרב אבן דנאן.
בישראל

בשנת 1964 (ה'תשכ"ה) התמנה לרב שכונה ג' ולרב מחלקת הכשרות והנישואין באשדוד.
בשנת 1972 (תשל"ג) התמנה לכהן כרבה הראשי של שדרות.
פטירתו

בשנותיו האחרונות התדרדר מצבו הבריאותי, אך הוא המשיך למלא את תפקידיו הרבניים, בסיוע בנו הרב ישי בר חן שכיהן כרב האזורי בגוש קטיף.
הרב בר חן נפטר במוצאי שבת כ"ו באלול ה'תשע"א, ונטמן למחרת בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
כתביו

הרב בר חן השאיר אחריו כתבי יד בהלכה ובאגדה, שלא נדפסו.
הנצחתו

בשנת ה'תשע"ב הקים נכדו (חתן בנו רפאל) הרב איציק סנדרוי את ישיבת "חיילי בית דוד" על שמו, ביישוב "מצפה יצהר".
בשנת ה'תשע"ו הוציא נכדו הרב אליהו בר חן - את הספר "חסדי דוד" על הש"ס, בהוצאת "מכון חסדי דוד". בו כתב מבוא נרחב על תולדותיו, וכן הביא מחידושי תורתו.
בשנת ה'תשע"ח פתח בנו הרב ישי בר חן את בית המדרש "תורת דוד" על שמו, ביישוב ניצן.
עיריית שדרות הנציחה את שמו של הרב בקריאת רחוב על שמו בשכונת בן-גוריון. ובקריאת מקווה טהרה על שמו בשכונת נאות אביב (ניר עם).
שם בית הכנסת "זיכרון יצחק" בו התפלל שונה ל"משכן דוד" על שמו.
בני משפחתו

גיסו הרב מאיר אלבאז - ראש מוסדות "שבות יהודה" בירושלים.
גיסו הרב פנחס עובדיה - ראש מוסדות "ישמח לב תורת משה" בירושלים.
בנו הרב מאיר שמעון חיים - רבה של ברצלונה.
בנו אריאל.
בנו הרב ישי - כיהן כרב האזורי בגוש קטיף.
נכדו הרב אליהו בר חן - מו"צ בבית ההוראה "יביע אומר" וראש בית המדרש "תורת דוד".
תלמידיו

הרב שלמה שלוש - רב העיר וראב"ד חיפה.
הרב אברהם אלחדד - ראש מוסדות אוצר התורה בסרסל בצרפת.
הרב סעדיה אריבי - מרבני העיר אשדוד.
הרב יורם אברג'ל - ראש מוסדות "רב פעלים קול רינה".
הרב אריה גמליאל - ראש ישיבת שדרות.
הרב צבי פדידה - ראש מוסדות אור גאון.
הרב רפאל אלקריף - ראש מוסדות "נתיבות חיים" בני ברק.
הרב שלמה פרשה - ראש מוסדות משפטים ישרים.