stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביטחון אישי
ניו זילנד

חוק זכויות האדם של ניו זילנד, שאומץ בשנת 1990, מבטיח "חיים וביטחון של האדם" בסעיפים 8 עד 11. סעיף 8 מבטיח זכות לחיים, למעט מקרה בו הוא מקופח על ידי הצדק הבסיסי, ואילו סעיף 9 אוסר על ענישה אכזרית ובלתי רגילה. סעיף 10 אוסר על אדם להיות נתון לטיפול רפואי בניגוד לרצונו. לבסוף, סעיף 11 נותן לאדם את הזכות שלא להיות מטופל בטיפול רפואי.
הממלכה המאוחדת

ביטחון אישי נזכר בתוספת הראשונה בסעיף 5 לחוק זכויות האדם, התשמ"ח–1998. גרסה זו היא ההתגשמות האחרונה של החוק, אם כי היו שינויים קלים מאז. מעשה חדש זה מייצג היבט אחד של הרפורמה החוקתית של טוני בלייר.
הערות שוליים

↑  רונה קם סמית', ספר לימוד על זכויות אדם בין-לאומיות, מהדורה שנייה, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2005, עמ' 220
↑  סמית', עמ' 245.
↑  הוג, פיטר ו ' חוק חוקתי של קנדה. 2003 סטודנט אד. סקארבורו, אונטריו: תומסון קנדה מוגבלת, 2003, 981.
↑  הוג, 983.
↑  http://www.opsi.gov.uk/ACTS/acts1998/ukpga_19980042_en_3#sch1
↑  http://www.statutelaw.gov.uk/SearchResults.aspx?TYPE=QS&Title=human+rights+act&Year=&Number=&LegType=All+Legislation
דגל הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל רשמי או רגיל, בצדו הקדמי
 יחס אורך/גובה:  3:4
 קבלת מעמד רשמי:  28 ביוני 2011
 מוטיבים עיצוביים:  סהר ירוק וגלובוס, שבמרכזו אבן הכעבה
דגל הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הוא דגלו הרשמי של הארגון. גרסתו הנוכחית אומצה ב-28 ביוני 2011 במסגרת מפגש שרי החוץ של הארגון בו שונה שמו של הארגון.
עיצוב וסמליות

הדגל הוא דגל לבן, ובמרכזו סהר ירוק הפונה ימינה. הסהר חובק צורת גלובוס ירוקה שבמרכזה ציור של אבן הכעבה בשחור. המרכיבים בדגל מסמלים את חזון ומשימת הארגון, הדגל הכלכלי והגלובלי שניתן לו.
הסהר והכעבה הם סמלים המייצגים את האסלאם, כאשר הכעבה הממוקמת במרכז הגלובוס בסמל מדגיש את חשיבותה כמרכז העולם האיסלאמי. הסהר הפונה ימינה הוא סמל נפוץ בדגלי העולם האיסלאמי, ומופיע בדגלים של מדינות רבות בו.
הגלובוס מסמל את הגלובליות בארגון, ואת שינוי תפיסתו במהלך 2011 ממייצג את המדינות האיסלאמיות בלבד למייצג את העולם האיסלאמי כולו. צבעי הסמל גם הם מייצגים את האסלאם - ירוק, לבן ושחור, שהם שלושה מתוך ארבעת צבעי הלאומיות הכלל-ערבית. כאשר הלבן מייצג את השלום.
גרסאות קודמות

עד ל-2011, הארגון כונה ארגון המדינות האסלאמיות, והשתמש בדגל בעל עיצוב שונה. עיצוב הדגל הקודם היה רקע ירוק, במרכזו עיגול לבן ובתוכו סהר אדום פונה כלפי מעלה, חובק את השהאדה, הצהרת האמונה האיסלמית, בכתב שחור. הדגל כלל את ארבעת צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, והסמלים המרכזיים בו, סהר והשהאדה, סימלו את מרכזיות האסלאם בארגון.
שינוי העיצוב לגרסתו הנוכחית, הוספת הגלובוס כאלמנט מרכזי בו וצמצום מרכזיות האסלאם לכדי סמל הכעבה בלבד מראה את שינוי כוונותיו של הארגון.
ראו גם

צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
הערות שוליים

1 2 3  OIC is now Organization of Islamic Cooperation, ArabNews.com, סיראג' ואהאב, 28 ביוני 2011 (באנגלית)
↑  כגון דגלי אזרבייג'ן, אלג'יריה, טורקיה, פקיסטן ותוניסיה.
סמיר אל-יוסף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 (בן 60 בערך) רשידיה, לבנון 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מקום לימודים:  בירקבק, אוניברסיטת לונדון 
 שפות היצירה:  ערבית 
 פרסים והוקרה:  פרס קורט טוכולסקי (2005) 
 
סמיר אל-יוסף (בערבית: سمير اليوسف; נולד ב-1965) הוא סופר, פובליציסט ומבקר ספרות פלסטיני המתגורר בלונדון.
ביוגרפיה

נולד במחנה הפליטים רשידיה, הסמוך לצור שבדרום לבנון, שם גדל עד שבגיל עשר עבר עם משפחתו לצידון. אביו הגיע ממשפחה סונית בעוד שאמו היא נצר לאחת המשפחות השיעיות היחידות בארץ ישראל. בשנת 1989 היגר לקפריסין, ומשנת 1990 מתגורר בלונדון, שם למד פילוסופיה וקיבל תואר שני מאוניברסיטת לונדון. בשנת 2000 התאזרח בבריטניה.
אל-יוסף פרסם בשנת 2004 קובץ הסיפורים ביחד עם הסופר הישראלי אתגר קרת, בשם Gaza Blues ("בלוז עזה"), אשר זכה להצלחה ותורגם לכמה שפות. בשנת 2007 פרסם את הרומן הראשון שלו באנגלית, אשר נקרא "אשליית השיבה". בשנת 2008 יצא הספר בעברית בתרגומו של ניב סבריאגו בהוצאת ידיעות ספרים.
אל-יוסף מפרסם מאמרי דעה בעיתונים ברחבי העולם כגון הגרדיאן, אלחיאת, הרבעון היהודי והוושינגטון פוסט. בשנת 2005 זכה בפרס קורט טוכולסקי מאת ארגון הסופרים הבינלאומי על קידום השלום וחופש הדיבור במזרח התיכון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299406305171  BnF: cb145723350 (data)  GND: 129990183  ISNI: 0000 0000 6657 020X  LCCN: n2006013750  NLG: 203735  NTA: 295881984  VIAF: 22385795   WorldCat (עם VIAF): 22385795
עין קדם

| --- | --- |

 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל
 גובה:  197 מטרים מעל פני הים התיכון
 נתוני המעיין
 ספיקה ממוצעת:  10-15 מ"ק לשעה
 גישה למעיין
 שמורת טבע:  כרמל
 דרך גישה:  כורכר
עין קדם הוא מעיין שכבה במפגש נחל גלים עם נחל נדר סמוך לטירת כרמל בצפון ישראל.
היווצרות

עין קדם נוצר על ידי הצטברות מים שחדרו דרך שכבת גיר נקבובית ונתקלו בשכבת טוף וחרסית אטומה.
טופוגרפיה

המעיין הממוקם כ-2 קילומטר מזרחית לטירת כרמל, נובע בשכבת טוף ירקרק למרגלות מצוק גיר המתנשא לגובה של 4 מ'. למעיין יש שתי ניקבות, נקבה אחת בה ניתן ללכת עד לסופה לאורך 12 מ', השנייה נסתרת ונמצאת מאחורי חדר שנבנה בתקופת המנדט הבריטי לאיגום מי הנביעה.
הטוף שבנקבת המעיין נמצא בתוך קירטון מן הקנומן העליון (קירטון חרייבה) והיה חלק מהר געש תת-ימי. הר הגעש יצר אזור מוגבה בים שהתקיים באותו גיל גאולוגי (קנומן עליון). באזור התפתחו שוניות וקונכיות ששרידיהם נשארו עד לתקופתנו. מעל שכבה זו התפתחה שכבה של רודיסטים. הקירטון המכסה את שכבת הרודיסטים מעיד על קיומו של ים בעומק משמעותי מעל הנקבה שגרם להכחדתם של הרודיסטים.
ספיקה ממוצעת של המעיין 10–15 מ"ק לשעה.
הערות שוליים

1 2 3  גאולוגיה של הכרמל, יחידות 1–3, Open University of Israel, עמ' 46-47, מסת"ב 978-965-06-1153-8
↑  מסלול טיול: נחל נדר גלים - עיריית חיפה, באתר עיריית חיפה, ‏13 ביולי 2023
↑  נחל נדר ועין קדם – iNature, באתר inature.info
↑  מנחם מרקוס, הר הכרמל: סקר נוף ומסלולי טיול, רשות שמורות הטבע, 1997, עמ' 23
האראפה

| --- | --- |

האסם וההיכל הגדול בהאראפה
 מידות
 שטח:  1.5 קמ"ר
 היסטוריה
 תרבויות:  תרבות עמק האינדוס
 סוג:  יישוב
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  הריסות
 גישה לציבור:  כן
 אתר אינטרנט:  http://www.harappa.com 
 מיקום
 מדינה:  פקיסטן פקיסטן
 מיקום:  פנג'אב, פקיסטן
 קואורדינטות:  30°37′44″N 72°51′50″E﻿ / ﻿30.62889°N 72.86389°E﻿ / 30.62889; 72.86389
  (למפת פקיסטן מוגדלת) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערביהאראפה(למפת פקיסטן רגילה) אסלאמאבאד רוואלפינדי קראצ'י לאהור פייסלאבאד מולטאן פשאוור היידראבאד כוויתה הודו סין קשמיר אפגניסטן טורקמניסטן איראן הים הערביהאראפה
 
הָארָאפָּה (באורדו/פנג'אבי: ہڑپّہ) הוא אתר ארכאולוגי בפנג'אב, פקיסטן, כ-24 קילומטרים מערבית לעיר סאהיוואל. שמו של האתר לקוח משמו המודרני של היישוב הממוקם ליד המסלול הישן של נהר ראבי, אשר כיום עובר 8 קילומטרים לצפונו. היישוב המודרני האראפה נמצא במרחק של פחות מקילומטר מהאתר הארכאולוגי. על אף שביישוב ישנה תחנת רכבת מהתקופה של הממשל הבריטי, מדובר ביישוב קטן בעל אוכלוסייה של 15,000 תושבים בלבד.
האתר של העיר העתיקה מכיל את שרידי העיר המבוצרת מתקופת הברונזה, שהייתה חלק מתרבות עמק האינדוס שמרכזה היה בסינד ובפנג'אב. משערים שבשיאה (2600–1900 לפנה"ס), גרו בעיר כ-23,500 תושבים, שטחה היה כ-1.5 קמ"ר, והיו בה בתים עשויים מלבנים עשויי חימר. עקב מנהג בקרב ארכאולוגים לקרוא לתרבויות עתיקות שזה עתה התגלו על שם האתר הארכאולוגי הראשון שבו הן התגלו, תרבות עמק האינדוס ידועה גם בשם "התרבות ההאראפית".
לעיר העתיקה של האראפה נגרם נזק כבד תחת השלטון הבריטי, כאשר הלבנים מן ההריסות שימשו כרבדים עבור מסילת הרכבת לאהור–מולטאן. בשנת 2005 בוטל פרויקט לבניית פארק שעשועים שנוי במחלוקת באתר, כאשר עובדי הבנייה חשפו ממצאים ארכאולוגיים רבים בשלבים הראשונים של עבודת הבנייה. עתירה של ארכאולוג פקיסטני למשרד התרבות הפקיסטני, הובילה לשיקומו של האתר.
היסטוריה

שורשיה המוקדמים ביותר של התרבות ההאראפית בתרבויות כגון זו של מהרגר (אנ'), באזור שנת 6000 לפנה"ס. שתי הערים הגדולות, מואנג'ודארו והאראפה, נוסדו באזור שנת 2600 לפנה"ס לאורך עמק נהר האינדוס. תרבות זו וכן מערכת הכתיבה אפשרית שלה, מרכזים עירוניים, מבנה חברתי מגוון ומערכת כלכלית, התגלו מחדש בשנת 1920, אחרי חפירות במואנג'ודארו שבסינד ליד העיר לארקאנה, והחפירות בהאראפה, בפנג'אב דרומית ללאהור. נמצאו ונחקרו גם מספר אתרים נוספים, הנמשכים ממרגלות הרי ההימלאיה במזרח פנג'אב ההודית בצפון, דרך גוג'ראט בדרום-מזרח, ועד לבלוצ'יסטן במערב. על אף שהאתר הארכאולוגי בהאראפה נפגע בשנת 1857 עקב שימוש בלבני האתר כרבדים בבניית מסילת הרכבת לאהור-מולטאן הרכבת, בכל זאת נמצאו באתר ממצאים ארכאולוגיים רבים. הלבנים שהתגלו היו עשויים מחול אדום, חימר ואבנים, ונשרפו בטמפרטורה גבוהה מאוד. כבר בשנת 1826 האתר בהאראפה משך את תשומת לבו של קצין בריטי בהודו, אשר ניתן לייחס לו את החפירות הראשונות באתר.
תרבות וכלכלה

תרבות עמק האינדוס הייתה בעיקר תרבות עירונית שכלכלתה הייתה מבוססת על עודפי ייצור חקלאי ומסחר, בין היתר מסחר עם שומר בדרום מסופוטמיה. מואנג'ודארו והאראפה מאופיינים בדרך בדירות מגורים נפרדות, בתים עשויי לבנים עם גגות שטוחים, ומרכזים מנהליים ודתיים מבוצרים.
המידות והמשקלות של תרבות עמק האינדוס היו מאוד סטנדרטיות, ומותאמות לסולם דרגות אחיד. נעשה שימוש בחותמות ייחודיות, וכן בשיטות נוספות, כנראה לצורך זיהוי של נכס ושל משלוח של סחורה. על אף שנחושת, וברונזה היו בשימוש, עדיין לא נעשה שימוש בברזל. כותנה נארגה ונצבעה לצורך יצירת בגדים; חיטה, אורז, ומגוון רחב של ירקות ופירות גודלו על ידי החקלאות המקומית; ומספר רב של בעלי חיים בויתו, וכן נוהלו קרבות תרנגולים. מהממצאים הארכאולוגיים הוסק שהיה ניהול מרכזי עבור כל עיר, אבל לא עבור כל התרבות. להאראפאנים היו נתיבי סחר רבים לאורך נהר האינדוס, שהגיעו עד למפרץ הפרסי, מסופוטמיה ומצרים. כמה מהסחורות היקרות ביותר בהן סחרו היו קרנליאן ולפיס לזולי.
מה שברור זה שהחיים בחברה ההארפאנית לא היו לגמרי שלווים; שרידי שלדי אדם מעידים על שיעור פציעות ראש מהגבוהים ביותר (15.5%) שנמצאו בדרום אסיה הפרהיסטורית. ניתוח פלאונטולוגי הוכיח כי היו בהאראפה צרעת ושחפת, כשהשכיחות הגבוהה ביותר הן של מחלות והן של פציעות נמצא בשלדים מ"אזור G" (אזור הממוקם דרום-מזרחית לחומות העיר). יתר על כן, השכיחות של פציעות ראש ופנים ושל זיהום ומחלות התגברה לאורך זמן, דבר הממחיש שהתרבות קרסה תוך כדי מחלות ופציעות. הביוארכאולוגים שבחנו את השרידים טענו שההבדלים שנמצאו בין השלדים מבחינת אופן הקבורה והאפידמיולוגיה, מעידים על כך שהגישה למשאבים בסיסיים כמו בריאות ובטיחות נשללה ממספר יחידים וקהילות בהאראפה, מאפיין בסיסי של חברות היררכיות בתקופה זו ברחבי העולם.
סמלים מוקדמים דומים לכתב האינדוס

לוחות אבן וחימר שנחשפו בהאראפה, אשר תוארכו על ידי פחמן ל-3300–3200 לפנה"ס, מכילים סימנים בצורת קלשון ובצורת צמחים. "זו שאלה גדולה האם אפשר לקרוא למה שמצאנו 'כתיבה', אך מצאנו סמלים בעלי דמיון למה שהפך בהמשך לכתב האינדוס", אמר ד"ר ריצ'רד מידו מאוניברסיטת הרווארד, מנהל פרויקט מחקר הארכאולוגי בהאראפה. כתב פרימיטיבי הזה הוא מעט מוקדם יותר מהכתבים הפרימיטיביים של השומרים במסופוטמיה, המתוארכים ל-3100 לפנה"ס.
ראו גם

מואנג'ודארו
כתב האינדוס
הערות שוליים

↑  Basham, A. L.; Dani, D. H. (Winter 1968–1969). "(Review of) A Short History of Pakistan: Book One: Pre-Muslim Period". Pacific Affairs. 41 (4): 641–643. doi:10.2307/2754608. JSTOR 2754608.
↑  Tahir, Zulqernain. 26 May 2005. Probe body on Harappa park,  Dawn. Retrieved 13 January 2006
↑  Kenoyer, J.M., 1997, Trade and Technology of the Indus Valley: New insights from Harappa Pakistan, World Archaeology, 29(2), pp. 260–280, High definition archaeology
1 2  Library of Congress: Country Studies. 1995. Harappan Culture.
↑  Robbins Schug, Gwen (2012). "A peaceful realm? Trauma and social differentiation at Harappa". International Journal of Paleopathology. 2 (2–3): 136–147. doi:10.1016/j.ijpp.2012.09.012.
1 2  Robbins Schug, Gwen (2013). "Infection, Disease, and Biosocial Processes at the End of the Indus Civilization". PLoS ONE. 8: e84814. doi:10.1371/journal.pone.0084814.
↑  BBC, UK website. "Earlist writing found". BBC News.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 235928336   WorldCat (עם VIAF): 235928336 
מפה המראה את האתרים ואת ההיקף של תרבות עמק האינדוס. האראפה היה מרכז של אחד של מאזורי הליבה של תרבות עמק האינדוס, הממוקם במרכז פנג'אב. האדריכלות והתרבות ההאראפאנית היו מהמפותחים ביותר בתקופת הברונזה
האיש העשיר ואלעזר

איור בשלושה שלבים של משל האיש העשיר ואלעזר
האיש העשיר ואלעזר הוא משל נוצרי, אחד ממשלי ישו, המובא בבשורה על-פי לוקאס, פרק ט"ז, פסוקים 19–30.
במשל מסופר על איש עשיר, שחי בנעימים ועל עני בשם אלעזר, שהתמקם בכניסה לבית העשיר וניזון מפירורי סעודת העשיר. העני מת והובל על ידי מלאכים לחיק אברהם. גם העשיר מת, אך הוא הגיע לשאול, שם נשא ייסורים קשים. העשיר הביט ממקומו בשאול וראה מרחוק את אברהם ואלעזר שוכן בחיקו. ביקש העשיר מאברהם שישלח את אלעזר להרטיב את קצה אצבעו במים ולקרר בה את לשונו של העשיר, כי הוא סובל מאוד מהחום. אברהם הזכיר לעשיר, שבחייו הוא נהנה מכל טוב ואלעזר סבל, לכן התהפכו כעת היוצרות ופרט לכך ציין שיש ביניהם תהום שנועדה למנוע מעבר מצד אחד לצד האחר.
העשיר, שהבין את הקשר בין חייו ובין אחריתו, ביקש מאברהם שיזהיר את חמשת אחיו מפני הצפוי להם. אברהם השיב לו שאחיו צריכים להישמע למשה ולנביאים, אך האיש העשיר הפציר באברהם שישלח אל אחיו מישהו מהמתים, כי זה ישכנע אותם והם יחזרו בתשובה. אברהם סירב באומרו, שאם הם לא שומעים למשה ולנביאים, הם לא ישמעו גם למי שיבוא מהמתים.
טאהר אל-חוסייני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1842 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1908 (בגיל 66 בערך) 
 שם לידה:  محمد طاهر مصطفى طاهر الحسيني 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 השקפה דתית:  אסלאם סוני 
 
מוחמד טאהר מוסטפא אל-חוסייני (בערבית: محمد طاهر مصطفى طاهر الحسيني, תעתיק מדויק: מחמד טאהר מצטפא טאהר אלחסיני, 1842 – 1908), שנודע בכינויו טאהר אפנדי, היה המופתי של ירושלים לאורך שנים ארוכות בשלהי התקופה העות'מאנית.
טאהר אל-חוסייני נולד בירושלים, בן למשפחת חוסייני המכובדת שבאותה תקופה החלה לצבור מעמד ורכוש תחת השלטון העות'מאני.
הוא היה הטאהר השני בענף ה"טאהרי" של משפחת אל-חוסייני: בנו של מוסטפא, נכדו של חוסיין ונינו של טאהר הראשון.
טאהר אל-חוסייני מונה בידי השלטון העות'מאני לתפקיד המופתי של ירושלים בשנת 1869. כמו כן היה הקאדי של בית הדין השרעי. לאורך שנות כהונתו נאבק בעלייה ובהתיישבות היהודית בארץ ישראל, והפעיל את השפעתו על השלטונות העות'מאניים בדרישה לגרש את המתיישבים היהודיים המנסים לרכוש אדמות או לפחות להציק להם. ב-1897 הועמד בראש ועדת נכבדים ערביים שבחנה בקשות למכירת אדמות ליהודים, ובפועל עצר מכירת קרקעות בסביבת ירושלים לידיים יהודיות למשך שנים אחדות.
עם זאת, הוא נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, הכוללת עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
אל-חוסייני מילא את תפקיד המופתי עד מותו ב-1908. לטאהר היו שתי נשים: מחבובה ילדה לו שבע בנות ובן אחד, כאמל; זיינב ילדה לו שני בנים, פח'רי ואמין. כאמל אל-חוסייני ירש את התפקיד עם מות אביו והחזיק בו עד מותו שלו ב-1921, אז עבר התפקיד לידי אחיו למחצה אמין אל-חוסייני.
הערות שוליים

↑  אילן פפה, אצולת הארץ, אילנות יחס, עמ' 376.
↑  על פי אילן פפה, אצולת הארץ, אילנות יחס, עמ' 376: "מופתי 1869"; על פי צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 8: מונה לאחר פטירתו של אביו, המופתי מוסטפא אבן טאהר אל-חוסייני, ב-1893/4‏ (שנת 1311 להיג'רה).
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 226.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 8.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דגל המנדט הבריטי

דגל הממלכה המאוחדת
דגל המנדט הבריטי המבוסס על הנס האדום (שימוש ימי)
דגל המנדט הבריטי המבוסס על הנס הכחול (שימוש ימי)
במהלך המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י) שהתקיים בין השנים 1920–1948 שהוכר רשמית על ידי חבר הלאומים ב-29 בספטמבר 1922, היה דגל הממלכה המאוחדת לדגל הרשמי של המנדט הבריטי, אולם היו גם מספר דגלים מקומיים למחלקות ממשלת המנדט ולפקידי הממשל. הדגל היחיד הספציפי שלא הוגבל לשימוש רשמי ממשלתי היה דגל ימי של פלשתינה (אדום עם דגל הממלכה המאוחדת בפינה ומעגל לבן בצידו ובתוכו כתוב פלשתינה) שהונף על ידי האניות הרשומות בשטח המנדט בין השנים 1927 עד 1948. דגל זה היה בשימוש מוגבל מאוד ולא אומץ על ידי היהודים או הערבים. הוא התבסס על הנס האדום (שיועד לשימוש אזרחי) במקום הנס הכחול (ששימש כבסיס לדגלי כמעט כל השטחים האחרים באפריקה ובאסיה שהיו תחת שלטון בריטי) מכיוון שהוא נועד לשימוש רק בים על ידי אניות לא-ממשלתיות.
דגלים ערבים

הערבים בארץ ישראל הדפיסו לעצמם דגלים עצמאיים, לרוב בווריאציות של דגל המרד הערבי. בשנת 1929 נערך דיון בדבר הדגל הפלסטיני והעיתון "פלסטין" פרסם בעמוד השער הצעה לדגל והמנון פלסטיני. הוצעו דגלים שונים ומגוונים, והם התבססו בעיקר על דגל המרד הערבי, לצד שימוש בצלבונים עם סהרונים וצבע כתום. במהלך המרד הערבי הגדול בין השנים 1936–1939 צולמה קבוצה עם דגל הדומה לדגל הפלסטיני הנוכחי, אך עם סהר וצלב וכן כתובת בערבית.
דגלים יהודים

השימוש בדגלים ציוניים או עבריים היה נפוץ ביישוב היהודי, מכיוון שגופים של תושבים יהודיים בארץ ישראל הוקמו עוד טרם הקמת מדינת ישראל, דגלים אלה היו בשימוש על ידי מוסדות שונים כמו הסוכנות היהודית וההסתדרות. אולם היישוב היווה רק אחת מהקהילות האתניות במדינה, והוא זכה להתנגדות עזה מצד הערבים בארץ ישראל. לפיכך, דגלים עבריים מעולם לא הוכרו על ידי הרשויות הבריטיות, שטענו לאורך כל שנות המנדט לחוסר משוא פנים בין היהודים והערבים, וכי הדגל הרשמי היחיד הוא דגל הממלכה המאוחדת.
עם זאת, המילון הצרפתי Le Petit Larousse Illustré מכיל קטע דגלים עולמי שמראה כי בין השנים 1924–1939 היה דגל פלשתינה מגן דוד צהוב על רקע כחול לבן. לא ברור על סמך מה בחר המילון בדגל זה כמייצג את המנדט הבריטי, בעוד שמה שיהפוך אחרי 1948 לדגל ישראל היה שונה לחלוטין.
ב-1934 פרסם המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק תצלום של דגל דומה לזה שבמילון הצרפתי שהונף על ידי ספינת הקיטור "עמנואל" - הספינה היחידה בבעלות חברת המשלוחים חופיה שהייתה חברה ציונית. בכיתוב נכתב כי "עמנואל", המניפה את דגל פלשתינה, עוגנת בסאות'המפטון, אנגליה. ספינת סחר זו הייתה הראשונה שהניפה דגל מעין זה. באופן טרגי, חודשים ספורים לאחר פרסום הידיעה בנשיונל ג'יאוגרפיק טבעה הספינה בים הצפוני ובכך הקיץ הקץ על חברת חופיה. בהמשך, מפעלי ספנות ישראלים, בהם חברת צים, לא השתמשו בדגל כזה.
ראו גם

דגל ישראל
דגל ירדן
הדגל הפלסטיני
הערות שוליים

↑  הנס האזרחי 1927–1948 (המנדט הבריטי על פלשתינה), ‏28 בנובמבר 2013
↑  המנדט הבריטי על פלשתינה 1923–1948, ‏17 בינואר 2015
↑  תמיר שורק, הכתום ו"הצלב בסהר": דמיינו את פלסטין של 1929, אומות ולאומיות, 2004
↑  דגלים היסטוריים (הרשות הפלסטינית)
↑  הדגל במילון לארוס
דגל המנדט הבריטי על פי המילון הצרפתי Le Petit Larousse Illustré
עומאר אל-קטאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במאי 1964 (בן 60) ביירות, לבנון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרופיל ב-IMDb
 
עומאר אל-קטאן (מערבית: عمر القطان; נולד ב-4 במאי 1964) הוא פילנתרופ ואיש קולנוע ממוצא פלסטיני, המתגורר בבריטניה.
אודות

אל-קטאן נולד בביירות, למשפחה ממוצא פלסטיני. אביו, עבד אל-מוחסן אל-קטאן, נולד ביפו, ובעקבות מלחמת העצמאות ברח לביירות, ולאחר מכן עבר לכווית, שם עבד כמורה, ולאחר מכן נכנס לעסקי הבניה, שם עשה הון רב. אמו, לילה, נולדה בטולכרם, ופגשה את עבד בכווית, שם התחתנו. משפחתו עברה לביירות בשנת 1964, אולם עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975 נשלח עומאר לאנגליה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1982, נסע לקהיר שם למד ערבית, ספרות איסלמית והיסטוריה במשך מספר חודשים. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וללימודי קולנוע ב-Institut National Supérieur des Arts du Spectacles שבבריסל.
סרטו הראשון Dreams & Silence עסק באסלאם הפוליטי, וזכה בשנת 1991 בפרס לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בתחרות בפסטיבל אידפא באמסטרדם.
בשנת 1994 הפיק את סרטו של מישל ח'לייפי, "אגדת שלושת היהלומים", אשר זכה להצלחה רבה. בשנים 2000–2001 שימש אחד הבמאים של הסדרה הדוקומנטרית Muhammad: Legacy of a Prophet, אשר עסקה בחיו של הנביא מוחמד, ושודרה ברשת PBS.
בשנת 2008 ייסד את "The Mosaic Rooms" בלונדון, המשמש כחלל תצוגה לתרבות ואמנות ערבית. משנת 2013 הוא משמש כיושב ראש פסטיבל שובאכ לתרבות ערבית בת-זמננו בלונדון. הוא משמש כיושב ראש מוזיאון פלסטין שנבנה בביר זית.
הוא משמש כדירקטור בחברה המשפחתית, Al-Hani Construction and Trading Company שבסיסה בכווית.
רפיק אל-חוסייני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 73 בערך) ירושלים 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  אוניברסיטת ברמינגהאם  ויקטוריה קולג' 
 תפקיד:  חבר המועצה המהפכנית של הפת"ח 
 
ד"ר רפיק אל-חוסייני (נולד ב-1 במאי 1952), הוא רוקח ואיש ציבור פלסטיני. היה ראש לשכתו של אבו מאזן והושעה ב-2010 לאחר פרשיית מין.
היסטוריה

חוסייני נולד בירושלים, בן למשפחת אל חוסייני. חוסייני למד בקולג' ויקטוריה שבאלכסנדריה במצרים. סיים תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ב-1973. הוא למד לדוקטורט בכימיה מדיצינלית באנגליה אותו סיים ב-1978, ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם במחלקה למיקרוביולוגיה בין השנים 1984 ל-1986. שימש כמנהל שירותי המרפאה בבית החולים הפלסטיני בעמאן. למד לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטה העירונית של לונדון וסיים בשנת 1994 וחזר לרשות הפלסטינית כדי לעמוד בראש מועצת הבריאות של הרשות.
באפריל 2005 מונה לראשות לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים. בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשכנע לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה לקיים עמו יחסי מין, בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת. כעבור מספר ימים החליט אבו מאזן להשעות את רפיק מתפקידו. במסיבת עיתונאים טען חוסייני כי הקלטת מזויפת והיא פרי של קונספירציה ישראלית ופלסטינית להכתים אותו ואת אבו מאזן.
ספינוזאוריים

| ספינוזאוריים |
| --- | --- |

תקופה
יורה עליון-קרטיקון עליון, 148–93 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
על־סדרה:: דינוזאורים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודים
משפחה:: ספינוזאוריים
שם מדעי
 Spinosauridae

איור של מינים מהמשפחה בסביבתם
מיני ספינוזאורים בהשוואה לאדם
ספינוזאוריים (שם מדעי: Spinosauridae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים שחיו בתקופת יורה עליון עד קרטיקון תחתון ומאובניהם נמצאו בכל היבשות.
לכמה ממיני דינוזאורים אלה היה מפרש גב גדול, כאשר הבולט שביניהם היה הספינוזאורוס הענקי שהיה הגדול שבטורפים היבשתיים אי-פעם. היו להם לסתות צרות ודמויות תנין שעזרו להם לתפוס טרף חלקלק והיו להם זרועות ארוכות עם טפרים חדים. כנראה שהם חיו בקרבת נהרות ואגמים וצדו דגים.
מיון

סוג Asiamericana?
סוג איברוספינוס (Iberospinus)
סוג Cacaphonyx
סוג Cristatusaurus
סוג אוסטפריקזאורוס (Ostafrikasaurus)
סוג וליבונוונטריקס (Vallibonavenatrix)
סוג Vectispinus
תת-משפחה Baryonychinae
סוג בריוניקס (Baryonyx)
סוג Cristatusaurus
סוג סוקוזאורוס (Suchosaurus)
סוג פרוטתליטיס (Protathlitis)
שבט Ceratosuchopsini
סוג ריפרובנטור (Riparovenator)
סוג סוקומימוס (Suchomimus)
סוג צרטוסוכופס (Ceratosuchops)
תת-משפחה Spinosaurinae
סוג Camarillasaurus?
סוג איכתיובנטור (Ichthyovenator)
סוג Angaturama
סוג איריטייטור (Irritator)
סוג אוקסלאיה (Oxalaia)
סוג סיאמוזאורוס (Siamosaurus)
שבט Spinosaurini
סוג סיג'ילמסזאורוס (Sigilmassasaurus)
סוג ספינוזאורוס (Spinosaurus)
בית הקברות של נשר

| --- | --- |
תושבי נשר בדרך לטקס פתיחת בית הקברות, 11 במרץ 1965
תושבי נשר בדרך לטקס פתיחת בית הקברות, 11 במרץ 1965
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  כן
 דת:  יהודית
 רשות מנהלת:  הרבנות הראשית נשר
 תאריך הקמה:  11 במרץ 1965
 
 מיקום:  בדרך משה, נשר
 קואורדינטות:  32°45′52″N 35°01′48″E﻿ / ﻿32.764389353499°N 35.030045435922°E﻿ / 32.764389353499; 35.030045435922
  (למפת חיפה מוגדלת) בית הקברות של נשר(למפת חיפה רגילה) בית הקברות של נשר(למפת הגליל המערבי רגילה) בית הקברות של נשר(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בית הקברות של נשר
 
בית הקברות של נשר למרגלות הר טללים נחנך ב-11 במרץ 1965.
היסטוריה

היישוב נשר החל לקבור את מתיו בבית הקברות של המושב כפר חסידים בין השנים 1938-1936. מעטים נקברו בבית הקברות הראשון של יגור. בהמשך נקברו בבתי קברות בעיר חיפה. בשנת 1965 החליטה מועצת העיר נשר להקים בית קברות בעיר. ב-11 במרץ 1965 נחנך בית הקברות בהשתתפות רבים מתושבי העיר. בית הקברות ממוקם בסמוך לאוניברסיטת חיפה.
ב-18 בפברואר 1966, כשנה לאחר הקמת בית הקברות, סירבה חברה קדישא לקבור תושב נשר בבית העלמין הראשי בחיפה. מטעם החברה נמסר כי בית הקברות של נשר נבנה לרווחת תושבי העיר, ומקבילו, מיועד לתושבי חיפה בלבד. חברי המועצה של נשר וחיפה גינו את החלטת חברת קדישא, והגופה נטמנה בחיפה כמתוכנן.
בשנת 2004, בעקבות גידול האוכלוסייה במטרופולין חיפה, נבנה בית הקברות בקרבת התל הארכאולוגי תל רגב. התל כולל בתוכו מתחם קבורה גם לנשר, אולם נכון ל-2021, ממשיכים לקבור את מתי נשר בבית הקברות בנשר, והרבנות הראשית של נשר ממשיכה להרחיב אותו בחלקות קבורה נוספות.
נכון לאוגוסט 2021, בית הקברות כולל 22 (כ"ב) חלקות קבורה פעילות. חלקה נוספת מוכנה בשלמות כולל בורות לקברים, והוכנה תשתית לחלקות נוספות במעלה ההר לכיוון מערב.
ראשי היישוב הקבורים בבית הקברות ואישים נוספים

יצחק רוט - ראש המועצה השני
ישראל קלרטג - ראש המועצה השלישי
ישראל קולס - ראש המועצה הרביעי
שמואל ריניש - ראש המועצה החמישי
הרב מרדכי בר מוחא - הרב הראשי הספרדי הראשון
בבית הקברות קבורה גם שוטרת משמר הגבול גלית ארביב, שעוטרה בעיטור האומץ של המשטרה לאחר שניהלה ב-2002 קרב עם מחבל פלסטיני בשכונת נווה יעקב בירושלים.
הערות שוליים

↑  פולמוס בעניין קבורת מת מנשר בבית הקברות בחיפה, הצופה, 18 בפברואר 1966
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ישראל ובנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.