stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוגרפיה של אתיופיה
הערות שוליים

↑  CIA Factbook - Ethiopia
↑  1994 Ethiopian Census as cited by Berhanu Abegaz, "Ethiopia: A Model Nation of Minorities" (accessed 23 March 2008)
1 2  Berhanu Abegaz, "Ethiopia: A Model Nation of Minorities" (accessed 6 April 2006)
↑  Bureau of African Affairs - Background Note: Ethiopia
↑  International Religious Freedom Report 2007 - Ethiopia
↑  Embassy of Ethiopia, Washington, DC "Population" (accessed 6 April 2006)
↑  CIA-2006
| דמוגרפיה של מדינות העולם |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין    • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה    • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה  • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל   • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי  • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס  • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל   • איי שלמה  • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה  • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
שפות וקבוצות אתניות באתיופיה ובאריתריאה
רימון כשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1945 (בן 79) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  חקר המקרא 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  טובה גנזל 
 
רימון כשר (נולד בא' באדר תש"ה, 14 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בא' אדר תש"ה, לשמעון וציפורה, כשר שירת בצה"ל כסמל דת למשך שנתיים וחצי, ועסק בזיהוי חללים. לאחר מכן למד באוניברסיטת בר-אילן תואר ראשון, שני, ודוקטורט. כשר סיפר שהושפע בעיקר מהפרופסורים משה גרינברג, עזרא פליישר, וג'יימס בר.
תחומי התמחותו הם אמונות ודעות בתקופת המקרא, ספרות הנבואה של סוף תקופת בית ראשון ותחילת בית שני, ותרגומי המקרא הארמיים. שימש ראש המכון לתולדות חקר הפרשנות ודקאן הספריות באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' כשר פרסם מחקרים בתחום חקר המקרא ובתרגומים ארמיים. בין חיבוריו: פירוש לספר יחזקאל במסגרת הסדרה מקרא לישראל, וכן פירושים לספר חגי ולספר מלאכי יחד עם פרופ' אליהו עסיס, אף הם באותה הסדרה. כמו כן השתתף בעריכתם של כמה קבצים בסדרה "עיוני מקרא ופרשנות" היוצאת לאור מטעם המחלקה לתנ"ך שבאוניברסיטת בר-אילן.
משפחתו

אביו שמעון כשר היה משורר - בנו של הרב מנחם מנדל כשר, אימו צפורה הייתה בתו של הרב יעקב רבינוביץ', רבה של רוגולי, ונכדתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים. אחיו הוא פרופ' אסא כשר.
רימון היה נשוי לחנה לבית אדלר, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. לשניים שני ילדים: כרמל - רופא במקצועו, ואלמוג - מרצה במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
מספריו

תוספתות תרגום לנביאים, ירושלים: הוצאת האיגוד העולמי למדעי היהדות, "מקורות לחקר תרבות ישראל", 2, תשנ"ו
יחזקאל עם מבוא ופירוש (2 חלקים), בסדרת מקרא לישראל, תשס"ד
חגי עם מבוא ופירוש, יחד עם פרופ' אליהו עסיס, בסדרת מקרא לישראל, תשפ"ב 2022
מלאכי עם מבוא ופירוש, יחד עם פרופ' אליהו עסיס, בסדרת מקרא לישראל, תשפ"ב 2022
רימון כשר וחזוניאל טויטו, חילון על טהרת הקודש: עיונים בתפיסת התנ"ך החילונית של פרץ סמולנסקין ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי, "רסלינג", תשפ"ב 2022
פנתיאון עברי: עיונים בתאולוגיה החילונית-אלילית של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, רסלינג, תשפ"ג 2023
ממאמריו

'מקרא ומוסר בחקר המקרא המודרני' - כתב העת בית מקרא (נא, תשס"ו, עמ' 1 - 42)
'חיקוי האל ושיקוף האל בספרות המקרא' - כתב העת שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום (כרך כא). מאמר זה הוא חלק ממחקר רחב שבו הוא דן בשאלת היחס בין האל המקראי לבין בני האדם על פי הספרות המקראית, לאור ספרות המזרח הקדום וספרות בית שני. במחקר זה המחבר מבקש לענות על השאלה האם האלוהים המקראי הוא ישות על-אנושית או ישות אחרת, שונה לחלוטין (טרנסצנדנטית).
תרגומי המקרא הארמיים, פעמים 83, (תשס), עמודים 70-107
'פרשת האלם בספר יחזקאל', בית מקרא, מג (תשנ"ח), עמ' 244-227
'שארית, תשובה וברית: לבירורם של שינויים בעמדותיו של הנביא יחזקאל – מעמדה 'אופטימית' לעמדה 'פסימית' ' בית-מקרא, מד (תשנ"ט), עמ' 34-15
'אמונותיהם של המתורגמנים וקהלם', אצל י' לוין (עורך), רצף ותמורה. יהודים ויהדות בארץ ישראל הביזנטית-נוצרית, ירושלים תשס"ד, עמ' 420–442
'מדוע נעלמו קרניו של משה: לגלגולי פירושו של הכתוב 'קרן עור פניו" (שמ' לד, כט–ל)', מועד, טז (תשס"ו), עמ' 8–25
'יחזקאל ואפוקליפטיקה במחקר המודרני', אצל ש' יונה (עורך), אור למאיר. מחקרים במקרא, בלשונות השמיות, בספרות חז"ל ובתרבויות עתיקות מוגשים למאיר גרובר במלאת לו שישים וחמש שנה, באר-שבע תש"ע, עמ' 239–259
"אלוהים דורש צדק חברתי: הרפורמה החברתית בספר יחזקאל", אצל מ' גרובר ואחרים (עורך), תשורה לצפרירה. מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום מוגשים לצפרירה בן-ברק, באר-שבע תשע"ג, עמ' 223 - 242
"Ethics in the Hebrew Bible", in: The International Encyclopedia of Ethics, ed. by H. LaFolette, 2013, pp. 1748 - 1759
ספר יובל לכבודו

בשנת 2013 יצא ספר יובל לכבודו בשם: זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בהוצאת SBL באטלנטה, בספר מחקרים במקרא מאת תלמידיו, ביניהם, ערן ויזל, מרים סקלרץ ואחרים. הספר כולל רשימה ביבליוגרפית של פרסומיו.
לקריאה נוספת

זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בראש הספר תולדותיו.
עזרא פליישר

| --- | --- |

עזרא פליישר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  7 באוגוסט 1928 טימישוארה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  25 ביולי 2006 (בגיל 77) ירושלים 
 מדינה:  ישראל, רומניה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית, הונגרית, רומנית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1959)  פרס ביאליק (1986)  פרס רוטשילד (1992) 
 
עזרא פליישר (כ"א באב ה'תרפ"ח, 7 באוגוסט 1928 – א' באב ה'תשס"ו, 25 ביולי 2006) היה פילולוג ישראלי, חוקר הפיוט והתפילה, משורר בעת שהיה אסיר ציון ברומניה תחת שם העט י' גולה (שמשמעותו ביידיש: יהודי גולה) ומתרגם עברי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), פרס רוטשילד למדעי היהדות, פרס קוגל לחכמת ישראל (תשל"ח) ופרס ישראל לספרות יפה (תשי"ט).
ביוגרפיה

פליישר נולד בטימישוארה שברומניה, השני בין שלושת ילדיו של יהודה לייב לאופולד פליישר, (1886–1955) מייסד ומנהל של בית הספר היסודי היהודי בטימישוארה שברומניה, ומורה לעברית בתיכון היהודי שם. האב, יליד הונגריה, עסק בהמשך בחקר פיוטים ובמדעי היהדות, ובעיקר חשובה תרומתו לחקר כתבי אברהם אבן עזרא. סבו הוא הרב ברוך אקפלד, רבה של צ'וז (אנ') (טשוס).
לאחר מלחמת העולם השנייה, עזרא פליישר היה פעיל בתנועת בני עקיבא ברומניה. עקב פעילותו הציונית נאסר ונשפט במשפטי בוקרשט. בשבתו בכלא כתב את הפואמה "משא גוג" על אימי המשטר הקומוניסטי ובה חזה את התמוטטות המשטר. הפואמה הוברחה לישראל ופורסמה תחת שם העט "י' גולה" (שמשעותו ביידיש יהודי גולֶה). על פואמה זו קיבל, שלא בנוכחותו ובעילום שמו, את פרס ישראל לספרות יפה בשנת תשי"ט (1959). בעודו ברומניה פרסם ספרי שירה נוספים, כולם בשמות עט. לאחר שחרורו מהכלא היה עורך בכתב העת של פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה. בשירה זו הוא מתאר את הרעב והמצוקה, הכמיהה להציץ אל העולם שבחוץ, והציפייה המחזיקה אותו "הן לא אפסו עוד התקוות".
בשנת 1960 עלה לישראל ופנה לחקר הפיוט. היה תלמידו של חיים שירמן. בשנת 1964 סיים תואר שני במדעי הרוח, ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודתו עסקה בשירתו של הפייטן יוסף אבן אביתור, בן המאה העשירית.
ב-1962 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 היה למרצה בכיר, והחל מ-1975 פרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1967 ייסד את המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה מיסודה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובו עסק במיון ובחקר אלפי קטעי שירה מגניזת קהיר. (לימים נקרא המפעל על שמו. בשנת 1984 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ועמד בראש חברת מקיצי נרדמים. חיבר ספרים ומאמרים רבים בחקר השירה העברית בימי הביניים ובחקר תפילות ישראל. על עבודתו המדעית זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (תשמ"ו), בפרס רוטשילד למדעי היהדות, בפרס הרצל לספרות של אגודת יוצאי הונגריה (1971) ובפרס קוגל לחכמת ישראל של עיריית חולון (תשל"ח).
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם היברו יוניון קולג', בשנת 1990. הוא הוציא לאור במהדורות מדעיות את יצירותיהם של פייטנים נוספים, ובהם שלמה הבבלי, הפייטן עלום השם המכונה אנונימוס, סעיד בן באבשאד, רבי יהודה הלוי ועוד. ספרו "שירת הקודש העברית בימי הביניים" (1975) הוא מבוא מקיף ובהיר, בפורמט נגיש גם לציבור הרחב, לעולם הפיוט. מכון בן צבי הוציא לכבודו ספר מאמרים בשנת תשנ"ה (1995).
סבר כי בימי בית המקדש השני לא הייתה ביהדות חובה להתפלל באופן קבוע, ורבן גמליאל דיבנה הוא שחידש חידוש מופלג זה שהשפיע כה רבות על עיצוב חיי העם היהודי עד היום. פליישר פרסם על כך סדרת מאמרים בכתב העת תרביץ.
עזרא פליישר התאלמן בשנה שקדמה למותו. נפטר בירושלים ב-2006, בגיל 78. השאיר בן ובת.
כתביו > שירה

בר-אבא, משלים; ציורים: יורני, תל אביב: סיני, תשי"ז. (הספר בקטלוג ULI)
י' גולה, משא גוג: פואמה, תל אביב : מעוז, אגודה לעזרת יהדות ברית המועצות, תשי"ט. (הספר בקטלוג ULI)
אלמוני, בהחלק לילה: שירי כלא, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960. (הספר בקטלוג ULI)
כתביו > מחקר

יצירתו של יוסף אבן אביתור: סוגים ותבניות בפיוטיו, דיסרטציה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ח.
שירת-הקודש העברית בימי הביניים , ירושלים: כתר ('ספרית כתר: עם ישראל ותרבותו: ספרות'), 1975. (הספר בקטלוג ULI)
מהדורה ב מורחבת: ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י. ל. מאגנס, תשס"ח 2007. (לאחר מותו, בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי)
היוצרות בהתהוותם והתפתחותם, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('סדרת ספרים לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי'), תשמ"ד. (הספר בקטלוג ULI)
תפילה ומנהגי תפילה ארץ-ישראליים בתקופת הגניזה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('סדרת ספרים לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי'), תשמ"ח 1988. (הספר בקטלוג ULI)
משלי סעיד בן באבשאד, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תש"ן. (הספר בקטלוג ULI)
השירה העברית בספרד ובשלוחותיה; בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי, 3 כרכים, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תש"ע 2010. (לאחר מותו) (הספר בקטלוג ULI)
תפילות הקבע בישראל בהתהוותן ובהתגבשותן; בעריכת שולמית אליצור וטובה בארי, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשע"ב 2012. (הספר בקטלוג ULI)
כתביו > ההדרה

פיוטי שלמה הבבלי: יוצאים לאור בצירוף מבוא, חילופי-נוסח וביאורים בידי עזרא פליישר, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ג. (הספר בקטלוג ULI)
פזמוני האנונימוס: יוצאים לאור בצירוף מבוא, חילופי-נוסח וביאורים בידי עזרא פליישר, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים – המפעל לחקר השירה והפיוט בגניזה, תשל"ד. (הספר בקטלוג ULI)
משה גיל, עזרא פליישר, יהודה הלוי ובני חוגו: 55 תעודות מן הגניזה, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות ('מקורות לחקר תרבות ישראל'); קרן הרב דוד משה ועמליה רוזן, תשס"א 2001.
כתביו > עריכה

עזרא פליישר (עורך), מחקרי ספרות מוגשים לשמעון הלקין, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ג. (ספר יובל, במלאת שבעים שנה להולדתו)
מנחם ברינקר, חיים גורי, עזרא פליישר (בחרו ואספו), מאה שירים לחיל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור ('ספריית תרמיל'), תשל"ט 1978.
עזרא פליישר, יעקב י' פטוחובסקי (אנ') (עורכים), מחקרים באגדה, תרגומים ותפילות ישראל: לזכר יוסף היינימן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשמ"א. (ספר זיכרון)
דן פגיס, עזרא פליישר (ערכו), יונה דוד (עידכן), כתבי פרופסור חיים שירמן, 1904–1981: רשימה ביבליוגרפית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983.
דן פגיס, השיר דבור על אופניו: מחקרים ומסות בשירה העברית של ימי הביניים; ערך והתקין לדפוס: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ג 1993.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו 1995.
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת; ערך, השלים וליווה בהערות: עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז 1997.
עזרא פליישר, מרדכי עקיבא פרידמן, יואל קרמר (עורכים), משׂאת משה: מחקרים בתרבות ישראל וערב מוגשים למשה גיל, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח 1998. (ספר יובל)
עזרא פליישר [ואחרים] (עורכים), מאה שערים: עיונים בעולמם הרוחני של ישראל בימי הביניים לזכר יצחק טברסקי, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשס"א 2001. (ספר זיכרון)
כתביו > תרגום

מלכה לוקר, פני הרומאנטיקה: גרמניה, צרפת, אנגליה; תרגם מכתב יד: עזרא פליישר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ב.
אברהם סוצקבר, עיר הסתרים: פואימה; תורגמה מיידיש בידי י’ גולה, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד 1963.
מלכה לוקר, שארל בודליר; תרגם מיידיש: עזרא פליישר, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, תש"ל 1970.
ספר יובל

שולמית אליצור [ואחרים] (עורכים), כנסת עזרא: ספרות וחיים בבית הכנסת: אסופת מאמרים מוגשת לעזרא פליישר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ומכון בן-צבי לחקר קהלות ישראל במזרח, תשנ"ה 1994.
לקריאה נוספת

שולמית אליצור, מעמקי הפרטים לפסגות השירה: דברים לזכרו של עזרא פליישר, מדעי היהדות 43 (2006), 9–17.
אורי ארליך, על מקומו של פרופ' עזרא פליישר בחקר התפילה, מדעי היהדות 45 (2008), 123–133.
טובה בארי, מפעלו של פרופ' עזרא פליישר בחקר שירת הקודש העברית בימי הביניים – היבטים אחדים, מדעי היהדות 45 (2008), 135–146.
יהושע גרנט, 'בשלל צבעים, באלפי צלילים מעודנים, באותנטיות עמוקה וחדה': על פועלו של עזרא פליישר בחקר שירת החול העברית בימי הביניים, מדעי היהדות 45 (2008), 147–175.
מרדכי עקיבא פרידמן (עורך), לזכרו של עזרא פליישר, ירושלים האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ע.
Ruth Langer, 'Revisiting Early Rabbinic Liturgy: The Recent Contributions of Ezra Fleischer,' Prooftexts 19,2 (1999), 179-194.
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
טובה בארי, 'רשימת פרסומיו המחקריים של פרופ' עזרא פליישר', בתוך: שולמית אליצור ואחרים (עורכים), כנסת עזרא (ירושלים תשנ"ה 1994), עמ' 379–389. (נדפס שוב בתוך: מ"ע פרידמן (עורך), לזכרו של עזרא פליישר, ירושלים תש"ע, עמ' 48–72.)
רפאל כהן, מצא מטמונים: ביבליוגרפיה של כתבי עזרא פליישר, ירושלים: ר’ כהן, 2001.
הערות שוליים

↑  קריאה בספרות של אסירי ציון ד"ר מירי יוסוב שלום (אתר דעת)
↑  מקבלי תארים באוניברסיטה העברית, מחזור ל"ד, חרות, 17 ביוני 1964
↑  היום - חלוקת תארים באוניברסיטה העברית בירושלים, דבר, 7 ביולי 1969
↑  מינויים חדשים באוניב' העברית, מעריב, 7 ביולי 1969.
↑  חקר השירה והפיוט בגניזה על שם עזרא פליישר, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
↑  חיים נגיד, משה דור ודליה רביקוביץ זכו בפרס ביאליק, מעריב, 15 בינואר 1987; פרס ביאליק – בפעם ה־54, מעריב, 24 במרץ 1987.
↑  נקבעו חתני "פרס הרצל", דבר, 9 באפריל 1971.
↑  פרס־קוגל לפרופ' ע. פליישר, דבר, 5 בפברואר 1979.
↑  איגרת מס' 7, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
↑  פנחס גינוסר, אלף שנות שירת־קודש, דבר, 14 בנובמבר 1975.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261250105171  PLWABN: 9810550936105606  BnF: cb13483974p (data)  CANTIC: a19616338  CiNii: DA15957647  GND: 123425662  ISNI: 0000 0001 0863 3265  LCCN: n83155549  NKC: ola20231206362  NTA: 071456414  SELIBR: 53545  SUDOC: 067024386  VIAF: 2623127   WorldCat (עם VIAF): 2623127
אלרונד

| --- | --- |

אלרונד - בגילומו של הוגו ויבינג, בסרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון
 שם ספר:  ההוביט, שר הטבעות
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 גילום הדמות:  הוגו ויבינג, רוברט אראמאיו 
 מידע
 שם אמיתי:  elrond
 כינויים:  אדון ריבנדל
 סטטוס:  חי
 גיל:  בן אלמוות
 גזע:  חצי-אלף
 מין:  זכר
 מקצוע:  ראש העיר ריוונדל
 מומחיות:  לחימה
 כוחות:  אלמוות
 מקום מגורים:  ריוונדל 
 דמויות קשורות
 אויבים:  אורקים, סאורון, מורגות
 
אלרונד הוא דמות בדיונית ב"לגנדריום" של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין. הוא מופיע לראשונה ב"ההוביט", ובעל תפקיד משני ב"שר הטבעות", וב"סילמריליון". אלרונד הוא מבכירי האלפים בארץ התיכונה, מקים ומושל ריוונדל בעידן השני והשלישי, נושא הטבעת ויליה.
הוריו, אארנדיל ואלווינג

בתחילת העידן הראשון, היו רק שלושה עמים של בני-אדם שנדדו למערב הארץ התיכונה, ופגשו באלפים וחיו ביניהם בשלום, כשרים ומצביאים תחת מלכויות האלפים. שלושת העמים ההם היו: בית באור (Beor), בית הלת (Haleth) ובית הדור (Hador).
הואור (Huor) מבית הדור, וריאן (Rian) מבית באור, נישאו, והולידו את טואור (Tuor). בתו היחידה של טורגון, בן פינגלופין מלך גונדלין, הנסיכה ידריל קלברינדל (Idril Celebrindal), התאהבה בטואור. מנישואיהם נולד אארנדיל ("ידיד-הים") (Earendil) חצי-אלף, שלימים נעשה ספן נודע.
ברן היה צאצא מבית באור, דור שביעי. ביער דוריאת, פגש ברן בנסיכה לותין (Luthien), בתם של תינגול ומליין, השניים התאהבו, ולאחר שעשו מאורעות גדולים ששינו את פני הארץ התיכונה, נישאו. מנישואיהם נולד דיור, דיור נישא לאלפית בשם נימלות, שהייתה קרובת-משפחה של תינגול. מנישואיהם נולדו שלושה ילדים: הבנים אלורד (Elured) ואלורין (Elurin), והבת אלווינג (Elwing).
בסוף העידן הראשון

לאחר משיסת גונדלין, נמלט אארנדיל יחד עם הוריו לשפכי הסיריון שם פגש את אלווינג, שאף היא נמלטה לשם לאחר חורבן דוריאת והסילמריל של ברן בידה, והם התחתנו. לאארנדיל ואלווינג נולדו תאומים - אלרונד (Elrond) ואלרוס (Elros).
בני פאנור, מיד'רוס ומגלור, לקחו בשבי את אלרונד ואלרוס, במלחמתם עם פליטי הסיריון על הסילמריל שביד אלווינג, הוריהם חששו שהומתו על ידי בני פאנור, אך מגלור באופן מוזר, אהב אותם והשאירם בחיים.
לאחר שבי בניהם, אארנדיל ואלווינג הפליגו אל ולינור, לבקש מחילה מן הוולאר, שיסלחו לאלפי-הנולדור שמרדו בהם, ושיעזרו להם במלחמתם במורגות, הוולאר שנענו לקריאה, דרשו שבשלב זה, הם וכך גם כל צאצאיהם בעתיד, יאולצו לבחור לאיזה גזע הם השתייכו, לאלפים או לבני האדם, אלווינג בחרה להימנות עם האלפים, ואארנדיל בחר גם הוא כך בעקבותיה, ושניהם נשארו לעד מחוץ לארץ התיכונה.
גם בניהם של אארנדיל ואלווינג נאלצו לבחור לאיזה גזע להשתייך. אלרוס בחר להימנות עם בני-האדם, והוא זה שייסד את שושלת אנשי-המערב, הנומנורים (הדונדאין, Dunedain), שהיה איחוד של שלושת הבתים של בני-אדם שהיו רעי האלפים, אלרוס חי 500 שנים, ומתוכם מלך במשך יותר מ-400. אלנדיל ושני בניו, אנריון ואיסילדור; מייסדי הממלכות ארנור וגונדור הם מצאצאי אלרוס.
אלרונד לעומתו, בחר להימנות עם האלפים, ועל-כך זכה לחיי אלמוות, ברבות הימים הוא נעשה לשר גדול בקרב האלפים.
בעידן השני והשלישי

בתחילת העידן השני חי אלרונד תקופה ארוכה במחוז לינדון, האזור המערבי ביותר בארץ התיכונה, לצד גיל גלד (Gil-Galad), המלך העליון של האלפים, נושא "ויליה" האדירה מבין שלוש טבעות האלפים, ולצד קירדן חרש-הספינות ושר הנמלים האפורים.
בשנת 1695 לעידן השני, לאחר יצירת טבעות הכוח, בגד סאורון באלפים, ביצירת הטבעת האחת, וניסה לגנוב את שלוש טבעות האלפים מקלברימבור שיצר אותן לבדו. אלרונד נשלח לארגיון (ממלכתו של קלברימבור), במצוות גיל גלד, במטרה לסייע לקלברימבור להתגונן נגד צבאו של סאורון, אך נכשל: לאחר שארגיון נכבשה סופית, וקלברימבור נהרג, נמלט אלרונד עם שארית חיל הנולדור וייסד איתם את ריבנדל, שהייתה לימים לאחד ממשכנות האלפים המרכזיים בארץ התיכונה, העיר הוקמה בעמק בצמוד להרי האובך, תושבי העמק היו בעיקר אלפים מזרע עדת הנולדור, ביניהם היו גילדור וגלורפינדל.
במלחמת "הברית האחרונה", שבה לחמו האלפים ורעי-האלפים נגד צבאות סאורון, נלחמו אף אלרונד ואנשיו מריבנדל לצד גיל גלד. בקרב מול בארד דור נהרג גיל גלד כשלצידו קירדן ואלרונד שהיה נושא דגלו. לפני הקרב, העביר גיל גלד את טבעתו לאלרונד שהחזיק בה מאז ועד עזיבתו את הארץ התיכונה, אלרונד השתמש בטבעת כדי להגדיל את כוחה של ריבנדל.
במהלך כל העידן השלישי אלרונד סייע לדונאדין שבצפון, וביניהם לאראתרון ולבנו אראגורן. הוא שלח כוח גדול בראשות גלורפינדל לקרב בו הודברה אנגמאר, ולאחר מפלתה הסופית של ארנור הוא סיפק מקלט לפליטיה בריבנדל.
אלרונד הקים ביחד עם סארומן הלבן, גנדלף וגלדריאל את "המועצה הלבנה" - שתפקידה היה לבחון דרכים לבלום את סאורון בעידן השלישי, במועצה היו חברים גדולי האלפים והחכמים של אותו עידן.
בתום העידן השלישי אלרונד עזב אל מעבר לים לוואלינור, יחד עם הטבעת "ויליה".
משפחתו

בתחילת העידן השלישי נישא אלרונד לעלמה קלבריאן, נסיכת לות'לוריין, בתם היחידה של האדון קלבורן והגבירה גלדריאל. בני-הזוג, אלרונד וקלבריאן, הביאו לעולם שלושה ילדים: אלדן (Eladan), שפשר שמו "אלף-אדם"; אלרוהיר (Elrohir), שפשר שמו "אלף-אביר"; ועלמת האלפים ארוון, שפשר שמה "עלמה מלכותית". אלדן ואלרוהיר היו תאומים זהים לחלוטין, ועל ארוון מסופר כי היא נולדה בצלם לותין, שמחלציה באה.
קלבריאן שנהגה לבקר בלות'לוריין מדי פעם לבקר את משפחתה שם, חצתה באחת הפעמים את הרי האובך, שם התנפלה עליה חבורת אורקים, ירתה בה חץ-תרעלה ולקחה אותה בשבי, אלדן ואלרוהיר מצאו את חבורת האורקים והצילו את אמם. אלרונד הצליח לרפא אותה מפצע התרעלה אך קלבריאן לא נרפאה לגמרי ואיבדה את כל חדוות החיים בארץ התיכונה, לכן נפרדה ממשפחתה בארץ התיכונה ויצאה אל הנמלים האפורים, שם הפליגה לוואלינור.
ארוון התאהבה בארגורן בן ארתורן, יורש איסילדור, וכדי לממש את אהבתה, בחרה ארוון לוותר על חיי האלמוות, כדי לחיות עם אהובה, כמלכת גונדור. לה ולארגורן נולד בן אחד (אלדריון, Eldarion, שפשרו "מן האלדר") ומספר בנות. היא נפרדה מכל משפחתה שעזבו לארצות האלמוות. ארוון מתה, זמן קצר לאחר מות בעלה, בארץ לותלורין הנטושה.
אלדן ואלרוהיר היו מבין האחרונים שעזבו את ארץ ריבנדל, ונשארו שם מספר שנים לאחר שאביהם אלרונד כבר עזב את הארץ התיכונה. גם הם נאלצו להתמודד עם הבחירה האכזרית שנכפתה על משפחתם, לרוב משערים שהם בחרו בגורל האלדר כאביהם, ועזבו בסופו של דבר את הארץ התיכונה, ואת אחותם, בדרכם לארצות הברוכות.
הערות שוליים

↑  שר הטבעות, זמורה ביתן, כרך אחד, עמוד 205: "אדיר בין אלפים ובני אדם".
↑  הסילמריליון, זמורה ביתן, פרק י"ט, "על ברן ולותין", עמוד 151
↑  שר הטבעות, כרך אחד, נספחים, עמוד 1047
↑  שר הטבעות, כרך אחד, זמורה ביתן, עמוד 221
↑  שר הטבעות, זמורה ביתן, כרך אחד, נספחים, עמוד 1048
↑  שם, עמוד 1012
↑  שר הטבעות, זמורה ביתן, כרך אחד, נספחים, עמוד 1059: "מקץ שנים ספורות, מאס קלבורן בנחלתו, ובא לימלדריס לשכון עם בני אלרונד".
אוולין דה רוטשילד

| --- | --- |

אוולין דה רוטשילד
 לידה:  6 בינואר 1886 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  17 בנובמבר 1917 (בגיל 31) מצרים 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  ראשון לציון, ארץ ישראל
 מקום מגורים:  Gunnersbury Park 
 השכלה:  טריניטי קולג' 
 פרסים והוקרה:  ציון לשבח 
 
אוולין אקיל דה רוטשילד (Evelyn Achille de Rothschild;‏ 6 בינואר 1886, לונדון – 17 בנובמבר 1917, קהיר) היה קצין יהודי-בריטי, נצר למשפחת רוטשילד. נפל בקרב על גבעות מֻע'אר במערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. קבור בבית העלמין הישן של ראשון לציון.
קורות חייו ופועלו

אוולין דה רוטשילד היה בן למשפחת רוטשילד, השני בשלושת בניו של ליאופולד דה רוטשילד ונכדו של ליונל דה רוטשילד, היהודי הראשון שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי. אוולין היה בוגר בית הספר הארו. ב-1907 סיים את לימודיו בקיימברידג' והצטרף לעסקי משפחתו. הוא נודע בחיבתו לסוסי מרוץ ובלט במיומנותו ברכיבה. כאביו וכסבו היה מעורב בחיי הקהילה היהודית, וב-1911 מונה לגזבר אִרגון ק"ק כנסת ישראל.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נמנו הוא ואֶחיו, כאביהם לפניהם, עם מתנדבי רגימנט הפרשים של מחוז בקינגהמשייר – ה"בַּאקס" (Royal Buckinghamshire Yeomanry), וכאשר פרצה המלחמה ב-1914 קיבל דרגת קפטן ונשלח עם יחידתו למצרים. אוולין נפגע בנובמבר 1915, במערכת גליפולי, אך בתוך חודשים ספורים חזר לשירות פעיל. יחידתו הוצבה בראשית 1916 בחזית צרפת ובסתיו 1916 הוחזרה למצרים. אחרי השינויים במבנה הגייסות שולבה הבריגדה שאליה השתייך בדיוויזיית היומנרי (Yeomanry) הרכובה, שהוקמה ביוני 1917 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' בארו, ונטלה חלק בפעולות חיל המשלוח המצרי בחזית סיני, בקרבות עזה הראשונים, בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי בארץ-ישראל. במהלך מרדף פלשת, בקרב על גבעות מֻע'אר שליד גדרה, ב-13 בנובמבר 1917, לחם אוולין דה רוטשילד כמשנה למפקד רגימנט ה"בַּאקס". סוסו נפגע במהלך ההסתערות על העמדות הטורקיות, שהתנהלה בשטח פתוח ותחת אש, והוא הושלך מאוכפו ונפצע אנושות. אוולין פונה לבית חולים במצרים, אך כעבור ארבעה ימים מת מפצעיו ונקבר בקהיר.