stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יציב פתגם
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ג, עמוד ב'.
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן קמ"ה; יונה פרנקל, מבוא, מחזור שבועות, ירושלים תש"ס, עמ' י, באתר אוצר החכמה.
↑  תוספות, מסכת מגילה, דף כ"ג, עמוד ב', ד"ה לא; שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קמ"ה, סעיף ג'.
1 2  תוספות, מסכת מגילה, דף כ"ד, עמוד א', ד"ה ואם; עזרא פליישר, "תפילה ופיוט במחזור וורמיישא", בתוך מלאכי בית-אריה (עורך), מחזור וורמס: כרך המבואות, ואדוז 1985, עמ' לב–לג; יונה פרנקל, מבוא, מחזור פסח, ירושלים תשנ"ג, עמ' כ–כא, באתר אוצר החכמה.
1 2  פרנקל, מחזור פסח, עמ' כא.
↑  תוספות, מסכת מגילה, דף כ"ד, עמוד א', ד"ה ואם.
↑  פליישר, "תפילה ופיוט במחזור וורמיישא", עמ' לב.
↑  פרנקל, מחזור שבועות, עמ' לד.
↑  למשל, השווה בין הביאור לשתי השורות הראשונות במהדורת מייזליש ובמחזור פרנקל.
1 2  יצחק מייזליש, שירת רבנו תם, ירושלים תשע"ב, עמ' 51–54, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  לסיכום הדעות השונות בין חוקרי המאה ה-19, ראה אליעזר ליזר לאנדסהוטה, עמודי העבודה, ברלין תרי"ז, חלק א', עמ' 107–108, באתר היברובוקס.
↑  הרב ראובן מרגליות, יציב פתגם, בית הכנסת, חוברת ה', שבועות תש"ו, עמ' 9, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום); וראה מה שהגיב על דבריו שאול חנא קוק, עיונים ומחקרים ב, מוסד הרב קוק תשכ"ג, עמ' 203–204.
↑  פליישר, "תפילה ופיוט במחזור וורמיישא", עמ' לט; פרנקל, מחזור פסח, עמ' מה.
↑  פרנקל, מחזור פסח, עמ' מה; מחזור שבועות, עמ' לד.
↑  מהרי"ל: מנהגים, מכון ירושלים תשמ"ט, הלכות שבועות אות ד.
↑  ט"ז, אורח חיים, סימן תצ"ד, סעיף א'.
↑  למשל, שולחן ערוך הרב, אורח חיים תצ"ד, סעיף ז.
↑  משנה ברורה, סימן תצ"ד, סעיף קטן ב'.
↑  אליעזר יהודה בראדט, ‏"אמירת פיוטי 'אקדמות' ו'יציב פתגם' בחג השבועות", 'ירושתנו' י (תשע"ט), עמ' תקלב–תקלד, באתר Academia.edu.
↑  מאיר שמעון גשורי, "על ניגון 'אקדמות'", סיני מא (תשי"ז), עמ' קפג, באתר דעת.
| חג השבועות |
| --- | --- | --- |
| רקע | יום המיוחס • שלושת ימי ההגבלה • מעמד הר סיני • עשרת הדיברות • לוחות הברית |  |
| תפילות ופיוטים | קריאת ההלל • אקדמות • יציב פתגם • כד יתבין ישראל • אזהרות • אתה הנחלת • עליונים ששו |  |
| מנהגים | אכילת מאכלי חלב ודבש • מגילת רות • תיקון ליל שבועות • חג המים |  |
| שונות | שמחת הרגלים • ביכורים • שתי הלחם • הצעת התורה לאומות |  |
חגי ישראל ומועדיו • שלוש רגלים
יעקב מנדל

| --- | --- |

יעקב מנדל
 לידה:  23 בנובמבר 1952 (בן 72)
 מדינה:  ישראל ישראל
 בן או בת זוג:  דורית ראובני 
 מספר צאצאים:  3 
 
יעקב (יענק'לה) מנדל (נולד ב-23 בנובמבר 1952) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, שימש משנת 2002 עד 2021 כיושב ראש איגוד אמני ישראל.
ביוגרפיה

מנדל נולד בכפר אתא לרבקה, ממוצא חלבי־פרסי, ולאלכס, יליד גרמניה.
אביו שימש כראש ועד עובדי מפעל אתא. בגיל חמש עבר עם הוריו לתל אביב. גדל בשכונת הדר יוסף ובנעוריו למד חשמלאות.
שירת בצוות הווי צנחנים. ב-1972 התאחד ההרכב עם להקת פיקוד המרכז.תחילה התקבל ללהקה על תקן בדרן ושם הכיר את דורית ראובני, התאהב בה והשניים הפכו לזוג. בלהקה הכיר גם את עוזי חיטמן והשניים נותרו מאז בקשרי חברות.
לאחר שחרורו החל מנדל החל להופיע בהצגות ילדים שהפיקה טמירה ירדני.
בגיל 26 התקבל לעבודה בעיריית תל אביב כעוזר במדור אירועים. בהמשך הקים את מדור המופעים ועמד בראש אגף התרבות של העירייה. בשנת 2002 התפטר מתפקידו בעירייה ומונה לתפקיד יושב ראש אמ"י (תפקיד ללא שכר, להוציא החזר הוצאות) לאחר פרישתו של חנן יובל.
לאחר פרישתו מתפקיד זה נבחר לתפקיד יושב ראש חברת אשכולות.
במשך שנים הנחה מנדל בערוץ 33 את התוכנית "הלילה יענקל'ה לאן?", בה אירח אמנים מתחומים שונים. כמו כן, הגיש את התוכנית "חולה ירח" ששודרה ברשת ב' במוצאי שבת, וכן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שם נולדתי", שבה התארח אצל אנשי רוח ומוזיקאים מעדות ישראל השונות. בין המשתתפים בתוכנית היו: גברי בנאי, אילון בן יוסף, ישראל אהרוני, רבקה מיכאלי, דין דין אביב, זאב רווח וענת עצמון.
בשנים 2014-2012 הנחה מנדל לצד אירית דקל את תוכנית האירוח "נפגשים בשישי עם יענקל'ה ואירית" ששודרה בימי שישי בערוץ 1.
מנדל נשוי לזמרת דורית ראובני, ולהם שלושה ילדים. טל מנדל, (מפיק), מור מנדל (זמרת) ואסי מנדל (מלחין). מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, ‏רשות השידור ביטלה את תוכניתו של יענקל'ה מנדל, באתר גלובס, 11 במרץ 2014
נוכלים

| --- | --- |

 סוגה:  מותחן   דרמה
 יוצרים:  בנג'מין הסלר   ג'ורג' ליפרט   מרווין קרן
 כותבים:  בנג'מין הסלר, Georg Lippert 
 בימוי:  מרווין קרן   ג'ינייט קאיה
 שחקנים:  פרדריק לאו   כריסטוף קרוטצלר   סווניה יונג
 ארץ מקור:  גרמניה גרמניה
 שפות:  גרמנית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  מקס וידמן, קווירין בארג 
 חברת הפקה:  W&B Television
 הפצה:  נטפליקס
 עורכים:  Jan Hille, Christoph Brunner 
 צלמים:  שיהוסו האן, אנדראס טלהאמר 
 אורך פרק:  40–67 דקות
 שידור
 רשת שידור:  נטפליקס
 תקופת שידור מקורית:  4 באפריל 2024 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נוכלים (באנגלית: Crooks) היא סדרת טלוויזיה גרמנית שנכתבה ובוימה על ידי מרווין קרן, אשר עלתה לשידור לראשונה ב-4 באפריל 2024 בנטפליקס.
עלילה

מטבע בעל ערך רב גורם לסכסוך בין כנופיות אירופאיות, דבר שמכריח מנעולן ופורץ כספות לשעבר להתאחד עם כנופיות ומשפחות פשע על מנת להוציא שוד נוסף.
דמויות

פרדריק לאו בתור צ'ארלי
כריסטוף קרוטצלר בתור ג'וזף מוקשטיין
סווניה יונג בתור סמירה
קארל ולונשק בתור רד/פרנץ בכהופנר
ג'ורג' פרידריך בתור צוונזיגר/ג'ו ברגר
ג'ונתן טיטל בתור יונאס
קידה חודר רמדאן בתור ראמי
ארדל יילדיז בתור חסן אל-וואליד
נימה יאגובי בתור טארק אל-וואליד
לוקאס וואצל בתור ריו בכהופנר
מאיה אונגר בתור נינה
יאן ג'ורג' שוטה בתור הנינג
רוברט פינסטר בתור רוברט
וייסל ג'לין בתור כרים אל-וואליד
ברנקו סמרובסקי בתור "הבוס הגדול"/קארל בכהופנר
וירג'יני פייגניאן בתור גריזלדה דלקרואה
קלארה מוצ'י בתור אלינה
פרקים

| מספר פרק | כותרת | אורך פרק | תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פנתר | 67 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 2 | האל-וואליד | 51 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 3 | רד | 54 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 4 | האמבולנס | 64 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 5 | חברים ותיקים | 52 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 6 | ראמי | 43 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 7 | הגברת | 40 דקות | 4 באפריל 2024 |
| 8 | הים | 52 דקות | 4 באפריל 2024 |
הערות שוליים

↑  הסוף של סדרת השודים המותחת מגרמניה, נוכלים
התנועה הלאומית הפלסטינית

התנועה הלאומית הפלסטינית או לאומיות פלסטינית היא שם כולל לזרמים וארגונים הפועלים למען הגדרה עצמית לערבים הפלסטינים על-בסיס רעיון הלאומיות והשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית.
היסטוריה > רעיון הלאומיות

מושג הלאומיות ושיטת השלטון המבוססת על מדינות לאום הם רעיונות שמקורם באירופה והם הגיעו למזרח התיכון בשלב מאוחר יחסית. עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה שלטה האימפריה העות'מאנית בחלק ניכר מהמזרח התיכון, ושלטונה נחשב בעיני תושבי האזור כלגיטימי, כיוון שהשלטון העות'מאני היה מוסלמי והתחשב בדיני האסלאם.
שני אירועים סימנו את סופו של המשטר הישן במזרח התיכון, והכשירו את הקרקע להתפתחות תנועות לאומיות ערביות, ביניהן התנועה הלאומית הפלסטינית:
המהפכה הלאומית בטורקיה שהחלה ב-1908 במרד שהובילה מפלגת הטורקים הצעירים נגד הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. המהפכה הסתיימה בהקמת רפובליקה טורקית חילונית ב-1923.
ניסיונותיה של בריטניה לחולל מרד של הערבים במזרח התיכון כנגד השלטון העות'מאני הטורקי, כדי להחליש את האימפריה הטורקית שבה נלחמה בריטניה. הניסיונות להצית מרד עולים ממכתבי חוסיין-מקמהון, שבהם מועלה רעיון הקמת מדינת לאום ערבית בהנהגת השריף חוסיין ממכה, שליט חג'אז.
אף כי רעיון הקמת מדינה ערבית גדולה בהנהגת השריף חוסיין מעולם לא קרם עור וגידים, עצם העלאת הרעיון הפכה את הלאומיות הערבית למושג לגיטימי ואף מרכזי בחשיבה הפוליטית באזור.
היסטוריה > מוסדות לאומיים

עם תחילת השלטון הבריטי, הוחלט שהלימודים במערכת החינוך יתנהלו בערבית במקום בטורקית. החלטה זו של הבריטים הייתה מהפכנית ומחווה לזהות הלאומית הערבית.
בשנת 1925 ייסדו המחנה החוסייני והוועד הפועל הערבי בחיפה את "אגודת הפועלים הערבית הפלסטינית".
ביוני 1930 נוסד "הבנק הערבי". ביולי 1933 נערכה "התערוכה הערבית הלאומית", כנגד "יריד המזרח" הציוני. באוגוסט הודיעה הממשלה על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל החוק ל"הגנת האריס". באפריל 1934 נערכה תערוכה ערבית שנייה. ב-1935 נוסד "הבנק הערבי החקלאי" על ידי אחמד חילמי עבד אל-באקי, כחברה-בת ל"בנק הערבי".
היסטוריה > מוסדות לאומיים > קופת האומה

כבר בשנות ה-20 הבשילה בחוגים ערביים ההכרה כי התנועה הלאומית לא תצליח במלחמתה במפעל הציוני, אם לא תמנע מכירת קרקעות של ערבים ליהודים, כאשר המועצה המוסלמית העליונה נתבקשה לקנות קרקעות שהיו בסכנת מכירה ולעשות אותן הקדש (בערבית: "וקף"). אולם הניסיונות לרתום את המועצה לא צלחו ורק ב-1932 הרכיב הוועד הפועל הערבי ועדה מיוחדת שהכריזה על יסוד חברה "להצלת קרקעות" בשם "קופת האומה הערבית" ("צנדוק אל-אומה אל-ערביה"). בדצמבר 1932 החלה הפצת מניות, שמרביתן נקנו על ידי המועצה המוסלמית העליונה, אולם העניין שוב שקע. ב-1935 הוא נתעורר מחדש והחלה תעמולה רחבה לטובת גאולת הקרקעות, כאשר חכמי-דת מוסלמים כתבו פתוות (פסקי הלכה) מיוחדות המנדות מן האסלאם את המוסלמי שמוכר קרקע ליהודי. ב-26 ביולי 1935 נרשמה "קופת האומה" כחברה חוקית. ב-1936 הקופה הפסיקה לפעול.
רוב הפלסטינים לא נרתמו למטרה הלאומית ולא תרמו מכספם. כישלון הקופה נבע בחלקו מתוך עוינות בעלי קרקעות שהיו מזוהים עם האופוזיציה, וייתכן גם שנבע מהמנטליות של הפלסטינים, שנאמנותם הראשונה הייתה למשפחה, לחמולה ולכפר ולא לקרן "לאומית" שמטרתה חרגה מתחום אחריותם.
הקופה חידשה את פעולותיה ב-1943. באותו הזמן נוסדו ועדות עסקנים בערים, שהחלו באיסוף תרומות במגוון דרכים: הפצת תווים ובולים ברחובות, תליית קופסאות בחנויות ועריכת כינוסים מיוחדים בערים ובכפרים. ראש קופת האומה היה אחמד חילמי עבד אל-באקי, מנהל "בנק האומה הערבית". הקופה לא הצליחה אמנם ברכישת קרקעות, אולם הצליחה להפריע למכירת קרקעות ליהודים, בין היתר על ידי תביעות משפטיות, לחץ ציבורי והוקעת המוכרים והמתווכים, ואיומים עליהם. הצלחתה העיקרית הייתה השלטת אווירה ציבורית בקהל הפלסטיני. ב-1945 פרצה מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, החוסיינים ו"הבנק הערבי". נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודין וחשבון, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת, והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו. הקופה גם גרמה לכך שמדי יום היו מגיעות אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את הקרקע שלהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים.
היסטוריה > מוסדות לאומיים > המפעל הקונסטרוקטיבי

מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, שפורסמה באוגוסט 1945, ונתמכה על ידי החוסיינים. התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן: על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו. התוכנית נועדה לייסד חברה שתיתן הלוואות, תייסד בתי ספר ותעניק הדרכה חקלאית-מקצועית בחינם, בתמורה להתחייבות משפטית שהכפרים לא ימכרו את אדמתם ליהודים. אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים - השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות. בפברואר 1946 נוסדה חברה רשמית לביצוע המפעל, אולם בקיץ אותה שנה התוכנית ירדה מהפרק ומנהלה התפטר.
היסטוריה > ארגונים מיליטנטיים במחצית הראשונה של שנות ה-30

בכינוסים שונים שנערכו בתחילת שנות ה-30, העלו כמה נואמים את הרעיון שהנוער הערבי צריך לאגור בחשאי נשק, להתאמן בשימוש בו ולהקים יחידות צבאיות במסווה של מועדוני ספורט ופלוגות צופים. בעקבות התעמולה הזו, הוקמו כמה אגודות לוחמים ("ג'יהאדיה") סודיות. התארגנויות כאלו הופיעו בשלושה אזורים, אם כי לא היו קשורות זו בזו: ברמאללה-ירושלים-חברון, בשכם-טולכרם-קלקיליה וחיפה-הגליל התחתון. ב-1932 הוקמה "הכף הירוקה", שמרכזה היה בחברון ומטרתה הייתה לבצע פעולות טרור, אולם היא התפרקה מבלי לעשות אף פעולה. ב-1931 ארגן עבד אל-קאדר אל-חוסייני צעירים באזור ירושלים כדי להתכונן למאבק מיליטנטי. ב-1933 הצטרף אליו אמיל אל-ע'ורי והארגון קרא לעצמו "צבא הג'יהאד הקדוש". ב-1935 לקח לידיו אמין אל-חוסייני את הפיקוח על הארגון. באותה שנה קמה באזור טולכרם-קלקיליה אגודה חשאית בשם "הנוער המורד" (א-שבאב א-ת'אאיר), שמנתה 16 חברים. היא הפיצה כרוזים הקוראים למלחמה בבריטים, ביהודים ובערבים בוגדים, ושלחה מכתבי איום לנציב העליון ולפקידי ממשלה בכירים. מלבד זאת, רכשה נשק ואמנה את חבריה בשימוש בו. ב-1935 הופיעו התארגנויות כאלו גם במקומות אחרים, בעידודם של החוגים הקיצוניים: אנשי מפלגת אל-איסתקלאל וועידת הנוער, מפקדי פלוגות הצופים, אגודת הצעירים המוסלמים וצעירי המפלגה החוסיינית. אגודות דומות נוספות שקמו: "פלסטין הצעירה" ו"הכף השחורה". רוב הנשק נקנה בעבר הירדן ובסוריה.
בספטמבר 1934 החלה התארגנות כנופיית שייח' עז א-דין אל-קסאם. בנובמבר 1935 נערך "קרב יעבד", בו הושמדה הכנופיה, מה שהביא להפגנה לאומנית בשעת הלווייתו של השייח'.
היסטוריה > הוועד הערבי העליון 1948-1936 > קואליציית המפלגות 1935

בשנת 1935 הגיעו הגירת היהודים לארץ ישראל ורכישות הקרקע שלהם לשיא. ערביי ארץ ישראל חששו שתהליך זה עלול להפוך אותם למיעוט בארץ. באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודי בחביות מלט בנמל יפו. בלחץ ציבורי כבד, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה. מפלגת "ועידת הנוער" קראה לשיתוף פעולה, ונציגי כל המפלגות, למעט מפלגת אל-איסתקלאל, הכריזו על שביתה כללית ב-26 באוקטובר 1935. בתזכיר שהגישו לממשלה, הדגישו המפלגות כי היהודים צוברים נשק ומתאמנים בו ומתכוננים למלחמה. הן תבעו מהממשלה לחפש נשק לא-חוקי אצל היהודים ולאסוף בחזרה את הנשק שנתנה בעבר ליישובים היהודיים. הצלחת השביתה על ידי פעולה משותפת של המפלגות הייתה הבסיס להקמת הוועד הערבי העליון. "ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות ביטחון הבריטיים. אירוע זה ליכד את הקואליציה וב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי". עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
היסטוריה > הוועד הערבי העליון 1948-1936 > המרד הערבי הגדול 1936–1939

עם פרוץ המרד הערבי כנגד הבריטים באפריל 1936, הוכרזה שביתה, הוקמו "ועדות לאומיות" וב-25 באפריל הוקם הוועד הערבי העליון, שהפך לגורם המשמעותי ביותר בתנועה הלאומית הפלסטינית עד 1949.
לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות, ובראשם חאג' אמין אל-חוסייני. עם הקמת הוועד, התחייבו המפלגות השונות להפסיק כל פעולה נפרדת ולמעשה חדלו להתקיים מאותו יום ואילך. מחיר האחדות הלאומית הפלסטינית היה כפיפותם של מנהיגי החוגים והסיעות למרותם של החוסיינים. כך הצליחו אלה להשתלט על הציבור הערבי למשך מספר שנים.
המרד הערבי הצליח לאחד את התנועה הלאומית הפלסטינית לזמן קצר, אולם רצח של מאות משתפי פעולה (אמיתיים ומדומים), והתייחסות מזלזלת מצד החמושים לאוכלוסייה האזרחית - תרמו להידרדרות מצבה של התנועה הלאומית.
לאחר שבסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, עזבו בתחילת יולי ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', נציגי "מפלגת ההגנה" הנשאשיבית, את הוועד הערבי העליון. המרד לא ייצג מעתה את כל ערביי הארץ, אלא רק את חוגי "אסתיקלאל" והחוסיינים.
הבריטים עודדו יריבויות בין הפלגים השונים, וכתוצאה מכל אלה אף הוקמו "כנופיות השלום", שהתנגדו לכנופיות הטרור של המרד והעמיקו עוד יותר את הפילוג בתוך התנועה.
לאחר הגשת מסקנות ועדת פיל דחה אותם הוועד במסגרת ועידת בלודאן - ועידה כל-ערבית למען פלסטין, שנערכה בבלודאן שבסוריה ב-8 בספטמבר 1937. במהלך הוועידה, נוסדה "ועדת ההגנה על פלסטין", שניגשה לגייס כספים ונשק ופתחה במסע הסברה נגד תוכנית החלוקה והשלטון הבריטי. ב-26 בספטמבר נרצח בנצרת המושל בפועל של מחוז הגליל מטעם הנציב העליון, לואיס אנדרוס שנחשב אוהד לציונות. בעקבות הרצח נקטו הבריטים יד קשה כנגד הערבים.
ב-1 באוקטובר 1937 פזרה הממשלה את הוועד הערבי העליון והכריזה עליו כגוף בלתי חוקי. הוצאו פקודות מאסר נגד חבריו ומנהיגים נוספים. אחדים נאסרו וחמישה הוגלו לאיי סיישל. אמין אל-חוסייני פוטר ממשרתו כנשיא המועצה המוסלמית העליונה, והצליח להימלט ללבנון.
באוקטובר 1938 התכנס בקהיר "קונגרס בין-פרלמנטרי להגנת פלסטין", בהשתתפות נציגים ממדינות ערביות ומוסלמיות. המתכנסים קראו לבריטניה לכונן "שלטון ייצוגי" בארץ ודחו את רעיון החלוקה.
דיכוי המרד (החל מ-1938 וביתר שאת ב-1939) גרם לתנועה נזק משמעותי ביותר.
בתקופה זו הצליחה, אמנם, התנועה הלאומית הפלסטינית לזכות בהישג משמעותי עם קבלת הספר הלבן השלישי (1939) על ידי ממשלת בריטניה, אך מרבית המפלגות הערביות דחו את הספר כפתרון בלתי מספק היות שלא אסר כליל את העלייה היהודית.
היסטוריה > הוועד הערבי העליון 1948-1936 > מלחמת העולם השנייה 1945-1939

חלק מהגולים חזר לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה, ובהם יעקוב ע'וסיין, עווני עבד אל-האדי וחוסיין ח'אלידי. אולם רבים עברו בשנת 1939/40 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם יוזמי ומארגני מרד רשיד עאלי (1941). בשעת המרד היו בעיראק כ-300 גולים פלסטינים. החשובים שבהם: אמין אל-חוסייני, ג'מאל אל-חוסייני, אמין אל-תמימי, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, אמיל אל-ע'ורי, ומפקדי הכנופיות עארף עבד אל-ראזק וחסן סלאמה (פח'רי נשאשיבי נרצח בנובמבר 1941 בבגדאד על ידי פלסטיני). לאחר כישלון המרד, ברחו אמין אל-חוסייני, עבד אל-ראזק וחסן סלאמה ועוד רבים אחרים לגרמניה (עליהם נוספו בין היתר רשיד עאלי אל-כילאני ופאוזי קאוקג'י) ושהו בתחום מדינות הציר עד לסוף מלחמת העולם השנייה. ג'מאל אל-חוסייני נאסר בדרכו על ידי הבריטים והושם במעצר ברודזיה. ביוני 1946 ברח אמין אל-חוסייני למצרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתפה התנועה הלאומית הפלסטינית פעולה עם מדינות הציר והכריזה ג'יהאד על בנות הברית כתוצאה מהבטחה שאמין אל-חוסייני קיבל מאדולף היטלר שבה נאמר שגרמניה תשמיד את הייסוד היהודי הקיים בארץ ישראל לאחר הניצחון הגרמני במלחמה, המנהיגות הפלסטינית סייעה לגרמנים בגיוס מוסלמים לוואפן אס אס ונערך מבצע צבאי פלסטיני-גרמני בארץ ישראל - מבצע אטלס. עובדה זו גרמה להידרדרות יחסיה עם בריטניה, אשר פנתה לשיתוף פעולה עם היישוב במהלך התקופה המכונה מאתיים ימי חרדה.
היסטוריה > הוועד הערבי העליון 1948-1936 > הליגה הערבית 1945–1947

לאחר המלחמה שודרג מעמדה של התנועה הלאומית הפלסטינית עם הקמת הליגה הערבית ב-1945.
בנספח לאמנת הליגה, נקבע שכל עוד אין מדינה לפלסטינים, הם ייוצגו בליגה על ידי "מייצג פלסטין" שימונה על ידה. בכך למעשה נטלו לעצמן מדינות ערב חסות על הפלסטינים ועל מאבקם בציונות.
מימוש שאיפותיהם הלאומיות של הפלסטינים הוכר כחלק מיסודות הליגה, דבר שאף הביא לשיקומו של הוועד הערבי העליון.
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם הוועד הערבי העליון מחדש, בעזרת התערבותה הישירה של הליגה הערבית, ללא יושב ראש (ג'מאל אל-חוסייני, שעדיין לא שב), והנשיאות שלו נשארה פנויה לחאג' אמין אל-חוסייני. הרכבו היה ברובו מחוג החוסיינים.
אולם הכוחות ה"צעירים" והמשכילים, הבלתי-מפלגתיים, ארגוני הפועלים והקומוניסטים לא שותפו בוועד העליון ולא הכירו בו. הם דרשו בחירות דמוקרטיות לוועד חדש ואף כמה מחברי הוועד עצמם לא השתתפו בישיבותיו (ח'אלידי, נשאשיבי, עלמי וסלאח). מלבד זאת, מאחר שהמפעלים האופרטיביים היחידים של הפלסטינים - משרדי התעמולה ו"המפעל הקונסטרוקטיבי" ו"קופת האומה" (שמטרתם "הצלת קרקעות"), לא היו כפופים לוועד, נותר הוועד גוף ללא סמכות וכוח ביצוע.
בסוף ינואר 1946 הותר לג'מאל אל-חוסייני לשוב לארץ ישראל, ומיד עם שובו בפברואר לקח לידיו את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון.
בחודש מרץ נתפרק הוועד וג'מאל אל-חוסייני מינה על דעת עצמו ועד עליון חדש ומורחב, על ידי צירוף מספר רב של תומכיו. אלא שמנהיגי חמש המפלגות האחרות לא נענו להזמנה והודיעו כי אינם מכירים בוועד החדש, ומאוחר יותר הקימו ועד נגדי בשם "החזית הערבית העליונה". בחודש יוני פיזרה הליגה הערבית את הוועד הערבי העליון ואת החזית הערבית העליונה ומינתה "ועד-פועל עליון" לערביי פלסטין ובו 4 חברים: ג'מאל אל-חוסייני (ממלא מקום הנשיא), חוסיין אל-ח'אלידי (מזכיר), אחמד חלמי ואמיל אל-ע'ורי, ובראשם נשיא שאין מזכירים את שמו בגלוי: חאג' אמין אל-חוסייני. בכך סמכה הליגה את ידיה על המנהיגות של החוסיינים.
הגוף החדש הוקם עתה בשם "המוסד הערבי העליון" והוא הוכפף ל"ועדת פלסטין" של המזכירות הכללית של הליגה הערבית.
בתחילת מאי 1946 החליט הוועד הערבי העליון על הקמת "בית האוצר הערבי" (בית אל-מאל אל-ערבי) כמוסד הפיננסי המרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, שנועד לרכז את גביית הכספים מהציבור הפלסטיני ואת התרומות מארצות ערב, ולממן את פעילות המוסדות הלאומיים של הפלסטינים. באפריל 1947 הושלמה השתלטות הוועד הערבי העליון על "קופת האומה". "בית האוצר הערבי" החל לפעול, אולם הצלחתו בגיוס כספים מערביי ארץ ישראל הייתה זעומה.
בינואר 1947 שוב שונה הרכב הוועד, תוך שהוא מאחד את מרבית הפלגים של ערביי ארץ ישראל ומצליח לצבור כוח משמעותי, לייסד סניפים ולהשיג כספים.
באותו חודש הוזמן הוועד על ידי ממשלת בריטניה לוועידה בלונדון על בעיית פלסטין. במאי 1947 הוחלט באו"ם כי הוא ייצג את ערביי ארץ ישראל כלפי האו"ם.
היסטוריה > הוועד הערבי העליון 1948-1936 > הנכבה 1948

לקראת הפינוי הבריטי של שטחי המנדט והמלחמה הצפויה בארץ ישראל, הלכה הנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית והתפוררה, בעיקר בשל "בחישה" של מדינות ערב השכנות, שכל אחת מהן שאפה לספח אליה ככל הניתן משטחי המנדט. במיוחד התבלטה ממלכת עבר הירדן, אשר הציבה לעצמה מטרה לספח את כל השטחים שיתפנו על ידי המנדט. מצב זה, יחד עם תלות ניכרת של ההנהגה (ובמיוחד הוועד הערבי העליון) במדינות ערב, גרם לאי-יכולת של הפלסטינים לנהל תנועה לאומית מאוחדת.
פעילותה העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית בתקופה זו התמקדה בהכנה להשתלטות על שטחי המנדט לאחר התפנות הבריטים. כמעט כל פלגי התנועה דחו דחייה מוחלטת את הצעת החלוקה כאשר ההחלטה הפורמלית על כך התקבלה על ידי הוועד הערבי העליון ביום קבלת ההחלטה באו"ם.
למחרת קבלת החלטת החלוקה, החלו אירועי המלחמה בארץ ישראל, שהייתה בתחילתה בעלת אופי של מלחמת אזרחים.
בדצמבר 1947 ובינואר 1948 הוקמו בערים ובכפרים הערביים "ועדות לאומיות" קואליציוניות, כמו אלו שהוקמו באירועי 1936.
התפתחות אירועי המלחמה, ביניהם ריבוי הפליטים, שיתוף פעולה של כפרים רבים עם הכוחות היהודיים, ובמיוחד בריחתן של האליטות - המיטו מכה קשה מאוד על התנועה הלאומית הפלסטינית. למרות ניסיונות מסוימים, שהמרכזי בהם היה הקמת ממשלת כל פלסטין בעזה בספטמבר 1948, התמוטטו כל מרכזי הכוח של התנועה הלאומית הפלסטינית, ולמעשה היא חדלה להיות תנועה מאורגנת.
היסטוריה > בין הנכבה למלחמת ששת הימים 1967-1948

כתוצאה מאירועי מלחמת העצמאות של ישראל, ובעקבותיהם הטלת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, ממשל צבאי מצרי ברצועת עזה, וכן כתוצאה ממדיניות ירדן בגדה המערבית שדיכאה את הניסיונות של התנועה להתארגן באזור השליטה שלה, לא הצליחה התנועה להשתקם בתוך ארץ ישראל. פעילותה עברה לאזורים אחרים בעולם הערבי.
ביוזמת הליגה הערבית הוכרזה ב-22 בספטמבר 1948 בעיר עזה (באותו זמן תחת שליטה מצרית) ממשלת כל פלסטין, כניסיון לתת מענה לשאיפות הלאומיות הפלסטיניות בישות פוליטית עצמאית שאינה תלויה בממשלת עבר הירדן או כפופה אליה, וזאת כתגובת נגד להחלטתו של עבדאללה מלך ירדן לספח את שטחי הגדה המערבית לממלכתו ולהעניק אזרחות ירדנית לתושביה הפלסטינים, צעד שנתפס כמנוגד לשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית ועצמאית. עם הקמתה, בראש הממשלה עמד אחמד חילמי עבד אל-באקי, ושר החוץ היה ג'מאל אל-חוסייני. לנשיא מונה חאג' אמין אל-חוסייני. מלבד שש מדינות ערביות, הממשלה הפלסטינית והמדינה שהיא הכריזה עליה לא קיבלו הכרה בעולם. בסוף 1948 פונתה ממשלת כל פלסטין מרצועת עזה עקב התקדמות הצבא הישראלי ומעולם לא הורשתה לחזור מקהיר אף על פי שעזה נפלה תחת שליטה צבאית מצרית. ב-1959 חדלה ממשלת כל פלסטין להתקיים, על-פי החלטתו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר שהחליט לפרקה.
בסוף שנות החמישים החלה להתגבש תנועת הפת"ח באוניברסיטת קהיר, ומאוחר יותר במפרץ הפרסי. גם ארגונים אחרים החלו להתארגן בתקופה זו במפרץ הפרסי ובאוניברסיטאות קהיר (שם טופחו על ידי המשטר). לימים יהיו ארגונים אלה חברים ב"ארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף), אשר נוסד בשנת 1964. ב-28 במאי 1964 בקונגרס הפלסטיני הראשון שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים, מונה אחמד שוקיירי כיושב ראש הראשון של אש"ף. בקונגרס נקבע הנוסח הראשון של האמנה הלאומית הפלסטינית, המסמך המכונן של אש"ף. לאחר מלחמת ששת הימים, נתכנסה המועצה הפלסטינית בקהיר בימים 10–17 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
החל מתחילת שנות השישים עלתה השפעת התנועה הפאן-ערבית ואיתה הנאצריזם. תנועה זו גרמה לשתי תופעות מנוגדות:
חזרה של התנועה הלאומית הפלסטינית לתוך תנועת האם שלה - תנועת הלאומיות הערבית, דבר שהתבטא בהקמת אש"ף על ידי מדינות ערב.
מאבק על זכות ההחלטה העצמאית של הפלסטינים, דרך שהובל בעיקר על ידי ארגון הפת"ח.