stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עקב (עוף)

| עקב |
| --- | --- |
 עקב חורף
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: עקבים
סוג:: עקב
שם מדעי
 Buteo ‏לספד, 1799

עקב אדום-זנב וטרפו
עַקָּב (שם מדעי: Buteo) הוא סוג של עוף דורס בינוני ממשפחת הנציים בעל תפוצה כלל־עולמית למעט אוסטרליה, אנטארקטיקה וחלק מהודו. מיניו מהווים כ-7% ממיני משפחת הנציים.
העקב הוא דורס בעל דמיון לעיט אך הוא קטן יותר. מקורו מעוצב לבתר טרף והוא דואה מעל זרמי אוויר חם בחיפושים אחרי עופות, יונקים וזוחלים קטנים. לעיתים העקבים יצודו בזוגות. העקב קרוי כך עקב מנהגו לעקוב מגבוה אחרי טרפו ואז לצלול אליו בגובה נמוך יותר.
הגדול שבעקבים הוא עקב צפוני שאורכו עד 65 ס"מ ומשקלו מעל 2 ק"ג.
עקב רחב-כנפיים
מינים שמצויים או חולפים בארץ ישראל

עקב חורף (Buteo buteo)
עקב מכנסיים (Buteo lagopus)
עקב עיטי (Buteo rufinus)
מינים אשר אינם מצויים בישראל

עקב לבן-זנב (Buteo albicaudatus)- מצוי באמריקה הדרומית
עקב לבן-חזה (Buteo albigula) - מצוי באמריקה הדרומית
עקב מפוספס-זנב (Buteo albonotatus) - מצוי באמריקה
עקב ארצ'ר (Buteo archeri) - מצוי באפריקה (סומליה)
עקב אוגור (Buteo augur) - מצוי באפריקה
עקב אדום-צוואר (Buteo auguralis) - מצוי באפריקה
עקב מדגסקר (Buteo brachypterus)
עקב קצר-זנב (Buteo brachyurus) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית
עקב גלאפגוס (Buteo galapagoensis)
עקב צפוני (Buteo hemilasius) - מצוי בצפון מרכז אסיה
עקב אדום-זנב (Buteo jamaicensis) - מצוי באמריקה הצפונית
עקב לבן-שת (Buteo leucorrhous) - מצוי באמריקה הדרומית
עקב אדום-כתף (Buteo lineatus) - מצוי באמריקה הצפונית
עקב צד הדרך (Buteo magnirostris) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית. שייך, ככל הנראה, לסוג נפרד.
עקב אפור (Buteo nitidus) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית
עקב סלעים (Buteo oreophilus) - מצוי באפריקה
עקב מקסיקני (Buteo plagiatus) - מצוי באמריקה הצפונית
עקב רחב-כנפיים (Buteo platypterus) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית
עקב הפונה (Buteo poecilochrous) מצוי בהרי אמריקה הדרומית (פונה)
עקב אדום-גב (Buteo polyosoma) - מצוי באמריקה הדרומית
עקב פרוגינוס (Buteo regalis) - מצוי באמריקה הצפונית
עקב רידג'ווי (Buteo ridgwayi) - מצוי בהאיטי וברפובליקה הדומיניקנית (בסכנת הכחדה מיידית)
עקב תני (Buteo rufofuscus) - מצוי באפריקה
עקב הוואי (Buteo solitarius)
עקב בונאפרט (Buteo swainsoni) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית
עקב צהוב-זנב (Buteo ventralis) - מצוי באמריקה הצפונית והדרומית
פטיש קיטור

פועלים משתמשים בפטיש קיטור, מפעלי הרכבת בסנטה פה, 1943. הפועל משמאל מניח מטיל פלדה מלוהט על הסדן והפועל מימין מפעיל את מדחס הקיטור המעלה את ראש הפטיש במסילתו על ידי הבוכנה שבראש המתקן
פטיש הקיטור של קרוזו מתוצרת שניידר
פטיש קיטור הוא מכשיר מכני רב עוצמה המיועד לחישול פלדה. בין אמצע המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20 ניצב פטיש קיטור גדול בליבו של כל מפעל פלדה והוא הפך לאחד מסמלי המהפכה התעשייתית בה נעשה שימוש במכונות ליצירת מכונות. פטיש הקיטור מורכב מגוף מתכת קשה (זהו ראש הפטיש) המותקן במסילה ומונע במנגנון בוכנה הנעה בתוך גליל המצוי בראש המתקן. מתחת לגוף הבוכנה ומסילת הפטיש מוצב סדן. פטישי קיטור גדולים ניצבים על שתי רגליים ("צורת A") שביניהן מוצב הסדן. תצורה אחרת, לפטישים קטנים יותר, היא שהסדן מוצב בעיקול זרוע יחידה המחזיקה את הצילינדר. על הסדן מניחים הפועלים מטיל פלדה לוהט, ראש הפטיש מועלה לגובה באמצעות לחץ קיטור ונופל על הסדן (בנפילה חופשית, עקב שחרור הקיטור הלוחץ אותו מעלה או בלחץ קיטור בכיוון הנגדי), מכה על המטיל ומרקע אותו. משקל ראש פטיש הקיטור הקטן ביותר הוא 45 ק"ג והגדולים מגיעים לכדי 90 טון.
הפטיש הומצא בשנת 1837 על ידי הממציא הסקוטי ג'יימס נסמית' (James Nasmyth) והשימוש המעשי הראשון נעשה על ידי החברה הצרפתית שניידר בעיר קרוזו שזכתה למובילות בתחום. בין 1843 ל-1867 ייצרה החברה 110 פטישים.
פטיש קרוזו

בשנת 1877 נבנה על ידי שניידר בעיר קרוזו פטיש ענק אשר עוצמת מכתו הייתה 412,000 קילוגרם-מטר, הוא נקרא "פטיש קרוזו". עד 1891 היה זה פטיש הקיטור הגדול בעולם, באותה שנה קנתה חברת הפלדה האמריקאית בית לחם סטיל את הזכויות משניידר ובנתה פטיש בעיצוב דומה שמכתו הייתה בעוצמה גדולה יותר. משקל ראשו של "פטיש קרוזו" היה 75 טון ורגליו הונחו על מצע עשוי עץ אלון שהונח ישירות על הסלע בחפירה בעומק 11 מטרים.
הפטיש היה מרכז התעניינות ציבורית ולעיתים הוזמן קהל לצפות בו בפעולה. במיוחד הופגנו יכולות עדינות של השליטה בכוח, כגון פיצוח אגוז מבלי לפגוע בתוכנו. ב-1969 פורק הפטיש מסדנתו והוצב בכיכר המרכזית של העיר קרוזו.
סמל העיר קרוזו
תצורה לפטישי קיטור קטנים
פטיש קרב

ערך זה עוסק בכלי נשק. אם התכוונתם למשחק מלחמה הנקרא בשם זה, ראו .
.
פטיש מלחמה
פטיש קרב, פטיש מלחמה או מקבת הוא כלי גדול וכבד, הדומה לפטיש עבודה ולמכוש ונועד בעיקר לניפוץ עצמות מבעד לשריון היריב. פטיש הקרב היה יעיל במיוחד כאשר היריב היה עטוי שריון לוחות.
פטיש הקרב מורכב ממוט או ידית ארוכה שבראשה נמצא ראש מתכתי דו-ראשי דמוי מכוש, אשר צדו האחד קהה, כפטיש עבודה, ומיועד בעיקר להנחתת מהלומות חזקות. צידו השני חד כמכוש ונועד לחדור את שריון היריב ולפוצעו. בניגוד לתיאור הפופולרי בסרטי הפנטזיה של פטיש גדול וכבד, הראש הנפוץ היה בעל ממדים צנועים יותר (ראה תמונה).
מגוון פטישי קרב
פטיש המלחמה היה נפוץ במיוחד בימי הביניים המאוחרים, המאה ה-14, המאה ה-15 והרנסאנס, בייחוד בגרסה דו-ידנית עם מוט ארוך, כנשק שנועד להתמודד מול אבירים משוריינים בכבדות ומול פרשים בעלי שריון לוחות. בזכות ידית ההנפה הארוכה היו פטישי המלחמה יכולים  לגרום לפציעות ומכות קשות לאבירים המשוריינים גם בלי לחדור את השריון (פציעות יבשות ומכות הלם). המקור החד שימש לתפיסת והפלת פרשים מסתערים; במכה חזקה יכול היה הפטיש אף לחדור דרך השריון. פטיש המלחמה שימש גם כדי לפגוע ברגלי הסוסים ובכך להפיל פרש רכוב מסוסו.
רוב פטישי הקרב הם דו ידניים אך יש גם פטישי מלחמה קטנים וחד ידניים. פטישי מלחמה חד-ידניים היו נפוצים בעיקר בקרב פרשים שהשתמשו בפטיש להנחית מכות חזקות על חיל הרגלים בעת שדהרו בתוך שורותיהם. בפטישי קרב נעשה שימוש גם על ידי איכרים ופועלים כנשק מאולתר בעת הצורך. כך נתנו פטישי הקרב את שמם ל"מרד הפטישאים" של 1382 בפריז.
פטיש קרב הוא כלי נשק חביב במשחקי וסרטי הפנטזיה, בייחוד פטיש קרב שמושפע מתיאור מיולניר, פטיש הקרב של אל הרעם הנורדי ת'ור.
לפי אחת הדעות, כינויו של יהודה המכבי נובע מהמילה "מקבת".
שריון לוחות גותי לרגלי, ופטיש קרב ארוך לצידו
שריון לוחות לפרש ולסוס, חמוש בפטיש קרב לפרשים
פטיש קרב מהמאה ה-16
ראו גם

גרזן-חנית (Pollaxe)
גרזן
קורנס
נשק מוט
פיל צפון-אפריקני

| פיל צפון-אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: בעלי חדק
משפחה:: פיליים
סוג:: פיל אפריקני
מין:: פיל סוואנה אפריקני
תת־מין:: פיל צפון-אפריקני
שם מדעי
 Loxodonta africana pharaoensis

פיל צפון-אפריקני (שם מדעי: Loxodonta africana pharaoensis) הוא ככל הנראה תת-מין קדום של הפיל האפריקאי, או מין נפרד שהתקיים בצפון אפריקה עד היכחדותו בתקופת האימפריה הרומית העתיקה. פילים אלה שימשו כפילי מלחמה במסעו של חניבעל בחציית הרי האלפים בצפון איטליה.
סביבת המחיה הטבעית של הפיל הצפון אפריקני השתרעה ככל הנראה לאורך צפון אפריקה עד חופי סודאן ואריתריאה.
הפיל הצפון אפריקני היה קטן בממדיו מפיל הסוואנה האפריקני וככל הנראה היה בגודל דומה לפיל היערות האפריקני. הוא היווה אוכלוסייה מורחבת של פיל מדברי.
ממטבעות קרתגניים מהתקופה ניתן להסיק כי גובהו ברוחב הכתפיים היה בסביבות 2.5 מטרים. הוא מתואר כפיל בעל אוזניים גדולות וגב קעור הטיפוסיים לפיל האפריקאי המודרני. ניתן להניח כי הוא היה בעל אופי כנוע יותר מהפיל האפריקאי המודרני, מה שאפשר את אילופו, אם כי לא ידוע באילו שיטות השתמשו על מנת לבייתו. קיימת מחלוקת בין החוקרים האם הפיל נשא על גבו אפיריון קרב. על אף התנגדויות השוללות זאת, ראיות מסוימות מצביעות כי פילי מלחמה מסוג זה נשאו על גבם אפיריון בחלק מהקרבות.
לאחר כיבוש סיציליה בשנת 242 לפנה"ס ניסו הרומאים ללכוד חלק מהפילים שננטשו על האי בידי הקרתגנים אך נכשלו במשימתם, פילים אלה היו ככל הנראה מהזן של הפיל הצפון אפריקני, הפיל של חניבעל לעומת זאת היה פיל גדול ממדים במיוחד שזכה לשם סורוס והשתייך ככל הנראה לזן של פיל סורי (Elephas maximus asurus) שנכחד אף הוא.
הפיל הצפון אפריקאי אולף ושימש גם את שושלת תלמי במצריים ההלניסטית.
פוליביוס מתאר את נחיתותו של פיל זה בקרב אל מול הפיל האסייתי הגדול יותר ששימש את הסלווקים.
כתובת תלמאית ששרדה מתארת את שלושת הסוגים של פילי המלחמה שהיו בשימוש בעת העתיקה: הפיל הלובי (הפיל הצפון-אפריקאי), הפיל האתיופי (כנראה הפיל המזרח-אפריקאי) והפיל ההודי. המלך התלמאי התפאר בהצלחתו לאלף את הפילים האתיופיים (שהם קשים ביותר לאילוף).
סבורים כי הפיל הצפון אפריקני נכחד לאחר כיבוש צפון אפריקה בידי הרומאים מאחר ששימש בזירת תחרויות גלדיאטורים שבהם הגלדיאטורים לחמו בבעלי חיים פראיים שבסופן החיות היו מומתות. חוקרים מסוימים סוברים כי אוכלוסיות קטנות של הפיל המשיכו להתקיים עד אמצע המאה ה-19 באזורי החוף של סודאן ואריתריאה אך בימינו נכחדו לחלוטין.
עקרון השקילות

בפיזיקה, עקרון השקילות (או אקוויוולנציה בלעז) הוא עיקרון הקובע זהות פיזיקלית בין מערכת הנמצאת תחת השפעת שדה כבידה, לבין מערכת הנמצאת בתנועה שוות תאוצה. דהיינו, בהינתן מעבדה סגורה בה נצפים תנאים של כבידה (כל החפצים נמשכים "למטה" בתאוצה קבועה), לא קיים ניסוי שיגלה האם המעבדה נחה בשדה גרוויטציה, או שמא נעה כלפי "מעלה" בתאוצה קבועה (או שילוב של השניים). עיקרון זה מסביר, בין היתר, מדוע כל הגופים נופלים באותה מהירות ללא תלות במשקלם.
עקרון השקילות משמש בעיקר להשלכת ידע פיזיקלי הנוגע למערכות מואצות על מערכות גרוויטציוניות, הן בשל הפשטות היתרה בעריכת ניסויים ותצפיות במערכות מואצות (בהשוואה  למערכות גרוויטציוניות) והן משום שהאינטואיציה שלנו כבני אדם חזקה יותר לגבי תאוצה מאשר לגבי כבידה. עיקרון זה נודע בעיקר בשל שימושיו בתורת היחסות הכללית של איינשטיין, העוסקת בכבידה ובמערכות שאינן אינרציאליות.
ישנם למעשה שני עקרונות שקילות, "עקרון השקילות החלש" של גליליאו, ו"עקרון השקילות החזק" של איינשטיין, המכיל את העיקרון החלש. האמור לעיל מתייחס לעיקרון החזק, שאליו מתכוונים בדרך כלל כאשר מדברים על "עקרון השקילות".
עקרון השקילות החלש

בעקבות תצפיות וניסויים שערך גלילאו גליליי במאות ה-16 וה-17, על ידי גלגול כדורים בעלי מסות שונות על משטחים בשיפועים שונים, הקיש גליליי כי תאוצת הכבידה זהה לגבי כל הגופים, ללא תלות במסתם. זאת בניגוד להשקפתו של אריסטו שרווחה עד אותה תקופה, על-פיה ככל שגוף כבד יותר כך הוא נופל מהר יותר. תוצאות אלו שימשו כבסיס חשוב לפיתוח תורתו של ניוטון. הגודל המתאר התנגדות לתאוצה על-פי החוק השני של ניוטון (מסת התמד) זהה לגודל המתאר את עוצמת כוח המשיכה הפועל על הגוף על-פי חוק הכבידה של ניוטון (מסת כבידה). במילים פשוטות, עקב הבחנותיו של גליליאו, ניוטון השתמש באותו גודל פיזיקלי לתיאור שתי תופעות שונות לכאורה. זהו עקרון השקילות של גלילאו, או "עקרון השקילות החלש". ניתן לנסחו כך:
עיקרון פיזיקלי הקובע שוויון בין מסת כבידה ומסת התמד (מסה גרוויטציונית ומסה אינרציאלית). הווי אומר, אותו גודל פיזיקלי מתאר הן את כוח הכבידה הפועל על גוף מסוים, והן את מידת התנגדותו לשינוי מהירות.
עקרון השקילות החזק

בשנת 1907 לערך, ככל הנראה דרך מחשבות ראשוניות שהתפתחו לאחר זמן לתורת היחסות הכללית, הגה איינשטיין את עקרון השקילות שלו (כיום "עקרון השקילות החזק", או פשוט "עקרון השקילות"). על-פי עיקרון זה, ישנו שוויון פיזיקלי לוקאלי בין תאוצה וכבידה. כלומר, ניתן להתייחס למערכת מואצת כאילו הייתה במנוחה בשדה כבידה, ולהפך. עיקרון זה הוא מקומי, זאת אומרת  מתייחס לנקודה או לאזור מאוד קטן במרחב, כך ששדה הגרוויטציה בתוכה ניתן לקירוב כאחיד, הומוגני וסטטי - כלומר לא נוכל בעזרת שום מכשיר מדידה לגלות גרדיאנטים מכל סוג בשדה הגרוויטציה. לא מתקיימת זהות בין כבידה לתאוצה במערכת גדולה משום שגרוויטציה משפיע בכיוון מרכז מסה, זאת אומרת  לכיוון רדיאלי ולכן לא אחיד, וכן משום ששדה כבידה אינו קבוע במרחב.
בהמשך לעיקרון זה, ערך איינשטיין ניסוי מחשבתי, בו דימה עצמו בתוך מעלית הנמצאת בנפילה חופשית. בגלל השקילות בין תאוצה וכבידה, ניתן לראות מערכת שבה לא מורגשת תאוצה (מערכת אינרציאלית), כמערכת שבה לא מורגשת כבידה. לכן במצב כזה, בו ניתן לדמיין כי לא מורגשת האצה לכיוון מסוים, אפשר לומר כי שום כח אינו מורגש ולמעשה לטעון כי המעלית מהווה מערכת אינרציאלית. מכאן ניתן להסיק כי מערכת הנמצאת בנפילה חופשית, או השרויה בשדה כבידה ולא פועל עליה שום כוח אחר, היא מערכת אינרציאלית.
בין העיקרון החזק לחלש

ייתכן שבמבט ראשון נראים העיקרון החזק והחלש כשתי דרכים שונות להביע את אותו הרעיון עצמו, אך לא כך הדבר. בעוד עקרון השקילות של גלילאו מדבר על שוויון בין גדלים  פיזיקליים (מסת התמד ומסת כבידה), העיקרון של איינשטיין מדבר על שוויון בין מערכות. מזהות זו בין מערכות נתן לגזור גם את שוויון מסת ההתמד ומסת הכבידה, ועל-כן העיקרון החזק כולל את זה החלש.
אינטואיציה

דוגמה טובה היא ההסבר שמספק כל אחד מהעקרונות לכך שתאוצת הכבידה שווה לכל הגופים ללא תלות במשקלם.
דרך העיקרון החלש נאמר, שבהינתן גוף, ככל שהוא יהיה יותר כבד, כך יפעל עליו כח כבידה חזק יותר. אך בה בעת, בדיוק באותה המידה גם יהיה יותר קשה להאיץ אותו. ישנו קיזוז מדויק בין עוצמת הכח הפועלת על גוף כתוצאה מהמשיכה, לבין כמה קשה להניע אותו. קיזוז מדויק זה נובע מהשקילות בין מסת התמד ומסת כבידה. העיקרון החזק מסביר אחרת את התופעה. על-פיו, ניתן להתייחס לשדה כבידה כאל מערכת אינרציאלית. אך הנוכחות הפיזית של כדור הארץ מונעת את תנועת הגוף (הגוף מתנגש בכדור-הארץ) וכך מפרה את התמדת הגוף ובעצם מפעילה עליו כח. משום שכח זה נובע ושווה לכח ההתמד של הגוף, אנו מודדים את מסת הכבידה שלו כשווה למסת ההתמד. ניתן לראות כי בתפיסה זו "מסת כבידה" אינה מאפיין פיזיקלי בפני עצמו, אלא רק מקרה פרטי של התנהגות מסוימת של מסת התמד.
מעקרון השקילות לתורה של הכבידה

השימוש הידוע ביותר לעקרון השקילות (החזק), וזה בעל החשיבות הרבה ביותר, הוא ניסוי מחשבתי שהגה אלברט איינשטיין שהביא לפיתוחה של תורת היחסות הכללית, העוסקת במערכות מואצות ובכבידה. בניסוי, מותקן פנס באחד מקירות מעלית באופן אופקי, כך שקרן האור שהוא מקרין פוגעת בקיר שממול. במידה והמעלית מאיצה כלפי מעלה, קרן אור שתצא מהפנס תפגע בנקודה נמוכה יותר בקיר שממול. על-כן, צופה בתוך המעלית המואצת יטען שקרני אור מתעקמות (או "נמשכות") מטה. על-פי עקרון השקילות ניתן להשליך כל תופעה פיזיקלית המתרחשת במערכת מואצת גם על מערכת השרויה בשדה כבידה. לכן ניתן להסיק כי אור מתעקם בנוכחות שדה כבידה. אך לקרני אור "אסור" להתעקם- הן חייבות לנוע בקווים ישרים, זאת אומרת - בדרך הקצרה ביותר בין שתי נקודות. מכאן הקיש איינשטיין שקרני אור אכן נעות בדרך הקצרה ביותר, אך במרחב-זמן עקום, ולכן נראות לנו עקומות. רעיון זה של עיוות המרחב-זמן (שקורה על ידי מסה או אנרגיה), ושעיוות זה אחראי לתופעות הכבידה, הוא הבסיס לתורת היחסות הכללית.
ראו גם

מכניקה קלאסית
מערכת ייחוס
לקריאה נוספת

Kenneth W. Ford, Classical and Modern Physics volume 3, Xerox College Publishing, 1974.
Banesh Hoffmann with the collaboration of Helen Dukas, Einstein, Paladin, 1973.
סיירות המערכה מסדרת לאיון

| --- | --- |
אה"מ פרינסס רויאל עוגנת, לפני 1916
אה"מ פרינסס רויאל עוגנת, לפני 1916
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  סיירות המערכה מסדרת אינדפטיגבל
 סדרה עוקבת:  אה"מ קווין מרי
 אוניות בסדרה:  אה"מ לאיון, אה"מ פרינסס רויאל
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 תחילת הבנייה:  1909–1910
 הושקה:  1910–1911
 תקופת הפעילות:  1912–1920 (כ־8 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 26,270 טון, מקסימלי: 30,820 טון
 אורך:  213.4 מטר
 רוחב:  27 מטר
 שוקע:  9.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  28 קשרים
 גודל הצוות:  1,092 איש
 טווח שיוט:  10,390 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  31 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 70,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 102–229 מ"מ   שריון סיפון – 64 מ"מ   צריחי תותחים – 229 מ"מ   ברבטות – 203–229 מ"מ   מגדל הניווט – 254 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
סיירות המערכה מסדרת לאיון היו זוג סיירות מערכה שנבנו עבור הצי המלכותי לפני מלחמת העולם הראשונה. הן כונו "החתולים המופלאים", והיו שיפור משמעותי לעומת קודמותיהן מסדרת אינדפטיגבל במהירות, חימוש ושריון. שיפורים אלו היו בתגובה לסיירות המערכה הגרמניות מסדרת מולטקה, אשר בתורם היו גדולות וחזקות יותר מסיירות המערכה הבריטיות הראשונות מסדרת אינווינסיבל.
לאיון שימשה כאוניית הדגל של כוח סיירות המערכה של הצי הגדול לאורך מלחמת העולם הראשונה. היא הטביעה את הסיירת הקלה הגרמנית קלן במהלך קרב מפרץ הלגולנד באוגוסט 1914 והשתתפה בקרבות שרטון דוגר ב-1915 וביוטלנד בשנה שלאחר מכן. היא נפגעה כל כך קשה בקרב שרטון דוגר, שהיה צריך לגרור אותה חזרה לנמל. במהלך קרב יוטלנד, סבלה לאיון מאש קורדיט חמורה שעלולה הייתה להשמיד את האונייה.
אוניית האחות שלה, פרינסס רויאל, מילאה גם היא תפקיד בקרב מפרץ הלגולנד, ולאחר מכן נשלחה דרומה לאיים הקריביים כדי ליירט את שייטת מזרח אסיה הגרמנית למקרה שישתמשו בתעלת פנמה. לאחר שהשייטת הוטבעה בקרב איי פוקלנד בדצמבר 1914, פרינסס רויאל הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS). במהלך קרב שרטון דוגר, היא קלעה רק כמה פגיעות, אך אחת מהן השביתה את הסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר, מה שאפשר לתפוס ולהטביע את כלי השיט של האויב באש המרוכזת של סיירות המערכה הבריטיות. זמן קצר לאחר מכן, פרינסס רויאל הפכה לספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה והשתתפה בקרב יוטלנד. שתי האוניות היו נוכחות במהלך הפעולה הלא חד משמעית של 19 באוגוסט 1916.
האחיות בילו את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני; הם סיפקו חיפוי מרוחק במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917. ב-1920 הם הוכנסו למילואים ולאחר מכן נמכרו לגרוטאות כעבור כמה שנים בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922.
תכנון ותיאור

האצת תוכנית הבנייה של הצי הגרמני בשנים 1907–1908 אילצה את ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית' להיכנע ללחץ הציבורי ולאשר אוניות נוספות עבור תוכנית הבנייה של 1909–1910. רק אוניית מערכה בודדת וסיירת מערכה אחת אושרו בשנים 1908–1909, אך שלוש אוניות מערכה וסיירת מערכה אושרו בשנים 1909–1910 עם עוד שלוש אוניות מערכה וסיירת מערכה שתוכננו כספינות מגירה כדי להרגיע את הציבור ואת האדמירליות. הלחץ המתמשך אילץ את הממשלה להכריז ביולי 1909 שגם ספינות המגירה ייבנו. לחץ זה גם אפשר לאדמירליות לקבל אישור לשפר את גודלן ועוצמתן של האוניות החדשות כדי לשמור על עליונות איכותית על פני הדרדנוטים הגרמניות החדשות שהיו אז בבנייה.
סיירות המערכה מסדרת לאיון תוכננו כך שיהיו עדיפות על סיירות המערכה הגרמניות החדשות מסדרת מולטקה, כפי שהספינות הגרמניות היו עדיפות על סדרת אינווינסיבל. הגידול במהירות, בשריון ובגודל התותחים אילץ גידול של 40% בגודל על פני סדרת אינדפטיגבל והפך אותם לספינות המלחמה הגדולות בעולם. הפריסה שלהם הותאמה מהעיצוב של סדרת ה"סופר-דרדנוט" הראשונה, סדרת אוריון משנת 1910, עם תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ). האוניות היו סיירות המערכה הראשונות שהיו חמושות בתותח Mk V החדש בקוטר 13.5 אינץ'. התכנון של סדרת לאיון תיקן חלק מהחסרונות של סיירות המערכה הקודמות, שסבלו מחוסר יכולת של הצריחים המדורגים באמצע האונייה לירות בבטחה על פני הסיפון, והגביל אותם למטח דופן של שלושה צריחים. זה נעשה מכיוון שהגודל והמשקל הגדולים יותר של התותחים החדשים הפכו את צריחי הכנפיים לבלתי מעשיים. ככזה, כל ארבעת הצריחים בסדרת לאיון היו מסודרים על קו האמצע; צריח 'Q' היה ממוקם באמצע הספינה ויכול היה לירות רק לצדדים. מנהל הבנייה הימית, סר פיליפ ווטס, הציע שניתן להוסיף צריח חמישי, בסידור ירי-על הצריח האחורי, אם האונייה תוארך בשלוש מסגרות, 12 רגל (4 מטרים) בסך הכל, ושזה יוסיף מעט מאוד עלות מלבד 175,000 פאונד עבור הצריח הנוסף, אך יוסיף 25% תוספת כוח אש לאונייה. הדבר לא אושר, אולי בגלל ספקות לגבי היתכנותו.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו גדולות משמעותית מקודמותיהם מסדרת אינדפטיגבל. היה להם אורך כולל של 700 רגל (213.4 מטרים), רוחב של 88 רגל 6.75 אינץ' (27 מטרים), ושוקע של 32 רגל 5 אינץ' (9.9 מטרים) במעמס מלא. הדחק האוניות היה 26,270 טונות ארוכות (26,690 טונה מטרית) בתפוסה סטנדרטית ו-30,820 טונות ארוכות (31,310 טונה מטרית) במעמס מלא, מעל 8,000 טונות ארוכות (8,100 טונה מטרית) יותר מהאוניות הקודמות. היה להם גובה מטאצנטרי של 6 רגל (1.8 מטרים) במעמס מלא.
תכנון ותיאור > הנעה

אוניות הסדרה היו מצוידות בשני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע. המדחפים התלת-להבים על הצירים הפנימיים היו בקוטר 12 רגל 3 אינץ' (3.73 מטרים) ואלו שעל הצירים החיצוניים היו בקוטר 11 רגל 8 אינץ' (3.56 מטרים). הטורבינות תוכננו להפיק סך של 70,000 כוחות סוס (56,673 קילוואט), שסופק על ידי 42 דוודי Yarrow שפעלו בלחץ של 235 PSI ‏(1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). לאיון לא הגיעה למהירות המיועדת שלה של 28 קשרים (52 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלה למרות שהיא עברה את 76,000 כוחות (56,673 קילוואט), אבל פרינסס רויאל השיגה מהירות של 28.5 קשרים (52.8 קמ"ש). האוניות נשאו 3,500 טונות ארוכות (3,556 טונות) של פחם ועוד 1,135 טונות ארוכות (1,153 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוקה מלאה, הם יכלו להפליג לטווח של 5,610 מיילים ימיים (10,390 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש

אוניות הסדרה הרכיבו שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' Mark V בארבעה צריחי תותחים תאומים המונעים הידראולית, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'Q' ו-'Y'. בניגוד לשתי הסדרות הקודמות של סיירות מערכה בצי המלכותי, שהיו להן צריחים מקדימה, מאחור ומכל צד של האונייה, לאוניות מסדרת לאיון היה החימוש העיקרי שלהן מותקן בקו אחד מלפנים לאחור, עם צריח B בסידור ירי-על מעל צריח 'A', צריח 'Q' מותקן באמצע האונייה וצריח 'Y' מאחור. לתותחים היו טווחי גובה בין -3° ל-+20°; כוונת הירי שלהם הוגבלה ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות לפני קרב יוטלנד במאי 1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה. הם ירו פגזים במשקל 1,250 ליברות (567 קילוגרם) במהירות לוע של 2,540 רגל לשנייה (770 מטר לשנייה); בגובה +20°, היה להם טווח של 23,820 יארד (21,781 מטרים). קצב האש שלהם היה שני פגזים לדקה. האוניות נשאו בסך הכל 880 פגזים בזמן מלחמה עבור 110 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' Mark VII, שרובם היו מותקנים בקזמטים בצריחים בודדים. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +15°, מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירויות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. האוניות היו מצוידות בשתי צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים, אחד בכל צד רוחב.
תכנון ותיאור > בקרת אש

התותחים העיקריים נשלטו ממגדל הניווט. נתונים ממד טווח Argo של 9 רגל (2.7 מטרים) הממוקם על גבי מגדל הניווט הוכנס ללוח בקרת אש Mk I Dreyer שנמצא בתחנת השידור (TS) מתחת למגדל הניווט, שם הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. צריחי 'B' ו-'X' סופקו עם מדדי טווח של 9 רגל והותקנו כעמדות שליטה משניות.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה ופיתוח מערכת הירי של מנהל בקרת האש היה התקדמות גדולה. זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק בחשמל נתוני נשק לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שצוות הצריח רק היה צריך לעקוב אחריו. בקרת המנהל ירתה את התותחים בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. לאיון קיבלה את המערכת שלה בתחילת 1915 בזמן שעברה תיקונים לאחר קרב שרטון דוגר ופרינסס רויאל קיבלה את שלה בתחילת 1916. מנהל בקרת אש שני נוסף לכל אונייה בשנת 1918.
תכנון ותיאור > שריון

הגנת השריון שניתנה ללאיון הייתה כבדה יותר מזו של סיירות המערכה מסדרת אינדפטיגבל; חגורת השריון שלהם בקו המים של שריון קרופ מוצק הייתה בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) באמצע האונייה בניגוד לחגורה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) של קודמותיהם. זה הצטמצם ל-4 אינץ' לעבר קצות האוניות, אך לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים. הם קיבלו גם חגורת שריון עליונה בעובי מרבי של 6 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) לצד צריחי הקצה. קצות המצודה המשוריינת נסגרו על ידי מחיצות רוחביות בעובי 4 אינץ'. ציפוי פלדת ניקל שימש לסיפונים המגנים. הסיפון המשוריין התחתון היה בדרך כלל רק בעובי 1 אינץ (25.4 מילימטרים) מלבד מחוץ למצודה שם היה בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים). הסיפון המשוריין העליון היה ממוקם בחלק העליון של חגורת השריון העליונה והיה גם רק בעובי 1 אינץ'. שריון סיפון התצפית נע בין 1.25–1.5 אינץ' (32–38 מילימטרים).
לצריחי התותחים היו חזיתות ודפנות בעובי 9 אינץ' והגגות שלהם היו בעובי 2.5–3.25 אינץ' (64–83 מילימטרים). הברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9 אינץ' מעל הסיפון, שהצטמצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים) מעל סיפון השריון העליון ו-3 אינץ' (76 מילימטרים) מתחתיו. הדפנות של מגדל הניווט היו בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) והיה לו גג וצינור תקשורת בעובי 3 אינץ'. מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) הותאמו לצד מחסני התחמושת וחדרי הפגזים. ספיגת הארובה שלהם הייתה מוגנת על ידי שריון פלדת ניקל בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) בצדדים ו-1 אינץ' על הקצוות בין הסיפון העליון והחזית. לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותם לירי פגזים, 1 אינץ' של שריון נוסף, במשקל של כ-130 טונות ארוכות (132 טונות), נוספו לגגות מחסני התחמושת וגגות הצריחים.