stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפועל חיפה (כדורגל)
ראו גם

הפועל חיפה במפעלים האירופיים
הפועל רובי שפירא חיפה
הפועל חיפה (כדורסל)
לקריאה נוספת

ד"ר יעקב סובוביץ', ד"ר חיים קאופמן, גליל גלסברג, יוסף גלזר: "הפועל חיפה - סיפורה של אגודה", הוצאת ההסתדרות החדשה במרחב חיפה, 2007
זוהיר בהלול, רמי ברוש, יגאל ביטון, האנציקלופדיה לכדורגל ישראלי, כרך ג', עמ' 164 - 178, הוצאת ישראגול, 2011
הערות שוליים

↑  עובדות ומספרים באתר אצטדיון סמי עופר
↑  גביע העשור של הפועל חיפה, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  ישראל רוזנבלט, להפועל חיפה הייתה נשימה ארוכה יותר, מעריב, 9 ביוני 1966
↑  החיפני ליפשיץ "חטף" את הגביע, מעריב 13 ביוני 1974
↑  דרור מרשלקוביץ, אבל בחיפה. אמנון צידון נפטר, חדשות, 24 באוגוסט 1987
↑  אשר גולדברג, רובי שפירא החל בצעדים לעזיבת הפועל חיפה, באתר הארץ, 20 ביוני 2001
↑  אשר גולדברג, רובי שפירא לשחקנים: אתם רשאיים לעזוב, באתר הארץ, 19 ביולי 2001
↑  אשר גולדברג, רובי שפירא שם קץ לחייו, באתר הארץ, 15 בדצמבר 2001
↑  אבי שמול, דורון ברגר, מס הכנסה הגיש בקשה לפירוק הפועל חיפה, באתר הארץ, 26 במרץ 2002
↑  הפרקליטות החליטה לסגור התיק נגד הכדורגלן ישראל כהן שנחשד במכירת משחק, באתר גלובס, 13 בינואר 2004
↑  משה לוי, הפועל חיפה הועברה לידי יואב כץ, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2004
↑  שלמה וייס‏, הפועל חיפה: אלי כהן מונה למאמן, ימשיך לעונה נוספת אם הקבוצה תישאר, באתר וואלה, 15 בפברואר 2016
↑  אורן יוסיפיביץ'‏, אלי כהן: "אושרי רואש השתין על המועדון והבעלים בקשת", באתר וואלה, 7 בדצמבר 2016
↑  עד כניסתו של רובי שפירא לתפקיד הבעלים, על החולצה הייתה החסות הקודמת של סלטי צבר.
↑  עדי סרדס, אוהדי הפועל חיפה הפגינו נגד יואב כץ, באתר ynet, 19 ביולי 2007
שלמה וייס‏, הפועל חיפה: האוהדים מחו, הקבוצה המשיכה לאכזב, באתר וואלה, 24 באוקטובר 2012
תומר לוי, ‏מחאה באימון הפועל חיפה. אוהד אחד נעצר, באתר ערוץ הספורט, 30 ביוני 2013
↑  תומר לוי, ‏עיר הפועלים: "מקווים שנצליח כמו בקטמון", באתר ערוץ הספורט, 24 באפריל 2014
↑  מיקי שורץ, עיר הפועלים, באתר ynet, 12 בספטמבר 2014
↑  עמוד השחקן של דב עצמון באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  עמוד השחקן של ארנון רוקמן באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
↑  אבא גינדין הכדורגלן המצטיין, מעריב, 25 ביוני 1972
↑  אשר גולדברג‏, הפועל חיפה הגדולה, באתר וואלה, 23 ביוני 2003
עוזי דן, צ'ייקובסקי, בחיפה?, באתר הארץ, 27 בינואר 2004

אשר גולדברג, החיפאים של אולימפיאקוס, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302883905171 
שחקני הפועל חיפה חוגגים את הזכייה בגביע אלוף האלופים, יולי 2018
אצטדיון סמי עופר, מגרשה הביתי של הקבוצה מאז 2014
שחקני הפועל חיפה חוגגים את הזכייה בגביע אלוף האלופים, יולי 2018
איסלנד באירוויזיון

| --- | --- |

 מדינה:  איסלנד איסלנד
 רשת שידור:  RÚV
 השתתפות ראשונה:  נורווגיה ברגן, 1986
 זכיות:  0
 השתתפויות:  35
 היעדרויות:  2
 אירוח האירוויזיון:  לא אירחה
 השתתפות אחרונה:  שוודיה מאלמה, 2024
איסלנד השתתפה באירוויזיון 35 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1986 והיא נעדרה מהתחרות פעמיים ב-1998 ו-2002 עקב תוצאות נמוכות בשנה שקדמה להיעדרות. נכון ל-2025, איסלנד היא המדינה הנורדית היחידה שטרם ניצחה בתחרות.
עם פעמיים בהן הגיעה למקום השני בגמר התחרות, איסלנד מדורגת במקום השני ברשימת המדינות המצליחות ביותר בתחרות שמעולם לא ניצחו בתחרות לפני קפריסין, שהגיעה פעמיים למקום השני ופעמיים למקום השלישי.
היסטוריה

רשות השידור האיסלנדית הייתה האחרונה מבין מדינות מערב אירופה שהצטרפה לתחרות, מלבד מדינות אירופה הקטנות סן מרינו ואנדורה, אולם רשות השידור האיסלנדית שידרה את התחרות מדי שנה החל מ-1970. הסיבה לכך שאיסלנד הצטרפה מאוחר יחסית לשורות התחרות היא בשל מיקומה הגאוגרפי של איסלנד, מדינת אי בצפון האוקיינוס האטלנטי, הרחק מרשת שידור האירוויזיון של איגוד השידור האירופי ובלי קשר לוויני.
בתחילת שנות ה-80, כאשר נוצר קשר לווייני בין איסלנד לרשות השידור האירופי, התאפשר לה להשתתף בתחרות, ואיסלנד השתתפה לראשונה בתחרות ב-1986.
נכון ל-2025, איסלנד, יחד עם מלטה, הן המדינות שנמצאות במקום השני כשיאניות התקופה הארוכה ביותר שחלפה מהצטרפותן לתחרות מבלי לנצח בה, כאשר במקום הראשון מדורגת קפריסין, אשר השתתפה בתחרות 36 פעמים מבלי לנצח בה.
היסטוריה > הישגים

איסלנד השתתפה בתחרות כ-35 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעמיים למקום השני בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות. הפעם הראשונה הייתה ב-1999 כאשר סלמה הופיעה עם השיר "All Out of Luck" שסיים את גמר התחרות עם 146 נקודות. איסלנד, אף על פי שהובילה ברוב הצבעת הניקוד, הפסידה את הניצחון לשוודיה, שניצחונה היה מובטח לאחר הקראת הניקוד של בוסניה והרצגובינה וטרם הקראת הניקוד של אסטוניה, מגישת הניקוד האחרונה בתחרות. סלמה נשלחה כנציגת איסלנד פעם נוספת ב-2005 עם השיר "If I Had Your Love", אך אף על פי שהייתה אחת מהמועדפות לניצחון, היא כשלה להעפיל לגמר התחרות משלב חצי-הגמר. איסלנד הגיעה למקום השני בפעם השנייה כעבור עשור ב-2009 כאשר יוהאנה הופיעה עם השיר "Is It True?" שסיים את גמר התחרות עם 218 נקודות.
איסלנד הגיעה למקום האחרון פעמיים בתולדותיה: לראשונה ב-1989 כאשר דניאל אוגוסט הופיע עם השיר "Það sem enginn sér" וסיים את גמר התחרות עם אפס נקודות ובפעם השנייה ב-2001 כאשר להקת הבנים "Two Tricky" הופיעה עם השיר "Angel" וסיים את גמר התחרות עם שלוש נקודות.
מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004, העפילה איסלנד באותה שנה אוטומטית לגמר לאור המיקום הגבוה אליו היא הגיעה ב-2003. רק ב-2008 העפילה איסלנד לגמר התחרות לראשונה מ-2004 כאשר להקת "אירובאנד" הופיעה עם השיר "This Is My Life", שסיים את גמר התחרות במקום ה-14 עם 64 נקודות. החל מ-2008 עד 2014 וב-2019 ו-2021, איסלנד הצליחה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר, אולם בין השנים 2015-2018 איסלנד כשלה להעפיל לגמר התחרות ואף הגיעה ב-2018 למקום האחרון בשלב חצי-הגמר.
ניתן לסכם את הישגיה של איסלנד בתחרות כמעורבים: בשנים הראשונות בהן השתתפה בתחרות היא כשלה להתמקם במקומות גבוהים בגמר התחרות ולעיתים אף כשלה להעפיל לתחרות משלב הסינון המקדים של איגוד השידור האירופי. מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004 איסלנד הצליחה לעלות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר עשר פעמים ב-2004, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2019 ו-2021. עם פעמיים בהן הגיעה למקום השני בגמר התחרות, ועל אף הישגיה המעורבים, איסלנד מדורגת במקום השני ברשימת המדינות המצליחות ביותר בתחרות שמעולם לא ניצחו בתחרות אחרי מלטה, שהגיעה פעמיים למקום השני ופעמיים למקום השלישי.
היסטוריה > היעדרויות

איסלנד נעדרה משתי תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, איסלנד הייתה אחת המדינות המושפעות בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו להשתתף בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו להשתתף בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים להשתתף בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שמשתתפות על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו להשתתף בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, איסלנד לא השתתפה בתחרויות האירוויזיון ב-1998 ו-2002. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור המשתתפות בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
לאחר ניצחונה של ישראל ב-2018, איסלנד שקלה אם להשתתף בתחרות ב-2019 לאחר שכ-26,000 איסלנדים חתמו על עצומה אינטרנטית להחרים את התחרות עקב העימותים עם הפלסטינים, על אף כי איסלנד השתתפה בתחרות בירושלים ב-1999. כמו כן, האמן האיסלנדי דאדי פרייר הצהיר כי לא יצטרף לשורות קדם-האירוויזיון האיסלנדי וקרא לה להחרים את התחרות עקב "פעילות צה"ל בשטחי הרשות הפלסטינית". למרות העצומה, בספטמבר 2018 אישרה רשות השידור האיסלנדית כי תשתתף בתחרות ב-2019. הלהקה האיסלנדית "הטארי" הצליחה בסופו של דבר להביע את מחאתה במופע הגמר של התחרות, באמצעות הנפת דגלי הרשות הפלסטינית. לאחר שנציגי איסלנד הניפו את דגלי הרשות הפלסטינית בשידור חי במהלך גמר התחרות, עצומה שרצה ברשת וצברה אלפי חתימות קוראת למנוע מאיסלנד להשתתף בתחרות ב-2020.
היסטוריה > שפה

עד התחרות ב-1999, מדינות חויבו לשיר בשפה הרשמית של המדינה. החל מהצטרפותה של איסלנד לתחרות ב-1986 עד 1997 השירים אשר שלחה איסלנד לתחרות היו באיסלנדית. החל מביטול חוק השפה ב-1999, איסלנד שלחה בעיקר שירים שהושרו באנגלית אולם ב-2010 חלק מהשיר הושר בצרפתית וב-2013 וב-2019 השיר הושר באיסלנדית.
היסטוריה > הצבעות

שוודיה, נורווגיה, דנמרק ופינלנד, שכנותיה התרבותיות של איסלנד, נתמכות על ידי איסלנד אשר נוהגת להעניק להן מספר רב של נקודות. ב-1986, 1991, 2012, 2015 ו-2016 (הצבעת הקהל) איסלנד העניקה את מרב הנקודות לשוודיה, ב-1995, 2003, 2005, 2008 ו-2009 איסלנד העניקה את מרב נקודות לנורווגיה, ב-1999, 2000, 2001, 2008, 2010, 2011, 2013 ו-2018 (הצבעת הקהל) איסלנד העניקה את מרב הנקודות לדנמרק וב-2006 ו-2007 איסלנד העניקה את מרב הנקודות לפינלנד.
שוודיה העניקה לאיסלנד את מרב הנקודות ב-1999, נורווגיה העניקה לאיסלנד את מרב הנקודות ב-2003 ו-2009, דנמרק העניקה לאיסלנד את מרב הנקודות ב-1999, 2000 ו-2008 ופינלנד מעולם לא העניקה לאיסלנד את מרב הנקודות. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, מדינות ברית המועצות לשעבר והמדינות הבלטיות.
היסטוריה > פופולריות התחרות

איסלנד היא המדינה עם נתוני הצפייה הגבוהים ביותר מכל המדינות המשתתפות בתחרות, עם 95.3% רייטינג בכל שנה, והמספר עמד על כנו גם כאשר איסלנד כשלה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר בין 2015–2018. ניתן להסביר את נתוני הצפייה הגבוהים של הציבור האיסלנדי בתחרות על ידי מחסור בערוצים אחרים ברחבי האי וגם כי איסלנד שוכנת במערבה של היבשת האירופאית, כלומר, איסלנד נמצאת שעתיים לפני ברלין ב-CET, והתחרות עצמה משודרת באיסלנד ב-19:00 כאשר בחוץ יש אור יום והדבר משמר לאיסלנד קהל צפייה משפחתי נאמן.
ראו גם

RÚV
הערות שוליים

↑  Jerusalem 1999, באתר האירוויזיון הרשמי
↑  עצומה באיסלנד: להחרים את האירוויזיון בישראל, באתר ynet, 15 במאי 2018
↑  מעל 20 אלף איסלנדים חתמו על עצומה הקוראת להחרים את האירוויזיון בישראל, באתר מעריב אונליין, 17 במאי 2018
↑  רשות השידור באיסלנד: "שוקלים לא להשתתף באירוויזיון בישראל", באתר ynet, 17 במאי 2018
↑  עמיחי שטיין, איסלנד: לא שוללים את ביטול השתתפותנו באירוויזיון בישראל, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 28 במאי 2018
↑  "Daði Freyr on Twitter". Twitter. נבדק ב-2018-07-24.
↑  Iceland: RUV Confirms Eurovision 2019 Participation,‏ 13 בספטמבר 2013
↑  Iceland: RUV confirms participation in Eurovision 2019,‏ 13 בספטמבר 2013
↑  עצומה ברשת: לפסול את איסלנד מהאירוויזיון, באתר ynet, 19 במאי 2019
↑  5 reasons why Iceland loves Eurovision,‏ 20 במאי 2015
↑  Eurovision Song Contest attracts 204 million viewers!,‏ 24 במאי 2016
↑  Why Iceland Is The Cutest Eurovision Nation Ever,‏ 10 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 3aa6117a-8e88-4362-80c6-89cdc62a5402
אדוארד קולמנובסקי

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1923 מוהילב, ברה"מ 
 פטירה:  27 ביולי 1994 (בגיל 71) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן העם של ברית המועצות  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אדוארד קולמנוסבקי (ברוסית: Эдуа́рд Саве́льевич Колмано́вский; ‏9 בינואר 1923 בלארוס - 27 ביולי 1994 מוסקבה, רוסיה) היה מלחין ומנצח ממוצא יהודי, זוכה פרס ברית המועצות.
חייו

אדוארד קולמנובסקי נולד במוהילב למשפחה יהודית. בשנים 1936–1941 למד בבית הספר למוזיקה במוסקבה. בשנים 1941–1945 הוא למד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1961 הוא כתב שיר על מילים של יבגני יבטושנקו שבוצע על ידי מארק ברנס וזכה לפופולריות גדולה.
הוא כתב מוזיקה לכ-200 שירים. בין יצירותיו המפורסמות: "Alyosha" (1966), "I Shall Never Forget You", "בואי אמא" (1964) (Za okoshkom svetu malo)", "העגורים" ועוד.
בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לסרטים והצגות תיאטרון.
בשנת 1991 הוענק לקולמנובסקי תואר אמן העם של ברית המועצות.
קולמנובסקי הכיר את אשתו תמרה כאשר הם למדו בכיתה ב'. בגיל 13 הם החליטו להתחתן והתחתנו בשנת 1943. היא נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1968. לזוג היו שני בנים.
קולמנובסקי נפטר בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
פרס יצחק שדה לספרות צבאית

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  העמותה להענקת פרס לספרות צבאית ע"ש יצחק שדה
 תקופת הפרס:  1972–הווה (כ־53 שנים) 
 נקרא על שם:  יצחק שדה 
 
פרס יצחק שדה לספרות צבאית הוא פרס המוענק ליצירה מקורית-ישראלית בשפה העברית בתחום הספרות הצבאית.
הפרס מוענק מדי שנה על ידי העמותה להענקת פרס לספרות צבאית ע"ש יצחק שדה ליצירה שראתה אור לראשונה במהלך השנה הקודמת למתן הפרס ועוסק באחד מהתחומים הנ"ל:
מורשת משנתו הביטחונית של יצחק שדה
תאוריה, מחקר והגות צבאית
היסטוריה צבאית-יהודית
תולדות ההתגוננות היהודית בארץ או בגולה
זיכרונות מן השירות בכוחות המגן או בצה"ל
יצירה על אישיות צבאית יהודית, או אישיות הקשורה לעימות הישראלי-ערבי
היסטוריה של לוב

תיאטרון עתיק בלפטיס מגנה
ההיסטוריה של לוב כוללת בתוכה היסטוריה של עמים רבים שהשתלבו עם הילידים הברברים. במשך רוב ההיסטוריה שלהם, אנשי לוב ידעו שלטונות רבים ושונים. ההיסטוריה העצמאית המודרנית של לוב החלה בשנת 1951.
לוב העתיקה

בעת העתיקה חלקים מלוב נשלטו על ידי הפיניקים אנשי אימפריית קרתגו, בידי צבאו של אלכסנדר מוקדון ובידי השלטון המוקדוני של בית תלמי ממצרים. אחריהם שלטו עליה הרומאים, הוונדלים והביזנטים. ללוב של היום שתי היסטוריות נפרדות לפני בוא הרומאים, אחת לטריפוליטנה, ואחת לקירנאיקה.
במקור, הייתה טריפוליטנה קבוצה של מושבות כנעניות־צידוניות התלויות במושבת־האם קרתגו אשר מקומה היה סמוך לעיר תוניס של היום (ויש המיוחסים לנקודת זמן הזו את רשימת הקהילה היהודית בלוב). וארצות חסותה כולן נפלו לידי רומא במהלך המלחמות הפוניות. טריפולי, בירתה של טריפוליטניה, היא נמל ים פיניקי עתיק ונקודת מוצא של שלוש דרכים המקשרות את חוף הים התיכון עם ימת צ'אד ועם טימבוקטו במרכז אפריקה, דרך מדבר סהרה.
קירנאיקה, בניגוד לטריפוליטניה, הייתה מיושבת ביוונים מאות שנים לפני שהפכה לפרובינציה רומית. קירנאיקה נודעה גם כפנתאפוליס, "חמש הערים"; ערים אלו היו קירנה, הנמל אפולוניה (מארסה סוסה), ארסינאוי (טוסרה), בירניק (בנגאזי) וברקה (אל מרג'). מכל הקולוניות העתיקות והידועות ביותר של היוונים, מישור חוף השפע (קירנאיקה), הייתה אולי החשובה ביותר.
בעיר קירנה, בירת קירנאיקה, הייתה בעת העתיקה קהילה יהודית גדולה. בשנת 116, בתקופת הקיסר הרומי טראיאנוס שנזכר במדרש איכה רבה בכינוי "שחיק עצמות", פרץ בקירנה מרד יהודי, אשר דוכא באכזריות.
התקופה האסלאמית

בשנת 647 פלש צבא ערבי בן כ־40,000 חיילים, בהנהגתו של עבדאללה אבן סעיד למערבה של לוב. טריפולי, עיר הבירה, נכבשה מידי הביזנטים מיד לאחר סופטולה, עיר הנמצאת כ־250 ק"מ דרומית לקרתגו, העיר בה נהרג שליט הפרובינציה הביזנטית, גאורגיוס. יורשו של גאורגיוס, גנדיוס, הבטיח לשלם לערבים מס שנתי של כ־330,000 זהובים. לאחר שגנדיוס סירב לשלם את הסכום הנדרש, אנשיו שלו הדיחו אותו מתפקידו.
בעקבות ההפיכה גנדיוס נמלט לדמשק, שם ביקש את עזרתו של הח'ליפה מועאויה הראשון, לו שילם עבור עזרה זאת מנחות במשך שנים רבות. הח'ליפה שלח צבא גדול עם גנדיוס לפלישה לאפריקה בשנת 665. על אף שגנדיוס מת באלכסנדריה, הערבים המשיכו לבדם לכיוון טריפולי. הביזנטים שלחו צבא כדי לתגבר את הכוחות באפריקה, אך מפקד הצבא, ניספורוס, הפסיד בקרב ושב לקונסטנטינופול וטריפולי נפלה לידי ערבים. עוקבה בן נאפע ואבו אלמֻהג'ר דינאר עשו רבות כדי להעלות את מעמדו של האסלאם באיפריקיה, ובמשך המאות הבאות רוב הברברים המקומיים המירו את דתם.
בשנת 750 החליף בית עבאס את שושלת אומיה, והעביר את בירת הח'ליפות לבגדאד. אמירי בית עבאס שמרו על שליטה בחוף הלובי. בשנת 800 הח'ליפה הארון א־רשיד מינה את אבראהים אבן אל־אע'לב למושל טריפוליטניה וקירנאיקה. השושלת האע'לבית הפכה עצמאית ונפרדת מח'ליפות בגדאד, שנותרה לה בלוב סמכות רוחנית בלבד. האע'לבים תיקנו את מערכות ההשקיה הרומיות, השליטו סדר והביאו לצמיחה יחסית באזור.
השלטון העות'מאני

בתחילת המאה ה־15, השליטה המרכזית בחוף הלובי נחלשה, ומפרציו היו כגן עדן לשודדי ים. ספרד ההבסבורגית כבשה את טריפולי ב־1510, אך הספרדים התעניינו יותר בשליטה במפרץ מאשר בשליטה הקשה בקולוניה. פרננדו השני, מלך אראגון מסר את טריפולי בשנת 1528 לאבירי יוחנן הקדוש ממלטה. ב־1538 העיר נכבשה על ידי מלך הפיראטים שנקרא חַ'יר א־דין (הידוע יותר כברברוסה שפירושו אדום הזקן), והחוף הלובי נודע כחוף הברברי.
כשהגיעו העות'מאנים לכבוש את טריפולי ב־1551, הם העדיפו שלא לבלום את הפיראטים, כי אם להרוויח מהביזה שלהם. רק לאחר מאתיים שנה נבלמה השליטה הפיראטית באזור.
תחת השלטון העות'מאני שטח האע'לבים לשעבר נחלק לשלוש פרובינציות: טריפולי, תוניס ואלג'יר. ב־1565, העניק השׂולטן לשליט טריפולי את התואר פחה. השׂולטן סיפק לפחה יניצ'רים, שחולקו למספר יחידות, בפיקודו של קצין או ביי. היניצ'רים הפכו במהרה לכוח הדומיננטי בלוב העות'מאנית.
ב־1711, אחמד קראמנלי, קצין חיל רגלים, תפס את השלטון וייסד את השושלת הקראמנלית, שהתקיימה עד שנת 1835. ב-מאי 1801, הפחה יוסוף קראמנלי דרש הגדלה של "דמי החסות" בסך $83,000 ששילמה ממשלת ארצות הברית מאז 1796 על מנת שהפירטים הלובים לא יתקיפו את אניות הסוחר האמריקאיות. הדרישה נדחתה, וצי אמריקאי חסם את נמל טריפולי. בעקבות כך, פרצה מלחמת טריפולי בין לוב לארצות הברית של אמריקה, שנמשכה עד ל־3 ביוני 1805.
ב־1835, ממשלתו של השׂולטן מהמוט השני השתלטה על האזור על מנת להחזיר את שליטתה הישירה בלוב, והחזיקה בו עד לקריסת האימפריה העות'מאנית. כוחה המבוזר של האימפריה גרם להשגת עצמאות למעשה במצרים, ולאנרכיה בלוב. במשך 75 שנה שלחה האימפריה ללוב כ־30 מושלים ולוב נחשבה לחלק ממנה, על אף שלעיתים הייתה עצמאית למחצה, עד שאיטליה פלשה אליה בשנת 1911, ערב קריסתה של האימפריה העות'מאנית.
לוב האיטלקית

ניסיונות הקולוניזציה האיטלקיים בפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעולם לא הצליחו באמת. ב־3 באוקטובר 1911, האיטלקים תקפו את טריפולי בטענה לשחרור לוב מהעול העות'מאני. למרות התנגדות חריפה מצד תושבי לוב, מסר הסולטאן העות'מאני את לוב לידי האיטלקים ב־1912, כחלק מהסכם לוזאן. עד 1914 הייתה רוב טריפוליטניה בידי האיטלקים, אך גם בקירנאיקה וגם בפזאן שבמדבר הדרומי היו מרידות רבות, שהונהגו על ידי המסדר הסנוסי. במהלך ההתיישבות האיטלקית, הגיעו כ־150,000 איטלקים ללוב.
במלחמת העולם הראשונה שיתפו פעולה העות'מאנים עם הסנוסים במסגרת המערכה בצפון אפריקה על מנת לערער את שליטתם של האיטלקים ולהחזיר את השפעת האימפריה העות'מאנית.
ב־25 באוקטובר 1920 הכיר הממשל האיטלקי בשייח' סידי אידריס כראש הסנוסים, והוענקו לו סמכויות רחבות באל־כופרה ובנאות מדבר אחרים, וכמו כן העניק לו גם תואר אמיר קירנאיקה. לבסוף הפך אמיר קירנאיקה למלך לוב העצמאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בשטחה של לוב קרבות עזים, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחותיהן של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית. בין המערכות הבולטות ניתן למנות את הפלישה האיטלקית למצרים, מבצע מצפן, המצור על טוברוק ומבצע צלבן. בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת, לאחר שהבריטים כבשו את נמל טריפולי.
ב־1944 חזר אידריס מגלות בקהיר אך סירב לחזור למשכנו הקבוע בקירנאיקה עד ליציאתו של חלק מהשלטון הזר ב־1947. בהסכם שלום עם בעלות הברית איטליה ויתרה על כל טענה לבעלות על לוב.
הממלכה

ב־21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להעניק עצמאות ללוב עד ל־1 בינואר 1952. אידריס, שהוכרז בהמשך כמלך לוב, ייצג אותה במשא ומתן עם האו"ם. ב־24 בדצמבר 1951, לוב הכריזה על עצמאותה כממלכה המאוחדת של לוב, מונרכיה חוקתית ותורשתית תחת המלך אידריס, המלך היחיד של לוב. כאשר הכריזה לוב על עצמאותה, היא הייתה אחת המושבות האירופיות הראשונות באפריקה שהשיגו עצמאות מדינית.
באותה שנה נחקקה החוקה הלובית הראשונה. האספה הלאומית ניסחה את החוקה וקבלה אותה בעיר בנגאזי ביום ראשון, ה־6 במוחרם, 1371 לשנה המוסלמית (ה־7 באוקטובר 1951). נשיא האספה הלאומית מוחמד אבולאסעד אל־עלים ושני סגניו עומר פאיק שוניב ואבו בכר אחמד אבו בכר הגישו את החוקה למלך אידריס והחוקה פורסמה ברשומות לוב.
עם גילוין של עתודות נפט רבות בלוב ב־1959, וההכנסות העצומות שהגיעו בעקבות מכירתו, הפכה לוב, אחת המדינות העניות בעולם, למדינה עשירה מאוד. על אף שמכירות הנפט שיפרו את כלכלתה של לוב, התעורר כעס בציבור כלפי המלך ושאר אנשי הממשל, מכיוון שרוב ההכנסות הגיעו לידי אותה אליטה ששלטה במדינה.
רפובליקה ערבית

ב־1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגת רב־סרן בן 26 בשם מועמר קדאפי, ביצעה הפיכה בלוב, הדיחה את אידריס הראשון, מלך לוב, והגלתה אותו למצרים. המשטר החדש ביטל את המונרכיה והכריז על הקמתה של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית. מאז ועד ההתקוממות בלוב (2011), שלט במדינה מועמר קדאפי כרודן דיקטטורי. המשטר החדש הכריז כי הוא מתחייב להוציא את לוב מהפיגור והנחשלות. הוא החליט לסלק מארצו את יחידות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהיו מוצבים בלוב, ולסגור את נמל התעופה שהחזיק צבא ארצות הברית בשטח לוב.
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב – זה הכל". חיי אזרחי המדינה וחינוכם הוכוונו באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו־עצמו ובנאומיו. רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים אכן גילו עד פרוץ ההתקוממות ב־2011, אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
לוב פתחה תחת שלטון קדאפי בסיסי טרור בשטחה ונתנה חסות לארגוני טרור ערבי שפעלו ברחבי העולם. המשטר הלובי החל בחימוש מואץ ופתח בהסתה נגד ישראל ונגד הציונות תוך קריאה לאיחוד כל מדינות ערב למדינה אחת ואיום על מדינות ערב שגילו יחס חיובי לישראל (שאחד משיאיו היה במלחמת לוב־מצרים ביולי 1977).
ב־1968, עוד לפני תפיסת השלטון על ידי קדאפי, פלשה לוב לצ'אד במטרה המוצהרת למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים שהתחוללה שם לתוך שטחי לוב, וכדי להשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום, סמוך לגבול המשותף. לאחר מכן, במהלך שנות שלטונו של קדאפי, פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים במסגרת סכסוך לוב־צ'אד, בשנים: 1978, 1979, 1980–1981, וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע ארטילרי ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
רפובליקה ערבית > יחסים עם העולם המוסלמי

קדאפי פעל לאיחוד לוב עם שכנותיה. בדצמבר 1972 הציע לאחד את לוב ותוניסיה אך נדחה על ידי חביב בורגיבה. בשנת 1973 הוא הגיע להסכם עם מצרים על איחוד לוב ומצרים, הסכם שלא קויים. בינואר 1974 הגיע להסכם על איחוד עם תוניסיה, הסכם שבוטל לאחר יומיים.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים־האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ־1972 ליצור את הלגיון האסלאמי הפאן־אפריקאי. הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, אשר קיבלו אימונים סדירים ומשכורות גבוהות. הלגיון נסמך במיוחד על בני השבטים הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית. בנוסף לכך, הלגיון היה מוכן לקבל לשורותיו כל שכיר חרב – הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה – כל עוד נשבע אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי. הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להצעות לשכר גבוה ולכבוד, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד. לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב־1989, צומצם כוח הלגיון מכ־7,000 לוחמים בשיאו, לכ־2,000 לוחמים.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון ולהדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה, בהם אנשי אש"ף, אנשי הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front – RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון, וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
משטר קדאפי קיים קשרים הדוקים ביותר עם משטר הבעת' של סדאם חוסיין בעיראק.
רפובליקה ערבית > יחסים עם המערב

ב־14 באפריל 1986 הפציצה ארצות הברית את ארמונו של מועמר קדאפי בטריפולי, כתגובה לחסות שנתנה לוב לפעולות טרור כנגד אזרחים אמריקאים.
ב־21 בדצמבר 1988 פוצצו סוכני לוב את טיסה 103 של פאן אמריקן. בעקבות זאת, הטיל האו"ם ב־1992 סנקציות על לוב. הסנקציות הוסרו ב־2003, לאחר שלוב קיבלה אחריות על פעולת הטרור והסכימה לפצות את משפחות הנרצחים. ב־26 בפברואר 2004 הסירה ארצות הברית את החרם שהטילה על לוב במשך 23 שנים, על אף שהגבלות רבות עדיין נותרו במקומן, כמו סנקציות כלכליות ואיסור טיסות מארצות הברית ללוב.
ההתקוממות, מלחמת האזרחים והשינויים בשלטון ב־2011

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הפסקה מכילה תיאור על החודשיים הראשונים בלבד מתוך מלחמה שהמשיכה שבעה חודשים לאחר מכן.
ב־15 בפברואר 2011 החלו הפגנות ענק בלוב, בעיקר בעיר בנגאזי ולאחר מכן בערים אחרות, בעקבות המהפכה בתוניסיה וההפיכה במצרים (כחלק מגל המחאות בארצות ערב), ובתגובה לאבטלה ולחוסר הפיתוח הכלכלי במדינה, במטרה להדיח את מועמר קדאפי מהשלטון. עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לתומכי ממשלת קדאפי, ולמעלה מ־242 אזרחים ו־58 אנשי כוחות הביטחון נהרגו. ב־17 בפברואר התחולל "יום הזעם" של ההפגנות בלוב בעיקר בערים אל־ביידא, דרנה, טריפולי, אג'דאביה ואז־זינטאן ובמהרה הפכו ההפגנות להתקוממות ולמלחמת אזרחים.
בתחילת יום ה־21 בפברואר, סיף אל־אסלאם קדאפי, בנו הבכור של מועמר קדאפי, הודיע בטלוויזיה הלובית שהוא חושש שאם תימשך ההתקוממות מדינת לוב תתפצל ל"חמש עשרה נסיכויות אסלאמיות פונדמנטליסטיות". הוא הודה ש"נעשו טעויות" בקשר לדיכוי ההפגנות והודיע על כוונות לשינויים בחוקה. עם זאת, הוא הזהיר שהעושר והשגשוג של המדינה נמצאים בסיכון ולכן אם המחאה תימשך ישפכו "נהרות של דם".
ביום 27 בפברואר 2011, הוקמה מועצת המעבר הלאומית, תחת ניהולו של מוסטפא עבד אל־ג'ליל, שר המשפטים לשעבר של קדאפי, על מנת לנהל את החלקים שבלוב בהם שולטים המורדים. אירוע זה היה המאמץ הרציני הראשון לארגן ולבסס את ההתקוממות נגד משטר קדאפי. כבר אז, כאשר המועצה הייתה בבנגזי, היא הודיעה שטריפולי היא בירתה. בהמשך, נתמנה עבד אל־חאפז ג'וחא, עורך דין לזכויות אדם, לתפקיד דובר המועצה. ביום 10 במרץ 2011, המועצה קבלה הכרה מדינית ראשונה, כאשר צרפת הודיעה שהמועצה היא הנציג הכשר של העם הלובי.
ב־17 במרץ החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להתיר למדינות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב. בתגובה הכריזה ממשלת לוב על הפסקת אש במדינה אך בפועל המשיך קדאפי את התקפותיו על המורדים. ב־19 במרץ פתחו צבאות ארצות הברית, צרפת והממלכה המאוחדת עם כוחות נאט"ו במתקפה משולבת נגד כוחות קדאפי, שכללה התקפות מהאוויר ומהים נגד מטרות שונות בלוב.