stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולדוין

בלגנדריום של טולקין, גוֹלְדְוַּין (באנגלית: Goldwine, משמעות ברוֹהִירִית: "הלוחם המוזהב") היה מלך רוֹהָן השישי.
ביוגרפיה

גוֹלְדְוַּין נולד ברוֹהָן, כפי הנראה באֵדוֹרָס, בשנת 2619 לעידן השלישי, כבנם הבכור של פְרֵאָוַּין ואשתו, ששמה לא ידוע. כשהיה בן 25 נולד לו בנו הבכור, דֵאוֹר. כשהיה בן 40 אביו ירש את השלטון מאביו שלו, פְרֵאָה.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2659 ומשל כ-19 שנה, ובימיו שררו שלום ושפע ברוֹהָן, למרות שללא ידיעתו, בני דוּן החלו להתכונן לפלישה מאז מותו של אַלְדוֹר ופלשו בימי שלטונו של בנו, דֵאוֹר.
הוא מת בשנת 2699 לעידן השלישי בגיל 80. במותו ירש אותו בנו, דֵאוֹר.
ביאורים

1 2 3  לעידן השלישי
↑  אביו היה בן 25 כשהוא נולד.
↑  כשהיה בן 61.
↑  דֵאוֹר היה בן 55 כשירש את הכס.
הערות שוליים

↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1144
1 2 3 4  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1031
1 2 3  גולדוין, באתר האנציקלופדיה של ארדה
↑  ג'. ר.ר. טולקין, כריסטופר טולקין (ע), תרגום: עמנואל לוטם, סיפורים שלא נשלמו, לוד: זמורה ביתן מוציאים לאור, 2001, עמ' 412
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מלך רוֹהָן ה-5: פְרֵאָוַּין | מלך רוֹהָן ה-6  2680–2699 | מלך רוֹהָן ה-7: דֵאוֹר |
אודרה אזולאי

אוֹדרֵה אזולֶאי (בצרפתית: Audrey Azoulay; נולדה ב-4 באוגוסט 1972) היא פוליטיקאית יהודייה-צרפתייה, המכהנת כמזכירה הכללית של אונסק"ו. בעבר כיהנה כשרת התרבות בממשלת צרפת ה-38, ממשלתו השנייה של מנואל ואלס.
ביוגרפיה

אזולאי היא בתו של אנדרה אזולאי, יועץ בכיר למלכי מרוקו חסן השני ומוחמד השישי. נולדה בפריז, צרפת. ב-1994 סיימה תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת פריז-דופין בצרפת, ולאחר מכן תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת לנקסטר שבעיר לנקסטר בבריטניה.
בספטמבר 2014 התמנתה ליועצת נשיא צרפת פרנסואה הולנד לענייני תרבות ותקשורת.
במסגרת חילופי גברי בממשלת מנואל ואלס השנייה, שנערכו בפברואר 2016 בעקבות התפטרותו של שר החוץ לורן פביוס, התמנתה אזולאי כשרת התרבות בממשלתו.
ב-2017 היא התמודדה לצד 9 מועמדים אחרים להחלפת אירינה בוקובה בתפקיד המזכיר הכללי של אונסק"ו. ב-13 באוקטובר 2017 נבחרה ברוב של 30 מול 28 לתפקיד, מינוי שאושרר ב-11 בנובמבר של אותה השנה ברוב של 131 מדינות מול 19 מתנגדות. בשנת 2021 נבחרה שוב לכהונה שנייה של ארבע שנים. למרות שהתחייבה שהארגון לא יקבל עוד החלטות אנטי-ישראליות. בשנת 2023 נכשלה בעצירת ההכרזה של ועדת המורשת של אונסק"ו להכיר בתל יריחו  כאתר מורשת עולמית פלסטיני.
הערות שוליים

↑  Audrey Azoulay nominated by @UNESCO Executive Board for the post of Director-General, UNESCO on Twitter, October 13, 2017
↑  גדעון קוץ, אונסק"ו אישר: אודרה אזולאי נבחרה למנכ"לית הארגון, ‏10 בנובמבר 2017
↑  חנן גרינווד, "החלטה מעוותת": זעם בישראל בעקבות הכרזת אונסק"ו על תל יריחו כאתר מורשת "פלשתיני", באתר ישראל היום, 17 בספטמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009605488905171  GND: 1177470640  ISNI: 0000 0003 5923 4365  NKC: xx0261705  SUDOC: 131336681  VIAF: 214369804   WorldCat (עם VIAF): 214369804 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוז (חברה)

| --- | --- |

תחנת הכוח הסולארית במדבר מוהאבי בקליפורניה שהקימה לוז בשנות ה-80 של המאה ה-20
 נתונים כלליים
 מייסדים:  ארנולד גולדמן
 תקופת הפעילות:  1979–1991 (כ־12 שנים)
 מיקום המטה:  הר חוצבים, ירושלים
 ענפי תעשייה:  אנרגיה
 מוצרים עיקריים:  תחנות כוח תרמו-סולארית
 
תרשים הטכנולוגיה של חברת לוז המבוססת על מערכת מראות בצורת פרבולה
לוז אינטרנשיונל בע"מ (LUZ International Ltd) הייתה חברה ישראלית שעסקה בפיתוח, ייצור והקמה של תחנות כוח בטכנולוגיה תרמו-סולארית. החברה הייתה רשומה בקליפורניה, אך כל פעילות ההנדסה, התכנון והייצור התנהלו בחברת הבת לוז תעשיות ישראל בע"מ ששכנה בהר חוצבים בירושלים.
היסטוריה

חברת לוז הוקמה ב-1979 על ידי ארנולד גולדמן, יזם ואיש עסקים יליד ארצות הברית. גולדמן היה אחד ממייסדיה של חברת Lexitron בשנת 1969, שפיתחה את מעבד התמלילים הראשון בעולם ונרכשה על ידי חברת ריית'יאון ב-1977. לאחר מכירת החברה עלה לישראל ועל בסיס עבודת תזה שכתב, על ניצול קרני השמש לשם הפקת אנרגיה, הקים את חברת לוז. לחברה הצטרף פטריק פרנסואה כמשקיע ומנהל הכספים, וישראל קרויזר, מהנדס בהכשרתו שמונה למנכ"ל החברה. המוצר הראשון של החברה ייצר קיטור מאנרגיית השמש, ונמכר למפעל תפוד בשער הנגב. בהמשך פותחה הטכנולוגיה כך שהקיטור ישמש לייצור חשמל.
הטכנולוגיה של חברת לוז הייתה מבוססת על מערכת מראות בצורת פרבולה. המראות מתכווננות לשמש, קולטות את קרניה ומחזירות אותן לצינור נירוסטה שמלא בשמן תרמי, וטובל במכל מים. מנקודה זו ואילך תהליך ייצור החשמל דומה לזה שמתבצע בתחנת כוח פחמית או בתחנת כוח שפועלת על גז. החום האדיר משמש ליצירת קיטור, המניע טורבינה שיוצרת את האנרגיה החשמלית.
לוז תכננה, פיתחה, בנתה, מימנה ותפעלה מתחם של 9 יחידות ייצור חשמל סולאריות במדבר מוהאבי בקליפורניה בהספק של 350 מגה-ואט, המייצרות חשמל לאזור דרום קליפורניה. המתחם היה תחנת הכוח הסולארית הגדולה בעולם והחל לפעול בשנת 1984. בשנת 1985, יזמה החברה תוכנית להקמת תחנת כוח תרמו-סולארית בנגב ובשנת 1988, אושר תקציב להקמת התחנה ליד אילת אך הפרויקט לא יצא לפועל.
בשנת 1991, עם ירידת מחירי הנפט וביטול הטבות מס על ידי הממשל הרפובליקאי של הנשיא בוש, פשטה "לוז" את הרגל.
לאחר פירוק החברה

ארבע חברות הוקמו על בסיס הטכנולוגיה או הצוות שעבד בחברת לוז:
לאחר פירוק החברה > אלקטריק פיול

חברת אלקטריק פיול קמה מתוך אחת החטיבות של חברת לוז, שבדקה מספר טכנולוגיות לאגירת חשמל. במטרה לנצל את שעות הלילה, שבהן העומס על רשת החשמל פוחת. באותן שעות ניתן לייצר חשמל, לאגור אותו במצברי ענק ולפרוק אותו אל הרשת העמוסה במשך שעות היום. באופן זה ניתן יהיה לאגור ולהשתמש ביותר חשמל, ולחסוך את הצורך בהרחבה יקרה של התשתיות לייצורו. לאחר סגירת חברת לוז הטכנולוגיה שפותחה יושמה לבסוף במצבר לרכב החשמלי שפיתחה וייצרה חברת אלקטריק פיול שהוקמה בשנת 1991.
לאחר פירוק החברה > חברת סולל

בשנת 1992, רכש איש העסקים הבלגי לואי בגו, את הטכנולוגיה והפטנטים של לוז ב-2 מיליון דולר מכונס הנכסים של החברה, והשקיעה סכום של 40 מיליון דולר בהקמת חברת סולל (Solel Solar Systems). אבי ברנמילר, מהנדס שעבד בחברת לוז גויס לחברה החדשה ושימש כמנכ"ל החל מ-1996. בשנים הראשונות עסקה החברה במכירת חלקי חילוף לשדות הסולריים שהקימה לוז בקליפורניה ובהוזלת עלות ייצור החשמל בהם. ובמקביל המשיכה בפיתוח הטכנולוגיה התרמו-סולארית במערכת הדומה מאוד לזו שפיתחה לוז, בתוספת שיפורים העושים שימוש נרחב במערכות מחשוב, שהתקדמו בכמה דורות מאז קרסה לוז. אלומת הקרינה ממוקדת בעזרת המראות של חברת סולל בצינור, שבו זורם הנוזל המוליך את החום לטורבינה. אחד היתרונות של הטכנולוגיה היא העובדה שהטורבינה של סולל זהה לטורבינה שמניעה תחנה פחמית סטנדרטית, והופכת אותה לתחנת כוח שניתנת להנעה הן בדלק קונוונציונלי והן באנרגיה סולרית.
בשנת 2006, זכתה סולל לראשונה בחוזה להספקת טכנולוגיה סולארית למיזם אנרגיה בספרד ובמשך זכתה בחוזים נוספים להקמת 10 תחנות כוח תרמו-סולארית ספרד.
בשנת 2008, השקיעה קרן אקופין (Ecofin) הבריטית 105 מיליון דולר בחברה ובשנת 2009, נמכרה החברה לחברת ציוד האנרגיה הגרמנית סימנס תמורת 418 מיליון דולר. אך שלוש שנים מאוחר יותר סגרה סימנס את מפעלה של סולל בבית שמש, מחקה את השקעתה בחברה, ופיטרה 350 מ–400 עובדיו. זאת עקב המשבר הכלכלי העולמי שגרם לביטול תוכניות רבות להקמת שדות תרמו-סולאריים. בעיקר בספרד, שהייתה שוק היצוא העיקרי של סולל.
לאחר פירוק החברה > חברת סולל > ריוגלס סולאר סיסטמס

לאחר סגירת חברת סולל נחתם הסכם למכירת נכסי המפעל לקבוצת 'Rioglass‘ הספרדית (חברת בת של תאגיד האנרגיה הספרדי אבנגואה -Abengoa), שהחליטה להפעיל את המפעל מחדש בשם "ריוגלס סולאר סיסטמס". בשנת 2015, זכתה חברת ריוגלס בחוזה להספקת הרכיבים העיקריים של תחנת הכוח הסולארית "נגב אנרגיה" באשלים.
לאחר פירוק החברה > ברייטסורס אנרג'י

בשנת 2004, הוקמה חברת "לוז 2", שבשנת 2008 שינתה את שמה ל"ברייטסורס אנרג'י" (BrightSource Energy). לוז 2 הוקמה בהר חוצבים בירושלים, לא הרחק ממשרדי לוז המקורית, על ידי היזם של לוז המקורית ארנולד גולדמן וקבוצת מנהלים שעבדו בלוז. ברייטסורס אנרג'י מפתחת תחנות כוח באמצעות ריכוז קרינת השמש, באמצעות אלפי הליוסטטים, אל מגדל שמש שבו מחממים מים לטמפרטורה של כ-550 מעלות צלזיוס. הקיטור שנוצר מוזרם לטורבינה ומכאן ואילך תהליך ייצור החשמל הוא ככל תחנת כוח רגילה. הטמפרטורה הגבוהה של הקיטור מאפשרת להגיע לעלות חשמל נמוכה. לאחר המעבר בטורבינה מקורר הקיטור ומוחזר למגדל כמים לשימוש חוזר; הקירור נעשה באמצעים יבשים (כלומר ללא שימוש במים) ומאפשר חיסכון במים, משאב יקר במדבר בו מוקמות התחנות.
לאחר פירוק החברה > ברנמילר אנרג'י

בשנת 2012, הקים אבי ברנמילר, לשעבר מנכ"ל סולל, את חברת "ברנמילר אנרג'י" שמפתחת מערכת לאגירת אנרגיית חום. מערכת זו מסייעת ליצרניות של אנרגיה מתחדשת לייצב את אספקת החשמל, להבטיח זמינות במשך כל שעות היממה, ולהקטין את הצורך בהקמת תחנות כוח הפועלות על משאבי דלק מאובנים, כגון מזוט, סולר וגז, ובכך מגבות את אספקת החשמל התנודתית מתחנות כוח של אנרגיה מתחדשת. בשנת 2017, הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הערות שוליים

↑  מירב אנקורי , ‏ארנולד גולדמן, טייק II, באתר גלובס, 5 באוקטובר 2007
↑  אברהם פלג, בעקבות השמש לירושלים, מעריב, 18 בינואר 1981
↑  יותר מ 250 מיליון דולר יצוא עד 1990, מעריב, 27 באוגוסט 1985
↑  תתנת כוח סולארית תוקם בדרום הארץ, מעריב, 12 במאי 1986
↑  תתנת כוח סולארית באילת בהשקעה של 80 מליון דולר, מעריב, 6 ביוני 1988
↑  עמי גינזבורג, ‏אלקטריק פיול: החלום הירוק שנוסע רחוק, באתר גלובס, 5 באוקטובר 1997
↑  יורם גביזון, הקאמבק הגדול בשוק האנרגיה הישראלי: 15 שנים לאחר שחלוצת האנרגיה הסולרית לוז פשטה את הרגל, עשויה סולל, שקמה על חורבותיה, להיות הדבר הגדול הבא בשוק האנרגיה, באתר הארץ, 14 ביוני 2006
↑  שרון קדמי, סולל מבית שמש תספק טכנולוגיה סולארית מתקדמת לספרד ב-114 מיליון שקל, באתר הארץ, 24 באפריל 2006
↑  יעל פולק, סולל מרחיבה נוכחותה בספרד - תקים מפעל לייצור רכיבים לשדות סולארים בהשקעה של 140 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 6 באפריל 2008
↑  רותם סלע, חוזי ענק לחברת סולל בספרד: תספק תאים תרמו סולאריים ב-250 מיליון דולר ובהיקף 600 מגוואט, באתר TheMarker‏, 20 במאי 2008
↑  מירב אנקורי , ‏סולל מאשרת הפרסום ב"גלובס": קרן אקופין הבריטית השקיעה בה 105 מיליון דולר, באתר גלובס, 28 בינואר 2008
↑  אבי בר-אלי, החברה מבית שמש שתעזור לסימנס לפתח אנרגיה סולארית, באתר TheMarker‏, 18 באוקטובר 2009
↑   אבי בר-אלי, סימנס סוגרת את מפעל סולל; 150 עובדים יפוטרו, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2013
↑  שלומית לן, ‏האיש שמונה לחסל את סולל - והיום מוביל אותו לעידן חדש, באתר גלובס, 4 באוקטובר 2015
↑  הדי כהן, ‏עסקה ב-100 מיליון שקל לתחנה הסולארית באשלים, באתר גלובס, 30 ביולי 2015
↑  מירב אנקורי , ‏חברת לוז 2 תשיק מחר את אתר הפיילוט הסולארי שלה בנגב , באתר גלובס, 11 ביוני 2008
↑   גיא ארז, ברנמילר אנרג'י גייסה 44 מיליון שקל במכרז המוסדי, באתר TheMarker‏, 30 ביולי 2017
פרעון

ערך זה עוסק בעיירה פלסטינית. אם התכוונתם לפירעון חוב, ראו .
| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טולכרם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,321 (2020)
 קואורדינטות:  32°17′09″N 35°01′23″E﻿ / ﻿32.285941666667°N 35.022930555556°E﻿ / 32.285941666667; 35.022930555556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נתניה מוגדלת) פרעון(למפת נתניה רגילה) פרעון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פרעון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פרעון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פרעון (בערבית: فرعون) היא עיירה פלסטינית בנפת טולכרם במערב השומרון, השוכנת כארבעה קילומטרים דרומית לטולכרם, בגובה של כ- 150 מטר מעל פני הים, בסמוך לגדר ההפרדה.
מקור השם

מקור השם אינו ידוע  אם כי יש תושבים הסבורים שהשם הוא שיבוש של שם קודם: "כפר עון", כפר עון" או שיבוש של שם בארמית: בר עון, (כלומר בן עון).
היסטוריה

בשנת 1265 היה פרעון בין המקומות שהסולטן ביברס הקצה לאמיריו לאחר שגירש את הצלבנים. מחצית משטחי מפרעון הועברו לאמיר סייף אל-דין דאכאק אל-בגדאדי, והחצי השני לעלאם אל-דין סנג'אר אל-אזקאשי.
בשנת 1596 הוזכר הכפר ברישומי המס של האימפריה העות'מאנית והיו בו 23 משקי בית, כולם מוסלמים. ככל נתיני האימפריה, התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות"; סך של 3,837 אקצ'ה.
אתרים עתיקים בכפר:
1- בִּיר אל-סִיח (بئر السيح), שרידי כנסייה ביזנטית, במרכז הכפר, ליד בית הספר התיכון לבנות.
2- ח'רבת רָשיד (خربة رشيد) חורבה עם שרידים ארכאולוגיים, ליד בתי הספר היסודיים לבנים.
3- פרסות הגמל של יעקב (لخف ناقة سيدنا يعقوب) חורים בסלע שעל פי האמונה העממית שייכים לגמל של הנביא יעקוב. האתר נמצא מול ומשקיף על"קבר בנות יעקב" שבארתאח. .
4. שרידי ציון קבר של השיח' תָּיֵם (الشيخ تيم) במרכז הכפר.
5- מספר מערות קבורה שנחצבו בסלע, באזור ברכת המים.
6- גתות חצובות בסלע, במספר מקומות בכפר ובסביבתו הקרובה.
אוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
מפקדי אוכלוסין
| שנה | תושבים | מקור |
| 1870 | 500 |  |
| 1922 | 341 |  |
| 1931 | 456 |  |
| 1945 | 710 |  |
| 1961 | 1,093 |  |
| 1967 | 440 |  |
| 1987 | 1,800 |  |
| 1997 | 2,382 |  |
| 2005 | 3,099 |  |
| 2007 | 3,280 |  |
בשנת 1882, המקום תואר בתור "כפר קטן על מדרון בקצה המישור, עם כמה עצים ובארות במזרחו. התושבים הם נוצרים יוונים."
אדמה, חקלאות ומים

השטח הכולל של העיירה הוא 8,851 דונם, מתוכם 7,765 דונם רשומים בבעלות פרטית ועוד 1,086 דונם מושע.
הכפר עצמו בנוי על 24 דונם. 6,869 דונם הם לחקלאות ועוד 1,958 - אדמות בור.
מי השתייה של הכפר מגיעים מבאר ארטזית שבבעלות בעלי מניות מהכפר. בכפר מוצב מכל מים בנפח 200 קוב  וממנו המים מגיעים לבתים באמצעות רשת צינורות שהוקמה בשנת 1965 ומתוקנת לעיתים קרובות. בנוסף יש עוד שתי בארות ארטזיות להשקיה חקלאית.
פארון 1942 1: 20,000, כולל אירטה
פארון 1945 1: 250,000
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 6200
1 2 3  مالك صباح - מאלכּ צבאח (לשעבר - מנהל בי"ס), قرية فَرعون Far'un or Far'oun - הכפר פרעון, 17 אוקטובר 2012https://www.palestineremembered.com/GeoPoints/Far_un_1124/Article_21141.html
↑  Ibn al-Furat, 1971, pp. 81, 209, 249 (map)
↑  Hütteroth, Wolf-Dieter; Abdulfattah, Kamal (1977). Historical Geography of Palestine, Transjordan and Southern Syria in the Late 16th Century. p. 139 Erlanger Geographische Arbeiten, Sonderband 5. Erlangen, Germany: Vorstand der Fränkischen Geographischen Gesellschaft

(הועתק מוויקיפדיה באנגלית: Far'un
↑  האתר אינו נזכר בשום ספר ועם זאת בעבר נהגו תושבים לעלות אליו לרגל
↑  לא ידוע אודותיו דבר.
↑  Guérin, 1875, p.352
↑  Barron, 1923, Table IX, Sub-district of Tulkarem, p. 27
↑  Mills, 1932, p. 54
1 2  Palestine Remembered, فرعون - Far'un - פרעון, Palestine Remembered
↑  Government of Jordan, 1964, p. 27
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 164
| Flag of Senegalיישובי נפת טולכרם |
| --- | --- | --- |
| ערים | טולכרם (מכילה את השכונות: שוויכה, אירתח) |  |
| מועצות מקומיות | ענבתא • עתיל • בלעא • באקה א-שרקייה • בית ליד • דיר אל-ע'וסון • קפין |  |
| כפרים | פרעון • איכתאבא • עילאר • עזבת שופה • אל-ג'ארושיה • כפר עבוש • כפר ג'מאל • כפר א-לבד • כפר רמאן • כפר סור • כפר זיבאד • ח'ירבת חורייש • כור • א-נזלה אל-ע'רביה • א-נזלה א-שרקיה • נזלה אל-ווסטא • נזלת אבו נאר • נזלת עיסא • רמל זיתא • רמין  • א-ראס • ספארין • סידא • שופא • סיר • זיתא |  |
| מחנות פליטים | נור שמס |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584325205171
דייוויד נחמד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 78 בערך) ביירות, לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 מקום מגורים:  מונקו 
 צאצאים:  הלל (הלי) נחמד
 
דייוויד נחמד (באנגלית: David Nahmad, נולד בשנת 1947 בביירות, לבנון) הוא סוחר אמנות ומיליארדר יהודי המתגורר במונקו. בשנת 2015 הוערך שוויו של אוסף האמנות המשפחתי ב-3 מיליארד דולר והונו האישי מוערך ב-1.85 מיליארד דולר, האדם העשיר ביותר במונקו. בשנת 1996 זכה בתואר אלוף העולם בשש בש.
היסטוריה

הלל נחמד, אביו של דייוויד היה בנקאי והתגורר בעיר חלב שבסוריה. בעקבות רדיפות אלימות כנגד יהודים עבר להתגורר בביירות בשנת 1947. באותה שנה נולד בנו, דייוויד. בשנת 1960, כאשר מצבם של היהודים הורע גם בלבנון עברה משפחת נחמד להתגורר במילאנו, איטליה. דייוויד ואחיו עזרא נחמד נשרו מהתיכון והחלו לעסוק במסחר בשוק המניות האיטלקי. המסחר באמנות החל במהלך שנות ה-60, בתערוכה שאורגנה על ידי סוחר האמנות דניאל הנרי קאנווילר רכשו האחים שתי יצירות של חואן גריס. היו אלו היצירות היחידות שנמכרו באותה תערוכה ובעקבות כך נוצרו קשרי חברות בין האחים לקאנווילר, שמכר להם יצירות של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק וגריס. האחים החלו לסחור ביצירות אמנות שקנו במחירים זולים בפריז ומכרו במילאנו ברווח גדול. עלייתן של הבריגדות האדומות באיטליה בשנות השבעים הובילה את האחים לנדוד שוב - עזרא ויוסף עברו למונקו ודייוויד עבר לניו יורק. בשנות השבעים הרחיבו האחים את המסחר והחלו לקנות ולמכור יצירות ברחבי אירופה, ארצות הברית, סן פאולו ובואנוס איירס. בשנת השמונים התמקד דייוויד בשוק האמנות היפני, שהיה בתנופה אדירה, התפוצצות הבועה בשנת 1989 כמעט ולא השפיעה עליו והוא המשיך לרכוש יצירות ולהגדיל את האוסף שברשותו.
אסטרטגיית העבודה של נחמד פועלת בשיטת "קנה וחכה" - הוא רוכש יצירות במחירים נמוכים יחסית ושומר עליהן לאורך שנים ואז מוכר אותם ברווח גבוה. את היצירות הוא מאחסן במחסן גדול בסמוך לשדה התעופה של ז'נבה. המחסן מתפרש על פני כ-5,000 מטרים רבועים ועל פי ההערכות מוחזקות בו כ-4,500-5,000 יצירות שונות, בשווי כולל של כ-3 מיליארד דולר. האוסף כולל כ-300 יצירות של פבלו פיקאסו ונחשב לאוסף הפרטי הגדול ביותר של יצירות הצייר.
בנו של דייוויד, הלל (הלי)(אנ'), הנקרא על שם סבו עוסק גם הוא בסחר באמנות, אך נודע בזכות אורח החיים הראוותני שהוא מנהל.
הערות שוליים

↑  The World's Billionaires, Forbes.com
↑  Backgammon Hall of Fame
↑  פז חסדאי, מעושרים: היה ממש נחמאד, וואלה, 18 בנובמבר 2013
↑  Susan Adams, The Art of the Deal, Forbes.com, 7 December 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16754224r (data)  GND: 1050052064  ISNI: 0000 0004 2337 8065  LCCN: no2013129262  SUDOC: 240471695  VIAF: 305857123   WorldCat (עם VIAF): 305857123
הקבוצה העצמאית

גלריית האמנות וייטצ'אפל
הקבוצה העצמאית (Independent Group) הייתה קבוצה בריטית של אמנים, ארכיטקטים ומבקרים שנפגשו במכון לאמנות עכשווית בלונדון, אנגליה בין השנים 1952–1955. בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות את האמנים ריצ'רד המילטון (Hamilton), אדוארדו פאולוזי (Paolozzi), ויליאם טרנבול (Turnbull) וג'ון מקהייל (McHale), האדריכלים אליסון ופיטר סמיתסון (Smithson), ג'יימס סטירלינג (Stirling) וקולין סנט ג'ון וילסון (Wilson) והמבקרים לורנס אלווי (Alloway) וריינר בנהם (Banham). הקבוצה נחשבת לגורם חשוב בהתפתחות הברוטליזם ולראשית תנועת הפופ ארט, בדיוניה על תוצרי התרבות הפופולרית. חבר הקבוצה אלווי טוען שהשתמש במונח "פופ ארט" החל מ-1955, בהתייחסו למגמה באמנות האנגלית החל מ-1953.
ריינר בנהם כינס את המושב הראשון (1952–1953), במהלכו הקבוצה ניתחה את המודרניזם. הם דנו בתאוריות של אמדה אוזנפנט ולה קורבוזיה, שלטענתם לא התמודדו כראוי עם צרכנות ועם טכנולוגיה.
אלווי ומקהייל כינסו את המושב השני (1955), הנושא שלו היה תרבות ההמונים האמריקאית ומערכת היחסים בינה לבין אמנות יפה. הם ניתחו נושאים כמו פרסום, קולנוע הוליוודי, עיצוב מכוניות, מדע בדיוני, אופנת נשים ומוזיקה פופולרית ברצינות אקדמית.
הקבוצה הנגישה את עצמה לקהל הרחב באמצעות מאמרים בכתבי עת, אירועים במכון לאמנות עכשווית ויצירות אמנות. בשנת 1956 הוצגה בגלריית האמנות וייטצ'אפל בלונדון התערוכה זהו המחר (This Is Tomorrow). הגרעין המרכזי בתערוכה הורכב מחברי הקבוצה העצמאית והיא עוררה התעניינות ציבורית רחבה ברעיונות הקבוצה. בתערוכה הוצג הקולאז' המפורסם של המילטון "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?". הקולאז' מסכם את מסקנות המושב השני של הקבוצה.
לקריאה נוספת

Massey, Anne, The Independent Group: Modernism and Mass Culture in Britain, 1945-1959, Manchester University Press, 1995.
Massey, Anne, "Independent Group", Oxford Art Online, Oxford University Press.
Robbins, David, The Independent Group: Postwar Britain and the Aesthetics of Plenty, MIT Press, 1990.
הערות שוליים

↑  Lawrence Alloway, "The Development of British Pop", in Lucy Lippard (ed.), Pop Art, New York: Thames & Hudson, 1966
↑  טניה רינהרט, מקוביזם למדונה: יצוג וסוביקט באמנות המאה העשרים, רעננה: הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 101-103
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605663405171  Trove: 538664  VIAF: 124240848   WorldCat (עם VIAF): 124240848
הבחינות הממשלתיות (סין)

נבחנים מתאספים ליד החומה שבה מתפרסמת תוצאות הבחינה
תאי בחינה למינהל הציבורי, גואנגדונג, 1873
הבחינות הממשלתיות (בסינית: 科舉) היו מערכת של בחינות בסין הקיסרית, שנועדו לסנן ולבחור מועמדים מתאימים למינהל הציבורי. שיטת הבחינות הכתובות החלה במהלך שושלת סווי, הורחבה משמעותית במהלך שושלת סונג, ונמשכה מעל כמעט לאלף שנה עד שלבסוף בוטלה במהלך הרפורמות המאוחרת של שושלת צ'ינג בשנת 1905. עם זאת, גם כיום עדיין קיימים ברפובליקה העממית של סין ובטאיוואן סוגים של בחינות ממשלתיות המהווים שער לכניסה למנהל הציבורי.
הבחינות שימשו על מנת לשמור על ידע נאות ואחיד של כתיבה, קלאסיקות סיניות וסגנונות ספרותיים בקרב אנשי המנהל הציבורי. התרבות המשותפת של הבחינות עזרה לאחד את האימפריה והדגישה את האידיאל של הצלחה על פי הצטיינות. שיטת הבחינות הממשלתיות סייעה גם במיתון כוחה של האריסטוקרטיה התורשתית וביצירת מעמד בורגני חדש של פקידים מלומדים (מנדרין).
המבחנים > דרישות

במהלך שושלת טאנג, מועמדים לבחינה הומלצו על ידי בתי הספר שבהם למדו. בשושלת סונג, כל גבר סיני היה זכאי, באופן תאורטי, לגשת לבחינה, אך בפועל היו קיימות מספר מגבלות שיצרו מעין תנאי סף לבחינות הממשלתיות. אנשים שעבדו במקצועות שנחשבו "בזויים", כמו עובדי מין, שחקנים, עבדים, פקידים זוטרים, מי שנחשבו למכשפים, קצבים וסוחרים הוגבלו לעיתים מלגשת לבחינות. בנוסף היו קבוצות אתניות מסוימות שנמנע מהן להיבחן. לעיתים הוטלה על מחוזות מסוימים מכסה, על מנת למנוע מספר רב מדי של עוברים מאותו מחוז. מלבד ההגבלות הרשמיות, בפועל רק לאנשים בעלי אמצעים הייתה היכולת הכלכלית לרכוש את ההשכלה הדרושה על מנת להשיג תוצאות גבוהות במבחן. על מנת להשיג את הדרגה הגבוהה ביותר, ג'ין-שה, הנבחנים היו צריכים ללמוד באופן רצוף למשך שנים ללא הפרעה וגם לשלם על הוצאות מסע, שינה ומתנות לבוחנים ולפטרונים שלהם. כתוצאה מכך, המסלול לדרגת גינשי היה נטל משותף של כל משפחת הנבחן.
המבחנים > מהלך הבחינה

כל מועמד הגיע למקום הבחינה עם מכל מים, סיר לילה, מצעים, אוכל, אבן דיו (אנ'), דיו ומכחולים. שומרים ווידאו את זהות הסטודנט וחיפשו על גופו עזרים אסורים. לכל נבחן סופק חדר מבודד או תא עם מיטה, שולחן, ספסל ותא בחינה לפי מספר שנקבע מראש. דפים עם חותמת רשמית סופקו על ידי הבוחנים. כתיבת המסה, שהייתה המטלה העיקרית שהוטלה על הנבחנים (ראו להלן), הייתה יכולה להתארך מעל שלושה ימים. תקשורת עם העולם שבחוץ נאסרה לחלוטין. הסאטיריקן פו סוגנלינג מהמאה ה-17 תיאר בחיבורו "שבע הטרנספורמציות של הנבחן" את התהליך שעובר הנבחן:
כשהוא נכנס לראשונה למתחם הבחינות והולך, מתנשף מתחת למטען הכבד שלו, הוא ממש כמו קבצן. לאחר מכן, בעודו עובר את חיפוש הגוף האישי והפקידים נוזפים בו והחיילים צועקים עליו, הוא ממש כמו אסיר. כשהוא סוף סוף נכנס לתאו ויחד עם המועמדים האחרים מותח את צווארו כדי להציץ החוצה, הוא ממש כמו זחל של דבורה. כשסוף סוף הבחינה מסתיימת והוא עוזב, מוחו מעורפל ורגליו מתנודדות, הוא ממש כמו ציפור חולה שהשתחררה מכלוב. בזמן שהוא תוהה מתי יפורסמו התוצאות ומחכה לדעת אם עבר או נכשל, כל כך עצבני שהוא נבהל אפילו מרשרוש העצים והדשא ואינו מסוגל לשבת או לעמוד במקום, חוסר השקט שלו הוא כמו של קוף ברצועה. כשסוף סוף מתפרסמות התוצאות והוא אכן נכשל, הוא מאבד את חיוניותו כמו מת, מתהפך על צידו ושוכב שם בלי לזוז, כמו זבוב מורעל.
לאחר תום הבחינה נחתמו המבחנים, נמחקו מהם פרטיו האישיים של הנבחן ובמקומם סומן כל מבחן במספר סידורי. פקידים העתיקו את תוכן המבחנים כדי שבודקי הבחינות לא יוכלו לזהות את כתב ידם של הנבחנים. המבחנים נבדקו בנפרד על ידי שלושה פקידים שעבדו בשיתוף פעולה עם צוות של מומחים ומלומדים. התוצאות פורסמו בדרך כלל תוך 20 יום. ביום פרסום התוצאות בא הבוחן הראשי, בלוויית המושל המקומי או הכללי, והעניק לזוכים את התואר "ג'ו-רן" בשם הקיסר; למחרת ערך המושל נשף לכבודם של בעלי התארים החדשים.
המבחנים > תוכנם של המבחנים

נבחן ברמה הנמוכה ביותר, רמת הנפה, נשאל שתי שאלות שקשורות לחשיבה קונפוציאנית ולידע בארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות. על הנבחן היה לענות בצורת חיבור פיוטי בעל מבנה נוקשה של שמונה פסקאות באורך בין 360–720 מילים שכותנה 'מסה בשמונה רגליים'. ההצלחה בבחינה הייתה תלויה ביכולות החריזה וההיגוי של הנבחן. אחר כך התבקש הנבחן לחבר שיר קצר של שישה זוגות פסוקים מחורזים. נבחנים ברמה המטרופוליטנית היו צריכים לחבר ארבעה מסות בשמונה רגליים, שלושה בנושאים שבחרו בעצמם ואת הרביעית, כתב-ביקורת מתחום ההיסטוריה. בשלב השני כתבו ארבע מסות מתחומי הקלאסיקה ושיר קצר אחד של שמונה בתים; ובשלב השלישי - חיבור על נושא פוליטי מענייני היום. בבחינות העליונות ביותר, בחינות הארמון, שעליהם פיקח הקיסר בעצמו, נדרשו הנבחנים לכתוב מסה של 1000 מילים על אחת מבעיות השעה. לא רק תוכן המסה נבדקה, אלא גם ההיגוי ואיכות הסגנון הספרותי נלקח בחשבון.