stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המופע של אופרה וינפרי

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית אירוח
 יוצרים:  אופרה וינפרי
 מנחים:  אופרה וינפרי 
 שחקנים:  אופרה וינפרי 
 פרסים:  פרס ג'נסיס 
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  25
 מספר פרקים:  4,561
 הפקה
 חברת הפקה:  הארפו הפקות
 הפצה:  King World Productions 
 אתר צילומים:  שיקגו
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBS
 תקופת שידור מקורית:  8 בספטמבר 1986 – 25 במאי 2021
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המופע של אופרה וינפרי (באנגלית: The Oprah Winfrey Show) הייתה תוכנית אירוח אמריקנית מצליחה בהנחייתה והפקתה של אופרה וינפרי. זוהי תוכנית האירוח הנצפית ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקנית. מאז שידור פרק הבכורה של התוכנית ב-8 בספטמבר 1986 ועד 2021 הופקו קרוב ל-5,000 פרקים במשך 25 עונות. לתוכנית היו בין 15 עד 20 מיליון צופים מדי יום בארצות הברית בלבד, והיא משודרת ב-132 מדינות.
לתוכנית ישנה השפעה רבה על צופיה ובמיוחד על הקהל הנשי כאשר חלק מהנושאים אשר נידונו בעבר בהרחבה בתוכנית חדרו בעקבות כך לתודעה הציבור האמריקאי ולתרבות הפופ האמריקאית. בעוד שהעונות הראשונות של התוכנית עסקו לרוב בסוגיות חברתיות סנסציוניות, בהמשך הוחלט כי התוכנית תתמקד בנושאים חיוביים יותר בהם, סקירות של ספרים חדשים, ראיונות עם סלבריטאים, פינות העוסקות בשיפור עצמי וראיונות עם פילנתרופים שונים.
חלק מהראיונות של אופרה וינפרי זכו אף לסיקור נרחב בכלי התקשורת ברחבי העולם, בהם הראיון של וינפרי עם טום קרוז אשר במהלכו קרוז קיפץ על הספה כאשר הכריז על אהבתו לחברתו החדשה קייטי הולמס, הפרק בו השחקנית והמארחת אלן דג'נרס יצאה מהארון באופן פומבי לראשונה והפרק בו העניקה לכל קהל הצופים באולפן מכוניות פונטיאק מדגם G6.
לאורך השנים התוכנית ספגה ביקורת על כך שהיא משתמשת בפופולריות ובכוח הרב שיש לה באופן לא אחראי כדי לקדם מוצרים שונים אשר אינם מוצגים תמיד באופן ביקורתי, ואשר הופכים כמעט תמיד לרבי מכר בעקבות החשיפה העצומה לה זכו בתוכנית.
הפרק האחרון שודר ב-25 במאי 2021.
במשך שנתיים נייט ברקוס היה מנחה של תוכנית טלוויזיה שהייתה נחשבת לספין אוף של מופע אופרה וינפרי.
לקריאה נוספת

Eva Illouz, The Oprah Winfrey and the Glamour of Misery: An Essay on Popular Culture, Columbia University Press, 2003.
הערות שוליים

↑  Forbes article Retrieved Jan 1, 2011
↑  Stelter, Brian; Carter, Bill (2009-11-19). "Oprah Winfrey to End Her Talk Show". New York Times. נבדק ב-2009-11-19.
↑  "Oprah Winfrey Show" to End in 2011, MSNBC, November 19, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289705205171
אוגוסטוס ארל

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1793 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  10 בדצמבר 1838 (בגיל 45) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  1813–1838 (כ־25 שנים) 
 
אוגוסטוס ארל (באנגלית: Augustus Earle‏; 1793 – 1838) הוא צייר בריטי, שהצליח לפעול באופן עצמאי – ושילב את תאוותו לנסיעות עם היכולת להתפרנס באמצעות אמנות. מכלול העבודות שהפיק במהלך מסעותיו מהווה תיעודי משמעותי של השפעות המגע והקולוניזציה האירופית בראשית המאה התשע עשרה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אוגוסטוס ארל נולד בלונדון ב-1 ביוני 1793. הוא היה הילד הצעיר ביותר לאב יליד אמריקה, ג'יימס ארל (1761–1796), אמן, ולג'ורג'יאנה קרוליין סמית', בתם של ג'ון קרטרט פילקינגטון ובת זוגו לשעבר (עם שני ילדים) של ג'וזף ברואר פאלמר סמית', אמריקאי שבילה כמה שנים באנגליה. אביו של ארל ג'יימס היה בן למשפחת ארל האמריקאית הבולטת. הבכורה מבין שתי אחיותיו הייתה פיבי ארל (1790–1863), גם ציירת מקצועית ואשתו של האמן דניס דיטון, ואילו אחותו למחצה הגדולה הייתה אליזבת אן סמית' (1787–1838) ואחיו למחצה הבכור היה המדען אדמירל ויליאם הנרי סמית' (1788–1865).
אין שום תיעוד שהוא התחתן.
ארל קיבל את הכשרתו האמנותית באקדמיה המלכותית לאמנויות וכבר הציג שם בגיל 13. ארל הציג ציורים קלאסיים, ז'אנריים והיסטוריים בשש תערוכות של האקדמיה המלכותית בין השנים 1806–1814.
ביוגרפיה > סיור בים התיכון

בשנת 1815, בגיל עשרים ושתיים, ביקש אחיו למחצה של ארל, ויליאם הנרי סמית', וקיבל אישור מאת לורד אקסמות' לאפשר את השתתפות ארל בשייט דרך הים התיכון על סיפונה של "סקילה" שסמית פיקד עליה והיה חלק מהצי של האדמירל אקסמות'. ארל ביקר בסיציליה, במלטה, בגיברלטר ובצפון אפריקה, לפני שחזר לאנגליה בשנת 1817. תיק הרישומים מהמסע הזה מוחזק על ידי הגלריה הלאומית של אוסטרליה, קנברה.
ביוגרפיה > ארצות הברית

במארס 1818 עזב ארל את אנגליה, לכיוון ארצות הברית בשלב הראשון של המסע, שבסופו ייקח אותו ברחבי העולם לדרום אמריקה, לאוסטרליה – ניו סאות' ויילס, ניו זילנד, האוקיינוס השקט, אסיה, הודו, מאוריציוס לפני שחזר ללונדון בסוף 1829. הקטע הראשון של מסעו של ארל בשנת 1818 היה תחילה בניו יורק, לפני שעבר לפילדלפיה, שם הציג שני ציורים באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. לא ידוע על יצירות אמנות ששרדו מתקופה זו.
ביוגרפיה > דרום אמריקה

בהמשך מסעו בפברואר 1820, הפליג ארל לריו דה ז'ניירו, ברזיל. משם נסע לביקור בצ'ילה ביוני והתגורר בלימה, פרו מיולי עד דצמבר. ב־10 בדצמבר 1820 עזב ארל את לימה לריו דה ז'ניירו על סיפון HMS Hyperion. בשלוש השנים שלאחר מכן בילה בריו דה ז'ניירו, והפיק מספר רב של רישומים וצבעי מים.
מספר עבודות שהופקו עסקו בנושא העבדות, וכן צייר תמונות מריו דה ז'ניירו במהלך הקרנבל, נופים וסדרת דיוקנאות מברזיל.
ביוגרפיה > טריסטן דה קונה

ב-17 בפברואר 1824 הוא עזב את ריו דה ז'ניירו על סיפונה של הספינה "דוכס גלוסטר" לכיוון כף התקווה הטובה, והלאה לקולקטה. עזיבתו של ארל נבעה ממכתב ובו הצעת עבודה שקיבל מלורד אמהרסט, שעזב את אנגליה כדי לקבל על עצמו את תפקיד מושל הודו. בסופות שהיו באמצע האוקיינוס האטלנטי, נאלצה הספינה לעגון באי הנידח טריסטן דה קונה. במהלך שהות הספינה באי, ארל עלה לחוף עם כלבו ואיש צוות נוסף תומאס גוך כי "זו הייתה נקודה שלא נראתה על ידי אף אמן".
כעבור שלושה ימים הספינה "הדוכס מגלוסטר" הפליגה בצורה בלתי מוסברת והשאירה את ארל וגוך באי, בו היו רק שישה תושבים בוגרים קבועים. בשמונת החודשים הבאים של שהייה כפויה באי, בין מרץ לנובמבר, הפך ארל לחונך לכמה ילדים, והמשיך לתעד רשמים מהאי עד שנגמרה אספקתו.
ביוגרפיה > אוסטרליה

ארל חולץ לבסוף ב-29 בנובמבר על ידי האונייה "אדמירל קוקבורן", שהייתה בדרכה לארץ ואן דימן (בשנת 1856 שונה שם ארץ ואן דימן לטסמניה לכבוד אבל טסמן) שם עגנה ב-18 בינואר 1825. הוא נשאר שם זמן קצר, ורק מספר קטן של עבודות שרדו מתקופה זו.
ארל עזב את טסמניה לסידני על סיפונה של "צייפרוס" הבריטית והגיע לשם ב-14 במאי. עד מהרה הוא רכש מוניטין של האמן החשוב ביותר של המושבה. עם הקמת עסק קטן קיבל ארל מספר בקשות לפורטרטים. עבודות אלה הגיעו ממספר אנשי הממסד של סידני ומשפחות מרכזיות. לאורך תקופה זו המשיך ארל לייצר מספר ציורי צבעי מים אשר בשלושה נושאים: נופים, אבוריג'ינים וסדרת תצפיות על מבנים ציבוריים ופרטיים המתעדים את התפתחות המושבה.
ארל צייר דיוקנאות רבים של קולוניסטים בעלי שם, כולל המושל תומאס בריסביין, המושל ראלף דרלינג, קפטן ג'ון פייפר וגברת פייפר, עם ילדיה. אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר היא הדפס ליטוגרפי שכותרתו דיוקן בונגארי, יליד ניו סאות' ויילס, כשברקע פורט מקווארי, נמל סידני.
ארל ערך גם מספר טיולים לאזורים המרוחקים של הקולוניה, ונסע צפונית לסידני דרך נהר האנטר עד פורט סטפנס ופורט מקווארי, ובין אפריל למאי 1827 נסע למחוז אילווארה מדרום לסידני.
ביוגרפיה > ניו זילנד

ב-20 באוקטובר 1827 עזב ארל את סידני על סיפונה של "המושל מקווארי " לביקור בניו זילנד. לעומת האמנים שקדמו לארל שעברו במסעותיו של ג'יימס קוק באוקיינוס השקט, כולל סידני פרקינסון, ויליאם הודג'ס וג'ון וובר, הוא היה הראשון שנכנס לתוך הארץ. ארל הגיע לנמל הוקיאנגה בחוף המערבי של האי הצפוני, והחליט לפלס את דרכו לתוך היבשה. כשהוא יוצא עם חברו מר שאנד הוא הגיע לקורורארקה, שם היה נתון לחסותו של השליט המאורי.
ארל הותיר מספר רב של ציורים בצבעי מים ורישומים מהשהות בניו זילנד, המכסים נושאים כמו נופים, תרבות מאורית וחיי כפר יומיומיים, השפעות הלוחמה, דיוקנאות. הוא גם הפיק מספר דיוקנאות בציורי שמן, יחד עם צבעי מים, ליטוגרפיות ורישומי עפרונות. בשובו לנמל הוקיאנגה, הוא נסע מניו זילנד לסידני באפריל 1828.
ביוגרפיה > הודו

לאחר מכן שהה ארל קרוב לחצי שנה בסידני לפני שעזב ב-12 באוקטובר 1828, להודו דרך איי קרוליין, גואם, מנילה, סינגפור ופולו-פנאנג, לפני שירד בעיר מדרס. אף על פי שהעיר מדרס סיפקה שוק טוב לאומנותו, בריאותו של ארל התדרדרה שם והוא נסע חזרה ללונדון דרך מאוריציוס בשנת 1830.
מסע ביגל

באפריל 1832 הוא החל מסע עם צ'ארלס דרווין כאמן טופוגרפי ושרטט על סיפון "הביגל". אך בעיות בריאותו אילצו אותו לעזוב את הספינה במונטווידאו ולחזור לאנגליה. את מקומו על ספינתו של דרווין תפס קונרד מרטנס.
הוא עשה ציורים מכמה משרטוטיו, אותם הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1838.
מותו

אוגוסטוס ארל נפטר, מאסתמה וחולשה, בלונדון ב-10 בדצמבר 1838, בן 45.
גלריה

סידני
קפוארה
צ'יף מאורי
חבורת פושעים בסידני
בקרנבל בריו
באניה
מסיבה של ילידים
הענשת עבדים
דיוקן של צ'יף באוסטרליה
הערות שוליים

↑  "Earle, Augustus", gutenberg.net.au
↑  Bernard Smith, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Earle Collection | National Library of Australia, www.nla.gov.au
↑  Authors: Earle Augustus (sorted by popularity), Project Gutenberg
↑  "Ann Piper and her children, ca. 1826 / oil painting by Augustus Earl", search.sl.nsw.gov.au (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 198  ADB: earle-augustus-2016  AGSA: 3190  autores.uy: 4713  BIBSYS: 2074302  DAAO: augustus-earle  DSI: 2125  FNZA: 4483  GND: 123476240  ISNI: 0000 0000 6681 0146  LCCN: n81018129  NGV: 1842  NTA: 143859943  RKD: 25298  SNAC: w683891j  SUDOC: 067233643  TePapa: 5953  Trove: 485534  ULAN: 500012341  VIAF: 23050441   WorldCat (עם VIAF): 23050441 
אוגוסט ארל, בדידות - על האי באוקיינוס, בציפייה לאוניה, 1824
אוגוסט ארל, תפילה על סיפון פריגטה בריטית, 1836
אוגוסטוס ארל, נאום המלחמה של צ'יף מאורי לחייליו
הסכסוך על חבל קשמיר

הסכסוך על חבל קשמיר הוא סכסוך טריטוריאלי מתמשך בין מעצמות תת-היבשת ההודית: הרפובליקה של הודו והרפובליקה האסלאמית של פקיסטן, הנתמכת בידי סין, על השליטה בחבל קשמיר. סכסוך זה, אשר החל עם חלוקת הודו, הוא קריטי לשתי המדינות עקב חשיבותו של האזור שממנו זורם נהר האינדוס והוא משמש כדלת למרכזי האוכלוסין של צפון הודו בפנג'אב ודלהי.
עד כה ידע הסכסוך ההודי-פקיסטני על קשמיר את המאבקים הבאים: מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, מלחמת קרגיל, וסכסוך סיאצ'ן.
בנוסף, סין סיפחה במלחמת הודו–סין ב-1962 נתח ממזרח קשמיר, מעבר לקו מקמהון, שהוסכם כקו גבול בין טיבט והודו הבריטית, המכונה אקסאי צ'ין.
נכון לשנת 2023, הודו שולטת בג'אמו וקשמיר ובלדאק, פקיסטן שולטת באזאד קשמיר ובגילגיט-בלטיסטן, בעוד סין העממית שולטת באקסאי צ'ין. קיים גם רכס סיאצ'ן, אשר דה פקטו הוא חסר כל סמכות שלטת. פקיסטן טוענת לשליטה על ג'אמו וקשמיר ולדאק, בעוד הודו טוענת לשליטה על אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן ואקסאי צ'ין.
רקע

תת-היבשת ההודית הייתה למשך כמעט 100 שנה מאורגנת כמדינה אחת תחת שלטון האימפריה הבריטית ונודעה בתור הראג' הבריטי. תנועת העצמאות ההודית אשר גברה עם הזמן תחת הקונגרס הלאומי ההודי אשר הונהג בידי ג'ווהרלל נהרו ומוהנדס קרמצ'נד גנדי הביאה להתנגדות ממושכת לשלטון הבריטי. לאחר מלחמת העולם השנייה היה ברור כי בריטניה לא תוכל להחזיק בהודו לעוד זמן רב ועל כן החלו תוכניות להקמת הודו העצמאית.
רקע > חלוקת הודו

עקב העובדה שהמלחמה הקרה רק החלה, הבריטים פעלו להשאיר את הודו החופשית מדינה אחת למען תהיה בעלת ברית חזקה של הגוש המערבי. נגד פעולות הבריטים להפוך את הודו העצמאית למדינה מאוחדת, עמדה הליגה המוסלמית תחת מוחמד עלי ג'ינה, אשר טען כי אם תישאר הודו מאוחדת, הרוב ההינדואי בתוכה ישאיר בצילו את המיעוט המוסלמי ועל כן דרש כי הודו תתחלק לשתי מדינות: מדינה בעלת רוב הינדי ומדינה בעלת רוב מוסלמי. לאחר לחץ ממושך מצד הליגה המוסלמית, הרעיון של הודו מאוחדת לא היה יכול להישאר, ועל כן החלה תוכנית חלוקת הודו.
הודו הבריטית הייתה מחולקת לשטחים אשר היו לשליטה ישירה של הסמכות הבריטית, ומדינות נסיכויות אשר היו נאמנות לשלטון הבריטי. השטחים אשר ניתנו ישירות לשלטון בריטי והיו מעורבים בדתות שבהם היו בנגל וחבל פנג'אב. שני אזורים אלו התחלקו בין המדינה ההינדית והמדינה המוסלמית, דבר אשר יצר משבר פליטים כאשר מיליונים בני דת אחת נמצאו בצד הגבול של המדינה בת הדת השנייה. למדינות הנסיכויות לעומתן ניתנו האפשרויות הבאות:
הצטרפו אל המדינה בת הרוב ההינדי
הצטרפו אל המדינה בת הרוב המוסלמי
הפכו למדינה עצמאית וריבונית
מספר נסיכויות הביעו את רצונן לעצמאות, אחת מהם מדינת היידראבאד, אשר הייתה נסיכות בת רוב הינדי אשר נשלטה בידי השליט המוסלמי אוסמאן עלי ח'אן. מדינת היידראבאד נכבשה במבצע בן 5 ימים אשר בוצע בידי צבא הודו בקיץ 1948 אוסמאן נותר שליט סמלי על היידראבאד, אז אחת מן מדינות הודו.
המדינה השנייה הייתה נסיכות קשמיר אשר כ-77 אחוז מכלל האוכלוסייה שלה הייתה מוסלמית אך נשלטה בידי הארי סינג, נסיך הינדי. הארי סינג וממשלתו תחילה טענה לעצמאות אך דבר זה היה בלתי אפשרי עקב חשיבותו של חבל קשמיר.
רקע > קשמיר וחשיבותה

קשמיר ממוקמת על מדרגה גאוגרפית גבוהה המחוברת אל הרי ההימאלאיה מצפון. עקב גובהה קשמיר היא המקור אל נהר האינדוס, הנהר הזורם דרך כל פקיסטן והוא מקור החיים המרכזי שלה. בנוסף לאינדוס קשמיר היא גם המקור של נהר ג'אלום, נהר צ'נאב ונהרות נוספים.
בשביל הודו, קשמיר ממוקמת מצפון למרכזי האוכלוסין שלה, בהם הערים דלהי, צ'אנדיגאר, לודהיאנה ויתרה על כן גם את פתח נהר הגנגס הכביר. עקב חשיבות זאת בשביל שתי המדינות, קשמיר לא הייתה יכולה להפוך למדינה עצמאית והחל במהרה מאבק בין שתי המדינות החדשות על חבל הארץ.
היסטוריה > מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה

ב-9 באוקטובר 1947, הרוב המוסלמי בקשמיר איחד כוחות עם ממשלת פקיסטן בקראצ'י והחלה פלישה של הכוחות המזוינים של פקיסטן אל תוך מערב קשמיר בקירוב לגבול עם אפגניסטן במטרה לכבוש ולספח את כלל חבל הארץ. בסוף החודש, לאחר לחץ ממושך החליט הארי סינג ביחד עם ממשלתו לאחד כוחות עם הממשלה ההודית בניו דלהי וקשמיר רשמית סופחה לידי הודו (בכך סינג הסכים לוותר על כל כוחותיו בתור מונרך). בזמן שזה קרה הכוחות של צבא פקיסטן הספיקו לכבוש את כל אזאד קשמיר והחלו לייצב את ערי הגבול שלהם עם חבל קשמיר.
באמצע נובמבר, לאחר התנגשויות ממושכות על גבולות אזאד קשמיר יצא הצבא הפקיסטני בפעולה מרכזית מצפון במסגרתה כבש את השטחים ההרריים של צפון-מערב קשמיר וייצב את השטחים שלימים יוודעו כגילגיט-בלטיסטן. מנקודה זאת החל קו האש להתייצב עם הגעתם של עוד ועוד כוחות הודים אל תוך המערכה.
הפעולה המשמעותית הבאה נראתה רק במאי 1948 לאחר החורף הקשה בהרים הגבוהים כאשר הכוחות הפקיסטנים ביצעו פלישה מרכזית אחרונה במסגרתה נעצרו בקרחון סיאצ'ן. ביולי אותה השנה הכוחות הפקיסטנים ניסו לפלוש לתוך מרכז קשמיר אך נהדפו בידי הכוחות ההודים. בנובמבר השנה יצאה מתקפת נגד הודית אשר פגעה קשות בקו האש הפקיסטני.
בתחילת ינואר 1949 הכריזה הממשלה הפקיסטנית על סיפוח השטחים הכבושים, בעיקר במערב וצפון קשמיר ומבחינה מעשית המלחמה הראשונה, אשר גבתה את חייהם של יותר מ-1,104 חיילים הודים ויותר מ-6,000 חיילים פקיסטנים. פקיסטן נוסף על כך, ראתה פעולת כוחות רחבה של מיליציות מהאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית אשר פעלו למען סיפוח השטחים לתוך המדינה המוסלמית.
היסטוריה > חלוקת קשמיר

לאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה פעלו שתי המדינות לספח את חלקי קשמיר שבשליטתם. החל מ-1952 יצרה הודו את חבל ג'אמו וקשמיר, שאותו סיפחה באופן רשמי בינואר 1957, והוא הפך לאחד מהמדינות והטריטוריות של הודו. פקיסטן יצרה בחלק שבשליטתה את הטריטוריה האוטונומית גילגיט-בלטיסטן.
היסטוריה > התערבות סינית

הרפובליקה העממית של סין תחת מאו דזה-דונג הייתה מסוכסכת עם הודו על מספר נושאים, דוגמת העובדה שלאחר שמדינת טיבט סופחה לידי סין, הדלאי לאמה טנזין גיאטסו ברח לגלות בהודו, דבר אשר עורר את חמתם של רבים בתוך המפלגה הקומוניסטית של סין משום שפגע בדמותם בפני העם הטיבטי. בימיה של שושלת צ'ינג שלטה האימפריה הסינית על שטחים מתוך חבל קשמיר, בהם אקסאי צ'ין.
בשנת 1962 היריבות בין המדינות התדרדרה אל מלחמת הודו–סין. הכוחות הסינים הוכיחו את עליונותם הצבאית תוך זמן קצר ולאחר כניעת הודו הם לקחו שליטה על אקסאי צ'ין והטילו טענה לשליטה על ארונאצ'ל פרדש (אשר היא עד היום טוענת לשליטה עליו אך למעשה הוא ניתן לידי הסמכות וההשפעה של הודו). במסגרת יחסי סין–פקיסטן מצאו השתיים נושאים משותפים וכמו כן גם יריבה משותפת, הלא היא הודו ועל כן החלו המדינות לאחד כוחות בסחר, כלכלה, פיתוח, נשק ועוד.
היסטוריה > מלחמת הודו–פקיסטן השנייה

בשנת 1965, תסיסה פנים מדינית בהודו היוותה את ההזדמנות בשביל הממשלה הפקיסטנית לפלוש להודו. המלחמה השנייה לא הביאה כל התקדמות. הפגזות, התכתשויות ולפחות 7,000 הרוגים משני הצדדים כמעט ולא הביאו כל שינוי בקו האש. הפלישה הפקיסטנית נעצרה בידי מגויסים הודים והמאבק הפך במהרה לתוך מלחמת התשה. נוסף לכך הייתה פעולה צבאית גם בדרום הגבול בין סינד לגוג'ראט באזור ביצות רחב אך לא נראתה כל התקדמות מרכזית גם בחזית הזאת. לבסוף המאבק הסתיים בסטטוס קוו כפי שהיה קודם למלחמה לאחר כמעט חודש של קרבות.
היסטוריה > מלחמת הודו-פקיסטן השלישית

במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השלישית, שהתחוללה בעיקר במזרח פקיסטן, התקיימו מספר עימותים בגזרה הקשמירית כאשר הפקיסטנים ניסו בתחילת המלחמה לחתוך את קו ההגנה. פעולה זאת נפגשה בכוחות הודים מוכנים בגבול אשר דחקו את הפקיסטנים חזרה אל קו הגבול המוסדר.
היסטוריה > מלחמת הודו-פקיסטן השלישית > קו השליטה

בשנת 1972 הוסדר בין הודו, סין ופקיסטן קו השליטה (LoC) אשר הסדיר את גבולות השטחים אשר מוכרים בין המדינות, לבין האזורים המסוכסים, הלא מוכרים והנשלטים צבאית. קו הגבול עבר על דרום שינג'יאנג בסין וחצה את הודו ופקיסטן בין הגבולות המוכרים והמסוכסכים.
היסטוריה > מלחמת קרגיל

במהלך שנת 1987 ושנת 1990 התרחשו שתי התכתשויות מרכזיות על אורכי הגבול. בשנת 1999 החלה המלחמה הרביעית בין הודו לפקיסטן שנודעה כמלחמת קרגיל. במסגרתה כוחות פקיסטנים אשר אימנו חיילי מוג'אהדין כבשו בחשאי את הקרחונים קרחון סיצ'אן ודאז פנו לכבוש את העיר קרגיל, במרכז חבל קשמיר. המומנטום הפקיסטני עם הזמן נעצר כאשר אלו נפגשו בכוחות תגבורת הודים רבים וחזקים יותר ויותר.
בנקודה מסוימת לחץ בין-לאומי החל להשפיע על קבלת ההחלטות בפקיסטן ולבסוף בסוף יולי אותה השנה היה על הכוחות הפקיסטנים לשוב לקו האש שקדם למלחמה. המלחמה גבתה את חיי לפחות 1,000 חיילים וכמו מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, לא נעשתה כל התקדמות בקו האש. הגנרל הפקיסטני הראשי במלחמה, פרבז מושארף עלה לכוח בהפיכה צבאית והפך לנשיא פקיסטן בסוף אותה השנה.
מאז המלחמה האחרונה התרחשו לתוך שנות ה-2000 מספר רב של התכתשויות גבול אך אף אחת מהן לא הסלימה למלחמה בעוד ההתכתשות המרכזית האחרונה התקיימה בשנת 2008. הפעולה הגדולה האחרונה התרחשה בין פברואר לאפריל 2019 והיא הוצתה בידי פעולת טרור, דבר אשר הופך שכיח יותר ויותר לאורך המאבק.
ב-2019 ביטל הפרלמנט ההודי את סעיף 370 בחוקת הודו, שהעניק אוטונומיה לג'אמו וקשמיר והעניק לה זכויות כמו איסור על הודים שאינם תושבי החבל לרכוש בה קרקעות. המדינה פוצלה לשתיטריטוריות איחוד, ג'אמו וקשמיר ולדאק, אשר הוכפפו לממשלת הודו באופן ישיר.
תנועת עצמאות קשמיר

במקביל תביעות הודו ופקיסטן לריבונות על החבל, קיימת תנועה מקומית למען עצמאותו.
התנועה לשחרור ג'אמו וקשמיר (JKLF) אשר נוסדה בידי עמנואלה חאן ומאקבול באט' פועלת בשטחים הנשלטים בידי הודו ובידי פקיסטן והיא טוענת להבאת רעיון מדינה עצמאית וריבונית לסדר היום בחבל קשמיר. במקור הייתה זאת תנועה מיליטנטית אך למען השגת הכרה בין-לאומית הארגון הפך לדיפלומטי יתר על צבאי.
אף על פי שכלל פועליה מוסלמים, לתנועה לעצמאות קשמיר חזון למדינה חילונית אשר תשמור על יחסיה גם עם הודו וגם עם פקיסטן בשביל לספק את דרישותיהן וצורכיהן של שתי המעצמות. על אף שקיבלו נשק ואימונים מהצבא הפקיסטני, התנועה טוענת כי המדיניות הפקיסטנית היא של שלטון כיבוש צבאי אנטי-דמוקרטי.
טבלת אירועים

| שנה | שם האירוע | מנהיג הודו | מנהיג פקיסטן | מנהיג סין | הערות על האירוע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1947–1948 | מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה | ג'ווהרלל נהרו | מוחמד עלי ג'ינה, חוואג'ה נזימודין | מאו דזה-דונג | בהמשך לחלוקת הודו, חבל קשמיר נחלק בין הודו ופקיסטן |
| 1962 | מלחמת הודו–סין | ג'ווהרלל נהרו | איוב ח'אן | מאו דזה-דונג | מלחמה על עבר ההימלאיה. אקסאי צ'ין נכבשת בידי סין |
| 1965 | מלחמת הודו–פקיסטן השנייה | לאל בהדור שסטרי | איוב ח'אן | מאו דזה-דונג | מלחמת התשה ללא כל התקדמות מרכזית בקוי הגבול |
| 1971 | מלחמת הודו–פקיסטן השלישית | אינדירה גנדי | יחיא ח'אן | מאו דזה-דונג | מלחמת העצמאות של בנגלדש, חזרה לסטטוס קוו בקשמיר |
| 1972 | קו השליטה | אינדירה גנדי | זולפיקאר עלי בהוטו | מאו דזה-דונג | חלוקת הגבולות המוכרים למסוכסכים בין הודו, סין ופקיסטן |
| 1987 | התכתשות 1987 | רג'יב גנדי | מוחמד ח'אן ג'וניג'ו | דנג שיאופינג | התכתשויות אשר החלו עקב פעולת מוג'אהדין ולא הסלימו למלחמה |
| 1990 | התכתשות 1990 | וישואנאת פראטאפ סינג | בנזיר בהוטו | דנג שיאופינג | התכתשויות אשר החלו עקב פעולת מוג'אהדין ולא הסלימו למלחמה |
| 1999 | מלחמת קרגיל | אטאל ביהארי ואג'פאיי | נוואז שריף | ג'יאנג דזה-מין | מתקפה מרכזית של פקיסטן אשר נגמרת עקב לחץ בין-לאומי |
| 2002–2003 | התכתשות 2002–2003 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | זפרוללה ח'אן ג'מאלי | ג'יאנג דזה-מין | התכתשויות אשר החלו עקב פעולת מוג'אהדין ולא הסלימו למלחמה |
| 2008 | התכתשות 2008 | מאנמוהאן סינג | מוחמד מיאן סומרו | חו ג'ינטאו | התכתשויות אשר החלו עקב פעולת מוג'אהדין ולא הסלימו למלחמה |
| 2019 | הסכסוך ההודי-פקיסטני (2019) | נרנדרה מודי | עימראן ח'אן | שי ג'ינפינג |  |
הערות שוליים

↑   Why was India Partitioned?, סרט דוקומנטרי  באתר יוטיוב
↑   The Creation of India and Pakistan: Every Day, סרטון  באתר יוטיוב
↑  התנגשויות בבירת קאשמיר לאחר סיפוחה הרשמי להודו, הארץ, 27 בינואר 1957
↑  יואב קרני, ‏זבנג וגמרנו: הודו מחלקת את קשמיר במהירות מסחררת, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2019
הארי סינג, המהראג'ה האחרון של נסיכות קשמיר.
דגל התנועה לשחרור ג'אמו וקשמיר
תוכנית פיאד

ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד, שפרסם את התוכנית
תוכנית פיאד או תוכנית פלסטין - סיום הכיבוש, הקמת מדינה, היא תוכנית דו-שנתית שפרסם ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד בשנת 2009, ומפרטת תוכנית עבודה לשנתיים לבניית התשתיות והמוסדות על מנת להקים עד שנת 2011 מדינה פלסטינית דה פקטו, באופן חד צדדי, על כל שטחי יהודה ושומרון ושבירתה תהיה מזרח ירושלים.
לפי התוכנית באמצעות רצף בנייה ללא תיאום עם ישראל, ינתקו את היישובים היהודים זה מזה וישלטו על המרחב. שליטה על המרחב אמורה הייתה ליצור מדינה בפועל. הבנייה הבלתי חוקית ממשיכה לפי עקרונות השיטה. עד שנת 2022 נבנו מעל 70,000 בתים בלתי חוקיים פלסטינים על כ-95,000 דונם.
מטרות התוכנית

התוכנית פורסמה ב-25 באוגוסט 2009 על ידי ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד, ומטרתה הייתה להקים מדינה פלסטינית דה פקטו באופן חד צדדי עד שנת 2011. על פי התוכנית, בירת המדינה תהיה ירושלים, ובנוסף מתוכננים בורסה, נמל תעופה ביהודה ושומרון, פיתוח תשתיות, הפרדת רשויות, ומדיניות של כלכלה חופשית. על פי התוכנית יש לבנות יחסים אזוריים ודיפלומטיים חיוביים, ולהסביר שהפלסטינים תרמו לכינונם וקידומם של עקרונות הדמוקרטיה, הסובלנות והפתיחות בעולם.
גיבוי מהאיחוד האירופי

במישור הבינלאומי תוכנית פיאד זכתה לתמיכה פורצת דרך. לפי פיאד, מאחר שהסכמי אוסלו נכשלו ולא הביאו להסכם קבע, הפלסטינים משוחררים מההסדרים שנקבעו ביחס לשטח C ורשאים לפעול בשטח באופן חד צדדי. העובדה שפיאד קידם בשטח יוזמות אזרחיות של פיתוח והתיישבות תרמה להצלחה במישור הבינלאומי. במרץ 2013 נחתם הסכם מסגרת בין הרשות הפלסטינית לבין האיחוד האירופי, שהעניק לפיאד גיבוי מבחינה משאבית ומבחינה מדינית ליוזמות שקידם בשטח C.
יישום התוכנית

הרשות הפלסטינית החלה ביישום התוכנית כבר כשפורסמה, והחלה להפגין ריבונות פלסטינית בשטחי C, אשר לפי הסכמי אוסלו אמורים היו להימצא בשליטת ישראל עד להסכם קבע שהיה אמור להיחתם בשנת 1998. הממשלה בראשותו של פיאד העבירה כספים למוסדות שחלקם נמצאים בשטחי C, ועודדה בנייה ופיתוח של חקלאות, מוסדות ובנייה פרטית, בין השאר בשטחי C. חלק מהמבנים נבנו בצמידות לצירי תנועה מרכזיים ולמיקומים אסטרטגיים אחרים, כגון כביש 1 וכביש 5.
שאיפותיו של פיאד מצאו אהדה רבה בקרב הפלסטינים, אך נתקלו בחסמים פנים פלסטיניים ובגרירת רגליים מצד המנגנון של הרשות הפלסטינית. בסופו של דבר התכנית לא מומשה במלואה בתקופת פיאד. לאחר התפטרותו של פיאד ב-2013 התכנית נזנחה למעשה.
תוכניות המשך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להרחיב על תוכניות ההמשך והיחס ביניהן לבין תוכנית פיאד.
למרות שפיאד לא הצליח לממש את חזונו, הוא יצר את התשתית הארגונית לקידום רעיונות דומים. כמו כן נוצרה בתקופתו פריצת דרך בשיתוף הפעולה בין הרשות הפלסטינית לבין האיחוד האירופי. בעקבות ההסכם שחתם עליו פיאד ב-2013 לסיוע האיחוד האירופי בפיתוח תשתיות בשטח C, נחתם הסכם לתוכנית המשך בשנת 2015.
בעקבות תוכנית פיאד[דרוש מקור] נוצרו יוזמות אזרחיות וממשלתיות ברשות הפלסטינית לפיתוח חקלאות והתיישבות פלסטינית בשטחי C. כמו תוכנית פיאד, היוזמות זוכות למימון ולסיוע מהאיחוד האירופי, כאשר המטרה המוצהרת היא יצירת תשתית למדינה פלסטינית בכל שטחי יהודה ושומרון, תוך דחיקת ההתנחלויות ודרכי הגישה אליהן. הממשלות שקמו לאחר פיאד, בראשות ראשי הממשלות חמדאללה ואשתייה, הפיקו לקחים מהכשלים הארגוניים שסיכלו את תוכנית פיאד, ופעלו לפתור אותם באמצעות הקמת מנגנון שיקדם את המטרות המדיניות המוסכמות תוך סינרגיה בין הארגונים והמוסדות השונים. בתוך כך נעשתה חלוקת סמכויות בין הארגונים השונים, וכן הוסדרו עניינים תקציביים.
על פי דו"ח של משרד המודיעין הישראלי, בעקבות תוכנית טראמפ הגבירו הפלסטינים את המהלכים החד צדדיים לקראת הקמת מדינה פלסטינית בפועל, מתוך הבנה כי כל תוכנית שלום תהיה מבוססת על מפת ההתיישבות, החקלאות והשליטה בקרקע בפועל.
נכון ל-2021 נבנו כ-72,274 מבנים פלסטינים לא חוקיים בשטח C, מתוכם כמאה בתי ספר. חלק מהמבנים נבנו בתוך אתרים ארכאולוגיים כמו בחורבת ענים העליונה, או בתוך גנים לאומיים, שמורות טבע כמו בנחל מכוך, או שטחי אש.
ב-2022 החלה בניית עיר פלסטינית שלמה על אדמות מדינה ואדמות יהודיות פרטיות בסמוך לקרני שומרון. במקרה זה נמנעו רשויות האכיפה והמנהל האזרחי מלעצור את הפרויקט, ונכון לספטמבר 2022 העניין ממתין להכרעת בג"ץ בעתירה שהגישה תנועת רגבים.
ראו גם

הרס אתרי מורשת ישראלית
חציבה בלתי חוקית בישראל
חאן אל אחמר