stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ק בני
דמויות > טלוויזיה

לאחר הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ב-1949 בתחנת לוס אנג'לס המקומית שהייתה קשורה ל-CBS, שודרה גרסת הטלוויזיה של "התוכנית של ג'ק בני" מה-28 באוקטובר 1950 ועד ל-1965. פרט לעונה האחרונה היו כל השידורים תחת CBS. בתחילה הוצגה סדרה של חמש תוכניות אך בהדרגה התכיפות עלתה. מסתיו 1954 ועד 1960 שודרה התוכנית בכל שבוע שני, ומ-1960 ועד 1965 הייתה זו תוכנית שבועית.
כשעבר בני לטלוויזיה, התברר שהכישרון המילולי שלו אינו נופל מן הרפרטואר שלו של הבעות ומחוות פנים. התוכנית הייתה דומה לתוכנית הרדיו אבל עם תוספת של קטעים קומיים חזותיים. חברת Lucky Strike הייתה נותן החסות. בני נהג לפתוח את המונולוגים הפותחים והמסיימים בפני קהל חי, משום שחשב זאת לחיוני לתזמון החומר. אמנם, כמו במופעי טלוויזיה אחרים, צחוק מוקלט נוסף לפעמים לפסקול, למשל כאשר הקהל באולפן החמיץ כמה מומנטים קומיים מסיבה זו או אחרת.
הצופים בטלוויזיה למדו לחיות בלי מרי ליווינגסטון שסבלה מפחד במה מצמית. ליווינגסטון הופיעה כך רק לעיתים רחוקות, אם בכלל, בתוכנית הטלוויזיה. למעשה, במשך השנים האחרונות של תוכנית הרדיו, היא הקליטה מראש את השורות שלה, ובתם של ג'ק ומרי, ג'ואן, החליפה אותה בהקלטה החיה. שורותיה של מרי הוכנסו מאוחר יותר לתוך הקלטת והחליפו את ג'ואן לפני השידור. מרי ליווינגסטון פרשה לבסוף מעסקי ההופעות לצמיתות ב-1958, כפי שעשתה חברתה גרייסי אלן.
בני הצליח למשוך אורחים שרק לעיתים רחוקות, אם בכלל, הופיעו בטלוויזיה. בשנת 1953 ערכו מרילין מונרו והאמפרי בוגרט את הופעת הבכורה שלהם בטלוויזיה בתוכנית של בני. כוכב אורח אחר במופע של ג'ק בני היה רוד סרלינג שכיכב בזיוף של תוכניתו "אזור הדמדומים". בתוכנית בני נראה הולך לביתו שלו... ומוצא שאף אחד לא יודע מי הוא!
הזמרת הקנדית ג'יזל מק'קנזי, שסיירה עם בני בתחילת שנות החמישים, כיכבה שבע פעמים בתוכנית של ג'ק בני. בני התרשם כל כך מכישרונה של מקנזי, ששימש כמפיק בפועל וכאורח במופע שלה ברשת NBC בשנים 1957–1958.
בשנת 1964 היה וולט דיסני אורח בתוכנית, בעיקר כדי לקדם את ההפקה של הסרט "מרי פופינס". בני שכנע את דיסני לתת לו יותר מ-110 כרטיסי כניסה חינם לדיסנילנד עבור חבריו ואחד לאשתו, אבל מאוחר יותר בהופעה שילח דיסני את נמר המחמד שלו אחרי בני כנקמה, ובנקודה זו פתח בני את המטרייה שלו והמריא מעל הבמה כמו מרי פופינס.
עם השנים הגיעה גם עת הסיום לתוכנית של בני. CBS הפסיקה את המופע ב-1964, בנימוק של חוסר העניין של הקהל הצעיר. בני הלך אפוא לרשת NBC, הרשת המקורית שלו, אך גם כאן החזיקה התוכנית מעמד רק עונה אחת. הוא המשיך לעשות מדי פעם אירועים מיוחדים מזדמנים במשך שנות ה-70, כשהאחרון היה בינואר 1974.
לאחר כשלושה עשורים ברדיו ובטלוויזיה בתוכנית שבועית, ג'ק בני פרש. בני היה אמביוולנטי לגבי הטלוויזיה. באחת ההזדמנויות אמר: "בשנה השנייה שלי בטלוויזיה, ראיתי שהמצלמה היא מפלצת אוכלת אדם... חשפה מקרוב את מי שהופיע, שבוע אחר שבוע, ואיימה על קיומו כמישהו מעניין".
סרטים

בני הופיע גם בסרטים, ביניהם כאמור הסרט "הוליווד רוויו של 1929". סרטים נוספים היו "ברודוויי מלודי" (1936), "ג'ורג 'וושינגטון שכב כאן" (1942), ובמיוחד "הדודה של צ'רלי" (1941) ו"להיות או לא להיות" (1942). הוא וליווינגסטון הופיעו גם ב"מר ברודוויי" (1933) של אד סאליבן בדמות עצמם. כמו כן הופיע בני במספר סרטים מצוירים של האחים וורנר.
ייתכן גם שג'ק בני היה בעל תפקיד קטן ללא זיהוי בסרט "קזבלנקה". זאת לטענת מאמר בעיתון ופרסום בספר העיתונות של הסרט. כשנשאל על כך, השיב מבקר הקולנוע רוג'ר איברט, "זה נראה כמוהו, זה כל מה שאני יכול להגיד". הוא כתב בטור מאוחר יותר, "אני חושב שאתה צודק".
בני הופיע כאורח גם בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם". כאשר חלק מהדמויות מתווכחות בצד הדרך, בני מתרומם במכוניתו ושואל: "יש בעיה?", ואתל מרמן עונה, "כן, ולא צריך עזרה ממך! "בני בחיוך דועך ממלמל, "טוב!", ונוסע.
פרסים ואותות כבוד

בשנת 1960, עוטר בני בשלושה כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד. ב-1988 נכלל בהיכל התהילה של הטלוויזיה וב-1989 באולם התהילה הלאומי של הרדיו. כמו כן נכלל גם ב-The Broadcasting and Cable Hall of Fame.
כן הוכתר בפרסים שונים של מדינת אילינוי.
הוקרה לאחר מותו

כאשר המחיר של חותמת דואר סטנדרטית מדרגה ראשונה בארצות הברית הוגדל ל-39 סנט ב-2006, דרשו האוהדים בול עם שמו של ג'ק בני כהוקרה לתרומתו רבת השנים. שירות הדואר של ארצות הברית הוציא חותמת המתארת את ג'ק בני בשנת 1991, כחלק מחוברת של בולים לכבוד קומיקאים; עם זאת, החותמת הונפקה לפי שער של 29 סנט.
בית הספר התיכון ג'ק בני בווקגן, אילינוי, נקרא על שמו של הקומיקאי המפורסם. המוטו של בית הספר תואם את ההצהרה המפורסמת של בני, "הבית של בני ה-39". פסל של ג'ק בני עם הכינור שלו הוצב ברחוב ג'נסי במרכז העיר ווקגן.
לקריאה נוספת

Kathryn H. Fuller-Seeley, Jack Benny and the Golden Age of American Radio Comedy, University of California Press, 2017
הערות שוליים

↑  Benny, Jack; Benny, Joan. Sunday Nights at Seven: The Jack Benny Story., Warner Books, 1990, ISBN 0-446-51546-9
↑  אישים בהלוויה של ג'ק בני, באתר youtube
| פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה |
| --- | --- | --- |
| 1952–1975 | אלן יאנג (1950) ‏•‏‏ סיד סיזר (1951) ‏•‏‏ ג'ימי דוראנט (1952) ‏•‏‏ דונלד או'קונור (1953) ‏•‏‏ דני תומאס (1954) ‏•‏‏ פיל סילברס (1955) ‏•‏‏ סיד סיזר (1956) ‏•‏‏ ג'ק בני (1957) ‏•‏‏ ג'ק בני (1959) ‏•‏‏ דיק ואן דייק (1964) ‏•‏‏ דיק ואן דייק (1965) ‏•‏‏ דיק ואן דייק (1966) ‏•‏‏ דון אדמס (1967) ‏•‏‏ דון אדמס (1968) ‏•‏‏ דון אדמס (1969) ‏•‏‏ ויליאם וינדום (1970) ‏•‏‏ ג'ק קלוגמן (1971) ‏•‏‏ קרול או'קונור (1972) ‏•‏‏ ג'ק קלוגמן (1973) ‏•‏‏ אלן אלדה (1974) ‏•‏‏ טוני רנדל (1975) |  |
| 1976–2000 | ג'ק אלברטסון (1976) ‏•‏‏ קרול או'קונור (1977) ‏•‏‏ קרול או'קונור (1978) ‏•‏‏ קרול או'קונור (1979) ‏•‏‏ ריצ'רד מאליגן (1980) ‏•‏‏ ג'אד הירש (1981) ‏•‏‏ אלן אלדה (1982) ‏•‏‏ ג'אד הירש (1983) ‏•‏‏ ג'ון ריטר (1984) ‏•‏‏ רוברט גיום (1985) ‏•‏‏ מייקל ג'יי פוקס (1986) ‏•‏‏ מייקל ג'יי פוקס (1987) ‏•‏‏ מייקל ג'יי פוקס (1988) ‏•‏‏ ריצ'רד מאליגן (1989) ‏•‏‏ טד דנסון (1990) ‏•‏‏ ברט ריינולדס (1991) ‏•‏‏ קרייג טי. נלסון (1992) ‏•‏‏ טד דנסון (1993) ‏•‏‏ קלסי גראמר (1994) ‏•‏‏ קלסי גראמר (1995) ‏•‏‏ ג'ון לית'גו (1996) ‏•‏‏ ג'ון לית'גו (1997) ‏•‏‏ קלסי גראמר (1998) ‏•‏‏ ג'ון לית'גו (1999) ‏•‏‏ מייקל ג'יי פוקס (2000) |  |
| 2001–הווה | אריק מקורמק (2001) ‏•‏‏ ריי רומנו (2002) ‏•‏‏ טוני שלהוב (2003) ‏•‏‏ קלסי גראמר (2004) ‏•‏‏ טוני שלהוב (2005) ‏•‏‏ טוני שלהוב (2006) ‏•‏‏ ריקי ג'רווייס (2007) ‏•‏‏ אלק בולדווין (2008) ‏•‏‏ אלק בולדווין (2009) ‏•‏‏ ג'ים פרסונס (2010) ‏•‏‏ ג'ים פרסונס (2011) ‏•‏‏ ג'ון קראייר (2012) ‏•‏‏ ג'ים פרסונס (2013) ‏•‏‏ ג'ים פרסונס (2014) ‏•‏‏ ג'פרי טמבור (2015) ‏•‏‏ ג'פרי טמבור (2016) ‏•‏‏ דונלד גלובר (2017) ‏•‏‏ ביל היידר (2018) ‏•‏‏ ביל היידר (2019) ‏•‏‏ יוג'ין לוי (2020) ‏•‏‏ ג'ייסון סודייקיס (2021) ‏•‏‏ ג'ייסון סודייקיס (2022) ‏•‏‏ ג'רמי אלן וייט (2023) ‏•‏‏ ג'רמי אלן וייט (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258427005171  PLWABN: 9812747264505606  BIBSYS: 99016648  BNE: XX4580499  BnF: cb14008186g (data)  CiNii: DA1687955X  GND: 119005751  ISNI: 0000 0000 6654 3391  LCCN: n50007182  MusicBrainz: e6787683-1e6b-4168-b53d-150bec0a515a  NARA: 10582732  NKC: xx0151125  NLA: 40650032  NTA: 126794456  SELIBR: 401134  SNAC: w6b5785v  SUDOC: 061622060  Trove: 1448500  VIAF: 39573921   WorldCat (עם VIAF): 39573921 
ג'ק בני (מנגן בכינור) ונשיא ארצות הברית הארי טרומן, 1959
הצבע ארגמן (סרט)

ערך זה עוסק בסרט משנת 1985. אם התכוונתם לסרט משנת 2023, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  הצבע ארגמן 
 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 הופק בידי:  סטיבן ספילברג, פטר גובר  קווינסי ג'ונס קתלין קנדי
 תסריט:  אליס ווקר
 עריכה:  מייקל קאן 
 שחקנים ראשיים:  וופי גולדברג דני גלובר
 מוזיקה:  קווינסי ג'ונס 
 צילום:  אלן דוויאו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אמבלין אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 1985
 משך הקרנה:  154 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ג'ורג'יה 
 תקופת התרחשות:  1909, שנות ה-20 של המאה ה-20, העשור השני של המאה ה-20, שנות ה-30 של המאה ה-20 
 תקציב:  15,000,000‏$
 הכנסות:  98,467,863‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   colorpurple
 פרסים:  מועמד לאחד עשר פרסי אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצבע ארגמן (באנגלית: The Color Purple) הוא סרט קולנוע אמריקאי המבוסס על ספר באותו שם מאת אליס ווקר. הסרט צולם ב-1985 בארצות הברית, ובוים על ידי סטיבן ספילברג.
בסרט הופיעו לראשונה השחקניות וופי גולדברג ואופרה וינפרי.
שחקנים

וופי גולדברג - סילי
דני גלובר - אלברט ג'ונסון
אופרה וינפרי - סופיה
מרגרט אייברי - שוג אייברי
מועמדויות ופרסים > אוסקר 1986

הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אקדמיה באוסקר 1986, אך לא הצליח לזכות באף אחד מהם. זהו הסרט היחיד שבו 3 שחקניות אפרו אמריקאיות היו מועמדות לזכייה בפרס. המועמדויות לאוסקר:
הסרט הטוב ביותר
התסריט המעובד הטוב ביותר
השחקנית הראשית הטובה ביותר (וופי גולדברג)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (מרגרט אייברי)
שחקנית המשנה הטובה ביותר (אופרה וינפרי)
התפאורה הטובה ביותר
הצילום הטוב ביותר
עיצוב התלבושות הטובה ביותר
האיפור הטוב ביותר
הפסקול המקורית הטובה ביותר
השיר המקורי הטוב ביותר (על השיר - Miss Celie Blues)
מועמדויות ופרסים > גלובוס הזהב 1986

הסרט היה מועמד ל-5 פרסים, וזכה באחד. המועמדויות:
המשחק הטוב ביותר עבור שחקנית בדרמה (וופי גולדברג) - זכה
סרט הדרמה הטוב ביותר
הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט (אופרה וינפרי)
המוזיקה המקורית הטובה ביותר (קווינסי ג'ונס)
גרייס גיפורד

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1888 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  13 בדצמבר 1955 (בגיל 67) Portobello, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות גלאסנווין 
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית לאמנות ועיצוב  קולג' אלכסנדרה 
 
אוולין גרייס גיפורד פלנקט (באנגלית: Grace Evelyn Gifford Plunkett‏; 4 במרץ 1888 – 13 בדצמבר 1955) הייתה אמנית וקריקטוריסטית אירית, שהייתה פעילה בתנועה הרפובליקנית. היא נישאה לארוסה המהפכן ג'וזף פלנקט בכלא קילמיינהאם שעות ספורות לפני הוצאתו להורג בשל חלקו במרידת חג הפסחא ב-1916.
רקע משפחתי

ההורים שלה היו פרדריק גיפורד, עורך דין קתולי, ואיזבלה ג'וליה ברטון גיפורד, שהייתה פרוטסטנטית. גרייס הייתה האחת עשרה מתוך 12 ילדיהם, וגדלה ברתמיינס, פרבר של דבלין. הבנים במשפחת הוטבלו כקתולים, והבנות כפרוטסטנטיות, אבל בפועל כל הילדים גודלו כפרוטסטנטים.
חינוך

בגיל 16, גיפורד החלה ללמוד בבית הספר המטרופוליטני לאמנות בדבלין, בהדרכתו של האמן האירי ויליאם אורפן. אורפן החשיב את גרייס כאחת מתלמידיו המוכשרים ביותר. הוא צייר אותה לעיתים קרובות, והיא הייתה אחת הנושאים בסדרתו "אירלנד הצעירה". בתקופה זו, התגלה כישרונה של גרייס כקריקטוריסטית, והיא החלה לפתח את כישוריה אלו. בשנת 1907 היא למדה בקורס לאמנות בבית הספר לאמנות סלייד, בלונדון.
קריירה

גיפורד חזרה לדבלין ב-1908, ובקושי רב, ניסתה להתפרנס בתור קריקטוריסטית, ופרסמה קומיקסים בכתבי העת The Shanachie, Irish Life, Meadowstreet וב-The Irish Review, אשר נערך מ-1913 על ידי ג'וזף פלנקט. היא שקלה הגירה, אבל ויתרה על הרעיון. למרות קשייה הכלכליים, היא נהנתה מחיי חברה פעילים; בין חבריה נכללו נורה דרייהרסט, עיתונאית שעבדה בלונדון, וג'ורג' ויליאם ראסל (AE). דרייהרסט לקחה את גרייס לפתיחת בית הספר הדו-לשוני החדש שפתח פטריק פירס, Scoil Éanna (סנט אנדה), כחלק מהתנועה לתחיית השפה האירית (מטרה מרכזית של הלאומנים האירים). שם היא פגשה לראשונה את ג'וזף פלנקט. הוא היה חבר של גיסה, גם הוא אחד המנהיגים העתידיים של מרד הפסחא, תומאס מקדונה, שהיה נשוי למיוריאל, אחותה של גרייס.
אירוסין ונישואין

התעניינותה הגוברת של גיפורד בדת הקתולית העמיקה את הקשר בינה לבין פלנקט, והיא הייתה דנה עמו ברעיונות של מיסטיקה קתולית. פלנקט היה בן למשפחה אובר-קתולית, ואביו היה רוזן של הכס הקדוש (האצילות האפיפיורית). פלנקט הציע לה נישואין בשנת 1915; גיפורד נענתה; היא החלה לקבל הכשרה בדוקטרינה הקתולית, והתקבלה לתוך הכנסייה הקתולית באפריל 1916. בני הזוג תכננו להתחתן ביום ראשון של חג הפסחא באותה שנה, חתונה כפולה עם אחותו שם פלנקט וארוסה. הוריה של גיפורד לא ראו בעין יפה את נישואיה לפלנקט, בשל בריאותו הרעועה – הוא היה חולה מאוד באותה העת.
התוכנית לא יצאה לפועל בשל תחילת המרידה, בה פלנקט ומקדונה היו בין המנהיגים. מקדונה, פירס וטום קלארק נורו על ידי כיתת יורים ב-3 במאי. באותו יום, שמעה גיפורד כי פלנקט עתיד לעמוד מול כיתת היורים עם שחר. היא מיהרה לקנות טבעת, ובעזרתו של כומר, שכנעה את רשויות הצבא לאפשר להם להתחתן. גרייס וג'וזף נישאו בליל ה-3 במאי בבית התפילה של כלא קילמיינהאם, כמה שעות לפני שהוצא להורג.
גיסתה, ג'רלדין פלנקט, כתבה ביומנה שגרייס עברה הפלה זמן קצר לאחר שבעלה הוצא להורג, ושבסביבתה היה מובן שהיא כבר הייתה בהריון בעת טקס הנישואין.
לאחר המרידה

גרייס פלנקט החליטה לקדם את שין פיין באמצעות אמנותה, והיא חזרה לעבוד כאמנית מסחרית כדי להתפרנס. היא נבחרה לוועדה המנהלת של שין פיין ב-1917.
באותה השנה, אחותה מיוריאל, אלמנתו של מקדונה, מתה מהתקף לב בזמן ששחתה. יחד עם אחותה הבוגרת קתלין, גרייס לקחה על עצמה את הטיפול בשני ילדיה של מיוריאל, דונה וברברה מקדונה, עד 1919, ונשארה קרובה אליהם במהלך כל חייה.
מלחמת האזרחים

במהלך מלחמת האזרחים, גרייס פלנקט נעצרה עם רבים אחרים בפברואר 1923, ונכלאה בכלא קילמיינהאם למשך שלושה חודשים. היא ציירה בתאה ציורי קיר, כולל אחד מפורסם של הבתולה הקדושה וישו התינוק. היא שוחררה במאי 1923.
עם סיום מלחמת האזרחים, לא היה לה בית משלה, ואך מעט כסף. כמו רבים שהתנגדו לאמנה האנגלו-אירית, גרייס סבלה מנידוי חברתי והתקשתה למצוא עבודה. אך בשל כשרונה כאמנית, הקריקטורות שלה המשיכו להתפרסם בעיתונים ומגזינים, כולל Dublin Opinion, Irish Tatler, Sketch, ובהזדמנות אחת ב-1934, ב"פאנץ'". היא איירה את ספרו של ויליאם בטלר ייטס The Words upon the Window Pane ב-1930. היא עברה מדירה שכורה אחת לאחרת, וחוותה חוסר יציבות כלכלית, עד שב-1932 היא החלה לקבל קצבת פנסיה אזרחית מטעם ממשלת פיאנה פול של איימון דה ואלירה. כשהיא חופשייה מהדאגות הכלכליות, היא הרשתה לעצמה לטייל מדי פעם לפריז כדי לבקר בגלריות ובתערוכות. היא התגוררה במשך שנים רבות בדירה ברחוב נאסאו. היו לה מחזרים, אך היא לא רצתה להתחתן שנית.
מחותניה של גרייס סירבו לכבד את צוואתו של בעלה, שבה הוא השאיר את כל רכושו לאלמנתו. במכתבו האחרון אליה הוא דרש שתתעקש על כך, דבר שגרייס ראתה כנטל כבד, מכיוון שרדיפה אחר כסף לא היה חלק מאופייה. מבחינה משפטית הצוואה הייתה בטלה, מכיוון שהוא נחתם רק על ידי עד יחיד, במקום השניים הנדרשים על פי חוק, וכן נכתב לפני שהם נישאו. במשך שנים, גרייס לא קיבלה מירושתו דבר, אבל בשנת 1934 פתחה בהליכים משפטיים נגד הוריו של ג'וזף, הרוזן ג'ורג' נובל פלנקט ואשתו ג'וזפין. הרוזן והרוזנת פלנקט הגיעו עם גרייס לפשרה, לפיה שילמו לה 700 ליש"ט, בתוספת עלויות.
משנות ה-1940 ואילך, התדרדרה בריאותה של גרייס. בשנת 1950 היא אושפזה והייתה צריכה טיפול שיקומי.
גרייס גיפורד פלנקט נפטרה ב-13 בדצמבר 1955 בדירתה. היא זכתה בלוויה ממלכתית, בהשתתפות הנשיא שון או'קלי. היא נקברה עם כיבודים צבאיים מלאים סמוך לחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
בתרבות

השיר "Grace" של פרנק ושון אומרה משנת 1985 נכתב עליה, והיה פופולרי באירלנד ובמקומות אחרים, והוקלט מאז על ידי מוזיקאים רבים. השיר אומץ על ידי החטיבה הירוקה, קבוצת תומכים של סלטיק FC שניסו בדצמבר 2016 להפוך את גרסת השיר של להקת גלסנווין ללהיט מספר 1 של מצעד חג המולד בבריטניה. היה זה במטרה לגייס כספים וסיוע משפטי למען חברי הקבוצה שנקנסו תחת חוק התוקפנות בכדורגל (Offensive Behaviour at Football and Threatening Communications (Scotland) Act 2012) ולמען הקמפיין לביטול החוק. הוא הגיע בשיא למספר 17 ב-iTunes במצעד הבריטי ב-15 בדצמבר 2016.
היא מופיעה בסרטון יומן החדשות של ג'ון מקדונה כאחד האנשים שקנו אגרות באירוע שבו מייקל קולינס חתם על הוצאת איגרות החוב הרפובליקנים הראשונים מחוץ לבניין סנט אנדה ב-1919. הסרט בארכיון, וזמין לצפייה במכון הסרטים האירי ובאינטרנט.
"Blood Upon the Rose" (דם על הוורד) הוא מחזה שנכתב ב-2014 על ידי פאדי גילארד-בנטלי על גרייס גיפורד ויוסף פלנקט.
פרסומים

במהלך חייה, פורסמו שלושה ספרים של עבודותיה של גיפורד בעט ודיו, בעיקר ציורים של תיאטראות איריות ודמויות פוליטיות.
1919: To Hold as Twere: אוסף של 17 קריקטורות של דמויות פוליטיות.
1929: Twelve Nights at the Abbey Theatre: אוסף איורים של שחקנים מתיאטרון אבי בדבלין.
1930: Doctors Recommend It: An Abbey Tonic in Twelve Doses: אוסף איורים מתוך סצנות של מחזות.
הערות שוליים

↑  Theo Snoddy (1996). Dictionary of Irish Artists 20th Century. Wolfhound Press. ISBN 0-86327-562-1.
↑  Letters (3 באפריל 2000), "Grace Gifford", The Irish Times, p. 15 {{citation}}:  (עזרה)
↑  O'Neill, Maire Grace Gifford Plunkett and Irish Freedom – Tragic Bride of 1916 (Irish Academic Press, Dublin & Portland, OR, 2000 ISBN 0-7165-2666-2)
↑  De Valera, Síle (29 בפברואר 2000). "Launch of 'Grace Gifford Plunkett and Irish Freedom'". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Czira (née Gifford) (15 באפריל 1966), "Grace Gifford", The Irish Times, p. 11 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Ireland. Eyewitness Travel Guides. DK Publishing. 2012. p. 94. (subscription required)
↑  "Plunkett Married on Eve of his Death". New York Times. 7 במאי 1916. p. 1 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lives and loves: the sexual side of the Rising, Roy Foster, The Irish Times, Sep 27, 2014
↑  Plunkett Dillon, Geraldine (edited by Honor O Brolchain): All in the Blood (A. & A. Farmar)
↑  Gannon, Cathal (2006). The Life and Times of a Dublin Craftsman. Dublin: Lilliput Press. ISBN 1-84351-086-3.
↑  Grace
↑  Collins, Robert (22 בדצמבר 2016). "Why are Celtic fans trying to make Grace Christmas No1, what is the Green Brigade legal fund?". The Scottish Sun. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "iTunesCharts.net: 'Grace (Green Brigade)' by Glasnevin (British Songs iTunes Chart)". www.itunescharts.net.
↑  Pagan, Katy (16 בדצמבר 2016). "Celtic fans' group The Green Brigade make a play for CHRISTMAS No1 to pay mounting legal fines". The Scottish Sun. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Grace Plunkett buys a Republican Loan Bond, סרטון בערוץ "akooshla", באתר יוטיוב (אורך: 01:12)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13404472X  ISNI: 0000 0000 3873 0237  LCCN: n99046152  VIAF: 52894617   WorldCat (עם VIAF): 52894617 
גרייס גיפורד והאמן ויליאם אורפן, סביבות 1907
שחר (סרט, 2014)

| --- | --- |
 בימוי:  רומד ויידר 
 הופק בידי:  Samir 
 תסריט:  בילי מקינון 
 עריכה:  Kathrin Plüss 
 שחקנים ראשיים:  Jason Isaacs Joel Basman Sarah Adler
 מוזיקה:  Bernard Trontin
 מדינה:  שווייץ, ישראל, הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 הקרנת בכורה:  2014 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית, צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 www.dawn-film.eu
 דף הסרט ב־IMDb
 
שחר (באנגלית:Dawn, בצרפתית: L'Aube, בגרמנית: Morgengrauen ) הוא סרט דרמה פסיכולוגי בהפקה שווייצרית גרמנית בריטית וישראלית, בבימויו של רומד ויידר, נכתב על ידי בילי מקינון ומבוסס על הרומן שחר מאת הסופר הישראלי וזוכה פרס נובל אלי ויזל, שיצא לאקרנים בשנת 2014.
תקציר

ארבעה חברים לנשק מפעילים לחץ על אלישע הצעיר, שיתגבר על נקיפות המצפון שלו ויתמסר לחלוטין למאבק המזוין.
השנה היא 1947, ארץ ישראל (פלשתינה) נמצאת תחת שלטון המנדט הבריטי. המחתרת הציונית נלחמת נגד מדיניות הבריטים ולמען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
דוד, חבר בארגון ההגנה נידון זה עתה למוות על ידי השלטונות האנגליים.
בניסיון להרתיע את הבריטים ולמנוע את מותו של דוד, חטפה ההגנה קצין בריטי בשם דוסון שאותו הם מנסים להחליף עבור חברם.
חברי המחתרת מבלים את הלילה ביחד וממתינים לתוצאות המשא ומתן.
אם בעלות השחר הבריטים יתלו את חברם, אחד מהם ייאלץ להוציא להורג את הקצין האנגלי המוחזק כבן ערובה.
ביקורות

מבקרת הקולנוע איירין גנהארט את המשחק בסרט ותיארה אותו כ"מחושב בחדות, שזור בעדינות. האווירה בשחר היא מעיקה בכללותה. אין מנוס מהלילה הזה שבו אלישע חווה את חניכתו הסופית כלוחם התנגדות, מורד, לוחם חופש או איך שלא תרצו לקרוא לזה. כי העסקה שמתרחשת היא: חיים תמורת חיים."
לדברי המבקרת לורי רובק: "הסצנות בין אייזקס לבסמן הן גולת הכותרת של הסרט: אינטנסיביות, מעיקות, מעורפלות. "שחר" הוא תשעים דקות של מתח על יכולת המניפולציה של אנשים - והתוכן עדיין רלוונטי מאוד היום.“
שחקנים

יואל בסמן (אלישע)
מוריס כהן (יואב)
שרה אדלר (אילנה)
לירון לבו (גד)
רמי הויברגר (גדעון)
ג'ייסון אייזקס (דוסון)
הערות שוליים

↑  https://www.edb.co.il/title/t0013596/#plotelaborated
↑  https://www.edb.co.il/title/t0013596/
↑  Irene Genhart, Mehr als eine Frage des Gewissens, DAWN (Morgengrauen), ‏2015-06-29 (ב־)
↑  Aargauer Zeitung
גרייס אגילר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1816 האקני, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 בספטמבר 1847 (בגיל 31) פרנקפורט 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, האימפריה הבריטית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי החדש (פרנקפורט) 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  הגות, שירה, רומן
 יצירות בולטות:  נשות ישראל 
 
גרייס אגילר (באנגלית: Grace Aguilar;‏ 2 ביוני 1816 – 16 בספטמבר 1847) הייתה סופרת ומשוררת יהודייה-בריטית בת המאה ה-19. עיקר כתיבתה עסקה בדת ובהיסטוריה יהודית וברומנים היסטוריים. כתבה 12 יצירות מסוגים שונים, שתורגמו לצרפתית, לגרמנית ולעברית. בתקופה הוויקטוריאנית, הייתה אגילר הסופרת היהודייה הידועה ביותר.
ביוגרפיה

אגילר הייתה בתם הבכורה של עמנואל ושרה אגילר. לזוג היו עוד שני בנים. אחיה, עמנואל, היה מלחין ומוזיקאי. משפחתה ברחה מפני רדיפות האינקוויזיציה בפורטוגל במאה ה-18 והגיעה להאקני שבלונדון. עמנואל אגילר היה פרנס וגבאי בית הכנסת הספרדי בלונדון והמשפחה הייתה מעורבת בחיי הקהילה בלונדון.
בילדותה חלתה אגילר במחלה שלא אובחנה, שגרמה לה להיות פגיעה למחלות נוספות במהלך חייה. החמורה שבהן הייתה חצבת. היא לקתה בפגיעה בעמוד השדרה שלה, ששיתקה את שריריה ואת ריאותיה ולבסוף גרמה למותה. בריאותה הרופפת לא מנעה ממנה לכתוב יומן החל מגיל שבע ולהשתתף בפעילות חברתית עם נערות בנות גילה. על מנת לחזק את בריאותה, שהתה אגילר בחופי ים וביישובים כפריים באנגליה; שם למדה להתעניין בטבע ולאהוב אותו.
אגילר קיבלה חינוך ביתי. הוריה המשיכו את המסורת של העברת המורשת בעזרת סיפורים שבעל-פה, שהיו חלק ממורשת יהודי ספרד האנוסים. אביה העביר את מורשת יהדות איבריה וסיפורי אמה על האינקוויזיציה. אמה קראה איתה בתנ"ך והעבירה מסורת שבעל-פה שהועברה בין אם לבת בקהילות האנוסים. חוץ מן החינוך היהודי שקיבלה בבית התעניינה אגילר בחוויות דתיות נוצריות ונהגה לבקר בכנסיות פרוטסטנטיות. החוקר גלצ'ינסקי מסביר את ביקוריה בכנסיות בהיעדר תרגום יהודי של התנ"ך לאנגלית, ובעניין שהיה לה בטקסטים יהודיים.
יצירות ספרותיות

בשנת 1828, כשהייתה בת שתים-עשרה, חלה אביה בשחפת והמשפחה עברה לעיירת חוף דרומית במחוז דבון. שם כתבה אגילר את יצירתה הראשונה, מחזה ששמו “Gustavus Vasa” גוסטב ואסה, מלך שוודיה. המחזה לא פורסם ואין תיעוד שלו. ב־1835 אחיה נשלחו ללמוד והמשפחה עברה לברייטון, שם פרסמה אגילר בעילום שם את ספרה הראשון "זר הקסמים" (The Magic Wreath), אסופת שירים, שכל אחד מהם מרמז על פרח מסוים. בגיל 15 החלה לכתוב רומן שעסק באינקוויזיציה בספרד, ונקרא "עמק הארזים" או "קדוש מעונה" (The Vale of Cedars; or, the Martyr). הספר נכתב בתגובה לאייבנהו של וולטר סקוט, ונדרשו לה ארבע שנים לכתיבתו. הוא פורסם על ידי אמה ובעריכתה ב-1850, לאחר מותה ותורגם לגרמנית ופעמיים לעברית בשמות שונים. בתקופה שכתבה את הרומן עברה אמה ניתוח והיא נדרשה לטפל בשני הוריה ולסייע בפרנסת המשפחה. היא החלה לכתוב לפרנסתה. בשנים 1836–1837 החלה אגילר לכתוב על חשיבות האם במשפחה. היא תיארה את תפקידה של האישה בבית כאחראית על המשפחה וכמחנכת לערכים דתיים ומוסריים. הרומן הראשון נקרא "השפעת הבית" (Home Influence; A tale From Mothers and Daughters) והשני "גמולה של אם" (A Mother’s Recompense). "מחשבות על השבת" (Sabbath Thoughts) ו"קהילות קדושות" (Sacred Communings) היו אסופות של הגיגים דתיים, שבכמה מהם טענה אגילר בזכות תפילה משותפת עם נוצרים. החיבורים הופיע רק לאחר מותה.
בשנת 1838, לבקשת אביה, תרגמה אגילר מצרפתית את חיבורו של האנוס יצחק אורוביו דה קסטרו, "בזכות ישראל" (Israel Defended). התרגום הודפס והופץ באופן פרטי. זו הייתה תרומתה לדיון בנושא האמנציפציה.
יצירות ספרותיות > רוח היהדות

ב-1840 חזרה המשפחה ללונדון ואגילר ביקשה לבסס את מעמדה הספרותי באנגליה ובארצות הברית ולסייע בפרנסת המשפחה. היא פנתה אל בנג'מין דיזראלי בבקשה שיבקש מאביו, איש הספרות יצחק ד'יזרעאלי, לקשר אותה להוצאת ספרים באנגליה, והלה אכן המליץ עליה להוצאת R. Groombridge and Sons שהוציאו לאור את רוב כתביה באנגליה. היא פנתה גם אל יצחק ליסר בארצות הברית, והוא הסכים לפרסם את ספר ההגות הראשון שלה, "רוח היהדות". כתב היד אבד בדרך לארצות הברית ואגילר נאלצה לכתוב אותו מחדש מתוך הטיוטות. הספר פורסם ב-1842. לאחר שיצא הספר לאור התברר לאגילר שליסר הוסיף הערות שוליים והקדמה לספרה, ובה הסביר את המחלוקות בניהם. למרות ההערות עורר הספר עניין בקהילות יהודיות ונוצריות פרוטסטנטיות בשני צדי האוקיינוס.
"רוח היהדות" עסק בצרכיה הרוחניים של האישה ובייחוד של האישה היהודייה, ובחינוך יהודי. אגילר טענה שנשים צריכות להיות אחראיות על חינוך הילדים ולכן יש לתרגם את התנ"ך לאנגלית על מנת שיוכלו להשתמש בו כטקסט מרכזי לחינוך יהודי ולרוחניות. היא מתחה ביקורת על הממסד הרבני, שזנח את התנ"ך וקידש ספרים אחרים. כשיצא הספר לאור הייתה העיתונות היהודית בתחילת דרכה. "רוח היהדות" היה הספר הראשון של אישה יהודייה שנכתבה עליו ביקורת ספרים. הספר פרסם אותה הן בקרב היהודים והן בקרב הנוצרים. ב-1 באפריל 1842 כתב יעקב פרנקלין, עורך הירחון "קול יעקב", על הנראות והמעורבות של נשים בפעילות הציבורית והזהיר מפני הסכנה שברפורמות דתיות ואמנציפציה. היו מי שטענו שאגילר פנתה למסורות כתיבה של נשים נוצריות ולא התייחסה לספרות הרבנית (שלא הייתה זמינה לה). אגילר כונתה גם יהודיה פרוטסטנטית.