stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט וינסנט קייסי
שנותיו האחרונות

קייסי שימש כחבר מועצת המנהלים של AMR עד 1991. לאחר מכן הוא מונה לנהל את תאגיד הנכסים של הממשלה (Resolution Trust Corporation), שהוקם כדי לנהל את הנכסים של אגודות חיסכון והלוואה שכשלו. משרה זו הייתה בלתי נחשקת וקשה. על קייסי נמתחה ביקורת על מכירת נכסים במהירות רבה מדי כדי להשיג את המחיר הגבוה ביותר. הוא טען שהוא חסך מיליוני דולרים בהוצאות ובדמי ניהול. קייסי נשאר בתאגיד עד 1993. ב-2002 מינה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את קייסי כחבר במועצת המנהלים של שירות הדואר לתקופה של תשע שנים. הוא המשיך להיות קשור לאזור בוסטון בזכות קשריו עם כמה אוניברסיטאות באזור ובזכות בית הקיץ שלו בעיירה ברוסטר שבמסצ'וסטס. הוא שימש כחבר במועצת הפיקוח של הרווארד ותרם לבניית המרכז לאומנויות יפות בקולג' רגיס שבווסטון, מסצ'וסטס.
אלברט וינסנט קייסי נפרט כתוצאה מהתקף לב בביתו של בדאלאס ב-10 ביולי 2004. רעייתו נפטרה ב-1989.
אלברט פוך

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 בדצמבר 1930 בבדאג, רומניה 
 פטירה:  2 במרץ 2013 (בגיל 82) בוקרשט, רומניה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית לאמנויות של בוקרשט 
 תקופת הפעילות:  מ-1951
 תחום יצירה:  קריקטורה, גרפיקה 
 הושפע על ידי:  ז'ול פרחים 
 
אלברט פוך (בכתב לטיני: Albert Poch;‏ 23 בדצמבר 1930 באבאדג –  2 במרץ 2013) היה קריקטוריסט וגרפיקאי יהודי-רומני.
קורות חיים

אלברט פוך נולד ב-1930 בעיירה בבדאג, כיום במחוז טולצ'ה, בחבל דוברוג'ה ברומניה. בגיל 11 בימי הדיקטטורה הצבאית-פשיסטית של הגנרל יון אנטונסקו גורש מביתו יחד עם משפחתו. דודו ודודתו נספו בשואה. אחרי נפילת הדיקטטורה של אנטונסקו למד באקדמיה לאמנויות, אז המכון לאמנויות ע"ש ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט. היה תלמידו של הצייר ז'ול פרחים. את ציורו הראשון פרסם בעיתון "Viaţa capitalei" (חיי עיר הבירה). פוך שימש כעורך אמנותי וצייר קריקטורות בכתב-העת הסאטירי הרשמי והיחיד שברומניה הקומוניסטית, "אורזיקה" ("הסרפד") במשך למעלה מ-30 שנה, בין השנים 1951–1984, אז סולק מתפקידו. הפך במשך הזמן לאחד האמנים המובילים בתחום הקריקטורה ברומניה. פרט ל"אורזיקה" פרסם קריקטורות גם ביומונים כמו "Informaţia Bucureştiului" (ידיעות בוקרשט). מיוזמתו בשנת 1968 הוקם סלון ההומוריסטים
והוקמו סלוני קריקטורה ברחבי רומניה. אחרי מהפכת 1989 ברומניה השתתף בהוצאה לאור של כמה מגזינים סאטיריים וכיהן כיושב ראש מחלקת הקריקטורות של איגוד האמנים הפלסטיים ברומניה.
בשנת 2002 ארגן תערוכה גדולה לקריקטורות מן התקופה הפוסט-קומוניסטית. עיצב, בין השאר, עטיפות לספרים שהופיע בהוצאה היהודית "הספר" בבוקרשט.
אלברט פוך עיצב גם יצירות גרפיקה, איורי ספרים ומודעות. הוא השתתף בתערוכות בינלאומיות רבות ברחבי אירופה, ביפן, וכו'. יצירות שלו מוצגות באופן קבע במוזיאונים ברומניה, בפולין, בבולגריה ובשווייץ.
האמן נפטר בבוקרשט בשנת 2013. דירתו ברחוב שטירביי וודה בבוקרשט, אשר בשנת 2011 אולץ באמצעים משפטיים לפנותה, הוחזרה לצאצאיו בהוראתו של שר המשפטים של משטר אנטונסקו.
אותות כבוד ופרסים

הפרס הגדול בתערוכה "הקריקטורה במאבק למען השלום" במוסקבה
1965 - פרס איגוד העיתונאים, על מודעה בנושא "נגד זיהום המים"
1969 - ציון ל"קריקטורה הטובה ביותר בעיתונות הרומנית"
הפרס הגדול בסלון לקריקטורות בפלוישט
זכה בפרסים בינלאומיים לקריקטורות- בבורדיגרה (1967), בסקופיה (1984), בבלגיה (1969,1983), בקרקוב (1970), בגברובו (בולגריה) (1974), בטורקיה (1977) וכו'.
לקריאה נוספת

Constantin Petricioiu - Albert Poch, decanul de vârstă al caricaturii româneşti,Nord Dobrogea Cultural nr.1, p.14
Realitatea evreiască nr.402-403 (1202-1203) 1-31 martie 2013 Ne-a părăsit un om de mare umor si bunătate - Albert Poch
אילונה סלופיאנק

אילונה שוכנכט-סלופיאנק (בגרמנית: Ilona Schoknecht-Slupianek; נודעה גם בשמות המשפחה בריזניק (Briesenick) ולונגו (Longo); נולדה ב-24 בספטמבר 1956) היא אתלטית מזרח-גרמניה בעברה. אלופה אולימפית (מוסקבה 1980), זוכת מדליית ארד מאליפות העולם (הלסינקי 1983), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (פראג 1978 ואתונה 1982), שבע פעמים אלופת מזרח גרמניה, 6 פעמים ברציפות דורגה ראשונה בעולם (1978–1983) ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל.
קריירה

אילונה שוכנכט נולדה במחוז נויברנדנבורג (אנ') שבגרמניה המזרחית. באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.54 מטר. בשנת 1977 נפסלה לאחר שנמצא כי השתמשה באמרוץ מסוג סטרואידים אנאבוליים בתחרות שהתקיימה בהלסינקי במסגרת הגביע האירופי. בתחרות עצמה היא קבעה תוצאה של 21.20 מטר.
הפדרציה הבינלאומית לאתלטיקה חובבנית, הגוף שקדם להתאחדות האתלטיקה הבינלאומית, השעתה אותה ל-12 חודשים, השעיה שהסתיימה יומיים לפני אליפות אירופה של שנת 1978 שהתקיימה בפראג. תקופת ההשעיה אפשרה לה להתאמן במשך כל השנה, מבלי שנבדקה על שימוש בחומרים אסורים. באליפות עצמה היא זכתה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 21.41 מטר. שנה לאחר מכן באליפות אירופה באולם שנערכה בווינה היא זכתה במדליית זהב (21.01 מטר).
קריירה > שיאנית עולם

בתחרות שנערכה בצליה, יוגוסלביה ב-2 במאי 1980 קבעה סלופניאק בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 22.36 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של הלנה פיבינגרובה מצ'כוסלובקיה (22.32 מטר). שבוע לאחר מכן, היא שיפרה את שיאה העולמי בתחרות שנערכה בפוטסדם ב-11 במאי והעמידה אותו על 22.45 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי נטליה ליסובסקאיה מברית המועצות (22.53 מטר).
קריירה > אלופה אולימפית

שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה סלופניאק במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 22.41 מטר, לפני סבטלנה קרצ'בסקאיה מברית המועצות (21.42 מטר) ובת ארצה מרגיטה פופה (21.20 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל בשנת 1981 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (20.77 מטר) ושנה לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באתונה בשנת 1982 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 21.59 מטר.
קריירה > מדליית ארד באליפות עולם

באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי בשנת 1983 זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.56 מטר, אחרי הלנה פיבינגרובה (21.05 מטר) ובת ארצה הלמה קנורשיידט (20.70 מטר).
בשנת 1984 נישאה להודף הכדור ברזל המזרח גרמני הרטמוט בריזניק.
באליפות העולם באולם שנערכה אינדיאנפוליס 1987 היא זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.28 מטר, אחרי נטליה ליסובסקאיה שקבעה שיא אליפות חדש של 20.52 מטר ולפני קלאודיה לוש ממערב גרמניה (20.14 מטר).
בין השנים 1976–1986 הייתה חברה בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני, כנציגת הנוער הגרמני החופשי. בשנת 2008 נישאה בשלישית, היא אמא לבת.
שיאים אישיים > אצטדיון

הדיפת כדור ברזל: 22.45 מטר (1980), שיא עולם בעבר
זריקת דיסקוס: 61.34 מטר (1976)
שיאים אישיים > אולם

הדיפת כדור ברזל: 21.59 מטר (1979)
הערות שוליים

↑  Hormonal doping and androgenization of athletes: a secret program of the German Democratic Republic government
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14352842
אלבר ממי

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1920 תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 פטירה:  22 במאי 2020 (בגיל 99) הרובע הרביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  מרדכי אלכסנדר בנילוש
 מדינה:  צרפת, תוניסיה הצרפתית, תוניסיה 
 לאום:  צרפתי
 מקום לימודים:  סורבון, אוניברסיטת אלג'יר, Carnot Lyceum of Tunis 
 שפות היצירה:  צרפתית
 זרם ספרותי:  קידמה, פוסטקולוניאליזם 
 יצירות בולטות:  הגזענות   דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש   (ספריו בעברית)
 תקופת הפעילות:  מ-1953
 בן או בת זוג:  Germaine Memmi (1946–2009) 
 פרסים והוקרה:  פרס פנאון (1954)  פרס הפרנקופוני של האקדמיה הצרפתית (2004)  פרס האיגוד הרציונליסטי (1994) 
 
אלבר מֶמי (במקור: מרדכי אלכסנדר בנילוש, בצרפתית: Albert Memmi;‏ בערבית: ألبير ممّي; 15 בדצמבר 1920 – 22 במאי 2020) היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי־צרפתי ממוצא תוניסאי.
ביוגרפיה

אלבר ממי נולד ב-15 בדצמבר 1920 בגטו בתוניס, בירת תוניסיה למשפחה יהודית, הבכור מבין שמונה ילדים לאביו פרנסואה שהיה ממוצא יהודי איטלקי ולאמו מרגריט (לבית צרפתי). הוא למד בבית ספר יסודי של אליאנס, ומאחר שהיה התלמיד הטוב בכיתתו, קיבל מלגה שאפשרה לו ללמוד בתיכון צרפתי בתוניס (Lycée Carnot de Tunis), אחר כך למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר והמשיך ללמוד בסורבון.
בזמן הכיבוש הגרמני של תוניסיה, בשנים 1942 עד 1943 נשלח למחנה עבודת כפייה. בשנת 1944 חזר ללימודי הפילוסופיה, תחילה באלג'יר, אחר כך בפריז.
לאחר מלחמת העולם השנייה נישא לאישה צרפתייה והשניים חיו בתוניס. ממי עמד בצומת של שלוש תרבויות: ערבית, צרפתית ויהודית, ועבודתו התבססה על הדרכים לשלב בין תרבות המזרח לתרבות המערב. המעבר החד מתרבות צפון אפריקה לתרבות המערב הייתה חוויה שעיצבה את יצירתו וכל חייו עסק בשאלות של זהות.
ממי פעל למען דו-קיום יהודי ערבי, ביקר בישראל פעמים רבות ופעל למען השתלבותה של ישראל במרחב הערבי. ממי תמך גם במאבקה של תנועת הפנתרים השחורים.
ממי נפטר ב-22 במאי 2020 בגיל 99.
יצירתו הספרותית והעיונית

בשנת 1953 יצא לאור ספרו הראשון, הרומן "נציב המלח" (La Statue de sel). את ההקדמה לרומן כתב אלבר קאמי. ממי שלח את הספר לז'אן-פול סארטר שפרסם אותו בהמשכים בכתב העת הפילוסופי-ספרותי שלו "זמנים מודרניים" וכך זכה להכרה והצלחה. הספר זכה בפרס קרתגו, הפרס הספרותי החשוב ביותר בתוניסיה. בשנת 1980 יצר הבמאי חיים שירן דרמה טלוויזיונית על פי סיפורו של ממי "נציב המלח", שזכתה בפרס אונסק"ו הבינלאומי ובפרס "כינור דוד".
בשנת 1957 יצא לאור ספרו "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" (Portrait du colonisé, précédé de Portrait du colonisateur). את ההקדמה לספר כתב ז'אן-פול סארטר. זה ספר עיון הדן בנושא הכיבוש, הקולוניאליזם והסוגיות הקשורות בהם.
בשנת 1982 יצא לאור ספרו "הגזענות" הדן בתופעה ממגוון של זוויות.
בשנת 1998 פרסם ספר המוקדש לתוניסיה ביחד עם עבד אל-והאב מדב, גם הוא יליד תוניסיה.
ספרי אלבר ממי בעברית

נציב המלח, רומן, (תרגום יוסף לוז =יונתן רטוש), תל אביב, הוצאת עם עובד, 1960.
הגר, רומן, (תרגום מצרפתית: רוברט אלבז, נירה נחמן), באר שבע, הוצאת קווים, 1986.
יהודים וערבים (Juifs et Arabes; במקור ב-1975), תרגום אהרן אמיר, תל אביב, ספרית פועלים, 1975.
שחרורו של היהודי (במקור ב-1966), תרגום צבי ארד, תל אביב, עם עובד, 1976.
הגזענות (1982), (הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר, הקדמה למהדורה מאת ז'אן-פול סארטר, אחרית דבר מאת דוד אוחנה), (תרגום מצרפתית: נורית פלד-אלחנן), ירושלים, הוצאת כרמל, 1998.
דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש, (הקדמה מאת ז'אן-פול סארטר, תרגום מצרפתית: אבנר להב, אחרית דבר: דניס שרביט), ירושלים, הוצאת כרמל, 2005.
ספרי אלבר ממי בצרפתית

À contre-courants. Paris: Nouvel Objet, c1993. ISBN 2-84085-002-8
Ah, quel bonheurécédé de L'exercice du bonheur. Paris: Arléa: Diffusion Seuil, c1995. ISBN 2-86959-250-7
Albert Memmi : un entretien avec Robert Davies suivi de Itinéraire de l'expérience vécue à la théorie de la domination. Montréal: Éditions L'Étincelle; distributeur, Réédition Québec, c1975.
Bonheurs: 52 semaines. Paris: Arléa, c1992. ISBN 2-86959-142-X
Le buveur et l'amoureux: le prix de la dépendance. Paris: Arléa : Diffusion Seuil, c.1998. ISBN 2-86959-391-0
Ce que je crois. Paris: B. Grasset, c1985. ISBN 2-246-31171-3
La dépendance: esquisse pour un portrait du dépendant. Paris: Gallimard, c.1979.
Le désert: ou, La vie et les aventures de Jubair Ouali El-Mammi. Paris: Gallimard, c1977.
Dictionnaire critique à l'usage des incrédules. Paris: Kiron/Editions du Félin, c.2002. ISBN 2-86645-430-8
L'écriture colorée, ou, Je vous aime en rouge: essai sur une dimension nouvelle de l'écriture, la couleur. Paris: Périple : Distribution Distique, c1986. ISBN 2-904549-03-X
L'Homme dominé. Paris: Gallimard, 1968.
L'Homme dominé; le Noir, le colonisé, le prolétaire, le Juif, la femme, le domestique, le racisme. Nouvelle éd. Paris: Payot, 1973. ISBN 2-228-32230-X
L'individu face à ses dépendances. Paris: Vuibert, c2005. ISBN 2-7117-6181-9
Le juif et l'autre. Etrepilly: C. de Bartillat, c1995. ISBN 2-84100-025-7
Juifs et Arabes. Paris: Gallimard, 1974.
Le nomade immobile : récit. Paris: Arléa, c2000. ISBN 2-86959-521-2
Le personnage de Jeha dans la littérature orale des Arabes et des Juifs. Jerusalem: Institute of Asian and African Studies, Hebrew University of Jerusalem (1974?)
Le pharaon : roman. Paris: Julliard, c1988. ISBN 2-260-00535-7
Portrait du colonisé, précédé du portrait du colonisateur ... Preface by Jean-Paul Sartre. Paris: Payot, 1973.
Portrait du colonisé, précédé du portrait du colonisateur; preface by Jean-Paul Sartre. Suivi de Les Canadiens francais sont-ils des colonisés? Ed. rev. et corr. par l'auteur. Montréal: L'Etincelle, 1972. ISBN 0-88515-018-X
Portrait du colonisé, précédé de portrait du colonisateur: et d'une préface de Jean-Paul Sartre. Paris: Gallimard, c1985. ISBN 2-07-070550-1
Portrait du décolonisé arabo-musulman et de quelques autres. Paris: Gallimard, c2004. ISBN 2-07-077110-5
Portrait du décolonisé arabo-musulman et de quelques autres. Ed. corr. et augm. d'une postface. Paris: Gallimard, c2004. ISBN 2-07-077377-9
Portrait d'un Juif. Paris: Gallimard, 1962–66.
Le racisme : description, définition, traitement. Paris: Gallimard, c1982. ISBN 2-07-035461-X
Le Scorpion, ou, La confession imaginaire. Paris: Gallimard, 1969.
La statue de sel, roman. Paris: Correa [1953].
La statue de sel. Préf. d'Albert Camus. Éd. revue et corr. Paris: Gallimard, 1966.
Térésa et autres femmes: récits. Paris: Félin, c2004. ISBN 2-86645-568-1
La terre intérieure: entretiens avec Victor Malka. Paris: Gallimard, c1976.
הערות שוליים

↑  שאול בן שמחון, יהדות צפון אפריקה פתחה בפעולה לדו-קיום עם הערבים, מעריב, 14 בינואר 1979
↑  אישים יהודיים וערביים בסימפוזיון של "ניו־אוטלוק', על המשמר, 19 במרץ 1969
↑  תמר גולן, אסיפת הפנתרים השחורים במרכז יהודי בפאריס, מעריב, 17 ביוני 1975
↑  ל. בארי, "צעירים אלה הם הדיון של עצמי" - אלבר ממי על "הפנתרים השחורים ובעיית העדות, דבר, 2 ביולי 1971
↑  כתב רבות נגד הקולוניאליזם והגזענות: נפטר הסופר יליד תוניסיה אלבר ממי, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 26 במאי 2020
↑  טוביה כרמל, קשה להיות יהודי - פגישה עם אלבר ממי, על המשמר, 24 באוגוסט 1962
↑  מ.סתבון, מעריב, 5 באוגוסט 1960
↑  פרס אונס"קו ל"ניצב מלח", דבר, 2 ביולי 1980
↑  מ. אבישי, על "נציב המלח", על המשמר, 28 באוקטובר 1960
↑  י. אבן חן, יהדות צפון אפריקה לפי אלבר ממי, הצופה, 10 בפברואר 1961
↑  אלמוג בהר, גורל מוזר הוא לכתוב למען עם שאינו עמך, באתר הארץ, 24 בינואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265381805171  BIBSYS: 90132120  BNE: XX1722421  BnF: cb11915522z (data)  CiNii: DA0066124X  GND: 118783130  ISNI: 0000 0001 2146 3221  LCCN: n50007208  NDL: 00449741  NLA: 36106528  NTA: 070765979  SUDOC: 027022382  Trove: 1213282  VIAF: 105885902   WorldCat (עם VIAF): 105885902
אליעזר די אבילה

| --- | --- |

 לידה:  1714 רבאט, מרוקו 
 פטירה:  1761 (בגיל 47 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1761 
 
הרב אליעזר די אבילה (כונה: רב אד"א; י"ד בניסן ה'תע"ד, 1714 - ג' באדר א' ה'תקכ"א - 1761) היה ראש ישיבה בעיר רבאט שבמרוקו, דיין ופוסק. בנו של הרב שמואל די אבילה, ואחיינו של רבי חיים בן עטר.
קורות חייו

נולד בעיר רבאט לאביו רבי שמואל די אבילה שהיה אף הוא רב בעיר. אמו היא אחותו של רבי חיים בן עטר, המכונה "אור החיים". לפי המסורת מוצא משפחתו הוא מן העיר אווילה שבספרד, ממנה גורשו היהודים בשנת רנ"ב (1492), בעת גירוש ספרד.
בגיל חמש עשרה נשא אישה יתומה, בת ר' אליהו הלוי בן שושן, אחד מנכבדי סאלי. את עיקר תורתו למד מפי אביו הרב שמואל די אבילה, לו היה בן יחיד, ולמד ממנו את דרכי העיון והפלפול. כבר בגיל צעיר נודע בשקידתו העצומה בתורה, אך בשל חריפותו ואי מתינותו אז, לא היה עומד על דעתו, אלא כותב את חידושיו וחוזר ומוחק.
חתנו ותלמידו, רבי שלמה די אבילה, מספר על רבו: ”שמיום היותו חי על האדמה נכספה וגם כלתה נפשו לשקוד על דלתות בית המדרש, לא ימיש מתוך האוהל מהנץ החמה עד סוף היום, ולילה ללילה יחוה דעת.”
בתקופה זו הייתה קהילת יהודי רבאט קהילה קטנה יחסית, אשר רוב תושביה היו אנשים אמידים וסוחרים שבאו מן העיר סאלי הסמוכה. רבי אליעזר די אבילה היה החכם הראשון שהתגורר בה והקים ישיבה, בה למדו תלמידים חריפים רבים מכל הסביבה, ורבי אליעזר היה מפרנסם ותומך בהם. חברו לבית הדין, רבי חיים טולדנו, מתאר אותו כ"מעוטר בתלמידים כמלך בגדוד".
רבי אליעזר היה אדם אמיד ועשיר גדול, אך בשל רצונו להתמסר ללימוד הוא מסר את עסקי המסחר לניהולם של בני משפחתו.
נפטר בגיל צעיר בתאריך ג' באדר א' תקכ"א (1761) בגיל ארבעים ושבע. השאיר אחריו בת אחת, שהייתה נשואה לאחד מבני משפחתו, רבי שלמה די אבילה, שהוציא לאור את כתביו.
דרכו בלימוד ובפסיקה

רבי אליעזר ראה בלימוד התלמוד מטרה כשלעצמה, אשר דרכו ניתן לפתח כושר עיוני וחוש ביקורת מפותח. הוא נודע בחריפותו הגדולה ועיונו העמוק בתלמוד, ונחשב לגדול המפולפלים בדורו. גדולי דורו החשיבוהו כ"מהרש"א של בני המערב".
בנוסף להרבצת תורה, כיהן רבי אליעזר גם כרב ואב"ד בערי רבאט וסאלי, והיה נחשב לנושא דגל ההוראה בארצות המערב. אליו היו מריצים את השאלות הסבוכות שלא ניתן היה להגיע בהם לפשרה. גדולי דורו כינוהו בשם "רב אד"א" (ראשי תיבות " אליעזר די אבילה", לשון מושאל משמם של האמוראים רב אדא), ובעירו רבאט כונה "רבי אליעזר הגדול" (על שם התנא רבי אליעזר הגדול).
בשל חריפותו הגדולה היה מרשה לעצמו לפסוק הלכות גם מכוח סברא ופלפול תלמודי, והיה חולק לעיתים אף על הראשונים. במקרים רבים היה שולח תשובות הלכתיות לדיינים בהם חלק על דעתם מכוח עיונו בתלמוד, ודחה את פסקיהם. הדיינים שהיה קשה להם לעיתים לרדת לסוף דעתו, לא תמיד ראו זאת בעין יפה וחשו שהוא מזלזל בדבריהם. הדבר בולט במיוחד בהתכתבויותיו עם חכמי מרקש, שנחשבו לגדולי המעיינים במשא ומתן התלמודי. באחת מתשובותיו אליהם הוא כותב:
כתבתם שקושיותי חלושות אחר שפתחתי לכם פתח ליישב קצת דברי הש"ך. ולא כך היא המידה, אלא היה לכם לבוא בתשובות ושאלות, ולא באמרתי ונעשה רצוני שתכתבו, לא פירכא חזינא ולא תיובתא חזינא, כי מי יחוש ומי ישמע לכם לדבר הזה, ואין אומרים למי שלא ראה את החודש שיבוא ויעיד, ואם לא הייתם מפרשים דברים, הייתי אומר אפשר דטעות אית לכו, אבל גיליתם דעתכם שלא נטפלתם כלל להבין דברי, והשוויתי בעיניכם כתלמיד בור שכתב דברים מבלי הבנה.
חיבוריו

פעילותו הספרותית הייתה ענפה ביותר, והוא חיבר ספרים בכל מקצועות התורה. הוא שאף להדפיס את ספריו בחייו, אך לא הספיק לעשות זאת בשל פטירתו הפתאומית, וחיבוריו נדפסו על ידי חתנו ונכדיו, תחת טיפולה של אשתו.
ספריו שנדפסו
מגן גבורים – חלק א, חלק ב. - ביאורים לדברי הגמרא, רש"י ותוספות על מסכתות בבא מציעא, הוריות, כתובות וקידושין. חלק א' יצא לאור בשנת תקמ"א בליוורנו על ידי תלמידו הרב רפאל יהודה ישראל, וקיבל את הסכמת רבני ליוורנו, רבני אנקונה, והחיד"א, באתר HebrewBooks. הספר זכה לפופולריות רבה בישיבות מרוקו, וכפי שהעיד הרב אברהם חפוטא: "הספרים שבהם למדו בישיבות במרוקו היו השיטה מקובצת ומהרש"א ומהר"ם שיף ומגן גיבורים וקול מבשר ועבודת הלוי".
מלחמת מצווה – על שורשי ההלכות בש"ס ובפוסקים, ליוורנו תקס"ו, באתר HebrewBooks
שו"ת באר מים חיים, באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי (ליוורנו תקס"ו)
מעין גנים – חידושים וביאורים על כל חלקי הטור, ובמיוחד בחלק חושן משפט, ליוורנו תקס"ו, באתר HebrewBooks
חסד ואמת - דרשות וחידושי אגדות, באתר HebrewBooks
הערות שוליים

↑  בהקדמה לספר "מערכי לב"
| רבני מרוקו |
| --- | --- | --- |
| רבני אסואירה | אברהם רפאל קורייאט • חיים פינטו (מרוקו) • אהרן בן חסין • משה ויזגאן |  |
| רבני דבדו | שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר) • שלמה הכהן צבאן • דוד הכהן סקלי • אברהם בן סוסאן • אברהם הכהן צבאן • שמואל מרציאנו |  |
| רבני מקנס | יעקב טולידאנו (מהרי"ט) • חיים טולידאנו • משה טולידאנו • יקותיאל בירדוגו • יעקב בירדוגו (השופריה דיעקב) • רפאל בירדוגו • משה מאימראן • פתחיה מרדכי בירדוגו • מימון בירדוגו • יוסף בירדוגו (מקנס) • יהודה טולידאנו • שמואל עמאר • חיים משאש • חיים בירדוגו • שלום עמאר • יעקב טולידאנו (בן יוסף) • יעקב טולידאנו (קהלת יעקב) • יהושע בירדוגו • יצחק סבאג • רפאל ברוך טולידאנו • ברוך אברהם טולידאנו • יוסף משאש |  |
| רבני מרקש | יצחק קורייאט (הראשון) • מאיר דלויה (רב) • יצחק דלויה (המאה ה-17) • שלמה עמאר (מרקש) • אברהם אזולאי (מרקש) • יוסף אוסעדון • דוד בן מאמאן • יעקב פינטו • אברהם קורקוס • יצחק חרוש • אברהם פינטו • שלמה אסבאג • מוסא בן דוד וחיון • שלמה אוזנקוט • משה אסבאג • אברהם פינטו (הקטן) • משה רוזיליו (הראשון) • דוד חיים צבאח • רפאל מסעוד אבן מוחא • אלעזר חזן • יעקב בטאן • שלמה אסבאג (השני) • מרדכי הצרפתי • רפאל יוסף חרוש • שלמה אבן חיים • דוד שלוש • יעקב דהאן • אלעזר הלוי • אברהם אביטבול • מכלוף אבוחצירא • יהושע מאמאן |  |
| רבני פאס | יהודה הכהן אבן סוסאן • יוסף בן יהודה אבן עקנין • אברהם אדרוטיל • שלמה אבן מלך • חיים גאגין • רבי שמואל חאגיז • יוסף אלמושנינו • יהודה עוזיאל (השני) • אהרן אבן חיים • ישעיה בקיש • שמואל אבן דנאן (השלישי) • שאול שמואל סירירו • וידאל הצרפתי (הצוף דבש) • יעקב אבן דנאן • יצחק הצרפתי השני (פאס) • וידאל הצרפתי (השלישי) • מנחם סירירו • שמואל הצרפתי • יהודה בן עטר • יעקב אבן צור • שמואל אבן אלבאז • אליהו הצרפתי • רפאל עובד אבן צור • יהודה בן עטר (השני) • רפאל אהרן מונסונייגו • ידידיה מונסוניגו • יצחק אבן דנאן • וידאל הצרפתי (החמישי) • משה אבן דנאן • שלמה אבן דנאן • אהרן בוטבול • יוסף בן נאיים • חיים דוד סירירו • |  |
| רבני צפרו | שאול ישועה אביטבול • שלמה אביטבול • עמור אביטבול • יהודה אלבז • רפאל משה אלבאז • אבא אלבז • אלישע אפריאט • ישועה שמעון חיים עובדיה • דוד עובדיה |  |
| רבני קזבלנקה | משה מאיר חי אליקים • חיים דוד בן סוסאן • שלום משאש • משה מלכה • רחמים בן עמארה • חיים רפאל שושנה • יצחק חזן • שמעון ברוך אוחיון |  |
| רבני רבאט וסלא | חיים בן עטר (הראשון) • שמואל די אבילה • אליעזר די אבילה • רבי חיים בן עטר • חיים טולידאנו (סאלי) • יוסף אלמאליח • יוסף בירדוגו (רבאט) • רפאל אנקווה • חיים רפאל עטייא • חיים יקותיאל בירדוגו • דוד צבאח • מיכאל יששכר אנקווה • שאול אבן דנאן • מימון אוחיון |  |
| רבני מחוז תאפילאלת | מסעוד אבוחצירא • יעקב אבוחצירא • דוד אבוחצירא • משה תורג'מן |  |
| רבני תטואן והאזור הספרדי | יעקב הלוי (בית יעקב) • יעקב מארג'י • חסדאי אלמושנינו • מנחם עטיאה • יעקב אבן מלכא • אפרים מונסונייגו • יצחק קורייאט (השני) • יצחק בן וואליד • שמואל נהון • מרדכי בן ג'ו • יעקב כלפון • רפאל חיים משה בן נאים • יהודה ליאון כלפון |  |
| רבנים נוספים | כליפא בן מלכא • מכלוף אוחיון • יחייה בן הראש (קניטרא) • רפאל הצרפתי • אברהם דוד ריווח |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298531405171  GND: 136823122  ISNI: 0000 0000 6686 4128  LCCN: nr88012652  NTA: 256317585  VIAF: 24444370   WorldCat (עם VIAF): 24444370
אליהו הלוי (זקן אהרן)

רבי אליהו הלוי (גם: אליהו הלוי המאסף) היה רב, פייטן ומשורר שחי בראשית המאה ה-16 בטורקיה. מחבר הספר שו"ת זקן אהרן.
ביוגרפיה

נולד לרבי בנימין בקושטא שבטורקיה, למד אצל רבי משה קפשאלי, ולאחר מכן אצל רבי אליהו מזרחי שאת מקומו מילא כרבה של קושטא החל משנת ה'רפ"ה (1525). מהדורה חדשה נדפסה בשנת 2017 בהוצאת הספרייה הספרדית.
ספרו

כתב שו"ת בשם "תנא דבי אליהו" המכיל 451 תשובות (כמניין "תנא"). והרבה תשובות נאבדו, ורק רכ"א תשובות הודפס בשם "זקן אהרן" בידי תלמידו רבי אהרן גלמידי, שהיה גם מצאצאיו.
תשובות נוספות שלו הודפסו בספרי חכמי תקופתו, "מאמר כל דאי" (בדיני אסמכתא ומודעא) נדפס בתוך ספרו של רבי תם אבן יחיא, "תמת ישרים", רבי יוסף קארו, ועוד.
ערך והדפיס את "מחזור רומניה", שהיה נהוג במדינת יוון ובאזור הבלקן, והוסיף לו בקשות, תחינות ופיוטים.
תלמידיו

רבי שלמה סיריליו
הערות שוליים

↑  על פי הנכתב בשער הספר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307978805171  ISNI: 0000 0000 4283 0193  LCCN: nb2007016041  VIAF: 97174817   WorldCat (עם VIAF): 97174817
אליעזר די טולדו

| --- | --- |
 לידה:  1770 תק"ל
 פטירה:  מרץ 1848 (בגיל 78 בערך) תר"ח
 מקום קבורה:  קושטא
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  קושטא
 רבותיו:  רבי אליהו עניו
 תלמידיו:  רבי אברהם פרץ (מחבר ספר אבני שהם)
 בני דורו:  רבי שמואל חיים
 חיבוריו:  משנת רבי אליעזר, ב' חלקים
 צאצאים:  רבי סימן טוב, רבי חיים, רבי יוסף
 
הרב אליעזר די טולדו (תק"ל, 1770 - תר"ח, מרץ 1848) היה פוסק, דיין ואב"ד בקושטא ומחבר ספר משנת רבי אליעזר.
חייו

נולד בשנת ה'תק"ל בערך לבנו של הרב אהרן די טולדו. למד אצל רבי אליה עניו, שהסכים לכמה מפסקיו. באייר ה'תקע"ו עמד בראש בית דין הגדול בקושטא שאישר את הסכמת בית דין איסור והיתר בקושטא. כיהן גם בבית דינו של רבי שמואל חיים, המשיך לכהן בבית דין רבה עד שנהפך לראש בית הדין הגדול. תלמידו המובהק היה רבי אברהם פרץ, ורבי אליעזר הסכים לספרו "אבני שהם".
נשלחו אליו שאלות מרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו מירושלים, ומברוסא.
נפטר במרץ 1848, רבי חיים פאלאג'י ספד לו באזמיר, ואמר:
לא טובה השמועה מפטירת הנפש היפה גם חסידה רב טוב לבית ישראל רבי אליעזר הגדול זצוק"ל דכולי עלמא ידעי כבוד תהלתו ויהי שמעו בכל הארץ דהוא שפט את ישראל יותר מעשרים שנה...בעיר קושטא ועל העם מקצה היו רצים אחריו ותורה יבקשו מפיהו כי היה דבר ומנהיג במתק לשונו ומקבל את כל האדם בסבר פנים יפות ומקטון עד גדל כל העם עונים אחריו מקודש מקודש וראוי לומר עליו אוי לדור שאבד מנהיגו
חייו > צאצאיו

בניו היו רבי חיים, רבי יוסף ורבי סימן טוב די טולדו, שכיהן כראש ישיבה בקושטא בשנת ה'תרל"ה.
ספרו

משנת רבי אליעזר ב' חלקים (שאלוניקי התרי"ג; שאלוניקי התרל"ג) - שו"ת המכיל פסקים שנתן. בסוף חלק ב' של הספר נדפס ספר הזכרונות למורו ורבו רבי אליהו עניו. את הספר הגיה הדיין רבי חיים מנחם.
לקריאה נוספת

פנקס בית הדין בקושטא, עמוד 73
ש' ואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, עמוד 147
הערות שוליים

↑  למשל: משנת רבי אליעזר חלק א', סוף דרוש ד'
↑  חלק ב', שאלוניקי תר"ח
↑  משנת רבי אליעזר חלק א' סימן י"ב
↑  משנת רבי אליעזר חלק א' סימן מ'
↑  ראה חיים חלק ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519281005171 
שער ספר משנת רבי אליעזר
אלכס דה קמפי

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1972 (בת 52) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  נובלה גרפית, פנטזיה, מדע בדיוני, אימה, מתח
 www.alexdecampi.com
 
אלכס דה קמפי (באנגלית: Alexandra de Campi; נולדה ב-19 בפברואר 1972), היא במאית וידאו קליפים, סופרת, תסריטאית, קומיקסאית, ובעלת טור בריטית-אמריקאית. היא נולדה בארצות הברית אך בילתה שנים רבות בהונג קונג ובבריטניה. כיום מתגוררת בניו יורק.