stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפטי האותנסיה
משפט הדמר (1945)

משפט הדמר האמריקאי, שכותרתו הרשמית הייתה ארצות הברית נגד אלפונס קליין ואחרים, נערך בין 8 ל-15 באוקטובר 1945. הנאשמים היו עובדים לשעבר במרכז ההרג בהדמר, שבהסה-נסאו.  מרכז האותנסיה בהדמר היה בית חולים לחולי נפש לפני תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה ב-1939. מספטמבר 1939 שימש גם כבית חולים לחולי נפש וגם כבית חולים לחיילים גרמנים ושבויי מלחמה. בסוף 1940 החליף את מרכז המתות החסד בגרפנק, שנסגר בדצמבר 1940.  בתשעת החודשים הבאים הומתו בגז בהדמר לפחות 10,000 גרמנים נכי נפש. הרג חולי הנפש הופסק זמנית באוגוסט 1941  ותאי הגזים פורקו. הריגת נכי נפש התחדשה באוגוסט 1942 והביאה ל-3,000 עד 3,500 מקרי מוות נוספים, אם כי נעשה שימוש במינוני יתר של נרקוזה במקום בגז. בזמן זה החל בהדמר הרג ילדים גרמנים נכי נפש וילדים יהודים למחצה (בגרמנית: Mischlingkinder).  המתקן החל להרוג גם אסירי מחנות ריכוז כחלק ממבצע 14f13.  בקיץ 1944  הפכה הדמר למרכז הרג למאות עובדים פולנים ורוסים מגויסים שחלו בשחפת.  המתקן נכבש על ידי חיילים אמריקאים ב-26 במרץ 1945.
בני חמש קבוצות שונות נרצחו בהדמר במהלך המלחמה, אך הצבא האמריקני לא הורשה לשפוט רבים מהנאשמים. לפני אמנה של משפטי נירנברג, שדנה בפשעים נגד האנושות, לא הורשו האמריקאים להעמיד לדין את אנשי הדמר בגין רצח אזרחים גרמנים.
עם זאת, פקידים מצאו פרצה, ובמקום זאת ביקשו להעמיד לדין מספר חשודים ברצח 476 עובדים פולנים ורוסים חולים, שנחשבו לאזרחי בעלות הברית.  שבעת הנאשמים במשפט היו אלפונס קליין, אדולף ולמן, היינריך רוף, קרל ויליג, אירמגרד הובר, פיליפ בלום ואדולף מרקל.  קליין, רוף ו-ויליג נידונו למוות ונתלו בזה אחר זה בכלא בברוכסל ב-14 במרץ 1946. ולמן נידון למאסר עולם עם עבודת פרך בשל זקנה (היה כמעט בן 70) ובריאות לקויה. שלושת הנאשמים האחרים נדונו לעבודת פרך של 25 עד 35 שנים.
| נאשם | תפקיד במרכז האותנסיה בהדמר  | גזר דין |
| --- | --- | --- |
| אלפונס קליין | מְנַהֵל | מוות בתלייה, הוצא להורג ב-14 במרץ 1946 |
| אדולף ולמן | רופא ראשי | מאסר עולם עם עבודת פרך, הופחת ל-12 שנים. שוחרר בארצות הברית בדצמבר 1952, אך נשאר בכלא עקב עונש מאסר עולם ממערב גרמניה. הוא שוחרר מהכלא ב-20 באוקטובר 1953 ומת ב-1 בנובמבר 1956. |
| היינריך רוף | אחות גבר ראשי | מוות בתלייה, הוצא להורג ב-14 במרץ 1946 |
| קרל ויליג | אחות ממחלקה | מוות בתלייה, הוצא להורג ב-14 במרץ 1946 |
| אירמגרד הובר | אחות ראשית | 25 שנות מאסר בעבודת פרך, הומתק ל-12 שנים, שוחרר ביולי 1953 ומת ב-1983. |
| פיליפ בלום | עובד בית קברות | 30 שנות מאסר עם עבודת פרך, צומצם ל-15 שנים, שוחרר על תנאי ב-11 בפברואר 1954, התנאי בוטל ב-9 ביולי 1957 |
| אדולף מרקל | רשם ומנהל חשבונות | 35 שנות מאסר עם עבודת פרך, צומצם לזמן ריצוי המאסר וושוחרר במרץ 1950 |
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947)

משפט הרופאים בנירנברג התקיים בין 9 בדצמבר 1946 ל-20 באוגוסט 1947 בהיכל הצדק בנירנברג בפני בית דין צבאי אמריקאי. מטרתו העיקרית הייתה להעמיד לדין רופאים נאצים על מעורבותם בניסויים רפואיים מייסרים שבוצעו במחנות ריכוז גרמנים במהלך המלחמה; להעמיד לדין את אלה שהשתתפו בתוכנית המתת חסד הייתה בעלת חשיבות משנית עבור האמריקאים.  לפיכך, רק ארבעה מתוך עשרים ושלושה הנאשמים הואשמו ברצח חולי נפש במסגרת תוכנית המתת החסד: קארל ברנדט, ויקטור בראק, ולדמר הובן וקורט בלומה. כולם פרט לבלום הורשעו והוצאו להורג.
במשפט הרופאים, כמו במשפט הדמר ב-1945, התביעה האמריקאית התעקשה שהמתת חסד היא עבירה על החוק הבינלאומי, ולא קמפיין ממוקד לטיהור החברה הגרמנית מ"חיים לא ראויים".  כך יכלה ארצות הברית להרשיע את ברנדט והאחרים בעון השתתפותם בתוכנית האותנסיה בלי לפגוע בריבונותה הלאומית.  ארצות הברית הצליחה לעשות זאת בטענה שמטרת האותנסיה הייתה לתעל משאבים למכונת המלחמה של גרמניה, וכך הפכה את האותנסיה לפשע מלחמה שסייע למסע המלחמה של גרמניה הנאצית.
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947) > רקע

משפט הרופאים התקיים לאחר משפטי נירנברג. בינואר 1946, טלפורד טיילור, היועץ המשפטי של ארצות הברית לפשעי מלחמה, החל לתכנן משפט לתעשיינים ואנשי כספים גרמנים באזור הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה, אך שקל מחדש כשהבין שהרוסים יתעקשו לקיים את המשפט בשנת 1946 באזור הכיבוש הרוסי, בראשותו של שופט סובייטי.  מאחר שמשפט בנסיבות כאלה לא יהיה פופולרי בארצות הברית, טיילור החליט באוגוסט 1946 לקיים משפט של אלה שעשו ניסויים פליליים על אסירי מחנות ריכוז.  החלטה זו התבססה על ראיות שנחשפו במהלך משפטו של הרמן גרינג, לפיהן רופאי לופטוואפה ביצעו ניסויים באסירים אלה, וכן על הודאתו של וולפרם סיברס בנירנברג שיש אוסף גולגולות יהודי המורכב מעצמות של אסירי מחנות ריכוז יהודים שנרצחו.  במאי 1946, כשטיילור עדיין שקל לקיים משפט נירנברג שני, הטיל משרדו על ג'יימס מק'האני (McHaney) לעמוד בראש קבוצת חקירה לאיסוף ראיות על מנהיגי שירותי הבריאות של האס אס והגרמנים. הקבוצה של מק'האני מצאה ראיות לפשעים רפואיים, בנוסף לראיות שאסף צוות התביעה של נירנברג.  הראיות, בשילוב עם העובדה שמנהיגים האחראים לפשעים רפואיים אלו היו במעצר אמריקאי ובריטי, הובילו את טיילור לחשוב לנסות להרשיע אנשים אלו.
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947) > משפטו של קרל ברנדט

ברנדט היה הנאשם בעל הדרגה הגבוהה ביותר שהוגש נגדו כתב אישום במשפט הרופאים. הוא היה יעד עבור התביעה האמריקאית בגלל יחסיו האישיים עם היטלר, תפקידו המוביל בתוכנית האותנסיה ותפקידו בניסויים רפואיים במחנה הריכוז דכאו.  בשנת 1938, הוא ופיליפ בוהלר הוזמנו על ידי היטלר לנהל את תוכנית האותנסיה לילדים; בשנת 1939, היטלר נתן לשניהם את המשימה לארגן ולהפעיל גם את תוכנית האותנסיה למבוגרים.  בוהלר, ראש משרד הקנצלר (בגרמנית: Kanzlei des Führers או KdF), לא הועמד לדין במשפט הרופאים כי התאבד במאי 1945.  ברנדט טען שהוא אידיאליסט הומניטרי שהשתתף בתוכנית האותנסיה כי רצה להקל על סבלם של חולים סופניים. הוא טען שאין לו קשר להריגת נכי נפש לאחר שתוכנית האותנסיה הסתיימה רשמית באוגוסט 1941.  התביעה האמריקאית לא הסכימה עם ברנדט שאותנסיה היא "אמצעי הומניטרי", והוא הודה שהמניע העיקרי מאחורי השלב השני או ה"פרוע" של האותנסיה היה כלכלי ולא הומניטרי; לפי ברנדט, היה היגיון כלכלי בהריגת "אוכלים חסרי תועלת" כדי לשמור על מזון ומשאבים רפואיים עבור הצבא הגרמני.
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947) > משפטו של ויקטור בראק

ויקטור בראק היה סגנו של בוהלר במשרד הקנצלר, ומילא תפקיד מרכזי בארגון תוכנית האותנסיה ב-1939 והפתרון הסופי ב-1941.  בניגוד למשפט הדמר ב-1945, במקרה של בראק התובעים האמריקאים התעניינו בקשרים בין תוכנית האותנסיה לבין ניסיונותיהם של הנאצים להשמיד קבוצות אחרות שנחשבו "לא ראויות לחיים".  בחקירת קדם-המשפט של בראק, החוקרים האמריקאים חלקו על טענתו לפיה תוכנית האותנסיה הסתיימה ב-1941, וטענו כי מדובר במבחן למסעות ההשמדה האחרים והגדולים יותר של הרייך השלישי.  בראק הכחיש בתוקף כי שני האירועים קשורים וטען כי היטלר לא חשב על הפתרון הסופי כאשר הורה להתחיל בתוכנית האותנסיה בשנת 1939.  המחלוקת העיקרית בין בראק לחוקריו הייתה על המניע מאחורי האותנסיה. בראק טען כי מדובר במקרים "חשוכי מרפא" שלהם סופקה "המתת חסד";  חוקריו טענו כי הדבר נעשה מסיבות כלכליות, לפנות משאבים לצבא גרמניה בזמן שהוא מנהל מלחמה, וכדי לבחון שיטות הרג ולהקשיח כוח אדם עבור רציחות המונים אחרות.
בראק ועורך דינו ניסו להשתמש בהגנה מכוח "התנגשות של חובות" (בגרמנית: Pflichtkollision), המכונה גם תאוריית ה"חבלה" בעוולות פליליות, כדי להוכיח את חפותו.  כיוון שלא יכול היה להכחיש שהשתתף בתוכנית האותנסיה, טען שביצע את הפשע של סיוע לרצוח גרמנים ויהודים נכים כדי למנוע מעשה חמור יותר. הוא טען כי מעורבותו באותנסיה ובפתרון הסופי הייתה כיסוי כדי שיוכל לחבל בפעולות אלה בסתר מבפנים.  מאמציו להפעיל הגנה זו לא הצליחו להתגבר על הראיות המפלילות נגדו, שהוכיחו כי הקצה אנשי אותנסיה מתוכנית T4 למבצע ריינהרד (השמדת יהודי פולין) וכי הוא התנדב לספק טנדרים הממיתים בגז כדי לרצוח יהודים שהיו חסרי יכולת לעבוד.
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947) > משפטו של קורט בלומה

קורט בלומה היה סגן המנתח הכללי של הרייך השלישי והיה אחראי על תוכנית הנשק הביולוגי של גרמניה.  הוא נעצר על ידי חיילים אמריקאים במינכן ב-17 במאי 1945.  שירות הלוחמה הכימית של ארצות הברית, הסוכנות האחראית על תוכנית הנשק הביולוגי של ארצות הברית, ראתה ערך רב בניכוס המומחיות של מדענים נאצים ושימוש בה למטרותיהם. כמומחה הנשק הביולוגי הבכיר של היטלר, בלומה נתפס כמדען הנאצי החשוב ביותר ששירות הלוחמה הכימית יכול לחקור.  הם רצו לכלול אותו במבצע מהדק נייר, פרויקט סודי שלאחר המלחמה הביא מאות מדענים נאצים לאמריקה כדי שיוכלו להמשיך במחקר הצבאי עבור ממשלת ארצות הברית.  עם זאת, היה צורך לנטוש תוכנית זו, או לפחות לדחות אותה, כאשר הסובייטים הכריזו במפתיע ב-12 באוגוסט 1946 שוולטר שרייבר, המנתח הכללי לשעבר של הרייך השלישי, עומד להעיד נגד הנאשמים במשפט בבית המשפט הבינלאומי.  כך עשה ב-26 באוגוסט 1946.  חלק ניכר מעדותו התמקד בבלומה ובמחקריו על המגפה, למרות שבלומה לא עמד לדין. שרייבר טען שבלומה עסק בניסויים רפואיים מייסרים בבני אדם במהלך המלחמה.
כתוצאה מעדותו של שרייבר, בלומה נעצר ונשלח לכלא בהיכל הצדק של נירנברג ב-28 באוגוסט 1946. השתתפותו במבצע מהדק נייר כבר לא נשקלה, כי עתיד היה להיות נאשם במשפט הרופאים  שהחל ב-9 בדצמבר 1946.  בלומה היה אחראי על תוכנית הנשק הביולוגי של גרמניה, אך זה לא היה פשע כשלעצמו. עם זאת, לתביעה היו מסמכים שבהם דן בלומה בתוכניותיו לערוך מחקר מגפה על בני אדם. להגנתו, טען בלומה שהתכוון לערוך ניסויים בבני אדם אך לא עשה זאת בפועל. התביעה לא הצליחה למצוא עדים שיעידו נגד בלומה, ובכך השתמש כדי לטעון לחפותו.
בנוסף, אשתו של בלומה, בטינה, חקרה ניסויים שביצע המשרד האמריקאי למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) במהלך המלחמה, כולל ניסויי מלריה על אסירים בטרה האוט (Terre Haute), אינדיאנה. הסניגור רוברט סרווציוס מצא מאמר ממגזין Life מיוני 1945 שתיאר ניסויים ב-800 שבויים באמריקה במהלך המלחמה. סרווציוס הקריא את כל המאמר באולם בית המשפט. הוא דן בניסויים של צבא ארצות הברית באסירים, וכך נחלש תיק התביעה, שכן גרם לתובעים להיראות צבועים; הם העמידו לדין רופאים גרמנים בגין מעורבות באותם סוגים של ניסויים בהם עסקו רופאים אמריקאים.  שופטי נירנברג אמרו בנוגע לזיכויו של בלומה: "ייתכן בהחלט שהנאשם בלומה התכונן לעשות ניסויים בבני אדם בהקשר לוחמה בקטריולוגית, אך התיעוד אינו חושף עובדה זו, או שהוא אי פעם ערך את הניסויים".
משפט הרופאים בנירנברג (1946–1947) > פסק דין

בית הדין הצבאי האמריקני שדן בתיק קיבל את התיאוריה של התביעה לפיה אותנסיה נבעה מחששות כלכליים, פוליטיים וגזעיים.  בית הדין הסכים עם התביעה בקביעה שהמדיניות הנאצית נועדה להיפטר מ"אוכלים חסרי תועלת" על מנת לשמר מזון ומשאבים רפואיים עבור הצבא הגרמני. הוא קבע כי תוכנית האותנסיה נועדה בתחילה רק לנכי נפש אך התרחבה בהדרגה ליהודים ולאסירי מחנות הריכוז, וכי הרחבה זו לקבוצות אחרות התרחשה בשלב השני, או ה"פראי", של האותנסיה.  בית הדין מצא את ברנדט, בראק והובן אשמים בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות והוטל עליהם עונש מוות בתלייה. ערעוריהם נדחו וכולם נתלו בזה אחר זה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג בבוואריה.
משפטי פרנקפורט (1946–1948)

בין 1946 ל-1948 התקיימו ארבעה משפטים בבית המשפט העליון של פרנקפורט נגד מעורבים בתוכנית האותנסיה הנאצית. בין 44 הנאשמים היו רופאים, אחיות סיעודיות ואחים סיעודיים ממוסדות הדמר, אייכברג וקלמנהוף שהיו מעורבים בהריגת חולים. נגזרו שישה עונשי מוות ו-19 עונשי מאסר. עונשי המוות לא בוצעו וכל המורשעים מלבד שניים קיבלו חנינה.
משפט דרזדן (1947)

משפט דרזדן התקיים באזור הכיבוש הסובייטי נגד עובדי המרכז להמתת חסד זוננשטיין בפירנה. פול ניטשה, מנהל המשרד הרפואי T4, היה אחד מ-15 הנאשמים.
פרקליט המדינה של דרזדן הציג את כתב האישום נגד הנאשמים ב-7 בינואר 1947. הם כללו את ד"ר פול ניטשה, ד"ר אלפרד שולץ, ד"ר גינתר לנגר, ד"ר רוברט הרצר, ד"ר אמיל אייכלר וד"ר ארנסט לאונהרדט; האחיות הרמן פלפה, ארהרדט גאבלר, פול רפקה, אלזה זקסה ומארי-לואיז פוסקלימן. המשפט היה אמור להתחיל בפברואר 1947 אך נדחק לקיץ 1947. משפט דרזדן נמשך בין 16 ל-25 ביוני 1947 והתקיים בפומבי. המשפט משך תשומת לב רבה בשל נוכחות כלי התקשורת והעיתון הסקסוני Sächsische Zeitung דיווח על ההליכים מדי יום.
ניטשה, לאונהרדט, פלפה וגבלר נידונו למוות ב-20 בדצמבר 1945. ראפקה קיבל מאסר עולם, הרצר 20 שנים, ד"ר לנגר וזקסה 15 שנים, וודל ואקרמן 8 שנים. פושמן ופרידריך נידונו כל אחד לשלוש שנות מאסר. ד"ר ולטר, ד"ר שולצה ומרתה פרידריך זוכו. לאונהרדט ופלפה התאבדו לפני שהוצאו להורג, לאונהרדט ב-8 ביולי 1947 ופלפה ב-15 באוקטובר 1947. ניטשה וגבלר הומתו בגיליוטינה בכלא בדרזדן ב-25 במרץ 1948.
משפט גראפנק (1949)

לאחר מספר שנים של הכנה, משפט גראפנק החל בקיץ 1949 בטירת הוהנטיבינגן (Hohentübingen). שמונה הואשמו בהשתתפות ברצח של למעלה מ-10,000 חולים במרכז המתות החסד בגרפנק. הנאשמים היו אוטו מאוטה, מקס אייריך (לשעבר רופא נוער), אלפונס שטגמן (לשעבר רופא בסנטוריום צוייאפלטן, Zwiefalten), מטה פאוסר (רופאה בכירה בצווייאפלטן), יקוב וגר (Wöger) הרמן הולצשו (Holzschuh, פקיד במשרד הרישום), היינריך אונברטו (אח לשעבר) ואחות סיעודית, מריה אפינגר.
משפט הרטהיים > נאשמים

בהרטהיים נשפטו 61 נאשמים, כולל המנהלים הרפואיים גיאורג רנו ורודולף לונאואר. הנאשמים, לפי תפקיד ומגדר:
|  | גבר | אישה | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
| רופאים | 3 | 0 | 3 |
| צוות סיעודי | 15 | 8 | 23 |
| צוות הנהלה | 9 | 7 | 16 |
| נהגים | 4 | 0 | 4 |
| בעלי תפקידים אחרים | 6 | 0 | 6 |
| לא ידוע | 6 | 3 | 9 |
| סיכום | 43 | 18 | 61 |
משפט הרטהיים > הליכים

התיק נגד 13 מהנאשמים בוטל והמשפט נדחה עבור 22 נאשמים כי לא היה ידוע מקום הימצאם. שבעה נאשמים מתו והאישומים נגדים בוטלו. שני נאשמים קיבלו עונשי מאסר. 13 נוספים נשפטו שוב.
משפט הרטהיים > גזר דין

גזר הדין ניתן ב-7 ביולי 1947. התביעה ביקשה גזר דין מוות באחד עשר מקרים, אך רק ארבעה נפסקו. גזרי הדין לאחיות היו קלים לרוב מדרישת התביעה. עונשי המוות בוצעו במרץ 1948 בדרזדן. הנשפטים לעונשי מאסר ארוכים שוחררו ב-1956 כחלק מחנינה.
משפט קלגנפורט

הפסיכיאטר האוסטרי והרופא הבכיר בתוכנית המתת חסד בקלגנפורט, פרנץ נידרמוסר, הובא למשפט בפני מחלקת קלגנפורט בבית המשפט העממי של גראץ. הוא נמצא אשם בכך שהורה להרוג לפחות 400 חולים. בנוסף הואשם בהתעללות כפויה בחולים, תוך התעלמות מכבוד האדם, שהובילה לרוב למותם של הקורבנות. נידרמוסר נידון למוות בתלייה ב-4 באפריל 1946 ורכושו הוחרם. גזר הדין בוצע ב-24 באוקטובר 1946 בבית המשפט הממלכתי בקלגנפורט. גם האחים הראשיים אדוארד ברנדשטטר, אנטוני פכנר ואוטילי שלנדר, שהיו שותפים, נידונו למוות בתלייה. ביום גזר הדין ברנדשטטר התאבד. עונשם של פכנר ושלנדר הומתק לתקופות מאסר ארוכות. ב-8 באפריל 1951 מת פכנר בכלא. שלנדר שוחרר כחלק מחנינה נוספת ב-1 באפריל 1955. האחיות פאולה טומאש, ג'ולי וולף, אילזה פרינטשלר ומריה חולווה וכן אחות ראשית, שהיו מעורבות בעינוי חולים, קיבלו עונשי מאסר ארוכים, חלקן בשילוב עונשים כספיים.
לקריאה נוספת

Bryant, Michael (2005). Confronting the "Good Death": Nazi Euthanasia on Trial, 1945-1953. University Press of Colorado. ISBN 0-87081-809-0.
Jacobsen, Annie (2014). Operation Paperclip: The Secret Intelligence Program that Brought Nazi Scientists to America. Hachette Book Group. ISBN 978-0316221030.
Joachim S. Hohmann: Der Euthanasie-Prozeß von Dresden 1947. Eine zeitgeschichtliche Documentation. לאנג, פרנקפורט א. מ', 1993.
הערות שוליים

↑  "Nazi War Crimes Trials: Hadamar Trial (October 8-15, 1945)". Jewish Virtual Library. נבדק ב-2022-07-31.
↑  Bryant 2005, p. 76-77.
1 2 3  Bryant 2005, p. 77.
1 2 3  Koessler, Maximilian (1953). "Euthanasia in the Hadamar Sanatorium and International Law". The Journal of Criminal Law, Criminology, and Police Science. The Williams & Wilkins Company. 43 (6): 735–755. doi:10.2307/1139744. JSTOR 1139744.
↑  Bryant 2005, p. 77-78.
↑  Bryant 2005, p. 80.
1 2  Bryant 2005, p. 78.
↑  "The Hadamar Trial". encyclopedia.ushmm.org (באנגלית). נבדק ב-2022-07-31.
1 2  Bryant 2005, p. 86.
↑  Heberer, Patricia; MatthÜus, J_rgen (2008-04-01). Atrocities on Trial: Historical Perspectives on the Politics of Prosecuting War Crimes (באנגלית). U of Nebraska Press. ISBN 978-0-8032-1084-4.
↑  Bryant 2005, p. 89.
↑  "Persons hanged after World War II under US jurisdiction". www.capitalpunishmentuk.org. נבדק ב-2022-06-14.
1 2 3  Bryant 2005, p. 93.
↑  Bryant 2005, p. 5.
1 2 3  Bryant 2005, p. 98.
↑  Bryant 2005, p. 91-92.
↑  Bryant 2005, p. 92.
↑  Bryant 2005, p. 92-93.
↑  Bryant 2005, p. 94.
↑  Bryant 2005, p. 36.
↑  Bryant 2005, p. 95, 97.
↑  Bryant 2005, p. 97.
↑  Bryant 2005, p. 97-98.
1 2 3 4 5  Bryant 2005, p. 99.
↑  Bryant 2005, p. 100.
1 2  Bryant 2005, p. 101.
↑  Bryant 2005, p. 103.
↑  Jacobsen 2014, p. 7.
↑  Jacobsen 2014, p. 75.
↑  Jacobsen 2014, p. 145.
↑  Jacobsen 2014, p. xi.
↑  Jacobsen 2014, p. 232-233.
↑  Jacobsen 2014, p. 234.
↑  Jacobsen 2014, p. 237-239.
↑  Jacobsen 2014, p. 239-240.
↑  Jacobsen 2014, p. 241.
↑  Jacobsen 2014, p. 273.
1 2  Jacobsen 2014, p. 274.
1 2 3  Bryant 2005, p. 104.
1 2  Hohmann, Joachim (1995). "Die nationalsozialistische "Euthanasie" in sächsischen Anstalten und hire strafrechtliche Ahndung in der SBZ". Historical Social Research. Leibniz-Institute for the Social Sciences. 20 (4): 31–60.
↑  Böhm, B. (2012). "Paul Nitsche – Reformpsychiater und Hauptakteur der NS-"Euthanasie"". Der Nervenarzt. Springer-Verlag. 83 (3): 293–302. doi:10.1007/s00115-011-3389-1. PMID 22399059.
↑  NS-Euthanasie vor Gericht - Chronologie des Prozesses vom 16. Juni bis 7. Juli 1947 at www.stsg.de. Retrieved 27 Sep 2014
↑  NS-Euthanasie vor Gericht - Der Prozess in der Öffentlichkeit at www.stsg.de. Retrieved 27 Sep 2014
↑  Hohmann, Joachim (1995). "Die nationalsozialistische "Euthanasie" in sächsischen Anstalten und hire strafrechtliche Ahndung in der SBZ". Historical Social Research. Leibniz-Institute for the Social Sciences. 20 (4): 31–60.
↑  "Euthanasia Doctors - Page 3 - Axis History Forum". forum.axishistory.com. נבדק ב-2022-06-14.
↑  Baden-Württemberg State Archives at www.landesarchiv-bw.de. Retrieved 27 Sep 2014
↑  JUSTIZ UND ERINNERUNG No. 8/Oct 2003 at www.nachkriegsjustiz.at. Retrieved 27 Sep 2014
↑  NS-Euthanasie vor Gericht - Das Urteil und seine Vollstreckung at www.stsg.de. Retrieved 27 Sep 2014
אדולף ולמן (משמאל), רופא ראשי, וקרל ויליג (מימין), הדמר 1945
קרל ברנדט בגזר הדין במשפט הרופאים בנירנברג
ויקטור בראק מעיד במשפט הרופאים בנירנברג ב-1947
בלומה כנאשם במשפט הרופאים, נירנברג
משפט גראפנק התקיים בטירת הוהנטיבינגן
סטרדין

| --- | --- |
סמל סטרדיןסמל סטרדין

ארמון בסטרדין
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 מחוז:  סוקולוב
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  592 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°34′N 22°17′E﻿ / ﻿52.567°N 22.283°E﻿ / 52.567; 22.283
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסטרדין(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיסטרדין(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהסטרדין(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהסטרדין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
סטרדין (בפולנית: Sterdyń) הוא כפר במחוז סוקולוב שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1425, ועד סוף המאה ה-19 היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי סטרדין

יהודים ישבו ביישוב מראשית המאה ה-19, ומהמחצית השנייה של מאה זו התקיימה בו קהילה עצמאית. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-700 יהודים, כ-90% מתושביו. בין רבני העיירה הרב אליעזר אייבשיץ (תרס"ח - תרפ"ה) ומתרצ"ב הרב בנימין פלטיאל מורגנשטרן, בנו של האדמו"ר מסוקולוב וחתנו של רבי יוסף קאליש מאמשינוב.
ב-22 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיו לעבודות כפייה, והביאו לשטחו יהודים שגורשו מיישובי הסביבה. בסוף 1940 רוכזו כ-900 יהודי היישוב בגטו קטן שהוקם בו.
בסוף ספטמבר 1942 שולחו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אנדרטה לזכר יהודי סטרדין שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
סטרהיניה בונצ'יץ'

סטרהיניה בונצ'יץ' (בסרבית קירילית: Страхиња Бунчић; נולד ב-5 בינואר 1996) הוא ג'ודוקא סרבי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
קריירה

בונצ'יץ' נולד בבאניה לוקה, רפובליקה סרפסקה, בוסניה והרצגובינה, כשבשנת 2003 החל את הקריירה שלו בענף הג'ודו לאחר שאביו לקח אותו לאימון ג'ודו והוא אהב את הענף.
בשנת 2017, בונצ'יץ' זכה במדליית הארד באליפות אירופה בג'ודו לנוער, שהתקיימה בפודגוריצה, מונטנגרו. באוקטובר 2022, בונצ'יץ' זכה במדליית הכסף בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שהפסיד בגמר לאליוס מאנצי האיטלקי.
באולימפיאדת פריז (2024) הוא סיים במקום החמישי לאחר שכשל בניסיונו לזכות במדליית הארד דרך בית הניחומים לאחר שהפסיד בקרב על מדליה זו לגוזמן קירגיזבייב הקזחי.
הערות שוליים

↑  סטרהיניה בונצ'יץ' זכה במדליית הארד (בסרבית)
סיקורסקי CH-37 מוהאבי

סיקורסקי H-37 במוזיאון התעופה באוורגרין (Evergreen), אורגון
הסיקורסקי CH-37 מוהאבי (Mojave, על שם האומה הילידית בעלת אותו שם) היה מסוק תובלה כבד מתוצרת חברת סיקורסקי, בארצות הברית. המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20. סימול החברה לדגם היה S-56.
תכנון ופיתוח

דגם S-56 יוצר כמענה לדרישת חיל הנחתים של ארצות הברית למסוק סער שיוכל לשאת 26 לוחמים, על ציודם. המסוקים הוזמנו ב-1951 וסומלו HR2S, על פי שיטת הסימול שהייתה נהוגה אז בצי ארצות הברית ובחיל הנחתים. אב הטיפוס, XHR2S, המריא לראשונה ב-1953 והמסוקים הסדרתיים הראשונים, מגרסה HR2S-1, סופקו לטייסת 1 (HMX-1) של חיל הנחתים ביולי 1956. בסך הכל יוצרו 60 מסוקים מגרסה זו.
צבא ארצות הברית ביצע הערכה של אב הטיפוס ב-1954 והזמין 94 מסוקים תחת הסימול CH-37A. המסוק הראשון מגרסה זו סופק מקיץ 1956. עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 סופקו כל המטוסים שהוזמנו על ידי הצבא וחיל הנחתים. בתחילת שנות ה-60 שודרגו מסוקי הצבא לגרסה CH-37B, ונוספה להם מערכת לייצוב אוטומטי ויכולת להעמיס ולפרוק מטען בעת ריחוף. ב-1962 אוחדו שיטות הסימול בין זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וסימולם של מסוקי חיל הנחתים שונה ל-CH-37C.
בעת כניסתם לשירות היה ה-CH-37 המסוק הגדול ביותר במערב, והמסוק הדו-מנועי הראשון מתוצרת חברת סיקורסקי. מנועי המסוק היו מנועי בוכנה מתוצרת פראט אנד ויטני מדגם R-2800 דאבל וואספ, שהותקנו בפודים חיצוניים. פוד המנוע הכיל גם את כני הנסע המתכנסים. התקנת המנועים בפודים חיצוניים איפשרה את פינוי גוף המסוק כולו למטען, אותו ניתן היה להעמיס דרך דלתות נפתחות בחרטום המסוק. המסוקים בדגמים הראשונים היו יכולים לשאת שלושה כלי רכב קלים (כמו ג'יפים) או 26 לוחמים. להבי הרוטור הראשי ומנור הזנב היו ניתנים לקיפול, לצורך חיסכון במקום על סיפון כלי שיט.
ה-CH-37 היה אחד ממסוקי התובלה האחרונים שהיו מונעים במנועי בוכנה. מנועים אלה גדולים, כבדים וחלשים יותר ממנועי הטורבו-ציר שהותקנו במסוקים חדישים יותר בשנים הבאות. בשל כך היה משך שירותו של המסוק קצר יחסית, ועד סוף שנות ה-60 של המאה העשרים הוצאו כולם משירות והוחלפו על ידי מסוקי סיקורסקי CH-54 טארהה בצבא ארצות הברית ומסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון בחיל הנחתים.
ארבעה מסוקים מגרסה CH-37B נפרשו לווייטנאם ב-1963, במהלך המלחמה. משימתם הייתה חילוץ מטוסים שהופלו או התרסקו, והצליחו מאוד בתפקיד זה: בסך הכל הנצילו המסוקים ציוד בשווי 7.5 מיליון דולר, חלקו מאחורי קווי האויב. המסוקים הופעלו גם במשימות חילוץ כמוסות של סרטי צילום שהוצנחו מלווייני ריגול.
גרסאות

XHR2S-1
HR2S-1
HR2S-1W
YH-37
H-37A מוהאבי
H-37B מוהאבי
CH-37A
CH-37B
CH-37C
S-56
מפעילות

ארצות הברית ארצות הברית
מאפיינים > מאפיינים כלליים

צוות: 3
נוסעים: 26 לוחמים על ציודם או 24 אלונקות
אורך: 19.59 מטרים
גובה: 6.71 מטרים
קוטר רוטור: 21.95 מטרים
שטח דיסקת הרוטור: 379 מטר רבוע
משקל ריק: 9,469 ק"ג
משקל המראה מקסימלי: 14,090 ק"ג
הנעה: 2 × מנוע בוכנה פראט אנד ויטני R-2800-54 דאבל וואספ, 2,100 כוח סוס כל אחד
מאפיינים > ביצועים

מהירות מרבית: 113 קשר (209 קמ"ש)
מהירות שיוט: 100 קשר (185 קמ"ש)
טווח: 233 ק"מ עם מטען מקסימלי
תקרת שירות: 2,650 מטר
קצב טיפוס: 4.6 מטר/שנייה
סטרואידים אנאבוליים

סטרואידים אנדרוגניים אנאבוליים הם הורמונים סטרואידיים סינתטיים וטבעיים אשר מעודדים גידול וחלוקת תאים, וכתוצאה מכך גידול של מספר סוגי רקמות ובעיקר שרירים ועצמות. טסטוסטרון הוא אחד מהסטרואידים האנאבוליים הטבעיים החזקים ביותר.
הורמונים אלו נתגלו בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ושימשו מאז למגוון שימושים רפואיים בבעיות תיאבון, התבגרות מינית ואף טיפול בסרטן ואיידס. סטרואידים אנאבוליים מאיצים סינתזת חלבונים בגוף, מעלים את מסת השריר, הכוח הפיזי והתיאבון.
תופעות לוואי שליליות הן עלייה ברמת ה-LDL וירידה ברמת ה-HDL עד כדי הצטברות משקעי "פלאק" עבים בדופן כלי דם שעלולים להגדיל מאוד את הסיכון להתקף לב (משתמשי סטרואידים רבים נפטרו עקב התקף לב בגיל צעיר יחסית, למרות עיסוקם האינטנסיבי בספורט), חטטת, עלייה בלחץ הדם, נזק רעלתי לכבד, תופעות פסיכולוגיות שונות (כגון תוקפנות, קיצונית לעיתים), גידולים סרטניים בכבד ובכליות ושינויים במבנה החדר השמאלי בלב. בזכרים עלולה להופיע עקרות קבועה או זמנית וניוון של האשכים. בנקבות עלול להופיע שיעור יתר, הצטמקות השדיים ופגיעה במחזור הווסת.
שימוש בספורט

שימוש מסוג אחר נעשה בסטרואידים אנאבוליים - כסמים בספורט - על ידי ספורטאים ומפתחי גוף, מתוך דחף תחרותי, למרות איסור חמור על כך מצד ארגוני הספורט. לפרסום רב זוכים מקרים שבהם נתפסים ספורטאים במהלך המשחקים האולימפיים בשימוש בחומרים אסורים. בין המקרים המפורסמים ביותר הוא זה של בן ג'ונסון, שאיבד את שיאו העולמי בריצת 100 מטר במהלך אולימפיאדת סיאול. מקרה מפורסם נוסף הוא של לאנס ארמסטרונג, שלתקופה נחשב גדול רוכבי האופניים בהיסטוריה לאחר שזכה בשבעה תוארי טור דה פראנס רצופים. לאחר חשיפת הפרשה ארמסטרונג הודה בשימוש בסטרואידים וכל תאריו נשללו ממנו.