stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוני פוליקר
ביוגרפיה

יוני הוא אחיינו של הזמר והמוזיקאי יהודה פוליקר, ומלווה אותו מזה שנים בנגינה על גיטרות ועל בוזוקי.
בשנת 2008 הוציא את אלבומו הראשון, "כלום". האלבום עסק ברובו ביחסים הקשים עם ההורים. התפרסמו ממנו בעיקר השירים "שונא לאהוב", שזכה להצלחה גדולה, והשיר "ואני לא". בשנת 2009 הוא עיבד מוזיקה לאלבומו הראשון של דוויקו שאלתיאל וניגן בכמה משירי האלבום.
בשנת 2010 הוציא את השיר הראשון מתוך אלבום שני מתוכנן באותו שם, "היית שם איתי". במהלך 2011 הוציא גם את השירים "אהבה של כל אחד", "ביחד לבד" ו"מה זה אומר עליי". לבסוף האלבום נגנז, והשיר "היית שם איתי" יצא באלבומו הבא.
הפיק וכתב את אלבומה השני של לירז צ'רכי, שיצא בשנת 2012.
בשנת 2014 הוציא את אלבומו השני "מים אוויר אדמה ואש", שהופק בשיתוף פעולה עם שמוליק דניאל ודן תורן. מספר שירים מהאלבום יצאו כסינגלים וחלקם גם זכו לקליפים.
בשנת 2023 הוא כתב את השיר "כוכב חדש בעיר" לרגל האליפות של מכבי חיפה המבוסס על שירו "כפיים" של יהודה פוליקר. את השיר ביצע יהודה עצמו ביחד עם להקת אוהדי מכבי חיפה "חוות מזור".
דיסקוגרפיה

2008 - כלום
2014 - מים אוויר אדמה ואש
הערות שוליים

↑  יסמין כהן, ראיון עם יוני פוליקר על אלבומו השני, מוזינג מגזין מוזיקה, 21 באוקטובר 2014
יחסי הפיליפינים–תאילנד

| יחסי הפיליפינים–תאילנד |
| --- | --- |
הפיליפינים: תאילנד


הפיליפינים: תאילנד
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 513,120
אוכלוסייה
116,080,711: 71,655,872
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 514,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 7,186
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה (בפועל שלטון צבאי)

יחסי הפיליפינים–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין הפיליפינים לבין תאילנד. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1949. תאילנד היא אחת משותפות הסחר המרכזיות של הפיליפינים, בעיקר בענף האורז.
לפיליפינים שגרירות בבנגקוק, ואילו לתאילנד שגרירות במנילה.
היסטוריה

ראשית היחסים בין שתי המדינות נמצאת במאה ה-13 בהקשר הסחר הימי שבדרום-מזרח אסיה. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלא רק שהתקיימו קשרי מסחר ותרבות, אלא שגם הייתה הכרה במעמד הפוליטי של הישויות שהתקיימו. סיאם על ממלכותיה השונות והפיליפינים והראג'ות בשטחה. עדויות לקשרי המסחר נמצאו בדמות סחורות קרמיקה מסוחותאי וסוונוואק באזור לוזון וויסאיאס. עיקר הסחורות שנמצאו בפיליפינים מהמאה ה-13 משויכת בעיקר לסיאם. ב-1586, מספר עשורים לאחר שספרד יצרה את דריסת הרגל שלה במדינה, סיאם הוזכרה כיעד אפשרי להתרחבות כתולדה של אינטרסים מסחריים ומדיניים. בשנה זו נוצר גם הקשר הראשון בין תאילנד לספרד. קשרי הסחר בין הפיליפינים לסיאם שובשו כשספרד החלה לתת עדיפות לקשרים בין הארכיפלג לבין אמריקה וחצי האי האיברי.
בסוף המאה ה-19 עברו הפיליפינים לשליטת ארצות הברית. במהלך תקופת השלטון האמריקאי, היחסים בין סיאם לפיליפינים נותרו מוגבלים למסחר, קשרים קונסולריים וקבלת סטודנטים תאילנדים ללימודים במושבה האמריקאית. בתקופה זו ייבוא האורז לפיליפינים מתאילנד היה המשמעותי ביותר ביחסי המסחר, לעומת תאילנד שייבאה אבאקה מהפיליפינים. ב-1926 החלו אוניברסיטאות ומכללות פיליפיניות לקבל סטודנטים תאילנדים ללימודים במדינה.
ב-14 ביוני 1949, כשלוש שנים לאחר עצמאות הפיליפינים, כוננו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
במהלך תקופות מאוחרות יותר, ובהן שלטונו של פרדיננד מרקוס בפיליפינים וכל כהונתה של נשיאת הפיליפינים קורסון אקינו בין השנים 1986–1992, היחסים בין המדינות הוזנחו בשל משבר כלכלי והמצב הפוליטי בפיליפינים. לאחר מכן חל שיפור ביחסים בין המדינות. בשנת 2017 נפגשו נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה וראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה במהלך ביקור רשמי של דוטרטה בתאילנד.
מסחר

בין שתי המדינות התעוררה מחלוקת באשר למיסוי יצואניות הסיגריות של הפיליפינים בעת שהיא עושה עסקים עם תאילנד. הנושא הועלה לדיון בארגון הסחר העולמי, כשב-2008 עלה הנושא לדיון בארגון לאחר שהפיליפינים האשימה את תאילנד בהפרת כללי המכסים של הארגון על ידי הטלת מיסים מפלים לכאורה על ייצוא סיגריות פיליפ מוריס. תאילנד מצידה טענה כי ערך הסחורות הוצהר כנמוך מכפי שאכן היה. שלוש החלטות של הארגון הוכרעו לטובת הפיליפינים.
ייז'י בלוהלאווק

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1946 פראג, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  31 במאי 2017 (בגיל 71) פראג, צ'כיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד 
 מוקד פעילות:  ברנו 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג, הקונסרבטוריון של פראג, הקונסרבטוריון של ברנו 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צ'כית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרסים והוקרה:  עיטור ארטיס בוהמי אמיקיס (13 בפברואר 2016)  honorary citizen of Litomyšl (15 בדצמבר 2015)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Medal of Merit, 1st class  אזרחות כבוד של פראג 
 jiribelohlavek.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ייז'י בלוהלאווק (בצ'כית: Jiří Bělohlávek,‏ 24 בפברואר 1946 – 31 במאי 2017) היה מנצח צ'כי.
ביוגרפיה

נולד בפראג. בלוהלאווק למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה. הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והאקדמיה לאמנויות הביצוע של פראג. בשנת 1970 זכה בתחרות הניצוח הלאומית של צ'כיה ומשם התקדם לתפקידי ניצוח בארצו ובעולם.
בין 1977 ל-1989 היה בלוהלאווק מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של פראג. בשנת 1990 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, אך בשנת 1991 חלו שינויים בארגון התזמורת ובהצבעת מחלוקת הוחלט למנות את גרד אלברכט למנצחה הראשי. בלוהלאווק התפטר ממשרתו ב-1992. הוא ייסד את הפילהרמוניה של פראג Pražskou komorní filharmonii בשנת 1994 והופיע והקליט עמה בקונצרטים ברחבי העולם. הוא ניצח על הפילהרמוניה של פראג במופע טלוויזיה ב"קונצרטי הפרומס" של ה-BBC. בשנת 2004. היה מנצח כבוד של התזמורת עד מותו.
משנת 1995 עד 2000 כיהן בלוהלאווק כמנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית. בפברואר 2005 התמנה למנצח הראשי הבא שלה, החל מיולי 2006, בחוזה ראשוני ל-3 שנים.  כמו כן ניצח על ליל הפתיחה של ה"פרומס" של 2007 וניצח לראשונה על ליל הנעילה בספטמבר. בשנת 2013 הוא פרש מתפקידו ואת מקומו מילא סאקארי אוראמו.
ב-17 בדצמבר 2004 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה, כשניצח על "קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק עם קאריטה מאטילה בתפקיד הראשי. הוא חזר למטרופוליטן בינואר ובפברואר 2007 ל"ינופה" של יאנאצ'ק, גם הפעם עם מאטילה ועם אניה סיליה בתפקיד הקוסטלניצ'קה. עוד הופיע כמנצח אורח בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה ועם תזמורת סנט לואיס.
הערות שוליים

↑  ג'פרי נוריס, "מעולם לא הייתי בליל הנעילה", טלגרף, 8 ביוני 2006
↑  ג'פרי נוריס, "אני כאן כדי להעלות את הרמה", טלגרף, 2 בפברואר 2005
↑  שרלוט היגינס, "מצוברח? מה זה?" הגרדיאן, 2 בפברואר 2005
↑  טום סרוויס, "BBCSO/Belohlavek" (סקירת קונצרט הפרומס הראשון 2006). הגרדיאן, 17 ביולי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446881305171  PLWABN: 9810586792105606  BIBSYS: 6024107  BNE: XX894082  BnF: cb138913226 (data)  CiNii: DA1116966X  GND: 123752450  ISNI: 0000 0001 0904 5158  LCCN: n81015323  LNB: 000116051  MusicBrainz: e46933fa-7d2d-467c-b7a0-1d499bc62d51  NKC: jn19990201024  NLA: 35711915  NLK: KAC2020Q8577  NSK: 000732119  NTA: 072612924  RERO: 02-A003067178  SUDOC: 085648280  VIAF: 56795361   WorldCat (עם VIAF): 56795361
יחסי ניקרגואה–צ'ילה

| יחסי ניקרגואה–צ'ילה |
| --- | --- |
ניקרגואה: צ'ילה


ניקרגואה: צ'ילה
שטח (בקילומטר רבוע)
130,370: 756,102
אוכלוסייה
6,939,055: 19,788,712
תמ"ג (במיליוני דולרים)
17,829: 335,533
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,569: 16,956
משטר
רפובליקה: רפובליקה דמוקרטית

יחסי ניקרגואה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ניקרגואה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה

ב-2 בספטמבר 1879, במהלך מלחמת האוקיינוס השקט, צ'ילה מחתה נגד ניקרגואה על שניסו לפעול לרכישת שתי אוניות מלחמה בצרפת, סולפרינו (1861) ו-La Gloire, לפרו. בנוסף, היא גם דרשה ממנה להימנע מהיטלי התנדבות עבור הצי הפרואני.
בשנת 1996 שתי המדינות חתמו על הסכם קידום השקעות והגנה הדדיים. חמש שנים לאחר מכן נחתמה אמנת הסגרה בין המדינות. בפברואר 2011 נחתם הפרוטוקול הדו-צדדי של צ'ילה–ניקרגואה להסכם הסחר החופשי בין צ'ילה למרכז אמריקה, שצפוי להגדיל את הסחר. ההסכם היה הסכם הסחר החופשי הראשון שנחתם בין ניקרגואה למדינה דרום אמריקאית.
בשנים האחרונות פותחו יוזמות שיתוף הפעולה העיקריות בין שתי המדינות בתחומי ניהול מקורות מים, מעקב וולקני, בטיחות מזון, אפידמיולוגיה והחלפת חוויות על המודל למניעת אלימות בקרב בני נוער.
יחסי סחר

ניקרגואה מייצגת עבור צ'ילה כ-5% מכלל היצוא שלה למרכז אמריקה ועבור ניקרגואה, צ'ילה מייצגת 10% ממשלוחיה לדרום אמריקה. המוצרים העיקריים שניקרגואה מייבאת מצ'ילה הם שירותים, מזון מעובד, תרופות, יינות, תפוחים, ומוצרי חומרה, ואילו ניקרגואה מייצאת לצ'ילה בעיקר רום, סוכר, בשר, פירות קפואים, מולסה, ביגוד, אננס טרי או יבש.
נציגויות דיפלומטיות

ניקרגואה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בניקרגואה שגרירות במנגואה.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – טאיוואן

| יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – טאיוואן |
| --- | --- |
הרפובליקה הדומיניקנית: טאיוואן


הרפובליקה הדומיניקנית: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
48,670: 35,980
אוכלוסייה
11,450,910: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
121,444: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
10,606: 
משטר
דמוקרטיה נשיאותית

יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–טאיוואן הם מערכת היחסים שבין הממשלות והעמים של הרפובליקה הדומיניקנית ושל הרפובליקה הסינית.
היסטוריה

בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הסינית התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין השנים 1944 עד 2018. ב-1944 ועד 1949 בתור הישות הלגיטימית והמייצגת של סין, ומ-1949 עד 2018 כטאיוואן. ביום ניתוק היחסים של הרפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה הכלכלה הגדולה ביותר שקיימה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית מתוך 19 המדינות החברות באומות המאוחדות שהכירו בה בתור הישות המייצגת והלגיטימית של סין.
ב-30 באפריל 2018, חשפה הרפובליקה הדומיניקנית את כוונתה לנתק את היחסים עם טאיוואן ולכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. הסטטוס ההכרתי של טאיוואן השתנה ממדינה ריבונית ועצמאית ל"טריטוריה בלתי נפרדת משטחה של הרפובליקה העממית של סין".
ביקורים רמי דרג

באוגוסט 2008, ביקר נשיא טאיוואן מא יינג-ג'יו ברפובליקה הדומיניקנית ונפגש עם נשיא הרפובליקה הדומיניקנית ליונל פרננדס. השניים הסכימו על תחילת מגעים לחתימת הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות. בנוסף, במאי 2016 ביקר שר החוץ של הרפובליקה הדומיניקנית בטאיוואן ונפגש עם הנשיאה.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדומיניקנית אינה מיוצגת בטאיוואן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. בעבר, החזיקה הרפובליקה הדומיניקנית שגרירות רשמית בטאיפיי, בירת טאיוואן.
טאיוואן אינה מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. בעבר, החזיקה טאיוואן שגרירות רשמית בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
יעקב קליבנוב

יעקב קְליבָּנוֹב (ברוסית: Клебанов;‏ 20 בדצמבר 1887 – 4 בנובמבר 1966) היה עורך דין, ממנהיגי ציוני רוסיה ואיש ציבור ישראלי, וחבר הכנסת.
קורות חיים

יעקב קליבנוב נולד בשנת 1887 בחולופניץ שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי) לראובן קליבנוב ושושנה (ריזה) לבית ליפשיץ, משפחה ציונית. אביו היה מורה עברי ופעיל ציוני, ממייסדי ה"חדר המתוקן" בעיר רומני.
בילדותו למד בחדר, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים הוסמך למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג (1912). החל בשנת 1905 היה פעיל בתנועה הציונית, תחילה כפעיל אגודת הנוער הציוני "התחייה" (1905–1910) וחבר אגודת "חובבי שפת העבר", ולאחר מכן כמזכיר ההסתדרות הציונית ברוסיה. מטעם ההסתדרות הציונית שימש כציר לקונגרס הציוני, משנת 1913 ואילך. בשנים 1907–1920 שימש קליבנוב גם כעורך העיתון היהודי בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').
בשנת 1918 נישא ליהודית (לוּדָה) גולדברג, בת יצחק ליב גולדברג ("הנדיב הלא ידוע"). קליבנוב היה בין מייסדי קריית מוצקין ליד חיפה, אך התגורר בנחלת גולדברג במרכז הכרמל.
בשנת 1921 עלה קליבנוב לארץ ישראל. לצד עבודתו בעריכת דין החל ליטול חלק בפעילות ציבורית, נמנה עם מייסדי קריית מוצקין ונבחר לוועד הקהילה בחיפה. עם קום המדינה נבחר מטעם הציונים הכלליים לכהן בכנסת הראשונה והשנייה. לכנסת השלישית הושבע בשנת 1957 במקומו של חיים אריאב. בכל תקופת כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט. באוגוסט 1958 היה חבר בוועדת החקירה לחקירת מרד האסירים בכלא שטה.
אחיו הצעיר ירוחם קליבנוב היה ממייסדי דגניה א'. אחותו הייתה שולמית קליבנוב, פעילה מרכזית בארגון ההגנה ובמועצת הפועלות וחלוצה בתחום החינוך בישראל.
בשנת 1960 זכה קליבנוב באזרחות לשם כבוד בעיר לחיפה.
על שמו נקרא רחוב בעיר חיפה ובקריית מוצקין.
לקריאה נוספת

גרשון גרא, הנדיב הלא ידוע, תל אביב: מודן, תשמ"ד 1984. (מונוגרפיה על חותנו, יצחק ליב גולדברג)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "עמנואל בר-חיים (הימלשטויב)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ז (1956), עמ' 2951.
↑  דוד תדהר (עורך), "ירוחם קליבנוב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5434.
↑  אזרחות־כבוד ל־12 אישים בחיפה, הצופה, 16 במאי 1960
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוזף פוסיפאל

יוזף פוסיפאל (בגרמנית: Josef Posipal;‏ 20 ביוני 1927 - 21 בפברואר 1997) היה כדורגלן רומני-גרמני, ששיחק בעמדת המגן הימני. היה חלק מנבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1954.
ביוגרפיה

יוזף פוסיפאל נולד למשפחה גרמנית אתנית בלוגוז' שברומניה. בגיל 16 עברה משפחתו של פוסיפאל לגרמניה. בצעירותו התמקד בשחייה ובכדוריד. בשנת 1949 הצטרף להמבורג, שהתעניינה בו כחלוץ. עם זאת, קנופפל גילה עד מהרה כי פוסיפאל היה מגן ימני חזק ומשך אותו מלשחק בהתקפה לעדה אחורית. כבר שנה לאחר מכן בשנת 1950 התכוון מאמן נבחרת מערב גרמניה, זפ הרברגר, לצרף אותו לסגל למשחק הבינלאומי הראשון של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, אולם גורמים רשמיים גילו שלפוסיפאל יש אזרחות רומנית ולא גרמנית. לאחר שהפך לאזרח מערב גרמני בשנת 1951, פוסיפאל עלה לראשונה במשחק הבינלאומי נגד טורקיה במערב ברלין.
בשנת 1952 הועבר פוסיפאל מעמדת מגן ימני לעמדת הקשר האמצעי. בתפקיד זה הוא נחשב לטוב ביותר בגרמניה בשנים אלה ואחד הטובים בכדורגל האירופי. עם זאת, במהלך הסיבוב הראשון של מונדיאל 1954, נפצע פוסיפאל ברבע גמר נגד יוגוסלביה, והשחקן ורנר ליבריץ של קייזרסלאוטרן שיחק במקומו. בהיותו שוב כשיר לחצי הגמר מול אוסטריה, הרברגר החזיר את פוסיפאל להרכב הפותח, אך מכיוון שליבריץ' שיחק טוב מאוד נגד יוגוסלביה, פוסיפאל שיחק בעמדת המגן ימני על חשבון פריץ לאבנד. האמון של הרברגר בפוסיפאל למרות פציעתו השתלמה שכן פוסיפאל הצליח מאוד בחצי הגמר ובגמר בעמדה החדשה והלא שגרתית בא שיחק. בשאר הקריירה הבינלאומית שלו, פוסיפאל המשיך לשחק בעמדת המגן ימני עם ליבריץ' במרכז הקישור. הוא סיים את קריירת הכדורגל בשנת 1958.
פוסיפאל נפטר בגיל 69 בהמבורג מאי ספיקת לב. הוא היה נשוי לגיזלה ונולדו להם שני בנים. בנו פאר פוסיפאל, ששיחק בקבוצת הבונדסליגה איינטרכט בראונשוויג, הוא גם שחקן כדורגל מקצועי לשעבר. נכדו פטריק פוסיפאל הוא גם כדורגלן מקצועי בהווה.
יחסי הפיליפינים–רומניה

| יחסי הפיליפינים–רומניה |
| --- | --- |
הפיליפינים: רומניה


הפיליפינים: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
300,000: 238,391
אוכלוסייה
116,080,711: 18,988,203
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,146: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,766: 18,485
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי הפיליפינים–רומניה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים לרומניה. הפיליפינים החזיקה שגרירות בבוקרשט, שנסגרה בשנת 2012, אולם רומניה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
היסטוריה

היחסים בין המדינות החלו כאשר ניקולאה צ'אושסקו ביקר במנילה כמנהיג הסוציאליסטי הראשון שנכנס לפיליפינים ב-12 באפריל 1975, ולאחר מכן הוקמה ועדה מדעית וטכנולוגית פיליפינית-רומנית בראשות ד"ר מלסיו ס. מגנו ושגרירת הפיליפינים ברומניה לטיסיה ראמוס-שהאני. באותה תקופה פתחו הפיליפינים בקשרים עם המדינות הסוציאליסטיות כחלק מדו-קיום הדדי ששרר בתקופת שלטון חוק הלחימה של פרדיננד מרקוס, וביטל את האווירה האנטי-קומוניסטית ששררה לפני הממשל.
במהלך ביקורו של צ'אושסקו קיבלו הוא ואשתו תארים מאוניברסיטת הפיליפינים ומאוניברסיטת הנשים הפיליפינית. לו הוענק תואר כבוד כ"דוקטור למשפטים "על ידי מועצת יורשי העצר, ואילו אשתו, אלנה, קיבלה תואר "דוקטור למדעים".
בשנת 1994, המועצה העסקית של הפיליפינים–רומניה בע"מ (PRBC) אורגנה כשלוחה של משלחת הסחר הפיליפינית הראשונה ברומניה על ידי מזכיר המדינה תומאס אלקנטרה ממשרד המסחר והתעשייה (DTI).  בשנת 2002 רומניה והפיליפינים תמכו זו בזו בהצעתם למושבים לא קבועים במועצת הביטחון של האו"ם. בשנת 2003, הפיליפינים ורומניה הסכימו לבחון תחומים לשיתוף פעולה בהשלמת סחר.
ביקורים רשמיים

בינואר 1994 ביקר נשיא בית הנבחרים של רומניה אדריאן נסטאסה בפיליפינים. ביוני 1996 ביקרה נשיאת הסנאט הפיליפיני לטיסיה ראמוס-שהאני ברומניה. בספטמבר 1997 ביקר שר החוץ של הפיליפינים דומינגו סיאזון ברומניה, במהלך הוועידה לדמוקרטיות החדשות והמשוחזרות. בפברואר 2002 יצא נשיא רומניה יון איליאסקו לביקור ממלכתי בפיליפינים. ביולי 2002 נערכו חגיגות שנועדו לחגוג שלושה עשורים של יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בבירות שתי המדינות.
הסכמים דו-צדדיים

הסכם סחר (1992)
הסכם לקידום והגנה על השקעה
תזכיר שיתוף פעולה בתיירות (1997)
הסכם שיתוף פעולה טכני ומדעי
ינקו פלונדור

| --- | --- |

 לידה:  1865 סטורוז'ינץ, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  1924 (בגיל 59 בערך) צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה, אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 פרסים והוקרה
 מסדר הכתר הרומני 
 
ינקו פלונדור
בול רומני עליו דיוקנו של ינקו פלונדור
ינקו פלונדור (ברומנית: Iancu Flondor; ‏ 3 באוגוסט 1865 - 19 באוקטובר 1924) היה המושל הרומני הראשון בבוקובינה, מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פלונדור נולד בסטורוז'ינץ, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא נבחר על ידי הקונגרס הלאומי של בוקובינה כיושב ראש, ולמעשה שימש כמושל בפועל משנת 1918. ביחד עם ההיסטוריון יון ניסטור, ייצגו השניים את בוקובינה בממשלה הרומנית.
לאחר בקשה רשמית שהוציא פלונדור, נכנסו יחידות צבא רומניות לבוקובינה למרות רוחם של האוקראינים שביקשו להסתפח לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
פלונדור, בוגר אוניברסיטת צ'רנוביץ, היה בעל אחוזה בסטורוז'ינץ, והיה בעל דעות שמרניות.
כמי שגדל והתחנך בצל התרבות הגרמנית, גילה פלדור סובלנות כלפי המיעוטים השונים ואף טיפח יחסי ידידות. הוא ביקש לשמר את יחודה האתני והתרבותי של בוקובינה, כפי שהיה תחת השלטון ההבסבורגי, האוסטרי, ובאמצעות הענקת אוטונומיה חלקית, מנהלית ותרבותית לחבל.
ראש ממשלת רומניה באותו הזמן, י.י.ק בטיאנו שהיה לאומן לא תמך בעמדותיו של פלונדור והדיח אותו מתפקידו כעבור 5 חודשים בלבד.
באופוזיציה

פלונדור שלא זנח את רעיונותיו ניסה להחיותם באמצעות כנס מיוחד אותו ארגן בו השתתפו כל נציגי המפלגות והלאומים בחבל.
הכנס התקיים בניגוד לעמדותיו של ראש הממשלה, ורק בזכות עזרתו של גנרל נ. פטאלה, מפקד האודה הרביעית של צבא רומניה, אשר לחץ על שלטונות הצבא לאשר אותו.
מטרותיו של כנס זה היו שינוי נוסח ההחלטה שהתקבלה בקונגרס הרומני בדבר איחודה הבלתי מותנה של בוקובינה עם רומניה. הכנס התקיים בידיעתו של המלך פרדיננד הראשון, ב-2 ביוני 1919 השתתפו בו כמה עשרות נציגים בני לאומים שונים למעט האוקראינים. גם היהודים השתתפו בכנס אך הם הסתייגו כאחרים מהצעותיו של פלונדור בדבר מענק אוטונומיה חלקית לחבל.
הכנס שהתקיים בשפה הגרמנית לא זכה להצלחה ובעקבות כך פרש פלונדור מהחיים הפוליטיים והסתגר באחוזתו.
פלונדור נפטר בצ'רנוביץ ונקבר באחוזת הקבורה של משפחתו בסטורוז'ינץ.
יעקב גליל

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1914 ז'יטומיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 באוקטובר 1993 (בגיל 79) 
 ענף מדעי:  בוטניקה 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  החברה להגנת הטבע 
 
יעקב גליל (גלימצ'ר) (21 במאי 1914 - 1 באוקטובר 1993) היה מחנך וחוקר בשטח הבוטניקה, פרופסור וממייסדי אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

יעקב גליל נולד בעיירה ז'יטומיר שבאוקראינה, ובגיל 8 עלה לארץ ישראל עם הוריו. שנות ילדותו עברו בתל אביב.
אביו, צבי גלימצ'ר, למד בחו"ל ארכיטקטורה והנדסה אזרחית, ושירת בצבא הצאר כמהנדס. אמו זהבה (זינה) למדה בווילנה עם שתי אחיותיה והוסמכה כאחות. מיד לאחר המהפכה נאלץ האב לברוח עם משפחתו והגיע לארץ ישראל אחרי תלאות ב-1922, ללא כל רכוש. עקב הדרישה לאנשי מקצוע בארץ באותם הימים, החל מיד לעבוד במקצועו וכיהן כארכיטקט בתפקיד המודד הראשי של תל אביב עד לפטירתו מזיהום בשנת 1940. האם עבדה כאחות מוסמכת, מיילדת, ולעת מצוא גם מנהלת עבודה בבנייה. היא נפטרה בשנת 1955. באותה שנה עִברת יעקב (שהיה כבר נשוי למרים קלרמן) את שם משפחתו לגליל.
בנערותו היו נטיותיו הטבעיות של גליל דווקא לכיוון המתמטיקה והפיזיקה, אולם באותה תקופה, שנות ה-30, הייתה החקלאות מקצוע נדרש, וב-1933, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, עבר לשנת הכשרה בקיבוץ גניגר שבעמק יזרעאל. לאחר שנה זו נרשם לקורס הראשון ללימודי החקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים. באוניברסיטה למד שנתיים שלאחריהן היה אמור להמשיך לחלק המעשי בן שנתיים נוספות ברחובות. אולם פתיחת הקורס ללימודי החקלאות ברחובות התעכבה, והוא המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית בתחומים בוטניקה זואולוגיה וגאולוגיה. בשנותיו באוניברסיטה הושפע רבות ממורו, פרופ' אלכסנדר איג. התלהבותו המתפרצת ומסירותו ללא גבול של איג סחפו את גליל ודחפו אותו להמשך לימודיו במחלקה לבוטניקה.
ב-1940 הוזמן על ידי ד"ר יהושע מרגולין להצטרף לסגל המכון הביולוגי-פדגוגי בתל אביב, ששכן בתחילה ליד תיאטרון הבימה. שם הוקם גן בוטני קטן ושם החל גליל ללמד בוטניקה. בשנת 1953 הועברו הגן והפעילות הפדגוגית למרגלות כנסיית פטרוס הקדוש בשכונת אבו כביר. באתר זה הוקם גן בוטני עם מגוון אזורי גידול, המשקפים את האזורים השונים בארץ, וכן גן זואולוגי בניהולו של פרופ' היינריך מנדלסון.
אחד ממפעליו של חיים לבנון, ראש עיריית תל אביב בשנים 1953–1959, היה מיסוד הפעילות של המכון הפדגוגי באבו כביר והכרזתו ב-1956 כגרעין של אוניברסיטת תל אביב. אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשלבים על ידי צירוף של מוסדות שונים המכון הפדגוגי והיא הוקמה ברמת אביב, שם הוקם גם גן בוטני חדש וגדל ממדים, באזור המזרחי של האוניברסיטה.
הגן באבו כביר נותר פעיל והוא חלק מגני הטבע.
פרופ' גליל עמד בראש המחלקה לבוטניקה, במשך כעשרים שנה, והיה אחראי על העברת הפעילות הפדגוגית ובניית הגן החדש. בנוסף,  הוא כיהן כיו"ר החברה להגנת הטבע.
יעקב גליל חווה אירוע מוחי ב-1991, והוא נפטר באוקטובר 1993, בגיל 79. יד לזכרו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של הגן הבוטני.
יעקב גליל היה אב לשני בנים: צבי גליל – מדען מחשב, הנשיא השביעי של אוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ואסף גליל – מהנדס אלקטרוניקה ואיש הייטק. אלמנתו מרים נפטרה ב-2005.
מחקריו

מחקריו של יעקב גליל התמקדו בשני נושאים עיקריים: צמחי בצל ופקעת (צמחים מטיפוס גאופיט), ואקולוגיה של האבקה תוך התמקדות בהאבקה של משפחת הפיקוסיים ובמיוחד של עץ השקמה. הודות לאקלימים הים-תיכוניים והערבתיים בחלקים שונים של הארץ, הצמחייה עשירה באופן מיוחד בצמחי בצל ופקעת; קרוב לעשרה אחוזים מן הצמחייה הם גאופיטים. לגליל התברר, עוד בראשית עבודתו כחוקר, שלמרות השכיחות הרבה ישנן תופעות רבות שלא היו ידועות ולא הופיעו בספרות המדעית. מחקר הפיקוסים היה המשך ישיר לתקופה ממושכת של עיסוק עם תלמידים באקולוגיה של ההאבקה של צמחים שונים. נתגלה עולם שלם של יחסי חרקים-פרחים ותכונות גרגרי האבקה של צמחים שונים. שאלה שנשאל בנושא השקמה על ידי מורה לבוטניקה שהיה עמו בקשר הובילה את גליל לגלות עולם שלם של ההאבקה בשקמה, שלא היה ידוע כלל. גם יחסי ההאבקה בתאנה ובפיקוס קדוש לא היו ידועים די צורכם, ואלה הנושאים שבהם התמקד מחקרו של גליל. במסגרת העיסוק בהאבקת הפיקוסים התגלו דברים מעניינים על סימביוזה של הפיקוסים ומאביקיהם והורחב הרקע למחקר בעיות תרבותיות שהיו משולבות בתכונות הביולוגיות של הצמחים (כגון "בליסת שקמים").
לצד המחקר עסק גליל רבות בחינוך וסבר כי יש לגרות את הסקרנות הטבעית בתלמידים ולחולל למידה תוך כדי מחקר. הוא היה מאמין גדול בהבנת המכניזמים השונים ועודד קו מחשבה זה אצל תלמידיו. כאשר הציג את הנושא הבוטני, הוא נעזר בסימוכין ממקורות מגוונים כמו גאולוגיה, היסטוריה וזואולוגיה.
הגנים הבוטניים

מתחילת פעולתו כמייסד הגנים הבוטניים, באבו כביר, תכנן יעקב גליל את מרחב הגינה כאוסף בתי גידול המאפיינים את בתי הגידול השונים והמגוונים בארץ: הר, השפלה, ביצה, חוף, פאתי מדבר. כל אחד מהם נבנה עם דגשים אופייניים לבית הגידול, ולפוסע בהם היה נדמה שהוא מקיף את כל נופי ישראל. הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב מדמים את הרעיונות המקוריים של גליל וממשיכים ומגוונים אותם בהתמדה.