stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dog Man Star
הערות שוליים

↑  אווירת פיוס בין פליטי סוויד, באתר וואלה, 3 ביוני 2004
↑  Paterson, Colin (1 במרץ 1995). "New Suede Blues". The Scotsman. p. 16. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jones, Chris (21 בספטמבר 2007). "Brett and Bernard's big bust-up album. Lovelier than ever..." BBC Music. נבדק ב-27 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Byrne, George (10 בנובמבר 1994). "Summing up Suede". Irish Independent. p. 24. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Duerden, Nick (18 באוקטובר 2003). "Brett Anderson: 'I was a very strange human being indeed'". The Independent. אורכב מ-המקור ב-1 באפריל 2009. נבדק ב-29 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Strauss, Neil (9 בפברואר 1995). "The Pop Life". The New York Times. נבדק ב-26 ביולי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jenkins, Mark (18 בינואר 1995). "Just a 'Second,' 6 Years Later". The Washington Post. נבדק ב-18 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Boyd, Brian (20 במאי 2011). "Easily Suede". The Irish Times. נבדק ב-14 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Barber, Nicholas (9 באוקטובר 1994). "Arts / Records – Suede: Dog Man Star". The Independent. נבדק ב-25 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Byrne, David (18 באוקטובר 1994). "Suede shade it". Irish Independent. p. 24. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: da15737e-3eb3-31e4-97f0-fe46299f75fb
אתנומוזיקולוגיה

אתנומוזיקולוגיה הוא ענף במוזיקולוגיה העוסק בחקר המוזיקה האתנית או גם באנתרופולוגיה מוזיקלית. בראשית הדרך בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נקרא ענף מחקר זה בשם מוזיקולוגיה השוואתית. ענף זה עסק אז במוזיקה שאינה שייכת למוזיקה הקלאסית בתרבות המערב אלא למסורות מוזיקליות עממיות ופולקלור שנמסרו בעל פה. בנוסף לכך עם חלוף השנים התרחב תחום הפעילות של האתנומוזיקולוגיה גם למוזיקת עולם, ג'אז, פופ ועוד, גם הזמר עברי נחקר במסגרת זו.
המחקר האתנומוזיקולוגי עוסק בהקשר התרבותי הישיר בסביבה הטבעית של מושא המחקר, חלק חשוב במחקר זה מתבצע בעבודת שדה, איסוף של חמרים מוזיקליים ומידע נוסף מן השטח בעיקר על ידי הקלטות שדה.
למעשה האתנומוזיקולוגיה החלה במקביל עם התפתחותם של האמצעים והאפשרות לבצע הקלטות קול באמצעות מכשירי הקלטה ניידים כמו הפונוגרף והגרמופון. מכשירי ההקלטה איפשרו שיחזור, נגינה, פיענוח ויצירת תעתיק לתוים (Transcription), וכן יצירת יחידות ביבליוגרפיות מוקלטות שעליהם מסתמך המחקר. יחידות הקלטה אלו נשמרות בדרך כלל בארכיוני צליל ומשמשות למחקרים עתידיים.
מכשיר נוסף הוא המלוגרף, המשמש ליצירת תעתיקים חד-קוליים שאינם ניתנים לרישום בכתב תווים מקובל.
ורגוני

הוורגוני (בלטינית: Vergunni) היו שבט גאלי ששכן בעמק הריאו, ליד נהר ורדון (אנ'), בתקופת הברזל.
שם

הם מוזכרים כ-Vergunni על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה) ועל כתובת.
משמעות השם נותרה מעורפלת. היא יכולה להיות נגזרת מהשורש הגאלי uergo - (מג'יסטארט, כלומר שופט ובוולשית 'פעיל').
הכפר ורגון (Vergons), שהוגדר כ"ווילה וירגוניס" בשנת 814, נקרא כנראה על שם השבט הגאלי.
גאוגרפיה

בני שבט הוורגוני חיו בחלקת אדמה קטנה הממוקמת בעמק הריו, יובל נחל של הנהר ורדון. הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת צפונית לסואטרי, מזרחית לסנטי, דרומית לאגואיטורי ולנמטורי, ומערבית לאקדיני, לווסוביאני והנרוסי.
היסטוריה

הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 16–15 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 978-0674993648.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
Delamarre, Xavier (2003). Dictionnaire de la langue gauloise: Une approche linguistique du vieux-celtique continental. Errance. ISBN 9782877723695.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20; CIL 5:7817.
↑  Falileyev 2010, s.v. Vergunni.
1 2  Delamarre 2003, p. 315.
1 2  Barruol 1969, pp. 379–380.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20.
הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים של ונצואלה

| --- | --- |

 מדינה:  ונצואלה ונצואלה
 תקופת הפעילות:  19 באפריל 1810 – הווה (214 שנים)
 מטה:  קראקס
 מנהיגות
 המפקד העליון:  נשיא ונצואלה
 כוח אדם
 סוג שירות:  חובה
 אתר רשמי
 
הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים של ונצואלה (בספרדית: Fuerza Armada Nacional Bolivariana) הם הכוח הצבאי של ונצואלה. בכוחות המזוינים נכללים, בנוסף לכוחות היבשה, חיל הים וחיל האוויר גם כוחות פרה-צבאיים המהווים זרועות של הכוחות המזוינים: המשמר הלאומי והמיליציה הלאומית המתמקדת בעיקר בביטחון הפנים. המטרה העיקרית של הכוחות המזוינים היא להגן על שטח ונצואלה מפני תקיפות, להילחם בסחר בסמים, לספק יכולות חיפוש והצלה, לסייע לאוכלוסייה האזרחית במקרה של הגנה מאסונות טבע, כמו גם משימות רבות של ביטחון פנים. נכון לשנת 2020 היו לכוחות המזוינים כ-120,000 חיילים פעילים בשירות סדיר וקבע וכ-8,000 חיילי מילואים.
היסטוריה

מקורם של כוחות מזוינים מאורגנים ומקצועיים בוונצואלה מתוארך לכוחות הספרדים ששכנו במחוז לשעבר של ונצואלה במאה ה-18. מבחינה פוליטית וצבאית עד הקמת הקפטן הכללי של ונצואלה בשנת 1777, מחוז ונצואלה היה תלוי באאודינסיה האמיתית של סנטו דומינגו (Real Audiencia de Santo Domingo) (ברפובליקה הדומיניקנית של היום) או מלכות המשנה של גרנדה החדשה (קולומביה) לצורך הגנת האזור. בשנת 1732 יצר הכתר הספרדי מנהלה צבאית והקים מספר גדודים, והגיעו לאזור כמה יחידות מגדודי חי"ר שבסיסם בספרד. הרפורמה בצבא במושבות החלה כמה עשורים לאחר מכן. טייסות הפרשים הראשונות הגיעו מספרד ב-1751.
רק בשנת 1810, לאחר ההפיכה ב-19 באפריל באותה שנה, החל רשמית תהליך יצירת הכוחות המזוינים הלאומיים. כמה מקציני הצבא של כוחות הצבא הקולוניאליים תמכו בהפיכה ובהקמת חונטה לאחר מכן. אותה חונטה עליונה מינתה מאוחר יותר את המפקד לינו דה קלמנטה להיות אחראי על ענייני ההגנה של הקפטן הגנרל, וכך החלו להתגבש הכוחות המזוינים, כולל פתיחת אקדמיה צבאית מלאה בקראקס להכשרת קצינים, מאוחר יותר הצטרפה אקדמיה ימית בלה גואירה לחינוך קציני ים בשנה שלאחר מכן.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19, צבא השחרור והצי שהתהוו, היו בעיצומו של ההכשרה של הקדרים הצבאיים שלהם, בניסיונות שונים לשחרר את המלחמה המהפכנית, וניסו לבנות מבנה מודרני. צבא וחיל הים. בעיצומה של המשימה הזו הגיעו הגנרליסימו פרנסיסקו דה מירנדה, וסימון בוליבר, שקראו לפעולה מיידית כדי, אחת ולתמיד, להבטיח את עצמאותה של האומה, שהושגה באמצעות ההפיכה הנ"ל ב-19 באפריל של 1810 ומאוחר יותר באמצעות החקיקה הרשמית של הכרזת העצמאות של ונצואלה משנת 1811.
מבנה וארגון

הכוחות המזוינים מחולקים לשש זרועות, צבא (כוח היבשה), חיל הים, וחיל האוויר, המשמר הלאומי, המילואים הלאומיים והמשמר הטריטוריאלי. הצבא, הצי, חיל האוויר והמשמר הלאומי כפופים לפיקוד המבצעי האסטרטגי (בספרדית: Comando Estratégico Operacional), המילואים הלאומיים והמיליציה הלאומית כפופים למפקדת המיליציה הלאומית (בספרדית: Commando General de la Milicia Nacional) שנקראה עד 2009 בשם פיקוד המילואים והגיוס הלאומי (בספרדית: Comando General de la Reserva Nacional y Movilizacion Nacional) .
מבנה וארגון > כוחות היבשה

כוח היבשה או בשמו הרשמי צבא ונצואלה (בספרדית: Fuerzas Terrestres או Ejército), מורכב כיום מכ-63,000 חיילים (כולל מגויסים). תפקידו העיקרי הוא תכנון, יישום ומעקב אחר פעולות צבאיות יבשתיות בתיאום עם שאר מרכיבי הכוחות המזוינים הלאומיים, בחתירה למשימת ההגנה הלאומית המשולבת.
כיום הוא מאורגן בשש אוגדות אופרטיביות בתוספת המרכיבים האחרים: פיקוד התעופה של הצבא, חיל ההנדסה השישי, פיקוד הלוגיסטיקה של הצבא ופיקוד החינוך של הצבא. היא מורכבת מיחידות שריון, חי"ר, כוחות הנדסה, כוחות מיוחדים ותותחנים, עם משאבים המאפשרים לפתח סוגים שונים של פעולות רכבות אוויריות. זוהי הזרוע הצבאית הגדולה ביותר בכוחות המזוינים של ונצואלה.
הערות שוליים

1 2  IISS 2019, p. 433.
ביבליוגרפיה

IISS (2019). The Military Balance 2019. Routledge. ISBN 978-1857439885.
אוברי (שבט)

האוּבֶּרִי (בלטינית: Uberi) היה שבט קלטי ששכן ליד מקורו של נהר הרון, בקנטון ואלה של ימינו (שווייץ), בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
יחד עם הננטואטס, הווראגרי והסדוני, האוברי היו חלק מהוולנסים, קבוצת שבטים שחיה בין אגם ז'נבה לבין האלפים הפניניים.
שם

הם מוזכרים כ-Uberi בתולדות הטבע של פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה).
גאוגרפיה

שבט האוברי שכן ליד מקורו של נהר הרון, בחלק העליון של קנטון ואלה המודרני. שטחם היה ממוקם צפונית לסדוני, מערבית ללפונטי, מזרחית לננטואטס ודרומית להלווטים.
לאחר שהרומאים כבשו את האזור בשנים 15–16 לפני הספירה, השטח שלהם נוהל בתחילה במשותף עם מחוז רייטיה וינדליקיה תחת לגאטוס, כאשר ככל הנראה היו להם סיוויטות (מועצות עיר) משלהם באזור המנהלי של ואליס פונינה. מאוחר יותר הם איבדו את האוטונומיה שלהם בעקבות השתלבותם ב־Alpes Graia et Poeninae על ידי קלאודיוס (41–54 לספירה), עם יצירת סיוויטס יחידה (civitas Vallensium) המשותפת עם שאר השבטים הוולנסיאנים.
היסטוריה

הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
תרבות

לאוברי היו קשרים הדוקים עם שבט הלפונטי הסמוך והגדול יותר. לפי פליניוס, הם היו למעשה תת-שבט של הלפונטי. עדויות ארכאולוגיות מהאתר Gamsen-Waldmatte בבריג-גליס מצביעות על כך ששבט האוברי עבר רומניזציה חלקית בלבד.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 9780674993648.
ביבליוגרפיה

Graßl, Herbert (2006a). "Uberi". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e1223920.
Graßl, Herbert (2006b). "Vallenses". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e1228280.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

1 2 3  Graßl 2006b.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:135, 3:20.
1 2  Graßl 2006a.
↑  Talbert 2000, Map 18: Augustonemetum-Vindonissa.
↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 024605
המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד 
 מייסדים:  ניקולאס פוסטהומוס 
 תקופת הפעילות:  25 בנובמבר 1935 – הווה (89 שנים) 
 iisg.amsterdam/en
 קואורדינטות:  52°22′09″N 4°56′22″E﻿ / ﻿52.36908°N 4.93944°E﻿ / 52.36908; 4.93944
 he
 
פוסטהומוס, מייסד המכון והמנהל בשנים 1937–1952
המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית (באנגלית: The International Institute of Social History‏; בראשי תיבות: IISH/IISG) הוא אחד מארכיוני העבודה וההיסטוריה החברתית הגדולים בעולם. ממוקם באמסטרדם, במיליון הפריטים ו-2,300 אוספי הארכיון הקיימים במכון ניתן למצוא מסמכים של דמויות ומוסדות מרכזיים מהשמאל הרדיקלי. המכון נוסד בשנת 1935 על ידי ניקולאס פוסטהומוס כמכון מדעי עצמאי. הוא חלק מהאקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים של הולנד (אנ').
אוספים

המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית מתמחה בעבודה בין-לאומית ובהיסטוריה חברתית, כולל זו של הולנד. נכון לשנת 2000 המכון מחזיק במיליון כרכים, 80,000 פריטים אור-קוליים, 2,400 סדרות, שלושה מיליון קבצים דיגיטליים ו-2,300 אוספים של כתבי יד. בין האוספים ניתן למנות אוספים מוסדיים מאמנסטי אינטרנשיונל, הקונפדרציה הלאומית של העבודה ופדרציית האנרכיסטים האיברית, קונפדרציית איגודי העובדים האירופיים (אנ'), Freedom Press (אנ'),‏ גרינפיס, הקונפדרציה הבין-לאומית של איגודי הסחר החופשיים (אנ'), המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית, האינטרנציונל הסוציאליסטי והמסמכים האישיים של אמה גולדמן, קרל מרקס, מקס נטלאו (אנ'), לאון טרוצקי, קרל קאוטסקי, ארנסט מנדל וסילביה פנקהרסט. המכון הוא המאגר המוביל בעולם של מסמכים אנרכיסטיים(אנ').
היסטוריה

ניקולאס פוסטהומוס, סוציאליסט והיסטוריון המתמחה בהיסטוריה הכלכלית של הולנד, ייסד את המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית ב-1935. כדי לבחון כיצד מתפתחת תנועת הפועלים לאורך הזמן, אספה IISG ארכיונים מכל העולם. במהלך השנים הראשונות הצליח פוסטהומוס להשיג מאמרים רבים מאנרכיסטים (כתבי מיכאיל באקונין), תנועות סוציאליסטיות, סוציאל-דמוקרטיות ומרקסיסטיות שונות מגרמניה ורוסיה.
לפני שהגרמנים פלשו להולנד ב-1940, הצליח פוסטהומוס להעביר את הארכיונים היקרים ביותר ללונדון. במהלך המלחמה, רבים מהארכיונים שנותרו ב-IISG הועברו לגרמניה הנאצית. הם לא הושמדו. רוב הניירות התגלו מחדש בהאנובר ב-1946, וכמה חלקים אחרים נמצאו מאוחר יותר בארכיונים במוסקבה ב-1991, והוחזרו לאמסטרדם.
בשנת 1989 עבר המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית למיקום חדש: מחסן ישן ב-Cruquiusweg בחלק המזרחי של אמסטרדם. בניין זה שימש גם את מוזיאון העיתונות (אנ'), אך בשנת 2017 הפך המוזיאון לחלק מהמכון ההולנדי לתמונה וקול (Nederlands Instituut voor Beeld en Geluid) בהילברסום.
הם מחזיקים ברוב אוסף מורשת הלהט"ב של IHLIA (אנ').
ארכיון באקונין
המניפסט הקומוניסטי
ביבליוגרפיה

Kloosterman, Jaap (2001). "International Institute of Social History".  In Stam, David H. (ed.). International Dictionary of Library Histories. Chicago: Fitzroy Dearborn. pp. 373–375. ISBN 978-1-57958-244-9.
לקריאה נוספת

Beilharz, Peter (1990). "The Amsterdam Archive". Labour History (58): 93–96. doi:10.2307/27508986. ISSN 0023-6942. JSTOR 27508986.
Blok, Aad; Lucassen, Jan; Sanders, Huub, eds. (2014). A Usable Collection: Essays in Honour of Jaap Kloosterman on Collecting Social History. Amsterdam: Amsterdam University Press. doi:10.26530/OAPEN_496214. ISBN 978-90-8964-688-0.
Kloosterman, Jaap (1987). "Informatisation et histoire sociale: le cas de l'Institut International d'Histoire Sociale d'Amsterdam". Matériaux Pour l'Histoire de Notre Temps. 10 (1): 9–14. doi:10.3406/mat.1987.401456.
Jaap Kloosterman, Jan Lucassen et al.: 'Working for Labour. Three quarters of a century of collecting at the IISH'. In: Rebels with a Cause. Amsterdam, Aksant, 2010. ISBN 9789052603896
הערות שוליים

1 2  Kloosterman 2001, p. 373.
↑  Avrich, Paul (1979). "Review of The American as Anarchist: Reflections on Indigenous Radicalism". The American Historical Review. 84 (5): 1467–1468. doi:10.2307/1861661. ISSN 0002-8762. JSTOR 1861661.
↑  Suriano, Juan (2010). Paradoxes of Utopia: Anarchist Culture and Politics in Buenos Aires, 1890-1910. AK Press. p. 252. ISBN 978-1-84935-044-0.
↑  Bergvelt, Ellinoor; Knegtmans, Peter Jan; Schilder, Marian (2007). "Nicolaal Wilhelmus Posthumus (1880–1960)". Colourful professors: 375 years of portraiture in the collection of the Universiteit van Amsterdam. Amsterdam UP. pp. 120–21. ISBN 9789056294496.
↑  History of IISG (more)
↑  "Persmuseum en Beeld en Geluid: Verder als één organisatie". Beeld en Geluid. 27 ביולי 2018. אורכב מ-המקור ב-23 באפריל 2020. נבדק ב-27 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263029605171  PLWABN: 9810579946905606  BIBSYS: 90363398  BNE: XX173309  BnF: cb11987220c (data)  CiNii: DA03200210  GND: 1004926-5  ISNI: 0000 0004 0369 5151  LCCN: no88006177  NKC: ko2003204583  NLA: 35231584  SUDOC: 03123500X  VIAF: 138745303   WorldCat (עם VIAF): 138745303
מוזיקה תוכניתית

מוזיקה תוכניתית או מוזיקה פְּרוֹגרמטית היא אפיון של יצירה מוזיקלית המתארת תכנים חוץ מוזיקליים או מתבססת עליהם, כגון סיפורים, סרטים, תמונות וציורים.
בבסיס הרעיון נמצאת ההנחה שיצירה מוזיקלית יכולה לבטא ולתאר יצירה ספרותית, רעיון פילוסופי, סיפור אישי, יצירה מן האמנות הפלסטית וכו', זאת בעזרת טכניקות חיבור שונות (תזמור מיוחד, מרקם, צבעוניות, שימוש במוטיבים מייצגים ועוד). מאחר שמוזיקה תוכניתית מקושרת באופן בלתי נפרד לדימוי מוחשי אחר, היא הופכת למוזיקה מופשטת פחות מאשר יצירה מוזיקלית לא-תוכניתית, והיא ההפך ממוזיקה אבסולוטית. המוזיקה התוכניתית מדגימה אולי בצורה הבולטת ביותר את העושר המוזיקלי ואת האפשרויות להעביר רעיונות בעזרת צלילים בלבד, ולגרום גם לכך שהיצירה המוגמרת, הסופית, תשלוט לגמרי בתוכן ובמידה מסוימת תהיה אף עצמאית ומשוחררת ממנו.
במוזיקה המערבית, המוזיקה התוכניתית (שאינה ליטורגית, אופראית או קולית) הפכה נפוצה בעיקר מהמאה ה-19 ואילך, אך היה לה קיום לפני כן. ישנן כמה דוגמאות ידועות מלפני המאה ה-19: הקונצ'רטי המפורסמים של ויוואלדי (ארבע העונות) גם הם מוזיקה תוכניתית מובהקת, ולכל קונצ'רטו נתן המלחין תיאור-סיפורי קצר המשקף את המופיע בפרק בעזרת תצלילים ומוטיבים. דוגמה קלאסית נוספת היא הסימפוניה השישית של בטהובן, "הפסטורלית", שבה לכל פרק ניתן תיאור על הסצנה התוכניתית המתרחשת בו כגון "הסערה", "שמחת האיכרים", "זרימת המים בפלג" וכו'.
במאה ה-19 התבטא הרעיון ביצירות רבות, ומלחינים רבים כמו מנדלסון, שומאן, דביסי ואחרים, כתבו מוזיקה שאפשר להגדירה כתוכניתית ברמה מסוימת. אחת הדוגמאות הידועות לכך היא הסימפוניה הפנטסטית מאת ברליוז, שגם שם כל פרק מבטא לא רק סיפור קטן, אלא גם הלך רוח, ויחסו הסובייקטיבי של המלחין כלפי המתרחש.
החל מן המאה ה-19 גם נפוצה הסוגה שנקראת פואמה סימפונית, שמתמצתת את רעיון המוזיקה התוכניתית. מאחורי כל פואמה סימפונית עומדת (כמעט תמיד) יצירה ספרותית ידועה ומפורסמת, שעל המלחין להגיש באמצעות המוזיקה, ללא שירה או הקראה של הטקסט המדובר. מלחינים ידועים שכתבו פואמות סימפוניות הם ליסט, מפתח הז'אנר העיקרי, צ'ייקובסקי בפואמות סימפוניות כמו רומיאו ויוליה הידועה, ריכרד שטראוס בפואמות מפורסמות כמו טיל אוילנשפיגל, ומלחינים רבים אחרים.
ראו גם

פילוסופיה של המוזיקה
הערות שוליים

↑  חגי חיטרון, האם מוזיקה יכולה להיות יפה מדי?, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538693105171  BnF: cb12274798p (data)  GND: 4140180-3  LCCN: sh85107301  LNB: 000255538  NKC: fd993043 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנטוניו פוארטס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע אישי
 לידה:  21 בפברואר 1992 (בן 32) בנדוקס, ספרד 
 גובה:  1.75 מטרים
 עמדה:  חלוץ 
 
אנטוניו חוסה רודריגס דיאס (בספרדית: Antonio José Rodríguez Díaz; נולד ב-21 בפברואר 1992), המוכר בשם אנטוניו פוארטס (Antonio Puertas), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני באייבר.
פוארטס נולד בעיירה בנדוקס (אנ') במחוז אלמריה, בקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבספרד.
הוא שיחק בקבוצות פולי אחידו (אנ'), גרנדה ב' (אנ'), אלמריה ב' (אנ') ואלמריה.
אלבום מוזיקה

אלבום של יצירה אחת המוקלטת על מספר תקליטי 78
אלבום מוזיקה הוא אוסף קטעי מוזיקה, בדרך כלל שירים, היוצאים לאור כיחידה אחת.
מקור המושג "אלבום מוזיקה" הוא באלבומי תקליטים שיצאו לאור במחצית הראשונה של המאה ה-20. התקליטים באותה תקופה היו בדרך כלל בקוטר של 10 אינץ' (25 סנטימטר) והסתובבו במהירות של 78 סיבובים לדקה, נתונים אלה הגבילו את תכולתו של צד אחד של תקליט לכשלוש דקות. משך זמן זה הספיק לשיר אחד בלבד, כך שבתקליט אחד היו שני שירים (שיר אחד בכל צד) או שני קטעי מוזיקה. התקליטים נמכרו אז בעטיפות מרובעות מנייר פשוט עם פתח עגול באמצע, על מנת שיראו דרכו את התווית במרכז התקליט שם היה המידע על השיר.
בשנת 1909 חברת התקליטים Odeon הוציאה לאור מארז מעוצב שהכיל את "הסוויטה – מפצח האגוזים" של המלחין צ'ייקובסקי על גבי ארבעה תקליטים בעלי שני צדדים, הכרוכים יחד בכריכה קשה. מארז זה כונה לראשונה בשם "אלבום". פורמט זה אומץ בהדרגה על ידי חברות התקליטים. בכריכה החיצונית והפנימית של האלבום היה מקום לתמונות, עיצוב גרפי, רשימת שירים, וכן מידע על האמן וההפקה.
 אלבומים אחרים הכילו יצירות ארוכות של מוזיקה קלאסית או אופרות שחולקו למספר תקליטים.
בשנת 1948 הגיע פורמט תקליטים חדש: אריכי הנגן בקוטר של 12 אינץ' (30 סנטימטר) המסתובבים במהירות של 33 ו-1/3 סיבובים לדקה עם חריצים צפופים וצרים יותר. בתקליטים אלה העשויים מוויניל היה מקום שהספיק לעשרה או לעשרים שירים בתקליט אחד. עם הופעת אריך הנגן הופסקה ההוצאה לאור של האלבומים מרובי התקליטים והמונח אלבום היגר לתקליט הויניל אריך-הנגן, ומאז הוא נקרא גם כן אלבום.
 מאז שהתרחב השימוש בתקליטורים המונח אלבום עבר לתקליטור המוזיקה ולמעשה מתאר היום כל אוסף מוזיקלי שמוצא לאור ללא קשר לפורמט ההפצה שלו.
זמן ההשמעה המוגבל לשלוש עד ארבע דקות של התקליטים הישנים השפיע על הרגלי ההאזנה למוזיקה פופולרית, ואף כיום מקובל בתעשיית המוזיקה ליצור שירים ולהיטים לפי המגבלה הזו.
השאלה כמה קטעי מוזיקה זכאים להקרא "אלבום" עודנה פתוחה. יש הגורסים כי חייבים להיות לפחות 8 קטעים, ואילו חוקי המצעדים הבריטים קובעים שבאלבום צריכים להיות לפחות 4 קטעים או 20 דקות של מוזיקה.
להקות וחברות תקליטים נוהגות להוסיף לאלבומים תוספות ומידע ההופכים את אריזת האלבום לפן נוסף של היצירה האומנותית. תוספות כאלה הן:
מילות שירים
מידע על המחברים, המלחינים והנגנים
תמונות והגיגים
אריזות מעוצבות גרפית באופן מיוחד
אריזות העשויות מחומרים בלתי רגילים, כמו עץ או פלסטיק אטום
נכון להיום, אלבום המוזיקה הנמכר ביותר בכל הזמנים עם כ-110 מיליון מכירות הוא Thriller של מייקל ג'קסון. האלבום ידוע כנמכר ביותר עוד משנת 1984 (כשנה אחרי צאת האלבום) ועד היום.
סוגי אלבומים

אלבום אולפן – אלבום שהוקלט באולפן הקלטות.
אלבום הופעה – אלבום שהוקלט בהופעה חיה.
אלבום בכורה – האלבום הראשון של זמר, להקה או פזמונאי.
מיני-אלבום – אלבום קצר.
סינגל – תקליט, קלטת שמע או תקליטור המכיל שיר בודד או מספר שירים מצומצם.
אלבום להיטים – סוג של אלבום אוסף שיכול לכלול שירים מצליחים שכבר יצאו לאור בעבר, שירים נדירים (Rarities) או שילוב של שניהם.
אלבום זהב – הוא אלבום מוזיקה שנמכר במספר גבוה ומוגדר מראש של עותקים
אלבום קונספט – יצירה המגובשת רעיונית, לרוב ממקור השראה ספרותי, או מעולם התיאטרון
אלבום רמיקס – אלבום המכיל בעיקר רמיקסים או גרסאות אקוסטיות של שירים אשר נכללו בדרך כלל בתוך אלבום אולפן או מיני-אלבום במקור
יארה ברנט

| --- | --- |

 לידה:  14 במרץ 1920 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  31 במרץ 2002 (בגיל 82) סאו פאולו, ברזיל 
 שם לידה:  Bernette Epstein
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 
יארה ברנט אפשטיין (Yara Bernette Epstein; ‏14 במרץ 1920 – 30 במרץ 2002) הייתה פסנתרנית קלאסית ברזילאית יהודיה. היא נחשבת לאחת הפסנתרניות הבולטות בברזיל של המאה העשרים, שזכתה לשם בינלאומי בזכות ביצועי יצירות קלאסיות ורומנטיות, ובמיוחד אלה של רחמנינוף, מוצרט, שופן, דביסי והמלחין הברזילאי הייטור וילה-לובוס, בהופעות בברזיל, אירופה, ובארצות הברית. היא הייתה ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה Hochschule für Musik und Theater, בהמבורג שבגרמניה בין השנים 1972–1992.
קורות חיים

ברנט אפשטיין נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה, מוריס אפשטיין ואשתו דורותי מנדלבאום אפשטיין.  כשהייתה בת חצי שנה עברה משפחתה להתגורר בסאו פאולו שבברזיל, שם גדלה וחיה רוב חייה. היא למדה בתיכון אוסוולדו קרוז, וסיימה את לימודיה בשנת 1937.
היא החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש אצל דודה, ז'וז'ה קליאס, מורה מוביל לפסנתר בברזיל שהיה תלמידו של פסנתרן הקונצרטים הגרמני מרטין קראוזה .  קליאס המשיך ללמדה כמורה יחיד במשך 20 שנה.  ברנט הופיעה לראשונה בגיל אחת עשרה בקונצרט ילדים בתיאטרון העירוני של סאו פאולו, והייתה לפסנתרנית הצעירה ביותר שהופיעה אי פעם בפסטיבל מוזיקה שנתמך על ידי הממשלה.
קריירת מוזיקלית

את הופעת הבכורה המקצועית שלה ביצעה יארה בשנת 1938 עם התזמורת הסימפונית העירונית של סאו פאולו. בשנת 1942, בעידודם של הפסנתרן הקלאסי היהודי-פולני ארתור רובינשטיין והפסנתרן הצ'יליאני קלאודיו אראו, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בארצות הברית בבית העירייה של ניו יורק. ביקורות מהסוג שלהלן היו צפויות לנוכח דמותה של המבצעת הבלונדינית:
יארה ברנט, הפסנתרנית הברזילאית בת העשרים ושתיים, כבשה את ליבם של אוהבי המוזיקה במהלך הקונצרט האחרון שלה בבית העירייה. על אף שטענה להיות "נערת זוהר" טיפוסית, אמר עליה אחד המבקרים כי למרות זאת, נדרשו "רק כמה ביצועים מבריקים של הקלאסיקות כדי להבין שהצעירה לא עושה היסטוריה בגלל המראה שלה".
סיבוב ההופעות האמריקני הראשון שלה כלל גם את קנדה, פוארטו ריקו, גואטמלה, וונצואלה, קולומביה וארגנטינה. בסוף שנות הארבעים היא העניקה קונצרט שנתי באולם קרנגי הול בניו יורק. היא ביצעה את נגינת הפסנתר של השחקנית טוניה קאררו (Tônia Carrero) בסרט הברזילאי "מלאת תשוקה" (Appassionata) משנת 1952.
אף על פי שהייתה ילידת ארצות הברית, ויתרה ברנט על אזרחותה האמריקאית כדי להופיע בזירה הבינלאומית תחת דגל ברזיל. את הופעת הבכורה האירופית שלה, ערכה בשנת 1955 בפריז עם התזמורת הסמפונית Orchestre de la Société des Concerts du Conservatoire בניצוחו של הייטור וילה-לובוס ; היא הופיעה גם בווינה, אמסטרדם ולונדון. בין 1957 ל־1970 היא שבה לאירופה לרסיטלים והופעות, כולל מופעי סולו עם הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של המבורג. היא ניגנה גם במזרח הרחוק. בשנת 1961 ייצגה את ברזיל בפסטיבל המוזיקה הבין-אמריקני השני בוושינגטון די.סי., וניגנה את "וריאציות על נושא צפון-מזרח ברזיל לפסנתר ולתזמורת" של המלחין הברזילאי קמארגו גוארניירי עם התזמורת הסימפונית של רוצ'סטר. גוארניירי אמר בריאיון כי הפרשנות של ברנט ליצירתו הייתה "ממעלה ראשונה" והיא נכונה לכוונותיו. ברנט הופיעה כסולנית בעונה של שנת 1965 בפילהרמונית של ניו יורק.
ברנט נחשבה לאחד הפסנתרנים המובילים בברזיל של המאה העשרים. הייתה לה קתדרה באקדמיה למוזיקה בברזיל והיא הייתה חברה בגילדה האמריקאית של אמני המוזיקה .
הוראה

בשנת 1972 ברנט זכתה בתפקיד ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה של המבורג, גרמניה, עליו התמודדו 130 מועמדים. היא לימדה באקדמיה זו במשך 20 שנה. ולאחר מכן המשיכה ללמד בברזיל.
שנים מאוחרות יותר

בשנותיה המאוחרות יותר, ברנט שימשה כשופטת בתחרויות מוזיקה אמריקאיות כמו תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ואן קליבורן .
את יום הולדתה ה-75, היא חגגה בשנת 1995, ברסיטל שהתקיים לכבודה בהמבורג מטעם תלמידיה לשעבר באקדמיה, והיא הקליטה קונצרט לשידור בטלוויזיה הגרמנית. בשנת 1996 נערך בסנטה קתרינה, בדרום ברזיל, קונצרט המנציח את הקריירה שלה בת ששת העשורים, כאשר ברנט מנגנת בו יצירות מאת היידן, בטהובן, שופן ושומאן .