מניין השנים בלוח העברי
מנייני שנים בהיסטוריה היהודית

המניין הראשון שמופיע במקרא הוא שנות חיי נח שבאמצעותן מתוארך המבול. המניין הנפוץ הראשון הוא המניין ליציאת מצרים; "בשנה השנית לצאת בני ישראל מארץ מצרים", וכדומה. מניין זה מופיע בכתבי הקודש בפעם האחרונה בספר מלכים (א ו, א) על בניין בית ראשון; "בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים". לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית עכשיו שנת 3,336. ההתייחסות הראשונה בספרות חז"ל למניין השנים היא במכילתא, המובאת בתלמוד ירושלמי: "בתחילה היו מונים ליציאת מצרים, משנבנה הבית התחילו למנות לבניינו, לא זכו למנות לבניינו התחילו למנות לחורבנו, לא זכו למנות לעצמם התחילו למנות למלכויות".
בתקופת המקרא מנו את השנים לפי שנות השופטים והמלכים, ובתקופת בית שני מנו לשנות מלכי פרס ומאוחר יותר לקיסרי רומא והקונסולים. הספירה המקובלת ביותר עד ימי התלמוד הייתה "למלכים". בספר מלכים תוארכו מלכי יהודה למניין מלכי ישראל, ולהפך. אחרי חורבן בית המקדש הראשון מנו למלכי אומות העולם. יחזקאל וירמיהו מנו גם לגלות יהויכין (מניין זה חודש על ידי הקראים ברמלה). הצדוקים התנגדו למניין "למלכים", שאינו "עברי", והייתה זו אחת ממחלוקותיהם עם הפרושים. ספירה נוספת, לשמעון המכבי, נמצאה בספר חשמונאים; ”בשנת שבעים ומאה (למניין השטרות, 142 לפנה"ס) הוסר עול הגויים מישראל, ויחל עם ישראל לכתוב בספרים ובשטרות בשנת אחת לשמעון הכהן הגדול ושר הצבא ונשיא היהודים”. במגילת תענית (לג' בתשרי) נזכר מניין דומה ליוחנן הורקנוס: ”שנת כך וכך ליוחנן כהן גדול לאל עליון”, שחכמי ישראל ביטלו את הזכרת השם כדי שלא לחלל את שם ה' בשימוש חולין.
במהלך תקופת בית שני השתמשו במניין שנות השמיטה והיובל. המניין ליובל מופיע בלוח השנה במגילות קומראן והמניין לשמיטה נפוץ בארץ ישראל בימי התנאים והאמוראים ועד סוף תקופת הגאונים. בכמה לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר מופיע חשבון יובלות.
בתחילת ימי בית סלאוקוס נוסד מניין השטרות (או המניין למלכות אלכסנדר הגדול), מניין זה היה נפוץ בעם היהודי מהעת העתיקה עד העת החדשה. במהלך ימי הביניים התפשט בהדרגה המניין לבריאת העולם, בעיקר בקהילות המערב (מגרב ואירופה) החדשות יחסית, עד שבעת החדשה המאוחרת רוב העם היהודי (פרט ליהודי תימן) עבר להשתמש במניין לבריאה. בתקופת התנאים והאמוראים, במרכזי התורה בבבל העדיפו את מניין השטרות והשתמשו בו יותר, ואילו במרכזי התורה בארץ ישראל, שהיו תחת שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית, השתמשו בשטרות במניין הקונסולים, ואחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל העדיפו את המניין לבריאת העולם (במקביל לשימוש במניין לחורבן הבית השני שנהג עוד קודם במצבות). המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), הביא בסופו של דבר למעבר ממניין השטרות למניין לבריאה. אבלי ציון – הקראים שעלו מפרס לארץ ישראל המשיכו להשתמש במניין השטרות בארץ. לאחר מסע הצלב הראשון, התפשט מניין השטרות בארץ ישראל גם בקרב הרבניים (כמו במגילת אביתר).
מתוך כתבי יד שנכתבו לאחר המאה העשירית, שנמצאים בספריות הגדולות וביניהן הספרייה הלאומית בירושלים, עולה תמונה ברורה; באירופה וצפון אפריקה השימוש העיקרי היה במניין לבריאת העולם (לעיתים נכתבו בשטר שני מניינים או שלושה במקביל), אך בארצות המזרח (בבל, מצרים, פרס, ארמניה, תימן), השימוש העיקרי היה במניין השטרות. הראשונים העידו שבמקומותיהם נפוץ המניין לבריאה.
בלוחות שנה מתקופת המצאת הדפוס ואילך נהוג לציין מניינים רבים שאינם נהוגים בפועל כלל, כגון 'ללידת אברהם', 'לגרוש ספרד' ועוד. בלוחות קדומים צוינו בדרך כלל רק המניינים לבריאת העולם, לשטרות, לחורבן והשנה לשמיטה ובמחזור העיבור ולפעמים גם ספירות לועזיות כמו להג'רה, ספירת הנוצרים או לוח השנה הקופטי. חריג אחד הוא לוח לשנת ה'ס"ח שסופר את מחזורי ברכת החמה מהמבול. מניין נדיר נוסף הוא מניין לרעידת האדמה בבקעת הירדן (1033), המופיע בלוח מסביבות 1181 לצד מניין השטרות. בלוח לשנת ד'תשע"ד מצוינת השנה בין השאר כשנת 2 "לחורבן כניסיות במצרים", כאשר הכוונה לפוגרום שהתחיל בג' בשבט ד'תשע"ב המוזכר במגילת מצרים שכתב שמואל בן הושענא.