stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארגון צבאי לאומי
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > דיר יאסין

אחת הפעולות הבולטות ביותר של האצ"ל במלחמת העצמאות הייתה כיבוש הכפר דיר יאסין ששכן ממערב ירושלים. ההתקפה על הכפר נערכה במקביל למבצע נחשון של ההגנה לפתיחת הדרך לירושלים, וסוף הקרבות של ההגנה לכיבוש הקסטל (קרב הקסטל). אנשי האצ"ל רצו גם הם להשתתף בשלב חדש זה של הלחימה, בו עברו הכוחות היהודים מהתגוננות והתקפות "פגע וברח" להתקפות מסודרות שכללו כיבוש שטחים והחזקתם. אנשי האצ"ל בחרו כיעד לכיבוש את הכפר דיר יאסין, ופעלו בידיעתו ובאישורו המסויג של מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל.
בבוקר 9 באפריל יצאו 72 אנשי אצ"ל ו-40 אנשי לח"י לפעולה. הקרב היה קשה בשל חוסר ניסיונם של הלוחמים בלחימה בשטח בנוי, וחמישה מאנשי הכוח הכובש נהרגו. במהלכו נאלצו אנשי האצ"ל ולח"י לבקש עזרה ממפקדת ההגנה, ששלחה כוח פלמ"ח שסייע באש ממרגמה, נשק שלא היה בידי האצ"ל או לח"י, ועזר בפינוי הפצועים.
הקרב התנהל בעוד רוב האוכלוסייה האזרחית נמצאת בכפר, ורבים מתושביו נהרגו במהלכו. מספר ההרוגים הערבים שהאצ"ל ולח"י פרסמו היה 240, ומספר זה התקבע במידה רבה בתודעה. אולם ההערכות כיום מדברות על כ־100 עד 120 הרוגים.
מחשש להתקפה אווירית, שתכננו הכוחות הבריטיים, פינו כוחות האצ"ל ולח"י את הכפר כשלושה ימים אחרי כיבושו, והעבירו אותו לידי כוחות ההגנה. רק עם כניסתם נקברו ההרוגים הערבים.
תוך זמן קצר עמדו אירועי כיבוש הכפר במוקד של מלחמת תעמולה מרובת צדדים, שכולם הגזימו בתיאור האירועים לצרכים פוליטיים. האצ"ל ולח"י התפארו במתכוון במספר קורבנות הערביים שהיה גדול מהאמת, הן על מנת לגרום לדמורליזציה בקרב הציבור הערבי, והן על מנת להעלות את יוקרתם ככוח לוחם בקרב הציבור היהודי. ההנהגה הערבית אימצה את המספרים המנופחים, והפיצה תאורים על מעשי זוועה על מנת לעורר רגש נקם כנגד הציבור היהודי. אנשי "ההגנה" והשמאל השתמשו גם הם במספרים ובתיאורים המוגזמים על מנת לנגח את "הפורשים" ולהבאיש את ריחם בקרב הציבור היהודי בארץ.
לאירועים בכפר, שחלקם נתונים בוויכוח היסטורי עד היום, ולמלחמת התעמולה סביבם, היו השפעות מרחיקות לכת וארוכות טווח. אירועי הכפר, והתעמולה הערבית סביבם שסיפרה על מעשי זוועה שחלק מהם היו בדויים, הטילו פחד על הציבור הערבי וגרמו להאצת הבריחה שלו. כך הפכה פרשת דיר יאסין לנקודת מפנה במלחמה ולאחת מאבני היסוד של הנכבה.
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > הלחימה ביפו וכיבוש מנשייה

אחרי שההגנה כבשה את טבריה וחיפה באמצע אפריל, רצה האצ"ל לרשום לזכותו גם כיבוש עיר ערבית. יפו, שממנה נורו יריות על תל אביב הסמוכה, נבחרה כיעד, ולשם כיבושה גויסו כמעט כל משאבי הארגון באזור שפלת החוף. על פי גבולות החלוקה יפו הייתה אמורה להיות מובלעת של המדינה הערבית בתוך אזור יהודי, דבר שהעלה את האטרקטיביות שלה בעיני האצ"ל שסירב להכיר בחלוקה. בגלל מיקום העיר בתחומי השטח שהיה אמור להיות המדינה הערבית, בניגוד לטבריה וחיפה, הבריטים המשיכו לשלוט בה, ולא איפשרו לכוחות היהודים להשתלט עליה. בהחלטה על היציאה לכיבוש יפו האצ"ל פעל עצמאית, בניגוד לתוכניות ההגנה לכתר את העיר עד צאת הבריטים, ולא לכבוש אותה, ובנפרד מלח"י שרצה להצטרף למבצע, אך סורב.
ב-25 באפריל יצאו יחידות האצ"ל שכללו כ-600 לוחמים, ממחנה הארגון ברמת גן להתקפה על יפו הערבית. הקרבות מול הקבוצות הערביות החמושות היו קשים ובהמשך הארגון נתקל בהתנגדות עזה גם מצד הבריטים, שהפעילו נגדו משוריינים ואף כוח אווירי. הייתה זו הפעם הראשונה בה הארגון נלחם ישירות מול כוחות צבא בריטיים. תחת פיקודו של עמיחי פאגלין "גידי", קצין המבצעים של הארגון, האצ"ל כבש לאחר קרב קשה את שכונת מנשייה שאיימה על תל אביב, התקדם עד לאזור הים ולכיוון הנמל, ובו בזמן הפגיז במרגמות את השכונות מדרום. פעולות אלה גרמו למנוסת תושבים ערביים מן העיר, ובמהלכן נהרגו כ-30 אנשי מחתרת, רובם מאש הבריטים.
הבריטים תבעו את פינוי מנשייה הכבושה, אולם בעקבות הסכם עם ההגנה, בו הובטח כי לא תהיה נסיגה מיפו בלחץ הבריטים, העביר הארגון להגנה את החסות על מנשייה אותה כבש, ובכך הסתיימה המתקפה העצמאית של האצ"ל על יפו. אף על פי שבמתקפה זו האצ"ל נכשל בכיבוש העיר כולה, והסתפק בכיבוש שכונת מנשייה, פעולתו האיצה משמעותית את בריחת התושבים הערבים מיפו, ותרמה רבות לנפילת העיר. ב-26 באפריל נכנס לתוקפו ההסכם הכלל ארצי בין ההגנה לאצ"ל, וכוחות האצ"ל השתלבו במבצע חמץ של ההגנה, שבמהלכו, בהתאם לתוכניתה המקורית של ההגנה, נכבשו הכפרים מסביב ליפו והעיר כותרה ונכנעה סופית ב-13 במאי, לאחר כניסת כוחות ההגנה והשתלטותם על שאר העיר מדרום.
הפעולה ביפו נחשבה בעיני האצ"ל כאחד מההישגים הבולטים של הארגון. מאחר שכבש את מנשייה עד הים וגרם למנוסת האוכלוסייה משאר חלקי העיר, זקף הארגון לזכותו את כיבושה של יפו. מוזיאון האצ"ל בתש"ח ("בית גידי" הממוקם כיום בפארק צ'ארלס קלור), נבנה באחד הבתים המעטים שנותרו משכונת מנשייה.
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > השתלבות האצ"ל בצה"ל

מ-27 באפריל, מועד כניסתו לתוקף של ההסכם עם ההגנה, ועד הקמת צה"ל המשיך האצ"ל את קיומו העצמאי, אולם פעל בשיתוף פעולה עם "ההגנה" והשתלב בפעולותיה.
בתחילת חודש מאי כבש האצ"ל את הכפר יהודייה (יהוד בימינו), ומספר כפרים באזור רמות מנשה. מ-16 במאי ואילך נערכו קרבות האצ"ל ברמלה, אשר באותו שלב נכשלו תוך אבדות כבדות לארגון.
בחודש מאי הוכרזה המדינה ובסופו של אותו חודש הוקם צבא ההגנה לישראל על בסיס ארגון ההגנה. ב-1 ביוני נחתם הסכם בין מנחם בגין לישראל גלילי.
בגין הודיע על כך ללוחמי האצ"ל בשידור בתחנת הרדיו "קול ציון הלוחמת": ”אין צורך במחתרת עברית. במדינת ישראל נהיה חיילים ובונים. לחוקיה נשמע, כי חוקינו הם. ואת ממשלתה נכבד, כי ממשלתנו היא”. חברי האצ"ל החלו להשתלב בצה"ל ביחידות נפרדות. הם קיבלו מספר אישי שהתחיל בספרות "93" וזיהה את נושאו כחבר האצ"ל. עד סוף יוני הושלם התהליך תחת ניהולו של מטה שהוקם לשם כך במפקדת הארגון.
אנשי הארגון השתתפו, במסגרת גדודיהם שצורפו לצה"ל, בהדיפת המצרים באזור איסדוד וכיבושה של יבנא ב-4 ביוני. בסוף אוקטובר לחמו וכבשו את הכפר תרשיחא בצפון. כמו כן, ניסו כוחות אצ"ל מצומצמים להגן על משמר הירדן הישנה, שהופגזה במשך שלושה שבועות, אולם בהיעדר תגבורת מכוחות צה"ל באזור נפלה המושבה, שהייתה מזוהה עם תנועת בית"ר, לידי הצבא הסורי.
בירושלים הנצורה, שהייתה, להלכה, מחוץ לתחום השלטון של הממשלה הזמנית, המשיכו האצ"ל ולח"י לפעול כגופים עצמאיים וחלקו גזרות עם ההגנה.
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > אלטלנה

"אלטלנה" (שנקראה בשם העט של ז'בוטינסקי) הייתה ספינה שארגנו אנשי האצ"ל בצרפת, ועל סיפונה נשלחו כ-900 עולים שנועדו לגיוס ליחידות אצ"ל ונשק ותחמושת רבים שנרכשו במהלך 1948. הספינה הייתה אמורה להגיע ביום תום המנדט, אבל בשל עיכובים יצאה לדרכה מצרפת רק ב-11 ביוני, לאחר שהאצ"ל כבר הצטרף לצה"ל (למעט בירושלים), והתחייב להימנע מפעולות רכש עצמאיות. בין בגין לממשלה ניטשה מחלוקת בשאלה מה יעשה בנשק. בגין דרש שחמישית מהנשק והתחמושת יופנו לכוחות האצ"ל בירושלים, והשאר ליחידות האצ"ל שהצטרפו כבר לצה"ל. בן-גוריון הסכים רק כי חמישית מהנשק תופנה לירושלים (אם כי לאו דווקא לאנשי האצ"ל), ועמד על כך כי שאר הנשק יופקד ישירות בידי צה"ל.
הספינה הגיעה אל חופי הארץ ב-20 ביוני, בזמן ההפוגה הראשונה והופנתה אל חוף כפר ויתקין, שם קיבלו את פניה חברי אצ"ל ובראשם מנחם בגין. בכפר ויתקין ירדו ממנה מרבית העולים, והוחל בפריקת הנשק. בהיעדר הסכמה על גורל הנשק התפתח עימות חמוש בין אנשי האצ"ל לכוחות צה"ל שנשלחו לתפוס את הציוד שנפרק מהספינה. בחילופי האש נהרגו שישה מאנשי האצ"ל ושניים מחיילי צה"ל. הספינה, ועליה כמאה אנשי אצ"ל, ובראשם בגין, עזבה את המקום והגיעה אל מול חוף תל אביב, שם עגנה מול מטה הפלמ"ח ב-22 ביוני. על החוף התקבצו אנשי אצ"ל מחד, וכוחות צה"ל ובייחוד פלמ"ח מאידך ופרץ קרב ביניהם. הפרשה הסתיימה כאשר האוניה הופגזה מהחוף בפקודתו של בן-גוריון. אחד הפגזים גרם להתלקחותה, אנשי האצ"ל נאלצו לנוטשה, ולבסוף התחמושת שבבטנה החלה להתפוצץ. בקרב זה נהרגו עוד עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל אחד.
בעקבות הפרשה נעצרו למספר שבועות כ-200 מאנשי האצ"ל, ופורקו לחלוטין יחידות האצ"ל העצמאיות בצה"ל ואנשיהן פוזרו ביחידות הצבא הרגילות.
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > האצ"ל בירושלים ופירוק הארגון

בשל אי הבהירות בקשר למעמדה של ירושלים, שעל פי תוכנית החלוקה הייתה אמורה להיות בשליטה בינלאומית, המשיך האצ"ל (כמו גם לח"י) לפעול בה עצמאית, ויחידותיו כונו בשם "הגדוד הירושלמי". מספר לוחמיו בעיר עמד על כ־400 בפיקודו של מרדכי רענן.
אף על פי שההסכמים של האצ"ל עם ההגנה (ואחר כך עם הממשלה הזמנית) לא כללו את ירושלים, התקיים שיתוף פעולה בין הארגון לבין ההגנה. הארגון שותף בהיערכות לקראת יציאת הכוחות הבריטים מהעיר, במסגרת מבצע קלשון, שמטרתו הייתה השתלטות על האזורים המיועדים לפינוי. לאצ"ל הוקצו השטחים של בית הספר לשוטרים ושייח' ג'ראח. ב-14 במאי התפנו הבריטים. לוחמי האצ"ל הסתערו על בניין ג'נרלי באזור הביטחון והניפו עליו את דגל הלאום. כמו כן תפסו אנשיו והחזיקו את בנייני הבולשת, בית הסוהר במגרש הרוסים ובית המשפט, ובשיתוף ההגנה החזיקו גם ביעדים נוספים. בצהרי היום כבש האצ"ל את בית הספר לשוטרים אולם נסוג משייח' ג'ראח לאחר שכבש רק חלק ממנה כתוצאה מקרבות מול הכוחות הערבים תוך אבדות בנפש.
כוחות האצ"ל השתתפו גם בהגנה ובלחימה על הרובע היהודי שבעיר העתיקה במסגרת שתי כיתות שפעלו בתיאום עם מפקד ההגנה. עד לכניעה נהרגו חמישה לוחמי אצ"ל ונפלו בשבי 19 (מתוך סך של 35 לוחמים שבויים יהודים).
אחרי פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, כוחות הארגון הגנו על רמת רחל, לאחר שהקיבוץ ננטש פעמיים בשל התקפות מצד כוחות ערביים וכוח מצרי. ב-25 במאי נכנסו לקרב על הקיבוץ שתי מחלקות אצ"ל, ולאחר קרבות קשים בין העמדות הדפו את המתקפה וכבשו את השטח.
לאחר ההפוגה הראשונה כוחו של האצ"ל באזור ירושלים הוכפל לכ-900 איש, על ידי מתנדבים חדשים ובאמצעות אנשי ארגון שהגיעו לסייע בכיבוש העיר. ב-14 ביולי כבשו לוחמי האצ"ל, בשיתוף צעירי גדנ"ע של ההגנה, את הכפר אל-מאלחה (לימים שכונת מלחה). למחרת ניהלו הערבים התקפת נגד שלא צלחה, אולם כתוצאה ממנה נהרגו או נפגעו עשרות מאנשי הארגון.
ב-17 ביולי פתחו במשותף כוחות צה"ל בירושלים יחד עם כוחות של האצ"ל ולח"י במבצע קדם שנועד לכבוש את העיר העתיקה. גדוד חיל שדה של חטיבת עציוני הופקד על פריצת השער החדש, פלוגת לח"י אחראית על פריצה בין השער החדש ושער יפו, ושתי פלוגות אצ"ל ליד השער החדש. חבלני אצ"ל פרצו את השער וכוחותיו התקדמו מרחק קצר אל תוך העיר העתיקה, אולם התקפתם נבלמה באש עזה. מטעני החבלה של ההגנה ולח"י נכשלו בפיצוץ והגיעה פקודה לסגת מן המערכה לכיבוש העיר העתיקה.
לאחר ההתנקשות ברוזן פולקה ברנדוט בידי ארגון יוצאי לח"י, הציבה הממשלה אולטימטום לאצ"ל בירושלים להתפרק. ב-21 בספטמבר התייצבו חיילי ומפקדי הארגון בפני גופי הקבלה של צה"ל והצטרפו אל שורותיו.
תולדות הארגון > מלחמת העצמאות > הקמת תנועת החרות

לאחר שפורק האצ"ל בקיץ 1948, יזם מנחם בגין את הקמת "תנועת החרות – מיסודו של הארגון הצבאי הלאומי", ועמד בראשה. בתחילת ימיה תבעה חרות את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה ואי-קיום משא ומתן עם מדינות ערב.
בבחירות לאספה המכוננת בינואר 1949 זכתה התנועה ל-14 מושבים בכנסת והייתה לסיעה הרביעית בגודלה. בבחירות התמודדה גם רשימה של המפלגה הרוויזיוניסטית ממנה צמח האצ"ל, אולם רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה, ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית הצטרפו לתנועת החרות ב-1950. בכך הפכה תנועת החרות לממשיכת דרכה של התנועה הרוויזיוניסטית כולה, ובכך גם התקבע מעמדו ההיסטורי של האצ"ל כזרם המרכזי של הציונות הרוויזיוניסטית.
בשנותיה הראשונות נדחקה תנועת החרות על ידי בן-גוריון ומפא"י אל שולי המערכת הפוליטית, תחת הסיסמה "בלי חרות ומק"י". אולם עם השנים היא נכנסה אל תוך הקונצנזוס הציבורי, עד שב-1977 עמדה במרכז רשימת הליכוד שניצחה בבחירות לכנסת התשיעית והביאה את מפקד האצ"ל, מנחם בגין, לראשות ממשלת ישראל.
שפה ומינוח פנימי

מלבד כינויים ששימשו במקום שמות מפקדי הארגון ואנשיו, נעשה שימוש נרחב בכינויים וביטויים פנימיים עבור מקומות, תפקידים וגופים שונים. להלן חלק קטן מהם:
מרתף – מחתרת, פעילות במחתרת
בית הבראה – בית כלא
מחלה – מאסר או כליאה
ג'וקר – שוטר בריטי
אופרה – שוטרים בריטים משתפי פעולה
כפתורים – שוטרים
המוסד – הבולשת הבריטית
מטבח ראשי – בנין הבולשת הבריטית בירושלים
זקס – סודי
חגיגה – פעולה, מבצע
חורגים – אנשי לח"י
החברה, המעמד – האצ"ל
תיירים – אנשי אצ"ל בצבא הבריטי
ש"ד – כינוי לאנשי הגנה
מנדלסון – כינוי לזאב ז'בוטינסקי
הקיר – הכותל המערבי
מנהלים – מפקדים גבוהים
סליק – התראה על ביקורת פתע
ברזל, פרי – נשק
מי לה' אלי – הכרזת המפקדים לפני פעולה
אבּי גֵעזוּנט ("העיקר הבריאות" ביידיש), ברכה לפני יציאה לפעולה
מורשת הארגון והנצחתו

בשנים הראשונות של מדינת ישראל לא היה ביטוי ממלכתי למורשת האצ"ל ולח"י וברדיו לא הושמעו שיריהם. מרכזיותה של מפא"י, שהחלה בימים שלפני קום המדינה, המשיכה גם בעשורים הראשונים לקיומה. למחנה הרוויזיוניסטי בכללו ועבור "המשפחה הלוחמת" (השם בו כינתה עצמה קהילת יוצאי האצ"ל) בפרט, היו סיבות להאמין כי מדיניות דחיקתם מסיפור התקומה נמשכת באופן מכוון. כבר ב-1949 דרש בגין מן הממשלה להעניק ליוצאי אצ"ל ולח"י זכויות כמו שהעניקה לחברי ההגנה. באותו זמן נטלה על עצמה תנועת החרות לדאוג לצורכיהם של לוחמי מחתרות ותיקים שלא נתמכו על ידי הממשלה. למרות היעדר התמיכה הממשלתית, כבר בראשית שנות החמישים הוחל בהנצחה. כך, הוקמה ברמת גן, בתמיכת ראש העיר אברהם קריניצי, האנדרטה לזכר דב גרונר ועולי הגרדום בעיצובה של חנה אורלוף. לחנוכתה ב-1954 הגיע קהל רב ללא נציג ממשלתי. כלא עכו, שאותו פרץ הארגון במבצע גדול ובו עלו לוחמיו לגרדום, נמסר למשרד הבריאות והפך לבית חולים לחולי נפש. רק בשנת 1984 פונה בית החולים.
עם השנים עשה המחנה שעליו נמנו אנשי האצ"ל את דרכו אל הקונצנזוס הלאומי. בשנת 1964 החליט ראש הממשלה לוי אשכול על העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לקבורה בישראל (בקשתו של ז'בוטינסקי הייתה להעלות את עצמותיו לארץ ישראל רק בפקודה של הממשלה העברית). הטקס לבש אופי ממלכתי, בהשתתפות קהל רב ומחוגים שונים ובחלקו אף השתתף ראש הממשלה. שיאו של תהליך זה היה בחילופי השלטון ב"מהפך" של שנת 1977. בהחלטת ממשלת ישראל בראשות בגין נקבע אות שירות לאנשי הארגון, הקרוי "אות האצ"ל". חלוקת אות שירות זה החלה בשנת 1979, והוא היה אות השירות הרביעי של מדינת ישראל, לאחר אות ההגנה, אות ההתנדבות ואות המשמר (אות לוחם ההגנה חולק החל משנת 1958 ועיטור לוחמי המדינה חולק החל משנת 1968). לא נפקד מקומו של הארגון מהספרות ההיסטורית, ממורשת המאבק לעצמאות, וממפעלי תיעוד והנצחה. עשרות ספרים, בהוצאות פרטיות וממלכתיות, מגוללים את פועלו של הארגון לאורך שנות פעולתו.
מורשת הארגון והנצחתו > מוזיאון האצ"ל

"מוזיאון האצ"ל" שוכן במצודת זאב, מוצגים בו תולדות הארגון, פעולותיו, וסרט מקורי הממחיש את פעולות האצ"ל שהוקרן בזמנו בארצות הברית במטרה לגייס כספים למאבק. אגף מיוחד מוקדש למחנות המעצר בישראל ומחוצה לה בהם נכלאו חברי הארגון, באגף מוצגות גם התעודות המזויפות ששימשו את אנשי האצ"ל שברחו ממחנה המעצר באריתראה שבאפריקה.
תולדות הארגון מוצגות גם ב"מוזיאון האצ"ל בתש"ח" בפאתי יפו, וב"מוזיאון אסירי המחתרות" בירושלים ובעכו. שמות רחובות ושלטי זיכרון רבים בישראל נושאים את זכר המחתרת ואנשיה. ותיקי הארגון מאוגדים תחת "ברית חיילי האצ"ל", העוסקת אף היא במפעלי תיעוד.
מוצגים במוזיאון האצ"ל במצודת זאב
אנדרטה לזכר חללי האצ"ל ולח"י, בבית הקברות נחלת יצחק
שלט בפתח תקווה על ליל ההלקאות
אנדרטה לזכר דב גרונר ברמת גן
האנדרטה לזכר "אלטלנה"
שלט מידע על פעילות האצ"ל בבית הספר לבנים בנווה צדק
אנדרטת האצ"ל ברמלה
לוחית זיכרון במקום שבו שכנה מפקדת אצ"ל בשנים 1941–1943
לוחית זיכרון במקום שבו שכנה מפקדת אצ"ל בשנים 1944–1947
ראו גם

התנועה הרוויזיוניסטית
רשימת פעולות האצ"ל
לקריאה נוספת

שאול אבישי, תעמולה במחתרת, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2008.
יצחק אלפסי (עורך), הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל: אוסף מקורות ומסמכים, א–ו, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1994–1999.
מנחם בגין, המרד: זכרונותיו של מפקד הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל, הוצאת אחיאסף, 1950.
מנחם בגין, במחתרת, כתבים, א–ב, תל אביב: הוצאת הדר, תשי"ט–תשכ"ב.
בן-ציון דינור (עורך ראשי), שאול אביגור, יהודה סלוצקי ואחרים (עורכים), ספר תולדות ההגנה, א–ג (שמונה חלקים), הספרייה הציונית, ירושלים; הוצאת מערכות ועם עובד, תל אביב, 1955–1972.
שמואל כץ, יום האש, תל אביב, הוצאת קרני, 1966.
אודי לבל, הדרך אל הפנתיאון – אצ"ל לח"י וגבולות הזיכרון הישראלי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2008.
איתן לבני, המעמד – מבצעים ומחתרת, הוצאת ידיעות ספרים, 1987.
נחמיה בן-תור, ספר תולדות לוחמי חירות ישראל (לח"י) (חמישה כרכים), הוצאת "יאיר", 2010.
יהודה לפידות, פרקים בתולדות האצ"ל, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, 2015 (מהדורה מחודשת; באתר דעת)
יהודה לפידות, בלהב המרד – מערכות האצ"ל בירושלים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996, באתר דעת
יהודה לפידות, לידתה של מחתרת – האצ"ל בשנות השלושים, מכון ז'בוטינסקי, 2001, אתר דעת
יהודה לפידות, היום שרה הקטנה – סיפורן של לוחמות האצ"ל, מכון ז'בוטינסקי ואגודת מוזיאון האצ"ל, 2003 (באתר דעת).
יהודה לפידות, האצ"ל בחיפה האדומה, הוצאת ברית חיילי אצ"ל, תל אביב, תשס"ו–2006, באתר (דעת).
מנחם מלצקי, אמת אחת ולא שתיים: מלחמת האצ"ל בבריטים, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1995.
יעקב מרקוביצקי, לקסיקון אצ"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור וברית חיילי האצ"ל, 2005.
יוסף נדבה, מי גירש את הבריטים מארץ ישראל – עובדות ומקורות, העמותה לתפוצת התודעה הלאומית, 1988.
דוד ניב, מערכות הארגון הצבאי הלאומי, כרכים א–ו, מוסד קלוזנר, הוצאת הדר, 1965–1976.
מאיר פעיל ופנחס יורמן, מבחן התנועה הציונית 1931–1948: מרות ההנהגה המדינית מול הפורשים, הוצאת צ'ריקובר, 2003.
יוסף קיסטר, האצ"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993; 2005 (הוצאה מחודשת).
יוסף קיסטר (הבאה לדפוס), מבצעי האצ"ל – הארגון הצבאי לאומי 1931–1948, הוצאת אגודת מוזיאון האצ"ל. 1998.
יוסף קיסטר, תגר ומגן: זאב ז'בוטינסקי והאצ"ל, (מבוא: ד"ר יעקב מרקוביצקי), המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, תל אביב, 2004.(הספר בקטלוג ULI)
יוסף קיסטר, נאמנים לדגל: של הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל. תל אביב: הוצאת ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל, תשע"ו 2016.
אלי תבין, החזית השנייה: הארגון הצבאי לאומי בארצות אירופה 1946–1948, הוצאת רון, 1973.
גדעון חרלפ, חיילות, צבא ומיליטריזם ביסוד האצ"ל. חיילים לא אלמונים הוצאה עצמית .2019.
אד מרקי

אדוארד ג'ון "אד" מרקי (באנגלית: Edward John "Ed" Markey; נולד ב-11 ביולי 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס מאז שנת 2013. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1976–2013.
קורות חיים

מרקי נולד במלדן, מסצ'וסטס, פרוור של בוסטון. הוא בנם של כריסטינה לבית קורטני וג'ון אי. מרקי. משפחתו היא נצרות קתולית. ב-1968 סיים תואר ראשון בבוסטון קולג', וכן תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ב-1972. הוא שירת בכוחות מילואים של צבא ארצות הברית בשנים 1968–1973, והשיג את הדרגה מומחה (Specialist).
בשנת 1972 נבחר לייצג את המחוז ה-13 בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס, המכסה את פרברי בוסטון. לאחר שבמאי 1976 חבר הקונגרס, הדמוקרט טורברט מקדונלד, מת בעודו מכהן, התמודד מרקי בפריימריז הדמוקרטים, והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות בניצחון גורף. מאז שירת עד 2013 בנציג ה-26 של מסצ'וסטס, המייצג בעיקרו את מחוז מידלסקס שבמדינה. הוא אותגר שלוש פעמים בפריימריז הדמוקרטים לאורך כהונתו הארוכה בבית הנבחרים, ובשני המקרים, למעט אחד, הביס את יריביו כשגרף יותר מ-80% ממניין הקולות.
בשנת 2013 מינה הנשיא ברק אובמה את ג'ון קרי לתפקיד מזכיר המדינה, וכך נותר מושב ריק בסנאט, שאותו ייצג קרי. בבחירות המיוחדות שנערכו ביוני באותה שנה, אשר יועדו למילוי מושבו של קרי בסנאט עד תום כהונתו בשנת 2015, הביס מרקי את יריבו הרפובליקני גבריאל גומז ונבחר לסנאט. בבחירות בנובמבר 2014, נבחר מרקי לכהונה מלאה וב-2020 נבחר בשלישית.
לאורך כהונתו בבית הנבחרים וגם בסנאט, מרקי נחשב לאחד מחברי הקונגרס הליברלים ביותר בבית המחוקקים. הנושאים עליהם הוא שם דגש הם איכות הסביבה ומאבק בשינוי האקלים, וכן הוא קורא לארצות הברית להכיר בשואת הארמנים, עוד מתקופת כהונתו בבית הנבחרים. בסנאט הוא חבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות, וכן בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, הנחשבת יוקרתית.
בנובמבר 2024 היה אחד מ-19 סנאטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
בקונגרס ה-119 של ארצות הברית משמש מרקי כחבר הבכיר בוועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט.
מרקי נשוי מאז 1988 לד"ר סוזן בלומנטל, רופאה במקצועה.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000005-QINU`"'Levenson, Michael; Frank Phillips (26 ביוני 2013). "Edward Markey keeps party's hold on Senate seat". The Boston Globe. נבדק ב-26 ביוני 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nineteen Senate Democrats vote to block U.S. aid to Israel"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354479205171  GND: 171847237  ISNI: 0000 0000 8267 2062  LCCN: n82102103  NARA: 10570001  NTA: 132715724  SNAC: w6n027h3  SUDOC: 077812069  US Congress: M000133  VIAF: 75201351   WorldCat (עם VIAF): 75201351
ג'ף מרקלי

ג'פרי אלן "ג'ף" מרקלי (באנגלית: Jeffrey Alan "Jeff" Merkley; נולד ב-24 באוקטובר 1956) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון, מאז שנת 2009. קודם לכן כיהן כיו"ר בית הנבחרים המדינתי של אורגון.
קורות חיים

מרקלי נולד במירטל קריק, עיירה קטנה במחוז דאגלס שבאורגון, כבנם של בטי לבית קולינס ודארל פיליפ מרקלי. סבתו מצד אביו נולדה בקווינסלנד שבאוסטרליה. כשהחל ללמוד בבית ספר יסודי עבר להתגורר עם משפחתו בפורטלנד. הוא סיים את לימודיו בתיכון על שם דייוויד דאגלס ולאחר מכן למד לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סטנפורד ב-1979, וכן לתואר שני במדיניות ציבורית מבית הספר על שם וודרו וילסון שבאוניברסיטת פרינסטון ב-1982.
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון, החל מרקלי לעבור כחבר בתוכנית הניהול הנשיאותית, עבור מזכיר ההגנה של ארצות הברית, ועסק בביטחון של טכנולוגיה צבאית אמריקאית. לאחר סיום חברותו בתוכנית היוקרתית בת השנתיים, עבד במשרד התקציבי של הקונגרס של ארצות הברית, ועסק בניתוח מדיניות ותוכניות של נשק גרעיני. בשנת 1991 חזר לפורטלנד שבאורגון, ושם שירת כמנהל בארגון הבינלאומי ללא מטרת רווח, "Habitat for Humanity", עד 1994.
בשנת 1998 נבחר מרקלי לחבר בבית הנבחרים המדינתי של אורגון, כחבר המפלגה הדמוקרטית, מטעם מחוז המייצג את מזרח פורטלנד. ב-2003, נבחר למנהיג הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים. לאחר שהדמוקרטים השיגו שליטה בבית הנבחרים והחזיקו בו ברוב ב-2006, נבחר מרקלי לדובר הבית, והחל לשרת בתפקיד זה החל מינואר 2007. באותה שנה החליט להתמודד למושב בסנאט של ארצות הברית, ועל כן לאתגר את הסנאטור הרפובליקני המכהן, גורדון סמית. מרקלי גבר לאחר בחירות צמודות על יריביו בפריימריז הדמוקרטים, ובסופו של דבר גבר על יריבו הרפובליקני לאחר מרוץ צמוד, כשההחלטה על ניצחונו הוכרה כיומיים לאחר מועד קיום הבחירות.
החל מ-3 בינואר 2009 החל לשרת כסנאטור מטעם מדינת אורגון. בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה לאחר שהביס ברוב גדול את יריבתו הרפובליקנית, מוניקה וייבי ובנובמבר 2020 נבחר בשלישית. בסנאט מרקלי חבר בוועדת ההקצבות, בוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, בוועדת התקציב ובוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות.
בנובמבר 2024 היה אחד מ-19 סנאטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
חיים אישיים

מרקלי נשוי למרי מאז שנת 1992 ולזוג שני בנים.
בעל אידאולוגיה של קידום איכות הסביבה, נוסע ברכב חשמלי, אחד משבעה סנטורים המשתמשים ברכב חשמלי מטעם המדינה.
מתחרה באופן תדיר בתחרויות איש ברזל.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000008-QINU`"'Esteve, Harry; Noelle Crombie (6 בנובמבר 2008). "Jeff Merkley plunges into his new job in the U.S. Senate". The Oregonian. נבדק ב-6 בנובמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Nineteen Senate Democrats vote to block U.S. aid to Israel"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1206139714  ISNI: 0000 0000 8245 2238  LCCN: n86023136  SNAC: w6tz5vnp  US Congress: M001176  VIAF: 60558044   WorldCat (עם VIAF): 60558044
פוליפ (רפואה)

| --- | --- |
  פוליפ בסיגמואיד קולון הנראה בבדיקת קולונוסקופיה  class=notpageimage|הצגה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  172674 
 MeSH:  D011127
 סיווגים
 ICD-10:  K63.5, K62.1, N84 
 
פוליפים לצד גידול סרטני במעי הגס

class=notpageimage|הצגה
פוליפ (מלטינית: polypus - פוליפוס) הוא גדילה אבנורמלית (גידול) של רקמה מתוך ממברנה רירית. בחלק מן המקרים הגידול מחובר לפני השטח באמצעות כעין גבעול צר ומוארך (pedunculated), ובחלק מן המקרים לא (sessile).
פוליפים נפוצים במעי הגס, בקיבה, באף, בסינוסים, בשלפוחית השתן וברחם. בנוסף למקומות אלה, יכולים פוליפים להתפתח בחלקים אחרים בגוף שיש בהם ממברנה רירית, כגון בצוואר הרחם ובמעי הדק.
פוליפ במעי הגס עלול לגרום להתפתחות סרטן המעי הגס. בדיקת קולונוסקופיה מסייעת לאתר ולכרות פוליפים במעי.
מקור המילה הוא במילה הלטינית פוליפוס (polypus), שמשמעותה גידול באף. למילה זו גם משמעות של תמנון או דיונון ומקורה מהמילה היוונית העתיקה פולופוס (πολύπους) - רגליים רבות.
ראו גם

פוליפ באף
פוליפ רחמי
פוליפ בצוואר הרחם
הערות שוליים

↑  Tony Weschler, Taking Charge of Your Fertility, Revised Edition, New York: HarperCollins, 2002, pp .227-228, 330. ISBN 0-06-093764-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563142705171  BnF: cb12258902x (data)  LCCN: sh85104720  NDL: 00569155  NKC: ph443885 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
ועידות גלובס

ועידת ישראל לעסקים 2018 כניסה לבנייני האומה בירושלים
נשיא המדינה ראובן ריבלין נושא דברים בוועידת ישראל לעסקים, ינואר 2018
ועידות גלובס הן כנסים המאורגנים על ידי העיתון הישראלי "גלובס", אשר מתקיימים מאז היווסדו של העיתון. ועידות אלו מוקדשות לנושאים מרכזיים על סדר היום הישראלי, ובין היתר, הן מארחות אישים בעלי השפעה מתחומי הממשל, הכלכלה, האקדמיה והמגזר העסקי בישראל. השיח הנוצר בעקבות הוועידות יוצר לעיתים תהודה תקשורתית בינלאומית בשל יכולת ההשפעה של הדוברים על סדר היום המדיני, הפוליטי, הכלכלי והחברתי בישראל.מדי שנה נערכות 4 ועידות מרכזיות: ועידת ישראל לעסקים, ועידת ישראל לנדל"ן ותשתיות, ועידת שוק ההון של ישראל, וכן ועידת MAD - פרסום, דיגיטל ותקשורת.
ועידת ישראל לעסקים

הוועידה ידועה כאירוע כלכלי מרכזי ובולט ביותר בישראל,המפגיש בין ראשי הצמרת הפוליטית, העסקית, האקדמית והחברתית בישראל, אשר אליהם מתווספים נציגים ומשלחות מרחבי העולם. הוועידה מתרחשת במשך יומיים המוקדשים לדיונים, הרצאות ומפגשים להצגת הנושאים והמגמות בעלי השפעה על הכלכלה המקומית והבינלאומית לטווח הקרוב והרחוק. בין משתתפי הוועידה לאורך השנים: ראשי ממשלת ישראל, נשיאי מדינת ישראל, שרים בכירים בממשלה, בכירים במגזר הכלכלי, העסקי, החברתי, האקדמי התקשורת וההייטק בעולם.
לוקחים חלק בוועידה: הפורום הכלכלי העולמי (WEF), עיתונאים בכירים ממערכות תקשורת בינלאומיות, בהן: CNN; Bloomberg Television; The Financial Times;The Economist; Newsweek; Daily Beast; Advertising Age; מרצים מאוניברסיטאות מהשורה הראשונה: INSEAD; Harvard; Stanford; ; חוקרים ממכוני מחקר מובילים:
The Milken Institute Brookings Institution;The Washington Institute PEW; The International Institute for Strategic Studies ועוד.