stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של פסיכופתיה
המאה ה-20 > פסיכופתיה אוטיסטית

בשנת 1944 בעבודת הדוקטורט שלו תיאר הנס אספרגר ארבעה ילדים בעלי קשיים בהשתלבות חברתית וקרא לסוג האישיות שתיאר "פסיכופתיה אוטיסטית". מאוחר יותר השם שונה לתסמונת אספרגר כדי להימנע מהסטיגמה שהייתה כרוכה במונח פסיכופתיה.
פריצות דרך

בשנת 1941 כתב הפסיכיאטר הרווי קלקלי את הספר מסיכת השפיות אשר נחשב פורץ דרך בתיאור מקרים פסיכיאטריים, ולאחת העבודות החשובות ביותר על פסיכופתיה במאה ה-20. מעבודתו של קלקלי צמחו בסופו של דבר כמעט כל ההמשגות המודרניות על פסיכופתיה, והדומיננטית ביותר שבהם או "סטנדרט הזהב" רשימת הפסיכופתיה המעודכנת.
צוות העבודה של DSM-3 קבע כי התפיסות של קלקלי סובייקטיביות מדי, ולכן נתונות לפרשנות רבה מצד אנשי מקצוע. על אף התנגדות קטנה של חלק מצוות העבודה, בסופו של דבר הוחלט כי הפרעת אישיות אנטיסוציאלית תאובחן על פי התנהגות נצפית, ולא על פי מאפיינים אישיותיים. מכיוון אחר, הסוציולוגית לי רובינס (אנ') הייתה גם דמות משפיעה בחקר האישיות האנטי-חברתית, שנבעה בעיקר מספרה "ילדים סוטים שגדלו: מחקר סוציולוגי ופסיכיאטרי של אישיות סוציופתית", אשר היה מבוסס על קריטריונים תפעוליים שסיפק הפסיכיאטר האמריקאי אלי רובינס (אנ'). עבודתם בסופו של דבר עיצבו את האבחנה המאוחרת יותר של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
ראו גם

פסיכופתיה
מסיכת השפיות
רוברט דאגלס הייר
רשימת הפסיכופתיה המעודכנת
הפרעת אישיות אנטיסוציאלית
ביאורים

↑  קרפלין טבע את המונח "הפרעת אישיות לא יציבה" (Haltose personality disorder), אשר התייחס לאנשים עם בעיות בראיית הנולד, והיו מאופיינים באנוכיות, נהנתנות חסרת אחריות, בשילוב עם חוסר יכולת של האדם לעגן את זהותו בעתיד או בעבר. בשנת 1913 הוא טען שהסימפטולוגיה נובעת מחוסר עכבות. בנוסף, טבע קרפלין את המונח "Gemütlose psychopathy". שתי תת-הסוגים היו "בעלי רמה גבוהה של התנהגות עבריינית" ללא כל השפעה חיצונית, ובכך היוו את מיעוט הפסיכופתים ש"יבצעו פשעים שוב ושוב" רק מעצם היותם. המונחים לא נמצאים בשימוש כיום.
הערות שוליים

↑  L. C. Burns, A Forgotten Psychiatrist—Baron Ernst von Feuchtersleben, Proceedings of the Royal Society of Medicine 47, 1954-03, עמ' 190–194
↑  Martin Bürgy, The Concept of Psychosis: Historical and Phenomenological Aspects, Schizophrenia Bulletin 34, 2008-11, עמ' 1200–1210 doi: 10.1093/schbul/sbm136
1 2 3 4  Philipp Gutmann, Julius Ludwig August Koch (1841–1908), American Journal of Psychiatry 164, 2007-01-01, עמ' 35–35 doi: 10.1176/ajp.2007.164.1.35
↑  Hervey Cleckley, M.D., The Mask of Sanity: An Attempt to Clarify Some Issues About the So Called Psychopathic Personality 5th Edition, 1988, עמ' 327-336
↑  J. Cooke, Michie, David, Christine (1999). "Psychopathy Across Cultures: North America and Scotland Compared" (PDF). Journal of Abnormal Psychology. 108. No. I, 58–68: 58.
↑  Kent A. Kiehl, Morris B. Hoffman, THE CRIMINAL PSYCHOPATH: HISTORY, NEUROSCIENCE, TREATMENT, AND ECONOMICS, Jurimetrics 51, 2011, עמ' 355–397
↑  O. Lilienfeld, Scott (1 בדצמבר 2007). "What "Psychopath" Means". Scientific American Mind. 18 (6): 80–81. doi:10.1038/scientificamericanmind1207-80. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Cary Federman, Dave Holmes, Jean Daniel Jacob, Deconstructing the Psychopath: A Critical Discursive Analysis, Cultural Critique 72, 2009, עמ' 36–65 doi: 10.1353/cul.0.0037
1 2 3  Theodore Millon, Erik Simonsen, Morten Birket-Smith, Roger D. Davis, Psychopathy: Antisocial, Criminal, and Violent Behavior, Guilford Press, 2002-12-18. (באנגלית)
1 2  Millon Theodore, Psychopathy: Antisocial, Criminal, and Violent Behavior, Guidford Press, 2002, עמ' 3-9, ISBN 1-57230-864-8
↑  Los Angeles Herald 6 November 1904 — California Digital Newspaper Collection, cdnc.ucr.edu
↑  Harry Elmer Barnes, The Repression of Crime: Studies in Historical Penology, George H. Doran Company, 1926, עמ' 171-174, ISBN 9780875850566
↑  Sigmund Freud, Henry Alden Bunker, Psychopathic Characters on the Stage, The Tulane Drama Review 4, 1960, עמ' 144–148 doi: 10.2307/1124852
↑  Richard F. Wetzell, Inventing the criminal : a history of German criminology, 1880-1945, Chapel Hill, 2000, עמ' 56, ISBN 0-8078-6104-9
↑  The psychopath : theory, research, and practice, Mahwah, N.J.: Lawrence Erlbaum Associates, 2007, עמ' 37, ISBN 0-8058-5053-8
↑  G. E. Partridge, Current conceptions of psychopathic personality, American Journal of Psychiatry 87, 1930-07-01, עמ' 53–99 doi: 10.1176/ajp.87.1.53
↑  Edwin H. Sutherland, The Sexual Psychopath Laws, Journal of Criminal Law and Criminology, 1950
↑  J. Carlebach, Deviant children grown up. A sociological and psychiatric study of sociopathic personality, The Eugenics Review 59, 1967-03, עמ' 59–60
אף על פי שלא ניתן לבסס אבחנה רפואית או לספק הסבר פסיכיאטרי מלא ומשכנע על אלקיביאדס שחי לפני יותר מ-2400 שנה, ישנן נקודות רבות ברשומות חייו שמעידות על קווים פסיכופתים.
פיליפ פינל מורה על הסרת השלשלאות ממטופלים. בית החולים פיטייה סלפטרייר, 1795.
ג'יין טופאן, אובחנה עם אי-שפיות מוסרית בשנת 1902.
הפיגוע במקדש השן (1998)

| חלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה |
| --- | --- |
 תאריך:  25 בינואר 1998 
 מקום:  קאנדי 
 מטרה:  מקדש השן 
 קואורדינטות:  7°17′38″N 80°38′19″E﻿ / ﻿7.29388889°N 80.63861111°E﻿ / 7.29388889; 80.63861111
 סוג:  מכונית תופת 
 הרוגים:  17 
 פצועים:  25 
 מבצע:  טיגריסי השחרור של טאמיל אילם 
  (למפת סרי לנקה מוגדלת) קולומבו סרי ג'ייוורדנפורה קוטה  טרינקומלי קאלמונאי אנוראדאפורה ג'פנה קורונגלה רטנאפורה גאלה בדולה מפרץ בנגל הפיגוע במקדש השן(למפת סרי לנקה רגילה) קולומבו סרי ג'ייוורדנפורה קוטה  טרינקומלי קאלמונאי אנוראדאפורה ג'פנה קורונגלה רטנאפורה גאלה בדולה מפרץ בנגל הפיגוע במקדש השן
 
הפיגוע במקדש השן התרחש ב-25 בינואר 1998, כאשר משאית תופת התפוצצה בסמוך לחזית מקדש השן בעיר קאנדי שבסרי לנקה. את הפיגוע ביצעו טיגריסי השחרור של טאמיל אילם, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה. בפיגוע נהרגו 14 בני אדם, ולמעלה מ-25 נפצעו.
רקע

מאז 1983 הייתה סרי לנקה שרויה במלחמת אזרחים, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה בין הרוב הסינהלי והבודהיסטי לבין המיעוט הטמילי-הינדי. ב-1995 הצליח צבא סרי לנקה להשתלט על חצי האי ג'אפנה, שהיה נתון עד אז בשליטתם המורדים, אנשי טיגריסי השחרור של טאמיל אילם. בתגובה, כבשו המורדים את העיר מולאיטיבו, והחלו בסדרה של פיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות ואזרחיות. במאי 1997 פתח הצבא במבצע ניצחון מובטח, שמטרתו להשתלט על הדרכים המובילות לחצי האי ג'אפנה.
הטיגריסים הטמילים בחרו במקדש השן כיעד לפיגוע ממספר טעמים. ראשית, מדובר באתר הבודהיסטי החשוב ביותר בסרי לנקה. פרט לחשיבות הדתית של המקדש, יש לו גם חשיבות לאומית רבה, שכן לפי המסורת הסינהלית, מי שמחזיק בשרידי השן של הבודהה, השמורים במקדש, שולט בסרי לנקה כולה. גם עיתוי הפיגוע, ב-25 בינואר 1998, לא היה מקרי. ב-4 בפברואר עתידה הייתה סרי לנקה לציין 50 שנים לעצמאותה מבריטניה, באירוע בעיר קאנדי במעמד הנסיך צ'ארלס, ולקראת האירוע ניסתה הממשלה ככל יכולתה להציג לעולם את שליטתה במצב חרף מלחמת האזרחים.
הפיגוע

בבוקר ה-25 בינואר הגיעו לקאנדי שלושה אנשי הטיגריסים השחורים, יחידת המחבלים המתאבדים של הטיגריסים הטמילים, במשאית עמוסה חומר נפץ. כשהגיעו לרחוב בו שוכן המקדש החלו לירות לעבר החיילים שניצבו בו, ולבסוף, בשעה 6:10, התנגשו חזיתית בשער המקדש, מה שהפעיל את חומר הנפץ. על פי ההערכות, המשאית הכילה 300 עד 400 ק"ג של חומר נפץ. פרט לשלושת המחבלים המתאבדים, נהרגו בפיגוע 13 עוברי אורח, בהם פעוט בן שנתיים. אדם נוסף, שהיה עד ראייה לפיגוע, לקה בלבו ומת. בנוסף, למעלה מ-25 בני אדם נפצעו. הפיגוע גרם להרס רב למבנים בסביבה. המקדש עצמו סבל מנזק בגג ובחזית, והשער נהרס לחלוטין, אך החלקים הפנימיים שלו, ובכלל זה השן הקדושה עצמה, נותרו ללא פגע. ההדף שיצר הפיצוץ היה כה רב, עד כי גם במרחק של 5 ק"מ ממקום הפיגוע נשברו זכוכיות.
השלכות הפיגוע

הפיגוע עורר זעם רב בציבור. שעות לאחר הפיגוע התגודדו המונים סביב המקדש, והעלו באש מרכז תרבות הינדי ומספר כלי רכב. המשטרה פיזרה את המפגינים בגז מדמיע. הנשיאה צ'נדריקה קומרטונגה, וכן מנהיגים מקומיים, הפצירו בתושבים לא לפגוע בטמילים חפים מפשע, ולמחרת נרגעו הרוחות בעיר.
למחרת הפיגוע החליטה ממשלת סרי לנקה להוציא את הטיגריסים הטמילים מחוץ לחוק. הממשלה אמנם נלחמה בהם מזה 15 שנה, אך נמנעה מלהכריז עליהם כארגון טרור, לאור עמדתה לאורך השנים לפיה ניתן יהיה לאפשר את פעילותו של הארגון כתנועה פוליטית. באותו היום נטל שר ההגנה אנורודהה ראטוואטה את האחריות למחדל האבטחתי שאפשר את הפיגוע, והתפטר מתפקידו. אירועי יום העצמאות שהיו אמורים להיערך בקאנדי נערכו בסופו של דבר בבירה קולומבו.
מקדש השן נפתח מחדש לציבור ב-10 בפברואר, אך שיקומו נמשך כשנה וחצי, והושלם רק באוגוסט 1999. הגג נבנה מחדש, וכך גם מספר פסלים שהיו בחצר ונהרסו. במהלך עבודות השיקום והשחזור במקדש נתגלו מספר ציורי קיר מהמאה ה-18, שקיומם לא היה ידוע עד אז.
ב-2003 הועמדו לדין שישה אנשי הטיגריסים הטמילים שהיו מעורבים בפיגוע. על שלושה מהם נגזר עונש מוות, על שניים נגזרו 680 שנות מאסר ועל השישי נגזרו 490 שנות מאסר.
הנרי מישל

הנרי מישל (בצרפתית: Henri Michel) (29 באוקטובר 1947 – 24 באפריל 2018) היה כדורגלן ששיחק כקשר אחורי ומאמן צרפתי.
מישל נולד באקס-אן-פרובאנס שבצרפת. הוא שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת נאנט. ב-16 עונות במדיה זכה עמה בשלוש אליפויות צרפת ובגביע אחד, והוא מחזיק בשיא הופעות הליגה במדי הקבוצה בכל הזמנים. מישל ערך 58 הופעות במדי נבחרת צרפת, בהן כבש ארבעה שערים. בין היתר ייצג את הנבחרת במונדיאל 1978.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון שנמשכה שלושים שנים, ובמהלכה אימן קבוצות ונבחרות לאומיות רבות, בעיקר באפריקה. הוא הוביל ארבע נבחרות לאומיות שונות בטורנירי מונדיאל, והוביל את צרפת לזכייה במדליית זהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
קריירת משחק

מישל החל את דרכו בקבוצת אקס בליגת המשנה בעונת 1964/1965, בה רשם תשע הופעות ליגה. עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב משמעותי וערך 27 הופעות ליגה, בהן כבש שלושה שערים, אך קבוצתו לא הפגינה יכולת גבוהה וסיימה במקום ה-18 בלבד בליגה.
לקראת עונת 1966/1967, בתום שתי עונות באקס, חתם מישל בשורות נאנט מהליגה הבכירה. כבר באותה עונה החל לפרוץ במדי הקבוצה, ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת צרפת, והחל מעונתו השנייה במועדון כבר היה לשחקן הרכב קבוע, מעמד עליו שמר במשך 15 עונות.
בעונת 1972/1973 כבש מישל תשעה שערי ליגה ב-38 הופעות, שיא קריירה עד לאותה העונה, וזכה לראשונה בקריירה באליפות צרפת. שלוש שנים אחר כך קבע שיא קריירה אישי של 12 שערי ליגה ועונה אחת אחר כך, בעונת 1976/1977, תרם 11 שערים ב-38 הופעות בדרך לזכייה שנייה בתואר האליפות. בעונת 1978/1979 הוביל מישל את קבוצתו כקפטן לזכייה בגביע הצרפתי עם ניצחון 4-1 במשחק הגמר מול אוסר. בזכות הזכייה השתתף מישל עם קבוצתו בגביע אירופה למחזיקות גביע עונה אחר כך, והעפיל עמה עד לשלב חצי הגמר. נאנט הדיחה בדרך, בין היתר, את סטיאווה בוקרשט ואת דינמו מוסקבה, ואף גברה 2-1 על ולנסיה במשחק הראשון של חצי הגמר, אך נכנעה בגומלין 4-0 והודחה. באותה עונה זכתה נאנט באליפות צרפת, השלישית והאחרונה בקריירה של מישל.
בתום עונת 1981/1982 פרש מישל ממשחק פעיל בגיל 35. לזכותו 533 הופעות ליגה במדיה של נאנט, והוא מלך ההופעות של הקבוצה בליגה. הוא כבש 81 שערי ליגה במדי הקבוצה, וממוקם בעשירייה הפותחת של כובשי הליגה הבכירים בהיסטוריה של המועדון.
קריירת משחק > נבחרת צרפת

מישל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת ב-17 בספטמבר 1967, במשחק הבכורה על הקווים של לואיס דוגוגז, כשעלה בהרכב למשחק החוץ מול פולין במסגרת מוקדמות יורו 1968.
צרפת בתקופתו של מישל התקשתה להגיע להישגים בזירה הבינלאומית, ואף כשלה להעפיל לטורנירים גדולים פעם אחר פעם. במהלך שנות ה-70 כשלה הנבחרת, עם מישל שהיה לאחד משחקניה הקבועים, בארבעה טורנירי מוקדמות אליפות אירופה ובשני טורנירי מוקדמות מונדיאל. יוצאת דופן הייתה הצלחתם להעפיל למונדיאל 1978 בארגנטינה. מישל זומן על ידי מאמן הנבחרת דאז, מישל הידלגו, לסגל צרפת לקראת הטורניר. צרפת הוגרלה לבית קשה עם איטליה ועם ארגנטינה. היא פתחה את משחקיה, עם מישל בהרכב, בהפסד 1-0 לאיטליה, על אף שהוביל כבר מהדקה הראשונה. מישל שמר על מקומו בהרכב בהפסד 2-1 לארגנטינה, ולא שותף בניצחון היחיד של צרפת בטורניר, 3-1 על הונגריה, שלאחריו הודחה מהמשך המשחקים.
בסך הכול רשם מישל קריירה בינלאומית בת 14 שנים, במהלכה לבש 58 פעמים את מדי הנבחרת, וכבש ארבעה שערים.
תארים > תארים כשחקן

אליפות צרפת (3): 1972/1973, 1976/1977, 1979/1980
הגביע הצרפתי: 1978/1979
תארים > תארים כמאמן

גביע העולם: 1986 (מקום שלישי)
מדליית זהב אולימפית: לוס אנג'לס 1984
גביע ארטמיו פרנקי: 1985
אליפות מרוקו: 2003/2004
גביע CAF: 2003
גביע אפריקה לאומות: 2006 (מקום שני)
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1964/1965 | אקס | צרפתליגת המשנה הצרפתית | 8 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 9 | 0 |
| 1965/1966 | אקס | צרפתליגת המשנה הצרפתית | 26 | 3 | 3 | 0 | 0 | 0 | 29 | 3 |
| 1966/1967 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 14 | 2 | 3 | 0 | 3 | 1 | 20 | 3 |
| 1967/1968 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 32 | 1 | 2 | 0 | 0 | 0 | 34 | 1 |
| 1968/1969 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 34 | 3 | 2 | 2 | 0 | 0 | 36 | 5 |
| 1969/1970 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 28 | 6 | 8 | 0 | 0 | 0 | 36 | 6 |
| 1970/1971 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 37 | 4 | 4 | 0 | 4 | 1 | 45 | 5 |
| 1971/1972 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 30 | 4 | 1 | 0 | 4 | 0 | 35 | 4 |
| 1972/1973 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 38 | 9 | 9 | 2 | 0 | 0 | 47 | 11 |
| 1973/1974 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 36 | 6 | 8 | 0 | 2 | 0 | 46 | 6 |
| 1974/1975 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 37 | 8 | 1 | 0 | 4 | 1 | 42 | 9 |
| 1975/1976 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 38 | 12 | 1 | 1 | 0 | 0 | 39 | 13 |
| 1976/1977 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 38 | 11 | 8 | 1 | 0 | 0 | 46 | 12 |
| 1977/1978 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 37 | 5 | 7 | 2 | 4 | 0 | 48 | 7 |
| 1978/1979 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 37 | 6 | 9 | 1 | 2 | 0 | 48 | 7 |
| 1979/1980 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 34 | 2 | 2 | 1 | 8 | 1 | 44 | 4 |
| 1980/1981 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 38 | 1 | 5 | 0 | 4 | 0 | 47 | 1 |
| 1981/1982 | נאנט | צרפתליגת העל הצרפתית | 24 | 1 | 0 | 0 | 2 | 0 | 26 | 1 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 567 | 84 | 74 | 10 | 37 | 4 | 678 | 98 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת צרפת> שנה | נבחרת צרפת> הופעות | נבחרת צרפת> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1967 | 3 | 0 |
| 1968 | 1 | 0 |
| 1969 | 5 | 1 |
| 1970 | 7 | 1 |
| 1971 | 7 | 0 |
| 1972 | 7 | 1 |
| 1973 | 5 | 0 |
| 1974 | 5 | 0 |
| 1975 | 6 | 1 |
| 1976 | 1 | 0 |
| 1977 | 1 | 0 |
| 1978 | 8 | 0 |
| 1979 | 1 | 0 |
| 1980 | 1 | 0 |
| סה"כ | 58 | 4 |
השאם אבן עבד אל-מלכ

השאם אבן עבד אל-מלכ (נכתב גם הישאם; בערבית: هشام بن عبد الملك; 691 – 6 בפברואר 743), היה הח'ליפה העשירי בשושלת בית אומיה. השאם, שירש את הח'ליפות מאחיו יזיד השני, עלה לשלטון בשנת 724 ומלך עד מותו בשנת 743.
חייו

השאם קיבל מאחיו ממלכה עתירת בעיות, אך הוא היטיב לטפל בהן, ובכך איפשר את הגעתה של הממלכה האסלאמית המאוחדת לשיאה. בימיו התפשטה הממלכה עד לחופי האוקיינוס האטלנטי והרי הפירינאים במערב, ונהר אינדוס וגבולה של סין במזרח. יחד עם זאת, בימי השאם הסתיימה תקופת השגשוג של שושלת בית אומיה.
השאם היה הרביעי מבניו של עבד אל-מלכ שעלה לשלטון, וזכה מצד ההיסטוריונים הערבים להכרה כאחד מהמדינאים הגדולים בשושלת האומיית.
ראו גם

קסר אל-חייר אל-ע'רבי
המחאה נגד חוק האזרחות בהודו

| --- | --- |

הפגנת סטודנטים בג'מיה מיליה איסלאמיה, ניו דלהי
 תאריכי המאבק:  4 בדצמבר 2019 – 14 במרץ 2020 (102 ימים) 
 מקום:  הודו הודו
 סטטוס:  פעיל
המחאה נגד חוק האזרחות בהודו הייתה מחאה נגד תיקון לחוק האזרחות, שנחקק באותה עת, המאפשר להעניק אזרחות לבני מיעוטים דתיים נרדפים שהיגרו להודו, למעט מוסלמים מהמדינות השכנות – פקיסטן, בנגלדש ואפגניסטן. המחאה החלה ב-4 בדצמבר 2019 באסאם, ונמשכה עד מרץ 2020.
מבקרי החוק טענו כי הוא מערער את חוקת הודו, שהיא חילונית באופייה, על ידי סיווג האזרחות על בסיס דת, ומאפשר אפליה דתית כלפי מוסלמים. המפגינים דרשו לבטל את החוק, וכן את מרשם האוכלוסין הלאומי.
המחאה החלה בהתנגדות בלתי אלימה ושביתות רעב, אך הפכה לאלימה בתוך מספר ימים. בחלק ממוקדי ההפגנה שרפו והרסו מבני ציבור והשחיתו תחנות רכבת. בעקבות המהומות נרשמו גם מקרים רבים של אלימות משטרתית, שגם היא הפכה לאחד מנושאי המחאה. המשטרה עצרה אלפי מפגינים. במחאה נהרגו לפחות 65 מפגינים.
רקע

את התיקון לחוק האזרחות ההודי (אנ') (משנת 1955) יזם בדצמבר 2019 שר הפנים של הודו, עמית שאה. התיקון מאפשר התאזרחות בתוך 5 שנים (במקום 11) לכל אדם שסבל מרדיפה דתית באפגניסטן, בנגלדש או פקיסטן, בתנאי שהוא שייך לקבוצת מיעוטים הינדים, סיקים, בודהיסטים, ג'יינים, פארסים או נוצרים, שנכנסו להודו בשנת 2014 או לפני כן.
החוק חל רק על בני הדתות המצוינות בו, ואינו כולל מוסלמים ובני דתות אחרות. כמו כן החוק אינו כולל קבוצות פליטים גדולות המתגוררות בהודו, בהן פליטים טמילים ממלחמת האזרחים בסרי לנקה, פליטי רדיפת הרוהינגיה במיאנמר, פליטים נפאלים מבהוטן ופליטים טיבטים שסבלו מרדיפה בסין. החוק נועד, בעיקרו, להסדיר את המעמד החוקי של עשרות אלפי פליטים הינדים, סיקים ומעט נוצרים, בלי לאפשר זאת למוסלמים ולקבוצות אחרות של פליטים.
המחאה נגד החוק

התיקון לחוק עורר מחאות אדירות בהודו. המחאה החלה במדינת אסאם ובמדינות צפון-מזרח הודו, בהן יש מתנגדים רבים להענקת אזרחות הודית לפליטים ולמהגרים, ללא קשר לדתם, מכיוון שהם חוששים מהפרת האיזון הדמוגרפי במדינה ומעלייה באבטלה. ההפגנות באסאם החלו בהתנגדות בלתי אלימה ושביתות רעב, והפכו לאלימות. המשטרה עצרה מעל ל-3,000 מפגינים.
לדברי מבקרי החוק, התיקון שהוצע אינו חוקתי, מכיוון שהוא מפר את סעיף 14 בחוקת הודו המבטיח שוויון לכלל התושבים. לטענתם החוק החדש מבקש להפוך את המוסלמים בהודו לאזרחים מדרגה שנייה. הפוליטיקאית ההודית טבלין סינג תיארה את החוק כ"חוק נירנברג הראשון בהודו".
החוק ספג ביקורת מצד ארגוני זכויות האדם, איגודי סטודנטים, וארגונים ליברליים, פרוגרסיביים וסוציאליסטים ברחבי הודו.
מניעי המחאה

לדברי יאשוואנט סינג, שהיה בעבר שר האוצר של הודו, המחאה התעוררה על רקע שפל כלכלי שהודו חוותה, הכולל ירידה בקצב הצמיחה, הגדלת החוב של משקי הבית, אינפלציה גוברת, אבטלה ואי-שוויון כלכלי. ראגורם רג'אן, כלכלן הודי, ייחס את המצב הכלכלי לריכוזיות יתר של גופי השלטון תחת ראש הממשלה נרנדרה מודי.
באירועי המחאה מחו על מספר נושאים: התנגדות לתיקון חוק האזרחות, התנגדות למרשם האוכלוסין הלאומי, מחאה על המצב הכלכלי, ותמיכה באיגודי עובדים המתנגדים למדיניות הממשלה.
לצד אירועי המחאה הרבים התקיימו גם הפגנות תמיכה בממשלה ובחוק האזרחות, בקנה מידה קטן יותר, שאורגנו על ידי מפלגות הקואליציה, ראשטריה סוויאמסווק סאנג ומפלגת העם ההודית.
אירועים עיקריים > דצמבר 2019

ב-4 בדצמבר 2019 אושרה הצעת התיקון לחוק לאזרחות על ידי מועצת שרים לפני הגשתה לפרלמנט. לאחר האישור פרצו מחאות אלימות באסאם, בעיקר בעיר גוואהטי, ובאזורים נוספים במדינה. בהפגנות באגרטלה נהרגו שישה בני אדם וחמישים איש נפצעו.
ב-9 בדצמבר הוצגה הצעת החוק בלוק סבהה, הבית התחתון של הפרלמנט ההודי, על ידי שר הפנים, עמית שאה.
ב-10 בדצמבר הצעת החוק עברה בלוק סבהה, עם 311 קולות בעד ו-80 נגד. למחרת היא אושרה ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט, עם 125 קולות בעד ו-105 נגד. החוק אושר ונחתם על ידי נשיא הודו ראם נאת' קובינד, והוסכם שהוא ייכנס לתוקף ב-10 בינואר 2020. ראשי השרים של המדינות מאדהיה פרדש, מערב בנגל, פנג'אב, צ'האטיסגאר וקרלה, הצהירו כי לא יאכפו את החוק במדינותיהם.
ב-12 בדצמבר שני מפגינים נהרגו בעיר גוואהטי. למחרת פרסמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ישראל, צרפת וקנדה אזהרת מסע לאזרחיהן המבקרים באזור צפון-מזרח הודו, שם התרחשו רוב ההפגנות.
ב-14 בדצמבר נהרג מפגין מירי משטרתי במחאה באסאם.
מחאות נוספות התקיימו ברחבי הודו, בהשתתפות מיליוני בני אדם. רוב המחאה הייתה התנגדות בלתי אלימה או סאטיאגרהא, ולצידה מחאות אלימות במספר מוקדים ועימותים עם המשטרה. במספר מקרים הותקפו המפגינים בנשק חם על ידי לאומנים הינדים.
ב-24 בדצמבר אישר ממשלת הודו את פרויקט עדכון מרשם האוכלוסין הלאומי והקצתה עבורו תקציב בשווי של כחצי מיליארד דולר.
אירועים עיקריים > ינואר 2020

ב-10 בינואר התיקון לחוק האזרחות נכנס לתוקף.
ב-22 בינואר החל הדיון ב-144 עתירות נגד החוק שהוגשו לבית המשפט העליון של הודו. בית המשפט החליט שייערך דיון נפרד בנוגע למדינות אסאם וטריפורה, הסובלות מבעיית הסתננות.
ב-26 בינואר כ-7 מיליון איש בהודו השתתפו בשרשרת אנושית באורך של 590 קילומטר במחאה נגד החוק, מדרום מדינת קרלה ועד צפונה. המחאה אורגנה על ידי איחוד מפלגות השמאל של קרלה.
אירועים עיקריים > פברואר–מרץ 2020

ב-1 בפברואר פרסם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הודעה לפיה התיקון לחוק האזרחות מפר באופן ברור את חוקת הודו ואמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם, ומעניק לגיטימציה לאפליה דתית.
ב-23 בפברואר החלו מהומות אלימות נגד מוסלמים בצפון מזרח דלהי, שנמשכו מספר ימים. לאומנים הינדים תקפו מוסלמים והעלו באש בתי מגורים ומבני עסקים. במהומות נהרגו 53 איש, רובם מוסלמים.
אירועים עיקריים > הפסקת המחאה

המחאה נקטעה עקב התפרצות מגפת הקורונה בהודו.
תגובות בין-לאומיות

154 מחברי הפרלמנט האירופיהוציאו הודעת גינוי לתיקון חוק האזרחות, שהצהירו כי הוא "מסמן שינוי מסוכן לגבי האופן בו תיקבע האזרחות בהודו, והוא עלול ליצור את משבר הפליטים הגדול ביותר בעולם ולגרום לסבל אנושי עצום."
האספה הלאומית של פקיסטן הצהירה כי החוק מהווה אפליה דתית וכי הוא נוגד הסכמים והבנות שנחתמו בין הודו לבין פקיסטן, במיוחד אלו המגינים על הביטחון ועל זכויות המיעוטים בכל מדינה.
גינויים נוספים לחוק פורסמו במספר ערים בארצות הברית וקנדה. קהילות הודיות ערכו הפגנות נגד החוק בערים שונות בעולם, בהן אמסטרדם, ברלין, ברצלונה, הלסינקי, וושינגטון די. סי., ז'נבה, טוקיו, ניו יורק, סן פרנסיסקו, פריז וקייפטאון.
קורבנות

ב-12 בדצמבר 2019 הצהיר ארגון Human Rights Watch כי "משטרת הודו הפעילה כוח מופרז כלפי מפגינים המוחים נגד החוק, בהם סטודנטים רבים. כל מקרי המוות באירועי המחאה התרחשו במדינות הנשלטות על ידי מפלגת העם ההודית, השולטת בהודו."
במחאה נהרגו לפחות 65 מפגינים, רובם צעירים ובהם גם מספר קטינים וילדים. בין ההרוגים מירי משטרתי נמנו 21 בני אדם במדינת אוטר פרדש, 3 בקרנטקה ו-5 באסאם. 53 בני אדם נוספים נהרגו במהומות בצפון-מזרח דלהי.
הערות שוליים

↑  רויטרס, ‏מוחים נגד חוק האזרחות: לפחות 19 בני אדם נהרגו בהפגנות אלימות בהודו, באתר מעריב אונליין, 21 בדצמבר 2019.
↑  How many immigrants will benefit from Citizenship Act? 25,447 Hindus, 5,807 Sikhs, 55 Christians, two Buddhists and two Parsis, says Intelligence Bureau-India News, Firstpost, באתר Firstpost, ‏15 בדצמבר 2019 (באנגלית)
↑  מהומות חוק האזרחות בהודו: 17 מפגינים נהרגו, מודי בכינוס חירום, באתר וואלה, 21 בדצמבר 2019.
↑  Disruption, Concentration, and the New Economy, ‏15 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  נטע בר, משבר זהות הודי: החוק שמפלה מוסלמים גובה מחיר כבד, באתר ישראל היום, 29 בדצמבר 2019
↑  איתמר מרגלית, הודו: עלה ל-23 מניין ההרוגים בהפגנות נגד חוק האזרחות החדש, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 21 בדצמבר 2019
הפגנה בדלהי נגד חוק האזרחות ונגד מרשם האוכלוסין הלאומי, 26 בינואר 2020
הפגנות נגד חוק האזרחות בגוואהטי, 13 בדצמבר 2019
מפגינים בגוואהטי נושאים שלטים נגד חוק האזרחות, 16 בדצמבר 2019
הפגנת נשים בדלהי נגד חוק האזרחות, 15 בינואר 2020
בתי מגורים ומבני עסקים של מוסלמים שהועלו באש על ידי לאומנים הינדים בדלהי, 4 במרץ 2020
הספרייה הלאומית של סין

| --- | --- |


האגף הדרומי של בניין הספרייה הישן. מ-1987 משמש כספריית הספרים העתיקים, המאחסנת ספרים, מסמכים וכתבי יד עתיקים.
 תאריך ייסוד:  9 בספטמבר 1909 
 מנהל:  Han Yongjin 
 קואורדינטות:  39°56′34″N 116°19′03″E﻿ / ﻿39.94283°N 116.31742°E﻿ / 39.94283; 116.31742
 http://www.nlc.cn/
  (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןהספרייה הלאומית(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןהספרייה הלאומית
 
הספרייה הלאומית של סין (בסינית מפושטת: 中国国家图书馆, ובראשי תיבות: NLC) היא ספרייה הנמצאת בבייג'ינג - בירת סין. אחת מארבע ספריות לאומיות בסין המשמשת כספרייה הציבורית הראשית בה. זוהי הספרייה הגדולה ביותר בסין וביבשת אסיה, עם אוסף של מעל 33 מיליון פריטים
הספרייה מחזיקה באוסף הגדול ביותר בעולם של ספרות סינית ומסמכים היסטוריים בנוסף לאוסף הספרות העתיק ביותר בעולם בשפות הסיניות מתקופת סין הקיסרית ועד ימינו. היא נוסדה על בסיס הספרייה הקיסרית שהוכרזה באופן רשמי בתאריך 24 באפריל 1909 על ידי ממשלת שושלת צ'ינג, אולם נפתחה רשמית רק ב-1912, לאחר מהפכת שינהאי שהעבירה מן השלטון את השלטון הקיסרי. בשנת 1916 קיבלה מעמד של ספריית הפקדה והחלה באיסוף ושימור ספרים. בשנת 1928 שונה שמה של הספרייה ל-"הספרייה הלאומית פייפינג" ולאחר מכן שונה שמה שוב ל-"הספרייה הלאומית של סין". בנוסף לאוסף הספרים, ישנם בספרייה גם מוצגים היסטוריים מתקופות שונות באימפריה הסינית כגון כתובות אבן עתיקות, כלי חרס, ועצמות בעלי חיים שעליהם כתב בשפות סיניות. בין אוספי הספרייה ספרים ב-115 שפות ומחלקה של פרסומי האו"ם.
היסטוריה > רקע

התייחסות סינית מוקדמת לספריות ציבוריות במתכונתן המערבית מצויה אצל לין זשו ואצל ויי יואן בגאזטיר (אינדקס גאוגרפי), "המסה המאוירת של הממלכות הימיות", שנוצר ב-1843 בעקבות מלחמת האופיום הראשונה.
בסוף המאה ה-19, בתגובה למספר תבוסות צבאיות של סין למעצמות המערב, ממשלת שושלת צ'ינג (1912-1644) שלחה מספר משלחות כדי ללמוד על התרבות המערבית. חלק מחברי המשלחת הדיפלומטית הראשונה, שסיירה בשנים 1870-1868 בארצות הברית, בריטניה, צרפת ובמדינות נוספות, העלו את רשמיהם על הכתב. הם ציינו כי הספריות המערביות משכו קהל קוראים נרחב. העיתונאי ליאנג צ'יצאו (1929-1873), שהפך לאחד מהאינטלקטואלים הגולים הבולטים לאחר כישלון רפורמת מאה הימים ב-1898, כתב אודות הספרייה הציבורית של בוסטון והספרייה של אוניברסיטת שיקגו ושיבח את פתיחותן לציבור ואת הימנעות הקוראים מגנבת הספרים המושאלים. דאי הונגצ'י, חבר במשלחת אחרת, ציין את יעילות שיטת השאלת הספרים בספריית הקונגרס.