stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיקה אימפרסיוניסטית

התנועה האימפרסיוניסטית במוזיקה היא תנועה במוזיקה של אירופה, בעיקר בצרפת, שהחלה בשלהי המאה ה-19 ונמשכה עד אמצע המאה ה-20. בדומה לקודמו באמנויות החזותיות, האימפרסיוניזם המוזיקלי התמקד בסוגסטיה ובאווירה יותר מאשר ברגשות, כמו במוזיקה תוכניתית, בהעברת סיפור. הופעת המוזיקה האימפרסיוניסטית הייתה ריאקציה להפרזות התקופה הרומנטית. בעוד שהתקופה הרומנטית התאפיינה בשימוש דרמטי בסולמות מז'וריים ומינוריים, המוזיקה האימפרסיוניסטית נוטה יותר לשימוש בדיסוננס ובסולמות שכיחים פחות, כמו סולם של טונים שלמים. בניגוד לצורות הגדולות, כמו סימפוניה או קונצ'רטו, שהיו חביבות על מלחיני התקופה הרומנטית, האימפרסיוניסטים נטו לצורות קצרות יותר, כמו נוקטורנים, ערבסקות ופרלודים.
בסיסה של המוזיקה האימפרסיוניסטית היה בצרפת, והדבר ניכר בהוראות הביצוע בתווים, הכתובות בצרפתית ולא באיטלקית, כנהוג. מקובל לראות במלחינים הצרפתים קלוד דביסי ומוריס ראוול את מייצגי האימפרסיוניזם במוזיקה, אבל המונח אימפרסיוניזם במוזיקה איננו מדויק כל כך כמו בציור. דביסי טען, שהשימוש הנעשה במונח אימפרסיוניזם בפי חסרי-דעת, בעיקר מבקרי אמנות, עלוב ובלתי מדויק מאין כמוהו ואיננו מגדיר את כוונתו הוא, ליצור משהו שונה.
מוזיקה אימפרסיוניסטית מתארת לא את המציאות הקיימת אלא את התרשמותו של המוזיקאי ממנה. היא מתרגמת נוף, אווירה, קטעי מראה, גוונים, אורות ושקיפות, כפי שנקלטו בחושי המלחין, לצלילים, קולות זמרה וכלי נגינה, כשם שהציירים האימפרסיוניסטים תרגמו את התרשמויותיהם לצבעים על גבי בדים.
דביסי הושפע רבות מסגנון השירה הסימבוליסטית בצרפת וכתב לאור עקרונותיה. שירים מאת סימבוליסטים כגון בודלר ומטרלינק היו בידי דביסי ליצירות מופת גדולות.
עוד מלחינים אימפרסיוניסטים חשובים, מלבד דביסי וראוול, היו קרול שימנובסקי הפולני, צ'ארלס גריפס האמריקאי, פול דיקא הצרפתי וראלף ווהן ויליאמס האנגלי.
השפעת האימפרסיוניזם ניכרת גם ביצירותיהם של מנואל דה פאיה ואיסק אלבניס הספרדים, פרדריק דיליוס האנגלי, אריק סאטי וקאמי סן-סנס הצרפתים ואוטורינו רספיגי האיטלקי.
וביצירות ג'אז כמו אלה של ביל אוונס.
הסוגה המוזיקלית הידועה בשם "אקזוטיקה" מזכירה מאוד אימפרסיוניזם.
ראו גם

מוזיקה בתקופה המודרנית
הערות שוליים

↑  Tsai, Shengdar . URL accessed 22 July 2006.
↑  The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition
 . URL accessed 22 July 2006.
מה נקרא לחשוב?

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מרטין היידגר
 שפת המקור:  גרמנית
 נושא:  חשיבה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1954
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  רסלינג
 תאריך:  2023
 תרגום:  רועי בר
 סדרה
 ספר קודם:  מקורה של יצירת האמנות 
 
מה נקרא לחשוב? (בגרמנית: ?Was heißt Denken) היא מסה פילוסופית של הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר משנת 1954. החיבור מבוסס על הרצאה שניתנה במהלך סמסטר החורף 1951־1952 באוניברסיטת פרייבורג. בחיבור עולות שאלות כמו:
מהי מהות החשיבה?
מהו זה ש"קורא" לנו לחשוב?
איך אפשר ללמוד "לחשוב את..." ולא רק "לחשוב על"?
מי ראוי בכלל ללמד את החשיבה?
רקע

במסגרת הליכי הדה-נאציפיקציה בגרמניה אוניברסיטת פרייבורג הטילה איסור הוראה על היידגר, שהיה חבר במפלגה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה. בתום חמש שנים החליט סנאט האוניברסיטה להוציא את היידגר לפרישה מוקדמת לגמלאות, ובכך התבטל בפועל איסור ההוראה. ההרצאה שעובדה לספר הייתה הראשונה שנתן היידגר באוניברסיטה כפרופסור אמריטוס, ובדיעבד הייתה זו גם הרצאותו הגדולה האחרונה.
קבלה וביקורת

הפילוסופית ותלמידתו לשעבר חנה ארנדט, פיקחה באופן אישי על התרגום הראשון לאנגלית משנת 1986. בהקדמה לתרגום האנגלי ארנדט טענה כי "עבור היכרות עם מחשבת היידגר, ההרצאה 'מה נקרא לחשוב?' חשובה בדיוק באותה מידה כמו 'היות שזמן'. זו ההצגה השיטתית היחידה של מחשבת היידגר המאוחרת […] וזה כנראה הספר המרתק ביותר שלו".
לקריאות נוספות

מה נקרא לחשוב? הרצאה: סמסטר חורף 1951–1952, תרגם מגרמנית: רועי בר, הוצאת רסלינג, 2023.
הערות שוליים

↑  Jeff. "Quick reference guide to the English translations of Heidegger". HyperJeff. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robbins, Brent Dean (2014). "Joyful Thinking-Thanking: A Reading of Heidegger's "What Is Called Thinking?"" (PDF). Janus Head. 13 (12): 13–21.
1 2 3  רועי בר, "מה נקרא לחשוב?" באתר אלכסון (כתב עת), 29 בינואר 2023
↑   עפרי אילני, ללמוד מהיידגר על סכנות הבינה המלאכותית, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2023
מוזיאון שוולס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  LGBT museum, ארכיון להט"בי, הוצאה לאור 
 כתובת:  Lützowstraße 73, 10785 Berlin 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1985
 תאריך פתיחה רשמי:  1985 
 קואורדינטות:  52°30′15″N 13°21′28″E﻿ / ﻿52.5043°N 13.3579°E﻿ / 52.5043; 13.3579
 schwulesmuseum.de
  (למפת ברלין מוגדלת) מוזיאון שוולס(למפת ברלין רגילה) מוזיאון שוולס
 
מוזיאון שוולס, 2016
מוזיאון שוולס (בגרמנית: Schwules Museum; באנגלית: Gay Museum) הוא מוזיאון ומרכז מחקר בברלין, גרמניה, שמתמקד בהיסטוריה של הקהילה הגאה ובתרבות להט"ב. המוזיאון נפתח לציבור ב-1985, והוא המוזיאון הראשון בעולם שהוקדש להיסטוריה הלהט"בית.
בארכיון המוזיאון, נמצאים כתבי עת מ-1896 ואוסף של תצלומים, קטעי וידאו, סרטים, הקלטות קול, חתימות, עבודות אמנות ואפמרות. בספריה של המוזיאון יש כ-20,000 ספרים בנושא הומוסקסואליות.
מיקום

המוזיאון הוקם ב-1985 במרינגדאם 61, שכונת קרויצברג, ברלין. המוזיאון הועבר בקיץ 2013 למפעל דפוס לשעבר בלוצובשטראסה 73, שכונת מיטה, ברלין. כתוצאה מההעברה של המוזיאון, שטח התצוגה של המוזיאון הוכפל.
היסטוריה

הדחף להקמת מוזיאון שוולס היה תערוכה מוצלחת על נושאים הומוסקסואליים במוזיאון מרקישס (אנ') בברלין בקיץ 1984, שנקראה אז בשם "Eldorado - Homosexual Women and Men in Berlin 1850-1950" (בעברית: "אלדורדו - נשים וגברים הומוסקסואלים בברלין 1850-1950"). התערוכה הייתה התערוכה הציבורית הראשונה שהוצגה בגרמניה על חיי ההומואים במדינה. ב-1985, אגודת ידידי מוזיאון שוולס בברלין נוסדה ופתחה מוזיאון משלה, המוקדש אך ורק לנושאים הלהט"בים, במרינגדאם 61, שכונת קרויצברג, ברלין. הבניין רכש את המוטו Homo-Hof (מילולית: "החצר הגאה") מאחר שהיה נמצא במבנה מועדון הלילה הגאה ובית הקפה הידידותי להומוסקסואלים, SchwuZ, וקבוצת הלימוד ההומוסקסואלית הכללית (גר'), קבוצת התמיכה לזכויות להט"ב.
בדצמבר 2009, קיבל המוזיאון הקצאה ראשונה של כספי ציבור, מענק לשנתיים מכספי התרבות של הסנאט של ברלין (אנ')‏. המענק שימש להרחבת הצגת הזהויות המיניות, למעט הומוסקסואליות, בעיקר בשביל לשים דגש רב יותר על נשים לסביות וטרנסים.
ראו גם

אנדרטת ההנצחה להומוסקסואלים שנרדפו על ידי הנאצים (ברלין)
לקריאה נוספת

Bollé, Michael (ed.) (1984) Eldorado: Homosexuelle Frauen und Männer in Berlin, 1850–1950: Geschichte, Alltag und Kultur. Berlin: Frölich und Kaufmann, 1984. ISBN 3-88725-068-0. 2nd ed. (1992) Berlin: Verein der Freunde eines Schwulen Museums in Berlin e.V. ISBN 3-89468-032-6.
הערות שוליים

↑  Sara Richards (17 בפברואר 2010). "Berlin's Schwules Museum, Exploring The Past And Present". NPR blogs. נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ingeborg Wiensowski (16 ביולי 2013). "Zarte Fußballer und Frauen mit Bart" [Tender footballers and women with beards]. Der Spiegel (בגרמנית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Schwules Museum - Freunde eines Schwulen Museums e.V." Die Tageszeitung (בגרמנית).
↑  AHA Berlin.Geschichte.Ein Blick zurück–Die Geschichte der AHA. Retrieved 28 January 2019
↑  "Senatsgeld für das Schwule Museum" [Public funds for the Schwule Museum]. Siegessäule (בגרמנית). 15 בדצמבר 2009. נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Berlin: Das Schwule Museum wird immer lesbischer" [Berlin: The Gay Museum is becoming more and more lesbian]. lesben.org. 29 במאי 2009. אורכב מ-המקור ב-20 ביוני 2010. נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599562705171  PLWABN: 9811308959505606  BIBSYS: 2095304  BnF: cb144022384 (data)  CiNii: DA18854709  GND: 5101252-2  ISNI: 0000 0001 1015 9785  LCCN: n94121492  NKC: ko2017975345  SUDOC: 152799796  VIAF: 148014685   WorldCat (עם VIAF): 148014685 
חנות המזכרות במוזיאון שוולס, 2015
בית הקפה במוזיאון שוולס, 2015
מוחמד נגיב

מוחמד נגיב (בערבית: محمد نجيب; תעתיק מדויק: מחמד נגיב; 19 בפברואר 1901 – 29 באוגוסט 1984) היה נשיא מצרים הראשון. כיהן כנשיא מיום הכרזת הרפובליקה ב-28 ביוני 1953 עד 14 בנובמבר 1954.
חייו

מוחמד נגיב נולד בסודאן בשנת 1901. שירת בצבא המצרי והתקדם עד לדרגת מייג'ור גנרל. במלחמת העצמאות פיקד על החטיבה השנייה של חיל המשלוח המצרי. נגיב עמד בראש קבוצה שמנתה תשעה קצינים, ובהם: גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת, ועבד אל-חכים עאמר. הקבוצה הכריזה על עצמה כוועד המנהל של "תנועת הקצינים החופשיים" ועמדה מאחורי ארגון ההפיכה הצבאית ביום 23 ביולי 1952 נגד המלך פארוק, שהיה משושלת אלבנית שעלתה לשלטון בתקופת העות'מאנים. לאחר ההפיכה הכריזה קבוצת הקצינים על עצמה כ"מועצה המנהלת המהפכנית". המועצה הכתיבה לקבינט האזרחי את אופן ניהול המדינה, והפקיעה ממנו את השליטה על האדמיניסטרציה ומשרות השלטון.
נגיב נבחר לעמוד בראש המדינה וכמפקד העליון עקב הפופולריות שלו בקרב הצבא ועובדת היותו גיבור מלחמת 1948 - מפקד הבריגדה הגדולה בחיל המשלוח המצרי. גם גילו המתקדם וניסיונו, יחסית לקצינים הצעירים האחרים שבקבוצה, היוו שיקול בבחירתו. לראשונה מאז תקופת אלכסנדר הגדול, זכתה מצרים לשליט מצרי.
לאחר הדחת המלך דחף נגיב לרפורמה אגררית שתגביל את שטח האדמה שיוכל אדם להחזיק ובעקבות זאת נוצרה מתיחות בינו לבין ראש הממשלה עלי מאהר שהתנגד לרפורמה.
נגיב כיהן, בין השאר, גם כנשיא איגוד נכי המלחמה המצרים ממלחמת העצמאות. מקס בינט, שריגל עבור ישראל במצרים, יצר איתו קשרים הדוקים הודות לעובדה שבינט היה נציג מכירות של חברת פון לאופברג - חברה לייצור פרוטזות שהייתה ממוקמת בזיגבורג, גרמניה. נגיב שמח על האפשרות לשקם את נכי המלחמה על ידי יבוא הפרוטזות ובהמשך הקמת מפעל בת במצרים.
לאחר הכרזת מצרים כרפובליקה ביוני 1953, מונה נגיב כנשיאה הראשון.
לאחר מינויו הוא ביקר בבית הכנסת הקראי בעבאסיה, והבטיח ליהודים כי לא יאונה להם כל רע בדבריו "הדת היא לאלוהים, ומִצְרַיִם לכל המִצְרִים".
עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הנשיא לבין סגנו, עבד אל נאצר. נגיב רצה להמשיך את המסגרת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים ולאפשר פעילות פוליטית, ולעומתו נאצר רצה לחסל את המפלגתיות וליצור ממשל אוטוקרטי חזק. לאחר שנאצר כפה את הוצאת ארגון האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, למורת רוחו של נגיב, התפטר הנשיא מכל תפקידיו ב-24 בפברואר 1954. נגיב התבקש לחזור לתפקידיו חודש מאוחר יותר, בסיוע קואליציה פוליטית מקרב מעמד הביניים. אולם צעד זה התפרש כאגרסיבי מצד הקצינים המהפכנים, שהתגבשו סביב נאצר וכפו את מינויו לראשות הממשלה באפריל 1954 במקומו של נגיב, שנותר בתפקיד הנשיאות בלבד. לאחר ניסיון התנקשות בנאצר בידי האחים המוסלמים באוקטובר 1954 הואשם נגיב בבגידה ובקשירת קשר. הוא הודח מתפקידו ב-14 בנובמבר 1954. אף שנאצר שלט עתה ביד רמה במצרים, תפקיד הנשיא נותר בלתי מאויש עד ליוני 1956, אז הוא נבחר כמועמד יחיד לתפקיד.
לאחר הדחתו הושם נגיב במעצר בית, ממנו שוחרר רק בנובמבר 1971, אחרי מותו של נאצר. הוא מת בשנת 1984 בקהיר. ב-2013 הוענק לו עיטור מסדר הנילוס מידי נשיא מצרים הזמני עדלי מנסור.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, מצרים: האחות הבכירה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ד, עמודים 101–141.
מוחמד נוסרתי

מוחמד נוסרתי (בפרסית: محمد نصرتى; נולד ב-10 בינואר 1981[דרושה הבהרה] בכרג') הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

נוסרתי החל את הקריירה בעונת 2000/2001 במועדון אבומוסלם מהעיר משהד, ששיחק באותה עונה בליגה השנייה. בסיום העונה עבר לקבוצת פאס טהראן מליגת העל האיראנית. הוא שיחק בשורותיה במשך שש עונות, בהן זכתה באליפות אחת (2004). בשנים הבאות הייתה הקריירה שלו יציבה פחות, והוא החליף קבוצה כמעט מדי עונה. בעונת 2007/2008 שיחק בפרספוליס, וזכה עמה באליפות המדינה. בעונה הבאה עבר לא-נסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אחר כך חזר לאיראן, למועדון טרקטור סאזי מהעיר תבריז, אך סיים את העונה בא-נסר. הוא המשיך לעונה נוספת בטרקטור סאזי, וב-2011 שב לפרסופוליס.
בנובמבר 2011 הודיעה פדרציית הכדורגל האיראנית על הרחקתם לצמיתות של נוסרתי ועמיתו לקבוצה שיס רזאי בשל "התנהגות בלתי מוסרית". ההחלטה הגיעה לאחר משחק בין פרספוליס לבין דמאש גילאן, כאשר במהלך חגיגות לאחר הבקעת שער אחז נוסרתי בישבנו של רזאי. על השניים גם הוטל קנס שווה ערך לכ-40 אלף דולרים. מאוחר יותר הודיעו שלטונות איראן, כי השניים גם ייענשו ב-74 מלקות ויישלחו לשני חודשי מאסר.
בנבחרת

נוסרתי שיחק לראשונה בשורות הנבחרת במשחק מול נבחרת ירדן ב-1 בספטמבר 2002. באותה שנה גם היה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב במשחקי אסיה. בשלב הבתים של טורניר גביע אסיה שנערך בסין ב-2004 הבקיע שער שוויון מול נבחרת עומאן בתוספת הזמן, שהבטיח את עלייתה של איראן לרבע הגמר. בסופו של דבר סיימה איראן במקום השלישי. כן היה חבר בסגל נבחרת איראן במונדיאל 2006 בגרמניה.
הערות שוליים

↑  Iran bans footballers for 'immoral' goal celebration, BBC,‏ 1 בנובמבר
↑  שמחה כואבת: שחקני כדורגל איראנים יישלחו לכלא בגלל חגיגת שער, באתר nana10‏, 3 בנובמבר 2011
| נבחרת איראן – מונדיאל 2006 |
| --- | --- | --- |
|  1 מירזפור •  2 מהדווי-כיא •  3 בקטיאריזדה •  4 גולמוהאמדי •  5 רזאי •  6 נקונם •  7 זנדי •  8 כרימי •  9 האשמיאן •  10 דאי •   11 קטיבי •  12 רודבריאן • 13 קאבי •  14 טיימוריאן • 15 בורהאני • 16 אנאיאטי • 17 קזמיאן • 18 נבידקיה • 19 סדגהי • 20 נוסרתי • 21 מדנצ'י • 22 טלבלו • 23 שוג'אעי • מאמן: איבנקוביץ' |  1 מירזפור •  2 מהדווי-כיא •  3 בקטיאריזדה •  4 גולמוהאמדי •  5 רזאי •  6 נקונם •  7 זנדי •  8 כרימי •  9 האשמיאן •  10 דאי •   11 קטיבי •  12 רודבריאן • 13 קאבי •  14 טיימוריאן • 15 בורהאני • 16 אנאיאטי • 17 קזמיאן • 18 נבידקיה • 19 סדגהי • 20 נוסרתי • 21 מדנצ'י • 22 טלבלו • 23 שוג'אעי • מאמן: איבנקוביץ' | איראן |
מיס מאניפני

| --- | --- |

לואיס מקסוול המגלמת את דמותה של מיס מאניפני בסרט "אתה חי רק פעמיים"
 שם ספר:  סדרת ספרי ג'יימס בונד
 שם סרט:  סדרת סרטי ג'יימס בונד
 יוצרים:  איאן פלמינג 
 גילום הדמות:  לואיס מקסוול (1962–1985) קרולין בליס (1987–1989) סמנתה בונד (1995–2002) נעמי האריס (2012–2021) ברברה בושה (אנ') (1967) פמלה סאלם (אנ') (1983)
 מידע
 תאריך לידה:  9 באוגוסט 1931 
 מקצוע:  מזכיר
 אזרחות:  הממלכה המאוחדת 
 
מיס מאניפני (באנגלית: Miss Moneypenny) היא דמות בדיונית בסדרת ספרי וסרטי ג'יימס בונד. היא משמשת כמזכירתו של M, ראש ה-MI6 ומעסיקו של בונד.
למרות שברוב הסרטים חלקה הוא מזערי, הוא תמיד מודגש על ידי המתח הרומנטי בינה לבין בונד (דבר שכמעט ולא קיים ברומנים של איאן פלמינג, אם כי הוא בולט יותר ברומנים ההמשכיים). למרות זאת היא לא תמיד נחשבת לנערת בונד, מאחר שמערכת היחסים בינה לבין בונד הייתה מקצועית בלבד.
למרות שפלמינג לא נתן לה שם פרטי, הדמות קיבלה את השם ג'יין בסדרת ספרי הספין אוף; בסרטים היא קיבלה את השם הפרטי איב ב"סקייפול" (2012), המתרחש בהמשכיות החדשה שהחלה בסרט "קזינו רויאל" משנת 2006, שם שימשה הדמות כקצינת שטח לפני שהפכה למזכירתו של M. לפי הסרט "אתה חי רק פעמיים" (1967), היא משמשת כקצינה בדרגת לוטננט בשירות הימי המלכותי לנשים.
הערות שוליים

↑  Eve Moneypenny (Naomie Harris), Fandom, Inc.
מוטי דלג'ו

מוטי דלג'ו (נולד ב-1944) היה ראש המועצה האזורית דרום השרון לשעבר, דוקטור לכלכלה בהשכלתו.
חייו

דלג'ו נולד באיראן ועלה כילד בשנת 1949. בשנת 1994 נבחר לראשות המועצה האזורית דרום השרון וכיהן ברצף עד שהודיע על פרישתו בשנת 2018.
דלג'ו הוא ראש המועצה האזורית השני במספר שנות כהונתו באופן רציף (הראשון הוא יעקב לנדאו - שכיהן כ-26 שנים (1954–1980) - כראש המועצה האזורית השרון התיכון וכראש המועצה הראשון של דרום השרון).
בתקופת כהונתו נעשו שינויים במועצה והוקמו היישובים הקהילתיים מתן וצור יצחק. בשנת 2003, כחלק מתוכנית הממשלה לצמצום רשויות מקומיות אוחדה המועצה המקומית לשעבר רמות השבים לתוך המועצה האזורית דרום השרון, המושב גני יהודה אוחד לתוך המועצה המקומית סביון והיישובים צור יגאל וכוכב יאיר התאחדו למועצה המקומית.
בשנת 2008 קיבל דלג'ו תואר ד"ר לכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שזיכתה את דלג'ו בתואר עסקה ב"כלכלת המערכת המוניציפלית הכפרית בישראל", וחקרה את פעולתן של המועצות האזוריות תוך התמקדות במדדי איתנות פיננסית, יעילות באספקת שירותים, עצמאות כלכלית וכדומה.
הערות שוליים

↑  זמן השרון, תואר דוקטור לראש מועצת דרום השרון, באתר nrg‏, 2 ביוני 2008
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מועצת ארגוני נשים בישראל

מועצת ארגוני נשים בישראל, היא מועצה המאגדת מספר איגודי נשים בישראל, שהגדולות בהן הן אמונה, ויצו ונעמת.
המועצה מאגדת בנוסף לאמונה, ויצו ונעמת, את בנות ברית ישראל, הדסה ישראל, איגוד נשים אקדמאיות וסורופטימיסט ישראל. בכך היא מייצגת כמיליון נשים[דרוש מקור], הפועלות למען מטרות משותפות: קידום מעמדן ורווחתן של האישה והמשפחה בישראל, העמקת שיתופן של הנשים בתחומי העשייה בישראל, שוויון בין המינים, הקמת מסגרות הולמות לילדים, וקידום חקיקה בעניין מעמד האישה ורווחת המשפחה.
היסטוריה

בקיץ 1927 התכנסו 26 נשים מארגוני נשים שונים וממקומות שונים ברחבי ארץ ישראל, והחליטו על הקמת ועד זמני לצורך הקמת מועצת ארגוני נשים. המועצה קמה מחדש בשנת 1936 וכללה נציגות של הסתדרות נשים ציוניות, מועצות הפועלות, התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, הסתדרות נשים מזרחי, המועצה הא"י של ההסתדרות הציונית הדסה וויצו העולמית. בשנות ה-30 עיקר פעילות המועצה הייתה חתימה על הכרזות מדיניות. במועצה הייתה נציגות שווה לכל הארגונים, וההחלטות התקבלו רק פה אחד. עם התחלת גיוס הנשים לצבא הבריטי בשנת 1942 פעלה המועצה עם מחלקת הגיוס של הסוכנות היהודית לגיוס וסיוע לחיילות. בראשית 1948 התארגנה המועצה מחדש בהרכב שונה, לאחר משא ומתן שנמשך שבועות. על פי התקנון החדש, היו במועצה חברות אקטיביות של ארגוני נשים הנמצאים בארץ ישראל וחברות פאסיביות של ארגונים הנמצאים מחוץ לתחומי הארץ הפעילות בארץ ישראל. פעילות הארגון נקבעה על פי התקנון החדש על ידי החברות האקטיביות, הגם שעדיין נותר הכלל של קבלת החלטות פה אחד. במזכירות שנבחרה אז היו חברות בבה אידלסון מטעם מועצת הפועלות, הדסה סמואל מטעם ויצו העולמית, ג'ני בלומנפלד מטעם ויצו הארצית, לאה עדני מטעם ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, וא. גוטליב מטעם אמן - נשות מזרחי.
בשנת 1953 הוקמה ועדה להקמה של מועצת ארגוני נשים בישראל, בהובלה של משרד החוץ שבקשה לשלוח נציג של מועצת הנשים לארגון הנשים הבינלאומי. בשנת 1956 נתקבלה המועצה לארגון הנשים הבינלאומי ליד האו"ם.
בשנת 1973 ייצגה המועצה כ-700,000 נשים.
יו"ר המועצה

בבה אידלסון, מועצת הפועלות (1954–1957)
ג'ני בלומנפלד, ויצו (1957–1960)
שושנה הראלי, מועצת הפועלות (1961–1963)
חוה כהן, האשה הדתית לאומית (1964–1966)
אן הימן, ויצו (1967–1969)
תמר אשל, מועצת הפועלות (1970–1972)
פנינה הרצוג, תנועת האישה הדתית לאומית (1973–1976)
חני ברגמן, ויצו (1976–1979)
יעל עצמון, נעמת (1980–1983)
יהודית היבנר, אמונה (1983)
מיכל זמורה-כהן, ויצו (1987–1988)
דליה גותן, ויצו
צביה כהן, נעמת (1998–2000)
לאה אהרונוב, אמונה (2000 - 2003)
. מיכל מודעי, ויצו (2004 - 2007)
טליה לבני, נעמת (2007–2010)
רינה וסרמן, אמונה (2010–2013)
גילה אשרת ויצו (2013 - 2016)
גליה וולך, נעמת (2016–2019)
אושרית סטבון, מאמונה (2019–2022)
רמה ענב ויצו 2023 -
הערות שוליים

↑  מועצת ארגוני נשים, דבר, 11 באוגוסט 1927
↑  בהסתדרות העולמית לנשים ציוניות, דבר, 20 באוקטובר 1936
↑  מחאת ארגוני הנשים, הארץ, 20 באוגוסט 1936
↑  מפעולתה של מועצת ארגוני נשים עבריות-בא"י, הצופה, 28 במרץ 1948
↑  מועצת ארגוני נשים עבריות, דבר, 23 במרץ 1948
↑  ועדה להקמת מועצת ארגוני נשים כישראל, שערים, 27 במרץ 1953
↑  מועצת ארגוני הנשים בישראל נתקבלה לארגון הנשים הבינלאומי, קול העם, 23 באפריל 1956
1 2  יוכבד בוקסר, נשי ישראל הקדימו חברותיהן בעולם, מעריב, 21 בספטמבר 1973
↑  גב' בלומנפלד יו"ר מועצת ארגוני נשים, הארץ, 18 בנובמבר 1957
↑  לאה לנדאו, ג'ני בלומנפלד, הארץ, 1 במרץ 1962; המשך
↑  מועצת ארגוני הנשים קיימה ישיבתה הראשונה בירושלים, הצופה, 25 במאי 1964
↑  ישראל כהן, תמר אשל, יו"ר חדשה של מועצת ארגוני נשים, דבר, 28 במאי 1970
↑  מרים גורן, חילופי גברות במועצת ארגוני הנשים, מעריב, 2 באוגוסט 1976
↑  יעל עצמון, עולם אמיץ חדש, מעריב, 4 באוגוסט 1980
↑  יהודית הובנר - יו"ר מועצת ארגוני הנשים, דבר, 3 בינואר 1983
↑  נטע שדמי, 220 מנהיגות-221 דיעות, מעריב, 2 במאי 1988
↑  סיון בראימן, רינה וסרמן נבחרה ליו"ר מועצת ארגוני הנשים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 בינואר 2010
↑  כבוד למגזר: סרוגה נבחרה לעמוד בראש ארגוני הנשים בישראל, באתר "סרוגים", 28 בדצמבר 2018
↑  הארכת קדנציה ליו"ר הסרוגה של מועצת ארגוני הנשים בישראל,  באתר כיפה, 22 ביולי 2021
מה לעשות עם הזאב

מה לעשות עם הזאב הוא שיר של הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה גוב. השיר נכתב, הולחן והופק על ידי עלמה גוב ויצא לאור ב-12 במאי 2023 כחלק מאלבום האולפן השני של גוב, "איך האהבה הזאת חומקת בין האצבעות".
רקע

השיר יצא לאור ב-12 במאי 2023 כחלק מאלבום האולפן השני של גוב, "איך האהבה הזאת חומקת בין האצבעות". הוא נכתב, הולחן והופק על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה גוב.
וידאו קליפ

ב-14 במאי 2023 יצא לאור הווידאו קליפ של השיר בבימוי, צילום ועריכה של תמיר פיינגולד.
ניתוח מוזיקלי

ב"כאן 88" תואר השיר בתור בלדה פולקית עם טוויסט של רוק נשי ורטרו ניינטיזי ברוח התקופה שמשקף את האסתטיקה הוויזואלית של גוב. עוד נכתב כי חל קושי להגדיר את השיר כאלטרנטיבי או כמיינסטרים, לא כי הוא ב"אמצע הדרך", אלא כי הוא מורכב.
מבחינה מילולית השיר כביכול מדבר על מפגש אקראי עם האקס, והדוברת ממשילה אותה ואת אותו הבחור לכבשה וזאב. היא תוהה מה לעשות, וחותמת ב”לא משנה, אתה בכל זאת עוזב”. מילות השיר תוארו ב"כאן 88" בתור טקסט כנה, חשוף, אך עדיין מעורפל ומסתורי, ואמוץ פינצ'ובר מ"מקור ראשון" כתב כי המילים ”מה לעשות כשאתה מסתובב / יהיה לי טוב ואז יהיה לי כואב” מזכיר כי בחיים, הטוב והכאב שלובים זה בזה.
ביקורת

"מה לעשות עם הזאב" הגיע למקום השני ברשימת סיכום השנה של "כאן 88", שהרכיבו עורכים ואנשי תעשיית המוזיקה, שם צוין כי השיר חצה במהלך השנה גבולות של ז'אנרים ומצא את דרכו לקהלים שונים. עמית אטיאס מ"חדשות 12" תיאר כי השיר כבש את הרדיו ואת פורום המעריצים ההולך וגדל, שרובם הם מתבגרים שרוצים להיות חברים של הזמרת.
הערות שוליים

↑  עלמה גוב, איך האהבה הזאת חומקת בין האצבעות, באתר ספוטיפיי, ‏12 במאי 2023
1 2   עלמה גוב - מה לעשות עם הזאב, סרטון בערוץ "Alma Gov", באתר יוטיוב (אורך: 02:56)
↑  עלמה גוב, מה לעשות עם הזאב- הקליפ!!!, באתר אינסטגרם, ‏14 במאי 2023
↑  בחירות העורכים - 4.7.2023, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 5 ביולי 2023
1 2 3 4  88 שיודעים: חוגגים את היצירה הישראלית של תשפ"ג, באתר כאן 11, ‏14 בספטמבר 2023
↑  רגשות מודל 2023 /// רועי ויינברג על האלבום החדש של עלמה גוב - Columbus Music Magazine, באתר Columbus Music Magazine, ‏6 ביוני 2023
↑    אמוץ פינצ'ובר, ‏חנן בן ארי מתבגר ושלומי שבן חוזר: סיכום שנה של המוזיקה הישראלית, בעיתון מקור ראשון, 12 בספטמבר 2023
↑  עמית אטיאס, ‏לפעמים עלמה גוב חושבת שזה גדול עליה, וזה לא, באתר ‏מאקו‏, 3 במרץ 2024
↑  היטליסט: מצעד המוזיקה של ישראל mako, באתר hitlist.mako.co.il, ‏2024-04-01
↑  כאן 88, 88 שיודעים - והנה הזוכים!, באתר אינסטגרם, ‏14 בספטמבר 2023
מוזיקה אבסולוטית

מוזיקה אבסולוטית, או בכינויה השכיח פחות, מוזיקה מופשטת, הוא מונח המשמש לתיאור מוזיקה, שאיננה מדברת במפורש "על" משהו, בלתי ייצוגית או בלתי אובייקטיבית. במוזיקה אבסולוטית אין מילים ואין הפניות לסיפורים או לדימויים או לכל רעיון חוץ-מוזיקלי אחר מכל סוג שהוא. היא מוכרת בהקשרים קלאסיים כמוזיקה מופשטת, בניגוד למוזיקה תוכניתית. ראיית מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה "בזכות עצמה" לקוחה מן האובייקטיביות האסתטית של קאנט מתוך "ביקורת השיפוט האסתטי"  (אשבי, 2004, עמ' 7).
קרל דלהאוז מתאר מוזיקה אבסולוטית כמוזיקה ללא "רעיון, תכלית ומטרה".
דיון וביקורת

במאה ה-19 כתבו מבקרי מוזיקה, כמו אדוארד האנסליק, שמוזיקה אבסולוטית הייתה צורת אמנות טהורה יותר, מבחינה אסתטית, (ומשום כך, רצויה יותר) ממוזיקה תוכניתית. יצירות תוכניתיות כמו אופרה, שירים ופואמות סימפוניות זכו ליחס מזלזל ומבטל מצד מבקרים כאלה, שהעדיפו צורות אבסולוטיות יותר כמו סימפוניות (אם כי סימפוניות מפורסמות, כמו הסימפוניה הפסטורלית של בטהובן והסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, הן תוכניתיות בעליל).
"למוזיקה אין שום נושא מעבר לצירופי הצלילים שאנו שומעים, כי המוזיקה לא זו בלבד שהיא מדברת באמצעות צלילים, היא מדברת בצליל ואך ורק בצליל." / אדוארד האנסליק
גם מוזיקאים מאוחרים יותר דגלו בגישה זו:
"מוזיקה היא לא שפה; מטרתה של המוזיקה אינה להביע תוכני משמעות כלשהם באמצעות צליליה. מוזיקה קיימת בזכות עצמה, היא אינה מייצגת משהו שהוא מעבר לה." / יאניס קסנאקיס
מוזיקולוגים רבים בימינו, שהנודעת בהם היא סוזאן מקלארי, ביקרו את מושג "המוזיקה האבסולוטית" בטענה, שכל מוזיקה, אם תוכניתית במפורש ואם לאו, מכילה תכנים משתמעים, שמשקפים את הטעמים, הפוליטיקה, הפילוסופיות של האסתטיקה והעמדות החברתיות של המלחין ואת הסיטואציה ההיסטורית שלו. מלומדים אלה טוענים, שרק לעיתים רחוקות מוצאים מוזיקה קלאסית ש"איננה עוסקת בשום דבר". המוזיקה משקפת טעמים אסתטיים, המושפעים מצדם מתרבות, פוליטיקה ופילוסופיה. מלחינים שבויים לא פעם ברשת של מסורת והשפעה, שבתוכה הם שואפים למקם את עצמם במודע ביחס למלחינים וסגנונות אחרים.
מקלארי גורסת, שאפילו לצורה מוזיקלית יש משמעות. לדוגמה, בספרה משנת 1991, "סיומים נשיים", היא טוענת, שבצורת הסונאטה (שבה נושא אחד "מנצח" את האחר) צפון תוכן פוליטי, המשקף את הפוליטיקה המגדרית של המאה ה-17 והמאה ה-18.
ראו גם

פילוסופיה של המוזיקה
הערות שוליים

↑  "Musik ist keine Sprache, es ist nicht ihre Aufgabe, mit ihren Tönen irgendwelche Bedeutungsinhalte auszudrücken. Musik steht für sich, sie weist nicht über sich hinaus." / Iannis Xenakis, aus "Balint Andras Varga, Conversations with Iannis Xenakis 1980 – 1989, 1. Teil (1980)".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4141115-8
מוחמד מנאע

מוחמד מנאע (בערבית: محمد مناع) המוכר בכינוי אבו אלעז (נולד ב-8 במאי 1941) כיהן כמזכיר וכראש המועצה מקומית מג'ד אל כרום.
ביוגרפיה

מוחמד מנאע נולד, גדל והתחנך בכפר מג'ד אל כרום, למד בבית הספר החקלאי בכפר ראמה.
נשוי לסועאד, ואב לשמונה: עביר, עזיז, רולא, ערין, ענאיאת, גאלי, חסנא ו- רוחי מנאע.
מזכיר המועצה המקומית מג'ד אל כרום 1963 - 1978

לאחר הקמת המועצה המקומית מג'ד אל כרום כיהן מוחמד מנאע בשנים 1963–1978 כמזכיר המועצה מקומית מג'ד אל כרום.