יוסוף אל-עזמה
ביוגרפיה > ראש המטה הכללי

בממשלתו של ראש הממשלה רידה אל-ריקאבי הועלה אל-עזמה לתפקיד שר המלחמה וב-26 בינואר 1920 מונה גם לראש המטה הכללי על ידי המלך פייסל כדי להחליף את יסין אל-האשימי שנעצר על ידי הכוחות הבריטיים ועוכב במנדט הבריטי. בתקופת כהונתו, אל-עזמא ביסס את היסודות וההיררכיה של הצבא הסורי. הוא אסף נשק ותחמושת שהשאיר אחריו הצבא העות'מאני בסוריה, גייס כספים לכלי נשק חדשים ובאמצע 1920, יצר כוח צבאי של כ-10,000 איש, שכלל בעיקר מתנדבים בדואים וקצינים עות'מאניים לשעבר.
פייסל הכריז רשמית על הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920. עם זאת, בהסכם סייקס–פיקו הסודי של 1916 בין האימפריה הבריטית והרפובליקה הצרפתית השלישית, שתי המעצמות ניהלו משא ומתן על חלוקת השטחים העות'מאניים ביניהן ובשנת 1920 חבר הלאומים נתן צרפת מנדט על סוריה באפריל 1920. לפני כן, בשנת 1919, כבשו הצרפתים את אזורי החוף הסוריים, מה שגרם למרד עלווים שהובל על ידי סאלח אל-עלי ומרד באזור חלב שהובל על ידי איברהים חננו נגד הנוכחות הצרפתית.
לאחר שהצרפתים קיבלו את המנדט על סוריה, צמחו שני מחנות עיקריים בממשלת סוריה; סיעת מיעוט העדיפה פשרה עם צרפת בשל עליונותה הצבאית ביחס לכוחות הערביים (במיוחד מכיוון שהבריטים הסירו את תמיכתם במלך פייסל), ואילו סיעת רוב דחתה את שלטון צרפת בכל האמצעים. אל-ריקאבי הוביל את סיעת המיעוט ואילו מחנה הרוב הובל על ידי אל-עזמה ונתמך על ידי קצינים עות'מאניים לשעבר. מרבית ממשלת סוריה, כולל שר החוץ עבד אל-רחמן שהבנדר, תמכה בסיעתו של אל-עזמא.
הכוחות הצרפתיים בפיקודו של הגנרל אנרי גורו נחתו בביירות ב-18 בנובמבר 1919. גורו היה נחוש להביא לשליטתה של צרפת את כל סוריה. בניגוד לרצונו של המלך פייסל, נציגו לגנרל גורו, נורי אל-סעיד, הסכים לכך שבתמורה לפריסת הכוחות הצרפתית יובא הסדר. עם זאת, כאשר קצין צרפתי הותקף על ידי מורדים שיעים מוסלמים שהתנגדו לנוכחות הצרפתית, גורו הפר את הסכמתו עם אל-סעיד וכבש את העיר בעלבכ. הפריסה הצרפתית לאורך חוף הים התיכון תרמה לתסיסה ברחבי סוריה וחידדה את הפילוגים הפוליטיים בין מחנה אל-עזמה לבין אלה שביקשו להתפשר עם הצרפתים. ב-10 בדצמבר 1919 התפטר ראש הממשלה אל ריקאבי על רקע הלחץ עליו והדעה הרווחת. מאוחר יותר כבשו הכוחות הצרפתיים חלקים בצפון סוריה בתחילת יולי 1920.
ב-13 ביולי הכריז אל-עזמה בפני הקונגרס הלאומי הסורי על צעדי חירום, כולל צנזורת עיתונאים, הכוח לתפוס כלי רכב אזרחיים לשימוש צבאי וקריאה למיליציות ברחבי הארץ לתמוך בצבא. בהשראת הצלחותיו של מוסטפא כמאל נגד הצרפתים בטורקיה, ביקש אל-עזמא ללכת בדרך הטורקים נגד הצרפתים בסוריה. בינתיים יסין אל-האשימי שב לסוריה מארץ ישראל והוטל עליו לבדוק את יכולתם של חיילי אל-עזמה. הוא הגיע למסקנה שהצבא הסורי לא היה מוכן ולא היה מצויד לעימות רציני נגד הצבא הצרפתי. בפגישה של קבינט המלחמה של המלך פייסל, אל-עזמה היה נסער בעליל ממסקנותיו של אל-האשימי. בלי קשר, הוא הודה בסופו של דבר כי הצבא נמצא במצב רעוע כאשר הודיעו לו כי מחסור בתחמושת פירושו שלכל חייל יוקצו רק 270 כדורים לרובים שלהם ולכל פיסת תותחים ניתן להקצות שמונה פגזים בלבד. למרות זאת, כל הקצינים בפגישה הכריזו על נכונותם להילחם. ב-14 ביולי הציבה צרפת אולטימטום לממשלת סוריה לפרק את צבאה ולהיכנע לשליטה צרפתית.
ב-18 ביולי נפגשו המלך פייסל והקבינט הסורי וכל השרים למעט אל-עזמה והסכימו שלא לצאת למלחמה עם הצרפתים. לאחר שאישור המלך פייסל עבר בהחלטת הקבינט ב-20 ביולי, שש שעות לפני המועד האחרון לאולטימטום, המלך פייסל הודיע לקשר הצרפתי בדמשק על הסכמתו הרשמית לאולטימטום של גורו. עם זאת, מסיבות לא ברורות, ההודעה של פייסל לא הגיעה לגורו אלא רק ב-21 ביולי. מקורות החשודים בכוונות צרפת האשימו את הצרפתים בעיכוב מכוון של מסירת ההודעה כדי לתת לגורו תירוץ רשמי להתקדם לדמשק. עם זאת, לא היו עדויות או אינדיקציות לחבלה צרפתית. כאשר הידיעה על כניעתו של פייסל לצרפתים ופירוק מחנות הצבא הערבי בדמשק הגיעו לאוכלוסייה, התעורר מרד אזרחי. מהומה של חיילים ותושבים אשר זעמו על החלטת המלך פייסל הסתיימה ב-200 הרוגים אזרחיים. אל-עזמא דחה את הדרישות לפירוק הצבא והפציר במלך פייסל לתת לצבא הערבי אפשרות להתעמת עם כוחות צרפת.