ארנסט מקפרלנד
סנאטור

ב-1936, כאשר הודיעה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, איזבלה גרינוויי, שלא תתמודד על תקופת כהונה נוספת, שקל מקפרלנד להתמודד על התפקיד. שוב ושוב הוא גם זכה לעידוד להתמודד על משרת התובע הכללי של אריזונה. לכשהבין שאין ברשותו את המשאבים למסע בחירות ברחבי המדינה, הוא החליט שלא להתמודד על משרות אלו.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1940, תלה מקפרלנד את יהבו במצביעים בפיניקס ובטוסון שיתנגדו לכל מועמד מעיר אחרת. הוא עבר ברחבי המדינה והציג את עצמו מחדש למגוון של מנהיגים פוליטיים שאותם הוא הכיר בעת כהונתו על כס השיפוט, אך עדיין המתין להכרזה רשמית על כוונתו להתמודד על התפקיד. כניסתו המאוחרת למרוץ לא הזיקה לו, והוא ניצח בבחירות המקדימות ביחס מצביעים של שניים לאחד כשהוא הביס את הסנאטור המכהן הנרי פ. אשרסט. בבחירות הכלליות הוא ניצח, ובינואר 1941 החל לכהן בסנאט.
המינויים הראשונים של מקפרלנד לוועדות הסנאט היו לוועדה לענייני אינדיאנים, הוועדה למסחר בין-מדינתי, ועדת ההשקיה והטיוב, ועדת המשפט ולוועדת הגמלאות. זמן קצר לאחר תחילת כהונתו של מקפרלנד בסנאט, שיכנע הסנאטור ג'רלד ני את הסנאט לפתוח בחקירה על התעמולה המלחמתית של תעשיית הרדיו והקולנוע. הסנאטור ברטון וילר המליץ על מקפרלנד לחברות בוועדת החקירה שבראשה עמד ני על סמך ההנחה שסנאטור צעיר "ישמור על פה חתום".
במקום לעמוד בציפייה זו, היה מקפרלנד למבקר בולט של הוועדה והציג האשמות רבות שהועלו נגד סרטים על ידי אנשים שלא טרחו לצפות בהם. מקפרלנד זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על התנהלותו בוועדה, כשרוב הציבור האמריקאי הביט בו בעין יפה.
כחבר תת-הוועדה לתקשורת, היה מקפרלנד מעורב בשימוע שעסק בהשפעת ההתפתחות של דואר האוויר, הרדיו, הטלפונים, והטלגרף. שוק הטלגרף האמריקאי נשלט על ידי החברות פוסטל טלגרף ווסטרן יוניון. פוסטל טלגרף לוותה כספים מתאגיד השיקום הפיננסי (Reconstruction Finance Corporation) כדי להחזיק את התשתיות שלה, אף על פי שהיה ברור שהחברה לא תצליח לפרוע את ההלוואות. המגעים במסגרת זו עם רשות התקשורת הפדרלית הובילו את מקפרלנד לגלות עניין בתחום התקשורת.
התנסותו של מקפרלנד במלחמת העולם הראשונה הובילה אותו לגלות עניין ברווחת הלוחמים במלחמת העולם השנייה. על בסיס הטענה שרבים מהחיילים עזבו את מקומות עבודתם, את משפחותיהם ואת מקומות הלימודים שלהם כדי לשרת בחזית, קידם מקפרלנד את החוק להכוונת חיילים משוחררים (G.I. Bill) של 1944, כאמצעי לסיוע לחיילים עם חזרתם לחיים האזרחיים.
ב-1946 נבחר מקפרלנד לכהונה שנייה בסנאט. ב-1950 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אריזונה.
ב-1950, הקימה סיעת הדמוקרטים בסנאט צוות של 12 סנאטורים כדי להבטיח שלכל הפחות חבר מפלגה אחד יהיה נוכח באולם המליאה כאשר הסנאט התכנס. מהלך זה נעשה כדי להבטיח את זימונם של חברי הסיעה לכל הצבעה. מקפרלנד נבחר לשמש כראש הצוות ומצא שיהיה יותר קל להיות נוכח במליאה בעצמו מאשר למצוא אחרים שישמשו בתפקיד.
במהלך הבחירות שהתקיימו באותה שנה, שני המועמדים לתפקיד מנהיג הרוב הדמוקרטי נוצחו במערכת הבחירות לבחירתם לתקופת כהונה נוספת. על רקע ההערכה לפועלו מצד חבריו למפלגה, קיבל מקפרלנד עידוד להתמודד על תפקיד מנהיג הסיעה עם כינוס הקונגרס בינואר 1951. עם כינוסו של הקונגרס שנבחר באותה שנה, נבחר מקפרלנד כמנהיג הרוב הדמוקרטי. בתפקידו זה, הוא אירח מדי חודש לארוחת צהרים שאליה הוא הזמין את כל יושבי הראש של הוועדות ואת הסנאטורים הצעירים. הוא ניצל את המעמד הבלתי פורמלי כפורום לניהול מגוון של מגעים של הסנאט.
במשך שנתיים, כאשר הם כיהנו יחדיו בסנאט, ישב מקפרלנד לצדו של הארי טרומן. במהלך תקופה זו התיידדו השניים, מצב שהקל עליו בעבודתו כמנהיג הרוב כאשר טרומן היה לנשיא. מקפרלנד האמין שהיה זה חלק מחובתו כמנהיג הרוב ליידע את הנשיא על תחושותיהם האמיתיות של עמיתיו הסנאטורים. "מעולם לא היססתי להציג בפגישותיי עם הנשיא דעות שהיו מנוגדות לדעותיו. כפי שאמרתי קודם לכן, אני סבור שבאופן תדיר מדי, הנשיא שומע רק מה שאנשים חושבים שהוא רוצה לשמוע. הייתי רוצה להדגיש שזה לא נעים להציג לנשיא דעה מנוגדת לדעתו בפגישות כאלו". הוא חש שחובתו כמנהיג סיעת הרוב הייתה להפריד את עצמו מהאינטרסים של קהל בוחריו בפגישות אלו.
מקפרלנד דיבר בפני ועדת ההקצבות של הסנאט וביקש מהם להקציב העברת מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה. הוא הפך למומחה בחוקי המים בשל מאמציו במסגרת חברותו בוועדת ההשקיה והטיוב.
ב-1952 נוצח מקפרלנד על ידי הרפובליקני בארי גולדווטר בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית בסנאט. הייתה זו הפעם האחרונה בה מנהיג סיעת רוב בסנאט לא נבחר לכהונה נוספת עד 2004, כאשר ג'ון ת'ון הביס את טום דאשל בדקוטה הדרומית.