stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמול שלשום
עיבוד לרדיו ולתיאטרון

בשנים 1975–1976 שודרה בגלי צה"ל סדרה בת 40 תסכיתים על פי "תמול שלשום", שעיבד לרדיו יצחק גורמזאנו גורן וביימה עדנה שביט. בסדרה השתתפו אלכס פלג, גדעון שמר, יהודה אפרוני, דבורה קסטלנץ ואחרים.
בשנת 1982 עלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "תמול שלשום" בבימויו של יוסי יזרעאלי, שלא זכה להצלחה. המבקר אמנון נבות הציג את שורש הכישלון: "הפיכת רומאן הענקים האפי של עגנון להתרחשות ששטח הבמה הוא מגבלתה העיקרית נועדה מראש לכישלון. האשם שיש לתלות ביוסי יזרעאלי הוא באי־הערכה נכונה של עומק והיקף המהפך הדראמטי הכרוך בהעלאת יצירה כ"תמול שלשום" עלי במה."
בשנת 2009 עיבד המחזאי והבמאי אודי בן סעדיה את 12 הפרקים שעוסקים בכלב בלק, להצגה בשם "כלב חוצות" בתיאטרון תמונע בתל אביב. בהצגה השתתפו השחקן ערן שראל והרקדנית מיה שטרן.
בשנת 2011 עובד הרומן למחזה ובוים על ידי פנינה גרי, בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
לקריאה נוספת > מחקרים

ברוך קורצווייל, "תמול שלשום, הערכה כללית", "על בלק, הכלב הדימוני" בספרו מסות על סיפורי ש"י עגנון הוצאת שוקן, 1962, עמ' 95-115 (פרקים תשיעי-עשירי). גרסה ראשונה: ברוך קורצווייל, על בלק, הכלב הדימוני ב"תמול שלשום" לש"י עגנוך, הארץ, 8 בפברואר 1946, המשך
שירה חדד, מי שעושה סימן: קריאה סמיוטית ב"תמול שלשום" מאת ש"י עגנון (מבט אחר: עיונים בביקורת ובפרשנות), מוסד ביאליק, 2011.
בעז ערפלי, רב-רומאן: חמישה מאמרים על "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון, המכון לפואטיקה וסמיוטיקה על שם פורטר, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
הלל ברזל, "משלי חיות בתמול שלשום: 'מעשה בראשית', 'מעשה בצבוע'", בספרו המאה החצויה - ממודרניזם לפוסט-מודרניזם, ספרית פועלים, 2011, כרך א', עמ' 293-285.
אברהם הולץ, "התבוננות בפרטי 'תמול שלשום'", בתוך: אמונה ירון, רפאל וייזר, דן לאור, ראובן מירקין (עורכים), קובץ עגנון, הוצאת מאגנס, תשנ"ד.
רומן כצמן, שחוק בשמים: סמלי צחוק ביצירתו של ש"י עגנון, הוצאת מאגנס, 2018, הפרק "תמול שלשום: המגוחך שבדבר או הטרגי שבדבר", עמ' 305–351.
אורי סלע, "מסה על הכלב בלק", בספרו מכתם לעגנון, משכל - הוצאה לאור, 1994, עמ' 103–138.
ניצה בן-דב, אהבות לא מאושרות - תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון, הוצאת עם עובד, 1997, עמ' 355–386.
חיים באר, "'קשורה בו ככלב', קריאה ב'תמול שלשום' של ש"י עגנון", הארץ, 24 בספטמבר 1993.
עמוס עוז, שתיקת השמים: עגנון משתומם על אלוהים, הוצאת כתר, 1993.
עדיה מנדלסון-מעוז, הספרות כמעבדה מוסרית: קריאה במבחר יצירות בפרוזה העברית של המאה העשרים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ע, פרק שמיני: טרגיות, מזל מוסרי ועליבות: תהילה ותמול שלשום, עמ' 177–202.
עבודות גמר ודוקטור
אהובה אלקון, הטקסט המרחבי כתומך המשמעות ב"תמול שלשום" לש"י עגנון, עבודת גמר לקבלת תואר מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ו 1995.
ראובן טבול, עיצוב המספר ב"תמול שלשום" כהבניית זהות, עבודת גמר לקבלת תואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ו 2005.
יעקב מנצור, הפסוק הפעלי ב"תמול שלשום": פרק בחקר התחביר של ש"י עגנון, חיבור לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה", האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ד 1963.
רבקה צור, עיצוב דמויות נשים ברומנים של ש.י. עגנון ["שירה", ו"תמול שלשום"], אוניברסיטת חיפה, 1987.
קנת' מקלר

קנת' דאגלס מקלר (באנגלית: Kenneth Douglas McKellar‏; 29 בינואר 1869 – 25 באוקטובר 1957) היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1911 עד 1917 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1917 עד 1953. מקלר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן זמן רב יותר בשני בתי הקונגרס מאשר כל אחד אחר בהיסטוריה של טנסי. רק מעט חברי קונגרס אחרים בהיסטוריה האמריקאית כיהנו זמן רב יותר בשני הבתים.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

מקלר נולד ב-29 בינואר 1869 מחוז דאלאס, אלבמה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת אלבמה ב-1891 ואת בית הספר למשפטים שלה ב-1892.
הוא עבר לממפיס, טנסי וחבר להנרי ניקי, כוכב כדורסל של MUS, והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. מקלר הצטרף למפלגה הדמוקרטית, ששלטה בפוליטיקה של מערב טנסי, שם המטעים היו חשובים מבחינה היסטורית וכלכלית. הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים בבחירות מיוחדות בנובמבר 1911 כדי להחליף את ג'ורג' וו. גורדון במחוז הקונגרס העשירי של טנסי, שכלל את ממפיס. הוא זכה במושב בזכות עצמו ב-1912 ונבחר מחדש ב-1914, וכיהן במושב עד בחירתו לסנאט של ארצות הברית.
הוא היה אלקטור בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית > אריכות ימים

מקלר הוא הסנאטור היחיד מטנסי שהשלים יותר משלוש קדנציות מלאות. פרט למקלר, טנסי בדרך כלל לא הצטרפה למסורת הדרומית של בחירה מחדש של סנאטורים לתקופות שירות ממושכות.
לפני עידן הבחירות הישירות של סנאטורים אמריקאים, הסנאטור ויליאם ב. בייט נבחר לכהונה רביעית על ידי האספה הכללית של טנסי, אך הוא מת חמישה ימים לתוך הקדנציה הזו, בעוד שהסנאטור אישם גרין האריס מת גם הוא בתחילת כהונתו הרביעית. הסנאטור ג'וזף אנדרסון נבחר על ידי האספה הכללית לשלוש קדנציות מלאות בתוספת יתרת כהונתו של ויליאם בלאונט, שהודח מהסנאט.
ביוגרפיה > בחירות 1952

ב-1952 רץ מקלר לכהונה שביעית (הסנאטור הראשון שעשה זאת), למרות היותו בן 83. חבר הקונגרס אלברט גור האב, שייצג את טנסי התיכונה בבית הנבחרים של ארצות הברית, התנגד למועמדותו של מקלר. סיסמת הבחירות החוזרת של מקלר הייתה "פלר חושב? הצביעו מקלר", שגור התנגד לה עם "תחשוב עוד קצת – הצביע עבור גור". גור ניצח את מקלר למועמדות הדמוקרטית באוגוסט, ובשלב זה בהיסטוריה של טנסי, המועמדות הדמוקרטית לתפקיד כלל המדינה עדיין הייתה "שקולה לבחירות". רוב האפרו-אמריקאים נשללו מזכויותיהם בגלל חוקים ומנהגים מפלים, וכתוצאה מכך המפלגה הרפובליקנית הייתה פעילה בעיקר במזרח טנסי. זה היה המצב מאז מלחמת האזרחים. גור כיהן שלוש קדנציות מלאות בסנאט.
התבוסה של מקלר הייתה חלק ממגמת שינוי כלל-מדינתית ב-1952. באותה שנה הובס מושל טנסי המכהן גורדון בראונינג על ידי פרנק ג. קלמנט. בראונינג, שכיהן בסך הכל שלוש קדנציות כמושל, מתוכן שתי קדנציות אחרונות ברציפות, היה גם בשלב מסוים בן ברית קרוב של קראמפ, אך מאז הסתכסך איתו. מכיוון שקלמנט וגור היו שניהם צעירים בהרבה ונחשבו כפרוגרסיביים יותר מקודמיהם, כמה היסטוריונים מצטטים את הבחירות של 1952 כאינדיקציה לכך שטנסי נכנסה לעידן "הדרום החדש" של הפוליטיקה הדרומית מוקדם יותר מרוב מדינות הדרום האחרות.
ביוגרפיה > מורשת

מקלר כתב ספר על קודמיו בטנסי בסנאט בשם Tennessee Senators as Seen by One of Their Successors (1942). בשנים האחרונות הוא עודכן על ידי אחד מיורשיו, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, ד"ר ביל פריסט.
אגם מקלר, הגובל באזור התעשייה של אי הנשיא של ממפיס לאורך נהר המיסיסיפי ונמל התעופה האזורי מקלר-סיפס (במקור "מקלר פילד") בג'קסון, טנסי ("MKL") נקראים שניהם לכבודו.
מקלר מת ב-25 באוקטובר 1957. הוא נקבר בבית הקברות אלמווד בממפיס, טנסי.
ייצוג בכלי תקשורת אחרים

היו שהשערו שהסנאטור מקלר היה ההשראה לדמות הסנאטורית מקרוליינה הדרומית סיברייט קולי ברומן "ייעוץ והסכמה" של אלן דרורי.
מקלר הוצג על ידי השחקן והזמר הקאנטרי אד ברוס בסרט "אויבי הציבור" (2009) ומייקל אוניל בסרט ג'יי אדגר (2011).
הערות שוליים

↑  "Kenneth D. McKellar". Tennessee Historical Society. נבדק ב-2 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Manhattan Project: The Uranium Path to the Bomb, 1942-1944". www.osti.gov. נבדק ב-2022-02-10.
↑  "Kenneth D. McKellar". Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-2 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kenneth D. McKellar". Govtrack US Congress. נבדק ב-2 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kenneth D. McKellar". The Political Graveyard. נבדק ב-2 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  David, personalName=Bratman. "The fictional Senate of Allen Drury's Advise and consent". אורכב מ-המקור ב-17 ביולי 2019. נבדק ב-20 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128209453X  ISNI: 0000 0001 0958 2543  LCCN: n92076471  NARA: 10575058  SNAC: w6vt1rf5  US Congress: M000499  VIAF: 18878866   WorldCat (עם VIAF): 18878866 
הסנאטור קנת מקלר כנשיא הזמני
רוברט ברנוול רט

רוברט ברנוול רט (שמו המקורי רוברט ברנוול סמית', באנגלית: Robert Barnwell Rhett‏; 21 בדצמבר 1800 – 14 בספטמבר 1876) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנציג מקרוליינה הדרומית בקונגרס הקונפדרציה הזמני מ-1861 עד 1862, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית מ-1837 עד 1849, והסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית מ-1850 עד 1852. כתומך נלהב של עבדות ותומך מוקדם בפרישה, הוא היה דמוקרטי קיצוני, וכונה "אבי הפרישה".
רט פרסם את דעותיו באמצעות עיתונו, Charleston Mercury.
בנו אלפרד מ. רט פיקד על סוללה בפורט מולטרי בזמן הפצצת פורט סאמטר.
ביוגרפיה > ראשית חייו

רט נולד ב-21 בדצמבר 1800 בשם רוברט ברנוול סמית' בביופורט, קרוליינה הדרומית. מאוחר יותר למד משפטים.
רט היה ממוצא אנגלי. מצד אמו, הוא היה קרוב משפחה של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוברט ברנוול (דודו רבא) ולסנאטור רוברט וודוורד ברנוול (בנו של רוברט). בת דודה של משפחת ברנוול הייתה אשתו של אלכסנדר גארדן.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

רט היה חבר בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית מ-1826 עד 1832, ותמך מאוד בדעותיו בעד העבדות. בשנת 1832, רט מונה לתובע הכללי של קרוליינה הדרומית, וכיהן בתפקיד עד 1837. לאחר מכן הוא נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן עד 1849. בשנת 1838, הוא שינה את שם משפחתו מסמית' לרט, על שם אב קדמון קולוניאלי בולט, קולונל ויליאם רט. רט התנגד בתוקף לתעריף הפרוטקציוניסטי של 1842.
ביוגרפיה > תמיכה בפרישה

ב-31 ביולי 1844, רט השיק את תנועת בלופטון, שקראה לקרוליינה הדרומית לחזור להצהרת הביטול או להכריז על פרישה. עד מהרה התנועה נדחתה על ידי דמוקרטים מתונים יותר בקרוליינה הדרומית, כולל אפילו הסנאטור ג'ון קלהון, שחשש שהתנועה תסכן את מועמדו לנשיאות, ג'יימס ק. פולק.
רט התנגד לפשרת 1850 בניגוד לאינטרסים של הדרום המחזיק בעבדים. הוא הצטרף לעמיתיו הדמוקרטים הקיצוניים בוועידת נאשוויל משנת 1850, שלא הצליחה לאשר את מטרתו לפרישה עבור כל הדרום. לאחר ועידת נאשוויל, רט, ויליאם לוונדס יאנסי ועוד כמה נפגשו במייקון, ג'ורג'יה ב-21 באוגוסט 1850, והקימו את המפלגה הלאומית הדרומית קצרת-הימים. בדצמבר 1850, הוא מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית למשך שארית הקדנציה שנותרה לאחר מותו של קלהון. הוא המשיך לתמוך בפרישה בתגובה לפשרה, אך ב-1852 נמנעה קרוליינה הדרומית מהכרזה על פרישה ורק העבירה הצהרה המכריזה על זכותה של מדינה לפרוש. מאוכזב, הוא התפטר ממושבו בסנאט.
הוא המשיך להביע את רגשותיו הלוהטים בעד פרישה באמצעות ה-Charleston Mercury, שנערך כעת על ידי בנו, רוברט ברנוול רט הבן.
הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1860 התכנסה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית וגוש גדול של צירים מדרום עזב את המקום מאחר שהוועידה לא הייתה מספיק בעד עבדות. זה הוביל לפילוג במפלגה ולהפרדה בין המועמדים הצפוניים והדרומיים לנשיאות, מה שהבטיח למעשה את בחירתו של רפובליקני אנטי עבדות, מה שגרם להכרזות על פרישה בשבע מדינות. במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-1860, דו"ח שקיבל קרדיט נרחב ב-Nashville Patriot אמר שהתוצאה הייתה התוצאה המיועדת של קונספירציה של רט, יאנסי וויליאם פורצ'ר מיילס שנרקמה בוועידת הדרום במונטגומרי, אלבמה במאי 1858.
ביוגרפיה > מדינות הקונפדרציה

לאחר בחירתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית, אברהם לינקולן, נבחר רט לוועידת הפרישה של קרוליינה הדרומית, שהכריזה על פרישה בדצמבר. הוא נבחר כנציג מקרוליינה הדרומית לקונגרס הקונפדרציה הזמני במונטגומרי. הוא היה אחד הצירים הפעילים ביותר והיה יושב ראש הוועדה שניסחה את חוקת הקונפדרציה. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של הקונפדרציה. הוא לא קיבל תפקיד בכיר יותר בממשלת הקונפדרציה וחזר לקרוליינה הדרומית. במהלך שארית מלחמת האזרחים, הוא מתח ביקורת חריפה על מדיניותו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
באוקטובר 1865, קצין צבא הקונפדרציה פ.ג.ט. בורגארד כתב לרט ועודד אותו לחדש את הפרסום של Charleston Mercury "כדי לעזור בשיקום אמיתות ההיסטוריה. יהיה קשה, אפילו לרבים מבני עמנו שלנו, להאמין שמטרה מפוארת כמו זו שלמענו נלחמנו הייתה צריכה להיות מוקרבת על ידי דעות קדומות וחוסר שיפוט וראיית הנולד של אדם אחד [ג'פרסון דייוויס] אולם זאת הייתה העובדה, לפי דעתי המכוונת ביותר."
ביוגרפיה > מותו

רט נאבק בסרטן העור במשך שנים ארוכות, כולל "גידול סרטני באפו שפגע בו בצורה נוראית והשפיע גם על בריאותו הכללית בשנים שלאחר המלחמה". לאחר המלחמה, רט התיישב בלואיזיאנה. הוא מת ב-14 בספטמבר 1876 בסנט ג'יימס פאריש, לואיזיאנה, ונקבר בבית הקברות מגנוליה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
מורשת

בית רוברט ברנוול רט בצ'ארלסטון הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1973.
הערות שוליים

↑  השתייך לפלג דמוקרטי דרומי רדיקלי שדחף לפרישה של מדינות הדרום
↑  The Secession (אורכב 06.03.2017 בארכיון Wayback Machine) Charleston News and Courier. December 18, 1960
↑  Island, Mailing Address: 1214 Middle Street Sullivan's; Us, SC 29482 Phone:577-0242 Contact. "Alfred M. Rhett - Fort Sumter and Fort Moultrie National Historical Park (U.S. National Park Service)". www.nps.gov (באנגלית). נבדק ב-2023-08-07.
1 2  "Caroliniana Society Annual Gifts Report - April 2010". University South Caroliniana Society. University of South Carolina Libraries. 2010-04-01.
↑  "Robert Barnwell Rhett House". National Historic Landmark summary listing. National Park Service. אורכב מ-המקור ב-6 ביוני 2011. נבדק ב-2008-03-16. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1055633324  ISNI: 0000 0000 7393 2934  LCCN: no89013733  NTA: 240216032  SNAC: w6086q0j  US Congress: R000184  VIAF: 36474096   WorldCat (עם VIAF): 36474096 
מפה של צ'ארלסטון וההגנות שלה, 1863, כולל נכס גדול על שפת הנהר שכותרתו Rhett
תומאס לאונדס

תומאס לאונדס (באנגלית: Thomas Lowndes‏; 22 בינואר 1766 – 8 ביולי 1843) היה בעל מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

לאונדס נולד ב-22 בינואר 1766 בצ'ארלסטון, פרובינציית קרוליינה הדרומית, והיה בנו של רולינס לאונדס, מושל קרוליינה הדרומית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית ואחיו למחצה של ויליאם לאונדס, שסייע בהבטחת ההכרזה על מלחמת 1812. הוא התחנך בצ'ארלסטון, למד שם משפטים והיה לעורך דין פעיל בעיר בסוף המאה ה-18. הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים של המדינה מ-1792 עד 1799, וייצג את מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1801 ועד 3 במרץ 1805. הוא לא נבחר מחדש ב-1804 ולא הצליח להיבחר שוב ב-1808. לאחר מכן הוא פרש מהחיים הציבוריים, ומת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-8 ביולי 1843.
נתניאל מייקון

נתניאל מייקון (באנגלית: Nathaniel Macon‏; 17 בדצמבר 1757 – 29 ביוני 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את קרוליינה הצפונית בשני בתי הקונגרס. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים החמישי, וכיהן בין השנים 1801–1807. הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1791 עד 1815 וחבר בסנאט של ארצות הברית מ-1815 עד 1828. הוא התנגד לאשרור חוקת ארצות הברית ולמדיניות הכלכלית הפדרליסטית של אלכסנדר המילטון. מ-1826 עד 1827, כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. תומאס ג'פרסון כינה אותו "אולטימוס רומנורום" - "אחרון הרומאים".
במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא היה דובר הפלג הרפובליקני הישן של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שרצה להגביל בקפדנות את הממשל הפדרלי של ארצות הברית. יחד עם הרפובליקנים הישנים ג'ון רנדולף וג'ון טיילור, מייקון התנגד לעיתים קרובות להצעות מדיניות פנים שונות, ובאופן כללי התנגד לשיפורים הפנימיים שקידמו הנרי קליי וג'ון קלהון.
מייקון, כמגן רציני של העבדות, הצביע נגד פשרת מיזורי ב-1820. בבחירות לנשיאות של 1824, הוא קיבל מספר קולות אלקטורליים לסגן הנשיא, אף על פי שסירב להתמודד, בתור השותף למרוץ של ויליאם האריס קרופורד. הוא גם כיהן כנשיא הוועידה החוקתית של קרוליינה הצפונית ב-1835.
לאחר שעזב את התפקיד הציבורי, הוא שימש כנאמן של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ומחה על האיום של הנשיא אנדרו ג'קסון להשתמש בכוח במהלך משבר הביטול.
ביוגרפיה > ראשית חייו

נתנאל מייקון נולד ב-17 בדצמבר 1757 ליד וורנטון, פרובינציית קרוליינה הצפונית, בנו של מייג'ור גדעון מייקון, יליד וירג'יניה, ופריסילה ג'ונס ילידת קרוליינה הצפונית, ודרך סבו רבא, קולונל גדעון מייקון, אזרח אנגלי מרקע הוגנוטי צרפתי. נתנאל היה בן דודה השני של הגברת הראשונה מרתה דנדרידג' וושינגטון.
מייג'ור גדעון מייקון בנה את "אחוזת מייקון" והפך למנהל מטע טבק משגשג, שם נולד נתניאל כילדם השישי של גדעון ופריסילה כשהיה רק בן שנתיים אביו נפטר ב-1761. עם מותו, החזיק גדעון 3,000 acre (12 קילומטרים רבועים) של אדמה ו-25–30 עבדים. נתניאל ירש שתי חלקות אדמה וכל כלי הנפחות של אביו. גדעון גם השאיר לבנו שלושה עבדים: ג'ורג', רוב ולוסי.
ביוגרפיה > השכלה

בשנת 1766, פריסילה (ג'ונס) מייקון, שהייתה כעת אשתו של ג'יימס רנסום, סידרה את חינוך שניים מבניה, נתניאל וג'ון, יחד עם שני בניו של שכנה פילמון הוקינס השני. לצורך כך הם העסיקו את מר צ'ארלס פטיגרו, שלימים הפך למנהל האקדמיה של אדנטון ב-1733. שני האחים ושכניהם, ג'וזף ובנג'מין הוקינס, לימים סנאטור ושליח אמריקאי לאינדיאנים, התחנכו מ-1766 עד 1773.
שלושה מתוך ארבעת הבנים (נתניאל ובנג'מין ביניהם) המשיכו את לימודיהם ב"קולג' של ניו ג'רזי" בפרינסטון כחלק מהשיעור של 1777. נתנאל ובנג'מין לא סיימו את לימודיהם.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית

מייקון מילא תפקיד צבאי קצר במהלך המהפכה האמריקאית. הוא חזר לקרוליינה הצפונית בסתיו 1776, ולמד משפטים במשך שלוש שנים. הוא הצטרף שוב לצבא המהפכה כטוראי ב-1780, וככל הנראה נכח בקרב קמדן.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

מייקון פגש את האנה פלאמר בשנת 1782 בוורנטון, קרוליינה הצפונית. הוריה ויליאם פלאמר ומרי הייז היו בני וירג'יניה כמו הוריו של מייקון, והם היו "מחוברים היטב". מייקון היה אדם גבוה, ונחשב גבר מושך, אבל הוא לא היה האיש היחיד שרדף אחרי מיס פלאמר. אולם לאחר מספר חודשי חיזור החליטו האנה ונתניאל להינשא.
סיפור אחד המסופר לעיתים קרובות על החיזור שלה כולל את מייקון מאתגר מחזר פוטנציאלי ללא שם למשחק קלפים, עם האנה פלאמר כפרס. ההצעה התקבלה, ומייקון הפסיד במשחק הקלפים. לאחר שהפסיד, הוא פנה להאנה וקרא "למרות שאיבדתי אותך כהוגן - אהבה עדיפה על כנות - אני לא יכול לוותר עליך". זה זכה בחסד שלה, והם נישאו זמן קצר לאחר מכן. חתונתם התקיימה ב-9 באוקטובר 1783, ונישואיהם היו נישואי אהבה.
ביוגרפיה > עריכת דין

אחיה היה עורך הדין קמפ פלאמר, סבו של קמפ פלאמר באטל. קמפ פלאמר ונתניאל מייקון היו שניהם חלק מ"וורן ג'ונטו " שכלל גם את ג'יימס טרנר, ולדון אדוארדס, ויליאם הוקינס וויליאם מילר, כולם שלטו בחיים הפוליטיים של קרוליינה הצפונית באותה תקופה. קמפ פלאמר היה הבעלים השני של הבית העתיק ביותר בוורנטון. הבעלים המקורי היה מרמדוק ג'ונסון, שהתחתן עם אחותו למחצה של מייקון, היקסי רנסום. אח נוסף של פלאמר היה ויליאם פלאמר השני, שנישא לאחותו למחצה של מייקון בטסי רנסום.
ביוגרפיה > ילדים, מוות וקבורה

למשפחת מייקון היו שלושה ילדים:
בטסי קמפ מייקון (12 בספטמבר 1784 – 10 בנובמבר 1829) נישאה לוויליאם ג'ון מרטין (6 במרץ 1781 – 11 בדצמבר 1828)
פלאמר מייקון (14 באפריל 1786 – 26 ביולי 1792)
סייגנורה מייקון (15 בנובמבר 1787 – 16 באוגוסט 1825) נישאה לוויליאם איטון
אשתו של מייקון, האנה, נפטרה ב-11 ביולי 1790, כשהייתה רק בת 29. למרות שנתניאל היה רק בן 32 במותה, הוא מעולם לא נישא בשנית. אומרים שהוא היה מסור לאשתו, וחיי הרווקות הארוכים שלו בעקבות מותה המוקדם יעידו על כך שהיה נאמן לזכרה.
שרידיה נקברו לא הרחק מביתם בגבולות חצרם. בנם היחיד מת קצת יותר משנה אחרי האנה ונקבר לצידה. כשנתניאל מת ב-29 ביולי 1837, בגיל 79, הוא הובא למנוחות ליד אשתו ובנו. כבקשתו, מקום קבריהם כוסה בערמה גדולה של אבני צור כדי שהאדמה תישאר לא מעובדת; מייקון האמין שאף אחד לא יטרח להסיר את כל אבני הצור כדי להשתמש באדמה, ובכך לשמר את אתר הקבורה.
ביוגרפיה > מטע באק ספרינג

מייקון ואשתו בנו את ביתם ב-Hubquarter Creek במטע שלהם הידוע בשם "מטע באק ספרינג". צוואתו של אביו של מייקון, גדעון, הוריש לו אדמות בנחל שוקו ו"חמש מאות דונם של אדמה שנמצאת משני עברי נחל Hubquarter". היא הייתה בערך 12 מיל (19 קילומטרים) צפונית לוורנטון, ליד רואנוק ראפידס. המטע שלו התרחב ל-1,945 דונם, שירתו בו 70 עבדים, איתם עבד לעיתים קרובות יחד בשדות, וכן שימש כשופט השלום ונאמן של אקדמיית וורנטון. הוא גידל סוסי מרוץ גזעיים והיה לו להקת כלבי שועל, בשנת 1819 אירח את הנשיא מונרו לציד.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים

הוא כיהן בסנאט של קרוליינה הצפונית עבור מחוז וורן בשנים 1781, 1782 ו-1784.
מייקון התנגד לחוקה ובילה את ארבעת העשורים שלו בקונגרס כדי לוודא שהממשלה הלאומית תישאר חלשה. במשך 37 שנים הוא היה החבר השולל הבולט בקונגרס - "רדיקל שלילי". נאמר עליו שבמשך כל כהונתו אף חבר אחר לא הצביע כל כך הרבה קולות שליליים. "שלילה הייתה המילה והזרוע שלו".
הוא היה כפרי ומקומי, והכלכלה הייתה התשוקה של הקריירה הציבורית שלו. "כלכלת הכסף הציבורי שלו הייתה הסירוב החמור, החריף, המחמיר והמתמיד של כמעט כל מענק שניתן היה להציע". איתו, "לא רק ש... החסינות הייתה הסבסוד הטוב ביותר - אלא... היחידה".
הוא תמך בכל מדיניות החוץ של ג'פרסון ומדיסון מ-1801 עד 1817. מייקון תיעב את אלכסנדר המילטון ואת התוכנית הפדרליסטית.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים > 1791 עד 1799

הוא היה עוין במיוחד לצי, מחשש שההוצאה תיצור עניין פיננסי. הוא התנגד בחריפות להסכם ג'יי ב-1795, לחוקי הזרים וההמרדה של 1798 ולתנועה למלחמה עם צרפת בשנים 1798–1799. מייקון תמך בהחלטות קנטקי ווירג'יניה, שכללו התנגדות לחוקי הזרים וההמרדה.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים > 1800 עד 1809

מייקון כיהן כיו"ר בית הנבחרים בין השנים 1801–1807. הוא היה האדם החמישי, והדרומי הראשון שכיהן בתפקיד. הוא תמך ברכישת לואיזיאנה ב-1803, וניסה לגרום לג'פרסון לרכוש גם את פלורידה. ג'פרסון הציע את תפקיד מנהל הדואר למייקון לפחות פעמיים, אך הוא סירב לקבל את התפקיד.
במהלך כהונתו השנייה כיושב ראש, מייקון נפרד מג'פרסון, מתוך אמונה שהנשיא סטה מעקרונות היסוד של הרפובליקניות – הקפדה על בנייה חוקתית וריבונות המדינות, והחל לשתף פעולה יותר עם ג'ון רנדולף וג'ון טיילור כחלק מסיעת הקווידס המפוצלת של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. למרות זאת, הוא עדיין זכה בדוחק בקדנציה שלישית.
הוא לא חיפש קדנציה רביעית כיושב ראש בית הנבחרים כאשר הקונגרס העשירי התכנס ב-1807. במקום זאת הוא עמד בראש הוועדה ליחסי חוץ.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים > 1810 עד 1819

הצעת החוק מס' 1 של מייקון תקפה את הספנות הבריטית, אך היא הובסה. במאי 1810 התקבלה הצעת חוק מס' 2 של מייקון, שנתנה לנשיא סמכות להשעות את הסחר עם בריטניה או צרפת אם האחרת תפסיק להפריע למסחר בארצות הברית. מייקון לא כתב ולא אישר את הצעת חוק מס' 2. מייקון תמך במדיסון בהכרזת מלחמת 1812; הוא התנגד לגיוס לבניית הצבא והתנגד להעלאת מיסים.
הוא אמנם העדיף בניית כבישים מסוימת על ידי הממשלה הפדרלית, אך בדרך כלל התנגד למדיניות השיפורים הפנימיים שקידמו הנרי קליי וג'ון קלהון. הוא התנגד להקמת הבנק של ארצות הברית ב-1811 וב-1816, והצביע באופן אחיד נגד כל צורה של תעריף מגן.
ביוגרפיה > חיים פוליטיים > 1820 עד 1828

הוא תמיד היה מגן רציני של העבדות. בוויכוח לגבי מיזורי ב-1820 הוא הצביע נגד הפשרה שתיווך הנרי קליי. מייקון גם נחשב למועמד פוטנציאלי לנשיאות ב-1824 אך סירב. מייקון זכה ב-24 קולות אלקטורליים לסגן הנשיא בתור שותפו למרוץ של ויליאם האריס קרופורד. מייקון התבקש להתמודד שוב על תפקיד סגן הנשיא בשנת 1828 אך סירב.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

בין שאר פעולותיו הציבוריות בפנסיה היו כתיבת מכתב ב-1832 לנשיא ג'קסון במחאה על השימוש המאוים בפעולה צבאית כדי לדכא את המבטלים של קרוליינה הדרומית. הוא כתב לסמואל פ' קרסון שהוא מאמין בזכות ההיפרדות: "ממשלת דעה שהוקמה על ידי מדינות ריבוניות למטרות מיוחדות אינה יכולה להישמר בכוח".
הוא כיהן כנשיא ועידת 1835 לתיקון ורפורמה בחוקת קרוליינה הצפונית. התיקונים שהתקבלו בחוקת המדינה התייחסו בעיקר לרפורמה פוליטית ולדמוקרטיה רבה יותר. הוא התנגד במידה רבה לתיקונים שהתקבלו. הוא גם שימש כנאמן של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ותמך במרטין ואן ביורן בבחירות 1836.
מייקון מת בוורנטון, קרוליינה הצפונית ב-29 ביוני 1837.
הערות שוליים

↑  Brady, Patricia (2006-05-30). Martha Washington: An American Life (באנגלית). Penguin. ISBN 9781101118818.
↑  Virginia Gleanings in England: Abstracts of 17th and 18th-century English Wills and Administrations Relating to Virginia and Virginians : A Consolidation of Articles from the Virginia Magazine of History and Biography. Genealogical Publishing Com. 4 במאי 1980. ISBN 978-0-8063-0869-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Slaves of Nathaniel Macon".
↑  Pound, Merritt B. (באוגוסט 2009). Benjamin Hawkins, Indian Agent. University of Georgia Press. ISBN 9780820334516. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Edwards, Weldon Nathaniel (1862). Memoir of Nathaniel Macon, of North Carolina (באנגלית). Raleigh Register Steam Power Press.
↑  Powell, William S. (9 בנובמבר 2000). Dictionary of North Carolina Biography: Vol. 5, P-S. Univ of North Carolina Press. ISBN 9780807867006 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "The Marmaduke Johnson House: A Warren County (and national) treasure hidden in plain sight". The Warren Record. נבדק ב-2018-09-01.
1 2  Southwick, Leslie H. (1998-01-01). Presidential Also-rans and Running Mates, 1788 Through 1996 (באנגלית). McFarland & Company. ISBN 9780786403103.
↑  Wheeler, John H. (1874). "The Legislative Manual and Political Register of the State of North Carolina". נבדק ב-9 באפריל 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Glass, Andrew (29 ביוני 2016). "Nathaniel Macon, former speaker, dies, June 29, 1837". Politico. נבדק ב-12 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3267 799X  LCCN: n89600828  NARA: 176561845  SNAC: w69k4f5m  US Congress: M000034  VIAF: 16367801   WorldCat (עם VIAF): 16367801 
מייקון למד בפרינסטון עם שכנו בנג'מין הוקינס (בתמונה)
בית הקברות של מייקון ליד ווהן, קרוליינה הצפונית. הוא נשאר טמון באבנים, לפי בקשתו.
תומאס ג'פרסון (בתמונה) כינה את מייקון "אחרון הרומאים".
חבר הקונגרס של וירג'יניה ג'ון רנדולף (בתמונה) היה מנהיג סיעת קוויד.