למור זנב-טבעת
התנהגות ורבייה

למור זנב-הטבעת הוא חיה יומית, השוכנת הן על האדמה והן על העצים, בקבוצות של עד 4–36 פרטים (אך בדרך כלל 11–17) המורכבות מריבוי זכרים ונקבות. הלמורים הם אתלטים טובים ויכולים לקפוץ למרחקים וגבהים גבוהים. ההיררכיה החברתית נקבעת לפי מין - לנקבות יש היררכיה ברורה, אך לזכרים יש היררכיה לא ליניארית הנתונה לעיתים לשינויים, אך הנקבות לעולם בכירות מהזכרים. בראש ההיררכיה הזכרית עומדים בין זכר אחד לשלושה, הנמצאים בשיא אונם (גיל 6–9). זכרים אלו זוכים לאינטראקציה מוגברת עם הנקבות יחסית לזכרים האחרים, הנותרים בשולי הקבוצה - הזקנים, הצעירים ואלו שזה עתה הצטרפו לקבוצה. למבנה זה של מרכז ושוליים משמעות מרחבית - הזכרים המרכזיים נמצאים במרכז הקבוצה, בעוד זכרי השוליים נוטים לשהות בשוליה. להיררכיה החברתית בין הלמורים, הן להיררכיה התוך מינית והן להיררכיה הבין-מינית, משמעות כבדת משקל - הבכירים בהיררכיה זוכים לגישה קלה יותר למזון, להגנה בפני טורפים ולנגישות לבני המין השני, ובמיוחד לבכירים שביניהם.
בקבוצה יש נקבה אחת דומיננטית, הנמצאת במוקד תשומת הלב של בנות הקבוצה. הנקבות מסודרות במספר קבוצות מטריליניאליות, ואינן עוזבות את הקבוצה במשך כל חייהן, ואילו הזכרים נוטים לעבור מקבוצה לקבוצה כל 3.5 שנים בממוצע. הקבוצות תובעות לעצמן שטח נרחב העשוי לחפוף את זה של קבוצות אחרות. ביום של חיפוש מזון הם עשויים לכסות 5.6 קמ"ר ממנה. על אף שהם נמצאים על העצים לא מעט, הם נמצאים על הקרקע יותר מכל למור אחר.
כאשר קבוצה הופכת לגדולה מדי, עקב ריבוי טבעי, הצטרפות או גיוס חברים חדשים - מעל 25 חברים, או מעל 10 - נוצרת תחרות עזה מדי על משאבים, והקבוצה מתפצלת לשתיים. בנות קו השארות הדומיננטי מגרשות, באלימות רבה, את בנות הקווים הדומיננטיים פחות וגורמות להן לעזוב את הקבוצה. אלו יוצרות קבוצה חדשה או מצטרפות (לעיתים נדירות) לקבוצות אחרות. הקבוצה החדשה היא קטנה בדרך כלל - דבר המהווה חיסרון במאבק על שטחי איסוף אוכל מול קבוצות גדולות יותר.
עונת הרבייה בטבע נמשכת בין 7–21 יום במהלך מאי, בהם מזדווגים כל הזכרים וכל הנקבות עם בני זוג מרובים. משך הביוץ הוא 24–48 שעות לערך, וכל הנקבות מבייצות בהפרש של שבועיים אחת מהשנייה. אורך ההריון הוא כ-146 יום, ובסופו ממליטה הנקבה בין ולד אחד לשניים. אחוז תמותת הוולדות הוא גבוה - 30-50% מהם אינם שורדים את שנת חייהם הראשונה. האם היא המטפלת העיקרית בצאצא - היא זו שמאכילה, סוחבת ומגוננת עליו. בראשית חייהם נישאים הצאצאים על בטנה של אמם, ולאחר מכן הם עוברים לרכב על גבה. הלמורים הצעירים מתחילים לאכול אוכל מוצק חודשיים לאחר ההמלטה ונגמלים לחלוטין חמישה חודשים לאחריה. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים וחצי והנקבות - מעט יותר משנה וחצי.
לאחר הגיעם לבגרות, עוזבים הזכרים את קבוצת לידתם בזוגות או בשלישיות, ומנסים להתקבל יחדיו לקבוצה אחרת. ניסיון זה הוא ארוך ועשוי לקחת חודשים רבים, במהלכם יתקפו אותם בני הקבוצה משני המינים. גם לאחר הקבלה לקבוצה החדשה, ירכשו המצטרפים החדשים מעמד של זכר פריפריאלי בלבד, והם אף עשויים לנסות את מזלם בקבוצה אחרת לפני שיגיעו למעמד בכיר.
כאשר הוא מאוים, למור זנב-הטבעת מכה לעיתים עם ציפורניו הקצרות במה שמכונה 'קרב קפיצות'. התנהגות זו נדירה מחוץ לעונת הרבייה, אז התחרות העזה על בני זוג לרבייה מביאה ליצירת מתחים.
הן אותות קוליים והן אותות ריח משחקים תפקיד מפתח בתקשורת בין הלמורים: חמישה עשר קולות שונים משמשים כדי לשמור על אחדות הקבוצה ולהתריע בפני טורפים במהלך איסוף המזון. הטורפים המקומיים הם ממשפחת טורפי מדגסקר ובראשם הפוסה הגדול, איה זרונית מדגסקרית ועקב מדגסקר. טורפים שיובאו לאי כוללים זבד הודי קטן, חתול הבית וכלב הבית.
הן לזכרים והן לנקבות בלוטות ריח באזור המפשעה, ולזכרים גם בלוטות אנטיברכיאליות בפרקי הידיים ובלוטות ברכיאליות בכתפיהם. בלוטות אלו מפרישות חומר שמנוני המשמש לסימון טריטוריה ולשמירה על ההיררכיה בקבוצה. הזכרים נוהגים להתעמת בתצוגות הנקראות 'קרבות ריח', בהם הם מספיגים את זנבותיהם בהפרשות מהבלוטות הברכיאליות והאנטיברכיאליות ומנפנפים בהם אל מול יריביהם. לעיתים ינפנפו בזנבות הריחניים גם אל מול נקבות כחלק מטקס מיני. בעקבות זאת, הנקבה בדרך כלל סוטרת או נושכת את הזכר, כחלק מטקס החיזור.