stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב בן אשר

.
| --- | --- |

ציור בדיוני של יעקב בן אשר
 לידה:  1269 ה'כ"ט קלן, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  1343 (בגיל 74 בערך) ה'ק"ג טולדו, ממלכת קסטיליה
 כינוי:  בעל הטורים
 מקום קבורה:  טולדו 
 תקופת הפעילות:  ?–1343 
 השתייכות:  ראשונים
 תחומי עיסוק:  הלכה, פירוש לתורה
 רבותיו:  אביו הרא"ש
 חיבוריו:  "ארבעה טורים", פירוש "בעל הטורים" על התורה, קיצור פסקי הרא"ש
 אב:  רא"ש 
 
הרב יעקב בן אשר (ה'כ"ט, 1269 בערך – ה'ק"ג, 1343) היה מחבר ספרים וסופר, פוסק הלכה, מכונה על פי רוב "בעל הטורים" (או "הטור" או "הריב"ה" או "הר"י בעל הטורים") על שם ספר ההלכה שכתב, "ארבעה טורים". במהדורות מקראות גדולות של חמישה חומשי התורה ואחריהם ברוב ההדפסות של החומשים צורפו הערותיו על גימטריות ועל המסורה וקישורם לדברי חז"ל תחת הכותרת "בעל הטורים".
ביוגרפיה

נולד בגרמניה כבנו השלישי של רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש). למד תורה מפי אביו, וב-1304 ייתכן שעבר עמו לטולדו שבספרד. בטור אוה"ח סוף סימן "תנח" כותב הרב: "ואני ראיתי בברצלונא מהמדקדקין שהיו אופין כל מה שצריכים למועד מקודם המועד שאם יתערב עמו משהו מחמץ שיתבטל קודם איסורו." ייתכן שזה מעיד על מגוריו בברצלונה שני אחיו הגדולים ממנו, רבי יחיאל ורבי שלמה החסיד מתו בגיל מוקדם.
למרות גדולתו התורנית סירב רבי יעקב לשמש ברבנות וחי חיי דוחק, כפי שמעיד הוא על עצמו:
"וכמה פעמים נשאתי ונתתי בדבר לפני אבי אדוני ז"ל, כמוני היום שיש לי מעט משלי ואינו מספיק לי וצריך אני לאחרים אם אני בכלל עשה שבתך חול אם לאו".
אחיו ר' יהודה, שהיה גם חתנו, כיהן ברבנות טוליטולה לאחר פטירת אביהם הרא"ש בשנת ה"א פ"ח (1327). ר' יהודה, אשתו וחמותו (אשת ר' יעקב), הרגו עצמם על קידוש השם בשעת צרה. גם שאר אחיו, ר' אליקום, ר' משה, ר' אליעזר ור' שמעון היו חכמים גדולים אולם מחיבוריהם לא נשאר בידינו דבר.
נפטר ונקבר בעיר טולדו. במאה ה-15 נוסע אלמוני העתיק את הכיתוב של 76 מצבות בבית הקברות בעיר טולדו ביניהם הכיתוב על מצבתו של יעקב בן אשר ובני משפחה אחרים של הרא"ש. כתב היד התגלגל בראשית המאה ה-19 לספרייה המלכותית בטורינו והועתק על ידי יוסף אלמנצי ותוכנו פורסם על ידי שמואל דוד לוצאטו בספר אבני זיכרון.
רחוב הטורים בירושלים נקרא על שמו ושם ספרו.
ביוגרפיה > המסורת על קבורתו באי כיוס

ישנה מסורת שיעקב בן אשר נקבר באי כיוס. האזכור המוקדם ביותר למסורת זו הוא בספר "מריבת קדש", שכתב רבי אליה הכהן מאיסטנבול בשנת 1707. הספר, שתוקף את אברהם מיכאל קרדוזו ומגדיר אותו נוכל ורמאי, מספר עליו שביקש מתלמידו שישלח לו כספים כדי "לעשות תיקון על מצבת רבינו יעקב בעל הטורים" באי שיאו (כיוס). ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס סבר שדבריו של קרדוזו על קיום הקבר בכיוס היו דברי שקר.
כן העיד גם רבי יחיאל היילפרין (שנפטר בסביבות 1747) בספרו סדר הדורות שנדפס ב-1769: "שמעתי מאיש אחד שהראו לו קבורתו בעיר שאייה, רחוק מאיזמיר יום אחד", כוונתו לכך שיעקב בן אשר קבור באי כיוס, שנקרא בעבר "שאייה" בשפות רבות, ובמיוחד בתקופה שבה נשלט על ידי ג'נובה. החיד"א בספר שם הגדולים מציין שהוא נפטר בכיוס בדרכו לארץ ישראל. שני הספרים תרמו, כנראה, להפצת המסורת.
הנוסע ישראל יוסף בנימין מספר שביקר באי ובכפר זאקיס ושבסמוך לו נימצא קיברו של רבי יעקב בעל הטורים. הוא מתאר את חלקת הקבר ומספר שיהודים נוהגים לבוא ולהתפלל שם. עדות נוספת לכך היא מר' נתן מברסלב שכתב כי בחזרתו מארץ ישראל עגנה ספינתו בסמוך לאי "כיוס" והוא התכוון לרדת לחוף בערב ראש השנה כדי לבקר בקבר ר' יעקב בעל הטורים, אבל הדבר לא עלה בידו מכיוון שרב החובל החליט להפליג מהאי בערב ראש השנה, עקב שינוי בכוון הרוח.
חיבוריו > ארבעה טורים

הוא זכה לכינויו: "בעל הטורים" הודות לחיבורו בהלכה: "ארבעה טורים", הספר חולק לארבעה חלקים (טורים), כשכל אחד עוסק בנושא מסוים בחיי היהודי:
את הספר כתב כשלפניו אוסף מקורות ותקצירי הלכות מן הרמב"ם ומספרו של אביו "פסקי הרא"ש". בספר ארבעה טורים פעמים רבות הוחלף לשון הרמב"ם בציטוטים מהגהותיו של אביו, הכוללים שגיאות דקדוקיות האופייניות ליהודי אשכנז, אפילו בציטוט מן המשנה. בחיבור שולחן ערוך של רבי יוסף קארו שנכתב כמאתיים שנה מאוחר יותר, תוקן הלשון וקוצר, תוך השמטת מרבית המקורות שסירבלו לדעתו את הקריאה.
הספר, שיצא לאור בשנת ה'ק' (סביבות 1340) חולק לארבעה חלקים (טורים), כשכל אחד עוסק בנושא מסוים בחיי היהודי:
טור אורח חיים - עוסק בענייני היומיום כגון: הלכות הקימה בבוקר, ברכות, תפילה, קריאת שמע, הלכות סעודה וברכות הנהנין, הלכות שבת ודיני קידוש החודש, מועדי השנה ותעניות. להלכות קידוש החודש צירף מספר מפות לחשבון הלוח העברי עד סוף האלף השישי.
טור יורה דעה - העוסק בענייני איסור והיתר, שחיטה, בשר וחלב, תערובות, עבודה זרה וחוקות הגויים, טהרה, לימוד תורה, כבוד תלמידי חכמים ועוד. חלק זה כתוב על פי הספר תורת הבית הקצר של הרשב"א, אשר השפיע רבות גם על פסקי הרא"ש, והרא"ש אף התכתב עם הרשב"א על כך.
טור אבן העזר - העוסק בענייני אישות ומשפחה, גירושין, ייבום ועוד. חלק זה רובו נסמך ישירות על הלכות אישות במשנה תורה לרמב"ם.
טור חושן משפט - העוסק בעיקר בדיני ממונות, דיינות, עדות ועוד. חלק זה כתוב ברובו על פי ספר התרומות של רבי שמואל הסרדי, שבתורו משלים ונסמך בחלקו על סיכום הלכות משא ומתן בספר משנה תורה לרמב"ם.
מייד עם חיבורו הפך הספר לאחד מספרי היסוד בהלכה, וכבר רבי דוד אבודרהם עשה בו שימוש לצורך כתיבת ספרו. כמאתיים שנה אחרי כתיבת ארבעה טורים, כתב רבי יוסף קארו פירוש והרחבה לארבעה טורים בשם "בית יוסף" ובו סיכום מקורותיו התלמודיים והשוואה בין פסיקותיהם של הרמב"ם הרי"ף והרא"ש, לאור מחקרו על מקורות הרמב"ם בספרו כסף משנה. תקציר ספרו זה הכתוב במתכונת הספר ארבעה טורים אך מקצר בו, מתקן את שגיאות העברית, ופוסק על פי מנהג היהודים מגורשי ספרד, הוא השולחן ערוך.
"נושאי כלים" נוספים על הספר ארבעה טורים היו: הב"ח (בית חדש) - שכתב רבי יואל סירקיס, ה"דרכי משה" שכתב הרמ"א מחבר ההגהות לשולחן ערוך (ה"מפה"), ה"דרישה" וה"פרישה" שכתב רבי יהושע פלק כץ מחבר הסמ"ע (ספר מאירת עיניים) על השולחן ערוך לחלק חושן משפט.
חיבוריו > פירוש בעל הטורים על התורה

בזמנו, טרם הומצא הדפוס, וספרים הוצאו בהעתקה ידנית. על פי ההקדמה לפירושו לתורה, חותנו, אשר מימן את הוצאת ספריו, בקש ממנו לכתוב חיבור שאינו עוסק בהלכה, ולכן כתב את הפירוש לתורה המבוסס ברובו על פירוש הרמב"ן לתורה, ומכיל גם ליקוטים מדברי רש"י, ר' יוסף קמחי, רשב"ם והרא"ש. הספר נדפס בשתי הוצאות עד אמצע המאה ה-19 (בתקס"ו - סביבות 1806, ותקצ"ט - 1839). הפירוש שנדפס בחומשים תחת הכינוי "בעל הטורים" כולל רק את ההקדמות לגוף הפירוש, בהן הביא ר' יעקב בן הרא"ש פרפראות לחכמה (כגון גימטריאות ורמזי מספרים) אותם מתאר המחבר כ"מעט פרפראות וגימטריות וטעמי המסורות, להמשיך הלב". דרך פירוש זו הייתה מקובלת בקרב הראשונים ובעיקר בחוג חסידי אשכנז; פרשנים נוספים שכתבו כך היו: רבו של אביו - המהר"ם מרוטנבורג, רבינו אפרים, רבינו אפרים ב"ר שמשון, ר' יהודה החסיד, הרוקח ורבינו יואל.
פירושו של רבינו יעקב בן אשר לתורה הוא פרשנות מסוג "הכא והתם", היינו מילה מסוימת שנמצאת רק מספר פעמים קטן בתנ"ך, ועל ידי הקשר בין המקומות השונים הוא מוצא מקורות לדרשות חז"ל, ומוסיף אף חידושים משלו. לפי חוקר הספר יעקב קופל רייניץ, קיימת אגדה שאת פירושו לתורה הוא כתב בלילה אחד ובע"פ, כלומר ללא התבוננות בספרים נוספים.
חיבוריו > קיצור פסקי הרא"ש וקיצור פסקי התוספות

חיבור נוסף שכתב הוא "ספר הרמזים" הנודע גם בשם קיצור פסקי הרא"ש (קושטא 1575), בו מסקנות פסקי ההלכה של הרא"ש, בלי המשא והמתן. הספר מסודר לפי המסכתות והפרקים, וההלכות מסומנות בו באותיות. הספר מודפס בסוף ספרי התלמוד, לאחר פסקי הרא"ש. לפעמים מוצאים סתירות בין קיצור פסקי הרא"ש לבין דבריו ב"טור", ובחלק מהמקרים הסיבה היא שבקיצור הוא מתמצת את דברי אביו ואילו בטור הוא מכריע כדעת פוסקים אחרים. יש המייחסים לו גם את פסקי התוספות הנדפסים בסוף כל מסכת.
מיוחס לו גם חיבור הספר "הלכות ארץ ישראל"
חיבוריו > מציבת בעל הטורים

בספר אבני זיכרון מביא את מצבת בעל הטורים רבינו יעקב אשכנזי בן רבינו אשר אשכנזי הרא"ש, בטוליטולה-היא טולידו אשר בספרד:
חיבוריו > הנצחתו במדינת ישראל

על שמו ועל שם ספרו רחובות במספר ערים בישראל, רחוב "בעל הטורים" בערים נתניה, תל אביב יפו, ירושלים וראשון לציון. בירושלים רחוב הטורים מחובר לרחוב מלכי ישראל, שכונת גאולה, מצדו האחד ומצדו השני מחובר לרחוב יפו.
תחנת הרכבת הקלה נקראת "הטורים" על שם הסמיכות לרחוב זה והפניה הפתוחה אליו מרחוב יפו. ברחוב נמצא מכון גולד, מרכז לימודי השלמה אקדמיים ביהדות ליהודיות מחו"ל. בתקופה הבריטית היו ברחוב זה מגרשי ספורט ומועדון, וכיום קיים במקום ישיבה ספרדית למצוינים ללימוד התלמוד בשם ישיבת באר התלמוד מטעם מוסדות יקירי ירושלים ברחוב הטורים 31, וכן מרכז חסידות סקווירא בנשיאות הרב דוד טברסקי וכן קיימת ברחוב הטורים המרכז להדפסת והפצת ספרי קודש שי"ח ישראל בראשות הרב יעקב כהן ממקימי תנועת ש"ס הספרדית.
לקריאה נוספת

א"ח פריימן, הרא"ש, ירושלים: מוסד הרב קוק תשמ"ו [תרגום מגרמנית, פורסם ב-1920], פרק י"ג עמ' קכא-קע
יצחק שטרן, מבוא לפירוש הטור על התורה, ירושלים תשכ"ד [מהד' שנייה]
יעקב קאפל רייניץ, מבוא לפירוש בעל הטורים על התורה : פרפראות מגימטריאות וטעמי המסורות, ירושלים: הוצאת פלדהיים, תשנ"ו [מהדורה שביעית]
יהודה שביב, הפירוש הארוך של בעל הטורים לתורה, מחניים 3 (תשנ"ג) 170–179
אהרן ארנד, הפירוש הקצר של בעל הטורים לתורה, מחניים 3 (תשנ"ג) 180–187
יהודא דוב גלינסקי, על תפוצת הטורים בספרד בדור הגירוש ועל קיצור לא ידוע לטור חושן משפט, ישורון יב (תשס"ג) תשפד-תתא
יהודא דוב גלינסקי, "וזכה זה החכם יותר מכלם שהכל למדו מספריו" : על תפוצת "ארבעה טורים" לר’ יעקב בן הרא"ש מזמן כתיבתו ועד לסוף המאה ה-15, סידרא יט (תשס"ד) 25–45
יעקב קאפל רייניץ, מבוא לפרוש הטור על התורה, ירושלים: פלדהיים, תשס"ו
שרית סרדס-טרוטינו

| --- | --- |

שרית סרדס, 2024
 לידה:  18 במאי 1969 (בת 55) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  פרוזה
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית (2022) 
 
שרית סרדס-טרוטינו (נולדה ב-18 במאי 1969) היא סופרת, אשת תקשורת, עיתונאית ויוצרת ישראלית. זוכת פרס שר התרבות לספר ביכורים.
ביוגרפיה

סרדס-טרוטינו נולדה וגדלה בבת ים, בת למרים ויקים סרדס. כבר בשנות התיכון עסקה בכתיבה עיתונאית, והייתה כתבת נוער במעריב לנוער ובתוכנית הנוער רדיועשרה בקול ישראל. שירתה בצה"ל כמש"קית עיתונות בדובר צה"ל בפיקוד הדרום בעת פרוץ האינתיפאדה הראשונה ולאחר מכן הייתה כתבת צבאית בעיתון במחנה נח"ל. עם שחרורה מצה"ל למדה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב וסיימה בהצטיינות.
קריירה בכתיבה

כשהייתה סטודנטית באוניברסיטת תל אביב החלה לעבוד בתחום התקשורת והייתה עורכת בשבועון הנוער ראש אחד. בהמשך הייתה עורכת ברשת המקומונים ידיעות תקשורת, ואחר כך עורכת בדסק החדשות של ידיעות אחרונות. בין הנושאים שבהם עסקה בדסק החדשות היו הסכמי השלום עם ירדן ורצח יצחק רבין.
ב-1997 יצאה לשליחות בהולנד והייתה כתבת ידיעות אחרונות באמסטרדם במשך 7 שנים. במסגרת תפקידה סיקרה נושאים חברתיים, פוליטיים, ספורטיביים ותרבותיים. בין השאר סיקרה את משפטו של סלובודן מילושביץ' בהאג. עם שובה לארץ, ב-2004, השתלבה בכתב העת הקולינרי השולחן והייתה עורכת וכתבת קבועה בו. ב-2008 הפכה להיות כתבת הקולינריה של ידיעות אחרונות, וסיקרה את הנושא מהיבטים כלכליים, חברתיים, תיירותיים וקולינריים. ב-2013, במסגרת סבב קיצוצים, פוטרה מעבודתה בידיעות אחרונות והחלה לכתוב את ספרה הראשון, עד יום הימים. כיום היא תחקירנית של תוכניות טלוויזיה המשודרות בכאן 11 בהן פגישה עם רוני קובן, יוצאים מהכלל, על המפית ועוד ניפגש.
קריירה בכתיבה > ספריה

ספרה הראשון, עד יום הימים, ראה אור בשנת 2022 בהוצאת שתיים.
במרכזו של הרומן סיפורה של ילדה בת 14, שמנהלת מערכת יחסים סודית ואינטימית עם המחנך שלה מכיתה ח', סגן מנהל בית הספר היסודי שבו היא לומדת. היא משתפת פעולה עם המעשים שהוא מורה לה לעשות, מתוך אמונה שיש ביניהם קשר חזק של אהבה. אלא שהקשר מתגלה, הפרשה מתפוצצת והעיתונות גועשת. הספר כתוב דרך שתי נקודות מבט: נקודת מבטה של הנערה בת ה-14, שחווה את הדברים בזמן אמת, ונקודת מבטה של האישה הבוגרת שהיא צמחה להיות, המנסה להתמודד עם טראומה שקפאה בזמן ומתקיימת עשרות שנים. הספר שזור בראיונות עומק עם האנשים שסבבו את הגיבורה באותה תקופה, על מנת לקבל פרספקטיבה נוספת על הפרשה ששינתה את חייה. את הספר ערכה מירי רוזובסקי שיעצה לה לכתוב את הספר מנקודת המבט של ילדה בת 14 שחווה את מערכת היחסים עם המורה שלה בזמן אמת.
הספר זכה לאהבת הקהל, הוגדר פורץ דרך בארגוני הסיוע לנפגעי תקיפה מינית, היה מועמד לפרס ספיר במסגרת ספרי ביכורים, ומכר אלפי עותקים. אתר הספרים עברית הגדיר אותו "מסמך בעל חשיבות עצומה, שהוא אחד מספרי ה'מי טו' החשובים שיצאו בעברית בשנה החולפת".
ב-2 בינואר 2023 ועדת השופטים בפרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית העברית, החליטה פה אחד להעניק לספר את פרס שר התרבות לספר ביכורים. בין הנימוקים לפרס נכתב: "רומן בין תלמידה בכיתה ח' לבין סגן מנהל בית הספר שלה. מזווית ראייה אחת, זהו סיפור תיעודי כביכול, של התפתחות מערכת מינית-רגשית אסורה, טעונת כאב, בין המורה המחנך לבין התלמידה. מזווית ראייה שנייה, נעשות קפיצות בזמן, אל האישה שבגרה, תוך שהיא מנהלת שיחות עם חברותיה מבית הספר שבגרו איתה. הן מתדיינות ב"הווה" הבוגר של הסיפור, במה שהסעיר, כשהייתה ילדה, את משפחת התלמידה, את מערכת החינוך, את העיתונות דאז. כתוב באופן מרגש מאוד, ומעלה את השאלה מה מותר ומה אסור בשם האהבה".
חיים אישיים

מתגוררת בסביון, נשואה ואם לשניים.
הערות שוליים

1 2 3 4  Sharon Ashkenazi (2023-08-15), שרית סרדס טרוטינו בראיון לקובי מידן, נבדק ב-2024-05-17
↑  עד יום הימים | שרית סרדס טרוטינו, באתר שרית סרדס-טרוטינו
1 2  שרית סרדס טרוטינו | השולחן, באתר שרית סרדס טרוטינו | השולחן
↑  עד יום הימים / שרית סרדס-טרוטינו | ספר | סרדס-טרוטינו, שרית | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ירדן ברקאי, "עד יום הימים"- אשת ספר מראיינת את הסופרת שרית סרדס-טרוטינו, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏2023-02-22
↑  עד יום הימים - שרית סרדס־טרוטינו, באתר www.e-vrit.co.il
↑   איור: אלון ברייאר, שבוע הספר 2023: הספרים הכי טובים של השנה, באתר הארץ, 8 ביוני 2023
↑  הזוכים בפרס שר התרבות בתחום היצירה הספרותית העברית
↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, "המורה גנב לי את הלב ואחר כך את הגוף", באתר ynet, 21 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506366205171  LCCN: no2024055028  VIAF: 308273588   WorldCat (עם VIAF): 308273588
קורמורן קמפבל

| קורמורן קמפבל |
| --- | --- |
 מושבת קורמורנים ומאחוריהם שחפים אדומי-מקור
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סולתאים
משפחה:: קורמורניים
סוג:: קורמורן כחול-עין
מין:: קורמורן קמפבל
שם מדעי
 Leucocarbo campbelli ‏פילהול, 1878
תחום תפוצה


פוחלץ של הקורמורן
קורמורן קמפבל (שם מדעי: Leucocarbo campbelli) הוא מין של קורמורן מהסוג קורמורן כחול-עין (כשבעבר השתייך לסוג קורמורן) האנדמי לאיי קמפבל שמדרום לניו זילנד בדרום האוקיינוס השקט. מין זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע ולפי הרשימה האדומה של IUCN נחשב ל"פגיע".
מאפיינים

קורמורן זה מגיע לאורך 63 ס"מ בממוצע, בעל מוטת כנפיים של 105 ס"מ ומגיע למשקל 1.6 עד 2 ק"ג. הוא בל חזית שחורה ובטן וחזה לבנים בדומה לפינגווין, גרונו שחור אך בעל פס לבן באמצעו ובעל פס לבן על הכנפיים. הוא בעל כפות רגליים ורודות עם קרומי שחייה. המקור אפור וארוך בעל עיקול בקצה ובעל עיניים כחולות ועור פנים כחול סביבם. הקורמורן הוא מעופף מגושם יחסית אך שחיין וצוללן מהיר בים.
הקורמורנים מתרבים לאורך איי קמפבל אך ניזונים לרוב בים הפתוח או קרוב לחוף ויכולים לשחות עד 10 ק"מ מהחוף לכל כיוון. הם צוללים טובים המחפשים טרף לבד או בקבוצות בודדות מדגים, תולעים ימיות ורכיכות. זוג קורמורנים מקנן יחדיו על החופים במושבות של מעל 150 זוגות, לרוב בין מרץ לספטמבר.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה אף שגודל האוכלוסייה נאמד ב-8,000 פרטים בוגרים ב-1975. למרות שהמושבות יציבות ואינם נפגעות ביותר עדיין ישנה סכנה עתידים למין עקב בידודם וכמותם הקטנה יחסית. המושבות לא מופרעות מדי מחתולים או חולדות שפלשו לאיים אך הביצים והאפרוחים עדיין נחטפים בידי חמסנים חומים.
הערות שוליים

↑  קורמורן קמפבל באתר הרשימה האדומה של IUCN
חכים ג'מאל א-דין נזאמי

| --- | --- |

ציור של הסופר על שטיח, במוזיאון בגנג'ה
 לידה:  1141? גנג'ה, האימפריה הסלג'וקית 
 פטירה:  1209 (בגיל 68 בערך) גנג'ה, ממלכת השרוואנשאהים (קורסנים) 
 שם לידה:  ג'מאל א-דין אבו מוחמד אליאס אבן יוסוף אבן זכי מואייד    جمال الدین ابو محمّد الیاس بن یوسف بن زکی مؤیِّد  - בבגרותו - חכים ג'מאל א-דין ...
 מדינה:  Kasranids, השושלת הסלג'וקית 
 מקום קבורה:  גנג'ה 
 שם עט:  نظامی 
 שפות היצירה:  פרסית 
 יצירות בולטות:  ח'מסה 
 
חכים ג'מאל א-דין נזאמי או "נזאמי גנג'ווי" (בפרסית: نظامی گنجوی; 1141 – 1209) היה משורר שכתב את שיריו בפרסית. מורשתו מוערכת באזרבייג'ן, איראן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, כורדיסטן, פקיסטן ומדינות נוספות. הוא נולד בגנג'ה (כיום באזרבייג'ן, אז בשליטת האימפריה הסלג'וקית הגדולה) לאב ממוצא פרסי ואם כורדית וחלק ניכר מחייו גר בעבר הקווקז.
עיקר יצירתו של נזאמי הן חמש פואמות הנכללות יחדיו בקובץ בשם "ח'מסה":
"מח'זן אל-אסראר" (בית אוצר הסודות) – הפואמה היא בת 2250 טורים דו-צלעיים ונתחברה בשנת 1163. היא בעלת תוכן מוסרי-פילוסופי, קרובה לרוח הצופיות, ומגמה דידקטית.
"ח'וסרו ושירין" – הפואמה היא בת 6500 טורים דו-צלעיים ונתחברה בשנים 1180-1177. היא מבוססת על סיפור אהבתו של המלך הסאסאני ח'וסרו פרוויז לשירין.
"לילא ומג'נון" - הפואמה היא בת 4700 טורים דו-צלעיים ונתחברה בשנת 1192. היא מבוססת על סיפור אהבתו של המשורר הערבי קייס אל-עמארי שהיה להוט עד טירוף הדעת אחרי לילא אהובתו.
"הפת פיכר" (שבע תמונות יופי) – הפואמה נתחברה בשנת 1196. היא מתארת את חיי המלך הסאסאני בהראם גור בשילוב סיפורים המושמים בפי שבע נסיכות הנישאות לו.
"אסכנדר-נאמה" (ספר אלכסנדר) – הפואמה נתחברה בשנים 1202-1196. היא מתארת את סיפור חייו של אלכסנדר הגדול בשני חלקים: "שרף-נאמה" (ספר הכבוד) מתאר את כיבושיו, ו"אקבאל-נאמה" (ספר המזל) מתאר את דמותו כנביא וכפילוסוף.
עליו נקרא רחוב ניזאמי, אחד הרחובות המרכזיים בבאקו.
גאו יאוג'יה

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1927 Cao County, הרפובליקה הסינית 
 פטירה:  10 בדצמבר 2023 (בגיל 95) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  高明魁 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 השכלה:  אוניברסיטת חנאן 
 מפלגה:  Jiusan Society 
 פרסים והוקרה:  פרס רמון מגסאיסאי (2003) 
 
גאו יאוג'יה (בכתב סיני: 高耀潔;‏ 19 בדצמבר 1927 – 10 בדצמבר 2023) הייתה גינקולוגית, אשת אקדמיה ופעילת איידס סינית שבסיסה בג'נגג'ואו, חנאן, סין. גאו זכתה לכבוד על עבודתה על ידי האו"ם וארגונים מערביים בזמן שהייתה במעצר בית. חוסר ההסכמה שלה עם השלטונות הסיניים בנוגע להעברת מידע והכרה בחומרת מגפת האיידס ברפובליקה העממית של סין הפריע לה להמשך פעילותה, והיא עזבה לארצות הברית ב-2009, שם התיישבה במנהטן, ניו יורק.
ביוגרפיה

גאו יאוג'יה, ילידת מחוז קאו, שאנדונג בשנת 1927, נולדה למשפחת בעלי אדמות. ילדותה עברה עליה בצל טרגדיה: כפות רגליה נקשרו במשך שש שנים, אירוע שהותיר אותה צולעת לכל חייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, משפחתה, שכללה חמישה אחים, עברה לקאיפנג, הנאן. שם, בשנת 1939, החלה גאו בלימודי רפואה באוניברסיטה. לימודיה נקטעו באופן זמני עקב הפלישה היפנית, אך היא הצליחה לסיים את לימודיה בשנת 1953 באוניברסיטת הנאן. זמן קצר לאחר מכן, נישאה לבעלה, גואו מינג'ו.
גאו, ששימשה כרופאה מומחית בגינקולוגיה שחלתית במכללת הנאן לרפואה סינית מסורתית, טיפלה במספר רב של נשים, תוך שהיא מיילדת אף "תריסר תינוקות ביום". כאשר פגע רעב קשה במחוז בסוף שנות ה-50, גאו דאגה לספק מזון ואספקה חיוניים לחולים נזקקים.
בשל מעמדה האינטלקטואלי, גאו נרדפה קשות במהלך מהפכת התרבות (1966–1976), אירוע שהותיר אותה במצב בריאותי ירוד. היא הוכתה מספר פעמים על ידי השומרים האדומים בשל מעמד "בעל הבית" של משפחתה, ואף נאלצה להסתתר בחדר המתים של בית החולים כדי להימנע ממעצר. בנה הצעיר, בן 13 בלבד, נכלא לשלוש שנים ללא כל הצדקה. ההתעללות שעברה במהלך תקופה זו גרמה לה כמעט להתאבד.
לאחר סיום מהפכת התרבות, גאו חזרה לעבודתה כרופאת נשים בבית החולים לרפואה סינית בהנאן. בשנת 1986 קיבלה דרגת פרופסור, ופרשה מעבודתה בשנת 1990. גאו אף כיהנה כחברת קונגרס העממי השביעי של הנאן.
פעילות איידס

שערוריית הדם הסינית, שהתרחשה במחוז הנאן בסין בשנות ה-90, גרמה להתפשטות מהירה של נגיף ה-HIV בקרב האוכלוסייה הכפרית הענייה. הסיבה העיקרית לכך הייתה פעילות איידס הנאן, שהתבססה על מרכזי איסוף דם לא סניטריים, הן פרובינציאליים והן פרטיים.
במרכזים אלו, דם נאסף מתורמים בתשלום לתוך מכל מרכזי, ממנו הופרדה הפלזמה. שארית הדם, שלא עברה תהליך עיקור ראוי, הוזרמה חזרה לתורמים מאותו סוג דם. כתוצאה מכך, רבים נדבקו ב-HIV, מה שהוביל למגפה נרחבת.
גאו, רופאה סינית ידועה, הפכה לדמות מרכזית במאבק נגד איידס בסין בעקבות שערוריית הדם הסינית. היא התפרסמה בזכות תמיכתה במניעת איידס, פעילותה למען חולי איידס וילדים יתומים,וקריאותיה למוסדות מקומיים ולאומיים להתייחס ביתר רצינות למחלה.
במקרה הראשון של איידס אשר נתקלה בו גאו היה בשנת 1996, כאשר נקראה להתייעץ בבית חולים בז'נגג'ואו. אישה בשם בא, שאובחנה מאוחר יותר עם איידס, לא זוהתה עם המחלה בעת תחילת אשפוזה. גאו איבחנה אותה עם איידס ב-7 באפריל 1996, וחשדה שהיא נדבקה בעקבות עירוי דם לא סטרילי. בא נפטרה 10 ימים לאחר מכן.
חקירה מעמיקה יותר חשפה שמקרה זה לא היה יחיד, אלא חלק ממגפה רחבה יותר שפקדה את מחוז הנאן. גאו החלה לבקר בכפרים כדי לחקור את היקף הבעיה, וגילתה מספר רב של מקרי איידס נוספים. גילויים אלו הובילו אותה להקדיש את חייו למאבק במחלה ולשיפור תנאי חייהם של חולי איידס בסין.
פעילות איידס > מאמצי מניעת איידס

בסוף שנת 1996, גאו החלה לכתוב ולפרסם חומרים בנושא מניעת התפשטות HIV/איידס. היא השתמשה בכספה האישי כדי להדפיס ניוזלטר בשם "ידע למניעת HIV", שהופץ לראשונה ב-1 בדצמבר 1996, יום האיידס העולמי.
גאו חילקה את הניוזלטר בתחנות אוטובוס בז'נגג'ואו, וביקשה מהנוסעים להעביר אותו לאזורים כפריים. הניוזלטר יצא ב-15 גיליונות, עם הדפסה כוללת של 530,000 עותקים. הגיליון הראשון מומן על ידי מוזיאון הנאן לתרבות והיסטוריה וקרן סונג צ'ינגלינג, אך הגיליונות הבאים מומנו על ידי גאו עצמה, בעלות של בין 3,000 ל-5,000 יואן לכל גיליון.
הניוזלטרים הופצו בתחנת המגפה של מחוז הנאן, במרכזי תכנון משפחה, באוטובוסים וברכבות. במקרים מסוימים, עיתונים ומגזינים אחרים שיתפו פעולה עם גאו והפיצו את החומרים שלה לצד הפרסומים שלהם.
הרצאות: גאו כללה מידע על מניעת HIV/איידס גם ב-30 עד 70 הרצאות פומביות שהיא נתנה מדי שנה בנושא בריאות.
מרכז פעילות: דירתה של גאו הפכה בסופו של דבר ל"מרכז פיקוד" למאבק באיידס. שם היא הדפיסה עלונים, ענתה למכתבים וטלפונים מחולים, רופאים ומורים בנושא HIV/איידס.
טלוויזיה: ב-1 בדצמבר 1999 הוזמנה גאו על ידי הטלוויזיה של העיר ג'נגג'ואו להשתתף בתוכנית טלוויזיה בשידור חי בנושא מניעת HIV/איידס.
ספר: גאו החליטה לקדם את המסר שלה עוד יותר על ידי פרסום ספר בשם "מניעת איידס / מחלת מין". לאחר שקיבלה את פרס ג'ונתן מאן לבריאות גלובלית וזכויות אדם בשנת 2001, היא השתמשה ב-30,000 דולר מפרסים ו-10,000 דולר נוספים בתרומות מקרן פורד כדי להדפיס 150,000 עותקים של הספר.
הפצת הספר: גאו תרמה כ-60,000 עותקים של הספר לפדרציית הנשים של מחוז הנאן, כמו גם לתחנה למניעת מגפות ולספרייה המחוזית של הנאן, עם הוראות להמשיך ולהפיץ את הספרים לאזורים כפריים יותר ולארגונים קטנים יותר. היא קיבלה בקשות רבות לספר, בעיקר מהנאן, אך גם מאזורים אחרים בסין.
סקר: בסתיו 2001, גאו ערכה סקר בנושא ידע על מניעת איידס. התברר שפחות מ-15% מהאנשים שנסקרו הבינו נכון את דרכי העברת HIV ומניעת איידס, ורובם לא ידעו כיצד ניתן להידבק ב-HIV דרך דם.
גאו הפכה לדמות מרכזית במאבק באיידס בסין. פעילותה תרמה רבות להעלאת המודעות למחלה ולדרכי מניעתה, וסייעה להציל חיים רבים.
פעילות איידס > סיוע לחולי איידס ובני משפחותיהם

בסביבות שנת 2000, רוב מאמציה של גאו יי התמקדו בסיוע ל"יתומי איידס", ילדים שאיבדו את הוריהם למחלה בכפרים של מחוז הנאן. היא פעלה בשלושה מישורים עיקריים:
תמיכה כלכלית: גאו העניקה כסף ישירות לילדים כדי לסייע להם בצרכי היום-יום.
סיוע רפואי: היא רכשה תרופות, בעיקר משככי כאבים, עבור ילדים שסבלו מתסמיני איידס.
ההשפעה של הפעילות על נכסיה: בעקבות השימוש הנרחב בכספה האישי, בעלה של גאו נאלץ למנוע ממנה גישה לחסכונות המשותפים של בני הזוג החל משנת 2000.
שיתוף פעולה עם שופינג וואנג: גאו עבדה בשיתוף פעולה עם שופינג וואנג, חוקרת בריאות שהייתה מודעת לליקויים בשיטות איסוף הדם בסין שהובילו להתפשטות הפטיטיס C בשנת 1993. וואנג, שהייתה גם הראשונה שהתריעה על עלייה בהדבקה ב-HIV כמה שנים מאוחר יותר, סיפקה לגאו נתונים שתמכו במסרי ההסברה שלה בנוגע למחלה.
פעילות איידס > תגובת הנגד של הממשלה

תחילה, פעילותה של גאו יי זכתה לתגובות שליליות מצד גורמים מקומיים. הן גורמים רשמיים והן העיתונות המקומית לא היו מוכנים לתמוך בה במסעות ההסברה שלה, ואף סירבו לסקר את הנושא. חששם היה שדיון פומבי באיידס יפגע בתדמיתו של מחוז הנאן.
גאו סבלה מהטרדות מצד הרשויות: הדואר שלה נתפס, הטלפון שלה צלצל ללא הרף, והיא אף נאסרה על ידי המשטרה.
אוגוסט 2000: גאו נתנה ראיון ל-China Newsweekly, שהודפס מחדש על ידי מספר כלי תקשורת. בעקבות הראיון, הרשויות המקומיות אסרו עליה לדבר שוב עם עיתונאים.
נובמבר 2000: הרצאה שגאו הייתה אמורה לתת לסטודנטים בוטלה שעות ספורות לפני כן לאחר שהודיעה שתדון בקצרה ב-HIV/איידס.
ההתנגדות המקומית לא ריפתה את גאו: היא המשיכה בפעילותה ללא מורא, תוך סיכון משמעותי לחירותה ואף לחייה. נחישותה תרמה רבות להעלאת המודעות למחלת האיידס בסין ולדרכי מניעתה.