stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רעו
מקור השם

השם רעו לא נתפרש בתנ"ך. אולם מקבילות לו, כנראה שמות ארמיים, מופיעות בכתבים נאו-אשוריים מנינוה (המאה ה-7 לפנה"ס) בצורות Ra’u וגם Ra’unanu. השם מופיע באלף הראשון לפנה"ס בכתבים עבריים חוץ-מקראיים, וגם באמורית, פיניקית (פונית), ובמיוחד באכדית בתקופות רבות.
עיצורי השם – רע"ו – אולי מקבילים לצורה רע"ה שבשפה השמית המערבית, שבין משמעויותיו: "לרעות" (בשדה), "להתחבר" (לאדם), וגם להיות שבע או שלו. לכן משמעותו כשם תואר יכולה להיות "רועה", "ידיד", "איש נעים" (כלפי אחרים), וגם "נעים" כתואר.
שם זה יכול להתחבר גם אל שמות האל כמאפיין לתוארי האל, או במקרה של השם "אל" גם לתאר את האדם שנושא שם זה כ"ידיד האל" (בדומה לשם "ידידיה"), כמו בשם המקראי המקביל "רעואל". ייתכן גם ש"רעו" המקראי מהווה קיצור של "רעואל".
שנותיו של רעו

רעו נולד לפלג כאשר אביו היה בן שלושים שנה (בראשית, י"א, י"ח), וזה הגיל הכתוב גם באבי סבו (בראשית, י"א, י"ד).
רעו הוליד את שרוג כאשר היה בן שלושים ושתיים שנה, וחי עוד 207 שנה, סה"כ 239 שנה, כמספר שנותיו של אביו, פלג.
לפי משה דוד קאסוטו (מנח עד אברהם, עמ' 174–175, 180-181), כל המספרים ברשימות היחס ("תולדות") שבספר בראשית משתמשים, כמו בכרונולוגיות מספוטומיות, בשיטת מספרים "משמעותיים", והם תמיד כפילויות והוספות של מספרי יסוד. במקרה של רעו:
שלושים = מספר יסודי.
207 = 200 + 7.
239 = 200 + תוספת של 36 שנים + תוספת של 36 חודשים.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה מקראית ערך רעו.
”reu,” The Anchor Bible Dictionary, vol. 5, p. 692.
משה דוד קאסוטו, מנח עד אברהם הוצאת מאגנס, תש"ד.
שארג'ה

ערך זה עוסק באמירות באיחוד האמירויות הערביות. אם התכוונתם לבירת האמירות, ראו .
מראה על חוף העיר שארג'ה
קמפוס האוניברסיטה האמריקאית בשארג'ה (אנ')
משחק קריקט בעיר שארג'ה
בול מאמירות שארג'ה
א-שארג'ה (בערבית: الشارقة; בתעתיק מדויק: אלשארקה) היא אמירות המשתרעת לאורך כ-16 ק"מ על חוף המפרץ הפרסי באיחוד האמירויות הערביות ולאורך כ-80 ק"מ בעומק היבשה. שטחה של האמירות 2,600 קמ"ר. אוכלוסייתה מונה מעל ל-1,405,000 נפש (2015). העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 1998.
תיאור

שארג'ה היא האמירות השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות והיחידה המשתרעת לחופי המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן גם יחד. שליט שארג'ה הוא שייח' ד"ר סולטאן בן מוחמד אל-קאסמי, אמיר שארג'ה, החבר במועצה העליונה של איחוד האמירויות הערביות.
בנוסף, שארג'ה מחזיקה אף בשלוש מובלעות על החוף המזרחי של מפרץ עומאן ושמן: כַּלְבַּאא', ח'וֹרְפַכָּאן, ודיבּא אל-חִסְן. שטחה הכולל של האמירות הוא 2,590 קמ"ר, המהווה 3.3% משטחן הכולל של אמירויות המפרץ, להוציא את האיים.
בעיר הבירה, שארג'ה, על חופי המפרץ הפרסי, 519,000 תושבים (2003). בעיר בנייני מנהל ומסחר יחד עם מיזמים תרבותיים מסורתיים, כולל מספר מוזיאונים. נקודות ציון העיקריות בעיר כוללות שני שווקים מקורים המעוצבים בסגנון מוסלמי; מספר גנים ציבוריים וגני שעשועים כגון גן השעשועים אל-ג'זירה. העיר ידועה גם במסגדיה היפים. בעיר נמל מכולות גדול.
אמירות שארג'ה נחשבת לבירת התרבות של אמירויות המפרץ. בעיר שוכן מטה איחוד הסופרים והמוציאים לאור של איחוד האמירויות. במרכז התערוכות, אקספו, של שארג'ה, נערך מדי שנה יריד ספרים גדול[דרוש מקור] שבו נוטל חלק באופן אישי אמיר שארג'ה. בשארג'ה נמל תעופה בינלאומי ונמל ים, פורט ח'אלד. בשטח האמירות אף מספר נווי מדבר, המפורסם בהם הוא דַ'יְד ובו גידולי ירקות ופירות. ח'וֹרְפַכָּאן הוא הנמל המזרחי של שארג'ה. האי אבו נוּעַיר שייך אף הוא לשארג'ה. שארג'ה אף טוענת לבעלות על האי אבו מוסא המוחזק על ידי איראן. על האי אבו מוסא התגלה בשנת 1971 שדה הנפט מובַּארַכּ, אשר הכניס לאמירות הון רב עד שיבש.[דרוש מקור]
לשארג'ה אף שדות גז גדולים על חופיה, המהווים מקור הכנסה משמעותי לתקציב המדינה.
לשארג'ה מובלעת בשם נַחְווה בתוך אזור מדחא שהוא בתורו מובלעת של עומאן בתוך שטח איחוד האמירויות. לעיר שארג'ה ברית תאומות עם דובאי ועג'מאן (שתיהן אמירויות שכנות, משני עברי הגבול) ולמעשה מהוות יחד אזור אורבני רציף. שארג'ה מרוחקת כ-170 ק"מ מבירת האמירויות אבו דאבי.
היסטוריה

היסטורית, שארג'ה הייתה אחת הערים העשירות באזור המפרץ, עם התיישבות מתועדת לאורך כ-5,000 שנה. בתחילת המאה השמונה-עשרה, חמולת קאסם (משבט הואלה) התיישבה בשארג'ה, ובשנת 1727 לערך הכריזה על עצמאותה.
ב-8 בינואר 1829 שייח' סולטאן הראשון חתם על אמנה ימית כללית עם האימפריה הבריטית והפך לבן חסותה של בריטניה כדי למנוע מן השלטון העות'מאני להשתלט על המדינה. בדומה לארבע משכנותיה: עג'מאן, דובאי, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קייוואן, מיקומה של שארג'ה על נתיב המסחר להודו העלה את חשיבותה בעיני הבריטים והם כיבדו את שליטה במטח כבוד, כאות למעמדו (אף אם היה זה מטח של שלוש יריות בלבד, מתוך מקסימום של 21 יריות).
ב-2 בדצמבר 1971 הצטרף אמיר שארג'ה, שייח' ח'אלד השלישי, לאיחוד האמירויות הערביות.
שליטי שארג'ה

1727 (לערך)–1777 שייח' ראשד בן מַ֫טַר בן רחמן אל-קאסמי
1777–1803 שייח' סַקר הראשון בן ראשד אל-קאסמי
1803–1840 שייח' סַקר בן סולטאן אל-קאסמי
1840–1866 שייח' סולטאן הראשון בן סַקר אל-קאסמי (בפעם השנייה)
1866–14 באפריל 1868 שייח' ח'אלד הראשון בן סולטאן אל-קאסמי (נפטר ב-1866)
14 באפריל 1868–מרץ 1883 שייח' סאלם בן סולטאן אל-קאסמי (נפטר ב-1919) – החל משנת 1859 שלט יחד עם:
1869–1871 שייח' אבראהים בן סולטאן אל-קאסמי
1883–1914 שייח' סַקר השני בן ח'אלד אל-קאסמי
13 באפריל 1914–21 בנובמבר 1924 שייח' ח'אלד השני בן אחמד אל-קאסמי
21 בנובמבר 1924–1951 שייח' סולטאן השני בן סַקר אל-קאסמי (נפטר ב-1951)
1951–24 ביוני 1965 שייח' סַקר השלישי בן סולטאן אל-קאסמי (נולד ב-1925 – נפטר ב-1993)
24 ביוני 1965–24 בינואר 1972 שייח' ח'אלד השלישי בן מוחמד אל-קאסמי (נולד ב-1931 – נפטר ב-1972)
25 בינואר 1972–1972 שייח' סַקר בן מוחמד אל-קאסמי (בפועל)
1972–17 ביוני 1987 שייח' ד"ר סולטאן השלישי בן מוחמד אל-קאסמי (נולד ב-1939)
17 ביוני 1987–23 ביוני 1987 שייח' עבד אל-עזיז בן מוחמד אל-קאסמי (נולד ב-1937 – נפטר ב-2004)
23 ביוני 1987–מכהן שייח' ד"ר סולטאן השלישי בן מוחמד אל-קאסמי (בפעם השנייה)
ספורט

אצטדיון התאחדות הקריקט של שארג'ה אירח כמעט 200 משחקי קריקט בינלאומיים, בני יום אחד, וארבע מערכות של משחקים בני ארבעה ימים (Test matches). זהו אצטדיון הקריקט המרכזי באיחוד האמירויות.
כַּלבַּאא' (חוואר כּלבּאא')

כַּלבַּאא' היא עיר בשארג'ה הגדלה במהירות על חופה המזרחי של איחוד האמירויות הערביות. מיקומה הוא כ-8 ק"מ מפוג'יירה, על גבולה של האמירות עם עומאן. ניתן להגיע לכַּלבַּאא' בכביש מפוג'יירה ומן העיר הטה במרחק 40 ק"מ, דרך נמלי הים בפוג'יירה ובקור כַּלבַּאא' ודרך נמל התעופה של פוג'יירה. כַּלבַּאא' ידועה בזכות הלגונה הנמצאת בה ויער המנגרובים המקיף אותה. בעיר מבצרים עתיקים ומעיין מים חמים בוואדי הלו. בשנת 1903 ישות קטנה בשם כַּלבַּאא', על שם העיר, קיבלה עצמאות דה-פאקטו משארג'ה. ב-8 בדצמבר 1936 היא הוכרה על ידי בריטניה. בשנת 1952 היא שבה והייתה לחלק מאמירות שארג'ה.
הערות שוליים

↑  ג' היא ההגייה המקומית לאות הערבית שבדרך כלל נהגית בתור "ק", ולכן יש שוני בין השם לבין התעתיק המדויק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550569305171  GND: 7758640-2  ISNI: 0000 0004 4901 9538  MusicBrainz: c5cc4615-765a-410b-82e9-c24d64b917e8  UKPARL: vkuAsMGh  VIAF: 154781075   WorldCat (עם VIAF): 154781075
שבועת העדות

| --- | --- |
 מקרא:  ויקרא, ה'
 משנה:  מסכת שבועות, פרק ד'
 משנה תורה:  ספר הפלאה, הלכות שבועות, פרק ט'
 
בהלכה, שבועת העדות היא אחת משלוש העבירות שהעובר אותן חייב להביא קורבן עולה ויורד לצורך כפרה.
הדין מתייחס למי שהיה עד להתרחשות כלשהי, וכשהתבקש להעיד על כך בבית דין לטובת אחד הצדדים, שיקר ונשבע שאינו יודע דבר. ההלכה קובעת שלצורך כפרה על עבירה זו, חייב הנשבע להקריב קורבן חטאת לה'. קורבן חטאת רגיל הוא מן הצאן, אך בעבירה זו ובשתי עבירות נוספות נקבע בתורה דין ייחודי, שחוטא עני יכול להסתפק בהקרבת קרבן מן העוף, ואם ידו אינה משגת אפילו לכך, די לו בקורבן סולת. על כן נקרא קורבן זה קורבן עולה ויורד.
שתי העבירות הנוספות שחייבים עליהם קרבן עולה ויורד הן שבועת ביטוי וטומאת מקדש וקודשיו. שבועת העדות ושבועת ביטוי הן שתי עבירות ייחודיות, שחייבים עליהן קרבן חטאת למרות שאין עליהן עונש כרת. שבועת העדות היא ייחודית מכולן בכך שהיא העבירה היחידה שחייבים עליה קרבן חטאת כאשר העבירה נעברה במזיד.
מהות העבירה

מקור הדין הוא במקרא בפרשת ויקרא, וכך מתוארת שם העבירה (ספר ויקרא, פרק ה'):
חז"ל למדו מכתוב זה שלוש דרכים שונות בהן ניתן לעבור את העבירה של 'שבועת העדות', שרק אחת מהן היא שבועה ממש:
אָלָה – בפשט הכתוב לא מוזכרת שבועה, אלא 'אָלָה', כלומר: קללה. כך אכן נאמר במשנה: "יככה אלוהים... – זו היא אלה הכתובה בתורה". הכוונה היא שכאשר בעל הדין איים על העד שתבוא עליו קללה (כגון שיכהו האל) אם לא יבוא ויעיד לטובתו, אם העד נמנע מכך – הוא עובר בזאת על האיסור הנאמר כאן בתורה.
מושבע מפי אחרים – חז"ל דרשו שכמו כן ניתן לעבור עבירה זו במקרה שבעל הדין לא איים בקללה, אלא אמר שהוא משביע את העד שאם הוא יודע עדות לטובתו שיבוא ויעיד, והעד בתגובה הכחיש ואמר שאינו יודע עדות, ואפילו אם העד לא נשבע על כך. דרשת חז"ל מבוססת על הפסוקים בפרשת סוטה שבהם מוזכרים יחד שבועה ואלה, וכן על הייתור בכתוב שנאמר כאן "ושמעה קול אלה" במקום "ושמעה אלה" בלבד, ודרשו מכך שיש קול נוסף שחייבים עליו.
מושבע מפי עצמו – חז"ל דרשו שכמו כן גם אם לא השביע אותו בעל הדין, אלא רק תבע ממנו שיבוא ויעיד, אם עמד העד מעצמו ונשבע שאינו יודע עדות – חייב קרבן עולה ויורד. הדין הזה נלמד בגזירה שווה משבועת הפקדון, ששם החיוב הוא בנשבע מעצמו.
החיוב במזיד ובשוגג

חיוב הקורבן בשבועת העדות שונה מכל שאר החיובים בקורבנות חטאת, שבכולן החיוב הוא דווקא כשהעבירה נעברה בשוגג, ואילו כשהעבירה היא במזיד לא ניתן להתכפר על ידי קורבן. בשבועת העדות, הדין הוא הפוך, שהחיוב הוא דווקא כשהעבירה נעשתה במזיד, אבל אם העבירה נעברה בשוגג – פטור מקורבן. זאת, בין אם השגגה היא בכך ששכח שהוא יודע עדות, ובין אם לא ידע את האיסור ההלכתי להישבע על כך לשקר.
עם זאת, יש מקרה מסוים שנחשב מבחינה פורמלית כשוגג לעניין דינים אחרים, ובכל זאת חייבים עליו משום שבועת העדות. המקרה הזה נקרא במשנה 'שגגת השבועה עם זדון העדות', ומבואר בתלמוד שהכוונה היא למקרה שאומר: "יודע אני ששבועה זו אסורה, אבל איני יודע אם חייבין עליה קרבן אם לא". השאלה שעולה מדין זה היא האם יכול להיות מקרה שבו יתחייב הנשבע פעמיים בשבועתו, חיוב אחד מדין שבועת העדות, וחיוב שני מדין 'שבועת ביטוי' – שכל הנשבע לשקר בשוגג חייב קרבן עולה ויורד. האפשרות הזאת מובאת בתלמוד, שבמקרה כזה יהיה חייב שני קרבנות, אך האמוראים אביי ורבא מבהירים שבמקרה כזה חל רק דין שבועת העדות והוא אינו חייב קרבן מדין שבועת ביטוי.
שאלה דומה שעולה, היא האם במקרה שנשבע לשקר במזיד והייתה התראה, האם יתחייב בנוסף לקורבן החטאת, גם בעונש מלקות על שבועת השקר. התלמוד דן בשאלה דומה, האם בשבועת הפקדון ניתן להתחייב בקרבן ובמלקות כאחד, אך אינו דן בשאלה זו בנוגע לשבועת העדות. פרשני התלמוד מסבירים שלגבי שבועת העדות ברור לתלמוד שאין חיוב מלקות, ונותנים לכך הסברים שונים.
תנאים לחיוב

חז"ל דרשו מן הכתוב תנאים רבים, שבלעדיהם אין מתחייבים בשבועת העדות:
ראוי לעדות – החיוב הוא רק באדם שכשר לעדות זו, ולא בפסולי עדות. מי שעדותו בלאו הכי לא הייתה מתקבלת – אינו מתחייב אם נמנע מלהעיד. לכן, דין שבועת העדות לא נוהג בנשים שעל פי דין תורה הן פסולות לעדות, בקרובי משפחה של הצדדים שאינם כשרים לעדות, וכדומה. דין זה נלמד ממה שכתוב בפסוק "והוא עד", שמשמע שהוא ראוי להעיד.
כפירה בפני בית דין – החיוב הוא רק אם העד בא לבית דין ואמר שם שאינו יודע עדות. דין זה נלמד ממה שכתוב בפסוק "אם לא יגיד", שמשמע שמדובר במקום שראוי להגדת עדות.
תביעת ממון – החיוב הוא רק אם העדות היא כזו שיכולה להביא לרווח ממוני, ולא לרווח מסוגים אחרים כגון עדות שאדם הוא כהן, או שאינו פסול חיתון. בתלמוד הובאו כמה אפשרויות למקור דין זה, ורובן מקשרות זאת להשוואה לדין שבועת הפיקדון. במקרי ביניים בהן העדות עלולה להועיל לרווח ממוני באופן עקיף, כגון במקרה שיש רק עד אחד, שאינו מחייב ממון אלא שבועה, או כשהחיוב הוא בתורת קנס שהנתבע יכול להיפטר ממנו אם יודה בו, נחלקו תנאים אם "דבר הגורם לממון כממון דמי".
דבר המיטלטל וגופו ממון – החיוב הוא רק כשהעדות נוגעת לתביעה של כסף, בעלי חיים או חפצים כלשהם, ולא בתביעה של מקרקעין, עבדים או שטרות חוב. דבר זה נלמד מדין שבועת הפיקדון שגם שם הדין הוא כזה.
שמיעה מפי התובע – החיוב הוא רק במקרה שבעל הדין עצמו ביקש מהעד שיעיד לטובתו, ולא במקרה שאדם זר ביקש שיעיד, או שנשבע העד מעצמו מבלי שנתבקש. דין זה נלמד ממה שכתוב "אם לוא יגיד" עם אות ו' מיותרת, ודרשו חז"ל: "אם לא לו יגיד" – שמופנה כלפי בעל הדין.
ייחוד העדים – החיוב הוא רק במקרה שפנה לעדים ספציפיים וביקש מהם לבוא ולהעיד לטובתו, ולא במקרה שפנה לקבוצה של אנשים וביקש שמי מתוכם שיודע עדות לטובתו יבוא ויעיד. דבר זה נלמד ממה שכתוב "והוא עד" – שמשמע שייחד את עדיו.
קדימת עדות לשבועה – החיוב הוא רק אם ההשבעה הייתה אחרי שהעדים ראו את העדות, ולא במקרה שרק אמר להם מראש: "אני משביע אותך שאם וכאשר תדע עדות תבוא ותעיד לטובתי". דבר זה נלמד ממה שנאמר "ושמעה קול אלה והוא עד", שמשמע שבזמן האלה כבר ידע את העדות.
שבועה בשם ה' – השבועה צריכה להיות בשם ה', ונחלקו תנאים אם זאת דווקא בשם המפורש או גם בשמות אחרים כגון 'אדוני' ו'אלוהים' ואפילו 'חנון ורחום' וכדומה.
הערות שוליים

↑  ספר ויקרא, פרק ה'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה י"ג
1 2  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ה, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"א
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק א', משנה ב'
↑  פירוש המשניות לרמב"ם על המשנה
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"א, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף כ"ה, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ז, עמוד א'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה א'
↑  תוספתא שבועות, פרק ב, הלכה ה
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ב, עמוד א'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה ז'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ב, עמוד א' ו דף לג, עמוד א
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ז, עמוד ב'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה י"ב; תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"א, עמוד ב'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה י'
1 2  תלמוד בבלי, מסכת שבועות, דף ל"ה, עמוד א'
↑  משנה, מסכת שבועות, פרק ד', משנה ט'
ריי סקוט

| --- | --- |
 לידה:  12 ביולי 1938 (בן 86) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד / מאמן
 גובה:  2.06 מטרים
 מספר:  12, 22, 31
 מכללה:  אוניברסיטת פורטלנד
 דראפט:  בחירה רביעית, 1961 דטרויט פיסטונס
 קבוצות כשחקן
 1958–1961 1961–1967 1967–1970 1970–1972:  אלנטאון ג'טס דטרויט פיסטונס בולטימור בולטס וירג'יניה סקוויירס
 קבוצות כמאמן
 1972 1972–1976 1976–1979:  דטרויט פיסטונס (עוזר) דטרויט פיסטונס אוניברסיטת מזרח מישיגן
 הישגים כמאמן
 זכייה בפרס מאמן השנה ב-NBA‏ (1974)
ג'ון ריימונד "ריי" סקוט (באנגלית: John Raymond "Ray" Scott; נולד ב-12 ביולי 1938) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA בין השנים 1961–1972. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בשתי הליגות הם 14.3 נקודות, 9.8 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
בין השנים 1972–1976 שימש כמאמן הראשי של קבוצת דטרויט פיסטונס, ובעונת 1973/1974 זכה בפרס מאמן השנה ב-NBA.
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1961 נבחר סקוט על ידי דטרויט פיסטונס, בבחירה הרביעית. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 13.3 נקודות והוריד 11.5 ריבאונדים למשחק, ובפלייאוף של אותה עונה סייע לפיסטונס להעפיל לגמר האזור המערבי עם ממוצעים של 17.3 נקודות ו-14.5 ריבאונדים למשחק. ב-4 העונות הבאות העמיד ממוצעים של 16.8 נקודות ו-10.8 ריבאונדים למשחק עבור הפיסטונס, אך לאורך התקופה השיגה קבוצתו 110 ניצחונות בלבד (34.4%).
בינואר 1967 הועבר לבולטימור בולטס במסגרת טרייד משולש, בו רודי לרוסו נשלח לפיסטונס, בעוד מל קאונטס נשלח ללוס אנג'לס לייקרס. בעונת 1968/1969 קלע 11.8 נקודות בממוצע למשחק עבור הבולטס, אשר סיימו את העונה עם המאזן הטוב ביותר בליגה; 57–25. באופן מפתיע, ועל אף יתרון הביתיות בו החזיקה, הובסה בולטימור בתוצאה 0–4 כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון, על ידי ניו יורק ניקס.
בדראפט ההרחבה של שנת 1970 נבחר על ידי באפלו ברייבס, אך בחר לשחק עבור קבוצת וירג'יניה סקוויירס מליגת ה-ABA. בשתי עונותיו ב-ABA קלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק, ובשתיהן הודח עם הסקוויירס בגמר האזור המזרחי.
קריירת אימון

לקראת עונת 1972/1973 מונה לעוזר מאמן בדטרויט פיסטונס, תחת ארל לויד, ולאחר שבעה משחקים החליף אותו כמאמן הראשי של הקבוצה. בעונה העוקבת הוליך את דטרויט למאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה, 52–30, ולהעפלתה הראשונה מזה 6 שנים לשלב הפלייאוף. בסדרת חצי גמר המערב הצטיינו כוכבי הקבוצה בוב לניר ודייב בינג, אך בסופו של דבר הפסידו הפיסטונס מול שיקגו בולס בתוצאה 3–4. בסיום העונה זכה סקוט בפרס מאמן השנה. בעונת 1974/1975 הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון, ולאחר שפתחה את עונת 1975/1976 עם 17 ניצחונות מ-42 משחקים פיטרה את סקוט מתפקידו, ומינתה במקומו את עוזרו הרב בראון.
בין השנים 1976–1979 אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מזרח מישיגן. בשלוש עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 29 ניצחונות ו-52 הפסדים.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של סקוט ב-NBA וב-ABA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות האימון של סקוט ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1961, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות האימון של סקוט בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
שבועת המשנה

שבועת המשנה הן שבועות שאין מקורם בתורה שבכתב אלא נתקנו  על ידי חז"ל במשנה. השבועות מתחלקות לשני סוגים: 1) שבועת "נשבעים ונוטלים"- שבועה שמוטלת על תובע שזכה בדין אך צריך להשבע כדי לקבל את הכסף. 2) שבועה "בטענת ספק"- שבועה שהנתבע צריך להשבע על מנת להיפטר מטענת ספק של התובע.
שבועות בטענת ספק

המשנה, מסכת שבועות, פרק ז', משנה ח' מונה את כל הנשבעים שנשבעים בטענת ספק- "ואלו נשבעים שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית ובן הבית".
ראו גם

שבועה
שבועת היסת
שבועת העדות
הערות שוליים

↑  רוב השבועות הללו מוזכרות במשנה ולכן הן מכונות "שבועות המשנה", אולם הראשונים אומרים על עוד שבועות שהן "שבועת המשנה".
↑  רב האי במשפטי שבועות, ר' יצחק ב"ר ראובן בשערי שבועות.
↑  לגבי חלק מהמקרים יש מחלוקת אם אכן יש בהם שבועה, לכן, יש כמה משבצות ריקות ברמב"ם/שו"ע.
1 2 3 4  רק המקרה, לא כתוב אם יש שבועה.
רוז מטוקיו

איוה איקוקו טוג'ורי, "שושנת טוקיו" הידועה ביותר, בשיחה לאחר המלחמה עם חיילים ועיתונאים אמריקנים.
שושנת טוקיו (באנגלית: Tokyo Rose; ביפנית: 東京ローズ) היה שם כללי שנתנו כוחות בעלות הברית (ובפרט אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית) אשר לחמו במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, לשדרניות דוברות אנגלית אשר פעלו בשירות התעמולה של האימפריה היפנית. השידורים כוונו אל בעלות הברית מתוך כוונה לפגוע במורל החיילים. עם זאת, לא הייתה להם השפעה שכזו והן אף שעשעו את החיילים האמריקנים, שנהנו משידורים בשפה אנגלית טובה, בעוד אל התוכן הם התייחסו בביטול או ניסו להבין בין השורות כיצד מתייחסים היפנים לפעולותיהם הצבאיות. מרבית השידורים הללו שודרו במסגרת תוכנית שנקראה "שעת האפס" (אנ'), והם לוו במוזיקה עממית אמריקאית ובפרשנויות על חדשות מאמריקה.
היו בערך 12 נשים שפעלו במסגרת זו, אולם הכינוי "שושנת טוקיו", מזוהה יותר מכל עם איוה איקוקו טוג'ורי. איוה הייתה אזרחית אמריקאית, אולם נתקעה ביפן עם פרוץ המלחמה. היא דיברה במסגרת "שעת האפס" במשך 75 דקות בין 6:00 ל-7:15 אחר הצהריים על פי שעון טוקיו, והייתה פופולרית במיוחד בשל האנגלית המשובחת שלה. היא שידרה תחת השם "אנני היתומה". לאחר המלחמה היא נשפטה בארצות הברית, אולם ככל הנראה היא הוכרחה לעבוד בשירות התעמולה היפני בעל כורחה. לאורך כל המלחמה היא סרבה לוותר על אזרחותה האמריקאית, ולעיתים עיוותה באמצעות לשונה או לחייה את המילים בשידוריה, כך שהן נשמעו מגוחכות. או הזהירה את המאזינים שהיא מנסה להשפיע על המורל שלהם.
חלק מהמפקדים האמריקאים מצאו את השידורים מדאיגים, כיוון שהיפניות ידעו לנקוב בשמות של יחידות ומספרים בדיוק מפתיע. אם כי לא נמצאו הקלטות המאשרות טענה זו. האמריקנים מצידם הפעילו שדרנית יפנית ששידרה שידורי תעמולה בשפה היפנית תחת השם מיטו יאשימה (אנ'). בתקופת הכיבוש האמריקאי ביפן, הייתה פופולרית תוכנית רדיו אמריקאית שנקראה "משה טוקיו" (Tokyo Mose) אשר הייתה פרודיה על שושנת טוקיו ונועדה לבדר את החיילים האמריקאים המוצבים ביפן. התוכנית שודרה בידי עיתונאי בשם וולטר קנר (Walter Kaner).
השוואות מקובלות ל"שושנת טוקיו" הם "לורד האו האו" (Lord Haw-Haw), כינוי לעג שבו השתמשו בבריטניה כלפי שדרי תעמולה של גרמניה הנאצית ששודרו בידי שדרנים בריטים (ברובם בידי ויליאם ג'ויס), ו"אקסיס סאלי" (Axis Sally), כינוי בו כינו את שידוריהן בשפה האנגלית של מילדרד גילארס (אמריקנית-גרמנית שפעלה בשירות גרמניה) וריטה זוקה (אנ') (שפעלה בשירות איטליה הפשיסטית).
ראו גם

קול הרע"ם מקהיר
הערות שוליים

1 2 3  Iva Toguri d’Aquino and “Tokyo Rose”
1 2  Tokyo Rose 1944
↑  6 World War II Propaganda Broadcasters
↑  The Legend of Tokyo Rose
↑  Walter Kaner, Gazette Columnist, Foundation Head Dies
רודוביה דוס אימיגראנטס

| --- | --- |


 מידע כללי
 כינוי:  אימיגראנטס - Imigrantes
 על שם:  תרומת המהגרים לברזיל
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש אורך
 כביש מהיר:  לכל אורכו
 כביש אגרה:  לכל אורכו, 27 דולר הלוך-ושוב
 אורך:  72 ק"מ ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  נתיב צפוני: 1973, נתיב דרומי: 1998 – נתיב צפוני: 1976, נתיב דרומי: 17 בדצמבר 2002
 מיקום
 ערים ראשיות:  סאו-פאולו, סאו ויסנטה, פראייה-גרנדה
 נקודת התחלה:  סאו פאולו
 נקודת סיום:  פראייה גראנדה
 כבישים מסתעפים:  SP-059
 מפגשים עיקריים:  SP-176, SP-021, SP-041, SP-055
 קואורדינטות:  23°53′55″S 46°28′15″W﻿ / ﻿23.89868611°S 46.470825°W﻿ / -23.89868611; -46.470825
 he
 
רודוביה דוס אימיגראנטס (בפורטוגזית: Rodovia dos Imigrantes) הוא הכביש המהיר SP-160 במדינת סאו פאולו, ברזיל. הכביש מקשר בין העיר סאו פאולו לערי החוף סאו ויסנטה ופראייה-גרנדה הסמוכות לעיר הנמל סנטוס שלחוף האוקיינוס האטלנטי; הכביש הוא אחד המהירים והעמוסים ביותר בברזיל ובמיוחד במהלך ימי קיץ שמשיים, סופי שבוע וחגים בהם התנועה מהעיר סאו פאולו לחוף רבה, ועוברים בו כמיליון כלי רכב ביום, כמו כן בכביש תנועה רבה של כלי רכב כבדים; הכביש מקביל לכביש המהיר רודוביה אנצ'ייטה (SP-150) המקשר בין העיר סאו פאולו לעיר סנטוס, שאף הוא אחד הכבישים מהירים העמוסים בברזיל.
הכביש, שחולף בסרה דו מאר (רכס הרים המשתרע לאורך 1,500 ק"מ במקביל לשפלת החוף בדרום-מזרח ברזיל בין המדינות ריו דה ז'ניירו וריו גראנדה דו סול ודרך מדינת סאו פאולו). בדרכו מרמת סאו פאולו לשפלת החוף, עובר במנהרות וגשרים רבים ורחבים החולפים מעל יער הגשם, ונחשב לאחד ההישגים הבולטים של הנדסת הכבישים בברזיל ולפרויקט הנדסי מורכב בקנה מידה עולמי, לאורך הכביש ישנם 44 ויאדוקטים, 7 גשרים, ו-14 מנהרות באורך כולל של כ-58.5 ק"מ. הכביש הוא חלק ממערכת אימיגראנטס-אנצ'ייטה הכוללת את הכבישים הנ"ל ועוד מספר כבישים מהירים המתחברים אליהם והיא מופעלת על ידי חברה פרטית.
היסטוריה > הפרויקט

בשנים 1947–1953 נחנך הכביש-המהיר אנצ'ייטה המקשר בין סאו-פאולו לסאנטוס, אך כבר בשנת 1956 הבינו שהכביש אינו מספיק לייעודו גם אם תתבצע בו הרחבה, לאחר שבשנת 1955 נרשמו בו כ-16 תאונות דרכים בהן נהרגו חמישה בני-אדם, מה שהיה נחשב לשיא שלילי באותם הזמנים, משכך הוחלט על הקמת כביש חדש שיקשר בין העיר סאו-פאולו לערי החוף, בשנת 1974 החלה הבנייה ושנתיים לאחר מכן נחנך הנתיב הצפוני (העולה) של הפרויקט, בשנות ה-90 עלה הרעיון של מתן ניהול מערכת אימגראנטס-אנצ'ייטה לחברה-פרטית בתמורה להקמת הנתיבים לכיוון דרום (יורד) ואחזקת המערכת, בשנת 1998 קבלה חברת אקוויאס (Ecovias) את הבעלות על המערכת כולה למשך 20 שנים בתמורה להקמת הנתיבים לכיוון דרום ואחזקת המערכת כולה, עם חניכת הנתיב לדרום ב-17 בדצמבר 2002 הושלמה המערכת כולה בידי חברת אקוויאס, כך שהכבישים הם כבישי אגרה בבעלות חברה פרטית והנסיעה בהם כרוכה בתשלום. (תעריף הנסיעה בכבישי עבר שינויים רבים והוא נחשב ליקר ביותר המשולם בברזיל על כביש אגרה).
משמעות השם 'Rodovia dos Imigrantes' – 'דרך (מהירה) המהגרים' נקראה כך על הנצחת תרומתם המכרעת של המהגרים לצמיחתה התרבותית, החברתית והכלכלית של ברזיל.
היסטוריה > בנייה

בבניית הנתיב הדרומי נבנו ויאדוקטים ומנהרות ארוכים יתר מאשר בנתיב הצפוני, בהן שתי מנהרות שהן מנהרות הכביש הארוכות ביותר בברזיל באורך של 3,009 ו-3,146 מטרים; בשל המנהרות והגשרים הרבים ההשפעה הסביבתית של בניית האימיגראנטס באזור סרה דו מאר ובמיוחד של הנתיב הדרומי, נמוכה יחסית. בניית הנתיב הדרומי כילתה כ-400,000 מ"ר מהיער באזור סרה דו מאר.
שני הכבישים של מערך האימיגראנטס יכולים להפוך לחד-כיווניים בהתאם לצריכה, כך שבזמני עומס רבים כמו בתחילת החופשה ישמשו שני הנתיבים לנסיעה לכיוון דרום (ירידה) ובסיום החופשה ישמשו לנסיעה לכיוון צפון (עלייה), בזמנים אלו הנסיעה לכיוון השני תתרחש מהכביש המהיר אנצ'ייטה, כמו כן אף על פי שמבחינת מרחק מסלול הנסיעה באימיגראנטס בין העיר סאו-פאולו והחוף ארוך יותר מאשר בכביש המקביל – אנצ'ייטה, עדיין השימוש בו נפוץ יותר הן בשל כך שהנסיעה בו מותרת במהירות גבוהה יותר, והן בשל כך שהנסיעה בו עד לאזור הדרומי יותר של פראייה גרנדה, פשוטה ומהירה יותר.
היסטוריה > תאונות

במהלך שנות קיומו של מערך אימיגראנטס אירעו בו מספר תאונות יוצאות דופן;
ב-8 בדצמבר 1973, עוד בטרם נחנך הכביש, נהרגו בו שני בני אדם בתאונה כאשר הרכב בו נסעו התנגש בצינור בטון שהשאירו העובדים. זוהי התאונה הראשונה בהיסטוריה של האימיגראנטס.
ב-15 בספטמבר 2011 בסביבות השעה 13:00 התרחשה בכביש תאונה גדולה בה השתתפו למעלה ממאה כלי-רכב לאורך שני קילומטרים, לטענת המשטרה התאונה נגרמה בשל ראות לקויה שנגרמה על ידי ערפל כבד שהיה באזור באותה העת, בתאונה נפצעו כ-29 בני אדם ואדם אחד נהרג, במאמצי חילוץ הפצועים נטלו-חלק כ-200 בני-אדם, הכביש שוחרר רק למחרת בצהריים, כמעט 24 שעות לאחר התאונה; בזמני ראות לקויה המשטרה וחברת אקוביאס מסדרות את התנועה לאורך הכביש בכדי למנוע הישנות של תאונות בסגנון זה.
ב-22 בפברואר 2013 בסביבות השעה 16:45 התרחשה תאונה של כ-24 כלי רכב שהחליקו במדרון בשל גשמים כבדים שירדו שם באותה העת, אדם אחד מצא בתאונה את מותו והכביש נחסם לכ-30 שעות.
גלריה

מראה נתיבי האימיגראנטס
האימיגראנטס בסרה-דו מאר
וידאוקט מעל יער-הגשם
מבט לכיוון שפלת-החוף
עבודות הבניה, 6 במרץ 1975