stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת היחסים בין מחנכים וילדים במסגרות החינוך והטיפול בגיל הרך
מדידה והערכה של מערכת היחסים בין המחנכת והילד

המחקר בתחום יחסי מחנכת וילד מתרחב ומתפתח. בשני העשורים האחרונים חלה התקדמות בהמשגתה ובמדידתה של איכות יחסי המחנכת והילד. כלי ההערכה מגוונים, ומתייחסים בחלקם ליחסי מחנכת וילד אינדיבידואלים, ובחלקם לאינטראקציות כלל כיתתיות, והם המקובלים יותר במחקר בגיל הרך. בחינתם של דפוסי היחסים בין המחנכת והילד נעשית בדרכים שונות: באמצעות התייחסות לנקודת הראות של המחנכת, באמצעות התייחסות לנקודת הראות של הילד, וכן באמצעות התייחסות לנקודת הראות של שני השותפים בקשר. כלי ההערכה כוללים מתודות של ראיונות, שאלונים ותצפיות. חלק מכלי מחקר אלה מובאים להלן:
1. TRI – Teacher Relationship Interview – ריאיון יחסים של מחנכים הנשען על מחקרי התקשרות. שיטה להערכת ייצוגי יחסים של מחנכת ותלמיד אינדיבידואלי. ראיון זה מעריך שבעה היבטים של ייצוגי יחסים על פני שלושה ממדים: בממד התוכן – תפיסות המחנכת לגבי היענות הילד לכללי הכיתה, הישגיו הלימודיים והחברתיים של הילד ויכולת המחנכת לשמש בסיס בטוח התומך בילד; בממד התהליך – מתייחס בעיקר לנטרול היבטים שליליים הקשורים בילד בזמן הריאיון או הימנעות משיחה עליהם; ובממד של הבעת רגשות כלפי הילד הכולל את תחושת המחנכת כי היא מסוגלת להשפיע על התנהגות הילד, כי היא משדרת לילד רגשות שליליים, או כי היא משדרת לילד רגשות חיוביים.
2. The Student Teacher Rellationship Scale – STRSמיישם עקרונות מתאוריית ההתקשרות ומעריך את תפיסת המחנכת לגבי מערכת היחסים עם התלמיד הספציפי ברמות של קרבה, קונפליקט ותלות. השאלון מתייחס לרגשותיה של המחנכת כלפי הילד, ולאמונותיה לגבי רגשותיו והתנהגותו של הילד כלפיה.
3. The Attachment Q-Set – בכלי זה נעשה שימוש במחקר להערכת היחסים של הילד עם אמהות ועם מחנכים ולסיווגם כיחסי התקשרות בטוחה או לא בטוחה. בהערכת איכות יחסי מחנכת וילד מתייחס למעורבות המחנכת כפי שנחווית על ידי הילד ולשיעורי הרגישות של המחנכת.
4. (Children’s feelings about their teachers (CFATT – סולם בעל שמונה עשרה פריטים המתייחסים לרגשות הילדים כלפי המחנכת בממדים של קרבה וקונפליקט. פיתוח הכלי מבוסס על תאוריית ההתקשרות ועל ה-attachment Q-set.
5. (The Caregiver Interaction Scale (CIS-מודד את רגישות המורה באינטראקציות עם ילדים בממדים של חום, קשב, מעורבות, נוקשות (המתייחס לאיומים ולהענשה), וניתוק (המתייחס לרמות נמוכות של אינטראקציה, עניין ופיקוח).
6. Sensitive Responsiveness – כלי תצפיתי המודד היענות רגשית של מחנכת ובוחן את יכולתה לזהות את איתותיו של הילד, לפרש אותם ולהגיב אליהם באופן המותאם לצרכיו.
7. (The Observational Record of the Caregiving Environment (ORCE – כלי שפותח כדי לצפות בתינוקות ופעוטות בכל מערכי הטיפול שאינם אימהיים, להערכת איכות האינטראקציה בין המטפל והילד האינדיבידואלי. מכיל את מאפייני המטפל: רגישות, תגובתיות, גירוי קוגניטיבי, התייחסות חיובית, ניתוק, אפקט שטוח, טיפוח של חקירה וחודרנות.
8. CLASS, Classroom Assessment Scoring System –שיטת תצפית המתמקדת באיכות האינטראקציה בין מחנכת לתלמידים בכיתה ומאפשרת את הערכת איכותו של אקלים כיתה החל מכיתות הגן. משמשת כבסיס לעבודה אישית עם מורים וגננות בתוכניות התערבות שמטרתן שיפור דרכי הוראה ואינטראקציה בין-אישית בכיתות. מתמקדת בשלושה תחומים המתארים בהרחבה אינטראקציות בין מחנכים ובין תלמידים: תמיכה רגשית, ארגון הכיתה ותמיכה בתהליכי למידה.
מדיניות הגיל הרך בישראל בהקשר למערכת היחסים בין המחנכת והילד

הצורך ההולך וגדל במסגרות חינוכיות לגיל הרך בעולם המערבי מפנה את תשומת הלב הציבורית למדיניות ממשלתית הנוגעת לגיל הרך. בעקבות כך מתקיימים תהליכי חשיבה, פיתוח סטנדרטים ובנייה של מערכי רישוי ופיקוח, שיענו על צורכי אוכלוסיית הילדים וישמרו על רמת איכות גבוהה במסגרות לגיל הרך. קיומו של תהליך זה בישראל אינו רציף ונמצא בראשיתו.
בישראל קיימת מערכת מפוצלת לגיל הרך: האחריות הממשלתית מפוצלת בין משרד הכלכלה ומשרד הרווחה והשירותים החברתיים, אשר מופקדים על מסגרות לגיל הרך עד גיל שלוש, ובין משרד החינוך המופקד על מסגרות החינוך מגיל שלוש ומעלה. מצב זה אינו מאפשר עקביות במתן השירותים והבטחת איכותו של הטיפול. בשנים האחרונות עלתה מעת לעת על סדר-היום הציבורי הצעה להעביר את המסגרות לגיל הרך לאחריות משרד החינוך, ואולם, בשל התנגדות משרד הכלכלה ומשרד האוצר לצעד זה הוא לא יצא אל הפועל.
תהליכי רישוי ופיקוח על מסגרות לגיל הרך נועדו לוודא כי שירותים אלו עומדים בדרישות איכות ומהימנות מינימליות, ולקדם שיפור מתמיד באיכות המסגרות. מחקרים מראים כי במדינות בהן קיימים הליכי רישוי ופיקוח מאורגנים יותר, יש מסגרות חינוכיות בעלות איכות טיפול גבוהה יותר. החוק הקיים בישראל מחייב במתן רישוי לכל מסגרת העומדת בתנאים, אך מסגרות רבות לגיל הרך פועלות ללא רישוי וללא פיקוח, ובאלה המפוקחות אין רכיב של פיקוח פדגוגי. הספרות המקצועית אשר עוסקת באיכות המסגרות החינוכיות בישראל, ובפרט באיכותו של הטיפול הרגשי בילדים המתחנכים בהן, מעלה את האפשרות שאין בהן די התייחסות לצרכים הרגשיים של הילדים ולמערכות היחסים שביניהם ובין המחנכים.
לאורך השנים היו מספר ניסיונות לשפר את איכות המסגרות לגיל הרך בישראל. הבולט שבהם היה כינונה של ועדת סטנדרטים בראשותה של פרופסור רוזנטל ב-2009, אשר הצביעה על צורך בשיפורם של מאפיינים תהליכיים, כמו איכותן של האינטראקציות החינוכיות-טיפוליות בין המחנכת והילד, וכן של מאפיינים מבניים במסגרות החינוכיות-טיפוליות, כמו מאפייני השכלה, הכשרה והדרכה של הצוותים, יחס מספרי בין מחנכות לילדים וגודל הקבוצות, להם יש השלכה ברורה על איכותו של הטיפול הרגשי ומערכת היחסים בין המחנכת והילד, ועל התפתחותו המיטבית. למרות זאת, חלק ניכר מהמסגרות החינוכיות עדיין פועלות לפי תקנים של הכשרה, כוח אדם וגודל קבוצות הנמוכים מהסטנדרטים המומלצים. לפי סקירתה של מושל (2015), בחינוך הקדם יסודי קודמו מספר רפורמות בעשור האחרון, אך מסתמן כי אינן נותנות עדיפות לאיכותם של השירותים. רפורמת הסייעת השנייה בגנים שיפרה את תקינת כוח האדם ואת היחס בין מחנכים לילדים, אולם גודל הקבוצה נותר ללא שינוי וכמו כן, עדיין אין הערכה ודאית לגבי השינויים האיכותיים שבעקבותיה. לאיכות מבנית ותהליכית נמוכה קיים משנה חשיבות לאור ממצאים מחקריים המדגישים את חשיבות איכות השירותים, ובפרט לשיפור התפתחותם והישגיהם של ילדים ממשפחות מוחלשות. לציין כי גם מבחינת מצב המחקר בגיל הרך קיים מחסור בליווי רפורמות רחבות היקף בתהליכי הערכה שבוחנים השפעה (ולא רק יישום או עמדות), וישנו מחסור במאגר של נתונים. המצב המתואר מעורר חשש בקרב אנשי המקצוע והמחקר באשר להשלכות השליליות האפשריות על התפתחותם של הילדים המתחנכים במסגרות החינוכיות בישראל.
טורטה טרה מונטי

| --- | --- |
 
 מאכלים
 סוג:  עוגה
 מוצא:  סן מרינו
 מרכיבים עיקריים:  ופל, שוקולד
 
טורטה טרה מונטי (באיטלקית: Three Mountain Cake) היא עוגה סן מרינזית מסורתית המורכבת משכבות ופל דקות שביניהן קרם שוקולד או אגוזי לוז ובציפוי פונדנט שוקולד. עוגה זו דומה בצורתה ואופן הכנתה למספר קינוחי שכבות נפוצים אחרים בסן מרינו וצורתה ושמה מיוחסים לשלושת מצודות סן מרינו.
היסטוריה

שורשיה הקולינריים של הטורטה טרה מונטי מגיעים עד למאה ה-17, בימי הרפובליקה של ונציה. כחלק מההשפעות התרבותיות והפוליטיות הנרחבות של ונציה על סן מרינו, הוטמעו בתרבות גם מתכונים רבים וכיום, עוגה זו אופיינית בעיקר למטבח הסן מרינזי.
החל משנת 1942, מיוצרת הטורטה טרה מונטי בסן מרינו גם באופן מסחרי על ידי חברת לה סרניסימה, שמפעלה ממוקם בעיירה דומניאנו. שמה של החברה מעיד במידה רבה על שורשיה ההיסטורייה של העוגה, שכן "לה סרניסימה" (השלווה), היה כינויה של הרפובליקה של ונציה במשך מאות שנים. העוגה מיוצרת על ידי החברה במגוון גדלים וגרסאות, מגרסת חטיף קטן ועד לעוגות גדולות עם מגוון מילויים, כולל קרם קפה.
ראו גם

המטבח הסן מרינזי
שלוש מצודות סן מרינו
הערות שוליים

↑  צוות האתר, המטבח הסן מרינזי, האוכל, הקינוחים והיין, באתר סן מרינו 2025, ‏2024-10-28
↑  "Cake Review". 13 באפריל 2011. אורכב מ-המקור ב-11 בפברואר 2014. נבדק ב-17 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  ברקת, לטעום את סן מרינו: עוגת שלושת המגדלים, באתר סן מרינו 2025, ‏2024-10-07
↑  "Producer's website". אורכב מ-המקור ב-25 במרץ 2014. נבדק ב-17 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Torta tre monti | Traditional Cake From San Marino | TasteAtlas". www.tasteatlas.com. נבדק ב-2021-03-15.
שאדי בלאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באפריל 1974 (בן 50) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר כותרת לעיתונאות ולתקשורת 
 מעסיק:  תאגיד השידור הישראלי 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  shadi.ballan.5
 
שאדי בלאן (בערבית: شادي بلان; נולד ב־5 באפריל 1974) הוא איש תקשורת ערבי-ישראלי, בין העורכים והמגישים הראשונים שטיפלו בנושאי תרבות ומוזיקה בתוכניות רדיו וטלוויזיה בתאגיד השידור הישראלי בשפה הערבית. בלאן מגדיר עצמו כפלסטיני
ביוגרפיה

בלאן נולד בשכונת וואדי ג'מאל (עין הים) במערב חיפה. מגיל צעיר התעניין בעיתונות ובענייני בידור. בילדותו נחשף לתקשורת כתובה ומשודרת, בערבית ובעברית.
מגיל 16 היה מנוי בכתב עת מעריב לנוער, ולדבריו: "אהבתי את הפלטפורמה והשתתפתי בתחרות כתיבה של המגזין שנערכה ב–1990. משם המשכתי ככתב נוער בעיתון זה; כתבתי על נושאים שמעניינים בני נוער ושמתרחשים בחברה הערבית".
בתום לימודיו בתיכון ערבי-אורתודוקסי, החל את לימודיו ב"כותרת", בית ספר לעיתונאות ולתקשורת של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > ברדיו

בשנת 1995 החל לעבוד ברדיו הפיראטי "רדיו אל-בלד" בתוכניות שכללו מוזיקה, תרבות ובידור ובמקביל היה עורך התרבות והאמנות בעיתון "ליידי כל אל-ערבּ" במשך 15 שנה. בשנת 1999 עבר לערוך ולשדר ב"רדיו שאטיק". בשנת 2003 החל לעבוד בתחנת הרדיו המסחרית בשפה הערבית, רדיו א-שמס של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשנת 2006 הצטרף לחטיבה הערבית של רשות השידור ולאחר מכן לתאגיד השידור הישראלי, שם הוא עדיין עובד, נכון לשנת 2019.
ביוגרפיה > בטלוויזיה

בשנים 1999–2000 הנחה בערוץ 33 את התוכנית "קליפ שואו" (كليب شو), וב-2001–2003 הנחה את התוכנית "זוויות" (زوايا).
בשנת 2006 הנחה בערוץ 2 את התוכנית "שירים ודיבורים", את טקס מלכת היופי הערבייה, ואת תחרות הערבזיון, וכן הנחה את התוכנית "צליל וטעם" בערוץ עשר.
ב-2009 הנחה וערך את תוכנית הראיונות "פוקוס" (فوكوس) בערוץ 33. ב-2013 הנחה את המשדר המרכזי לחג עיד אל-פיטר בערוץ 33.
בשנים 2015–2016 הנחה את המשדר המרכזי לחג הסילבסטר בערוץ 33.
ב-2017 הנחה את "תיק סודי" בתאגיד השידור הישראלי.
בשנים 2018–2019 הנחה את "פן" (فن) בתאגיד השידור הישראלי.
ב-2020 הנחה את המשדר המרכזי לחג עיד אל-פיטר בערוץ 33.
ב-2021 הנחה את התוכנית "שו בדרכים" (شو عالطريق) בערוץ 33.
ביוגרפיה > בעיתונות

בשנת 1990 החל את עבודתו העיתונאית בתפקיד כתב נוער במעריב לנוער ובהמשך עבד כעורך תרבות בעיתון "א-סנארה". בשנת 2002 התמנה לעורך בשבועון "אל - נאס" (الناس) ולעורך התרבות במגזין "ליידי כל אל-ערב".
בשנת 2019 כתב את הספר "סרט עלילתי פלסטיני" (فيلم فلسطيني طويل), בשפה הערבית. שאדי בלאן בחר לאגוד את כל הסרטים בספר אחד וליצור תשתית תרבותית-לאומית, שמדגישה את המשותף לפלסטינים באשר הם.
לקריאה נוספת

שאדי בלאן, סרט עלילתי פלסטיני, הוצאת כל שאי, 2019 (בערבית)
הערות שוליים

↑  שאדי בלאן, "סרט עלילתי פלסטיני", 2019, עמ' 216 (בערבית)
↑   ז'נאן בסול, שאדי בלאן הוא גיא פינס של הציבור הפלסטיני בישראל, באתר הארץ, 18 במאי 2017
1 2  שלומי דסקל, כיבוש הנפש, באתר העין השביעית, 6 בנובמבר 2019
↑   ضيفة حلقة #ملف_سري الفنانة ميساء عبد الهادي, סרטון בערוץ "مكان - هيئة البث العامة", באתר יוטיוב (אורך: 27:55) (בערבית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416369305171  LCCN: no2020020271  VIAF: 50155646231318211914   WorldCat (עם VIAF): 50155646231318211914
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל

| --- | --- |
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
1516–1917


אתרים עות'מאנים בארץ ישראל: בכיוון השעון: בית המושל העות'מאני, באר שבע חומת ירושלים העות'מאנית, ירושלים בית הסראייה, יפו גשר טורקי, נחל שילה


חומת ירושלים העות'מאנית, שנבנתה בתקופה העות'מאנית בידי סולימאן המפואר (2005)
שער הכניסה למצודה בירושלים ושומרי הסף העות'מאנים (תחריט מ-1880)
התקופה העות'מאנית היא תקופה בת כ-400 שנה בתולדות ארץ ישראל בה נשלטה על ידי האימפריה העות'מאנית. התקופה התחילה עם כיבוש הארץ בידי הסולטאן סלים הראשון בשנת 1516, והסתיימה בשנת 1917, עם כיבוש הארץ בידי הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי במלחמת העולם הראשונה.
מקובל לחלק את התקופה העות'מאנית לשלוש תקופות:
התקופה הראשונה (המאה ה-16)
התקופה השנייה (מאות 17–18)
התקופה השלישית (המאה ה-19 וראשית המאה ה-20)
המאה ה-16

כיבוש ארץ ישראל על ידי העות'מאנים התרחש במסגרת המלחמה הממלוכית-עות'מאנית. בשנת 1516 יצא הצבא העות'מאני בהנהגת הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" מדמשק וירד לאורך החוף, שהיה נטוש רובו ככולו, לעבר ח'אן יונס. בקרב שנערך שם הובסו הממלוכים וארץ ישראל סופחה לאימפריה העות'מאנית. בעקבות ניצחון העות'מאנים הגיעו משלחות של נכבדי חלק מהערים הראשיות להביע נאמנות לשליטים החדשים. כיבוש הארץ בידי העות'מאנים לא היה מלווה בסבל רב לתושבים אבל ברמלה, עזה ושכם היו מרידות, שדוכאו באכזריות.
המאה ה-16 > חלוקה מנהלית

לאחר הכיבוש הוכפפה ארץ ישראל מבחינה מנהלית לפלך (ווילאת) דמשק. הפלך חולק למחוזות (סנג'קים) והמחוזות נחלקו לנפות (נאחיות). בארץ ישראל היו תחילה שמונה סנג'קים – שלושה ממזרח לירדן:
סנג'ק עג'לון
סנג'ק חורן
סנג'ק כרכ
וחמישה ממערבו:
סנג'ק צפד (צפת),
סנג'ק נאבלוס (שכם)
סנג'ק אל-קודס (ירושלים)
סנג'ק גזה (עזה)
סנג'ק לג'ון (מגידו), שכלל את רוב חלקו של עמק יזרעאל ואת ואדי עארה.
מאוחר יותר בוטל סנג'ק לג'ון. עמק יזרעאל ועמק בית שאן סופחו לסנג'ק עג'לון בעבר הירדן המזרחי.
העות'מאנים קיבלו ארץ נחשלת. ערי החוף היו הרוסות וכל ענפי הכלכלה היו במצב ירוד. השלטון העות'מאני פעל ביעילות, הנהיג מנהל תקין, פעל לשיפור המצב כלכלי, והשקיע בפיתוח החקלאות בכפרים והמלאכה והמסחר בערים. כמו כן הושקעו מאמצים להבטחת ביטחון התחבורה בדרכים. חדירת הבדואים שהייתה בעיה חמורה מאות שנים, נבלמה במידה מסוימת. סולטאן האימפריה העות'מאנית בשנים 1520–1566, סולימאן הראשון, השקיע בפעולות בנייה ופיתוח. נבנתה חומת העיר העתיקה בירושלים ורחבת התפילה בכותל המערבי הוקצתה ליהודים. נבנתה רשת של חאנים (אכסניות) ומצודות לאורך הדרכים הראשיות כדי להבטיח את התנועה בדרכים, ובערים פותחו השווקים.
במאה ה-16 החלו להגיע לארץ סוחרים מאירופה ובעיקר מצרפת וב-1535 נחתם לראשונה הסכם קפיטולציה בין השלטון העות'מאני לצרפתים. ההסכם העניק לנתינים צרפתיים חופש תנועה, חופש מסחר, חופש דת, פטור משירות צבאי, והם יכלו להישפט רק על ידי בית הדין הקונסולרי. במאה ה-18 נחתמו הסכמים דומים עם מדינות נוספות.
בעקבות השיפור במצב הביטחוני גדל מספר התושבים בארץ ישראל מ-123,000 בראשית הכיבוש ל-206,290 בשלהי המאה ה-16.
משלהי המאה ה-16 החל המצב הכלכלי להידרדר. חולשת השלטון המרכזי העות'מאני בטורקיה הביאה להחלשות המנגנון המנהלי בארץ, לירידה ברמת המושלים, להשתלטות שליטים מקומיים ולהחלשת הכוח הצבאי. ההרעה הכללית במצב הביאה לירידה בפעילות הכלכלית בערים ולהפסקת הצמיחה בכפרים. למרות ההידרדרות הכלכלית השלטון הכביד את עול המיסים. חולשת הצבא נוצלה על ידי שבטי הבדואים, והם חזרו לפשוט בארץ.
הרכב האוכלוסייה

לאורך התקופה העות'מאנית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת מרוב מוסלמי וממיעוט נוצרי, יהודי, שומרוני ודרוזי. בתקופה זו של 400 שנה, גדלה אוכלוסיית ארץ ישראל מכ-123,000 נפש בראשית המאה ה-16, לכ-690,000 בראשית המאה ה-20.
הרכב האוכלוסייה > מוסלמים

מעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 ואילך החלה הגירה לארץ מארצות ערב והאסלאם. הגל העיקרי והגדול ביותר היה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. רוב המהגרים, היו ממצרים וסודאן. רבים הגיעו בתקופת השלטון המצרי בארץ 1831–1841 ונטמעו באוכלוסיית הארץ. השלטון העות'מאני עודד הגירה לארץ כדי ליישב את האזורים דלילי האוכלוסייה והעניק אדמות למהגרים. הדבר הביא להאצה משמעותית ובריבוי האוכלוסייה המוסלמית. בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,000 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה. כ-100,000 היו מהגרים ממצרים. המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,000 נפש. כשליש עד מחצית מתושבי הארץ המוסלמים היו מהגרים חדשים.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבעה מעמדות: עסכרי – מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא – אנשי הדת, רעאיא – מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים. כמו כן, האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה. הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירונים מנו 24%. רובם היו סונים, אבל בגליל היה ריכוז של מוסלמים שיעים.
הרכב האוכלוסייה > נוצרים

רוב הנוצרים החיים בארץ הם צאצאי יוונים, פיניקים וסורים-ארמים ונוצרים מאירופה ואינם ערבים במוצאם האתני. הם החלו בהדרגה לראות את עצמם חלק מהאוכלוסייה הערבית ואימצו את השפה והתרבות לאחר שאולצו כמיעוט להשתלב בתרבות הערבית במסגרת מדיניות השיערוב (ערביזציה).
הנוצרים נחלקו לתשע עדות: לאטינים, יוונים-אורתודוקסים, גאורגים, ארמנים, חבשים, יעקובינים, סורים-נסטוריאנים, קופטים ומרונים. העדה הגדולה ביותר הייתה היוונית-אורתודוקסית, שהשתייכה לכנסייה הביזנטית. בשלהי התקופה מנו הנוצרים כ-70,000 נפש. כ-79% היו עירונים והשאר כפריים.
הרכב האוכלוסייה > יהודים

עד שלהי המאה ה-19 הייתה האוכלוסייה היהודית מורכבת משרידי היהודים מימי הבית השני, ומעולים שהגיעו לארץ לאורך הדורות מצפון אפריקה, ממסופוטמיה, ומאירופה. העולים יוצאי ספרד ופורטוגל והיהודים האשכנזים היו שונים מהמקומיים ומיוצאי המזרח. אוכלוסייה זו, שמנתה בשנות ה-30 כ-10,000 נפש, כונתה היישוב היהודי הישן שהיה ברובו עירוני, אבל בגליל נותרו כפרים שבהם שרדו יהודים מימי הבית השני (ערב הכיבוש הערבי של ארץ ישראל היו בגליל המזרחי כ-60 כפרים ומהם נותרו שניים במאה ה-19). אופי האוכלוסייה היהודית החל להשתנות בסוף המאה ה-19 עם הגעתם של ראשוני חובבי ציון ופעילות התנועה הציונית. בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה הקימו החלוצים 22 יישובים חקלאיים. אזורי ההתיישבות היהודית היו בעיקר בגליל המזרחי, חוף הים ושפלת יהודה. בשנת 1914 חיו בארץ כ-85,000 יהודים.
הרכב האוכלוסייה > בדואים

בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-18,590 בדואים שחיו ב-20 ריכוזים. עוד כ-50,000 נדדו בתחומי ארץ ישראל. מעריכים שהם מנו ב-1914 כ-100,000 נפש.
מעמד הקרקעות בארץ ישראל

בעת כיבוש הארץ במאה ה-16 בידי העות'מאנים, נחשבו רוב הקרקעות לרכוש הסולטאן. הקרקעות חולקו לשלושה סוגים: רכוש פרטי, רכוש הווקף, ושאר הקרקעות שחולקו לאחוזות הסולטאן, אחוזות נציבי המחוזות, ואחוזות פאודליות שהוענקו לאנשי צבא. האחוזות כללו כפרים שההכנסות ממיסיהם הוענקו לבעלי האחוזות. האיכרים (פלאחים) חויבו לעבד את האדמות ולתת חלק מהיבול לבעלי האחוזה.
במאות ה-17 וה-18 לא התקיים כמעט שוק מקרקעין בארץ ישראל והשלטון לא ניהל מרשם קרקעות. היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני אפשרה לשבטי הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים ואילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר סביב בירות המחוזות ובאזורים ההרריים.
במחצית המאה ה-19 החל השלטון העות'מאני להנהיג רפורמות ולארגן מרשם מקרקעין המתעד זכויות במקרקעין. בשנת 1858 נחקק חוק המג'לה, לפיו צוו בעלי הזכויות לרשום את זכותם, שאם לא כן – יאבדו הזכויות. כתוצאה מכך, החל תהליך של מִפְקד (Census), שסקר את מצב הקרקעות בארץ ישראל, והניב מספר שינויים בפנקס המקרקעין העות'מאני. פנקסים אלו, הקיימים עד ימינו, מהווים את תחילת הרישום של קרקעות בארץ ישראל.
חוק המג'לה חילק את הקרקעות בארץ ל-5 סוגים:
קרקע מסוג מירי – קרקע שהיא בבעלות המדינה ואזרחים שחיים בתחום הקרקע אינם יכולים לבצע שום שינוי בקרקע, אסור לבנות ואסור לנטוע גידולים חקלאיים אך יכלו ליהנות ולהשתמש ביבול החקלאי באותה הקרקע.
קרקע מסוג מוּלק – קרקע זאת נמצאת באזורים שמיושבים בצפיפות באופן יחסי וקרקע זאת היא בבעלות פרטית של האזרח ולא היו על הקרקע מגבלות, האזרח שהחזיק בקרקע מסוג זה היה יכול לנטוע לבנות ולמכור.
קרקע מסוג ווקף – קרקע שמשמשת לצורכי דת (כל הדתות), קרקע מסוג זה אינה ניתנת להעברה והיא נמצאת בשליטת הרשות המקומית.
קרקע מסוג מתרוּכה – קרקע נטושה, אשר הועברה אל בעלות המדינה ומשמשת לצורכי ציבור, לדוגמה דרכים, נהרות, גשרים ומבני ציבור.
קרקע מסוג מוואת – קרקע זאת אינה ניתנת לעיבוד חקלאי או אזורים שמרוחקים מאזורים מיושבים והקרקע למעשה שוממת.
מרישום זה נולדה זכות ה"טאבו", קרי: זכות היחיד להחזיק בקרקע. המרשם כונה "דפתר חקאני" ונוהל באופן ריכוזי מקושתא. האסמכתאות שהחזיקו בעלי המקרקעין נקראו "קושאן" (השטר), והיוו כלי עזר בניהול ובארגון השליטה במקרקעין בארץ ישראל.
הקושאן הכיל תיאור של הבעלים ושל גבולות הנכס, אולם נעדר את הזיהוי הגאוגרפי המדויק של הנכס. חסרונו זה, שנבע מהיעדר תחזוקה שוטפת מצד השלטון העות'מאני, הביא להיעדר הרלוונטיות של הקושאן לימינו, למעט אותם מקומות מסוימים לגביהם הוגדרו גבולות הנכס בהגדרות מילוליות מוחלטות ובנות קיימא. הפנקסים העות'מאניים כוונו, אם כן, מלכתחילה לשמש כמרשם זכויות, אולם פגמים מובנים במרשם, והיעדר אכיפה בפועל ברישומו, הביאה לרישום מינימלי של כ-5% של מקרקעי ארץ ישראל בלבד, ומנעו מימושה של מטרה זו. כיוצא מכל אלה, הפנקסים העות'מאניים רלוונטיים למקומות יישוב ותיקים, מעטים ומוגדרים בלבד. הבעייתיות בשיטת מרשם הזכויות העות'מאנית הביאה לשילובה עם פנקס שטרות (Deed register). חוק המקרקעין שנחקק בכנסת ישראל בשנת 1969 ביטל את חוק המג'לה (חוק המקרקעין סעיפים 152–155).
היישוב היהודי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| אומדני האוכלוסייה היהודית  בארץ ישראל במאה ה-19 > שנה | אומדני האוכלוסייה היהודית  בארץ ישראל במאה ה-19 > אומדן |
| --- | --- |
1800: 7,000
1840: 8,700
1870: 18,000
1880: 27,000
1890: 40,000
1900: 56,000
1914: 85,000
היישוב היהודי ("היישוב הישן") זכה לפריחה מסוימת במאה ה-16, עם עליית חלק ממגורשי ספרד; ובמאה ה-18 בגליל עקב שלטונו האוהד של דאהר אל-עומר ושיקומן של טבריה, חיפה, עכו וערים נוספות. אך לרוב היה היישוב היהודי והנתין היהודי נחות ביותר, עד כיבוש הארץ בידי איברהים פאשא ב-1831. בשנת 1839 הודיע הקונסול הבריטי בירושלים כי בארץ ישראל יושבים 9,690 יהודים.
בתקופה זו התקיימו בארץ ישראל ישיבות רבות.
במחצית המאה ה-19 החלה עליית מבשרי הציונות הרב ד"ר יהודה ביבאס, רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי ותלמידיהם, בנוסף לתנועת עלייה יהודית שהלכה והתגברה. בשנת תרמ"ב 1881 החלה העלייה הראשונה; בשנת תרס"ד 1904 החלה העלייה השנייה; ועד סוף התקופה העות'מאנית, זכתה ארץ ישראל לעדנה מחודשת.
ממחצית המאה ה-19 נשמעו ברמה קולות כנגד הסתמכות על כספי החלוקה ולמציאת דרכים לפרנסה עצמית בארץ ישראל, מבלי להסתמך על תרומות יהדות התפוצות. עם זאת, עזרתם של פילנתרופים כמו הברון רוטשילד ומשה מונטיפיורי והזרמת הון לארץ באמצעותם, הניע ותמך בהקמתן של נקודות התיישבות יהודית. מאז העלייה השנייה התגבר המאבק בעד עבודה עברית, דהיינו העסקת פועלים יהודים בעבודות כפיים.
מחתרת ניל"י פעלה בארץ ישראל על מנת לעזור לבריטים לכבוש את הארץ מידי העות'מאנים, אך חבריה נתפסו ונענשו.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה הידלדל וסבל מרעב, מגפות, רדיפות וגירושים. חלק מאנשי היישוב שמחו על הכיבוש הבריטי ותלו תקוות בהצהרת בלפור מנובמבר 1917, בה הובטח "בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
ראו גם

התקופה העות'מאנית בארץ ישראל - מונחים
היהודים באימפריה העות'מאנית
העליות בשנים 1700–1881
היישוב הישן
עריצות שלטונית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
ירושלים בתקופה העות'מאנית
חיפה בתקופה העות'מאנית
התיישבות נתיני המעצמות בחיפה
קולוניאליזם בארץ ישראל במאה ה-19
התעת'מנות
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

יוסף הכהן, ספר דברי הימים למלכי צרפת ומלכי בית אוטומאן התוגר, מהדורת אמסטרדם תצ"ג / 1733, באתר היברובוקס
היסטוריה של ארץ ישראל , ירושלים: הוצאת כתר והוצאת יד יצחק בן-צבי:
כרך ז: אמנון כהן (עורך), שלטון הממלוכים והעות'מאנים (1260–1804), 1981. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
כרך ח: יהושע בן אריה וישראל ברטל (עורכים), שלהי התקופה העות'ומנית (1799–1917), 1983. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
יוני נוקד, איך בארץ ישראל אדמה נגאלת : רכש קרקעות בשלהי התקופה העות'מאנית. איתי בחור הוצאה לאור, 2020.
לקריאה נוספת > הדרכה

שלמה שבא, ארץ ישראל, תל אביב: הוצאת דביר, 2001
לקריאה נוספת > מחקרים

יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העות'מאני, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו
ישראל ברטל, חיים גורן (עורכים), ספר ירושלים: בשלהי התקופה העות'מאנית 1800–1914, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ע–2010
ישראל ברטל, גלות בארץ: יישוב ארץ-ישראל בטרם ציונות, ירושלים הספרייה הציונית, תשנ"ד
ירון בן-נאה, ספר קורות משפחה אוטוביוגרפיה של ספרדי בן היישוב הישן: חייל, תלמיד חכם ומחבר בעת חילופי תקופות, יד יצחק בן צבי, 2015.
רות למדן, עם בפני עצמן – נשים יהודיות בארץ ישראל סוריה ומצרים במאה השש-עשרה, תל אביב 1996.
דוד גרוסמן, האוכלוסייה הערבית והמאחז היהודי: תפרוסת וצפיפות בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ד
ביקורת על המחקר: אבינעם מאיר, אוכלוסייה, מרחב ומשאבים בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ותחילת המנדט הבריטי, עיונים בתקומת ישראל 15, 2005, עמ' 483–487
בוכמן יעל, פאשות, פיראטים ופלחים – צוהר לאורחות החיים בארץ ישראל במאות השש-עשרה עד השמונה-עשרה, הוצאת ידע ארץ, תשע"ג 2012
Abraham David, To Come to the Land, Immigration and Settlement in 16th Century Eretz-Israel, The University of Alabama Press, Tuscaloosa and London, 1999, 306 pp.
Ami Singer, Palestinian Peasants and Ottoman Officials: Rural Administration around Sixteenth-Century Jerusalem, Cambridge: Cambridge University Press, 1994
Arieh Saposnik, Becoming Hebrew: the Creation of a Jewish National Culture in Ottoman Palestine, Oxford University Press, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מאמרים

דוד גרוסמן, האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית: תדמית ומציאות, אופקים בגאוגרפיה, 68–69, תשס"ח, עמ' 6–34
דוד גרוסמן, תהליך ההתיישבות הערבית בשרון בתקופה העות'מאנית, בתוך: אבי דגני ואחרים (עורכים), השרון בין ירקון לכרמל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תש"ן–1990, עמ' 263–277
יוסף לונץ, שורשיה ומקורותיה של התנועה הלאומית הערבית בארץ-ישראל ערב מלחמת-העולם הראשונה, בתוך: משה מעוז, בנימין זאב קדר (עורכים), התנועה הלאומית הפלסטינית מעימות להשלמה?, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996, עמ' 27–51
שלמה אילן, החקלאות הערבית המסורתית בא"י בתקופה העות'מאנית, קרדום 34, תשמ"ד, עמ' 9–91
שי והבה, עישון, נגינה ומשחק בילוי בבתי הקפה בערי ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית, עת-מול 279, יד יצחק בן צבי, עמ' 9–13