דרום ארצות הברית
היסטוריה > ראשית המאה ה-20: שגשוג, הגירה, משבר כלכלי ושיקום

מספר גורמים הניעו את השגשוג הכלכלי, בעיקר של המדינות ששכנו לאורך החוף המזרחי ולאורך מפרץ מקסיקו. רשת של מסילות הברזל חיברו את הצפון לדרום לאורך החוף וקישרו מדינות כדלאוור, מרילנד, וירג'יניה ופלורידה למרכזי הכלכלה בצפון-מזרח. מסילת הרכבת הראשונה נבנתה בטקסס ב-1872 ותרמה לפיתוחה של דאלאס, שהייתה לעיר הגדולה ביותר בדרום ולעיר בעלת קצב הצמיחה המהיר ביותר. ב-1901 התגלה נפט באדמת טקסס, עובדה ששינתה את כלכלת האזור. אנשי עסקים מן הצפון שזיהו הזדמנויות כלכליות "גילו" את הדרום והחלו להשקיע בפיתוח יוזמות כלכליות לניצול המשאבים הטבעיים. כניסתם לוותה בדרך כלל בחשדנות רבה מצד התושבים הלבנים.
חוקי ג'ים קרואו הנוקשים, מעשי לינץ' שמבצעיהם מעולם לא באו על עונשם, אפליה ממסדית ועממית וחוסר היכולת להשתלב בפריחה כלכלית הניעו שחורים לחפש את עתידם בצפון. בין השנים 1910–1930 מצוינת תקופת ההגירה הגדולה, בעיקר של שחורים. כ-1.6 מיליון איש היגרו ממדינות הדרום (בעיקר אלבמה, לואיזיאנה ומיסיסיפי) צפונה, בין 1916 ל-1918 לבדן היגרו כ-400,000 איש צפונה. היעדים המרכזיים של ההגירה היו שיקגו, דטרויט, קליבלנד וניו יורק, שם השתלבו השחורים בעבודות כפיים במפעלי תעשייה, בחקלאות וכפועלים בלתי מקצועיים.
סופות האבק הנוראות שהתחוללו במרכז ארצות הברית מ-1931 ועד 1939 והשפל הגדול החל מ-1929 פגעו בדרום באופן אנוש. הכלכלה החקלאית מבוססת מטבעה על השקעה בציוד וזרעים הנלקחת כהלוואה, המוחזרת לאחר קציר מוצלח ומכירת התוצרת. אובדן תוצרת חקלאית מחד, וחוסר יכולת לקבל אשראי בנקאי מאידך, מוטטו את הכלכלה הדרומית. הדבר הביא לגל שני של הגירה, בעיקר ממדינות המרכז, אוקלהומה, ארקנסו וטקסס אל קליפורניה ואריזונה. מרבית המהגרים בגל זה היו חקלאים אריסים לבנים שאיבדו את כל רכושם ופועלים לבנים ושחורים שנותרו מובטלים. גל ההגירה מצא את ביטויו בספר ענבי זעם מאת ג'ון סטיינבק, המתאר את הגירתה של משפחה מאוקלהומה לקליפורניה.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז על הדרום כאזור בעל חשיבות עליונה לשיקום במסגרת ה"ניו דיל", שבא לשקם את ארצות הברית בשלהי השפל הגדול. המיזם הממשלתי המרכזי והגדול ביותר היה הקמת רשות עמק טנסי, שנועדה לבניית סכרים לייצור חשמל, תוך ויסות זרימת נהרות ומניעת שיטפונות. הרשות פעלה לשיקום רובה של מדינת טנסי וחלקים גדולים של אלבמה, מיסיסיפי וקנטקי.
אחד משיאי עיוותי הדין כלפי האוכלוסייה השחורה בדרום היה משפטם של נערי סקוטסבורו, תשעה נערים שחורים שהואשמו באונס ונוהל נגדם משפט שערורייתי שהחל ב-1931 והדיו נמשכו לאורך העשור כולו. אירוע זה הצטרף למעשה הלינץ' בתומאס שיפ ואברהם סמית', שנערך אף הוא על רקע גזעני בשל האשמה באונס. עקב משפטם של נערי סקוטסבורו כתבה נל הרפר לי את הספר (שהוסרט מאוחר יותר) "אל תגע בזמיר", בעקבות הלינץ' נכתב השיר "פרי מוזר", שהתפרסם בביצועה של בילי הולידיי. יצירות אמנות אלה עוררו אזרחים ליברלים בצפון (רבים מהם יהודים) להתקומם כנגד הגזענות. הדבר הוביל ליצירת קבוצות לעירור מודעות לנעשה בדרום, שחלקן פעלו בחסות המפלגה הקומוניסטית. אחד האישים שגילו סימפתיה למצב היה איירה גרשווין, אחיו של ג'ורג' גרשווין, שעודד אותו לכתוב על מצבם של השחורים. התוצאה הייתה האופרה פורגי ובס שעלילתה מתרחשת בדרום קרוליינה ושכל גיבוריה שחורים, שכללה ביקורת קשה כנגד הגזענות. על אף גלים שהחלו להתעורר בצפון הליברלי כנגד גזענות הדרום, הם לא השפיעו לא על הממשל הדמוקרטי ולא על בית המשפט העליון לכפות שינוי מדיניות בדרום. רוזוולט, שהיה מן המפלגה הדמוקרטית, נזקק לכוחם של נציגי המפלגה ממדינות הדרום ולפיכך לא קידם חוקים הקשורים לזכויות האדם וכאשר הוגש לקונגרס ב-1935 חוק נגד מעשי לינץ' לא תמך בו כדי לא להתעמת עם נציגי מפלגתו. גם הארי טרומן לא הוציא צו נשיאותי בנדון, ב-1946 מינה ועדה שהמליצה לחוקק חוק נגד לינץ', לבטל את האפליה בזכות הבחירה ובעבודה ולהקים נציבות זכויות אדם במשרד המשפטים. הנימוקים להמלצותיה היו: מוסרי, כלכלי (האפליה עולה כסף ואינה מנצלת כישרונות) ופגיעה במעמד הבינלאומי. על אף כל זאת לא נעשה דבר בדרום והתיקונים ה-14 וה-15 שהבטיחו כל זאת לא נאכפו.
מלחמת העולם השנייה הצריכה ידיים עובדות רבות, בסיסי צבא וצי הוקמו במדינות הדרום והממשלה דרשה ייצור מוגבר של תוצרת חקלאית. את הכותנה החלו מחליפים גידולי סויה ותירס, צריכת הנפט עלתה והוקמו מפעלים לייצור אלומיניום ובוקסיט שהתאפשרו כתוצאה מתחנות הכוח של רשות עמק טנסי וכן גופרית ומלח המהווים חומרי-לוואי של תעשיות הנפט. כמו כן התפתחה תעשיית מזון בעיקר שימורי דגים, סרטנים ופירות. במלחמה התגייסו לצבא שחורים רבים ממדינות הדרום. במסגרת הצבאית תפקדו לרוב כחיילים טובים וזכו להערכה חיובית. השירות בצבא העלה את מודעותם של חיילים השחורים המשוחררים לזכויותיהם והשירות המשותף חידד עבור חיילים משוחררים לבנים את העוול המתמשך שנגרם. כמיליון שחורים נטשו את הדרום החקלאי בין 1941 ל-1946 ועברו למרכזים עירוניים בצפון.
מסוף שנות ה-30 החלו רשתות מסחר ושירותים ארציות מן הצפון לפתוח סניפים במדינות הדרום, תוך סגירת עסקים מקומיים משפחתיים קטנים. הדבר הביא ליצירת מקומות תעסוקה אך גם פגם במרקם הקהילתי ויצר חשיפה לדעות וערכים חדשים, ויצר לפיכך מוקד חיכוך, עוינות וחשדנות.