stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדה יגורי
משנה חינוכית ופעילות חינוכית > הקמת בית הילדים ביגור

ב-1928 החלה את עבודתה הראשונה בארץ בתחום החינוך, עם הקמתו של בית הילדים הראשון ביגור. בית הילדים הוקם בצריף צנוע ובו כעשרה ילדים וילדות. עדה עבדה בו יחד עם מטפלת נוספת שנבחרה גם היא על ידי האספה הכללית של הקיבוץ ומטפלת מנוסה יותר שהגיעה לעזור מקיבוץ עין חרוד. הצלחת בית הילדים הייתה חיונית להצלחתו של הקיבוץ. האחריות שהוטלה על המטפלות הייתה כבדה וכללה את כל מה שכרוך בגידול הילדים ובאחזקה השוטפת של הבית: כביסות, ניקיונות, בישול ושמירות לילה.
היא ראתה חשיבות רבה בפעילות החינוכית בבית הילדים ובעיצוב עולמו הפנימי של הילד: "הסביבה יוצרת במידה ידועה את אופיו, וסביבה יפה תועיל הרבה לחנך ילד בעל נפש יפה, בעל רגש אסתטי עמוק. הפינות החבויות אולי יעוררו את הרצון ואת הצורך להתבודדות, להתייחדות של הילד עם עצמו, דבר שאיננו כה רגיל בגילים אלו אצל ילדינו. הם לרוב מבלים בצוותא, ללא רצון להתרחק פעם ולהיות עם עצמם. אולי בזה נחזיר לילדינו את האפשרות, באין עין רואה ואוזן שומעת, לחלום את חלומותיהם, להקשיב לצלילים דקים, לחיות את חייהם-הם מלאים ועשירים. ואז אולי נציל את עצמנו, ובייחוד את ילדינו, מחיים רעשניים שטחיים, חיים ללא יכולת של התעמקות והתבוננות של נפש רגישה ומתפעלת". עוד הוסיפה וכתבה:
קיימת סכנה של אהבה מופרזת, של פינוק, והתוצאות מזה יכולות להיות קשות: חולשת רצון, צורך בתמיכה תמידית, פחדנות, אהבת רחמים. הילד המפונק הופך לא פעם להיות עריץ. הוא נוטה לריב, מתייחס רע לחבריו, נזהר מפינוק ומרחמים. ניגש לילדים אלה בגישה טבעית ופשוטה, כמו לילדינו-אנו, ואז ניטיב גם להם.
התנאים בבית הילדים היו קשים. למחסור במזון, מים נקיים וחימום, התווספו סכנות בריאות. את הצריף פקדו מחלות רבות, כמו קדחת, ולעיתים אף מות תינוקות. הרופאים שנשלחו לעזור היו עולים חדשים, שבמקרים רבים היו חסרי ניסיון ולא הבינו את התנהלות בית הילדים או את רעיון החינוך המשותף. למרות הקשיים, עדה אהבה את העבודה, שאיפשרה לה קשר ישיר ובלתי אמצעי עם תינוקות הקיבוץ. שנים מאתגרות אלה ביססו את מעמדה וסמכותה כמטפלת ואשת חינוך בקיבוץ. בשנים אלה התעצבו דרכי החינוך המשותף, ומה שהחל ככורח הנסיבות התפתח לגישה חינוכית מגובשת, בעלת משנה סדורה וברורה.
ב-1936 יצאה לסמינר הרעיוני הראשון שהתקיים בעין חרוד. עם חזרתה מונתה לחברה בוועדת החינוך של הקיבוץ ועסקה בתכנון קורסים והשתלמויות עבור מחנכים ומטפלות ובניהול שוטף של ענייני החינוך. עדה דאגה להמשיך ולטפח את החזון הקיבוצי ולהכניסו לתכניים הלימוד שונים. בנוסף, השתתפה בוועדה להכשרת בני הקיבוץ, שבמסגרתה נשלחו נערים ונערות מתאימים להשתלמויות מקצועיות בטכניון ובסמינרים. במקביל שימשה גם כרכזת תחום החינוך לנוער של התנועה הקיבוצית.
ראו גם

חינוך משותף
לינה משותפת
מגדר בקיבוץ
קיבוץ יגור
לקריאה נוספת

שלמה דרך ורנה קלינוב (עורכים), דרכים בחינוך המשותף, צרור לעדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
יובל דרור, תולדות החינוך הקיבוצי: ממעשה להלכה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2002.
יובל דרור, "ייצוגן החסר של הנשים בתולדות החינוך הקיבוצי", סילביה פוגל-ביז'אווי (עורכת), באות משתיקה: נשים קיבוץ ושינוי חברתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד (סדרת מגדרים), תל אביב, 2009, עמ' 78–97.
גבי אסם ורחל הדר-לזרוביץ, מעגלים של הדרה: סיפורן של אימהות החינוך הקיבוצי, הוצאת יד טבנקין, 2011.
אברהם רז, משא חיי, רעננה: הוצאת דוקוסטורי בע"מ, 2011, עמ' 50–51.
הערות שוליים

↑  שלמה דרך ורנה קלינוב (עורכים), דרכים בחינוך המשותף: צרור לעדה, הקיבוץ המאוחד, תש"ל, עמ' 291.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 9.
1 2  עדה יגורי, פני יגור.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 16.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 293.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 17.
1 2  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 291.
↑  תמי יגורי, נכדתה של עדה יגורי, בשיחה עם נועם קורן במסגרת קורס בחוג להיסטוריה, מכללת סמינר הקיבוצים, 2016.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 18.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 311.
1 2  דוד תדהר (עורך), "נח יגורי (פרובר)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3375
↑  קובי מנדל, 65 שנים לשבת השחורה: "הם באו עם טנקים ושוקולד", וואלה! 2.7.2011.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 312.
↑  אסף יגורי, לחיות איתם, כולם שלי, הוצאת עידנים ירושלים, מהדורת ידיעות אחרונות, עמ' 36.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 18. עדה יגורי, "הומה הלב ומתפעם", פני יגור.
↑  גבי אסם ורחל הדר-לזרוביץ, מעגלים של הדרה: סיפורן של אימהות החינוך הקיבוצי, הוצאת יד טבנקין, 2011, עמ' 41.
↑  מתוך המחברת של עדה יגורי, פני יגור.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 41.
↑  אסף יגורי, לחיות איתם, כולם שלי, עמ' 47.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 84.
↑  סיפור על החטיבה, עדה יגורי, פני יגור.
↑  עמירה הגני, בגוף ראשון רבים: אריה בן-גוריון חייו ופועלו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2010, עמ' 48-49.
↑  דרכים בחינוך המשותף, עמ' 305.
↑  עדה יגורי, דבר, 13.1.1966.
↑  מרדכי סגל על עדה יגורי, דבר הפועלת, מאי 1966, פני יגור.
עדה יגורי עם עזריה אלון, יגאל אלון ויצחק טבנקין
מכתב למטפלת עדה יגורי, 1935
עדה יגורי ותינוק מהקיבוץ
עדה יגורי (במרכז) במזכירות חטיבת בני הקיבוצים
עדה יגורי, שנות ה-50. ראשון משמאל: יאיר פלד
אצטדיון בוטארקה

| --- | --- |

 כינוי:  הבוטארקה
 מיקום:  לגנס, הקהילה האוטונומית של מדריד, ספרד
 קואורדינטות:  40°20′25″N 3°45′39″W﻿ / ﻿40.3404°N 3.7607°W﻿ / 40.3404; -3.7607
 תקופת הפעילות:  1998–הווה (כ־27 שנים)
 בעלים:  קבוצת הכדורגל לגנס
 מפעיל:  קבוצת הכדורגל לגנס
 קבוצות:  קבוצת הכדורגל לגנס
 מושבים:  12,454
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קהילת מדריד מוגדלת) מדריד מוסטולס פואנלברדה ארנחואס קולמנאר וייחו קסטיליה-לה מנצ'ה קסטיליה ולאוןאצטדיון בוטארקה(למפת קהילת מדריד רגילה) מדריד מוסטולס פואנלברדה ארנחואס קולמנאר וייחו קסטיליה-לה מנצ'ה קסטיליה ולאוןאצטדיון בוטארקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הבוּטַארְקֶה (בספרדית: Estadio Municipal de Butarque) הוא אצטדיון רב שימושי הממוקם בלגנס, שבספרד. הוא משמש כאצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל לגנס מהליגה הספרדית מאז סיום בנייתו ב-1998.
היסטוריה

האצטדיון חולק את שמו (Butarque) עם זה של זרם המים הראשי העובר דרך לגנס הקרוי באותו השם, ועם זה של פארק ציבורי בסביבת האצטדיון. האצטדיון נבנה בין 1997 ל-1998 במטרה להחליף את המגרש הישן בעיר, אצטדיון לואיס רודריגז דה מיגל. בוטארקה נחנך ב-14 בפברואר 1998, עם משחק בין לגנס לזרז.
עם קיבולת מקורית של 8,138, הבוטארקה הורחב ל-10,958 מושבים שחולקו לארבעה יציעים לאחר העלייה של לגנס ללה ליגה ב-2016.
ב-29 באפריל 2016, ראש עיריית לגנס הציע להרחיב את הבוטארקה ל-12,000 מושבים וגם להוסיף גישה לשיפורים לאצטדיון.
לאצטדיון קיבולת של 12,454 צופים בעקבות ההרחבה האחרונה.
בוטארקה, מלבד משחקי כדורגל, אירחה קונצרטים מוזיקליים ופסטיבלים כמו פסטימאד.
גלריה

פנים האצטדיון
פנים האצטדיון
פנים האצטדיון
הערות שוליים

1 2  Estadio Municipal Butarque - Leganes - The Stadium Guide (באנגלית)
דוקלנדס

ערך זה עוסק באזור בלונדון. אם התכוונתם לאצטדיון במלבורן אוסטרליה בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע
 עיר:  לונדון רבתי 
 קואורדינטות:  51°30′18″N 0°01′05″W﻿ / ﻿51.505°N 0.018055555555556°W﻿ / 51.505; -0.018055555555556
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסדוקלנדס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסדוקלנדס(למפת טאוור האמלטס רגילה) דוקלנדס(למפת טאוור האמלטס מוגדלת) דוקלנדס
 
‏O2 ארנה והקנרי וורף
דוֹקלנדס (באנגלית: Docklands, "אזור המעגנות") הוא כינוי "רשמי למחצה" לאזור הנמצא במזרח לונדון. הוא מקיף ארבעה רבעים בלונדון: (סאת'ק, טאוור המלטס, ניוהאם וגריניץ'). המעגנות היו חלק מנמל לונדון, בעבר הנמל הגדול בעולם. במרוצת הזמן הם הוצאו משימוש, מולאו בעפר והפכו לאזור מגורים ומסחר. בשם "דוקלנדס" נעשה שימוש רשמי לראשונה על ידי הממשלה בתוכניות הפיתוח מחדש בשנת 1971 ומאז אומץ כשם לאזור.
הרכבת הקלה דוקלנדס משרתת את האזור וממוקם בו נמל התעופה לונדון סיטי.
היסטוריה > העת העתיקה

בתקופת הרומאים ובימי הביניים ספינות נהגו לעגון בנהר התמזה באזור שנקרא הבריכה של לונדון, כיום מול הסיטי של לונדון. אך האזור היה חשוף לרוחות, לא היה מוגן מפני שודדים, ובנוסף הרציפים היו קטנים מלהכיל הרבה ספינות, וכך בשנת 1696 הוקמה מעגנה חדשה באזור רות'רהית' (אנ'), מעגנה שהייתה מוגנת מרוחות ומשודדים והיה בה מקום לכ-120 ספינות גדולות. לימים הפכה המעגנה לגרעין של המעגנות המסחריות של סארי (אנ').
היסטוריה > המאה ה-19 > התקופה הג'ורג'יאנית (Georgian era)

בין השנים 1802 ל 1829 הוקמו המעגנות הנקראות "ג'ורג'יאניות" (Georgian docks) שהוקמו בתקופה הג'ורג'יאנית (אנ'), שנות שלטונם של המלכים ג'ורג' ה-1 עד ג'ורג' ה-4 מבית הנובר. בשנת 1802 הוקמו מעגנות הודו המערבית (אנ'), אחריהן הוקמו מעגנות לונדון בשנת 1805, ובאותה שנה נחנכו גם "מעגנות הודו המזרחית" (אנ'). בשנת 1807 נחנכה מעגנות סארי, בשנת 1820 נחנכה מעגנת תעלת ריג'נטס, בשנת 1828 מעגנות סנט קתרין (אנ'), ובשנת 1829 נחנך מעגן דרום מערב הודו (West India South).
היסטוריה > המאה ה-19 > התקופה הוויקטוריאנית (Victorian era)

בתקופה הוויקטוריאנית הוקמו עוד שלוש מעגנות, מזרחית למעגנות הקיימות, והן: מעגנת רויאל ויקטוריה (אנ') שהוקמה בשנת 1855, מעגנת מילוול (אנ') שהוקמה בשנת 1868 ומעגנת רויאל אלברט (אנ') שהוקמה בשנת 1880.
היסטוריה > המאה ה-19 > תקופת בית ווינדזור

המעגנה האחרונה בתקופה זו היא מעגנת המלך ג'ורג' ה-5 (אנ') נבנתה בשנת 1921.
המאה ה-20 > תחילת המאה עד מלחמת העולם השנייה (1900–1940)

לאחר השלמת המעגנות אזור דוקלנדס כלל שלושה סוגי מעגנות: המעגנות הסכורות (Wet docks) לעגינת ספינות, המבדוקים (Dry dock), ששימשו לתיקון ובניית ספינות, ובנוסף היו פזורים לאורך הנהר מחסני אחסון ורציפי עגינה.
כל מעגנה התמחתה בסוג סחורות מסוים, וכך מעגנת סארי התמחתה בבולי עץ, מעגנת מילוול בגרעינים, מעגנת סט. קתרינה בצמר סוכר וגומי, וכך הלאה.
המאה ה-20 > תקופת מלחמת העולם השנייה (1940–1945)

החל מחודש ספטמבר 1940 החל אזור דוקלנס לספוג פגיעות משמעותיות עקב הפצצות מהאויר, שגרמו לנזקים כבדים לכל הרציפים, בכל המעגנות. הפעילות בדוקלנדס, המהווים למעשה את הנמל של לונדון, שובשה בצורה רחבה, אך למרות זאת הפעילות לא שותקה, והנמל המשיך לפעול, גם אם בצורה חלקית, בכל תקופת מלחמת העולם השנייה.
המאה ה-20 > לאחר מלחמת העולם השנייה, עד סגירת המעגנות (1945–1980)

עם סיום מלחמת העולם השנייה הוחל בשיפוץ ובניית המעגנות שנהרסו במלחמה ודי מהר המעגנות חזרו לפעילות מלאה, וזכו לשגשוג במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. באותה תקופה גם הוחל בהרחבת רשת החשמל, דבר שהצריך בניית תחנות כוח נוספות, וכך הפכו חלק מהמעגנות לקליטת כמויות אדירות של פחם שנדרשו כחומר בעירה לתחנות הכוח, כפי שאפשר לקרוא במאמר בעיתון טיימס משנת 1959
דעיכת השימוש במעגנות נבעה בעיקר מהכנסת אניות המכולה לשימוש בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאמצעי השינוע החדש לסחורות. למעגנות שהיו ממוקמות במעלה הנהר היו מספר נקודות חולשה, כאשר שתיים מחולשות אלו גרמו לבעיה. ראשית גודל הרציפים לא איפשר לקלוט אניות מכולה גדולות, ושנית המים הרדודים במקום לא איפשרו כניסה של אניות כל כך גדולות. כך, בין השנים 1960–1970 כל תנועת האניות עברה למורד הנהר, בו המים היו מספיק עמוקים וניתן היה לקלוט בו אניות מכולה גדולות. בעיקר לנמל טילברי ונמל פליקסטואו (אנ').
גורם דומיננטי נוסף שגרם לירידת השימוש במעגנות היה הפחם, שהיווה מרכיב חשוב במסחר וביבוא לנמל לונדון. עם המעבר לשימוש בגז וחשמל חלה ירידה איטית, אך קבועה ביבוא הפחם ללונדון, ועם גילוי שדות הגז בים הצפוני (אנ') עבר השימוש הביתי והתעשייתי לגז וחשמל. סיום רשמי של יבוא הפחם נרשם בשנת 2011 עם מעבר תחנת הכוח בטילברי לשימוש בלעדי בביומסה, יבוא הפחם ללונדון צנח לאפס.
בכך למעשה בא הקץ למעגנות לונדון בדוקלנס ואזור בשטח של כ-21 קמ"ר במזרח לונדון הפך לנטוש.
המאה ה-20 > פיתוח מחדש של האזור (1980–1999)

כמעט מיד עם סגירת המעגנות, החלו מאמצים להחיות את האזור מחדש. הקושי העקרי ביישום תוכניות הפיתוח היה ריבוי המחזיקים בקרקעות. בין המחזיקים הגדולים ניתן למנות את רשות נמל לונדון (אנ'), מועצת לונדון רבתי, חברת הגז הבריטית (אנ'), חמש מועצות רבעים, רכבת בריטניה הגדולה, ומועצת החשמל המרכזית (אנ'). כדי להתגבר על בעיה זו מייקל הזלטיין (אנ'), השר להגנת הסביבה באותה תקופה, הקים בשנת 1981 חברה ייעודית לפיתוח האזור שנקראה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון (אנ'), תאגיד סטטוטורי שהוקם ומומן על ידי הממשלה, מה שקרוי המגזר השלישי, ותפקידו היה לפתח מחדש את האזור. לתאגיד הוענקו סמכויות רחבות בכל מה שקשור לרכישה ומכירה של קרקע מתוך מגמה של פיתוח האזור, ובנוסף שימש כגוף האחראי לתכנון האזור. בשנת 1982 הוסיפה הממשלה מימד נוסף של מעורבות בכך ששינתה את ייעוד האזור לאזור פיתוח עירוני (Urban enterprise zone), שבו עסקים יהיו פטורים ממס רכוש וכן יהיו זכאים לתמריצים נוספים כגון הקלת הליכי תכנון ותנאי מימון טובים. צעדים אלו גרמו למשקיעים לראות את פוטנציאל הכדאיות של השקעה בנדל"ן במקום, דבר שהחל הליך של פריחה. הפיתוח המסיבי מתחילת שנות ה-80 עד שלהי שנות ה-90 שינו כליל את פני האזור תוך שילוב מגורים, מסחר ותעשייה קלה. הסמל הברור יותר לשנוי הוא פרויקט הקמת קנרי וורף, שהפך עם הזמן לאזור עסקים פיננסי גדול.
עם זאת התנהלות החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון הייתה שנויה במחלוקת. גורמים מקומיים טענו שהחברה מעדיפה בניית בתי יוקרה במקום דיור לשכבות הביניים וכך לאחר מאבקי כח הועברה השליטה בשנת 1998 להמשך פיתוח האזור לרשויות המקומיות, בהתאמה.
בנוסף לפרויקטים בתחום המגורים המסחר והעסקים, הוחלט להקים במקום גם את הקמפוס האוניברסיטאי קמפוס דוקלנס (אנ') המהווה את אחד משני הקמפוסים של אוניברסיטת מזרח לונדון (אנ'), שלמעשה היה הקמפוס החדש הראשון שהוקם מזה 50 שנה.
המאה ה-21 > התחדשות אורבנית כלכלית אקדמית ותרבותית

במהלך השנים האחרונות אוכלוסיית האזור הוכפלה והאזור כולו הפך לשלוחה הראשית של המרכז הפיננסי של לונדון. בנוסף בשנים האחרונות הוקמו חברות בתחום טכנולוגיה עילית ותעבורת נתונים באינטרנט.
כמו כן הוקמו מערכות עיתונים מקומיים, וכסימן נוסף להתחדשות הוקמה בשנת 2009 התזמורת הסימפונית של דוקלנדס (אנ').
המאה ה-21 > תחבורה

אזור דוקלנדס היה בעבר אזור נמוך וביצתי, מה שמנע את פיתוחו, והתושבים היחידים במקום היו פועלי הנמל. גם הקשר עם שאר חלקי לונדון התנהל רק דרך 2 גשרים מתרוממים, דבר שגרם לניתוק כמעט מוחלט מהעיר, ויצירת מעין יישוב קהילתי סגור עם מנהגים וסלנג המיוחדים לתושבים. הדבר היה כל כך חמור עד שאחד הפעילים החברתיים במקום בשם טד ג'ונס הקים, לאות מחאה, יחד עם תומכיו, את מה שהוא כינה "מועצת האי", שהוא בראשה, והחליט לסגור את המעבר מעל 2 הגשרים האלה.
מתוך הבנה לחשיבות הקשר היבשתי בין דוקלנדס למרכז לונדון הקימה החברה לפיתוח דוקלנס של לונדון את הרכבת הקלה דוקלנדס, דבר שהיטיב את הקשר בין האזור ומרכז לונדון, ובנוסף נבנתה מנהרת ליימהאוס (אנ') שקישרה את אייל אוף דוגס עם הכביש המהיר (אנ'). כדי לחזק גם את הקשר האווירי הוקם בשנת 1987 נמל התעופה לונדון סיטי, על שטח רויאל דוקס (אנ'), שהוא למעשה מקבץ של 3 מעגנות: מעגן רויאל אלברט, מעגן רויאל ויקטוריה ומעגן מלך ג'ורג' ה-5.
בתחילת שנות ה-2000 הוארך קו ג'ובילי, כך שהוא משרת היום את כל אזור דוקלנדס.
לקריאה נוספת

Kevin d'Arcy. London's 2nd City: Creating Canary Wharf. Rajah Books ISBN 978-0-9556706-2-6.
Rule, Fiona (28 January 2019). London's Docklands: A History of the Lost Quarter. The History Press. ISBN 978075098998
הערות שוליים

↑  המילה dock באנגלית בריטית פירושה "מעגנה לאוניות" ולא "רציף" או "מזח". המעגנה היא אגן מלאכותי בגדת נהר, לחניית אוניות ולפריקה וטעינה של סחורות, והיא מוקפת רציפים (quays) ומחסנים (warehouses). מעגנה סכורה (wet dock) היא מעגנה הסגורה על ידי שערים (locks, gates), כדי שמפלס המים בה יישאר קבוע ולא יושפע מהגאות והשפל. מבדוק יבש נקרא dry dock, graving dock ומבדוק צף – floating dock, floating dry dock. מַעֲגָן (anchorage) הוא כל מקום המתאים לעגינת כלי שיט, אשר לרוב מסומן במפה. מעגנה ליאכטות נקראת "מָארינָה".
↑  Special Correspondent (16 March 1959), "Industries along the Riverside"., The Times. No. 54410
↑  Port of London Authority., Port of London 2011 Trade Stable, Port of London Authority, ‏13 February 2011
↑    Ted Johns (Obituary), The Telegraph, 14 May 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542749205171  GND: 4315408-6  LCCN: n97042896  VIAF: 132699642   WorldCat (עם VIAF): 132699642
LANTIRN

F-16 נושא את פודי ה־LANTIRN תחת כונס האוויר
הדמית תת־אדום שיצרה מערכת ה־LANTIRN מוקרנת על התצוגה העילית של F-15E
פוד הניווט AAQ-13 נישא על ידי F-15E
פוד ציון המטרות AAQ-14
פוד ציון מטרות LANTIRN מחובר מתחת לכונס האוויר הימני של מטוס קרב F-15I ״רעם״ של חיל האוויר הישראלי, כשמצידו השמאלי מותקן פוד הניווט לייטנינג
LANTIRN (ראשי תיבות של Low Altitude Navigation and Targeting Infrared for Night; בתרגום חופשי מאנגלית: ניווט בגובה נמוך וציון מטרות באמצעות הדמית תת־אדום ללילה) היא מערכת מתוצרת חברת "לוקהיד מרטין" האמריקאית, המאפשרת למטוסי קרב לטוס בגובה נמוך, בלילה ובתנאי מזג אוויר גרועים, ולתקוף מטרות קרקעיות באמצעות מגוון מערכות נשק מונחה ולא מונחה. המערכת מורכבת משני פודים אותם נושא מטוס הקרב ביחד או לחוד: פוד הניווט AAQ-13 ופוד ציון המטרות AAQ-14. נגזרות מופחתות יכולת של פודי הניווט וציון המטרות של ה־LANTIRN מכונות AAQ-20 פאת'פיינדר (Pathfinder) ו־AAQ-19 שארפשוטר (Sharpshooter) בהתאמה. למעלה מ־1,600 פודי LANTIRN ונגזרותיו יוצרו עד כה. המערכות נמצאות בשימוש למעלה מ־10 מדינות, והן נישאות כיום על ידי מטוסי הקרב F-15E סטרייק איגל ונגזרותיו, F-16C/D פייטינג פלקון ו־F/A-18 סופר הורנט. עד להוצאתו משירות הצי האמריקני, יכול היה גם מטוס ה־F-14 טומקט לשאת את ה־LANTIRN.
תיאור המערכת

פוד הניווט AAQ-13 מכיל חיישן תת־אדום לראיית לילה (FLIR) ומכ"ם עוקב פני קרקע (TFR) הפועל בטווח התדרים Ku. הדמיית חיישן התת־אדום מציגה לטייס את פני הקרקע שלפני המטוס בלילה. המכ"ם עוקב פני הקרקע מאפשר טיסה אוטומטית בגובה נמוך מאוד, עד 100 רגל מעל פני השטח, תוך הימנעות ממכשולים המתגלים בנתיב הטיסה. תכונה זאת מאפשרת לטייס לטוס קרוב מאוד לפני הקרקע במהירות גבוהה, בחסות הרים, בקעות, וחשכה כדי להימנע מגילוי. נגזרת של פוד הניווט AAQ-13 המכונה AAQ-20 פאת'פיינדר חסרה את המכ"ם עוקב פני קרקע.
פוד ציון המטרות AAQ-14 כולל חיישן תת־אדום לראיית לילה וציין לייזר המודד גם טווח ומשמש לציון מטרות עבור נשק מונחה לייזר. בנוסף, ניתן באמצעות ה־AAQ-14 לנעול על מטרות לצורך שיגור טילי AGM-65 מאבריק בעלי ראש ביות דימות תרמי. נגזרת של פוד ציון המטרות AAQ-14 המכונה AAQ-19 שארפשוטר חסרה את היכולת לנעול על מטרות לצורך שיגור טילי AGM-65.
היסטוריה

המחקר והפיתוח (מו"פ) של ה־LANTIRN החל בספטמבר 1980 על ידי "מרטין מריאטה" (כיום "לוקהיד מרטין"). ייעודו המקורי של ה־LANTIRN היה לשפר את יכולת התקיפה של ה־F-16. התכנון המקורי של ה־LANTIRN כלל את שילובה של מערכת אוטומטית לזיהוי מטרות (ATR – Automatic Target Recognizer), שתוכל להבדיל בין מטרות שונות כגון טנקים, טילי קרקע־אוויר, ונגמ"שים. ברם, שנתיים לאחר תחילת המו"פ של ה־LANTIRN, הוחלט שלא לכלול את ה־ATR בשלב זה, כדי להפחית מהסיכונים הטכניים הנובעים מפיתוח הטכנולוגיה המתקדמת. תחת זאת, הוחלט שהפונקציונליות הזאת תתווסף בשלב מאוחר יותר במסגרת תוכנית שדרוג. אולם לבסוף מעולם לא שולבה ה־ATR ב־LANTIRN.
בדיקות ראשונות של פוד הניווט AAQ-13, שבוצעו בידי מטוסי F-16B ו־A-10a, הושלמו בהצלחה בדצמבר 1984. חיל האוויר האמריקני אישר יצור ראשוני בהיקף מצומצם של פוד הניווט במרץ 1985 ובנובמבר 1986 אישר יצור בהיקף מלא של הפוד. פוד הייצור הראשון נמסר לחיל האוויר האמריקני ב־31 במרץ 1987. השימוש המבצעי הראשון במערכת היה במלחמת המפרץ.
מפעילות

המדינות המפעילות את ה־LANTIRN ונגזרותיו הן:
ארצות הברית ארצות הברית
בחריין בחריין
הולנד הולנד
טאיוואן טאיוואן
יוון יוון
ישראל ישראלחיל האוויר הישראלי חיל האוויר הישראלי – מכונה "ענבר"
כווית כווית
מצרים מצרים
ערב הסעודית ערב הסעודית
סינגפור סינגפור
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
טורקיה טורקיה
מאפיינים

|  | פוד הניווט AAQ-13 | פוד הניווט AAQ-20 פאת'פיינדר | פוד ציון מטרות AAQ-14 |
| --- | --- | --- | --- |
| משקל: | 450 ליברות (195.5 ק"ג) | 215.6 ליברות (97.8 ק"ג) | 549 ליברות (250 ק"ג) |
| גובה: | 21.8 אינץ' (55.4 ס"מ) | 9.75 אינץ' (24.8 ס"מ) |  |
| רוחב: | 13.7 אינץ' (34.8 ס"מ) | 9.75 אינץ' (24.8 ס"מ) | 15 אינץ' (38.1 ס"מ) |
| אורך: | 78.2 אינץ' (198.6 ס"מ) | 76.7 אינץ' (194.8 ס"מ) | 98.5 אינץ' (250.2 ס"מ) |
הערות שוליים

↑  הרעם קולט את הלייטנינג ואת "ברד פלדה", הבז את "ברד כבד", כתבה מאתר צה"ל, 24 ביוני 2009 כפי שהובאה בפורום צבט וביטחון של אתר פרש
המוהיקני האחרון

| --- | --- |

כריכת המהדורה השישית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  ג'יימס פנימור קופר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  אמריקה הצפונית ומקסיקו 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1826
 מספר עמודים:  170 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת תושיה (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1896 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  ישראל בנימין לבנר (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה תרגומים לעברית
 סדרה
 סדרת ספרים:  פוזמק העור
 ספר קודם:  The Pioneers 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002053664, 002053662, 002053659, 003510082, 002053654, 003723188, 000851066, 001144374, 001303122, 001255230, 002226664, 002053675, 002186786, 002666349, 003577256
 
המוהיקני האחרון (או "אחרון המוהיקנים", באנגלית: The Last of the Mohicans) הוא ספר שני בסדרת "פוזמק העור" המונה חמישה ספרים מאת ג'יימס פנימור קופר. הספר פורסם לראשונה בפברואר 1826. במרכז העלילה עומדים סייר היערות האמיץ נתנאל במפו וחבריו במאבקם נגד הצרפתים והאינדיאנים העוינים.
הסיפור מתרחש בשנת 1757 בעת שבצפון אמריקה מתרחשת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.  מונטקלם (מפקד הצבא הצרפתי) מנסה ללכוד את בנותיו של מונרו (שבאותם זמנים פיקד על מבצר "ויליאם הנרי" אותו מבצר שמונטקלם ניסה לכבוש), וכך יצא שקורה ואליס (בנותיו של מונרו) בליווי קצין צעיר בשם דנקן, נמלטים מהצבא הצרפתי בתוך יערות צפופים של צפון אמריקה ופוגשים בסייר עין הנץ וחבריו אחרוני המוהיקנים המסייעים להם ומצילים את חייהם. איתם הם יוצאים להרפתקה מלאת סכנות וקשיים לא צפויים.
על פי הספר נעשו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם הוא "המוהיקני האחרון" של מייקל מאן משנת 1992.
השם "מוהיקני" מקורו כנראה בשבט המאהיקן (אנ') אם כי אונקס המקורי, שעל שמו נקראת אחת הדמויות, הוא בכלל משבט המוהיגן  (אנ')
הדמויות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"עין הנץ" - כינויו של נתנאל במפו. נקרא לעיתים "הסייר". במפו הוא צייד וסייר, צעיר שעזב את מושבות האדם הלבן, והפך להיות חברם של האינדיאנים המוהיקנים. מכונה "הרובה הארוך" על ידי האינדיאנים.
אונקס - בנו של צ'ינגצ'גוק. לוחם המכונה גם "צבי מהיר" משום זריזותו. על שמו נקרא הספר, שכן הוא המוהיקני האחרון שנולד בשבט.
צ'ינגצ'גוק - אביו של אונקאס, המוהיקני היחיד מלבד בנו. מכונה "הנחש הגדול".
רב-סרן דנקן הייוורד - משרת תחת פיקודו של מונרו, מופקד על ביטחון בנותיו. מתאהב באליס.
קורה מונרו - האחות הבכורה.  בעלת שיער כהה ואופי אמיץ. בתו של מונרו מאשתו הראשונה.
אליס מונרו - האחות הצעירה. עדינה ורגישה, בעלת עיניים בהירות. היא בתו של מונרו מאשתו השנייה.
דייוויד גמוט - פייטן דת.
מגואה - מנהיג ההיורונים וצמא דם. אויבם של המוהיקנים. מכונה "השועל הערמומי".
קולונל מונרו - אביהן של קורה ואליס. מפקד על מבצר "ויליאם הנרי".
המרקיז דה מונטקלם - מנהיג הצרפתים. מוצג כיריב מעורר יראה, ומכונה על ידי האינדיאנים הקנדיים אבינו הקנדי.
האויב

בספר, האויב של הדמויות הראשיות הם מונטקלם וחייליו הצרפתים. אולם, במהלך כל הספר מוצגים הצרפתים באור חיובי, ואף על פי שהם האויב בסיפור, היחס אליהם הוא של יריב חזק ומעורר יראה אך מנומס להפליא ובשום פנים ואופן לא ברברי שיהרוג אנשים סתם (בניגוד לבעלי בריתם, האינדיאנים הקנדיים). דבר זה התבטא פעמים רבות: לדוגמה, כאשר שבו הצרפתים את בנותיו של קולונל מונרו, היחס אליהם היה עדין ומתחשב כאל בנותיו של מונטקלם. עוד דוגמה היא שיחות הכניעה בין מבצר ויליאם הנרי לבין הצבא הצרפתי, שבו התייחס מונטקלם למונרו כשווה ערך והתייחס אליו בכבוד רב.
עם זאת, דבר אחד פגע בתדמיתם של הצרפתים בספר, והוא טבח ויליאם הנרי. טבח ויליאם הנרי היה מאורע אמיתי, שבו טבחו האינדיאנים הקנדיים בתושבי מבצר ויליאם הנרי לאחר כניעתו בעוד החיילים הצרפתים ובראשם מונטקלם עמדו מהצד ולא נקפו אצבע. בספר מתואר שביצוע הטבח התאפשר על ידי הצרפתים כקיום הבטחתו של מונטקלם לאינדיאנים הקנדיים, בתמורה לנאמנותם לכס החבצלות (בית המלוכה הצרפתי).
תרגומים לעברית

"המוהיקני האחרון", בתרגום ישראל בנימין לבנר, הוצאת תושיה ורשה, 170 עמודים, 1896.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום דב עמיקם, הוצאת יזרעל תל אביב, 179 עמודים, 1944. הדפסות נוספות התרחשו בשנים 1965 ו-1968.
"המוהיקני האחרון", בתרגום ועיבוד של שרגא גפני, הוצאת ספרי שלגי, 141 עמודים, 1980.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום אליעזר כרמי, הוצאת רביבים תל אביב, 30 עמודים, 1980.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום חנה לבנת, אייר כריסטופר ברדבורי, הוצאת זמורה ביתן תל אביב, 246 עמודים, 1990.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום דפנה עבר-הדני ובעריכת רחל זנדבק הוצאת "כתר", 232 עמודים, 1974. הדפסות נוספות התרחשו בשנים 1980 1-2013 (מהדורה מחודשת).
"אחרון המוהיקנים", בתרגום מאיה גולן, ערכה ניצנית סופר, הוצאת עופרים כפר מונש, 135 עמודים, 2001.
"אחרון המוהיקנים", בתרגום ועיבוד של עמיחי הדרי, הוצאת קוראים קריית גת, 96 עמודים, 2006.
הערות שוליים

↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585845805171  PLWABN: 9810671274005606  BNE: XX2176313  BnF: cb12351891k (data)  GND: 4306204-0  LCCN: n80036249  MusicBrainz work: 1b6e719f-b949-445f-b34a-5723d9f8f2df  NLA: 35030978  SUDOC: 073645044  VIAF: 183066771   WorldCat (עם VIAF): 183066771