stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית ארלינגטון
הבית כיום

כיום מנוהלים הבית ושטח של כ-113 דונם סביבו על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הבית משמש כאנדרטה וכמוזיאון ללי. בשנת 2010 ביקרו בו למעלה מ-627 אלף מבקרים. ב-1966 נרשם הבית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
הבית והשטח המסופח אליו מוקפים על ידי בית הקברות הלאומי ארלינגטון, המשתרע על פני למעלה ממחצית שטח אחוזת לי לשעבר (שהיה כאמור 4,450 דונם). דגל ארצות הברית, המונף על תורן לפני חזית הבית, נמצא בקביעות בחצי התורן, לציון היות ארלינגטון בית קברות פעיל. למרגלות הגבעה שעליה ניצב הבית, במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מצויה חלקת הקבורה של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי וחמשת בני משפחתו. בשטח שלפני חזית הבית נמצא קברו של פייר שארל ל'אנפן, מתכנן העיר וושינגטון.
בשנת 2011 ניזוק הבית במהלך רעידת האדמה בווירג'יניה וחלקים ממנו נסגרו למבקרים עד להערכת הנזק ותיקונו.
בשנת 1919 נבנה בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה העתק של הבית והוא עומד שם על תילו עד היום. בפארק לי בעיר דאלאס שבטקסס ניצב העתק נוסף של הבית, בקנה מידה של שני שלישים ממנו.
חדר השינה של לי ואשתו בקומה השנייה של הבית. על המיטה מונח העתק חליפת מדים של לי מצבא ארצות הברית
המראה מחזית בית ארלינגטון, הנשקף על בית הקברות ארלינגטון, נהר הפוטומק, גשר הזיכרון ארלינגטון והעיר וושינגטון. משמאל נראית המצבה על קברו של פייר שארל ל'אנפן
הערות שוליים

↑  קאסטיס היה נכדה של מרתה וושינגטון, אשת הנשיא, בנו של בנה מנישואיה הראשונים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294689105171  GND: 16304997-X  LCCN: sh85007221  SNAC: w6n69bnv  VIAF: 202745441   WorldCat (עם VIAF): 202745441 
חיילי צבא הצפון בחזית בית ארלינגטון, 1864
ראובן רוזנבלט

ראובן רוזנבלט (נולד ב-7 בנובמבר 1935 בלודז', פולין) הוא איש ציבור ישראלי, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית חוף עזה, ומי שהוביל את הקמת מרבית היישובים היהודיים ברצועת עזה. בתקופתו התפתח גוש קטיף מגוש בן שני יישובים לגוש בן ארבעה עשר יישובים מבוססים.
ביוגרפיה

רוזנבלט נולד בעיר לודז' שבפולין. בהיותו בן שלוש וחצי פרצה מלחמת העולם השנייה. בעת המלחמה נשלח רוזנבלט עם אמו למחנה הריכוז ראוונסבריק – מחנה הריכוז לנשים הגדול ביותר שהיה בגרמניה. לאחר מכן הם נשלחו למחנה ברגן-בלזן, שם שהה עד לתום המלחמה, עת שוחרר על ידי חיילי הצבא הבריטי.
משפחת רוזנבלט שרדה את המלחמה, ולאחר שהות בת כארבע שנים בשוודיה, עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בתל אביב. בישראל התחנך בבית הספר היסודי ביל"ו ובתיכון צייטלין. כבר בגיל צעיר התחיל רוזנבלט בפעילות התנדבותית למען הכלל, ומיוזמה שבה החל בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי, התפתח ארגון "נוער לנוער". בבית הספר צייטלין התגבשה אמונתו הדתית של רוזנבלט, והוא החל לחזור בתשובה
בשנת 1956 התגייס רוזנבלט לצה"ל. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, וביחד עם בני הגרעין שאליו השתייך (גרעין "החלוץ" של הצופים הדתיים) הקים את היאחזות כרם אבשלום, לימים קיבוץ כרם שלום. עם הזמן תוגברה ההיאחזות בשני גרעינים נוספים, אשר לאחר מלחמת סיני הקימו את היאחזות רפיח, שבה שימש רוזנבלט כמרכז המשק.
באותה עת הכיר רוזנבלט את אורה לבית שוקר, צעירה מעולי תימן שהגיעה ארצה בשנת 1946 והייתה גם היא חברת הגרעין, ולאחר השחרור מצה"ל הצטרפו שניהם לגרעין שהקים את מושב כפר מימון, ונישאו. שנה לאחר הקמת היישוב החל רוזנבלט לשמש כמזכיר-גזבר של כפר מימון, תפקיד בו החזיק במשך ארבע שנים. בתוקף תפקידו זה היה רוזנבלט חבר מליאת המועצה האזורית עזתה.
ביוגרפיה > סגן יו"ר מועצה אזורית עזתה

לאחר ארבע שנים שבהן שימש מזכיר המושב, התמנה רוזנבלט בשנת 1965 לתפקיד סגן יו"ר המועצה האזורית, שבה שימש יו"ר אברהם רוזמן חבר קיבוץ סעד. המועצה מאגדת בתוכה שני קיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי, ועוד אחד עשר מושבים השייכים לאיגוד מושבי הפועל המזרחי. בתפקידו זה ניצח רוזנבלט, על תנופת פיתוח אזורית בתחומי החברה, ענייני הציבור, החקלאות, וכן בניית מוסדות ציבור.
באותה תקופה היו באזור רק בתי ספר יסודיים, ומי מילדי המקום שרצה להמשיך בלימודים תיכוניים נאלץ לפנות לבתי ספר מחוץ לאזור. הדבר הִקשה מאוד על התושבים הן בצורך לממן לילדיהם פנימיות, והן בכך שהילדים נאלצו לעבור בחינות קבלה שלא תמיד עמדו בהן. רוזנבלט בעידודו ובשיתוף הפעולה של יו"ר המועצה יזם את הקמת קריית החינוך עזתה, אשר בהמשך לא רק שימשה מקום לימודים לבני האזור, אלא אף לילדים מחוץ לאזור. רוזנבלט ורוזמן הקימו את הקריה מן המסד ועד הטפחות, כולל בניית מבני הקריה, יצירת הקשרים הנחוצים עם משרד החינוך מציאת אנשי הצוות המתאימים והעסקתם.
ביוגרפיה > ראש המועצה האזורית חוף עזה

ההחלטה להקים התנחלויות ברצועת עזה התקבלה לאחר שבהזדמנויות שונות, החל משנת 1968, אישים כמו שר העבודה יגאל אלון, מתאם פעולות הממשלה בשטחים שלמה גזית, שר החקלאות חיים גבתי, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון, מנהל החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית יעקב אייגס, ראש הוועדה הבין-מוסדית להתיישבות השר ישראל גלילי, ראש אגף הנוער והנח"ל משה נצר, ואחרים, הביעו את דעתם, בצורה זו או אחרת, כי יש להקים נקודות התיישבות ברצועה. ב-11 באוקטובר 1970 עלתה לקרקע ההיאחזות בכפר דרום. ב-29 בפברואר 1972, עלו לקרקע שני גרעיני נח"ל של תנועת חירות, שקיבלו את השם נח"ל נצרים. זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר, עלתה לקרקע היאחזות מורג. עד שנת 1979 הוקמו גם נצר חזני וקטיף.
בשנת 1979, על פי צו של מפקד אזור חבל עזה בצה"ל, הוחלט להקים את המועצה האזורית חוף עזה. באותם ימים כבר פרש רוזנבלט מעבודתו הציבורית, והשקיע את כוחותיו בפיתוח המשק המשפחתי במושב כפר מימון. לאחר שנתבקש לעמוד בראש המועצה החדשה, הסכים לתקופה מוגבלת. הוא נשאר בתפקיד ראש המועצה 10 שנים.
ביוגרפיה > פיתוח גוש קטיף

רוזנבלט, שהמשיך להתגורר בכפר מימון, דרש כי לצדו יעמוד אדם מתושבי הגוש, ומי שנבחר לשמש כמזכיר-גזבר היה צבי הנדל. ביחד החלו השניים לתכנן את תקציב המועצה, שעד הקמתה, קיבלו יישוביה את השירותים המוניציפליים ממועצה אזורית עזתה. התקציב לקח בחשבון לא רק את צורכיהם המוניציפליים של היישובים, אלא גם שם דגש על פיתוח האזור והקמת יישובים חדשים. בעזרת פקידים בממשל הצבאי מיפו רוזנבלט והנדל את כל אדמות המדינה ברצועה. בספרו פרקי חיים מספר רוזנבלט: "התפיסה שלנו הייתה להימנע מגירוש ערבים מאדמתם לצורך הקמת היישובים, ולעומת זאת לנצל עשרות אלפי דונמים של דיונות חול פנויות ברצועת עזה, המוגדרות אדמות מדינה". כך הוקמו 16 התנחלויות. בגוש קטיף גודלו 10% מהייצור החקלאי במדינת ישראל[דרוש מקור], 65% מייצוא ירקות החממה האורגניים[דרוש מקור] ו-90% מייצור עלים ללא חרקים[דרוש מקור]. גם הפיתוח התיירותי קיבל משמעות בימי רוזנבלט כראש מועצה והוקמו חופי רחצה: חוף התמרים, חוף דקלים, חוף נצרים וחוף אשלים. כן הוקם בסמוך ליישוב נווה דקלים בית מלון, ששכן בסמוך לחוף הים ונקרא בשל כך "מלון חוף הדקלים".
ביוגרפיה > ההתנתקות

בזמן שראש הממשלה אריאל שרון החל לקדם את תוכנית ההתנתקות, כבר לא שימש רוזנבלט בתפקיד כלשהו בגוש קטיף. אך בעקבות רצונו לסכל את התוכנית ותחושת הבגידה שחווה ממי שהוא החשיב כאבי ההתיישבות ברצועה הוא החליט לכתוב מכתב לשרון אך שרון סירב להיפגש או לענות לרוזנבלט. רוזנבלט השתתף במרבית ההפגנות כנגד ההתנתקות, והיה מראשי המתכנסים בכפר מימון. כניצול השואה הביע רוזנבלט את דעתו החד-משמעית כי אין למנוע ממי שרוצה בכך לענוד טלאי צהוב, כמחאה נגד ההתנתקות.
תפקידים ציבוריים נוספים

כאיש ציבור מילא רוזנבלט תפקידים נוספים. בין השנים 1988–1994 כיהן כמשנה למזכ"ל איגוד מושבי הפועל המזרחי; בין השנים 1995–1996 שימש מנהל בית העדות בניר גלים; בין השנים 1999–2000 היה יו"ר מועצת הירקות; כן כיהן כיו"ר המרכז למורשת יהודי עזה, ויו"ר העמותה למען הזקן בעזתה.
לאחר הפרישה

מאז פרש לגמלאות הוא מפעיל ביחד עם אשתו אורה מסעדה תימנית בביתו שבכפר מימון. בחצר נטע רוזנבלט בוסתן ובו כ-80 מיני עצים, חלקם אקזוטיים ובהם "עץ השוקולד", עץ שעועית גלידה ומינים אחדים של פטל ופיטנגו.
ספרו

ראובן רוזנבלט, פרקי חיים - מפולין ומתימן, קווים הוצאה לאור, תל אביב, 2007.
הערות שוליים

↑  עזרא ינוב, הוקמה המועצה אזורית קטיף בחבל עזה, מעריב, 10 במאי 1979
↑  ההיאחזות הוקמה במחנה של כוח האו"ם בשם 'קנדה' בפאתי רפיח, ביוזמת הרמטכ"ל משה דיין, לפי החלטה של דוד בן-גוריון, אך פונתה כעבור שבועות ספורים עם השלמת  הנסיגה מרצועת עזה וסיני ב-9 במרץ 1957.
↑  מבקר המדינה, מועצה אזורית חוף עזה - פירוק המועצה, מבקר המדינה דוח שנתי 58א לשנת 2007, עמ' 383.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304992405171  ISNI: 0000 0000 7960 4034  VIAF: 121346697   WorldCat (עם VIAF): 121346697
שילה ג'קסון לי

שילה ג'קסון לי (באנגלית: Sheila Jackson Lee;‏ 12 בינואר 1950 - 19 ביולי 2024) הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של מדינת טקסס, מאז 1995 ועד למותה. ג'קסון לי, שהייתה חברת המפלגה הדמוקרטית, ייצגה מחוז בחירה שברובו שוכן מרכז העיר יוסטון.
ביוגרפיה

ג'קסון לי נולדה בשם שילה ג'קסון ברובע קווינס שבעיר ניו יורק. הוריה היגרו לארצות הברית מג'מייקה. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון "ג'מייקה" שבקווינס. בשנת 1972 השלימה באוניברסיטת ייל לימודי תואר ראשון במדע המדינה, ולאחר מכן קיבלה ב-1975 מאוניברסיטת וירג'יניה את התואר השני שלה במשפטים. היא הייתה חברה באחווה אלפא קפא אלפא.
ג'קסון לי התמודדה, ללא הועיל, שלוש פעמים לכס השיפוט בבתי המשפט המחוזיים בטרם נתמנתה לשופטת עירונית בשנים 1987–1990. לצד סילביה גרסיה, ג'קסון לי מונתה לתפקיד זה על ידי ראש עיריית יוסטון קת'י ווטמייר. ב-1989 זכתה ג'קסון לי בבחירות למועצת עיריית יוסטון, שם כיהנה עד 1994. במועצת העיר סייעה להעביר פקודת בטיחות שדרשה מהורים להרחיק את כלי הנשק שלהם מילדיהם. בנוסף, ג'קסון לי נהגה לעבוד בשעות הקיץ החמות בפארקים עירוניים ובמרכזי בילוי ככלי להילחם בכנופיות רחוב.
ב-1994 התמודדה ג'קסון לי על ייצוג מחוז הקונגרס ה-18 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. היא ניצבה בפני נציג המחוז המכהן קרייג וושינגטון, שהיה נתון לביקורת עזה בשל התנגדותו למיזמים אחדים שהיטיבו עם העיר יוסטון. בפריימריז גברה ג'קסון לי על וושינגטון כשגרפה 63% מקולות הבוחרים, בעוד הוא סחף אחריו 37% בלבד מהמצביעים. ניצחונה בבחירות המקדימות סימן את היבחרה הלכה למעשה לקונגרס של ארצות הברית, שכן מחוז הקונגרס ה-18 היה ועודנו מעוז דמוקרטי מובהק בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית. ביום הבחירות הכלליות גברה על ג'ר'י בורלי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 73% מקולות הבוחרים.
ב-3 בינואר 1995 ג'קסון לי הושבעה לתפקידה בקונגרס האמריקאי. בשנים 1996–2008 ג'קסון לי מעולם לא ניצבה בפני התנגדות כלשהי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. היא נבחרה מחדש עם לפחות 76% מהקולות בכל מערכת בחירות בין שנים אלה. בבחירות אמצע הכהונה של 2010, לראשונה בקריירה שלה בבית הנבחרים, ג'קסון לי התמודדה מול יריבים בפריימריז הדמוקרטים, אותם ניצחה ביחס של 67%–28%-5%. לפני התכנסות הקונגרס ה-110, בינואר 2007, הייתה ג'קסון לי חברה בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים ובוועדת המשנה שלה המפקחת על מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי ועל מדיניות החלל של ארצות הברית. היא הייתה חברה בשדולה השחורה בקונגרס. כמו כן, ג'קסון לי הייתה ידועה כמי שנטתה לפליטות פה וכמתעמרת בעובדי הסגל שלה.
בשנת 2001 נסעה ג'קסון לי לוועידת האו"ם נגד גזענות בדרבן, שם גיבתה סנקציות בין-לאומיות נגד סודאן. במרוצת השנים קראה ג'קסון לי להידוק יחסי ארצות הברית–ונצואלה, ואף קראה לבחון מחדש את האיסור על מכירת ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון לצבא הוונצואלי, איסור שהטילה מחלקת המדינה של ארצות הברית בשל קרבתה של ונצואלה לאיראן ולקובה. ג'קסון לי תמכה בזכויות להט"ב, והצביעה בעד חוקים המעגנים ענישה נגד אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, ובעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר. בינואר 2011 טענה כי ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה יהווה הפרה של חוקת ארצות הברית, בתואנה כי החוק חוקתי תחת סעיף המסחר, וכי ביטולו יפר את הן את התיקון החמישי והן את התיקון הארבעה עשר.
ב-19 ביולי 2024 נפטרה ג'קסון לי לאחר מאבק בסרטן הלבלב. בתה, אריקה לי קרטר, נבחרה בבחירות מיוחדות למלא את מקומה בבית הנבחרים.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  קת'רין טולי-מקמאנוס, Former staffer sues Rep. Sheila Jackson Lee for firing her after rape allegation, באתר Roll Call‏, 17 בינואר 2019 (באנגלית)
↑  ג'ון הנרי פררה, Jackson Lee again named 'meanest' Congress member, באתר Houston Chronicle‏, 9 באוקטובר 2014 (באנגלית)
↑  סמנת'ה לוין, DELEGATION WATCH: Jackson Lee backs her vow on Darfur, באתר Houston Chronicle‏, 30 באפריל 2006 (באנגלית)
↑  Jackson Lee wants ban on fighter jet parts reconsidered, באתר Wayback Machine‏, 21 בפברואר 2007 (באנגלית)
↑  מארק המינגוויי, Rep. Sheila Jackson Lee, D-Texas: Health care repeal violates the Fifth Amendment or something, באתר סן פרנסיסקו אקזמינר, 19 בינואר 2011 (באנגלית)
↑  לורן אירווין, Abbott announces Nov. 5 special election to replace late Rep. Sheila Jackson Lee, באתר The Hill‏, 2 באוגוסט 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2021115071  US Congress: J000032  VIAF: 28163408533500090834   WorldCat (עם VIAF): 28163408533500090834
איגנץ לאנגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1800 ארד, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  2 באפריל 1879 (בגיל 79 בערך) ארד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (העשור של 1820) 
 
איגנץ לאנגר (בהונגרית: Langer Ignác; באנגלית: Ignatius Langer; ארד, 1800 – ארד, 2 באפריל 1879) היה רופא צבאי יהודי-הונגרי בצבאו של לאיוש קושוט במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה

איגנץ לאנגר נולד המשפחה יהודית בממלכת הונגריה שהייתה אז תחת שלטון הקיסרות האוסטרית. הוא למד רפואה בפשט. במלחמת העצמאות ההונגרית ב-1848 שימש כרופא צבאי. לאחר כישלון המהפיכה וכניעת הצבא ההונגרי בווילאגוש (Világos) הוא נאלץ לברוח, ככל הנראה ישר לארצות הברית דרך ניו אורלינס. הוא התיישב בדבנפורט, איווה, ועבד כרופא. לאחר מכן קנה חווה, הפך לחקלאי וסיים עם מקצוע הרפואה שלו. הגשמים העזים של שנת 1857 הרסו את יבוליו ואז חזר לעסוק ברפואה. תקופה מסוימת התגורר אצלו גם עמיתו לנשק בהונגריה מהנדס הרכבות יאנוש פיאלה ובזכרונותיו כתב כי איגנץ לנגר לא רק טיפל בבעיות הבריאותיות של חבריו המהגרים, אלא גם נתן להם עצות היכן ואיך ינסו להתפרנס.
ביוגרפיה > במלחמת האזרחים

הוא התגייס ושימש כרופא צבאי במלחמת האזרחים האמריקנית, כרופא גדודי בצבא האיחוד. המצאתו הפכה אותו למפורסם בקרב הרופאים הצבאיים. הוא תכנן מיטה לתיקון שבר אגן ושוק משולב, במטרה להקל על סבלם של הפצועים. W. L. Faxon, רופא מהגדוד ה-32 של מסצ'וסטס, מצא את ההמצאה כל כך טובה שהוא הזמין באופן מייד 50 מיטות "שברים משולבים באגן ובשוק" לבית החולים שלו. לאנגר גם תכנן גם עגלת אמבולנס הראשונה שהייתה דרושה מאוד, אך המצאה זו כבר לא יושמה. הוא עשה עבודה כה מצוינת בפיתוח בתי חולים צבאיים ובטיפול בפצועים שכאשר נסע לווינה, בתום מלחמת האזרחים האמריקנית, הן מחלקת המדינה של ארצות הברית והן משרד ההגנה סיפקו לו המלצות ומכתבי הצטיינות. הוא התגורר בווינה זמן מה ואז חזר לעיר הולדתו, שם היה הרופא המיטיב של העניים. הוא נפטר בגיל 79 בעיר הולדתו.
מאמרים קשורים

רשימת המשתתפים ההונגרים במלחמת האזרחים האמריקנית
לקריאה נוספת

הונגרים באמריקה : ההיסטוריה של ההונגרים האמריקאים : 1583-1926. כרך 1 / גזה קנדה. - 1927. עמוד 375 איגנץ לאנגר.
Lincoln's Hungarian heroes; the participation of Hungarians in the Civil War, 1861-1865 / by Edmund Vasvary. Washington, D.C., The Hungarian Reformed Federation of America, 1939
קורנל וידה: הונגרים במלחמת האזרחים האמריקאית. בודפשט, 2011. איגנץ לנגר ראה 262–264. עמ '
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "איגנץ לאנגר".
פנדורה (מגזין)

| --- | --- |

גיליון מס' 8 לכבוד חודש הגאווה, יוני 2004
 מו"ל:  קל"ף 
 תאריכי הופעה:  2003–2005 (כשנתיים) 
 שפה:  עברית 
 
פנדורה היה מגזין לסבי שראה אור בישראל בין השנים 2003–2005, בהוצאת ארגון קל"ף.
היסטוריה > רקע ופעילות

את המגזין הקימו עו"ד עינב זילבר וד"ר נילי יקיר. העורכת הראשית של המגזין הייתה לילך גליל, ובין חברות המערכת היו דנה ג. פלג, עדן ארזי, ואביגיל שפרבר. לדבריה של גליל, העיתון יצא "בעיקר מפני ש'הזמן הוורוד' פונה בעיקר להומואים ופחות ללסביות... זה בעצם העיתון הלסבי היחיד בארץ היום. הוא מתמקד בנושאים שמעניינים נשים. יש יותר דגש על הורות, משפחה, פמיניזם". המגזין סקר מגוון נושאים הקשורים לקהילה הלסבית ולנשים ככלל, כולל מגדר וזהות, תרבות, משפחה, דת, ואמנות. השאיפה הייתה לא רק לפנות לקהל הלסבי הרחב ביותר, אלא להגיע גם לקהילת הלהט"ב הרחבה, וכן למעגלים הרחבים יותר של קהל היעד הלסבי - כולל משפחות, רופאים ואנשי ונשות מקצוע מתחום בריאות הנפש המטפלים בלסביות.
הגיליון הראשון יצא ב-1 במאי 2003 וכלל 12 עמודים. הגיליון האחרון יצא ב-2005, כאשר המערכת לא הצליחה לממן את התקציבים הנדרשים. המגזין הופץ בחינם, ונתמך על ידי תרומות מהקהילה.
הערות שוליים

↑  פנדורה- עיתון לסבי, gayart
↑  יצא לאור "פנדורה" - מגזין לסבי חדש, יניב הלפרין, GoGay, ‏1 במאי 2003
↑  שנה שלישית לפנדורה, קל"ף
| להט"ב בישראל |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ (1994) • בג"ץ ירוס-חקק נגד מנכ"ל משרד הבריאות (1997) • בג"ץ קלפים פתוחים (1997) • פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה (2005) • בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים (2006) • הרצח בברנוער (2009) • הרצח במצעד הגאווה בירושלים (2015) • בג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים (2017) • מחאת הלהט"ב (2018) • בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה (2023) • מצעד הבהמות |  |
| מעמד אישי וחברתי | זכויות להט"ב בישראל • שירות במערכת הביטחון • נישואים של זוגות מאותו המין • פונדקאות •  הומופוביה |  |
| תרבות | מצעדי גאווה (אילת, חיפה, ירושלים, תל אביב) • TLVFest • טקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" • לסבית קטלנית |  |
| ארגונים ומוסדות | אגודת הלהט"ב • האחווה הסטודנטיאלית הגאה • איגי • אל"ף • אסוואת • בית גאה בבאר שבע • בית דרור • הבית הפתוח • בת קול • הו"ד • חברותא • חוש"ן • טרנסיות ישראל • יש עם מי לדבר • כביסה שחורה • כמוך • מעברים • סגול • העשירון האחר • הפורום החיפאי • פרויקט גילה • הצבעים שלנו • הקבוצה הירושלמית • קל"ף • שב"ל • שישה צבעים • תהל"ה • רבני קשת • בלה דואגת • פיות רדיקליות • אלקאוס • A Wider Bridge |  |
| מקומות | המרכז הגאה • יער הגאווה • תיאטרון הקהילה הגאה • גן העצמאות (ירושלים) • גן העצמאות (תל אביב) • האנדרטה לזכר ההומואים והלסביות שנרדפו בשואה • הברנוער |  |
| תקשורת | מגעים • GoGay • WDG • נתיב נוסף • קל"ף חזק • העיר בוורוד • הזמן הוורוד • פנדורה |  |
| ראו גם | פעילים למען זכויות להט"ב • להט"ב ויהדות |  |
לקטגוריה • לפורטל
ערך זה הוא קצרמרבנושא להט"ב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טולי ליבגוט

טולי ליבגוט (נולד ב-6 בפברואר 1970) הוא שחקן כדוריד ישראלי, ששיחק בתפקיד השוער בהפועל קריית אונו.
חייו

ליבגוט הוא יליד ריגה, לטביה. בילדותו שיחק כדורסל. לאחר שירותו הצבאי שיחק במכבי רחובות, ולאחר מכן באס"א תל אביב, רמת השרון, הפועל ראשון לציון (במשך שנה), א.כ. נס ציונה (במשך שלוש שנים), ומכבי קריית שרת חולון.
את דרכו החל בנוער של הפועל ראשון לציון בה גדל במחלקת הנוער וכאשר היה בן 17 היה שותף לזכייה הראשונה של הפועל ראשון לציון באליפות, לאחר שירותו הצבאי חתם ליבגוט במכבי רחובות, בה היה שותף להישארות המועדון בליגה. לאחר שנתיים במכבי רחובות חתם בא.כ. נס ציונה בה שיחק במשך שלוש שנים ולאחר מכן חתם בקבוצת אס"א תל אביב בה שיחק במשך חמש שנים, וסייע הוביל לצמרת ליגת העל בכדוריד, אך לא זכה עימה בתארים. לאחר מכן חתם ברמת השרון, ובהמשך בהפועל ראשון לציון, בה שיחק עונה אחת שכללה הופעות שיחקה בליגת האלופות בכדוריד, אך לא זכה עימה בתארים. בשנת 2002 חתם ליבגוט בא.כ. נס ציונה, אותה הוביל לגמר הגביע לאחר שעצר פנדל ניצחון לעידן מימון בחצי הגמר, כאשר נותרו 30 שניות לסוף המשחק, והעלה את נס ציונה לגמר הגביע בו הפסידה למכבי ראשון לציון. ב-2007 חתם ליבגוט במכבי קריית שרת חולון, ביחד עם אחיו דני ליבגוט, לאחר מכן חזר לא.כ. נס ציונה ואחר כך חזר לשחק בשירותיה של במכבי קריית שרת חולון. בעונת 2014\2013, לאחר שמכבי קריית שרת חולון עלתה לליגת העל סיימה הקבוצה במקום ה-6, בזכות הופעות טובות של טולי ליבגוט וירמי סידי ובה אימן דני ליבגוט. במשך מספר עונות הוביל את מכבי קריית שרת חולון להישגים יפים למרות מעמדו של המועדון.[דרושה הבהרה]
טולי ליבגוט הודיע כי עונת 2017\2018 תהיה עונת פרישה.
טולי נחשב לאחד השוערים הישראלים הטובים שהיו בארץ. בנו החורג, מושיקו אלימלך הוא שוערה של הדאבליסטית הפועל ראשון לציון .
בנו חן ליבגוט, משחק בעמדת הקיצוני במועדון כדוריד חולון.
רובה אוטומטי

רובה אוטומטי BAR מתוצרת בראונינג ממלחמת העולם הראשונה
רובה M-16 (למעלה) ו-AK-47 (למטה). שני רובי סער נפוצים המסוגלים לירי אוטומטי.
השואו-שא - רובה אוטומטי ומקלע קל מתקופת מלחמת העולם הראשונה, אשר זכה לתואר "כלי הנשק הגרוע ביותר לשירות צבאי, בהיסטוריה של הלוחמה"
רובה אוטומטי הוא כינוי כללי לרובים בעלי טעינה חוזרת כלומר תהליך הפליטה של תרמיל הכדור שנורה והכנסת כדור חדש לבית הבליעה נעשית בפעולה ישירה כתוצאה מלחיצה על ההדק.
עקרונות פעולה

רובה אוטומטי ניתן להפעלה בשני מצבי ירי על פי בחירת היורה:
מצב חצי-אוטומטי: לחיצה על ההדק יוצרת סדרה חד פעמית של פעולות:
נקירה של תרמיל הכדור שבבית הבליעה וירי הקליע.
פליטת התרמיל הנקור הריק.
טעינת כדור חדש לבית הבליעה המוכן לירי. ז"א דריכה אוטומטית אבל ללא ירי נוסף.
מצב אוטומטי מלא: הלחיצה על ההדק יוצרת את סדרת הפעולות המפורטת לעיל וחוזרת על עצמה תוך ירי נוסף עד לעזיבת ההדק או עד הפסקה באספקת התחמושת.
התחמושת המזינה את הירי ארוזה במחסנית המחוברת לבית הבליעה של הרובה וניתנת להחלפה במחסנית טעונה חדשה כאשר התחמושת נגמרת.
הרובה האוטומטי נבדל מהמקלע בעיקר בגודלו ובתחמושת שהוא משתמש בה. המקלע בדרך כלל כבד וגדול יותר ומשתמש בתחמושת חזקה יותר. ולכן הרובה הוא נשק אישי בעוד שהמקלע משמש רק בקבוצה של חילים או בעמדות.
היסטוריה

בחצי השני של המאה ה-19 הופיעו לראשונה מכונות הירייה והנשק האוטומטי. כלי נשק אלה היו כבדים ומסורבלים ונדרש צוות של מספר חיילים לתפעלם, אך היו בעלי כוח אש אדיר.
האקדח החצי-אוטומטי הראשון, שטעינת הכדור התורן אחרי ירי נעשית בו עצמאית, (להבדיל מבאקדח תופי בעל "פעולה כפולה" שבו הטעינה מחדש נעשית מכח הלחיצה הבאה על ההדק), הומצא על ידי האוסטרי יוסף לאומן בשנת 1892.
הרובה החצי-אוטומטי הראשון היה "רובה מונדרגון" (אנ') אשר הומצא על ידי הגנרל המקסיקני מנואל מונדרגון בשנת 1882 ואשר נרשם כפטנט בשנת 1897. רובה זה היה בעל יכולת טעינה עצמית, אך עדיין ירה בבודדות ולא בצרורות כמו מכונת ירייה.
השלב הבא בפיתוחם של רובים אוטומטים התרחש במלחמת העולם הראשונה כאשר ג'ון בראונינג וחברת קולט הציגו את הפיתוח שלהם, BAR, המוזן ממחסנית נתיקה מתחלפת ומתופעל על ידי חייל אחד, לעומת מכונת היריה המוזנת בשרשרת כדורים ואשר דרשה צוות של שני מפעילים ויותר.
הפיתוחים המודרניים של הרובה האוטומטי אשר הופיעו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה: התת מקלע ורובה הסער שמרו על בסיס הרעיון המקורי של תכונות הטעינה האוטומטית והירי הרציף אך השתפרו משמעותית מבחינת המשקל, קצב האש, תכולת המחסנית ונוחות התפעול. לדוגמה ה-StG 44 הגרמני ממלחמת העולם השנייה שהביא רעיונית לפיתוח ה"קלשניקוב" הסובייטי.
דוגמה נוספת היא פיתוח ה-M14 האוטומטי מהרובה החצי אוטומטי M1 גאראנד בשנות ה-50. ה-M14 תוכנן להיות רובה סער אך בגלל מבנהו שהקשה על כך, שימש כרובה מטען, ז"א חצי אוטומטי. עוד רובה סער שהפך לרובה מטען היה ה-FN FAL שבצה"ל נמצא לא מתאים כאוטומטי לרובאי היחיד, אבל הייתה לו גרסה אוטומטית עם דורגל לשימוש כמקלעון מחלקתי.
בזמן המלחמה הקרה נפוץ בעולם השימוש ברובי סער אוטומטיים, בפרט הקלשניקוב AK-47 הסובייטי וה-M16 האמריקאי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשו מחקרים על המלחמות במזרח הרחוק (מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם) והמלחמות במזרח התיכון (בעיקר הסכסוך הישראלי-ערבי), והללו גילו שהירי האוטומטי היה ברובו הגדול לא יעיל: כלומר היחס בין מספר הכדורים שנורו למספר ההרוגים היה גבוה מאוד. בעקבות מחקרים אלה הוחלט לשנות את תורת הלחימה של הרובאי כך שבמקרים הרגילים הירי יתבצע רק במצב חצי-אוטומטי או בצרורות (ירי של מספר כדורים קבוע בלחיצה אחת). בחלק מרובי ה-M16, ובפרט ב-M4, הוחלף מצב הירי האוטומטי בירי צרורות. עם זאת, ירי אוטומטי למטרות רתק או חיפוי עדיין נשאר כחלק מתורת הלחימה.
ראו גם

טעינה חוזרת
מקלע
תת מקלע (תמ"ק)
רובה סער (רוס"ר)
נשק תקיפה כיתתי
האקדח של לאומן 1892 -האקדח החצי-אוטומטי הראשון
רשות השידור

| --- | --- |
 סמליל הרשות

 נתונים כלליים
 סוג:  שידור ציבורי
 מייסדים:  ישראל מדינת ישראל
 תקופת הפעילות:  30 במרץ 1936 – 14 במאי 2017 (81 שנים)
 חברות בנות:  קול ישראל  הערוץ הראשון  ערוץ 33 
 מיקום המטה:  ירושלים 
 משרד ראשי:  בניין שערי צדק הישן, ירושלים
 מוצרים עיקריים:  שידורי רדיו 
  
 www.kan.org.il
 
בית הנהלת רשות השידור, בבניין בית החולים לשעבר שערי-צדק בירושלים
רשות השידור הייתה רשת השידור הממלכתית של מדינת ישראל. רשות השידור פעלה מתוקף חוק רשות השידור שנחקק בשנת 1965, אשר מאפשר שידור ציבורי ממלכתי בטלוויזיה וברדיו. המנכ"ל הראשון של רשות השידור היה חנוך גבתון.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה רשות השידור הגוף היחיד בישראל שהפעיל ערוץ טלוויזיה בהיקף נרחב והגוף העיקרי ששידר שידורי רדיו. מאז הוקמו גופי שידור רבים נוספים, והרשות מצאה את עצמה כגוף שידור אחד מני רבים ובתחרות קשה עם גופי תקשורת מסחריים.
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014, ובו פרק המורה על סגירת רשות השידור והקמת תאגיד שידור חדש בשם "תאגיד השידור הישראלי". בהתאם לחוק רשות השידור הפסיקה את שידוריה ב-14 במאי 2017, ולמעשה כבר ימים אחדים קודם לכן נפסקו מרבית שידורי האקטואליה של הרשות.
היישות המשפטית של רשות השידור פעלה עד שנת 2022 במסגרת החזרת חובות האגרה לקופת המדינה.
פעילות הרשות

רשות השידור הפעילה את שידוריה בטלוויזיה וברדיו, ובהמשך גם באינטרנט. מתוקף היותה רשות השידור הציבורית היחידה בישראל, היא הייתה החברה הישראלית היחידה באיגוד השידור האירופי, ומתוקף כך נהנתה מההסכמים להחלפת חומרים טלוויזיוניים הקיימים בין כל גופי השידור האחרים החברים באיגוד.
על פי חוק רשות השידור, ועדת גלי צה"ל של מליאת הרשות אחראית לפקח על השידורים הלא צבאיים של תחנות גלי צה"ל. שידורים אלה מהווים למעלה מ-90% משידורי גלי צה"ל. במאה ה-21, בשל מצבה הרעוע של הרשות, לא התכנסה ועדה זו באופן סדיר.
רשות השידור הייתה כפופה לביקורת של מבקר המדינה ובמסגרת פעילות הממשלה ממונה שר שתפקידו לפקח על ביצוע חוק רשות השידור.