אמנת שנגן
דרכי הפעולה

לפני הסכמי שנגן היו צריכים אזרחי מערב אירופה להראות תעודת זהות או דרכון כדי לחצות את הגבול למדינות השכנות. אזרחיהן של כמה מדינות נזקקו להוציא ויזה נפרדת לכל מדינה אירופית שבה רצו לבקר. לאורך היבשת ולרוחבה הייתה פרושה רשת של מעברי גבול, שפגעה בתנועה ובסחר, מה שגרם לעיכובים ולהפסדים כלכליים בקרב עסקים ומבקרים באירופה.
מאז יישום ההסכם בוטלו עמדות ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, ולעיתים קרובות אף נהרסו וסולקו. התנועה במכוניות אינה נעצרת בגבול, ואין עוד בדיקת דרכונים או תעודות זהות במעבר בין מדינות - בין אם ביבשה, בים או באוויר. אזרחים של מדינות מחוץ לאירופה המבקרים באירופה כתיירים וזקוקים לוויזה כדי להיכנס לאזור שנגן, צריכים לקבל רק ויזה אחת ("ויזת שנגן") התקפה לכל מדינות ההסכם, שאותה עליהם לבקש משגרירות המדינה הראשונה שאליה הם מתכוונים להיכנס. ויזה זו מאפשרת להם לבקר בכל מדינות אזור שנגן ללא הפרעה. במקרים יוצאי-דופן ניתן להגביל ויזה כזו כך שתהיה תקפה רק לכמה מהמדינות באזור, אולם מקרים כאלה הם נדירים.
אזרחי מדינות מחוץ לאיחוד האירופי שיש להם אישור-שהייה באחת ממדינות שנגן רשאים להיכנס לכל אחת מהמדינות האחרות ולשהות בהן עד שלושה חודשים. כדי לשהות באחת המדינות תקופה ארוכה יותר עליהם לקבל אישור-שהייה ממדינה זו. אזרחי חוץ שיש להם אישור למגורים ארוכי-טווח באחת ממדינות שנגן רשאים, בנסיבות מסוימות, להתגורר במדינות אחרות החתומות על האמנה.
אמנת שנגן לא רק שמסירה את ביקורת הגבולות בין המדינות החברות, אלא קובעת גם כי על החברות לתאם את ביקורת הגבולות החיצונית שלהן (כלומר, כלפי מדינות שאינן חברות בהסכם). פרטים לגבי מערך ביקורת הגבולות, פיקוח על הגבולות והתנאים הנדרשים כדי להתיר לאדם להיכנס לאזור שנגן, מתוארים בפרטי-פרטים בתקנת האיחוד האירופי בשם "קוד גבולות שנגן". ספציפית, סעיף 7 של הקוד קובע כי כל אדם הנכנס אל אזור שנגן מן החוץ עובר בדיקה מינימלית, הכוללת את וידוא זהותו על סמך מסמך מזהה, ואילו אזרחי מדינות שלישיות חייבים לעבור בדיקה מקיפה יותר, הכוללת גם את כל הדרישות לכניסה: מסמכים, ויזה, סטטוס תעסוקתי, אמצעי מימון, שיקולים ביטחוניים וכיוצא בזה.
על-פי תקנות שנגן (סעיף 45), נדרשים בתי מלון ובתי אירוח אחרים לנהל רישום של שמות האורחים, וכן אזרחות ומספר תעודת זהות או דרכון של אורחים זרים.
בספטמבר 2024 החלו סדקים באמנת שנגן. גרמניה, אוסטריה, פולין וצרפת הקימו מחסומי ביקורת גבולות, מחשש להגירה בלתי חוקית אל מדינותיהם, לדוגמה: מסוריה בעקבות מלחמת האזרחים בה, חלק מהמהגרים פונים בבקשה לקבל מקלט מדיני. האיחוד האירופי החל לחשוש בעיקר ממשבר הומניטרי העשוי להתפתח בעקבות ההגירה, בעיקר ממדינות המזרח התיכון. כמו כן, הועלו חששות משינויים במערכות הפוליטיות באירופה. במספר מדינות כמו שוודיה, פינלנד, אוסטריה והולנד הודחו מהשלטון מפלגות ותיקות שהמשיכו לתמוך בעיקרי אמנת שנגן ואילו מפלגות ימין אנטי-הגירה זכו לאהדה. נושאת הדגל שרת הפנים של גרמניה, ננסי פזר, אשר הצהירה על חידוש בקורת בגבולותיה לבדיקות מדגמיות, אולם הצהרתה סחפה את יתר המדינות כדוגמת אוסטריה, ופולין לחדש את בקורת הגבולות, למניעת מהגרים מגרמניה לתחומי מדינותיהם, כגון: מסתננים וגורמים שליליים לתחומי האיחוד האירופי. ישנן מדינות כדוגמת הולנד ודנמרק המקשות את תנאי הסף למבקשי מקלט ולדוגמה מונעות איחוד משפחות, מחייבות להוכיח יכולת כלכלית לממן את שהותם בתחומי מדינתם ועוד.
בעיקר קיים חשש מהשלכות ארוכות טווח שעשויות לאיים על האיחוד האירופי והמשך קיומה של אמנת שנגן. ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, אשר מצוי במסלול התנגשות עם האיחוד ומקבל קנסות למכביר, בגלל מניעת כניסת מהגרים לארצו. אורבן חוכך כפיים[דרושה הבהרה] על סיבוב הפרסה שמובילה ממשלת גרמניה.