stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנג'ולה פראדיפ
קריירה

פראדיפ סיימה את התואר השני בשנת 1992, בגיל 21 והחלה לעבוד ב- Navsarjan Trust וב-2004 היא נבחרה למנכ"לית בארגון. פראדיפ הקימה ב- Navsarjan Trust תוכנית לסיוע משפטי לאנשי קסטת הדלית שסבלו מאלימות ואפליה. ב-1995, היא הקימה תוכניות הכשרה להעלאת המודעות לניצול של נשים עניות שסלו מחובות ששעבדו אותן לבעלי האדמות עבדו אצלם. מקביל, היא סייע להקים את איגוד העובדות הדלית, Vadodara Khet Majoor Sangathan, שמטרתו לסיים את עוולות בפני נשים אלה.
בשנת 2008, פראדיפ ייצגה צעירה דלית בת 19 שנאנסה באונס קבוצתי, מספר פעמים, על ידי שישה מורים פאטן גוג'אראט, במשך שישה חודשים. שנה לאחר מכן, במשפטם של המורים, היא פעלה לכך שהנאשמים יקבלו מאסר עולם בבית המשפט העליון של גוג'אראט. בעקבות המקרה, פראדיפ ייצגה מעל ל-30 מקרים דומים של קטינים ונשים צעירות. מעבר לפעולתה בהודו, היא הידקה את הקשרים עם ארגונים של נשים דליות ברחבי העולם.
בדצמבר 2016, על בסיס החוק ההודי משנת 2010, בוטלה האפשרות של Navsarjan לגייס תרומות מחוץ להודו בטענה שפעילויות הארגון הן לא רצויות ומטרתן להשפיע על הרמוניה קדומה בין קבוצות דתיות, גזעיות, חברתיות, לשוניות ואזוריות. ביטול האישור לגיוס משאבים בחו"ל הוביל לכך שהארגון פיטר את מרבית העובדים ופראדיפ התבקשה לסיים את עבודתה.
מאז סיום תפקידה כמנכ"לית, פראדיפ מייעצת במסגרת Manuski בפונה לקהילות שסובלות מהדרה חברתית. מעבר לכך, היא מעורבת גם בקמפיין הלאומי לזכויות האדם של דלית ובארגונים נוספים למעט קסטה זו.
פרסים

2011: פרס "נשים עושות שלום" של מכון שלום וצדק באוניברסיטת סן דייגו, בארצות הברית.
2015: פרס ההשפעה החברתית Femina Women.
2017: Jijabai Award על ידי אוניברסיטת דלהי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  BROKEN CAN HEAL: The Life and Work of Manjula Pradeep of India (PDF). Joan B. Kroc Institute for Peace & Justice, University of San Diego, USA. 2011.
↑  "Manjula Pradeep". defindia.org.
1 2 3  "INTERVIEW: MANJULA PRADEEP". In Plain Speak.
↑  "INTERVIEW: MANJULA PRADEEP". In Plainspeak.
↑  "India's Dalit Moment". CUNY Academic Works.
↑  "Moving on the path of Buddhism gave me a new birth".
↑  "TOI - Gangrape by 6 teachers rocks Patan".
↑  "Patan Gangrape Case: HC Upholds Life Term for 5 Teachers".
↑  "FCRA licence cancelled, NGO Navsarjan lays off all staffers".
↑  "Dalit leaders awarded for their work defending human rights".
↑  "Jijabai Awardees 2017". אורכב מ-המקור ב-2019-03-30.
זבולן

ערך זה עוסק בעיר שבמרכז סלובקיה. אם התכוונתם לעיירה בפולין, ראו .
זבולן (בסלובקית: Zvolen) היא עיר במרכז סלובקיה במחוז באנסקה ביסטריצה על נהר החרון, כ-190 ק"מ מברטיסלאבה. בעיר מתגוררים כ-43,000 איש.
גאוגרפיה

זבולן נמצאת סביב נקודת השפך של נהר סלטינה לתוך החרון, שהיא הנקודה הנמוכה ביותר בעיר בגובה של 278 מטר מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא בשכונת בקובה יאמה (Baková jama), הנמצאת 421 מטר מעל פני הים.
היסטוריה

כבר במאה ה-9 התקיים במקום בו נמצאת היום שכונת מוטובה של זבולן יישוב סלאבי שהיה למרכז אזורי למרכז סלובקיה. במאה ה-11 וה-12 הוקם בזבולן Pustý hrad, אחד המבצרים הגדולים ביותר באירופה, והעיירה נמצאה למרגלותיה. זבולן נמצאה אז על דרך מסחר ראשית בין בודה וקרקוב ובשנות ה-30 של המאה ה-13 הייתה אחת הערים הראשונות בהונגריה לקבל זכויות עיר חופשית מידי בלה הרביעי. הזכויות אושררו ב-28 בדצמבר 1243 לאחר הפלישה הטאטארית. לאיוש הראשון, מלך הונגריה בנה במקום ארמון חדש ששימש את מלכי הונגריה כאחד מאתרי הציד בהם שהו לעיתים. בשנת 1382 הוא הזמין לארמון בזבולן את אצילי פולין כדי שישבעו אמונים לזיגמונד, חתנו המיועד. לאחר מותו של לאיוש הראשון, קיימה בתו מרים שירשה את ממלכתו, את חתונתה עם זיגמונד בזבולן, בשנת 1385.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-15 כבש האסטרטג ומפקד שכיר חרב יאן יִסְקְרָה (Jan Jiskra z Brandýsa) את מבצר זבולן בשליחותה של אליזבת מלוקסמבורג, במהלך המאבק על השלטון בהונגריה בינה לבין ולדיסלב השלישי מווארנה במלחמת האזרחים ההונגרית של 1440-1442. ג'יסקרה נשאר שליט של אזור זבולן וחלקים אחרים של צפון סלובקיה, למשך שנים רבות, לאחר שבשנת 1446 כרת ברית עם יאנוש הוניאדי, ברית שחודש בשנים 1450 ו-1452. בין לבין שרפו חייליו של יאנוש הוניאדי את מבצר זבולן בשנת 1452 במסגרת המאבקים עם ג'יסקרה. ג'יסקרה העביר את זבולן חזרה לשליטה ישירה של מתיאש הוניאדי מלך הונגריה במאי 1462 במסגרת ברית עם מתיאש בו נהיה לאחד מאציליו וקיבל סכום כסף נכבד.
בשנת 1601 נפגעה זבולן משריפה גדולה אשר הרסה את בית הספר, הכנסייה, בית יתומים ובתים רבים. תושבי זבולן ביקשו מהמלך הקלות במיסים כדי שיוכלו לשקם את העיר. במהלך החצי השני של המאה ה-17 היו רוב תושבי זבולן פרוטסטנטים ורוב זה נשמר למרות שתושבי זבולן לא הורשו להקים כנסייה פרוטסטנטית וברוב הערים החופשיות האחרות הקתולים הצליחו להחזיר לעצמם את הרוב. בשנת 1708 נפגעה העיר שוב משריפה גדולה.
בנובמבר 1847 נבחר ליודוביט שטור לפרלמנט ההונגרי כנציג זבולן והיה הסלובקי היחיד שנבחר. בשנים 1871–1872 הונחו מסילות ברזל בזבולן והיא נהייתה מרכז תעשייתי חשוב וביחד עם ברטיסלאבה וקושיצה הייתה מהערים שגדלו באופן המהיר ביותר בסלובקיה.
חינוך

בשנת 1952 הועבר לזבולן הבסיס לאוניברסיטה ליערנות וטכנולוגית עץ שכללה מחלקות ללימודי מתמטיקה ופיזיקה, כימיה, הנדסה, טכנולוגיית עץ, ציוד לעיבוד עץ ומוצרי עץ. בשנת 1971 הוסף גם מחלקה לכלכלה ומינהל של תעשיית העץ.
יהודים

יהודים לא הורשו להתגורר בזבולן ובשאר הערים החופשיות בהונגריה מתחילת המאה ה-16, ועד סוף המאה ה-18 לא התגוררו יהודים בכל מחוז זבולן. יהודים התיישבו בזבולן באמצע המאה ה-19 והם הקימו קהילה נאולוגית לאחר הקרע ביהדות הונגריה. בית כנסת נבנה בזבולן בשנת 1895 והקהילה הגיעה לשיא גודלה בסביבות שנת 1910 כאשר מנתה 610 נפש מתוך 8,799 תושבים. היהודים היו פעילים מאוד בעיר מבחינה כלכלית והקימו עסקים רבים, בהם בית חרושת גדול לייצור גבינה. צעירים יהודים רבים היו פעילים בתנועות הנוער הציוניות.
בסביבות שנת 2000 נעשו עבודות נרחבות לשיקום בית הקברות היהודי בעיר.
ילידי המקום

אֶרְנֶה פוֹר, (1895 – אחרי 1937) היה פקיד בנק יהודי-הונגרי, ובגיל 24 הצטרף בתפקיד בכיר ל"המשמר האדום" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ערים תאומות

ליטא פרינאי, ליטא
איטליה בלאג'ו, לומברדיה, איטליה
הערות שוליים

↑  Anton Špiesz, Duśan Čaplovič, Ladislaus J. Bolchazy, Illustrated Slovak history: a struggle for sovereignty in Central Europe, Bolchazy-Carducci Publishers, 2006, page 34
↑  Pál Engel, Andrew Ayton, Tamás Pálosfalvi, The realm of St. Stephen: a history of medieval Hungary, 895-1526, B.Tauris, 2005, page 147
↑  Pál Engel, Andrew Ayton, Tamás Pálosfalvi, The realm of St. Stephen: a history of medieval Hungary, 895-1526, B.Tauris, 2005, page 170
↑  Anton Špiesz, Duśan Čaplovič, Ladislaus J. Bolchazy, Illustrated Slovak history: a struggle for sovereignty in Central Europe, Bolchazy-Carducci Publishers, 2006, page 54
↑  Július Bartl, Slovak history: chronology & lexicon, page 49
↑  Pál Engel, Andrew Ayton, Tamás Pálosfalvi, The realm of St. Stephen: a history of medieval Hungary, 895-1526, B.Tauris, 2005, page 300
1 2  Anton Špiesz, Duśan Čaplovič, Ladislaus J. Bolchazy, Illustrated Slovak history: a struggle for sovereignty in Central Europe, Bolchazy-Carducci Publishers, 2006, pages 78-79
↑  Keith Hitchins, Studies in East European social history, Volume 2, page 31
↑  Douglas J. Gardner, Jozef Kúdeľa, Wood science: education and research programmes, Arbora Publishers, 2004, pages 15-16
↑  Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z, page 1521
↑  David Singer, Lawrence Grossman, American Jewish Year, Book 2002, page 474
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562025205171  BnF: cb121518781 (data)  GND: 4259353-0  LCCN: n81128000  MusicBrainz: 02fc713e-9cc9-4ff8-be54-41e6d25a6321  NARA: 10045667  NKC: ge131463  VIAF: 126683250   WorldCat (עם VIAF): 126683250
ממלכת עיראק

ממלכת עיראק (בערבית: المملكة العراقية الهاشمية) הייתה ממלכה עצמאית, שראשיתה בשנת 1921, אז הוקמה במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה, ובשנת 1932 הפכה לעצמאית בעקבות ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הממלכה התאחדה בשנת 1958 עם ממלכת ירדן במסגרת האיחוד הערבי, אולם זמן קצר לאחר מכן פרצה מהפכת ה-14 ביולי אשר הביאה לביטול המונרכיה ולפירוק האיחוד.
היסטוריה > רקע היסטורי

שטחי עיראק המודרנית היו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית עד מלחמת העולם הראשונה. במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את שטחי עיראק, והם נכללו במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה. בעקבות המרד העיראקי בוטלה התוכנית המקורית, והאמיר פייסל הראשון, מנהיג המהפכה הערבית כנגד האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה הוכתר כמלך עיראק. בשנת 1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי שבו התחייבה בריטניה לסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים, ומאידך עיראק תהיה כפופה במדיניות החוץ לבריטניה. בשנת 1925 איבדה משפחתו של חוסיין, אביו של פייסל, את השליטה בנחלותיה שבחג'אז עליה השתלט בית סעוד מייסד המדינה ערב הסעודית. עלי בן חוסיין מחיג'אז, אחיו של פייסל הגיע לבגדאד והשתקע בה. ביחד עמו הגיעו בתו עליה ובנו עבד אל-אילה.
בשנת 1927 התגלתה פריצת נפט ענקית בשדה באבא גורגור סמוך לעיר כירכוכ שהביאה עימה צמיחה כלכלית. הזיכיון לחיפוש הנפט ולהפקתו ניתן לתאגיד רב לאומי שכונה חברת הנפט העיראקית אשר החזיקה במונופול על הפקת הנפט בעיראק במשך כל התקופה בה התקיימה הממלכה. כספי הנפט היוו חלק ניכר מהכנסת המדינה העיראקית, והם איפשרו את פיתוחה. עם זאת, בעיות המיעוטים האופייניות לעיראק היוו גם בתקופה זו עילה למשברים תמידיים, ולחימה בכורדים ומעשי טבח במיעוט האשורי הכתימו את תקופת כהונתו של פייסל.
היסטוריה > עצמאות

בשנת 1930 נחתם הסכם חדש בין בריטניה לעיראק, אשר ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה. על פי ההסכם היה על בריטניה לפעול לקבלת עיראק כמדינה עצמאית לחבר הלאומים, והדבר אכן בוצע בשנת 1932. ההסכם כלל ברית צבאית בין עיראק ובין בריטניה, לפיה במקרה של מלחמה תסייענה זו לזו, והעניק לבריטניה את הזכות להחזיק צבא בבסיס חיל האוויר בחבניה ובבסיס בשם אל שועייבה באזור בצרה, וכן להחזיק כוחות צבא במקומות נוספים למשך חמש שנים, ובתמורה תאמן את הצבא העיראקי. כן תעמיד עיראק לרשות הבריטים במקרה מלחמה את השימוש במסילות הברזל, הנמלים, ושדות התעופה. תוקף ההסכם - 25 שנה, והוא נכנס לתוקף ביום בו תתקבל עיראק לחבר הלאומים.
כאשר דן חבר הלאומים בקבלת עיראק כחברה, לא היה די לו בהוראות החוזה, והוא דרש ערבות לשוויון זכויות למיעוטים. לאחר שזו ניתנה, התקבלה עיראק כחברה, בשנת 1932 וההסכם נכנס לתקפו.
ב-8 בספטמבר 1933 מת פייסל הראשון ובנו ראזי, מלך עיראק עלה לשלטון במקומו. ראזי לא נהנה מהסמכות האישית שהייתה לאביו, ויכולתו לשלוט בסיעות השונות המתמודדות על השלטון בעיראק הייתה פחותה. ב-1935 החלה שורה של מרידות שאותה היה צורך לדכא באופן צבאי, ושהובילה להפיכה צבאית בראשותו של בכר צדקי. צדקי נרצח ב-1937 והשלטון שב לידי הממסד האזרחי. ראזי מת בתאונת דרכים ב-4 באפריל 1939. את מקומו של ראזי ירש בנו, פייסל, שהיה אך בן 4. משום כך מונה בן דודו של ראזי, עבד אל-אילה בנו של עלי, כעוצר.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים גברה בעיראק האהדה לעליית של הממשלים הנאצים והפשיסטים בגרמניה ובאיטליה. הממשלות העיראקיות פיתחו קשרי מסחר עם שתי המדינות ועודדו לאומנות ערבית המבוססת על עקרונות פרו-פשיסטים.
סאמי שוכת, שכיהן בשנות השלושים כשר החינוך וכשר הרווחה העיראקי, בהיותו מוקסם בגלוי על ידי משמעת "הנוער ההיטלראי", ייסד יחד עם פדיל אל ג'מאלי בשנת 1935 את תנועת הנוער הלאומנית הערבית "אל-פוּתוּוָה".
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בעת מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת לסייע לבריטניה, על פי ההסכם האנגלו-עיראקי, אך למעשה פסחה על שתי הסעיפים, לא הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובאפריל 1939 עלה לשלטון בהפיכה צבאית המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני גירש את עבד אל-אילה, והמשיך לשלוט בשמו של הפעוט פייסל, לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק של השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז. אל-כילאני דרש כי הבריטים יסלקו את חייליהם מעיראק. המשבר התפתח לכלל מלחמה, היא המלחמה האנגלו-עיראקית בסיומה כבשו הבריטים את עיראק, הדיחו את אל-כילאני שיצא לגלות, והחזירו את עבד אל-אילה לתפקיד העוצר ואת הפוליטיקאי הפרו בריטי נורי סעיד לתפקיד ראש הממשלה. במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947.
עיראק נטלה חלק בהתקפת מדינות ערב על ישראל, במלחמת העצמאות בשנת 1948. כ-17,000 חיילים עיראקים השתתפו במלחמה, וכ-500 נהרגו בקרבות. בשנת 1950 מתה עליה, ששימשה בתפקיד המלכה האם, בטרם עת, לאחר מאבק במחלת הסרטן. בשנת 1953 קיבל לידיו פייסל השני את השלטון בפועל. בהשפעת ראש ממשלתו הפרו-מערבי נורי א-סעיד פעל לביסוסה של "ברית בגדאד" בשנת 1955. בברית פרו-בריטית זו היו חברות איראן, טורקיה, פקיסטן, בריטניה ועיראק. בחלק ממדינות אלו שלטו שושלות מלכים, אשר כבעיראק, ייצגו אינטרסים של מעצמות מערביות זרות ובעלי הון. ברית זו עמדה בניגוד לרוח הזמן בעולם הערבי, אשר אותה ביטא גמאל עבד אל נאצר, אשר הלהיב את ההמונים ברטוריקה פאן-ערבית, סוציאליסטית, רפובליקנית ואנטי-אימפריאליסטית.
היסטוריה > האיחוד הערבי

ב-1 בפברואר 1958 נאצר הגביר את מאמצי האחדות הערבית בראשותו, כאשר הוכרז על איחוד בין סוריה ומצרים תחת השם הרפובליקה הערבית המאוחדת. תנועות פרו-נאצריות שכנו במדינות ערב רבות, ובכלל זאת ירדן ועיראק. תחת החשש שההגמוניה המצרית תחסל אותן, פעלו שתי המונרכיות ההאשמיות ליצור איחוד נגדי כדי שיהווה אלטרנטיבה לנאצריזם.
האיחוד הערבי בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר. מנהיגי המדינות רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי שאותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון. בטקס הקמת האיחוד בבגדאד הונף דגל האיחוד, שהיה זהה בצבעיו לדגל המרד הערבי הגדול מימי מלחמת העולם הראשונה כסימן לקוממיות הערבית המאוחדת. בנאום ברדיו המלך חוסיין הפציר כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד למצב של רע"ם שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה. לאחר הקמת רע"ם חוסיין הפציר בערב הסעודית להצטרף לברית עם ההאשמים בכל מסגרת אפשרית - פדרציה, קונפדרציה ואפילו הסכם הגנה הדדי. למרות הפצרות אלו, המלך סעוד לא הסכים להצטרף לברית. אף שהיה מודע לסכנות מצד נאצר ונטה לטובת הצד המלוכני, העדיף סעוד לשבת על המדוכה ולא לנקוט צד בין שני הגושים האזוריים שנוצרו. במרץ 1958 נחשף ניסיון הפיכה בסוריה שבמסגרתו תוכנן להתנקש בחייו של נאצר. בעקבות חשיפה זו, לצד בעיות פנימיות כלכליות, סעוד נאלץ לפנות את הכס לטובת אחיו פייסל, שהיה פרו-מצרי והעמיק עוד יותר את הפער בין סעודיה לבין "האיחוד הערבי".
מדינה נוספת אותה ניסו למשוך עיראק וירדן לברית הייתה שייח'ות כווית. ראש ממשלת האיחוד נורי א-סעיד ושר החוץ של האיחוד תופיק א-סוידי ניסו ללחוץ על השייח' הכוויתי עבדאללה א-סבאח להצטרף לברית, זאת במטרה להוסיף לברית יוקרה פוליטית בזירה הערבית וכן עוצמה כלכלית. שרי האיחוד ניסו גם להפעיל לחץ על בריטניה, שכווית הייתה תחת המנדט שלה, אולם ניסיונות אלו עלו בתוהו לאחר סירוב בריטניה והאמיר של כווית.
היסטוריה > מהפכת ה-14 ביולי

ביולי 1958 חש חוסיין, מלך ירדן כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל. פייסל מיהר לשלוח לעזרתו חטיבה ובראשה קצין בשם עבד אל-כרים קאסם, אשר יחד עמו פעל עבד א-סלאם עארף, קצין שהיה נתון להשפעת נאצר וקע"מ. קאסם ניצל את ההזדמנות שניתנה לו, ושינע את החטיבה לבגדאד במקום אל הגבול הירדני, שם הכריז על הפיכה צבאית. נורי סעיד ופייסל נתפסו בידי המורדים, ונתלו בכיכר העיר ב-14 ביולי 1958. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שקאסם היה תומך נלהב שלה, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, ולאומנים שונים.
אחת ההחלטות הראשונות שקיבלה הממשלה החדשה הייתה ביטול כל העונשים על הקצינים העיראקים שמרדו בשלטון הבריטי בשנת 1941. זמן קצר לאחר המהפכה, קאסם, שלא הסתיר את אהדתו לקומוניזם, הזמין אלפי יועצים מזרח-אירופיים וסובייטיים לעיראק שיעזרו לו לבנות צבא חזק יותר. הבעת'יסטים זעמו מאוד על חבירתו של קאסם עם ברית המועצות, אך מה שיותר הרגיז אותם היה התנגדותו של קאסם לאיחוד עם סוריה ומצרים. בשנת 1959 שלחו הבעת'יסטים חוליה בת חמישה אנשים שמטרתה הייתה לחסל את קאסם. ניסיון ההתנקשות כשל, ובעקבותיו החל קאסם להשתמש בטרור כדי להפחיד את מתנגדיו.
הערות שוליים

1 2  י. שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994, עמ' 190
↑  וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה" הוצאת עם הספר, 1961, עמ' 220
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 147
↑  Elie Podeh, 'Ending an Age-Old Rivalry: The Rapprochement between the Hashemites and the Saudis, 1956-1958, in: The Hashemites in the Modrn Arab World: Essays in Honour of the late Professor Uriel Dann, ed. Asher Susser & Aryeh Shmuelevitz
↑  מיכאל אפל, עיראק: מלוכה, מהפכה, רודנות, עמ' 154
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560544205171  LCCN: sh85067947 
פייסל השני, מלך עיראק וחוסיין, מלך ירדן בטקס החתימה על הקמת האיחוד הערבי, 14 בפברואר 1958
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים

תצלום לוויין של איי סילי
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים (באנגלית: Three Hundred and Thirty Five Years' War, בהולנדית: Driehonderdvijfendertigjarige Oorlog) הוא הכינוי שניתן לעימות משנת 1651 בין הרפובליקה ההולנדית לאיי סילי, המהווים חלק ממחוז קורנוול שבאנגליה, על רקע המעורבות ההולנדית במלחמת האזרחים האנגלית. אין ודאות לגבי הכרזת המלחמה ובפועל לא היו כל פעולות איבה בין הצדדים. ככל הידוע "מלחמה" זו נשכחה ולכן לא הוכרז על סיומה. מצב זה התקיים במשך 335 שנים עד שנת 1986, אז נחתם הסכם שלום סמלי בין הולנד לבין איי סילי.
הכרזת המלחמה

במהלך מלחמת האזרחים השנייה של בריטניה, בשנת 1648 הצליחו תומכי הפרלמנט בראשות אוליבר קרומוול לדחוק את יריביהם המלוכנים נאמני צ'ארלס השני מלך אנגליה, שבשליטתם היה הצי המלכותי, אל איי סילי שלחוף מחוז קורנוול.
הצי של איחוד שבעת המחוזות של הולנד, שחבר לתומכי הפרלמנט, הותקף על ידי הצי המלכותי וספג ממנו אבדות כבדות. ב־30 במרץ 1651, הגיע אדמירל מרטן טרומפ לסילי כדי לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטען שנשאו. על פי זכרונותיו של בלסטרוד וייטלוק (אנ') (צוטטו בבוולי, 2001), מכתב מתאריך 17 באפריל 1651 מסביר: ”טרומפ הגיע לארמון פנדניס וסיפר שהיה בסילי ודרש פיצויים על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטענן, ומשלא קיבל תשובה מספקת, השתמש בסמכותו כדי להכריז עליהם מלחמה”. מכיוון שאנגליה עצמה הייתה בידי תומכי הפרלמנט, המלחמה הוכרזה ספציפית נגד איי סילי.
ביוני 1651, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה, הכניעו כוחות הפרלמנט תחת פיקודו של האדמירל רוברט בלייק את הצי המלכותי. הצי ההולנדי, שלא היה מאוים יותר, עזב מבלי שהספיק לירות. בגלל אי הבהירות של הכרזת מלחמה בין מדינה לבין חלק קטן של מדינה אחרת, ההולנדים שכחו להכריז באופן רשמי על שלום.
הסכם שלום

בשנת 1985, רוי דונקאן, היסטוריון ויושב ראש המועצה של איי סילי, כתב בקשה לשגרירות הולנד בלונדון לסיים את המיתוס שהאיים עדיין במלחמה עם הולנד. צוות השגרירות בדק את הנושא ומצא שאכן המיתוס הוא נכון. בהמשך דונקאן הזמין את השגריר יונקר ריין היידקופר לבקר באיים ולחתום על הסכם שלום. השלום הוכרז ב-17 באפריל 1986, 335 שנים לאחר הכרזת המלחמה.
שאלת אמיתותה של הכרזת המלחמה

בוולי טען, שהמכתב בזכרונותיו של ויטלוק הוא קרוב לוודאי המקור לאגדה על "הכרזת המלחמה": ”לטרומפ לא הייתה הסמכה מממשלתו להכריז מלחמה על המורדים בסילי. אך הוא ניסה, באמצעות הפגנת כח, איומים ואולי היה גם מפעיל אלימות, אם כי זה לא קרה – להשיג פיצויים מהמורדים המלוכנים. כל זאת ללא נקיטת פעולה תוקפנית כלפי הקהילייה. ... אפילו אם מלחמה אכן הוכרזה בשנת 1651, כל הנושאים הקשורים בה היו נסגרים בשנת 1654 במסגרת ההסכם בין אנגליה לאיחוד המחוזות (הולנד), בסיומה של המלחמה ההולנדית הראשונה”.
לקריאה נוספת

Scilly peace The Times, 19 April, 1986.
Bowley, RL (2001) Scilly At War, pp. 37, 38 & 65. Isles of Scilly, UK: Bowley Publications Ltd. ISBN 0-900184-34-5.
מפת מחוז קורנוול, איי סילי מסומנים בחץ
מורוון אלדוון

מורוון אלדוון (Morwen) היא דמות בדיונית המופיעה בלגנדריום של ג'.ר.ר. טולקין. אשה מן האדין שחייתה ופעלה בארצות בלריאנד לקראת סוף העידן הראשון.
רקע

לקראת סוף העידן הראשון, בצפון מערב הארץ התיכונה, ניטשה מלחמה מרה בין שר האופל מורגות' היושב באנגבנד לבין העלפים והאדין. לעיתים השתתפו בקרבות גם הנאוגרים.
מורגות' שאף לשלוט בכל העולם. את האורקים והמפלצות ובני האדם הזדוניים הוא שיסה בעלפים ובאנשי האדין שסירבו להכיר בשלטונו.
באותה התקופה היו העלפים רבים וחזקים מאוד ומקומות ישובם ומצודותיהם הקיפו את ארצו של שר האופל ומנעו ממשרתיו את השלטון והמעבר בארצות הרחבות שמעבר להם. מפעם לפעם ניסה מורגות לשלוח צבאות אורקים ומפלצות על הצרים עליו, בניסיון לשבור את המצור, אך ללא הועיל.
ילדותה

מורוון נולדה ברמת דורתוניון לאביה ברגונד בן ברגולס לבית באור. באותם ימים חיו אנשי באור והעלפים שוכני דורתוניון בשלווה יחסית, כל עוד המצור על אנגבנד נמשך. כעבור שנים מספר רעשה הארץ וגעשה ופרץ קרב דגור ברגולך. בקרב ההוא נספו רוב בני עמה של מורוון, סבה ברגולס - שר אנשי באור, נהרג בקרב אף הוא. מורוון נמלטה כפליטה מחורבן הברגולך, אך אביה ברגונד ואחיו בלגונד נשארו בדורתוניון עם דודם ברהיר והמשיכו להילחם באויב עד שנספו אף הם.
מורוון נמלטה מערבה עד שהגיעה לדור לומין, שם חיה קהילה גדולה של בני אדם מבית הדור - הגדול משלושת בתי האדין. מורוון בגרה ויפתה עד שקיבלה את הכינוי "אלדוון" שפשרו: עלמת עלפים. כה רבו יופייה ואור עיניה, עד שאמרו עליה שהייתה היפה ביותר מכל בנות התמותה, אך התלאות שעברה וחורבן בית באור הותירו בה חותם של עצב, והעובדה שבאה לדור לומין כגולה, גרמו לה להיות גאה וחמורת סבר.
גבירת דור לומין

בדור לומין נישאה מורוון להורין בן גלדור, שר דור לומין וראש בית הדור. מורוון ילדה להורין את טורין ואת אורוון, אך אורוון מתה בגיל שלוש שנים, דבר שהגביר את עצבונה של מורוון. שלוש שנים לאחר מכן נפוצו השמועות על הכנות למלחמה. הורין, שר לבני האדם ומקורב לנסיכי הנולדור, דיבר באוזני מורוון על התוכניות הגדולות. כי אז ביקש מידרוס בן פאנור - אחד ממנהיגי הנולדור, לכרות ברית בין כל העמים יושבי צפון מערב הארץ התיכונה על מנת להדביר את שר האופל אחת ולתמיד.
גבירת דור לומין > נירנית ארנוידיאד

ויהי היום ובצפון נקבצו צבאות רבים. הנולדור והסינדר נקהלו ועמם בני האדין והגמדאים ועוד בני אדם שבאו מן המזרח והצטרפו לצבאם. הורין עזב את מורוון כשהיא הרה ויצא בראש אנשיו.
הקרב שהחל לאחר מכן נקרא נירנית ארנוידיאד שמשמעותו "קרב הדמעות לאין מספר". באמצע הקרב ערקו חלק מבני המזרח והתנפלו על אנשי הברית מעורפם. מספר ימים נלחמו אנשי הברית בצבאות מורגות, עד שניגפו לפניהם בצורה מוחצת. רוב היוצאים למלחמה נספו בה ולארצותיהם כמעט ולא שב איש.
אחת מן הדמויות הבולטות בקרב זה היה הורין תליון. הורין שנחשב לאחד הלוחמים הגדולים ביותר מגזע האדם בכל ההיסטוריה, יצא למלחמה בשירותו של פינגון מלך הנולדור. לאחר התבוסה המוחלטת במלחמה, עמדו אחרונים הורין ואנשיו וחיפו על נסיגתם של אנשי גונדולין. הורין היה האחרון שנותר על רגליו מכל צבא ברית מידרוס, ולאחר שקטל טרולים ואורקים רבים, נתפס לבסוף על ידי גותמוג שר הבלרוגים והובא כשבוי לפני מורגות'. מורגות' ניסה לשכנע את הורין לגלות לו לאן נסוגו אנשי גונדולין, אך הורין השבוי עמד איתן ולעג לו. לכן כפת מורגות' את הורין וקילל אותו ואת כל בני ביתו לגורל אומלל, שלא ימותו עד שיסבלו רבות.
גבירת דור לומין > לאחר המלחמה

לאחר הנירנית שטפו בני המזרח אנשי מורגות' את ארץ דור לומין ושיעבדו את הנשים, הזקנים והילדים שנותרו בלא מגן. לזמן מה עוד פחדו בני המזרח להניח את ידיהם על גבירת דור לומין ובינתיים שמרה מורוון את טורין 
בסביבות ביתה למען ביטחונו.
כשהמצב נעשה מסוכן וחמור יותר, שלחה מורוון את טורין אל הממלכה השמורה דוריאת, שם נישאה בת המלך לקרוב משפחתה. מורוון קיוותה שקרבת המשפחה תגרום למלך לקבל את בנה וכך ינצל מסכנות הצפון. תינגול מלך דוריאת הגדיל לעשות מכל תקוותיה ואימץ את טורין לבן לכבוד הורין האיתן ומעשי הגבורה שביצע במלחמה. לאחר שנשלח טורין, ילדה מורוון בת וקראה את שמה ניינור שפשרו: אבל.
לזמן מה הגיעו בשורות טובות מדוריאת על טורין, ומורוון מצאה בכך מעט נחמה בעוניה.
השנים שלאחר מכן היו קשות למורוון וניינור. רוב אדמותיו של הורין נלקחו על ידי בני המזרח ובידי מורוון כמעט ולא נותר דבר, מלבד הבית עצמו וכמה משרתים זקנים. ניינור גדלה בצל תוצאותיו המרות של נירנית ארנוידיאד, בני המזרח הבוזזים את שרידי האלדר ועם הדור בדור לומין והאורקים השורצים בדרכים. אך מורוון וניינור נאחזו בתקווה ובנחמה בידיעה כי טורין גדל בביטחון בדוריאת הממלכה השמורה.
לאחר שנים מספר הפכו הדרכים בטוחות יותר, בחסות כוחה של החרב השחורה מנרגותרונד, אז קמה מורוון ובתה עמה ועברו את הדרך לדוריאת, שם התקבלו בכבוד גדול. מר היה צערן כששמעו כי טורין כבר איננו בדוריאת ואיש אינו יודע את מקומו הנוכחי.
המסע

כעבור זמן מה הגיעו שמועות לדוריאת על חורבן נרגותרונד. השמועה אמרה כי בסוף נודע בנרגותרונד כי מורמגיל (החרב השחורה) מצביא נרגותרונד, הוא טורין בן הורין. אז נדאגה מורוון ויצאה מדוריאת לבקש את בנה חרף עצתם של מלך ומלכת דוריאת. כדי לשמור עליה באזורי הפרא, שלח אחריה המלך את מבלונג כבד היד ועמו עוד אנשים. עמם הלכה בתחפושת כאחד מהם, ניינור בת הורין. משהתגלה הדבר ניסתה מורוון לשכנע את בתה לשוב אחור אל מבטחי בית המלך בדוריאת, אך ניינור התעקשה ואמרה לאמה כי רק היא נותרה לה מכל משפחתה ולכן תהיה עמה בכל אשר תלך. שכן אם תיספה מורוון, האחרונה מכל משפחתה, מה בצע לניינור בחייה?
החבורה המשיכה בדרכה ומשהתקרבו מורוון ומלוויה לנרגותרונד, הרגיש בבואם הדרקון שבחר בנרגותרונד כמאורתו. אז יצא גלאורונג לקראתם והפיצם לכל עבר. מורוון נמלטה אל היערות ובקשה לשווא את בתה ולא מצאה אותה. במשך זמן רב תעתה מורוון ביערות ותלאות רבות עברו עליה. עד שלבסוף הגיעה אל קבד נירמרת ולידו מצאה קבר ומצבה לבנה ולבתה. על המצבה היו כתובות המילים:
טורין טורמבר דגניר גלאורונגה (טורין טורמבר רועץ גלאורונג)
ומתחת היה כתוב:
ניינור ניניאל