stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביג פור
מבנה משפטי

כל אחד מארבעת המשרדים הגדולים מורכב למעשה מרשת של משרדים מקומיים שנמצאים בבעלות פרטית ושמנוהלים באופן עצמאי. המשרדים חברו למשרדים אחרים בהסכמים משפטיים על מנת לחלוק מותג משותף ומעמד גבוה. כל רשת ייסדה ישות שמטרתה לתאם בין הפעילויות של המשרדים. שתי ישויות מקורן בשווייץ (KPMG ו-Deloitte) ושתי חברות בערבון מוגבל בבריטניה (PwC ו-Ernst & Young). ישויות אלו אינן עוסקות בחשבונאות, ואינן מחזיקות במשרדים השותפים או שולטות בהם.
בדרך כלל, כל משרד רואה חשבון מתמחה במדינה אחת, בחוקיה ובתקניה. עם זאת, בשנת 2007 הכריזה KPMG כי ארבעה ממשרדיה (בבריטניה, גרמניה, שווייץ וליכטנשטיין) ימוזגו לכדי משרד אחד.
הנתונים המספריים בערך זה מתייחסים לסך ההכנסות בכל רשת משרדים.
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים

החל משנת 1989 הצטמצם מספר המשרדים הגדולים בשל מספר מיזוגים ושערורייה אחת (פרשת אנרון).
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים > ביג 8 (עד 1989)

במהלך רוב המאה ה-20 היו שמונה משרדים גדולים ששלטו בתחום החשבונאות והביקורת ברמה בינלאומית:
ארתור אנדרסן
Arthur Young & Co. ארתור יאנג ושות'
Coopers & Lybrand קופרס וליברנד
Ernst & Whinney (עד 1979 היה Ernst & Ernst בארצות הברית ו-Whinney Murray בבריטניה) - ארנסט וויני
Deloitte Haskins & Sells (עד 1978 היה Haskins & Sells בארצות הברית ו-Deloitte Plender Griffiths בבריטניה) דלויט הסקינס וסלס
Peat Marwick Mitchell פיט מרוויק מיטשל
Price Waterhouse פרייס ווטרהאוס
Touche Ross טוש רוס
מקורם של מרבית חברות הביג 8 בהתקשרויות שנוצרו בין חברות אמריקאיות ובריטיות במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. "פרייס ווטרהאוס" היה משרד בריטי שפתח סניף בארצות הברית בשנת 1890 ושלאחר מכן ייסד שותפות נפרדת במדינה זו. המשרדים האמריקאיים והבריטיים של "פיט מרוויק מיטשל" אימצו שם משותף בשנת 1925. משרדים אחרים השתמשו בשמות שונים עבור העסקים המקומיים, ואימצו שם משותף רק מאוחר יותר: "טוש רוס" אימץ את שמו בשנת 1960; "ארתור יאנג" ב-1968; "קופרס וליברנד" ב-1973; "דלויט הסקינס וסל" ב-1978; ו"ארנסט וויני" ב-1979.
ההתרחבות לשוק הבינלאומי נבעה מדרישת לקוחות המשרדים, מכיוון שחברות אמריקאיות ובריטיות רבות החלו להפוך לתאגידים בינלאומיים. ההתרחבות בוצעה בדרך כלל באמצעות הסכמים ושותפויות עם משרדים מקומיים, למעט משרד "ארתור אנדרסון" שייסדה סניפים חדשים ברחבי העולם כולל בריטניה.
בסוף שנות ה-80, לכל אחד מהביג 8 היה מותג יוקרתי. המשרדים גדלו במהירות והחלו להתמזג עם משרדים קטנים יותר. המיזוג של "פיט מרוויק" עם KMG Group בשנת 1987 היה אחד הגדולים לאותה תקופה.
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים > ביג 6 (1989 עד 1998)

לאחר שארבעה משרדים גדולים התמזגו בשנת 1989: "ארנסט וויני" התמזג עם "ארתור יאנג" ויחד נקראו ארנסט ויאנג, ו"דלויט הסקינס וסל" התמזג עם "טוש רוס" ויחד נקראו דלויט וטוש, התחרות בין המשרדים הנותרים גברה. בבריטניה, המיזוג של דלויט ושל טוש בתחילה היה שונה. טוש שמר על שמו המקורי, ואילו דלויט התמזג עם "קופר וליברנד" ונקראו "קופר וליברנד דלויט". באמצע שנות ה-90 משרדי דלויט וטוש בבריטניה שינו את שמם לשם המקובל בעולם, למעט המשרד האוסטרלי של טוש רוס שהתמזג עם KPMG.
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים > ביג 5 (1998 עד 2002)

הביג 5 נוצר לאחר שמשרד "פרייס ווטרהאוס" התאחד בשנת 1998 עם "קופרס וליברנד", ויחד נקראו PricewaterhouseCoopers (פרייס ווטרהאוס קופרס ובקיצור PwC).
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים > ביג 4 (2002 עד היום)

בעקבות האשמת בכירי חברת אנרון בשיבוש הליכי חקירה ובעבירות מרמה בבורסה האמריקנית, החלה התמוטטות החברה עד שפשטה את הרגל כעבור ארבע שנים. הפרשה הביאה גם לסגירת "ארתור אנדרסן".
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים > מיזוגים והתפתחויות

Arthur Andersen
מקורו ב-Andersen, Delany
Ernst & Young
Arthur Young
Ernst & Whinney
Ernst & Ernst (ארצות הברית)
Whinney Murray (בריטניה)
Whinney, Smith & Whinney
PricewaterhouseCoopers
Coopers & Lybrand
Cooper Brothers (בריטניה)
Lybrand, Ross Bros, Montgomery (ארצות הברית)
Price Waterhouse
Deloitte Touche Tohmatsu
Deloitte & Touche
Deloitte Haskins & Sells
Deloitte Plender Griffiths (בריטניה)
Haskins & Sells (ארצות הברית)
Touche Ross
Touche, Ross, Bailey & Smart
Ross, Touche (קנדה)
George A. Touche (בריטניה)
Touche, Niven, Bailey & Smart (ארצות הברית)
Touche Niven
Bailey
A. R. Smart
Tohmatsu & Co. (יפן)
KPMG
Peat Marwick Mitchell
William Barclay Peat (בריטניה)
Marwick Mitchell (ארצות הברית)
KMG
Klynveld Main Goerdeler
Klynveld Kraayenhof (הולנד)
Thomson McLintock (בריטניה)
Main Lafrentz (ארצות הברית)
Deutsche Treuhand Gesellschaft (גרמניה)
בישראל

בישראל, על פי דירוג "Dun's 100", חמישה משרדים גדולים מייצגים יחדיו כ-90% מהחברות הציבוריות בישראל. בראש הטבלה נמצאת ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר, אחריה בריטמן אלמגור זהר (דלויט טוש טומטצו) וסומך חייקין (KPMG). במקום הרביעי בדירוג נמצא משרד PwC ישראל ובחמישי - BDO זיו האפט. עם זאת, הדירוג עשוי להשתנות בהתאם לפרמטרים הנבחנים: מספר העובדים, מספר רואי החשבון, מספר החברות הציבוריות המבוקרות על ידי המשרד ועוד.
בישראל > קוסט פורר גבאי את קסירר

מאז החל דירוג "Dun's 100" בשנת 2006 ועד היום, היה משרד קוסט פורר גבאי את קסירר תמיד בראש הדירוג. במשרד עובדים יותר מ-1,700 עובדים, ויותר מ-600 מתוכם הם רואי חשבון. רוב החברות הציבוריות בישראל הן לקוחות המשרד, כאשר כ-40% מהחברות הציבוריות הן לקוחות המשרד לשירותי ביקורת.
לפירמה ארבעה משרדים ברחבי ישראל: המשרד הראשי בתל אביב וסניפים בחיפה, בירושלים ובבאר שבע.
בישראל > בריטמן אלמגור זהר

בעקבות מיזוג בשנת 2008 עם דלויט, הפך משרד רואי החשבון בריטמן אלמגור זהר לשני בגודלו בישראל עם יותר מאלף עובדים. בין לקוחותיו נמצאים עסקים ומוסדות מרכזיים במדינה וביניהם בנק הפועלים, מפעל קוקה קולה ועוד.
בישראל > KPMG סומך חייקין

השפעתו הכלכלית של המשרד בישראל גדולה, במיוחד בעקבות שלוש בכירות בבנקים שהן יוצאות המשרד, גליה מאור ורקפת רוסק עמינח מבנק לאומי; וסמדר ברבר-צדיק מהבנק הבינלאומי הראשון, ובכירים רבים נוספים במשק הישראלי. המשרד ידוע בזכות עצמו וגד סומך העומד בראש המשרד נחשב סמכות בעיני רבים בתחום. המשרד מטפל בעשירי הארץ, בהם האחים עופר ושרי אריסון. המשרד חבר למשרד הייעוץ העולמי Price Water House ב-1997, כנראה לקראת כניסה למכרז על נמל התעופה בן-גוריון או על כביש חוצה ישראל ולאחר מכן עבר ל-KPMG עם רכישות נרחבות של זו ב-1999.
גד סומך שימש כמפקח הכלכלי על התעשייה האווירית ב-1997.
בישראל > קסלמן וקסלמן

משרד קסלמן וקסלמן נקרא גם - 'PwC Israel'. PwC Israel חברה ברשת הגלובלית PwC, הכוללת פירמות ב-158 מדינות עם כ־237,000 עובדים, מנהלים ושותפים. PwC Israel פעילה משנת 1924, מונה 61 שותפים וכ-1200 עובדים מקצועיים, בהם רואי חשבון, כלכלנים, משפטנים, מוסמכים במינהל עסקים, אנשי תוכנה ומנתחי מערכות, מהנדסים ועוד. PwC Israel עוסקת בביקורת ודיווח כספי, ייעוץ מס וייעוץ עסקי. משרדיה פרוסים בתל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע.
המשרדים הגדולים במדינות השונות > אינדונזיה

באינדונזיה ארבעה משרדים גדולים:
KAP Purwantono, Sarwoko, Sandjaja המסונף ל-Ernst & Young
KAP Osman Bing Satrio המסונף ל-Deloitte
KAP Sidharta, Sidharta, Widjaja המסונף ל-KPMG
KAP Haryanto Sahari המסונף ל-PwC
המשרדים הגדולים במדינות השונות > טורקיה

בטורקיה ארבעה משרדים גדולים:
Güney Bagimsiz Denetim ve S.M.M. A.S. - חבר ב-Ernst & Young,
Akis Bagimsiz Denetim ve S.M.M. A.S. המסונף ל-KPMG,
Basaran Nas Bagimsiz Denetim ve S.M.M. A.S. המסונף ל-PwC
DRT Bagimsiz Denetim ve S.M.M. A.S. המסונף ל-Deloitte
המשרדים הגדולים במדינות השונות > יפן

ביפן ארבעה משרדים גדולים:
Ernst & Young ShinNihon LLC ‏(新日本有限責任監査法人) המסונף ל-Ernst & Young
KPMG AZSA & Co. ‏(あずさ監査法人) המסונף ל-KPMG
PricewaterhouseCoopers Aarata ‏(あらた監査法人) המסונף ל-PricewaterhouseCoopers
Deloitte Touche Tohmatsu ‏(監査法人トーマツ) המסונף ל-Deloitte Touche
שמות המשרדים באנגלית אינו זהה לשם המשרד ביפנית.
המשרדים הגדולים במדינות השונות > מצרים

במצרים ארבעה משרדים גדולים:
"חאזם חאסן" המסונף ל-KPMG
"מנסור ושות'" המסונף ל-PricewaterhouseCoopers
"סאלח, ברסום, אבדל אזיז ושות'" המסונף ל-Deloitte & Touche
"עימאד ראג'יב" המסונף ל-Ernst & Young
המשרדים הגדולים במדינות השונות > קוריאה הדרומית

בקוריאה הדרומית ארבעה משרדים גדולים:
Hanyoung LLC החבר ב-Ernst & Young
Samjong LLC החבר ב-KPMG
Samil LLC החבר ב-PricewaterhouseCoopers
Ahnjin LLC החבר ב-Deloitte & Touche
הערות שוליים

↑  EY reports global revenues of US$40b in 2021 and outlines record US$10b investment plan over next three years, www.ey.com (ב־)
↑  Mark Walters, KPMG reports global revenues of $32.13 billion for FY21, focus on strategy enables 10% growth - KPMG Global, KPMG, ‏2021-12-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  A look at our business | Deloitte’s 2021 Impact Report, Deloitte (ב־)
↑  PricewaterhouseCoopers, PwC Global Annual Review 2021, PwC (ב־)
↑  נכון לשנת 2013
↑  http://duns100.dundb.co.il/ts.cgi?tsscript=/2013h/Accountancy1 דף הדירוג באתר Dun's100] נכון לשנת 2013
↑  הדר קנה, משרד רו"ח Deloitte בריטמן אלמגור מתמזג עם זהר את זהר, באתר ynet, 28 במרץ 2008
↑  אלה לוי-וינריב, ‏איך הפך גד סומך, הצ'יף של סומך-חייקין, ל"מר ראיית חשבון"?, באתר גלובס, 28 במאי 2008
↑  ההיסטוריה של KPMG וראו גם על משרד סומך חייקין באתר חדשות 1
↑  צמרת פרנט, ‏קסלמן וקסלמן נפרדת משמה: תיקרא רק בשם "PwC ישראל", באתר גלובס, 19 בספטמבר 2010
רוזנות מארק

| --- | --- |


 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1160 
 תאריכי פירוק:  1806 
 ישות קודמת:   דוכסות סקסוניה
 ישות יורשת:   הדוכסות הגדולה של ברג
 
רוזנות מארק (בגרמנית: Grafschaft Mark; בצרפתית: Comté de La Marck, ידועה בכינויה Die Mark) הייתה רוזנות ומדינה של האימפריה הרומית הקדושה בחוג הרייני התחתון-וסטפאלי. היא שכנה משני צדי נהר הרוהר לאורך הנהרות וולמה ולן.
רוזני מארק היו בין האדונים הווסטפאליים החזקים והמשפיעים ביותר באימפריה הרומית הקדושה. השם "מארק" נזכר במחוז מארק (גר') של ימינו מחוז באדמות מדרום לרוהר בנורדריין-וסטפאליה, גרמניה. החלק הצפוני (מצפון לנהר הליפה) נקרא עדיין Hohe Mark ("מארק העליונה"), בעוד ש"מארק התחתונה" לשעבר (בין הנהרות הרוהר והליפה) אוחדה – ברובה – באזור הרוהר הנוכחי.
גאוגרפיה

רוזנות מארק הקיפה שטח של כ-3,000 קמ"ר והשתרעה בין הנהרות ליפה ואגרס (צפון-דרום) ובין גלזנקירכן לבאד ססנדורף (מערב-מזרח) במשך כ-75 ק"מ. הרוהר הזורם מזרח-מערב הפריד את הרוזנות לשני אזורים שונים: השפלה הצפונית והפורייה של Hellweg Börde; והגבעות הדרומיות של הרמה הדרומית (Sauerland). בכיוון דרום-צפון נחצה החלק הדרומי של המחוז על ידי ה-Lenne. באזור לן התחתית היה מחוז לימבורג (1243–1808), נחלה של ברג.
מקום מושבם של הרוזנים של מארק היה במקור מבצר אלטנה באזור זאוארלנד, אך עבר לבורג מארק ליד האם בשנות ה-20 של המאה ה-13. הרוזנות גבלה עם וסט רקלינגהאוזן, רוזנות דורטמונד, בישופות מינסטר, רוזנות לימבורג, מנזר ורדן ומנזר אסן.
סמל הרוזנות

סמל הרוזנות היה "אור, ארז'ן וגולס מפוספס ומחולק לשלושה". סמל זה שימש את העיר האם מאז 1226. מקומות רבים אחרים באזור כוללים את הפס המשובץ האדום והלבן בזשלטיהם כהתייחסות לרוזנות ולעיתים קרובות למייסדיו.
היסטוריה

השטח השתייך במקור לענף משנה של הרוזנים של ברג באלטנה, השטח הופיע תחת השם ברג-אלטנה בשנת 1160. בערך בשנת 1198 הרוזן פרידריך הראשון רכש את "מארק אוברהוף", נחלה קהילתית בשטחו של אדלהרן מרודנברג, שהיה וסאל של הארכיבישוף של קלן פיליפ פון היינברג. כאן קבע פרידריך את טירת מארק כמקום מגוריהם של "רוזני מארק" החדשים. העיירה הסמוכה האם נוסדה על ידי בנו אדולף הראשון, רוזן מארק בשנת 1226, עד מהרה הפכה ליישוב החשוב ביותר של הרוזנות ושימשה לעיתים קרובות למגורי הרוזנים.
בקרב וורינגן בשנת 1288, לחם הרוזן אברהרד השני לצד הדוכס יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ואדולף החמישי, רוזן ברג נגד האדון שלו, הארכיבישוף של קלן זיגפריד השני מווסטרבורג, דוכס וסטפאליה. כאשר בראבנט ובעלות בריתה ניצחו, רוזנות מארק זכתה לעליונות בדרום וסטפאליה והפכה לבלתי תלויה בארכיבישופות קלן. שטחה של מארק הוגבל במשך זמן רב לאדמות שבין הנהרות הרוהר והליפה ("מארק התחתונה"). שטחים חדשים בצפון ("מארק העליונה") הושגו במהלך המאה ה-14 במלחמות נגד הנסיכות-בישופות מינסטר.
בשנת 1332 התחתן הרוזן אדולף השני עם מרגרטה, בתו של דיטריך השמיני, רוזן קלווה. בנו הצעיר של אדולף, אדולף השלישי עם מותו של אחיו של דיטריך, הרוזן יוהאן, רכש את רוזנות קלווה על הגדות המערביות של הריין ב-1368. בשנת 1391 ירש אדולף השלישי את רוזנות מארק מאחיו הבכור אנגלברט השלישי ואיחד את שני המחוזות כ"קלווה-מארק" ב-1394.
בשנת 1509 התחתן היורש של קלבווה-מארק יוהאן השלישי השליו עם מריה, בתו של וילהלם הרביעי, דוכס ברג וייליך. בשנת 1511 הוא ירש את חמו בייליך-ברג וב-1521 את אביו בקלווה-מארק, מה שהביא לשלטון על כמעט כל השטחים בנורדריין-וסטפאליה הנוכחית באיחוד אישי, מלבד המדינות הכנסייתיות. שושלת ייליך-קלווה-ברג נכחדה בשנת 1609, כאשר הדוכס האחרון המשוגע יוהאן וילהלם מת. מחלוקת ארוכה על הירושה התפתחה לאחר מכן, לפני ששטחה של מארק יחד עם קלווה וראוונסברג הוענק ליוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג על ידי הסכם קסאנטן משנת 1614 (התקבל באופן כללי ב-1666). לאחר מכן היא הפכה לחלק מממלכת פרוסיה לאחר 1701.
בשנת 1807 עברה רוזנות מארק מפרוסיה לצרפת בהסכמי טילזיט. בשנת 1808 נתן נפוליאון את מארק לדוכסות הגדולה של ברג, שהייתה מחולקת לארבעה מחוזות על פי הקווים של צרפת הנפוליאונית. מארק הייתה חלק ממחוז הרוהר עד להתמוטטות השלטון הצרפתי ב-1813, אז שבה לפרוסיה.
הרפורמה המנהלית הפרוסית ב-30 באפריל 1815 הציבה את מארק בתוך Regierungsbezirk Arnsberg, פרובינציית וסטפאליה. הריבונים הפרוסיים מבית הוהנצולרן נותרו רוזנים של "רוזנות מארק הפרוסית" עד 1918. ל"רוזנות מארק" אין יותר משמעות רשמית, אבל הוא משמש להתייחסות לא פורמלית לאזור בנורדריין-וסטפאליה.
רוזני מארק

בית לה מארק הוא ענף צעיר של שושלת ברג. קו נוסף ששרד בבית ברג (בכיר יותר אך פחות בולט בהיסטוריה האירופית) הפך לרוזנים של איזנברג, ולאחר מכן רוזני לימבורג ולימבורג שטירום.
1160–1180 אברהרד הראשון, בנו של אדולף הרביעי, רוזן ברג
1180–1198 פרידריך הראשון, בנו של אברהרד הראשון
1198–1249 אדולף הראשון, בנו של פרידריך הראשון. הרוזן הראשון של הבית שקרא לעצמו הרוזן דה לה מארק ב-1202; הוא כמעט ולא השתמש בתארים של ברג ואלטנה
1249–1277 אנגלברט הראשון
1277–1308 אברהרד השני
1308–1328 אנגלברט השני
1328–1347 אדולף השני
1347–1391 אנגלברט השלישי
1391–1393 אדולף השלישי, אחיו של אנגלברט השלישי, רוזן קלווה מאז 1368 והבישוף לשעבר של מינסטר והארכיבישוף לשעבר של קלן
1393–1398 דיטריך
1398–1448 אדולף הרביעי, בנו של אדולף השלישי, גם רוזן קלווה 1394–1417, דוכס קלווה 1417–1448
1437–1461 גרהרד, אחיו של אדולף הרביעי - העוצר ברוזנות, לא היה רשאי להשתמש בתואר הרוזן דה לה מארק בזכות עצמו
1448–1481 יוהאן הראשון, בנו של אדולף הרביעי, גם דוכס קלווה מאז 1448
1481–1521 יוהאן השני "יוצר התינוקות", בנו, גם דוכס קלווה
1521–1539 יוהאן השלישי "השלו", בנו, גם דוכס ייליך-ברג מאז 1511
1539–1592 וילהלם "העשיר", בנו, גם דוכס ייליך-ברג, דוכס חלרה 1538–1543
1592-1609 יוהאן וילהלם, בנו, גם דוכס ייליך-ברג
רוזני מארק > בית הוהנצולרן

1614–1619 יוהאן זיגיסמונד
1619–1640 גאורג וילהלם, בן
1640–1688 פרידריך וילהלם הראשון, בן
1688–1713 פרידריך הראשון, בנו, מלך בפרוסיה מ-1701
1713–1740 פרידריך וילהלם הראשון, בנו, מלך בפרוסיה
1740–1786 פרידריך השני, בנו, מלך פרוסיה מ-1772
1786–1797 פרידריך וילהלם השני, אחיין, מלך פרוסיה
1797–1807 פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה
נמסר לצרפת על ידי הסכם טילזיט משנת 1807, ושולב בדוכסות הגדולה של ברג

מבט על טירת אלטנה ולן באלטנה
המועצה המחוקקת של ביהר

| --- | --- |

 מדינה:  ביהר
 סוג:  וידהאן פרישד, בית עליון
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1937–הווה (כ־88 שנים)
 הרכב
 מספר מושבים:  75
 
 קואליציה (49):      ראשטריה ג'נטה דאל (14)        ג'נטה דאל (מאוחדת) (24)        הקונגרס הלאומי ההודי (4)       המפלגה הקומוניסטית של הודו (1)        עצמאי (6)  אופוזיציה (26):      מפלגת העם ההודית (24)  ראשטריה לוק ג'אן שקטי (1)  HAN(S)‏ (1)
 משכן
 
 בית האספה המחוקקת של ביהר בפטנה
 אתר אינטרנט
 אתר רשמי
 
המועצה המחוקקת של ביהר (בהינדי: बिहार विधान परिषद; באנגלית: Bihar Legislative Council) היא הבית העליון של בית המחוקקים המדינתי של ביהר.
היסטוריה

המועצה המחוקקת של ביהר הוקמה בעקבות חוק ממשלת הודו, 1935 שחוקק הפרלמנט הבריטי, שהורה על הקמת בתי מחוקקים בכלל מחוזות הודו הבריטית. החוק קבע כי בביהר יהיו שני בתי מחוקקים. בחוק נקבע כי במועצה המחוקקת של ביהר יהיו לא פחות מ-29 חברים ולא יותר מ-30, המחולקים ל-9 כלליים, 4 למוסלמים, 1 לאירופאים, 12 יבחרו על ידי האספה המחוקקת, והמושל ימנה עד לארבעה.
לאחר עצמאות הודו הוגדלה המועצה ל-72 חברים ב-1952, וב-1957 הוגדלה ל-96 חברים. ב-2000 פוצלו שמונה-עשר מחוזות מביהר למדינה חדשה בשם ג'הרקנד, דבר שהקטין את המועצה ל-75 חברים.
הרכב

חברי המועצה המחוקקת נבחרים בחלוקה הבאה: 27 נבחרים על ידי האספה המחוקקת של ביהר, 24 על ידי גופי שלטון מקומי, 6 על ידי בעלי השכלה גבוהה, 6 על ידי מורי מוסדות להשכלה גבוהה, ו-12 ממונים על ידי המושל.
הערות שוליים

↑  Government of India Act 1935, Part III: The Goverors' Provinces, Chapter  III: The Provincial Legislature
↑  Government of India Act 1935,  Fifth Schedule
↑  Government of India Act 1935,  Fifth Schedule (עמ' 263)
↑  Cehpter IV: Composntion of the Lagilative Bodies, Report on the Second General Elections in India, 1957, New Dlehi: Election Commussuon of India, עמ' 16
↑  G. C. Malhotra, Cabinet Responsibility to Legislature: Motions of Confidence and No-confidence in Lok Sabha and State Legislatures, Lok Sabha Secretariat, 2004, עמ' 245, ISBN 978-81-200-0400-9
↑  The Legislative Councils Act, 1957, s. 4
↑  The Bihar Reorganisation Act, 2000, s. 17, India Code
סוס מאסה

| --- | --- |

 מדינה:  מרוקו מרוקו
 רשות מחוקקת:  Souss-Massa Regional Council 
 בירת המחוז:  אגאדיר 
 תאריך ייסוד:  2015 
 שטח:  53,789 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  הר טובקאל (4,167 מטר) 
  ‑ הנקודה הנמוכה:  האוקיינוס האטלנטי (0 מטר) 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  3,020,431 (2024)
 קואורדינטות:  30°05′N 8°29′W﻿ / ﻿30.08°N 8.48°W﻿ / 30.08; -8.48 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.soussmassa.ma/fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סוּס מָאסַה (בערבית: سوس ماسة; בברברית: ⵙⵓⵙ ⵎⴰⵙⵙⴰ; בצרפתית: Souss-Massa) הוא אחד משנים עשר המחוזות של מרוקו. האזור משתרע על שטח של 51,642 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה 2,676,847 נפש נכון למפקד האוכלוסין של מרוקו ב-2014. בירת האזור היא אגאדיר.
גאוגרפיה

מחוז סוס מאסה גובל באזורי מרקש-סאפי מצפון, דרעה-תפילאלט (אנ') מצפון-מזרח, וגואלמים-עוואד נוּן (אנ') מדרום-מערב. בדרום מזרח נמצא מחוז טינדוף באלג'יריה. המחוז פונה לאוקיינוס האטלנטי בצדו המערבי: חלק גדול מהחוף מוגן על ידי הפארק הלאומי סוס-מאסה (אנ'). חלקו הפנימי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי האנטי-אטלס (אנ'), בעוד נהר סוס עובר על פני חלקו הצפוני של המחוז, בעמק שבין האנטי-אטלס לאטלס הגבוה (אנ'). הבירה אגאדיר ממוקמת בשפך הסוס לאוקיינוס. הפארק הלאומי טוּבְּקָל (אנ') משתרע בפינה הצפון־מזרחית של המחוז. בפארק ממוקמת הפסגה הגבוהה ביותר במרוקו ובצפון אפריקה, הר טובקאל.
אדמיניסטרציה

מחוז סוס-מאסה הוקם בספטמבר 2015 על ידי מיזוג מחוז טאטה (אנ'), לשעבר חלק מאזור גואלמים-אס-סמרה (אנ'), עם חמישה מחוזות של מחוז סו-מסה-דרעה (אנ') לשעבר[3].
אדמיניסטרציה > חלוקה למחוזות משנה

המחוז מחולק לשישה מחוזות משנה:
פרפקטורת אגאדיר אידה-או-טאנן (צר')
פרובינציית צ'טוקה אייט בהא (אנ')
פרפקטורת אינֵזְגָאן ואַיְיט מֵלוּל (אנ')
פרובינציית טארודאנט (אנ')
פרובינציית טאטא (אנ')
פרובינציית טיזניט (אנ')
כלכלה

הפעילות הכלכלית המרכזית במחוז היא חקלאות באגני הנהרות סוס ומָאסה (אנ') הממוקמים בחלק הצפון-מערבי של המחוז. באותו אזור מתרכזות גם תעשיות הקשורות לעיבוד מוצרי חקלאות ופירות ים. אגאדיר הוא נמל דיג ותיירות חשוב. טיזנית ידועה בעבודות הכסף המסורתיות שלה.
תשתיות לאומיות

הכביש המהיר A7 מחבר את אגאדיר עם מרקש וקזבלנקה. הכביש הראשי מצפון לדרום דרך האזור הוא ה-N1, בעוד שה-N10 עובר ממזרח למערב בעמק נהר סוס, ומחבר את אגאדיר ל-טארודאנט ול-ורזאזאת. אגאדיר היא עיר נמל מרכזית במרוקו ויש בה גם שדה תעופה בינלאומי.
ביאורים

↑  שאר אחד עשר המחוזות הם: 1.טנג'יר-תֶטוּוַואן-אל חוסֵאימָה; 2. ל'אוריינטל; 3. פאס-מקנס; 4. רבאט-סָאלֶה-קֶנִיטְרַה; 5. בֶּנִי מֶלָאל חֶנִיפְרַא; 6. קזבלנקה-סֶטָאט; 7. מארקש-אָספי; 8. דָרְעַה-טאפילָאלְט; 9. גוּאֶלִמִים-עוּוֶאד-נוּן; 10. לָ'אַיוּן-סָקִיַיה-אל חמרה; 11. דָאחְלַה-עוּוֶאד אֶד-דאהאב.
↑  קיימת אבחנה בלועזית בין פרובינציה לפרפקטורה: ארבעה ממחוזות המשנה הם פרובינציות ושניים הן פרפקטורות.
הערות שוליים

↑  Regions of Morocco, Administrative Divisions of Countries ("Statoids")
↑  Population légale des régions, provinces, préfectures, municipalités, arrondissements et communes du royaume d'après les résultats du RGPH 2014 (16 régions), Royaume Du Maroc - Haut-Commissariat Au Plan, 2014
1 2  List de Regions, Bulletin Officiel No. 6340 by WayBack Machine
↑  L'Agriculture, Région Souss Massa
↑  Une Richesse Humaine Au Service Des Ressources De La Terre, Région Souss Massa
↑  Une Infrastracture Moderne & Un Savoir Faire Confirmé., Région Souss Massa
↑  L’artisanat, Région Souss Massa
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541868705171
האזור החופשי (צרפת)

האזור החופשי (בצרפתית: zone libre) נוצר במהלך מלחמת העולם השנייה בהסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני 1940 כחלק מצרפת המטרופוליטנית. האזור נוהל על ידי ממשלת וישי בראשות המרשל פיליפ פטן באופן בלתי מוגבל יחסית. מצפון לו השתרע אזור הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה שבו הוגבלו מאוד סמכויותיה של צרפת של וישי.
אזורי הכיבוש וחלוקת צרפת
במבצע אנטון, בנובמבר 1942, פלשו צבאות גרמניה ואיטליה לאזור החופשי כתגובה לנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה במבצע לפיד. החל ממועד זה, "האזור החופשי והאזור הכבוש" נקראו "zone sud" (האזור הדרומי) ו-"zone nord" (האזור הצפוני) בהתאמה. מכאן ואילך שניהם היו תחת הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה.
ראשית האזור החופשי

ב-22 ביוני 1940, לאחר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, חתמו המרשל וילהלם קייטל, כמייצג את גרמניה הנאצית, והגנרל שארל אנציז'ה מטעם ממשלתו של פטן, על שביתת נשק בקרחת יער רטונדס ביער קומפיין, אשר קבעה: במטרה לשמור על האינטרסים של הרייך הגרמני, השטח הצרפתי הממוקם מצפון וממערב לקו, המצויר במפה המצורפת, ייתפס על ידי חיילים גרמנים.
הקו המפריד בין שטח צרפת לשני אזורים הוגדר במפה שצורפה לאמנה. הקו מתחיל במזרח בגבול בין שווייץ לצרפת, ממשיך דרך המחוזות דולה, פראיי לה מוניאל ובורז' עד כ-20 קילומטר ממזרח לעיר טור. משם הקו חולף כ-20 קילומטר ממזרח למסילת הרכבת טור-אנגולם-ליבורנה ומשם לכיוון הגבול עם ספרד דרך מון דה-מרסן ואורתז.
קו הפרדה זה נכנס לתוקף ב-25 ביוני 1940 ונקרא בשם קו התיחום.
הריבונות הצרפתית נשמרה בכל השטח, כולל באזור הכבוש, אלזס ואזור נהר מוזל.
לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה במבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, השתלטו צבאות גרמניה ואיטליה על כלל שטחי צרפת. האזור החופשי נשלט לאחר מכן בידי הוורמאכט כחלק מצרפת הכבושה.
שחרור צרפת החל ב-6 ביוני 1944 עם נחיתת כוחות בעלות הברית בפלישה לנורמנדי ובפרובאנס ב-15 באוגוסט. רוב צרפת שוחררה עד ספטמבר 1944.
ראשית האזור החופשי > ממדי האזור החופשי

האזור השתרע על שטח של 246,618 קילומטרים רבועים (95,220 מילים רבועים), כ-45% מצרפת כולה ונכללו בו כ-33% מכלל כוח העבודה הצרפתי. הגבול חצה דרך 13 מתוך 90 מחוזות צרפת, בעוד 42 מחוזות נכללו באזור החופשי ו-35 בתוך האזור הכבוש.
יהודים באזור החופשי

על פי חקיקה של ממשלת וישי, יהודים היוו מטרה ישירה. אף על פי שהאזור החופשי לא היה בשליטה נאצית ישירה מ-1940 עד 1942, רבים מהחוקים שנכתבו בשנים אלו שיקפו את המדיניות של גרמניה הנאצית.
חוק מעמד היהודים נחקק ונאכף על ידי ממשלת וישי. חוק מעמד היהודים נחתם על ידי פטן ב-3 באוקטובר 1940, שלושה חודשים לאחר הקמת האזור החופשי. החוק אסר על יהודים היבטים רבים של חיי היומיום. שלושה רבעים מהיהודים בצרפת שאיבדו את מקום עבודתם כתוצאה מחוק זה היו מהאזור החופשי. סיווג היהודים כזרים הפך אותם לאוכלוסייה בסיכון גבוה יותר לענישה חמורה כ"זרים" ולא כאזרחים. מעצר או גירוש לאחד ממחנות הריכוז בצרפת היה נפוץ. זכויות יהודים נפסלו במשך השנתיים בו התקיים האזור החופשי.
הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים קבע בבירור כי חוקים אלו מוצדקים ומקורם בצרפת. הנרטיב הכללי הציג יהודים בצרפת כטפילים ואנטישמיות הפכה להיבט בסיסי של מדיניות וישי.
האזור החופשי ואיטליה

ב-24 ביוני 1940, יומיים לאחר שביתת הנשק עם גרמניה, חתמה ממשלת וישי על שביתת נשק גם עם האיטלקים בווילה ליד רומא, ובכך הוכרז אזור של כיבוש איטלקי. אזור הכיבוש האיטלקי נגע באזורים מסוימים שנכבשו על ידי חיילים איטלקיים, כולל מנטון. אזור זה היה בעל חשיבות מוגבלת, והקיף 800 קילומטרים רבועים (310 מילים רבועים) ו-28,000 תושבים. ארבעה מחוזות נכללו באזור הכיבוש האיטלקי בצרפת: סבואה, האלפים של פרובנס עילית, האלפים הימיים, והאלפים העליונים.
בנוסף, הוקם אזור מפורז בצד הצרפתי של הגבול בטווח של 50 קילומטרים (31 מיל) מאזור הכיבוש האיטלקי. מחוז קורסיקה לא נכבש ולא פורז בשום תנאי של שביתת הנשק (אם כי נכבש על ידי איטליה לאחר מבצע אנטון).
אחרית האזור החופשי

ב-8 בנובמבר 1942 פלשו כוחות בעלות הברית לצפון אפריקה הצרפתית (מבצע לפיד). בהתאם הגיבו כוחות גרמניה ואיטליה ב-11 בנובמבר 1942 בפלישה לאזור החופשי (בהתבסס על תוכנית קודמת בשם מבצע אטילה, שלא כלל כוחות איטלקיים כלל). האזור החופשי הפך לאזור הדרומי (zone sud) מנובמבר 1942 ואילך; המדינות הפולשות חלקו ביניהן את השטח, כך שאזור שכיסה כמעט את כל השטח שממזרח נהר הרון עבר לידי האיטלקים. לאחר כניעת איטליה בקסיבילה שבסיציליה ב-8 בספטמבר 1943, נסוג צבא איטליה והגרמנים איחדו את האזור הדרומי תחת שליטתם הבלעדית. הממשל הצבאי הגרמני בצרפת שלט הן באזור sud והן באזור nord; משטר וישי נשאר אחראי באופן נומינלי, כפי שהיה באזור הכבוש.
שמות אחרים

עד נובמבר 1942, הגרמנים כינו את האזור החופשי "אזור לא כבוש" (Unbesetztes Gebiet). האזור החופשי זכה גם לכינוי ה־zone nono על ידי הצרפתים, מקוצר מ-non occupée (לא כבוש). האזור הכבוש הפך בהתאם לאזור ג'אג'ה (אזור כן-כן).