צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
צבאות פאטמיים > הצי הפאטמי

אחת הזרועות המשמעותיות והפעילות ביותר בצבא הפאטמי היה הצי, שבשיאו היה הגדול ביותר בעולם הערבי והיווה כוח צבאי משמעותי במזרח ומרכז הים התיכון, אחד משלושה ציים קבועים יחידים בתקופה זו (האימפריה הביזנטית וסיציליה הנורמנית הם הציים האחרים), במהלך המאות העשירית עד המאה ה-12. על אף גודלו ומשקלו הצבאי לא הצליח הצי הפאטמי לממש את השליטה על חופי החלק המזרחי של הים התיכון לכלל הגמוניה מול הצי של האימפריה הביזנטית. הצלחה חלקית מאוד נרשמה גם בביצוע המשימה לעצור את התקדמות הגדודים הצלבניים ולחסום את נתיבי האספקה הימיים שהזינו את הצבא הצלבני בגייסות ואספקה מאירופה. הצי המשיך להוות אחת מהיחידות העיקריות והחשובות בצבא הח'ליפות עד לסופה בשנת 1169. במהלך המאבק בין הח'ליפות לצבא ממלכת ירושלים הועלתה עיר הבירה פוסטאט (קהיר המודרנית) באש ואיתה בער גם חלקו הגדול של הצי וכן מחסני הנשק.
בתקופת השלטון הפאטמי באיפריקיה (שטחי תוניסיה ולוב של ימינו) במאה ה-10 עגן הצי בעיר הבירה מהדיה ובנמל טריפולי. נמל אסטרטגי נוסף היה בפלרמו שבסיציליה. היסטוריונים מוסלמים בני התקופה, אל-מקריזי ואבן ח'לדון, מתארים בהגזמה גדולה צי ענק המונה 600 ואפילו 900 ספינות קרב, הגזמה שניתן לייחס למוניטין האגדתי שמיוחס על ידי בני דורות מאוחרים לצי הפאטמי ששלט בים התיכון. מאידך, המקור ההיסטורי היחיד המתייחס לבניית ספינות עבור הצי הפאטמי מציין את הקשיים בהשגת חומרי גלם ובעיקר עץ שיובא מסיציליה ואף מהודו.
על פי רשימת שבויים שנתפסו בפשיטה ביזנטית על העיר המצרית רשיד בשנת 920 ניתן לשחזר את מבנה כוח אדם בצי הפאטמי כדלקמן: המלחים כאנשי הצוות של האוניות גויסו בסיציליה ובערי נמל לאורך החופים המזרחיים של הים התיכון. הלוחמים שתפקידם היה לתקוף ולהתגונן מתקיפות אוניות אויב היו בעיקר ממוצא ברברי משבט הקוטמה שהיו בסיס הכוח של השלטון הפאטימי ויחידות של סודאנים שחורי עור שגויסו ביחידות הומוגניות אל תוך הצבא הפאטמי. מחקר שנעשה על ידי הפרופסור יעקב לב מאוניברסיטת בר-אילן מנתח נתונים אלו ומאיר את הסיבות ליעילות המוגבלת של הצי הפאטמי: הגייסות הברברים שהיו נאמנים לח'ליפות היו לא מנוסים ולא יעילים בלוחמה ימית. הצוותים שגויסו לצי היו בדרך כלל ממעמדות נמוכים, והצי נחשב ליחידה נחותה והשירות בו לאסון. הצוותים הושלמו על ידי גיוס בכפייה מקרב אוכלוסיות כבושות שנאמנותם לח'ליפות ונכונותם להילחם עבורה היו מוטלות בספק. בנוסף לבעיות כוח אדם הגבילו גורמים נוספים את יעילות הצי הפאטמי: מחסור מתמשך בחומרי גלם הדרוש לתמוך בתפקוד ארוך טווח של הצי, מגבלות טכנולוגיות שהעצימו את התלות בתנאי מזג אוויר וזרמים בים התיכון. גורמים אלו הביאו לתלות מוחלטת של הצי בנמלים בטוחים לאורך חופי הלבנט, בהצטמצם מספר הנמלים שבידי הפאטמים ובני בריתם כך גם הצטמצמה יעילות הצי.
במאה ה-11, במהלך העימות מול ממלכת ירושלים הצלבנית, מנה הצי הפאטמי, על פי הערכות, כ-75 גליאות ו-20 ספינות משא מסוגים שונים ו-5,000 מלחים וחיילים, מספר זה מציג את הצי בשיא כוחו אך למעשה ברוב התקופה היו המספרים נמוכים יותר בגלל בעיות כוח אדם, אובדן של ספינות בקרב או בסערות ובעיות תחזוקה. המפקד הראשי של הצי החזיק בדרגת אמיר אל-בחר "מפקד הים" (בערבית: أمير البحر), תואר שממנו התגלגלה המלה אדמירל המציינת דרגת קצונה בכירה בציים בעולם.
בגלל מגבלות הגליאה הייתה הלחימה הימית של התקופה מוגבלת לתקופה שבין מאי לספטמבר בהן הים התיכון שקט יחסית, והתנהלה לאורך החופים בלבד ולא בים הפתוח. היכולת ההתקפית המוגבלת של הספינות הכתיב טקטיקות זהירות שהכתיבו מהלכים שמטרתם הראשונית הייתה לשמור על שלמות הספינות, הצי נשלח לקרב כאשר ניתן היה להבטיח עדיפות מספרית ושימוש בגורם הפתעה. הקרב החל מטווחים שאפשרו ירי בחצים ואבני קלע, כידונים ולבסוף אש יוונית. הציים חתרו אחד אל השני מתוך מטרה להרוג את אנשי הצוות של ספינות האויב ולהשלים את המהלך בעליה על סיפון אונייתו. מהלך זה - תפיסת אוניות האויב, הכריע בסופו של דבר את הניצחון בקרב.