stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קני מקורמיק

| --- | --- |

 תוכנית טלוויזיה:  סאות' פארק
 הופעה ראשונה:  Jesus vs. Frosty (אב טיפוס, קצרים) (1992) Jesus vs. Santa (רשמי, קצרים) (1995)
 יוצרים:  מאט סטון, טריי פארקר 
 דיבוב:  מאט סטון (גמגום) אריק סטוף (דיבור) מייק ג'אדג' (דיבור, סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר) לקס לאנג (קריינות, הפרק "The Scoots")
 מידע
 שם אמיתי:  קנת' "קני" מקורמיק
 כינויים:  מיסטריון אל פולו לוקו ליידי מקורמיק/הנסיכה קני דניס
 גיל:  10
 תאריך לידה:  22 במרץ
 מין:  זכר
 מקצוע:  תלמיד
 כוחות:  תחיית המתים 
 דת:  רומני קתולי, בלאנטולוג (לשעבר)
 אזרחות:  אמריקאי
 מקום מגורים:  סאות' פארק, מחוז פארק, קולורדו, ארצות הברית
 דמויות קשורות
 משפחה:  סטיוארט מקורמיק (אבא) קרול מקורמיק (אמא) קווין מקורמיק (אח) קרן מקורמיק (אחות) סבא מקורמיק (סבא)
 חברים:  סטן מארש, קייל ברופלובסקי, אריק קרטמן, באטרס סטוץ', שף, ג'ימי ולמר, קרייג טאקר, טולקין בלאק
 אויבים:  טרנס מפסטו, גברת סטריבל, טרנט בויט, מר וגברת ווטרהד, הסמל האריסון ייטס
 
קנת' "קני" מקורמיק (באנגלית: Kenneth "Kenny" McCormick; נולד ב-22 במרץ) הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה "סאות' פארק" מדובב אותו מאט סטון (ובפרק בודד, מייק ג'אדג'). קני הוא אחת מארבע הדמויות המרכזיות של הסדרה, וגילו הוא 10.
המוטיב העיקרי בדמותו של קני הוא מותו כמעט בכל פרק במהלך חמש העונות הראשונות. קני עצמו אינו מודאג מהמוות, אבל כועס שלאף אחד לא אכפת מהעניין. המוות מלווה בדרך כלל בצווחות של חבריו, סטן מארש וקייל ברופלובסקי (שבמשך הפרקים הפכו פחות ופחות נרגשות): "Oh my God! They killed Kenny! You bastards!‎" (תרגום: אלוהים אדירים! הם הרגו את קני! מנוולים!). "הם" מתייחסת ליוצרי הסדרה, מאט סטון וטריי פארקר.
בדרך כלל, קני לובש מעיל כתום שמסתיר את פניו, למרות זאת ישנם מקרים בהם הוא מופיע ללא המעיל כך למשל בסרט של סאות' פארק ובמספר מצומצם של פרקים נוספים. המעיל אף נגוע ב-"מזלו הרע" של קני, ושימש את טימי ככלי נקמה נגד ג'ימי. מתחת למעיל מסתתר שיער בלונדיני מפוזר. מאחר שהמעיל מכסה את פניו ואת פיו, לא שומעים בבירור את דבריו. יוצרי הסדרה מנצלים זאת,  ולכן הוא האחד מבני החבורה שאומר דברים גסים במיוחד. הוא גם זה שמבין בגסויות.
בשיר הפתיחה הוא אומר משפטים לא ברורים:
בפרק הפיילוט שלא שודר: "Our town is bigger dammit, right down to the little granite"
משפחתו של קני ענייה, ונוטה להתנהג כ"זבל לבן". אביו הוא אלכוהוליסט והחברים שלו, ובמיוחד אריק קרטמן, מנצלים עובדה זו כדי להשפילו.
למרות כל הבעיות שיש לו, מוצג קני לעיתים קרובות כגיבור של קבוצת הילדים. כמה ממקרי המוות שלו היו מעשה של הקרבה עצמית. בעונה ה-13 של הסדרה מתגלה קני כ"מיסתיריון", גיבור-על מסתורי ששומר על העיר מכל רע. בנוסף, קני חושף את העובדה שיש לו "כוח מיוחד" שמסביר את מקרי המוות שלו בעונות הקודמות, אך הוא טוען שלמעשה הכוח שלו הוא גם הקללה שלו.
מאט וטריי הורידו אותו מהסדרה לתקופה מסוימת והוא הוחלף על ידי באטרס. לאחר מכן הוחלף בטוויק טוויק. בפרק "מבצע מזחלת אדומה" חזר לחיים והמשיך להופיע בפרקים שאחריו.
ה'תק"ן

ה'תק"ן או ה'תק"נ (5,550) ובקיצור תק"ן או תק"נ – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-21 בספטמבר 1789, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 8 בספטמבר 1790.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 22 שעות ו-940 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בחג. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 2 במחזור העיבור ה-293. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 6 (סימנה ולגז) במחזור השמש ה-199.
שנה זו היא שנת 1,721 לחורבן הבית, ושנת 2,101 לשטרות.
אירועים

רבי נחמן מברסלב החל לנהוג כאדמו"ר וגיבש סביבו חבורה של חסידים, שהפכה לימים לחסידות ברסלב.
ה' בתשרי - הקונגרס האמריקאי בוחר להעביר את מגילת הזכויות.
ב' בכסלו - ניו ג'רזי נהיית המדינה הראשונה בארצות הברית שמאשררת את מגילת הזכויות האמריקאית.
כ"ז בסיוון – יהודי פירנצה ניצלו ממצור, וקבעו יום זה כפורים שני ליהדות פירנצה.
נולדו

י"ט בסיון – רבי שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), מרא דאתרא ואב"ד בטרנופול ובפראג, ממייסדי חכמת ישראל ומראשי תנועת ההשכלה בגליציה. (נפטר בי"ט בתשרי ה'תרכ"ח)
נפטרו

ה' בשבט – ישראל בנימין באסאן, רבה של יהדות רג'ו אמיליה
י' באייר – רבי מאיר מרגליות, מתלמידי הבעש"ט, רבה של אוסטרוה ומראשוני הרבנים בתנועת החסידות.
י"ב בסיון - רבי דוד פארדו, רבה של סרייבו וראש ישיבה, שנודע בעיקר כמפרש ספרות התנאים והראשון שחיבר פירוש מקיף לתוספתא.
ז' בתמוז – הרב שאול מאמסטרדם (ה"בנין אריאל"), רב וראש ישיבה בפולין, ואחר כך רבה של הקהילה האשכנזית באמשטרדם.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
מגבת

מבט מקרוב על מגבת
מגבת היא פיסת בד סופג, המשמשת לייבוש עצמים על ידי ספיחת הלחות (בדרך כלל מים) מהם, במגע ישיר, על ידי תנועת שפשוף או על ידי לחיצה. החומר הטוב ביותר למגבת היא כותנה ארוגה או סרוגה לרוב עם לולאות שמגדילות את שטח הספיגה, החומר השני הוא פשתן.
היסטוריה

בתקופת יוון העתיקה וברומא העתיקה, אין שום אזכור שלאנשים הייתה מגבת מיועדת להתנגב בה, הם פשוט התייבשו ביריעות בד כלשהן. בציור מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, בשנים 337-312, נראים רומאים לאחר מרחץ עטופים במעין סדינים גדולים ופיסות בד קטנות יותר על הפנים.
ב-1292 כרוזים עירוניים הסתובבו ברחובות פריז והיללו את מעלות בתי המרחץ, חלקם עם חדרי אדים וחלקם עם אמבטיות, המחירים היו שונים וכללו לעיתים גם ארוחת בוקר ומיטה. בפריז היו באותה תקופה 26 בתי מרחץ ציבוריים. אך שיא האופנה היה אמבטיה בבית, וכדי למשוך שוכרים הוסיפו סוכני בתים גם בדי פשתן מיוחדים לשימוש אחרי הרחצה. ב־1328 כללה רשימת המלאי של קלמנטיה מהונגריה, אשתו של לואי העשירי, מלך צרפת, "סדיני אמבטיה" או פיסות בד ששימשו לציפוי האמבטיה שתהיה יותר נוחה. חצר בורגונדי החזיקה סדיני רחצה עם מידות שתועדו.
מתקופת הרנסאנס התחילה רתיעה מרחצה, כי האמינו שהמים מפיצים מגפות, כך נעלמו האמבטיות ויחד עמן גם בדי הניגוב. השתמשו רק בפיסות בד חיתול לחות לניגוב רטוב של הזיעה מהפנים והידיים. ויש אזכורים של "בד רחצה", באותה תקופה נפוץ מאוד השימוש בבשמים ומים ריחניים. הדגש על הניקיון עבר לבגדים התחתונים.
עד שנות ה-50 מגבות מטבח לניגוב כלים היו בדרך כלל ארוגות במשבצות או עם פסים. החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כחלק מהתאוששות שאחרי מלחמת העולם השנייה, מגבות מטבח מודפסות עם שלל דוגמאות החלו לקשט מטבחים. מגבות המטבח המודפסות הראשונות הגיעו משוודיה.
יצרני פשתן באירלנד שעסקיהם היו במצב רופף, התקנאו בשוודים. חברת תומאס סומרסט ושות' האירית שכרה את האמנית לוסיין דאי (Lucienne Day), שהצליחה לעצב מגבות שהיו הצלחה מסחרית. גם המעצבת הבריטית לורה אשלי, החלה לעצב מגבות מטבח עם הדפסים. אחריהן התחילו מעצבים נוספים לעצב מגבות עם מפות ושמות של ערים והן הפכו למזכרות לתיירים ולמעין אמנות עממית.
סוגי מגבות

מגבת אמבטיה - משמשת כדי לנגב את הגוף לאחר הרחצה. צורתה היא בדרך כלל מלבנית וממדיה 75×150 ס"מ.
מגבת חוף - בדרך כלל גדולה יותר ממגבת אמבטיה. אף על פי שהיא גם משמשת למטרת ייבוש, השימוש העיקרי שלה הוא להוות משטח לשכב עליו. מגבות חוף בדרך כלל מקושטות בדוגמאות צבעוניות.
מגבת ידיים - בדרך כלל קטנה הרבה יותר ממגבת אמבטיה (בערך 30x60 ס"מ), והיא משמשת כדי לנגב את הידיים לאחר רחיצה.
מגבת נייר - היא פיסת נייר שיכולה לשמש כמגבת באופן חד פעמי ואז היא מושלכת לאשפה. גליל עם הכנה לחיתוך של מגבות נייר בדרך כלל מונח על מוט אופקי מתאים שאורכו גדול במעט מאורך הגליל (או כל מתקן מתאים אחר). מגבות נייר מגיעות לעיתים גם בצורה של יריעות נפרדות מקופלות.
מגבת מטבח - יש שני סוגים של מגבות מטבח, סוג אחד הוא מגבת לולאות מוקטנת המשמשת לניגוב הידיים, הסוג השני הוא מגבת המשמשת לייבוש כלי אוכל וסכו"ם לאחר הדחתם. בדרך כלל היא ארוגה מפשתן, או מתערובת פשתן וכותנה. מגבות פשתן מודפסות בשלל איורים וכתובות שונות ומשמשים גם כמזכרת לתיירים.
שימושים אחרים

ניתן גם להשתמש במגבות למטרות אחרות פרט לייבוש עצמים:
אם עוטפים את הגוף במגבת גדולה מספיק, היא יכולה לשמש כפריט לבוש. באופן כזה ניתן גם להחליף בגדים על חוף הים מבלי להיחשף.
משתי מגבות אפשר לתפור בגד ושכמיה לחוף, כפי שתיארה שולמית הרטל בספר לבנות הנעורים 'בוטיק בבית' שנפוץ בארץ ב-1970.
מגבת יכולה להיות משטח לישיבה, עמידה או כל יציבה אחרת, שמונעת מגע ישיר עם חול, סלע, כיסא או כל עצם אחר. בצורה כזו אפשר להימנע מלהתלכלך, כמו גם להישען על משטח נעים יותר, ובמקרה של ערום חלקי או מלא, למנוע את מגע העור (שהוא אולי מלוכלך) במשטח.
כדי להכין את העור לגילוח, ישנם ספרים שמשתמשים במגבות לחות וחמות.
מגבת רטובה סביב הפנים היא אמצעי הגנה מצוין נגד שאיפת עשן במקרה של שרפה.
המגבת בסדרה "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה"

המגבת נחשבת לפריט שימושי שיש לכל אחד, אך אף אחד לא עוצר וחושב על השימושיות שלו. הסופר דאגלס אדמס קרא תיגר על הקביעה הזו בספרו "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שזכה למעמד של ספר פולחן עבור קוראים רבים. הוא תיאר את הדמויות בספר כמטיילים ברחבי היקום, בדרך כלל כטרמפיסטים, שגילו שמגבת היא הפריט השימושי ביותר שהם יכולים לשאת עמם. המטייל פורד פרפקט משתמש בספר בביטוי "אדם שתמיד יודע איפה המגבת שלו" כדי לתאר אדם שהוא באופן כללי ערני ומוכן לכל.
בעולמו של אדמס, טרמפיסט שנושא עמו מגבת תמיד יכול למצוא טרמפ משום שאם מישהו נושא עמו מגבת, אחרים מניחים (גם אם ללא קשר סיבתי מובהק) שיש לו גם מברשת שיניים, תיק רחצה, כפכפי רחצה, רשתות לשיער, מפות, ארגז כלים, כרטיסים לאופרה, משטחי סיליקון לשבבים, אנציקלופדיה, מבחר מדהים של כרטיסי אשראי, חליפת חלל, המחאות נוסעים וכו', ואם אין להם, היקבועים (אלה שאינם טרמפיסטים) ישמחו להשאיל להם. לכן המליץ המדריך לטרמפיסטים תמיד לשאת עמם מגבת כדי ליצור את הרושם שהם יהיו אורחים טובים.
כמו כן, מגבת יכולה לשמש כערסל, שמיכה או שכמיה. אפשר להספיג את פינות המגבת בוויטמינים, ואף לשזור פיסות תיל לתוכה. אפשר לקשור את פינות המגבת וליצור תיק. אם המגבת רטובה, אפשר אפילו להשתמש בה ככלי נשק לעת מצוא בתגרות, ואם המגבת יבשה, אז אפשר גם להתנגב בה, אם היא מספיק נקייה.
מעריציו של אדמס נתפשו לרעיון, והמגבת מסמלת את דבקותם בספרים. הם חוגגים את "יום המגבת" ב-25 במאי.
מיחזור משביח למגבות

במגבות ישנות שחלקים מהן התבלה, אפשר להמשיך ולהשתמש, או על ידי הפיכתן למגבות קטנות יותר או מפיות רחצה, לנעלי בית, כיסוי לקרש גיהוץ, מפיות לתינוקות. אפשר להפוך קטעי מגבות לסמרטוטי רצפה או ניקיון. ממגבות המטבח העשויות פשתן או תערובת פשתן וכותנה אפשר לתפור בגדי קיץ.
ראו גם

רחצה
אריגה
חלוק רחצה
הערות שוליים

↑  Martin Hardingham, Mary Anne Sanders, Fiona Roxburgh (ע), Cotton, The Fabric Catalog, 1978, London: WALLABY, 1978, עמ' 70, ISBN 0-671-79061-7. (באנגלית)
↑  Christina Bernardi Schiffman, KNIT A PRETTY VINTAGE HAND TOWEL, Canadian Living, ‏13/1/2009 (באנגלית)
↑  Francoise de Bonneville, Ghislaine Bavoillot (ע), תרגום: Bambi Ballard, From Diaper Cloth To Terry Toweling, THE BOOK OF FINE LINEN, 1994, Paris: Flammarion, 1994, עמ' 111-121, ISBN 2-08013-557-0. (באנגלית)
↑  Marni Jameson, Marnie Fogg's The Art of the Tea Towel shares history of one of the most democratic art forms, At home with Marni Jameson, ‏16/2/2019 (באנגלית)
↑  שולמית הרטל, גם אני באופנה, בוטיק בבית, 1970, תל אביב: קרני, 1970, עמ' 42-44. (בעברית)
↑  Paul Michael, 19 Ways to Reuse Old Towels, WiseBread, ‏1/5/2012 (באנגלית)
↑  Christian Allaire, These Tops Are Made From Tea Towels—And They Sell Out Fast, VOGUE, ‏15/4/2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541456405171  GND: 4504152-0  NDL: 00572709  NKC: ph729757 
מגבת נייר
סיבים במגבת מטבח
הצלב האדום

| --- | --- |


 תחום:  הצלת חיים
 מדינה:  שווייץ 
 מטה הארגון:  ז'נבה, שווייץ 
 מקום פעילות:  כל העולם
 מייסדים:  ז'אן אנרי דינאן, גוסטאב מואנייה
 נשיא:  מיריאנה ספוליאריץ' אגר
 עובדים:  300,000 
 תקופת הפעילות:  17 בפברואר 1863 – הווה (162 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1917)  פרס נובל לשלום (1963)  פרס נובל לשלום (1944)  עיטור ארבע החירויות – מדליית החירות (2014) 
 www.icrc.org
 קואורדינטות:  46°13′39″N 6°08′13″E﻿ / ﻿46.2275°N 6.1369444444444°E﻿ / 46.2275; 6.1369444444444
 he
 
הצלב האדום (בשמו המלא: תנועת הצלב האדום והסהר האדום הבין-לאומי; בצרפתית: Le Mouvement international de la Croix-Rouge et du Croissant-Rouge; באנגלית: International Red Cross and Red Crescent Movement) הוא תנועה בינלאומית שנוסדה באמצע המאה ה-19 במטרה להעניק סיוע רפואי לפצועי מלחמה והגנה על צוותים רפואיים באזורי מלחמה. לתנועה היה תפקיד מרכזי בפיתוח חוקי המלחמה המודרניים, וארגוני התנועה היו נוכחים כמעט בכל עימות צבאי מאז היווסדה. בשנת 1901 היה ז'אן אנרי דינאן, מייסד תנועת הצלב האדום, בין שלושת הזוכים הראשונים בפרס נובל לשלום.
במסגרת התנועה נוסדו ארגונים בעלי תפקידים שונים: הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הוא הארגון הוותיק ביותר ומטרתו הגנה על חייהם ועל כבודם של קורבנות סכסוך מזוין באמצעות שמירה על עקרונות אמנת ז'נבה; הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום הוקמה כמה עשרות שנים לאחר הוועד ומטרתה לתאם ולארגן שיתופי פעולה בין הארגונים המקומיים החברים בתנועת הצלב האדום ברחבי העולם. עשרות ארגונים לאומיים עצמאיים חברים בתנועת הצלב האדום והסהר האדום, וביניהם מגן דוד אדום הישראלי.
מעל ל-16 מיליון מתנדבים פועלים כיום בענפיה השונים של תנועת הצלב האדום. המשרדים הראשיים של הצלב האדום נמצאים בז'נבה שבשווייץ. המשרדים הראשיים בישראל שוכנים בשכונת בית חנינא בירושלים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > הוועד הבין-לאומי

הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הוקם על ידי ז'אן אנרי דינאן, לאחר שיצא ב-1859 לצפון איטליה והזדעזע מהמראות של קרב סולפרינו שהתנהל בין הצרפתים והאיטלקים לבין האוסטרים. הוא ראה אלפי פצועים ואנשים גוססים מופקרים ללא עזרה, ופרסם ב-1862 ספר בשם "זכר סולפרינו", בו הציע להקים אגודות של מתנדבים לסיוע לנפגעים, וניסח אמנה בין-לאומית להגנה על פצועים, שבויי מלחמה, רופאים ואחיות. ארבעה מבני עירו הצטרפו ליוזמתו והקימו ב-1863 את הוועד הראשון של הצלב האדום. ב-1864 התכנסה בז'נבה ועידה בהשתתפות 12 מדינות שקיבלו את "אמנת ז'נבה הראשונה", שנתנה חסינות לצוותים רפואיים ולכל אזרח המושיט יד לצוות רפואי, טיפול רפואי וסימון אחיד של צוותי הצלה רפואיים.
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום זכה בפרס נובל לשלום שלוש פעמים: בשנת 1917 על עבודתו במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1944 על עבודתו במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1963 לרגל מאה שנים לשמירה על זכויות אדם במצבי מלחמה שונים.
היסטוריה > הפדרציה הבין-לאומית

עם השנים הוקמו במדינות שונות ארגונים לאומיים של הצלב האדום והסהר האדום. אף על פי שהתנועה היא בין-לאומית, כל ארגון לאומי של הצלב האדום או הסהר האדום הוא עצמאי.
בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוקמה הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום, שנועדה לתאם בין הארגונים הלאומיים ולגייס סיוע בין-לאומי למקרי אסון. הפדרציה זכתה בשנת 1963 בפרס נובל לשלום, לצד הוועד הבין-לאומי, לרגל מאה שנים לתנועת הצלב האדום.
סמלי התנועה > הצלב האדום

הסמל המקורי שנבחר להתארגנות באמצע המאה ה-19 הוא צלב אדום על רקע לבן. ההסבר הרשמי לבחירת הסמל הוא אימוץ דגל שווייץ בהיפוך צבעים, אולם נראה כי המסורת הנוצרית, שעל-פיה אסור לפגוע באנשים ובמבנים הנושאים את סמל הצלב, השפיעה על בחירת הסמל.
השימוש היחיד שנעשה באותו סמל מחוץ לתנועת הצלב האדום הוא בתור דגל הקוד הרוסי (אנ') "Х" (או בשמו Ха) המסמל: "סיום תרגיל".
סמלי התנועה > הסהר האדום

במלחמת רוסיה-טורקיה, שהתקיימה בשנים 1876–1878, סימנה האימפריה העות'מאנית את צוותי העזרה הראשונה שלה בסהר אדום, כדי להימנע משימוש בסמל נוצרי, וכיוון שסמלה הלאומי של האימפריה העות'מאנית (כמו גם של טורקיה המודרנית) הוא סהר לבן על רקע אדום. ב-1878 הוכר הסמל עקרונית על ידי ועד הצלב האדום, ובמהרה אומץ בארצות מוסלמיות אחרות. ב-1929 שונה תקנון הוועד הבין-לאומי כדי להכיר רשמית בסהר האדום כסמל שווה בערכו לסמל הצלב.
סמלי התנועה > האריה והשמש האדומים

ב-1929, במקביל להכרה בסהר האדום, הכיר הוועד הבין-לאומי גם בסמל "האריה והשמש האדומים". הסמל שימש את איראן, שביקשה להימנע מסמל מוסלמי מובהק בתקופת שלטון השאה. לאחר המהפכה האסלאמית שהתחוללה באיראן ב-1979 והדחת השאה, החליפה איראן את סמל האריה והשמש בסמל הסהר האדום, אם כי הוועד הבין-לאומי לא ביטל את הכרתו בסמל הישן.
סמלי התנועה > המעוין האדום ומגן דוד אדום

כבר מימיו הראשונים של מגן דוד אדום ב-1930, עלתה בארגון התנגדות להצטרפותו לתנועת הצלב האדום, במיוחד לאור הזיקה הדתית של עובדי ומתנדבי מגן דוד אדום. ההתנגדות נבעה מהאיסור ההלכתי להשתמש בשירותיהם של רופא או מיילדת שאינם יהודים למעט מצבים שבהם ללא טיפול צפוי מוות וודאי.[דרוש מקור] דוגמה לכך היא פעילותו של בית החולים של המיסיון האנגלי. ב-1950 ביקש "מגן דוד אדום" להתקבל כחבר רשמי בתנועה הבין-לאומית תוך שימור סמלו היהודי, מגן דוד, אולם נדרש להחליפו באחד הסמלים המוכרים הקיימים. דרישת ישראל להכיר במגן דוד אדום כסמל רשמי נוסף נדחתה בין היתר בשל לחץ ארצות ערב. בשל כך הצטרף "מגן דוד אדום" לוועד הבין-לאומי של הצלב האדום כמשקיף, אך לא כחבר מלא.
בשנת 2005, בלחץ ישראל וארצות הברית, ובעקבות היחלשות ההתנגדות של ארצות ערב לצירוף מגן דוד אדום, החליט הוועד הבין-לאומי לאמץ סמל נוסף, נטול הקשרים דתיים או לאומיים. הסמל שהתקבל הוא "המעוין האדום", ריבוע אדום חלול העומד על קודקודו, על רקע לבן. בעקבות זאת הצטרף ארגון "מגן דוד אדום" כחבר מלא בוועד הבין-לאומי. מלבד זאת, בשנת 2002 חתם מגן דוד אדום על הסכם לשיתוף פעולה עם הצלב האדום האמריקאי, וב-2012 עם הצלב האדום הצרפתי.
מוזיאון הצלב האדום

| --- | --- |


חזית המוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון
 על שם:  הצלב האדום
 כתובת:  Avenue de la Paix 17
 מיקום:  ז'נבה
 מדינה:  שווייץ
 מייסדים:  ז'אן אנרי דינן, גיום אנרי דופור, Gustave Moynier, Théodore Maunoir, Louis Appia 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1988 – 17 בפברואר 1863
 תאריך פתיחה רשמי:  17 בפברואר 1863 
 
 אתר מוזיאון הצלב האדום
  (למפת ז'נבה מוגדלת) ז'נבה ורנייה מרן ורסואה קולונז'-בלריבהצלב האדום(למפת ז'נבה רגילה) ז'נבה ורנייה מרן ורסואה קולונז'-בלריבהצלב האדום
 קנטון ז'נבה
 
מוזיאון הצלב האדום הוקם בשנת 1988 וממוקם בז'נבה, שווייץ. המוזיאון מציג תערוכות העוסקות בתחום ההיסטוריה של הפעילות ההומניטרית של הצלב האדום, משמעות הפעילות ההומינטרית, עדויות של אוכלוסיות שנפגעו, ויצירות אומנות שנוצרו על ידי אוכלוסיות אסירים ושבויים שנתמכו על ידי הצלב האדום.
ראו גם

הסהר האדום
המעוין האדום
מגן דוד אדום
ארגון הבריאות העולמי
אונר"א – סוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים של האו"ם
דנה בלנקשטיין כהן

| --- | --- |

דנה בלנקשטיין כהן, ינואר 2020
 לידה:  3 במרץ 1981 (בת 43) איינזידל, שווייץ
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מנהלת בית הספר סם שפיגל  בעבר: במאית ותסריטאית טלוויזיה  מנכ"לית האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
בלנקשטיין כהן בנובמבר 2020
דנה בלנקשטיין-כהן (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא מנכל"ית בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במאית קולנוע ויזמית תרבות ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1981 בכפר איינזידל שבשווייץ, לבמאית התיאטרון דדי ברון ולרופא אלכסנדר בלנקשטיין. לה שלוש אחיות.
בשנת 1983 חזרה משפחתה לישראל והיא גדלה בתל אביב-יפו. היא בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת קולנוע.
שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך וכקצינת חינוך.
בשנת 2003 הייתה העוזרת האישית של הבמאי שבי גביזון בסרטו "האסונות של נינה", ובעקבות זאת בחרה בלימודי קולנוע. ביימה וצילמה את סרט המייקינג אוף על סרטו של גביזון "אבידות ומציאות".
בשנת 2008 סיימה בהצטיינות יתרה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. במסגרת לימודיה ביימה שני סרטים קצרים — "קמפינג", שהשתתף בפסטיבל ברלין 2007, וסרט הגמר "כאבי גדילה".
הייתה עוזרת במאי של רנן שור בסרטו הבודדים, וב-2012 ביימה את המיני-סדרה "תל אביביות".
לאחר לימודיה שימשה כמורה לקולנוע בתיכון אלון רמת השרון, כחונכת הפקה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, וכעורכת תסריט בחברת ההפקות אפיקים מאוחדים.
יסדה וניהלה את מחלקת קולנוע וטלוויזיה בחברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא. המחלקה בראשותה עסקה בין היתר בעידוד וקידום הפקות שצולמו בעיר כפר סבא, בהקמת מיזמי תרבות וכן בפעילות בתחום החינוך והקהילה.
שימשה מנכ"לית האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז 2016 ועד סוף 2019, וחברה בוועדת הבחירה לפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
היא ממקימי עמותת "אחות גדולה", וכיום חברה באקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ובאקדמיה האירופית לקולנוע.
ביוגרפיה > פעילותה בבית הספר סם שפיגל

באוגוסט 2019 נבחרה למנהלת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במקומו של רנן שור, מייסד בית הספר ומי שעמד בראשו במשך 30 שנה, ונכנסה לתפקידה באוקטובר 2019.
במסגרת תפקידה בסם שפיגל יזמה למידה מרחוק בתקופת מגפת הקורונה, ואת מיזם "סיפורים מהבידוד", תחרות סיפורים קצרים שהזוכים בה קיבלו מענק פיתוח כדי להפוך את הסיפור לתסריט.
בשנת 2022 פיקחה על המעבר של בית הספר לקמפוס במרכז העיר ירושלים, קמפוס האומנויות החדש ירושלים.
בשנה זו יזמה מכינה ליוצרים ומועמדים ללימודי קולנוע ממזרח ירושלים, וכן עמדה בראש ההשקה של חממת הסדרות בשיתוף נטפליקס, סרטי פרמאונט ו-Scripted Israel. חממת הסדרות נוספה לחממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הערות שוליים

↑  העמותה הוקמה במטרה לקדם שוויון הזדמנויות ולעודד יצירה ישראלית מקורית בקרב נשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הישראלית. בשמה הקודם- WIFT ISRAEL נשים בקולנוע וטלוויזיה.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'איתי שטרן,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'דנה בלנקשטיין כהן היא היורשת של רנן שור בניהול "סם שפיגל", באתר הארץ, 13 באוגוסט 2019
אינה טוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מהפך: מנהלת חדשה לסם שפיגל במקום רנן שור, באתר ynet, 13 באוגוסט 2019
מרי וולסטונקראפט

| --- | --- |

דיוקן מרי וולסטונקראפט, ג'ון אופי 1797
 לידה:  27 באפריל 1759 ספיטלפילדס, מידלסקס, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  10 בספטמבר 1797 (בגיל 38) סומרס טאון, מידלסקס, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  הכנסייה הקדושה סנט פנקראס 
 מקום מגורים:  בארקינג, לונדון, לונדון/סאות'ווארק-לואישהאם, בלומסברי, בוורלי, אירלנד, ויילס, ניוווינגטון גרין, יער אפינג, פריז 
 שם עט:  Mr. Cresswick 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית, אנגלית 
 סוגה:  פמיניזם 
 יצירות בולטות:  הגנה על זכויות האישה, Letters Written During a Short Residence in Sweden, Norway, and Denmark 
 הושפעה מ:  תומאס פיין, ריצ'רד פרייס, ג'וזף ג'ונסון 
 בן או בת זוג:  ויליאם גודווין (29 במרץ 1797–?)  גילברת אימליי   ויליאם גודווין 
 צאצאים:  מרי שלי, פאני אימליי 
 
מרי וולסטונקראפט (באנגלית: Mary Wollstonecraft‏; 27 באפריל 1759 – 10 בספטמבר 1797) הייתה סופרת, עיתונאית ופילוסופית בריטית. היא פעלה למען זכויות הנשים ונחשבת לתאורטיקנית הפמיניסטית הבריטית הראשונה ולאחת מאמהות הפמיניזם הליברלי. במהלך הקריירה הקצרה שלה כתבה רומנים, מסות, יומני נסיעות, היסטוריה של המהפכה הצרפתית, ביקורות ספרים, ספר הדרכה וספר לילדים. וולסטונקראפט ידועה בעיקר בזכות ספרה משנת 1792: "A Vindication of the Rights of Woman" ("הגנה על זכויות האישה"), שנכתב בעקבות ההצהרה למען זכויות האדם.
ביוגרפיה

עד לעשורים האחרונים של המאה ה-18, חייה של וולסטונקראפט, שכללו מספר מערכות יחסים בלתי שגרתיות, קיבלו תשומת לב רבה יותר מאשר כתיבתה. לאחר שתי מערכות יחסים מוכות גורל עם הנרי פוסלי וגילברט אימליי (אבי בתה, פאני אימליי), נישאה וולסטונקראפט לפילוסוף ויליאם גודווין, מאבות התנועה האנרכיסטית. וולסטונקראפט מתה בגיל 38, עשרה ימים לאחר שילדה את בתה השנייה, והותירה אחריה כמה כתבי יד לא גמורים. בתה, מרי שלי, התפרסמה כסופרת אף היא, בעיקר בזכות ספרה "פרנקנשטיין". לאחר מותה של וולסטונקראפט פרסם גודווין בשנת 1798 את זיכרונותיה, בהם חשף את אורח חייה הליברלי, וכך הרס בשגגה את שמה הטוב במהלך מאה השנים הבאות. כיום נחשבת וולסטונקראפט לאחת ממייסדות הפילוסופיה הפמיניסטית, וכמקור השראה לתנועות הפמיניסטיות שהחלו להופיע בתחילת המאה העשרים.
ביוגרפיה > שנותיה הראשונות

וולסטונקראפט נולדה בספיטלפילדס (Spitalfields) שבלונדון ב-27 באפריל 1759. היא הייתה השנייה משבעת ילדיהם של אדוארד ג'ון וולסטונקראפט ואליזבט דיקסון. בתקופת ילדותה, משפחתה הייתה מבוססת מבחינה כלכלית אך המצב הכספי החל להתדרדר לאחר שאביה השקיע את כספו בפרויקטים ספקולטיביים שלא צלחו. כתוצאה מכך, נאלצה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות ממקום מגורים אחד למשנהו. אביה היה איש אלים שנהג להכות את אשתו כשהיה שיכור. כנערה נהגה וולסטונקראפט לשכב מאחורי דלת חדר השינה של אימה בתקווה כי תוכל לגונן עליה מפני התקפי הזעם של האב השיכור. במשך כל חייה, מלאה וולסטונקרפט תפקיד אימהי בחיי אחיותיה, אברינה ואלייזה. בשנת 1784 שכנעה את אלייזה אחותה, שסבלה כנראה מדיכאון סב לידתי, לעזוב את בעלה ותינוקה. היא סייעה לה לנטוש את ביתה, ובדרך זו הוכיחה את נכונותה לקרוא תיגר על הנורמות החברתיות שהיו מקובלות באותה עת. המחיר האישי ששילמה אחותה, היה קשה: היא סבלה מגינוי חברתי שמנע ממנה להינשא שוב, ומחיי עוני.
שתי מערכות יחסים חבריים עיצבו את נעוריה של וולסטונקראפט. הראשונה הייתה עם ג'יין ארדן בבוורלי. השתיים נהגו לקרוא ספרים יחדיו והשתתפו בהרצאות שנשא אביה של ארדן, שהיה פילוסוף ומדען. וולסטונקראפט התענגה על האווירה האינטלקטואלית ששררה בבית המשפחה ויחסיה עם ארדן, הובילו אותה לעיתים למצב בו התנהגותה התאפיינה בסממנים רכושניים כלפיה ובהלך רוח דיכאוני והפכפך שליווה אותה במשך כל חייה. ביטוי לכך ניתן לראות באחד מהמכתבים ששלחה לחברתה: ”הגיתי רעיונות רומנטיים על ידידות...אני בודדה במחשבותיי על ידידות ואהבה, ואין לי, אלא להיות במקום הראשון או כלל וכלל לא”. הידידות המשמעותית יותר הייתה עם פאני בלאד, שתרמה על פי עדותה של וולסטונקראפט להרחבת השכלתה.
בשנת 1778 עזבה וולסטונקראפט את ביתה ועבדה כבת לוויה של שרה דוסון, אלמנה שהתגוררה בבאת'. היא התקשתה להסתדר עם האישה הנרגנת ובספרה "מחשבות על חינוך בנות", שיצא לאור בשנת 1787, התבססה בכתיבתה על חלק מהחוויות שחוותה בעת עבודתה אצל דוסון.
בשנת 1780 סיימה את עבודתה וחזרה לביתה, כדי לטפל באימה הגוססת. היא עברה להתגורר בבית משפחת בלאד ובמהלך הזמן הגיעה לתובנה כי המשפחה שמרנית בהשקפותיה, בעיקר בכל הקשור לתפקידיהן המסורתיים של הנשים. עם זאת, הפגינה וולסטונקראפט מסירות ונאמנות לפאני בלאד ולמשפחתה במשך כל חייה.
וולסטונקראפט ופאני בלאד ערכו תוכניות לשכור מקום מגורים משותף ולתמוך זו בזו מבחינה רגשית וכלכלית. היא, אחיותיה ובלאד הקימו בית ספר בניואינגטון גרין, עבור הקהילה הפרוטסטנטית שפרשה מהכנסייה האנגליקנית. זמן קצר לאחר מכן, התארסה בלאד ולאחר נישואיה, נסעה עם בעלה יו סקייס לאירופה, בשל מצבה הבריאותי הרופף. בריאותה של בלאד המשיכה להתדרדר במיוחד לאחר כניסתה להריון. בשנת 1785 עזבה וולסטונקראפט את בית הספר, על-מנת לסעוד את חברתה, אך ללא הועיל. מותה של בלאד השפיע רבות על וולסטונקראפט והיווה חלק מהשראתה לכתיבת הרומן הראשון שלה שיצא לאור בשנת 1788 - 'מרי: בדיוני (Mary: A Fiction).