stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יבה (מחוז)
היסטוריה > העת המודרנית

ב-1873, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסד מחוז צ'יבה הנוכחי. ב-1923 סבל המחוז מהרס רב בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ואלפים מתושבי המחוז נהרגו, וכן מאות בני מיעוטים קוראניים נרצחו לאחר מכן. לקראת מלחמת רוסיה–יפן נבנו במחוז ביצורי חוף במפרץ טוקיו על מנת להגן על הבירה טוקיו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך המחוז לאזור היערכות של הצבא היפני הקיסרי, ונבנו בו בסיסים ומוצבים רבים וכן מתקני תעשייה צבאית. בשל כך הפך המחוז למטרה למפציצים אמריקנים שהפציצו את ערי יפן באמצע שנת 1945.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בתקופת הכיבוש האמריקני היה מחוז צ'יבה תחת שליטה ישירה של בעלות הברית, והוקמו בו מספר בסיסים עבור צבא הכיבוש. בתקופה זו ניתנה עדיפות לשיקום יכולות הייצור של יפן, ולכן נחנך בצפון המחוז אזור תעשייתי חדש, וכן ניכרה עליה בייצור החקלאי לאחר רפורמת הקרקעות שנערכה. אזורי תעשייה אלה, שהתפשטו גם למזרח המחוז, הפכו עם הזמן לעמוד השדרה של התעשייה הכבדה ביפן כולה. כמו כן, ערי המחוז, כמו ערי המחוזות הסמוכים, חוברו לטוקיו בקווי תחבורה ומסילות רכבת, והאזור הפך למטרופולין טוקיו, המטרופולין הגדולה בעולם.
היסטוריה > רעידת האדמה של 2011

רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי בשנת 2011 השפיעה על מחוז צ'יבה, על אף ריחוקו ממוקד הרעידה. הנזק לתשתיות ולמבנים היה קל בהרבה מאשר במחוזות שנפגעו ישירות, אך כמה עשרות אנשים נהרגו מפגיעת הצונאמי בעיר אסהי שבצפון המחוז, ובית זיקוק נפט עלה בלהבות. הפגיעה בהיצע הבתים במחוז, בשל בעיות התנזלות קרקע ונוכחות רדיואקטיביות, הביאה להגירה המונית אל מחוץ למחוז.
גאוגרפיה

מחוז צ'יבה גובל במחוז איבראקי בצפון לאורך נהר טונה, במחוזות טוקיו וסאיטאמה במערב, באוקיינוס השקט במערב, ובמפרץ טוקיו בדרום.
מרבית שטח המחוז שוכן בחצי האי בוסו, שהוא אזור חקלאות פורה בו מגדלים בעיקר אורז. מרבית אוכלוסיית המחוז מתרכזת בצפון המחוז, והאזור נחשב חלק ממטרופולין טוקיו. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
צריף הנשיא

צריף הנשיא (2012)
הנשיא יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית מארחים בצריף את עובדי התעשייה הצבאית, 1957
צריף הנשיא (מכונה גם "הצריף הגדול") הוא מבנה עץ במתחם יד יצחק בן-צבי בשכונת רחביה בירושלים. זהו הצריף שבו היה אולם קבלות הפנים של בית הנשיא בשנים 1953–1972.
רקע

בני הזוג יצחק ורחל ינאית בן-צבי, מראשוני שכונת רחביה, התגוררו במתחם "משק הפועלות" (בית החלוצות) יחד עם הוריהם בצריף פשוט, אותו קיבל בן צבי כחייל משוחרר מן הצבא הבריטי. לאחר מות בנם הצעיר, עלי, שנפל במלחמת העצמאות על הגנת קיבוץ בית קשת, הועבר הצריף המקורי לקיבוץ בית קשת לשם הקמת בית נוער על שמו.
עם היבחרו של בן צבי לנשיא, סירבו בני הזוג בן צבי לעבור לבית זלמן שוקן שנועד לנשיאי ישראל. רחל ינאית אמרה ליוסף כרמל, שלישו הצבאי של הנשיא כי:
"אנחנו אנשים עממיים. תמיד חיינו עם העם, בשמחתו שמחנו בצערו כאבנו. אין אנו אוהבים מותרות ורוצים אנו להמשיך באורח החיים לו הורגלנו. בצריף הקטן היה מרכז ההגנה בירושלים, שם נפגשנו לראשונה עם אנשי העלייה השלישית, ובו גדלו בנינו עמרם ועלי. נודע לי, שהממשלה חפצה, כי נתגורר בארמון בית שוקן, אך אנו לא נעזוב את פינתנו זו, שבה עמד צריפנו. עז רצוננו להמשיך בחיי פשטות"
בעקבות סירוב זה החליטה ממשלת ישראל על רכישת ביתו של הסוחר העשיר ניסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור אהרון ולירו) הסמוך ברחוב אלחריזי 17 (הוא בית הנשיא יצחק בן-צבי), בתור לשכות בית הנשיא ומשרד הנשיא, וכן נבנו בסמוך שני "צריפים שוודיים" (גדול וקטן) על מנת לשמש אולמות קבלות פנים.
לאחר פטירתו של יצחק בן-צבי באפריל 1963, נתגלעה מחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לאלמנה רחל ינאית בן-צבי לגבי גורלו של הצריף. בן-גוריון ניסה לשכנע אותה להניח לצריף "להישאר בית הנשיא", אולם רחל-ינאית התעקשה להמשיך להתגורר בו ולהנציח בו את מפעלו של בעלה.
תיאור המבנה

הצריף הגדול שימש את נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית לאירוח מבקרים מרחבי ישראל, לאספות ולכינוסים בשנים 1953–1972.
אל הצריף כונסו עתיקות מסותתות באבן ומטבעות קדומים שהובאו מחפירות ארכאולוגיות, חפצי אמנות ואומנות ייצוגיים שהוזמנו בסדנאות אומנים וב"משכית", בהם השטיח המרכזי שתוכנן על ידי האמן והסופר עודד בורלא יחד עם רחל ינאית, ונארג על ידי פועלות "משכית" מאום אל-פחם. כמו כן הוזמנה מנורת עץ שהוכנה על ידי הפסלת בתיה לישנסקי, וכן חפצים שהוכנו בבתי יוצר פרטיים כתשורה, כגון ציורים וקמיעות שנמסרו לנשיא מכל מגזרי העם ובהם בפרט השומרונים ובני הכפר פקיעין, שהיו בני טיפוחיו. כן הוצגו במקום לוחות החומר מקבר הנביא יחזקאל, שהובאו מעיראק.
הצריף הגדול שימש משנות ה-60 כאולם הרצאות של יד יצחק בן-צבי, והצריף הקטן ככיתת לימוד.
ממשלת ישראל כללה את צריף הנשיא כאחד מאתרי המורשת הראויים להעצמה, והחליטה בישיבתה במאי 2010 על שימורו הדקדקני. ההחלטה בוצעה במימון משרד ראש הממשלה עד דצמבר 2010.
במאי 2020, במהלך שיפוץ של הצריף, נתגלה במקרה עיטור על קורת עץ ששימשה כמשקוף של מבואת הכניסה של הצריף. את העיטור צייר משה ברומברג, מורה לאמנות אשר עלה ארצה מפולין בשנות ה-50 ושימש כמורה בחוות הנוער הציוני בשנות ה-50. העיטור היה חבוי במשך 50 שנה לאחר שכנראה הקיר נצבע בלבן בשנות ה-70.
בפינה הדרום מערבית של הצריף: מנורת עץ מגולפת מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי, דיוקנו המציור של יצחק בן-צבי ודגל ישראל
פנים הצריף מבט מדרום לצפון (2012)
פנים הצריף מבט מצפון לדרום (2012)
זכוכית מצוירת בידי נערות ונערים עולים חדשים בכפר הנוער בעין כרם, אחת מטריפטיך, הכולל את דימויי שבעת המינים
עתיקות מאוסף בית הנשיא באדיבות רשות העתיקות
דימויי נשים, כדים, דקל, רימון ושיבולים בסגנון קדום בשטיח המרכזי
דימוי דקל וכדים בשטיח המרכזי
שטיח צמר
צריף הנשיא בסמוך לבית בן צבי
לקריאה נוספת

נירית שלו-כליפא, "פשטות ואמנות" סיפורו של "צריף הנשיא", עת-מול, 222, אייר תשע"ב אפריל 2012, עמ' 1–4.
הערות שוליים

↑  אלעד בצלאלי ודקלה ליאני, צריף הנשיא, מדריך לאתרי המורשת, 2019, עמ' 185
↑  מפולטאבה עד כהונת נשיא מדינת ישראל, דבר, 24 באפריל 1963.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק טז, עמ' 1548.
↑  עיטור בבית הנשיא התגלה אחרי 50 שנה: כך הוא נראה, באתר ynet, 26 במאי 2020
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
קהילת יהודי מנהיים

הקלויז של ר' למלה (Lemle-Moses-Klaussynagoge) שהוקם ב-1708 בצילום מ-1900
בית הכנסת החדש, נחנך ב-1987
קהילת יהודי מנהיים התקיימה בעיר מנהיים שבבאדן-וירטמברג החל ממחצית המאה ה-17.
היסטוריה > 1650-1700

יהודים הגיעו לראשונה למנהיים בשנת 1652, כאשר חמש משפחות יהודיות מהעיר פפרדהיים (Pfaffenheim) התקבלו לתוך העיר. בית כנסת ראשון בעיר נבנה בסביבות שנת 1660 ובית קברות יהודי ראשון הוקם בשנת 1661. ההתיישבות היהודית הוזכרה לראשונה בסעיף בזיכיון של מנהיים ב-1 בספטמבר 1660, שהונפק על ידי קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ. היהודים מוזכרים גם בתוכנית "שלוש-עשרה הנקודות" בה הוגדרו הזכויות והחובות של תושבי העיר הגרמנים ושל היהודים המתיישבים בה. במסגרת זאת, היהודים קיבלו מעמד של יהודי חסות. הוענקו ליהודים חירויות נרחבות יחסית והם קיבלו מעמד שוויוני ביחס לתושבי העיר הגרמניים. אולם, מספר שנים לאחר מכן, ההסכם הנ"ל, כמו גם העיר כולה נהרסו על ידי הצרפתים במהלך מלחמת תשע השנים במרץ 1689.
היסטוריה > 1700-1800

תושבי העיר ברחו ממנה והתיישבות מחדש החלה רק עשר שנים לאחר מכן סביבות שנת 1700, כאשר בית כנסת חדש נחנך בעיר. חקר מקור ההתיישבות היהודית מסובך, שכן ליהודים באותה תקופה לא היו שמות משפחה אחידים והם נאלצו להגר ממקום למקום בכל דור, במיוחד בשל כך שדור הבנים של מתיישבים יהודים בגרמניה לא יכול היה לחדש את כתב החסות של הוריהם ונשללה זכותם למגורים בעריהם.
הגירה של משפחות יהודיות ספציפית למנהיים התאפשרה בסביבות 1700 בעקבות הזיכיון שהתקבל ב-31 באוקטובר 1698, בו יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ (ששלט בין השנים 1690–1716) העלה את הכמות המקסימלית האפשרית של משפחות יהודיות בעיר מ-84 משפחות ל-150. בנוסף לכך שיהודים שרצו להתיישב בעיר היו צריכים להיות בעלי הון עבור בית, וילהלם ציווה כי צריך שיהיו בעלי לפחות 1000 טאלר, כדי לעודד התיישבות של יהודים עשירים בלבד. מצד שני, בשל לחץ מהתושבים הגרמניים שבעיר, הוחלט על ידי מועצת העיר בשנת 1717 לאסור על היהודים במנהיים להראות את עושרם בציבור. "לבישת שמלות יקרות וגלימות עשויות דמשק (סוג בד) ומשי" היו אסורות ליהודים, אף על פי שהיהודים "גרו בארמונות והבתים היפים ביותר, גרו ברחובות האלגנטיים ביותר וחגגו את חתונותיהם במלוא הדרם". רוב המשפחות הגיעו אל העיר מאמצע המאה ה-18, במיוחד בשל החלטתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ (ששלט בין השנים 1716–1742) לעלות את מספר המשפחות המקסימלי במנהיים למאתיים ב-23 במאי 1717 – כשמינית מכלל אוכלוסיית העיר. ההתיישבות היהודית במנהיים העניקה לעיר, שעוד סבלה מהשלכות המלחמה, שגשוג כלכלי חדש.
אליאס היום (Elias Hayum), לדוגמה, האב של משפחת היצרנים מאייר, הגיע למנהיים מן העיר שטוטגרט בסביבות 1740. בהמשך המשפחה נקראה משפחת לדנבורג, הבעלים של בנק לדנבורג (Bankhaus Ladenburg), אליו גם השתייך אזרח הכבוד בעיר מנהיים קרל לדנבורג.
כבר ב-1750 היו במנהיים 18 יהודי חצר. בשנת 1780, מנהיים כבר נקראה "ירושלים הגרמנית", והייתה אחת הערים עם למעלה מ-1000 חברי קהילה יהודית, יחד עם פרנקפורט, המבורג, פירט וגלוגוב.
היסטוריה > 1800-1900

בשנת 1809, בשל צו ממשלתי של הדוכסות הגדולה של באדן, "היהודים" של באדן נרשמו לראשונה כקהילה דתית מאורגנת בשם כולל כקהילות היהודיות בבאדן, אשר "כפופות" למועצה העליונה. בשנת 1809, על פי מפקד אוכלוסין רשמי, גרו במנהיים 1095 תושבים יהודיים. בסביבות 1830 היהודים היוו 7% מכלל האוכלוסייה (20 אלף תושבים). מתוך היהודים, כשני שלישים עסקו כסוחרים. באופן כללי, לתושבים היהודיים במנהיים היה תפקיד משמעותי בשגשוג הכלכלי בעיר במאה ה-19. פעלו בעיר עסקים בבעלות יהודים שסחרו בבדים, ברזל, תבואה וטבק, כמו גם מפעלי סיגריות, לדוגמה מפעלי הסיגריות של גוטצ'אק מאייר. הוקמו על ידי יהודים בעיר הוצאת ספרים (לספרות משפטית ופוליטית) וגם מפעל זכוכית וצלולואיד שזכה להכרה בינלאומית.
בשנת 1827 הוקמה הרבנות המחוזית במנהיים (Bezirksrabbinat). בשנת 1875 כבר היו במנהיים 3943 תושבים יהודים, שהיוו 6.6% מכלל אוכלוסיית העיר. ליהדות מנהיים היה תפקיד חשוב בתרבות העירונית, בזכות קרנות אליהן תרמו בזכותן היה ניתן לממן את ההרשלבד, הגלריה לאמנות העירונית, מוזיאון ה"רייס", וספריית העיר.
היסטוריה > 1900 ואילך

ב-1925, הקהילה היהודית במנהיים כללה 6972 תושבים והייתה לקהילה הגדולה ביותר בבאדן. מתחילת המאה ה-19, לקהילה היהודית היה מעמד שווה לצד הקהילות הנוצריות בתנופת וקידום העיר. שמות יהודים נקשרו לחברות תעשייתיות מובילות, מוסדות תרבותיים וחברתיים ויהודים היו בעלי תפקידים בגופים פוליטיים החל מעיריית מנהיים ועד הפרלמנט הגרמני.
האווירה במנהיים לרוב לא הייתה אנטישמית בשל המבנה החברתי של העיר (רוב האוכלוסייה השתייכה למעמד הפועלים), לכן הנאצים שהיו בעיקר באזור הצפוני של באדן, הדגישו את הצד המנהלי של הרדיפה כדי לעקור את היהודים מעסקיהם בעיר.
היסטוריה > מצבם של היהודים במנהיים לאחר תפיסת הנאצים את השלטון

לאחר חקיקת החוקים האנטי-יהודיים נשמעה ביקורת בתוך הקהילה ובני הקהילה החלו לבנות "עולם יהודי" סגור עם בתי ספר משלהם, בית אבות ובית חולים. נוסדו עמותות כדי לפרנס את היהודים ללא הכנסה.
במהלך ליל הבדולח נהרס בית הכנסת במנהיים ובית הכנסת פיודנהיים הועלה באש. חנויות ובתים של יהודים נבזזו וחפציהם נשרפו. חברי הקהילה המובילים ברחו או גורשו לדכאו .
אחרי כיבוש צרפת נערכה "אקציית ואגנר-בירקל" (Wagner-Bürckel-Aktion) במהלכה נאספו על ידי הגסטפו, ב-22 באוקטובר 1940, אחרוני יהודי מנהיים שהתגוררו בה וגורשו ברכבת למחנה המעצר גירס. המוסדות היהודיים נסגרו ובכך חדלה להתקיים קהילת יהודי מנהיים.
היסטוריה > אחרי 1945

הקהילה היהודית הוקמה מחדש לאחר רדיפות הנאצים באוקטובר 1945 עם 120 חברים בלבד. ביניהם היו עקורים המתגוררים במנהיים ו-47 חוזרים מהטרנספורט האחרון לטרזיינשטט. באותו זמן, המרכז הקהילתי ובית הכנסת שלהם היו ממוקמים בבית היתומים היהודי לשעבר ברחוב R7, מס' 24.
כאשר הוקמה אנדרטת "מלאך השלום" (Friedensengel (Mannheim)) ב-1952, אופי ההנצחה עדיין היה שנוי במחלוקת. ראש העירייה הרמן היימריך (1885–1963) ביקש ליצור מקום של אבל ציבורי והנצחה קהילתית לאוכלוסייה. האנדרטה נועדה לתרום לפיוס בעם המפולג בשאלה כיצד להתמודד עם העבר. הפסל, שנוצר על ידי הפסל גרהרד מרקס ונחנך בנוכחות הקנצלר הפדרלי קונרד אדנאואר ביום האבל הלאומי, הועבר לבסוף במאי 1983 ממיקומו הבולט יותר ב-B4 ל-E6.
באמצע שנות ה-50 הצליחה הקהילה היהודית לבנות בית כנסת חדש ברחוב מקסימיליאן, שנחנך ב-1957. זה היה בית הכנסת החדש השני שנבנה בדרום מערב גרמניה לאחר השואה. את מימוש הפרויקט קידם באופן משמעותי ראש העירייה לשעבר הרמן היימריך. לבסוף, בשנת 1987, נחנך בית הכנסת החדש של מנהיים. אנדרטה הוקמה ברובע העתיק ב-2003. שמות הקורבנות היהודים במנהיים כתובים בכתובת מראה על קוביית הזכוכית. הקובייה עצמה הוקמה בזווית כך שתצביע על מרכז מגרש המסדרים. בשנת 2012 מנתה הקהילה כ-500 חברים.
יהודים ילידי מנהיים

סמיואל אדלר – (נולד ב-4 במרץ 1928) הוא מלחין ומנצח יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
משה אונא – (22 בנובמבר 1902 – 21 בפברואר 1989) היה חבר הכנסת מטעם המפד"ל
ארנסט אוסטר – (26 בינואר 1908 – 30 ביוני 1977) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני. כמומחה לאנליזה של שנק, תרגם לאנגלית את חיבורו האחרון של היינריך שנקר, "קומפוזיציה חופשית".
אברהם אופנהיים – (? – נפטר 7 בנובמבר 1786) היה רב בגרמניה ומחבר ספרים.
שמואל איינשטיין – (6 בנובמבר 1928 – 19 באפריל 2017) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
גרטרוד שרף גולדהבר – (14 ביולי 1911 – 2 בפברואר 1998) הייתה פיזיקאית גרעינית יהודיה-אמריקאית ילידת גרמניה.
אברהם פריץ דוד – (2 במרץ 1910 – 5 באוגוסט 1974) היה סרג'נט במשטרת היישובים, במלחמת השחרור אחראי לתחבורה הימית לגליל המערבי המנותק, מורה בבית הספר הימי בחיפה ומנהל ההוראה בבית הספר לקציני-ים בעכו.
גד הילב – (2 באפריל 1924 – 10 באפריל 2009) היה רב חובל ישראלי. נודע כרב החובל של אוניות המעפילים חיים ארלוזורוב ופאן יורק.
מריאן כהן – (17 בספטמבר 1922 – 8 ביולי 1944) הייתה פעילה במחתרת היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה. היא נתפסה על ידי הנאצים כאשר ניסתה להבריח ילדים יהודים אל מעבר לגבול, עונתה ונרצחה.
יהודה לוי – 16( בינואר 1926 –17 ביוני 2019) היה פיזיקאי וחוקר יהדות אמריקאי ישראלי.
מוריץ מאייר-מאהר – (17 בינואר 1869 – 30 ביולי 1947) היה פסנתרן ומורה לפסנתר גרמני ממוצא יהודי.
יהודה ניצן – (17 בינואר 1923 – 4 ביוני 2005) היה מפקד בפלמ"ח וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל בנק המזרחי המאוחד וכמנכ"ל שטיחי קיסריה.
יוליוס סימון – (1875 – 1969) היה איש עסקים, כלכלן ופעיל למען הציונות.
אוטו קאהן – (21 בפברואר 1867 – 29 במרץ 1934) היה בנקאי, נדבן, אספן אמנות ומצנט יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
רוברט קאהן – (21 ביולי 1865 – 29 במאי 1951) היה מלחין ופסנתרן יהודי-גרמני ומורה למוזיקה.
מוריץ קנטור – (23 באוגוסט 1829 – 10 באפריל 1920) היה מתמטיקאי והיסטוריון של המתמטיקה, יהודי-גרמני. פרופסור באוניברסיטת היידלברג.
הילדה קסטן – (22 במאי 1917 – 8 בספטמבר 2002) הייתה מחלוצות המחול בארץ ישראל, רקדנית וכוריאוגרפית.
גרשון רנרט – (10 במרץ 1929 – 16 באפריל 2009) היה צייר ישראלי.
נתן שניידר – (נולד ב-6 באוקטובר 1954) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
ראו גם

קהילת יהודי באדן-וירטמברג
יהדות גרמניה
בנק לדנבורג ב-1907
שלט זיכרון לגירוש היהודים למחנה המעצר גירס
אנדרטת "מלאך השלום"
קמעות שומרוניים

קמעות שומרוניים עתיקים עשויים על פי רוב מברונזה ונושאים כתובות בכתב שומרוני. ידועים כיום קרוב לשלושים קמעות הנושאים כתב שומרוני עתיק.
הטיפוסים הרווחים של קמעות הם בעלי צורת עלה ברונזה משוטח שגודלו סביב 25 על 35 מ"מ, עם טבעת נשיאה בראשו, והוא נושא 6–8 שורות כתב חקוק במתכת בכל אחד מצדדיו. טיפוס נפוץ אחר היא טבעת ברונזה בעלת מתאר מתומן (ולא עגול כמקובל). על צלעות הטבעת שורות כתב, על פי רוב שתי שורות לצלע. כן התגלו קמעות בצורת צמיד מתכת, ויש גם אבן המטיט הנושאת כתובת, שנועדה לשיבוץ בתליון או טבעת.
הכתב על הקמעות הוא הכתב השומרוני, שהתפתח מכתב עברי עתיק. הכתובות נושאות על פי רוב פסוקים מקראיים. רפרטואר הנוסחאות הוא מצומצם למדי. שם אלוהים המלא 'יהוה' (השם המפורש) היא המילה הנפוצה ביותר. היא מופיעה גם בנוסח משובש 'יההה'. קיימות כתובות באותיות שומרוניות אך האותיות אינן מצטרפות לנוסח קוהרנטי.
הנוסחים המקובלים בקמעות שומרוניים

”יהוה גיבור” (לפי שמות טו, ג)
”יהוה נצחה” (שמות טו, ג, לפי נוסח שומרון)
”יהוה שמו” (שמות טו, ג, קיימים גם הנוסחים המשובשים יהוה שמד; יהוה שמה)
”קומה יהוה” (במדבר י, לה, קיים גם הנוסח המשובש עהמה יהוה)
”שובה יהוה” (מדבר י, לו)
”יהוה אל” (שמות כ, ז)
”כי אני” (שמות טו, כו)
”אין כאל ישרון” (דברים לג, כו)
”יהוה אחד” (דברים ו, ד)
”יהוה רפאך” (שמות טו, כו)
”ויעש את הכיור נחשת ואת כנו נחשת במראת הצבאת אשר צבאו פתח אהל מועד” (שמות לח, ח)
”אשר עין בעין נראה אתה יהוה” (במדבר יד, יד).
הקמעות מצביעים אפוא על אמונה בייחוד הבורא (ה' אחד, אין כאל ישרון, ה' אחד). לחלק מן הקמעות יש אופי פרופילקטי ממשי: ה' רפאך. קמעות אחדים מצביעים על עוצמתו של הבורא (קומה ה'; ה' נצח; ה' גיבור). שני פסוקים המופיעים יחד (ויעש את הכיור וכו' ואשר נראה עין בעין וכו') עדיין לא זכו במחקר להסבר על הבחירה בהם לקמעות.
מוצאם ותאריכם של הקמעות

הקמעות התגלו במקומות אחדים: דמשק (סוריה), אזור שכם (שלושה פריטים), קורינתוס (יוון), קיסריה (שלושה פריטים), תל אביב (רחוב הגולן; תל ברוך), חורבת כוסיה (מערב השומרון), צור, עין השופט, נהריה (גבעת קצנלסון), אפולוניה, ג'נין, עמק גלילות (שני פריטים). יש לשער שמפת תפוצת הקמעות מצביעה על יישובים שומרוניים. בישראל הקמעות מצביעים על יישובים שומרוניים באזור עמק גלילות, תל אביב ונהריה. הקמעות שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות (מתל אביב, גלילות, נהריה, צור וקורינתוס), ולפיכך ניתן לתארכם לתקופות הרומית המאוחרת והביזנטית.
לקריאה נוספת

רוני רייך, "קמעות שומרוניים מן התקופה הרומית המאוחרת והביזנטית", בתוך: אפרים שטרן וחנן אשל, ספר השומרונים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2002, עמ' 309-289.
| השומרונים |
| --- | --- | --- |
| כללי | שומרונים • הדת השומרונית • הר גריזים • היתבין בשמרין |  |
| היסטוריה | מקדש השומרונים בהר גריזים • מרידות השומרונים • מוזיאון השומרונים - גריזים |  |
| לשון | אלפבית שומרוני • עברית שומרונית • ארמית שומרונית • ניקוד שומרוני |  |
| חיבורים | נוסח שומרון (ספר אבישע, התרגום השומרוני) • תיבת מרקה • אסאטיר • ספר יהושע השומרוני • תולידה • קמעות שומרוניים |  |
| דת | הכהן הגדול השומרוני • לוח השנה השומרוני |  |
| דמויות ידועות | בבא רבה • אבו אל-חסן מצור • יוליאנוס בן צבר • אברהם בן יעקב הדנפי • אהרן בן מניר • מלתקי • סנבלט • שמעון הקוסם • אבו אל-פתח |  |
| התייחסות בדתות אחרות | השומרונים בהלכה • השומרוני הטוב |  |
קמסו מארה

יוסוף קמסו מארה (בצרפתית: Youssouf Kamso Mara; נולד ב-24 בדצמבר 1994 בקונאקרי שבגינאה) הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר בסלובן ליברץ ובנבחרת גינאה.
קריירת מועדונים

בעונת 2016/2017 שיחק מארה בהייר מהליגות הנמוכות בצרפת. בעונת 2017/2018 חתם מארה בולאשים מליגת המשנה הצ'כית, ובחצי השני של העונה שיחק בהשאלה בויסוצ'ינה ייהלבה מליגת העל הצ'כית.
ב-18 ביולי 2018 חתם מארה בסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לוויקטוריה פלזן במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2018/2019. ב-14 במאי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על באניק אוסטרבה במסגרת בליגה. בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון ערך מארה 83 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-13 בספטמבר 2021 חתם בבית"ר ירושלים. ב-26 בינואר 2022 שוחרר מבית"ר עקב מצבה הכלכלי הרעוע, אך ב-10 בפברואר שבועיים לאחר ששוחרר חזר לבית"ר ירושלים. בסוף העונה חזר לסלובן ליברץ.
קריירה בינלאומית

ב-12 באוקטובר 2019 ערך מארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 0–1 לנבחרת קומורו במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  Vlašimskou stopu v první lize rozšíří Kamso Mara! באתר הרשמי של ולאשים, 11 בינואר 2018 (בצ'כית)
↑  Kamso Mara přestupuje do Slovanu Liberec באתר הרשמי של ויסוצ'ינה יילהאבה, 19 ביולי 2018 (בצ'כית)
↑  אופיר סער‏, פוטר והוחזר: קמסו מארה שב לסגל בית"ר ירושלים לבקשת אבוקסיס, באתר וואלה, 10 בפברואר 2022
קהילת יהודי טורנאליה

בית הכנסת בטורנלה
טוראנליה (נודעה בעבר בשם שפריקובו) היא עיירה במחוז באנסקה ביסטריצה בדרום סלובקיה, בעבר נכללה במחוז גומור-קישהונט (אנ') שבהונגריה. הקהילה היהודית בטורנאליה (ביידיש טארנאליא) התקיימה החל מאמצע המאה ה-19, ורובה נספתה בשואה.
תולדות הקהילה

טורנאליה נוסדה כבר בסביבות שנת 1245 אך הייתה סגורה בפני יהודים בשל קרבתה לאזור המכרות, בשל כך ההתיישבות היהודית באזור החלה רק בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בשנת 1861 התארגנה בעיירה קהילה יהודית מסודרת בראשותו של יעקב פירזיך, תפילה בציבור התקיימה בבית פרטי בעיירה, ונבנתה דירה לרב שמואל בראון השוחט,וכן איטליז כשר ובהמשך אף בית עלמין.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 החלה התפתחות כלכלית עצומה בעיירה, נסללו כבישים רבים שהפכו את העיירה למקום אסטרטגי שבו עוברות דרכי מסחר רבות, כתוצאה מכך נוצרו אפשרויות מסחריות רבות ויותר יהודים השתקעו במקום.
בשנת 1868 בקונגרס, הצטרפה קהילת טורנלה לארגון הקהילות.
בפילוג הקהילות בהונגריה בשנת 1869 הגדירה הקהילה את עצמה אורתודוקסית, ובאותו זמן נפתח בעיירה בית ספר יהודי אך הוא נסגר כעבור שלוש שנים כתוצאה מחוסר תלמידים, ונפתח שוב בשנת 1890, בשנה זו נחנך בית הכנסת, שנבנה בסגנון נאו-גותי והכיל 200 מושבים בעזרת גברים ו-100 מושבים בעזרת נשים והתקציב לבנייתו הושג ממכירת המקומות לצמיתות. עם גידול מספר היהודים בעיירה נבנה גם בית מדרש שהכיל עוד מספר חדרי תפילה, ובשנת 1938 נבנה אף בית כנסת נוסף שכונה "הקטן".
בשנת 1882 נסללה מסילת רכבת שעברה דרך העיירה, והייתה יסוד להתפתחות המסחרית של העיירה כך לדוגמה נערכו בה ירידים ארציים של תבואה ותוצרת חקלאית שנערכו עד אז בעיר הסמוכה פוטנוק, כתוצאה מכך החלו להשתקע בעיירה משפחות מכל רחבי הונגריה.
בשנת 1920 בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית והסכם טריאנון העיירה סופחה לריבונות צ'כוסלובקיה שבה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות, ונעשו מעורבים בחיי החברה ובפעילות פוליטית, באותה תקופה גם נוסד בטורנלה סניף ציוני, אשר פעילותו העיקרית הייתה איסוף תרומות לקרנות לאומיות, בנוסף פעלו בעיירה גם סניפים של אגודת ישראל וצעירי אגודת ישראל וכן חברה קדישא, אגודת נשים, ביקור חולים, תפארת בחורים, חברת תלמוד תורה, אגודת סוחרים וחברת משניות.
בטורנאליה פעלה גם המפלגה היהודית-לאומית ששימשה לשון מאזניים בין הרשימה ההונגרית לרשימה הסלובקית, בבחירות 1928 המפלגה קיבלה 191 קולות והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
תולדות הקהילה > כלכלת הקהילה

יהודי טורנאליה היו מעורים היטב בחברה הכללית ובחיי הציבור בעיר וכמה מהם אף איישו משרות בכירות במינהל הציבורי, רובם התפרנסו ברווחה והשפעתם ניכרה היטב בתחום הכלכלה, ובעיקר במסחר ובמלאכה, והיו בעלי מקצועות חופשיים.
בשנת 1921 היו בעיירה 51 סוחרים יהודים, 12 בעלי מלאכה, 5 רופאים, 3 עורכי דין, 3 תעשיינים זעירים, רוקח ועוד מספר פקידים.
בשנות ה-30 היו בבעלות יהודים 52 בתי מסחר, 13 בתי מלאכה ו 5 מפעלים.
על חלקם של היהודים במגזר העסקי בטורנלה ניתן ללמוד מרישיונות העסק שהנפיקה לשכת המסחר המקומית ב-1921:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| סוג העסק | מספר העסקים | בבעלות יהודית |
| מכולת וחנויות כלליות | 15 | 13 |
| בדים והלבשה | 12 | 10 |
עצים, חומרי בניין והסקה: 8
| בתי-מרזח | 6 | 5 |
| בתי-מלון ומסעדות | 6 | 5 |
עור ונעליים: 5
סחר בתוצרת חקלאית: 4
| סוכנויות | 3 | 2 |
משקאות חריפים: 2
| שונות | 4 | 2 |
תולדות הקהילה > אוכלוסיית הקהילה

בתום מלחמת העולם הראשונה התגוררו בטורנאליה יותר מ-500 יהודים, כרבע מאוכלוסיית העיירה. אך במפקד שנערך בשנת 1921 רק 137 מתוכם התפקדו כיהודים והשאר הגדירו את עצמם כהונגרים או סלובקים.
בשנות ה-30 הגיע מספר היהודים בטורנאליה לשיא של יותר מ-680 נפשות.
| השנה | מספר התושבים | מהם יהודים | ב-% |
| --- | --- | --- | --- |
| 1880 | 1,119 | 117 | 10.7 |
| 1900 | 1,793 | 378 | 21.0 |
| 1910 | 2,033 | 457 | 22.4 |
| 1919 | 2,095 | 515 | 24.6 |
| 1921 | 2,195 | 612 | 27.8 |
| 1930 | 3,469 | 682 | 19.7 |
| 1941 | 3,799 | 629 | 17.0 |
| 1948 | 3,202 | 179 | 5.5 |
תולדות הקהילה > בעלי תפקידים בקהילה

נשיאי הקהילה היו:
אדה שווארץ
גדליה (גיזה) בליץ
ראשי הקהל היו:
משה (מוריץ) רייניץ
ד"ר אברהם (אדולף) פניו
שמואל קרקוביץ
שאר התפקידים: מזכיר - אלכסנדר לנדייל, חזן - חוקר התלמוד ר' ארנשטיין, שוחט - הרב שמואל בראון.
תולדות הקהילה > רבנות הקהילה

הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי ורבנות הקהילה השתייכה לאזור הרבנות של העיירה פוטנוק הסמוכה, הרב שעמד בראש קהילת פוטנוק שימש בתפקיד הרב גם בטורנאליה, כאשר תפקידי הרב היו: סידור קידושין, דרשות בבית הכנסת, פיקוח על השוחט, פסיקת דין בשאלות הלכה ופיקוח על לימודי הקודש בבית הספר של הקהילה.
הרבנים היו:
הרב שלמה בראון (עד 1872)
הרב יעקב טננבוים (1872 - 1896)
הרב מאיר טננבאום (1896 - 1918)- מחבר הספרים לוית אור ואמרי מאיר
בשנת 1891 מונה הרב חיים אפרים באלאיטי לדיין ומורה צדק בעיירה, הוא פתח בעיירה תלמוד תורה ושימש בתפקיד ממלא מקום הרב, כמו כן היה בעיירה מורה צדק נוסף - הרב שמואל דוד רייניץ.
בתום מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין היהודים בטורנאליה לרבנות בפוטנוק, שנותרה בשטח הונגריה. ובשנת 1920 הוקמה רבנות טורנלה, בראשות הרב חיים אפרים באלאיטי. בשנת 1923 רכשה הקהילה מן העירייה בית והתקינה בו בית-מדרש עם דירת מגורים לרב. בחצר בית הקהילה הוקמו משחטה, אטליזים ומקווה חדיש עם בית מרחץ.