שמעון ברמן
קורות חיים > עלייתו לארץ ישראל (1871) ונסיונותיו להקמת מושבה

ביוני 1870 הפליג מאמריקה לאנגליה תוך כוונה (שלא הצליחה) לרתום את משה מונטיפיורי לתוכניותיו. משם המשיך לפריז ונפגש עם אנשי כל ישראל חברים וחברת יישוב ארץ ישראל בניסיונות לגייס תמיכה לתוכניותיו, אלברט כהן שנפגש עמו סירב לקבל החלטה לגבי הצעותיו של ברמן בלי חוות דעתו של קרל נטר שנשלח כבר לארץ ישראל, והסתפק במכתב אליו, בו ביקש ממנו לסייע לברמן. לבסוף הצליח ברמן להגיע לברלין דרך ארצות נייטרליות ופגש במקרה את נתן פרידלנד שהציץ בחוברות המודפסות שנשא עמו, התלהב מרעיונותיו, והפגיש אותו עם חברי חברת ארץ נושבת, במטרה לדון ביישום תוכניותיו. מלבד התוכניות החקלאיות, תכנן ברמן גם יסוד טחנת קמח הפועלת באמצעות קיטור בירושלים וגם ייסוד עיתון. בטרם הבשילו קשריו עם אנשי חברת ארץ נושבת, נחפז ברמן לעשות את החגים עם קרובי משפחתו בבודפשט, ואחרי ביקור קצר בקברי אבות בקראקא, נסע בתחילת נובמבר לארץ ישראל. הוא הפליג מטריאסטה, ופגש באניה מתיישבים גרמנים מכת הטמפלרים.
הוא מצא ביפו את המושבה האמריקאית בראשות ג'ורג' אדמס, גוססת; אנשיה שמחו לפגוש את בן ארצם, אך רבים מהם מתו והנותרים כבר היו בדרכם לעזוב את הארץ, ומכרו את שטחי הקרקע שלהם, לקבוצה נוצרית גרמנית בראשות כריסטוף הופמן. כשנפש עם קרל נטר, לא עלו יחסיהם יפה. הוא מתח ביקורת נוקבת על העלויות הגבוהות בהן הייתה כרוכה החזקת בית הספר החקלאי שלו, ועל ההישגים הנמוכים שהשיג. הוא תבע להפסיק את ההשקעה בבית הספר ולבנות מושבה על אדמות "מקוה ישראל". ביפו חבר לזליג הויזדורף אותו הכיר מניו יורק, אליה הגיע הויזדורף כשד"ר עבור בניית בתי מחסה מטעם כולל הו"ד. הוא קיווה שהויזדורף יעזור לו בקידום תוכניותיו ורכב עמו לירושלים על גבי חמור, רכיבה של שני ימים ולילה. הוא ביקש לרכוש שטח אדמה בירושלים החדשה, ומתווך נדל"ן הפגיש אותו עם מומר בשם משולם בדרך חברון שביקש למכור את אדמתו. ברמן שהתרגל למרחבים האמריקאיים התאכזב לגלות שמדובר בחלקה קטנה מאוד וסירב לגשת לעסקה.
במכתבו שפורסם בעיתונים החבצלת והמגיד על ידי הרב קלישר נאמר:
-מלחמות ד' אני לוחם ומדבר בעד עם עני ודל ונפוחי רעב המצפים עוזר ואין, ואין חבוש מתיר עצמו וכו'. ובעזרת השם יש לי ידיעה נכונה בעניין עבודת האדמה. והנה השלכתי כל הצלחותי ותענוגי העולם הזה באמריקא והוצאתי הוצאה רבה ובאתי הנה, ומצאתי הארץ רחבת ידיים ואין מי עובדה כראוי, והערביים שלוים הם אתנו. ובעד 3 פיאסטער [פִּיאַסְטֶר] יעבוד כל היום. גם אחינו בני ישראל מדלת העם מבקשים נחלה...
בהמשך הוא מלין על היחס השלילי שזכה לו בניסיונותיו אצל כמה ממנהיגי היישוב הישן, ומבקש תמיכה. הרב קלישר הוסיף בתרעומת על אנשי היישוב בירושלים שלא סייעו לברמן בהגשמת תוכניותיו.
ניסיון שלישי: אבו שושה או חיפה

ברמן עבר לטבריה, שם הקים את חברת "יישוב ארץ הקדושה'", שאליה נרשמו 150 חברים מבני טבריה ששאפו להצטרף אליו בהתיישבות חקלאית, אותה רצו להקים בחלקו התחתון של נחל צלמון, בשטח הכפר ע'ויר אבו שושה (בסמוך לאזור שבו נמצא כיום קיבוץ גינוסר). התפתחו דיונים אם להתיישב ליד טבריה בעיקר משיקולים משיחיים, או ליד חיפה. ברמן צידד באופציית חיפה בשל תקוותו להיעזר במקרי הצורך במתיישבים הגרמנים, ברמת הניהול הגבוהה שלהם ובציוד המתקדם שאיתם. הוא פנה לרבנים קלישר ואליהו גוטמכר, דיווח להם על ייסוד החברה וביקש מהם סיוע. השניים החזירו תשובות מעודדות והובטח לברמן שהרב קלישר יגיע לארץ ישראל לאחר חג הפסח ועמו כספי "חברת ישוב ארץ ישראל". ברמן יצא כנציג החברה לחיפה להמתין לרב קלישר או למכתבים ממנו. בחיפה של אותם הימים התגוררו כ-400 יהודים, כמעט כולם ספרדים. ברמן חגג שם את חג הפסח הראשון בארץ ישראל בשנת תרל"א 1871 וכתב על כך: ”את חג הפסח חגונו בשמחה. בליל שני של פסח סידרתי אני לבדי את הסדר, ובני הבית ישבו ושמעו, כי ידוע שאין חוגגים בארץ ישראל אלא יום טוב ראשון בלבד. אולם אני ששיערתי כבר שאהיה נאלץ לחזור לחוץ לארץ, חגותי שני ימים ביחד עם שני זרים שנזדמנו לכאן. שמחנו והשתעשענו. ימי חול-המועד היו צחים, והתרחצנו בים והתפלשנו בחול ובצדפים וזמרנו: "כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו' [תהלים ק"ב, ט"ו]. בשביעי של פסח היינו ערים כל הלילה ואמרנו תיקון כבליל שבועות. עם עלות השחר עמדנו להתפלל תפילת שחרית, ואמרנו הלל ו'אז ישיר' בשמחה רבה, כנהוג שם, והלכנו לטבול בים, והיה לנו באמת חג שמח”.
כל תוכניות החברה נתלו בהגעת הרב קלישר וקבוצתו, שנדחתה במכתב נוסף לאחר חג השבועות, ובסופו של דבר קיבל ברמן מכתב מאת הרב אליהו גוטמכר מגריידיץ שכתב שהרב קלישר חלש ומשפחתו אינה מאפשרת לו את הנסיעה הקשה. לדברי הרב קלישר: ”כנראה שהקליפה עודנה חזקה, ואינה נותנת להתחיל בדבר הנחוץ והמועיל”. בגלל שלא הושג המימון, לא הוקמה ההתיישבות. ברמן, שבור לב ומרושש לחלוטין, עזב את הארץ ונסע לאירופה לנסות לעורר תנועה לאומית לעלייה ארצה, הוא כתב:
היהדות אין לה עוד רגש לאומי לארץ הקודש; כל הנוצרים מעריכים את הארץ, רק בנו היהודים שורר שוויון-רוח. אנכי התחלתי בפעולה יותר מדי מוקדם, וכעת אני בא על שכרי. מבלי לפעול מאומה הריני מוכרח לעזוב את הארץ הקדושה, וכמה מכאיב לי הדבר! אהה, ארץ חמדתי, האם שוב אזכה לראותך?