stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם וילקינס
חבר בית הנבחרים ומזכיר המלחמה

ב-1843 נחבר וילקינס כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם פנסילבניה לבית הנבחרים וכיהן מ-4 בדצמבר 1843 ועד 14 בפברואר 1844, כאשר הוא התפטר. בתקופה זו הוא היה יושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים.
ב-1844 מונה וילקינס כמזכיר המלחמה של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר ובתפקיד זה הוא כיהן כשנה. לאחר סיום תפקידו הוא שב לעסקי עריכת הדין בפיטסבורג. בין השנים 1855 – 1857 הוא כיהן בסנאט של פנסילבניה ולאחר מכן שב שוב לעסקי עריכת הדין.
מותו, משפחתו והנצחתו

ויליאם וילקינס נפטר ב-23 ביוני 1865 בהומווד, כיום פרבר של פיטסבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
אחיו, ג'ון וילקינס הבן, שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. אחיינו, רוס וילקינס, היה שופט במישיגן. על שמו נקראה העיירה וילקינס במחוז אלגייני שבפנסילבניה שבו שוכנת פיטסבורג. העיירה וילקינסבורג השוכנת באותו מחוז נקראה על שם אחיו.
הערות שוליים

↑  Starrett, Agnes Lynch (1937). Through one hundred and fifty years: the University of Pittsburgh. Pittsburgh, PA: University of Pittsburgh Press. p. 45.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr91038694  NARA: 10575766  SNAC: w6h42bb7  US Congress: W000475  VIAF: 4789385   WorldCat (עם VIAF): 4789385
מבצע מגן צפוני

סיור במנהרת הדגל של חזבאללה. נטרולה של מנהרת "רמיה", השישית והאחרונה. המנהרה שמגיעה לעומק 80 מטרים (גובה שזהה לבניין בן 22 קומות), ופתחה נמצא כ-77 מטרים לתוך גבול ישראל
פנים המנהרה, מאי 2019
מבצע מגן צפוני היה מבצע צבאי-הנדסי של צה"ל בהובלת פיקוד הצפון, חיל ההנדסה הקרבית ואגף המודיעין לחשיפה ונטרול מנהרות טרור חודרות גדר, שחפר חזבאללה מלבנון לתוך שטח ישראל, בגבול ישראל–לבנון. המבצע נערך בין 4 בדצמבר 2018 ל-13 בינואר 2019, ובמהלכו אותרו שש מנהרות התקפיות שחודרות לשטח ישראל.
ב-13 בינואר 2019 הכריז צה"ל על איתורה של המנהרה הגדולה והמתקדמת ביותר שחפר חזבאללה אל תוך שטח ישראל, על השלמת איתור כלל המנהרות שחפר חזבאללה, ועל סיומו המעשי של מבצע מגן צפוני.
רקע > היערכות צה"ל למבצע

לפעולה קדם מאמץ מודיעיני-טכנולוגי בהובלת אגף המודיעין שנמשך מספר שנים. המאמץ המודיעיני הוביל לגילוי פרויקט המנהור של חזבאללה והעובדה שהוא חופר מנהרות תת-קרקעיות מתחת לגבול ישראל–לבנון במטרה להחדיר לישראל מחבלים רבים (על פי הערכות בישראל: כ-5,000; או עשרה גדודים), לשם כיבוש יישובים בגליל. בעקבות הבשלתה של טכנולוגיה ישראלית לאיתור מנהרות, והצלחתה של המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום, הוקמה על-פיה מעבדה נוספת וגדולה יותר בעוצבת הגליל – המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הצפון) – וזו הובילה את המאמצים הטכנולוגיים לגילוי חפירות ואיתור המנהרות בשיתוף פעולה עם יהל"ם והכוחות ההנדסיים בשטח.
קיים מכנה משותף למאבק במנהרות בגזרות השונות, אבל יש הבדלים משמעותיים – בדרום הקרקע חולית ורכה מאוד, בצפון הסלע קשה ביותר. לאורך גבול הצפון בגליל המערבי כמעט אי אפשר לחפור. באזור שבו התגלתה המנהרה שצה"ל עסק בנטרולה בתחילת המבצע, ניצל חזבאללה תוואי שטח ייחודי ותלול למדי. המנהרה נחפרה בעומק 25 מטרים כדי להקשות על גילויה. את ההכנות למבצע, ריכז באופן אישי הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שאף פיקד עליו כשיצא לפועל.
רקע > רקע פוליטי והמצב הביטחוני

ב-11 בנובמבר 2018 הסתבכה פעולת צה"ל בח'אן יונס, כשהכוח נחשף על ידי כוחות חמאס וסא"ל מחמוד ח'יר א-דין נהרג מירי דו-צדדי. בעקבות זאת אירעה הסלמה בדרום, שבמהלכה נורו רקטות ופצמ"רים על יישובים ישראליים. בקבינט הביטחוני הייתה מחלוקת האם להגיע לרגיעה עם חמאס או לצאת למבצע צבאי, ובין היתר כדי להימנע מהסלמה בשתי חזיתות הוחלט להגיע לרגיעה עם חמאס. במסגרת הרגיעה הסכימה ישראל להפסקת אש עם חמאס והתירה העברת כסף קטרי לרצועה. ההסכמה הייתה מנוגדת לדעתו של שר הביטחון אביגדור ליברמן, שלתפיסתו המנהרות בצפון לא דרשו טיפול מיידי והמצב בדרומי היה דחוף יותר. בעקבות זאת הודיע למחרת ההסכם עם חמאס ב-14 בנובמבר על התפטרות וטען: מבחינתי מה שקרה אתמול, הפסקת האש, בשילוב עם כל תהליך ההסדרה מול חמאס, זה כניעה לטרור. סיעת הבית היהודי הודיעה על אולטימטום לראש הממשלה למינוי בנט לשר ביטחון, כשהשרים איילת שקד ונפתלי בנט איימו להתפטר, אולם לאחר נאום של נתניהו שבו הודיע על "תקופה שתדרוש הקרבה" חזרו בהם מהאולטימטום.
מהלך המבצע

בערב שלפני תחילת המבצע נערכו בגבול הצפון כוחות גדולים של צה"ל, שכללו מספר רב של כלי צמ"ה (ציוד מכני הנדסי) שכללו דחפורים, שופלים, מחפרים ומקדחי בורות של חיל ההנדסה הקרבית וכן יחידות מיוחדות, בהן יהל"ם. את כוחות ההנדסה תגברו כוחות של חיל הרגלים (גדוד ברק 12 וגדוד 51), חיל התותחנים (גדוד נמר 405, גדוד רשף 402, גדוד 334 וגדוד קרן 411) ושריון (גדוד סופה 53) שאבטחו את הפעילות המבצעית, שנערכה כולה בתוך שטח ישראל. חטיבת עוז (חטיבת הקומנדו) הוצבה בכוננות ואבטחה אף היא את העבודות ההנדסיות.
ביום הראשון למבצע (4 בדצמבר) אותרה מנהרת טרור ראשונה שחצתה את הגבול מדרום כפר כילא אל מטולה. המנהרה נחפרה מתוך בית פרטי, במשך למעלה משנתיים, וכללה רשת חשמל ותקשורת. המנהרה חדרה 40 מטר לתוך שטח ישראל. המנהרה נועדה ככל הנראה ליציאה של כוחות קדמיים מיוחדים שישלטו על הגישה למטולה בכביש 90 ובכך ינתקו אותה מדרום ויבודדו אותה.
ביום השני למבצע (5 בדצמבר) החל צה"ל בחיפוש מנהרת טרור שנייה שיצאה מהכפר ראמיה והגיעה סמוך למושב זרעית, ובהמשך החלו פעולות לאיתור מנהרת טרור שלישית שיצאה מהכפר מיס אל-ג'בל.
ב-8 בדצמבר בצהריים פתחו כוחות צה"ל באש לעבר שלושה חשודים שהתקרבו לגדר המערכת. החשודים נמלטו.
מאוחר יותר באותו היום איתרו כוחות צה"ל מנהרת טרור נוספת שחפר חזבאללה, השנייה מאז החל המבצע. המנהרה מולכדה על-מנת למנוע שימוש בה עד שתנוטרל לחלוטין.
ב-9 בדצמבר פנה דובר צה"ל בשפה הערבית, אביחי אדרעי, לתושבי הכפרים הלבנוניים כפר כילא וראמיה, הסמוכים לגבול עם ישראל, והזהיר אותם כי הם חיים ב"חבית חומר נפץ", כיוון שחזבאללה הקים מתחת לבתיהם רשת של מנהרות טרור. "צה"ל ממליץ לתושבי הכפרים לשקול ולעזוב באופן זמני את בתיהם עד סיום הפעולה". דובר צה"ל עצמו, רונן מנליס הוסיף: "התוואי מולכד על ידי צה"ל וכל מי שייכנס אליו מצדו הלבנוני מסכן את חייו".
ב-11 בדצמבר איתר צה"ל מנהרה שלישית במספר. ב-16 בדצמבר פרסם צה"ל כי חשף מנהרה רביעית במספר. לפי הודעת דובר צה"ל: "התוואי מולכד, מי שייכנס אליה מסכן את חייו" וב-19 בדצמבר פורסם שהמנהרה הרביעית שנחשפה, נחפרה מכיוון ראמיה לכיוון זרעית וחדרה מטרים ספורים לשטח ישראל.
ב-20 בדצמבר החל צה"ל בהריסת המנהרות שנחשפו. באותו לילה פוצצו כוחות יהל"ם את מנהרת הטרור שנחפרה מראמיה. ב-26 בדצמבר פרסם דובר צה"ל שכוחות ההנדסה איתרו מנהרה חמישית במספר במהלך השבוע, ונטרלו אותה. המנהרה נחפרה מהכפר עייתא א-שעב לכיוון מושב שתולה.
ב-27 בדצמבר נטרלו לוחמי ההנדסה הקרבית את המנהרות שנחפרו מכפר כילא. על פי דובר צה"ל נטרול המנהרות ארך מספר ימים ובוצע בשיטה הנדסית, שכללה שימוש באמצעים מגוונים, מפיצוץ ועד להחדרת חומרים הכוללים מים, בנטוניט ומלט.
ביום שבת, 12 בינואר 2019, לאחר התייעצות ואישור הרב הצבאי של עוצבת הגליל להמשיך את החפירות לאיתור גם במהלך השבת, נחשפה המנהרה השישית בסדרת המנהרות שנחפרו מלבנון ועברו את הגבול לישראל. מוצא המנהרה בכפר ראמיה שבדרום לבנון. מנהרה זו כללה מסילות לשינוע ציוד ופסולת ועומקה 55 מטר. בכך הושלם חלק איתור המנהרות של מבצע "מגן צפוני". במהלך החודשים שחלפו למד צה"ל את המנהרה של ראמיה – הגדולה, העמוקה והמתוחכמת ביותר שחפר חזבאללה – וב-30 במאי 2019 ניטרל אותה.
תיאומים צבאיים

ב-5 בדצמבר התקיים מפגש משולש בין נציג צה"ל, יוניפי"ל וצבא לבנון, בנוגע למנהרות הטרור של חזבאללה. מאוחר יותר לקח צה"ל את מפקד יוניפי"ל לסיור אל מרחב המנהרה שנחשפה ודרש מהארגון לנטרל את המנהרות מצידן הלבנוני.
בבוקר 11 בדצמבר אישר יוניפי"ל את קיומה של מנהרה שנייה שחדרה לישראל משטח לבנון.
ב-11 בדצמבר יצאה למוסקבה משלחת קצינים בכירים של צה"ל, בראשות ראש אגף מבצעים אלוף אהרון חליוה. במסגרת הביקור, שארך כיממה, נפגשו חברי המשלחת עם מקביליהם בצבא רוסיה לעדכון בנושא מבצע "מגן צפוני" ובנושאים מבצעיים נוספים. בעקבות כך שלחה רוסיה מכתב אזהרה לממשלת לבנון שלא יפרו את החלטה 1701 ודרשה שיטפלו במנהרות חזבאללה.
עיטורים ואותות שניתנו בגין המבצע

על המבצע המוצלח ניתנו צל"שים ואותות הערכה:
המערכה המדינית ותגובות > תגובת בנימין נתניהו

ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, עדכן בפגישה בבריסל את מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, על מבצע "מגן צפוני" בפגישתם זמן קצר לפני תחילת המבצע. למחרת הודיעה ארצות הברית על תמיכה מלאה בפעולות ישראל ובמבצע נגד המנהרות. ראש הממשלה הוסיף שהמנהרות החודרות שבנה חזבאללה הן הפרה בוטה של הריבונות הישראלית ושל החלטת מועצת הביטחון של האו"ם, החלטה 1701, והנחה את שגריר ישראל באו"ם להגיש תלונה רשמית נגד לבנון ויוניפי"ל באו"ם ולדרוש כינוס של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעניין חזבאללה.
ב-6 בדצמבר קיים נתניהו מפגש עם שגרירים זרים באזור המנהרה שנחשפה, הציג להם את פרטי המבצע וביקש מהם לגנות את הפרת הריבונות הישראלית.
ב-8 בדצמבר שוחח נתניהו על המבצע עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
המערכה המדינית ותגובות > תגובות במערכת הפוליטית

בעקבות המצב הביטחוני השרים נפתלי בנט ואיילת שקד חזרו בהם מאולטימטום לנתניהו למנות את בנט לשר ביטחון.
יואל חסון, יו"ר סיעת המחנה הציוני, תקף את ראש הממשלה על עיתוי המבצע בטענה שייתכן שעיתוי המבצע הוא ”'עיתוי שקוף' שמזיז את הפוקוס מתיק 4000 בשביל לחזק את תדמית מר ביטחון?”.
המערכה המדינית ותגובות > תגובות בצד הלבנוני

ראש הפרלמנט הלבנוני, נביה ברי, הטיל ספק בטענות ישראל בדבר קיום מנהרה שאותרה בכפר כילא שבלבנון, והוסיף, שאם הפעילות תתרחב אל שטחה של לבנון, תידרש תגובה לכך.
ב-26 בינואר 2019 לאחר שלא הגיב במשך המבצע, התראיין מנהיג חזבאללה חסן נסראללה לרשת הטלוויזיה אל-מיאדין וטען כי המבצע מורה על כשל מודיעיני של צה"ל. לדבריו לא הופתע מגילוי המנהרות אלא מאיחור הגילוי והטיפול בהן. לטענתו, אחת המנהרות נחפרה כ-14 שנים קודם לכן, וכן ישנן מנהרות נוספות שצה"ל לא גילה אף על פי שהכריז על סיום המבצע.
המערכה המדינית ותגובות > תגובות באו"ם ומדינות אחרות

ב-19 בדצמבר נערכה ישיבה של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא המנהרות ההתקפיות של חזבאללה כלפי ישראל, הפרת ריבונות ישראל והפרת החלטה 1701 של מועצת הביטחון. בישיבה זו, שגריר ישראל באו"ם, דני דנון, הציג תצלומים ומפות של מנהרות חזבאללה המראות את הפרת ריבונות ישראל והפרת החלטה 1701 מהצד הלבנוני.
גלריה

סיור במנהרת הדגל של חזבאללה, מנהרת "רמיה", נובמבר 2019
ראו גם

לוחמת מנהרות
המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הצפון)
סכסוך ישראל-חזבאללה לאחר מלחמת לבנון השנייה
נאנגאנג (נפה)

| --- | --- |

 מדינה:  טאיוואן טאיוואן
 עיר אם:  טאיפיי
 שטח:  21.84 קמ"ר
 גובה:  102 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  122,214 (יוני 2017)
 קואורדינטות:  25°03′12″N 121°36′27″E﻿ / ﻿25.053313888889°N 121.60740833333°E﻿ / 25.053313888889; 121.60740833333 
 https://ngdo.gov.taipei/
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המרכז האדמיניסטרטיבי, ננגאנג
נפת נאנגאנג (בסינית: 南港區) היא נפה של העיר טאיפיי בטאיוואן. הנפה ממוקמת בדרום-מזרח העיר.
בנפה שוכנים אקדמיה סיניקה (אנ') (האקדמיה הלאומית של טאיוואן), מרכז התערוכות טאיפיי נאנגאנג (אנ') ופארק החומרה של נאנגאנג (אנ')(NKSP).
היסטוריה

ב-1920, במהלך עידן השלטון היפני בטאיוואן, נאנגאנג הייתה חלק מהכפר נייקו (内湖庄). בדצמבר 1945, לאחר מסירת טאיוואן לידי הקוומינטנג, בוצע שינוי מנהלי והאזור הפך לחלק מהעיירה נייחו (內湖鄉) במחוז טאיפיי. ב-6 ביולי 1946, כפי שהוצע על ידי ראש המועצה המקומי, נאנגאנג הופרדה וקיבלה מעמד של עיירה עצמאית. וב-1967 הפכה לחלק מטאיפיי.
יחידות מנהליות

באיפו (百福)
צ'נגפו (成福)
דונגשין (東新)
דונגמין (東明)
חצ'נג (合成)
חונגפו (鴻福)
ג'יוג'וואנג (舊庄)
ג'יוז'ו (九如)
ליינצ'נג (聯成)
נאנגאנג (南港)
ז'נפו (仁福)
סאנצ'ונג (三重)
ואנפו (萬福)
שינפו (新富)
שינגוואנג (新光)
שישין (西新)
יוצ'נג (玉成)
ג'ונגנאן (中南)
ג'ונגיין (中研)
תחנת הרכבת ננגאנג
Ever Ever After

| --- | --- |
עטיפת הפסקול Enchanted
עטיפת הפסקול Enchanted
 שיר בביצוע קארי אנדרווד
 מתוך האלבום Enchanted
 יצא לאור:  20 בנובמבר 2007
 תאריך הקלטה:  2007
 סוגה:  קאנטרי פופ
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:31
 חברת תקליטים:  וולט דיסני רקורדס
 כתיבה:  סטיבן שוורץ
 לחן:  אלן מנקן
 הפקה:  מארק ברייט
Ever Ever After (בעברית: באושר ובעושר, בתרגום מילולי לעברית: "פעם אחרי פעם") הוא שיר קאנטרי פופ, המשמש כשיר הנושא של הסרט "מכושפת" משנת 2007. השיר הולחן על ידי אלן מנקן, נכתב על ידי סטיבן שוורץ, ובוצע על ידי קארי אנדרווד. בסיום הסרט, שמוצגים החיים החדשים והמאושרים של הדמויות, השיר מושמע ברקע, כאשר בגרסת הדיבוב העברי שלו הוא בוצע על ידי רויטל זלצמן. מילות השיר מדברות על התאהבות וגילוי האושר והעושר.
השיר הופץ ב-20 בנובמבר 2007 כחלק מהפסקול Enchanted, כאשר הוא הרצועה החמישית בו. מרבית מבקרי המוזיקה קיבלו את השיר בהתלהבות, והחמיאו ללחן ולשירה של אנדרווד. בשנת 2009, השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה ויזואלית, אך הפסיד לשיר "Down to Earth" מתוך הסרט "וול-E".
גרסת כיסוי של השיר בוצעה על ידי ג'ורדן פרויט כחלק מהאלבום "Disneymania 6", אשר יצא לראשונה ב-20 במאי 2008. גרסת הכיסוי לקחה חלק גם באלבום "Princess Disneymania" אשר יצא לראשונה ב-30 בספטמבר 2008.
רקע

השירים בסרט "מכושפת" מוצגים כדי לקדם את העלילה, ובהדרגה, משיר לשיר, הם נהפכים למודרניים מבחינת הסגנון, הנושא וההרכב. בסיום הסרט מושמע השיר "Ever Ever After", אשר תואר על ידי אלן מנקן כשיר המודרני ביותר. השחקנית איימי אדמס, ששיחקה את הדמות הראשית בסרט - הנסיכה ג'יזל, אמרה שהשיר הוא בלדת רוק כפרית, אז המוזיקה בסרט ממשיכה להתפתח.
השיר היה השיר האחרון שנכתב עבור הסרט, כאשר במקור השיר לא היה אמור להופיע. במקור היה אמור להופיע שיר בשם "Enchanted" ("מכושפת"), אשר אמור היה לשמש כדואט בין אידינה מנזל, שגילמה את ננסי טרמיין, לג'יימס מרסדן, שגילם את הנסיך אדוארד, כאשר יוצרי הסרט ויתרו עליו בגלל שהוא מאט את קצב הסרט.
לחן

השיר הוא שיר קאנטרי פופ, שתואר על ידי סטיבן שוורץ כשיר פופ בוגר ועכשווי, כמו כן הוא כולל בתוכו כמה אלמנטים של קאנטרי רוק. כלי הנגינה של השיר כוללים גיטרה ופסנתר. השיר בוצע על ידי קארי אנדרווד, כאשר שולבו בו קולות רקע.
ביקורות

השיר התקבל בחיוב על ידי רוב מבקרי המוזיקה. ג'וי פיימונטה מאנטרטיינמנט ויקלי, תיארה את השיר כשיר קליט להאזנה, כמו כן היא שיבחה את השירה של קארי אנדרווד, וכתבה "היא נשמעת נהדר שהיא שרה את זה". ז'קלין רופ מארגון "Common Sense Media" כתבה שהבלדה מופנית לכל הגילאים. אתר "AllMusic" העיר שאנדרווד גונבת את ההצגה במנגינת הפופ הנלהבת שלה. אליזבת וינסנטלי, הסוקרת של אתר "אמזון", כתבה "קארי אנדרווד מחזירה אותנו למאה ה-21 עם הסינגל".
אתר האינטרנט "Filmtracks.com" הגיב בצורה לא חיובית כלפי השיר, ותיאר אותו כ"מעופש" ו"קצת צורם".
קליפ

את הפצת השיר ליווה קליפ בכיכובה של אנדרווד, אשר בוים על ידי רומן וייט שביים את רוב הקליפים שלה. בקליפ אנדרווד מופיעה לראשונה בגרסה מונפשת של עצמה בממלכה בדיונית, ובהמשך היא מעוברת לניו יורק שם היא מופיעה בצורה חיה, בדומה לג'יזל מהסרט. בניו יורק, צעיר מחפש את אנדרווד, בדומה לסרט בו אדוארד חיפש את ג'יזל, בזמן שהיא מסתובבת בעיר ומשפיעה שם לטובה על האנשים. הקליפ מסתיים כאשר הצעיר מוצא את אנדרווד והם מתחתנים בממלכה הבדיוניות, שהם מוצגים בגרסה מונפשת.
משפחת איבלין

שלט האצולה של משפחת איבלין
משפחת איבלין (אנגלית: Ibelin), בית רוזני יפו ואשקלון, הייתה ממשפחות האצולה המשפיעות ביותר בממלכת ירושלים הצלבנית, ובניה ובנותיה היו מן הגורמים העיקריים לכל טלטולי המדינה. האריסטוקרטים של בית איבלין היו בכירי האצולה הצלבנית, ושימשו כרוזנים, נסיכים, קונטאבלים, עוצרים ומלכים, תוך שהם מרכזים בידיהם את רוב הכוח האוליגרכי של האצילים והברונים בממלכות הצלבניות. במשך תקופות מסוימות שלט בית איבלין למעשה בממלכת ירושלים כולה (משנת 1205 עד 1210, ומשנת 1243 עד התמוטטות ממלכת ירושלים ב-1291), פיקד באופן ישיר על ירושלים (ב-1187), והנהיג את הממלכה הצלבנית של קפריסין (ברוב השנים שבין 1218-1267). תחום השליטה הרשמי של המשפחה בשנים מאוחרות יותר כלל את רוזנות יפו ואשקלון (שהתפרשה אז על פני כל דרום ארץ ישראל), הערים המרכזיות ארסוף, עכו - שהיוותה בירה למחצה לממלכה באותם הזמנים - וביירות, בממלכת ירושלים, ופמגוסטה ולימסול בקפריסין, מבצר קיימונט-מונס קיין, ולזמן מה אף משלה המשפחה בנסיכות הגליל. ההיסטוריה שלה מתפרשת בקירוב מ-1100 עד 1290, על פני מאתיים ותשעים שנה, וחופפת לקורותיהן של ממלכות ירושלים וקפריסין. פרופ' יהושע פראוור כינה את בית איבלין: "משפחה של מדינאים וממליכי מלכים".
קורותיו של בית איבלין מהווים את סיפורם של כל האצילים, האבירים, הרוזנים והברונים שבממלכה הצלבנית, שכן בית איבלין היוו תמיד את עיקר הכוח האוליגרכי, כמשקל נגד לכוח שליטתו המונרכית של המלך באותה העת; כאשר ירדה קרנו של בית איבלין, נפל כוח האצילים, וכאשר שלטו בית איבלין בממלכה, שלטו בה באופן חלקי האריסטוקרטים כולם.
ראשית המשפחה

במסע הצלב הראשון של גוטפריד מבויון, כבשו כוחותיו בשנת 1099 את יבנה (היא העיירה יִבְּנא (يبنى), דרומית מזרחית ליבנה המודרנית), ושנה לאחר מכן נכבשה ללא קרב העיר יפו, אז מבצר חרב ונמל לא פעיל. מבצר יפו נבנה שוב, ובגלל חשיבותו האסטרטגית נותרו הערים בגדר נחלה של מלך ירושלים עד לשנת 1110, אז ניתנה הרוזנות להוגו הראשון מפואיסה, רוזן יפו. בנו, הוגו השני מפואיסה, שהיה אחיינה של המלכה מליסנדה, הוביל בשנת 1134 התנגדות למול המלך פולק מאנז'ו, בעלה של מליסנדה התככנית, שנישל את האצילים הוותיקים מעמדותיהם הבכירות בממלכה; המלך החליט לסלק את הוגו, האשימו בניאוף עם מליסנדה והורה להגלותו. הוגו התבצר ביפו, איחד את כוחותיו עם הצבא המצרי-ערבי באשקלון והביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אך בסופו של דבר לא הצליח להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך, והוגלה מממלכת ירושלים. המלך ציווה להעניק את הרוזנות לבנו השני, אמלריך, שהוכרז כרוזן יפו עם הגיעו לגיל הבגרות; וכן תיגמל את הקונטאבל של יפו, באריסאן דה איבלין, שנטה לטובתו והעניק לו כפיאודום את האחוזה הווסאלית של יבנה, היא איבלין. ב-1141 הוקמה ביבנה מצודה רבועה בשם "מיראבל" (Mirabel - יפה נוף), על שם הנוף היפה הנשקף משם; ויליאם מצור מספר עליה: "הם בנו בצורה חזקה מאוד מבצר ובו ארבעה מגדלים, על הגבעה - לאחר שהניחו את היסודות לעומק". מצודה זו, לימים מצודת איבלין, הייתה חלק משרשרת המבצרים שבנה פולק כדי לשמור על אשקלון הפטימית-מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מוסלמיים אל עומק השטח הצלבני. והיא ניתנה יחד עם רמלה הסמוכה כנחלה לבית איבלין, כאשר יבנה משמשת, תחת השם איבלין, כבירת רוזנות יפו ואשקלון כולה. רוזנות יפו הייתה פטרוניתן של הסניוריות של רמלה, יבנה ומיראבל, שהיו מאוחדות שלושתן בשליטת האיבלינים. באריסאן ד'איבלין נישא להאלביס, יורשת רמלה, ממנה נולדו לו הוגו, בלדווין, באריסאן (שכונה באליאן), אֶרמֶנגַארד וסטפאני.
המשפחה זכתה לעלייה ניכרת במעמדה בתוך שני דורות בלבד, אך באותן נסיבות ששררו בממלכה הצלבנית הצעירה, בה הקרבות והתנאים הקיומיים הפילו חללים רבים לפחות כמו המריבות הכלליות והפרטיות, היו דרושים תחליפים רבים למשרות שהתפנו, והעלייה במעמד שם הייתה קלה בהרבה מאשר באירופה.
ראשית המשפחה > בתקופת שלטונו של אמלריך הראשון

בשנת 1153 כבש בנו הראשון של פולק, בלדווין השלישי מלך ירושלים, את העיר אשקלון מידי המצרים, והוסיף אותה לנחלתו של אחיו אמלריך, מחזק בכך את מעמדה של הרוזנות כאחת מהישויות הפיאודליות החשובות והחזקות בממלכה. בשנת 1162 הוכתר אמלריך למלך. קודם הכתרתו נתגלתה בעיה, כאשר אשתו, אגנס דה קורטניי - שהייתה נשואה בעבר לרנו ממארש, וסאל של רוזנות אדסה (ממנו התאלמנה עם מותו בקרב אינב, בו הובס צבא נסיכות אנטיוכיה בידי נור א-דין) ואז אורסה להוגו לבית איבלין, בנו של באריסאן, כשלא ידוע האם נישאה לו, ולאחר מכן נישאה לאמלריך וילדה לו את סיבילה ובלדווין הרביעי - הייתה דודניתו מדרגה רביעית של אמלריך, ועם ההכתרה כפו הפטריארך הלטיני והמועצה הפיאודלית על המלך לגרשה; לכן שבה אגנס לארוסה לשעבר, הוגו מאיבלין, ונישאה לו בשנת 1163. על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך. דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות. הוגו מאיבלין נפטר בשנת 1169 בעת מסע צליינות אל סנטיאגו דה קומפוסטלה, ובשנת 1170 התחתנה אגנס עם הרוזן רג'ינלד מצידון, נכדו של אסטאש גרנייה. כעת הייתה רוזנות יפו ואשקלון, שליטת הסניוריה של איבלין, בשליטה ישירה של בני משפחת המלוכה, ושטחיה העבירו תשלומים ומס לממלכה.
המלך אמלריך הראשון נשא בינתיים (בשנת 1167) נסיכה ביזנטית בשם מריה קומננה, וממנה נולדה לו בת שלישית, איזבל, שזכויותיה לכתר היו זהות לזכויות אחיה למחצה סיביל ובלדווין. כשנפטר אמלריך בשנת 1174 הוריש למריה את שכם, ולכס המלכות עלה בלדווין הרביעי "המצורע", בנה של אגנס. ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן (אנ') מציין כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם: תחילה הרוזן מילון דה פלאנסי, יועצו של אמלריך, ולאחר מכן הרוזן רמון השלישי מטריפולי. אגנס מקורטניי חזרה לחצר המלוכה כאימו של המלך, נטלה תפקיד מרכזי בניהול הממלכה, ושימשה כאחד מעמודי התווך של מפלגת החצר, בעוד צרתה מריה קומננה נדחקת לשולי הזירה הפוליטית, בשכם.
ראשית המשפחה > מפלגות חצר המלך בלדווין הרביעי

בתקופה זו, בשנות מלכותו של בלדווין הרביעי, היו בכירי משפחת איבלין האחים בלדווין ובאליאן דה איבלין, שנולדו במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה. בשנת 1169 קיבל באליאן את האחוזה המשפחתית ביבנה לידיו בעוד הסניורה של רמלה עברה לידי אחיו בלדווין. מאוחר יותר, בעת קרב גזר, נלחמו האחים שכם אל שכם בחוד החנית של ההתקפה הצלבנית שניפצה את שורות הצבא המצרי בפיקודו של צלאח א-דין.
בשנת 1174 הגיעו זוג אצילים צרפתיים בשם אמלריך וגי דה ליזיניאן לחופי ממלכת ירושלים, ורקמו קשרי ידידות אמיצה עם אגנס ובתה סיבילה. עקב קשרים אלו זכה אמלריך בשנת 1179 בתפקיד הקונטאבל של ממלכת ירושלים. במהלך שנת 1174 נישא אמלריך דה ליזיניאן לאשיבה דה איבלין (צרפתית: Eschive d'Ibelin), בתו של בלדווין דה איבלין, ונולדו להם שישה ילדים: בורגון, הוגו (לימים הוגו הראשון מלך ממלכת קפריסין), אלואיז (שכונתה האלביס), אליס, ז'אן וגי השני דה ליזיניאן.
מסיבה זו היו אז בתי איבלין וליזיניאן מקושרים, שכן בני איבלין, שאיבדו את הקשר בינם לבין אגנס מקורטניי עם מותו של אחיהם הוגו ונישואיה של אגנס לרוזן צידון, קיוו שאשיבה תשיב להם את הקשר עם תומכי המלכה; אך בשנת 1177 נישא באליאן למלכה האלמנה מריה קומננה, אשתו של המלך המנוח אמלריך הראשון, וכנדוניה קיבל את השליטה בעיר שכם; וכשנפל באליאן בשבי המוסלמי במהלך קרב בנות יעקב, בשנת 1179, שוחרר שנה לאחר מכן בתמורה לתשלום דמי כופר שניתן על ידי מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שהיה קרוב רחוק של מריה קומננה. מריה ילדה לבאליאן ארבעה ילדים: האלביס, ז'אן, מרגרט ופיליפ ד'איבלין. אם קודם לכן היו בני איבלין מעוניינים בשלטונה של אגנס בחצר המלוכה, בשל קשריהם עמה, הרי שכעת השתנתה תמונת המצב, ועתה רצו האיבלינים לקדם את מריה קומננה לעמדת שליטה בירושלים, כדי לדחוק את אגנס ולשלוט בממלכה בעצמם דרך מריה ובתה איזבל, בתו החורגת של באליאן.
הכל ידעו כי בלדווין הרביעי החולה, חשוך הילדים, לא היה אמור לחיות עוד זמן רב, ושתי יורשותיו הפוטנציאליות היו אחיותיו, איזבל וסיביל. באותה העת התגבשו בחצר ממלכת ירושלים שתי מפלגות עיקריות: מפלגת הברונים, או האבירים, בראשותם של ריימון השלישי רוזן טריפולי, בוהמון השלישי נסיך אנטיוכיה, רג'ינאלד מצידון ומשפחת איבלין החזקה בראשות האחים באליאן ובלדווין, שתמכו כמובן באיזבל ובעלה אונפרוא הרביעי מטורון; ומפלגת החצר, בראשות האחים דה ליזיניאן, רנו משאטיון רוזן מונראל, ואגנס (אשתו של רג'ינאלד) ואחיה ז'וסלין דה קורטניי, שהיה רוזן אדסה וסינישאל ממלכת ירושלים, שתמכו בסיבילה הרווקה עדיין, על מנת להרחיק את האצילים ובראשם בני איבלין מהשליטה בממלכה.
ראשית המשפחה > המאבק על זהות היורש

בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר. נסיכי הצפון, ריימון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין. במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה. צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, כלומר הסניור של בית איבלין; נוסף לכך, מונה גי לעוצר, וריימון השלישי איבד גם הוא את כוחו הפוליטי.
מצבו הפוליטי של בית איבלין היה קשה, אך בספטמבר 1183 שלח בלדווין, שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, את גיסו גי דה ליזיניאן להסיג צבא מוסלמי שפלש לשטח הממלכה, וגי התייצב עם צבאו מול צבא המוסלמים עד שנסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים; טקטיקה פחדנית ואיטית זו הבאישה את ריחו של גי בעיני המלך, שנטל מגי את משרת העוצר והשיבה לריימון השלישי מטריפולי, ואף דרש בהמשך מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיבילה (דרישה שלא הועילה), כשבמקביל הוא עורך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תימסר לידיו. לאחר המתקפה המשיך המלך לבירתה השנייה של הרוזנות של דה ליזיניאן, הלוא היא יפו; שלא במפתיע, שם התקבל המלך בזרועות פתוחות, על ידי האצילים לבית איבלין. המלך כינס שם את אספת האצילים, אך באספה היה רוב לתומכי מפלגת החצר, וכך נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי. בהמשך תקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, ובתגובה כינס המלך שוב את האספה, בה הודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה ריימון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי. עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויותיהן של שתי האחיות הטוענות לכתר, סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה, ולקבע את שליטת איזבל ובית איבלין. בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: בית איבלין הוא זה שישלוט בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.