stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטאות בשואה
התנהלות וחיי יומיום > גטו פתוח

גטו יכול היה להיות סגור או פתוח. גטו סגור היה מוקף גדר או חומה, נשמר על ידי כוחות גרמניים ופולניים ותושביו לא הורשו לצאת מתחומיו. לעומת זאת, גטו פתוח הוקף בדרך כלל בגדר, אבל השמירה עליו הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, עם הצגת תעודות.
גטו פתוח, היה למעשה שכונה שגרו בה אך ורק יהודים, והם יכלו לנוע בתחומה ללא כל הגבלות. גם גרמנים ופולנים רשאים היו להיכנס לתוכה. יהודים שרצו לעזוב את הגטו הפתוח, נזקקו לרישיונות מיוחדים.
גטאות פתוחים כאלה היו קיימים כמעט בכל הערים של חבל ורתגאו, בשנים 1940 - 1942, עד לחיסולם והעברת האוכלוסייה היהודית ללודז'. גם גטו לודז' היה פתוח עד ל-30 באפריל 1940.
היהודים בגטאות הפתוחים היו פחות תלויים בהקצבות המזון של השלטונות, מאחר שהיו במגע עם יתר האוכלוסייה.
התקוממות ומרידות

בחלק מהגטאות צמחו תנועות התנגדות מחתרתיות, בעיקר מיסודם של פעילי תנועות הנוער הציוניות. תנועות הנוער המשיכו בכך את פעילותן הרבה והערה מלפני המלחמה.
בשבועות הראשונים של כיבוש פולין נמלטו רבים מהיהודים אל ברית המועצות, אולם רבים ממנהיגי תנועות הנוער, ובהם מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין וטוסיה אלטמן, חזרו אל פולין הכבושה, אל חניכיהם, ועמדו לאחר מכן בראש ההתקוממות והמרד בגטאות. חברי תנועות הנוער יצאו ובאו אל הגטאות בדרכים לא חוקיות שונות, הם העבירו מידע בין הגטאות השונים, פרסמו עיתונות מחתרת והשתתפו בפעילות תרבותית שהקלה במעט על תושבי הגטאות. עמדתם של מנהיגי כלפי ה"יודנראט" הייתה בדרך כלל ביקורתית ושוללת, במיוחד כלפי מה שנתפס כמדיניות ההעדפה של היודנראט והפגיעה במגזרים החברתיים החלשים מבחינה כלכלית בגטו.
התנגדות חמושה כלפי הנאצים הייתה שנויה במחלוקת בקרב הנהגת הציבור, עד שהתברר בהדרגה כי המשלוחים מהגטו מופנים אל מחנות העבודה וההשמדה. ברוב הגטאות הגדולים התחוללו מרידות חמושות, שמשמעה היה בדרך כלל לוחמה בשטח בנוי, רבים מהלוחמים ובכללם נשים, הצליחו לברוח תוך כדי ההתקוממות ואחריה אל מאבק פרטיזני ביער. כלי הנשק הושגו באמצעות המחתרות המקומיות. בפולין פעלו מספר מחתרות, אך רוב העזרה, הגם שהייתה מועטה הגיעה מהמחתרת הקומוניסטית. העיתוי למרידה חמושה נבחר על ידי הלוחמים פעמים רבות לפי מועד האקציה (איסוף בדרך כלל כפוי של יהודים מהגטו למשלוח למחנות ההשמדה); בתקופה האחרונה של הגטאות, כאשר נדע על אקציה גדולה צפויה, ניסו המורדים לגייס את הציבור לעזרה ולשיתוף פעולה במרידה החמושה.
ארגון המרד הגדול והפעיל בקרב תנועת ההתקוממות בגטאות היה הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שפעל בגטו ורשה וגטאות נוספים.
פעילות מחתרת הארגון היהודי הלוחם בלטה בעיקר בגטו ורשה, שם הובילה פעילות הארגון בראשותו של מרדכי אנילביץ' לפרוץ מרד גטו ורשה באפריל 1943.
גטאות

מרבית הגטאות היו קטנים בגודל אוכלוסייתם והכילו כמה מאות תושבים.
בלקסיקון הגטאות של יד ושם מתועדים 1124 גטאות המפוזרים על פני המדינות הבאות (בהתאם לגבולות אירופה ב-1939):
גטאות > פולין

כ-600 גטאות, ביניהם:
גטו אולקוש
גטו בוצ'אץ'
גטו ביאליסטוק
גטו בנדז'ין
גטו גרודנה
גטו ורשה
גטו ז'טל
גטו חלם
גטו טוצ'ין
גטו לבוב
גטו לובלין
גטו לודז'
גטו לחווא
גטו לידא
גטו מיינדזיז'ץ פודלסקי
גטו מינסק מזובייצקי
גטו סוסנוביץ
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי
גטו פינסק
גטו צ'נסטוחובה
גטו קילץ
גטו קרקוב
גטו ראדום
גטו ראדומסקו
גטו רובנה
גטאות > הונגריה

כ-180 גטאות, ביניהם:
גטו בודפשט
גטו קולוז'וואר
גטו אוראדיה (גרוסוורדיין)
גטו שימלאו
גטאות > אוקראינה

כ-130 גטאות, ביניהם:
גטו אודסה
גטו ברדיצ'ב
גטו חרקוב
גטאות > בלארוס

כ-80 גטאות, ביניהם:
גטו מינסק
גטו סלוצק
גטאות > ליטא

כ-56 גטאות, ביניהם:
גטו וילנה
גטו קובנה
גטו שאוולי
גטאות > לטביה

11 גטאות, ביניהם:
גטו ריגה
גטו דאוגבפילס
גטאות > רומניה

7 גטאות, ביניהם:
גטו צ'רנוביץ
גטו קישינאו
גטו טירספול בטירספול
גטאות > רוסיה

כ-40 גטאות (ביניהם גם הגטאות בצפון הקווקז), ביניהם:
גטו סמולנסק וגטו נלצ'יק
גטאות > יוון

3 גטאות בעיר סלוניקי
גטאות > צ'כיה

גטו טרזיינשטט
לקריאה נוספת

לאה פריס, כרוניקה לא מוכרת : מתוך עיזבונו של הרב שמעון הוברבנד, גטו ורשה, מאי-יוני 1942, יד ושם, ל"ח, 1, תש"ע-2010, עמ' 53–86.
ישראל גוטמן, ייחודו של גטו לודז’, בתוך: סוגיות בחקר השואה, תשס"ט-2009, עמ' 118–149.
חוי דרייפוס -בן-ששון, "ספינה ללא הגה המפליגה לקראת הבלתי נודע" : גטו ורשה: 22 בספטמבר 1942 - 17 בינואר 1943, עיונים בתקומת ישראל, 18, תשס"ח-2008, עמ' 265–288.
חוי דרייפוס -בן-ששון, ימי דמדומים : דפים עלומים מיומנו של אברהם לוין, גטו ורשה, מאי-יולי 1942, יד ושם, ל"ג, תשס"ה-2005, עמ' 5–46.
חוי דרייפוס -בן-ששון, נוצרים בגטו : קהילת "כל הקדושים", קהילת "לידת מריה הקדושה" ויהודי גטו ורשה, יד ושם, ל"א, תשס"ג-2003, עמ' 117–133.
אלינה קורן, מחשבות ישראליות על מושג הגטו, סוציולוגיה ישראלית, תשס"ד-2004, עמ' 163–169.
בתיה דביר, דמותו של יו"ר היודנראט של יהודי ורשה כפי שהוא משתקף מיומנו ובעיני בני זמנו, ילקוט מורשת, ע"ה, תשס"ג-2003, עמ' 27–64.
נתן כהן, ימיו האחרונים של גטו וילנה - דפים מיומן, יד ושם, ל"א, תשס"ג-2003, עמ' 13–46.
רעיה כהן, מרד גטו ורשה : מאין, לאן ובפני מי? זמנים, 81, 2002-2003, עמ' 86–92.
שרה בנדר, אפרים באראש - ראש גטו ביאליסטוק - 1941–1943, גלעד, ט"ו-ט"ז, תשנ"ח-1998, עמ' קסט-קצ.
בתיה דביר, אדם צ’רניאקוב - האיש בראי יומנו, בשביל הזיכרון, 13, תשנ"ו-1996, עמ' 13–18.
כתריאל בן-אריה, פוליטיקה ומרד - גטו ורשה : אנשי המחתרת הלאומית הפולנית שסייעו לאיגוד הצבאי היהודי, דפים לחקר תקופת השואה, י"ב, תשנ"ה-1995, עמ' 87–120.
שמואל ספקטור, גטאות ויודנרטים בשטחי הכיבוש הנאצי בברית המועצות (בגבולות ספטמבר 1939), שבות, 15, תשנ"ב-1992, עמ' 263–276.
הערות שוליים

↑  ראו: ישראל גוטמן ונעמה גליל, שואה וזיכרון, ירושלים: מרכז זלמן שזר, יד ושם, 2000-1999, עמ' 54.
↑  ישראל גוטמן ונעמה גליל, שואה וזיכרון, עמ' 55.
↑  מתוך: ישראל גוטמן ונעמה גליל, שואה וזיכרון, עמ' 58.
↑  פרק "מציאות החיים בגטו" בערך "הגטאות", באתר המכון ללימודי השואה ע"ש חדוה אייבשיץ
↑  המקור למידע הגיע מהערך "גיטו פתוח" באנציקלופדיה שנכתבה בגיטו לודז'. הערך נמצא בעמוד 67 בגרסה הסופית ובעמוד 8 בגרסת הטיוטה ראו גם כתבה על האנציקלופדיה.
בולבול צהוב-שת

| בולבול צהוב־שת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: חולייתנים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: בולבוליים
סוג:: בולבול
מין:: בולבול צהוב־שת
שם מדעי
 Pycnonotus xanthopygos ‏המפריך ואהרנברג, 1833
תחום תפוצה


בולבול בטורקיה
פרחון של בולבול
זוג בולבולים בירושלים
בולבולים מתגודדים סביב ינשוף עצים במטרה לגרשו, מועצה אזורית ברנר, דצמבר 2020
בּוּלְבּוּל צְהוֹב־שת (שם מדעי: Pycnonotus xanthopygos; מכונה גם בולבול ממושקף) היא ציפור שיר בינונית בגודלה, מעט יותר גדולה מדרור הבית. אורך גופה בין 19.5 ל-22 ס"מ. אורך כנפה בין 9.1 ל-9.8 ס"מ ומשקלה 41–43 גרם.
מקור השם העברי, כמו האנגלי, במילה הערבית "בולבול" (بلبل), שמשמעה 'זמיר'. השם המדעי של המין (Xanthopygos), הוא הרכב של שתי מילים יווניות: Xantos, שמשמעה צהוב, ו-Pygos, שמשמעה שת (אזור החיבור של הבטן והזנב) - וביחד "צהוב־שת".
בולבול צהוב־השת חי בגינות, מטעים, נאות מדבר וכל מקום אחר עם שיחים ועצים. נפוץ מאוד בערים, אך לרוב מתרחק משדות, ערבות עשבוניות ושטחים פתוחים (כולם חסרי עצים ושיחים). בישראל הוא ציפור יציבה (לא נודדת).
תפוצה: מדרום טורקיה עד לעדן ועומאן בדרום חצי האי ערב.
נכון לשנת 2020 היה הבולבול צהוב־השת הוא העוף החמישי בתפוצתו בישראל. מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהבולבול צהוב-השת הוא העוף השישי בתפוצתו בישראל. השינוי מוסבר בעליה בתפוצת מינים פולשים של ציפורים, כגון המיינה המצויה והדררה.
תיאור

לבולבול צהוב־השת צוואר קצר. בעורף יש לו נוצות דמויות שערות, ייתכן שהן משמשות לחישה. מקורו בינוני באורכו ומתעקל בקצהו כלפי מטה.
גופו של בולבול צהוב־השת אפור בעיקרו, מלבד ראשו וצווארו השחורים, גחונו הלבן-אפרפר ותת-שתו הצהוב (ומכאן שמו). אברות (נוצות) הכנף חומות-שחורות, ואברות הזנב שחורות. בולבול אינו משנה את לבושו במשך השנה, ויש לו חילוף נוצות אחד בשנה. המקור שחור והרגליים שחורות-כחלחלות.
הזכרים והנקבות כמעט זהים (אין דו-צורתיות זוויגית). אישוני הזכר שחורים, בעוד אישוני הנקבה מעט אדומים. הזכר גדול קצת יותר מהנקבה.
גם הצעירים דומים לבוגרים, פרט לכך שנוצותיהם מעט יותר בהירות.
אורח חיים

הבולבולים צהובי השת חיים בצמדים, אך הצמד אינו תמיד זכר - נקבה, וגם אם כן, הוא לא תמיד למטרות רבייה. הצמד נשאר קרוב רוב שעות היום. בניגוד לרוב שאר ציפורי הארץ, אין בולבולים מרבים לשמור על מרחק בין פרטים, אלא הם מרבים להתחכך אחד בשני, לסדר זה את נוצותיו של זה, ולישון צמודים באותו מקום לינה קבוע, לפחות לזמן קצר.
הבולבול צהוב־השת מנסה להתנחל, ורק אלה שצלחו בכך יוכלו להתרבות. הנחלות לא תמיד מכילות מספיק אוכל למשך כל השנה, ובמקרה כזה בעל הנחלה ינטוש את נחלתו מדי פעם, על מנת להשיג מזון. בעלי הנחלה שומרים עליה לאורך כל השנה. בעל הנחלה מכריז על בעלותו עליה בשירתו בין מרס לאוקטובר, בעיקר בבוקר ובערב. הבעלים שרים לרוב ממקום בולט וגבוה, ומגרשים בולבולים חסרי טריטוריה, המנסים לפלוש אליה או לישון בתחומה. גודל הטריטוריה נע בין חצי דונם לשניים (גודל הנחלה הממוצע הוא 1.3 דונם), וזה שטח קטן יחסית לציפור הגדולה כבולבול צהוב־שת.
קולות

בולבול צהוב־השת הוא מן המקדימים לשיר. בשעות הבוקר המוקדמות, לפני שהשמש עולה, הוא כבר מסלסל בשירתו הטריטוריאלית, בעיקר בין מרס לאוקטובר. שירתו מורכבת מ"משפטים" שבכל אחד מהם 3–6 "הברות" החוזרות שוב ושוב. המנעד של בולבול רחב מאוד, והמיטיבים להקשיב ישמעו גם רמזים משירת השחרור, הנקר והירקון.
גם לקראת הלינה שומעים את בולבול מזמר. קולו אז נשמע כטרטור, מעין צ'אר צ'אר, שחוזר על עצמו. קול דומה, ששונה מעט בעצמה ובקצב, נשמע כשבולבולים צהובי שת מתאגדים סביב חתול, נחש, או תנשמת, או כשאדם קרב אל קנם - כלומר, כשבולבול חש סכנה.
יש לבולבול גם קול ברכה חזק למדי, בו הוא מברך את בן זוגו, כשהשניים נפגשים, לאחר פרידה זמנית.
תזונה

בולבול צהוב־השת ניזון בעיקר בפירות וחרקים. פירות קטנים כמו תות עץ, אזדרכת מצויה, אלת המסטיק וכדומה הוא בולע בשלמותם, ולאחר מכן מפריש את זרעיהם בלשלשתו, וכך מסייע להפצתם. מפירות גדולים יותר כמו אפרסק, שסק, תמר, עגבנייה ונוספים הוא נוגס חתיכות מכל פרי. עקב שיטת אכילה זאת, הוא גורם נזק רב לחקלאות. בולבול לוכד חרקים בעזרת חיפוש פעיל, או שהוא מאתרם מנקודת תצפית. הוא שולח מקורו מדי פעם בעלים ופרחים כדוגמת האירוס ופטוניה. בחורף, כשהמזון פחות זמין, הוא אוכל גם חלזונות ונמלים, ויש תצפיות שמראות שאפילו פגרי צופיות, חרדונים מצויים ועכברים לא חומקים מתפריטו הרחב עד מאוד.
כשהם מוצאים מקום שופע מזון, עשויים בולבולים צהובי שת רבים להתאסף באזור, למין "אספסוף" קולני, המתרכז באכילה. ניתן לשמוע אספסוף זה למרחקים, והוא הוא זה שגורם לנזקים הגדולים במטעים ולכרמים. האספסוף מתקבץ בבוקר ומתפזר רק בערב. ההרכב והגודל משתנים כל הזמן; פרטים באים והולכים, ומדי פעם יש אפילו מאות פרטים בזמן מסוים, שרובם צעירים. במעופם אל מקום ההתכנסות, הם מגביהים עוף וכך נמנעים מריבים עם בעלי הנחלות בדרכם. כשהאספסוף נמצא בתוך נחלה מסוימת, בעליה מצטרפים לחגיגה.
רבייה

עונת הקינון מתחילה באמצע מרס ומסתיימת, עם פריחת אחרוני הגוזלים, באמצע אוגוסט. שיאה הוא בחודשים מאי ויוני. בולבולים משלימים עד שלושה מחזורי רבייה (הזמן מהטלת הביצים עד פריחת הגוזלים מהקן) בזמן זה.
הנקבה בונה לבדה את הקן, אך הזכר מלווה אותה בזמן איסוף החומרים והבאתם לקן. הנקבה לרוב בונה את קינה במקום מוסתר היטב, בין ענפים דקים ובגובה של מטר עד שניים וחצי מעל האדמה. הבסיס מורכב מעלים רחבים, לעיתים נייר עיתון, יריעת פלסטיק או צמר גפן. מעליהם הנקבה צוברת זרדים, אותם היא שוזרת בעזרת קורי עכביש וסיבי צמר גפן. הקן נבנה בצורת סלסילה, ובתוכו מסודרים עשבים ושורשים עדינים, אך ללא ריפוד ממשי. אם יש חומרי ריפוד, כמו עלים, חבלים, נוצות או צמר, הם מעטרים את הקן מבחוץ. קוטר הקן בין 8 ל-10 ס"מ, קוטרו הפנימי כ-6.5 ס"מ ועומקו בין 4 ל-5 ס"מ. מתחילת הבנייה עד להטלת הביצים חולפים 5–8 ימים. הנקבה מטילה מדי בוקר. גודל התטולה הוא בין 2 ל-4 ביצים. גודל הביצה הממוצעת הוא 17X24 מ"מ. הצבע הבסיסי של הביצה הוא לבן לילכי, והיא מנוקדת בנקודות חומות-סגולות. הביצה האחרונה בתטולה בהירה ומוארכת.
הדגירה מתחילה מהטלת הביצה האחרונה ואורכת כשבועיים. הנקבה דוגרת לבד, כשהיא עוזבת את הקן כל כמה דקות כדי לחפש מזון. הגוזלים בוקעים ערומים וסומים לחלוטין. עורם סגול אדום כהה ולועם אדום. בתחילה רק הנקבה מאכילה את הגוזלים, אבל עם הזמן חלקו של הזכר גדל, עד שהוא משתווה לחלקה של הנקבה. מזון הגוזלים מורכב בהתחלה רק מחרקים, וככל שהם גדלים הם מקבלים יותר פירות. הנקבה ממשיכה לדגור עליהם כשבעה לילות. כשהגוזלים בני 13–14 ימים הם עוזבים את הקן. כעשרה ימים לאחר מכן הם ממשיכים לעוף אחרי ההורים ולבקש מזון. כשהם בני ארבעה שבועות, הם כבר אוכלים לבד, ובגיל חודש וחצי הגוזלים עצמאיים לחלוטין. כ-15% בלבד מהביצים המוטלות מגיעות להפרחת גוזלים מהקן.
בתרבות

הערבים מחבבים את הבולבול כציפור כלוב, ובחג'אז ובעדן מוכרים אותם לעולי רגל מוסלמיים.
המשורר ע. הלל תיאר, בשירו "בולבול למה ככה", בולבול המלווה בשירתו את מהלך השמש מזריחה ועד שקיעה. השיר פורסם לראשונה בשנת 1966 בקובץ בשם זה בהוצאת מסדה ובקבצים נוספים מאוחר יותר, וזכה למספר לחנים וביצועים מוקלטים.
המשוררת לאה נאור כללה בשירהּ "מקהלה עליזה" את הבית ”פתאום הפסיק את השירה / פשוש אחד זעיר / אם אין מילים ואין תווים / הוא לא מוכן לשיר. / אנחנו לא רוצים מילים / רגזו הבולבולים / אנחנו, גם ללא מילים / נורא מתבלבלים.”
עמיר בלבן, מנהל המרכז לחקר ציפורי ירושלים של החברה להגנת הטבע, הציע את הבולבול כמועמד לתואר "הציפור הלאומית של ישראל", אולם בסופו של דבר נבחרה הדוכיפת לתואר זה.
הערות שוליים

↑  בולבול צהוב־שת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  סיכום ספירת הציפורים 2020, באתר החברה להגנת הטבע
↑  אילנה קוריאל,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'הספירה השנתית: אלו 10 הציפורים הנפוצות בישראל, באתר ynet, 8 באפריל 2024
↑  אלי אשכנזי,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'האם הבולבול ייבחר לייצג את ישראל?, באתר הארץ, 1 במרץ 2007
אליעזר בוצר

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1981 כ"ז באב ה'תשמ"א צפת, ישראל
 פטירה:  19 בדצמבר 2024 (בגיל 43) י"ט בכסלו ה'תשפ"ה עמוקה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  2011–2024 (כ־13 שנים)
 שפה מועדפת:  עברית 
 מספר צאצאים:  8 
 
בוצר מופיע במועדון הבארבי, 24 בדצמבר 2013
אליעזר הכהן בּוֹצר (הופיע בשם בוצר; כ"ז באב ה'תשמ"א, 27 באוגוסט 1981 – י"ט בכסלו ה'תשפ"ה, 19 בדצמבר 2024) היה זמר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בצפת לאהרן ולמרים (לבית הירש), עולים מארצות הברית, וגדל במשפחה דתית לאומית. בגיל 13 יצא בשאלה ובגיל 17 חזר בתשובה, סיים את לימודיו בבית הספר אמי"ת צפת. בצה"ל שירת בסיירת נח"ל.
ב-2002, לאחר סיום שירותו בצה"ל, מונה בוצר לקצין ביטחון מטעם המדינה ביישוב יצהר שבגב ההר, לתקופה של שנה. בוצר פעל לשיתוף פעולה ביטחוני בין כוחות הביטחון למתיישבים וקיבל אות הערכה על תפקודו בתקופת האינתיפאדה השנייה. בעת ששימש כקב"ט היישוב הוגש כנגדו כתב אישום, בעקבות אירוע בו נטען שירה ופצע פעיל שמאל שמסק זיתים יחד עם ערבים במטע בכפר הסמוך ליצהר, אך זוכה מאשמה.
ב-2003 יצא בוצר עם משפחתו לשליחות בהודו, שם הקים וניהל מרכזים למטיילים ישראלים. המרכזים נתנו מענה ראשוני לנפגעי סמים ותאונות דרכים. הם גם נועדו לקרב אנשים לדת, להיות מקום ציון מועדי ישראל, ומקום מפגש. במסגרת המרכזים הפועלים בהודו, הקים בשנת 2004 מרכז תיירותי רוחני בעיר העתיקה בצפת (ושלוחה של המרכז בחווה בצפון הארץ), אשר מאפשר התאקלמות רכה ומיושבת של המטיילים הישראלים בחזרה לחיים לאחר הטיול במזרח, השתלבות במסגרות עבודה ואקדמיה.[דרוש מקור]
בשנת התשס"ח הקים בוצר את מיזם 'מתחברים ללב' לעידוד עליית יהודים להר הבית. המיזם היה בחסות המליונר גומא אגייאר ובהשתתפות מכון המקדש.[דרוש מקור]
בשנת 2011 החל לעבוד על אלבום בכורה. ב-2013 יצא אלבומו הראשון "הפרעות. קשב. ריכוז.". את העיבוד המוזיקלי לאלבום עשו גיל סמטנה, דוד ליפשיץ ועמית יצחק.
ב-2014 יצא אלבומו השני, "עם הארץ". על כך אמר בוצר:
"אלבום זה הוקלט לאחר ביקור אצל משפחת שער (הורים של גיל-עד שער שנרצח ברצח שלושת הנערים), נפעמתי מאצילותם ומתעצומות הנפש. כשבת גלים, שאלה את הנוכחים בסלון ביתה, בעודה אוחזת בשברי תקווה: "איך גורמים לאחדות הזו לא להיפסק?" חזרתי לביתי והתקשרתי לשותפי לדרך אלכס הולינס. מיד ידענו שעלינו להיכנס בהקדם להקלטת האלבום..."
ב-18 במאי 2017 יצא "פרדס רימונים", סינגל ראשון מתוך אלבומו השלישי "הבית".
ב-2018 בשיתוף פעולה עם הזמר ההודי Lucky Ali (אנ') פתחו את "The EliAli Project" והוציאו יחד כמה שירים, ביניהם "Amaraya", "On My Way" ו-"Virtuality".
בשנת 2022 הוציא את אלבומו השלישי "הבית".
מאוחר יותר, הוציא את אלבומו הרביעי "אור גנוז". והחל בעבודה על אלבום חמישי.
בי"ט בכסלו תשפ"ה, 20 בדצמבר 2024 נהרג בוצר בתאונת דרכים בעת שירותו במילואים. הלווייתו התקיימה בבית הקברות הצבאי בצפת.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בוצר היה נשוי ואב לשמונה, התגורר בעמוקה.
הערות שוליים

1 2  שמואל אויערבך,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'משפחת אויערבך - צאצאי הצב"א, ירושלים תשמ"ג, עמ' 53, באתר אוצר החכמה'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'(צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  זוכה קב"ט יצהר לשעבר שהואשם בפציעת איש שמאל, באתר ערוץ 7, 1 בספטמבר 2004
↑  אתר "הבית היהודי"
↑  יניב מזומן / הכפר לה, הודו,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'מדיטציה עם תפילין, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2004
↑  בוצר בסינגל חדש - 'פרדס רימונים', 18 במאי 2017, באתר הקול היהודי.
↑  Home, Eli Ali Project EPK (באנגלית)
↑  אריאל פייגלין, עשור אחרי 'ציון': בוצר מתחיל במסע לאלבום הרביעי עם שיר חדש, באתר www.inn.co.il, ‏12.07.22
1 2  איתי בלומנטל דורית אסרף מזרחי,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'הזמר והיוצר אליעזר בוצר נהרג בתאונה בגיל 43, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 בדצמבר 2024
1 2  גיל משעלי,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'‏בגיל 43: המוזיקאי אליעזר בוצר הלך לעולמו במפתיע, באתר ‏מאקו‏, 20 בדצמבר 2024
↑  קשת ברגסון,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'‏הזמר בוצר באולפן: "השיר 'ציון' שינה לי את החיים", באתר "סרוגים", 29 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602409105171  MusicBrainz: e01a44fd-4ac6-4205-89d5-5369008e9fb4  VIAF: 10146461598227731712   WorldCat (עם VIAF): 10146461598227731712
סוליטר רודריג

| סוליטר רודריג |
| --- | --- |
 איור של סוליטר רודריג
מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
משפחה:: יוניים
תת־משפחה:: רפיים
סוג:: Pezophaps 
מין:: סוליטר רודריג
שם מדעי
 Pezophaps solitaria ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה


סוליטר רודריג ׁׁ(שם מדעי: Pezophaps solitaria) הוא מין עוף נכחד שאיבד את יכולתו לעוף, מתת-משפחת הדודואים (Raphinae) שבסדרת היונאים. הוא היה אנדמי לאי רודריג, השוכן 574 קילומטרים מזרחית למאוריציוס, באוקיינוס ההודי. הייתה לו קרבת משפחה הדוקה עם הדודו שנכחד באי מאוריציוס במחצית השנייה של המאה ה-17. יונת ניקובר היא בת המשפחה הקרובה ביותר לסוליטר רודריג ששרדה עד היום.
מבנה

גודלו של סוליטר רודריג היה כגודלו של ברבור והוא הפגין דו-צורתיות זוויגית. מבנה גופו של הזכר היה גדול יותר מזה של הנקבה, וגובהו יכול היה להגיע ל-90 סנטימטרים ולמשקל 28 קילוגרם, בעוד שגובהה של הנקבה הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלה ל-17 קילוגרם. צבען של נוצות הזכר היו אפור וחום וצבען של נוצות הנקבה היו חיוורות יותר. על בסיס מקורו העדין והמאונקל של הסוליטר רודריג הופיע פס שחור וצווארו ורגליו היו ארוכים. שני המינים היו מאוד טריטוריאליים והם עשו שימוש בכנפיהם הגרמיות ללחימה. הנקבה נהגה להטיל ביצה אחת בלבד ושני המינים דגרו עליה לחלופין. אבני קורקבן סייעו לעיכול מזונם, שכלל פירות וזרעים.
היסטוריה

הסוליטר רודריג הוזכר לראשונה במאה ה-17 ותואר בפרוטרוט על ידי פרנסואה לגואט (François Leguat) שהיה מנהיגה של קבוצת פליטים הוגנוטים צרפתים שהתיישבו ברודריג בין השנים 1691–1693. הוא ניצוד בידי האדם ובעלי החיים שהביא לאי שגרמו להכחדתו בסוף המאה ה-18. מלבד הדיווחים של לגואט, שלוו באיור של סוליטר רודריגז, ומספר תיאורים נוספים שהתגלו, לא היה כמעט מידע אודות העוף, עד לעת שבה נמצאו במערה עצמות מאובנות של סוליטר רודריג בשנת 1789. בעקבות זאת התגלו אלפי עצמות נוספות בחפירות שנערכו באזור.
טקסונומיה

פרנסואה לגואט היה הראשון שכינה את העוף "סוליטר", תוך התייחסות להרגליו המבודדים.
הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ולאקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הסוליטר רודריג בתוך משפחת היוניים. קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע עבת-מקור  (Trugon terrestris).
הערות שוליים

↑  סוליטר רודריג באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  קליידוגרמה של הסוליטר רודריגז, על פי שפירו 2002 The Dodo and the Solitaire: A Natural History, Jolyon C. Parish, Indianana University Press, 2013, עמ' 340
↑  הדף מופיע בויקיפדיה בשפות אחרות https://en.wikipedia.org/wiki/Thick-billed_ground_pigeon
↑  Mitochondrial and Nuclear DNA Sequences Support a Cretaceous Origin of Columbiformes and a Dispersal-Driven Radiation in the Paleogene ‏ באתר עיתון אוקספורד
עדת ישראל

סמל קהילת עדת ישראל
קהל עדת ישראל (בגרמנית: Adass Jisroel) היא קהילה יהודית נאו אורתודכסית בברלין.
הקהילה נוסדה בשנת 1869, ופורקה ב-1939 על ידי הנאצים ושבה לפעול ב-1989 בחסותה של הממשלה הראשונה של מזרח גרמניה לאחר נפילת חומת ברלין. רבה הראשון של הקהילה היה הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר.
תולדות הקהילה

מאז שנות ה-1770 הפכה קהילת ברלין, החדשה יחסית ונעדרת המוסדות המסורתיים החזקים, לחוד החנית של הקדמה והחילון בקרב יהודי גרמניה.
במשך השנים שררה מתיחות בין הרוב הליברלי למיעוט השמרן. עוקצה של מתיחות זו הוקהה לאחר מינויו של הרב מיכאל זקש, שהיה מודרני לחלוטין אך גם שמרן ואויב הרפורמים. עם מותו של זקש ב-1864 הוצתה שוב המחלוקת, הפעם סביב שאלת היורש: הליברלים ביקשו את מינוי הרב הרפורמי המתון יוסף אאוב ממיינץ, והאורתודוקסים הגיבו בדרישה למנות להם רב נפרד.
ב-1869, כשהפולמוס הארוך עוד היה בעיצומו (שנה לאחר מכן הוא תם בכך שהוועד מינה את גדול הרפורמים בגרמניה, הרב אברהם גייגר), התארגנו 800 חברים שמרנים מתוך הקהילה בת 40,000 היהודים, ופרשו מהקהילה. הצעד נעשה לאחר מותו של הרב אלחנן רוזנשטיין, שאף שלא החזיק רשמית במישרה כלשהי, אך היה מחשובי האדוקים.
"מועדון בית המדרש", כפי שנקראו, מנה בין מנהיגיו את בני משפחות העלית הוותיקה של יהדות ברלין. הם ביקשו שירותי דת אורתודוקסיים והיו מוכנים לממן אותם מכיסם הפרטי ולא ממסי הקהילה. עם זאת, היו רחוקים מההשקפה המסורתית הישנה, ושאפו בין היתר לשנות את תוכנית הלימודים של תלמוד התורה  האחרון שפעל (היו בו רק חמישה-עשר תלמידים) כדי שתכלול לימודי חול. הם רצו ברב אדוק אך מודרני ובקיא בתרבות הגרמנית, והרב עזריאל הילדסהיימר נראה להם כמועמד אידיאלי. הילדסהיימר, שכיהן בהונגריה, סירב בתחילה להזמנה לעזוב את המוסד החינוכי המודרני שהקים באייזנשטט, אך הקונגרס של יהודי הונגריה והמתקפות הכבדות שספג מצד הקנאים בארץ הביאו אותו לשקול שנית. הוא מצא את התנאים בברלין לרוחו: הסביבה המחולנת בכבדות, שגם השמרנים ביותר בה היו לכל היותר נאו-אורתודוקסים מודרניים, חסרה את האורתודוקסים הקנאים ושוטמי הקדמה שרדפו אותו בהונגריה, בעוד שהציבור הליברלי היה ממילא מחוץ לתחום סמכותו ולכן לא היה צריך להיאבק בהם.
ב-2 בספטמבר 1869 הגיע הרב הילדסהיימר לברלין. ב-22 באוקטובר 1873 הוא הקים את בית המדרש לרבנים בברלין, המוסד קנה לעצמו עם השנים מוניטין בין לאומי ורבנים חשובים למדו בו.
עקב ההתבוללות המואצת של יהודי ברלין הקהילה פרשה לחלוטין מהקהילה היהודית של גרמניה וכ-20 שנה לאחר הקמתה גם הוכרה באופן רשמי כקהילה דתית נפרדת. בשנת 1880 חנכה הקהילה בית עלמין חדש. בשנת 1904 עברו מבני הקהילה לרחוב ארטילרישטרסה 31 (כיום טוכולסקישטרסה 40 Tucholsystrasse) שם הם שוכנים עד היום. בין שתי מלחמות העולם התפתחה הקהילה והוקמו בה בית כנסת נוסף, תיכון יהודי ראשון, מכללה למורות ובית חולים קהילתי. בנוסף, היא העסיקה שוחטים, קצבים ואופים כדי לספק מזון בכשרות מהודרת ליהודי הקהילה. מוסדות הקהילה נגעו בחייהם של כשישית מיהודי ברלין.
כמו רוב בתי הכנסת בגרמניה, גם בית הכנסת של עדת ישראל נחרב בליל הבדולח, אם כי לא נכחד לגמרי. בשנת 1939 פורקה הקהילה כמו כל הארגונים היהודים, ושולבה בארגון הגג של יהודי הרייך. לאחר המלחמה מבני הקהילה נשארו הרוסים עד שפונו בשנת 1967 על ידי גרמניה המערבית. הספרייה של עדת ישראל, ובה כ-25,000 ספרים וכתבי יד יקרי ערך, אבדה.
תולדות הקהילה > כיום

במשך השנים השלטונות הגרמנים לא אפשרו את הקמת הקהילה מחדש, עד נפילת חומת ברלין. הקהילה הוקמה מחדש ב-18 בדצמבר 1989, חמישים שנה לאחר שפעילותה הופסקה, והממשלה הכירה בזכויותיה כקהילה יהודית בברלין. בית הכנסת הוקם מחדש (במתכונת קטנה יותר), בית העלמין נפתח מחדש, והוקמו חנויות מזון כשרות, תשמישי קדושה וכן מקווה טהרה. בבניין הקהילה הונח לוח זיכרון המנציח את שמות חברי הקהילה שגורשו ונרצחו בשואה. הקהילה ממשיכה לפעול ולקיים תפילות מדי יום. ראש הקהילה היום הוא ד"ר משה אופנברג.
מרבני הקהילה

הרב עזריאל הילדסהיימר (1869-1899)
הרב עזריאל מונק
הרב אליהו מונק (1927-1934)
הרב יחיאל אריה מונק (1937-1938)
הערות שוליים

↑  על כך בהרחבה: Steven M. Lowenstein, The Berlin Jewish Community: Enlightenment, Family and Crisis, 1770-1830. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1994.
↑  דוד אלינסון, Rabbi Esriel Hildesheimer and the Creation of a Modern Jewish Orthodoxy. University of Alabama Press, 1990. עמ' 53-57.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257456205171  LCCN: no2007095595  NKC: zmp20201088558  VIAF: 154149802   WorldCat (עם VIAF): 154149802 
פנים בית הכנסת בשנת 1905
הניו יורקר

| --- | --- |


 תדירות:  שבועון
 סוגה:  מגזין פוליטיקה, חברה, הומור, תרבות
 פורמט:  טבלואיד 
 מו"ל:  קונדה נאסט
 מייסד:  Harold Ross, Jane Grant 
 עורך ראשי:  דייוויד רמניק
 תאריכי הופעה:  1925–הווה (כ־100 שנה)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  ניו יורק
 תפוצה:  1,236,041 (2017)
 מדינה:  ארצות הברית
 ISSN:  0028-792X
 http://www.newyorker.com
 
הניו יורקר (באנגלית: The New Yorker) הוא שבועון היוצא לאור בניו יורק ומפרסם כתבות, ביקורות, מסות, שירה, וסיפורת. כתב העת מופץ כיום בכמיליון עותקים, 47 פעמים בשנה, עם חמש מהדורות נרחבות יותר המכסות תקופות של שבועיים.
אף שסקירותיו ורשימות האירועים שלו נוטות להתמקד בחיי התרבות של העיר ניו יורק, יש לניו יורקר קהל קוראים נרחב גם מחוץ לעיר. הוא נודע בעיסוקו הייחודי בתרבות הפופולרית של ארצות הברית, גם זו החורגת מהזרם המרכזי; בתשומת הלב שלו לסיפורת מודרנית ובהכללת סיפורים קצרים וביקורות ספרותיות; בבדיקת עובדות יסודית ובעריכה קפדניות; בסקירת הפוליטיקה העולמית וסוגיות חברתיות, ובקריקטורות המפורסמות שלו, המפוזרות ברחבי כל גיליון.