stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנרדינו מולינרי
חייו

מולינרי נולד ברומא ולמד באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה שם. הוא התפרסם לראשונה כשהכין את תזמורת אוגוסטאו הרומאית לקונצרט מיצירות ריכרד שטראוס בניצוח המלחין ב-1909.
מולינרי היה המנהל המוזיקלי של התזמורת למעלה מ-30 שנה, משנת 1912. בין השאר, גייס את תמיכתו של מוסוליני כדי לחזק את מעמדה של התזמורת בעיר. למרות שמיעט לנסוע בעולם, 
הוא ניצח בשנים 1928 וכן 1931-1932 על הפילהרמונית של ניו יורק. בשנת 1937 ערך סיבוב הופעות בגרמניה.
באוקטובר 1945 הגיע לראשונה לארץ ישראל וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית שנקראה אז "התזמורת הארצישראלית". לאחר מכן הפך ליועצה המוזיקלי הקבוע.
בדצמבר 1947, עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, הגיע מולינרי שנית לתל אביב וניצח בין השאר על בכורת הפואמה הכוריאוגרפית "יציאת מצרים" (Exodus) מאת יוסף טל עם התזמורת הפילהרמונית הא"י. הוא המשיך לנצח בארץ עד פברואר 1948.
מולינארי היה ידוע בשל עיבודיו למוזיקה סימפונית איטלקית כיצירות מונטוורדי וויואלדי. הוא גם עיבד את "אי האושר" של דביסי לתזמורת, באישור המלחין. אך היה נושא לביקורת על יכולת ניצוחו, במיוחד מצד ארתורו טוסקניני.
אסתרית בלצן גורסת שמולינארי עיבד את ההמנון הישראלי התקווה עוד לפני קום המדינה. יש הטוענים שהעיבוד של מולינרי כולל רק שינויים "קוסמטיים" בתיזמור אותו ערך מלקולם סרג'נט. אסתרית בלצן גורסת שהעיבוד של מולינרי נגנז בגלל ההיסטוריה של שתוף פעולה עם המשטר של מוסוליני. לקראת הטקס הממלכתי לציון שחרור ירושלים מלחמת ששת הימים, ליאונרד ברנשטיין התבקש לנצח על התזמורת הפילהרמונית את נגינת התקווה בתזמור אחר, אבל הוא דרש לנצח על התקווה אך ורק בתזמור של מולינרי. מאז, העיבוד של מולינרי הוא זה שמשמש את התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורות ברחבי הארץ .
המלחין רוברט סטארר מספר על חוויה שהייתה לו כנבלאי צעיר בתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית בשנות הארבעים
"…I sat behind [my] harp, glanced at the most intricate harp part I had ever encountered, and looked with heavily beating heart at the conductor, Bernardino Molinari, a fine, experienced maestro. He must have sensed how I felt, for he gave me every single cue and somehow helped me to get through the first movement without any noticeable mishap…"
מולינארי מת ברומא ב-1952.
ברומא נקרא רחוב על שמו.
גלריה

מולינרי מנצח על התזמורת הארץ ישראלית, 1945
מולינרי בירושלים, 1945
ברנרדינו מולינרי עם המלחין והמנצח  מרק לברי מימין במחצית השנייה של שנות ה-40
עטיפה של תוכניית קונצרט בניצוחו של מולינרי
הערות שוליים

↑  רכטמן מרדכי, מי באמת עיבד את "התקווה", מוזיקה 1 (1987), ע' 23-24
↑  Starer, Robert. Continuo – A Life in Music, Random House, New York, 1987, ISBN 0-394-55515-5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286977305171  BnF: cb14207812z (data)  GND: 1059555506  ICCU: LO1V133540  ISNI: 0000 0001 1938 3636  LCCN: no89001657  MusicBrainz: 9851d10b-291d-41fb-a6dc-05194f75530b  SNAC: w61c28s9  SUDOC: 078531713  VcBA: 495/181206  VIAF: 102400921   WorldCat (עם VIAF): 102400921 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברנרדו פיזאנו

| --- | --- |
 לידה:  12 באוקטובר 1490 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  23 בינואר 1548 (בגיל 57) רומא, מדינת האפיפיור 
 
ברנרדו פיזאנו (באיטלקית: Bernardo Pisano (גם פאגולי), 12 באוקטובר 1490 - 23 בינואר 1548) היה מלחין, כומר, זמר ומלומד איטלקי מתקופת הרנסאנס. הוא היה אחד ממחברי המדריגלים הראשונים והמלחין הראשון בכל מקום שהוא שזכה לכך, שקובץ שלם של מוזיקה חילונית, שכולו מוקדש לו בלבד, ייצא לאור בדפוס.
חייו

פיזאנו נולד בפירנצה וייתכן שעשה זמן מה בפיזה (ומכאן שמו). בצעירותו שר ולמד מוזיקה בכנסיית אנונציאטה בפירנצה. בשנת 1512 התמנה למאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) של הכנסייה, משרה שמילא נוסף לפיקוח על זמרי המקהלה ושירה בקאפלות השונות. מסתבר, שהיה חביב על משפחת מדיצ'י, שלא הסתפקו בכך ששכרו אותו למשרה בכנסייה אלא נתנו לו גם משרת זמר בקאפלה האפיפיורית ברומא, מיש לאחר שהחשמן ג'ובאני דה מדיצ'י היה לאפיפיור לאו העשירי. אי שם בתקופה שבין 1512 ל-1520 היה מורו של פרנצ'סקו קורטצ'ה, נגן עוגב ומלחין בחצר קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
פיזאנו ישב ישיבת קבע ברומא עד סוף חייו. נוסף לזמרה במקהלת הקאפלה האפיפיורית, קיבל קצבאות כמורה מן האפיפיור, בין השאר בכל אחת מן הקתדרלות של סביליה ולרידה. בין 1515 ל-1519 נסע בלוך ושוב בין פירנצה לרומא, כיוון שכיהן במשרות בשתי הערים, אבל בשנת 1520 חזר לרומא והסתפק בביקורים מדי פעם בפירנצה.
פיזאנו נכשל בטעות כשחזר לפירנצה ב-1529, בתקופת הממשלה הרפובליקאית בת שלוש השנים, תוצאה של הפיכה מוצלחת נגד בני מדיצ'י. מחמת קשריו הקרובים בעליל למשפחת מדיצ'י, האשימו אותו בריגול למען האפיפיורות. הוא נעצר, נכלא ועונה. בספטמבר 1529 החל המצור המפורסם על פירנצה ופיזאנו שוחרר. ב-1530 נפלה פירנצה בידי צבא האפיפיור ומשפחת מדיצ'י חזרה לשלטון. אחרי שניצל בעור שיניו ונחלץ מביתו לשעבר, חזר פיזאנו לרומא ושוב לא יצא ממנה.
ב-1546 מינה אותו האפיפיור פאולוס השלישי לממונה על המוזיקה בקאפלה הפרטית שלו, משרה שבה נשאר רק שנתיים, עד למותו בשנת 1548. בין הזמרים בקבוצת העלית הזאת היה יאקוב ארקאדלט, שיתפרסם עוד יותר מפיזאנו כמלחין מדריגלים.
מוזיקה והשפעה

פיזאנו כתב מוזיקת קודש בסגנון הומופוני מפוכח, קרוב לוודאי לשימוש בכנסיית אנונציאטה כששימש שם מאסטרו די קאפלה, הרי עיקר השפעתו הייתה כמלחין מוזיקה חילונית. יש הטוענים, שפיזאנו היה מלחין המדריגלים הראשון. המלחינים שנודעו זמן קצר אחריו כאמני הסוגה הזו - קוסטאנצו פסטה, יאקוב ארקאדלט, פיליפ ורדלו - היו מודעים לפועלו והעתיקו חלק ממאפייני הסגנון שלו.
ראשית המוזיקה החילונית של פיזאנו טיפוסית למוזיקה האיטלקית בשני העשורים הראשונים של המאה ה-16: קלילה, תוססת מקצבית, הומופונית על פי רוב, מכילה חזרות תכופות ובדרך כלל לשלושה קולות. רוב היצירות הללו הן בלדות או קאנצונטות. המוזיקה החילונית המאוחרת יותר שכתב, ובכלל זה האוסף החשוב משנת 1520, הספר המודפס הראשון של מוזיקה חילונית המוקדש ליצירותיו של מלחין יחיד, כוללת, כהגדרה הטובה ביותר, מוזיקה בעלת אופי מדריגלי (אם כי פיזאנו לא השתמש במונח זה). השירים נושאים לעיתים אופי רציני ובמקרים אחרים, הומוריסטי; יש שהם ייצוג לשבע פואמות של פטררקה. המוזיקה משתדלת להעביר בזהירות ומתוך הקפדה את הרגש המובע בפואמה שלמילותיה נכתבה. במקרים רבים חוזרת השורה האחרונה של הטקסט לשם הדגשה, תכונה מיוחדת שהייתה עם הזמן לסימן היכר של המדריגל המוקדם. מבחינת המרקם, המוזיקה נעה בין קטעים הומופניים לפוליפוניים, ובין קטעים לקבוצות של שני זמרים, שלושה וארבעה יחדיו.
לקריאה נוספת

"Bernardo Pisano," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
Alfred Einstein, The Italian Madrigal. Princeton, 1949.
"ברנרדו פיזאנו" במילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן, 1980.
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, ו.ו. נורטון ושות', 1954.
אלפרד איינשטיין, "המדריגל האיטלקי", פרינסטון, 1949.
ברטרם ברוקהאוז

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1918 לת'ברידג', קנדה 
 פטירה:  13 באוקטובר 2003 (בגיל 85) המילטון, קנדה 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  קנדה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית  אוניברסיטת טורונטו 
 מוסדות:  אוניברסיטת מקמסטר (1962–1984)  מעבדות צ'וק ריבר (1950–1962) 
 תלמידי דוקטורט:  P. K. Iyengar, Sow-Hsin Chen 
 פרסים והוקרה:  פרס ומדליית גאבור (1963)  פרס אוליבר באקלי (1962)  מדליית הנרי מרשל טורי (1973)  פרס נובל לפיזיקה (1994)  עמית החברה המלכותית של קנדה  שותף במסדר קנדה  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  מלגת גוגנהיים  עמית החברה המלכותית 
 תרומות עיקריות
 תרומה חלוצית לפיתוח טכניקות של פיזור נייטרונים לחקירת מצב מעובה: פיתוח ספקטרוסקופית נייטרונים
 
ברטרם נוויל ברוקהאוז (אנגלית: Bertram Neville Brockhouse‏; 15 ביולי 1918 - 13 באוקטובר 2003) היה פיזיקאי קנדי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1994.
ברוקהאוז נולד בלת'ברידג' שבפרובינציית אלברטה בקנדה והיה בוגר אוניברסיטת קולומביה הבריטית (תואר ראשון, 1947) ואוניברסיטת טורונטו (תואר שני 1948; דוקטורט בפילוסופיה, 1950).
בשנת 1962 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת מקמסטר שבהמילטון באונטריו, קנדה, שם נשאר עד לפרישתו ב-1984.
בשנת 1994 הוענק לברוקהאוז פרס נובל לפיזיקה, יחד עם קליפורד שול מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, על תרומה חלוצית לפיתוח טכניקות של פיזור נייטרונים לחקירת מצב מעובה, כאשר לברוקהאוז הוענק הפרס בדגש על פיתוח ספקטרוסקופית נייטרונים (לשול הוענק הפרס בדגש על פיתוח טכניקת עקיפה של נייטרונים).
ברוקהאוז נפטר בהמילטון ב-13 באוקטובר 2003, בגיל 85.
באוקטובר 2005, במסגרת יום השנה ה-75 להקמת אוניברסיטת מקמסטר, שם הרחוב בו נמצא קמפוס האוניברסיטה ("שדרת האוניברסיטה") שונה ל"דרך ברוקהאוז" על שמו של ברוקהאוז. גם בדיפ ריבר, אונטריו יש רחוב על שמו.
ברנרדינו דה סאגון

| --- | --- |

 לידה:  1499 סאגון, ספרד 
 פטירה:  5 בפברואר 1590 (בגיל 91 בערך) מלכות המשנה של ספרד החדשה, האימפריה הספרדית 
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  אוניברסיטת סלמנקה 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 חתימה:   
 
ברנרדינו דה סאגון (ספרדית: Bernardino de Sahagún‏; 1499 - 5 בפברואר, 1590) היה מיסיונר פרנציסקני שעבד בקרב בני הנאהוה במלכות המשנה של ספרד החדשה. פרסומו בא לו כתוצאה מעריכתו וניצוחו על כתיבת הספר "היסטוריה כללית של הדברים בספרד החדשה" (Historia general de las cosas de Nueva España), שאחד מעותקיו ידוע בשם הקודקס הפלורנטיני.
קורות חייו

סאגון נולד בעיירה סאגון (Sahagún) שבממלכת לאון (León) בשם ברנרדינו דה ריביירה (de Ribeira), והחליף את שמו בשם עיר מגוריו. בן זמנו האח חואן דה טורקמדה (Torquemada) העיד כי היה יפה תואר.
בשנת 1520 החל דה סאגון את לימודיו בהיסטוריה, פילוסופיה, תאולוגיה ולטינית באוניברסיטת סלמנקה, ולאחר כחמש שנים נדר את נדריו והצטרף למסדר הפרנציסקני. בסביבות שנת 1527 הוסמך ככומר, ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1529, הפליג כמיסיונר לספרד החדשה שזה עתה נכבשה יחד עם 20 נזירים פרנציסקניים אחרים, תחת הנהגת האח אנטוניו דה סיאודד רודריגו (Antonio de Ciudad Rodrigo).
את שנותיו הראשונות העביר במנזר טלאמנאלקו (Tlamanalco), ומאוחר יותר, בשנת 1535 הפך למשגיח, וכנראה המייסד, של מנזר שוצ'ימילקו (Xochimilco). החל משנת 1536 לימד דה סאגון לטינית בקולחיו דה סנטה קרוס דה טלאטלולקו (Colegio de Santa Cruz de Tlatelolco) והמשיך ללמד בו, עם הפסקות קצרות מדי פעם, עד לאחרית חייו. קולחיו דה סנטה קרוס נוסד באותה שנה בצו מלכותי במטרה לספק השכלה אקדמית והנחיה דתית לצעירים בני הנאווה, ובעיקר לבני האצילים (pipiltin). במהלך שנות לימודיו בקולחיו העמיד דה סאגון תלמידים רבים, אשר מאוחר יותר סייעו לו במחקריו על שפת הנאווה ותרבותם. אחדים מהשמות של תלמידיו ידועים: אנטוניו ולריאנו (
Valeriano), מרטין חקוביטה (Jacobita), אנדרס לאונרדו (Leonardo), ואלונסו בחרנו (Bejarano).
בין השנים 1540 ו-1545 נשא דה סאגון במשרות כנסייתיות שונות בפואבלה, ולאחר מכן שב ולימד בקולחיו דה סנטה קרוס עד לשנת 1550. בשנת 1558 נשלח לטפפולקו (Tepepolco) למשך כשנתיים, לאחריהן שב לטלאטלולקו. בשנת 1577, או שנה לאחר מכן, הוחרמו עבודותיו ההיסטוריות-אנתרופולוגיות, עליהן שקד החל משנת 1549, כנראה מחשש שהכבוד אשר רכש לתרבות הנאווה וההתחשבות במנהגיהם הקדומים עלולים להוות מכשול בתהליך הניצור. יחד עם זאת נראה כי היו אלו סיבות פוליטית, ולא דתיות, שהביאו להחרמת כתביו. עדות לכך ניתן למצוא בעובדה כי עותקים מעבודותיו נמצאו בספריית ארמון המלכות, ולא בארכיונים כנסייתיים. הסבר לכך ניתן למצוא בחוסר הסובלנות שאפיין את ספרד באותם הימים לנוכח התפשטות הפרוטסטנטיות, ותפיסת הדת המקומית כפגנית. בשנת 1585 עבר למנזר סן פרנסיסקו במקסיקו סיטי, בו נפטר בגיל 90.
יצירותיו

לאורח שנות חייו הארוכות חיבר דה סאגון מספר רב של יצירות בנאוואטל, ספרדית ולטינית. יחד עם זאת, היצירה היחידה שראתה אור במהלך ימי חייו, במקסיקו בשנת 1583, הייתה Psalmodia cristiana y Sermonario de los Santos del año, en lengua mexicana, ordenado en cantares o psalmos para que canten los indios en los areytos que hacen en las Iglesias. נוסף על זו חיבר דה סאגון את Incipiunt Epistola et Evangelia; Evangelario en lengua Mexicana; Sermonario de dominicas y de santos en lengua mexicana; Postillas sobre las Epístolas y Evangelios de los Domingos de todo el año יחד עם תלמידיו מטלאטלולקו; את Tratado de la Retórica y Teología de la gente mexicana, בשפת הנאוואטל; Coloquios y Doctrina Cristiana con que los doce frailes de San Francisco enviados por el papa Adriano VI y por el emperador Carlos V convirtieron a los indios de la Nueva España; Arte de la lengua mexicana, con su vocabulario apéndiz; Vida de San Bernardino de Siena, בנאוואטל; Manual del Cristiano; un Calendario; Arte adivinatoria וכן את Vocabulario trilingüe - מילון תלת לשוני בנאוואטל, ספרדית ולטינית.
אולם יצירת המופת המונומנטלית שלו, עליה שקד משך כשלושים שנה הייתה "ההיסטוריה של הדברים בספרד החדשה". יצירה זו היא אוסף של מסורות שנמסרו לו בידי תלמידיו (הנקראים לעיתים בשל כך "מודיעי סאגון") הכתובות בצורה אוהדת ומלאת כבוד. שלושה עותקים מהיצירה נשלחו למועצת האינדיאס (Consejo de las Indias) במטרה שיתפרסם, אולם אלו אורכבו ולא ראו אור מסיבות פוליטיות. שלושת העותקים הגיעו, בסופו של דבר, לספרייה המלכותית, שם שמור אחד מהעותקים עד היום. עותק אחר, המוכר בשם הקודקס הפלורנטיני, עשה דרכו לספריה הלאורנטינית (באיטלקית: Biblioteca Medicea Laurenziana) אשר בפירנצה, הקרויה בספרדית פלורנסיה (Florencia), ומכאן שמו של הקודקס.
שיטת עבודתו הייתה איסוף של מסורות שעברו בעל פה, ניתוחן, והעתקתן בצורה דו לשונית (נאוואטל וספרדית). שיטת עבודה זו הביאה חוקרים מודרניים, כגון מיגל לאון פורטייה (León-Portilla) ואנחל מריה גריביי (Garibay), לראות בו את האנתרופולוג הראשון של האמריקות. הערכה זו שנויה במחלוקת ואחרים רואים בסאגון כמי שנטל חלק בתהליך הדמוניזציה של הדת המקומית ובתהליך הטראנסקולטורציה של העמים המשועבדים. יחד עם זאת, אין כל עדות לכך שסאגון לקח חלק בתהליך ההשמדה הפיזית של חפצי האמונה המקומית, אף על פי שכמיסיונר תרם לניצור האוכלוסייה וחיסול הסדר האינדיאני הקודם.
הערות שוליים

↑  במקומות מסוימים מצוין תאריך פטירתו כ-23 באוקטובר, אולם נראה כי 5 בפברואר הוא התאריך המדויק, שכן הוא מופיע במספר כתבים בני זמנו בנאוואטל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267309605171  PLWABN: 9810682130805606  BIBSYS: 90321198  BNE: XX939218  BnF: cb118874484 (data)  CiNii: DA02149989  GND: 118637827  ICCU: CFIV004973  ISNI: 0000 0001 1691 2707  LCCN: n79122689  NDL: 00474302  NKC: xx0319218  NLA: 35471576  NTA: 068987064  RERO: 02-A000018955  SNAC: w6tb16b2  SUDOC: 02666982X  Trove: 965084  ULAN: 500476039  VcBA: 495/185963  VIAF: 171663766   WorldCat (עם VIAF): 171663766
ג'ון נאש (אדריכל)

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1752 למבת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 במאי 1835 (בגיל 83) East Cowes Castle, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  סנט מילדרדס, ויפינגהם 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 הושפע על ידי:  רוברט טיילור 
 יצירות ידועות:  All Souls Church, Langham Place, הביתן המלכותי, בית קלרנס, מארבל ארץ' 
 
ג'ון נאש (באנגלית: John Nash‏; 18 בינואר 1752 – 13 במאי 1835) היה אדריכל בריטי שתכנן את מרכז לונדון.
נאש נולד בלמבת' בלונדון, ולמד אדריכלות אצל סר רוברט טיילור.
לאחר שירש הון רב עבר להתגורר בכפר, אך משאבד הון זה בשל עסקאות כושלות והוכרז פושט רגל בשנת 1783 חזר לעבוד כאדריכל. נאש מונה על ידי יורש העצר בזמנו, המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, לתכנן את פארק מרילבון. באזור זה תכנן ארמון למלך, אך תכנון זה לא יצא לפועל. במקום זה תכנן נאש במקום פארק ציבורי הוא ריג'נטס פארק.
בשנת 1812 מונה נאש לתכנן את התעלה החוצה את לונדון היא תעלת ריג'נטס.
כמו כן תכנן נאש את ההרחבות לארמון בקינגהאם, את האורוות המלכותיות, את פארק סנט ג'יימס, כיכר טרפלגר ואת מארבל ארץ'.
ביוגרפיה וקריירה

נאש נולד בשנת 1752 בלמבת', לונדון. אביו (שגם הוא שמו ג'ון). היה מתקן טחנות וולשי. (1714–1772) מ-1766 או 67, ג'ון נאש התאמן אצל האדריכל רוברט טיילור. ג'ון סיים את החניכה בשנת 1775 או 1776. ב-28 באפריל 1775, בכנסיית סנט מרי ניוינגטון (שכיום הרוסה), נאש התחתן עם אשתו הראשונה ג׳יין אליזבת קר. בהתחלה, נראה שהוא המשיך בקריירה של מודד, בנא ונגר. עבודתו נתנה הכנסה של כ-300 אירו (בערך 50,000 אירו של היום.) ג'ון ואשתו הקימו את ביתם בלמבת', לונדון. הוא התחיל להיות אדריכל ב-1777 ובאותו הזמן היה בשיתוף פעולה עם סוחר עצים, ריצ'רד הייביסייד. הקריירה שלו הייתה בתחילתה לא מוצלחת. לאחר ששאל 1,000 אירו (בערך 162,000 אירו בכסף של היום) בשנת 1778 מדודו תומאס, הוא השקיע את הכסף בעבודותיו הראשונות, בלומסברי סקוור (גינה משותפת בלונדון) ודירה ברחוב ראסל הגדול, לונדון. עם זאת, נכסיו לא הושכרו והוא פשט רגל ב-30 בספטמבר 1783. חובותיו היו כ-5,000 אירו (בערך 760,000 אירו בכסף של היום), ועוד 2,000 אירו שהוא שאל מרוברט אדם ואחיו.
לוח כחול המנציח את נאש מוקם ברחוב ראסל הגדול 66 על ידי המורשת האנגלית בשנת 2013.
ג'יימס דרייק

| --- | --- |

דרייק, אפריל 2019
 לידה:  4 במרץ 1993 (בן 31) בלקפול, לנקשייר שבאנגליה
 שם במה:  JD ששון ג'יימס דרייק ג'אגר ריד
 משקל:  82 ק"ג
 גובה:  1.80 מטר
 לאום:  אנגלי
 קריירה מקצוענית:  2010–הווה (כ־14 שנים)
ג'יימס דאוול (באנגלית: James Dowell; נולד ב-4 במרץ 1993) הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'יימס דרייק הוא מתאבק אנגלי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE כחלק ממחלקת בריטניה של התוכנית NXT, ה-NXT UK.
קריירת היאבקות מקצועית > Progress Wrestling‏ (2016–2019)

בשנת 2017, דרייק וזאק גיבסון הקימו את הצמד Grizzled Young Veterans בארגון Progress Wrestling. ב-26 בנובמבר, השניים הצליחו לנצח את הצמד CCK (כריס ברוקס וקיד לייקוס) כדי להפוך לאלופי הזוגות של Progress. הם הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד קייל פלצ'ר ומארק דייוויס באירוע ה-59 של הארגון. שני אירועים לאחר מכן, הם רשמו הגנה מוצלחת נוספת על התואר כשניצחו את מאסטש מאונטיין (טרנט סבן וטיילר בייט). באירוע ה-63 של הארגון, שנערך ב-11 בפברואר 2018, הצמד הפסיד את התואר לג'ימי האבוק ומארק האסקינס. שבועיים לאחר מכן, דרייק וגיבסון הצליחו לזכות בחגורות האליפות בפעם השנייה, אך לאחר 160 ימי החזקה בתואר, הם הפסידו את חגורות האליפות ל-CCK.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות Progress Wrestling
אליפות הזוגות של Progress‏ (3 פעמים)  - עם זאק גיבסון
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-205 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2019
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות הזוגות של NXT UK (פעם אחת)  - עם זאק גיבסון
ג'ודי באקה

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1946 (בת 78) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 לאום:  Mexican Americans 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדינת קליפורניה (1979)  בית הספר התיכון בישופ אלמני 
 תחום יצירה:  ציור קיר 
 זרם באמנות:  National Chicano Moratorium Committee Against the Vietnam War 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1999)  מלגת גוגנהיים 
 www.judybaca.com
 
ג'ודי פרנסיסקה באקה (בספרדית: Judy Baca; נולדה ב-20 בספטמבר 1946) היא אמנית ופעילה צ'יקנה, ופרופסור ללימודי צ'יקנו וצ'יקנה בפקולטה למדעי החברה ולאמנות עולם בפקולטה לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היא מייסדת שותפה ומנהלת אמנותית של המרכז לאמנות חברתית וציבורית (SPARC) בוונציה, קליפורניה, מרכז אמנות קהילתי, והיא ידועה כמנהלת פרויקט ציורי הקיר אשר אחראי ליצירת ציור הקיר הגדול בעולם, "החומה הגדולה של לוס אנג'לס".
ביוגרפיה > תחילת דרכה

באקה נולדה בלוס אנג'לס להורים מקסיקנים-אמריקאים. אמה, אורטנסיה, עבדה במפעל צמיגים. היא גדלה בשכונת ואטס (ברובה אפרו-אמריקאית ומקסיקנית-אמריקאית), במשק בית שכולה נשים, כולל אמה, הדודות שלה ריבה ודיליה, וסבתה פרנסיסקה. סבתה הייתה מרפאת בצמחי מרפא על פי פרקטיקת קורנדריסמו, אשר השפיעה עמוקות על תחושתה לגבי התרבות המקסיקנית הילידית.
אמה של באקה נישאה לקלרנס פרארי ב-1952, לבאקה יש אח למחצה, גארי, ואחות למחצה, דיאן. לאחר מכן, המשפחה עברה לשכונת פקוימה בלוס אנג'לס. מקום שונה באופן משמעותי מוואטס – מקסיקנים-אמריקנים היו מיעוט בפקוימה.
ביוגרפיה > השכלה

נאסר על באקה לדבר ספרדית בבית הספר היסודי, והאנגלית שלה לא הייתה טובה מאוד. המורה שלה שלחה אותה לצייר בפינה בזמן שהאחרים למדו. זה לקח קצת זמן, אך באקה השתפרה בלימודים כשהחלה להבין את ספרי הלימוד. בעידודה של המורה לאמנות, היא החלה רישום וציור. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1964.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת מדינת קליפורניה, בנורתרידג' (CSUN) וסיימה תואר ראשון בשנת 1969 ותואר שני באמנות ב-1979. שם היא החלה ללמוד אמנות מופשטת מודרנית. היא רצתה לעשות אמנות שהיא נגישה מעבר למגבלות של הגלריה והמוזיאון. היא רצתה לעשות אמנות למען האנשים שהיא אוהבת, והיא ידעה שהם לא הולכים לגלריות. "חשבתי לעצמי, אם העבודה שלי תתקבל בגלריות, מי ילך לשם? אנשים במשפחה שלי אף פעם לא היו בגלריה בחייהם. השכנים שלי לא הלכו גלריות...וזה לא נשמע לי הגיוני באותו הזמן לשים את האמנות שלי מאחורי קיר שמור." לאחר שסיימה את הלימודים, באקה המשיך את השכלתה ולמדה ציור קירות בקוורנבאקה, מקסיקו.
ביוגרפיה > הוראה

לאחר שסיימה את תאריה ב-CSUN, היא התחילה לעבוד כמורה בבית ספר התיכון בו למדה. התלמידים שלה לא היו מיודדים אחד עם השני, ועלה בה הרעיון ללמד אותם לשתף פעולה. היא הדריכה קבוצה של תלמידיה לציר ציור אל אחד מקירות בית הספר. כולם רצו לעבוד על זה, וזה עודד אותם לעבוד ביחד בלי לריב. באקה היה נוכחת במורטוריום הצ'יקנו ב-1970, פעולת אנטי-מלחמה של התנועה המקסיקנית. מנהל בית הספר האמין שאין על מורים לקחת חלק בצעדות מחאה, והיא פוטרה יחד עם מספר מורים אחרים.
לאחר שפוטרה, היא חשבה שהיא לעולם לא תוכל למצוא עבודה הוראה אחרת בגלל מעורבותה במחאה. היא החלה לעבוד במחלקת הגנים והנוף של לוס אנג'לס, שם לימדה קורס קיץ באמנות במסגרת תוכניות הפארקים הציבוריים. באותה התקופה, הייתה בשכונת בויל הייטס אחוז המקסיקנים-אמריקאים הגבוה ביותר בארצות הברית, וכן מספר כנופיות הרחוב הגדול ביותר. חברי כנופיות שונות שוטטו בפארקים בהם עבדה, והיא ראתה את הגרפיטי בפארקים, וידעה שהם סימוני טריטוריה של הכנופיות. "אפשר היה 'לקרוא' את הקיר ולדעת הכל על הקהילה המקומית."
ביוגרפיה > לאס ויסטאס נואבאס

בקיץ 1970, החליטה באקה ליצור ציור קיר בשכונת בויל הייטס על מנת לקרב בין חברי הקהילה. בקבוצה הראשונה היו לה עשרים חברים מארבע כנופיות שונות, והקבוצה החליטה על השם "לאס ויסטאס נואבאס" (נופים חדשים). הרעיון היה לייצר ציור הקיר שכולל מראות מוכרים למקסיקנים-אמריקאים שגרו בשכונה. "אני רוצה לנצל את המרחב הציבורי כדי ליצור קול ציבורי ותודעה ציבורית לאנשים שהם, למעשה, הרוב המכריע של האוכלוסייה, אך שאינם מיוצגים בשום אופן חזותי."
ביוגרפיה > לאס ויסטאס נואבאס > מי אבואליטה

הפרויקט הראשון נוצר על שלושה קירות של הבמה החיצונית בפארק הולנבק. "מי אבואליטה" (סבתי) היה ציור שמתאר סבתא מקסיקנית-אמריקאית עם זרועות מושטות, כאילו כדי לתת חיבוק. "עבודה זו מזהה את מעמדה החשוב של המטריארכית במשפחה המקסיקנית. היא גם סימנה את הצעד הראשון בפיתוח תהליך קולקטיבי ייחודי המשתמש באמנות כדי לתווך בין חברי כנופיות יריבות המתחרות על המרחב הציבורי ועל הזהות הציבורית".
המשטרה המקומית לא אהבה את הרעיון של חברי כנופיות יריבות שעובדים יחד, מחשש שזה יצית אלימות ביניהם. באקה התחילה את העבודה על ציור הקיר ללא אישור מראש העיר או מנהל פארק הולנבק, מהלך אשר העלה שאלות מהמפקח עליה ופקידי עיר אחרים.
למרות כל הבעיות, באקה הייתה נחושה לסיים את הפרויקט. היא הציבה משתתפים בעמדות תצפיות כדי לאותת לצוות ציור הקיר אם חברי כנופיה יריבה או המשטרה מתקרבים. יום אחד הגיע לפארק פקיד מהעירייה כי הוא היה מקבל תלונות על הפרויקט. אחרי שראה את ההתקדמות ואת וחברי הצוות עובדים בשיתוף פעולה, הוא נתן לבאקה אישור להשלים את ציור הקיר. "העירייה נדהמה מהעבודה שאני עושה, מייצרת ציורי קיר עם הילדים שהיו מבריחים דירקטורים ממרכזי השכונה."
לאחר שהושלם הציור, הקהילה אהבה את "מי אבואליטה" לדברי באקה, "כולם הזדהו עם הציור. אנשים הביאו נרות לאתר. במשך 12 שנים אנשים שמו פרחים לרגלי תמונת הסבתא." קבוצת לאס ויסטאס נואבאס השלימה שלושה ציורי קיר במהלך אותו הקיץ.
אחרי פרויקט ציורי הקיר העירייה הציעה לבאקה עבודה בתור מנהל תוכנית עירונית חדשה לציורי קיר. היא הייתה אחראית על יצירת התוכנית מהיסוד, שכלל בחירת אתרים לציורי קיר, עיצובם, ופיקוח על צוותים של בני נוער אשר היו בצרות עם המשטרה. חברי לאס נואבאס ויסטאס המקוריים נשכרו כדי לעזור לבאקה לנהל את אתרי התוכנית. הקבוצה ציירה יותר מ-500 ציורי קיר במסגרת התוכנית.
בעבודתה החדשה היא התמודדה לראשונה עם צנזורה. תושבי השכונות בהם הוצבו ציורי הקיר רצו להראות את כל היבטי החיים בשכונתם, הטובים והרעים. בעירייה, לעומת זאת, לא רצו שהציורים יכללו כל נושא אשר שנוי במחלוקת. במקרה אחד, כאשר העירייה התנגדה לציור שהראה אנשים שנאבקים עם המשטרה, הם איימו להפסיק את מימון התוכנית. על פי באקה, "אני באמת אהבתי את הרעיון שהעבודה לא יכולה להיות בבעלות של מישהו. ולכן, שהיא לא תהיה מעניינת לעשירים, ולא תצטרך לעמוד במגבלות שמציבים גלריות ומוזיאונים." במקום לוותר, היא הקימה את המרכז לאמנות חברתית וציבורית (SPARC) בשנת 1976 כדי להמשיך לממן יצירת ציורי קיר במרחבים ציבוריים.
מאמציה של באקה לשתף את הקהילה בתהליכים האמנותיים שלה הפכו אותה לייחודית בתקופתה. החיבור שיצרה בין בני נוער השאיר חותם בלוס אנג'לס, ויצר שינוי בתרבות הצ'יקנה/מקסיקנית. מעורבות של נוער עני של צבע בתהליכים אמנותית שינתה את האופן שבו הם נתפשו על ידי התרבות הלבנה הגזענית, קפיטליסטית, ופטריארכלית לגבי מקומם בחברה. בנוסף, התוכנית העירונית לציורי קיר של באקה חיזקה קהילות ונתנה לאנשים תחושת מטרה.
פמיניזם ואמנות
האמנות של באקה היא פמיניסטית במובנים רבים. באקה הפעילה את הקהילה בצורה פמיניסטית והצטלבותית. בתור צ'יקנה, היא רצתה להעצים נשים של צבע ולקרב קהילות. היא עשתה זאת על ידי הארת היופי והכוח המעשירים את תרבות הצ'יקנה דרך האמנות הציבורית. גם התהליכים מאחורי יצירת ציורי הקיר היו מעצימים—הנחת היסוד של באקה בתהליך האמנותי היה לערב בני נוער מוחלשים חברתית על מנת לעורר תחושה של קהילה ולאפשר צמיחה.
ביוגרפיה > החומה הגדולה של לוס אנג'לס

הפרויקט הראשון של המרכז לאמנות ציבורית הייתה "החומה הגדולה של לוס אנג'לס". שירותיה של באקה נשכרו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי לשפר את האזור סביב ערוץ בקרת שיטפונות בעמק סן פרננדו. הרעיון של באקה היה לצייר על הקיר התומך של הערוץ את ההיסטוריה של העיר לוס אנג'לס, אבל לא את הגרסה של ספרי ההיסטוריה. האירועים שלא זכו להתייחסות היו אלה שעניינו אותה. "זה היה מקום מצוין להביא נוער ממגוון מוצאים אתניים מכל רחבי העיר כדי לעבוד על תצוגה חלופית של ההיסטוריה של ארצות הברית אשר כוללת את האנשים של צבע שהיו שם ואשר נותרו מחוץ לספרי ההיסטוריה האמריקאית". באקה גם אמרה שהדימוי המנצח של ציור הקיר הוא "הקעקוע על הצלקת במקום שם זרם פעם הנהר."