stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כבש הבית
גאוגרפיה של גידול הכבשים > הכבש בארץ ישראל

הכבש מופיע במקורות היהודים החל במקרא מספר פעמים רב, כך למשל היו האבות ומשה רועים. בהמשך היחס התהפך לחלוטין בימי המשנה והתלמוד כשהתנאים והאמוראים פסקו שאסור לגדל צאן בארץ ישראל, מפני שהגידול תמיד כלל רעייה בשדות של חקלאים, והם ניזוקו מכך. כשחודש היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, חודשה גם מסורת גידול הצאן. עדר צאן היה במקווה ישראל כבר ב-1890, אך רק 20 שנה מאוחר יותר החלו להופיע עדרי כבשים במושבות היהודיות. ב-1908 הוקם עדר הכבשים הראשון במשק פרטי ביבנאל. היה זה שיתוף פעולה בין מתיישב יהודי לרועה ערבי אשר עסק בפועל בטיפול בכבשים. הסדרים דומים שבהם היהודי היה משקיע את ההון והערבי היה מטפל בצאן בפועל היו גם במשקים פרטיים בכפר תבור ובסג'רה (אילניה). ב-1927 מנו עדרים אלה כ-1,500 כבשים, אך סידור זה הופסק בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. היו ניסיונות של יהודים ללמוד את המקצוע עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, אך כולם הסתיימו בכישלון.
השינוי חל ב-1930 עם הקמת "אגודת הנוקדים בארץ ישראל" ששמה לעצמה מטרה לקדם את גידול הצאן לחלב ולבשר בהתיישבות העובדת. ואכן עם השנים חדר ענף גידול הצאן לרוב המשקים וב-1944 היו במשק היהודי כ-19,000 כבשים.
עם קום המדינה חל גידול ניכר בכמות הצאן במגזר היהודי וב-1960 היו בו כ-117,000 כבשים. אך עם השנים חלה ירידה בכמות הכבשים הן במשק היהודי והן במשק הערבי. הוצאות הייצור הגבוהות בענף הצאן לחלב המתבסס על אספקת מזון לכבשים בדיר, אינן מאפשרות קיום ענף זה ללא סובסידיות. רווחיותו של ענף הצאן לבשר המתבסס על שילוב בין הגשת מזון בדיר למרעה היא שולית ועקב כך היו ב-1985 כ-87,000 כבשים במשק היהודי וכ-120,000 במשק הערבי.
על פי אתר "אגודת הנוקדים", התפוקה השנתית של החברים באגודה היא 8.5 מיליון ליטר חלב ו-400,000 טלאים לבשר. לצמר אין בארץ ערך כלכלי.
גזעי הכבשים במשק הישראלי
אוואסי – גזע מקומי המתאים לאקלים, המיועד לחלב. הכבשה טופחה וכיום מגיעה הרחלה לתנובה של 550 ליטר בשנה.
אסף – הכלאה בין אוואסי והאוסטפריזי הגרמני. זוהי כבשת החלב הנפוצה בארץ. תנובתה כ-450 ליטר חלב בשנה והיא ממליטה בממוצע מעל 2 טלאים בשנה.
מרינו – גרמני או אוסטרלי. זוהי כבשת מרעה המיועדת לבשר.
רומנוב – כבשה פורייה מאוד. משתמשים בה להכלאה עם גזעים אחרים לשם הגדלת הפוריות.
דורפר - כבשה המיועדת לבשר ממוצא דרום-אפריקני.
הכבש בתרבות האנושית > ביהדות

הכבשה מוזכרת 81 פעם במקרא תחת שמות שונים: כִּשְבָה, רָחֵל, איל, עתוּד וכו'. על פי המקרא גידול צאן היה בין המקצועות הקדומים של האדם "וַיְהִי הֶבֶל רֹעֵה צֹאן" (בראשית, ד', ב'). אבות האומה היו רועי צאן: "וַיַּצֵּב אַבְרָהָם אֶת-שֶׁבַע כִּבְשֹׂת הַצֹּאן--לְבַדְּהֶן. וַיֹּאמֶר אֲבִימֶלֶךְ אֶל-אַבְרָהָם: מָה הֵנָּה שֶׁבַע כְּבָשֹׂת הָאֵלֶּה אֲשֶׁר הִצַּבְתָּ לְבַדָּנָה. וַיֹּאמֶר כִּי אֶת-שֶׁבַע כְּבָשֹׂת תִּקַּח מִיָּדִי בַּעֲבוּר תִּהְיֶה-לִּי לְעֵדָה כִּי חָפַרְתִּי אֶת-הַבְּאֵר הַזֹּאת. עַל-כֵּן קָרָא לַמָּקוֹם הַהוּא בְּאֵר שָׁבַע" (בראשית, כ"א, כ"ח–ל"א). כרועה צאן מצא יעקב את רחל, כרועה צאן אצל לבן הארמי הגדיל מאוד את רכושו, וכרועי צאן ירדו הוא ובניו למצרים: "וַיֹּאמֶר פַּרְעֹה אֶל-אֶחָיו מַה-מַּעֲשֵׂיכֶם; וַיֹּאמְרוּ אֶל-פַּרְעֹה, רֹעֵה צֹאן עֲבָדֶיךָ גַּם-אֲנַחְנוּ, גַּם-אֲבוֹתֵינוּ" (בראשית, מ"ז, ג'). מקובל לייחס לזן כבשת יעקב את היותו סוג הכבשים שהיו נפוצות בארץ ישראל בתקופת האבות.
משה וגם דוד נלקחו מרעיית הצאן לשמש כמנהיגים "וְעַתָּה כֹּה-תֹאמַר לְעַבְדִּי לְדָוִיד, כֹּה אָמַר ה' צְבָאוֹת, אֲנִי לְקַחְתִּיךָ מִן-הַנָּוֶה, מִן-אַחֲרֵי הַצֹּאן לִהְיוֹת נָגִיד עַל עַמִּי יִשְׂרָאֵל." (דברי הימים א', י"ז, ז'). הנהגת העם נמשלה כמה פעמים במקרא לרעיית צאן. הדוגמה הבולטת היא משל הרועים הרעים בספר יחזקאל, פרק ל"ד, דוגמאות נוספות בזכריה, י"א, ד'–י"ז הפותח ב"כֹּה אָמַר ה' אֱלֹהָי: רְעֵה אֶת-צֹאן הַהֲרֵגָה", ובתהילים, ע"ח, ע'–ע"א "וַיִּבְחַר, בְּדָוִד עַבְדּוֹ; וַיִּקָּחֵהוּ מִמִּכְלְאֹת צֹאן, מֵאַחַר עָלוֹת הֱבִיאוֹ: לִרְעוֹת בְּיַעֲקֹב עַמּוֹ; וּבְיִשְׂרָאֵל נַחֲלָתוֹ."
הכבש וחלקיו משמשים בפולחן הדתי. הכבש הוא אחד מחמשת המינים מהם מקריבים קורבנות. כבר מימיו של אברהם היה הכבש קורבן עולה. איל הוקרב במקומו של יצחק בספור העקדה. זֶבַח-פֶּסַח הוא זכר לשה שכל בית בישראל שחט ונתן מדמו על המזוזות והמשקוף לפני מכת בכורות (ספר שמות, פרק י"ב). כמכסה למשכן שימשו עורות אילים "וְעָשִׂיתָ מִכְסֶה לָאֹהֶל עֹרֹת אֵילִם מְאָדָּמִים, וּמִכְסֵה עֹרֹת תְּחָשִׁים מִלְמָעְלָה" (שמות, כ"ו, י"ד). השופר המשמש בראש השנה וביום כיפור עשוי מקרן של איל.
בהתאם להלכה, הכבש כשר למאכל, משום שיש בו את סימני הכשרות: הוא מעלה גרה, מפריס פרסה ושוסע שסע.
מכיוון שהכבשים נוהגים לנגוס בצמחים קרוב לשורש וגורמים נזק רב ברעיית יתר, אסרו חכמים על גידול הכבש באזורי היישוב ארץ ישראל (בתקופות בהן השדות שייכים ליהודים).
הכבש בתרבות האנושית > בנצרות

הנצרות עושה שימוש רב בדימויים מעולם הכבשים כגון ישו כ"רועה הטוב" הנושא את נפש-האדם בדמות שה. תוארו של הבישוף הוא בלטינית "פסטוֹר" כלומר רועה, רמז לתפקידו כרועה של עדר המאמינים. תואר זה בא מהברית החדשה "כֵן שִׁמְרוּ אֶת-נַפְשׁוֹתֵיכֶם וְאֶת-כָּל-הָעֵדֶר אֲשֶּׁר בּוֹ הֵקִים אֶתְכֶם רוּחַ הַקֹּדֶשׁ לִפְקִידִים לִרְעוֹת אֶת-עֲדַת הָאָדוֹן" (הברית החדשה, מעשי השליחים, פרק כ', פסוק 28).
הנצרות רואה בדברי ישעיהו בפרק נ"ג (מובאים בפרק "הכבשה כסמל" בהמשך) נבואה על ישו. בחזון יוחנן, פרקים ה'-ז', נמשל ישו לשה. סמל זה הופיע במיסה הקתולית כ"שה האלוהים" (Agnus Dei), ואחר כך גם במזמורי דת פרוטסטנטיים. בציורים מימי הביניים מצוירים השליחים כשהם מלווים על ידי כבש. השה כסמל של סבל ושל תום הוא גם סמלם של כמה קדושים, למשל אַגנֶס הקדושה.
בחג הפסחא היווני-אורתודוקסי נהוג לאכול טלה כזכר לזבח-הפסח.
הכבש בתרבות האנושית > בתרבויות אחרות

הכבש (או העז) מהווים את אחת החיות ממחזור 12 השנים של לוח השנה הסיני. על פי המסורת הסינית לכל חיה יש תכונות מסוימות, המתבטאות בשנה.
באסטרולוגיה מזל טלה (21 במרץ – 19 באפריל) קשור לקבוצת הכוכבים Aries (איל) ומאופיין בטבע מוחצן בצורה תוקפנית, סקרנות ילדותית, תמימות ונפש פראית, חסרת מנוח.
הכבש בתרבות האנושית > אומנות חילונית

ציירים רבים השתמשו בכבשים בציוריהם כדי ליצור סביבה רומנטית ופסטורלית (מילה המרמזת על חיי רועים). להלן דוגמאות לציירים אירופאים:
פאולוס פוטר (Paulus Potter 1625-1654), צייר הולנדי שהתמחה בציורי נוף ובעלי חיים.
פרנסואה בושה (François Boucher 1703-1770), צייר צרפתי. בּוּשֶה נהג לצייר תמונות על נושאים קלאסיים ואלגוריות המייצגות את העיסוקים הקשורים בצאן.
קונסטן טרואיון (Constant Troyon 1810-1865), צייר צרפתי. נחשב לצייר של חיות מהמעלה הראשונה. נאמר עליו ש"הכבשים שצייר היו כה אמיתיות עד שיכולת לשמוע אותן פועות".
שארל אמיל ז'אק (Charles-Emile Jacque 1813-1894), צייר צרפתי.
קורנליס ון למפוטן (Cornelis Van Leemputten) צייר בלגי שהושפע מציוריו של שארל-אמיל ז'אק והרבה לצייר ציורי כבשים.
הכבש בתרבות האנושית > כבשים באומנות הישראלית

הציירים הישראלים של תחילת המאה ה-20 הרבו לצייר מוטיבים שסימלו בעיניהם את ארץ ישראל, בעיקר מן התרבות הערבית. כבשים היו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ ולכן אנו מוצאים ציורי כבשים אצל נחום גוטמן, ראובן רובין ואביגדור אריכא.
תנועת הכנענים היוותה את שיאה של תנועת החזרה למקורות והפסל הבולט של תנועה זו יצחק דנציגר עסק בנושא הכבשים במשך 20 שנה. פסל הברונזה כבשי הנגב שהכין בין השנים 1955 ל-1964 מבטא את הזהות שבין החיה לנוף המדברי ולתרבות המדבר המתבטאת בצורת האוהל שבפסל.
צייר נוסף שהושפע ממפגש עם רועים שהיו גם אומנים הוא שלום סבא שיצר את היצירות "גז" (1947) ו"רישומי כבשים".
אך האמן המזוהה ביותר עם ציורי כבשים הוא מנשה קדישמן שצייר למעלה מאלף ציורי כבשים.
דוגמה עכשווית (2004) ליצירות המבוססות על כבשים ניתן למצוא ב-אתר הכבשים של גלי אלתר.
הכבש בתרבות האנושית > הכבשה כסמל

במקרא וגם בתרבויות של עמים אחרים, הכבשה היא סמל לטוהר ותמימות. חוסר הישע שלה כלפי האדם הגוזז את צמרה או המביאה לשחיטה, וחוסר היכולת להתגונן בפני חיות טרף הוא משל לאדם המוצא להורג או חוסר הישע של החלש בפני החזק ממנו. מכאן נגזר גם הדימוי של עם ישראל כעבד ה' המעונה "כֻּלָּנוּ כַּצֹּאן תָּעִינוּ, אִישׁ לְדַרְכּוֹ פָּנִינוּ; וַ-ה' הִפְגִּיעַ בּוֹ, אֵת עֲוֹן כֻּלָּנוּ. נִגַּשׂ וְהוּא נַעֲנֶה, וְלֹא יִפְתַּח-פִּיו, כַּשֶּׂה לַטֶּבַח יוּבָל, וּכְרָחֵל לִפְנֵי גֹזְזֶיהָ נֶאֱלָמָה; וְלֹא יִפְתַּח, פִּיו." (ישעיהו, נ"ג, ו'–ז'). תיאור זה עצמו משויך בנצרות לישו.
אצל חז"ל ישראל משולים ל"כבשה העומדת בין שבעים זאבים, שאלמלא גדול הרועה שמצילה ושומרה, מיד היא נטרפת". היחס בין טורף לנטרף, בין כבש לזאב, מופיע גם בחזון אחרית הימים של ישעיהו "וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ" (י"א, ו').
הכבש בתרבות האנושית > הכבשה כסמל > ביטויים הקשורים בכבשים

זאב בעור כבש – כינוי לאדם אכזר המעמיד פני צדיק.
הזאב שבע, והכבשה שלמה – מקביל לביטוי: "זה נהנה וזה אינו חסר".
כבשת הרש - כינוי לחפץ יקר לבעליו המנסים להתנכל לו. מקור הביטוי במשל כבשת הרש (שמואל ב', י"ב, א'–ד').
כבשה שחורה – כינוי למישהו הנחשב כחריג במשפחה או בקבוצה.
אליה וקוץ בה – נאמר כשרוצים להתריע על פגם במה שנראה על פניו טוב ומועיל.
שה תמים – כינוי לאדם תמים וישר (בדרך כלל למראית עין).
ספירת כבשים – כבשים משמשים כאובייקטים לספירה לאנשים המתקשים להירדם.
תפיסת עדר - עדריוּת - מתייחס לתופעה ההתנהגותית של קונפורמיזם בקרב אנשים המצטופפים תחת רעיון שליט בחברה שסביבם מחשש לסטות מהטון המצופה.
צאן קדשים – כינוי לילדי ישראל. הכינוי מושאל מהנביא יחזקאל. בפיוטים ובספרות היהודית מובא ככינוי לעם ישראל.
כבקרת רועה עדרו – קטע מהפיוט לימים נוראים "ונתנה תוקף" הממשיל את דינם של עם ישראל לצאן היוצא מפתח קטן בדיר תחת השבט, לצורך מעשר בהמה. מקור המשל מהגמרא במסכת ראש השנה.
דימוי הכבשה בתרבות המודרנית נע בין התמימות העילאית המופגנת על ידי הנסיך הקטן בספרו של אנטואן דה סנט-אכזופרי, המבקש מהטייס שמטוסו הושבת בלב המדבר "בְּבַקָּשָה... צַיֵּר לִי כִּבְשָה", לבין האכזריות המופגנת כנגד חוסר הישע להתגונן בפני חיות טרף בסרט "שתיקת הכבשים".
הערות שוליים

↑  על פי הרמב"ם, רק שופר של כבש כשר לתקיעת שופר של ראש השנה. שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקפ"ו, סעיף א'.
↑  Molecular analysis of wild and domestic sheep questions current nomenclature and provides evidence for domestication from two different subspecies
1 2  Analysis of Mitochondrial DNA Indicates That Domestic Sheep Are Derived From Two Different Ancestral Maternal Sources: No Evidence for Contributions From Urial and Argali Sheep
↑  Ovis orientalis באתר IUCN
↑  Zeder, M. A. (2011). The origins of agriculture in the Near East. Current Anthropology, 52(S4), S221-S235.
↑  המקור לביטוי במסכת ראש השנה בתלמוד הבבלי: "'[מִי אֵל כָּמוֹךָ נֹשֵׂא עָוֺן וְעֹבֵר עַל פֶּשַׁע] לִשְׁאֵרִית נַחֲלָתוֹ' – אמר רב אחא בר חנינא: אליה וקוץ בה, 'לשארית נחלתו' ולא לכל נחלתו…" (יז ע"א). כלומר הנחמה אומנם בוא תבוא, אך לא כולם יזכו ליהנות ממנה.
↑  ראו גם מלאכת גוזז
↑  ChartsBin, Sheep Livestock Data by Country, ChartsBin
↑  יאיר ויטמן, ‏זן כבשים נדיר שנדד בעולם אלפי שנים שב ארצה בזכות זוג נחוש במיוחד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בינואר 2017
↑  משנה, מסכת בבא קמא, פרק ז', משנה ז'; שולחן ערוך, חושן משפט, סימן ת"ט, סעיף א'.
↑  ציורי הכבשים של מנשה קדישמן
↑  בחלק מהקהילות נהוג לאסוף את הילדים בשמחת תורה ולקרוא להם "צאן קדשים" והם עונים "מֶה".
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"ח, עמוד א'.
| יעלים |
| --- | --- | --- |
| כבשי שור | כבשי שור |  |
| כבש המושק | כבש המושק |     |
| טאקין | טאקין |     |
| יעלים | יעלים |     |
| עבדקן הרעמה | עבדקן הרעמה |     |
| טאר ההימלאיה | טאר ההימלאיה |     |
| טאר ערבי | טאר ערבי |     |
| טאר נילג'ירי | טאר נילג'ירי |     |
| כבש | כבש ארגאלי • כבש מופלון • כבש הבית • כבש אוריאל • כבש גדול-קרניים • כבש דאל • כבש השלג |     |
| כבש כחול | כבש כחול מצוי • כבש כחול גמדי |     |
| יעל | יעל קווקזי מערבי • יעל קווקזי מזרחי • עז מבריגה • יעל איברי • יעל האלפים • יעל נובי • יעל סיבירי • יעל אתיופי • עז הבר (תת-מין: עז הבית) |     |
| צפירים | צפירים |     |
| צפיר | צפיר האלפים • צפיר הפירנאים |     |
| צפיר הקורדילרים | צפיר הקורדילרים |     |
| סרו | סרו יפני • סרו סומטרי • סרו סיני • סרו ההימלאיה • סרו אדום • סרו טאיוואני |  |
| גוראל | גוראל סיני • גוראל ההימלאיה • גוראל אדום • גוראל אמור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536439405171  GND: 4051990-9  HDS: 013947  LCCN: sh85121208  LNB: 000075144 
כבש מופלון – אביו הקדום של כבש הבית
כבשה עם פעמון (משכוכית) בנורווגיה
כבשים רועות בסמוך לנצרת
כבשים זכרים בוגרים מגזע אוואסי בחוות הצאן צאלה בנגב המערבי
טלה יחד עם אימו
הטלה המכונה גם שֶׂה
הכבשה דולי היא החיה הראשונה ששובטה.
הגזע האיסלנדי
גזע קלון פורסט
כבש מותקף על ידי זוג קויוטים
כלב רועים שומר על כבשים מפני טורפים כמו זאבים או קויוטים
כבשה מגזע אוואסי מלקקת טלה שזה עתה נולד, בחוות הצאן צאלה בנגב המערבי
טלה יונק מכבשה
איל עם קרניים מסולסלות
כבשה שנגזזה בצוואר
תחרות "רכיבת כבשים" בקולורדו
ריצ'רד אנדסל "רחלה עם טלאים ואנפה ליד האגם"
מזל טלה
ציור של גזיזת כבשים
הברית הכפולה

מפת מדינות הברית הכפולה.  הקיסרות הגרמנית  האימפריה האוסטרו-הונגרית
הברית הכפולה הייתה ברית שנחתמה בין הקיסרות הגרמנית לאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-7 באוקטובר 1879. לפי ההסכם התחייבו המדינות הללו לסייע האחת לרעותה במקרה של תקיפה על ידי האימפריה הרוסית. בנוסף, המדינות הבטיחו להישאר נייטרליות במקרה שיותקפו על ידי כוח אירופי אחר (הכוונה, כנראה, הייתה בעיקר לצרפת, בייחוד לאחר הברית שנחתמה בין רוסיה לצרפת ב-1892).
לאחר כינון הקיסרות הגרמנית ב-1871, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק רצה להעניק למדינתו דימוי של שוחרת שלום ומשמרת הסטטוס קוו האירופי. ב-1878 הביסה רוסיה את האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה. חוזה סן סטפנו שנחתם בעקבות המלחמה העניק לרוסיה בהשפעה בחבל הבלקן. סעיפי החוזה כללו  בין היתר ויתור של טורקיה על נכסים חשובים, התחייבות לתת עצמאות לרומניה וסרביה, והקמתה של מדינה בולגרית גדולה.  התפתחות זו עוררה את כעסה של אוסטרו-הונגריה אשר הייתה מתחרתה העיקרית של רוסיה על השפעה בחבל הבלקן (למרות היותה בעלת בריתן של רוסיה וגרמניה בברית שלושת הקיסרים). ביסמרק שראה כי ניסיונו לקרב אליו את שתי בעלות בריתו העיקריות- רוסיה ואוסטרו-הונגריה עולה בתוהו, מחליט ב-1878 לכנס ועידה בינלאומית (קונגרס ברלין) כדי ליישב את הסכסוך בדרכי שלום. חוזה ברלין שנחתם בוועידה סילק את השפעתה של רוסיה בעקבות חוזה סן סטפנו, והעניק לאוסטרו-הונגריה פיצוי על הטריטוריה שאיבדה. למרות ניסיונו של ביסמרק למלא את תפקיד "המתווך ההוגן" בקונגרס, הידרדרו היחסים בין רוסיה לגרמניה בעקבות הקונגרס. הכעס הרוסי נבע בעיקר בעקבות חלוקה של חלק מן השטחים למעצמות הגדולות, למרות שלא השתתפו במאמץ המלחמתי כנגד טורקיה. (בריטניה קיבלה את קפריסין, ולאוסטרו-הונגריה ניתנה שליטה מנהלית על בוסניה ורומניה). ברית שלושת הקיסרים הגיעה לקִצה, וכך היו גרמניה ואוסטרו-הונגריה חופשיות לחבור יחדיו נגד רוסיה.
ב-1881 הפסידה ממלכת איטליה במאבק מול צרפת להקים קולוניה בתוניס (תוניסיה של ימינו). על מנת לגייס תמיכה דיפלומטית, איטליה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה ויצרה את הברית המשולשת ב-1882. הייתה זו הברית הראשונה במערכת מסועפת של בריתות.
אף על פי כן, בעת מלחמת העולם הראשונה לא הצטרפה איטליה לבעלות בריתה במלחמה, אלא נשארה נייטרלית. ב-1915 היא הצטרפה למדינות ההסכמה והכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה, ואף על גרמניה בשנה שלאחר מכן. הברית הכפולה התקיימה במלחמה והסתיימה בתבוסת המדינות ב-1918.
עניינים שבלב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'ודי פיקו
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  459
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  2010
 תרגום:  דנה אלעזר-הלוי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002779367
 
עניינים שבלב (Change of Heart) הוא רומן שנכתב על- ידי הסופרת ג'ודי פיקו.
זהו ספרה ה-17 של הסופרת אשר יצא לאור בשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי דנה אלעזר הלוי ויצא לאור בהוצאת כנרת–שרף בשנת 2010.
עלילה

בתחילת הספר מתואר רצח אדם על ידי שיכור אשר משאיר מאחוריו את אשתו של הנהרג - ג'ון ואת ביתו אליזבת.
בזירת המשטרה ג'ון פוגשת קצין משטרה בשם קורט נילון, אשר הופך להיות חבר קרוב ואף מתחתן עם ג'ון.
שנים לאחר מכן ג'ון נכנסת להיריון והיא וקורט מתכננים לבנות תוספת לביתם. בחור צעיר בשם שיי בורן מציע לעזור בבניית התוספת ואת הרגע הזה מתארת ג'ון כתחילת הסוף.
שיי תויג כחשוד היחידי והעיקרי כאשר אליזבת וקורט נרצחים.
המקרה והמשפט הפכו לסנסציה תקשורתית. המושבעים הרשיעו את שיי על שני סעיפים של רצח בכוונה ומתלבטים לגבי עונש מוות. כאשר מייקל ריט, המושבע האחרון שהתנגד למתן עונש מוות לשיי, מסכים בגלל לחצם של שאר המושבעים שיי בורן נידון למוות.
11 שנים מאוחר יותר שיי מועבר לכלא במדינת קונקרד. במהלך הלילה הראשון שלו בכלא אומר שיי לשכנו לתא, לושיוס דופרנס, שהוא מעוניין לתרום את ליבו לילדה קטנה שראה בטלוויזיה, שהיא אליזבת, ביתה של ג'ון.
ג'ון מסכימה לפגוש את שיי ושואלת אותו " למה עשית את זה", שיי עונה לה ש" יותר טוב שאליזבת מתה". ג'ון לא מסכימה לקחת את הלב של שיי. מגי עורכת דין צעירה, מתחילה לטפל בעניינים על מנת ששיי יוכל להיתלות וכך יוכל לתרום את ליבו בטענה שזו דתו. ליבו של שיי נמצא כהתאמה מושלמת לגופה של קלייר, ביתה של ג'ון . האם ג'ון תסכים לקחת את הלב?
הספר דן בעניינים אתיים כמו ויתור על נקמה במישהו שנוא למען האפשרות להציל אחר? האם להגשים את משאלתו האחרונה של אויב על מנת שהחלומות שלכם יתגשמו?
דמויות

ג'ון נילון- אמא של אליזבת וקלייר, אלמנתם של ג'אק וקורט
אליזבת נילון- ביתה הראשונה של ג'ון מנישואיה לג'אק
קורט נילון- השוטר בזמן התאונה, שלבסוף היה לבעלה השני של ג'ון
קלייר נילון- ביתם של ג'ון וקורט, הזקוקה להשתלת לב
שיי בורן- הנאשם ברצח אליזבת וקורט
מייקל רייט- היה אחד מהמושבעים במשפטו של שיי, כיום כומר
מגי בלום- עו"ד מהאגודה לזכויות האזרח
לושיוס דופרנס- חברו למפלס של שיי בורן
גרייס בורן- אחותו של שיי בורן
קדמוניות היהודים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יוסף בן מתתיהו
 שפת המקור:  יוונית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  93 או 94 לספירה
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מוסד ביאליק, מסדה
 תאריך:  1944 (כרכים א-ב), 1963 (כרך ג)
 תרגום:  אברהם שליט
 סדרה
 ספר קודם:  מלחמת היהודים
 הספר הבא:  חיי יוסף
כתב-יד קלן, לטינית, המאה ה-12.
קדמוניות היהודים (ביוונית: Ἰουδαϊκὴ ἀρχαιολογία) הוא חיבורו השני של ההיסטוריון היהודי-רומי יוסף בן מתתיהו, הידוע גם בשמו הרומי פלאוויוס יוספוס. בחיבור זה, שנכתב בשלהי המאה הראשונה לספירה, סיכם יוסף את תולדות עם ישראל, מימי המקרא ועד פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66 לספה"נ. החיבור מהווה מקור חשוב להיסטוריה של עם ישראל (בעיקר לתקופה החשמונאית המאוחרת, התקופה ההרודיאנית ואילך), וכן מקור חשוב לתולדות ההלכה. כמו יתר כתבי בן-מתתיהו, הוא לא נכלל בספרות הרבנית. אולם הוא נשמר על ידי הנוצרים בשל העדות הפלוויאנית. החיבור תורגם לראשונה לעברית בשנת 1864.
הספר

"קדמוניות היהודים" נכתב בשפה היוונית, וראה אור בסביבות שנת 94 לספירה. החיבור כולל 20 "ספרים", המתארים את תולדות עם ישראל מתקופת המקרא ועד תחילת המרד הגדול בשנת 66. 10 הספרים הראשונים של החיבור מקבילים למופיע במקרא עד לעלייתו של כורש, והשאר מתאר את תקופת בית שני עד לפרוץ המרד הגדול. עיבוד עברי לחיבור זה הוא ספר יוסיפון מימי הביניים, שבטעות יוחס לסופר אחר.
יוסף הקדיש את החיבור לאדם פרטי, אפאפרודיטוס, שתמך בו בזמן כתיבתו. ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר, כפי שנעשה בזמן כתיבת חיבורו הראשון, "מלחמת היהודים".
הספר > המניע לכתיבתו

יוסף מספר כי כבר בעת כתיבת חיבורו הראשון על מלחמת היהודים עם הרומאים, החליט שברצונו לספר גם על מוצא היהודים וקורותיהם בזמן הקדום, על משה וחוקיו ועל המלחמות שקדמו למלחמה עם הרומאים, אולם מכיוון שמדובר בהיקף גדול מדי, הפריד את מלחמה זו לחיבור נפרד, הראשון שלו. הוא מספר כי למרות הפיצול, תקפו אותו במשך הזמן "היסוס ופקפוק" לתרגם נושא רחב כל כך לשפה זרה לו, אולם מספר אנשים, משום היותם חובבי היסטוריה, עודדו אותו להמשיך בעבודתו, ובראשם אפאפרודיטוס, שהעניק לו תמיכה רבה והספר הוקדש לו. יוסף מספר על התלבטויות נוספות בכתיבת הספר: אם אבות היהודים התירו בכלל למסור את הפרטים הללו לזרים, ואם ישנם אנשים ידועים בין היוונים, שמעוניינים בכלל לדעת את ההיסטוריה של היהודים.
קשה לקבוע בוודאות מה הניע את יוסף לעמול במשך שנים ולעלות על הכתב את תולדות עמו. אחת הטענות המקובלות במחקר היא שהספר נכתב למטרות אפולוגטיקה והגנה על היהדות וכדי להציג יהדות "ידידותית למשתמש" לקוראים היוונים והרומאים. הספר, כמו רבים מכתביו האחרים של יוסף, נועד אם כן לקהל הקוראים הנוכרי דובר היוונית, שחי בתחום האימפריה הרומית, ואשר לדעתו של יוסף לא הכיר את התנ"ך, שכן סיפורי המקרא "אינם ידועים ברבים משום עתיקותם".
כתיבת החיבור הזה מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.
הספר > ניתוח הספר

בכתבו את החיבור השתמש יוסף, ככל הנראה, בתרגום השבעים של המקרא, כך לפי הדוגמאות הרבות שהביא המתרגם פרופ' אברהם שליט במבואו הארוך. עם זאת הוא לקח מהמקרא רק סיפורים בודדים "מפה ומשם" באופן סלקטיבי, תוך ויתור כמעט מלא על ספרי הנביאים ועל ספרי השירה והחכמה של המקרא. כן הרשה לעצמו "לגזור ולהדביק" כראות עיניו ציוויים אלוהיים וחוקים הלכתיים, ולהציג רק חלק מהם. מטרתו המובהקת של יוסף הייתה להציג טקסט מקראי "נקי וזך" ברוח אפולוגטית, שביקשה להציג את אבות האומה ואת תרבותה באור חיובי ככל הניתן, ולהצדיק את מעשי האבות, וזאת לעיתים גם על חשבון דיוק בפרטי ההיסטוריוגרפיה התנ"כית. כך למשל בתארו את סיפור ירידת אברהם ושרה למצרים, מוצג אברם כאיש אמת, שרק "העמיד פנים כאילו הוא אחיה" של שרי, לעומת התיאור המקראי, ממנו משתמע שאברם אף שיקר למלך מצרים וטען בפניו כי שרי אחותו. יוסף גם שילב בחיבורו פרשנות מרחיבה של המקרא, לפיה אברם מוצג כאיש משכיל, המלמד את המצרים את תורת החשבון ושאר חכמות, וכן כבעל יושר אינטלקטואלי, שמחמתו יצא נגד התרבות האלילית שהכיר, ומכוחו מוכן לקבל כל רעיון, אם יוכח כנכון. אברהם מוכרז על ידיו כראשון המונותיאיסטים, "שהעז להכריז שקיים אל אחד יוצר כל" – איש אמיץ ובעל חשיבה עמוקה.
יוסף הרשה לעצמו להשמיט סיפורים משמעותיים בתולדות עם ישראל המופיעים במקרא, כמו מעשה העגל ושבירת הלוחות, מי מריבה וצרעת מרים, ואחרים. כן ביקש להציג בפני הקורא הזר חיבור מתוקן, הכתוב ברוח המקום והזמן, ולכן שיווה לו אופי הלניסטי-רומי מובהק, הכולל תיאור פסיכולוגי של הנפשות הפועלות (רגשותיהן, מחשבותיהן וכו'), או ציטוט נאומים חוצבי להבות מפי גיבורים, המושתתים על מיטב הרטוריקה הרומית. דבר זה בא לידי ביטוי, למשל, במילים ששם בפי יהודה בעמדו לפני יוסף, או בחיבורו מלחמת היהודים, שם ציטט כביכול את נאומו של אלעזר בן יאיר על המצדה.
אברהם שליט מניח כי יוספוס, שאולי לא סמך על שליטתו בשפה היוונית, נעזר ברטורים ובכותבים זרים, כדי להבטיח את קריאותו של הטקסט, ומכאן שזו הייתה חשובה בעיניו יותר מהעברת הפרטים המדויקים שאירעו בפועל. כן טוען שליט כי יוספוס "התאכזר ממש לצורה העברית של שמות המקרא, ושיווה להם צורה יוונית במידת האפשר והבלתי אפשר, והכניסם במיטת סדום של הנטייה היוונית בלי יוצא מן הכלל". מעשה זה מצביע אף הוא על חשיבות הצורה ועל "חיבוב" הטקסט על הקורא הנוכרי, על חשבון המסירה המדויקת. שינויים ודגשים אלה ואחרים מלמדים על עולמו התרבותי של יוספוס; על רצונו להגיש לקורא חומר קריא, מעמיק ו"זורם"; ועל שאיפתו לייקר את אבותיו ואת מקורותיו היהודיים בעיניו.
לדעת שליט, כמודל ל"קדמוניות היהודים" שימש בין היתר חיבורו של דיוניסיוס מהליקרנסוס, "קדמוניות הרומאים".
הספר > מקורות הספר

מקורותיו העיקריים של יוספוס היו המקרא, ספר מקבים א', איגרת אריסטיאס וכתביו של ניקולאוס איש דמשק. יוספוס מצטט בספר גם את סטראבון וחלקים ממסורת פרושית, המוכרת גם לחז"ל. החוקרות ורד נעם וטל אילן פרסמו מחקר המקיף 35 סיפורים המשותפים ליוספוס וחז"ל, כאשר הסיפורים על התקופה שלפני החורבן מופיעים כמעט אך ורק ב"קדמוניות" ולא בספר "מלחמות היהודים".
ב"קדמוניות היהודים" נמצא האוסף הגדול ביותר של תעודות בספרות היהודית העתיקה. בין התעודות מצוטט מכתב של אנטיוכוס השלישי בנוגע להתיישבותם של חיילים יהודים בפריגיה ובלידיה, והוא התיאור המפורט ביותר שנשתמר במקורות העתיקים על מפעל התיישבותי־צבאי סלאוקי.
לדברי דוד פלוסר, על אף שיוסף בן מתתיהו השתמש לצורך כתיבת החיבור במקורות כתובים שהועמדו לרשותו, "הוא מגיע לרמת כתיבה כה גבוהה, עד שאין שום תחושה של קבלת מידע מכלי שני".
הספר > כתבי היד ומהדורות דפוס

החיבור השתמר בידי הנוצרים בשפתו המקורית (בגלל שהוא כולל את העדות הפלוויאנית) ותורגם עוד בתקופה קדומה לשפות רבות. כתב היד הקדום ביותר הוא בשפת המקור, יוונית, מהמאה ה-11 (חותם ספרייתי Ambrosianus 370 F 128) הנמצא בספריית אמברוסיאנה שבעיר מילנו באיטליה.
החיבור תורגם ללטינית כבר בסוף העת העתיקה. תרגום זה מיוחס להירונימוס או בן זמנו טיראניוס רופינוס, והחיבור בתרגום זה היה נפוץ מאוד באירופה הנוצרית בימי הביניים.
ספר יוסיפון הכתוב עברית נכתב כנראה באיטליה במאה ה-11, ומבוסס על קדמוניות היהודים ועל מלחמת היהודים, אלא שהוא יוחס בטעות ליוסף בן גוריון. ספר יוסיפון זכה לתפוצה נרחבת, ואף נדפס לראשונה בשנת ה'של"ו (1476) עוד לפני הדפסת קדמוניות היהודים.
הדפוס הראשון ביוונית יצא לאור בשנת 1544, ומהדורות נוספות ביוונית יצאו החל משנת 1611 ולכל אורך מאה השנים הבאות בקלן ולייפציג שבגרמניה, אוקספורד באנגליה וליידן בהולנד. מאה שנים קודם כבר החלו לתרגם את הספרים לצרפתית, גרמנית, ספרדית, וכאמור ללטינית. בשנת 1602 תומאס לודז' תרגם את הספר לאנגלית, במהדורה בת 800 עמודים ויותר. הספר תורגם לרוסית לראשונה בשנת 1781. תרגומו של ויליאם ויסטון משנת 1737 הוא הנפוץ באנגלית, וקיימות מהדורות דפוס לאורך כל השנים עד ימינו אנו. כמו כן קיימים תרגומים חדשים לאנגלית (הנפוצה בהם בהוצאת Loeb Classical Library) וכן מהדורות מדעיות הכוללות השוואת הכתובים מהמקרא ובין כתבי היד, ואף מהדורה מקוונת, חלקם במסגרת הדפסת הברית החדשה.
הספר בתרגומיו לעברית החדשה

יוסף בן מתתיהו, יוספוס פלויוס, קדמוניות היהודים. מתרגמים מיונית, עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור. ירושלים: ר. מס, ת"ש 1939-תש"ו. [ספרים א'–ח' בלבד]
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים (תרגם מהמקור היווני אברהם שליט וצירף מבוא, הערות, באורים, מפות ותמונות). כרך א': ספרים 1–6, כרך ב': ספרים 6–10, כרך ג': ספרים 11–20. ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ד 1944 – תשכ"ג 1963. מהדורה חדשה: מוסד ביאליק, תשמ"ה 1985.
ביאורים

↑  ההגייה ביוונית: יודאיקֵה ארכאיולוגִיה. "יודאיקֵה" במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה), "ארכאיולוגִיה" במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה).
↑  מהדורה זו של המתרגם הרוסי מנוילוב ספגה ביקורת רבה על שגיאות הבנה ותרגום, החל בכך שהתרגום נעשה במקורו מאחת המהדורות הצרפתיות.