stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות דיגיטלית
לקריאה נוספת > באנגלית וגרמנית

Hanter, S., Jacobus J., Modern Art, Harry N. Abrams, Inc., Publishers, New York, 1992.
Ingo F., (ed.) Art of the 20th Century, Taschen, L.A., 2005.
Read H., (ed.) Dictionary of Art and Artists, Thames & Hudson World of Art, London, 1994
William M., The Reconfigured Eye: Visual Truth in the Post-Photographic Era, Cambridge, MA: The MIT Press, 1992.
Linda Candy: Co-Creativity in Interactive Digital Art, Consciousness Reframed. In: Fourth International CAiiA-STAR Research Conference, 2-4th August 2002. Perth 2002. Online (PDF; 97 kB)
Lev Manovich: Ten Key Texts on Digital Art: 1970–2000. In: Leonardo. Band 35, Nummer 5, MIT Press 2002, S. 567–569. (Information)
Greg Turner, Ernest Edmonds: Towards a Supportive Technological Environment for Digital Art. In: Viller & Wyeth (Hrsg.): Proceedings of OzCHI2003: New directions in interaction, information environments, media and technology. 26-28 November 2003. Brisbane, Australien.
Christiane Paul: Digital Art. Thames Hudson, London 2003, ISBN 0-500-20367-9.
Monika Fleischmann, Ulrike Reinhard (Hrsg.): Digitale Transformationen. Medienkunst als Schnittstelle von Kunst, Wissenschaft, Wirtschaft und Gesellschaft. whois, Heidelberg 2004, ISBN 3-934013-38-4. (Informationen)
Oliver Grau: Virtual Art: From Illusion to Immersion. MIT-Press, Cambridge/Mass. 2003, ISBN 0-262-57223-0.
Joseph Nalven, JD Jarvis: Going Digital: The Practice and Vision of Digital Artists. Thompson Course Technology, 2005, ISBN 1-59200-918-2.
Wolf Lieser: Digital Art. H.F. Ullmann Publishing, Deutschland 2009, ISBN 978-3-8331-5344-0.
Ernest Edmonds, Andrew Martin, Sandra Pauletto: Audio-visual interfaces in digital art. In: The Australasian Computing Education Conference; Vol. 74. Proceedings of the 2004 ACM SIGCHI International Conference on Advances in computer entertainment technology. Singapur 2004, ISBN 1-58113-882-2, S. 331–336. (Information).
Ruth Schnell, Romana Schuler, Peter Weibel (Künstler)|Peter Weibel, Y/our/Space, Neue Positionen Digitaler Kunst, Ausstellungskatalog, Universität für angewandte Kunst Wien, 2011.
Russegger, Tarasiewicz & Wlodkowski (Hrsg.): Coded Cultures – New Creative Practices out of Diversity, Springer Wien/NY 2011, ISBN 978-3-7091-0457-6
Natascha Adamowsky (Hrsg.): Digitale Moderne. Die Modellwelten von Matthias A. K. Zimmermann|Matthias Zimmermann. Hirmer Verlag, München 2018, ISBN 978-3-7774-2388-3
Oliver Grau; Coones, W.; Rühse, V. 2017. Museum and Archive on the Move - Changing Cultural Institutions on the Digital Era. DE GRUYTER, Berlin, ISBN 978-3-11-052051-4
Oliver Grau (Hrsg.); Hoth, J. (2019). Digital Art through the Looking Glass: New strategies for archiving, collecting and preserving in Digital Humanities. Edition Donau-Universität.
ג'וזפה אלויה

| --- | --- |
ג'וזפה אלויה (מימין) יחד עם נשיא בית הנבחרים האיטלקי ברונטו בוצ'יארלי-דוצ'י
ג'וזפה אלויה (מימין) יחד עם נשיא בית הנבחרים האיטלקי ברונטו בוצ'יארלי-דוצ'י
 לידה:  15 בינואר 1905 קסטלפורט, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 פטירה:  28 בספטמבר 1980 (בגיל 75) רומא, איטליה איטליה
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השתייכות:   הצבא המלכותי האיטלקי  צבא איטליה
 תקופת הפעילות:  1923–1978 (כ־55 שנים)
 דרגה:   גנרלה די קורפו ד'ארמטה
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית פריולי מפקד דיוויזיית לגנו ראש מטה ההגנה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מדליית כסף על הצטיינות צבאית  מדליית זהב לכבוד תקופת שירות ארוכה בצבא איטליה  Commemorative medal of the war period 1940-43  צלב ההצטיינות במלחמה  מדליית ברונזה לגבורה צבאית  צלב המלחמה לגבורה צבאית  Commemorative medal of the war of liberation  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ג'וזפה אלויה (באיטלקית: Giuseppe Aloia‏; 15 בינואר 1905 – 28 בספטמבר 1980) היה גנרל איטלקי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1966-1968.
ביוגרפיה

אלויה נולד בקסטלפורט ב-15 בינואר 1905 ולמד בבית ספר צבאי. ב-1923 הוא התגייס כטוראי לצבא המלכותי האיטלקי. ב-1925 הוא פרש משירות פעיל ועבר קורס קצינים באקדמיה הצבאית המלכותית במודנה. ב-1928 הוא חזר לשירות בדרגת לוטננט. ב-1930 הוא חזר לאקדמיה במודנה כמרצה וכמדריך.
הוא עבר קורס נוסף במכון המלחמה בטורינו, ולאחר מכן הועלה לדרגת קפיטנו והוצב במטה דיוויזיית "סאסארי" שהוצבה בטריאסטה. ביוני 1940 הועבר לטירנה והוצב במפקדת הכוחות האיטלקיים באלבניה. הוא השתתף במלחמת איטליה-יוון. בנובמבר 1942 החל לשרת בתפקידים בכירים במטה הכללי ברומא. לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית, נכבשה רומא בידי הגרמנים. אלויה הצליח להימלט מהעיר ולהימנע מלכידה, ולאחר מכן הצטרף לפרטיזנים האיטלקים ולחם עמם עד סוף המלחמה. הוא אף פיקד על קבוצת פרטיזנים שנקראה "כוח אלויה" על שמו.
לאחר המלחמה, אלויה חזר לשרת בצבא האיטלקי. ב-1948 הוא קודם לדרגת קולונלו  ומונה לראש מטה דיוויזיית "גרנטיירי די סרדיניה". באוקטובר 1949 הוא מונה למפקד גדוד הרגלים ה-45. בספטמבר 1951 הוא החל לשרת במשרד ההגנה. בינואר 1953 הועלה לדרגת גנרל די בריגדה. באוגוסט 1957 הוא הועלה לדרגת גנרל די דיוויזיוני ומונה למפקד דיוויזיית "פריולי". בשנה שלאחר מכן הועבר לפקד על דיוויזיית "לגנו". במרץ 1959 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי גנואה. ב-31 בינואר 1966 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 24 בפברואר 1968.
הוא נפטר ברומא ב-28 בספטמבר 1980.
ברקניים

| ברקניים |
| --- | --- |
  למעלה Myripristis kochiensis  למטה Sargocentron diadema
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: ברקנאים
משפחה:: ברקניים
שם מדעי
 Holocentridae ‏בונפרטה, 1832

ברקניים (שם מדעי: Holocentridae; מכונים "דגי סנאי") היא משפחת דגים מסדרת הברקנאים שבמחלקת מקריני סנפיר.
מאפיינים

הברקניים חיים במי האוקיינוס האטלנטי והאזור האינדו-פסיפי של האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט בעומק ממוצע של 100 מטרים, סביב שוניות אלמוגים, אך בני הסוג Ostichthys צוללים יותר לעומק.
לדגים אלה קשקשים אדומים או כסופים, והם בעלי פנים מוארכות עם לסת דקה ועיניים גדולות המותאמות לחשיכה. רובם הם פעילי לילה היוצאים בחשיכה לשחות בין האלמוגים ולחפש מזון כמו דגים קטנים, סרטנים ויצורים החיים על הקרקעית. הצעירים נסחפים בים כזואופלנקטון, והם גם אוכלים פלנקטון צף.
אורך הדגים הממוצע 15–35 סנטימטרים, אך המין Holocentrus ascensionis מגיע לאורך 61 סנטימטרים. המין Sargocentron spiniferum מגיע לאורך 51 סנטימטרים ולמשקל של 2.6 ק"ג, בעוד שהמין Sargocentron iota מגיע רק לאורך 8 סנטימטרים.
מיון

תת-משפחה Holocentrinae
סוג Holocentrus
סוג Neoniphon
סוג Sargocentron
תת-משפחה Myripristinae
סוג ומין יחיד Corniger spinosus
סוג Myripristis – בו המין אדמון שחור-עין
סוג Ostichthys
סוג Plectrypops
סוג ומין יחיד Pristilepis oligolepis
בית קדרות (סדרה, 1985)

| --- | --- |

 מבוסס על:  בית קדרות 
 סוגה:  דרמה תקופתית
 בימוי:  רוס דבניש 
 שחקנים:  דיאנה ריג דנהולם אליוט פיטר ווהן ט. פ. מק'קנה פיליפ פרנקס סוזן ברדן
 ארץ מקור:  בריטניה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 חברת הפקה:  BBC Television
 אורך פרק:  52 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC2
 תקופת שידור מקורית:  10 באפריל 1985 – 29 במאי 1985
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
בית קדרות (באנגלית: Bleak House) היא סדרת דרמה של ה-BBC ששודרה לראשונה בשנת 1985. הסדרה היא עיבוד של ארתור הופקרפט (אנ') לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס. גרסה זו היא העיבוד השני שנעשה לרומן בהפקת ה-BBC.
בסדרה 8 פרקים וכיכבו בה דיאנה ריג בתפקיד ליידי דדלוק ודנהולם אליוט בתפקיד ג'ון ג'ארנדייס. בארצות הברית שודרה הסדרה כחלק משידורי "Masterpiece Theatre".
בגרסה זו בולט בחסרונו סיפורם של קדי ג'ליבי ומשפחת טרווידרופ.
צוות השחקנים

סוזן ברדן – אסתר סאמרסון
פיליפ פרנקס – ריצ'רד קרסטון
דנהולם אליוט – ג'ון ג'ארנדייס
לוסי הורנק – אדה קלייר
ט. פ. מקינה – הרולד סקימפול
כריס פיט – ג'ו
רובין ביילי – סר לסטר דדלוק
דיאנה ריג – ליידי דדלוק
סילביה קולרידג' – מיס פלייט
גרהם קרודן – לורד צ'אנסלור
פיטר ווהן – טאלקינגהורן
ברנרד הפטון – קרוק
ג'ונתן מור – ויליאם גאפי
פרנק וינדזור – גרידלי
בריאן דיקון – אלן וודקורט
רוברט ארקהרט – לורנס בוית'ורן
סם קלי – מר סנגסבי
דייב קינג – סרג'נט ג'ורג'
פמלה מריק – הורטנז
איאן הוג – המפקח באקט
צ'ארלי דרייק – סמולוויד
דונלד סאמפטר – נמו
גבריאל דיי – גברת ראונסוול
הנרי ג'ונס – פיל סקווד
קולין ג'יבונס – ווהלס
קאתי מרפי – משרתת
ארתור יולט – רכב
אן ריד – גברת בגנט
אנתוני רוי – קנג'
ג'ורג' סוול – מר ראונסוול
גאי סטנדיבן – בגנט
סטלה טאנר – גברת צדבנד
מלקולם טריס – הכומר צ'דבנד
פול וינבלס – ואט ראונסוול
ג'ון אוליבר – פליקס פרדיגל
בוב גודי – בריסטר
סיריל אפלטון – בריסטר שני
פיונה ווקר – מיס ברברי
הערות שוליים

↑  The Other Bleak House: The BBC 1985 Serial by Mark Wallace
ג'וזפה ג'וסטי

| --- | --- |

פרט מתוך ציור של פרדיננדו רונדוני
 לידה:  13 במאי 1809 מונסומאנו טרמה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, האימפריה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  31 במרץ 1850 (בגיל 40) פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 מדינה:  איטליה 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 
ג'וזפה ג'וסטי (באיטלקית: Giuseppe Giusti;‏ 12 במאי 1809 – 31 במאי 1850) היה משורר איטלקי.
קורות חיים

ג'וסטי נולד בעיירה מונסומאנו טרמה שבנפת פיסטויה, טוסקנה. אביו היה איש עשיר וחובב תרבות, שלימד אותו מוזיקה מילדותו. בהמשך הופקד על חינוכו כומר קפדן מהכפר הסמוך. בגיל 12 ג'וסטי נשלח לבית ספר בפירנצה, ואחר כך לפיסטויה וללוקה. בתקופה זו כתב את שיריו הראשונים.
ב-1826 למד משפטים בפיזה; הוא שנא את המקצוע, וסיים את לימודיו לאחר שמונה שנים במקום ארבע. עם זאת, הוא נהנה מהחיים בפיזה, התהולל ולמד להכיר את העולם בעיר הגדולה, ואת קשיי היומיום שהיו מנת חלקם של אנשיה בעקבות מדיניות החוקים והמיסים. נושאים אלו השפיעו עליו ושימשו אותו בהמשך בסאטירה שיצר. ב-1832 פרסם את שירו "La Ghigliottina" (הגיליוטינה), והחל בהדרגה להיות מוכר בקרב מספר משוררים בני תקופתו.
ב-1834 סיים את לימודי המשפטים ועבר לפירנצה, שם החל לעבוד בתחום ובמקביל ליהנות מהחיים בעיר. הוא התאהב באישה שדחתה את אהבתו, ובעקבות זאת כתב חלק משירי הסאטירה הטובים ביותר שלו. שיריו עברו מפה לאוזן והוא התפרסם בהדרגה. הוא פרסם את מקבץ שיריו הראשון בהיקף מצומצם בלוגאנו, ומקבץ נוסף פורסם בבסטיה, אך "הגיליוטינה" נותר שירו הידוע והטוב ביותר.
בשל הסאטירה שלו נתפס ג'וסטי בחיוב כמי שמשמיע את קולו כנגד הממשל. הוא התיידד עם הפוליטיקאי מרקיז ג'ינו קאפוני, ואף התגורר בארמונו בשנות חייו האחרונות, עד מותו שם ב-1850. לאחר מותו פרסם קאפוני מקבץ נוסף משיריו.
שיריו של ג'וסטי פורסמו מחדש במהדורות שונות לאחר מותו. הם תורגמו למספר שפות, בהן גרמנית ואנגלית. ב-1884 פורסמה באנגלית ביוגרפיה על חייו, "The Tuscan Poet Giuseppe Giusti, and his times", מאת סוזן הורנר.
הערות שוליים

↑  The Tuscan Poet Giuseppe Giusti, and his times, בארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261869405171  PLWABN: 9810548519805606  BNE: XX1285414  BnF: cb12305530g (data)  CANTIC: a1111728x  CiNii: DA08461426  GND: 118939408  ICCU: CFIV026619  ISNI: 0000 0001 1028 253X  LCCN: n50033147  MusicBrainz: 3b1ca023-f1bc-40fd-925c-3e80c7bb23f7  NKC: jn20030822004  NLA: 35777430  NLG: 140377  NSK: 000034770  NTA: 068668821  RERO: 02-A003300352  SELIBR: 209330  SNAC: w6765rp1  SUDOC: 03097559X  Trove: 1082571  VcBA: 495/80949  VIAF: 64072355   WorldCat (עם VIAF): 64072355
בשם האב (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Proved Innocent: The Story of Gerry Conlon of the Guildford Four 
 בימוי:  ג'ים שרידן 
 הופק בידי:  ג'ים שרידן
 תסריט:  טרי ג'ורג', ג'ים שרידן 
 עריכה:  גרי המבלינג 
 שחקנים ראשיים:  דניאל דיי-לואיס   אמה תומפסון   פיט פוסלתווייט
 מוזיקה:  טרבור ג'ונס 
 צילום:  פטר ביזיו 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, אירלנד 
 חברת הפקה:  Hell's Kitchen Productions 
 חברה מפיצה:  יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בדצמבר 1993
 משך הקרנה:  133 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, דרמה פוליטית, סרט בית משפט, סרט כלא, סרט דרמה 
 תקציב:  13,000,000‏$
 הכנסות:  65,796,862‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   inthenameofthefather
 פרסים:  מועמד לשבעה פרסי אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ערך זה עוסק בסרט משנת 1993. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
בשם האב (באנגלית: In the Name of the Father) הוא סרט דרמה משפטי-ביוגרפי משנת 1993, שבוים על ידי ג'ים שרידן, ועובד לסרט על ידי שרידן וטרי ג'ורג', שהסתמכו על האוטוביוגרפיה "הוכח כחף מפשע" משנת 1990 של ג'רי קונלון, שנאשם בפיצוץ של פאב גילפורד, וזוכה שנים לאחר מכן מכל אשמה. עם זאת, הסרט אינו מבוסס על הסיפור האמיתי של קונלון, אלא על חלק מהאירועים הפוליטיים שהתרחשו בתקופה. כך שהספר של קונלון, יותר משעובד לסרט, שימש לו כהשראה.
דניאל דיי-לואיס מככב בסרט כג'רי קונלון הנאשם בפשע שלא ביצע, אמה תומפסון כעורכת דינו, ופיט פוסלתווייט כאביו של קונלון, פטריק.
הסרט זכה לשבחים רבים, והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר עבור שחקן ראשי (דניאל דיי-לואיס) שחקן משנה (פיטי פוסטלטוויט), שחקנית משנה (אמה תומפסון), בימוי, עריכה, תסריט מעובד ומועמדות נוספת עבור הסרט הטוב ביותר.
עלילה

סיפורו של אדם שהורשע על לא עוול בכפו, כיוון שנחשד בחברות ב-IRA והשתתפות בפיצוץ פאב גילפורד (בו נהרגו חמישה אנשים ונפצעו עשרות). אך הנרטיב הפוליטי, הוא למעשה הרקע לדרמה המתחוללת בין הבן המנסה למנוע מאביו מלהיות מעורב בהאשמות.
שחקנים

דניאל דיי-לואיס - ג'רי קונלון
פיט פוסלתווייט - פטריק "ג'וזף" קונלון
אמה תומפסון - גארת' פירס
ג'ון לינץ' - פול היל
קורין רדגרייב - המפקח רוברט דיקסון
ביטי אדני - קרול ריצ'רדסון
ג'ון בנפילד - מפקד המשטרה בארקר
פטרסון ג'וזף - בנביי
מארי ג'ונס - שרה קונלון
ג'רארד מקסורלי - הבלש פאביס
פרנק הרפר - רוני סמאלס
מארק שפרד - פאדי ארמסטרונג
דון בייקר - ג'ו מק'אנדרו
טום וילקינסון - גרנט ריצ'רדסון
הפקה

כדי להתכונן לתפקיד של ג'קי קונלון, דיי לואיס השיל מעל כ-50 ק"ג ממשקלו. כדי לקבל תובנה על מחשבותיו ורגשותיו של קונלון באותה תקופה, דיי לואיס גם שהה שלושה ימים ולילות בתא של בית סוהר. קבוצה של אסירים מנעו ממנו לישון שהיו דופקים על הדלת כל עשר דקות עם כוסות פח במשך הלילה, ואז נחקר על ידי שלושה צוותים שונים של קצינים במשך 9 שעות. הוא גם היה מתעקש שאנשי הצוות יזרקו עליו מים קרים ויתעללו בו מילולית.
ראו גם

רביעיית גילפורד
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו

| --- | --- |

צילום בית הקברות (2017)
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא פעיל
 דת:  יהדות
 תאריך הקמה:  1630 לכל המאוחר
 תאריך סגירה:  1966
 שטח:  31,160 מ"ר
 מספר קבורים:  לפחות 3,850
 מיקום:  סרייבו, בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה
 קואורדינטות:  43°51′03″N 18°24′27″E﻿ / ﻿43.85083°N 18.40750°E﻿ / 43.85083; 18.40750
  (למפת בוסניה והרצגובינה מוגדלת) ביחאץ' באניה לוקה מוסטאר סרייבו המזרחית  זניצה טרבינייה הים האדריאטי  קרואטיה סרביה מונטנגרו א.בית הקברות היהודי הישן(למפת בוסניה והרצגובינה רגילה) ביחאץ' באניה לוקה מוסטאר סרייבו המזרחית  זניצה טרבינייה הים האדריאטי  קרואטיה סרביה מונטנגרו א.בית הקברות היהודי הישן
 
צילום בית הקברות מ-1903
צילום בית העלמין לאחר סיום מלחמת בוסניה
בית הקברות היהודי הישן בסרייבו (בבוסנית: Staro jevrejsko groblje u Sarajevu) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה. בית העלמין נחנך ב-1630, הוא מהקדומים שנותרו באירופה ופעל עד 1966. ב-2004 הוכרז בית הקברות כאתר מורשת לאומית של בוסניה והרצגובינה.
רקע היסטורי ותיאור האתר > רקע היסטורי

קיים תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. היו אלו סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי, בתחילה כסוחרים נודדים ובהמשך התיישבו במגורי קבע. מתעודות עות'מאניות עולה כי ב-1565 התגוררו בסרייבו 15 משפחות יהודיות במגורי קבע באחד מרובעי המוסלמים. ב-1577 הותר ליהודי העיר לחפור באר ולהקים סביבה שכונת חצר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). ב-1623 מונה לראשונה במינוי קבע רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי.
לאחר קונגרס ברלין שחתם את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבלי הארץ בוסניה והרצגובינה. האוסטרו-הונגרים סיפחו בפועל את החבל, וב-18 באוגוסט 1878 נכנס הצבא האוסטרו-הונגרי לסרייבו. עם החלת השלטון האוסטרו-הונגרי, היגרו לסרייבו משפחות של יהודים אשכנזים, ובהן נמנו בעלי מקצועות חופשיים, בעלי השכלה אקדמית ונושאי משרות פקידותיות בממשל המקומי. ב-24 בספטמבר 1879 נתן הממשל המקומי אישור רשמי להקמת קהילה אשכנזית נפרדת.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וסרייבו נשלטה על ידי ממשלת הבובות של האוסטאשה. במהלך שואת יהודי יוגוסלביה נרצחו כ-6,500 מיהודי סרייבו. לאחר השואה שבה לעיר שארית הפליטה וחידשה את הפעילות הקהילתית. במהלך מלחמת בוסניה התחולל גל הגירה נוסף של יהודים מסרייבו וב-2007 התגוררו בה כ-700 יהודים.
רקע היסטורי ותיאור האתר > מיקומו ותיאורו של האתר

בית הקברות שוכן מחוץ לעיר על מדרון בשיפולי הר טרבוויץ'. בראשית המאה ה-21 ניתן היה לאתר בו 3,850 מצבות. שטחו הנוכחי של בית הקברות הוא 31,160 מ"ר. ככל הנראה החלה קבורת יהודים בחלק מהשטח עוד במהלך המאה ה-16. בשלהי המאה ה-19 אותרה בבית הקברות מצבה שנקבע כי היא מ-1551. חוקרים מאוחרים לא הצליחו לאתר את המצבה ועדויות נוספות על קבורות מתקופה זו. עם זאת, לפי רישומי הקהילה נחנך בית הקברות רשמית ב-1630, לאחר שרב הקהילה שמואל ברוך קיבל היתר מהואלי העות'מאני לקבור את נפטרי הקהילה במקום. בית הקברות שכן סמוך לאתר סטצ'ק שתועד במקום. מחקרים מאוחרים תיעדו וציינו כי מצבתו של שמואל ברוך עצמו שנפטר ב-1650 היא הקדומה ביותר שניתן לאתר. בשלהי המאה ה-19 לאחר הקמת הקהילה האשכנזית בסרייבו, הקימה הקהילה בית קברות נפרד בסמוך לבית הקברות הספרדי.
במהלך התקופה האוסטרו-הונגרית נבנתה מסילת ברזל שעברה דרך בית העלמין וניתן להעריך שמחצית משטחו הקדום, בחלק הנמוך יותר של השיפולים, נהרס במהלך הבנייה. בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, בעידן הממלכה היוגוסלבית נבנתה סביב בית העלמין גדר אבן וחמישה שערי ברזל הותקנו לאורכה. סמוך לכניסה הראשית לבית הקברות ניצבת אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה. כן קיימת במקום אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה. ב-1959 נסגר בית העלמין האשכנזי. שרידיהם של כ-900 נפטרים הועברו לבית העלמין הספרדי ונקברו בקבר אחים ומעליו מצבה משותפת. בבית העלמין קיימת גם גניזה שהחלה ב-1916, ומניחים שבמקום נקברו 14 ספרי קודש.
המצבות עד לתקופה היוגוסלבית הן ברובן שונות מאלו שהותקנו מאוחר יותר. הן מעוגלות, והכיתוב עליהן הוא בעברית ובלאדינו. הקדומות מהן דמויות סרקופג ורובן אחידות בצורתן ובגודלן. ב-1966 הוקם בית הקברות הכללי בסרייבו וממועד זה הקבורות של כל העדות התבצעו בחלקות ייעודיות בבית העלמין הכללי. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התפרקה יוגוסלביה בתהליך אלים אשר במסגרתו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה בין 1992–1996 צר צבא רפובליקה סרפסקה על סרייבו והפגיז אותה מעמדות ארטילריה שהוצבו בתוך בית הקברות היהודי. כמו כן הוצבו במקום עמדות צליפה. במהלך המצור נגרם לבית הקברות נזק כבד. בהמשך, מיקשו הכוחות הסרביים את אזור בית העלמין בטרם נסוגו ממנו. לאחר תום המלחמה הוחל בשיקומו של אתר בית הקברות במספר שלבים. עד 1998 פונו המוקשים מהאתר, ובהמשך שוקמו היכלי ההתכנסות השונים. ב-2000 הקציב הקונגרס האמריקאי סכום של מאה אלף דולר אמריקאי לשיקום האתר ובכלל זה מצבות אותן ניתן היה להציל ולשקם.
ב-30 באוגוסט 2004 הוכרז האתר על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה כאתר מורשת לאומית. ב-2016 הגישה בוסניה והרצגובינה לאונסקו את מועמדות בית הקברות לאתר מורשת עולמית.
ביאורים

↑  הקרקע במקום נקראה מִירִי, קיצור של אראדי אמיריה, דהיינו אדמות השליט שהיו רכוש המדינה. עובדי האדמה או המשתמשים בקרקעות אלו נהנו רק מזכות השימוש בהן ולא הייתה להם כל חזקה עליהן. להרחבה ניתן לקרוא את הערך חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית.
הערות שוליים

↑  קהילת סרייבו, באתר הספרייה היהודית המקוונת.
1 2  Freidenreich, Harriet Pass, "Sarajevo: City of Four Faiths", Jews of Yugoslavia: A Quest for Community, Jewish Publication Society of America,Philadelphia, U.S.A, 1979, Pages 11-26.
↑  דז'באד יובָּאשיץ', יהודי בוסניה והרצגובינה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, באתר הקהילה היהודית בסרייבו (בבוסנית) ו(באנגלית).
↑  אודות השואה - סרייבו, באתר יד ושם.
↑  הקהילה היהודית בבוסניה, באתר האנציקלופדיה היהודית.
1 2 3  אתרי מורשת יהודית בבוסניה והרצגובינה, עמוד 11 - 18, באתר אוניברסיטת סירקיוז (באנגלית).
↑  Jewish Cemetery in Sarajevo to be nominated for UNESCO’s List, באתר sarajevotimes.com (באנגלית).
ברקנאים

| ברקנאים |
| --- | --- |
 Holocentrus rufus
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: ברקנאים
שם מדעי
 Beryciformes ‏רגן, 1909

בַּרְקְנָאִים (שם מדעי: Beryciformes), היא סדרה של דגים ממחלקת מקריני סנפיר החיה בימים עמוקים ברחבי העולם ועולים אל פני המים במשך הלילה. במשפחה זו 7 משפחות ובהם 157 מינים.
דגים אלה חיים באוקיינוסים וחיים בתהומות רוב שעות היום. הם בעלי גולגולת גדולה ובעלת צורה מוזרה, עיניים בוהקות, סנפירי גחון נוקשים וקשקשים חזקים. רובם בעלי צבעים חיוורים, לבנים או אדומים. לחלקם ישנם גם "פנסים" באזור ראשם.
מינים אלה חיים הרחק מהיבשה, אך לעיתים מגיעים לחופים שונים בלילות. הם חיים בעיקר באזורים סלעיים.
מיון

סדרה ברקנאים (Beryciformes)
תת-סדרה Berycoidei
משפחה Berycidae
תת-סדרה Holocentroidei
משפחה בַּרְקָנִיִּים (Holocentridae) - לעיתים משויכת לסדרה עצמאית
תת-סדרה Trachichthyoidei
משפחה פָּנָסִיִּים (Anomalopidae)
משפחה ניבני התהומות (Anoplogastridae)
משפחה Diretmidae
משפחה מגינוניים (Monocentridae)
משפחה צִנְּתָנִיִּים (Trachichthyidae)
גלריה

ניבן התהומות
אננסון
הערות שוליים

↑  ברקנאים, במילון אבניאון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284771605171
ברקן ירוק

| --- | --- |

ברקן ירוק בתערוכת ADAS 2018
 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 ארץ ייצור:  ישראל 
 יצרן:  התעשייה האווירית לישראל 
 מאפיינים כלליים
 משקל:  15 ק"ג 
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  עד 3 ק"ג
 
ברקן ירוק הוא חימוש משוטט טקטי מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, המיועד לספק עצמאות ליחידות ברמת גדוד עד אוגדה וכן ליחידות מיוחדות, כלי שיט, ספינות קרב, וסירות משמר חופים, עצמאות מלאה באיסוף מודיעין בשדה הקרב באמצעות תמונת מצב עדכנית ויכולת אש לסגירת מעגל בעלות נמוכה באזורים ימיים וחופים. מערכת הנשק מונעת חשמלית, מונחית אלקטרו-אופטיקה, שקטה בפעולתה ומאפשרת זמן משימה של עד 90 דקות בטווח של עד 40 ק"מ. לברקן הירוק יש ראש נפץ בעל יכולות דיוק מקסימליות במשקל של עד 3 ק"ג. הוא ניתן לשיגור על ידי מנוע רקטי קטן המותאם לכלי שיט ימיים. המערכת מופעלת בקלות באמצעות טאבלט ייעודי ומאפשרת הפעלה של 12 יחידות ברקן ירוק מכן שיגור אחד.
כמו ב"הארופ", ניתן בכל שלב להפסיק את התקיפה על־מנת למנוע נזק לא רצוי, ולחזור למסלול האיסוף.
נתונים טכניים

משקל – 15 ק"ג
משך משימה – 90 דקות
טווח אפקטיבי – 40 ק"מ
משקל ראש קרב – 3 ק"ג
ראו גם

הארופ
הארפי
הערות שוליים

↑  עמי רוחקס דומבה, ‏יכולות חדשות לחימוש המשוטט הברקן הירוק, באתר "IsraelDefense‏", 21 ביוני 2017.
| כלי טיס מתוצרת התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | נשר • כפיר • נמר • אריה • לביא • F/A-259 סטרייקר |  |
| מטוסים צבאיים | ערבה •  סי-סקאן • צוקית |  |
| מטוסים אזרחיים | וסטווינד • גאלפסטרים G100 (אסטרה) • גאלפסטרים G200 (גלקסי) |  |
| כטב"מים | בירד-איי • I-View |  |
| כטב"מים טקטיים | מוסקיטו • סקאוט • RQ-2 פיוניר • האנטר • סרצ'ר • פנתר • תעתוע • הרון-T |  |
| כטב"מים ארוכי טווח | הרון 1 • איתן • סופר הרון • הרון 2 • יסעורון ירוק |  |
| חימוש משוטט | הארפי • הארופ • ברקן ירוק |  |
| טילים | שביט (משגר לוויינים) • יריחו • להט • נמרוד • ברק 8 • ברק MX • גבריאל • לורה • חץ 2 • חץ 3 • חץ 4 • ג'אמפר • SkySniper • (אנ') Wind Demon |  |
| כטב"מים תוצרת ישראל |
| --- | --- | --- |
| מזל"טים | בירד-איי • I-View • סקיילרק 1 • סקיילרק 2 • סקיילרק 3 • הרמס 45 |  |
| כטב"מים טקטיים | מסטיף • מוסקיטו • סקאוט • RQ-2 פיוניר • האנטר • סרצ'ר • פנתר • הרמס 90 • הרמס 180 • הרמס 450 • הרמס 650 • הרון-T |  |
| כטב"מים ארוכי טווח | הרון 1 • איתן • סופר הרון • הרון 2 • הרמס 900 • הרמס 1500 • יסעורון ירוק |  |
| חימוש משוטט | הארפי • הארופ • ברקן ירוק • שרקרק • LANIUS |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'מבטיסטה בזילה

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1566 Giugliano in Campania, איטליה 
 פטירה:  23 בפברואר 1632 (בגיל 66) Giugliano in Campania, איטליה 
 שם לידה:  Giambattista Basile 
 מדינה:  ממלכת נאפולי 
 שם עט:  Gian Alesio Abbattutis 
 שפות היצירה:  איטלקית, נפוליטנית 
 יצירות בולטות:  פנטמרונה, Lirici marinisti by Giambattista Basile 
 
ג'מבטיסטָה בַּזִילֶה (באיטלקית: Giambattista Basile; ‏15 בפברואר 1566 – 23 בפברואר 1632) היה סופר ומשורר איש חצר (אנ') ואספן מעשיות ואגדות איטלקי.
אוספי האגדות שלו כוללים את הגרסאות המתועדות העתיקות ביותר של רבות מהאגדות מהאירופאיות המפורסמות ביותר. ספרו "הפנטאמרון" נדפס לאחר מותו, תורגם לניבים איטלקיים אחרים ולשפות זרות ואף זכה למהדורות מוערות.
ג'וזפה ברגומי

ג'וזפה ברגומי (באיטלקית: Giuseppe Bergomi; נולד ב-22 בדצמבר 1963), הוא כדורגלן עבר איטלקי בן העיר מילאנו, שחקנה של אינטר מילאנו לכל אורך הקריירה המקצוענית שלו, בת שני העשורים. ברגומי שיחק במדי נבחרת איטליה בארבעה טורנירי גמר גביע העולם, וזכה עימה בטורניר של שנת ב-1982.