המצב האנושי
תוכן הספר > פרק 6: חיי המעש והעידן המודרני

שלושה אירועים גדולים מסמנים את סף העידן המודרני וקובעים את אופיו: גילוי אמריקה ובעיקבותיו חקירת כדור הארץ כולו; הרפורמציה, שעם החרמת נכסי הכנסייה והמנזרים פתחה בתהליך הכפול של נישול יחידים וצבירת עושר חברתי; והמצאת הטלסקופ והופעתו של מדע מודרני, המתייחס אל הטבע הארצי מנקודת המבט של היקום.
המקור באנגלית
Three great events stand at the threshold of the modern age and determine its character: the discovery of America and the ensuing exploration of the whole earth; the Reformation, which by expropriating ecclesiastical and monastic possessions started the twofold process of individual expropriation and the accumulation of social wealth; the invention of the telescope and the development of a new science that considers the nature of the earth from the viewpoint of the universe.
ארדנט טוענת כי לא ניתן היה לצפות את שלושת האירועים הגדולים המסמנים את סף העידן המודרני (גילוי אמריקה, הרפורמציה, הטלסקופ). האירועים קרו בפתאומיות והיו להם השלכות שמבשריהם מעולם לא התכוונו להן. אחת ההשפעות של כל אחד מהאירועים הללו היא הגברת הניכור שלנו מהעולם, שלדעת ארנדט הוא מאפיין משמעותי בהרבה לעידן שלנו מאשר הניכור מהעצמי (בדומה לניתוח שורשי הקפיטליזם בפרוטסטנטיות אצל מקס ובר, ולעומת ניתוחו של הסובייקטיבי של קרל מרקס הבוגר). טכנולוגיית חקר ותחבורה צמצמו את המרחקים של העולם, והופכים אותנו לתושבי כדור הארץ, יותר מאשר של המקום המסוים שלנו בתוכו. תהליך ההפקעה שהחלה הרפורמציה הפקיע אנשים מאדמתם ואת מקומם בעולם. גילויו של גלילאו את ההמשכיות שבין תנועת הארץ ליקום, מרחיק אנשים מעולמם, בכך שהוא מראה שההשקפה על העולם כמרכז הארץ היא מנותקת מהמציאות, ושהשמש אינה זורחת ושוקעת כפי שנדמה. מה שמייחד את גלילאו מתאורטיקנים הליוצנטריים אחרים הוא שהוא הוכיח שתיאוריות הליוצנטריות לא היו רק מכשירים שימושיים יותר לחיזוי נתונים, אלא גם תיאורים נאותים של המציאות. באופן אירוני, התוצאה של המהפכה המדעית היא שהתיאוריות הנוכחיות הפכו כל כך מוזרות ושאולי אף אחד לא יכול לתפוס את העולם שהן מתארות. הם התבררו כיעילים בעיקר ככלי שימוש אינסטרומנטליים, לאחר שניפצו את ההבנה הקודמת שלנו על העולם. בינתיים, המדע מרחיק אותנו עוד יותר מהעולם על ידי שחרור תהליכים על פני כדור הארץ, שבעבר התרחשו רק רחוק מאוד מאיתנו ביקום (כמו ביקוע גרעיני). בהתייחסותה לאפוריזם של קפקא, מצאנו נקודה ארכימדית להניע את העולם, אבל רק על ידי איבוד מקומנו בו.
התוצאה של ניכור עולמי זה עבור הפילוסופיה הייתה התמקדות אינטנסיבית בעצמי, הספֵרה האחת שנותרה כמסד אפשרי של ודאות וידע. דקארט ומודרניים אחרים סברו כי אף שלא ניתן להכיר את העולם החיצון בוודאות כפי שהוא מתואר על ידי המדע, ניתן להכיר את העצמי. חשיבותה של הקביעה הקרטזיאנית הידועה "אני חושב, משמע אני קיים" (Cogito ergo sum), אף שבוטאה כבר אצל אוגוסטינוס (si fallor, sum), מהווה חידוש מקורי וסימן היכר של המודרניות בשל ההתייחסות לספק כנקודת המוצא, "יש להטיל ספק בכל" (de omnibus dubitandum est). המשמעות הרדיקלית של הספק הקרטזיאני היא שגם האמת וגם המציאות אינן דברים נתונים, ורק סילוק התופעות יכול להציע תקוה לידע אמיתי. התפיסה של השכל הישר כמובן שבו חמשת החושים האחרים הותאמו לעולם משותף נכנעה לתפיסה של השכל הישר כיכולת פנימית ללא כל קשר לעולם, וההנחה שלכל בני האדם היו יכולות כאלו במשותף הפכה לתנאי הכרחי כדי להפעיל תיאוריות. אולם, ללא הנחה של עולם משותף, ההנחה של פקולטות משותפות איבדה מסמכותה.
לתגליותיו של גלילאו יש גם השלכות על הבחנה בין חיי המעש לבין חיי העיון. העובדה שהוא גילה את התגליות באמצעות טלסקופ, עם תוצר של מלאכה אנושית, מעידה על שינוי חשוב במדע. ידע נרכש לא רק על ידי חשיבה, אלא על ידי עשייה. ההומו פאבר וחיי העבודה רוממו אפוא על פני חיי ההתבוננות. ואכן, המודל של חקירה מדעית, הניסוי, הוא כזה שבו המדען משחרר תהליך שבאמצעותו המדען מפיק תוצאות. דרך זו לעשות מדע מובנת באופן טבעי במונחים של תהליכי מלאכה. לפיכך, הפילוסוף נדחק לעמדה חסרת חשיבות יחסית, כשזה שיכול רק לתהות על מה שהראו המדענים. אבל בסופו של דבר, ההומו פאבר ויתר על הבכורה לחיה העובדת. חיי העבודה הפכו לדאגה המרכזית, משום שכל ההתפתחויות הללו התרחשו בחברה נוצרית שהעריכה את החיים הרבה יותר ממה שהעריכו אחרים. לאחר החילון, העיסוק בהישרדות בחיים כערך המרכזי שולט בפעילויות שלנו. זה הפך אותנו לחברה עמלנית, חברה של פועלים. בהתייחס למושגי חיי המעש, האנשים בעלי הכוח הרב ביותר "לפעול" בחופשיות כעת הם אולי המדענים, אך למרבה הצער, הם פועלים אל תוך הטבע ולא בתוך הרשת של יחסים אנושיים, ולפיכך פעולתם אינה יכולה להיות מקור למשמעותיות המאירה את הקיום האנושי. ארנדט גורסת כי "פעולה" עדיין אפשרית בחברות חופשיות, אבל שברירית.