המרד הכורדי בעיראק (1961–1970)
מהלך המרד

ב-11 בספטמבר 1961 הגיעו היחסים לנקודת שיא, לאחר שה-KDP הגישו שורת תביעות לממשלה העיראקית הכוללת אוטונומיה תרבותית ומנהלתית, הכרה בשפה הכורדית כשפה רשמית וכזו שנלמדת בבתי הספר בכורדיסטן, הקמת אוניברסיטה, הפניית כסף מההכנסות הנפט מאזור כירכוכ ומוסול לטובת פיתוח האזורים הכורדים וכן שליטה על היחידות הצבאיות הנמצאות בכורדיסטן ותביעה שייקלטו אליהם כורדים. השלטונות העיראקיים ראו בדרישות אלו כחתרנות וכניסיון לפגיעה באחדות המדינה ודחו אותן, מנגד הכורדים ראו את הדחיה כניסיון לבטל את זהותם המובחנת.
בעקבות דחיית הבקשות ובעקבות ניסיונות של נאמני בארזאני להשתלט על כבישים אסטרטגיים בין עיירות מרכזיות בצפון עיראק, פרצו מהומות בין הצבא למורדים הכורדים. למהומות הצטרפו שבטים כורדיים נוספים והוא לבש עד מהרה צביון של התקוממות לאומית נגד השלטון המרכזי, שהתאפיינה בעיקר בשימוש בטקטיקות של לוחמת גרילה שכללו פעולות התקפיות של "פגע וברח", תוך ניצול תוואי השטח ההררי באזור כורדיסטן המאזן את אי הסימטריה בין הכוחות הכורדיים והצבא העיראקי. נקודת זמן זו סימלה את התפנית שעברו הכוחות הכורדיים מלוחמה מפוזרת ולא מאורגנת ללוחמת גרילה מסודרת וממוסדת ובהנהגתו של בארזאני, הפכו הכוחות הלאומיים הכורדיים לצבא מאורגן שגדל בהדרגה בהיקפו ובעוצמתו. אחת הסיבות העיקריות לשינוי תפיסתי זו, היה בשל עריקתם של קצינים כורדים מן הצבא העיראקי, כאלה שבשעת המבחן בחרו בנאמנות לתנועה הלאומית הכורדית על חשבון הנאמנות למדינה העיראקית.
אף על-פי כן, הצבא העיראקי היה מאורגן, גדול לאין שיעור ומצויד בכמות אמצעי לחימה גדולה וחדישה בהרבה ביחס לכוחות הכורדים. הצבא החל לתקוף את מוקדי המרידה הכורדית, פעולה שהובילה עד מהרה לפריצתה של מלחמה נרחבת, שכללה הרעשות כבדות על כפרים כורדיים והטלת סגר כלכלי על מרחב המחיה של תושביהם. קאסם הורה לחיל האוויר העיראקי להפציץ ללא הבחנה כפרים כורדיים שהכילו גם אזרחים לא חמושים, במטרה לדכא כל שאיפה שלהם לעצמאות. כך, בשל כוחו והעוצמה הרבה שהפעיל, נחל הצבא העיראקי ניצחון במערכה זו, אך ניצחון זה היה זמני בלבד. פעולות קשות אלה של צבא עיראק סייעו לכוחות הכורדיים לגייס את כל האוכלוסייה המקומית לצידו של מוסטפא בארזאני בפעולות נגד הממשל העיראקי תחת מסגרת לאומית מאוחדת, ועובדה זו הפכה עימות מקומי למדי בין השלטון המרכזי לבין פלח קטן וקיצוני בקרב האוכלוסייה הכורדית, לכדי מלחמת אזרחים דה-פקטו. בעקבות הלחימה, הוציא ראש הממשלה קאסם הוציא את מפלגת KDP אל מחוץ לחוק.
הכורדים הקימו צבא גרילה שהורכב מיותר מעשרים אלף לוחמים ונקרא הפֶּשְׁמֶרגֶה (Pêşmerge; "הצועדים בעקבות המוות"). בעזרתם, הכורדים הביסו את הכוחות הפרו-ממשלתיים ובארזאני הצליח לאחד את שורות הכורדים ואת מעמדו כמנהיגם. הכוחות הכורדיים הצליחו להסיג כוח של הצבא העיראקי משטח גדול בצפון המדינה ולכבוש אותו. כתוצאה מכך באביב 1961 החל קאסם להתכונן למתקפה צבאית נגד הצפון במטרה להחזיר את השליטה הממשלתית באזור. באביב 1962 פתחו כוחות הפשמרגה במתקפה נגד הצבא העיראקי באזור סולימאניה וכרכוכ והכוחות הכורדים הצליחו במהלך שנה זו להשתלט על חלקים נרחבים בכורדיסטן העיראקית בין גבול איראן לגבול טורקיה. בנוסף, באוגוסט של אותה השנה הפציצו המורדים הכורדים את צינור חברת הנפט העיראקית, פעולה שהובילה את השלטונות העיראקיים להציע לכורדים חנינה בינואר 1963. בפברואר של אותה השנה התקיים משא ומתן בין הצדדים שבו הציבה ה-KDP אולטימטום לקאסם ודרשה אוטונומיה במרחב הכבוש, אך קאסם התעלם מהדרישות הכורדיות והמשיך בתכנון ובביצוע הלחימה כנגד הכורדים, שנמשכה ברצף עד לנפילת שלטונו בשנת 1963.
ב-8 בפברואר 1963, קציני צבא המתנגדים לקאסם בהנהגת עבד א-סלאם עארף ואחמד חסן אל-בכר ומפלגת הבעת', חוללה הפיכה צבאית שקיבלה את השם מהפכת הרמדאן, שבסיומה הוכנע והוכפף צבא עיראק וראש הממשלה קאסם הוצא להורג. ערב עליית הבעת' לשלטון כבר התקיימה אוטונומיה דה-פקטו בחלקים מסוימים של כורדיסטן העיראקית. אחת התוצאות המובהקות של אוטונומיה זו הייתה הימצאותה של טריטוריות מאוכלסות ברוב כורדי מובהק מחוץ לשליטתו האפקטיבית של השלטון העיראקי ובמקביל, מיסודם של גופים ומוסדות שלטוניים שתיפקדו באופן עצמאי כמעט לחלוטין וניהלו בפועל את ענייני האזור הכורדי.
בעקבות נפילת משטרו של קאסם והפיכת הבעת', שהביאה להסדר חלוקת-כוח שאפשרה לכורדים מידה של אוטונומיה וייצוג בשלטון המרכזי, הביעו הכורדים נכונות להיכנס למשא ומתן עם השלטון המרכזי והכריזו על הפסקת אש. הכורדים הציגו את דרישותיהם לממשל החדש, ואלה כללו בין היתר שלטון אוטונומי באזורים הכורדיים בצפון, שוויון אזרחי מלא בין הערבים לכורדים בעיראק, הקצאת חלקים מהכנסות הנפט של עיראק לטובתם של הכורדים, מינויים של נציגים כורדים לתפקידים פוליטיים בכירים, השוואת מעמד השפה הכורדית לזו הערבית, מינוי כורדי לסגן נשיא המדינה ולסגן הרמטכ"ל, מינויים כורדים למשרות ממשלתיות ביחס לחלקם באוכלוסייה והקמת יחידות כורדיות במסגרת הצבא העיראקי.
הכורדים ניצלו את הפסקת האש שיזמו כדי לחזק את כוחם ואת שליטתם באזורי כורדיסטן עד שב-6 ביוני 1963, התחדשה הלחימה בין הצדדים, אך כעת הייתה המדינה העיראקית נתונה לשלטון החדש של מפלגת הבעת'. המשטר החדש פקד על הצבא להטיל סגר על המרחבים הכורדיים באמתלות של מעשי אלימות בלתי פוסקים שבוצעו על-ידי הכוחות הכורדיים נגד כוחות המשטרה ונגד אזרחים. בסופו של דבר, לאחר קרבות רבים ולאחר מתקפה כושלת של כוחות צבא עיראק על המורדים הכורדים, הכריז עארף על הפסקת אש בנובמבר 1963.
המשטר העיראקי החדש היה נגוע בניגודים פנימיים בין אנשי הבעת' וגורמים מחוץ למפלגת הבעת' ובהם עארף עצמו. בנובמבר 1963, מאבקים פנימיים רבים בין הזרועות האזרחיות והצבאיות של הבעת' הובילו להתפוררות השלטון ולהדחת מפלגת הבעת'. לאחר הדחת מפלגת הבעת' עבד א-סלאם עארף לקח לידיו את השלטון והחל לחתור להגיע להסכם עם בארזאני. ב-15 בפברואר 1964 הצדדים חידשו את המשא ומתן ואת הניסיון להגיע להסכם, העדר הסכמה על סוגיות מרכזיות הובילו את השיחות למבוי סתום וגררו את המשך העימותים. עקב כך, התחזקה בממשלה העיראקית תפיסה כי יש לעצור את האלימות והמרידות בכח.
ב-3 באפריל 1965 פתח צבא עיראק מתקפה כוללת על הכורדים במטרה להכניעם. לאחר מותו הבלתי צפוי של עבד א-סלאם עארף הוא הוחלף באחיו, עבד א-רחמן עארף, ותחת שלטונו פתחה ממשלת עיראק במאמץ אחרון להביס את הכורדים. מערכה זו נכשלה במאי 1966, כאשר הכוחות של בארזאני הביסו את הצבא העיראקי בקרב על הר הנדרין, שם נאמר שהכורדים טבחו בבריגדה עיראקית שלמה. ביולי 1966, עארף וראש הממשלה דאז, עבד א-רחמן אל-בזאז, גיבשו תוכנית שמטרתה להביא ליישוב הסכסוך, אך זו לא יושמה עקב הפלתו של עבד א-רחמן עארף בהפיכת החצר שבוצעה בשורות מפלגת הבעת' ב-1968, שבעקבותיה עלה לשלטון אחמד חסן אל-בכר.
משטר הבעת' החדש אימץ גישה ריכוזית ולאומנית ערבית יותר מקודמו, והצית מחדש את הסכסוך עם הכורדים. מדיניות "החגורה הערבית" שבה נקט המשטר, ביוזמתו של סגן הנשיא הדומיננטי צדאם חוסיין, הייתה בעיקרה מדיניות של שיערוב וכללה עקירת קהילות כורדיות לאורך האזורים האסטרטגיים העיראקיים, בעיקר האזורים המרובים במרבצי בנפט, והחלפתם במתיישבים ערבים, מה שגרם למתח נוסף ביחסים. ב-1969, החריף הצורך להשקיט את החזית הכורדית ולהגיע להסכם, זאת בשל כמה סיבות שיצרו פוטנציאל להתנגשות ממספר חזיתות. בעיקר ניתן למנות את מאבקי הכוח הפנימיים בשורות מפלגת הבעת' בין הסיעה האזרחית בהנהגת ראש הממשלה אל-בכר וצדאם חוסיין שדחפו להשגת הסכם פשרה עם הכורדים לבין הקצינים משורות הבעת' שחשו קרובים יותר לנאצריסטים שהציגו עמדה נוקשה ביחס להסכם והתנגדו אליו. זאת לצד התדרדרות מתיחות היחסים עם איראן ותסיסה שיעית בדרום המדינה. על כן, ממשלת הבעת' פתחה מחדש בניסיון לסיום המרד הכורדי. ראוי לציין כי גם ברית המועצות לחצה על השלטונות העיראקיים להגיע לפיוס עם הכורדים.