stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס גררד
קריירה פוליטית > קדנציה ראשונה

בתקפות כהונתו הראשונה כמושל קנטקי הקיף עצמו גררד ביועצים משכילים הן בתחום הפוליטי והן בתחומיו הפרטיים: חקלאות, עבדות וצבא. ג'ון אדוארדס לצד בנו של גררד, ויליאם, היו חברי הסנאט המדינתי, ודאגו לעדכן את גררד בסוגיות הפוליטיות שעלו בוועדותיו. בהנחייתו של המושל הקודם, אשרר גררד את מינויו של מזכיר המדינה ג'יימס בראון. עם זאת פרש בראון מהתפקיד באוקטובר 1796, בשל גילו המופלג. את מקומו תפס הארי טולמן, שהתפטר מתפקיד הנשיא של הסמינר לכמרים בקנטקי. ב-30 בנובמבר 1797 התפטר התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג' מתפקידו. חרף התפטרותו שמר גררד על קשר פוליטי רציף עם ברקינרידג', שכן לעיתים התייעץ עמו בקושיות משפטיות מורכבות.
במהלך כהונתו של אייזק שלבי חייב בית המחוקקים את המושל, הגזבר ומזכיר המדינה להתגורר בפרנקפורט ולשלם כמאה לירות להשכרת ביתם. זמן קצר לאחר השבעתו של גררד לתפקיד הציעו מספר נציבים בממשל לבית המחוקקים לבנות משכן קבוע למושל ולמשפחתו. ב-4 בדצמבר 1796 העבירו המחוקקים כ-1,200 לירות למען הפרויקט, ובשנת 1798 הושלמה בניית המשכן. גררד רצה להתגורר באחוזה בחלוף שנה ממועד סיום בנייתה, כשהזמין אומן מקומי לבניית פסנתר עבור בתו. במרוצת השנה הראשונה לכהונתו נוסדו שישה מחוזות חדשים ומספר עיירות, הוקמו בית המשפט הרשמי לענייני ערעורים בקנטקי ומערכת בתי משפט בדרג נמוך יותר מזה של הכללי. בנוסף לחיזוק מערכת המשפט של קנטקי חייב ברישיון עריכת דין לכל הבאים לעסוק בנושא.
כחודש לפני מועד התפוגה של חוק תביעות המקרקעין אצל הרשם פרסם גררד ב-3 בנובמבר קול הקורא לכינוס בית המחוקקים להתדיין בנושא. ב-28 בנובמבר התכנס בית המחוקקים, וגררד, בהסתמך על ניסיונו כמודד, הציע לחוקק תקנה חדשה לשינוי תהליך תביעת הקרקעות בקנטקי. באמצעות התקנה החדשה הגן על מעמד הביניים במדינה מפני עיקול אדמותיהם. הוא תמך בכריעת קרקעות במדינה, ואף חוקק תקנה האוסרת על גביית מיסים מפולשים על רווחיהם מעבודת האדמה. בנוסף חייב גררד כל בעל אדמה לשלם לפולשים על כל עבודתם על אדמתו.
כחבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הסכים גררד עם התרסותיו של מייסד המפלגה תומאס ג'פרסון כלפי חוקי הזרים וההסתה. ב-7 בנובמבר 1798, בעת נאומו על דוכן בית המחוקקים של קנטקי, הביע גררד את התנגדותו הנחרצת לחוק, ואף טען כי הוא מרתיע הגירה רצויה שתשרת את כלכלת ארצות הברית. לטענתו, פורר חוק ההסתה את חופש הביטוי ואת זכויות העבדים – הוא ציין – שהוא ושאר חיילי מלחמת העצמאות האמריקנית נלחמו עבורם. הוא פעל למען ביטול החוקים ואף דרש מהמחוקק לאשרר את השבעתו לממשל הפדרלי של קנטקי, ולחוקה האמריקנית. באותה השנה החלה האספה הכללית באימוץ רפורמות בעונשין ובבתי הכלא. הרפורמות, שכללו ביטול עונש מוות לפושעים (למעט רוצחים), זכו לתמיכתו של גררד, שרצה בכל מאודו לחינוך האסירים בבית הסוהר. בנוסף, תמך ברפורמה לביטול חובת השירות במיליציה לסוהרים, מורים, שופטים ושרים בממשלה, וברפורמה להטלת עונשים נגד בוגדיה של המיליציה. גררד התנגד להורשת המיסים, ובמקום זאת דגל בהוצאתם על תחום החינוך ובסובסידיה עסקית.
קריירה פוליטית > חוקת קנטקי החדשה

בעקבות מאורעות הבחירות למושלות קנטקי של 1795 כתבו מספר סופרים ומשוררים שירי מחאה על החוקה הראשונה של המדינה. הם מחו על אופן בחירת המושל והסנאטורים המייצגים את המדינה בסנאט של ארצות הברית. רבים מתושבי המדינה תיארו את החוקה כבעלת נרטיב אנטי-דמוקרטי ואף הציגו למחוקקים את פערי רמת החיים בינם לבין תפקידי האליטה, דוגמת שופטים, מושלים ואנשי צבא. בניגוד להחלטות הקודמות של בית המחוקקים, התקבלה הקריאה הטרומית לשינוי החוקה פה אחד. לאחר ניסיונו הכושל לאשרר את החוקה עם מספר שינויים בה, החליט גררד לכונן חוקה חדשה.
כדי לכונן חוקה חדשה דרוש רוב של שני משאלים עוקבים באספה הכללית או רוב של שני שלישים הן בבית המחוקקים והן בסנאט המדינתי. בפברואר 1797 התדיינה האספה הכללית על מתן זכות ההצבעה לכלל אזרחי קנטקי בבחירות לתפקיד המושל. מתוך 9,814 תושבים בעלי זכות הצבעה, נתנו 5,446 אזרחים את קולם בעד ההצעה ו-440 התנגדו לה. 3,928 מן האזרחים בחרו שלא להצביע. בעקבות תוצאות ההצבעות הטילו מספר מחוקקים ספק על כינון החוקה מחדש, שכן האמינו כי מחצית מהאזרחים כלל לא רצו להשפיע בנידון. מכיוון שרבים מהאזרחים לא מימשו את זכותם להצבעה כאקט מחאה נגד כינון חוקה חדשה, טענו מתנגדיה כי יש להכלילם כמתנגדים. לבסוף דחתה האספה הכללית את ההצעה לכינון חוקה חדשה.
ב-10 בפברואר 1798 קרא בנו של גררד, ויליאם, שכיהן בסנאט של קנטקי, לקיום הצבעה נוספת על אותה הצעה. מתוך 16,388 בעלי זכות הצבעה, 9,188 הצביעו בעדה וכמעט 5,000 מצביעים בחרו שלא לממש את זכותם להצביע. ב-21 בנובמבר 1798 התקיימה ההצבעה בבית הנבחרים, שהשיגה רוב של 70.5 אחוזים להצעה. כמה ימים אחר כך הושג רוב גם בסנאט שאפשר את כינון החוקה החדשה. החוקה הראשונה נחתמה ב-22 ביולי 1799 על ידי נציגים אמריקנים שנבחרו במאי. בשל התנגדותם לעבדות נעדרו גררד ובנו ויליאם מטקס החתימה. לפני כינון החוקה הייתה לגררד הזכות להטיל וטו בהחלטותיהם של בית המחוקקים. בחוקה החדשה נבחר המושל בבחירות ישירות, וכוחו של הווטו הונמך בהרבה. המושל לא יוכל להטיל וטו על החלטה שהתקבלה באספה הכללית ברוב של שני שלישים מהמחוקקים, וכהונתו הוקצבה לקדנציה אחת בלבד. המושל יכול לחזור לתפקידו רק לאחר שבע שנים ממועד היבחרותו הראשון. במרוצת השנים הועלו פרשניות רבות להקצבת כהונתו של המושל. מחד טען לואל האריסון, ממצבת הביוגרפים של גררד, כי המהלך להקצבת כהונת המושל עבר כדי לא לאפשר לגררד להתמודד בשלישית לתפקיד. מאידך טען ביוגרף נוסף, ה. א. אוורמן, כי ההצעה כלל לא כוונה כלפי גררד מלכתחילה, אלא למושליה העתידיים של קנטקי.
קריירה פוליטית > הבחירות למושלות קנטקי 1799

בתחושת ביטחון שתוצאות הבחירות של 1795 לא יחזרו בשנית, הגיש בנג'מין לוגן ראשון את מועמדותו לבחירות. גררד ותומאס טוד הגישו את מועמדותם זמן קצר לאחר מכן. אליהם הצטרף חבר בית הנבחרים של ארצות הברית כריסטופר גרינאפ, לימים מושל קנטקי השלישי. על אף שהמועמדים נמנעו מלהצהיר הבלים על יריביהם לבחירות נהגו תומכיהם להציף באופן עצמאי את חולשותיו של כל מועמד. ג'ון ברקינרידג' הציע לגררד לפרסם תמיכה פומבית באמנציפציה של קהילת העבדים, שהייתה עמדת מיעוט במדינה. אולם מחמת דעות המצביעים בבחירות של 1795 החליט גררד שלא לפרסם אף הצהרה התומכת בזכויותם.
בזכות הפופולריות שלו זכה גררד ברוב ההצבעות של המחוזות המערביים של המדינה, דוגמת מחוז ג'פרסון (Jefferson County, Kentucky) ובלוגראס. באופן מפתיע תמכו רבים ממצביעיו של לוגן בבחירות 1795 בגררד בבחירות האלו. לאחר ספירת הקולות קיבל גררד 8,390 קולות. אל המקום השני של בחירות 1799 הגיע גרינאפ, שקיבל 6,746 הצבעות. לוגן זכה ב-3,996 קולות ואילו טוד קיבל 2,166. בשל מגבלות הכהונה החדשות היה גררד מושל קנטקי האחרון שכיהן שתי קדנציות רצופות. בשנת 1992, עם תיקון לחוקת המדינה, בוטלו המגבלות ופול פאטון נבחר לקדנציה שנייה ברציפות. בשנת 1801 מינה גררד את טוד לעובד בכיר בבית המשפט לערעורים בקנטקי, ובשנת 1782 מינה את גרינאפ לתפקיד דומה בבית המשפט לערעורים בפרנקפורט.
קריירה פוליטית > קדנציה שנייה

בשנתיים הראשונות לכהונתו השנייה כמושל קנטקי נעלם גררד מהחיים הציבוריים. בשנת 1802 אישרו המחוקקים שתי רפורמות במערכת המשפט של קנטקי; הרפורמה הראשונה הרחיבה את מערכת המשפט במדינה, וקבעה כי אזרחים חסרי השכלה משפטית יוכלו לשפוט בבתי המשפט לערעורים, והשנייה איפשרה לעורכי דין ולשופטים להתגורר מחוץ לתחום שיפוטיהם. גררד התנגד בתוקף לאישורן באספה הכללית ואף טען כי הדבר יהרוס את מערכת המשפט שבנה במרוצת השנים. גררד הטיל וטו על הצבעה, אך זה נדחה מכיוון ששתי הרפורמות עברו ברוב של שני שלישים מבית המחוקקים. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריית המדינה בה נדחה וטו המושל.
ב-16 באוקטובר 1802 הכריז האינטנדנט הספרדי דון חואן ונטורה על סיום המכרז האמריקאי על הנמל של ניו אורלינס. סגירת הנמל לייצוא ולייבוא סחורות היוותה מכשול משמעותי בחזונו של גררד להקים מרחב שגשוג כלכלי משותף עם המדינות השכנות לאורך נהר המיסיסיפי. הוא דרש מנשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון לאיים על הכוחות הספרדיים בכיבוש הנמל על ידי המיליציה של קנטקי, שמנתה כ-26,000 חיילים. בזמנו לא עודכן ג'פרסון על ההסכם הסודי "סן אילדפונסו", שמסר את השליטה הספרדית על לואיזיאנה למצביא הצרפתי נפוליאון בונפרטה. לאחר האיום על שלטונות ספרד הציע נפוליאון לג'פרסון לקנות את שטח לואיזיאנה תמורת 15 מיליון דולר. רוברט לווינגסטון, שליחו של ג'פרסון בצרפת, נענה להצעה, והרכישה העלתה את מצב רוחם של הסוחרים מקנטקי, שכן הנמל של ניו אורלינס יישאר כפוף לריבונות אמריקנית. גררד תיאר את הרכישה כהישג ענק לנשיא ולארצות הברית כולה. לאחר ההסכם עם צרפת טען השלטון הספרדי כי הם לא ביצעו את התחייבותם בחוזה, ולואיזיאנה עדיין שייכת לה. ג'פרסון התעלם מהמחאה הספרדית והתכונן לכבוש את השטח בכוח. הוא הורה לגררד לאמן כ-4,000 אנשי מיליציה ללחימה בניו אורלינס ב-20 בדצמבר 1803. האספה הכללית עודדה שירות במיליציה והעניקה שטח בגודל 150 דונמים לכל המתגייסים. גררד הצליח להשיג את מספר החיילים הדרוש ללחימה, אך לבסוף נכנע השלטון הספרדי ווויתר על תביעותיו ללואיזיאנה. בחלוף חודשיים עבר השטח לשלטונות ארצות הברית.
החודשים האחרונים לכהונתו השנייה בתפקיד המושל שולבו בסכסוכים פנימיים בעניין מינויו של רשם קנטקי החדש. בתחילה מינה גררד לתפקיד את הארי טולמן, מזכיר המדינה של קנטקי לשעבר. אולם ב-7 בדצמבר 1803 נדחתה מועמדות זו על ידי הסנאט. לאחר כישלונו הציע גררד את התפקיד לכריסטופר גרינאפ, אך הוא דחה את ההצעה. המועמד הבא של גררד, ג'ון קוברון נדחה גם הוא על ידי הסנאט. תומאס ג'ונס, שהיה ממועמדיו של גררד לתפקיד, כונה על ידי הסנאט כ"נוכל" שאם יצליח להיבחר לתפקיד הוא יהרוס את מערכת המקרקעין של קנטקי. לאחר שהסנאט דחה את המועמד ויליאם טריג התעוררה ביקורת ענפה על הסנאט מצד כלי התקשורת במדינה. הם טענו כי לסנאט יש מועמד מועדף משלו ולא ימנה אף אדם אחר לתפקיד. כשהסנאט דחה את ויליס גרין הצהיר גררד בינואר 1804 כי אין בכוונתו להציע מועמד נוסף לתפקיד. לאחר חילופי התרסות בין גררד לסנאטורים מינה גררד את ג'ון אדייר לתפקיד, שהתקבל גם בסנאט.
בערוב ימיו ומותו

בתום מחלוקתו עם הסנאט המדיני סביב מינויו של רשם המקרקעין פרש גררד מהחיים הפוליטיים. כאזרח פרטי תמך גררד במועמדותו של כריסטופר גרינאפ למושלות. על אף שבנו של גררד, ויליאם, המשיך להתמודד על תפקידים ציבוריים, מעולם לא הביע גררד את רצונו לחזור לפוליטיקה.
גררד חזר למשכנו, מאונט לבנון, ושם פיתח מוניטין חקלאי ענף. בנו ג'יימס פיקח על הפעילות השוטפת של החווה, ולעיתים אף זכה בפרסים על תרומתו לחקלאות המקומית מגופים לאומיים שונים בקנטקי. בשנת 1811 נפגעה קשות אחוזת מאונט לבנון כתוצאה מרעידת אדמה. גררד התעקש לשפץ ולתקן את המשכן מיסודו, כדי שיוכל לשמש כמקום מגורים למשך שארית חייו. הוא ייבא סוסים, צאן ובקר לחוותו, והשקיע במפעלים מסחריים שירשו בניו לאחר מותו. הוא נפטר ב-19 בינואר 1822, לאחר שנים אחדות בהן נאבק במצבו הבריאותי הרעוע. גופתו נטמנה בשטח מאונט לבנון, ובמרוצת השנים הוקמה אנדרטה לזכרו באתר קברו.
לקריאה נוספת

Billings, Dwight B.; Kathleen M. Blee, The Road to Poverty, Cambridge University Press, 2000. (באנגלית)
Collins, Lewis, Historical Sketches of Kentucky, 1850. (באנגלית)
Des Cognets, Anna Russell, Governor Garrard, of Kentucky: His Descendants and Relatives, J.M. Byrnes, 1898. (באנגלית)
Everman, H.E., Governor James Garrard, Cooper's Run Press, 1981. (באנגלית)
Everman, H.E., James Garrard, In Lowell H. Harrison (ed.). Kentucky's Governors, The University Press of Kentucky, 2004
Harrison, Lowell H., The Kentucky Encyclopedia, The University Press of Kentucky, 1992. (באנגלית)
Harrison, Lowell H.; James C. Klotter, A New History of Kentucky, The University Press of Kentucky, 1997. (באנגלית)
Johnson, E. Polk, A History of Kentucky and Kentuckians: The Leaders and Representative Men in Commerce, Industry and Modern Activities, Lewis Publishing Company, 1912. (באנגלית)
פרס קלצ'קין

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  קרן התרבות אמריקה-ישראל 
 תקופת הפרס:  1990–הווה (כ־35 שנים) 
 נקרא על שם:  הדסה קלצ'קין, רפאל קלצ'קין 
 אתר רשמי
 
פרס על-שם הדסה ורפאל קלצ'קין הוא פרס שנתי המוענק לשחקנים ולאמנים מצטיינים, על שם השחקן רפאל קלצ'קין ואשתו הדסה.
שלוש שנים אחר מותו של קלצ'קין יסדה אשתו הדסה קלצ'קין קרן צמיתה, שמפירותיה מוענקים מדי שנה שני פרסים - פרס לשחקן המצטיין ופרס לאמן יוצר בתחום האמנות הפלסטית.
סכום הפרס השנתי היה 18,000 ש"ח והוא חולק באמצעות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
זוכי הפרס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
זוכי הפרס > שחקנים

אברהם רונאי (1989)
נתן דטנר (1991)
ששון גבאי (1992)
אבנר חזקיהו (1994)
ישראל דמידוב (1995)
דב רייזר (1996)
רוזינה קמבוס (1997)
אלכס פלג (1998)
מוני מושונוב (1999)
ג'יטה מונטה (2000)
יוסי גרבר (2001)
דוית גביש (2002)
אסנת פישמן (2003)
יבגניה דודינה (2004)
ענת וקסמן (2005)
מיכה סלקטר (2006)
אריה צ'רנר (2007)
יונה אליאן (2008)
רן דנקר (2016)
מאיה מעוז (2019)
זוכי הפרס > אמנים

1991 - אסף בן צבי
1996 - טל מצליח
2000 - שוקה גלוטמן.
הערות שוליים

↑  אברהם רונאי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב
↑  נתן דטנר, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב
↑  ששון גבאי, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב
↑  אבנר חזקיהו, בתוך: שמעון לב-ארי, "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי", באתר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב
↑  כתבה על פטירתה באתר תיאטרון הקאמרי
↑  דף השחקן אלכס פלג באתר סוכנות השחקנים שלו
↑  מושונוב מוני (שלמה) במדריך מאה שנה לתיאטרון העברי
↑  ציפי שוחט, פרס קלצ'קין יינתן לשחקן יוסי גרבר, באתר הארץ, 26 במאי 2002
↑  חלוקת פרסים בתיאטרון הבימה, באתר הארץ, 10 באפריל 2003
↑  אסנת פישמן באתר הבימה
↑  מרב יודילוביץ', פרס קלצ'קין יוענק לשחקנית יבגניה דודינה, באתר ynet, 2 בספטמבר 2004
↑  מרב יודילוביץ', פרס קלצ'קין הוענק לשחקנית ענת וקסמן, באתר ynet, 31 באוקטובר 2005
↑  פרס קלצ'קין לשחקן מיכה סלקטר, באתר וואלה, 13 בנובמבר 2006
↑  מירב קריסטל, אריה צ'רנר זכה בפרס קלצ'קין, באתר ynet, 21 באוקטובר 2007
↑  ענת זהר, פרס קלצ'קין ליונה אליאן, באתר nana10‏, 26 בנובמבר 2008
כיילב קאשינג

כיילב קאשינג (באנגלית: Caleb Cushing;‏ 17 בינואר 1800 –  2 בינואר 1879) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס וכתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס. הוא תמך בהתלהבות בהתרחבותה הטריטוריאלית והמסחרית של ארצות הברית, בייחוד בנוגע לסיפוחן של טקסס, אורגון וקובה. קאשינג האמין שהרחבת המרחב האמריקאי יגשים את "הייעוד הגדול שנועד לרפובליקה האמריקאית המופתית הזאת". הוא דאג לחתימת ההסכם הראשון של ארצות הברית עם סין, הסכם וָאנְגְשְׂיָה משנת 1844, שהעניק לסוחרים האמריקאים זכויות סחר בחמישה נמלים סינים. לאחר מלחמת האזרחים ניהל קאשינג את המשא ומתן על ההסכם עם קולומביה שנתן לארצות הברית את זכות המעבר בתעלה בין שני האוקיינוסים שהייתה אמור להכרות. הוא סייע להשגת הסדר מועדף בתביעות אלבמה (אנ') וכשגריר בספרד בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הביא לידי פתרון את פרשת וירג'יניוס המטרידה.
קורות חייו

כיילב קאשינג נולד בסוסלברי, מסצ'וסטס, כבנם של ג'ון ניומרץ' קאשינג, בונה ספינות וסוחר אמיד, ושל לידיה דאו מסיברוק, ניו המפשייר, שנפטרה כאשר הוא היה בן עשר. ב-1802 העתיקה המשפחה את מגוריה אל מעבר לנהר מרימק לעיירת הספנות המשגשגת ניובריפורט. קאשינג התקבל לאוניברסיטת הרווארד בגיל 13 וסיים את לימודיו שם ב-1817. הוא המשיך לשמש כמורה למתמטיקה שם בשנים 1820–1821 ובדצמבר 1821 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד בבית המשפט השלום של מסצ'וסטס. ב-1824 הוא החל לעסוק בעריכת דין בניובריפורט.
ב-23 בנובמבר אותה שנה נשא קאשינג לאישה את קרוליין אליזבת ויילד, בתו של השופט סמואל סאמנר ויילד, שופט בית המשפט העליון של מסצ'וסטס. אליזבת נפטרה כעשר שנים לאחר מכן והותירה אותו חשוך ילדים. הוא לא נישא בשנית.
מחוקק במסצ'וסטס

ב-1825 כיהן קאשינג בבית הנבחרים של מסצ'וסטס מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. ב-1826 הוא נבחר לסנאט של המדינה וב-1828 הוא שב לבית הנבחרים. בשנים 1829–1831 הוא בילה שנתיים באירופה. עם שובו הוא שב לכהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1833–1834. בסוף 1834 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
חבר הקונגרס

קאשינג כיהן כחבר בית הנבחרים בשנים 1835–1843. בסוף תקופת כהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת החוץ של בית הנבחרים. כאשר היה ג'ון טיילר לנשיא, בעקבות מותו הפתאומי של ויליאם הנרי הריסון, הוא הסתכסך עם הוויגים, והטיל וטו על הצעות חוק שלהם, כולל חוקי מיסוי, שקאשינג הצביע בעדם. בתחילה הצדיק קאשינג את הטלת הווטו של טיילר ולאחר מכן הצביע נגד החוקים. ב-1843 הציג טיילר את מועמדותו של קאשינג כמזכיר האוצר, אך הסנאט של ארצות הברית סירב לאשר את המינוי. מועמדותו הוגשה שלוש פעמים באותו יום, אך נדחתה. במקומו מונה ג'ון קנפילד ספנסר.
שגריר בסין

באותה שנה מינה טיילר את קאשינג כשגריר ארצות הברית בסין, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של טיילר במרץ 1845. מתוך מטרה להרשים את חצר הקיסרות הסינית, הגיעה המשלחת שבראשה עמד קאשינג על גבי ארבע אוניות מלחמה, עמוסות במתנות שנועדו להפגין את הישגי המדע, כולל אקדחים, טלסקופ ואנציקלופדיה. הגעתו של קאשינג למקאו בפברואר 1844 היוותה סנסציה מקומית, אך ממשלת סין לא הייתה מעוניינת לקבל נציגות של מעצמה נוספת. קאשינג עשה שימוש מושכל בשיטת המקל והגזר. על רקע נוכחות הספינות, הוא הזהיר שאי קבלתו תהווה עלבון לאומי. הוא איים שהוא יגיע ישירות לקיסר, הליך שהיה חסר תקדים. הקיסר ניסה לעכבו, אך לבסוף הוא שלח נציג לנהל משא ומתן עם קאשינג, שהוביל לחתימת ההסכם בכפר וָאנְגְשְׂיָה הסמוך ב-3 ביולי. בנוסף להיותה של ארצות הברית מעצמה מועדפת, דאג קאשינג שלאמריקאים יוקצה שטח אקסטריטוריאלי. בשנים הבאות התפתח הסחר האמריקאי עם סין במהירות, הודות לספינות הקליפר המהירות שנשאו כמויות קטנות של מטען יקר ערך, כמו ג'ינסנג ומשי. מיסיונרים פרוטסטנטים אמריקאים החלו גם הם להגיע לסין. תגובת הציבור הסיני הייתה עוינת רוב הזמן, אך גם היו גורמים שסיפקו בסיס לתמיכה עבור המיסיונרים ואנשי העסקים האמריקאים. בשנים 1850–1864 הייתה סין שקועה במרד טאיפינג, שהייתה מלחמת אזרחים שגרמה למיליוני מתים וסחר החוץ נכנס לקיפאון.
בעת שירותו בסין הוסמך קאשינג לנהל גם משא ומתן על הסכם ספנות וסחר עם יפן.
שובו למסצ'וסטס

ב-1847, כאשר כיהן קאשינג שוב כחבר בית המחוקקים של מסצ'וסטס, הוא הגיש הצעת חוק להקצבת כספים להצטיידותו של רגימנט שישרת במלחמת ארצות הברית-מקסיקו. אף על פי שהחוק לא עבר, גייס קאשינג את הכספים באופן פרטי.
במהלך המלחמה הוא שירת בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל ברגימנט המתנדבים הראשון של מסצ'וסטס, שב-15 בינואר אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד עליו. ב-14 באפריל הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במהלך המלחמה הוא לא השתתף בפועל בקרבות ונכנס למקסיקו סיטי עם גדוד המילואים שלו כמה חודשים לאחר סיום המלחמה. ב-20 ביולי 1848 שוחרר קאשינג מהשירות.
ב-1847 ושוב ב-1848,הציגו הדמוקרטים את מועמדותו של קאשינג לתפקיד מושל מסצ'וסטס, אך בכל אחת מההזדמנויות הוא נוצח בבחירות. הוא היה שוב חבר בבית המחוקקים המדינתי ב-1851. באותה שנה הוצע לו תפקיד התובע הכללי של המדינה, אך הוא דחה את ההצעה. לאחר מכן ועד 1852 הוא כיהן כראש עיריית ניובריפורט.
ב-1852 מונה קאשינג כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בתקופת נשיאותו של פרנקלין פירס, ממרץ 1853 ועד מרץ 1857, הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית. קאשינג, שהיה איש הצפון, אך גילה אהדה למדינות הדרום, תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, עד כדי כך שנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, רוג'ר טוני, שניסח את פסק הדין, כתב לקאשינג מכתב תודה על תמיכתו.
בשנים 1858, 1859, 1862 ו-1863 כיהן קאשינג שוב כחבר בית המחוקקים של מסצ'וסטס. באותה תקופה הוא גם הקים את "סוכנות הקרקעות קאשינג" בסנט קרואה פולס שבוויסקונסין. הבניין בו שכנה החברה רשום כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מלחמת האזרחים

ב-1860 היה קאשינג יושב ראש הוועידה הארצית של המפלג הדמוקרטית, שהתכנסה קודם כל בצ'ארלסטון ולאחר מכן בבולטימור, עד שהוא הצטרף לאלו שפרשו מהוועידה הסדירה. לאחר מכן הוא היה יושב ראש הוועידה של הנציגים הפורשים, שבחרו בג'ון ברקינרידג' כמועמד לנשיאות. באותה שנה שלח אותו הנשיא ג'יימס ביוקנן לצ'ארלסטון בשליחות חשאית לתומכי הפרישה של קרוליינה הדרומית.
על אף היותו תומך של זכויות המדינות, והתנגדותו לביטול העבדות בארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים, תמך קאשינג באיחוד. בהמשך הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון כאחד משלושת חברי הוועדה שמונו לפקח ולנסח את החוקים של הקונגרס של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא שימש בשנים 1866–1870.
שובו לשליחות דיפלומטית

ב-1868, בתיאום עם שגריר ארצות הברית בקולומביה, נשלח קאשינג לבוגוטה ועסק בניהול המשא ומתן על זכות המעבר לספינות בתעלה שהייתה אמורה להיחפר דרך מצר פנמה.
בוועידה שהתכנסה בז'נבה ליישוב תביעות אלבמה (אנ') בשנים 1871–1872, הוא היה אחד מהיועצים המשפטיים שמונו על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט לייצג את ארצות הברית בפני בית הדין הבין לאומי לבוררות שהתכנס בז'נבה בנוגע לתביעות אלו.
מינואר 1874 ועד אפריל 1877 כיהן קאשינג כשגריר ארצות הברית בספרד. הוא הרגיע את המתיחות בנוגע לפרשת וירג'יניוס (אנ') וזכה לאהדה בספרד.
מועמדות לבית המשפט העליון

ב-9 בינואר 1874 מינה הנשיא גרנט את קאשינג כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך על אף למדנותו ומעמדו הרם בלשכת עורכי הדין, עברו כמתנגד למלחמה וחוסר אמון כלפיו מצד רבים מחברי הסנאט בנוגע לחוסר העקביות שלו, גרם להתנגדות קשה למינויו וב-13 בינואר הוא נדחה.
מותו

כיילב קאשינג נפטר בנויבריפורט ב-2 בינואר 1879. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר. שירות ספינות המכס של ארצות הברית קרא על שמו את אחת מספינותיו, שהייתה בשירת במהלך מלחמת האזרחים והושמדה על ידי פושטים של צבא הקונפדרציה בקרב פורטלנד הרבור ב-27 ביוני 1863.
הערות שוליים

↑  Caleb Cushing (1838). Speech ... on the Continuation of the Cumberland Road. Delivered in the House of Representatives, April 19, 1838. Gales & Seaton. p. 15.
1 2  Yeewan Koon (2012). "The Face of Diplomacy in 19th-Century China: Qiying's Portrait Gifts". In Johnson, Kendall (ed.). Narratives of Free Trade: The Commercial Cultures of Early US-China Relations. Hong Kong University Press. pp. 131–148.
↑  "PRESIDENTS HAVE FAILED 8 TIMES TO WIN CABINET CONFIRMATIONS". DeseretNews.com. 1989-02-24.
↑  Richard E. Welch (1957). "Caleb Cushing's Chinese Mission and the Treaty of Wanghia: A Review". Oregon Historical Quarterly. 58 (4): 328–357.
↑  Ping Chia Kuo (1933). "Caleb cushing and the treaty of Wanghia, 1844". The Journal of Modern History. 5 (1): 34–54.
↑  John S. Goff (1961). "The Rejection of United States Supreme Court Appointments". The American Journal of Legal History. 5 (4): 357–368.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276980905171  PLWABN: 9810619515905606  GND: 1055263179  ISNI: 0000 0000 7370 8350  LCCN: n83800030  NARA: 10569862  NKC: ola2017950214  NLG: 309418  NTA: 074268082  RERO: 02-A017091506  SNAC: w6222w2j  SUDOC: 236783424  US Congress: C001016  VIAF: 66844116   WorldCat (עם VIAF): 66844116
לאוציזם

אצל אריות לבנים לאוציסטיים מקור הצבע הלבן באלל רצסיבי. שימו לב שהעיניים והשפתיים שומרות על צבען הטבעי. מחקרים הראו שהפיגמנט המופחת נובע ממוטציה בגן של טירוזינאז, הזהה לזה הגורם ללבקנות אוקולוקוטנית מסוג I בבני אדם.
מקור הצבע של סוס לבן זה את באלל דומיננטי (לבן דומיננטי).
יונת בית לאוציסטית. גם העיניים וגם הרגליים שמרו על צבעם הטבעי.
לאוציזם (מכונה לעיתים "לבקנות חלקית") הוא מגוון רחב של מצבים הגורמים לאובדן חלקי של פיגמנטציה אצל בעל חיים, דבר אשר גורם לצבע לבן, בהיר או מוכתם של העור, השיער, הנוצות, הקשקשים, או הציפורניים; אבל לא של העיניים. כמה תנאים גנטיים המביאים למראה "לאוציסטי" כוללים פיבלדיזם (אנ'), תסמונת ורדנבורג, ויטיליגו, תסמונת צ'דיאק-היגאשי (אנ'), פלביזם, איזבליניזם (אנ'), קסנתוכרומיזם (אנ'), אקסנטיזם (אנ'), אמלניזם (אנ') ומוטציות של המלנופילין (אנ'). כתמים בהירים של העור, הנוצות או הפרווה (המכונה לעיתים קרובות "דפיגמנטציה") יכולים לנבוע גם מפציעה.
פרטים

לאוציזם משמש לעיתים קרובות כדי לתאר את הפנוטיפ הנובע מפגמים בהתמיינות כרומטופורים או נדידה מהרכס העצבי לעור, שיער או נוצות במהלך המורפוגנזה (ההתפתחות). דבר זה גורם לכך שלפני השטח כולם (אם כל תאי הפיגמנט לא מצליחים להתפתח) או לכתמים על פני הגוף (אם רק תת-קבוצה פגומה) יש חוסר בתאים המסוגלים ליצור פיגמנט.
מכיוון שכל סוגי תאי הפיגמנט מתמיינים מאותו סוג תא מולטיפוטנטי, לאוציזם יכול לגרום להפחתה בכל סוגי הפיגמנטים. זאת בניגוד ללבקנות, שלעיתים קרובות טועים בינה לבין לאוציזם. לבקנות גורמת להפחתת ייצור המלנין בלבד, אם כי המלנוציט (או הכרומטופור) עדיין קיים. לפיכך במינים שיש להם סוגי תאי פיגמנט אחרים, למשל כרומטופורים, הלבקנים אינם לבנים לגמרי, אלא בעלי צבע צהוב חיוור.
מקרה נפוץ יותר מאשר היעדר מוחלט של תאי פיגמנט הוא היפופיגמנטציה (אנ') מקומית או לא שלמה, וכתוצאה מכך מופיעים כתמים לא סדירים של צבע לבן על חיה, שאילולא כך הייתה בעלת צבע ודוגמה טבעיים. לאוציזם חלקי זה ידוע כאפקט "pied" או " piebald" (עקוד, מנומר); והיחס בין שטח העור הלבן לצבע הרגיל יכול להשתנות במידה ניכרת לא רק בין דורות, אלא בין צאצאים שונים מאותם הורים, ואפילו בין בני אותה המלטה. מקרים אלה בולטים בסוסים, פרות, חתולים, כלבים, עורבים ופיתון מתכדררים; אך מופיע גם במינים רבים אחרים.
בשל היעדר ייצור מלנין הן באפיתל הפיגמנטי ברשתית (RPE) והן בקשתית, לאלו הלוקים בלבקנות יש לעיתים קרובות אישון ורוד בשל כלי הדם האחוריים הנראים דרכו. עם זאת, זה לא תמיד המקרה, ולבעלי חיים לבקנים רבים אין אישונים ורודים. האמונה הרווחת שלכל הלבקנים יש אישונים ורודים גורמת לכך שלבקנים רבים מתוייגים באופן שגוי כלאוציסטים. ההפרעות ברכס העצבי הגורמות ללאוציזם אינן גורמות לאישונים ורודים, ולכן לרוב החיות הלאוציסטיות יש בדרך כלל עיניים צבעוניות. הסיבה לכך היא שמקורם של המלנוציטים של ה-RPE אינם מהרכס העצבי. במקום זאת, בשלבי ההתפחות העוברית התבלטות בתעלה העצבית מייצרת את הספל האופטי אשר, בתורו, יוצר את הרשתית. מכיוון שתאים אלה הם ממקור התפתחותי עצמאי, הם בדרך כלל אינם מושפעים מהגורם הגנטי ללאוציזם. כתוצאה מכך, בעלי חיים לאוציסטיים לא חווים פגיעה בראייה (תופעה נפוצה אצל לבקנים), והם בעלי כושר שרידות גבוה יותר.
גנטיקה

גנים שכאשר עוברים מוטציה יכולים לגרום ללאוציזם כוללים c-kit,‏ mitf ו-EDNRB.
אטימולוגיה

המונח לאוציזם (leucism) נגזר מ-leuc- + -ism, מלטינית leuco- שבתורו נגזר מיוונית leukos שפירושה "לבן".
גלריה

סנאי אפור לאוציסט
נקבת ברכייה לאוציסטית
כוס לאוציסט מהמין Athene brama
עורב שחור לאוציסט; ניתן להבחין בעין ששימרה את צבעה
שלצדף החוף לאוציסט
ירגזי מצוי עם לאוציזם המתבטא במקור לבן במקום השחור הטבעי
נקבת דרור בית עם לאוציזם חלקי
טוקן טוקו עם לאוציזם חלקי
אליגטור אמריקני לאוציסט
טווס מצוי לאוציסט
נחש לאוציסט מהמין Pantherophis obsoletus
דג סולית מהמין Solea solea עם לאוציזם
ראו גם

לבקנות
מלניזם
אריתריזם