stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות פיימונטה
יחס בית סבויה

הדוכסים לבית סבויה קיבלו את היהודים לתחום שלטונם כדי לפתח באמצעותם את המסחר עם סוחרים בנמלי אגן הים התיכון ובנמלי בנלוקס. קיום קהילות יהודיות בערי המסחר סייע לקדם את כלכלת הנסיכות וכתוצאה מכך את יכולת גביית המיסים מהאוכלוסייה השלטת. באותה תקופה הוקמו יותר מעשר קהילות יהודיות, או כפי שכונו בזמנו  "L'universita Iraelitica". הגדולה שבהן הייתה יהדות טורינו. לפי ההערכה, בסוף המאה ה-18 הגיע מספר היהודים בקהילות אלה ליותר מ-4000 נפש.
השליטים לבית סבויה הטילו על היהודים כמה מגבלות: נאסר עליהם להקים בתי כנסת חדשים, לרכוש מבנים, להצטרף לצבא, לצאת מהשכונה בימי תהלוכות דתיות נוצריות. כמו כן לא יכלו להיות חברים באגודות מקצועיות למלאכה ולמסחר (גילדות). כתוצאה עסקו בעלי האמצעים בבנקאות, והאחרים - במסחר במוצרים ובבגדים משומשים. היהודים גם חויבו לשאת טלאי צהוב על בגדיהם ולא יכלו להתקבל לבתי הספר של המדינה, כולל האוניברסיטאות.
בתמורה קיבלו היהודים זיכיון בלעדי לקיים מוסדות מימון, בתי עבוט שנתנו הלוואות תמורת משכון חפצים, הילוו לאנשי העסקים של העיר כספים למטרות מסחר ולשליטים - למימון הוצאות רגילות ובייחוד למימון הוצאות מלחמה.
במהלך המאה ה-18 חויבו היהודים לגור הרחק מכנסיות וממסלולי מעבר של תהלוכות דתיות, באזורים מוגדרים שנקראו לימים "גטו". לעיתים נדרשו היהודים לאטום בלבנים את החלונות הפונים לרשות הרבים הנוצרית כדי למנוע מגע עם ההולכים בתהלוכה.
עצמאות איטליה

בסוף המאה ה-18, בעקבות הכיבוש הצרפתי של צפון איטליה, הוקל מצב היהודים. הם החלו לשרת בצבא, לתפוס עמדות בממשל, לעסוק בבניין ובתעשיית הטקסטיל. הם עסקו גם בהתמחות של האזור: ייצור משי. מפעלים אלה סיפקו פרנסה לרבים באזור, יהודים ולא-יהודים. לאחר מפלת נפוליאון בונפרטה ב-1814 הוגבלו שוב תנאי חייהם של היהודים, עד אמצע המאה ה-19, כאשר במסגרת איחוד איטליה עבר השלטון בפיימונטה אל ממלכת איטליה החדשה. ב-1848 החליט המלך קרלו אלברטו והפרלמנט האיטלקי על שוויון זכויות מלא ליהודים. מאז הם נטלו חלק פעיל בחיים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים. ההחלטה על הקמת בית כנסת מפואר בעיר טורינו (שלא יצאה לפועל, ובמקומו הוקם המולה אנטונליאנה) אמורה הייתה להיות הביטוי למצבם החדש של יהודי פיימונטה בכלל ויהדות טורינו בפרט.
יהדות פיימונטה התאפיינה בהתבוללות, נטישת הקהילות בערים הקטנות ומנהירה לערים הגדולות - לצפון איטליה התעשייתית, למרכז איטליה התרבותית ולבירה רומא. מאוחר יותר סבלה בתקופת הכיבוש הגרמני, אז הסתתרו היהודים בכפרים ונטלו חלק הפעולות ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני והפשיזם, עד לסיום המלחמה ב-1945.
בתחנת הרכבת "Porta Nuova " בטורינו יש מצבה לזכר הנספים בשואה, 400 איש מתוך 1,414 שנתפסו על הגרמנים, השאר חזרו לעיר בתום המלחמה.
שרידי היישוב היהודי

בערים רבות בפיימונטה קיימים ממצאים המעידים על נוכחות קהילות יהודיות. השכונות היהודיות בפיימונטה התקיימו פחות זמן מאשר ברומא ובוונציה, התקיימו רק כ-100 שנה לעומת יותר מ-300 שנה, ולכן השרידים הם פחות מרשימים, אם כי נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו. במקומות המוכרים בתור שערי השכונה המעברים בין חצרות הבתים. עוברים מבית לבית ללא צורך לצאת אל רשות הרבים, החנויות ובתי מלאכה הוקמו בקומה הראשונה של הבניין, ובקומות מעליו עד שלוש קומות היו למגורים. במרכז המבנה יש תוספת קומות. בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומים בחומת לבנים. על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות העוברות ברחובות. בערי פיימונטה נשמרו בתי קברות - לעיתים מרשימים למדי - בתי כנסת - עם ארון קודש, בימה מפוארת וחדר לימוד ומוזיאונים.
בתי הכנסת

בתי הכנסת בפיימונטה מתאפיינים בסגנון בארוקי פיימונטזי עשיר, השאוב ממזרח צרפת. בית כנסת טיפוסי מדגם זה הוא בית הכנסת של יהדות קזאלה מונפראטו, שנבנה בשנת 1595 אך שונה לחלוטין בסוף המאה ה-18, אז עוצב בסגנון הבארוק. ההיכל המרווח מובדל בסבכת ברזל רקועה עיטורים ומוזהבת. קרוב לאמצע הקיר המזרחי הוצבה בימת דרשן. האולם מלא קמרונות מעוטרים סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו.
בקארמניולה נמצא בית כנסת ישן יותר, מתקופת הגטאות. בית הכנסת קטן, כלל פחות מ-80 איש. במרכז האולם בימה בנויה בצורה מעודנת ועשירה. מעוצבת בסטוקו עם דגמי צמחים. הבימה מתומנת ובפינותיה עמודים מפותלים. יצירת אמנות זו עוצבה על ידי אדריכל בית סבויה, "בנדטו אלפיירי", תופעה המצביעה על מעמד היהודים בזמנו, אפילו כאשר היו בגטו. בית הכנסת שוקם ופתוח לביקורים.
ראו גם

יהדות טורינו
יהדות אסטי
יהדות קזאלה מונפראטו
בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי
לקריאה נוספת

דוד קאסוטו, בתי הכנסת בפיימונט, מתוך המאמר בתי כנסת באיטליה בתקופת הבארוק, "ועשו לי מקדש" - בתי הכנסת מימי קדם ועד ימינו, עורכים: יעקב אשל, אהוד נצר, דוד עמית, דוד קאסוטו, רשות המחקר, המכללה האקדמית, יהודה ושומרון, אריאל, 2004
יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו.
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
הערות שוליים

↑  היו מקרים שניתן היה לפתוח את החלון תמורת תשלום.
| מחוז פיימונטה |
| --- | --- | --- |
| בירת המחוז | טורינו |  |
| ניב מקומי | פיימונטית |  |
| נפות | אלסנדריה • אסטי • ביאלה • ורבנו-קוזיו-אוסולה  • ורצ'ילי • טורינו • נוברה • קונאו |  |
| ערים | איווריאה • אלסנדריה  • אסטי • ביאלה • ורצ'ילי • מונדובי • סאלוצו • קארמניולה • קונאו • קזאלה מונפראטו • קראסקו |  |
| אתרים יהודיים | יהדות פיימונטה • יהדות אסטי • יהדות קזאלה מונפראטו |  |
| אתרי טבע | נהר טנרו • נהר בורמידה • נהר צ'רבו • אגם אורטה |  |
בית הכנסת בטורינו ב-1905. נכון ל-2007 נשמר מראהו.
דלתות ארון הקודש מקהילת "טורינו" במוזיאון הארץ
החרם הרוסי על היין הגאורגי והמולדובי

החרם הרוסי על היין הגאורגי והמולדובי החל בסוף מרץ 2006 וגרם לסכסוך דיפלומטי בין הרפובליקות של מולדובה וגאורגיה מצד אחד לבין הפדרציה הרוסית מצד שני. סחר היין עם רוסיה היווה את כמעט כל ייצוא היין של שתי הרפובליקות.
רקע

בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, היה היין הגאורגי, המשקה החביב על סטלין (שהיה גאורגי בעצמו), פופולרי בכל רחבי ברית המועצות. הממשל הסובייטי שהיה אחראי לתכנון ייצור היין, הנהיג מדיניות של הגדלת הכמות המיוצרת של היין על חשבון האיכות. לאחר התפרקות ברית המועצות, ואי הסדר הכללי בגאורגיה וברוסיה, שווקו יינות ממדינות שונות תחת התווית של יין גאורגי, שהביקוש אליו היה עדיין גדול. כשגבר הביקוש ליין ברוסיה התגברו הזיופים ומשווקי היין החלו לשווק זיופים גסים של היין, ערבוב של אלכוהול גולמי עם חומרי טעם וצבע, מיץ מרוכז שהותסס ועוד. תעשיית זיוף היין, כמו גם תעשיות זיוף אחרות ברוסיה, היו נפוצות וידועות בקרב בעלי העסקים.
בעקבות מהפכת הוורדים בנובמבר 2003, השתנתה האוריינטציה של הממשל הגאורגי, ועליית מיכאיל סאקשווילי הפרו-מערבי לשלטון, בינואר 2004, חלה הידרדרות ביחסים שבין גאורגיה לרוסיה. גאורגיה, למורת רוחם של הרוסים, הידקה קשריה של עם נאט"ו והאיחוד האירופי. מנגד תמכה רוסיה במחוזות הבדלניים באבחזיה, דרום אוסטיה ואג'ריה. (רוסיה הייתה מעורבת בהסכם שהושג בסוף משבר אג'ריה במאי 2004).
בתחילת 2006 חלה הידרדרות נוספת ביחסים בין גאורגיה לרוסיה, כאשר רוסיה החלה להפעיל לחץ כלכלי ופוליטי תוך שימוש במקורות האנרגיה שברשותה. בהמשך פגעה בייבוא מגאורגיה שהחל בחרם על היין ונמשך בחרם על המים המינרלים המפורסמים של גאורגיה, מי הבורג'ומי ולבסוף בחרם מוחלט על סחורות מגאורגיה, והגבלות חמורות על כניסת גאורגים לרוסיה.
הידרדרות אחרת חלה ביחסים בין רפובליקת מולדובה ורוסיה עקב עמדותיהם השונות של מולדובה ורוסיה, שהיו מעורערים ממילא, ביחס לעתידה של טרנסניסטריה. במרץ 2005, דרשה הדומה של רוסיה את השעיית יבוא היין המולדובי, כיוון שמולדובה שקלה להמשיך במדיניות אנטי רוסית.
בתחילת 2006 היווה סחר היין של הרפובליקות עם רוסיה כ-80% - 90% מסך ייצוא היין שלהן.
החרם

מפקח התברואה הרוסי (санитарный инспектор), גנאדי אונישצ'נקו (Геннадий Григорьевич Онищенко), טען כי נמצאו שרידי מתכות כבדות וחומרי הדברה, נמצאו ביין הגאורגי והמולדובי, והן נושאות תוויות מוצרי אלכוהול מזויפות המציגות אותן כיין. הרשות הרוסית להגנת הצרכן טענה כי מבדיקה של 21 סוגי יין גאורגי המשווקים במוסקבה עלה כי 85.7% אינו עונה על דרישות החוק. ב-60% מהדגימות שנערכו ביין המולדובי ו-44% מהיין הגאורגי, נתגלו חומרי הדברה. הידיעה בדבר היותם של בקבוקי היין הגאורגי והמולדובי יין זול מזויף היה ידוע בקרב היבואנים ברוסיה עד כדי כך שלעיתים היה המשקה מכיל תערובת של אלכוהול בחומרי טעם וצבע.
למרות זאת, טענו המולדובים כי הרוסים לא סיפקו מעולם הוכחות לטענותיהם, וכי עשרות של מדינות ברחבי העולם מייבאות את היין המולדובי ואף לא אחת מהן דיווחה על בעיות כלשהן. מולדובה טענה כי החרמת היין המולדובי מגיעה לכדי סחיטה כלכלית.
בתחילת מאי 2006, אישר שר ההגנה הגאורגי, איראקלי אוכרואשווילי, כי "יצרני יין רבים מייצאים יין מזויף לרוסיה". וכי השוק הרוסי רווי ביינות מזויפים עד שאפילו "צואה" תמצא שם קונים. הוא קרא לחרם על הבירה הרוסית. במקביל ערכה, ממשלת גאורגיה, בדיקה שחשפה לפחות שבעה יקבים, מאזור אימרתי, שייצאו יין מזויף לרוסיה. שבעת היקבים נסגרו. לטענת הגאורגים, החרם שהטילה רוסיה, נובע ממדיניות אנטי-גאורגית של הממשל הרוסי בלי כל קשר לטיב היין.
הממונה לקשרי-החוץ באיחוד האירופי, בניטה פררו-וואלדנר, הצהירה כי האיחוד האירופי מודאג מה"אמברגו" כנגד מולדובה, אולם האיחוד האירופי לא יכול היה לנקוט אמצעים כלשהם כנגד רוסיה כיוון שלא הייתה חברה בארגון הסחר העולמי. ב-5 במאי 2006, הביע, נשיא העצרת הפרלמנטרית של נאט"ו (NATO-PA), פייר ללואוץ', את דאגתו העמוקה מהחרם הרוסי על התוצרת הגאורגית.
אחרית דבר

גאורגיה שנפגעה בתחילה מהחרם החלה בפיקוח מחמיר על ייצור היין במדינה.
מ-5 במאי ועד ל-6 במאי השעה הממשל הרוסי גם את יבוא מי הבורג'ומי ומי הנאבר'לווי (ნაბეღლავი) מגאורגיה. שני מותגים מי מינרלים מגאורגיה שהיו מפורסמים בכל רחבי ברית המועצות. הסיבה להשעיית המים הייתה "סכנה בריאותית" לכאורה שנשקפה מהם כיוון שלא עמדו בתקני טוהר המים של רוסיה. הממשל הגאורגיה הצהיר בתגובה כי האקט הרוסי הוא המשכו של אמברגו היין והמשכו של מסע עונשין כנגד מדיניותה הפרו-מערבית של גאורגיה. הנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, חזר על הדברים בוועידת וילנה (2006) שנערכה בווילנה בתחילת מאי של אותה שנה, בנוכחות נשיאי המדינות הבלטיות, פולין, אוקראינה, מולדובה, רומניה, בולגריה וסגן נשיא ארצות הברית, ריצ'רד צ'ייני.
הערות שוליים

↑  המחוקקים הרוסים דורשים להוציא אל מחוץ לחוק את היין המולדובי, "פרבדה", 9 במרץ 2005 (באנגלית)
↑  היין הרוסי עובר מוקד להתנגדות, BBC,‏ 30 במרץ 2006 (באנגלית)
↑  במהלך הבידוק האחרון במוסקבה נתגלו חומרי ההדברה ב-60% מהיין המולדובי ו-44% מהיין הגאורגי, "רגנום", 12 באפריל 2006 (ברוסית)
↑  7 מפעלים לייצור יין מזויף נסגרו בגאורגיה, "פרבדה", 10 במאי 2006 (ברוסית)
↑  קירה רמנבה, חמרמורת מלחמת אלכוהול, "גזטה", 10 במאי 2006 (ברוסית)
↑  ראש הממשלה טרלב מתלונן על רוסיה בפני האיחוד האירופי, BBC,‏ 11 באפריל 2006 (ברומנית)
↑  מריה קולסניקובה, מצור היין הרוסי, מגזין "רוסיאן לייף", 7 באפריל 2006 (באנגלית)
↑  רוסיה משעה מים מינרלים מגאורגיה, BBC,‏ 5 במאי 2006 (באנגלית)
|  יחסי גאורגיה–רוסיה  |
| --- | --- | --- |
| כללי | האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה • המחוז הצבאי של עבר הקווקז • כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה • קונפדרציית עמי ההר של הקווקז |  |
| סכסוכים פנימיים בגאורגיה | מלחמת האזרחים הגאורגית (1991-1993) • מלחמת דרום אוסטיה (1991–1992) • מלחמת אבחזיה (1992-1993) • מלחמת אבחזיה (1998) • משבר קודורי (2001) • מהפכת הוורדים (2003) • משבר אג'ריה (2004) |  |
| משבר רוסיה-גאורגיה (2006) | החבלה בצינור הגז הצפון-אוסטי • חרם היין • משבר קודורי • מחלוקת הריגול • גירוש הגאורגים מרוסיה |  |
| טענות לחדירה למרחב האווירי | תקרית תקיפת המסוקים • תקרית הטילים • תקרית הפלת המטוס בגאורגיה |  |
| שונות | מחלוקת השגריר הרוסי (2007) • הפגנות גאורגיה (2007) • משבר רוסיה-גאורגיה (2008) • מלחמת גאורגיה-רוסיה (2008) |  |
יקב בכפר אניסלי
כוס ויסקי גלנקיירן

כוס גלנקיירן
כוס ויסקי גלנקיירן (באנגלית: Glencairn whisky glass) היא כוס המשמשת להגשת ויסקי נקי, הגלנקיירן נחשבת לכוס הרשמית לשתיית ויסקי על ידי מומחים ברחבי העולם.[דרוש מקור]
גלנקיירן יוצרה לראשונה על ידי חברת Glencairn Crystal Ltd.
הכוס עוצבה על ידי ריימונד דוידסון מנהל החברה. צורת הכוס עוצבה בצורה שריחות הויסקי ישמרו בכוס ויגיעו לאף של השותה. הכוס יוצרה לראשונה בשנת 2001. גובה הכוס 115 מילימטר והיא בנפח 175 מ"ל ומיועדת למילוי 50 מ"ל משקה.
בשנת 2006 זכתה הכוס בפרס המלכה ליוזמה (אנ'). הפרס גרם לפרסום רב לכוס ולפופולריות רבה בקרב שותי ויסקי ברחבי העולם.
עבד אל-חמיד שרף

השריף עבד אל-חמיד שרף (בערבית: الشريف عبد الحميد شرف; 8 ביולי 1939 – 3 ביולי 1980) היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן. נפטר במהלך כהונתו כתוצאה מהתקף לב.
ביוגרפיה

עבד אל-חמיד שרף נולד בבגדאד ב-8 ביולי 1939, לענף העיראקי של בית המלוכה ההאשמי. למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות שם הכיר את אשתו. הוא צמח במהרה בשרשרת הפוליטית בירדן, ומונה לאחר מלחמת ששת הימים לשגריר ארצו בארצות הברית. כמו כן כיהן כשגריר בקנדה ובאו"ם, וגם שימש כשר ההגנה וכשר החוץ. בסוגיה הפלסטינית צידד בגישתו של המלך חוסיין שהייתה מתונה יותר ולא בגישתו הניצית של וצפי א-תל. הוא גם הציג גישה מתונה כלפי מצרים לאחר שאנואר סאדאת ביקר בישראל בנובמבר 1977. ב-19 בדצמבר 1979 התמנה שרף לראשות הממשלה לאחר התפטרות קודמו מודר בדראן לאור המצב הכלכלי הבעייתי של הממלכה והאינפלציה הגואה.
ממשלתו של שרף כללה מספר פלסטינים גדול יותר מקודמתה, וכן היא חידשה את פעילות המשרד לענייני "השטחים הכבושים" שנסגר לאחר ועידת רבאט ב-1974. במישור החברתי, בממשלתו של שרף כיהנה לראשונה אישה ירדנית, אנעאם אל-מפתי, שעמדה בראש משרד חדש שהוקם בידי שרף - המשרד לפיתוח חברתי. שרף התחייב בהיכנסו לתפקיד לפעול כנגד השחיתות ולצמצם את האבטלה. הוא אף ניסה לשפר את היחסים עם האופוזיציה בירדן, וכמחווה שחרר כמה מאות אסירים שנעצרו בעקבות פעילות אופוזיציונית.
שרף מת בעקבות התקף לב ב-3 ביולי 1980, בזמן כהונתו כראש ממשלה. החליפו בתפקיד באופן זמני ד"ר קאסם א-רימאווי, ולאחר כחודשיים מונה לראשות הממשלה מודר בדראן. בשנת 1983 יצא לזכרו קובץ מאמרים באנגלית, בהשתתפות כותבים ערבים בכירים ובהם אדוארד סעיד וסולימאן מוסא.
חיים אישיים

עבד אל-חמיד שרף נישא ללילא שרף, דרוזית ילידת לבנון, שהייתה גם היא פוליטיקאית ומחלוצות מעמד הנשים בפוליטיקה הירדנית. שימשה כשרת ההסברה הירדנית בשנות ה-80, בממשלתו של אחמד עוביידאת.
הערות שוליים

↑  Index Sh-Sl
↑  יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 258
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 345
↑  יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 255
↑  יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 312
↑  יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 236-237
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378208705171  GND: 114580084X  ISNI: 0000 0000 2325 4354  LCCN: n82232958  VIAF: 50587587   WorldCat (עם VIAF): 50587587
מוסה קזם קראבקיר

| --- | --- |

 לידה:  1882 Küçükmustafapaşa, פאתיח, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  26 בינואר 1948 (בגיל 66 בערך) אנקרה, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית העלמין הממלכתי של טורקיה 
 השכלה:  הקולג' הצבאי העות'מאני  התיכון הצבאי קוללי 
 מפלגה:  מפלגת העם הרפובליקאית, Progressive Republican Party 
 חתימה:   
 
מוסה קזם קראבקיר (בטורקית Musa Kâzım Karabekir‏; 1882 - 26 בינואר 1948) היה איש צבא ומדינאי טורקי, חבר ויושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
ראשית חייו

קראבקיר נולד באיסטנבול בשם קזם זיירק (Kazım Zeyrek). הוא היה בנו של קצין צבא עות'מאני ובשנותיו הראשונות נדד באזורים שונים באימפריה לרגל שירותו של אביו. עם מות אביו ב-1893 הוא שב לאיסטנבול עם אימו וקיבל חינוך בבתי ספר צבאיים. ב-1902 סיים את לימודיו בקולג' הצבאי באיסטנבול בהצטיינות.
שירות צבאי

את שנותיו הראשונות בצבא העות'מאני עשה בעיקר בבלקן ולקח חלק במלחמת הבלקן הראשונה שבמהלכה נפל בשבי הבולגרי. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא פרסם מאמר על הדרכים של אזרחים להתגונן מתקיפות אויב על חופי האימפריה הטורקית. בהמשך השתתף בקרב גליפולי ב-1915 ושנה לאחר מכן נשלח לחזית העיראקית והשתתף במצור על כות שהסתיים במפלה מבישה של הצבא הבריטי. במהלך 1917 נלחם בקרב כות השני ובהמשך הוצב בצפון מערב פרס, ממנה חזר דרך בטומי לאיסטנבול, אליה הגיע ב-23 בנובמבר 1918. אותה שנה שירת במערכה בקווקז ונלחם נגד צבא רוסיה ולוחמים ארמנים.
למרות קידומו המהיר עד שלב זה והעובדה שזכה לשבחים, את עיקר תהילתו קנה במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה. קראבקיר סירב להוראתו של הסולטאן מהמט השישי להיכנע למדינות ההסכמה, ונותר במזרח אסיה הקטנה.
קראבקיר הגיע לארזורום ב-3 במאי 1919. כאשר נפתחה ועידת ארזורום של התנועה הלאומית הטורקית ביולי 1919, הופקד קראבקיר על הגנת הוועידה ובאיה.
באוגוסט 1920 כאשר מדינות ההסכמה הפסיקו את פעילות צבאם בטורקיה כדי לתת לשולטן לדכא את המרידה הלאומית, ציפה השולטן שקראבקיר יעמוד לצדו ויגייס את הכורדים לדכא את הכוחות הלאומיים. אולם קראבקיר הצטרף לתנועה הלאומית הטורקית והופקד על החזית המזרחית. הוא יצר קשרים עם הבולשביקים ברוסיה, בהם ראה בני ברית במלחמה באימפריאליזם. ב-8 בספטמבר 1920 לחץ קראבקיר על מועצת המלחמה של הלאומיים הטורקים לצאת למלחמה נגד הארמנים על מנת להבטיח את הדרך המחברת בין טורקיה והבולשביקים ברוסיה. לאחר שנתקבלה הבטחה מהגיאורגיים שלא להתערב והסכמה של הבולשביקים, פתח קראבקיר במלחמה לכל אורך החזית הארמנית ותחת פיקודו של קראבקיר הביסו הטורקים את הארמנים במלחמת טורקיה–ארמניה. ב-7 בנובמבר 1920 כבש קראבקיר את אלכסנדרופול והציג לארמנים אולטימטום לפיו אם לא יכנעו יכבוש את ירוואן. הארמנים נכנעו ותנאי הכניעה נדונו בין קראבקיר לשר החוץ של ארמניה. בסופו של משא ומתן נחתם הסכם אלכסנדרופול ב-2 בדצמבר 1920, בה ארמניה ויתרה על כל השטחים שניתנו לה מכוח הסכם סוור.
בספטמבר 1921 יצא קראבקיר לברית המועצות לשיחות שהסתיימו בחתימתו על הסכם קארס בין רוסיה הבולשוויקית לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-23 באוקטובר 1921. בסוף 1921 איים קראבקיר על ממשלת ג'ורג'יה שאם לא תשים קץ לפעילות האנטי-קמליסטית בשטחה יתבטל החוזה בין המדינות והוא יאחז בכל האמצעים נגד הפעילות העוינת.
בתחילת 1923 נלווה קראבקיר אל כמיאל בסיוריו באנטוליה.
ב-26 באוקטובר 1924 סיים קראבקיר את שירותו הצבאי וזכה  ב"מדליית העצמאות" (İstiklal Madalyası) לאות הוקרה על תרומתו.
כמדינאי

עם תום מלחמת העצמאות של טורקיה, הגיע קראבקיר לאנקרה והיה לחבר האספה הלאומית מטעם אדירנה ולאחר מכן מטעם איסטנבול. קראבקיר תמך במוסטפא כמאל בהחלטתו לבטל את הח'ליפה ב-1924, אך סבר כי טרם בשל הזמן לכך. על רקע זה נגלתה יריבות בין השניים, וקראבקיר ייסד את "מפלגת הרפובליקה הפרוגרסיבית" (Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası) ב-17 באוקטובר 1924 והיה למנהיגה. המפלגה הצליחה בבחירות הייתה לאיום על שלטונו של מוסטפא כמאל. במהלך המרד הכורדי בשנת 1925 האשים כמאל את סיעתו של קראבקיר, בקשר עם הכורדים והמפלגה הפרוגרסיבית פוזרה על ידי כמאל ב-5 ביוני 1925. ביוני 1926 נאסר קראבקיר וחלק מחברי מפלגתו באשמת ניסיון התנקשות במוסטפא כמאל והוא הועמד למשפט שנפתח בסוף יוני 1926. קראבקיר הושם במעצר בית למשך 13 שנה. הוא התמסר לכתיבה אך הממשלה הטורקית התנכלה לו וכתביו הועלו באש. עם מותו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-1938 ומינוי איסמט אינני שהיה ידידו של קראבקיר לנשיא, הוא שב אל החיים הפוליטיים. בשנת 1939 נבחר קראבקיר לאספה הלאומית וב-1946 היה ליושב ראש האספה. הוא נפטר לאחר כשנה וחצי בעודו נושא בתפקיד. גופתו הועברה ב-1988 אל בית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
ראו גם

מלחמת טורקיה–ארמניה
הוכחה בנפנופי ידיים

הוכחה בנפנופי ידיים היא ביטוי המתאר נימוק של טענה בהיעדר הוכחה פורמלית מלאה ומוסדרת. הביטוי נפוץ בתחומים כמו מתמטיקה ופיזיקה, ומשקף את הנטייה לשימוש בתנועות ידיים רחבות להמחשת רעיונות בצורה אינטואיטיבית, במקום דרך הוכחה פורמלית.
במקרים מסוימים, הסבר בנפנוף ידיים יכול לסייע בהבנת בעיות מורכבות ובחיזוק האינטואיציה מאחורי פתרונות אפשריים, במיוחד כאשר ההוכחה הפורמלית ארוכה או מסובכת. עם זאת, הביטוי נושא לעיתים גוון שלילי, ומשמש כדי לבקר תיאוריות מדעיות או מתמטיות, כמו גם הוכחות, שאינן מנוסחות באופן קפדני וברור, ולעיתים אף כאלה המכילות טעויות.
דוגמאות להוכחות בנפנופי ידיים

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: הדוגמאות אינן ברורות לא בצד ההסבר ולא בצד של מדוע ההסבר אינו נכון.
את הצורך במאיצי חלקיקים ובאנרגיות גבוהות על מנת לחקור חלקיקים אלמנטריים ניתן להסביר כך: ככל שחלקיקים מוגבלים למקום מוגבל ומוגדר היטב, כך על-פי עקרון האי-ודאות אי הוודאות בתנע שלהם גדולה יותר, ולכן כדי לקשור חלקיקים אלו יחד יש צורך באנרגיות גבוהות. מכאן שככל שחלקיקים קטנים יותר כך על מנת לחקור את המבנה שלהם יש צורך באנרגיות גבוהות יותר. זו דוגמה לניסיון הוכחה בנפנופי ידיים שכן היא מהווה הסבר אינטואיטיבי אך לא הוכחה פורמלית.
עם השנים, התפתחותה של המתמטיקה העיונית הובילה להתחזקות הגישה האקסיומטית, ולירידת קרנו של האמפיריציזם במתמטיקה לא שימושית. כתוצאה מכך, הוכחות שבזמנן נחשבו לתקינות, כיום נתפסות כהוכחות בנפנופי ידיים. דוגמאות רבות לפערים מסוג זה מצויות בהיסטוריה של החשבון האינפיניטסימלי. לדוגמה, התורה שעליה התבסס התחום החל מסוף המאה ה-17, נבנתה סביב מושגים כגון מושג הגבול, שנוסח לראשונה באופן ריגורוזי רק במאה ה-19 על ידי אוגוסטן לואי קושי (ראו: הגדרת הגבול לפי קושי).
ראו גם

הוכחה
חישוב על גב מעטפה
ריגורוזיות
טרחן כפייתי
תאוריה מדעית
הערות שוליים

ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאודורוס זגוראקיס

תאודורוס זגוראקיס (ביוונית: Θεόδωρος Ζαγοράκης; נולד ב-27 באוקטובר 1971 בקוואלה שביוון) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצות ביוון, באנגליה, באיטליה ובנבחרת יוון. הוא הוביל את נבחרת יוון כקפטן לזכייה ביורו 2004. לאחר פרישתו כיהן כנשיא קבוצת פאוק סלוניקי. כיום הוא פוליטיקאי.
קריירת מועדונים

זגוראקיס נולד בקוואלה שביוון. הוא החל לשחק כדורגל מקצועני בקבוצה המקומית קוואלה, ששיחקה בליגות הנמוכות ביוון. היה לו חלק חשוב בהעפלתה של הקבוצה לליגה היוונית השנייה בתום עונת 1989/1990. הוא הבקיע 6 שערים ב-114 הופעות ליגה במועדון.
בחורף של עונת 1992/1993 עבר זגוראקיס לפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית. הוא שיחק במועדון עד לחודש דצמבר 1997, ואף שימש כקפטן הקבוצה בשתי עונותיו האחרונות. הוא הפך לסמל עבור אוהדי הקבוצה, כשהוא ממעט להחמיץ משחקי ליגה ומבקיע שערים חשובים. הוא ערך 155 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
בחורף של עונת 1997/1998 חתם זגוראקיס בלסטר סיטי מהפרמייר ליג, אותה אימן מרטין אוניל. בתקופתו בלסטר סיטי לקח זגוראקיס חלק בשני גמרים רצופים של גביע הפוטבול ליג, אשר בראשון הפסידה לסטר סיטי לטוטנהאם הוטספר ובשני ניצחה את טרנמיר רוברס. הוא ערך במועדון 50 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
זגוראקיס היה מאוכזב מחוסר הרצון של מרטין אוניל להשתמש בו כשחקן קבוע, ובשנת 2000 החליט לחזור ליוון וחתם בא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית. יחד עם א.א.ק. אתונה זכה זגוראקיס בגביע היווני לעונת 2000/2001 בו ניצחה בגמר את אולימפיאקוס. בארבע עונותיו במועדון ערך זגוראקיס 101 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-14 ביולי 2004 עזב זגוראקיס, שזכה בתואר מצטיין הטורניר של יורו 2004, את א.א.ק. אתונה ששקעה בחובות, והצטרף בהעברה חופשית לבולוניה 1909 מהסרייה א', בה חתם על חוזה לשנתיים. טרם החתימה דורג זגוראקיס במקום ה-5 בדירוג כדור הזהב.
עם חתימתו של זגוראקיס אמר בעלי הקבוצה: "זגוראקיס הוא באג'ו היווני שלנו". זגוראקיס היה שחקן הרכב קבוע וערך 32 הופעות ליגה בבולוניה, אך בסוף העונה ירדה הקבוצה לסרייה ב'. בתום עונה אחת הוא שוחרר מהמועדון, שלא יכול היה לשאת בהוצאות משכורתו בתנאים החדשים.
לקראת עונת 2005/2006 חזר זגוראקיס לפאוק סלוניקי וחתם על חוזה לשנתיים. כשנחת בנמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה בסלוניקי, 7,000 אוהדים קיבלו את פניו. בשתי עונותיו האחרונות בקריירה ערך זגוראקיס 45 הופעות ליגה, בתקופה שהייתה סוערת מבחינת המועדון בשל קשיים כלכליים ומנהליים.
קריירה בינלאומית

ב-7 בספטמבר 1994 ערך זגוראקיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון במשחק נגד נבחרת איי פארו. ב-17 בנובמבר 2004 ערך זגוראקיס את הופעתו ה-100 בנבחרת במשחק נגד נבחרת קזחסטן. את שער הבכורה שלו בנבחרת הוא הבקיע בהופעתו ה-101, במשחק נגד נבחרת דנמרק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. הוא ערך בסך הכל 120 הופעות בנבחרת היוונית, ועד ל-12 באוקטובר 2012, עת עבר אותו במספר ההופעות יורגוס קראגוניס, החזיק בשיא ההופעות בנבחרת יוון. הוא השחקן ששימש כקפטן נבחרת יוון במשך התקופה הארוכה ביותר.
לזגוראקיס היה תפקיד חשוב בזכייתה של נבחרת יוון ביורו 2004. הוא זכה בתואר שחקן הטורניר ונכלל בקבוצת הטורניר. הוא היה מועמד לתואר כדורגלן השנה בעולם לשנת 2004 (סיים במקום ה-17 יחד עם ראול גונזלס) ופרס כדור הזהב לשנת 2004 (סיים במקום החמישי).
ב-5 באוקטובר 2006 הודיע זגוראקיס על פרישתו מהנבחרת הלאומית. ב-22 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת ספרד. הוא שיחק 15 דקות ועם החלפתו זכה למחיאות כפיים מהקהל, ששר את שמו.
לאחר הפרישה

ב-18 ביוני 2007 נודע כי זגוראקיס הוא הנשיא החדש של פאוק סלוניקי. הוא שימש בתפקיד זה עד לפרישתו בינואר 2012.
זגוראקיס היה מועמד מטעם מפלגת דמוקרטיה חדשה בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-5 במאי 2014. הוא נבחר כחבר הפרלמנט האירופי והצטרף למפלגת העם האירופית.
תארים

גביע הפוטבול ליג: 1999/2000
הגביע היווני: 2001/2002
אליפות אירופה: 2004
קבוצת הטורניר באליפות אירופה: 2004
שחקן הטורניר באליפות אירופה: 2004
גיא סטריק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במאי 1965 (בן 59) ירושלים 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 משקל:  75 ק"ג 
 גובה:  1.8 מטרים
 ספורט
 ענף ספורט:  ירי ספורטיבי 
 
גיא סטריק (נולד ב-3 במאי 1965) הוא קלע ישראלי.