stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טכנולוגיה גרעינית
היתוך גרעיני

טכנולוגיה של היתוך גרעיני נחקר רק ברמה התאורטית במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר מדענים אמריקנים לראשות אדוארד טלר חקרו את האפשרות של ניצול האנרגיות הרבות של הביקוע הגרעיני כדי לגרום להיתוך גרעיני. לאחר שנים של מחקר, ב-1952, הפעילו את פצצת המימן הראשונה, אשר נקראה כך מכיוון שהיא ניצלה את התגובה שבין דאוטריום לטריטיום, איזוטופים של מימן. היתוך גרעיני אנרגטי בהרבה ליחידת מסה מביקוע גרעיני, אך יצירת תגובת שרשרת של היתוך קשה הרבה יותר מאשר ביקוע. 
מחקר בתחום השימוש בהיתוך גרעיני לשימושים אזרחיים (להפקת חשמל) החל גם כן בשנות ה-40. אולם, הקשיים הטכניים והתאורטיים מנעו גילוי של שימושים אזרחיים של ההיתוך, והמאמצים נמשכים ברחבי העולם עד היום.
נשק גרעיני

תכנון של נשק גרעיני הוא מסובך מאוד. ישנו קושי רב בלהבטיח שתגובת השרשרת כילתה חלק גדול מהדלק הגרעיני לפני שהנשק מתפרק. הייצור של נשק גרעיני גם כן הוא מסובך מאוד, מכיוון שלא קיים חומר טבעי בעל יציבות נמוכה מספיק כדי ליצור תופעה זו. איזוטופ אחד אשר קיים בטבע, אורניום 235, הוא בקיע מספיק כדי ליצור תהליך זה, אך הוא נמצא תמיד כשהוא מעורבב עם אורניום 238 היציב יותר. לכן מתחיל תהליך מסובך וארוך של פירוד איזוטופים, אשר מטרתו היא ייצור כמות מספקת של אורניום 235. לחלופין, היסוד פלוטוניום הוא בלתי יציב מספיק כדי ליצור את תופעת הביקוע הגרעיני, אולם הוא אינו נמצא בטבע ויש לייצר אותו בכורים גרעיניים. תוכנית מנהטן ייצרה כלי נשק המבוססים על שתי השיטות הללו. 
הפצצות הגרעיניות הראשונות הופעלו על יפן באוגוסט 1945, על הערים הירושימה ונגסאקי, והובילו לכניעת היפנים.
מספר מדינות החלו גם כן בפיתוח נשק גרעיני, כאשר חשוב לציין את מרוץ החימוש אשר התנהל בין ארצות הברית לברית המועצות בזמן המלחמה הקרה. נכון להיום, המדינות בעלות יכולת של נשק גרעיני הן:
חמש המדינות אשר הן חברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם, ויכולות להחזיק באופן חוקי בנשק גרעיני על פי הסכם אי הפצת נשק גרעיני (NPT): ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת, סין.
שלוש מדינות אשר אינן חתומות על הסכם אי הפצת נשק גרעיני: הודו, פקיסטן וקוריאה הצפונית.
הפצצה "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה לפני הטענתה למטוס "אנולה גיי" בבסיס חיל האוויר האמריקאי בטיניאן
זרחיה הלוי

.
.
| --- | --- |
 לידה:  1130 ז'ירונה, ספרד 
 פטירה:  1186 (בגיל 56 בערך) לוניל, צרפת 
 מדינה:  צרפת, כתר אראגון 
 תקופת הפעילות:  ?–1186 
 חיבוריו:  ספר המאור 
 אב:  יצחק בן זרחיה הלוי 
 
רבי זרחיה הלוי מגירונה (רז"ה), מן הראשונים, למדן, פרשן, פוסק ומשורר, מחשובי חכמי פרובנס במאה ה-12. מחבר "ספר המאור", ספר השגות על הרי"ף, ועל כן נקרא בפי כל: בעל המאור.
מלבד בקיאותו הרבה והמקיפה בתורה, נודע הרז"ה גם בידיעותיו בתחומים אחרים, כמו אסטרונומיה ופילוסופיה, וכן בספרות.
כמו כן, מפורסם הרז"ה בפיוטיו ושיריו. כמה מפיוטיו, סליחותיו וקינותיו נכנסו לסידור התפילה.
תולדות חייו

הרז"ה נולד לרבי יצחק בעיר גירונה שבספרד. שנת לידתו אינה ידועה, אך החוקר ישראל מ' תא-שמע משער שנולד סמוך לשנת 1115. בגיל צעיר הגיע עם הוריו לנרבונה, במחוז פרובאנס שבצרפת, שבאותה תקופה ניחן ביצירה יהודית תוססת. שם למד תורה בפני חכמי המקום, ר' משה בן יוסף (רמב"י) ור' אברהם בן יצחק אב בית דין (ראב"י אב"ד, בעל ספר האשכול). על הרב משה בן יוסף כותב הרז"ה (בספרו המאור הקטן מסכת חולין פרק שלישי): "והוא הרב המובהק שלנו ועליו היינו סומכים".
עוד בנערותו, בגיל 19, כבר היה בידו חיבור משלו, ככל הנראה ספר על הלכות שחיטה ובדיקה. לאחר מכן עבר ללוניל (לפי השערת תא-שמע, אולי כבר בין השנים 1145–1150), שם למד מפי רבי משולם בר יעקב מלוניל ובה חיבר את חיבורו העיקרי, ספר המאור, ובסוף ימיו חזר לגירונה; על מעשיו בסוף ימיו אין כל ידיעות. נפטר כנראה בשנת ד'תתקמ"ו, 1186 לספה"נ.
תולדות חייו > משפחתו

אביו, ר' יצחק, היה תלמיד חכם חשוב בגירונה; שמו של סבו היה זרחיה, ושל אבי-סבו – ר' שם טוב; אין ידוע דבר על פעלם של שני האחרונים, אף כי מסתבר כי חיו ופעלו בקטלוניה או בספרד.
לר' זרחיה היה אח צעיר בשם ר' ברכיה, ואשר כמה איגרות ביניהם השתמרו, ובהן שאלות ששאל ר' ברכיה את הרז"ה. ר' ברכיה כתב כמה פיוטים, ובנו, ר' יהודה, הוא מחבר שיטת ריב"ב המודפסת בדפוס וילנא של התלמוד הבבלי, על הרי"ף. בספר זה רבות מאוד המובאות בשם דודו הרז"ה, בעיקר מתוך ספר המאור.
לרז"ה היה בן בשם יצחק, שפעל בגירונה, ובן מבוגר יותר, בשם יוסף, שנשאר בלוניל.
עוד ידוע כי משפחת הרז"ה באה בקשרי נישואין עם ר' משולם בן יעקב מלוניל; הרא"ה שמייחס עצמו כדור רביעי לרז"ה, בן אחר בן, כותב: "תירץ אדוני זקני הרב ר' אהרן בן אדוננו הרב ר' משולם ז"ל".
על פי מגילות ייחוס עתיקות, משפחות הורוביץ ואפשטיין, אשר מהן יצאו רבנים, אנשי ציבור ואנשי דת, וכן מדענים, מוזיקאים ופילוסופים, מקורן במשפחתו של ר' זרחיה.
חיבוריו > ספר המאור

כאמור, חיבורו המפורסם של הרז"ה הוא ספר ההשגות על הרי"ף: ספר המאור. ספרו זה מתחלק לשניים: המאור הקטן נכתב על מסכת ברכות וסדר מועד וכן על מסכת חולין, והמאור הגדול נכתב על סדרי נשים ונזיקין.
ספר המאור הוא תוספת לחיבור ההלכות של הרי"ף וכולל דיונים בהלכות הרי"ף והשגות עליהם, הוספות של דברי חכמים על הלכות המוזכרות בספרו של הרי"ף וביאורי סוגיות של התלמוד הנוגעות לעניינים שנדונו בהלכות הרי"ף. לטענת הרב בנימין זאב בנדיקט מגמתו של הרב זרחיה הלוי בספר המאור היה להגן על מסורות קדומות של חכמי פרובאנס מפני פסיקת הלכה על פי הרי"ף שהביא לחדירת מנהגי ספרד לפרובנס.
בראש חיבורו מובא בדפוס שיר קצר, שאינו שייך לחיבור זה במקורו. בהקדמה לחיבור הוא מאריך במעין התנצלות על שהעז להשיג על דברי הרי"ף. וכך הוא כותב שם על הרי"ף: ואינו צריך להאריך בגדולתו ובחכמתו. כי היא גלויה לכל בעלי עיניים. כשמש בחצי השמים. וכנפי צדקותיו. בחבור הלכותיו. פרושות על דורותיו. ועל כל דורות הבאים אחריו. כי לא נעשה חבור יפה כמוהו בתלמוד מאחרי סתימתו. ומסיים דבריו אלו: ועל כן חובה עלינו בכל דבר נכבד ומפואר, לכבדו ולפארו לקדשו ולטהרו ולהלבינו ולבררו כפי כחנו. ולזאת חברתי הספר הזה.
לאחר פתיחה זו, הוא מסביר בהקדמה מדוע בחר לקרוא בשמות הללו לחיבוריו: 'המאור' נקרא כך, משום שענינו להאיר עיני התלמידים. 'המאור הגדול', שנכתב על סדרי נשים ונזיקין, נקרא כך כיוון שדיני ממונות, המרובים בסדר זה, נקראו בפי חז"ל: מקצוע גדול בתורה. 'המאור הקטן', שנכתב על סדר מועד, נקרא כך כיוון שהמועדים נקבעים על ידי קידוש החודש, על פי חידוש הלבנה, שהיא המאור הקטן.
בספר ישנה מערכת הפניות פנימיות מפורטת ומסועפת - ומדויקת להפליא. דיוק זה נובע מהחלטתו שלא להפיץ את הספר עד שיעבור הגהה אחרי הגהה ושיפוץ אחרי שיפוץ, כך שלמעשה נכתב הספר עד סוף ימיו. רז"ה ביקר בחריפות את בן פלוגתו הגדול, הראב"ד, גם על התגאותו של זה בכך שחזר בו לעיתים קרובות. לדעת רז"ה, אין זה ראוי מצדו של פוסק לפרסם דעה שתתברר לאחר מכן כשגיאה.
חיבוריו > שאר ספריו

ספר הצבא - חיבור זה הוא מעין השלמה לספר המאור. בספר זה מציג הרז"ה שלושה עשר כללים בדרכי לימוד הגמרא, שמתוכם נובעות כמה השגות על הרי"ף.
סלע המחלוקת - השגות על ספר "בעלי הנפש" של הראב"ד, בהלכות נידה.
דברי הריבות - חיבור הכולל ויכוח בין הרז"ה לראב"ד, בסוגיית שתי פרות (אחת שאולה ואחת שכורה) לעניין חיוב שבועה (בבא מציעא צח ב), החיבור כולל שבעה מכתבים, ארבעה מהרז"ה ושלושה מהראב"ד.
כמו כן, חיבר הרז"ה חיבור על מסכת קינים, וכן חיבור קצר בשם 'הלכות שחיטה וטריפות', שכתב בנערותו וככל הנראה עוד בטרם הגיע לנרבונה.
מבקריו

למרות התנצלותו של הרז"ה בהקדמתו, השגותיו על הרי"ף נתקבלו ברעש גדול. הראב"ד, שהיה גם חברו, הגיב בחריפות רבה על ההשגות, בחיבורו 'השגות ותשובות' (המכונה 'כתוב שם'). גם הרמב"ן, הקדיש את חיבורו מלחמות ה' להגנת הרי"ף מפני 'בעל המאור'. יש האומרים שהרז"ה אף נאלץ לעזוב את העיירה לוניל בעקבות הביקורת על חיבורו.
להגנתו של הרז"ה מפני השגות הרמב"ן בספר "מלחמות ה'", וכן לביאור דברי המאור, יצא דורות אחריו, ר' עזרא מלכי (גיסו של הפרי חדש, ומחבר הספר מלכי בקודש על הרמב"ם) בחיבורו 'שמן למאור'.
ראו גם

דרישה וחקירה
לקריאה נוספת

יעקב רייפמן, תולדות רבנו זרחיה הלוי בעל המאור, וקורות ספריו, פראג תרי"ג.
ישראל מ' תא-שמע, רבי זרחיה הלוי: בעל המאור ובני חוגו, ירושלים: תשנ"ג.
בנימין זאב בנדיקט, מרכז התורה בפרובאנס: אסופת מאמרים, ע' 68–91, מוסד הרב קוק, ירושלים, 1985
חיי מיכלאנג'לו

| --- | --- |

עטיפת הספר "חיי מיכלאנג'לו"
 מידע כללי
 מאת:  אירווינג סטון
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן ביוגרפי
 הוצאה
 הוצאה:  Doubleday (אנ')
 תאריך הוצאה:  1961
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  1965
 תרגום:  שמואל שניצר
 מספר עמודים:  825
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  1972, 1987
שלט בגן הפסלים (גן סן מרקו) בפירנצה, שם החל מיכלאנג'לו את התלמדותו בפיסול באקדמיה הראשונה לאמנות שהקים לורנצו דה מדיצ'י.
חיי מיכלאנג'לו (באנגלית: The Agony and the Ecstasy, מילולית: הייסורים והאקסטזה) הוא רומן ביוגרפי משנת 1961, שנכתב על ידי הסופר האמריקאי אירווינג סטון על חייו של מיכלאנג'לו בואונרוטי.
"חיי מיכלאנג'לו" נחשב לאחת מיצירותיו המובחרות של סטון, והופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס לשנת 1961. הספר זכה בפרס מטעם מועדון חבר העמים של קליפורניה (אנ'). סטון קיבל על הספר אות הוקרה מממשלת איטליה בגין תרומתו למורשת התרבותית. חלקים מהרומן עובדו לסרט דרמה היסטורי הייסורים והאקסטזה (אנ') שיצא לאקרנים בארצות הברית בשנת 1965, בבימויו של קרול ריד ובכיכובם של צ'רלטון הסטון בתפקיד מיכלאנג'לו, רקס הריסון בתפקיד האפיפיור יוליוס השני ודיאן סילנטו בתפקיד קונטסינה.
כתיבת הספר

לצורך כתיבת הספר, ערך סטון מחקר מקיף: הוא חי באיטליה במשך מספר שנים וביקר ברבים מהמקומות בהם שהה מיכלאנג'לו ברומא ובפירנצה, עבד במחצבות שיש והתלמד אצל פסל שיש, ואף שיתף פעולה עם הפסל היהודי-קנדי סטנלי לואיס (אנ'), שחקר את כלי הגילוף ואת טכניקות הגילוף של מיכלאנג'לו.
מקור עיקרי לרומן הוא 495 התכתבויות בין מיכלאנג'לו ובני משפחה, חברים, בנקאים ואחרים, ביניהן שירים וכתבים אחרים שלו, המשתרעים על פני 67 שנים. כתבים אלה תורגמו מאיטלקית על ידי צ'ארלס ספרוני, שהיה פרופסור לאיטלקית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מבחר של הכתבים פורסם בשנת 1962 על ידי סטון בספר בשם "אני, מיכלאנג'לו, פַּסָל".
תיאור ומבנה

הספר מתמקד בחייו של מיכלאנג'לו – אישיותו, התפתחותו כאמן, הקשר עם משפחתו, המקומות והערים בהם התגורר, קשריו החברתיים והאישיים, ותיאור יצירותיו, תוך התעמקות הן בשיטות עבודתו והן בחוויות האישיות שליוו את תהליך יצירתו. מעבר לכך, זהו סיפורה של תקופת הרנסאנס באיטליה. סטון מתאר את עולמן של פירנצה ורומא בעת ההיא – על המלחמות, היריבוּת בין שתי הערים, הסכסוכים הדתיים, המעמדות החברתיים, הקשרים בין אמני התקופה, ועוד.
הספר מחולק לאחד עשר חלקים, שכל אחד מהם מתאר תקופה אחרת בחייו של מיכלאנג'לו.
דמויות עיקריות > משפחת בואונרוטי

מיכלאנג'לו בואונרוטי, הגיבור הראשי. בנו השני של לודוביקו.
לודוביקו בואונרוטי, אביו של מיכלאנג'לו, פקיד מִמשל זוטר, שמתעניין בעיקר בכסף ובהגדלת ההון המשפחתי.
אלסנדרה (ברונצ'י) בואונרוטי, סבתו של מיכלאנג'לו, שתומכת במיכלאנג'לו ומשכנעת את לודוביקו לאפשר לו לבחור את דרכו כאמן.
לאונרדו בואונרוטי, אחיו הבכור של מיכלאנג'לו, שהופך לנזיר, מצטרף לכנסייה ותומך בסבונרולה.
בונארוטו בואונרונטי, אחיו של מיכלאנג'לו.
ג'ובן סימונה בואונרוטי, אחיו של מיכלאנג'לו, שמצטרף לצבא סבונרולה.
ג'יסמונדו בואונרוטי, אחיו הצעיר של מיכלאנג'לו.
דמויות עיקריות > מורים של מיכלאנג'לו

דומניקו גירלנדיו, צייר פלורנטיני בעל סטודיו המתמחה בפרסקו, והמורה הראשון של מיכלאנג'לו.
ברטולדו די ג'ובאני, פסל איטלקי, תלמידו של דונטלו והמורה לפיסול של מיכלאנג'לו, שאיתו הוא מתגורר ועובד בארמון מדיצ'י.
דמויות עיקריות > חברים ומכרים של מיכלאנג'לו

משפחת טופולינו, משפחה של סתתי אבן, שמיכלאנג'לו רוכש להם חיבה עמוקה עוד מילדותו, כשלמד מהם את אמנות החציבה באבן.
פרנצ'סקו גרנאצ'י, צייר מפירנצה וחבר נעורים של מיכלאנג'לו, שבראשית דרכו מביא אותו לאולפן של גירלנדיו, ונשאר איתו בקשר קרוב כל חייו.
ג'אנפרנצ'סקו אלדרוואנדי, סופר ופוליטיקאי בעל קשרים, שמארח את מיכלאנג'לו בבולוניה ומסייע לו בקבלת הזמנות עבודה.
קלריסה, אהבתו הראשונה של מיכלאנג'לו, אותה הכיר בבולוניה.
ג'אקופו גאלי, ידיד של מיכלאנג'לו, בנקאי רומי שעוזר לו בניהול הכספים ומשמש כפטרונו.
ארג'נטו, חניך של מיכלאנג'לו, שמתגורר איתו בתחילת דרכו ברומא.
אורבינו, חניך וידיד קרוב של מיכלאנג'לו בשליש האחרון לחייו.
טומאסו דה קוואלירי, חניך של מיכלאנג'לו בשליש האחרון לחייו, שהופך לחבר קרוב ואהוב של מיכלאנג'לו, ומטפל בו עד יום מותו.
ויטוריה קולונה, בת אצולה ומשוררת, חברה קרובה ואהובה של מיכלאנג'לו, איתה נהג להתכתב ולהחליף שירי אהבה.
דמויות עיקריות > משפחת מדיצ'י

לורנצו דה מדיצ'י, מנהיגה של פירנצה עד יום מותו, איש אמנות והפטרון הראשון של מיכלאנג'לו, שפותח לפניו את דלתות הארמון.
קונטסינה דה מדיצ'י, בתו של לורנצו וחברת נפש של מיכלאנג'לו.
פיירו דה מדיצ'י, בנו הבכור של לורנצו, שמזמין את מיכלאנג'לו לשוב ולהתגורר בארמון לאחר מות לורנצו.
דמויות עיקריות > אנשי דת

ג'ירולמו סבונרולה, נזיר ומטיף דת קנאי, שמתסיס את פירנצה נגד משפחת מדיצ'י, והופך לשליט העיר לתקופה קצרה.
ניקולה ביקיליני, ראש הנזירים של כנסיית סנטו ספיריטו, שמאפשר למיכלאנג'לו להיכנס לחדר המתים בבית החולים של הכנסייה.
דמויות עיקריות > אפיפיורים

יוליוס השני, פטרון אמנויות שמזמין את מיכלאנג'לו לרומא לפסל את קברו ומטיל עליו לצייר את תקרת הקאפלה הסיסטינית.
ליאו העשירי, בנו השני של לורנצו דה מדיצ'י, שעורך פתיחה חגיגית לקאפלה עם השלמת ציורי התקרה הסיסטינית.
קלמנט השביעי, אחיינו של לורנצו דה מדיצ'י, פטרון אמנויות שמזמין ממיכלאנג'לו את פרסקו "יום הדין".
פאולוס השלישי, פטרון אמנויות שדואג כי מיכלאנג'לו ישלים את "יום הדין", וממנה אותו כאדריכל לתכנון מחודש של בזיליקת פטרוס הקדוש.
פאולוס הרביעי, קנאי דתי המורה למיכלאנג'לו לכסות בצבע את ציורי העירום בקאפלה הסיסטינית, ואף מקצץ בקצבתו.
תרגום

הספר תורגם לעברית על ידי שמואל שניצר ויצא לאור לראשונה בשנת 1965 בהוצאת עם עובד. שירי מיכלאנג'לו המופיעים בספר תורגמו על ידי אפרים ברוידא. ב-1972 הספר יצא בסדרת ספרייה לעם של עם עובד במהדורה של שני כרכים, וב-1987 יצאה מהדורה מחודשת בכריכה קשה בכרך אחד.
הספר תורגם לשפות שונות ולדיאלקטים שונים ויצא בעשרות מהדורות ובפורמטים שונים. עם פרסומו באנגלית ב-1961, הספר תורגם למספר שפות, ביניהן: איטלקית – בתרגומו של אנריקו דל פיומה; ספרדית – בתרגומו של פדריקו לופז קרוז; גרמנית – בתרגומו של הנס קמפר (גר'). ב-1964 תורגם הספר לפרסית על ידי פרוויז דריוש (פר') וב-1965 לטורקית על ידי ס' ילמאז אוזן. הספר תורגם לשפות רבות נוספות, ביניהן: צרפתית, הולנדית, רומנית, קרואטית, סלובקית, הונגרית, פולנית, רוסית, ארמנית, דנית, שוודית, פינית, סינית, יפנית, בורמזית.
הערות שוליים

↑  ספרים בראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס לאפריל 1961, באתר Hawes Publications (באנגלית)
↑  רשימת California Book Award Winners, באתר Good Reads (באנגלית)
↑  על הסרט "The Agony and the Ecstasy", באתר IMDb (באנגלית)
↑  ספריית בנקרופט, רשימות של אירווינג סטון, באתר OAC - Online Archive of California (באנגלית)
↑  ביל בנטי, על סטנלי לואיס: Montreal Artist Restores 10 Commandments to Stone, באתר The Montreal Gazette, ‏1 באוגוסט 1964 (באנגלית)
↑  על צ'ארלס ספרוני - Charles Speroni, Fine Arts; Italian: Los Angeles, באתר OAC - Online Archive of California (באנגלית)
↑  הספר "I, Michelangelo, Sculptor", באתר Archive Library (באנגלית)
↑  סקירה ותיאור של הספר, באתר Kirkus Reviews (באנגלית)
↑  חיי מיכלאנג'לו מאת אירווינג סטון (המהדורה החדשה), באתר עם עובד
↑  אירווינג סטון, חיי מיכלאנג'לו, תל אביב: עם עובד, 1988, עמ' 392
↑  אירווינג סטון, חיי מיכלאנג'לו, תל אביב: עם עובד, 1988, עמ' 504
↑  אירווינג סטון, חיי מיכלאנג'לו, תל אביב: עם עובד, 1988, עמ' 777
↑  מהדורות הספר חיי מיכלאנג'לו בהוצאת עם עובד, באתר הספרייה הלאומית
↑  מהדורות הספר בשפות שונות ובפורמטים שונים, באתר World Cat (באנגלית)
↑  רשימת מהדורות של הספר, באתר Good Reads (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 310913568   WorldCat (עם VIAF): 310913568
חימוש משוטט

הארופ מוצג בסלון האווירי בפריז 2013
חימוש משוטט (באנגלית: Loitering munition; מכונה גם: כטב"ם מתאבד) הוא קטגוריה מתפתחת של מערכות נשק, שבמסגרתה מערכת נשק "משוטטת", כלומר נעה סביב אזור מוגדר מראש בחיפוש אחר מטרה על בסיס מאפיינים מוגדרים מראש, רוכשת את המטרה, ותוקפת אותה באמצעות התרסקות ופיצוץ החימוש על המטרה, תוך כילוי החימוש.
חימוש משוטט הוא קטגוריית ביניים בין טילי שיוט לבין כלי טיס בלתי מאוישים תוקפים.
חימוש משוטט יעיל מאוד נגד מטרות מוסתרות הנגלות לפרקי זמן קצרים, ותנועתו הממושכת מאפשרת לו יכולת לברור מטרות.
מאפיינים

המשימה העיקרית של חימוש משוטט היא רכישת מטרה בזמן שוטטות, ואז תקיפה של המטרה באמצעות התרסקות ופיצוץ החימוש על המטרה. התקיפה מכלה את החימוש, ולכן מכונה לעיתים "תקיפה מתאבדת".
בעוד שחלק מטילי השיוט, כגון טיל הטומהוק, הם בעלי יכולת שיטוט ויכולת חישה ושליטה מרחוק, משימתם העיקרית היא תקיפה ולא רכישת המטרה. כמו כן, יכולת השהייה של טילי שיוט במהירות נמוכה למשך זמן ארוך מוגבלת יחסית למערכות המוגדרות כמשוטטות.
לעומת זאת, בעוד כטב"ם (כולל רחפן) יכול להתרסק בכוונה על ידי מפעילו על מטרה בתקיפת "קמיקזה", ועל רובם ניתן לזווד חומר נפץ, אין אלו עונים להגדרת חימוש משוטט, שכן מטרתם העיקרית היא נשיאת אמצעי חישה ו/או תחמושת (אשר תשוגר אל המטרה) תוך חזרת הכטב"ם בסוף המשימה לבסיסו.  כך לפי הגדרת צבא ארצות הברית  נדרש הכטב"ם להיות מערכת רב-פעמית, בניגוד לחימוש המשוטט המתכלה. בנוסף, הכטב"ם לרוב אינו מותאם לתקיפת התאבדות, הצלילה שלו אינה שקטה, לעיתים קרובות הוא חסר מצלמות הפונות לכיוון הטיסה (שכן בשימוש קלאסי כטב"מ מצלם את מה שמתחתיו), הוא חסר ראש קרב המותאם למשימה, ועלותו הכספית תהיה לרוב גבוהה מהמתאים לשימוש חד-פעמי.
חימושים שנבנו למטרה זו מראש הם בעלי יכולות טיסה, שליטה ובקרה, התקני תקיפה, ואמצעי חישה מתקדמים יותר. יש חימושים משוטטים המשתמשים במפעיל אנושי כדי לאתר מטרות ואילו אחרים, כגון הארופ, יכולים לתפקד באופן עצמאי ולחפש וליזום תקיפות ללא מעורבות מפעיל לאחר השיגור.
קיימים אמצעי תחמושת משוטטת היכולים לחזור מהמשימה אם לא בוצעה תקיפה, ולנחות חזרה אצל המפעיל, כדוגמת: שרקרק – בעל מצנח לנחיתה, והארופ ורתם – שהם בעלי יכולת לנחות. במערכות אחרות, כגון הארפי, אין אפשרות לחזרה, והחימוש מושמד במקרה שאין רוכשים מטרה בזמן השוטטות.
פיתוח

במסגרת תהליך פיתוח של תחמושת משוטטת ייעודית ניתן להתאים את המאפיינים הייחודיים לביצועי מערכת זו: ראש קרב מותאם למשימה, שלב תקיפה שקט, מהירות צלילה גבוהה, אופטימיזציית טיסה – יכולת זמן שהייה על פני טווח ו/או מהירות, עלות ייצור ורכישה המתאימים לשימוש כתחמושת חד-פעמית. מאפשר שימוש במנוע בעל חיים קצרים, וכן ברכיבים אחרים עם זמן פעולה נמוך יחסית. בחימוש משוטט ייעודי, לרוב חלק ניכר ממשקל החימוש הוא ראש הקרב המתפוצץ.
היסטוריה

כחלק מההתמודדות נגד סוללות טיל קרקע-אוויר מהדור הראשון כגון SA-2 ו-SA-3 פותחו טילים נגד קרינה כגון AGM-45 שרייק לתקיפת סוללות נייחות. התגובה הסובייטית הייתה פיתוח סוללות טק"א ניידות כגון הSA-6 ותורת לחימה להפעלת המכ"מים של הסוללות לפרקי זמן קצרים ובלתי-תדירים, וגם זאת בעיקר כאשר היו אינדיקציות אחרות לקיום פוטנציאלי של מטרות אוויריות בטווח הסוללה. תורת הלחימה בסוללות ניידות גרמה לכך שהסוללה, שמיקומה מראש לא היה ידוע, הייתה ניתנת לגילוי אלקטרומגנטי לפרקי זמן קצרים בלבד, שבמהלכם הסוללה הייתה איום כלפי מטוסי ויילד ויזל בעלי ערך גבוה.
במבצע ערצב 19 חיל האוויר הישראלי השתמש במזל"טים ובמערכת "שמשון" (דאונים משוגרים ממטוס קרב שדימו מטרת מכ"ם גדולה יותר), לאיתור ואתגור סוללות להפעלת המכ"מים שלהם והעמסת מספר רב של מטרות על הסוללות. סוללות אלו הותקפו אז מהאוויר ומהיבשה (כחלילית) באמצעים שונים, ובהם גם טילים נגד קרינה.
חימוש משוטט, ובפרט ההארפי, פותח לראשונה למטרת דיכוי הגנה אווירית (SEAD) תוך אינטגרציה של המכלול השלם: איתור, רכישה ותקיפה לתוך פלטפורמה בודדת. החימוש המשוטט היה צפוי להיות משוגר לעבר אזורים שבהם יש חשד לסוללות טק"א של אויב ולתקוף מייד עם גילוי הסוללה בעקבות הפעלתה. הפלטפורמה האינטגרטיבית והקטנה יחסית גם זולה באופן משמעותי ביחס למטוס קרב מודרני. בשנים האחרונות הקטגוריה התפתחה מעבר לשימוש המיועד ל-SEAD גם למטרות אחרות: מתקיפה ארוכת טווח למאות קילומטרים באמצעות מערכות כבדות ועד שימוש טקטי בשדה הקרב באמצעות מערכות הניתנות לנשיאה בידי חייל בודד, כגון הסוויצ'בלייד שמופעל ברמת המחלקה בצבא ארצות הברית ושוקל פחות מ-3 קילוגרם ונכנס לתיק גב. שימוש מבצעי מתועד בשדה הקרב של חימוש משוטט בשנים האחרונות היה תקיפה של אוטובוס לוחמים בארמניה ב-2016, באמצעות הארופ.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה עשתה אזרבייג'ן שימוש נרחב בחימוש משוטט, הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בנשק זה במערכה צבאית משמעותית. מומחים צבאיים ברחבי העולם טוענים כי נשק זה הוא שהכריע את המערכה לטובת אזרבייג'ן.
דילמות מוסר, אתיקה וחוק בינלאומי

חימוש משוטט המסוגל לתקוף באופן אוטונומי מטרות מעורר שאלות בתחום המוסר, האתיקה, והחוק הבינלאומי. במתווה שימוש זה אין אדם שמקבל את ההחלטה לפגוע במטרה הספציפית בעלת פוטנציאל להרוג אנשים. בהקשר זה פיתוח מערכות הארפי והארופ עורר פולמוס אקדמי, שכן הן היוו תקדים (אם כי לאו דווקא ביחס למוקש ימי).
חימוש משוטט בישראל

ישראל מובילה בתחום החימושים המשוטטים, והם מפותחים ומיוצרים על ידי מספר חברות:
אלביט מערכות
סקיי סטרייקר (שרקרק)
לניוס
התעשייה האווירית
הארופ
הארפי
ברקן ירוק
רתם
רפאל
Spike Firefly (מעוז)
יוויז'ן אייר
סדרת hero
אירונאוטיקס
אורביטר k1
Spear UAV
סדרת וייפר
ראו גם

מזל"ט
טיל שיוט
חרתת הראשון

חרתת הראשון היה המלך הנבטי הראשון שידוע עליו ממקורות היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים. שמו מוזכר בכתובת שנמצאה בחלוצה המתוארכת לשנת 168 לפנה"ס. מוזכר גם בספר מכבים ב' פרק ה' פסוק 10 שבו מסופר שיאסון הכהן הגדול שניסה להפוך את ירושלים לעיר הלניסטית הוחזק על ידו כשבוי, אחרי שנאלץ לעזוב את ירושלים. לא ברור מי ירש אותו לאחר מותו: רבאל הראשון (140 לפנה"ס) או מלכו הראשון (110-144 לפנה"ס).
טונדו דוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מיכלאנג'לו
 תאריך יצירה:  1507 לערך
 טכניקה וחומרים:  שמן וטמפרה על לוח עץ.
 ממדים בס"מ
 רוחב:  120 ס״מ 
 גובה:  120 ס״מ 
 קוטר:  120
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרנסנס הגבוה 
 מספר יצירה:  00287181 (גלריית אופיצי) 
 מיקום:  גלריית אופיצי פירנצה שבאיטליה
 
טונדו דוני (באיטלקית: Tondo Doni) הוא טונדו מעשה ידי הצייר מיכלאנג'לו, שצויר בשנת 1507 לערך ומתאר את המשפחה הקדושה. היצירה מוצגת בגלריית אופיצי בפירנצה.
היסטוריה ורקע

טונדו דוני (או טונדו מדונה) הוא הציור על לוח עץ הגמור היחיד של מיכלאנג'לו ששרד. הוא עדיין נמצא במסגרת המקורית שלו. שני ציורים לא גמורים מוצגים בגלריה הלאומית בלונדון. הציור ככל הנראה הוזמן בידי אניולו דוני כדי להנציח את נישואיו למגדלנה סטרוזי, בת למשפחה טוסקנית בעלת עוצמה (אנ'). הוא בצורת טונדו, שמשמעותו באיטלקית "עגול", צורה אשר בדרך כלל נקשרה בתקופת הרנסאנס לערכי משפחה.
העבודה נוצרה ככל הנראה בתקופה שלאחר נישואיו של דוני בשנת 1503 או 1504, ולפני שהחלו הציורים של תקרת הקפלה הסיסטינית בשנת 1508.
היסטוריה ורקע > השפעה

הקומפוזיציה ככל הנראה הושפעה חלקית מקרטון (רישום מפורט) של הציור אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד של לאונרדו דה וינצ'י. מיכלאנג'לו ראה את הקרטון בשנת 1501 בזמן שעבד בפירנצה על פסל דוד. המשפחה הקדושה של מיכלאנג'לו היא קבוצה הדוקה ומופרדת בקדמת התמונה, כאשר דמות הבתולה בונה פירמידה או משולש רנסאנס טיפוסי.
ה"טונדו דוני" נקשר גם ל"המדונה והילד עם דמויות עירום" של לוקה סיניורלי המוצג בגלריית אופיצי. מיכלאנג'לו כנראה הכיר את היצירה, ורצה לשלב את רעיונותיה בעבודתו שלו. המדונה של סיניורלי משתמשת באופן דומה בצורת טונדו, מתארת דמויות גבריות בעירום ברקע, ומציגה את הבתולה יושבת ישירות על האדמה.
שני תבליטים אשר המתארים דמות סאטיר עם דיוניסוס התינוק היו זמינים למיכלאנג'לו, ויכלו לשמש כמקור השראה. הראשון, "סרדוניקס קמאו", תבליט סרדוניקס עתיק. והשני, העתק של הראשון מן המאה ה-15 שנוצר בסדנתו של דונטלו והוצג בפאלאצו מדיצ'י-ריקארדי. שתי היצירות יכלו לשמש מקור השראה לשלושה היבטים של הציור: הצורה המעגלית, דמותה המעט גברית של מרים, והתנוחה המוגבהת של ישו הילד.
בנוסף, ישנם חוקרים הטוענים ש"טונדו דוני" צויר בהשראת פסל לאוקואון, שהתגלה בשנת 1506 ברומא, אירוע בו מיכלאנג'לו ככל הנראה נכח. תנוחת הדמות העירומה הנראית בצמוד לכתפו של יוסף מזכירה את הפיתולים של הדמויות בלאוקואון.