stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה העקורים גרוליאסקו
הערות שוליים

↑  Guide to the Displaced Persons Camps and Centers Poster Collection 1920-1926, 1939, 1946-1959, undated (bulk 1946-1952), YIVO
1 2  מחנות העקורים וקיבוצי ההכשרה באיטליה אחרי המלחמה, באתר יד ושם
↑  "I campi Displaced Persons per profughi ebrei stranieri in Italia (1945-1950) - Storia e Futuro". Storia e Futuro (באיטלקית). 2013-10-09. נבדק ב-2017-05-19.
↑  Grugliasco, settant’anni dopo i figli dei sopravvissuti al lager, LaStampa.it
1 2  Robert Eli Rubinstein, AN ITALIAN RENAISSANCE, Urim Publications, 2010, עמ' 39
↑  "melamed, torino - I bambini di Grugliasco - Moked". Moked (באיטלקית). 2017-04-07. נבדק ב-2017-05-19.
↑  Ort Union, Italy, Report on the Ort Activities: August 1946 – July 1947
↑  Giudicare e rifiutare prima di capire, Fondazione Camis de Fonseca
↑  Susanna Kokkonen, The Jewish Refugees in Postwar Italy. 1945-1951, LAP LAMBERT Academic Publishing, 2011, pp. 62-63
↑  Introduzione al dossier DP Camp e rinascita del popolo ebraico, www.fondazionecdf.it (באנגלית)
↑  "Our Story: An Interactive Timeline". JDC Archives (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-05-25.
↑  Turin area, ORT and the DP Camps (באנגלית)
↑  Robert Eli Rubrnstein, AN ITALIAN RENAISSANCE, Urim Publications, 2010, עמ' 40
↑  "melamed, torino - I bambini di Grugliasco - Moked". Moked (באיטלקית). 2017-04-07. נבדק ב-2017-05-30.
↑  MASSIMO MASSENZIO, Grugliasco, settant’anni dopo i figli dei sopravvissuti al lager, LaStampa.it, ‏4.4.17
↑  La mostra sul DP Camp 17 a Grugliasco, Fondazione Camis de Fonseca
אם ובתה בחצר המחנה
אמהות עם תינוקיהן במחנה
מבנה במתחם מחנה העקורים גרוליאסקו בשנות האלפיים
בניין ההנהלה של המחנה
הקמפוס במחנה העקורים
החצר המרכזית של המחנה
בניין המשטרה במחנה
מניפנית מצויה

| מניפנית מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: פילודקטיליים
סוג:: מניפנית
מין:: מניפנית מצויה
שם מדעי
 Ptyodactylus guttatus ‏היידן, 1827

מניפנית מצויה (שם מדעי: Ptyodactylus guttatus) היא מין של מניפנית, סוג במשפחת הפילודקטיליים.
מאפיינים

המניפנית המצויה היא שוכנת קרקע באזורי סלעים ומצוקים. אורכה כ-14–16 ס"מ. צבעה חום בהיר עם נקודות לבנות וחומות, אשר נותנים לה יכולת הסוואה. בכל אצבע ישנן שערות המתחלקות לשעריות משנה. כל אחת ממיליוני השעריות יוצרת אינטראקציה (קשרי ואן דר ואלס) עם משטח קשה, המאפשר למניפנית להיצמד לקירות או לתקרה כנגד כוח המשיכה. מניפות הצמדה אלו, הנראות כמניפות (ומכאן שמה), מאפשרות לה לברוח מעלה בשעת סכנה. ייתכן וזו הסיבה שרוב המניפניות הבוגרות בורחות למעלה לצורך התגוננות או למסתור כגון חריץ בסלע, אך הן לא יסרבו למסתור בשיחים בשעת סכנה. בשעת דחק המניפנית (כמו שממיתיים אחרים) משילה את זנבה, שנותר מפרפר בידי הטורף. לאחר זמן צומח זנב חדש, אם כי מנוון מעט יחסית לזנב המקורי (בתמונה ניתן לראות את ההבדל בין הזנב לשאר הגוף).
נפוצה בגליל, צפון הנגב, יהודה ושומרון, מישור החוף והשפלה, הכרמל והגולן. פעילה בשעות הערב, עד לשעות הלילה המוקדמות. ניזונה מחרקים.
לנקבות החיות עם אותו זכר בטריטוריה משותפת יש לרוב אתר הטלה משותף. המניפנית מטילה כ-2 ביצים, באדמה או בחריצי סלעים, ומדביקה אותן לתקרת הסלע. ביצי המניפנית הן בעלות קליפה רכה וגמישה, המתקשה לאחר ההטלה. כל נקבה חוזרת להטיל באותו מקום עד ארבע פעמים בשנה, וכך מצטברות על התקרה ביצים כדוריות רבות שקוטרן כ-15 מילימטרים.
יכולת מלאכותית דומה (ביומימיקרי) הודגמה עבור בני אדם תוך שימוש בעזרים חיצוניים הבנויים ככפות רגלי המניפנית ומאפשרים לאנשים לטפס על קירות.[דרוש מקור]
הזכר טריטוריאלי, ומכריז על נחלתו בנקישות קצובות המושמעות באמצעות החך.
מינים נוספים בישראל

מניפנית אילתית (Ptyodactylus hasselquistii hasselquistii) – הגדולה במניפניות בארץ, אורכה כ-18–19 ס"מ, תפוצה בהרי אילת.
מניפנית גלילית (Ptyodactylus puiseuxi) – צבעה אפור עד שחרחר ועל גופה כתמים בהירים בגוון אפור עד לבן. פעילה ביום. תפוצה בגליל ובגולן.
גלריה

מניפנית מצויה בשמורת דאנא בירדן
מניפנית מצויה בהר הגלבוע
ביצי מניפנית מחורשת הארבעים בכרמל
מניפנית שנלכדה בשדרות
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 43-45
הערות שוליים

↑  מניפנית מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
מערכת הגנת החום של מעבורת החלל

המצפה המוטס קופר צילם תמונה באור תת אדום של חלקה התחתון של מעבורת החלל קולומביה במהלך החדירה לאטמוספירה במשימת STS-3. באותו הזמן המעבורת הייתה בגובה של 56 קילומטרים וטסה במהירות של 15.6 מאך.
מעבורת החלל דיסקברי מתקרבת לתחנת החלל הבינלאומית במשימת STS-114 ב־28 ביולי 2005.
מערכת הגנת החום של מעבורת החלל (TPS) הגנה על מעבורות החלל מהחום העז של החדירה לאטמוספירה. מערכת זו הייתה דרושה בהתחשב בעובדה שגוף האלומיניום של המעבורת אינו יכול לעמוד בחום של למעלה מ־175° מבלי שיהרס ובמהלך החדירה לאטמוספירה הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל־1,650°. מטרת המערכת הייתה גם להגן על המעבורת מהטמפרטורות הקיצוניות בחלל במסלול סביב כדור הארץ.
החומרים

ה־TPS כיסתה את כל פני השטח של המעבורת והורכבה משבעה סוגי חומרים שונים שהשימוש בהם נקבע לפי רמת החום שנוצר בכל מקום בגוף המעבורת במהלך החדירה לאטמוספירה.
פחמן מחוזק בסיבי פחמן (RCC) כיסה את חרטום המעבורת וקצוות הכנפיים, שם הטמפרטורה עלתה על 1,260°.
אריחי חומר הבידוד לטמפרטורה גבוהה (HRSI) כיסו את גחון המעבורת ואת המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־1,260°. ה־HRSI עשוי מסיבי צורן דו־חמצני טהור (LI-900). חלק מאריחי ה־HRSI הומרו באריחי FRCI.
FRCI היה חומר סיבי עמיד בפני חום. אריחי FRCI סיפקו חוזק ועמידות לגוף המעבורת והיו קלי משקל.
משטחי הבידוד הגמישים (FIB) כיסו את המקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־649°.
באריחי חומר הבידוד לטמפרטורה נמוכה (LRSI) השתמשו על מנת לכסות את החלק העליון של המעבורת, אך בשלב מסוים הוחלט להחליפם בעיקר ב־FIB. יכולת ההגנה של ה־LRSI הייתה שוות ערך בקירוב להגנה שסיפק ה־FIB.
אריחי בידוד סיביים משוריינים (TUFI) היו אריחי בידוד קשיחים ועמידים שהוכנסו לשימוש במעבורות ב־1996. השימוש בהם היה גם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה וגם באזורים בהם הטמפרטורה הייתה גבוהה.
FRSI היה נומקס לבן. דלתות תא המטען, חלק מהדפנות, את חלקה האחורי של המעבורת, חלק מחלקם העליון של הכנפיים ואזורים הסמוכים לפתחי מנועי התמרון, כוסו במשטחים של FRSI. ב־FRSI נעשה שימוש במקומות בהם הטמפרטורה הייתה נמוכה מ־371°.
מאפיינים

ב־TPS של מעבורת החלל היו שלושה מאפיינים שייחדו אותה ממגני החום שהיו בחלליות קודמות:
שימוש רב פעמי - חלליות קודמות השתמשו במגני חום שהתכלו במהלך החדירה לאטמוספירה והיו בלתי ניתנים לשימוש חוזר. מגן חום כזה היה חזק ואמין, אך התאים לחללית חד פעמית ולא לחללית רב פעמית כמו מעבורת החלל.
משקל סגולי נמוך - מגני החום מהסוג המתכלה בחדירה לאטמוספירה היו כבדים ביותר. משקל מגן החום של תא הפיקוד בחללית אפולו היווה שליש ממשקל התא כולו. שטח הפנים של מעבורת חלל הוא גדול בהרבה משל תא הפיקוד בחללית אפולו ולכן משקלו הסגולי הנמוך של ה־TPS היה חיוני.
פריכות - בשנות ה־70 המוקדמות, הטכנולוגיה היחידה הידועה ליצור חומר קל משקל שמגן מחום בצורה טובה הייתה להקטין את צפיפותו. האריחים של ה־TPS היו כה פריכים עד שהיה ניתן לפורר אותם ביד.
ראו גם

מעבורת חלל
תאי הפיקוד/שירות של החללית אפולו
מגן חום
אסון מעבורת החלל קולומביה
הערות שוליים

↑  Jenkins, Dennis R. (2007). Space Shuttle: The History of the National Space Transportation System. Voyageur Press. p. 524 pages. ISBN 0-9633974-5-1.
מקסימיליאן ברליץ

| --- | --- |

דיוקן של מקסימיליאן ברליץ
 לידה:  14 באפריל 1852 מירינגן שבווירטמברג 
 פטירה:  6 באפריל 1921 (בגיל 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  David Berlizheimer 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מקצוע:  בלשן
 
מקסימיליאן דלפיניוס ברליץ (באנגלית: Maximilian (Maximilien) Delphinius Berlitz;‏ 14 באפריל 1852 – 6 באפריל 1921) היה בלשן אמריקאי-יהודי ממוצא גרמני והמייסד של בתי הספר לשפות ברליץ, שאת הראשון שבהם הקים בשנת 1878 בפרובידנס שברוד איילנד.
ביוגרפיה

נולד בשם דוד ברליצהיימר (Berlitzheimer) במירינגן (Mühringen), בווירטמברג שבגרמניה. הוא ואחותו היו ליתומים זמן קצר לאחר לידתם, והוא גדל במשפחה של מחנכים ביער השחור. ברליץ נדרש על פי חוק לשמש שוליה; הוא בחר לעבוד עבור שען במשך שלוש שנים. מאוחר יותר הוא עבר לצרפת ואז לפרובידנס שברוד איילנד במהלך 1872.
עבודתו הראשונה עם הגיעו לארצות הברית הייתה הוראת צרפתית וגרמנית במכללה הפוליטכנית של ורנר. במהלך 1878, כאשר הבעלים של בית הספר, מר ורנר, נעלם עם כל שכר הלימוד ששולם מראש, היה ברליץ למנהלו של המוסד. כאשר ברליץ חלה, ולא היה מסוגל ללמד את כיתת הצרפתית, הוא מיהר לשכור את ניקולס ז'ולי להחליף אותו וללמד את הכיתה. מאחר שתמיד התכתב עם ז'ולי בצרפתית, הוא לא הבין שז'ולי לא דיבר אנגלית עד ששכר אותו. ז'ולי לימד את הכיתה בצרפתית בלבד (ללא שימוש בשפות אחרות להסברים ולהקלת ההבנה) באמצעות מחוות והצבעה על אובייקטים והעברת משמעויות שונות באמצעות נימת הקול והבעות הפנים. ברליץ חזר לכיתה שישה שבועות מאוחר יותר וגילה כי התלמידים שלו, שדיברו מעט צרפתית או כלל לא דיברו את השפה לפני שז'ולי החל ללמד, שוחחו באופן כמעט שוטף בצרפתית. יכולות ההגייה והדקדוק של התלמידים היו גם הן טובות מאוד. ברליץ עשה שימוש בניסיון זה כאשר פיתח את שיטת ברליץ, שבמסגרתה רק השפה הנלמדת מדוברת בכיתה מהיום הראשון של הלימוד. התלמידים מסתמכים על אותן טכניקות שבהן השתמש ז'ולי, ובמקום להיעזר בתרגום, להסיק משמעות בצורה עקיפה, וללמוד כך גם את הדקדוק ואת אוצר המילים.
בעקבות ההצלחה הרבה של ניסוי ראשוני זה, ברליץ פתח בית ספר שני לשפות בבוסטון במהלך 1880, ובהמשך הקים בתי ספר נוספים בניו יורק ובוושינגטון די. סי. עם השנים הקים בתי ספר בכל רחבי ארצות הברית ובמדינות רבות בחו"ל. בין 1880 ו-1900 הוא החל גם לכתוב על רעיונותיו, לפתח אותם למסגרת שיטתית, שאותה הציג במהלך 1900 ביריד העולמי בפריז. אחרי סוף המאה, הוא החל נודד ברחבי העולם, ושמעו הופץ ברבים לאחר שהצליח ללמד את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לדבר אנגלית. תהילתו של ברליץ המשיכה להתפשט; הוא קיבל את מדליות כבוד ממלך ספרד, מממשלת צרפת, ובתערוכות בינלאומיות רבות. הוא נשאר פעיל עד מותו, בגיל 68, בניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות וודלואן (Woodlawn) ברובע הברונקס שבניו יורק.
שיטתו של ברליץ ללימודי שפות היא עדיין בשימוש. ספרים רבים שפרסם במקור במהלך בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 עדיין ממשיכים להתפרסם במהדורות המשך.
הבלשן והסופר צ'ארלס ברליץ, נכדו, היה במשך זמן מה מנכ"ל ברליץ.
הערות שוליים

1 2  Emily C., Rose (19 ביוני 2012). "Maximilian D. Berlitz (1852-1921)". Immigrant Entrepreneurship: German American Business Biographies. German Historical Institute. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adolf J. Schmid: „D.“ und der Mythos der Delphine - Maximilian D. Berlitz=David Berlizheimer, in: „Schwäbische Heimat“, Jahrgang 2001/1, S. 44 ff., Stuttgart, Germany
↑  Sellmer, Robert (24 בפברואר 1947), "Berlitz Schools", LIFE Magazine, p. 58 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "Maximilian D. Berlitz". Rhode Island Heritage Hall of Fame.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284118505171  PLWABN: 9810629441905606  BIBSYS: 97026004  BNE: XX1204393  BnF: cb11274246x (data)  CANTIC: a10049502  CiNii: DA0531102X  GND: 124379109  ICCU: LIAV042058  ISNI: 0000 0001 1069 6396  LCCN: no97068452  LNB: 000220993  NKC: xx0021946  NLA: 35017834  NLG: 142252  NTA: 072743077  RERO: 02-A002995577  SUDOC: 080218431  Trove: 792354  VIAF: 69859841   WorldCat (עם VIAF): 69859841 
עמוד מתוך הספר של מ.ד. ברליץ 'שיטת ברליץ לעברית', 1936
מגדל העמק

ערך זה עוסק בעיר במחוז הצפון. אם התכוונתם למגדל המים של מגדל העמק, ראו .
כיכר הכניסה למגדל העמק. הפסל הוא ישראל פרימו
המגדל במגדל העמק שבראשו הייתה אמורה להיות "מסעדה מסתובבת"
בית עלמין של מגדל העמק (כניסה ראשית)
מִגְדַּל הָעֵמֶק היא עיר במחוז הצפון בישראל. העיר שוכנת על שלוחה דרומית-מערבית של הרי נצרת, כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לנצרת.
שם העיר

בחודשיו הראשונים נקרא היישוב מוג'דל כשם הכפר הערבי שעל אדמותיו הוקם. ראש מועצת האזור הציע לקרוא למקום "מגדל חיים" על שם נשיא המדינה שנפטר, חיים ויצמן, אולם הבקשה נדחתה כי כבר היו מקומות שנקראו על שמו. ועדת השמות הממשלתית בחרה את השם "מגדל העמק" כהצעת נשיא המדינה אז יצחק בן-צבי. שם העיר הוא חיבור של השם הערבי אל-מוג'ידל עם 'העמק' – הוא עמק יזרעאל. השם מגדל גם מרמז למיקומו הטופוגרפי על גבעה נישאה.
היסטוריה

מגדל העמק נוסדה בשנת 1953 בשטח הכפר הערבי הנטוש אל-מוג'ידל, שתושביו ברחו לנצרת בעת שנכבש בזמן מלחמת השחרור. הכפר הוכרז כנכסי נפקדים ועבר לחזקת רשות הפיתוח. חלק מתושבי הכפר היו נוצרים קתולים ובעת שהוקם ביקש נציג הכס הקדוש שיותר להם לחזור לכפר, אך הוא נענה בסרוב. היישוב הוקם במסגרת מדיניות הממשלה לפיזור האוכלוסייה ויהוד הגליל. ראשוני התושבים היו עולים מהמעברות שמרון ורמת ישי וכן יוצאי מנצ'וריה, חרבין, מגדן וטיינג'ין.
מאוחר יותר הפכה מגדל העמק לעיירת פיתוח והוכרזה כעיר בשנת 1988.
בליל ה-6 באוקטובר, היום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, נחתו שני טילי פרוג במגדל העמק, אחד שנפל על גן ילדים והרס אותו והשני שנפל על בניין וגרם לו נזק. מהפיצוצים נפצעו כ-20 איש, ונפגעו ברמות שונות 764 דירות.
בעקבות גל העלייה של שנות ה-90 צמחה מגדל העמק והתווספו לה שכונות רבות בחלקה הצפוני. באותה עת הועתק קטע כביש 75 (טבעון-נצרת), שעבר בתוך היישוב, צפונה כדי להסיט את התנועה הבינעירונית אל מחוץ לעיר. בשנת 1993, בתקופת ממשלת רבין השנייה, הוכרזה מגדל העמק אזור עדיפות לאומית ועקב כך זכתה לסיוע, מענקים, הטבות מס ותמריצים שונים, כדי למשוך אליה תושבים ויזמים. מעמד אזור העדיפות הלאומית של מגדל העמק חודש אחר כך מספר פעמים.
היסטוריה > הרחבת העיר

בינואר 2012 ועדת גבולות שהקים משרד הפנים בראשות פרופסור ערן רזין, בעקבות סכסוך גבולות בין המועצה האזורית עמק יזרעאל, עיריית מגדל העמק וכפר יפיע, החלטה שכ־1,100 דונם יעברו משטחי קיבוץ כפר החורש שבמועצה האזורית עמק יזרעאל לשטחה המוניציפלי של מגדל העמק. זאת לטובת הקמת שכונת ענק בת 4,500 יחידות דיור. במקביל באותה עת הוחל בתכנון תוכנית מתאר חדשה לעיר שתכפיל את מספר התושבים מכ-25,000 ל-50,000.
בדצמבר 2016 אושרה תוכנית להקמת שכונה חדשה בעיר, המשתרעת על שטח של כ-1,400 דונם, שתכלול כ-4,500 יח"ד. השכונה החדשה, שכונת "שריד" ממוקמת מדרום מערב לשכונת "מצפה העמק", חלק מהשכונה הוקם במסגרת תוכנית "מחיר למשתכן". בנובמבר 2017 נחתם הסכם גג לבניית כ-6,000 יחידות בעיר. ביוני 2018 הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז הצפון אישרה להפקדה את התכנית להקמת השכונה החדשה, על השטחים שסופחו לעיר מצפון מערב. בפברואר 2019 החלה הקמת השכונה בשם "קריית בגין".
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים במגדל העמק 28,732 תושבים, מתוכם 28,465 תושבי ישראל (מקום 80 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.7% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 73.3%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,698 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
שכונות

גן ישראל
יסמין
יערת העמק
יפה נוף
מגדל אור
מצפה העמק
נוף העמק
פנינת העמק
יד לבנים
קריית רבין
רמת אשכול
רמת בלפור
רסקו
שכונת שלום
קריית חינוך
חימר
פנחס ספיר
מערבית
נחל צבי
המושבה שריד
תשי"ג
תימורים
זבולון
קדש
כלכלה ותחבורה > תעשייה

ברחוב הזית במרכז העיר הוקם במחצית השנייה של שנות ה־50'  "בגד-עור" על ידי משפחת פילופ. המפעל ייצר מעילי עור, בעיקר לייצוא, וזכה להצלחה מסחרית גדולה. באמצע שנות ה־60' כבר העסיק מאות מתושבי העיר. 
עקב ירידה בביקוש וייצור זול מחו"ל נסגר המפעל בתחילת שנות ה-90.
בעיר שלושה אזורי תעשייה:
אזור התעשייה הצפוני רמת גבריאל מיועד בעיקר לתעשיית היי טק. מועסקים בו כ-4,000 עובדים.
אזור התעשייה הדרומי מעלה מיכאל - מיועד לתעשייה זעירה ולשירותים נלווים ומועסקים בו כ-1500 עובדים.
פארק תעשיות שגיא 2000 - אזור חדש דרומית לצומת כפר ברוך על כביש 73. אזור זה משותף לעיריית מגדל העמק ולמועצה האזורית עמק יזרעאל.
מפעלי תעשייה בולטים בעיר הם סנפרוסט, נילית, מפעלי חמצן וארגון, KLA, האמה וטאואר סמיקונדקטור (במקור מפעל של נשיונל סמיקונדקטור.
כלכלה ותחבורה > תחבורה

במרכז העיר ממוקם במסוף מגדל העמק ממנו יוצאים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים.
ב-29 באוגוסט 2016 נחנכה תחנת הרכבת מגדל העמק – כפר ברוך על מסילת העמק מחיפה לבית שאן, והשירות לציבור החל בה ב-16 באוקטובר 2016.
חינוך

בעיר ישנם 22 גני ילדים ממלכתיים, ארבעה גנים ממלכתיים-דתיים, ו-21 גנים עצמאיים. החינוך היסודי בה כולל ארבעה בתי ספר יסודיים ממלכתיים, בית ספר ממלכתי דתי אחד, בית ספר אחד לחינוך מיוחד ובתי ספר חרדיים. בחינוך העל-יסודי יש שתי חטיבות ביניים ובית ספר תיכון המקיף "אורט רוגוזין". בנוסף להם יש גם ישיבות ובניהם ישיבת חב"ד תומכי תמימים ישיבת נחלת ישראל וכוללים. בנוסף הוקמה בעיר גם אולפנת תפארת, אולפנה לבנות של מוסדות נחלת ישראל. הרשות זכתה פעמיים בפרס החינוך הארצי בשנת 2009 ובשנת 2021.
ביקורת ציבורית

בעשורים האחרונים חווה העיר גלי הגירה שלילית, אשר התבטאו בכך שמספר התושבים מאז שנת 1995 עלה בשיעור זניח בלבד, בעוד כמויות התושבים בעיירות פריפריאליות אחרות באזור הצפון זינקו.
רבים תולים את עזיבת התושבים במיוחד בדור הצעירים והמשכילים לאור בעיות קשות ביותר בתחומים כגון מחסור בהזדמנויות תעסוקה מגוונות, היעדר מרכזי מסחר, תרבות ופנאי בסופי שבוע, בעיות אשר באוקטובר 2018 הכיר בחלקן בפומבי ראש העירייה דאז אלי ברדה.
בשנת 2024 החלה עיריית מגדל העמק בהרחבת העיר באזור המערבי, כאשר רשת ביג הודיעה על הקמת מרכז מסחרי חדש אזור החדש בעיר.
תרבות ופנאי

בעיר קיימים מתנ"ס, היכל תיאטרון ומרכז מוזיקה ומחול. פעילויות תרבות נערכות גם בבית ”יד לבנים” שנפתח בשנת 2000. במגדל העמק פועלות להקת מחול, חבורת זמר מבני היישוב וחוג לריקודים סלוניים שזכה מספר פעמים באליפות הארץ.
בצפון העיר שוכן הפארק העירוני רבין. הפארק משתרע על שטח של 35 דונם והוקם ע”י הקק”ל והעירייה בשנת 2006.
בדרום-מזרח העיר שוכן יער בלפור המשתרע על שטח של 4,300 דונם. ובו מצפה על שם אבינועם פרץ ומסלול אופניים מעגלי באורך של 15 קילומטרים מקיף את העיר. בין שכונת פנינת העמק לשכונת יערת העמק, נמצא פארק עתיקות. בפארק 15 גתות ששימשו לייצור תירוש וכן מחצבה, קברים מהתקופה הרומית והביזנטית ומערכות קבורה.
בספורט מייצגת את העיר קבוצת כדורסל הפועל נעם בליגה הארצית בכדורסל. בכדורגל מייצגת את העיר הפועל מגדל העמק בליגה.
בעיר פועל סניף בני עקיבא, קיבוץ מחנכים של תנועת המחנות העולים ומספר מועדוני נוער וילדים ביניהם: מועדון הקוביה, בית שוקו, תימורים ומרכז מוזיקה.
ראשי המועצה והעיר

1957 - 1953: נאג'י קוויטי, יושב ראש המועצה הממונה מטעם משרד הפנים .
1959 - 1957: אברהם זלוסצר (בן שמעון), ממובילי הקמת היישוב מטעם המוסדות המיישבים, ראש הוועד הנבחר הראשון, שימש לאורך שנים רבות סגן ומ"מ ראש המועצה.
1977 - 1959: צבי אלדרוטי, ראש המועצה הראשון
1978 - 1977: יעקב טולדנו
1998 - 1978: שאול עמור. משנת 1988 - ראש העיר
1998 - 2024: אלי ברדה
2024 - מכהן: יקי בן חיים
סמל העיר

הסמל כולל את המוטיבים הבאים:
ענף עץ זית - מסמל את עצי הזית הרבים הגדלים באזור.
גלגל שיניים - מסמל את התפתחות התעשייה בעיר וחשיבותה הכלכלית.
שדה חרוש - מסמל את החקלאות בעמק יזרעאל.
בית בצלע ההר - מסמל את אופי הבניה של העיר על צלע ההר.
הישגים בתחום ההתנדבות העירונית

בעיר מערך מתנדבים גדול, הזוכה להערכה ולפרסים, מהם:
מגן שר הרווחה
2017 אות קהילה מתנדבת
מאי 2022 אות 'עשות משפט ואהבת חסד'
מקס ואלשייד

| --- | --- |

ואלשייד ב-2016
 לידה:  13 ביוני 1993 (בן 31) נויוויד, גרמניה
 גובה:  199 ס״מ 
 משקל:  89 ק"ג 
 תחום:  כביש
 התמחות:  ספרינטר
 קבוצה נוכחית:  קבוצת ג'ייקו - אלולה
 קבוצות עבר:  ג'איינט אלפסין (2016–2019)   NTT Pro Cycling ‏ (2021-2020)   קופידיס (2023-2022)
 הישגי שיא:  ספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו (2018)
 www.maxwalscheid.com
 
מקסימליאן ריצ'רד "מקס" ואלשייד (בגרמנית: Max Walscheid; נולד ב-13 ביוני 1993) הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת ג'ייקו - אלולה.
ביוגרפיה

ואלשייד נולד ב-13 ביוני 1993 בנויוויד שבגרמניה.
ב-2014 ניצח ואלשייד את אליפות גרמניה עד גיל 23.
ביוגרפיה > ג'איינט אלפסין (2016–2019)

ואלשייד חתם בג'איינט אלפסין בשנת 2016, לאחר שרכב בקבוצת הקונטיננטל סטולינג משנת 2012 עד 2014 ובשנת 2015 בקבוצת הקונטיננטל קוטה–לוטו.
ב-2016, ואלשייד סיים שני באליפות גרמניה, כשהוא מפסיד לאנדרה גרייפל בספרינט רב משתתפים. בסוף העונה ניצח ואלשייד את קטגוריית הנקודות בטור של האיינן וחמישה קטעים נוספים. ב-23 בינואר, ואלשייד וחמישה רוכבים נוספים מהקבוצה, נפגעו מרכב במהלך אימון בספרד.
ב-2017, ניצח את הקטע החמישי בטור של דנמרק.
ב-2018, סיים ואלשייד שישי במרוץ שלדפרייס וניצח את הקטע השלישי בטור דה יורקשייר. הוא סיים שלישי באליפות גרמניה וערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לוואלטה אספנייה, אך לא בלט וההישג הבכיר שלו במרוץ היה מקום 11 בקטע ה-21. ואלשייד ניצח את מרוץ ספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו, כשהוא מקדים את ג'ון דגנקולב ואת נילס פוליט.
ב-2019, סיים ואלשייד שני במרוץ שלדפרייס. הוא סיים ביחד עם קבוצתו במקום השני במרוץ האמר סטאוונג'ר ובמקום הרביעי במרוץ האמר לימבורג. הוא סיים רביעי באליפות גרמניה בנגד השעון ונבחר שוב לוואלטה אספנייה, כשההישג הבכיר שלו במרוץ היה מקום 9 בקטע ה-14. הוא ניצח את מרוץ אומלופ ואן האוטלנד ליכטרוולדה, לאחר שניצח בספרינט מתוך חמישה רוכבים. ואלשייד סיים חמישי במרוץ ספארקסן מונסטרלנד ג'ירו, לאחר תום המרוץ היה מעורב בתקרית אלימה, כאשר פלוריאן סנשל (אנ') הצרפתי הכה אותו על הקסדה בעת שואלשייד התראיין, לטענת סנשל, ואלשייד גרם להתרסקות שהתרחשה במטרים האחרונים של המרוץ, בה נפל סנשל.
ביוגרפיה > NTT Pro Cycling (2020–2021)

ואלשייד חתם בקבוצת NTT Pro Cycling לאחר ארבע שנים בסאנווב.
הערות שוליים

↑  A lot of riders congratulated me for hitting him says Florian Sénéchal following apology to Max Walscheid, cyclingweekly.com
↑  Watch: Florian Senechal punches Max Walscheid during post-race interview, cyclingtoday.com
מקס לאונס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בנובמבר 1921 פורבורך, הולנד 
 פטירה:  2 בנובמבר 2019 (בגיל 97) אמסטרדם, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
מקס ניקו לאונס (בהולנדית: Max Nico Léons;‏ 24 בנובמבר 1921, רוטרדם - 2 בנובמבר 2019, אמסטרדם) היה לוחם התנגדות יהודי-הולנדי בתקופת השואה.
קורות חיים

לאונס נולד למשפחה יהודית ליברלית. לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה הנאצית ועם הקמת היודסה ראד, היודנרט בהולנד, הוא סירב לעבוד בה ב-1942. זמן קצר לאחר מכן קיבלה המשפחה הוראה להתייצב לגירוש לפולין. לאונס היה משוכנע שהגירוש הוא למוות, וב-12 ביולי 1942 המליץ להוריו להתחבא.
בתחילת 1943, לאחר נדודים, הגיע לאונס לכפר הפרוטסטנטי ניולנדה, שהשתייך לזרם הרפורמציה ההולנדית (Dutch Reformed Church) (אנ'). בשם הבדוי ניקו (שמו האמצעי) השתלב באוכלוסייה המקומית והצטרף לתנועת ההתנגדות לנאצים בהולנד. הוא עבד עם בנו של הכומר ארנולד דאווס (שפעל גם הוא במסתור). הוא חיפש כתובות באזור עבור מסתתרים חדשים, אירח שם מסתתרים ושמר קשרים כדי לאפשר המשך הסתרתם. לאונס ודאווס, האחד בזהות בדויה והשני במסתור, ניהלו חלק בארגון של יוהנס פוסט (Johannes Post) (אנ'), לוחם התנגדות הולנדי. הם הצילו את חייהם של מאות יהודים, בעיקר ילדים.
באביב 1944 ירד לאונס למחתרת. זמן קצר לאחר מכן נעצר יוהנס פוסט והוצא להורג. בסתיו נעצר דאווס ועונה בשבי.
לאחר המלחמה

לאחר השחרור, לאונס התאחד עם הוריו, אחיו ואחותו. כל המשפחה שרדה את המלחמה במסתור. לאחר מספר שנים הקים לאונס סוכנות ביטוח.
הוקרה

בשנת 1985 צוין הכפר ניולנדה לשבח על ידי יד ושם בזכות מעשי ההצלה של תושביו. דאווס זכה עוד קודם באות חסיד אומות העולם. ב-23 בנובמבר 2011, היה לאונס הראשון מחוץ לישראל שקיבל את אות המציל היהודי מטעם המרכז העולמי של בני ברית.
ב-4 במאי 2011, לאונס והמלכה ביאטריקס הניחו זר באנדרטה הלאומית בכיכר דאם (אנ') לרגל יום הזיכרון הלאומי.
מקס לאונס נפטר בשנת 2019 בגיל 97.
הערות שוליים

↑  הודעה על פטירתו של לאונס ותקציר קורות חייו (בהולנדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394194205171  GND: 1258832798  ISNI: 0000 0000 2296 6624  LCCN: n00043294  NTA: 195502787  VIAF: 38148594   WorldCat (עם VIAF): 38148594
מדינת חמד

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ח'אן יונס
 תאריך ייסוד:  2016
 מייסדים:  אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
 אוכלוסייה:  3,000 יחידות דיור
 קואורדינטות:  31°22′33″N 34°19′03″E﻿ / ﻿31.375833333333°N 34.3175°E﻿ / 31.375833333333; 34.3175
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) מדינת חמד(למפת מערב הנגב רגילה) מדינת חמד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מדינת חמד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מדינת חמד
 
מַד֫ינת חַמַד (בערבית: مدينة حمد السكنية; בתרגום לעברית: עיר המגורים חמד; מכונה גם "העיר חמד", "חמד", "השכונה הקטארית" ו"עיר העניים") היא פרויקט מגורים בצפון מערב העיר ח'אן יונס שבדרום רצועת עזה, קרוב לדיר אל-בלח שבמרכז הרצועה. הפרויקט, שכולל 3,000 יחידות דיור, נבנה במימון אמיר קטר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ונקרא על שמו. הקמתו נועדה עבור רכישת דירות למעוטי יכולת.