סמדר שיפמן
מחקריה

עבודת המחקר של סמדר שיפמן נחלקת לארבעה תחומים עיקריים:
מחקר הפואטיקה של יוצרים, תוך התמקדות באופני יצירתה ותיאורה של מערכת יחסים מורכבת בין יצירותיו השונות של אותו יוצר, מערכת שניתן לכנותה "עולם פואטי".
מחקר ספרות ישראלית בת-זמננו:
חקר דמות האם בהקשר התרבותי והספרותי בפרוזה ישראלית בת-זמנינו.
חקר פרוזה של סופרות צעירות, תוך בדיקת ייחודן לעומת הסופרים.
חקר הספרות הפנטסטית כצומת המעיד על מגמות בתפיסת הבידיון והעולם בתקופה הפוסטמודרנית, וחקר פרוזה פוסטמודרנית.
חקר מעמדה של פרוזה פוסטמודרניסטית בסיפורת העברית העכשווית. (תחום המשלב את הכלים והמסקנות שנשאבו משני התחומים הקודמים.)
במסגרת מחקר הפואטיקה של יוצרים ומערכות היחסים במכלול יצירתם חקרה את יצירותיהם של ויליאם פוקנר, ארנסט המינגוויי ומאיר שלו, כפי שהדבר בא לידי ביטוי הן במאמרים והן בספר "טביעת אצבעו של המחבר".
היא חקרה עולמות פואטיים של יוצרים ויוצרות נוספים, כמו טוני מוריסון, דויד גרוסמן, פרימו לוי, אורלי קסטל-בלום ואהרן אפלפלד
תוך בדיקת הקשר בין עולם פואטי לבין מרכיבים ביוגרפיים, חברתיים ותרבותיים ספציפיים.
אחת ההשלכות של חקר עולמו הפואטי של יוצר היא האפשרות שיצירות מסוגים שונים של אותו יוצר עצמו (שירה ופרוזה, רומאנים וסיפורי ילדים, פואטיקה והתנהגות חוץ ספרותית), מקיימות יחסי גומלין מורכבים מכפי שנהוג להניח בדרך כלל. שיפמן עוסקת במסגרת מחקר זה בלאה גולדברג, דליה רביקוביץ, גרוסמן ואחרים. עד כה בא מחקר זה לידי ביטוי במאמר על אברהם בן יצחק,
מאמר המקשר פואטיקה עם התנהגות חוץ ספרותית, בהרצאה בכנס באוניברסיטת בן-גוריון על הפרוזה והדרמה של לאה גולדברג, במאמר על היבטים פואטיים ופוליטיים של המודרניזם אצל דויד גרוסמן,
בהתבוננות על גרוסמן כמחזאי,
ובהרצאה על רביקוביץ כפרוזאיקונית.
היבט נוסף של עולמם הפואטי של יוצרים, מידת מחויבותם הפוליטית או הלאומית, בא לידי ביטוי במאמרה בנושא זה ("If not Now, When?").
המחקר הנוגע לספרות ישראלית צעירה ולמקומן הבולט של יוצרות בספרות זו בא לידי ביטוי במאמרה של שיפמן על אורלי קסטל-בלום ("מינה ודולי – רעיה ואם"),

על נתן שחם ושולמית לפיד ("תודעה נשית בסיפר ציוני"),
על צרויה שלו ויהודית קציר ("האם אני נמצאת?"), ועל אהרן אפלפלד.
חקר דמות האם בסיפורת הישראלית בת-זמננו בא לידי ביטוי במאמרה על קסטל-בלום, ובעיקר במאמר "Motherhood under Zionism",

העוסק בדמות האם אצל סופרים וסופרות בני-זמנינו (דויד גרוסמן, מאיר שלו, אורלי קסטל-בלום, אילנה ברנשטיין, אלונה קמחי ועוד). תחום מחקר זה הוא אחד משני התחומים בהם שיפמן מתמקדת בתקופה האחרונה. ב-2017 התפרסם ספרה בנושא זה בסדרת "מגדרים" של הקיבוץ המאוחד. הספר, "שפוטה ונשפטת: דמות האם בסיפורת העברית במפנה האלף" עוסק באימהות כפי שהיא מוצגת בסיפורת העברית משנות התשעים של המאה העשרים ואילך.
במסגרת מחקר הספרות הפנטסטית חקרה את הקשרים שבין יצירות כמו אלה של קפקא, גרסיה מרקס, בורחס, טוני מוריסון, מאיר שלו ואורלי קסטל-בלום. המחקר בא לידי ביטוי במאמרים על טוני מוריסון,

מאיר שלו,

אורלי קסטל-בלום, ועל הפנטסטי כסוגה בת המאה העשרים (תוך הדגמות מקפקא, גרסיה מרקס וטוני מוריסון). בעיקר ריאליזם מאגי, פריצתה של ספרות גבוהה לא ריאליסטית במיוחד בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. העיסוק בסוגה הפנטסטית, בעיקר בריאליזם המאגי, קשור לשאלות הנוגעות לפריצתה של סיפורת לא-ריאליסטית אל מרכז הבמה הספרותית החל בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
עיסוקה בסוגיות הנוגעות לפרוזה פוסטמודרנית בא לידי ביטוי במאמר על שימוש מודרניסטי ופוסטמודרניסטי באלוזיות אצל מאיר שלו,

ובמאמר על המודרניזם של דויד גרוסמן.

תחום זה התרחב לכלל תחום מרכזי אחר בו עסקה. היא כתבה ספר העוסק במעמדה של פרוזה מודרניסטית ופוסטמודרניסטית בסיפורת ישראלית עכשווית. הספר ראה אור ב"הוצאת כרמל"

והוא עוסק בפרוזה של דויד גרוסמן, אורלי קסטל-בלום ומאיר שלו כנציגים בולטים של סופרי שנות התשעים של המאה העשרים, ומציג את מעמדם של סופרים אלה על קו התפר שבין המודרניזם לפוסטמודרניזם. הספר משלב בין מחקר פואטי (יצירותיו של יוצר מסוים), לבין מחקר תקופתי-ז'אנרי (מעמדן של בחירות במודרניזם או בפוסטמודרניזם בתקופה מסוימת בהקשר מסוים).
שיפמן עסקה בטוני מוריסון. לדעתה מוריסון מנסה לכתוב את הנראטיב המושתק של האמריקאים האפריקאים.