stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוץ' מינסק
הערות שוליים

↑  כדורגל: גביע האזורים של אופ"א. ALF-2007 הפסידה לאציו וסיימה האחרון בבית
↑  לוץ' ניצחה את ויקטוריה בגמר גביע האזורים הבלארוסי
↑  בתחילת העונה הורדו לקבוצה 10 נקודות
לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן

לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן (בגרמנית: Ludwig Georg von Baden-Baden; ‏7 ביוני 1702 - 22 באוקטובר 1761), היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1707–1761.
ביוגרפיה

לודוויג גאורג נולד ב-7 ביוני 1702 בארמון אטלינגן, ללודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן ולזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, בתם של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והדוויג מפפאלץ-זולצבאך. בשנת 1707 מת אביו, ולודוויג גאורג עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו. אמו הייתה פטרונה גדולה של האמנויות, והפכה את באדן-באדן למרכז תרבות ארכיטקטונית. בהיותו בן 16 התאהב לודוויג גאורג במריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, בתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, אולם הוא לא התחתן עמה, ולבסוף היא נישאה ללואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-8 באפריל 1721 התחתן לודוויג גאורג עם מריה אנה, נסיכת שוורצנברג, בתם של אדם פרנץ, נסיך שוורצנברג ואלאונורה משוורצנברג, ולכבוד חתונתו העניקה לו אמו את בית הציד שלה בפרמרסברג, ולשניים נולדו 4 ילדים. הודות לאמו שגשגה המרקיזות, והצליחה לכסות את החובות שהיו בימי אביו. בין השנים 1707–1731 היה לודוויג גאורג הקולונל המלכותי של רגימנט הרגלים ה-4 של החוג השוואבי, אך במהלך מלחמת הירושה הפולנית הוא רדף אחרי רכושו בבוהמיה, והוא חזר לווינה, רק לאחר שנכתבה הטיוטה הראשונית של הסכם וינה (1738). בשנת 1733 מתה אמו, ובשנת 1755 מתה אשתו מריה אנה. ב-10 ביולי 1755 התחתן לודוויג גאורג בשנית עם מריה אנה יוזפה, דוכסית בוואריה, בתם של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, אולם לא היו לו ממנה ילדים. ב-22 באוקטובר 1761 מת לודוויג גאורג בארמון ראשטאט, ומכיוון שלא היו לו בנים עלה לשלטון במקומו אחיו אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן.
משפחתו

ב-8 באפריל 1721 התחתן לודוויג גאורג עם מריה אנה, נסיכת שוורצנברג, בתם של אדם פרנץ, נסיך שוורצנברג ואלאונורה משוורצנברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אליזבת אוגוסטה מבאדן-באדן (1726–1789), התחתנה עם מיכאל ונצל, רוזן אלטן.
קרל לודוויג דמיאן מבאדן-באדן (1728–1734).
לודוויג גאורג מבאדן-באדן (1736–1737).
יוהנה מבאדן-באדן (1737).
מגלן ענק

| מגלן ענק |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כפניים
תת־משפחה:: מגלנים
סוג:: Thaumatibis
מין:: מגלן ענק
שם מדעי
 Thaumatibis gigantea ‏אוסטל, 1877

מגלן ענק (שם מדעי: Thaumatibis gigantea) הוא מין יחידי בסוגו של מגלן. מגלן זה כמעט נכחד מהעולם. הוא מצוי ביערות של צפון קמבודיה, דרום לאוס ואולי גם בווייטנאם ובמלזיה. בעבר חי גם בתאילנד. זהו המין הגדול ביותר של מגלן.
אורכו של המגלן הענק 102–106 ס"מ, גובהו כ-100 ס"מ ומשקלו כ-4.2 ק"ג. המגלן שחור בצבעו עם ראש קירח בצבע אפור, מקור מעוקל ורוד ופס לבן לאורך הצוואר. הרגליים ורודות. הכנפיים אפורות-כסופות.
המגלן חי סביב בריכות וביצות ערבות לחות ויערות נשירים בצפון קמבודיה, דרום לאוס ואולי גם בווייטנאם ובמלזיה.
המגלן שולה מהמים את טרפו, הכולל חרקים, חסרי חוליות שונים, דגים וצפרדעים. לעיתים המגלנים יעבדו בזוגות כדי לחטוף טרף. הם מקננים על העצים ומטילים שתי ביצים לעונה.
מגלן זה כמעט נכחד מהעולם עקב ניקוז וייבוש ביצות, כריתת היערות בהם הם נמצאים, ריבוי טורפים וגידול אנושי מואץ בסביבתם. נכון ל-2013 נותרו כ-100 פרטים בוגרים שלו.
מגלן ענק עם מטפלת בקמבודיה.
הערות שוליים

↑  מגלן ענק באתר הרשימה האדומה של IUCN
מוזיאון כלי הנגינה ברלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון מוזיקה וכלי נגינה
 כתובת:  Tiergartenstraße 1, ברלין
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 מפעיל:  קרן המורשת התרבותית הפרוסית 
 מנהל:  קוני רסטל (גר')
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1888, 1984
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 אדריכל:  אדגר ויזנייוסקי (אנ') והאנס שארון (אנ')
 קואורדינטות:  52°30′37″N 13°22′15″E﻿ / ﻿52.5103°N 13.3709°E﻿ / 52.5103; 13.3709
 https://simpk.de/en
 he
 
פנים המוזיאון 1
פנים המוזיאון 2
אורגן הוורליצר (אנ')
מוזיאון כלי הנגינה ברלין (בגרמנית: Musikinstrumenten-Museum Berlin) הוא מוזיאון הממוקם בקולטורפורום, טירגארטן, ברלין.
המוזיאון מכיל את אחד מאוספי הכלים הגדולים ביותר בעולם: כ-3500 כלי נגינה שונים, מהמאה ה-16 עד לימינו אלה.
היסטוריה

המוזיאון הוקם במתכונתו הראשונה בשנת 1888 על ידי פיליפ שפיטה (אנ') ויוזף יואכים כחלק מאוסף האקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, פרוסיה. המוזיאון נפתח עם 34 כלים שהושאלו מהמוזיאון לאמנות דקורטיבית (אנ').
בשנת 1890 החל לרכוש המוזיאון מהסוחר תושב לייפציג פול דה ויט מאות כלי נגינה שונים, ביניהם צ'מבלו שעליו ניגן והלחין באך. עיקר הרכישות נעשו בתקופתו של מנהל המוזיאון בין השנים 1892 עד 1919 אוסקר פליישר, עם עזרה כלכלית מהמלך וילהלם.
בשנת 1904 המוזיאון החזיק ב-1400 כלי נגינה שונים, בהם צ'מבלי שבנו משפחת רוקרס (אנ'), חלילים של פרידריך הגדול, כלי מקלדת של סופיה שרלוטה והרמוניקת הזכוכית של בנג'מין פרנקלין.
קורט זאקס, המנהל של המוזיאון בין השנים 1919 עד 1933, הביא גישה מדעית יותר למוזיאון. הוא היה מחלוצי האורגנולוגיה, שכלל באותו הזמן את שיטתו לסיווג כלים הורנבוסטל-זאקס, והקים את המכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה (אנ').
עם עליית הנאצים לשלטון, ברח זאקס כמו יהודים רבים אחרים, לארצות הברית. ב-1936 הועבר המוזיאון על שלל תחולתו ל-Palais von Kreutz. עד למלחמת העולם השנייה המוזיאון הכיל 4000 כלים. במהלך המלחמה, המוזיאון ורוב האוסף נהרסו כליל. רק 700 כלים שרדו.
לאחר המלחמה, עם חלוקת גרמניה, הועבר האוסף בשנת 1949 לארמון שרלוטנבורג שבגרמניה המערבית. בשנת 1950, עם 200 שנים לציון הולדתו של באך, נערך הקונצרט הפומבי הראשון עם כלים תקופתיים מאוסף המוזיאון.
המנהל עד שנת 1975, אלפרד ברנר, דאג לשיפוץ המוזיאון, הוספת פריטים חדשים וגיבוש מתודות חדשות באורגנולוגיה. בשנת 1984 המוזיאון עבר למעונו הנוכחי בכיכר קמפר אשר בקולטורפורום, על יד בניין הפילהרמונית של ברלין.
כיום למוזיאון יש יותר מ-3200 כלים ו-800 מוצגים קבועים. על חלק מהכלים עדיין מנגנים באופן תדיר. בנוסף, המוזיאון מקושר למכון הלאומי הגרמני לחקר המוזיקה (אנ') ולקרן למורשת תרבותית פרוסית.
במוזיאון נהוג לנגן על עוגב הוורליצר העצום בימי חמישי בערב ובימי שבת בבוקר. בנוסף, נערכם מספר קונצרטים מדי חודש באולם על שם קורט זאקס במוזיאון.
הבניין ואוספים הנמצאים במוזיאון

הבייה נבנה על ידי אדגר ויזנייוסקי (אנ'), בין השנים 1979 עד 1984, על בסיס עיצובים אדריכליים של האנס שארון (אנ') שנפטר ב-1972.
בין הכלים במוזיאון ניתן לכלול:
כלי מקלדת:
מגוון צ'מבלי, על חלקם משוער שניגן באך
צ'מבלי שנבנו על ידי משפחת הבונים רוקרס (אנ')
פסנתרי פטישים, וירג'ינלים וקלוויקורדים
פסנתרי כנף של חברת בכשטיין (אנ')
"Weber-Flügel" - הפסנתר של המלחין פון ובר
עוגבים
"עוגב תיאטראות" של חברת Wurlitzer, עם 1228 צינורות
עוגב בסגנון אנגלי של המאה ה-19
אורגן האמונד - עוגב אלקטרוני
כלי מיתר
כינורות שנבנו על ידי סטרדיווארי, אמאטי וגוארנרי
כלי קשת מהתקופה הקלאסית הוינאית.
נבלים וגיטרות
כינורות מסוג Möckel
כלי נשיפה
חלילים של פרידריך הגדול
כלים נדירים מתקופת הבארוק במוזיקה
אחרים
טראוטוניום, ארפג'ונה, נבל אאולי ועוד.
מוצאפר שאה השני, סולטאן ג'והור

מוצאפר שאה השני (נקרא גם רג'א מודא פרדנה; 1546–1570) היה סולטן ג'והור השני. הוא הוכתר לסולטן ב-1564 בידי בני אצ'ה אחרי מותו של אביו, הסולטן אלאודין ריאט שאה השני, שנהרג זמן קצר אחרי שנלקח בשבי על ידי סולטנות אצ'ה.
ביוגרפיה

בשנת 1564 פלש סולטאן אצ'ה לארו, אותה הביס. לאחר מכן הוא יצא להתקפה נגד ג'והור, והצליח לקחת בשבי את הסולטאן אלאודין ריאט שאה השני, שמת באצ'ה זמן קצר אחר כך.
באחת מהחלטותיו כסולטאן קצר ימים, בחר מוצאפר השני ב-1565 להעביר את הבירה לסלויוט, בצעד שסימל עצמאות מסולטנות אצ'ה.
מוצאפר השני נרצח באמצעות הרעלה ב-1570. לאחר מכן בנו, עבדול ג'ליל הראשון, הפך לסולטאן.
למוצאפר השני היו שלוש נשים. אשתו הראשונה הייתה בתו של טון אסן, מצביא בג'והור. אשתו השנייה ילדה לו שני בנים: עבדול ג'ליל הראשון ורג'א ראדין. אשתו השלישית הייתה בתו של סולטאן אצ'ה.
מחלול

מַחְלוּל הוא מושג משפטי בדיני הקרקעות באימפריה העות'מאנית. משמעותו היא התנהגות משפטית לא-הולמת, או שימוש לרעה, בקרקע מסוג מירי (קרקע שהיא רכוש הממשלה). בגדר התנהגות לא הולמת נכלל גם אי-עיבוד של הקרקע, או הזנחתה. כאשר שלוש שנים הקרקע היא בגדר מחלול, אזי יכלה הממשלה העות'מאנית להחרים אותה. הכללים הללו נוהגים לגבי קרקע מירי (שהיא של הממשלה אך ניתנת לרשות היחיד) ואינם חלים על קרקע מסוג מלכ.
חוק המחלול נחקק בשנות ה-60 של המאה ה-19, במטרה לעודד את עיבוד הקרקעות ובכך להגדיל את היקף גביית המיסים.
בארץ ישראל נקראו בשם או בכינוי זה בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, אתרים אחדים, בהם שכונת מחלול בחוף תל אביב.
הערות שוליים

↑  ראו: יצחק בן-צבי, אוכלוסי ארץ ישראל, כתבי יצחק בן-צבי: כרך חמישי, תל אביב, הוצאת מצפה, תרצ"ז-1937, עמ' 158-157.
ערך זה הוא קצרמרבנושא האימפריה העות'מאנית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגלן קדוש מדגסקרי

| מגלן קדוש מדגסקרי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כפניים
סוג:: מגלן קדוש
מין:: מגלן קדוש מדגסקרי
שם מדעי
 Threskiornis bernieri ‏בונפרטה, 1855

מגלן קדוש מדגסקרי (שם מדעי: Threskiornis bernieri) הוא מין של עוף מים מתת-משפחת המגלנים האנדמי לאי מדגסקר וכן באלדברה (חלק מאיי סיישל) שבהאוקיינוס ההודי והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע. בעבר מין זה נחשב לתת-מין של מגלן קדוש אפריקאי.
מאפיינים

מגלן זה גדול יחסית (אם כי יותר קטן מקרובו החי באפריקה) ומגיע לגובה 65–89 ס"מ, ובעל מוטת כנפיים של 112–124 ס"מ, כשהזכרים מעט יותר גדולים מהנקבות אך דומים במראה. נוצות הגוף לרוב לבנות למעט בחלק התחתון של הכנפיים, הצוואר והראש וחלק מנוצות הגב בעלות גוונים כחולים או ירוקים. הרגליים והמקור ארוכים ואפורים-חיוורים.
מין זה נפוץ לחופי מדגסקר ואלדברה במספר איים, גדות נהר, ביצות מלוחות, חופים חוליים ובין ענפי מנגרובים והוא חי בבדידות כשלעיתים נראים עד 3 פרטים ניזונים יחד. המגלן הוא אוכל כל המחפש ירקות, נבלות, חרקים, סרטנים, דגים, צפרדעים וזוחלים ועופות קטנים על הקרקע.
המגלן מקנן במהלך העונה הרטובה של נובמבר ודצמבר ומקנן על העצים, בהם הנקבה מטילה שתי ביצים לבנות. לעיתים המגלנים מקננים עם מגלנים אחרים ועם אנפות כמו אנפית הבקר, כשהקן נמצא בקרבת המים.
הערות שוליים

↑  מגלן קדוש מדגסקרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מוזיאון הבנייה הלאומי

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  אדריכלות ותכנון עירוני
 כתובת:  Judiciary Square 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  מנהל השירותים הכלליים של ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  מונטגומרי קנינגהם מייגס 
 סגנון אדריכלי:  אר נובו 
 קואורדינטות:  38°53′51″N 77°01′05″W﻿ / ﻿38.8975°N 77.018056°W﻿ / 38.8975; -77.018056
 www.nbm.org
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) מוזיאון הבנייה הלאומי(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) מוזיאון הבנייה הלאומי
 
מוזיאון הבנייה הלאומי (באנגלית: National Building Museum) הוא מוזיאון בוושינגטון הבירה, ארצות הברית המוקדש לאדריכלות, אדריכלות נוף, עיצוב עירוני, הנדסה אזרחית,  הנדסת מבנים, בנייה, ותכנון עירוני. המוזיאון נוסד על ידי הקונגרס האמריקאי בשנת 1980, בבניין עתיק בסגנון אר דקו בסמוך אל אנדרטת השוטרים הלאומית.
המוזיאון מארח תערוכות מתחלפות בגלריית האולם המרכזי של הבניין. מבקרים מכל רחבי העולם מגיעים לתערוכות, תוכניות ציבוריות, פסטיבלים, וסיורים משפחתיים המתקיימים במוזיאון. בנוסף ישנן במוזיאון גם סדנאות שונות הכוללות גם פעילויות לילדים.
מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  historical civil building museum, מוזיאון דת, museum of modern art, military museum building, מוזיאון להיסטוריה, גלריה, museum of a public entity 
 כתובת:  Castello dei Pio 
 מיקום:  קארפי 
 מדינה:  איטליה 
 מבקרים בשנה:  5,959 (נכון ל־2020)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1973
 תאריך פתיחה רשמי:  1973 
 מידות
 שטח:  700 מ"ר (נכון ל־2018) 
 קואורדינטות:  44°47′00″N 10°53′10″E﻿ / ﻿44.783361111111°N 10.886222222222°E﻿ / 44.783361111111; 10.886222222222
 אתר רשמי
  (למפת אמיליה-רומאניה מוגדלת) בולוניה מודנה פארמה רג'ו אמיליה רוונה רימיני פרארה פורלי פיאצ'נצה ונטו לומברדיה ליגוריה טוסקנה מא. הים האד.  הים הליגורי מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי(למפת אמיליה-רומאניה רגילה) בולוניה מודנה פארמה רג'ו אמיליה רוונה רימיני פרארה פורלי פיאצ'נצה ונטו לומברדיה ליגוריה טוסקנה מא. הים האד.  הים הליגורי מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי
 
חצר ההנצחה של מחנות הריכוז באירופה
מוזיאון לזכרם של מגורשים מסיבות פוליטיות או גזעיות (איטלקית: Museo Monumento al Deportato politico e razziale) נמצא בעיר קארפי, צפונית למודנה, במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1944, פעל ליד קארפי, בקרבת הכפר פוסולי, מחנה הריכוז פוסולי. במחנה רוכזו אסירים פוליטיים ויהודים שגורשו בסוף התקופה לאושוויץ. המחנה נסגר לאחר גירוש שוכניו לאושוויץ והתרוקנות המחנה.
מספר היהודים שגורשו ממחנה פוסולי לגרמניה היה 2,461, שהם 36% מכלל היהודים שנשלחו מאיטליה להשמדה - 6,806 יהודים .
תיאור המוזיאון

המוזיאון נחנך בשנת 1973, בקומת הקרקע של "ארמון די פיו" (Palazzo dei Pio), במרכז ההיסטורי של העיר קארפי. הוא תוכנן על ידי סטודיו BBPR ששותפים בו: Belgioioso ,Banfi, Peressutti, Rogers
ובשיתוף עם יוסף לאנצני (Joseph Lanzani) ורנטו גוטוסי (Renato Guttuso).
מכלול המוזיאון כולל 13 חדרים בגדלים שונים. על פני הקירות מופיעות כתובות ברצף, יחד עם ציורים מהווי מחנה הריכוז ובשילוב שמות של קרבנות מאסירי המחנה. התחושה היא שהקורבנות פונים ישירות אל הצופה, בצורה פשוטה ומיידית ומעוררים תגובה רגשית במתבונן.
מבנה המוזיאון כולל אולמות שעל קירותיהם צוירו סקיצות של הציירים קורדו קאלי (Corrado Cagli) פבלו פיקאסו, אלברטו לונגוני (Alberto Longoni) פרנאן לז'ה ורנטו גוטוסו (Renato Guttuso), הממחישות את גורל הכלואים במחנה. ביניהם משולבים צילומים וממסמכים מקוריים ממחנה ריכוז בפוסולי. כל אלה מאוסף המעצב אלבה שטיינר (Albe Steiner) ורעייתו ליקה (Lica). באולם האחרון של המוזיאון חרותים על הקירות שמותיהם של 15,000 אזרחים איטלקיים שנשלחו למחנות הריכוז, מחציתם יהודים. בחצר המוזיאון 15 עמודים ועליהם חרותים שמות מחנות הריכוז באירופה.
מראות המוזאון

אולם השמות
המוזיאון בקומת הקרקע של המוזיאון
Foto di Paolo Monti, 1973
Alberto Longoni
Fernand Léger
Renato Guttuso
Corrado Cagli
הערות שוליים

↑  Statistica  degli Ebrei vittime della Shoah in Italia 1943- 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265610005171  ISNI: 0000 0000 9731 9827  LCCN: nr97038025  NKC: zmp2018978233  VIAF: 143972239   WorldCat (עם VIAF): 143972239
מגלן קדוש אוסטרלי

| מגלן קדוש אוסטרלי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כפניים
תת־משפחה:: מגלנים
סוג:: מגלן קדוש
מין:: מגלן קדוש אוסטרלי
שם מדעי
 Threskiornis moluccus ‏ז'ורז' קיוויה, 1829

מגלן קדוש אוסטרלי (שם מדעי: Threskiornis moluccus) הוא מין מגלן מהסוג מגלן קדוש, שתחום תפוצתו מתפרש על פני מזרח, צפון ודרום-מערב אוסטרליה. רוב גופו לבן, ראשו הקירח ומקורו שחורים. למרות שבעבר לא היה נפוץ באזורים עירוניים, נוצרו אוכלוסיות גדולות יותר ויותר בחוף המזרחי של אוסטרליה, וכיום מגלנים אלו נפוצים, בין השאר, בערים וולונגונג, סידני, מלבורן, גולד קוסט, בריזביין וטאונסוויל.
מין זה תועד לראשונה על ידי ז'ורז' קיוויה ב-1829, כ-Ibis molucca, אך ב-1991 הועבר רשמית לסוג מגלן קדוש, בשל קרבתו למינים בסוג זה. ישנם שני תת-מינים: T. m. molucca (תת-המין השלט), מצוי ברחבי אוסטרליה; T. m. pygmaeus מצוי באיי שלמה.
מאפיינים

זהו מין גדול יחסית לשאר מיני המגלנים: אורכו כ-65 עד 75 ס"מ. הזכר גדול מעט מהנקבה: הוא שוקל כ-1.7 עד 2.5 ק"מ, ומשקלה של הנקבה נע בין 1.4 עד 1.9 ק"ג. זאת בהשוואה למגלן הלבן, שמשקלו כקילוגרם אחד. גופו של המגלן לבן, אם כי צבעו עשוי לדהות במשך הזמן. נוצות התעופה החיצוניות שחורות. מקורם של פרטים צעירים קצר יותר משל הבוגרים, וראשם מנוצה. ריחו החזק של המגלן תועד על ידי רבים כלא נעים.
קריאת המגלן היא קרקור מתמשך. הוא מגיע לבגרות מינית בגיל 3 שנים, ועשוי לחיות כ-28 שנים. המגלן הקדוש האוסטרלי ניזון בעיקר מחסרי חוליות יבשתיים ומימיים ומפסולת אנושית. המזון המועדף עליו הוא סרטני מים ושבלולים.
בתי הגידול המועדפים על המגלן הם ביצות ואזורי מרעה, אם כי ניתן למצוא אותו גם בפארקים עירוניים ובמטמנות ברחבי אוסטרליה. ישנה מחלוקת האם להכריז על מין זה כמזיק, בשל הרגלי האכילה שלו מפחי אשפה וריחו הלא נעים, או כנתון בסכנת הכחדה פוטנציאלית.
עונת הרבייה של המגלנים משתנה בהתאם לאזור בו הם חיים; היא נמשכת בין אוגוסט לנובמבר בחלקה הדרומי של אוסטרליה, ובין פברואר למאי, לאחר העונה הרטובה, בצפון. הקן בנוי מזרדים, עשבים וקנים, וממוקם על עץ, בדרך כלל בסמוך למקווה מים כמו נהר, אגם או ביצה. לעיתים המגלנים מקננים בסמוך לאתרי קינון של עופות מים אחרים, כגון אנפות, קורמורנים וכפנים. הנקבה מטילה 2-3 ביצים לבנות, שמידותיהן כ-65 על 44 מ"מ. הדגירה נמשכת 21-23 ימים. הגוזלים נולדים עיוורים, עירומים וחסרי ישע. הם פורחים מהקן בגיל 48 ימים.
הערות שוליים

↑  מגלן קדוש אוסטרלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
מהפכת פברואר

ערך זה עוסק במהפכה ברוסיה. אם התכוונתם למהפכה בעלת שם דומה שהתחוללה בצרפת בשנת 1848, ראו .
מהפכת פברואר של 1917 באימפריה הרוסית הייתה השלב הראשון במהפכה הרוסית. תוצאתה המיידית הייתה ויתורו של הצאר ניקולאי השני על כס המלוכה ברוסיה.
תולדותיה של המהפכה

עם הגורמים המרכזיים למהפכה זו נמנו חוסר שביעות הרצון מדרך ניהול המדינה בידי הצאר, ובעיקר מהשתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה. המהפכה נעשתה באמצעות נטילת סמכויותיו של הצאר. המשטר החדש הסתמך על ברית בין הליברלים ובין הסוציאליסטים שרצו לחולל רפורמה פוליטית ולכונן רשות מבצעת ואספה נבחרת שייבחרו באופן דמוקרטי.
הפגנת נשים בפטרוגרד בקריאה ל"לחם ושלום" הביאה למהפכה עממית נרחבת שמיגרה את המשטר הצארי. במחצית הראשונה של חודש פברואר גרם מחסור במזון למהומות בבירה פטרוגרד. ב-18 בפברואר (על פי הלוח היוליאני הישן, 3 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) הכריזו עובדי בית החרושת הגדול בעיר, "בית חרושת פוטילוב", על שביתה; השובתים פוטרו וכמה חנויות נסגרו, והדבר עורר תסיסה במפעלים אחרים. ב-23 בפברואר (לפי הלוח היוליאני. ב-8 במרץ לפי הגרגוריאני) נערכו פגישות ואספות לרגל יום האישה הבינלאומי, שלבשו בהדרגה אופי פוליטי וכלכלי. אלה נמשכו גם בימים שלאחר מכן. גדוד חיילים נשלח לדכא את ההתקוממות, אבל רבים מן החיילים ירו בקציניהם או ערקו והצטרפו למתקוממים. היה ברור שהצאר איבד כמעט כל שליטה במדינה. מקורביו פנו אליו בבקשה לוותר על הכס לטובת אחיו, מיכאיל אלכסנדרוביץ'. הצאר ניקולאי השני נשמע להם, וב-2 במרץ (לוח יוליאני, 15 במרץ לוח גרגוריאני) ויתר על כסאו. ואולם, אחיו מיכאיל סירב לקבל עליו את המלוכה. בשלב זה איבדה המלוכה את שארית סמכויותיה, ואלו עברו לידי ממשלת המעבר.
בראשות ממשלת המעבר שהחליפה את הצאר עמד בתחילה אריסטוקרט ליברלי, הנסיך גאורגי לבוב, אבל בעקבות כישלונותיה של ממשלתו הוחלף בידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי. בימי קרנסקי הוסיפה רוסיה להיות מעורבת במלחמת העולם הראשונה, והוא לא הצליח להתמודד עם הבעיות שעמדו בפניה. הלחצים מימין (מצד כוחות כדוגמת אלה שעמדו מאחורי פרשת קורנילוב, שחולל הפיכה צבאית כושלת באותה תקופה) ומשמאל (בעיקר מידי הבולשביקים) הקשו מאוד על הממשלה. ב-1 במרץ 1917 פרסם "סובייט פטרוגרד של נציגי הפועלים והאיכרים" את "הוראה מס' 1", שהורתה לצבא להישמע להוראותיה ולא להוראות ממשלת המעבר. בסופו של דבר הופלה ממשלת המעבר בכוח במהפכת אוקטובר.
אירועי המהפכה

23 בפברואר (8 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מחסור באספקת לחם לתושבי הבירה. תחילת הפגנות הפועלים, בייחוד במפעל פוטילוב.
24 בפברואר (9 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - המשך ההפגנות. מצטרפים פועלים ממפעלים אחרים ומספר השובתים מגיע ל-90 אלף. השביתה מתחילה להיות הפגנה פוליטית נגד השלטון.
25 בפברואר (10 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מפקד כוחות הצבא בעיר מקבל פקודה מהצאר לפעול להפסקת ההפגנות והמהומות בעיר. בשביתה הכללית בעיר משתתפים 240 אלף פועלים. ההפגנות מתרחבות למוסדות הלימוד.
תחילת המאבק המזוין בין השובתים לכוחות הביטחון. הצבא אינו משתתף בפעולות הדיכוי. בערב הצאר שולח מברק אל מפקד הצבא ודורש להשתלט על המצב בעיר עד למחרת.
לפי צו קיסרי הופסקו ישיבות הדומה.
26 בפברואר (11 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - ההפגנות בעיר נמשכות. התחבורה הציבורית מושבתת. חיילים מסרבים לירות במפגינים. כוחות המשטרה משתלטים על מרכז העיר. חברי הדומה מחליטים שלא לקבל את הצו הקיסרי ולא להפסיק את פעילות הדומה, וממנים ועדה זמנית. בפועל, פירוש הדבר הוא שהדומה מצטרפת למרד.
בערב, בישיבה בראשות ראש הממשלה ניקולאי גוליצין, הוחלט להכריז על מצב חירום צבאי בעיר.
27 בפברואר (12 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - תחילתו של מרד בצבא. לקראת סוף היום הצטרפו לתומכי המהפכה 66 אלף חיילים . בתוך יומיים, רובם של 170,000 החיילים בעיר משתתפים בהפגנות. הפועלים המורדים מתחמשים בנשק ממחסני הצבא - כ-40 אלף רובים וכ-30 אלף אקדחים. המפגינים משתלטים על בתי הסוהר ומשחררים את כל האסירים, כולל האסירים הפליליים. בעיר החל מצוד אחר שוטרים.
סמוך לשעה 2 בצהריים המפגינים נכנסים לארמון טבריצ'סקי שבו מתקיימות ישיבות הדומה. חברי הדומה נתבעים להכריע אם להצטרף למהפכה או להישאר נאמנים לצאר. לפי החלטת הוועדה הזמנית הדומה מכריזה שהשלטון במדינה עובר לידיה.
באותו הזמן מוקם סובייט פטרוגרד בראשות ניקולאי צ'כאידזה וסגנו אלכסנדר קרנסקי. הסובייט מחליט לתמוך בהחלטות הדומה, אבל לא להשתתף בממשלה זמנית.
הממשלה בראשות ניקולאי גוליצין מחליטה לשלוח מברק אל הצאר ולהודיעו שהממשלה אינה שולטת במצב ומציעה להתפזר.
28 בפברואר (13 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - יושב-ראש הדומה מיכאיל רודזיאנקו נושא ונותן עם מפקדי הצבא על תמיכתם בדומה ועם ניקולאי השני על המשכיות השלטון.
1 במרץ (14 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - הממשלה הזמנית מקבלת את הכרתן של צרפת ובריטניה, בעלות בריתה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
סובייט פטרוגרד מפרסם את "פקודה מס' 1" ולפיה הצבא כפוף לסובייט. לפיכך פורץ תוהו ובוהו שלטוני במדינה: הסובייט והממשלה הזמנית קיימים בעת אחת.
2 במרץ (15 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - בקרון רכבת בקרבת פסקוב מכריז ניקולאי השני שהוא מוותר על השלטון ומעביר אותו לאחיו מיכאיל, אך אחיו מסרב לשלוט.
מוקמת ממשלת המעבר הרוסית בראשות גאורגי לבוב.
3 במרץ (16 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - מיכאיל מעביר את השלטון לממשלה המעבר עד לכינון האספה המכוננת.
4 במרץ (17 במרץ על פי הלוח הגרגוריאני) - העיתונים מפרסמים את הודעות ניקולאי השני, ואחיו מיכאיל השני, ואת תוכנית הפעולה של ממשלת המעבר.
ראו גם

אלכסנדר קרנסקי
גאורגי לבוב
פרשת קורנילוב
לקריאה נוספת

Михаил Зыгарь, Империя должна умеретьː история русских революций в лицах 1900-1917, Москва: ООО «Альпина Паблишер», 2017 (בתרגום לאנגלית: Mikhail Zygar, The Empire Must Die : Russia's Revolutionary Collapse, 1900-1917, INGRAM PUBLISHER SERVICES US, 2017)
שומרים בדומה מחוץ לאולם המליאה שבו נעצרו שרי ממשלת הצאר, 1917
לודוויג גוטמן

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1899 טושק, שלזיה עילית, הרייך הגרמני 
 פטירה:  18 במרץ 1980 (בגיל 80) איילסברי, בקינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת וירצבורג 
 פרסים והוקרה:  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (1972)  היכל התהילה של הספורט הגרמני  עמית החברה המלכותית  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 
תמונתו של גוטמן על בול רוסי
פרופסור סר לודוויג "פופא" גוטמן (3 ביולי 1899 – 18 במרץ 1980) היה נוירולוג יהודי-בריטי יליד גרמניה, אשר ייסד את משחקי סטוק מנדוויל. נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים.
קורות חיים

גוטמן נולד בטושק, בשלזיה עילית שבאימפריה הגרמנית (מאז תום מלחמת העולם השנייה משתייכת לפולין), בהיותו כבן 3 עברה משפחתו לקניגסהיטה. ב-1917, כאשר התנדב בבית חולים, פגש כורה פחם עם פגיעה בחוט השדרה שנפטר מאלח דם ולדבריו זה היה מה שגרם לו להתעניין בפגיעות נוירולוגיות.
גוטמן התחיל את לימודי הרפואה שלו ב-1918 באוניברסיטת ברסלאו (אנ'). אחרי שנה עבר לאוניברסיטת פרייבורג וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1924. גוטמן התמחה בנוירולוגיה ובנוירוכירורגיה וב-1933 נחשב אחד מהנוירוכירורגים הטובים בגרמניה והיה בעל שם מקצועי מוכר ברחבי אירופה. עם עליית הנאצים לשלטון וההגבלות שהוטלו על רופאים יהודים, הותר לגוטמן לעבוד רק בבית החולים היהודי בברסלאו, שם התמנה להיות מנהל בית החולים.
הגירה לבריטניה

בתחילת 1939 נשלח גוטמן לפורטוגל לטפל בחבר של הדיקטטור הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והצליח לקבל גם אשרה מיוחדת עבור משפחתו (אשתו אלזה, וילדיו דניס ואווה). מפורטוגל הגיע לבריטניה, שם, בזכות תמיכה של המועצה לאקדמאים בסיכון זכה למעמד של פליט וקיבל עבודה בבית חולים רדקליף (אנ') שבאוקספורד, שם גוטמן המשיך את המחקר על פגיעה בעמוד השדרה.
סטוק מנדוויל

ב-1943 התבקש גוטמן על ידי ממשלת בריטניה להקים את מרכז פציעות הלאומי בבית חולים "סטוק מנדוויל" (אנ') בבקינגהאמשייר שבדרום אנגליה, כשהמרכז נפתח ב-1 בפברואר 1944, גוטמן מונה למנהלו (תפקיד שמילא עד 1966). כמומחה הראשון במעלה בבריטניה לטיפול בפציעות בעמוד שדרה, היה מופקד על הטיפול בנפגעי עמוד השדרה. בשנות ה-40 חלה עלייה בכמות נפגעי עמוד השדרה בבריטניה, הן מבין נכי מלחמת העולם השנייה והן מבין נפגעי מתקפות הבליץ על האוכלוסייה האזרחית.
גוטמן האמין כי ספורט היא השיטה העיקרית לטיפול ושיקום אנשי צבא פצועים, ספורט יכול לעזור להם לבנות מחדש כוח פיזי ואת הכבוד עצמי שלהם.
מייד עם תום המלחמה הוענקה לגוטמן אזרחות בריטית.
ב-1948 ייסד את משחקי סטוק מנדוויל, תחרות ספורט בין פגועים פיזית, המתקיימת מאז מדי שנה. ב-1960 אוחדו המשחקים עם אולימפיאדת הקיץ ואחת לארבע שנים הם נערכים כ"משחקים הפאראלימפיים".
ב-1949 ביקר גוטמן לראשונה בישראל ותרם לבניית מערכת לשיקום פצועי מלחמת העצמאות ומאוחר יותר, לשיקום נכי צה"ל. מאוחר יותר ביקר עוד מספר פעמים בישראל ותמך בענף השיקום במדינה.
ב-1961 ייסד את התאחדות הספורט האנגלית לנכים (אנ').