פאיוט
פאיוט צפוניים

הפאיוט הצפוניים התגוררו באופן מסורתי באגן הגדול במזרח קליפורניה, מערב נבדה, ודרום מזרח אורגון. בטרם המפגש עם האירופאים היה אורח החיים של הפאיוט הצפוניים מותאם היטב לתנאי הסביבה המדברית הקשים שבה חיו. כל שבט או קבוצה החזיקה בטריטוריה ספציפית, שבמרכזה אגם או ביצה שהיוו מקור לדגים ועופות מים. במסעות ציד מאורגנים, שבהם השתתפו לעיתים קרובות קבוצות שכנות, צדו ארנבות ואנטילוקפרות מהאזורים הסמוכים. ככל נראה נדדו משפחות ובודדים בחופשיות בין הקבוצות. צנוברים מעצי האורן מהמין אורן חד-מחטי (Pinus monophylla) שנאספו בהרים בסתיו היוו מזון חיוני בחורף. שמה של כל קבוצה התייחס למקור מזון אופייני לה. לדוגמה, הילידים באזור אגם פירמיד (Pyramid Lake) בנבדה היו מכונים קו-אי טיקוטה (Cui Ui Ticutta), שפירושו "אוכלי הקו-אי" (מין דג אנדמי לאגם פירמיד), הילידים באזור לאוולוק (Lovelock) בנבדה היו ידועים כ"קופ טיקוטה" (Koop Ticutta), כלומר "אוכלי הסנאים", והילידים של אזור אגן קרסון (Carson Sink) היו ידועים כ"טוי טיקוטה" (Toi Ticutta) שפירושו "אוכלי הטולה" (Tule, מין של צמח (Schoenoplectus acutus) ממשפחת הגמאיים). הקבוצה המכונה קוקדיקדי (Kucadikadi) ממחוז מונו מכונים "אוכלי זבובחופיים" (משפחה של חרקים ששמה המדעי Ephydridae).
היחסים בין קבוצות הפאיוט הצפוניים לשכניהם בני שבט השושוני היו בדרך כלל יחסי שלום. אין הבדל גדול בין הפאיוט הצפוניים לבני השושוני המערביים. לעומת זאת היחסים עם שבט הוואשו שההבדל התרבותי והלשוני בינם לבין הפאיוט הצפוני גדול לא היו כה שלווים.
קיימות הערכות שונות על גודל האוכלוסייה לפני המפגש עם האירופאים של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה. אלפרד קרובר (Alfred L. Kroeber) העריך שב-1770 היה גודל אוכלוסיית הפאיוט הצפוניים כ-500. הוא העריך שב-1910 היו כ-300. אחרים העריכו שב-1859 היו כ-6,000 פאיוט צפוניים.
מפגשים קבועים בין הפאיוט הצפוניים לאירופאים התרחשו החל משנות ה-40 של המאה ה-19, אם כי המפגש הראשון התרחש ככל הנראה בשנות ה-20 של אותה מאה. אף על פי שהפאיוט אמצו את השימוש בסוסים משבטים אחרים של המישורים הגדולים, כמעט שלא חל שינוי בתרבותם עד אז מההשפעות האירופאיות. ככל שההתיישבות של האירופאים באזור התרחבה התחוללו בינם לבין הפאיוט הצפוניים סדרה של עימותים אלימים, כולל מלחמת אגם פירמיד (Pyramid Lake War) ב-1860, מלחמת האינדיאנים של עמק אוונס (Owens Valley Indian War) בשנים 1861-1864, מלחמת סנייק (Snake War) בשנים 1864–1868 ומלחמת באנוק (Bannock War) ב-1878. עימותים אלו התחילו בדרך כלל בוויכוחים בין המתיישבים לבין הפאיוט (כבודדים או כקבוצה) על בעלות על רכוש, פעולת נקם של קבוצה אחת כנגד השנייה, ולבסוף פעולת גמול של הקבוצה השנייה על פעולת הנקם, כששיא העימות היה התערבות מזוינת של צבא ארצות הברית לצד המתיישבים. פאיוט רבים מתו ממחלות מידבקות שהביאו המתיישבים דוגמת אבעבועות שחורות יותר מאשר מתו בקרבות. ספרה של שרה וינמקה (Sarah Winnemucca) "חיים בקרב הפאיוט" (Life Among the Piutes) שיצא לאור ב-1883 הוא עדות מקורית לתקופה זו, אם כי יש ספקות לגבי אמינות חלק מהפרטים.
הממשל האמריקני הקים תחילה לפאיוט הצפוניים את שמורת מלהיור (Malheur Reservation) במזרח אורגון. הכוונה של הממשל הפדרלי הייתה לרכז את הפאיוט הצפוניים שם, אבל אסטרטגיה זו לא פעלה. בשל המרחק בין השמורה לאזורים המסורתיים של מרבית הקבוצות, אבל גם בשל תנאי הסביבה הגרועים סירבו מרבית הפאיוט לעבור לשם, ואלו שכן עברו חזרו במהרה למקומם הקודם. הם נצמדו לאורח חייהם המסורתי ככל האפשר. כשהפגיעה בסביבה הפכה זאת לבלתי אפשרי, הם חיפשו עבודה בחוות של הלבנים או בערים. הם הקימו התיישבויות אינדיאניות קטנות בסמוך לערים, שם הצטרפו אליהם אינדיאנים רבים מבני השושוני, ובאזור רינו גם אינדיאנים מבני הוואשו.
מאוחר יותר הקים הממשל הפדרלי את שמורות האינדיאנים הגדולות באגם פירמיד (Pyramid Lake Indian Reservation) ובעמק דק (Duck Valley Indian Reservation) בנבדה. עד אז כבר קמו דה פקטו שמורות קטנות בסמוך לערים או לחוות הגדולות, שבהן התגוררו בני פאיוט צפוניים ובני שושוני. החל בתחילת המאה ה-20, החל הממשל הפדרלי להעניק אדמות להתיישבויות אלו. תחת חוק התארגנות האינדיאנים מחדש (Indian Reorganization Act) מ-1934 זכו חלק מההתיישבויות במעמד של שבטים נפרדים (Federally recognized tribes).