stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זה (דמות)
במדיות אחרות > עיבודים קולנועיים

בעיבודו הקולנועי ובעיבוד ההמשך של הרומן, דמותו של פניוויז הליצן גולמה על ידי השחקן השוודי ביל סקארסגארד. בשנת 2010, כשהסרט עוד היה בהליכי הפקה ראשוניים, התסריטאי דייוויד קייגניץ' אמר שהוא מתכוון לייצג את "זה" כ"פחות מודע לאירוניה ובעל סוריאליזם משלו", וכי לולא באסטר קיטון עוד היה בחיים, הו היה בוחר בו לגלם את דמותו של "זה". במאי 2015, כאשר הבמאי קארי פוקונאגה נבחר לביים את הפרויקט, הוכרז כי התפקיד יעבור יגולם על ידי השחקן ויל פולטר, לאחר שפוקאנאגה התלהב מהאודישן שלו. עם זאת, באפריל 2016, לאחר שפוקאנאגה עזב את הפרויקט, פולטר עזב אחריו בשל בעיות בלוח הזמנים שלו. כשסקארסגארד נבחר לגלם את דמותו של פניוויז בשנת 2017, הבמאי החדש אנדרס מוסקייטי התעקש כי השחקן לא יפגוש את הילדים שגילמו את חברי מועדון הלוזרים לפני הצילומים, מתוך כוונה לגרום לשחקנים לחוש אימה אמיתית כשיראו אותו לראשונה. בנוסף, הוחלט לא לשלב צורות מסוימות של "זה" המופיעות בספר, ובמיוחד אלה של מפלצות מסרטי שנות החמישים כמו איש הזאב, המומיה, מפלצת של פרנקנשטיין והרוזן דרקולה, ובחרו במקום לשנות אותן לצורות של טראומות ילדות.
ב-16 באוגוסט 2016, בריאיון ל"בייטינג ויקלי", דיברה מעצבת התלבושות, ג'ייני בראיינט, על עיצוב התלבושת של פניוויז ועל ההשראות התקופתיות שעליהן התבססה בעיצוב התלבושת של פניוויז - בהן תקופת ימי הביניים, תקופת הרנסאנס, התקופה האליזבתנית והתקופה הוויקטוריאנית. בראיינט הסבירה כי התלבושת משלבת את כל התקופות האלו, מתוך כוונה להדגיש את הנקודה כי פניוויז הוא יצור שהגיע מזמן אחר. בתכנון התלבושת של פניוויז, בראיינט כללה תפירה של פורטוני, דבר שהעניק לתלבושת אפקט דמוי קרפ, על מנת להעניק לדמות מראה אורגני יותר.
בראיינט שיחקה עם תקופות מרובות כדרך לשקף את עובדת היותו של פניוויז ליצן אלמותי ונצחי, והוסיפה ללבושו של פניוויז "איכות בובתית וילדותית יותר" על ידי קיצור המכנסיים שלו ונתינת קו מותן גבוה מהרגיל לז'קט שלו. צבעו העיקרי של לבושו של פניוויז הוא אפור כהה, אבל עם מספר נגיעות של צבע, מה שנותן את ההרגשה כי פניוויז "דוהה" אל תוך הסביבה שלו.
ביל סקארסגארד, בתיאור גישתו לגילום הדמות, אמר:
[...] התחלתי ללמוד ביסודיות את הדמות, קראתי את הרומן וסימנתי כל חלק שנראה לי רלוונטי. למדתי ביסודיות כל רגע בו סטיבן קינג תיאר את קולו של הליצן, והוא עושה זאת בדרכים רבות ושונות. בשבילי זה היה חיוני למצוא את הטונים הנכונים שיהפכו אותו למפחיד. יצרתי את הפרשנות שלי לדמותו של פניוויז, ניסיתי לראות אותו במצבים שונים, בהשוואה לדמויות האחרות.
סקאסגארד עוד ציין כי אף על פי שהיה מעריץ של הדמות בגילומו של קארי, הוא לא ניסה לחקות אותו, ובחר במקום לבסס את המימיקות שלו על התנהגות של בעלי חיים מסוימים ועל התנהגותו של אחיו הצעיר כשהיה בן שמונה.
עבור שני העיבודים הקולנועיים, לדמותו של "זה" נוצרו שלוש צורות חדשות: הנער חסר הראש, הקורבן השרוף מהתקרית של מפעלי "קיצ'נר" (בגילומו של קרטר מוסלמן), וג'ודית (בגילומו של טייטום לי); דמות שיצאה מציור שצויר בהשראתו של אמדאו מודיליאני. בנוסף, נרמז במפורש כי רוברט "בוב" גריי היה אמן אמיתי בקרקס נודד שהגיע לדרי בסביבות המאה ה-19 יחד עם בתו הקטנה תחת הפרסונה של פניוויז הליצן המרקד. עם זאת, לאחר הגעתם לדרי, נשמתו של בוב הושחרה והושחתה על ידי "זה", שניצל אותו למטרותיו הזדוניות. לאחר מכן, "זה" מצא את הפרסונה של בוב כפניוויז הליצן כאפקטיבית ושימושית והחל להעדיף את השימוש בצורה זו בקביעות על מנת לצוד את קרבנותיו.
ביקורת ומורשת

מספר כלי תקשורת כמו "הגרדיאן" ציינו את הדמות ודירגו אותה כאחד הליצנים המפחידים ביותר שקיימים בתרבות הקולנוע או הפופ. במגזין "The Atlantic" אמרו: "הדבר המפחיד ביותר בפניוויז הוא איך הוא מאמץ את פחדיהם העמוקים ביותר של ילדים, והופך למפלצות שהכי מצמררים אותם (משהו שג'יי קיי רולינג תחקה אחר כך עם אפיון דמותו של הבוגארט, יצור שביכולתו לחקות פחדים)." החוקרת הבריטית מיקיטה ברוטמן אמרה גם על פניוויז כי הוא "אחד המפחידים מבין הליצנים המרושעים המופיעים על המסך הקטן" וכי הוא "משקף כל אימה חברתית ומשפחתית המוכרת לאמריקה בת זמננו". מבקרים כמו מארק דרי יצרו קישורים בין דמותו של פניוויז הליצן ולרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי, שהיה מתחפש למסיבות ילדים קהילתיות כ"פוגו הליצן"; דרי הצהיר כי הדמות "[גילמה] את הפחדים הראשוניים שלנו בדמותו של רונלד מקדונלד הסוציופתי שכולו נוטף ערמומיות מתקתקה". עם זאת, באתר האינטרנט שלו, קינג לא מזכיר את גייסי בדיון על ההשראה לדמותו של פניוויז.
להקת הפאנק רוק האמריקאית "פניוויז" לקחה את שמה מהדמות.
ביקורת ומורשת > תופעת הליצנים המפחידים

הדמות הפכה להשראה אפשרית לשני אירועים נפרדים שתועדו של אנשים המתחפשים לליצנים מצמררים בנורת'המפטון שבאנגליה ובסטטן איילנד שבניו יורק. בשנת 2016 דווח על ידי התקשורת מספר דיווחים על הופעות אקראיות של "ליצנים מרושעים", בהם שבעה אנשים באלבמה שהואשמו ב"פעילות הקשורה לליצנים". מספר דיווחים בעיתונים ציטטו את אפיון דמותו של פניוויז כהשפעה על ההתפרצות, מה שהביא את קינג להערה כי אנשים צריכים להירגע מההיסטריה שנגרמה על ידי תצפיות ולא לקחת את עבודתו ברצינות. הפעם הראשונה בה דווח על אנשים שהתחפשו לליצנים מרושעים הייתה בגרינוויל, דרום קרוליינה, שם דווח על אם שדיווחה שבנה הקטן סיפר לה על זוג ליצנים שניסו לפתות אותו. מאז האירוע, דווח על עלייה בתקריות בהם היו מעורבים ליצנים מרושעים במדינות ארצות הברית השונות, כולל פלורידה, ניו יורק, ויסקונסין וקנטקי, ובהמשך במדינות מערביות אחרות, מאוגוסט 2016. עד אוקטובר 2016, בעקבות מאות "תצפיות ליצנים" ברחבי ארצות הברית וקנדה, התופעה התפשטה מצפון אמריקה לאירופה, אוסטרליה ואמריקה הלטינית; ובספטמבר 2017, התופעה אף התפשטה לישראל בעקבות הפצת הסרט "זה".
חלק מן החוקרים שחקרו את תופעת "טרור הליצנים" משערים כי לפחות חלק מן העדויות נעשו כקמפיין שיווק ויראלי עבור הסרט "זה" או עבור הסרט של רוב זומבי, "31", סרט אימה שאף הוא עוסק בליצנים. מפקד משטרת גרינוויל, קן מילר, הצהיר בפני הכתבים כי החוקרים אינם בטוחים בקשר לשאלה האם יש לתצפיות קשר כלשהו עם הסרט "31".
דובר מטעם "ניו ליין סינמה" (מפיצת עיבודיו הקולנועיים של הרומן) פרסם הודעה רשמית כי לחברת ההפצה אין חלק בתופעת הליצנים.
כביש 31

| --- | --- |


גשר של כביש 31 מעל מסילת הדרום בסמוך לתחנת הרכבת להבים - רהט, דצמבר 2020
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש רוחב
 כביש מהיר:  ממחלף להבים עד מחלף לקייה
 אורך:  70 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  להבים, לקייה, ערד, כסייפה, חורה
 נקודת התחלה:  צומת להבים
 נקודת סיום:  צומת זוהר
 כבישים מסתעפים:  צומת ערד 
 
 קואורדינטות:  31°15′55″N 35°01′29″E﻿ / ﻿31.26527778°N 35.02472222°E﻿ / 31.26527778; 35.02472222
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מסלול הכביש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 31 הוא כביש רוחב בדרום הארץ. הכביש מתחיל במחלף עידן הנגב וחולף דרך להבים, לקייה, חורה, כסייפה וערד, ומסתיים בצומת זוהר סמוך לים המלח. אורכו . הכביש, בן הכ-70 קילומטרים, משמש כציר עיקרי בצפון הנגב, ומחבר בינו ובין ים המלח לבין כביש 6 וכביש 60.
היסטוריה

התוכנית הראשונית לסלילת הכביש גובשה באמצע שנות ה-50.
ביולי 1961 הוחל בסלילת קטעו המערבי של הכביש, בין להבים לערד. התחלת העבודה צוינה בטקס בנוכחותו של פנחס ספיר. עבודות העפר על הכביש נמשכו עד מאי 1962 ואז הוחל בהנחת תשתיות. במחצית השנייה של 1962 בוצעו עבודות הזיפות והכביש נחנך בפברואר 1963. במעמד החנוכה נקרא הכביש על שם גרשון דובינבוים איש הפלמ"ח שנהרג באזור. גם עבודות הפריצה בקטע המזרחי של הכביש, מערד לים המלח, החלו ביולי 1961, אך בעקבות התוואי התלול של הכביש הם לקחו זמן רב יותר, ודרשו עבודות חציבה ופיצוצי סלע. קטע זה של הכביש נחנך ביוני 1964, לאחר שלוש שנות עבודה.
הכביש כלל נתיב אחד לכל כיוון, ובשנים 2010–2012 נהרגו בו 30 בני אדם בתאונות דרכים. הקטע בין ערד לסדום היה כביש מסוכן הצונח לאזור ים המלח בסיבובים חדים עד לשדרוגו בשנת 2014. קטע זה אהוב על אופנוענים שאחדים מהם מצאו בו את מותם. מדרום לכביש נמצא מקבץ של מספר אנדרטאות לאופנוענים שנהרגו במה שמכונה "כביש המוות". בשנת 2010 החלה החברה הלאומית לדרכים בישראל בביצוע פרויקט להרחבת הכביש לדו-נתיבי בשני המסלולים בקטע צומת שוקת - ערד. הפרויקט כולל הקמת אי תנועה רחב ומגונן בין המסלולים, וכן הקמת מחלפונים במקום הצמתים הקיימים. רוב המחלפונים נפתחו בשנת 2015. במסגרת העבודות בוצע טיפול אינטנסיבי לפיתוח הנופי ולגינון בשולי הדרך, הוקמו מדרכות ותותקן תאורה לכל אורך הקטע. בנוסף, נסלל שביל אופניים והוצבו מעקות בטיחות לכלי רכב ולהולכי רגל. בצומת הכניסה לעיר ערד הוצב רמזור להסדרת התנועה בין כביש 31 לרחובות שמיר וקנאים.
ב-3 בפברואר 2015 אירעה תאונה בין משאית שהובילה טרקטור לבין אוטובוס סמוך לצומת להבים. 8 תושבות חורה והסביבה נהרגו ועשרות נפצעו.
בעבר נמשך הכביש מערבה עד לצומת הנשיא. כיום קטע הכביש מצומת הנשיא לצומת להבים מסומן ככביש 310. כביש 6 נסלל תוך ניצול התוואי הקיים של כביש 31 מלהבים עד מחלף לקייה וכיום קטע זה מסומן ככביש 6 בלבד. הקטע נפתח בשנת 2015. כביש 6 ממשיך דרומה ומתחבר לכביש המשודרג לערד במחלף שוקת.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש

| ק"מ | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 31 ממערב למזרח
| 0 | מחלף עידן הנגב |  | להבים |   כביש 40   כביש 310 |
| 1.5 | מחלף ללא שם |  | להבים | כניסה מרכזית ללהבים |
| 2 | צומת ללא שם |  | להבים | כניסה מזרחית ללהבים |
| 2.5 | מחלף להבים |  | להבים |   כביש 6 |
| 9.5 | מחלף לקייה |  | לקייה |   כביש 6   כביש 358 |
| 11.5 | צומת ללא שם |  | לקייה | כניסה ללקייה |
| 13 | מחלף שוקת |  | שוקת |   כביש 6 |
| 14.5 | מחלף מיתר |  | פארק התעשייה שוקת, מיתר |   כביש 60 |
| 17.5 | מחלף חורה |  | חורה | כניסה לחורה ולא-סייד |
| 19.5 | מחלף יתיר |  | חורה |   כביש 316 |
| 23 | מחלף סעווה (מולדה) |  | סעווה | כניסה לסעווה |
| 29.5 | מחלפון נבטים |  | נצאצרה | כביש גישה ליישובים נצאצרה וזבארגה |
| 32 | מחלף כסייפה |  | כסייפה | כניסה לכסייפה, כביש 3112 למכחול ולדריג'את |
| 38 | צומת תל ערד |  | תל ערד |   כביש 80 |
| 41.5 | מחלף פארק ערד |  | ערד | כניסה לפארק ערד |
| 45 | צומת ללא שם |  | ערד | אזור התעשייה ערד ורחוב הקנאים |
| 46.5 | צומת ערד |  | ערד |   כביש 3199 - דרך חברון, שדרות התעשייה |
| 53.5 | צומת חתרורים |  | קבועה |   כביש 258 |
| 70 | צומת זוהר |  | נווה זוהר |   כביש 90 |
ראו גם

כבישי ישראל
הערות שוליים

↑  רפאל בשן, הטכניון הולך לראש זוהר, מעריב, 20 במרץ 1958
↑  דרך סדום-אילת תקוצר ב-70 קילומטר, דבר, 15 במאי 1961
↑  הוחל בסלילת הכביש לערד, דבר, 17 ביולי 1961
↑  שני אירועים בנגב, דבר, 21 ביולי 1961
↑  הדרך החדשה לערד, דבר, 5 במרץ 1962
ממשיכים בפריצת הדרך לערד, דבר, 1 במאי 1962
↑  הוקפאו עבודות הפיתוח בערד בגלל המשבר בהנהלת החבל, דבר, 7 במאי 1962
↑  ראשוני מתיישבים בערד - בדצמבר, דבר, 26 באוקטובר 1962
↑  נחנך הכביש החדש לערד, דבר, 15 בפברואר 1963
↑  מכתב שר העבודה להוריו של גרשון דובנבבוים
↑  המכשול האחרון בתוואי הכביש, דבר, 4 בספטמבר 1962
↑  נחנך כביש ערד - ים המלח, דבר, 4 ביוני 1964
↑  הושלמה סלילת הכביש מערד לים־המלח, על המשמר, 12 במאי 1964
↑  יניר יגנה, כביש 31 לערד: 30 ק"מ שגבו 30 הרוגים בשלוש שנים, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2012
↑  כביש 31 בנגב בין שוקת לערד יוצא לדרך, אתר נתיבי ישראל, 27 בפברואר 2011
↑  מקור: http://www.openstreetmap.org/#map=15/31.2848/34.9322
↑  מקור: http://www.openstreetmap.org/#map=15/31.2848/34.9322
↑  ישראל היום 16.11.17
שלט על כביש סדום - ערד ליד צומת זוהר
מאיה פליסצקאיה

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1925 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  2 במאי 2015 (בגיל 89) מינכן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ספרד, גרמניה, ברית המועצות, רוסיה, ליטא 
 תקופת הפעילות:  מ-1943 
 בן או בת זוג:  מריס ליאפה (1956–1956)  רודיון שצ'דרין (1958–2015)   וורן בייטי 
 פרסים והוקרה:  ראו בהמשך הערך
 www.shchedrin.de
 
מאיה פליסצקאיה בשנת 2000
מאיה מיכאילובנה פְּליסֶצְקאיה (ברוסית: Ма́йя Миха́йловна Плисе́цкая;‏ 20 בנובמבר 1925 מוסקבה – 2 במאי 2015 מינכן, גרמניה) הייתה רקדנית בלט סובייטית-יהודייה, פרימה בלרינה אסולוטה, כוריאוגרפית, מנהלת בלט ושחקנית. לאחר נפילת ברית המועצות, החזיקה באזרחות ליטאית וספרדית, במשך שנים הייתה הרקדנית הראשית של תיאטרון הבולשוי. על פעילותה בתחום הבלט זכתה בפרס לנין, בתואר "אמן העם" (1959) וכן בתואר "גיבור העמל הסוציאליסטי". בשנת 2006 הוענק לה תואר "פרמיום אימפריאלה" היוקרתי. פליסצקיאיה נמנית בין הבודדות שהוענק להן עיטור ההצטיינות למען המולדת בכל ארבע הדרגות.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

פליסצקאיה נולדה במוסקבה למשפחת יהודית ממוצא ליטאי. שנות ילדותה נעכרו בשל דיכוי פוליטי ואובדן. אביה, מיכאיל, היה פעיל בכיר במפלגה הקומוניסטית ואמה, רחל מסרר, הייתה שחקנית קולנוע. בשנים 1932–1936 התגוררה המשפחה בסבאלברד ואביה היה ראש הנציגות הסובייטית באזור. בשנת 1938 נעצר אביה במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, שבהם נרצחו אלפי אנשים, ובאותה שנה הוצא להורג (בשנות ה-50 טוהר מכל אשמה).
ביוגרפיה > לימודים

אמה של מאיה נאסרה לשנים אחדות ואחר נשלחה למחנה עבודה של נשות "אויבי העם" עם בנה התינוק, עזרי. הילדים הגדולים יותר היו בסכנת שליחה לבית יתומים, אבל קרובי משפחה מצד אמם דאגו להם. מאיה חיה במשך שנים אחדות עם משפחת דודתה, שולמית מסרר, שהייתה רקדנית בלט בתיאטרון בולשוי, ואלכסנדר נלקח למשפחת דודו, אסף מסרר; הן אלכסנדר והן עזרי היו עם הזמן לרקדני סולו בבולשוי. בשנת 1941 קיבלה אמהּ אישור לחזור למוסקבה, אבל נאסר עליה לחזור לקריירת המשחק. פליסצקאיה למדה בלט בבית הספר של הבולשוי בלט מגיל תשע, והופיעה לראשונה בתיאטרון הבולשוי בגיל אחת-עשרה. היא למדה בלט אצל יליזבטה גרדט ואצל דודתה, שולמית מסרר.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1943, בגיל שמונה-עשרה, הצטרפה ללהקת הבולשוי בלט, וקודמה במהרה לדרגת סולנית ראשית. בשנות ה-50' רקדה פליסצקאיה במספר בלטים חדשים לפי כוריאוגרפיה של יורי גריגורוביץ'. בשנת 1956 יצא תיאטרון בולשוי לסדרת הופעות באירופה ללא פליסצקאיה, שלא הורשתה להצטרף להופעות מסיבות פוליטיות ובשל היותה יהודייה. החל משנת 1959, הייתה פליסצקאיה בין הרקדנים שיצאו למסעות הופעות וזכתה להכרה בינלאומית. בשנת 1959, בתקופת הדטאנט של חרושצ'וב, החלה לצאת למסעות הופעות מחוץ לגבולות ברית המועצות, תחילה עם להקת הבולשוי ואחר ביחידות. פרסומה כבלרינה לאומית שירת את האומה הסובייטית להפגנת הישגיה בשנות המלחמה הקרה. ראש הממשלה ניקיטה חרושצ'וב ראה אותה כ"בלרינה הטובה ביותר לא רק בברית המועצות, אלא בעולם כולו". בשנת 1958 התחתנה מאיה פליסצקאיה עם המלחין רודיון שצ'דרין.
סוף שנות ה-50 ושנות ה-60 היוו את שיא הקריירה שלה כרקדנית. בשנות השלטון הסובייטי רקדה בתפקידים ראשיים באגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת, ראימונדה ועוד. ב-1960, לאחר שהבלרינה הרוסיה הנודעת גלינה אולנובה עזבה את הבמה, הייתה פליסצקאיה לפרימה בלרינה אסולוטה של הלהקה, למשך שנים.
בשנת 1972 היא הייתה רקדנית ראשית וגם כוריאוגרפית של הבלט "אנה קרנינה" מאת בעלה, רודיון שצ'דרין. שצ'דרין כתב עוד מספר בלטים, שפליסצקאיה רקדה בהם את התפקיד הראשי.
בשנות ה-80 התגורר הזוג תקופה ארוכה מחוץ לגבולות ברית המועצות. מאיה פליסצקאיה הייתה מנהלת אמנותית של להקות בלט ברומא ובמדריד. החל משנות ה-90, הם התגוררו לרוב בגרמניה.
ביוגרפיה > הופעות בברית המועצות

מראשית דרכה, הייתה פליסצקאיה בלרינה מזן אחר. היא רקדה תקופה קצרה מאוד עם רקדניות הלהקה לאחר סיום לימודיה ותוך זמן קצר הייתה לסולנית. שערה האדמוני והופעתה המרשימה שיוו זוהר לדמותה, הן על הבמה והן מחוצה לה. "ריקודה הצטיין בגמישות וזרימה, אך גם בעוצמה", לדברי "מילון אוקספורד למחול". "התיאטרליות האיתנה והתשוקה שביטאה בתפקידיה עשו אותה לבלרינה סובייטית אידיאלית." פרשנותה למחול "הברבור הגווע", קטע ראווה קצר שהתפרסם הודות לאנה פבלובה, הייתה לכרטיס הביקור שלה. פליסצקאיה נודעה בגובה קפיצותיה, בגמישות יוצאת הדופן של גבה, בחוזק הטכני של ריקודה, ובכריזמה שלה. היא הצטיינה הן באדג'ו והן באלגרו, תופעה חריגה ביותר אצל רקדניות.
על אף השבחים שזכתה להם, לא נהנתה פליסצקאיה מיחס חיובי מצד הנהלת הבולשוי. היא הייתה יהודייה בתקופה שפעולות התנגדות של המשטר הסובייטי לציונות חברו לפעולות דיכוי אחרות נגד חשודים בהתנגדות לשלטון. משפחתה הייתה קורבן הטיהורים הגדולים בתקופת סטלין, והיא הייתה מתריסה מטבעה. כתוצאה מכך, לא הורשתה פליסצקאיה לצאת למסעות הופעות מחוץ לברית המועצות במשך שש-עשרה שנים לאחר הצטרפותה ללהקת הבולשוי.
ברית המועצות השתמשה באמנותם של רקדנים כדוגמת פליסצקאיה להפגין את הישגיה בתקופת המלחמה הקרה עם ארצות הברית. ההיסטוריונית כריסטינה אזרחי מציינת, "בשאיפה להשיג לגיטימיות תרבותית, הוצג הבלט הסובייטי למנהיגי אומות זרות". פליסצקאיה ציינה בזכרונותיה, כי מבקרים מן החוץ "נלקחו כולם לבלט. וכמעט תמיד, לאגם הברבורים ... חרושצ'וב ישב תמיד עם האורחים רמי-הדרג בתא", בהם מאו צה טונג וסטלין.
כותבת אזרחי, "שגעון הרדיפה הטבוע במשטר הסובייטי גרם לו להחרים את פליסצקאיה, אחת הרקדניות המהוללות ביותר, ממסע ההופעות הבינלאומי הגדול הראשון", כיון שנחשבה ל"חשודה פוליטית" והייתה "בלתי ניתנת לייצוא". בשנת 1948 נכנסה לפעולה דוקטרינת ז'דאנוב, ועם היסטוריה משפחתית כשלה, וכיהודייה, הייתה ל"מטרה טבעית ... הייתה קורבן להשפלה פומבית ולהוקעה בעוון אי-השתתפות באסיפות פוליטיות." כתוצאה מכך, נשללו ממנה פעם אחר פעם תפקידי ריקוד ובמשך שש-עשרה שנים יכלה לסייר אך ורק בארצות הגוש המזרחי. היא הייתה ל"אמנית פרובינציאלית, שנידונה למסעות מדכאים, משוללי-סיפוק, באוטובוס, לצריכה מקומית בלבד", כותבת הומאנס.
בשנת 1958 קיבלה פליסצקאיה את תואר "אמנית העם של ברית המועצות". באותה שנה נישאה למלחין הצעיר רודיון שצ'דרין, ובהמשך חלקה עמו את תהילתו. כיון שרצתה לרקוד ברחבי העולם, התמרדה והתריסה נגד ציפיות המשטר הסובייטי. באחד המקרים, בכוונה למשוך תשומת-לב וכבוד מצד כמה ממנהיגי המדינה, הגישה את אחד הביצועים העוצמתיים ביותר בקריירה שלה, באגם הברבורים, לקונצרט במוסקבה בשנת 1956. הומאנס מתארת ביצוע זה, ה"יוצא מן הכלל":
אפשר לחוש בבוז ובהתרסה הנחושים שביטאה בריקודה. כשהמסך ירד על המערכה הראשונה, יצא הקהל מגדרו. אנשי ק.ג.ב. קשוחים עמעמו את מחיאות הכף הנלהבות וגררו אנשים מן האולם כשהם בועטים, צורחים ושורטים. בסוף הערב נסוגו בריוני הממשלה, ללא-יכולת (או ללא-נכונות) להשתלט על התלהבות הקהל. פליסצקאיה ניצחה.
ביוגרפיה > סיורי הופעות בינלאומיים

פליסצקאיה הייתה הבלרינה המעולה ביותר לא רק בברית המועצות, אלא בעולם כולו
ניקיטה חרושצ'וב
מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב חשש עדיין, כותב ההיסטוריון דייוויד קוט, ש"עריקתה תביא תועלת למערב כתעמולה אנטי-סובייטית". היא כתבה לו "מכתב ארוך וגלוי-לב שבו ביטאה את הפטריוטיות שלה ואת תרעומתה על הספק שהוטל בה". כתוצאה מכך, הוסר האיסור על יציאתה בשנת 1959 בהתערבותו האישית של חרושצ'וב, שהבין, כי להרחקת פליסצקאיה מרקדני הבולשוי עלולה להיות השפעה שלילית חמורה על הצלחת הסיור. בספר זכרונותיו כותב חרושצ'וב, כי פליסצקאיה "הייתה הבלרינה המעולה ביותר לא רק בברית המועצות, אלא בעולם כולו"
עכשיו, משיכלה לסייר בעולם כחברת הבולשוי, שינתה פליסצקאיה את עולם הבלט בכוח כישוריה והטכניקה שלה והציבה רף גבוה לבלרינות הן בברק טכני והן בנוכחות דרמטית. לאחר שהתיר לה להופיע בניו יורק, הפיק חרושצ'וב סיפוק רב לאין ערוך מקריאת הביקורות על הופעתה. "הוא חיבק אותה בשובה: ילדה טובה, יפה שחזרת. לא גרמת לי להיראות כמו טיפש. לא הכזבת אותי.'"
תוך שנים ספורות, הוכרה פליסצקאיה כ"כוכבת-על בינלאומית" וכ"להיט קופות ברחבי העולם". ברית המועצות נהגה בה כבשגרירת תרבות מועדפת, כ"רקדנית שלא ערקה". אף כי הרבתה במסעות הופעות בשנים של עריקת רקדנים אחרים, כמו רודולף נורייב, נטליה מאקארובה ומיכאיל ברישניקוב, "פליסצקאיה חזרה תמיד לרוסיה", כתב ההיסטוריון טים שול.
פליסצקאיה מסבירה, שבעיני הדור שלה, ובייחוד בעיני משפחתה, עריקה הייתה סוגיה מוסרית: "מי שרץ אל שורות האויב הוא בוגד." היא שאלה פעם את אמה מדוע לא עזבה משפחתם את ברית המועצות כשהייתה להם הזדמנות לכך, בתקופה שחיו בנורווגיה. אמה אמרה, ש"אביה היה נוטש [אותה] עם הילדים בן רגע בגלל עצם השאלה. מישה לעולם לא היה בוגד."
סגנון

אף כי לא קיבלה את ההכשרה וההדרכה מן המעלה הראשונה שלהן זכו בנות-גילה, פליסצקאיה "פיצתה" על כך ב"פיתוח סגנון אישי, מנתץ-מוסכמות, שבא לביטוי בנוכחותה הבימתית המחשמלת," כותב ההיסטוריון טים שול. היא ניחנה ב"העזה שאך נדירות רואים כמותה על בימות הבלט בימינו, ובעוצממה גברית כמעט בקפיצותיה".
סגנונה האישי כל כך היה זוויתי, דרמטי ותיאטרלי, תוך ניצול הכשרונות, שכל בני משפחתה מצד אמה נחנו בהם, ככל הנראה ... אלה שראו את הופעותיה הראשונות של פליסצקאיה במערב מדברים עדיין על יכולתה להקיף את כל האולם במבטה, לשדר רגשות עזים במחוות חטופות.
ההיסטוריון ומבקר הבלט ואדים גאייבסקי אמר על השפעתה על הבלט, ש"היא החלה ביצירת סגנון משלה וסופה שיצרה תיאטרון משלה." אחת מהופעותיה הזכורות ביותר הייתה ב-1975, ריקוד חופשי בצורתו, בסגנון מודרני, למוזיקה של הבולרו מאת מוריס ראוול בכוריאוגרפיה של מוריס בז'אר.
ביצירה זו, היא רוקדת סולו על במה עגולה מוגבהת, מוקפת ומלווה 40 רקדנים גברים. מבקר אחד כתב, "מילים אינן יכולות להשתוות להוד וליופי המוחלט שהציגה פליסצקאיה":
מה שעושה את הביצוע למרתק כל כך הוא, שאף כי פליסצקאיה מלווה בעשרות רקדנים המשקפים את תנועותיה, המוקד ראשון והיחיד הוא על הפרימה בלרינה עצמה. הטלטולים והנענועים שלה, החוזרים ונשנים בנקודות מסוימות, מתואמים קצבית עם הסינקופות של התזמורת, יוצרים אפקט היפנוטי, שהציג שליטה אבסולוטית בכל פרט ופרט בגופה, מן האצבע הקטנה בכף רגלה לקצות אצבעותיה, עד לקודקודה.
הופעות בינלאומיות > משחק וכוריאוגרפיה

אחרי שגלינה אולנובה פרשה מן הבימה ב-1960, הוכרזה מאיה פליסצקאיה כפרימה בלרינה אסולוטה של תיאטרון בולשוי. ב-1971 כתב בעלה, רודיון שצ'דרין, בלט על אנה קרנינה, שבו רקדה פליסצקאיה את התפקיד הראשי. "אנה קרנינה" היה גם ניסיונה הראשון ככוריאוגרפית. כוריאוגרפים אחרים יצרו בלטים למענה: יורי גריגורייביץ', רולאן פטי, אלברטו אלונזו ומוריס בז'אר עם "איזדורה". היא יצרה את "השחף" ו"הגברת עם הכלבלב". היא כיכבה בסרט "הסוס בעל הדבשת" משנת 1961, והופיעה כשחקנית בכמה סרטים, בהם הגרסה הסובייטית של "אנה קרנינה" (1968), עם מוזיקה מאת שצ'דרין, ששימשה אותו בהמשך בפרטיטורת הבלט שלו. הבלט שיצרה בעצמה באותו שם צולם לסרט בשנת 1974.
בעת מסע הופעות בארצות הברית בשנת 1987, הנחתה פליסצקאיה כיתות אמן במרכז הבלט של דייוויד האוורד. בסקירה במגזין "ניו יורק" נאמר, שאף כי פליסצקאיה הייתה בת 61 כשהנחתה, "היא הציגה את הגמישות והעוצמה של רקדנית בשיא יכולתה הגופנית". באוקטובר אותה שנה הופיעה עם רודולף נורייב ומיכאיל ברישניקוב בליל פתיחת העונה עם להקתה של מרתה גראהם בניו יורק.
בעלה של פליסצקאיה, רודיון שצ'דרין, כתב את המוזיקה לרבים מן הבלטים שלה, בהם "אנה קרנינה", "השחף", "כרמן" ו"הגברת עם הכלבלב". בשנות ה-80' נחשב שצ'דרים לממשיכו של דמיטרי שוסטקוביץ', והיה למלחין הראשון במעלה של ברית המועצות פליסצקאיה ושצ'דרין שהו במשך שנים מחוץ לברית המועצות, ופליסצקאיה עבדה כמנהלת אמנותית של בלט האופרה של רומא בשנים 1984 ו-1985, ואחר של להקת הבלט הלאומי של ספרד מ-1987 עד 1989. בשנת 1990, בגיל 65, פרשה מתפקידה כסולנית הבולשוי וביום הולדתה ה-70 רקדה לראשונה את היצירה שמוריס בז'אר יצר למענה, "אָוֶה מאיה". משנת 1994 עמדה בראש תחרויות הבלט הבינלאומיות השנתיות, שנקראו "מאיה", וב-1996 נבחרה לנשיאת הבלט הרוסי האימפריאלי. אחרי נפילת ברית המועצות התגוררו פליסצקאיה ושצ'דרין בעיקר בגרמניה, ואת חודשי הקיץ בילו בביתם שבליטא בשילוב עם ביקורים מזדמנים במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
בשנת 2005 הוענק לה פרס נסיך אסטוריאס לאמנויות, יחד עם הבלרינה תמרה רוחו. היא קיבלה גם את "מדליית הזהב הספרדית לאמנות". ב-1996 רקדה את "הברבור הגווע", תפקיד החותם שלה, במופע גאלה לכבודה בסנקט פטרבורג.
ביום הולדתה ה-80 כתב הפיננשל טיימס:
היא הייתה, ועודנה, כוכבת, "monstre sacre" של הבלט, המילה האחרונה בכל הנוגע לזוהר תיאטרלי, משואה זוהרת, יוקדת בעולם של כשרונות מנצנצים עמומות, יפעה בעולם של חן סתמי.
חיים אישיים > קשרי חברות בדרך הקריירה

מנהל מסע ההופעות של פליסצקאיה, מקסים גרשונוב, שגם עזר לקדם את תוכנית החילופין הסובייטית/אמריקאית, מתאר אותה כ"לא רק אמנית דגולה, אלא גם מציאותית וארצית מאוד ... שהשקפתה על החיים פתוחה וכנה מאוד".
במהלך מסעותיה בארצות-חוץ, התיידדה פליסצקאיה עם מספר רב של אמני תיאטרון ומוזיקה, בהם המלחין והפסנתרן ליאונרד ברנשטיין, שעמו הייתה בקשרי ידידות עד מותו. הפסנתרן ארתור רובינשטיין, עוד ידיד, יכול היה לשוחח עמה ברוסית. היא ביקרה אצלו לאחר קונצרט שלו ברוסיה. הסופר ג'ון סטיינבק, כשביקר בביתם במוסקבה, הקשיב לסיפוריה על התלאות בדרך למעמד בלרינה, ואמר לה, שצד הבלט הנסתר מאחורי הקלעים יכול להוות חומר ל"רומן מעניין ביותר".
בשנת 1962 הזמין הנשיא ג'ון פ. קנדי את בלט הבולשוי להופיע בבית הלבן, ופליסצקאיה סיפרה, שהגברת הראשונה ז'קלין קנדי קידמה את פניה במילים "את ממש כמו אנה קרנינה".
בעת שהותה בצרפת בשנת 1865, הוזמנה פליסצקאיה לביתם של הצייר היהודי-רוסי מארק שאגאל ואשתו. שאגאל עבר לצרפת ללימודי ציור בשנת 1910. הוא ביקש ממנה ליצור כמה תנוחות בלט לעזור לו במיזם שבו עסק אותו זמן, ציור קיר לביתה החדש של המטרופוליטן אופרה בניו יורק, שיראה תמונות שונות המייצגות את האמנויות. היא רקדה והתייצבה בפוזות שונות והוא רשם, ותמונותיה מתנוססות על ציור הקיר, "בפינה השמאלית העליונה, להק ססגוני של בלרינות,"
פליסצקאיה התיידדה עם מספר רב של אישים ופוליטיקאים ידועי-שם, שהתפעלו מעבודתה ועקבו אחריה בהתלהבות. היא פגשה את השחקנית השוודית אינגריד ברגמן, שהתגוררה אותו זמן בארצות הברית, אחרי הופעה של "אנה קרנינה". ברגמן אמרה לה, שתמונות שתיהן, שצילם הצלם הנודע ריצ'רד אבדון, הופיעו באותו עמוד במגזין ווג. ברגמן הציעה לה "להימלט מן הקומוניזם", נזכרת פליסצקאיה, והוסיפה, "אני אעזור לך."
השחקנית שירלי מקליין ערכה פעם מסיבה לכבודה וליתר רקדני הבולשוי. היא זכרה, שראתה את פליסצקאיה רוקדת בארגנטינה כשהייתה בת שישים וחמש, והיא כותבת "כמה משפיל זה היה, שפליסצקאיה הייתה צריכה לרקוד על במת וודוויל בדרום אמריקה להשלמת הכנסה."
הרקדן דניאל נגרין ציין, שהיא הייתה רקדנית ש"המשיכה לרקוד לשמחת צופים בכל מקום שהוא ובה בשעה הכחישה את המיתוס של פרישה מוקדמת".
על אחיה של מקליין, השחקן וורן ביטי, נאמר, שידידותם נתנה לו השראה לכתוב ולהפיק ב-1981 את הסרט אדומים, על המהפכה הרוסית. הוא ביים את הסרט וכיכס בו לצד דיאן קיטון. פגישתו הראשונה עם פליסצקאיה הייתה בבברלי הילס והתפעל מיופיה של הרקדנית הקלאסית.
פליסצקאיה התיידדה עם שחקנית הקולנוע נטלי ווד ואחותה, השחקנית לנה ווד. ווד, שהוריה היגרו מרוסיה, העריצה את פליסצקאיה, ופעם הזמינה למענה פאה יקרה שיוצרה במיוחד בשבילה להופעתה בבלט "ספרטקוס". השתיים נהנו מחברותן על סיפון היאכטה של ווד.