stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב באוהיו
הגנה מפני אפליה > הגנה מפני אפליה על רקע זהות מגדרית

ב־7 במרץ 2018 בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית (שתקף במדינות אוהיו, טנסי, מישיגן וקנטקי) קבע שאפליה נגד טרנסג'נדרים בשוק העבודה אסורה בהתאם לכותרת השביעית בחוק זכויות האזרח. בית המשפט קבע גם שמעסיקים אינם מורשים להפלות להט"בים מכוח חופש הדת. איימי סטפנס, אישה טרנסג'נדרית ממישיגן, החלה לעבוד בבית לוויות והציגה את עצמה כגבר. ב־2013 סטפנס סיפרה לבוס שלה שהיא טרנסג'נדרית ושהיא מתכננת לשנות את מגדרה. לאחר מכן, הבוס פיטר אותה באופן מיידי בטענה ש"שינוי מגדר מפר את רצונו של אלוהים משום שמינו של אדם הוא החלטה בלתי ניתנת לשינוי של אלוהים". בעקבות מקרה זה, בית המשפט קבע שאפליה על רקע זהות מגדרית במקומות עבודה תהיה אסורה באוהיו.
פשעי שנאה

חוק פשעי השנאה של אוהיו כולל אלימות על רקע גזע, צבע עור, דת או מוצא אתני, אך אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים כאלה החל משנת 2009.
חופש הביטוי

בשנת 2012 תלמיד תיכון בן 16 בשם מאבריק קאוץ' תבע את בית הספר המקומי בכפר ויינסוויל שבו למד, לאחר שנאמר לו שהוא לא יכול להגיע לבית הספר עם חולצה שכתוב עליה "ישו לא היה הומופוב". בית הספר טען שיש לו את הזכות להגביל לבוש המכיל סלוגנים מיניים, בעיקר בתקופה שבה האווירה הייתה טעונה מאוד, כדי להגן על תלמידיו ולשפר את הסביבה החינוכית. לדברי בית הספר, המנהל פעל במסגרת גבולות סמכויותיו כשביקש מהתלמיד להחליף את החולצה ולא להגיע איתה לבית הספר בעתיד. התביעה הסתיימה בהחלטה של בית משפט פדרלי בסינסינטי, שהכירה בזכותו של התלמיד קאוץ' ללבוש את החולצה בבית הספר וחייבה את מחוז בית הספר לשלם 20,000 דולר בעבור פיצויים ושכר טרחת עורכי דין.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר

בעקבות החלטה של בית משפט באוהיו בשנת 1987, המדינה לא מאפשרת לאנשים שנולדו בגבולותיה לשנות את המידע על מינם בתעודת הלידה שלהם, גם אם נעשה ניתוח לשינוי מין.
עם זאת, טרנסג'נדרים מורשים לשנות את שמם ואת מגדרם החוקיים בתעודת הזהות של המדינה. כדי לעשות זאת, יש להגיש בבית המשפט הצהרה מתאימה שנחתמה על ידי רופא או פסיכולוג, המאמתת את זהותו המגדרית של מבקש השינוי.
במרץ 2018 ארבעה טרנסג'נדרים מאוהיו תבעו את מחלקת הבריאות של המדינה, בבקשה לבטל את החלטת בית המשפט משנת 1987 ולשנות את מינם בתעודת הלידה כך שיתאים לזהותם המגדרית. כשהתביעה הוגשה, אוהיו הייתה אחת משלוש המדינות היחידות בארצות הברית שלא מאפשרות לטרנסג'נדרים לשנות את תעודות הלידה שלהם.
טיפולי המרה

בפברואר 2015 הסנאטורית הדמוקרטית צ'ארלטה טאבארס הגישה הצעה לאסור טיפולי המרה עבור קטינים. עם זאת, ההצעה נזנחה ללא כל פעולה של הרשות המחוקקת.
טיפולי המרה > איסורים מקומיים על טיפולי המרה

ב־9 בדצמבר 2015 מועצת העיר סינסינטי הצביעה 7–2 בעד תקנה 373, האוסרת לבצע טיפולי המרה עבור קטינים. התקנה נכנסה לתוקף ב־9 בינואר 2016. בכך סינסינטי הפכה לעיר הראשונה בארצות הברית שאסרה להשתמש בטיפולי המרה עבור קטינים להט"בים בגבולות העיר.
ב־7 בפברואר 2017 מועצת העיר טולידו הצביעה פה אחד בעד איסור ביצוע טיפולי המרה בעיר.
ב־27 במרץ 2017 מועצת העיר קולומבוס אישרה חקיקה האוסרת להשתמש בטיפולי המרה במטרה לשנות נטייה מינית או זהות מגדרית של קטינים.
העיר דייטון אוסרת לבצע טיפולי המרה עבור קטינים מיולי 2017, והעיר אתונה אוסרת זאת מאוגוסט 2017.
דעת קהל

סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־61% מתושבי אוהיו תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־33% מתנגדים ו־7% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־69% מתושבי אוהיו תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־25% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־60% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־34% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
טבלת סיכום

| --- | --- |
הומוסקסואליות ולסביוּת חוקיות:  (משנת 1972)
חוקים נגד אפליה בהעסקת עובדים: / (רק בעבודות המדינה, אם כי במספר ערים ישנן הגנות נוספות מפני אפליה)
חוקים נגד אפליה באספקת מוצרים ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים (כולל אפליה בלתי ישירה והסתה): 
נישואים חד־מיניים:  (משנת 2015)
התרת אימוץ ללהט"בים יחידים: 
התרת אימוץ של ילד של בן או בת הזוג:  (משנת 2015)
התרת אימוץ משותף לזוגות חד־מיניים:  (משנת 2015)
טיפולי המרה אסורים עבור קטינים: / (במספר ערים בלבד)
זכות לשינוי המגדר החוקי: / (טרנסג'נדרים מורשים לשנות את מגדרם החוקי בתעודת הזהות, אך לא בתעודת הלידה)
טום גלין-קרני

| --- | --- |

גלין-קרני, 2019
 לידה:  7 בפברואר 1995 (בן 29) סלפורד, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
טום גלין-קרני (באנגלית: Tom Glynn-Carney; נולד ב-7 בפברואר 1995) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסרט המלחמה של כריסטופר נולאן "דנקרק" משנת 2017.
ביוגרפיה

גלין-קרני למד בבית הספר "קאנון-סלייד" בבולטון, והמשיך ללמוד תיאטרון מוזיקלי בקולג' פנדלטון לאמנויות הבמה. לאחר מכן למד בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה שם למד משחק. במהלך לימודיו הוא השתתף במחזות כמו "פיטר פן" ו"מקבת'".
קריירה

הניסיון הראשון שלו בטלוויזיה היה בשנת 2013, כאשר שיחק  בשני פרקים של הסדרה "נפגעים". לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הצבאית "העמדה האחרונה".
מאפריל 2017 גלין-קרני שיחק בתפקיד שיין קורקורן במחזה של ג'יז באטוורת' "המעבורת" שהוצג בתיאטרון תיאטרון רויאל קורט. בהמשך עבר עם ההפקה לתיאטרון גילגוד, ועזב את ההפקה באוקטובר 2017. גלין-קרני זכה בפרס הכישרון המתהווה בפרסי סטאנדראט לתיאטרון ערב על הופעתו.
סרטו הראשון של גלין-קרני הוא דרמת המלחמה "דנקרק", שביים כריסטופר נולאן ושוחרר ביולי 2017. הוא מגלם את פיטר, בנו של רב החובל של סירה קטנה שהפליגה לחלץ חיילים בריטים מהעיר דנקרק המוקפת.
בשנת 2023 החל לשחק בסדרה בית הדרקון. שנה לאחר מכן המשיך לשחק בעונתה השנייה ושיחק בסרט "הספר של קלרנס".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | דנקרק | פיטר דוסון |  |
| 2018 | ריאלטו | ג'יי |  |
| 2019 | טולקין | כריסטופר ויסמן |  |
| 2019 | המלך | הנרי פרסי (הוטספור) |  |
| 2024 | הספר של קלרנס (אנ') |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | חדר מיון | ג'ורג' ת'ורן |  |
| 2017 | העמדה האחרונה | רב"ט טנסי ארמסטרונג |  |
| 2018 | Doing Money | שון |  |
| 2021 | דומינה | אוגוסטוס קיסר בצעירותו | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2022 | Mayflies | טאלי הצעיר | מיני-סדרה |
| 2022 | SAS: Rogue Heroes | מייק סדלר | מיני-סדרה |
| 2024-2023 | בית הדרקון | המלך אאגון השני טארגאריין |  |
| 2024 | The Jetty |  | מיני-סדרה עתידית של BBC One |
פילמוגרפיה > תיאטרון

פיטר פן - ג'ון דרלינג
מקבת' - בן מקדוף
המעבורת - שיין קורקורן
הערות שוליים

↑  "Who is Tom Glynn-Carney? The Salford student who swapped the hallways of Pendleton Sixth Form College, for a career on the big-screen". Salford City College. 4 ביוני 2018. אורכב מ-המקור ב-2018-07-26. נבדק ב-2020-11-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tom Glynn-Carney (אורכב 29.08.2017 בארכיון Wayback Machine) on the Guildhall School of Music and Drama website
↑  Tom Glynn-Carney on the Broadway World website
↑  "Acting alumnus Tom Glynn-Carney wins Evening Standard Emerging Talent Award 2018". Guildhall School of Music & Drama. 4 בדצמבר 2017. אורכב מ-המקור ב-2018-08-14. נבדק ב-2020-11-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "14 top talents to watch out for in 2017 – as chosen by current TV stars". Radio Times. 1 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415658005171  BNE: XX5736786  BnF: cb177228938 (data)  GND: 1149697997  ISNI: 0000 0004 6470 7021  LCCN: no2017166819  NKC: xx0222780  NLK: KAC2020M9290  SUDOC: 225348292  VIAF: 1762151535361602890000   WorldCat (עם VIAF): 1762151535361602890000 
גלין-קרני בשנת 2017 בבכורה הצרפתית של הסרט "דנקירק"
ז'ורז'-גבריאל דה פלייה

| --- | --- |

ז'ורז'-גבריאל דה פלייה
 לידה:  6 בספטמבר 1842 שטרסבורג, ממלכת הצרפתים צרפת
 פטירה:  15 ביולי 1900 (בגיל 57) קמפר, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:   צבא צרפת
 דרגה:  ז'נרל דה בריגדה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת–פרוסיה
 עיטורים
 קצין בלגיון הכבוד 
 
ז'ורז'-גבריאל דה פלייה (בצרפתית: George-Gabriel de Pellieux;‏ 6 בספטמבר 1842 – 15 ביולי 1900) היה ז'נרל דה בריגדה בצבא צרפת אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

פלייה נולד בשטרסבורג ב-6 בספטמבר 1842. בעקבות אביו, בגיל 17 הוא נכנס ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר ובשנת 1861 הוצב כלוטננט משנה בצבא צרפת. הוא הועלה לדרגת לוטננט בשנת 1864 ולדרגת קפטן בשנת 1868. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) הוא שימש כעוזרו של הגנרל יוג'ין ארנואו וצורף למטה הכללי. הוא עוטר באות לגיון הכבוד במאי 1871. בין 1872–1878 הוצב פלייה באלג'יריה. בשנת 1880 הוא מונה להיות מפקד גדוד. הוא הועלה לדרגת קצין של לגיון הכבוד ב-7 בפברואר 1882. מ-1882 עד 1886 הוא שרת בתוניסיה. בשנת 1890 הוא הועלה לדרגת קולונל. בשנת 1892 התמנה לראש מטה הקורפוס ה-13 בקלרמון-פראן. בשנת 1894 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה. בשנת 1897 הוא שימש באופן זמני כמושל הצבאי של פריז.
ביוגרפיה > החקירה נגד אסטרהאזי

ב-1897 הייתה פרשת דרייפוס בשיאה. קבוצת ה"דרייפוסרים" אשר נודעו גם בכינוי ה"אינטלקטואלים" לחמה למען זיכויו של אלפרד דרייפוס - קצין יהודי שהואשם בריגול על לא עוול בכפו, והוגלה בשל כך לאי השדים. הדרייפוסרים הציגו ראיות משכנעות לכך שדרייפוס חף מפשע וכי האשם האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי. ב-15 בנובמבר, הורה שר המלחמה ז'אן-בטיסט ביו לפלייה לפתוח בחקירה כנגד אסטרהאזי. במהלך הימים הבאים, נחשף פלייה ליחסי הכוחות האמתיים בפרשה. מחד, עמדו הדרייפוסרים, אשר לצדם פעלו פוליטיקאים, אנשי תרבות ועורכי דין רבי השפעה, אולם מנגד פעלה בצבא קנוניה שכללה את שר המלחמה, את הרמטכ"ל בואדפר, סגנו הגנרל גונז וראש המחלקה לריגול נגדי אובר-ז'וזף אנרי. קבוצת קצינים זו פעלה רבות למען האשמתו של דרייפוס, וזיכויו היה מוביל לסיום הקריירה שלהם. לפיכך הם השתמשו בכל השפעתם כדי שאסטרהאזי יזוכה, ואף תדרכו את אסטרהאזי היטב לפני החקירה. ב-20 בנובמבר חתם פלייה על הדו"ח שלו, אשר קבע כי אסטרהאזי נקי מאשמה, ומנגד המליץ על פתיחתה של חקירה כנגד פיקאר.
הממשלה התכנסה למחרת כדי לדון במסקנותיו של פלייה, והחליטה להורות על פלייה לפתוח בחקירה חדשה, ולזמן את ז'ורז' פיקאר, אשר היה הראשון שגילה את הראיות נגד אסטרהאזי, ושהה כעת בתוניסיה, כדי להעיד. פלייה עצמו, הפך בהדרגה לעושה דברם הכנוע של גונז ובואדפר ואף נפגש עם אסטרהאזי והאזין לעצותיו. פיקאר זומן חזרה לצרפת, ונחקר בידי פלייה בין 26 ל-27 בנובמבר. פלייה התייחס אליו בקשיחות כביכול הוא נאשם ולא עד ותחקר אותו ללא הרף על קשריו עם נשים שונות ועם "האיגוד" היהודי-דרייפוסרי. בסוף החודש כבר עמד פלייה להצהיר סופית על זכאותו של אסטרהאזי, והעיתונים כבר הודיעו על כך רשמית, אולם אז נחשף "מכתב האולאן" שנכתב בידי אסטרהאזי ובו הוא הביע את רצונו להיות האולאן הגרמני שישסף בחרבו "מאה אלף צרפתים". אסטרהאזי הכחיש כל קשר למכתב, ופלייה נאלץ לערוך חקירה של כתב היד שלו. הדרייפוסרים דרשו שבאותה הזדמנות יחקר גם "הבורדרו" המסמך שהרשיע בזמנו את דרייפוס, ושהדרייפוסרים טענו שנכתב למעשה בידי אסטרהאזי. אולם ב-1 בדצמבר קבע פלייה שרק מכתב האולאן יחקר. יום למחרת, נקט אסטרהאזי (בהצעת אנרי ופאטי) בצעד מפתיע ודרש שחפותו תוכח במשפט צבאי. יום למחרת מסר פלייה את הדו"ח הסופי שלו לגנרל סוסייה. הדו"ח קבע כי ללא ספק אסטרהאזי חף מפשע. הוא דחה את עתירתו של אסטרהאזי למשפט צבאי והמליץ על חקירה כנגד פיקאר בעוון הוצאת דיבה, זיוף והדלפה. עם זאת, סוסייה דחה את דעתו של פלייה והחליט להיענות לבקשתו של אסטרהאזי ולהעמיד אותו למשפט צבאי. משפטו של אסטרהאזי היה קצר ומוטה מראש. פלייה לקח חלק פעיל במשפט כאשר תדרך את הקצינים שישבו בקהל לשסע את עדויותיהם של העדים מטעם התביעה, וכאשר שיסע בעצמו את עדותו של פיקאר וניסה למנוע ממנו להזכיר את שמותיהם של ביו, בואדפר וגונז. כצפוי, אסטרהאזי יצא זכאי, ולאחר מכן הודה בפומבי לפלייה על שחשף את "הקנוניה היהודית" נגדו.
ביוגרפיה > משפט זולא

אלא שהמחנה הדרייפוסרי היה רחוק מלוותר. ב-13 בינואר 1898 פרסם אמיל זולא את מאמרו הנודע "אני מאשים...!" אשר בו תקף באריכות את כל הממסד הצבאי, ובסוף המאמר ערך מעין סיכום של האשמותיו. ב"סיכום" זה הוא הצהיר בין היתר: "אני מאשים את הגנרל פלייה ואת רב-סרן ראבארי [עוזרו של פלייה] בניהול חקירה מרושעת, מוטה באופן מפלצתי... מונומנט נצחי לעזות מצח". בעקבות המאמר נתבע זולא על הוצאת דיבה, ומשפטו נמשך מ-7 בפברואר עד 23 בפברואר. השופטים ניסו להפוך את פרשת זולא לפרשה נפרדת מפרשת דרייפוס, אולם ההגנה ניסתה ללא הרף לשלב בין הפרשיות. פלייה העיד במשפט, ותקף בחריפות את פיקאר. ב-17 בפברואר הודיע פלייה כי ברצונו לחזור לדוכן העדים. הוא השתמש בתואנה שעורכי הדין מטעם ההגנה קראו קטע מתוך הדו"ח שכתב בקסון ד'אומרשוויל במהלך החקירה של דרייפוס ב-1894 ובכך עירבו בין שתי הפרשיות כדי להצהיר:
...רוצים לזרות אור על העניין? אדרבה, יהי כן!... הייתה בידינו, במשרד המלחמה - ואני מפנה את תשומת לבכם כי אינני מדבר על פרשת דרייפוס - הוכחה מכרעת לאשמתו של דרייפוס! הוכחה זו ראיתיה במו עיני...
כוונת פלייה הייתה למסמך שהוצג בפניו, וההגנה לא ידעה על קיומו, אשר בו מצהיר במפורש הנספח הצבאי האיטלקי אלסנדרו פניצארדי כי דרייפוס עבד עבור גרמניה ואיטליה. המסמך היה למעשה זיוף שהוכן בידי אובר-ז'וזף אנרי (זיוף אנרי), אולם ככל הנראה פלייה לא ידע זאת. המסמך היה "הנשק הסודי" של הצבא, ופלייה היה הראשון שחשף אותו באופן פומבי. פלייה ציטט מהמסמך בעל פה, לתדהמת כל הנוכחים. לא ברור אם הוא פעל על דעת עצמו או שמא קיבל הוראה מגבוה לעשות זאת. עורך הדין של זולא, פרננד לאבורי, דרש שהמסמך יוצג בפומבי ויוצג לציבור. גונז ביקש את רשות הדיבור והצהיר שמטעמים של טובת המדינה לא ניתן לחשוף את המסמך לציבור, אולם ההוכחות כנגד דרייפוס "קיימות, ממשיות ומוחלטות". גונז הצהיר כי למחרת יעיד בואדפר שוב ויאשר את קיומו של המסמך. בואדפר אכן אישור את קיומו של המסמך אולם סירב להציג אותו, ואף איים בהתפטרות כל המטה הכללי באם זולא יצא זכאי. רק לקראת סוף השנה התגלה שהמסמך מזויף.
ביוגרפיה > ניסיון ההפיכה

במהלך אוקטובר 1898 נפוצו בפריז שמועות כי פלייה (אשר נודע כמלוכני מובהק) קשר קשר עם בית בונפרטה כדי להחזירם לשלטון בצרפת. פלייה הכחיש את הטענה, אולם היא הייתה אחת הסיבות לנפילת ממשלתו של אנרי בריסון. בעוד הפרשה נמשכת במלוא עוזה, מת במפתיע נשיא צרפת פליקס פור. הפולמוס הדרייפוסרי היה גורם מכריע בבחירות שנערכו לאחר מכן. שני המועמדים העיקריים היו ז'יל מלין הימני שנודע בהתנגדותו לדרייפוס, לעומת אמיל לובה השמאלני המתון שהביע תמיכה בדרייפוס. לובה נבחר, מה שעורר זעם רב בקרב החוגים הלאומניים והאנטישמיים בצרפת. פול דרולד, ז'ול גרן ומוריס בארס, אשר הנהיגו את הליגות האנטישמיות של פריז, החליטו ליזום הפיכה ולהחליף את החוקה הקיימת בחוקה עממית ולאומנית יותר. תוכניתו של דרולד הייתה לאסוף כמה שיותר מאנשי הליגות במהלך הלווייתו של פור, ולאחר מכן להוביל יחידה צבאית בפיקוד גנרל הנאמן לו להשתלטות על ארמון האליזה. דרולד החליט שאותו גנרל יהיה פלייה, אשר בימים שלאחר משפט זולא התראיין לכל עיתון אפשרי ותבטא באלימות שלוחת רסן כנגד היהודים. פלייה לא רצה להתחייב למשימה, אולם פיזר הבטחות מעורפלות. דרולד החליט לסמוך על פלייה, אולם ברגע האחרון פלייה התחרט ולא הצטרף אל דרולד ואנשיו. אלו האחרונים, ניסו לשכנע את גאודרייק רוז'ה להצטרף אליהם במקומו, אולם רוז'ה סירב ועצר את דרולד.
ביוגרפיה > אחריתו

בקיץ 1899 קבע בית המשפט העליון כי דרייפוס יועמד למשפט חוזר. גם במשפט זה נמצא דרייפוס חייב, אולם קיבל חנינה מהנשיא לובה. פלייה עצמו נחקר לפני המשפט בשל החשד שחקירתו נגד אסטרהאזי הייתה מוטית מראש. הוא נפטר בקמפר ב-15 ביולי 1900 בגיל 57.
לקריאה נוספת

ז'אן דניס ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, דביר, 1998.
פייר מיקאל, פרשת דרייפוס, מ. מזרחי, 1964.
מאיר קוטיק, פרשת דרייפוס, מלא, 1982.
הערות שוליים

↑  ברדן, עמ' 288-290.
↑  ברדן, עמ' 345.
↑  ברדן, עמ' 439-440.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 105790838X  Léonore: 289517  VIAF: 310661478   WorldCat (עם VIAF): 310661478
חולצה רוסית

רובשקה חגיגית
חולצה רוסית היא חולצה שלבשו החלוצים בעליות הראשונות. נקראת גם "רוּבַּשקָה" (מרוסית: Рубашка, חולצה או חולצה מכופתרת).
החולצה מתאפיינת בגזרה חופשית בעלת צווארון בסגנון מנדריני ופתח רכיסה קדמי המגיע עד מחציתה. צורה זו מאפיינת את מרכז אסיה ומזרחה. החולצה הרוסית עשויה על-פי רוב כותנה או פשתן, בניגוד לאזורים אחרים באסיה שבהם נהוג ללבוש חולצות העשויות ממשי.
עיטורי הבגד מופיעים בדרך כלל בצווארון, בפתח ובאמרות, כנהוג בלבוש פולקלורי של עמים רבים. החולצה הפכה למעין "סמל מסחרי" של החלוצים שהגיעו מרוסיה ומאוקראינה בעליות הראשונות, ואחר כך גם של התנועה הקיבוצית בשנותיה הראשונות. את "החולצה הרוסית" לבשו גברים ונשים כאחד, בעיקר בקבלות שבת, בימי חג ומועד, באספות חשובות, בערבי שירה וגם בעת ריקודי עם. עם הזמן היא הפכה פריט נפוץ בארון התלבושות של להקות מחול וזמר ארץ-ישראליות, כדוגמת הגבעטרון.
מקור החולצה הרוסית

ברוסית נקראות החולצות הרוסיות המסורתיות שלבשו החלוצים "רובחה" או "רובשקה" וגם "קוסובורוטקה" (косоворотка) - שהצווארון שלה מלוכסן ולא עגול. השם הוא הכלאה בין שתי המילים: "קוסוי" (косой) - מלוכסן או אלכסוני או "לא ישר" ו"וורוט" (ворот) - צווארון. מכל מגוון השמות של "החולצות הרוסיות" השם שנתפס בישראל לחולצה הרוסית המסורתית הוא "רובשקה".
החולצה המוכרת ברוסית כרובשקה או רובחה, הייתה במשך מאות שנים הלבוש המסורתי והבסיסי של האיכר הרוסי, אך גם אצל עמים סלבים אחרים, למשל האוקראינים, היא הייתה נפוצה. בקיץ לבשו האיכרים את הרובשקה מעל המכנסיים. היא הגיעה עד מתחת למותנים, ובאזור המתניים נכרכה סביבה חגורה בדמות פתיל או שרוך שחור. הרובשקות שלבשו האיכרים היו מבד גס, לרוב פשתן לא מעובד בצבעי אפור-כחול. לרובשקה לא היה צווארון מוגבה אלא פתוח, סביב הצוואר, עם כפתורים לסגירה. במשך הזמן הוסיפו לצווארון עיטור רקמה.(הקישור אינו פעיל)
בתעודות של המשטרה הרוסית מהמאה ה-17, המתעדות מעשי שוד וביזה, נמצאו עדויות על כך ששודדים גזלו מאיכרים שנקרו בדרכם פרטי לבוש, ובהם רובשקות. כך למשל במסמך מ-1666 דווח על מעשה שוד ברחוב וורוז'נקיה בו נשדד איכר, והשודדים הפשיטו מעליו את מעילו, מגפיו, כובעו וגם את הרובשקה שלבש. הרובשקה התפשטה מהעיר אל הכפר והייתה גם חולצה פופולרית בקרב האזרחים העירוניים הפשוטים אך גם בקרב המעמדות הגבוהים יותר. אנשים שהיו בעלי אמצעים לבשו רובשקות מפוארות יותר, עשויות משי או פשתן משובח לרוב בצבע לבן, אותן נהגו ללבוש מעל הרובשקה הרגילה, כך שהרובשקה הרגילה שימשה למעשה כבגד תחתון. במקרה כזה הרובשקה העליונה הייתה ארוכה והגיעה כמעט עד לברכיים והיה נהוג לקשור חגורה סביב המותניים. לבישת רובשקה ללא חגורה נחשבה למעשה לא מכובד ובלתי ראוי. רובשקות צבעוניות נלבשו בעיקר בחגים.
מטייל באזור לאדוגה בשנת 1634 מתאר ביומנו כי הופתע לגלות ילדים, בנים ובנות, ששיער ראשם מגולח למשעי, והם לובשים רובשקות זהות בעלות שרוולים ארוכים, בסגנון יוניסקס, כך שלא ניתן להבחין בין בנים לבנות.
אחד הסיפורים הקשורים ברובשקה נוגע לצאר איוואן האיום (איוואן הרביעי). מסופר כי בנו של הצאר, איוואן איוונוביץ, נרצח בהתקפת זעם בידי אביו, וכי הרצח קשור לכך שיום אחד, במהלך ביקור פתע שערך הצאר אצל בנו, נתקל הצאר בכלתו לבושה בלבוש לא נאות, כשרק רובשקה לגופה, אם כי במקרה זה ייתכן ומדובר ברובשקה בדמות כותונת לילה. את סיפור המעשה כתב שלושה חודשים לאחר מכן אזרח זר שביקר במוסקבה.
מיתוס החולצה הרוסית

בארץ ישראל נתפס הכינוי "רובשקה" לכלל החולצות הרוסיות המסורתיות, על שלל צורותיהן. הרובשקה הייתה פופולרית ביותר בקרב החלוצים של העליות הראשונות. עבור חלקם לפחות סימלה הרובשקה את המעבר מהיהודי הגלותי ליהודי החדש אותו ביקשו ליצור בארץ ישראל, אדם, שכמו האיכר או הפועל הרוסי, חי מיגיע כפיו ועובד את אדמתו. החולצה הרוסית שימשה בגד מקובל אצל המהפכנים הרוסים, והחלוצים, שרצו לייצא את המהפכה גם לארץ ישראל, ניסו לחקותם.
אבל מעבר לאידאולוגיה הבגדים של החלוץ נולדו גם מתוך צורך. החלוצים הסתפקו במועט הן מתוך תפיסת עולם והן בשל עוניים: הרובשקה הייתה לפיכך פריט בסיסי במלתחה, במזוודה הקטנה שהביאו מרוסיה עם מעט בגדים בתוכה. הגברים הגיעו עם מגפיים, חולצה רוסית וכובע רוסי, הנשים - עם שמלה, חצאית מכווצת או סרפן וחולצה רקומה. כחלק מאורח החיים השיתופי אותו פיתחו בקבוצות ובקיבוצים, ריכז כל חבר קיבוץ את כל בגדיו בערימה והחלוקה הייתה בהגרלה. כך נולד "מחסן הבגדים" של כולם, כשכל חבר לקח לעצמו בגדים על פי צרכיו. כל החולצות בעלות הצווארון העגול והמתכפתר, עם הרקמה האנכית והשרוולים הארוכים נקראו "חולצות רוסיות" ולכולן הודבק הכינוי הרוסי "רובשקה".
ברוסית ישנם כמה פתגמים הנוגעים לרובשקה. אחד מהם הוא "Своя́ руба́шка бли́же к те́лу", בתרגום חופשי: "הרובשקה שלך צמודה לגוף". משמעות הביטוי: אדם קרוב אצל עצמו. כשם שהרובשקה צמודה לגוף, כך אדם מסוגל לדאוג לעצמו יותר מכל אחד אחר.
החלוצים בימי העליות הראשונות היו נתונים מטבע הדברים להשפעות רוסיות חזקות. גם תנועות הנוער שהוקמו בארץ ישראל הדגישו רעיונות סוציאליסטיים של תנועת הפועלים והגשמה חקלאית, רעיונות שנבעו מהזיקה החזקה שהייתה לרוסיה הקומוניסטית. זיקה זו נשקפת גם באמנות ובתרבות, כמו השירים הרוסיים והחולצות והרקומות, שהציגו את הצבר העברי החדש שנולד בארץ ישראל כבן דמותו של המהפכן, הרוולוציונר הסוציאליסטי ברוסיה.
באחת התמונות שצולמו בקבוצת כנרת נראית קבוצת בנות חלוצות לובשות שמלה שנראית כמו רובשקה. למרות שהרובשקה הייתה בעיקרה חולצה גברית אימצו אותה בהמשך גם הנשים. בגדי החלוצים היו פשוטים ופונקציונליים: את הרובשקה לבשו במספר צורות. תחובות בתוך המכנסיים או מחוץ למכנסיים עם פתיל שחור מסביב לירכיים. לעיתים חגרו חגורת עור רחבה בצבע שחור או חום.
לימים הפכה החולצה הרוסית לחולצה המזוהה עם התנועה הקיבוצית, לצד החולצה הכחולה, והיא שימשה בעיקר לאירועים חגיגיים ולטקסים כמו חג הקציר ולערבי שירה בציבור. גם להקות זמר ומחול אימצו את החולצה והיא הפכה בגד קבוע בהופעותיהן. דוגמה מובהקת לכך היא להקת הגבעטרון.
ברוסיה ובאוקראינה הרובשקות משמשות כיום בעיקר לאירועים חגיגיים וטקסיים, לרוב באזורים הכפריים, ומשמשות כבגד יצוגי ללהקות פולקלור. הרובשקה נמכרת גם כלבוש רוסי עממי, בחנויות למזכרות, בחנויות בגדים וב"דיוטי פרי" של מוסקבה.
החולצה הרוסית בשירה ובספרות העברית

...ושוברי הלבבות פה מקיבוץ הצפון עם כל הבלוריות והחולצות הרוסיות הפעורות לשימצה לראוות כל שעירותם היוצאת
...וזו חולצה רוסית, שחורה עם רקמה בירוק ואדום, שנפתחת בליכסון וצונחת על צדה, פותחת משולש חדש לחלקת הצוואר שלה...
"בתצלום הישן שמאיר שלו שומר אצלו בבית רואים בבירור דקל זקוף ותמיר. לידו דקל שחוח-קומה, שהרוחות והחיים הקשים בעמק כפפו אותו. בחזית התמונה רואים את הסבא של שלו, אהרון בן ברק, ליד מעיין עין-ש'יחה, מקור המים הראשון של נהלל. רגליו של החלוץ הנאה נעולות במגפיים ארוכים, טובלים במי הביצה. הוא לבוש רובשקה, חולצה רוסית רקומה, ולראשו כובע קסקט. חיוך גאה שפוך על פניו". ("שלושה עצים וסופר בעמק יזרעאל", מאיר שלו עם דובי זכאי).
"רוח המהפכה השפיעה, בין היתר, על הופעתו החיצונית של דוד (גרין-בן-גוריון). הוא היה לובש חולצה רוסית, ומגדל שיער ארוך. כנראה שבגלל ההופעה הזאת, הוא נעצר בידי משטרת הצאר, בהיותו הולך באחד הרחובות בוורשה. במשך שבועות אחדים, הוא היה אסור בבית-הסוהר. אחת החוויות הקשות, אשר עברו עליו בהיותו בכלא, הייתה המפגש עם סרסורים יהודים, שעסקו בסחר נשים. בסופו של דבר, שוחרר דוד מהכלא, לאחר שאביו התייצב בפני ראש המשטרה הרוסי, ששמו היה גם כן ...ויקטור גרין!". ("מבן-גוריון לבן-גוריון – מסלול בעיירה פלונסק", מאת אוריאל פיינרמן)
"דור זה, דור שנות ה-50, והכוונה כמובן למיטבו המייצג של הדור, עומד בשולי דור הפלמ"ח וניזון מן המסורת שקיבל בירושה מקודמו. מסורת זו באה לידי ביטוי בגינונים חיצוניים כמו לבוש (מכנסי ח'אקי, עדיין חולצה רוסית), ואפילו נוסח תסרוקת". (פרופ' נסיה שפרן, במאמרה שהופיע בתעודה: "ארץ ישראל הישנה." בעריכת אהרון אמיר, הוצאת "מסדה" 1979}
"רבים מחלוצי העלייה השנייה היו פוריטאנים, או אם לנקוט מלה שכבר נעשתה נדושה מרוב שימוש, אידיאליסטים. הם דבקו במסורת הנזירית של הנארודניקים הרוסיים. הדלות טופחה בעידון ובפולחן שכמעט הביסו את המטרה המקורית. המזון היה פשוט במתכוון - גם כאשר הכסף היה מצוי בידם, מה שאירע לעיתים רחוקות בלבד. מזונם הורכב בעיקר מלחם, זיתים, ירקות ומרק, שהוכנו במטבחי פועלים שיתופיים. הבגדים היו בלא קישוט. "פרולטריים" במתכוון ועל-פי הדוגמה הרוסית. הם לבשו רובשקות רוסיות ומגפיים כבדים ולעיתים הוסיפו גם כפייה ערבית". (עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, הוצאת שוקן, 1971, עמ' 114).
רוּבָּשְׁקָה חולצה בסגנון רוסי: צווארון גבוה וחגורת שרוך נקשרת במותניים, מעל למכנסיים.
-- מילון עולמי לעברית מדוברת, דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, הוצאת א. לוין אפשטיין, 1972.
"החלוצים בחלו בחליפות ובשמלות. מקטורנים ועניבות היו סמלים מכוערים של העולם המנוון, הצבוע, שממנו ברחו. החלוצים המעטים שהגיעו עם מקטורנים השליכום מעליהם מיד, בטקס כריתת-ברית עם הארץ. הגברים לבשו חולצות-כותנה גסות, לפעמים רקומות סביב הצוואר בסגנון איכרים רוסי, שהשתלשלו בריפיון מעל מכנסיים קצרים". (עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, עמוד 133).
"כבן עשרים ושלוש או עשרים וארבע היה, ולפניו לא הייתה אותה ארשת סגפנית שאפיינה את המהגרים החדשים. לחייו היו ורודות מהשמש ועיניו הכחולות צוחקות. תלתלי ראשו התערבבו בתלתלי זקנו ויחד הקיפו את פניו בהילה מוזהבת. לגופו לבש חולצת איכרים רוסית, מרוקמת בצלבלבים כחולים". (שולמית לפיד, גיא אוני, כתר, ירושלים, עמוד 145).
חלוצי דגניה. קבוצת המייסדים. מימין למטה ברובשקה - תנחום תנפילוב
מקהלת נערים בלבוש "ישראלי טיפוסי" - כובעי טמבל וחולצות רוסית, בכנס של הבונדס הישראלי, בהולנד, 1974
לקריאה נוספת

עמוס אילון: הישראלים, מייסדים ובנים, הוצאת שוקן, ירושלים, תשל"ב
מרדכי אליאב (עורך): ספר העלייה הראשונה, הוצאת יד בן צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב
אליק מישורי, שורו הביטו וראו – איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, תל אביב, 2000
הערות שוליים

↑  Ukrainian phrases and Ukrainian words
↑  http://www.strangelove.net/~kieser/Russia/rabinovich86c.html
↑  http://www.strangelove.net/~kieser/Russia/KRCsocial.html
↑  http://209.85.135.104/search?q=cache:nKucx4pRpf4J:www.tau.ac.il/~itamarez/works/papers/papers/Hebrew-Culture-Palestine.pdf+rubashka&hl=en&ct=clnk&cd=283
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2005-03-23
↑  , ויקיציטוט
נער רוסי לבוש רובשקה, מתוך הציור "חזונו של ברתולומיאו הצעיר" (1890), מאת מיכאיל נסטרוב
אלכסנדר זייד, השומר האגדי, ברובשקה
רובשקה מהודרת