stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נושא (תחביר)

נושא (בלועזית: סובייקט) הוא מונח בתורת התחביר המציין את מעמדו התחבירי של רכיב המשפט, אשר נשוא המשפט (בלועזית: פּרֶדיקַט) מתארו או מאפיינו. יש להבחין בין השימוש במונח נושא כמתאר מעמד תחבירי מוגדר בשפה נתונה, לבין השימוש במונח זה כמתאר מעמד תחבירי התקף בכל השפות (הגם  שהדוגלים בדקדוק אוניברסלי אינם מקבלים הבחנה זו). בעוד עבור שפה נתונה ניתן להציע אפיונים פנים-לשוניים למעמד הנושא (ראו דיון בנושא העברי בהמשך), קשה להציע אפיונים התקפים לכלל הלשונות. עיקר הקושי נובע מכך שמושג הנושא משלב בתוכו במסורת הבלשנית שלושה אפיונים שונים:
אפיון לפי מבנה המסר: הנושא הוא התמה של המשפט. כלומר, הנושא הוא הרכיב הידוע, ש"עליו מדבר המשפט". יספרסן השתמש במונח נושא פסיכולוגי לתיאור אפיון זה.
אפיון לפי תפקיד סמנטי: במשפט פועלי ניתן לאפיין את הנושא כמבצע הפעולה (בלעז אגנס או agent), אך אפיון זה בעייתי עבור משפט סביל. יספרסן השתמש במושג נושא לוגי לתיאור אפיון זה.
אפיון תחבירי: פעמים רבות ניתן לאפיין את הנושא לפי אמות מידה צורניות-תחביריות, כדוגמת הרכיב במשפט אשר גורר התאם עם הפועל, הרכיב אשר מסומן ביחסת הנושא (נומינטיב) וכדומה.
הנושא בתחביר העברי

בעברית קל לאפיין את נושא המשפט הפועלי, כרכיב במשפט אשר גורר התאם עם הפועל:
במשפט השמני המצב סבוך יותר. על פי רוב, הנושא מאופיין בהיותו הרכיב המיודע של המשפט, בעוד שהנשוא הוא הרכיב הבלתי מיודע:
אפיון זה בעייתי במשפטים שמניים שבו שני הרכיבים הם מיודעים או בלתי-מיודעים:
בפועל, זיהוי הנושא במשפטים שמניים נעשה לפי מבנה המסר: הרכיב הידוע, ש"עליו מדבר המשפט" מאופיין כנושא.
במשפטים אחרים, זיהוי הנושא מתבסס בעיקרו על קונבנציה תחבירית:
הנושא במשפט סביל

כאמור מעלה, הנושא ניתן להגדרה על ידי מאפיינים שונים. לעיתים, מאפיינים אלו אינם עולים בקנה אחד. דוגמה בולטת לכך היא משפט הסביל, שבו מבצע הפעולה איננו הטופיק (הרכיב הידוע, שעליו מדבר המשפט). לדוגמה:
במשפט זה, מבצע הפעולה הוא "יוסי כהן" אך הטופיק הוא "החברה". התחביר העברי מאפיין בכל זאת את "החברה" כנושא המשפט, כיוון שזהו הרכיב הגורר התאם עם הפועל. מבחינה בין לשונית, משפטים סבילים מיוחדים בכך שדווקא מקבל הפעולה נמצא במעמד הנושא, ולא מבצע הפעולה. לכן, ייתכנו משפטים סבילים ללא מבצע פעולה מפורש:
הנושא במבט בין לשוני

בשפות רבות (שוודית, למשל) אין התאמה בין הנושא לפועל, ובשפות אחרות (שפות ארגטיביות, כמו בסקית) הפועל מתאים דווקא למושא, או לנושא ולמושא גם יחד; לכן כלל ההתאם לא יכול לשמש כבסיס להגדרה אוניברסלית.
נושא סתמי

נושא סתמי הוא מצב שבו במשפט יש פועל, אולם מבצע הפעולה אינו מוזכר בצורה מפורשת. אלה משפטים שלאחר קריאתם אנו שואלים את עצמנו מי עושה את הפעולה במשפט, ואיננו יודעים לענות על השאלה. דוגמה: "ביטלו את המבחן". הנשוא במשפט זה יהיה "ביטלו", אך כשנשאל "מי ביטלו?" לא נוכל למצוא לכך תשובה במשפט, ולכן הנושא במשפט הוא נושא סתמי והוא מצטרף אל הנשוא, כיוון שלא ידוע מי ביטל את המבחן.
שימוש בנושא סתמי מהווה אחד מהאמצעים הרטוריים ומטרתו היא להדגיש את הפעולה עצמה ולא את מבצע הפעולה, וזאת או מכיוון שמבצע הפעולה אינו חשוב, או כדי להימנע מלקיחת אחריות של מבצע הפעולה. כמו כן, משתמשים בנושא הסתמי כשרוצים להביע פעולה כללית או מנהג. לדוגמה: ביפן אוכלים באמצעות מקלות עץ. בשפות רבות, כגון בעברית, נושא זה מצוין על ידי התאם של גוף "נסתרים", ואילו בשפות אחרות קיים כינוי גוף מיוחד לנושא זה כגון man הגרמני או on הצרפתי.
דוגמה לכך הוא שם הגוף האנגלי it במשפט הבא:
נושא זה מכונה נושא סתמי (בלעז dummy subject). לעיתים משמש הנושא הסתמי לציון נושא אימפרסונלי (נושא לא-אישי), אשר מתייחס למבצע פעולה אנושי, אך לא מוגדר:
לקריאה נוספת

O. Jespersen, The Philosophy of Grammar
W. Croft, Typology and Universals, Cambridge University Press (2003)‎
E.L. Keenan, ‘Passive in the World’s Languages’, in: T. Shopen (ed.), Language Typology and Syntactic Description, Vol. I, Cambridge: Cambridge University Press, pp. 243–281
הערות שוליים

↑  מרדכי יואלי, תחביר עברי, מהדורה שישית, ישראל: יסודות, 1961, עמ' 24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4158019-9  NKC: ph826759
משה מלמד (כדורגלן)

משה מלמד (1921 – 24 באוגוסט 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל תל אביב בשנות ה-40, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה בשנים הללו.
קריירה כשחקן

מלמד נולד ברפובליקה העממית של אוקראינה בשנת 1921, ואביו שהיה ציוני החליט לעלות לישראל המנדטורית יחד עם משפחתו, בתחילה לזכרון יעקב, לאחר מכן לחיפה ולבסוף הגיעה המשפחה לתל אביב, לבית ברחוב הירקון שם למעשה גר מלמד עד ליום מותו. מלמד התחיל לשחק כדורגל כנער במחלקת הנוער של מכבי תל אביב שנקראה "מכבי מולדת", בגיל 16 עבר מלמד לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב שם שיחק כחלוץ. ב-14 במאי 1938 ערך מלמד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, ומשם השתלב בה והחל לשחק באופן קבוע, ואיתה זכה ב-2 אליפויות ליגה, ו-2 גביעי מדינה.
מעט לפני פרישתו שותף מלמד גם בנבחרת ישראל ורשם 2 הופעות בשנת 1950 במשחקים ידידותיים נגד נבחרת טורקיה. מלמד שיחק במשך 13 עונות בקבוצה לאחר מכן בשנת 1950, תלה את הנעליים ופרש מכדורגל פעיל.
חיים אישים

מלמד נישא למרים, ולהם שני בנים, קובי ורועי. לאחר פרישתו מכדורגל עבד מלמד למחיתו בחברת סולל בונה כמפעיל מחפר.
תארים כשחקן

הפועל תל אביב
הליגה הארצישראלית בכדורגל : 2
1940, 1943/1944
גביעי מדינה : 2
1939, 1944/1945
משרד ההגנה (הודו)

| --- | --- |

 
 דגל משרד ההגנה ההודי
 מידע כללי
 מדינה:  הודו הודו
 תחום שיפוט:  הודו 
 סוכנות בת:  DRDO 
 תאריך הקמה:  15 באוגוסט 1947
 סוכנות קודמת:  מחלקת ההגנה
 שר:  ראג'נאת' סינג
 תאריך כניסה:  31 במאי 2019
 מטה מרכזי:  בניין הסקרטריאט 
 mod.gov.in
 
משרד ההגנה (בהינדי: रक्षा मंत्रालय; באנגלית: Ministry of Defence‏ (MoD)) הוא משרד ממשלתי הודי הממונה על הכוחות המזוינים של הודו.
על פי סטטיסטה (אנ'), משרד ההגנה ההודי היה המעסיק הגדול ביותר בעולם ב-2022, עם 2.99 מיליון מועסקים.
היסטוריה

חברת הודו המזרחית הבריטית הקימה ב-1776 מחלקת הגנה בממשלתה שבכלכותה, וב-1789 קיבלה המחלקה מזכירות עצמאית בנפרד ממחלקת יחסי החוץ. מחלקה זו שולבה בממשל הבריטי הישיר שהחליף את שלטון החברה ב-1833. ב-1942, במהל מלחמת העולם השנייה, פוצלה המחלקה לשניים: מחלקת המלחמה ומחלקת ההגנה. ב-1946 נקראה המחלקה מחלקת הביטחון. עם הקמת הודו ב-1947 הוקם תחתיהם משרד ההגנה ההודי.
ב-1962, בעקבות מלחמת הודו–סין, הוקמה במשרד מחלקת הפיתוח ההגנתי (Department of Defence Production - DDP). ב-1965 הוקמה מחלקת הצרכים הצבאיים, שנועדה לנהל את צורכי האספקה.
מבנה ומחלקות

במשרד ההגנה ההודי קיימים חמישה מחלקות: מחלקת ההגנה (Department of Defence -DoD), מחלקת הצרכים הצבאיים (Department of Military Affairs - DMA), מחלקת הפיתוח ההגנתי (Department of Defence Production - DDP), מחלקת מחקר ופיתוח (Department of Defence Research and Development - DRDO), ומחלקת חיילים משוחררים (Department of Ex-Servicemen Welfare - DESW).
משרד ההגנה ההודי מפעיל מספר מוסדות לימוד והכשרה, בהם אוניברסיטת הביטחון הלאומי (אנ').
הערות שוליים

↑  The World's Biggest Employers, ‏11 בנובמבר 2022 (באנגלית)
↑  History of Ministry of Defence of India, your article library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0501 3628
מתקפת זלילה

מתקפת זלילה לילית של כרישונים לבני קצוות בקוסטה ריקה.
מתקפת אכילה של יסעורים שחורי-כיפה.
מתקפת זלילה (באנגלית: Feeding frenzy) היא סוג של התנהגות אכילה בעולם החי וצורת אכילה של מספר בעלי חיים, המתנפלים בקבוצות גדולות על מזונם. מינים רבים של קרניבורים כמו כרישים שונים (למשל כריש לימוני, כרישון לבן-קצוות או כריש שחור-שוליים) ופיראניות ניזונים בהתנפלות אדירה על טרפם.
הסיבה לכך היא עקב טירוף של ריח וחישה חזקה המהממת את מוחם, וגורמת להם לנשוך באופן אוטומטי את הטרף הקרוב. סיבה נוספת היא כאשר מתקבצים מיני טורפים רבים על כמות טרף קטנה יחסית, כך שלא כולם יזכו לאכול, וכל פרט מנסה להתנפל בעוצמה על המזון. בנוסף הם מנסים להימנע בכך מחומסנות של חיות אחרות.
התנהגות מתקפה כזאת נפוצה בעיקר באוקיינוס הפתוח בו אין הרבה מזון. דגים קטנים כמו סרדיניים ועפייניים יוצרים כדור פיתיון (אנ'), בו הם מנסים להתחמק מטורפים באמצעות הלהקה אך למעשה מושכים מאות טורפים לעבר הכדור הבולט, ביניהם דולפינים, לווייתנים שונים, כרישים, טונות, דגי-חרב ומפרשניים ומגוון עופות ימיים כמו סולות ויסעוריים וכן אלבטרוסיים. מיני עופות ימיים אחרים כמו שחפיים, חמסניים ויסעורים ענקיים עטים על מזון חולף בפראות. החופמאים מתקבצים על חוף הים ומחכים לתום הגאות ואז נעים במהירות לחטוף חסרי חוליות קטנים.
גם אצל אוכלי נבלות נצפית התנהגות זלילה קדחתנית, בה מינים רבים של עורבים, נשרים, קונדוריים, תנים וצבועים וכן השד הטסמני זוללים את שיירי הבשר מהנבלה ומותירים עצמות.
בהשאלה מדובר על התנפלות של עיתונאים על נושא לכיסוי תקשורתי באופן נמרץ מאוד (אנ').
ראו גם

אוכלי בשר
אוכלי דגים
אופורטוניזם
| התנהגויות אכילה בעולם החי |
| --- | --- | --- |
| אוכלי בשר (היפרקרניבורים • מסוקרניבורים • היפוקרניבורים) | אוכלי חרקים • אוכלי נמלים • אוכלי דגים • אוכלי עופות • אוכלי רכיכות • אוכלי תולעים •  אוכלי נחשים • אוכלי ביצים • אוכלי אדם •  קניבלים • אוכלי נבלות • אוכלי קשקשת • מוצצי דם • הרג עודף |  |
| אוכלי צמחים | לוחכי עשב • לוחכי עלים • אוכלי פירות • אוכלי עלים • אוכלי פרחים • אוכלי זרעים • יונקי צוף • אוכלי אצות • אוכלי עצה |  |
| אחר | אוכלי כול • חומסנים • מתקפת זלילה • אוכלי צואה • אוכלי פלנקטון • אוכלי פטריות • אוכלי רקבובית • ניזוני קרקעית |  |
מרסל נדג'ארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1917 סלוניקי, יוון 
 פטירה:  31 ביולי 1971 (בגיל 54) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  יוון 
 
מרסל נג'ארי (או נדג'ארי, נדז'אר, נדזארי; ביוונית: Εμμανουήλ Μαρσέλ Νατζαρή Νατζαρής;‏ 1 בינואר 1917 – 31 ביולי 1971) היה אמריקאי ממוצא יהודי-יווני, ניצול ממחנה הריכוז אושוויץ. נדג'ארי היה חבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי 1944 עד נובמבר 1944. הוא אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתבו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר וליאון כהן. הוא השתתף בהכנת מרד הזונדרקומנדו. הוא חיבר את אחד מ-19 כתבי היד של חברי זונדרקומנדו, שנמצאו ליד הריסות המשרפות בבירקנאו.
ביוגרפיה

נדג'ארי נולד בסלוניקי בשנת 1917. הוא למד בבית הספר התיכון הצרפתי אלשיך. תחומי העניין האקדמיים שלו כללו רישום וציור. כשהתבגר, הוא עבד בחנות של אביו, מכירת מזון לבעלי חיים. הוא הצטרף לצבא בשנת 1937 ונלחם נגד האיטלקים בפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1940. ב-1942 נשלח למחנה עבודה גרמני עם עוד 1,500 יהודים. בשנת 1943 גורשו הוריו ואחותו מסלוניקי ולאחר מכן נרצחו באושוויץ. מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה ועבר לאתונה, שם עבד זמנית אצל יצרן סבון. באוקטובר 1943 עזב את אתונה ונפצע בקרב כשנלחם בהתנגדות הקומוניסטית. הוא הוקע על ידי אישה צרפתייה כציוני ומבריח יהודים לפלשתינה.
ב-30 בדצמבר 1943 הוא נעצר ושהה חודש בכלא אברוף באתונה. הוא עונה על ידי הגרמנים עד שהתוודה על זהותו היהודית. לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז חיידרי למשך חודשיים.
ביוגרפיה > באושוויץ

הוא גורש מאתונה ב-2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב-11 באפריל יחד עם עוד מגורשים. 1,872 מהמגורשים נשלחו מיד למותם בתאי הגזים. נדג'ארי היה אחד מ-320 הגברים היוונים, שנבחרו לעבודה והוא קיבל את המספר 182669. הוא ושאר הגברים היוונים גרו בבלוק 12 מ-13 באפריל עד 11 במאי.
הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים-יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו. הוא הוצב בקרמטוריום III והשתתף בהכנה למרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'ק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, ליאון כהן ואלברטו ישראל אררה. אולם במהלך המרד ב-7 באוקטובר 1944 הקיפו אנשי האס אס את אנשי הקרמטוריום השלישי במהירות והם לא יכלו להשתתף במרד.
בנובמבר 1944, חודשיים לפני שחרור המחנה, הוא קבר 12 דפים בקנקן ובתיק ליד הקרמטוריום השלישי. הדפים שנכתבו ביוונית ב-3 בנובמבר נלקחו ממחברת, ובו תיאר את הזוועות שהתחוללו באושוויץ.
לאחר המרד גויסו נדג'ארי וחבריו לזונדקומאנדו והופקדו על הריסת המשרפות. ב-18 בינואר 1945 פינה האס אס את אושוויץ, ואלפי האסירים, שיכלו ללכת הוצאו מהמחנה בצעדת מוות. אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, נדג'ארי וכמה חברים התערבבו בקהל האסירים. הוא שרד את צעדת המוות והגיע למאוטהאוזן ב-25 בינואר. הוא הועבר למלק ולאחר מכן מחנה העבודה גוזן, ממנו שוחרר על ידי דיוויזיית השריון ה-11 של הארמייה ה-3 של ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
ביוגרפיה > אחרי אושוויץ

נדג'ארי חזר ליוון לאחר ששוחרר. הוא החל לעבוד בבית חולים באתונה ב-1947. הוא התחיל לכתוב על חוויותיו באושוויץ בלי שום כוונה לפרסמם. הוא התחתן עם רוז'ה סלטיאל ב-1947. יחד נולד להם בן, אלברטו, יליד 1950. ב-1951 הם עברו לארצות הברית שם הפך לחייט. בתם נלי נולדה בניו יורק ב-1957. נדג'ארי מת מהתקף לב ב-31 ביולי 1971 בגיל 54 בניו יורק.
מציאת הכתבים שהוצפנו

בשנת 1980, תשע שנים לאחר מותו של נדג'ארי, נמצא הקנקן בו נשמרו הדפים על ידי נד'גארי במהלך שיפוץ בשטח המחנה. הקנקן נמצא בשלמותו אך הכתבים, שנכתבו בעיקרם בשפה היוונית עם מעט צרפתית, גרמנית ופולנית, נמצאו דהויים מאוד ולא ניתנים לקריאה. באמצעות טכנולוגיה אופטית דיגיטלית, הצליחו ההיסטוריונים פאבל פוליאן ואלכסנדר ניקיטאייב לפענח את הכתוב בו מתאר נדג'ארי את הזוועות במחנה ההשמדה.
הערות שוליים

↑  Picture of Marcel Nadjari : https://images.findagrave.com/photos/2017/288/184342999_1508208403.jpg.
↑  Marcel Nadjari, Χρονικό 1941–1945 [Chronicle], Ιδρυμα Ετσ – Αχα'ι'μ, Thessaloniki, 1991
↑  See Gideon Greif, We wept without tears, Yale University Press, 2005, p. 80 : Only four former members of this unit published memoirs : Marcel Nadjari, Leon Cohen, Filip Müller, and Miklos Nyiszli. We can consider that the last writer mentioned by Dr. Greif, Dr. Miklos Nyiszli, may not be really part of the Sonderkommando, as he was performing autopsies for Dr. Josef Mengele, even if he was living with the members of the Sonderkommando. The other books about Sonderkommando members, such as Shlomo Venezia or Daniel Behnnamias, are testimonies or interviews, and not strictly speaking memoirs.
↑  Filip Müller, Eyewitness Auschwitz: Three Years in the Gas Chambers, Stein and Day, 1979.
↑  Leon Cohen, From Greece to Birkenau : the crematoria workers'uprising, translated from the French by Jose-Maurice Gormezano, Salonika Jewry Research Center, 1996.
↑  See Gideon Greif, We wept without tears, Yale University Press, 2005, note on p. 363.
↑  See Auschwitz by Tal Bruttmann : as early as 16 May 1944, four convoys, each carrying 3,000 Jews from Hungary in 45 wagons, had to leave Hungary daily for Auschwitz. After being removed from Auschwitz in November 1943 by order of Himmler, Rudolf Höss was called back to the camp commandment to prepare the site for the scheduled mass arrival (Aktion Höss). On 9 May, orders were given to increase the number of prisoners of the Sonderkommando and Kanada Kommando (see Auschwitz Chronicle by Danuta Czech). In mid-April, the number of Sonderkommando prisoners stood at 207. On May 15, a contingent of 100 men was taken from the quarantine camp among the Greek Jews selected on April 11.
↑  The pages are paginated with pencil from 1 to 13 on 6 sheets but Nadjari omitted the number 10.
↑  Marcel Nadjari's Manuscript November 3, 1944 (Conservation and legibility enhancement through multispectral imaging), Auschwitz-Birkenau State Museum, 2020.
↑  See the conference by Andreas Kilian: https://www.dailymotion.com/video/x6nlfpy?playlist=x5w315
↑  See ‘Tu choisiras la vie’ by Jacques Stroumsa, who met Nadjari in Marseille before his departure to Greece. P. 113.
↑  See the Marcel Nadjari manuscript recovering : https://www.youtube.com/watch?v=u2xnfsAiEJY.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811332212305606  GND: 1140877666  ISNI: 0000 0004 7858 2434  VIAF: 3051150749002116420008   WorldCat (עם VIAF): 3051150749002116420008 
חורבות קרמטוריום IV
מרקוס מינוקיוס רופוס

מרקוס מינוקיוס רופוס, (בלטינית: Marcus Minucius Rufus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי, השתתף באופן פעיל במלחמה הפונית השנייה. היה מהמתנגדים החריפים לאסטרטגיה הפביאנית שהוביל פאביוס מאקסימוס.
ביוגרפיה

אביו וסבו של מינוקיוס שניהם נקראו גאיוס מינוקיוס, אולם לא ידוע עליהם יותר. הוא שימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה.
לאחר קרב טראסימנוס הוחלט ברומא למנות את פאביוס מאקסימוס המכונה "ורוקסוס" לדיקטטור. מינוקיוס מונה ל-"מגיסטר אקוויטום", תפקידו של המגיסטר אקוויטום היה לייעץ לדיקטטור ולסייע לו. פאביוס בחר באסטרטגיה שנודעה כ-"האסטרטגיה הפביאנית", במסגרת תוכנית זו נקטו הרומאים בשיטה של אדמה חרוכה כדי להחליש את צבאו של חניבעל שסבל ממחסור באספקה ונחיתות מספרית. אסטרטגיה זו לא הייתה פופולרית ברומא, ומינוקיוס היה מהמתנגדים החריפים לה. פאביוס כונה בשמות גנאי כגון "קונקטטור" (המתמהמה) ו-"מורו של חניבעל", לאחר שחניבעל הצליח להערים על פאביוס ולהימלט מתחת לאפו, כאשר שלח נגד חייליו שוורים עם לפידים קשורים לקרניים, גברה הביקורת הציבורית נגד פאביוס, ובמקביל החל העם לראות במינוקיוס תחליף מצוין.
לקראת החורף של שנת 217 לפנה"ס נקרא פאביוס לרומא במסגרת תפקידו כדי להקריב קרבנות. הוא התרה שוב ושוב במינוקיוס לא לתקוף בשום מחיר, אולם מינוקיוס לא שעה להזהרות הדיקטטור ותכנן לתקוף את מחנהו של חניבעל. חניבעל ראה את מינוקיוס ומיהר לעבור אל גבעה סמוכה עם מרבית הצבא. אולם בהדרגה נאלץ להורות לחייליו לחזור וללקט תבואה שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה. מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים, והורה להם לא לקחת שבויים. את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל שהתגונן בקושי וניצל רק הודות לסיוע מהיר שהביא עזרובעל, ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו. אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות. חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום ומאז נזהר יותר באיסוף התבואה.
כששמע הניצחון הזעיר הגיע לרומא עלתה קרנו של מינוקיוס, שכן היה זה הניצחון הראשון של מצביא רומאי מאז פלש חניבעל לאיטליה. אולם כאשר שמע על כך פאביוס הוא הכריז שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מכישלונותיו. הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" מה שלא נעשה מעולם ברומא. פאביוס חילק את הלגיונות שווה בשווה, שני לגיונות למינוקיוס ושניים לו. את חילות בעלי הברית נתן למינוקיוס. הם חנו במרחק של חצי קילומטר זה מזה.
משבויים שתחקר למד חניבעל שמינוקיוס להוט ביותר לקרב. הוא החליט לנצל להיטות זו, בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד. חניבעל רצה לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס יתקוף אותו. הקרקע באזור הייתה נוחה להסתיר בה חיילים, חניבעל החביא שם 5,000 חיילים רגליים ו-500 פרשים. חניבעל לא הותיר למינוקיוס זמן להתכונן הוא החל להתקדם עם שאר חייליו אל התלולית ולא הותיר לו ברירה אלא לתקוף ולהיכנס למלכודת. ברגע שמינוקיוס התקיף יצאו החיילים מהמארב והקיפו אותו. מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס מיהר לסייע לו ושני הצדדים שבו למחנה.
פלוטרכוס מספר שבלילה לאחר הקרב מינוקיוס וחייליו הגיעו אל מחנהו של פאביוס וקראו לחייליו "פטרונים" (תואר שבו עבד ברומא כינה את אדונו). ומינוקיוס הודה לפאביוס וקרא לו "אבי". עם תום השנה התפטרו פאביוס ומינוקיוס ממשרותיהם.
מינוקיוס נהרג בשנת 216 לפנה"ס במהלך קרב קאנאי.
לקריאה נוספת

ישראל שצמן. תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
תאודור מומזן, דברי ימי רומא. תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. עורכים: פ. לחובר, צ’ וויסלבסקי. תל אביב, הוצאת מסדה,
פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב
פלוטארכוס. חיי אישים. כרך שלישי - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א' א' הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ג-1973
הרולד למב, חניבעל - האחד נגד רומי, מערכות, 1964.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959 .
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925 .
Mommsen, Theodore. History of Rome. Online version in Classic Literature Library.
T. A. Dorey and D. R. Dudley, Rome against Catrage. Secker & Warburg, 1971
Brian Caven, The punic wars. Weidenfeld and Nicolson, 1980
J. F. Lazenby, Hannibals' war. Aris & Phillips, 1978
Serge Lansel, Hannibal. Blackwell,  במקור יצא בצרפת ב-1995, תרגום לאנגלית 1998
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius. Oxford university press, 1957
P. A. Brunt, Italian manpower 225 B.C. - 14 A. D.. Oxford university press, 1971
Bagnall, Nigel (1990). The Punic Wars.
Cottrell, Leonard (1992). Hannibal: Enemy of Rome. Da Capo Press.
Goldsworthy, Adrian (2003). The Fall of Carthage. Cassel Military Paperbacks.
Peddie, John (2005). Hannibal's War. Sutton Publishing Limited.
Baker, G. P. (1999). Hannibal. Cooper Square Press.
הערות שוליים

↑  יואנס זונאראס, "תמצית ההיסטוריה", ספר עשרים, 8.
↑  פלוטרכוס, חיי פאביוס, 5.
↑  Bagnall, Nigel, The Punic Wars, p 188
↑  Peddie, John, Hannibal’s War, p 95
↑  Lazenby, John Francis, Hannibal's War, p 71
↑  Cottrell, Leonard, Hannibal: Enemy of Rome, p 127
↑  Peddie, John, Hannibal’s War, p 96
↑  Lazenby, John Francis, Hannibal's War, p 72
↑  Bagnall, Nigel, The Punic Wars, p 189
↑  Peddie, John, Hannibal’s War, p 97-98
↑  פלוטרכוס, חיי פאביוס, 13.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר עשרים ושניים, 49.
משה מכרתים

משה מכרתים היה משיח שקר יהודי, שחי במאה ה-5 לספירה.
רקע היסטורי

לאחר כישלון מרד בר-כוכבא, התנועה המשיחית פסקה לכמה מאות שנים, אך עם זאת השאיפה למשיח עדיין הייתה קיימת. באותה העת בכרתים התפרסם שמו של אדם שטען שהוא המשיח, ואף הצליח להכריע את היהודים שהתנגדו לו ולתנועה המשיחית שלו[דרוש מקור].
פעולתו המשיחית

האיש כינה את עצמו "משה". הוא הבטיח ליהודים לגאלם משעבוד בדרך נס ולהוליכם לארץ ישראל. שם יכוננו מחדש את ממלכת ישראל. המוני היהודים האמינו בו והלכו אחריו, הפקירו את בתיהם ורכושם, עזבו את משלח ידם והיו מוכנים לדרך, למה שבעיניהם הייתה יציאת מצרים החדשה.
בחג הפסח יצא משה וכל יהודי כרתים עם נשיהם וטפם אחריו, ומצוק מעל הים הורה למאמיניו לקפוץ אל המים, והבטיח להם שהים ייבקע לפניהם וכולם יעברו אותו ביבשה, כמו בימי יציאת מצרים. רבים מן העם הנלהב והמצפה לגאולה לא התמהמהו וקפצו הימה, ולמעשה קפצו אל מותם. רק מקצתם ניצלו בידי הדייגים והספנים היוונים. יש הטוענים שהיהודים הניצולים התנצרו.
על פי סוקרטס מקונסטנטינופול משה עצמו נעלם. יש הטוענים שמשה מכרתים נמלט, אולם הבישוף המצרי יוחנן מניקוא גורס בכרוניקה שלו כי משה, ששמו האמיתי היה פריסקיס, טבע בים.
הערות שוליים

↑  ניתן אף לראות ביטוי לה בתלמוד, שם מובאות דעות שונות באשר לזמן בו יבוא המשיח, כאשר חלק מהדעות קרובות לאותה תקופה שלאחר המרד. לפי דעה אחת בשנת ד'רל"א\470-471 (מסכת עבודה זרה, דף ט', ב'), ולפי דעות אחרות התאריך נע בין השנים ד'ר"ן-ד'ש'\489-540 (מסכת סנהדרין, דף צ"ז, ב').
↑  הנה מה שכתב עליו היסטוריון מאותה התקופה:
"בשנת ד' אלפים ומאתים, 440 לספירה. קם משיח שקר באי כרתים. שם הציקו
היוונים הנוצרים ליהודים וגם רצו לגרשם, ושמו משה. הוא הבטיח לאחיו לגאלם משעבוד
בדרך נס ולהוליכם לארץ ישראל ושם לכונן מחדש ממלכת ישראל. המוני היהודים האמינו
בו והלכו אחריו, הפקירו את בתיהם ורכושם עזבו את משלח ידם והיו מוכנים לדרך,
ליציאת מצרים החדשה. ביום הפסח יצא משה וכל יהודי כרתים עם נשיהם וטפם אחריו.
משן סלע המתנשא על חוף הים ציווה להם לקפוץ אל המים, ומובטח להם שהים ייבקע
לפניהם וכולם יעברו אותו ביבשה, כמו בימי יציאת מצרים. רבים מן העם הנלהב והמצפה
לגאולה לא התמהמהו למלא את פקודת משיחם וקפצו אחריו הימה. הם צללו כעופרת
במים אדירים. רק מקצתם ניצלו בידי הדייגים והספנים היוונים. המשיח נעלם. הוא מצא את מותו במצולות" (ע"פ סוקרטס Historia Eccicsiac vii. 36).
מתיבתא תפארת ירושלים

| --- | --- |

 מכון לימודים פרטי ללא מטרות רווח
 תקופת הפעילות:  1907–הווה (כ־117 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  145 E Broadway, New York, NY, 10002-6301 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°42′50″N 73°59′28″W﻿ / ﻿40.7138°N 73.9912°W﻿ / 40.7138; -73.9912
 he
 
מתיבתא תפארת ירושלים היא אחת מהוותיקות בישיבות בניו יורק והתפרסמה בהנהגתו של הרב משה פינשטיין.
מיקומה

לישיבה יש שני קמפוסים:
הקמפוס הישן ב-145 East Broadway כולל את כל כיתות הלימוד החל מטרום-גן ילדים ועד לכיתות על-תיכוניות. בראשו עמד עד לפטירתו הרב דוד פיינשטיין, בנו הבכור של הרב משה פינשטיין. לקמפוס זה אין מעונות ללינת התלמידים.
הקמפוס השני, הידוע גם כ"ישיבת סטטן איילנד" (Yeshiva of Staten Island) בראשו עומד הרב ראובן פיינשטיין. יש בו בית ספר תיכון וכיתות על-תיכוניות. המעונות שלו נמצאים ב-1870 Drumgoole Road East, בסטטן איילנד ניו יורק.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הישיבה נוסדה בשנת 1907 כתלמוד תורה תפארת ירושלים ברחוב אלדריג' 87 בניו יורק.
עברה בהמשך התפתחות מהירה והחליפה כמה מקומות: רחוב הסטר 115, אחר כך מדיסון 240, מונטגומרי 13, ולבסוף באיסט ברודוויי מספר 145 ומספר 147. הבניין הנוכחי נבנה בשנת 1912. בית הספר התיכון הוקם בשנת 1929.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370753805171  ISNI: 0000 0000 9003 380X  VIAF: 131408785   WorldCat (עם VIAF): 131408785 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישיבות ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה קולבק

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1896 סמרגון, פלך וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  סביבות 1937 מינסק, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית 
 תקופת הפעילות:  1916–1937 (כ־21 שנים) 
 
משה קולבק
משה קוּלבַּק (בכתיב יידי: קולבאַק; ברוסית: Моисей Соломонович Кульбак;‏ 1896, סמרגון – 1937, ?) היה משורר, במאי ומחזאי, מתרגם וסופר יידיש, מאבות ספרות היידיש החדשה.