stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מושדוש
מיקום

הכפר מושדוש נמצא כ-17 ק"מ מזרחה מקאפושוואר, על מורד המדרון של גבעות שומוג' החיצוניות, הוא שוכן לצד הכביש הראשי 61. את גבולו חוצה נחל הקאפוש (אחד הנחלים שנשפכים לנחל השיו), הנוף הוא כרי דשא, יערות וכרמים. יש לכפר קישורי אוטובוס מצוינים. אף על פי שקו הרכבת דומבובאר - ג'יקינש עובר ממש ליד היישוב, יש תחנת רכבת רק בשני הכפרים הסמוכים, באטה (Baté) ונג'ברקי (Nagyberki).
אמנם האזור לא קרוב מדי לחוף הדרומי של אגם בלטון, אך היישוב הוא עדיין חלק מאזור היין בלטונבוגלאר.
היסטוריה

מושדוש היה מיושב מימי קדם. קביעה זו נסמכת גם על ידי היישוב הקלטי שנחפר בפאתי הכפר. ההיסטוריה של הכפר מוכרת מראשית המאה ה-16. על פי מרשם המיסים משנת 1550, הוא היה בבעלותו של יאנוש פטה באותה עת. ברישומי המיסים של האוצר הטורקי השנתי מ-1563 רשומים במקום 11 בתים ובשנת 1573–1574 תועדו 17 בתים. הכפר נהרס במאה ה-17 ועל פי מפקד 1715 "יושב רק משנה לפני כן".
ילידי המקום

הרב הראשי של טימישוארה, מור לוי (1854)
אתרים בעלי חשיבות

טירת פאלאוויצ'יני - הטירה שמחקה טירות אבירים סקוטיות הושלמה בשנת 1892. הבונה שלה, אדה פאלאויצ'יני, היה בעל הבית של הכפר, שאחוזותיו הגדולות היו בעיקר בסביבת העיר סגד, הוא יצא תחילה לאחוזתו במושדוש רק כדי לצוד. הרוזן הזקן סבל מאסתמה וחשב שהאקלים באזור מושדוש מקל על מחלתו. הטירה שימשה לבסוף כביתו עד מותו בשנת 1932. הנכס בעל הערך הגבוה, על ספרייתו בת 4,000 הכרכים ואוסף יקר של קרני צבי, הפך לנחלת בנו, ג'רג', שהפקיד את גורל הטירה בידי המנהל.
הרכוש היקר נרכש בשנת 1936 על ידי המחוקק של מחוז שומוג', אז לצורך הקמת מוסד רפואי. לאחר מכן שימש כמחנה פליטים צבאי פולני בשנת 1939, כבית חולים צבאי סובייטי בדצמבר 1944. בשנת 1947 היה זה ביתם של ילדי פליטים יוונים והפך לבית החולים לחולי ריאה ולב במחוז שומוג' החל מ-16 בנובמבר 1949 בהתאם לייעודו הנוכחי.
ציור ספרדי מהמאה ה-16, של הצייר האיטלקי סבסטיאנו דל פיומבו, הועבר ממושדוש למוזיאון לאמנוות יפה של בודפשט (זהו העתק של הפייטה של אובדה) בשנת 1994.
הקפלה בגבעת ויגאדו
אנדרטה לזכר ייסוד הממלכה בגבעת ויגאדו
לקריאה נוספת

שמו בורובסקי : מחוז שומוג'
בית הכנסת בליסבון

| --- | --- |

חזית בית הכנסת "שערי תקווה" בליסבון
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, מורשת תרבותית 
 כתובת:  São Mamede 
 מיקום:  ליסבון
 מדינה:  פורטוגל 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  Bak Gordon Arquitectos
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-ביזנטית
 
 קואורדינטות:  38°43′13″N 9°09′12″W﻿ / ﻿38.7203°N 9.1532°W﻿ / 38.7203; -9.1532
  (למפת ליסבון מוגדלת) בית הכנסת בליסבון(למפת ליסבון רגילה) בית הכנסת בליסבון
 
בית הכנסת "שערי תקווה" בליסבון הוא בית כנסת פורטוגזי היסטורי הממוקם בפרגזיה (רובע) סנטו אנטוניו, בעיר ליסבון.
היסטוריה

יהודים התגוררו בליסבון לפחות מאז ימי הביניים, וכבר אז היוו קהילה גדולה. עם גירוש ספרד בשנת 1492, קיבל לארצו מנואל הראשון, מלך פורטוגל מעל 150,000 מיהודי ספרד, המגורשים. בכך הפכו יהודי פורטוגל למיעוט עצום ממדים, כפי הנראה כחמישית (20%) מתושבי הממלכה. בחמש השנים הראשונות לקליטתם בפורטוגל קיבלו היהודים יחס טוב יחסית למה שזכו בספרד, והקהילה היהודית הגדולה פרחה. אך הקהילה ספגה מכה גדולה בשנת 1497, כאשר צו של המלך מנואל הראשון הורה לכל היהודים להתנצר, תחילה בהסכמה, ובהמשך הוטבלו לנצרות בכפייה. כל בתי הכנסת בליסבון הוחרמו על ידי המלך והועברו למסדרים דתיים נוצריים. הנוצרים החדשים, ("cristãos novos"), אותם יהודים שהומרו לנצרות בכפייה, היו בסכנה קבועה של רדיפה. בשנת 1536 הוקמה האינקוויזיציה הפורטוגזית שתפקידה היה לחקור ולתפוס נוצרים העוברים על חוקי הנצרות ומקיימים דת אחרת (יהדות). יהודים לשעבר שהואשמו על ידי האינקוויזיציה כי הם מאמינים בבדת היהודית או מקיימים את מצוות היהדות בסתר, נשפטו, רובם המוחלט נמצאו אשמים ודינם נגזר למוות. בסופו של דבר לא היו יהודים גלויים בפורטוגל עד המאה ה-19. בראשית המאה ה-19 בוטלה האינקוויזיציה הפורטוגלית כחוק ויהודים ספרדים מאזורי מרוקו וגיברלטר, בעיקר סוחרים, החלו לנדוד לליסבון ואזורים אחרים בפורטוגל. עם זאת, במהלך כל המאה ה-19, לא היה לקהילה היהודית הקטנה בליסבון בית כנסת רשמי וחבריה נאלצו לחגוג את טקסיהם הדתיים בבתים פרטיים.
הקמת בית הכנסת היהודית התרחשה בסוף המאה ה-19. במשך רוב המאה לא הייתה הסכמה מצד בית המלוכה הפורטוגלי להקמת בית כנסת. בקשה רשמית להקמת בית הכנסת נעשתה ב־4 במרץ 1897. מטעם הקהילה היהודית הוקמה ועדה רשמית שתמליץ על מיקום ואופי הבניה. קבלת האישורים ארכה כארבע שנים.
ב־23 באוגוסט 1901 נחתם הרישיון לרכישת הקרקע לאורך רחוב אלכסנדר הרקולאנו. בשנת 1902 נרכשו האדמות, האדמות נתרמו לקהילה היהודית בליסבון, ותוכנית בית הכנסת פותחה על ידי האדריכל מיגל ונטורה טרה (ספ')‏ (1866-1919).
התוכנית הציעה מרחב שיאפשר ל-400 גברים ו-200 נשים לחגוג את פולחן הדת שלהם. ב־25 במאי הונחה אבן הפינה להקמת הבניין על ידי אברהם הלוי. בית הכנסת נחנך ב־18 במאי 1904, לאחר עבודתם של הבונים פריירה דה קמפוס, והיה בית הכנסת הראשון שהוקם בפורטוגל, מאז סוף המאה ה-15.
בשנת 1940 הוקמה ועדה לאיסוף כספים לתיקון הגג, שהוקם מחדש בשנת 1948. תוכנית פותחה על ידי האדריכל קרלוס ראמוס לתיקון בית הכנסת. במאי 1949 נפתח בית הכנסת מחדש, במהלך טקס חגיגי בהשתתפות הרב הראשי של פריז, יעקב קפלן.
בדצמבר 1995 הוצע הבניין כמניין מורשת עולמית, בהיותו בית הכנסת הראשון שנבנה בפורטוגל, מאז הופסק יישוב היהודים בה.
טקס חגיגי לציון 100 שנות בנייתו נחגג בדצמבר 2004. נשיא פורטוגל ז'ורז'ה סמפאיו והרב הראשי הספרדי בישראל שלמה עמר היו בין הדוברים.
הקהילה היהודית הדתית בליסבון היא קטנה ביותר, ואין בה מספר מספיק של תושבים על מנת לקיים תפילות בימי חול. בבית הכנסת מתקיימות תפילות בשבתות, במניין ובו כ-20 מתפללים, רובם תיירים יהודים ולא מקומיים.
ארכיטקטורה

בית הכנסת ממוקם בנוף אורבני, מוסתר בתוך הבלוק שמאחורי גדר וקיר, שקוע בבניין אלכסוני מהרחובות. החזית המרכזית של בית הכנסת פונה לחצר פנימית, שכן החוק הפורטוגלי במאה ה-19 אוסר על מקדשים דתיים שאינם קתולים לפנות לרחוב.
ונטורה טרה הגה מקדש בסגנון שילוב נאו-ביזנטי ונאו-רומנסקי, בקנה אחד עם ארכיטקטורת בית הכנסת המתאימה לאדריכלות נאו-מורית. בית הכנסת הוא מבנה מלבני, סימטרי, המכוון מערבה למזרח לכיוון ירושלים, עם חללים פנימיים בשפע, חללי תמיכה אחוריים וחיצוני לכיוון שטח מוגבה.
החזית העיקרית של בית הכנסת כוללת את היסודות, הפינות והאבנים הדקורטיביות באבן, עם חלונות מלבניים ממוסגרים בסריגים גאומטריים. שלושת הרשמים מחולקים בין קומה שנייה לשלישית על ידי אפריז, המחלק חלונות מלבניים משלושה חלונות מעוגלים בגבעון. הפתח הראשי כולל אכסדרה דמויי גותי ופתח צדי פילסטרים, המשמשים את חברי הקהילה, ואילו בחזית הצד השמאלית יש גישה נוספת של נשים. החזית האחורית כוללת שלושה חלונות בקשת, עם שני חלונות מלבניים משני הצדדים.
הכניסה מורכבת מאולם אולם אולם תמיכה, עם גישה למרתף (מיקום חדרי הרחצה והמקווה) וגישה לקומות העליונות ולגלריה. האגף (מימין לחזית הראשית) מתחבר לגלריה השנייה, דירה ומשתלב (במערב) עם חדרי הרחצה.
הפנים כולל שלושה אלמנטים. באמצע המקדש נמצא אגף מרכזי המשתרע על פני שלוש הקומות ועל ידי כנפיים רוחביות המחולקות על ידי עמודים וגלריות. אל הקיר הקדמי, נמצא הבימה והשקמה המוגבהת שבמרכז, שם מקומם של הקצינים שלמעלה מחמש מדרגות הוא המקדש בו ממוקמים גלילי התורה. משני הצדדים ומכוונים למרכז מושבים לגברים, ואילו מושבי הנשים ממוקמים בגלריות המעולות.
ראו גם

בית הכנסת בטומאר
יהדות פורטוגל
הערות שוליים

1 2  Leite, Sílvia (24 באוקטובר 2007),  IGESPAR (ed.), Sinagoga Portuguesa Shaaré Tikvah (בפורטוגזית), Lisbon, Portugal: IGESPAR - Instituto Gestão do Patrimonio Arquitectónico e Arqueológico, נבדק ב-31 בינואר 2016 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Silveira, Ângelo; Gomes, Seabra (2001),  SIPA (ed.), Sinagoga Portuguesa Shaaré Tikvah/As Portas da Esperança (IPA.00005109/PT031106460316) (בפורטוגזית), Lisbon, Portugal: SIPA – Sistema de Informação para o Património Arquitectónico, אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2016, נבדק ב-31 בינואר 2016 {{citation}}:  (עזרה)
↑  אריק זרה, ביקור ותפילה בבית הכנסת "שערי תקוה" בליסבון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268255505171  LCCN: no2010193694  VIAF: 130728366   WorldCat (עם VIAF): 130728366 
תהלוכת תאופילו בראגה עוברת באתר בית הכנסת ברחוב אלכסנדר הרקולאנו
הכניסה לבית הכנסת שערי תקווה לאורך רחוב אלכסנדר הרקולאנו
פנים בית הכנסת שערי תקווה, מקומת הקרקע, שם מתפללים גברים. נשים מתפללות בגלריות העליונות
לאו רוסטן

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1908 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בפברואר 1997 (בגיל 88) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו 
 שפות היצירה:  אנגלית, יידיש 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ורג' פולק (1954) 
 
לֵאוֹ קֶלְוִין רוֹסְטֶן (באנגלית: Leo Calvin Rosten, ביידיש: ליאָ קאַלװין ראָסטען; 11 באפריל 1908 –  19 בפברואר 1997) היה סופר והומוריסטן יהודי אמריקאי בתחומי כתיבת תסריטים, כתיבת סיפורים, עיתונות ולקסיקוגרפיה ביידיש.
ראשית חייו

רוסטן נולד למשפחה דוברת יידיש בלודז', אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בפולין), אך היגר לארצות הברית עם משפחתו ב-1911 כשהיה בן שלוש. הוריו היו סמואל רוסטן ואידה פרוינדליך רוסטן, שניהם אנשי איגוד מקצועי. הם פתחו חנות סריגה באזור לונדייל הגדול בשיקגו, שם גדלו רוסטן ואחותו הצעירה בין משפחות יהודיות אחרות ממעמד הפועלים.
כמו שכניהם, הילדים דיברו גם אנגלית וגם יידיש. רוסטן גילה עניין בספרים ובשפה מוקדם מאוד והחל לכתוב סיפורים כשהיה רק בן תשע. בתקופת השפל הגדול, כשלא הצליח למצוא עבודה אחרת, לימד בלילות אנגלית למהגרים. חוויות אלו הפכו בסופו של דבר למקור יצירותיו הפופולריות ביותר, "החינוך של היימן קפלן" (The Education of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N) ו"שובו של היימן קפלן" (The Return of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N).
רוסטן למד מדעי המדינה, כלכלה ופסיכולוגיה הן באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל את תואר הדוקטור שלו במדעי המדינה, והן בבית הספר לכלכלה של לונדון. מזמן זה מתוארכים החברות שלו לכל החיים עם מילטון פרידמן, וילסון אלן וואליס (אנ') וכלכלנים אחרים שיהפכו לבעלי השפעה ביצירת הנאו-ליברליזם האמריקאי. כמוהם, הפך רוסטן לחבר באגודת מונט פלרין (אנ').
כמו בוגרי אוניברסיטת שיקגו אחרים, במהלך המלחמה הוא עבד בממשל של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הן כסגן מנהל במשרד למידע על מלחמה של ארצות הברית (אנ') והן כעוזר של לובל מלט, אחד מעוזריו של רוזוולט. לאחר המלחמה, הקשר שלו עם אלן וואליס הוביל למעורבותו בהקמת חטיבת מדעי החברה בתאגיד ראנד. אף על פי שרוסטן, שכבר היה מעורב בהוליווד בשלב זה, לא עבד במשרה מלאה בראנד, הוא היה יועץ רב השפעה על פסיכולוגיה אנושית וחיבר את ראנד עם כמה אקדמאים משפיעים כמו הנס שפייר (אנ') וברנארד ברודי. הוא גם הציע לראנד לפנות לקרן פורד למימון.
תסריטאי

רוסטן היה תסריטאי מצליח. הוא כתב את הסיפור עבור "The Dark Corner (אנ') ("הפינה האפלה", 1946), פילם נואר בכיכובו של מארק סטיבנס (אנ'), ו"Lured (אנ')" ("פותתה"), דרמה תקופתית בבימויו של דאגלס סירק בכיכובו של צ'ארלס קובורן; בשני הסרטים הופיעה לוסיל בול. הוא רשום כאחד הכותבים עבור קפטן ניומן (1963) המעובד מהרומן שלו באותו השם. סרטים אחרים: "Mechanized Patrolling" ("סיור ממוכן", 1943; בתור לאונרד ק. רוס), "They Got Me Covered (אנ')" ‏(1943) (סיפור; בתור לאונרד ק. רוס), "All Through the Night (אנ')" ("לאורך כל הלילה", 1942) (סיפור; בתור לאונרד ק. רוס), "The Conspirators (אנ')" ("הקושרים", 1944) (תסריט), "מגע הקטיפה (אנ')" (1948), "Sleep, My Love (אנ') ("שני, אהובתי", 1948) (רומן) (תסריט), זה רק כסף (1954) (סיפור), "Walk East on Beacon" ("לך מזרחה על ביקון", 1952), ו"Mister Cory (אנ')" ("מיסטר קורי", 1957) (סיפור).
סיפורים וספרים

אבל מצחיק זה מצחיק. תראה את לאו רוסטן. הוא ג'יימס ת'רבר היהודי. מסוג הכותבים שגורמים לך לצחוק בקול רם. גרמתי לחברה שלי לקרוא את החינוך של הימן קפלן - היא איטלקייה מבוסטון - והיא הסכימה. אבל העולם של הדור ההוא הולך ונעלם. אותו דבר עם ת'רבר. החיים בעיר הקטנה באוהיו: העולם הזה נעלם. אבל אתה עדיין יכול לגלות את זה בספר. לכן אנשים צריכים לקרוא.
רוסטן זכור בעיקר בזכות סיפוריו על "ילד הפלא" היימן קפלן בבית הספר, שנכתבו תחת שם העט לאונרד ק. רוס. הם פורסמו ב"ניו יורקר" משנת 1935 ונאספו בשני כרכים שפורסמו ב-1937 וב-1959, "החינוך של היימן קפלן" (The Education of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N), ו"שובו של היימן קפלן" (The Return of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N). "החינוך" היה "במקום השני" עבור פרס הספר הלאומי (ארצות הברית) בשנת 1938. האוסף השני היה אחד מתוך שמונה עשר מועמדים בגמר לפרס הספר הלאומי לסיפורת (אנ') בשנת 1960.
הוא ידוע גם בזכות האנציקלופדיה שלו "The Joys of Yiddish" ("שמחות היידיש") (1968), מדריך ליידיש ולתרבות היהודית, כולל אנקדוטות והומור יהודי. אחריו הגיע "או קפלן, קפלן שלי!" (O K*A*P*L*A*N! K*A*P*L*A*N)‏ (1976), עיבוד מחודש של שני האוספים משנות ה-30, ו"הידד ליידיש!" ("Hooray for Yiddish!")‏ (1982), לקסיקון הומוריסטי של השפה האמריקאית בהשפעת התרבות היהודית. עבודה נוספת של רוסטן היא "אוצר הציטוטים היהודיים של לאו רוסטן" (Leo Rosten's Treasury of Jewish Quotations).
ציטטות

בין הציטוטים הרבים שלו, "שמרן הוא אחד שמעריץ רדיקלים מאות שנים אחרי שהם מתים", "האמת מוזרה יותר מסיפורת; סיפורת חייבת להיות הגיונית", "אנו רואים את הדברים כפי שאנו רואים, לא כפי שהם", ו"מטרת החיים היא בכלל לא להיות שמח, זה להיות מועיל, מכובד, זה להיות רחום. זה להשפיע, לגרום לשינוי כלשהו משום שחייתם". (גרסה של ציטוט זה מיוחסת לפעמים, בטעות, לראלף וולדו אמרסון).
בארוחת מחווה לעמית ההומוריסטן וו. סי פילדס, רוסטן הגה את ההערה לגבי פילדס כי "כל אדם ששונא כלבים ותינוקות לא יכול להיות רע לגמרי." הצהרה זו מיוחסת לעיתים קרובות באופן שגוי לפילדס עצמו.
בספרו "שמחות היידיש" הוא מגדיר את המילה חוצפה כ"אותה תכונה המעוגנת באדם אשר, לאחר שהרג את אימו ואביו, מבקש רחמים מבית המשפט כי הוא יתום". ברומן שלו Silky, הוא מגדיר את "נעבעך" כ"סוג של אדם, כשהוא יוצא מחדר, יש לך הרגשה שמישהו מרתק פשוט נכנס".
חיים אישיים

ב-30 במרץ 1935, נשא רוסטן לאישה את פריסילה אן "פאם" מיד (1911–1959), סטודנטית עמיתה לתואר שני באוניברסיטת שיקגו ואחותה של האנתרופולוגית מרגרט מיד. נישואיו של רוסטן למיד הפכו אותו גם לגיסם של ויליאם סטייג ודודו של ג'רמי סטייג (אנ') ומרי קתרין בייטסון (אנ'). נולדו להם שתי בנות: מדלין רוסטן ומרגרט רמזי רוסטן; ובן, פיליפ רוסטן (1938–1996), ושישה נכדים: ג'וש ובן לי (מדליין), סת' מיור (מרגרט), ואלכסנדר, קארי ופמלה רוסטן (פיליפ). קארי הלכה בדרכו הספרותית של סבה וכתבה שלושה ספרים, כולל רומן למתבגרים, "קלואי לייברמן (לפעמים וונג)". נישואיהם של לאו ופאם הסתיימו בגירושים ב-1959; היא התאבדה ב-1 בדצמבר באותה שנה. אשתו השנייה של רוסטן, לה נישא ב-5 בינואר 1960, הייתה גרטרוד צימרמן (1915–1995).
רוסטן נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1997 בגיל 88. ההספד שלו ב"אינדפנדנט" ב-21 בפברואר 1997, שנכתב על ידי חיים ברמנט (אנ'), מתאר את אישיותו באופן הבא:
רוסטן היה אנגלופיל מושרש. הוא נהנה מהשנים שלו ב-LSE, נדהם מהקבלה הנלהבת שזכה "קפלן" בעיתונות האנגלית, וחזר ללונדון בכל פעם שהזדמן לו וגם כשלא. הוא חי בפאר רב בדירת פנטהאוז בסאטון פלייס, אחד האזורים היוקרתיים ביותר בניו יורק, ושכר דירה במייפייר. אנגליה ייצגה את השלווה שלא מצא באמריקה. הוא אהב לחטט בחנויות ספרים באנגלית וללבוש בגדים אנגלים - הוא הצליח להציג אלגנטיות מאופקת - ללכת לתיאטראות בלונדון ולארח ולהתארח במועדונים בלונדון. הוא עצמו היה חבר ב"סוויל (אנ')", ה"רפורם (אנ')" וה"גאריק (אנ')".
ספריו > היימן קפלן

Short stories by Leonard Q. Ross (The New Yorker, 1930s)
The Education of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N by Leonard Q. Ross (Harcourt, Brace, 1937) PZ3.R7386 Ed
The Return of H*Y*M*A*N K*A*P*L*A*N (Harper, 1959) OCLC 391898; PZ3.R7386 Re
O K*A*P*L*A*N! My K*A*P*L*A*N! (Harper & Row, 1976) ISBN 0-060-13676-6; PZ3.R7386 Oad
ספריו > אחרים

Hollywood: The Movie Colony, the Movie Makers (Harcourt, Brace and Company, 1941)
All Through the Night (1941) (story; as Leonard Q. Ross)
They Got Me Covered (1943) (story; as Leonard Q. Ross)
Mechanized Patrolling (1943; as Leonard Q. Ross)
The Conspirators (1944) (screenplay)
The Dark Corner (1946) (story)
Lured (1947)
Sleep, My Love (1948) (novel) (screenplay)
The Velvet Touch (1948)
Double Dynamite (1951) (story)
Walk East on Beacon! (1952)
Mister Cory (1957) (story)
Captain Newman, M.D. (1961) (novel)
Leo Rosten Bedside Book (1962)
A Most Private Intrigue (1967)
The Joys of Yiddish (1968)
People I Have Loved, Known or Admired (1970)
A Trumpet for Reason (1970)
Rome Wasn't Burned In a Day: The Mischief of Language (1972) — illustrated by Robert Day
Home is Where to Learn How to Hate (1973)
The Washington Correspondents (Politics and People) (1974)
Dear (1975)
The Cook Book (1975)
Religions of America (1975)
Dear Herm (1975)
The 3:10 to anywhere (1976)
Look Book (1976)
Leo Rosten's Treasury of Jewish Quotations (1977)
The Power of Positive Nonsense
Passions & Prejudices: Or, Some of My Best Friends Are People (1978)
Silky. A Detective Story (1979)
Infinite Riches (1979)
King Silky (1981)
Hooray for Yiddish: A Book About English
Giant Book of Laughter (1985)
Leo Rosten's Book of Laughter (1986)
Hebrew-English Lexicon of the Bible (1987)
The Joys of Yinglish (1988)
Leo Rosten's Giant Book of Laugh (1989)
Leo Rosten's Carnival of Wit: From Aristotle to Woody Allen (1996)
Leo Rosten Five Stories from Five Faiths, a portfolio (10.5"×13") of five stories with five photos by Art Kane. First published in McCall's magazine in June 1960.
הערות שוליים

1 2  Fox, Margalit (20 בפברואר 1997). "Leo Rosten, a Writer Who Helped Yiddish Make Its Way Into English, Is Dead at 88". The New York Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alex Abella, Soldiers of Reason: The RAND Corporation and the Rise of the American Empire (Orlando: Harcourt, Inc., 2008), pp. 24–27, 29
↑  Mirkin, Steven (27 בספטמבר 2018). "The Wit and Wisdom of Fran Lebowitz". The Jewish Journal of Greater Los Angeles. נבדק ב-16 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Rosten, Leo, 1908–1997". Library of Congress Authorities. Library of Congress. Retrieved 2012-04-05. (Linked to Library of Congress Online Catalog listings for Rosten.)
1 2 3  Banner, Lois W. (2010). Intertwined Lives: Margaret Mead, Ruth Benedict, and Their Circle. Knopf Doubleday Publishing Group. ISBN 9780307773401.
↑  Brinthaupt, Thomas M.; Lipka, Richard P. (2002). Understanding Early Adolescent Self and Identity: Applications and Interventions. SUNY Press. ISBN 9780791453346.
↑  
"Booksellers Give Prize to 'Citadel': Cronin's Work About Doctors Their Favorite--'Mme. Curie' Gets Non-Fiction Award ...", The New York Times, March 2, 1938, p. 14
↑  
"National Book Awards – 1960". NBF. Retrieved 2012-04-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267093805171  PLWABN: 9810588414305606  BIBSYS: 90115781  BNE: XX1425307  BnF: cb121700033 (data)  CANTIC: a10931454  CiNii: DA01299884  GND: 124298192  ISNI: 0000 0001 1081 4698  LCCN: n80051100  NDL: 001136105  NKC: jn19992000996  NLA: 36535788  NSK: 000102685  NTA: 069808716  RERO: 02-A003763180  SELIBR: 88032  SNAC: w65h7kf2  SUDOC: 030241804  Trove: 1278666  VIAF: 108897621   WorldCat (עם VIAF): 108897621
סוגד (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  טג'יקיסטן טג'יקיסטן
 בירת המחוז:  ח'וג'נד
 תאריך ייסוד:  27 באוקטובר 1939 
 על שם:  ולדימיר איליץ' לנין, סוגדיאנה 
 שטח:  25,200 קמ"ר (דירוג: 3)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  2,823,900 (דירוג: 2, 1 בינואר 2022)
  ‑ צפיפות:  112.1 נפש לקמ"ר (דירוג: 3, 1 בינואר 2022)
 קואורדינטות:  39°30′N 69°00′E﻿ / ﻿39.5°N 69°E﻿ / 39.5; 69 
 אזור זמן:  UTC +5
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סוגד (בטג'יקית: Вилояти Суғд; ברוסית: Согдийская область, תעתיק: סוגדייסקאיה אובלסט; בפרסית: ولایت سغد, תעתיק מדויק: ולאית סע'ד) הוא מחוז בצפון-מערב טג'יקיסטן. במחוז ישנם כשליש מהאדמות החקלאיות בטג'יקיסטן, והוא מייצר כשני שלישים מהתמ"ג במדינה. המחוז משתרע על פני 25,200 קמ"ר ובירתו היא העיר ח'וג'נד.
היסטוריה של האזור

סוגדיאנה הייתה ממלכה מרכז אסיה שקמה במאה ה-6 לפנה"ס והתפשטה לאורכו של נהר אמודריאן (כיום הנהר סיר דריה). הממלכה כיסתה חלקים מאוזבקיסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, אפגניסטן וצפון מזרח איראן של ימינו. במשך תקופה, העיר העיקרית הייתה מרקנדה (Marakanda), שהייתה בעבר בירתה של הממלכה. סוגדיאנה הייתה ממלכה חשובה במסחר העתיק ושיחקה תפקיד מרכזי בסחר בין מזרח ומערב, ובשינויי התרבות הדת והסחר באזור.
סוגדיאנה הייתה ממלכה מרכז-אסיתית שהייתה תחת השלטון האחרון של המלך והאושאנא וכיסתה חלק ממסלול הסוחר בין סין לרומא בעת העתיקה. העיר מרקנדה, הבירה של סוגדיאנה, הייתה נקודת מרכז בסחר בהודו, סין ורומא. הממלכה קמה במאה ה-6 לפני הספירה ונפלה בידי הוהאושאנים במאה ה-7 לפני הספירה. כתוצאה מכך, הממלכה התפרקה למדינות קטנות יותר. מרקנדה, הבירה העיקרית, שיחקה תפקיד חשוב בסחר ובתרבות באזור והייתה נחשבת לעיר מרכזית באזור.
סוגדיאנה או סוגדיאנה בכללותה השתרעה באזור שבין אוזבקיסטן, טג׳יקיסטן וקזחסטן של ימינו, והתאכלסה על ידי הסוגדים ומיעוטים נוספים ממערב אירו-אסיה הגדולה. בין עריה המרכזיות ניתן למנות את בוכרה (Bukhara), קאש (Kesh), סמרקנד (Samarkand) וחוג׳נד (Kaujand).
דמוגרפיה

על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-2.82 מיליון בני אדם - 28.56% מתושבי המדינה.
הרכב האוכלוסייה של המחוז בשנת 2010 היה 84% טג'יקים, 14.8% אוזבקים, 0.6% קירגיזים, 0.4% רוסים ו-0.1% טטרים.[דרוש מקור]
מאפיינים תרבותיים

הסוגדים היו סוחרים על דרך המשי שנהנו מהגנת השליטים הטורקים בדרכם ליעדיהם המסחריים, בתמורה להובלת סחורות פיתוח מסחרי והפצת ידע בתחומים שונים, ביניהם קליגרפיה, גאוגרפיה של האזור, דת ועוד.
בתיאורים סיניים קדומים תוארו הסוגדים כ״עם המשונה ביותר עלי אדמות, שאנשיו מתעניינים רק בכסף ודת - והפצתן לאורכם ולרוחבם של אלפי מילין״. [דרוש מקור]
בפתגם שהיה נפוץ בקרב עמי האזור (בעיקר באזור מערב אירו-אסיה הגדולה) נטען כי: ״אין טורקי מיושב ומתורבת שחי בעיר ללא אדם מתוחכם לצידו, ואין אדם מיושב ומתורבת שחי בעיר ללא טורקי שיגן עליו״ (ניסוח חופשי מטורקית), כלומר ההגנה הטורקית קריטית לפיתוח וקדמה, והפיתוח והקדמה קריטיים להצלחה הטורקית.
דבר זה מצביע על היחס בין הסוגדים ויכולותיהם במסחר ופיתוח ידע, ובין ההגנה שנדרשה להם לניהול ענייניהם.
גם במהלך האביב הערבי ב-2011 היו מי שצעקו בהפגנות כי נדרש ״טורקי עם נבוט״ כלומר הגנה טורקית משמעותית יותר.
שפת הסוגדים

שפתם של הסוגדים הושפעה רבות מעמי האזור ולמעשה כמעט כל מקורותיה הגיעו מבחוץ, בעיקר מעמי האזור שהתיישבו לאורכה של דרך המשי.
דבר זה כשלעצמו מעיד על חשיבותם המסחרית.
הערות שוליים

↑  Tajikistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009293908105171  GND: 4055386-3  LCCN: n2010024632  MusicBrainz: fd6dcf8a-0268-478f-9ed2-b999c362178f  SUDOC: 242008305  VIAF: 125725719   WorldCat (עם VIAF): 125725719 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טג'יקיסטן ובנושא גאוגרפיה של אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מורי מרקוף

| --- | --- |

מורי מרקוף ביוני 2023 בן 109  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בינואר 1914 ניו יורק
 פטירה:  3 ביוני 2024  (בגיל 110) לוס אנג'לס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 פעילות בולטת:  חשמלאי, בלוגר, פסל, סופר
 ידוע בשל:  האמריקאי, הבלוגר והיהודי המבוגר ביותר נכון ליוני 2024
 ידועה בשל:  גילו שמעל לגיל 110 ו-144 ימים
 מקצוע:  מכונאי, חשמלאי
 מפלגה:  קומיניסטית
 השקפה דתית:  יהודי
 בת זוג:  בטי גולדמינץ (נפטרה בגיל 103)
 צאצאים:  ג'ודית הנסן וסטיבן וחמישה נכדים ושני נינים
 מספר צאצאים:  9
 morriemarkoff 
מורי מרקוף (11 בינואר 1914 - 3 ביוני 2024) היה בלוגר, סופר, אמן ובעל מאה אמריקאי, שנפטר בגיל 110 ו-144 ימים. לפני מותו הוא היה האדם החי המאומת המבוגר ביותר בארצות הברית, היהודי המבוגר ביותר והבלוגר הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
ביוגרפיה

מרקוף נולד ב-11 בינואר 1914, אחד מארבעה אחים, במשפחה יהודית בבית דירות בניו יורק, וגדל במזרח הארלם. המשפחה נפגעה במגפת השפעת הספרדית ב-1918; אחיו הגדול מת מהמחלה אך מורי שרד. הוא למד מכונאות בהדרכת אביו, אף על פי שעבד בעבודות שונות במהלך השפל הגדול. בהמשך עסק בתיקון ומכירת שואבי אבק ומוצרי חשמל קטנים.
מארקוף פגש את אשתו בטי גולדמינץ (1916–2019) בתחילת 1938 במהלך מסיבת חתונה של חבר משותף שהתקיימה בברונקס והשניים נישאו בלוס אנג'לס ב-4 בנובמבר 1938. נולדו להם שני ילדים: ג'ודית הנסן וסטיבן. מורי עבד במפעל תחמושת במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן נהל חברת מיזוג אוויר ומכשירי חשמל ביתיים. הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית והשתתף בקביעות בהפגנות. בני הזוג מרקוף נסעו למוסקבה וללנינגרד בתחילת שנות ה-50, מכיוון שמורי היה סקרן לדעת כיצד חיים בברית המועצות תחת משטר קומוניסטי. הוא התאכזב מהסוציאליזם הסובייטי תוך זמן קצר.
כתחביב, מארקוף עסק באמנות, בעיקר בפיסול. יצירותיו נוצרו בהשראת אנשים ומקומות שחווה במהלך חייו.
בשנת 2014, רבים מהפסלים, הציורים והתצלומים של מרקוף, הוצגו בגלריה ה-Red Pipe בצ'יינה טאון לציון יום הולדתו ה-100. היו לו חמישה נכדים ושני נינים נכון לאפריל 2017. אשתו, בטי גולדמינץ, נפטרה ב-21 בספטמבר 2019, בגיל 103, לאחר 81 שנות נישואים.
מארקוף מת בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-3 ביוני 2024, בגיל 110 שנים ו־144 ימים. לדברי בתו, הוא לקה בשני אירועים של שבץ מוחי. מוחו נתרם לפרויקט תורמת מוח (Creating Brain Donor Project) למחקר רפואי.
ביוגרפיה > כתיבתו

בשנת 2017, מרקוף פרסם ספר זיכרונות בשם Keep Breathing: Recollections from a 103 year old, שכותרתו התבססה על הערה שהעיר פעם בנוגע לבריאותו. מארקוף היה סופר פעיל ובלוגר עד גיל 109. הבלוג שלו היה מורכב בעיקר ממחשבותיו האישיות, חוויות חיים ופוליטיקה.