stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AES
התקפת ערוץ צדדי

נכון ל-2011 התפרסמו מספר התקפות ערוץ צדדי מוצלחות כנגד AES אם כי בעקיפין. סוג זה של התקפה אינו מתמקד בצופן עצמו אלא באופן יישומו במערכת, העשוי שלא במודע להדליף מידע קריטי אודות הצופן או המפתח. באפריל 2005, הכריזו מומחים על התקפת cache timing שהצליחה לפרוץ לשרת ייעודי שיישם הצפנת AES כחלק ממערכת SSL. השרת נבנה כך שיאפשר חשיפה של מידע תזמון רב ככל האפשר. ההתקפה נזקקה ללפחות 200 מיליון צופנים נבחרים. יש הסבורים כי התקפה זו אינה מעשית דרך אינטרנט, ברוס שנייר כינה אותה "התקפת תזמון נאה". באותה שנה, עדי שמיר ושני חוקרים נוספים ממכון ויצמן, פרסמו מסמך המתאר מספר התקפות תזמון דומות כנגד AES ופתרונותיהן. אחת מהן, הצליחה לחשוף את המפתח כולו אחרי 800 כתיבות לזיכרון בלבד תוך מספר מילישניות, בתנאי שלתוקף הייתה גישה לשרת בו מתבצעת ההצפנה.
הדרך הטובה ביותר להתמודדות עם התקפות מסוג זה היא יישום האלגוריתם באופן שאינו מדליף מידע, בעיקר הימנעות משימוש בטבלאות המרה (table lookup) שאמנם משפרות ביצועים אך פותחות פתח להתקפות תיזמון, לשם כך פותחו שיטות כגון Bit Slicing, שיטה ישנה שפותחה על ידי אלי ביהם לשיפור ביצועי אלגוריתם DES והתגלתה כטובה במיוחד כנגד התקפת תיזמון.
ראו גם

צופן בלוקים
מצב הפעלה של צופן בלוקים
הערות שוליים

↑  Gayle Swenson, Commerce Department Announces Winner of Global Information Security Competition, NIST, ‏2000-10-02 (באנגלית)
↑  Joan Daemen, Vincent Rijmen, The wide trail design strategy, in Proceedings of the 8th IMA International Conference on Cryptography and Coding (IMA ’01, 2001, עמ' 222–238
↑  Improving OpenSSL* Performance
↑  Intel® Integrated Performance
↑  Comments by the NESSIE Project on the AES Finalists
↑  Quantum Cryptography
↑  Distinguisher and Related-Key Attack on the Full AES-256 Alex Biryukov, Dmitry Khovratovich, Ivica Nikolić, Lecture Notes in Computer Science
↑  Biryukov, A., Khovratovich, D., Nikolic, I.: Distinguisher and Related-Key Attack on the Full AES-256. In Halevi, S., ed.: CRYPTO 2009. Volume 5677 of LNCS., Springer (August 2009) 231–249
צרופי מפתח/בלוק/סבב אפשריים באלגוריתם AES
פונקציית החלפה של AES
תהליך הזזה מחזורית
תהליך ערבוב עמודות
הוספת המפתח באמצעות XOR
כפל במטריצה ב-AES
אוטוביאנקי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1955–1992 (כ־37 שנים) 
 חברת אם:  פיאט 
 מיקום המטה:  מילאנו 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  מכונית 
 
אוטוביאנקי (באיטלקית: Autobianchi) הייתה חברה איטלקית לייצור כלי רכב.
היסטוריה

חברת ביאנקי נוסדה בשנת 1885 על ידי אדוארדו ביאנקי, והתמחתה בייצור אופניים (המיוצרים עד היום). בשנת 1902 יצרה באופן עצמאי את המכונית הראשונה שלה, דגם 12HP. לאחר מכן נכנסה החברה לתחרות מול חברת פיאט, וייצרה מספר דגמים תחת הסדרה S.
בתקופה שבין מלחמות העולם, ייצרה ביאנקי את דגמי האוגוסטה והאפריליה, שזכו להצלחה גדולה באיטליה. 
במלחמת העולם השנייה הופצץ המפעל של ביאנקי, והחברה הפסיקה לייצר כלי רכב והתמקדה באופניים ואופנועים.
ב-1955 החליטה הנהלת ביאנקי לשוב ולייצר מכוניות. לשם כך הגיעה ביאנקי להסכם עם יצרנית הרכב פיאט ועם יצרנית הצמיגים פירלי על הקמת החברה אוטוביאנקי.
בשנת 1957 יצא הדגם הראשון של אוטוביאנקי, ה-אוטוביאנקי ביאנקינה, שהיה מבוסס על דגם פיאט 500. ב-1963 יצא הדגם הבא של אוטוביאנקי, הסטלינה, שהייתה מכונית קבריולה המבוססת על דגם פיאט 600.
ב- 1963 יצא דגם הספורט, 2 מושבים אוטוביאנקי סטאלינה. הדגם יוצר עד שנת 1965.
ב-1964 יצא דגם ה-פרימולה שהיה דגם מהפכני. הדגם היה מצויד בהנעה קדמית (עבור פיאט זה היה הדגם הראשון מסוג זה), מנוע רוחבי, מצמד הידראולי, ארבעה בלמי דיסק וכן דלת אחורית (במכונית היו שתי דלתות נוסעים ודלת מטען).
ב- 1968 יצא דגם ה-סופרמיני בתצורת סטיישן, "אוטוביאנקי ג'רדיניירה" אשר היה מבוסס על דגם "פיאט 500 ג'רדיניירה".
ב-1968 השתלטה חברת פיאט לחלוטין על אוטוביאנקי.
בשנת 1969 הוציאה אוטוביאנקי שני דגמים חדשים, אוטוביאנקי A111 ו- אוטוביאנקי A112. באותה שנה הועברה אוטוביאנקי לחטיבת לנצ'יה של פיאט. ב-1985 הוציאה אוטוביאנקי דגם חדש, Y10, ששווק במקומות מסוימים גם תחת השם "לנצ'יה Y10".
ב-1992 נסגר המפעל של אוטוביאנקי. פיאט מכרה את זכויות המותג למועדון הרכב של אוטוביאנקי באיטליה.
דגמי עבר של חברת "אוטוביאנקי"

אוטוביאנקי ויסקונטאו
אוטוביאנקי ביאנקינה
אוטוביאנקי סטאלינה
אוטוביאנקי פרימולה
אוטוביאנקי ג'רדיניירה
אוטוביאנקי A111
אוטוביאנקי A112
אוטוביאנקי Y10
תמונות

אוטוביאנקי ביאנקינה
אוטוביאנקי פרימולה
אוטוביאנקי A112
אוטוביאנקי A111
אוטוביאנקי סטאלינה
אוטוביאנקי ויסקונטאו
אוטוביאנקי ג'רדיניירה
ראו גם

אדוארדו ביאנקי
אוטוביאנקי Y10

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Lancia Y10
 יצרן:  אוטוביאנקי
 שנות ייצור:  1985–1995
 יחידות שיוצרו:  1,133,774 
 הרכבה:  איטליה
 מודל קודם:  אוטוביאנקי A112
 מודל אחריו:  Lancia Y
 חברת אם:  פיאט
 סיווג:  3 דלתות האצ'בק
 אורך:  3,390 מ"מ
 רוחב:  1,510 מ"מ
 גובה:  1,420 מ"מ
 משקל:  780 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,159 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 999 סמ"ק המפיק 45 כ"ס (1985-1989) מנוע 1,049 סמ"ק המפיק 55 כ"ס (מנוע פיאט 127) מנוע 1,108 סמ"ק המפיק 57 כ"ס (1989-1992) מנוע 1,297 סמ"ק המפיק 72 כ"ס מנוע 1,301 סמ"ק המפיק 76 כ"ס
 מהירות מרבית:  142-177 קמ"ש (ראה טבלה)
 צריכת דלק:  18.3 ק"מ ל-1 ליטר (דגם 1.0 FIRE), 13.7  ק"מ ל-1 ליטר  (דגם  1.3 i.e. GT)
 מעצב:  Tom Tjaarda
 
אוטוביאנקי Y10
אוטוביאנקי Y10
אוטוביאנקי Y10
אוטוביאנקי  Y10 (באיטלקית: Autobianchi Y10) היא מכונית סופרמיני, 3 דלתות האצ'בק, מתוצרת יצרנית כלי הרכב האיטלקית אוטוביאנקי אשר יוצרה בין השנים 1985–1995.
מהדגם יוצרו 1,133,744 יחידות.
בשנים 1985-1986 המשיכה חברת אוטוביאנקי לייצר את הדגם הקודם, אוטוביאנקי A112.
ב-1968 השתלטה חברת פיאט לחלוטין על חברת אוטוביאנקי.
ב- 1969 הועברה אוטוביאנקי לחטיבת לנצ'יה של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט.
ב-1986 זכתה במקום השני בתחרות מכונית השנה באירופה.
סדרות "אוטוביאנקי  Y10"

סדרה ראשונה (1985-1988)
סדרה שנייה (1989-1992), (מנוע הזרקת דלק אלקטרונית)
סדרה שלישית  (1992-1995)
דגמי "אוטוביאנקי Y10"

1.0 FIRE  (יוצר בין השנים 1985-1992), מנוע 999 סמ"ק, מהירות שיא : 145 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 16 שניות.
1.0 FIRE 4WD (יוצר בין השנים 1986-1989), מנוע 1,049 סמ"ק, מהירות שיא : 145 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש  17.5      שניות. (הנעה 4X4)
1,050 (יוצר בין השנים 1985-1989), מנוע 1,049 סמ"ק), מהירות שיא : 156 סמ"ק, תאוצה 0-100 קמ"ש 14.5 שניות.
1,050 Turbo  (יוצר בין השנים 1985-1989), מנוע 1,049 סמ"ק), מהירות שיא : 177 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 9.5 שניות.
1.1 i.e. cat. (יוצר בין השנים 1990-1995), מנוע 1,108 סמ"ק, מהירות שיא : 145 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 18.1 שניות.
1.1 i.e. cat. 4WD (יוצר בין השנים 1990-1995), מנוע 1,108 סמ"ק, מהירות שיא : 142 קמ"ש,  תאוצה 0-100 קמ"ש 18.9 שניות, (הנעה 4X4)
1.1 i.e. cat. 54 Cv (יוצר בין השנים 1994-1996), מנוע 1,108 סמ,ק, מהירות שיא : 150 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 17 שניות.
1.1 i.e (יוצר בין השנים  1989-1992), מנוע 1,108 סמ"ק, מהירות שיא : 155 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 15.2 שניות.
1.1 i.e. 4WD (יוצר בין השנים 1989-1992), מנוע 1,108 סמ"ק, מהירות שיא : 146 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 18.4 שניות,  (הנעה 4X4)
1.3 i.e. cat (יוצר בין השנים 1990-1994), מנוע  1,297 סמ"ק, מהירות שיא : 170 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 12.5 שניות.
1.3 i.e. GT  (יוצר בין השנים 1989-1992), מנוע 1,301 סמ"ק, מהירות שיא : 175 קמ"ש, תאוצה 0-100 קמ"ש 12 שניות.
תמונות

אוטוביאנקי  Y10
אוטוביאנקי  Y10
לנצ'יה Y10 (אוטוביאנקי Y10)
אוטוביאנקי  Y10
אוטוביאנקי Y10
ראו גם

אוטוביאנקי
פיאט
אוטוביאנקי ביאנקינה
אוטוביאנקי Visconteo
אוטוביאנקי סטאלינה
אוטוביאנקי פרימולה
אוטוביאנקי ג'רדיניירה
אוטוביאנקי A111
אוטוביאנקי A112
אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן

אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Augusta von Sachsen-Meiningen;‏ 6 באוגוסט 1843 – 11 בנובמבר 1919) הייתה נסיכה גרמנית, בתו של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואמו של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
ביוגרפיה

אוגוסטה נולדה ב-6 באוגוסט 1843 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולמריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן. אוגוסטה הייתה בקשרים טובים מאוד עם אחיה גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, אף על פי שהיה מבוגר ממנה ב-17 שנים.
ב-15 באוקטובר 1862 התחתנה אוגוסטה עם מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו של גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים. בשנת 1907 מת בעלה מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ובשנת 1908 מת גיסה ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ובנה ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית התפטר בנה מתפקידו, וב-11 בנובמבר 1919 מתה אוגוסטה.
משפחתה

ב-15 באוקטובר 1862 התחתנה אוגוסטה עם מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו של גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. לבני הזוג היו 5 ילדים:
מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1864–1918), התחתנה עם גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה
אליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1865–1927), התחתנה עם קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
מרגרטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1867–1882)
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1871–1955)
לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1873–1953), התחתנה עם אדוארד, דוכס אנהלט
אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן

אוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן (בגרמנית: Prinzessin Augusta von Schwarzburg-Sondershausen; 1 בפברואר 1768 - 26 בדצמבר 1849), הייתה אשתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואם קדמונית של משפחת המלוכה ההולנדית.
ביוגרפיה

אוגוסטה נולד ב-1 בפברואר 1768 בזונדרסהאוזן לאוגוסט השני, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ולכריסטינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של ויקטור פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג ואלברטינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
ב-12 בספטמבר 1784 התחתנה אוגוסטה עם גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 13 ילדים. בשנת 1805 קיבל בעלה גאורג מאחיו פרידריך קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט את נסיכות פירמונט, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בשנת 1812 מת גיסה פרידריך קרל אוגוסט, ובעלה גאורג עלה לשלטון במקומו, ואיחד בחזרה את שתי הנסיכויות.
בשנת 1813 מת בעלה גאורג הראשון, ובנה גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1845 מת בנה גאורג השני, ונכדה גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו, וב-26 בדצמבר 1849 מתה אוגוסטה בביתה בארולזן.
משפחתה

ב-12 בספטמבר 1784 התחתנה אוגוסטה עם גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
כריסטיאנה, נסיכת ולדק ופירמונט (1787–1805)
קרל, נסיך ולדק ופירמונט (1788–1795)
גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט (1789–1845)
פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט (1790–1828)
כריסטיאן, נסיך ולדק ופירמונט (1792–1795)
אוגוסטה, נסיכת ולדק ופירמונט (1793–1794)
יוהאן, נסיך ולדק ופירמונט (1794–1814)
אידה, נסיכת ולדק ופירמונט (1796–1869), התחתנה עם גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה
וולארד, נסיך ולדק ופירמונט (1798–1821)
מתילדה, נסיכת ולדק ופירמונט (1801–1825), התחתנה עם אויגן, דוכס וירטמברג
קרל כריסטיאן, נסיך ולדק ופירמונט (1803–1846)
קרולינה, נסיכת ולדק ופירמונט (1804–1806)
הרמן, נסיך ולדק ופירמונט (1809–1876)
אאין-י אכברי

חצר המלכות של אכבר, איור מכתב יד של האכברנאמה (אנ')
אאין-י אכברי (בפרסית: آئینِ اکبری), או ה"מִנהל של אכבר", הוא מסמך מפורט מהמאה ה-16 בנוגע לניהולה של האימפריה המוגולית תחת הקיסר אכבר, שנכתב על ידי היסטוריון החצר שלו, אבו אל-פאזל (אנ') בפרסית. הוא מהווה את הכרך השלישי ואת החלק האחרון של המסמך הגדול הרבה יותר, ה"אכברנאמה (אנ')" ("דין וחשבון של אכבר"), גם הוא מאת אבו אל-פאזל, ובעצמו מחולק לחמישה ספרים.
תוכן

ה"אאין-י אכברי'" הוא הכרך השלישי של "אכברנאמה" המכיל מידע על שלטונו של אכבר בצורה של דוחות מנהליים, בדומה לגאזטיר. בהסבר של המזרחן הגרמני היינריך בלוכמן (אנ') "הוא מכיל את ה-'āīn' (כלומר אופן הממשל) של הקיסר אכבר, והוא הדוח המנהלי והחזרה הסטטיסטית של ממשלתו כפי שהייתה בערך ב-1590".
האאין-י אכברי מחולק לחמישה ספרים. הספר הראשון שנקרא מנזיל-עבאדי עוסק במשק הבית הקיסרי ותחזוקתו, והשני נקרא סיפאח-עבאדי, במשרתי הקיסר, בשירותי הצבא והאזרחים. השלישי בשם מולק-עבאדי עוסקת בממשל אימפריאלי, המכיל תקנות של מערכת המשפט והרשות המבצעת. הרביעי מכיל מידע על פילוסופיה הינדית, מדע, מנהגים חברתיים וספרות. החמישי מכיל אמרות של אכבר, יחד עם תיאור של מוצאו והביוגרפיה של המחבר.
ספרים

ספר 1: מנזיל-עבאדי (הכוונה להקמת מקום)
בכרך יש בסך הכל 90 "אאין" או תקנות העוסקות ומתארות את מגזרי המנהל והעיסוקים השונים באותה תקופה. ה"אאינים" השונים כוללים את אלו על המטבעה הקיסרית, עובדיה ותהליך הזיקוק וההפקה שלהם של זהב וכסף, הדירהם והדינר וכו'. יש גם חלקים המוקדשים לההרמון הקיסרי (אנ') (אאין 15), החותמות המלכותיות (אאין 20), המטבח הקיסרי (אאין 23), ומתכוניו וכללי ההתייחסות לימי ההתנזרות (אאין 26). הכרך מכיל תיאור מפורט של פריטים כמו פירות, ירקות, בשמים, שטיחים ועוד, וגם של אמנות וציור. אאין-י אכברי הוא משאב מצוין למידע על תחזוקת הצבא המוגולי בתקופת שלטונו של אכבר. "אאין 35" עוסק בשימוש ותחזוקה של ארטילריה, תחזוקה וסימון בברזל מלובן של סוסים מלכותיים, גמלים, פרדות ופילים, וכן מתאר את פרטי המזון שניתן לבעלי חיים. בכרך יש גם תקנות הנוגעות לשכר פועלים, אומדני בניית בתים וכו'.
ספר 2: סיפאח-עבאדי (הכוונה למוסד צבאי)
הספר השני מתאר את היחס למשרתי הכס, השירותים הצבאיים והאזרחיים ולנוכחים בחצר המלכות, אשר עקב גאונותם הספרותית או המוזיקלית זכו לעידוד רב מהקיסר ובדומה שיבח את הערך הגבוה של עבודתם.
ספר 3: מאלק-עבאדי (פירושו ממשלה של מדינה או ממסד ממשלתי)
הספר השלישי מוקדש כולו לתקנות למחלקות המשפטיות ולמחלקות המבצעות, להקמת עידן חדש ומעשי יותר, לסקר הקרקעות, לחלוקות השבטיות ולספר הנכסים של שר האוצר.
ספר 4 (חוק ותנאים סוציאליים)
הספר הרביעי מתאר את מצבם החברתי והפעילות הספרותית, בעיקר בפילוסופיה ובמשפטים, של ההינדים, המהווים את עיקר האוכלוסייה, שבקידומם הפוליטי ראה הקיסר את הערובה ליציבות ממלכתו. יש גם כמה פרקים על הפולשים הזרים להודו, על נוסעים נכבדים ועל קדושים מוסלמים ועל הכתות שאליהן הם משתייכים.
ספר 5 (דברים שנאמרו ונעשו על ידי הקיסר אכבר)
הספר החמישי מכיל משפטים מוסריים ומכתמים, תצפיות וכללי חוכמה של הקיסר שנאספו על ידי אבו אל-פאזל.
אאין-י אכברי על פי סיד אחמד חאן

בשנת 1855 סיים סר סיד אחמד חאן את המהדורה המלומדת, שהתבססה על מחקר מעמיק, והמאוירת שלו של אאין-י אכברי מאת אבו אל-פאזל, שבעצמו היה ספר קשה במיוחד. לאחר שסיים את העבודה לשביעות רצונו, הוא הביא אותה למשורר ההודי מירזה אסדאללה חאן ע'אליב (אנ') מתוך אמונה שהוא יעריך את עבודתו. הוא פנה לע'אליב הגדול כדי שיכתוב לו תקריז (במוסכמה של אותם זמנים, הקדמה משבחת). ע'אליב הסכים, אך כתב שיר פרסי קצר המטיל דופי באאין-י אכברי ובמשתמע בתרבות המוגולית האימפריאלית, המפוארת, האוריינית והמלומדת שהוא תוצר שלה. ע'אליב כמעט נזף בסיד אחמד חאן על בזבוז הכישרון שלו על 'דברים מתים' והרעיף שבחים על ה"סאהיבים של אנגליה" שהחזיקו באותה תקופה בכל ה"אאינים" בעולם הזה.
נראה שע'אליב היה מודע היטב לשינויים במדיניות העולמית עקב פעולות המעצמות הגדולות, במיוחד בהודו. סיד אחמד אולי היה נסער מתוכחותיו של ע'אליב, אבל הבין את הכוחות שהתנגשו בפרסום ספרו.
סר סיד אחמד חאן ויתר על עניין פעיל בהיסטוריה ובארכאולוגיה. אף על פי שהוא אכן ערך שני טקסטים היסטוריים נוספים במהלך השנים הבאות, אף אחד מהם לא נשא את היקף ה"אין": מסמך עצום על השלטון של אכבר.
תרגומים בולטים

"אאין-י אכברי" היה אחד הטקסטים הפרסיים הראשונים שתורגמו לשפה האנגלית. הטקסט הפרסי המקורי תורגם לאנגלית בשלושה כרכים. הכרך הראשון, בתרגום המזרחן הגרמני היינריך בלוכמן (אנ') (1873) כלל את הספרים הראשון והשני. הכרך השני, שתורגם על ידי קולונל הנרי סאליבן ג'ארט (1891), הכיל את הספר השלישי, והכרך הנותר, תורגם גם הוא על ידי ג'ארט (1896), ספרים 4 ו-5. שלושת הכרכים הללו פורסמו על ידי החברה האסייתית (אנ') של כלכותה כחלק מסדרת "ביבליותקה אינדיקה" שלהם.
הערות שוליים

↑  Introduction to Akbaranama and Ain-e-Akbarinoob Columbia University
↑  "Preface". אורכב מ-המקור ב-2018-07-14.
↑  "The Ain i Akbari". printed for the Asiatic Society of Bengal. 1873.
↑  The Ain i Akbari
אבשלום חורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במרץ 1945 (בן 79) קבוצת השרון 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אבשה
 השכלה:  האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת סטנפורד
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד סיירת מטכ"ל  ראש מחלקת מבצעים מיוחדים
 עיטורים
  עיטור המופת   צל"ש הרמטכ"ל
 תפקידים אזרחיים
 יזם היי-טק
 
אבשלום ("אבשה") חורן (נולד ב-28 במרץ 1945) הוא יזם ישראלי בתחום הטכנולוגיה. שירת בצה"ל כקצין בדרגת אלוף-משנה ומילא שורת תפקידים במערך המודיעין בהם סגן מפקד סיירת מטכ"ל וראש מחלקת מבצעים מיוחדים. בעל עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה

חורן הוא בנם של דוד ורות חורן, ממקימי קבוצת השרון וקיבוץ יפעת, בו הוא גדל ולמד. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל והשלים מסלול הכשרה כלוחם וקורס קצינים. לאחר מכן שירת ביחידה כמפקד צוות, מפקד פלגה וסגן מפקד סיירת מטכ"ל, ולקח חלק ופיקד על מבצעים חשאיים בעומק שטח האויב. הוא השתתף ב"מבצע כחל" בעומק מצרים, שזיכה אותו בצל"ש הרמטכ"ל שהומר אחר מכן לעיטור המופת, וכן זכה בצל"ש הרמטכ"ל על השתתפותו במבצע נוסף. בהמשך שירותו הצבאי שירת במגוון תפקידים באגף המודיעין וכיהן כראש מחלקת מבצעים מיוחדים.
במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית, ובהמשך, תואר שני ודוקטור בהנדסת מערכות כלכליות (EES) באוניברסיטת סטנפורד. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהתרעה אווירית בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בתחומי טכנולוגיה, שימש סגן נשיא בחברת השקעות של בנק לאומי, כיהן כדירקטור בחברה הציבורית נייס מערכות ובמספר חברות פרטיות, ייסד וניהל קרן השקעות בתחום הביוטק, כיהן כמנכ"ל חממת "רד רמות" של המדען הראשי במשרד הכלכלה. במסגרת זו התמנה ליו"ר חברת סימביוניקס, אשר הוקמה בחממה ופיתחה מערכות סימולטור תלת-ממדיות להכשרת צוותים רפואיים. הוא המשיך ללוות את החברה לאורך התפתחותה ולבסוף הוביל את תהליך מכירתה לחברת המדפסות התלת-ממדיות 3D Systems האמריקאית תמורת 120 מיליון דולר באוגוסט 2014.
בעקבות אסון צאלים ב' מונה לחבר בוועדת החקירה של האירועים.
נשוי לקרני (לבית ברגמן), סא"ל בדימוס, מיחידת מחשבים של צה"ל. הם מתגוררים ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  עמוס גלבוע, "מר מודיעין", ידיעות ספרים, 2013, עמ' 469-470
↑  הדס גייפמן, ‏דירקטוריון נייס: יוסי בן שלום ובני לוין יוצאים, רימון בן שאול ויוסי עצמון נכנסים, באתר גלובס, 23 ביולי 2001
↑  גלי וינרב, ‏קריטיסנס, בה מושקעת פונטיפקס, גייסה 1.2 מיליון דולר בהובלת קרן ברידג', באתר גלובס, 20 ביוני 2006
↑  גלי וינרב, ‏אקזיט ישראלי: סימביוניקס נמכרת תמורת 120 מיליון דולר, באתר גלובס, 31 ביולי 2014
↑  רמי טל ורונה רענן-שפריר, צאלים ב' - הטיוח הגדול, באתר ynet, 10 בדצמבר 2009
אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ

אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ (בגרמנית: Auguste Prinzessin Reuß zu Köstritz; ‏26 במאי 1822 - 3 במרץ 1862), הייתה בתו של היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, ואשתו של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ביוגרפיה

אוגוסטה נולדה ב-26 במאי 1822 בקליפהאוזן, שהשתייכה לממלכת סקסוניה, להיינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ ואלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה, בתו של היינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה.
ב-3 בנובמבר 1849 התחתנה אוגוסטה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו היו לה 6 ילדים. ב-3 במרץ 1862 מתה אוגוסטה כתוצאה ממחלת לב, ונקברה בגני טירת שוורין.
משפחתה

בשנת 1849 התחתנה אוגוסטה עם פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. לזוג נולדו 6 ילדים:
פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין (1851–1897).
פאול פרידריך, דוכס מקלנבורג-שוורין (1852–1923).
מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (1854–1920).
ניקולאוס, דוכס מקלנבורג-שוורין (1855–1856).
יוהאן אלברכט, דוכס מקלנבורג-שוורין (1857–1920).
אלכסנדר, דוכס מקלנבורג-שוורין (1859).
אבשלום עמוסי

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בן 54 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1989–2018 (כ־29 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 140   מפקד טייסת 109  ראש ענף מטוסים  ראש מחלקת אמצעי לחימה   מפקד בסיס חצרים
 פעולות ומבצעים
 הלחימה בדרום לבנון   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 
אבשלום עמוסי (נולד ב-1970) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב וכמפקד בסיס חצרים בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

עמוסי נולד בישראל ולמד באורט סינגאלובסקי בתל אביב-יפו. ב-1989 התגייס לקורס טיס 123 אותו סיים בדצמבר 1990 במגמת קרב. לאחר קורס אימון מתקדם שובץ כטייס קרב בטייסת 109. בהמשך שירותו שימש מדריך בבית הספר לטיסה, שירת כסמ"ט ב' וסמ"ט א' בטייסת 110, טייסת מטוסי F-16 ופיקד על טייסת מדריכי טיסה (מדר"ט).
בשנים 2005–2007, כולל במהלך מלחמת לבנון השנייה, פיקד על טייסת 140. בשנים 2007–2009 פיקד על טייסת 109. לאחר מכן שימש ראש ענף מטוסים וראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר, בתקופת קבלת ההחלטה על רכש מטוסי ה-F-35.
במרץ 2015 מונה למפקד בסיס חצרים והועלה לדרגת תת-אלוף. באוגוסט 2018 סיים את שירותו והשתחרר מצה"ל.
עמוסי בעל תואר ראשון במשפטים ובמדעי המחשב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה. נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  זהר בונה, ‏"את הזיק בעינכם אי אפשר לפספס", באתר חיל האוויר הישראלי, 9 בנובמבר 2016
אברהם ראובן הכהן סופר

הרב אברהם ראובן הכהן סופר (נפטר בט"ז בניסן ה'תל"ג, 1673) היה מקובל, מחכמי פראג במאה ה-17. מחבר הספר ילקוט ראובני, ספר ליקוטים קבלי.
קורות חיים

היה בנו של רבי האשקי (כינוי ליהושע) ונכדו של שלמה אפרים מלונטשיץ. עיקר יצירתו התורנית התבטאה בליקוט מספרי קבלה שונים. במהלך חייו הודפס רק חלקו הראשון של "ילקוט ראובני" (פראג ת"כ). שאר ספריו הודפסו אחר מותו.
חיבר גם ספר קבליים נוספים: "עונג שבת" על הלכות שבת, ו"דבר שבקדושה" (זולצבאך תמ"ד) שתוכנו התעוררות לחזרה בתשובה ערוך על פי סדר הא-ב.
ילקוט הראובני

חיבורו המפורסם הוא ילקוט ראובני המכיל ליקוטים מספרי קבלה שונים. חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול).
הערות שוליים

↑  במבוא למהדורת תשכ"ב נרשם שרבי האשקי היה חתנו של רבי שלמה אפרים מלונטשיץ. וכן במבוא להספר 'שפתי דעת', לר' שלמה אפרים מלונטשיץ, עמ' כו, הערה 14 כתב יהודה הערשקאוויטש, שזה טעות ידיעה, ולא היה נכדו אלא חתנו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306693005171  GND: 122854187  ISNI: 0000 0000 7735 5548  LCCN: nr95046039  NTA: 170979326  SUDOC: 23578169X  VIAF: 79472323   WorldCat (עם VIAF): 79472323
אולה ג'ון

אולה ג'ון (נולד ב-19 במאי 1992 בזוודרו, ליבריה) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-חאזם.
קורות חייו

כשהיה בן שנתיים, ג'ון נמלט עם אמו ואחיו מליבריה להולנד. אביו נהרג בזמן מלחמת האזרחים הליברית. כמו אחיו, קולינס ופאדי, אולה הצטרף למחלקת הנוער של קבוצת טוונטה.
קריירת מועדונים

עונת 2011 בליגה ההולנדית הייתה פריצת הדרך בקריירה של ג'ון בטוונטה, הוא קיבל מקום קבוע בהרכבה של טוונטה ואף הצליח להוות חלק חשוב במסעה של טוונטה בליגה האירופית.
בסוף מאי 2012, חתם בשורות בנפיקה ליסבון לחוזה של חמש שנים. כעבור תקופה ממושכת, ג'ון מצא את מקומו בין רשימת 11 הפותחים והיווה חלק חשוב בקמפיין הליגה האירופית ובגביע הפורטוגזי. בתחילת שנת 2014 הושאל לקבוצת המבורג. ב-1 בספטמבר 2015 הושאל לרדינג. ב-22 באוגוסט 2016 הושאל לוולברהמפטון וונדררס. ב-13 בינואר 2017 הושאל לדפורטיבו לה קורוניה עד לסוף העונה.
בפברואר 2012, נקרא ג'ון להצטרף לנבחרת הולנד על ידי המאמן, לואי ואן חאל, למשחק החשוב כנגד נבחרת אנגליה.
אברהם קרוכמל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  בין השנים 1817 ו-1825 ז'ובקבה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1888 פרנקפורט, הקיסרות הגרמנית 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בספטמבר 1888 
 אב:  נחמן קרוכמל 
 
"אבן הראשה", וינה תרל"א (1871)
אברהם קרוכמל (או קרוכמאל; בכתיב יידי: קראָכמאַל; 1817 בערך – 1888) היה חוקר ופובליציסט, איש תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה. בנו של ההיסטוריון והוגה הדעות ר' נחמן קרוכמל, ועל שמו קרא לעצמו אב"ן (אברהם בן נחמן) קרוכמל.
חייו

על תולדות חייו יש רק ידיעות מועטות. שנת לידתו אינה ודאית והיא נעה בין השנים 1817 ושנת 1825 בעיירה ז'ולקווה שבגליציה. עיקר לימודו היה אצל אביו, אך למד גם מפי ר' צבי הירש חיות, ר' שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) והרב שלמה קלוגר. בגיל מבוגר יחסית למד גם גרמנית ולימודי חול. כשעזב אביו את ז'ולקווה ב-1836 נשאר בעיירה, אך לאחר פטירת אביו החל לנדוד ברחבי גליציה, גרמניה ורוסיה, והיה בין השאר בלבוב, בברודי ובאודסה. בשנותיו האחרונות היה בפרנקפורט ד"מ, ושם נפטר ב-16 בספטמבר 1888. עד לאחרונה היו מועדי לידתו ופטירתו עלומים ומקורות שונים ציינו שנים אחרות.
הוא התיידד במיוחד עם יהושע השל שור (יה"ש), וסייע לו בעריכת כתב העת "החלוץ". באודסה התקרב גם לפרץ סמולנסקין הצעיר ולמשה ליב ליליינבלום, והשפיע עליהם. על השקפת עולמו שלו השפיעו שפינוזה וקאנט, ומבני זמנו אביו, ידידו יה"ש ואברהם גייגר. אחז בחידושי ביקורת המקרא והיה מבקר חריף של התלמוד הבבלי והיהדות ההלכתית; תמך בתיקונים מסוימים בדת, אם כי התנגד גם להיבטים רבים בדרכה של יהדות הרפורמית. השקפת עולמו הייתה לא-מסודרת וסבלה מחוסר עקביות.
את דעותיו ומחקריו פרסם בספרים ומאמרים. מחקריו לא היו ברמה מדעית גבוהה ויש בהם הרבה שגיאות והשערות מוטעות, אם כי יש גם הצעות שלו שהתקבלו על דעת החוקרים. את מסקנותיו המדעיות הוא מנצל פעמים רבות כדי לבקר את הרבנים שבימיו. חיבוריו הם:
דעת אלהים בארץ (לבוב, תרכ"ג-1863), מחקרים פילוסופיים והיסטוריוסופיים ברוח כתבי אביו
ירושלים הבנויה (לבוב, תרכ"ז-1867), על התלמוד הירושלמי
אבן הראשה (וינה, תרל"א-1871), סנגוריה על השקפתו של שפינוזה
הכתב והמכתב (לבוב, תרל"ד-1873), ביקורת המקרא והצעות לתיקוני נוסח בתורה
פירושים והארות לתלמוד הבבלי (לבוב תרמ"א, 1881), מחקר ביקורתי של התלמוד
עיון תפלה (לבוב, תרמ"ה-1885), מחקרים פילוסופיים, תאולוגיים והיסטוריים על היהדות
אגודת מאמרים (לבוב, תרמ"ה-1885), הדפסה מחדש של מאמריו "עברי אנכי", "כחא דהיתרא", "ירידת האומה – התעלות האמונה"
Theologie der Zukunft, Lemberg 1872 – ביקורת התלמוד ומאמרים פילוסופיים
כמו כן פרסם מאמרי מחקר ופובליציסטיקה בכתבי העת "החלוץ", "המליץ", "המגיד" ו"הבוקר אור".