stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקטביה היל
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

מספר הבתים המנוהלים על ידי היל המשיך לגדול. אף על פי שרסקין, התומך העיקרי של הפרויקט, קם נגדה בהתקף של אי -שפיות, יצרה קשר עם גורמים דתיים אשר העבירו לידיה את הניהול של מגורי עניים במספר אזורים של דרום לונדון שהיו בבעלותם. עד סוף המאה התשע עשרה, הנשים שעבדו אצל היל כבר היו כולן עובדות מקצועיות מיומנות בשכר. הרעיונות שלה שוכפלו, בתמיכתה הנלהבת, באירופה ובארצות הברית של אמריקה. ביאטריס ווב, סוציאליסטית וכלכלנית בריטית, אמרה על אוקטביה היל כי היא "הראשונה שהייתה מודעת למשמעות העוני עבור העניים", כשביקרה אצל אחותה של היל, ששימשה כגובת שכר דירה בEast End. ביתה של המלכה ויקטוריה, הנסיכה אליס מהסה-דרמסטדט, נלקחה בעילום שם לסיור במספר בנייני מגורים של היל, ותרגמה את הספר של היל "בתיה של היל עבור עניי לונדון" לגרמנית. בין הנשים שהדריכה היל הייתה מוד ג'פרי, ששימשה עוזרת ומזכירה שלה. מאוחר יותר ג'פרי נבחרה על ידי הנציבים של אדמות הכתר לנהל תוכניות הדיור החדשות בלונדון על פי המודל של היל. אפילו כמה רשויות מקומיות, למרות העובדה שהיל לא נתנה בהם אמון, הלכו בדרכה: כמה מהמודלים הראשונים בקנזינגטון וקמברוול, עבדו בדרכה: הם רכשו בתי מגורים לפועלים ושיפצו אותם באופן הדרגתי ללא פינויי תושבים או הריסות.
למרות התנגדותה להתערבות ממשלתית או מקומית במתן דיור, נאלצה אוקטביה היל להתמודד עם מעורבות מועצת המחוז לונדון וגורמים שלטוניים מקומיים אחרים באספקת דיור עבור העניים. בשנת 1884הוקמה ועדה ממלכתית ממונה על הדיור של מעמד הפועלים אך ראש הממשלה, ויליאם גלדסטון, ושרים עמיתים הטיל וטו על ההצעה לכלול את היל בין חברי הוועדה. עד מהרה עלה מספר הנכסים בניהולם על זה שאצלה. א.ס. ואהל מציין כי בשנת 1880 היה שווי הרכוש תחת ניהולה כ-£70,000, ובסוף הקריירה שלה היא סיפקה דיור לכ"שלושה או ארבעת אלפים איש לכל היותר." למועצת מחוז לונדון, לעומת זאת, היה תקציב של £1,500,000 בתוכנית ההשמה בדיור של עניי לונדון בשנים 1901-02.
אוקטביה היל התנגדה לרפורמות אחרות אשר התרחשו בתחילת המאה ה-20. היא התנגדה לתנועה למען הצבעת נשים על בסיס הטענה כי "גברים ונשים מסייעים אלו לאלו משום שהם שונים, ויש להם יתרונות שונים ותחומים שונים". היא גם האמינה כי מתן שירותים חברתיים ומענקי זקנה על ידי המדינה מזיקים יותר מאשר מסייעים, בפגעם בעיקרון של התקדמות מתוך הסתמכות האדם על כוחותיו.
היל נפטרה ממחלת הסרטן ב-13 באוגוסט 1912, בביתה, במרילבון, בגיל 73.
מורשת ואתרי זיכרון

כאשר דיוקן שלה שצויר על ידי ג'ון סינגר סרג'נט הוצג על ידי עמיתיה, ב-1898, נשאה אוקטביה היל נאום בו אמרה: "כאשר אני אעלם, אני מקווה שהחברים שלי לא ינסו לפעול בשיטה מסוימת או ללכת בעיניים עצומות בדרך שסללתי. נסיבות חדשות דורשות מאמצים שונים, ורוח הדברים, לא התבנית המתה, היא שצריכה להיות מונצחת.... נשאיר אחרינו כמה בתים משופרים, כמה מהם בנויים מחדש, התחשבות וניהול אוהב, כמה שטחים פתוחים..." אבל, היא אמרה, יותר חשוב יהיה "עין מהירת ראות, נשמה אמיתית, תקווה גדולה לימים חדשים וטובים יותר. אידיאלים גדולים יותר, יותר תקווה, וסבלנות כדי להבין את שניהם."
קרן רחוב הוראס (Horas Street fund) שנוסדה על ידי היל, הפכה למודל עבור עמותות דיור רבות אחריה ופותחה לכדי הקרן הנושאת את שמה היום "דיור אוקטביה" (Octavia Housing). היום יש לקרן זו מספר בתים, שתוכננו על ידי אליג'ה הול (Eliga Hoole), שעבד עם היל במשך שנים רבות. את נחישותה של היל לספק מרחב קהילתי ניתן לראות עדיין בין היתר, בחלל של בניין הצלב האדום בסאות'וורק (Southwark-1888). האתר של אגודת אוקטביה היל קובע כי מרכיבי יסוד לתכנון עיר הם מרכז קהילתי, ובתים נאים מתוחזקים היטב, ובכך אכן חזתה את הבסיס לתכנון ערים ל-15 שנה הבאות.
תנועת ההתיישבות, אשר יצרה קהילות אינטגרטיביות מעורבות של עשירים ועניים, צמחה ישירות מתוך עבודתה של היל. עמיתיה סמואל (Samuel) והנרייטה ברנט (Henrietta Barnett), ייסדו את טוינבי הול,(Toynbee Hall) היישוב הראשון שנתמך על ידי אוניברסיטה, אשר יחד עם יישוב נוסף שנתמך על ידי אוניברסיטת הנשים (ונקרא מאוחר יותר Blackfriars) ממשיכים לשרת את הקהילות המקומיות. ברחבי העולם, הונצח שמה של אוקטביה היל בארגון
בפילדלפיה, המחזיק נכס קטן שיועד לספק דיור בר השגה לתושבי העיר בעלי הכנסה נמוכה ובינונית.
נשים שהתמחו אצל היל הקימו ארגון דיור לנשים עובדות ב-1916, ששינה את שמו מאוחר יותר ל "חברת מנהלי הדיור" ב-1948. לאחר המיזוג עם "המכון למנהלי דיור" בשנת 1965, החברה שינתה את שמה ב-1994 לשמה הנוכחי - Chartered Institute of Housing. ה-CIH הוא גוף מקצועי עבור עובדי הדיור המקצועי בבריטניה ובחו"ל. ההכשרה שנתנה היל לעובדי ארגוני צדקה מתנדבים תרמה לפיתוח של עבודה סוציאלית מודרנית, וה-COS המשיך לשמש כבעל תפקיד חשוב בפיתוח העבודה הסוציאלית כמקצוע במשך המאה העשרים. ה-COS עדיין פעיל ומוכר כיום כ-Charity Family Action.
בשנת 1907, עברה בפרלמנט אמנת הקרן הלאומית הראשונה (National Trust Act) שקידשה את מטרת הקרן ונתנה לה את הסמכות והכלים לפעול על מנת להגן על רכוש לטובת האומה. הקרן אחראית עתה על מגוון רחב של חופים, כפרים ובניינים היסטוריים. על פי אתר האינטרנט של הקרן יש "צוותים מקצועיים, מתנדבים ודיירים שעסוקים מדי יום בהנגשת שטחים פתוחים להנאת הציבור, תוך פיתוח אזורי מחיה לחי ולצומח ושיפור הסביבה "לנצח, בשביל כולם"."
אוקטביה היל עצמה מונצחת בנקודת נוף בסארי על פסגת גבעה שנקראת Hydon Ball "כדור הידון" (עכשיו בבעלות הקרן הלאומית). זמן קצר לאחר מותה, המשפחה הקימו מושב אבן, ממנו יכולים הולכי רגל ליהנות מצפייה בנוף הכפרי. אגודת אוקטביה היל הוקמה בשנת 1992 "כדי לקדם את המודעות לרעיונות ואידיאלים של אוקטביה היל, משפחתה ועמיתיה לעבודה והרלוונטיות שלהם בחברה של היום ברמה לאומית ובינלאומית". בחסות האגודה הפך בית הולדתה למוזיאון. ב-1995, לציון מאה שנה של הקרן הלאומית, נקרא זן חדש של ורד בשם "אוקטביה היל" לזכרה.
ביבליוגרפיה

Boyd, Nancy (1984). Josephine Butler, Octavia Hill, Florence Nightingale: Three Victorian Women Who Changed Their World. London: Palgrave Macmillan. ISBN 0-333-37636-6
Darley, Gillian (1990). Octavia Hill: A Life. London: Constable. ISBN 0-09-469380-3
Darley, Gillian (2004). Octavia Hill: Social Reformer and founder of the National Trust. London: Francis Boutle. ISBN 978-1-903427-53-8
Emily Southwood Maurice (ed, 1928) Octavia Hill: Early Ideals. London: Allen and Unwin. OCLC 68245696
Hill, Octavia (1872). Further Account of the Walmer Street Industrial Experiment. London: George Pulman. OCLC 560462399
Hill, Octavia (1877). Our Common Land (and other short essays). London: Macmillan. OCLC 156901340
Hill, Octavia (1883). Homes of the London Poor. London: Macmillan. OCLC 79061157
Hill, Octavia (1884). Colour, Space, and Music for the People. London: Kegan Paul, Trench. OCLC 49912542
Hill, Octavia (1909). Memorandum on the Report of the Royal Commission on the Poor Laws and Relief of Distress. London: P.S. King and Son. OCLC 232315440
Jeffery, Maud, and Edith Neville (eds, 1921). House Property & its Management. Some papers on the methods of management introduced by Miss Octavia Hill, etc. London: Allen & Unwin. OCLC 27713282
Maurice, C. Edmund (ed, 1913). Life of Octavia Hill as told in her letters. London: Macmillan. OCLC 187454788
Moberly Bell, Enid (1942). Octavia Hill: A Biography. London: Constable. OCLC 493117448
Newman, John (1969). West Kent and the Weald. Buildings of England (1st ed.). Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 978-0-300-09614-9.
Rooff, Madeline (1972) A Hundred Years of Family Welfare: A Study of the Family Welfare Association (Formerly Charity Organisation Society) 1869–1969. London: Michael Joseph. ISBN 0-7181-0987-2
Whelan, Robert (ed, 1998). Octavia Hill and The Social Housing Debate: Essays and Letters by Octavia Hill IEA Health and Welfare Unit, ISBN 0-255-36431-8
Whelan, Robert (ed, 2005). Octavia Hill's Letters to Fellow-Workers 1872–1911: Together with an Account of the Walmer Street Industrial Experiment. London: Kyrle Books. ISBN 0-9548914-0-6
Wyatt, R.J. (2000). Octavia Hill and The Crown Estate – a Continuing Legacy?, The Crown Estate
הערות שוליים

↑  James Hill, father to Octavia Hill, Follower of Owenism and founder of newspaper "The star in the East""Octavia Hill: The Wisbech Society and Preservation Trust"
1 2 3 4 5 6  Smith, Mark K., "Octavia Hill: Housing, Space and Social Reform", The Encyclopaedia of Informal Education, 2008
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Darley, Gillian, "Hill, Octavia (1838–1912)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004
1 2 3 4 5 6 7  Wohl, A. S., "Octavia Hill and the Homes of the London Poor", The Journal of British Studies, University of Chicago Press, Vol. 10, No. 2 (May, 1971), pp. 105–31 doi:10.1086/385612
1 2 3  Mann, Peter H., "Octavia Hill: An Appraisal", The Town Planning Review, Vol. 23, No. 3 (October 1952), pp. 223–37
↑  Leak, Adrian, "For houses and green space" The Church Times, 10 August 2010
↑  Wyatt, pp. 1–2
1 2  The Times obituary, 15 August 1912, p. 7
1 2 3 4  Wyatt, p. 2
↑  Morrell, Caroline, "Octavia Hill", The Economic History Review, New Series, Vol. 52, No. 1 (February 1999), p. 158 doi:10.1111/1468-0289.00122
1 2  Wyatt, p. 3
↑  Bremner, Robert H. "'An Iron Scepter Twined with Roses': The Octavia Hill System of Housing Management", The Social Service Review, Vol. 39, No. 2 (June 1965), The University of Chicago Press, pp. 222–31 JSTOR 30017593
↑  "Who Was Octavia Hill?"
↑  Hill, Octavia, "Oratorios for the People", The Musical Times, December 1884, p. 717 JSTOR 3356074 (subscription required)
1 2  Chubb L.W., rev
↑  Lowry, S (1990).
↑  "The Housing Business Group", Housing News, Autumn 2004, The Crown Estate, 2004.
↑  Hill, Octavia, "Housing of the Poor", The Times, 4 March 1901, p. 11
↑  Cockerell, Sir Sydney, "Octavia Hill", The Times, 28 February 1935, p. 13
1 2 3 4  "Legacy", Octavia Hill Society
↑  "History", Chartered Institute of Housing
↑  "1880s", Family Action
↑  "For ever for everyone", The National Trust
↑  "Octavia Hill Society", The Octavia Hill Society 2010
↑  "Octavia Hill", Roses UK
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277258205171  BNE: XX4940559  BnF: cb11955479g (data)  CiNii: DA04161588  GND: 116811498  ISNI: 0000 0001 1061 0863  LCCN: n82059226  NDL: 00859051  NLA: 35195040  NLG: 227422  NTA: 074644939  SNAC: w66j56h9  SUDOC: 027534944  Trove: 860188  VIAF: 47523034   WorldCat (עם VIAF): 47523034 
אוקטביה היל, סי. 1882
המפסטד הית' – שטח לשימור בזכות פעילותם של אוקטביה היל ואחרים
וויקן פן - נרכש על ידי קרן הנאמנות הלאומית ב-1899
לוח זיכרון בדרום לונדון
אירינה ורשצ'וק

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1979 (בת 44) רווה-רוסקה, אוקראינה 
 מדינה:  אוקראינה 
 השכלה:  אוניברסיטת לבוב  Hetman Petro Sahaidachnyi National Army Academy 
 תפקיד:  חבר המוצעה העליונה (29 באוגוסט 2019–4 בנובמבר 2021)  Minister of Temporarily Occupied Territories and IDPs (4 בנובמבר 2021)  סגן ראש ממשלת אוקראינה (4 בנובמבר 2021) 
 השקפה דתית:  Byzantine Catholic Churches 
 פרסים והוקרה:  מדליה לציון 20 שנה לעצמאות אוקראינה 
 
אירינה אנדרייבנה ורשצ'וק (באוקראינית: Ірина Андріївна Верещук; נולדה ב-30 בנובמבר 1979) היא פוליטיקאית ומדינאית אוקראינית, מאז 2021 סגנית ראש הממשלה - השרה לשילוב מחדש של השטחים הכבושים הזמניים של אוקראינה.
ביוגרפיה

אירינה ורשצ'וק נולדה ב-30 בנובמבר 1979 ברווה-רוסקה. בשנת 1997 סיימה את לימודיה בפנימייה התיכונית רווה-רוסית עם מדליית זהב.
בשנת 2014 התמודדה בבחירות להראדה העליונה אך הפסידה לוולודימיר פרסיוק.
ורשצ'וק הייתה חברת הראדה העליונה של הכינוס התשיעי (מ-29 באוגוסט 2019 עד 4 בנובמבר 2021) ממפלגת משרת העם (מס' 29 ברשימה); נציגת הממשלה בראדה העליונה מ-4 בספטמבר עד 15 בנובמבר 2019; חברת בוועדת הראדה העליונה לביטחון לאומי והגנה, ראש ועדת המשנה לביטחון המדינה והגנה. בשנים 2010–2015 הייתה ראש העיר של רווה-רוסקה.
ב-6 בדצמבר 2022 פורסם ששירות הביטחון הפדרלי של רוסיה הכניס את סגן ראש ממשלת אוקראינה ורשצ'וק לרשימת מבוקשים.
הערות שוליים

↑  https://file.liga.net/persons/vereschuk-irina
↑  ФСБ объявила в розыск вице-премьера Украины Верещук, Рамблер/новости (ברוסית)
↑  ФСБ просит заочного ареста для украинских министра Верещук и замминистра Джапаровой, m24.ru (ברוסית)
איו (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית
 מקום מגורים:  נהר אסופוס, מצרים
 אב:  אסופוס
 אם:  מטופה
 אחים:  אָמִימוֹנֵה, פִילוֹדִיקֵה, מֶסֵאִיס, הִיפֵּרְיַה, מִיקֵנֵה
 בן או בת זוג:  זאוס, טלגונוס
 צאצאים:  אפפוס, קרוזיה
 
איו וזאוס מאת קורג'ו
ארגוס שומר על איו בפרסקו מהמאה ה-1 מפומפיי במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי
איו (ביוונית עתיקה: Ἰώ) הייתה נאיאדה במיתולוגיה היוונית, בתו של אינכוס (אנ') שהיה אל הנהר (הקרוי על שמו) בארגוס (לפי גרסאות אחרות הייתה בתו של פיירן).
דמותה

זאוס חשק בה ולקחה לעצמו עד שהרה כמעט תפסה אותם יחד. כדי למנוע מהרה לתפוס אותם, זאוס הפך את עצמו לענן לבן (או שהוריד ענן לבן לארץ והתחבא בתוכו), ואת איו הפך לעגלה (פרה) לבנה יפהפייה. כל זה קרה באי שזאוס קרא לו על שם המאורע "איובאה" - "אי הבקר" (היום הוא נקרא גם אוויה או אויאה). על פי הביבליותקה, איו הייתה בתו של אינכוס והיא כיהנה ככוהנת של הרה (פעמים היא מוזכרת בשם קליטיאה) עד שזאוס ראה אותה והתאהב בה.
הוא לא הצליח להערים על הרה שחשדה בעגלה והיא בקשה ממנו את העגלה כמתנה. כיוון שלא רצה לעורר את חשדה הוא הסכים ונתן לה אותה. הרה מינתה את ארגוס (הענק בעל מאה העיניים) לשמור על איו רחוקה מזאוס. זאוס, שביקש להציל את איו, פקד על הרמס להרוג את ארגוס. הרמס הרדים את כל עיניו ואז היכהו באבן. (לאחר מכן הרה לקחה את העיניים ושמה אותם על זנבו של הטווס).
כשהרה נוכחה לדעת שאיו חופשייה היא שלחה את זבוב הבקר שעף בעקבות איו ועקץ אותה ללא הפסקה עד לחוסר שפיות, כך גרמה לאיו לברוח ולנדוד ללא מנוחה. איו נדדה בבריחתה באזור החוף המערבי של טורקיה (אזור אנטוליה) שבעקבות זה בעת העתיקה נקרא על שמה - איוניה. לבסוף איו עברה מים מרמרה לים השחור דרך מצר הבוספורוס - אירוע שהעניק למצר את שמו - משמעות המילה "בוספורוס" היא "מעבר הפרה". בהרי הקווקז היא פגשה בפרומתאוס הכבול. פרומתאוס נאסר בשלשלאות על ידי זאוס כעונש על שלימד את האדם להבעיר אש ועל כך שהונה את זאוס והגיש לו ממנחת בני האדם רק את העצמות, יום יום היה מגיע נשר ומנקר בכבדו של פרומתאוס. למרות ייסוריו שלו פרומתאוס ניחם אותה ואמר לה שהיא עוד תחזור לצורתה המקורית ומצאצאיה יעמוד גדול הגיבורים - הרקולס - שיציל את פרומתאוס עצמו.
איו המשיכה בדרכה דרך הים היוני עד למצרים, שם זאוס החזירה לצורתה המקורית והיא ילדה לזאוס את בנם אפפוס (שמזוהה במיתולוגיה המצרית כשור הקדוש "אפיס"). לאחר מכן היא נישאה למלך המצרי טלגונוס.
במיתולוגיה המצרית איו מזוהה כאיסיס.
לפי דעות מסוימות, מצאצאיה עמדו קדמוס מייסד הממלכה בתבאי, וכן דנאוס ממייסדי ארגוס. פסאודו־אפולודורוס תיאר את שושלת אבותיו של אגנור: אינכוס הוליד את איו, והיא נדדה בעולם והולידה מזאוס את אפפוס (אנ') במצרים, ולאחר שהות בגבל שניהם שבו למצרים, ואפפוס הוליד את ממפיס (אנ') (האפונים של העיר ממפיס) ואת ליביה (אנ'), האפונים של ארץ ליביה (Libya – צפון אפריקה). ליביה ילדה מפוסידון את בלוס (צורה יוונית לשם "בעל") ואגנור, שעבר לפיניקיה, שם הפך ל"אבי הסחר הגדול", ושלט בה; לבלוס נולדו אייגיפטוס (אנ') ודנאוס. לאגנור מיוחסים אירופה, קדמוס ובנים נוספים.
על שמה נקרא אחד מירחי צדק - איו, וכן האסטרואיד 85 Io (אנ').
דמותה > אצל הרודוטוס

הרודוטוס מספר שלדברי היסטוריונים פרסים, הגיעו הפיניקים בסחרם לארגוס, שעלתה על כל ערי יוון בעת ההיא. אותם פרסים טענו שהפיניקים חטפו את איו בת אינכוס למצרים (וזאת, לדברי הרודוטוס, בניגוד למסורות היוונים, בהן איו נדדה למצרים כפרה בעקבות טירוף שהשיתה עליה הרה). לפי אותם פרסים, לאחר מכן הפליגו אחדים מהיוונים, שאין הפרסים ההם יודעים לכנותם בשם, לצור שבפיניקיה וחטפו את אירופה בת המלך, כנקמת מידה כנגד מידה. לאחר מכן אותם יוונים חטפו גם את מדיאה בת מלך קולכיס. כל זה קרה דור לפני מלחמת טרויה (שגם היא התחילה בחטיפת אישה). הרודוטוס סיפר שהפיניקים סיפרו לו שאיו לא נחטפה, אלא זנתה בארגוס עם רב החובל של האניה, וכשראתה כי הרתה הפליגה מרצונה עם הפיניקים, כדי שלא ייודע הדבר.
ראו גם

זאוס
הרה
פרומתאוס
מצר הבוספורוס
הערות שוליים

↑  נונוס, דיוניסיאקה, 1.377 (ראו במקור עם תרגום ובתרגום לאנגלית)
↑  גיא דרשן, אחר המבול, מוסד ביאליק, עמ' 67
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 2.1.4–2.1.5
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה, 3.1.1–3.1.2
↑  הרודוטוס, היסטוריות, 1.1–1.5 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011339853105171  BnF: cb15068155k (data)  GND: 124359906  LCCN: n2017046789  SUDOC: 181643227  VIAF: 35387480   WorldCat (עם VIAF): 35387480
אילנה וייזר-סנש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1956 (בת 68) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 שפות היצירה:  עברית 
 ilanasenesh.com
 
אילנה וייזר-סנש (נולדה ב-15 בספטמבר 1956) היא סופרת, מחזאית, תסריטאית ועורכת ישראלית.
קורות חייה

היא בת יחידה להורים ניצולי שואה. אביה יצחק (אצ'י), היה נשוי במהלך המלחמה, ומשפחתו כולה נספתה בשואה. אמה אסתר (אדית), שכלה גם היא חלק ממשפחתה בשואה, ורבים מבני משפחתה ששרדו הפכו לאמנים.
אילנה וייזר-סנש נולדה בחיפה ועברה בילדותה עם הוריה לנהריה, שם גדלה. מגיל צעיר הרבתה לקרוא ולכתוב. בתום שירותה הצבאי עברה לירושלים, למדה ספרות אנגלית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית, שם פגשה את בעלה. ב-1980 פרסמה לראשונה שירים ב"על המשמר". ב-1981 נסעו לקנדה בעקבות לימודי הדוקטורט של בעלה בפסיכולוגיה קלינית, והתגוררו שבע שנים בעיר קלגרי שבמדינת אלברטה, שם נולד בנם. סיימה לימודי תעודה בטכנולוגיה בחינוך באוניברסיטת קלגרי, וקיבלה דיפלומה מהמכון לספרות ילדים, קונטיקט. אחר-כך עברו למשך שנה אחת לארצות הברית, לעיר אקרון שבמדינת אוהיו, שם נולדה בתם. במהלך שמונה שנות שהותם בצפון אמריקה סיירו ברחבי היבשת במסגרת הרצאות שעסקו בנושאים שונים הקשורים לישראל, וסיפרו גם את סיפורה של חנה סנש, דודתו של דוד בעלה של אילנה.
סיימה תואר שני בהצטיינות במסלול יצירה במחלקה לספרות עברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
בקנדה החלה לכתוב פרוזה, ומאז שובה לישראל היא עוסקת בעיקר בכתיבה. סיפוריה התפרסמו ב"מאזנים", "עתון 77", בירחון "גג" של איגוד הסופרים, ובמוסף הספרות של "ידיעות אחרונות". מסות ומאמרי הביקורת שלה התפרסמו במוסף הספרים של עיתון "הארץ", ב"עתון 77" וב"מאזנים".
היא עסקה בהוראת אנגלית בבתי ספר ובמכללה, בעריכה ספרותית בהוצאות ביתן, מ.ג.ה. ועוד, וביחסי ציבור בתחום הספרות. מנחה סדנאות כתיבה, ומרצה בנושא יצירתיות וכתיבת פרוזה. 
הייתה בעלת טור במקומון שעסק בדילמות של צעירים בעשור השלישי לחייהם בשנות ה-90 של המאה ה-20.
כתבה ביחד עם תלמידי בית הספר בו לימדה את מחזה הילדים הקצר שתורגם לאנגלית, "פחד" (Fear). המחזה זכה בפרס, והוצג בתרגום לאנגלית במסגרת פסטיבל מחזות ילדים בסרסוטה, פלורידה (2001).
עד עתה התפרסמו שני רומנים פרי עטה של וייזר-סנש.
הרומן הראשון שלה, "חלונות כפולים", עוסק במסעה של תמר, בת לניצולי שואה, המרחיקה אל מעבר לים כדי להיחשף לזהותה כאשה ויוצרת, ומתעמתת עם נושא האמהות המעוררת בלבה ספקות.
הרומן השני שלה, "מתוך הגוף", בוחן את הביוגרפיה הקטועה של מיכאל, סופר שטראומת אובדן האם שחווה בילדותו המוקדמת מלווה את חייו ואת חיי הכתיבה שלו, אהבותיו ואכזבותיו. כאב הנטישה מכתיב את מסעו של מיכאל, ומנתב אותו לפענוח תחושותיו לגבי סוד היעלמותה של אמו.
כתבה ביחד עם ניב כהן את המחזה "השתיקה", שהוצג בתיאטרון חיפה (2006-2004). המחזה מספר על אישה העוברת תהליך של שחרור מתפקיד קורבני במערכת יחסים זוגית.
כתבה את התסריט לסרט "אמא של ולנטינה", בבימויו של אריק לובצקי, שמבוסס על נובלה של סביון ליברכט. הסרט יצא לבתי הקולנוע בינואר 2012.
עובדת ביחד עם האומנית גילה בן-ישראל, באחרונה הציגו את המיצב "זה זה" בתערוכה הקבוצתית "נושמים בטון" שהוצגה בבניין האמנים קיבוץ גלויות 45 בתל אביב. התערוכה עסקה במערכת היחסים שבין האמן לבין העיר. המיצב משלב אמנות פלסטית של בן ישראל וטקסטים של וייזר-סנש (דצמבר 2012).
היא סיימה לכתוב את הרומן "על הבהונות", העוסק בסיפור של אהבה אובססיבית.
סיימה לכתוב את המחזה "נסיעה ללונדון", העוסק במיתוס ההקרבה במציאות אסקפיסטית.
זהו שיתוף פעולה בינה לבין הדרמטורגית סיגל לוי והבמאי סיני פתר.
היא בעלת בלוג שעוסק ביצירתיות ואמנות.
אילנה וייזר-סנש נשואה לד"ר דוד סנש, פסיכולוג קליני, הפעיל בוועד הישראלי נגד עינויים וארגון פסיכואקטיב. הם מתגוררים בתל מונד, ולהם בן ובת.
אודות כתיבתה

אחת התמות המרכזיות בכתיבתה של וייזר-סנש היא כינון ה"עצמי" וחיפוש הקול האישי בצל הטראומה. בפרוזה הפסיכולוגית שלה היא מתחקה אחר המאבק הכפול שמנהלים גיבוריה - בחוויית הטראומה שעברו, כאשר בד בבד לא מרפה התשוקה למצוא לעצמם אחיזה בעולם ה"נורמטיבי" הסובב אותם. התא המשפחתי הפגום ניצב במרכז יצירתה, בין אם היא עוסקת בחוויות של ניצולי שואה ובני הדור השני והשלישי, ובין אם היא מטפלת בסוגיות האלימות בחברה ובמשפחה.
כתביה > ספרים

על בהונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ ספריית הפועלים, 2017.
(עם ניב כהן) השתיקה: דרמה ישראלית חדשה (תל אביב: מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור, 2005)
מתוך הגוף (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001) – רומן.
חלונות כפולים (תל אביב: ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 1995) – רומן.
כתביה > סיפורים קצרים

"מיטה" ו"תקלף לי" (סיפורים קצרים), גג, ירחון איגוד הסופרים, נובמבר 2011
"מילים מסתירות" (סיפור קצר), מאזנים, נובמבר 1995. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
"טלפון שבור" (סיפור קצר), מוסף הספרות של ידיעות אחרונות (סוכות, 1994).
"ג'אנק פוד" (סיפור קצר), עתון 77, חורף 1994.
"הכותבים לא חיים לנצח" (סיפור קצר), עיתון 77, חורף 1993.
"A MATTER OF CHOICE" (סיפור קצר), בעיתון THE JEWISH STAR קלגרי, קנדה ספטמבר 1987.
כתביה > שירים

"שירים" שירים, בעיתון הסטודנטים והמשתלמים הישראלים בארצות הברית ובקנדה, איגרת ספטמבר 1983.
"שירים" שירים, במוסף הספרותי "חותם" של על המשמר, 1980.
כתביה > מאמרים שונים

MUTED PAIN (מאמר), הוצג בכנס AIS באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון, ארצות הברית, יוני 2011, והתקבל לפרסום בירחון SOCIOLOGICAL STUDY
מאמרים בירחונים ספרותיים, מאזנים, "עתון 77", 2011-2005
מאמרי ביקורת במוסף ספרים של עיתון "הארץ", 2011-2008
"שלושים משהו" (טור שבועי) מקומון "כל הקריות" 1990/1.
אורדנסבורג פוגלסנג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  NS-Ordensburg, מוזיאון 
 מיקום:  Schleiden 
 מדינה:  גרמניה 
 בעלים:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 אדריכל:  קלמנס קלוץ 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאצית 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  471 מ' 
 קואורדינטות:  50°35′04″N 6°26′53″E﻿ / ﻿50.5844°N 6.44806°E﻿ / 50.5844; 6.44806
 www.vogelsang-ip.de
  (למפת נורדריין-וסטפאליה מוגדלת) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדאורדנסבורג פוגלסנג(למפת נורדריין-וסטפאליה רגילה) דיסלדורף קלן דורטמונד אסן דיסבורג וופרטל בילפלד בון מינסטר סקסוניה התחתונה הסן ריינלנד פפאלץ  בלגיה הולנדאורדנסבורג פוגלסנג
 
מבט אל האורדנסבורג מהעיר לשעבר וולסייפן
אורדנסבורג פוגלסנג (בגרמנית: Ordensburg Vogelsang) הוא מתחם נאצי לשעבר הממוקם באזור האימונים הצבאי "ווגלסאנג" בפארק הלאומי אייפל בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
המתחם המסומן והשמור במלואו שימש את המפלגה הנאצית בין 1936 ל-1939 כמרכז חינוכי למנהיגים עתידיים. מאז 1 בינואר 2006 האזור פתוח למבקרים. זהו אחד השרידים הארכיטקטוניים הגדולים ביותר של גרמניה הנאצית.
היסטוריה > תכנון ובנייה משנת 1933

בנאום ב-1933 בברנאו ליד ברלין, דרש אדולף היטלר לבנות בתי ספר חדשים לילדים של מנהיגי המפלגה הנאצית. המשימה הוטלה על רוברט ליי, ה"רייכסארגוניסלייטר" (מילולית: מנהיג ארגוני של הרייך) שנטל על עצמו את הבנייה וההפעלה של ארבעה מחנות חינוך (NS-Ordensburgen, מילולית "טירות של המסדר הצבאי הנאצי"):
Ordensburg Krössinsee, בפומרניה
Ordensburg Sonthofen, באלגאו
Ordensburg Vogelsang, בהרי אייפל
רביעי תוכנן בטירת מאלבורק (ההיסטורי) בפרוסיה המערבית.
בנייתו של אורדנסבורג פוגלסנג, שרובו נמצא ברובע שלידן, מומנה על ידי הפקעה של נכסים שהיו שייכים לאיגודי עובדים וארגוני מעסיקים. החוזה לתכנון הפרויקטים Krössinsee ו־Vogelsang הועבר לאדריכל קלן, קלמנס קלוץ.
שלושת המבנים באייפל מכונים מאז 1935 בשם "NS-Ordensburg". השלב הראשון של הפרויקט היה בניית ה'טירה' של ווגלסאנג, שעם כ-1,500 עובדים ארכה שנתיים בלבד. תוכננו גם כמה מבנים גדולים בהרבה, כמו ספרייה ענקית שתיקרא "בית הידע" (Haus des Wissens) בגודל של 100 מטר על 300 מטר, מלון "כוח באמצעות שמחה" עם 2000 מיטות ומתקני הספורט הגדולים ביותר באירופה. הבנייה של המתחם הופסקה עם פרוץ המלחמה.
סקירה כללית של המבנים
אזור הכניסה עם שער ושני מגדלים (כמעט הושלם)
"בית הידע" (Haus des Wissens) (רק קירות היסוד הושלמו)
"בית הקהילה" (Gemeinschaftshaus) עם "Adlerhof" (בתרגום מילולי: "חצר הנשר"), המגדל, האגף המזרחי והאגף המערבי (הושלם, נהרס חלקית במלחמה)
עשרה "Kameradschaftshäuser" (מילולית 'בתי חברות') ל-50 תלמידים כל אחד (הושלם, הושמד בחלקו במלחמה)
ארבעה "Hundertschafthäuser" (מילולית 'בתים למאה') עבור 100 תלמידים כל אחד (הושלם)
מתקני ספורט עם טריבונה, אולם התעמלות ובריכת שחייה מקורה (הושלם)
נושא הלפיד (Feuermal Fackelträger) (הושלם)
"בית העובדות" (הושלם)
ווילי מלר: הקלה על סוסים בשער
ווילי מלר: Sportlerrelief (ספורט-הקלה)
ווילי מלר: Fackelträger (נושא לפיד) ב-Sonnenwendplatz (מקום היפוך)
היסטוריה > אמנות

רוב הפסלים בפוגלסאנג נוצרו על ידי ווילי מלר, בהם "Fackelträger" (נושא לפיד), "Der deutsche Mensch" (האיש הגרמני), "אדלר" (נשר) ו"Sportlerrelief" (תבליט לספורטאים). פסל העץ "Der deutsche Mensch" נעלם ב-1945. שאר הפסלים השתמרו, אך פגומים בחלקם.
לאחר ביקור של אדולף היטלר ב-1937, נוספו לשער הכניסה עמודים מעוצבים. לפי הדיווחים, היוזמה לכך באה מהיטלר עצמו.
בתי חברות (Kameradschaftshäuser) (עבור מאה)
בתי חברות
מגרש ספורט עם ספורטאים-הקלה
גימנסיה