stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ מונייאו

| --- | --- |

דיוקן עצמי עם הנס היכלר
 לידה:  30 בינואר 1903 קלן 
 נרצח:  28 בפברואר 1945 (בגיל 42) מחנה הריכוז אוהרדרוף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
פרנץ מונייאו (בגרמנית: Franz Monjau;‏ 30 בינואר 1903 – 28 בפברואר 1945) היה צייר ומורה לאמנות אקספרסיוניסט גרמני, נרצח במחנה הריכוז בוכנוואלד.
ביוגרפיה

אביו, מקס מונייאו, היה יצרן מברמן. אמו פאולה, לבית מאיר, הייתה בתו של סוחר יין יהודי במיינץ. שני ההורים התנהגו כקתולים. בסביבות 1910 עברה המשפחה לדיסלדורף שם אביו הפך לנציג הראשי של יצרנית הסיגריות, א. מ. אקשטיין. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא נרשם ל-Kunstakademie Düsseldorf, שם למד בין השנים 1922–1926 כסטודנט אמן של היינריך נאון.
כצייר בעל מקצוע חופשי, הוא הפך לחבר ב"יונג ריינלנד" ואחר כך, ב"זצ'סיון". שתי העמותות הביאו אותו למגע עם חברי המפלגה הקומוניסטית בגרמניה (KPD). אחרי תערוכה גדולה ב-GeSoLei הוא קיבל עבודה עבור המחלקה להיסטוריה של המדע - ציורים המתארים את אלברטוס מגנוס ואת המתנגד לציד מכשפות, יוהאן ווייר. הרווחים שלו מפרויקטים אלה אפשרו לו לבלות מספר חודשים בנסיעה לימודית לפריז.
בשנת 1930 התחתן עם מורה להתעמלות, מארי מרטנס (1903–1997), המכונה "מיקה", אותה פגש שנה קודם בקרנבל. בין השנים 1931–1933 הוא היה מורה בדיסבורג ובדיסלדורף. הוא למד גם באוניברסיטת קלן, לקח שיעורים במדעי החינוך ופסיכולוגיה והעביר הרצאת אמנות מדי פעם.
בשנת 1933 נעצרו מונייאו, מיקה, וכמה חברים ונכלאו לזמן קצר, כחלק מסדרת פעולות שנעשו נגד "מפיצי עלונים", של המפלגה הקומוניסטית. בהתבסס על הוראות החוק החדש (1933) לשיקום שירות המדינה המקצועי, הוא סולק מתפקידי הוראה, היה מנוע מלהבחן בבחינה הפדגוגית ובסופו של דבר פוטר משירות המדינה.
בין השנים 1936–1938 עבד כמורה לציור בית ספר יהודי פרטי בדיסלדורף. הוא ערך גם כמה טיולי ציור לים הצפוני, הולנד ובלגיה. בשנת 1941 נשלחה מיקה לעבוד בבית חולים בברלין ולימדה באופן בלתי חוקי בכמה בתי ספר יהודיים. פרנץ עבר הכשרה מחודשת והוסמך כשרטט ונשלח לעבוד באלפונס קוסטודיס, חברת לבניית ארובות.
זמן לא רב לאחר מכן הועברה אמו, פולה, לטרזיינשטט והוא נבהל מיהדותו, מכיוון ש"חצי יהודים" (מישלינגס) היו כפופים לחוק מסובך ומשתנה. ואז, ב-12 ביוני 1943, הושמדו הסטודיו שלו בדיסלדורף ורוב יצירותיו בהפצצה. לבסוף, בשנת 1944, הוקע על ידי עמית לעבודה על כך שלא הגיב ל"הייל היטלר". הוא נעצר והועבר לכלא הגסטפו המקומי. בשנה שלאחר מכן הוא הועבר לבוכנוואלד, שם נפטר.
בשנת 1962 הוקמה בגולצהיים אבן זיכרון, אשר כיבדה את פרנץ מונייאו, יולו לוין ופטר לודוויגס.
בשנת 1998, לאחר מותה של מיקה, נוצרה קרן "Stiftung Monjau-Levin" ואוסף גדול של ציורי ילדים, שהיא החביאה בזמן השואה, שהושגו מבעלה ומיולו לוין שלימדו בבתי ספר יהודיים, קיבל מקום רשמי במוזיאון בדיסלדורף.
אבן זיכרון הונחה בסמוך למעונם לשעבר.
גלריה

אמסטרדם
בית קפה
קרנבל
זוג
גיטרה
נשים
נשים
יוהאן ווייר
הערות שוליים

↑  Amtlich beauftragtes Adreßbuch der Stadt Düsseldorf: Zweiter Teil Alphabetisches Einwohner-Verzeichnis, Adreßbuch-Gesellschaft
↑  Alphons Custodis, a history since 1876, in Düsseldorf, Münsterstraße 359. (באנגלית)
↑  Leopoldstraße 22: Monjau, Franz, Kunstmaler; Monjou-Mertens, Mieke (Anmerkung: leicht geänderter Name, Tippfehler?), Gymnastiklehrerin, 3. Etage, digital.ub.uni-duesseldorf.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451499405171  GND: 118583484  ISNI: 0000 0000 2779 4075  LCCN: n84066137  RKD: 315440  ULAN: 500343184  VIAF: 77108297   WorldCat (עם VIAF): 77108297
פיליפ ז'נטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בדצמבר 1938 (בן 85) אנסי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 
פיליפ ז'נטי (בצרפתית: Philippe Genty‏ נולד ב-1938) הוא יוצר צרפתי המתמחה בכתיבת מחזות המשלבים תיאטרון בובות, מחול.
ביוגרפיה

ז'נטי למד בבית הספר לגרפיקה בפריז. בין 1962 ל-1966 ערך ז'נטי מסע ארוך במכונית סיטרואן 2CV, במהלכו ביקר ב-47 ארצות כשהוא מצלם עבור אונסק"ו סרט על תאטרוני הבובות בעולם. ב-1967 פגש במרי אנדרווד (Mary Underwood), רקדנית אנגליה שהפכה לרעייתו ולשותפתו לפרויקטים שהפיק. ב-1968 יסד את "להקת פיליפ ז'נטי" שבה עיצב את הופעותיו המשלבות בובות שונות, תיאטרון, מחול, פנטומימה, משחקי אור וצל, מוזיקה, אפקטים קוליים וסרטי וידאו.
פיליפ ז'נטי ביקר פעמים רבות בישראל. שני המופעים האחרונים שלו הוצגו בישראל La Fin des terres ("קצה העולמות"), הוצג ב-2006, והמופע Boliloc (בולילוק), הוצג ב-2009.
מבחר מהמופעים של להקת פיליפ ז'נטי

1980 : Rond comme un cube
1983 : Zigmund follies
1986 : Désirs parade
1989 : Dérives
1992 : Ne m'oublie pas
1995 : Voyageur immobile
1996 : Passagers clandestins créé à Adélaïde Stowaways.
1997 : Dédale créé lors du Festival d’Avignon dans la Cour d’honneur du Palais des Papes.
1998 : Océans et utopies créé pour l'Exposition spécialisée de à Lisbonne.
2001 : Le Concert incroyable créé dans la Grande galerie de l'évolution du Muséum national d'Histoire naturelle.
2002 : Ligne de fuite
2005 : La Fin des terres
2007 : Boliloc
פרנץ מורר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1912 סנקט גאורגן אוב מוראו, אוסטריה 
 פטירה:  5 בינואר 1994 (בגיל 81) גייסהורן אם זי, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  אס אס 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
פרנץ מורר (בגרמנית: Franz Murer;‏ 24 בינואר 1912 – 5 בינואר 1994) היה איש אס אס, מפקד גטו וילנה מהקמתו ועד יולי 1943.
ביוגרפיה

מורר נולד באוסטריה והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1938. אחרי כיבוש וילנה בתחילת מבצע ברברוסה נשלח מורר לווילנה כסגנו של מושל העיר, ואחראי על ענייני היהודים. מורר ניצח על הקמת גטו וילנה ופיקד עליו עד יולי 1943, עת הגיע ברונו גיטל להחליפו ולחסל את הגטו.
ד"ר מ. דבורז'צקי סיפר על עלילות מורר בגטו וילנה:
לפי ד"ר מ. דבורז'צקי מורר היה המנצח על האקציות דלקמן:
שחיטת יהודי הפרבר נובגורוד (17 ביולי 1941);
הוצאתם להורג של יהודי הפרבר זאראטשה;
האקציה של "הפרובוקציה הגדולה", עת הוצאו למוות 10 אלפים יהודי וילנה (31 אוגוסט 1941);
הוצאתם למוות של יהודי הפרברים והרחובות: אנטוקול, פוהולנקה, קאלוואריסקה, לידסקה, ביום יצירת הגיטו (6 בספטמבר 1941);
חיסול 12 אלף יהודי גיטו מס. 2 (ספטמבר־דצמבר 1941);
האקציה של יום הכיפורים (1 אוקטובר 1941)
האקציה של "תעודות החיים" (24 בדצמבר 1941)
האקציה של התעודות הוורודות (21 בדצמבר 1941)
האקציות של הזקנים (17 ביולי 1942)
האקציה "קובנה פונאר" (5 אפריל 1943)
האקציות בערי־השדה של סביבת וילנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה חזר מורר לשטיריה. אחות בבית חולים באזור ששמעה מניצול שואה יהודי שהוא מווילנה ספרה לו שהבעל של חברה שלה שירת בווילנה במהלך המלחמה וששמו הוא פרנץ מורר. היהודי סיפר את הדברים ומורר נעצר על ידי השלטונות הבריטיים באוגוסט 1947. מורר הוסגר לידי שלטונות ברית המועצות, שהעמידו אותו לדין בווילנה. הוא נדון בשנת 1948 ל-25 שנות מאסר, אולם שוחרר לאחר שבע שנים וחזר לאוסטריה בשנת 1955, בעקבות חתימת אמנת המדינה האוסטרית. מורר מונה ליו"ר המרכז החקלאי המחוזי בליצאון והיה בעל אחוזה בגייסהורן. בשנת 1961 נתגלה דבר שחרורו של מורר ובפברואר 1961 דרש שמעון ויזנטל את העמדתו לדין של מורר. כן נעשתה פנייה מישראל לשלטונות אוסטריה להעמידו לדין. במענה לפנייה נאמר שלא ניתן להעמידו לדין על הפשעים עליהם כבר נדון בווילנה, אך אם יובאו ראיות חדשות לפשעים אחרים יוכלו להעמידו לדין. במאי 1961 נעצר מורר באוסטריה לאחר שנציג אוסטריה במשפט אייכמן שמע עדויות מרשיעות על מורר. לבקשת שלטונות אוסטריה אספה משטרת ישראל עדויות נגד מורר מניצולי גטו וילנה. מורר טען להגנתו שהוא לא עסק בפגיעה ביהודים אלא עסק באספקת מצרכים חיוניים לתושבי הגטו.
ביוני 1963 הועמד מורר לדין בגראץ. 12 יהודים הגיעו מישראל כדי להעיד נגד מורר במשפט וביחד העידו 20 עדים כי ראו במו עיניהם את מורר רוצח יהודים. למרות זאת, המושבעים זיכו את מורר פה אחד מ-15 אישומים ולגבי שני אישומים נוספים היו ארבעה מושבעים בעד הרשעה וארבעה נגד. בעקבות הזיכוי התקיימו הפגנות ברחבי העולם נגד שחרור מורר. לאחר שנה הורה בית המשפט העליון באוסטריה על העמדתו לדין מחדש של מורר, בנקודה אחת ספציפית, אך תוצאות המשפט לא השתנו. יוצאי וילנה בישראל המשיכו לדרוש את העמדתו לדין של מורר אל תוך שנות ה-70.
הערות שוליים

↑  מ. דבורז'צקי, משפטו של רוצח יהודי וילנא מתחיל היום, הצופה, 10 ביוני 1963
1 2  ח. שפיר, הרוצח מוילנה הועמד שוב למשפט חוזר, חרות, 11 ביוני 1963
↑  נעצר ראש הגיסטאפו בוילנה, המשקיף, 5 באוגוסט 1947
↑  להעמיד לדין את רוצח יהודי וילנה פרנץ מורר, חרות, 11 באפריל 1961
↑  צורר יהודי וילנא מתהלך חופשי באוסטריה, חרות, 1 במרץ 1961
1 2  מעצרו של פראנץ מורר, הארץ, 22 במאי 1961
↑  תובעים הענשת פרנץ מורר רוצח 80,000 יהודי וילנה, הארץ, 20 במרץ 1961
↑  רוצח יהודי ליטא, פרנץ מורר נעצר ע"י משטרת אוסטריה, למרחב, 14 במאי 1961
↑  עדויות בישראל נגד פרנץ מורר, דבר, 16 במאי 1961
↑  לילה לילה אני צועקת כך, מעריב, 13 ביוני 1963
↑  ע. אונגר, המושבעים האוסטריים זיכו את פראנץ מורר, מעריב, 20 ביוני 1963
↑  זוכה פ. מורר רוצח יהודים בגיטו וילנא, על המשמר, 20 ביוני 1963
↑  הצדק הנאצי ניצח באוסטריה, חרות, 2 ביולי 1963
↑  עצרת המונית בת"א נגד שיחדור מורר העבירה את עצומותיה לממשלת וינא, למרחב, 4 ביולי 1963
↑  יחודש משפטו של פרנץ מורר, הַבֹּקֶר, 23 באפריל 1964
↑  שלמה גינוסר, משפטו הרוצח מורר מתחדש, דבר, 23 באפריל 1964
↑  וינה 1964: שיטפון גרמני ומסורת הקיםר ירום הודו, על המשמר, 22 במאי 1964
↑  קריאה לדרוש הסגרת הפושע הנאצי מורר, דבר, 21 בספטמבר 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394790305171  PLWABN: 9811552937705606  GND: 129414263  ISNI: 0000 0004 9940 0169  LCCN: no2018096342  NKC: mzk20211121634  VIAF: 23218093   WorldCat (עם VIAF): 23218093
פטרישיה ווטיג

| --- | --- |

פטרישיה ווטיג בטקס האמי,1989
 לידה:  4 בדצמבר 1951 (בת 72) סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית
 שם לידה:  Patricia Anne Wettig 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ווסליאן באוהיו  סטודיו ויליאם אספר  מכללת סמית'  אוניברסיטת טמפל 
 בן או בת זוג:  קן אולין (1982–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב, 3 פרסי אמי
 פרופיל ב-IMDb
 
פטרישיה אן ווטיג (באנגלית: Patricia Anne Wettig;‏ נולדה ב-4 בדצמבר 1951) היא מחזאית ושחקנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ו-3 פרסי אמי על תפקידה בסדרה "שלושים ומשהו".
ביוגרפיה

ווטיג נולדה בעיר סינסינטי שבאוהיו החלה את דרכה כשחקנית אורחת בסדרת הדרמה הרפואית " St. Elsewhere". פרצה לתודעה הציבורית בסוף שנות ה-80 בסדרת הדרמה שיצרו הבמאי המצליח אדוארד זאוויק ושותפו המקצועי המפיק מרשל הרשקוביץ "שלושים ומשהו". היא החלה לשחק בסדרה בתפקיד משני, בתור ננסי ווסטון שזיכה אותה בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1988. עם התקדמות הסדרה והפופולריות הרבה שצברה הדמות, ננסי ווסטון הפכה לדמות ראשית שבזכותה זכתה בשני פרסי אמי נוספים, הפעם בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר. בשנת 1990 זכתה על תפקידה בסדרה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, את הפרס היא חלקה עם השחקנית שרון גלס.
הצלחתה הגדולה ככוכבת טלוויזיה זימנה לה הזדמנות גם בהוליווד. בשנת 1991 הופיעה במערבון הקומי המצליח בהפקתו של בילי קריסטל "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת" בתפקיד ברברה אשתו של מיץ' רובינס (קריסטל) ובסרטו של המפיק המפורסם ארווינג ווינקלר "אשם על פי חשד". היא לא הצליחה למנף את הקריירה שלה בהוליווד ושיחקה רק בסרט ההמשך ללהיט של בילי קריסטל "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת 2".
לאחר שחזרה לעבוד בטלוויזיה היא כיכבה בעיבוד של טום הולנד לרומן של סטיבן קינג "לנגולירס" בתפקיד המחנכת לוראל סטיבנסון. לאחר תקופת היעדרות חזרה לשחק בסדרות הפופולריות "זהות בדויה" בתור הפסיכותרפית של ה-CIA ד"ר ג'ודי בארנט, וב"נמלטים" בתפקיד סגנית הנשיא ונשיאת ארצות הברית קרוליין ריינולדס. בין 2006 ל-2011 הופיעה בסדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד הולי הרפר.
חיים אישיים

ווטיג נשואה לשחקן והמפיק קן אולין ולהם שני ילדים, קליפורד והשחקנית רוקסי אולין.
פילמוגרפיה > קולנוע

אשם על פי חשד (1991)
תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת! (1991)
תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת 2 (1994)
בונגווטר (1997)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

שלושים ומשהו (1987–1991)
לנגולירס (1995)
מבזק חדשות (2002)
זהות בדויה (2002–2004)
נמלטים (2005–2007)
בלוז בלקאוונה (2005) - סרט טלוויזיה
אחים ואחיות (2006–2011)
The 19th Wife‏(2010) - סרט טלוויזיה של Lifetime
דולי פרטון: מיתרי הלב (2019)
פטרישיה ווטיג וקן אולין
פר ברדסן

פר ברדסן (בנורווגית: Per Bredesen‏; 22 בדצמבר 1930 – 3 באוקטובר 2022) היה כדורגלן נורווגי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. ברדסן היה אחד הכדורגלנים הנורווגים הראשונים שזכו להצלחה בליגה זרה, כאשר כיכב בסרייה א' בשנות החמישים. נחשב לאחד מגדולי כדורגלני נורווגיה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים

ברדסן החל את הקריירה בשנת 1947 במועדון של עיר הולדתו, אורן הורטן, וביסס את עצמו בגיל 16 בלבד כאחד מהשחקנים המוכשרים ביותר בליגת העל הנורווגית. ב־1952 חתם ברדסן על חוזה מקצועני במועדון האיטלקי לאציו. מכיוון שבאותה תקופה התאחדות הכדורגל הנורווגית התירה לשחקנים חובבנים בלבד לשחק בנבחרת, מהלך זה סיים את הקריירה הבינלאומית של ברדסן. ברדסן ערך את הופעת הבכורה שלו ב־14 בספטמבר 1952 בהפסד הביתי 1–2 לאודינזה. הוא שיחק 93 משחקים במדי לאציו וכבש 19 שערים, ובשנת 1955 הוא עבר לאודינזה שירדה אז לסרייה ב' בשל פרשת שחיתות. לאחר עונה אחת הוא עבר למילאן תמורת 800,000 קרונות, שם ערך את הופעת הבכורה ב־16 בספטמבר 1956 בניצחון 2–1 על טריאסטינה. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה באליפות איטליה, הנורווגי הראשון והיחיד לעשות זאת. לאחר עונה זו פרש ברדסן זמנית מכדורגל ושב לנורווגיה, אך שוכנע לחזור לקראת סיום עונת 1957/58, לקראת משחקי חצי גמר גביע אירופה. מילאן הפסידה במפגש הראשון 1–2 למנצ'סטר יונייטד, אך ניצחה 4–0 בסן סירו והעפילה לגמר. ברדסן נפצע בקרסול ולא שותף בגמר, וראה את קבוצתו מפסידה 2–3 בהארכה לריאל מדריד, שזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
ב־1958 חתם ברדסן בבארי, ולאחר עונה אחת עבר למסינה מהליגה השנייה, שם שיחק שנתיים. בשנת 1961 דחה ברגסן הצעה מפלרמו והצעת אימון ממסינה, ושב למולדתו. בסך הכול שיחק ברדסן 214 משחקים ב־9 עונות בכדורגל האיטלקי, בהם כבש 50 שערים. ברדסן שב לשחק עבור מועדון ילדותו אורן הורטן, ושיחק את משחקו האחרון בו ב־1969. ב־1970 הוא ערך קריירה קצרה כשחקן-מאמן בפאלק, מועדון נוסף מהעיר הורטן.
קריירה בינלאומית

ברדסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה ב־19 ביוני 1949 בגיל 18 בלבד, במשחק ידידות נגד יוגוסלביה. במשחקו הראשון הוא אף כבש את שער הבכורה שלו, ובסך הכול הוא כבש שבעה שערים ב־18 הופעות עבור נבחרת נורווגיה בין השנים 1949–1951. עם מעברו ללאציו ב-1952 הסתיימה הקריירה הבינלאומית שלו, שכן תקנות ההתאחדות הנורווגית באותו זמן אסרו על כדורגלנים מקצועניים לשחק במדי הנבחרת, תקנה שבוטלה רק ב־1969.
סגנון משחק

ברדסן היה שחקן מהיר מאוד, טכני ואינטליגנטי טקטית, והצטיין בבעיטות חזקות ומדויקות. הוא זכה לכינוי "il varechiva" (הלבן המסנוור) ו־"Raggio Di Sole" (אור השמש) על שם שערו הבלונדיני, ולכינוי "Tocco magico" (מגע הקסם) על שם כישוריו הטכניים.
סטטיסטיקות > מועדונים

| מועדון | עונה | ליגה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | אירופה> הופעות | אירופה> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| FK Ørn Horten | 1947/1948 | ליגת העל הנורווגית |  |  |  |  | — | — |  |  |
| FK Ørn Horten | 1948/1949 | ליגת העל הנורווגית | 14 | 2 |  |  | — | — | 14 | 2 |
| FK Ørn Horten | 1949/1950 | ליגת העל הנורווגית | 14 | 2 |  |  | — | — | 14 | 2 |
| FK Ørn Horten | 1950/1951 | ליגת העל הנורווגית | 14 | 9 |  |  | — | — | 14 | 9 |
| FK Ørn Horten | 1951/1952 | ליגת העל הנורווגית | 7 | 3 |  |  | — | — | 7 | 3 |
| לאציו | 1952/1953 | סרייה א' | 32 | 6 | — | — | — | — | 32 | 6 |
| לאציו | 1953/1954 | סרייה א' | 32 | 6 | — | — | — | — | 32 | 6 |
| לאציו | 1954/1955 | סרייה א' | 29 | 7 | — | — | — | — | 29 | 7 |
| לאציו | סך הכול | סך הכול | 93 | 19 | 0 | 0 | 0 | 0 | 93 | 19 |
| אודינזה | 1955/1956 | סרייה ב' | 34 | 15 | — | — | — | — | 34 | 15 |
| מילאן | 1956/1957 | סרייה א' | 27 | 6 | — | — | 2 | 1 | 29 | 7 |
| מילאן | 1957/1958 | סרייה א' | 0 | 0 | 4 | 1 | 2 | 0 | 6 | 1 |
| מילאן | סך הכול | סך הכול | 27 | 6 | 4 | 1 | 4 | 1 | 35 | 8 |
| בארי | 1958/1959 | סרייה א' | 21 | 5 |  |  | — | — | 21 | 5 |
| מסינה | 1959/1960 | סרייה ב' | 14 | 2 |  |  | — | — | 14 | 2 |
| מסינה | 1960/1961 | סרייה ב' | 25 | 3 |  |  | — | — | 25 | 3 |
| מסינה | סך הכול | סך הכול | 39 | 5 |  |  | 0 | 0 | 39 | 5 |
| FK Ørn Horten | 1961/1962 | ליגת העל הנורווגית | 13 | 9 |  |  | — | — | 13 | 9 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 276 | 75 | 4 | 1 | 4 | 1 | 284 | 77 |
↑  הגביע הנורווגי וקופה איטליה
↑  הגביע הלטיני וגביע אירופה לאלופות
סטטיסטיקות > בינלאומי

| נבחרת | שנה | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| נורווגיה | 1949 | 4 | 3 |
| נורווגיה | 1950 | 6 | 2 |
| נורווגיה | 1951 | 8 | 2 |
| סך הכול | סך הכול | 18 | 7 |
תארים

סרייה ב': 1955/1956
סרייה א': 1956/1957
הערות שוליים

1 2  Opstad, Rune, Per Bredesen, FotballItalia.com, ‏9 באוגוסט 2007
↑  Per Bredesen (בנורווגית). FK Ørn Horten. Retrieved 4 April 2013.
1 2  "Den glemte legenden" [The forgotten legend]. Josimar (בנורווגית). 3 באפריל 2012. אורכב מ-המקור ב-4 באפריל 2013. נבדק ב-4 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Per Bredesen - Et italiensk proffeventyr (בנורווגית), 7 באוגוסט 2009
↑  Thomas Søfting. Per Bredesen. Retrieved 4 April 2013.
↑  Per Bredesen, magliarossonera.it, ‏21 בפברואר 2011
↑  Per Bredesen, home.no, ‏21 בפברואר 2011 (באיטלקית)
1 2  "Per Bredesen" (באיטלקית). Magliarossonera.it. נבדק ב-4 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 220148995813059751105   WorldCat (עם VIAF): 220148995813059751105 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פר ברדסן".
פיטר לי לורנס

| --- | --- |

Una pistola per cento bare - Peter Lee Lawrence
 לידה:  21 בפברואר 1944 לינדאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  19 באפריל 1974 (בגיל 30) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Karl Otto Hyrenbach und Thieme 
 מדינה:  גרמניה המערבית 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 בן או בת זוג:  Cristina Galbó (30 ביולי 1969–20 באפריל 1974) 
 פרופיל ב-IMDb
 
פיטר לי לורנס (Peter Lee Lawrence), במקור קארל אוטו הירנבך (Karl Otto Hirenbach;‏ 21 בפברואר 1945 – 19 באפריל 1974) היה שחקן קולנוע גרמני שהספיק לצבור מוניטין בתחום מערבוני הספגטי עד למותו בגיל 29.
לורנס שיחק בסרטו של סרג'ו לאונה "הצלפים" ב-1965, כחברה של אחותו של קולונל מורטימר (בגילומו של לי ואן-קליף) שנרצח על ידי אינדיו. סרטים נוספים בהם שיחק: "ימים של אלימות" (1967), "הזעם של ג'וני קיד" (1967), "האיש שהרג את בילי הנער" (1967), ו"הקסם השחור" (1971).
לורנס מת ב-19 באפריל 1974 כנראה מגידול במוח, אולם יש הטוענים כי התאבד.[דרוש מקור]
פלאסה דל ריי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  Palau Reial Major 
 כתובת:  Plaça del Rei 
 מיקום:  הרובע הגותי 
 מדינה:  ספרד 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית 
 קואורדינטות:  41°23′03″N 2°10′39″E﻿ / ﻿41.38413°N 2.17744°E﻿ / 41.38413; 2.17744
  (למפת ברצלונה מוגדלת) פלאסה דל ריי(למפת ברצלונה רגילה) פלאסה דל ריי
 
מגדל השמירה של המלך מרטין.
פלאסה דל ריי (בקטלאנית ובספרדית: Plaza del Rey. פירוש "כיכר המלך") היא כיכר ציבורית מימי הביניים ברובע הגותי של ברצלונה, קטלוניה, ספרד.
הכיכר מוקפת בארמון המלכותי הגדול (אנ') כולל אולם טינל (Saló del Tinell), ארמון הסגן (Palau del Lloctinent), המגדל מהמאה ה-15, מגדל השמירה של המלך מרטין (אנ') (Mirador del Rei Martí), והקפלה המלכותית של אגאתה הקדושה (Capella Real de Santa Àgata). בצדו הדרומי ניצב בית פאדלאס (אנ'), ארמון מהמאה ה-15–16 שהועבר אבן אחר אבן מרחוב Mercaders ב-1931 ומאז 1943, שוכן בו המוזיאון להיסטוריה של ברצלונה (אנ') (MUHBA).
"Topos V" (אנ'), יצירה של אדוארדו צ'ילידה, מדגישה את אחת מפינות הכיכר.
הערות שוליים

↑  http://www.fodors.com/world/europe/spain/barcelona/review-115955.html FODOR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 602145424616886831371   WorldCat (עם VIAF): 602145424616886831371 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פוליטיקה של האיטי

הפוליטיקה של האיטי מתבססת על מערכת משטר של רפובליקה חצי נשיאותית, שבה הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת. הפוליטיקה של האיטי נחשבת לבלתי יציבה מבחינה היסטורית עקב הפיכות שונות, שינויי משטר, שלטונות צבאיים וסכסוכים פנימיים. יחידת המודיעין (אנ') של האקונומיסט סיווגה את האיטי כ"משטר כלאיים", בשנת 2019.
לאחר רצח ז'ובנל מואיז, נשיא האיטי, ביולי 2021, שוררת במדינה חוסר יציבות פוליטית.
שחיתות פוליטית היא בעיה נפוצה בהאיטי. המדינה מדורגת בעקביות כאחת המדינות המושחתות ביותר על פי מדד השחיתות. בשנת 2006 דורגה האיטי כמדינה המושחתת ביותר מבין 163 המדינות שנבדקו. בשנת 2020, האיטי הייתה במקום ה־170 מתוך 180 המדינות שנבדקו, ומצבה תואר כ־18 מתוך 100. הצלב האדום הבינלאומי דיווח כי האיטי נמצאת במקום ה־4 מתוך 159 מדינות בסקר דומה של מדינות מושחתות. בשנת 2013 מדורגת האיטי במקום ה־8 במדד המדינות הכושלות.
היעדר שיעור ההצבעה הוא נושא מרכזי בבחירות בהאיטי, שכן רק כ־15% מבעלי זכות הבחירה מצביעים בבחירות. הוועדה של הבחירות אינה מפרסמת נתונים על אחוזי ההצבעה בבחירות, אולם על פי סקרי אוכלוסייה לא רשמיים, נתוני מפקד רשמי ונתוני בחירות, רק 15.94% מהאוכלוסייה בהאיטי הצביעו בבחירות בשנת 2016.
היסטוריה

על פי החוקה האיטית, נשיא האיטי נבחר בהצבעה ישירה לתקופה בת חמש שנים. הנשיא אינו יכול לכהן כנשיא יותר משתי קדנציות. ז'אן-ברטראן אריסטיד נבחר ברוב המכריע לנשיא בפעם השלישית בבחירות שנערכו ב־26 בנובמבר 2000, בחירות שהוחרמו על ידי רוב המפלגות הפוליטיות באופוזיציה והושבעו ב־4 בפברואר 2001. בהפיכה שהתרחשה ב־29 בפברואר 2004, הודח אריסטיד, לכאורה בסיוע ממשלות צרפת וארצות הברית. טענה זו מבוססת על כך שחיילים אמריקאים וצרפתים הגיעו באותו הזמן להאיטי, לכאורה כדי להגן על שגרירות ארצות הברית בהאיטי.
הבחירות הראשונות לאחר ההפיכה בפברואר 2004 לנשיא חדש התקיימו ב־8 בפברואר 2006 והסבב השני התרחש ב־21 באפריל. רנה פרבאל הוכרז כמנצח ב־14 במאי 2006.
הבחירות שלאחר מכן התקיימו ב־28 בנובמבר 2010 וסבבם השני התרחש ב־20 במרץ 2011. מישל מרטלי מונה במקום פרבאל, שתפקידו נגמר ב־14 במאי 2011. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של האיטי בה הנשיא המכהן העביר את השלטון בשלום לחבר האופוזיציה. נשיאותו של מרטלי דורגה על ידי כמה כחופשית ועל ידי חלק כסמכותנית.
הבחירות לנשיאות 2015 התקיימו ב־25 באוקטובר 2015. לאחריהן נמתחה עליהן ביקורת מצד הציבור והתקשורת ההאיטית כ"לא חופשיות" ו"שקריות". על פי סקר שערך סנטינל האיטי, רק 6% מהמצביעים הצביעו עבור ז'ובנל מואיז, שמונה לנשיא. שלושים מועמדים בבחירות הגיבו כי הבחירות בשנת 2015 נשלטות תוך התעלמות מאמון הציבור. מרטלי התפטר מהנשיאות ב־10 בפברואר 2016, על רקע הטענות כי הבחירות ב־2015 היו הונאה. הוא השאיר את המדינה ללא ממשלה. תוצאת הבחירות בוטלו לאחר מכן.
בבחירות לפרלמנט, שהתרחשו ב־13 וב־14 בפברואר 2016 נבחר את ז'וסלרם פריוור כנשיא זמני לתקופה של 120 יום. ב־14 ביוני 2016, תקופת כהונתו הנשיאותית של פריוור הסתיימה, אך הוא נשאר כנשיא בפועל שכן האספה הלאומית סירבה להיפגש כדי למנות נשיא. מאז 2017, ללא פרלמנט פעיל, שלט מואיז בהאיטי.
ב־7 ביולי 2021 נרצח מואיז וקלוד ז'וזף, ראש הממשלה הזמני, קיבל את השליטה כנשיא בפועל. ב־20 ביולי 2021, התפטר ז'וזף מתפקידו כראש ממשלה וכנשיא ובמקומו מונה אריאל אנרי לראש ממשלה ולנשיא בפועל, אך לא לנשיא מבחינה רשמית.
בחירות

בבחירות בהאיטי נבחרים הנשיא והפרלמנט.
הבחירות נערכות תמיד ביום ראשון האחרון של נובמבר בשנה החמישית של הנשיא המכהן.
כל כהונה לנשיאות מתחילה ומסתיימת ב־7 בפברואר הראשון לאחר קיום הבחירות לנשיאות, אך בבחירות בשנים 2010–2011, מישל מרטלי מונה לנשיא ב־11 במאי.
הבחירות הקרובות להאיטי אמורות להתרחש ב-2022, יחד עם משאל העם החוקתי.
נשיא

נשיא האיטי הוא ראש המדינה של האיטי. הוא נבחר לקדנציה של חמש שנים והוא רשאי לכהן עד שתי קדנציות. הבחירות לכהונתו של הנשיא נערכות תמיד ביום ראשון האחרון של נובמבר בשנה האחרונה של הנשיא המכהן. זמן ההצבעה אינו קבוע.
הכהונה של הנשיא תמיד מתחילה ונגמרת ב־7 בפברואר.
נכון לספטמבר 2021 אין נשיא מבחינה רשמית, והנשיא בפועל הוא אריאל אנרי, שמונה לאחר שקלוד ז'וזף התפטר מהתפקיד לאחר שהפך לנשיא כשז'ובנל מואיז, הנשיא, נרצח ב־7 ביולי 2021.
ראש ממשלה

ראש ממשלת האיטי הוא ראש הרשות המבצעת של האיטי. ראש הממשלה מתמנה על ידי הנשיא, אך צריך שהפרלמנט יאשר זאת.
ראש הממשלה ממנה את שרי הממשלה ואת מזכיר המדינה.
כיום ראש הממשלה הוא אריאל אנרי.
ראש ממשלה > ממשלה

ממשלת האיטי היא הרשות המבצעת של האיטי ובראשה עומד ראש ממשלת האיטי. בממשלה יש 21 משרדים:
משרד התכנון ושיתוף פעולה חיצוני
המשרד לאיכות הסביבה
משרד הביטחון
משרד המסחר והתעשייה
משרד החינוך הלאומי והכשרה מקצועית
משרד הכלכלה והאוצר
משרד המשפטים והביטחון הציבורי
משרד התקשורת
משרד התיירות
משרד החקלאות, משאבי הטבע ופיתוח הכפר
משרד הרווחה והעבודה
משרד הפנים והקהילות הטריטוריאליות
משרד הבריאות
משרד החוץ
משרד העבודות הציבוריות, התחבורה והתקשורת
משרד הנוער והספורט
משרד התרבות
המשרד למעמד וזכויות האישה
משרד התושבים הזרים
המשרד לתוכניות חברתיות ופרויקטים של הממשלה (הועבר לראש הממשלה)
פרלמנט

הפרלמנט של האיטי הוא הרשות המחוקקת של האיטי, המורכב מהסנאט (בית עליון) ומלשכת הצירים (בית תחתון). בפרלמנט ישנם 149 חברים.
פרלמנט > סנאט

הסנאט של האיטי הוא הבית העליון של הפרלמנט של האיטי. הסנאט מורכב משלושים מושבים, שלושה מושבים על כל מחוז.
הסנאטורים נבחרים בהצבעה עממית לתקופה של שש שנים, ושליש מהם נבחרים לשנתיים. הסנאטורים יכולים להתמודד ולהיבחר ללא הגבלת פעמים.
פרלמנט > לשכת הצירים

לשכת הצירים של האיטי מונה 119 חברים הנבחרים בהצבעה עממית לתקופות של ארבע שנים.
חוקה

החוקה של האיטי עוצבה על פי חוקת צרפת וחוקת ארצות הברית. הגרסה האחרונה של החוקה אושרה על ידי הפרלמנט במרץ 2011 ונכנסה לתוקף ב־20 ביוני 2012. החוקה הראשונה, חוקת סן דומינג, נחקקה בשנת 1801. נכון לשנת 2021, היו 23 גרסאות וחוקות להאיטי.
חלוקה מנהלית

האיטי מחולקת לעשרה מחוזות (département):
מחוז צפון־מזרח
מחוז הצפון
מחוז צפון־מערב
ארטיבוניט
מחוז המרכז
מחוז המערב
מחוז הדרום
מחוז דרום־מזרח