stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות מרוקו
מחקרים גנטיים

לפי מחקרים גנטיים שנערכו במרוצת השנים עולה כי יהודי מרוקו חולקים מוצא גנטי זכרי לבנטיני משותף עם רובם המכריע של יהדות התפוצות, ולמעשה קרובים יותר ליהודי אלג'יריה מאשר לקהילות עתיקות יומין שהתקיימו בקירוב גאוגרפי אליהן בתוניסיה ובלוב. לפי חלק מהמחקרים היהודים מקהילות אלו ספגו לתוכן יותר מתגיירים ממוצא ברברי מקומי ואפריקאים ופחות מתגיירים ממוצא אירופאי במרוצת הדורות מאשר היהודים במרוקו ובאלג'יריה שנשארו סגורים יותר כלפי מתגיירים ממוצאים אלה (פרט לסוגיית המתגיירות ממוצא אירופי). מחקר טען כי בטרם התגבשות הנצרות והאסלאם היהודים בצפון אפריקה היו פתוחים לקבלת גרים ואילו לאחר עליית דתות אלו נרתעו ונמנעו מקבלת "דם חדש" לתוכם, עד שהתחתנו עם מגורשי ספרד שלהם גם שורשים גנטיים אירופאים משנות השהייה של יהודים במחיצת עמים באירופה.
מחקר גנטי מצא כי כ-27% מיהודי מרוקו הם צאצאים של אישה אחת. במחקר משנת 2008 בהובלת ד"ר דורון בהר מהטכניון נתגלה כי שיעור הגנים הנפוצים באזור (הפלוגרופ M1 ו-U6) נמוך מאוד בקרב יהודי צפון אפריקה - מה שמציע כי נישואין לברבריים או לערבים לא היה דבר נפוץ כלל וכי תאוריית ה"התגיירות ההמונית שהגדילה את סך היהודים במגרב" שהייתה נפוצה במחקר ההיסטורי של המאה ה-20 שגויה. בהר טען כי הממצא הגנטי תומך במסורות התרבותיות והאיסורים הדתיים של היהודים להתבוללות עם החברה הכללית והעדפת אנדוגמיה. עוד עולה מן המחקר כי גם גנים אפריקאים שחורים, שקיימים בשיעור של 20-25% בקרב הברברים במגרב (לדוגמה הפלוגרופ L), אינם נפוצים כלל בקרב יהודי צפון אפריקה וכי רק 1.3% מיהודי מרוקו נושאים את הגן הזה (בעוד ש-2.7% מיהודי תוניסיה ו-3.6% מיהדות לוב נושאים אותו).
ממחקר אוטוזומלי עולה כי מבנם הגנטי של יהודי צפון אפריקה כמקשה אחת הוא כזה: 40-42% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא מזרח תיכוני, 37-39% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא אירופאי (בדגש על דרום אירופה) ו-20–21% מסך הנבדקים העידו על שורשים ממוצא צפון אפריקאי מקומי.
יהודי מרוקו אף קרובים לקהילות אשכנזים (הקרובים ביותר מקרב יהודי צפון אפריקה), וכי מרכיבה הגנטי של כשליש מכלל הקהילה (בדומה ליהודי אלג'יריה) מכיל מוצא דנ"א מיטוכונדרי מנשים מדרום אירופה (בעיקר יוון ואיטליה) שכנראה מתחקה לתקופת בית שני בעת התגבשו אבותיהם של היהודים (צאצאי קשרי חיתון בין זכרים יהודים לבין נשים מתגיירות מאירופה) שיהפכו לאבותיהם של יהדות אשכנז ויהדות ספרד (ובשל כך פחות נפוץ בקרב יהודי המזרח התיכון שאבותיהם לא היו במגע כה תדיר עם אירופאים בימי הבית השני). (כך על-פי השערות שונות בקרב גנטיקאים מסוימים. ממצאים אלה שנויים במחלוקות שונות ואין תמימות דעים בקרב החוקרים.)
ראו גם

העלייה ממרוקו
יחסי ישראל–מרוקו
תקנות המגורשים
תושבים
מגורשים
הפדרציה העולמית של יהודי מרוקו
ועד העדה המערבית בירושלים
לקריאה נוספת > סקירה כללית

חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ה
יוסף (ג'ו) טולדנו, ויהי בעת המלאח: תולדות היהודים במרוקו מראשית התיישבותם ועד ימינו, ירושלים 1984
אליעזר בשן, יהדות מרוקו: עברה ותרבותה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
אריק דלויה, תולדות היהודים במרוקו (בצרפתית: Les juifs du Maroc) – כולל 3,000 מאמרים על דת אמנות וחברה.
אברהם שטאל, תולדות יהודי מרוקו, המחלקה לתרבות תורנית, משרד החינוך, 1978 (לחצו לספר הסרוק במלואו באתר הספרייה הלאומית)
לקריאה נוספת > סקירה נקודתית

שלום בר־אשר, "היחסים החברתיים בין יהודים לבין סביבתם – פרק בתולדות יהודי מרוקו במאה ה־18", בתוך: שנאת ישראל לדורותיה, קובץ מאמרים, שמואל אלמוג (עורך), הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תש"ם 1980, עמ' 217–235.
מיכאל אביטבול, יהודי צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, הוצאת מכון בן-צבי, 1983
חיים זעפרני, השירה העברית במרוקו, הוצאת מכון בן-צבי, 1984
מיכאל אביטבול, תג'אר אל-סולטאן - עילית כלכלית יהודית במרוקו, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים, 1994
אליעזר בשן, היהודים במרוקו במאה ה-19 והמיסיון האנגליקני, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1998
אליעזר בשן, נשות חיל יהודיות במרוקו: מגירוש ספרד עד המאה העשרים, מכללת אשקלון, 2003
אליעזר בשן, נשים יהודיות במרוקו, דמותן בראי מכתבים מן השנים 1733 - 1905, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2005
ירון צור, קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1954-1943. תל אביב: העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור, אוניברסיטת תל אביב ועם עובד, תשס"ב 2001. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
משה בר-חן (אוחנה), בין האנשים הכחולים, הוצאת דיאלוג, 2009
רפאל ישראלי, בחזרה לשום מקום: יהודי מרוקו בראי תקופה וניסיון חיים, ירושלים: הספרייה הציונית, 2012
אריה אזולאי, נוער בסערה: תנועות הנוער היהודיות במרוקו, הוצאת הספרייה הציונית, תשע"ב 2012
משה בר-אשר, משה עמאר, שמעון שרביט (עורכים), פאס וערים אחרות במרוקו: אלף שנות יצירה, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2013
משה בר-אשר, חקרי מערב, עיונים בלשונות ובמסורות, באורחות חיים ובתעודות של יהודי המגרב, הוצאת מאגנס, 2017
אבי פיקאר - עולים במשורה
יהודה גרינקר, עלית יהודי אטלס (מרוקו), הוצאת ברית יוצאי מרוקו, תשל"ג
בספרייה הלאומית מופקד אוסף תעודות מקהילות מרוקו.
נטלי אקון, מסורת העברית במרוקו, בין זהות יהודית לזהות מכילה, הוצאת יד בן צבי, 2021
דני בר-אלי ביטון, מי אתה, המעפיל מצפון אפריקה?, ההעפלה מהמגרב, אוגוסט 1946 - מאי 1948, הוצאת רסלינג, 2021
יצחק דהן, מהמגרב למערב, יהודי מרוקו בין שלוש יבשות, הוצאת רסלינג, 2022
דוד גדג', אור במערב: התרבות העברית במרוקו, 1912–1956, מרכז זלמן שזר, 2022
רולי פולי אולי

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת טלוויזיה קומית 
 יוצרים:  וויליאם ג'ויס
 בימוי:  Ron Pitts 
 מדבבים בעברית:  מאיה עשת, תות דרויאן, דני אבידן, נטע שחר, רון דרויאן, זהר סדן, גדי לוי
 פרסים:  פרס אמי לבידור בשעות היום לשעשועון 
 ארץ מקור:  קנדה קנדה צרפת צרפת
 שפות:  אנגלית, צרפתית 
 מספר עונות:  6
 מספר פרקים:  75
 הפקה
 הפצה:  Disney–ABC Domestic Television, נטפליקס, דיסני+ 
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBC Television
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים ערוץ הופ!
 תקופת שידור מקורית:  4 באוקטובר 1998 – 28 באפריל 2004
 תקופת שידור בישראל:  1999 – 2005
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רולי פולי אולי (באנגלית: Rolie Polie Olie) היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-צרפתית לילדים, שנוצרה על ידי וויליאם ג'ויס, בוימה על ידי רון פיטס, ביל ג'יג'י ומייק פאלוס והופקה על ידי חברת Nelvana.
הסדרה שודרה במקור ב-4 באוקטובר 1998 בערוץ CBC Television בקנדה, ובערוץ France 5 בצרפת. בישראל הסדרה שודרה בשנת 1999 בערוץ הילדים ומשנת 2000 ועד 2005 בערך בערוץ הופ!. לסדרה הופקו 6 עונות ו-75 פרקים באורך 24 דקות.
עלילה

הסדרה עוקבת אחר רובוט בשם פולי ומשפחתו הגרים בכוכב הרובוטים פולי. בכל פרק, פולי לומד שיעורי חיים ויוצא להרפתקאות מטורפות (אמיתיות או דמיוניות) תוך כדי התבגרות.
דמויות ומדבבים

הדיבוב העברי בוים על ידי שאולי הלוי, והופק על ידי רעות סמדר.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| פולי | קול קפלן | מאיה עשת |
| זואי | קריסטן בון | תות דרויאן |
| בילי | ג'ושוע טוצ'י (עונות 1–5) קריסטופר קלארק (עונה 6) | דני אבידן |
| אמא | קתרין דישר | נטע שחר |
| אבא | אדריאן טרוס | רון דרויאן |
| סבא |  | זהר סדן |
שידור הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (קנדה)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (קנדה)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 13 | 13 | 4 באוקטובר 1998 | 30 בדצמבר 1998 |
|  | 2 | 13 | 13 | 8 ביוני 1999 | 27 בנובמבר 1999 |
|  | 3 | 13 | 13 | 11 בינואר 2000 | 1 במרץ 2001 |
|  | 4 | 13 | 13 | 4 ביולי 2001 | 25 באוקטובר 2001 |
|  | 5 | 13 | 13 | 11 בדצמבר 2001 | 14 ביוני 2002 |
|  | 6 | 13 | 13 | 21 בספטמבר 2002 | 28 באפריל 2004 |
Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra

Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra (בתרגום חופשי: הופעה חיה באוסטרליה עם התזמורת הסימפונית של מלבורן) הוא האלבום ה־28 ואלבום ההופעה השלישי של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־13 ביוני 1987. הוא מתעד הופעה שנערכה ב־14 בדצמבר 1986 במרכז הבידור של סידני עם התזמורת הסימפונית של מלבורן.
רקע

ההופעה, שהוקלטה ב־14 בדצמבר 1986, הייתה ההופעה האחרונה בסדרת הופעות שנערכו בחודשיים האחרונים של 1986, כחלק מסיבוב ההופעות Tour De Force שערך ג'ון באוסטרליה ובניו זילנד. להופעות היו שני חלקים: החלק הראשון כלל הופעה של ג'ון ולהקה בת 14 נגנים, זמרי ליווי וחטיבת כלי הנשיפה Onward International. בחלק זה התלבש ג'ון בתלבושות ראוותניות אופייניות, פאות המחקות תספורת "מוהיקני" ואת שערה של טינה טרנר, ומשקפיים מוזרים אופייניים. החלק השני, לאחר ההפסקה, כלל הופעה עם הלהקה ועם 88 נגני התזמורת הסימפונית של מלבורן. ג'ון עלה לבמה בלבוש שחיקה את מוצרט (או את שופן). ההופעה שודרה בשידור חי ברחבי העולם.
להקתו של ג'ון באותה תקופה (ובסיבוב ההופעות) הייתה הלהקה שליוותה אותו באלבומו האחרון, "Leather Jackets" ‏(1986). היא כללה את נגני כלי ההקשה ג'ודי לינסקוט (אנ') וריי קופר, שהשתתף בסיבוב ההופעות כאורח מיוחד. ג'יימס ניוטון הווארד, שהיה מלחין עם עתיד מבטיח בהוליווד באותה תקופה, הצטרף וערך התאמות לתזמורת גדולה בת 88 נגנים לעיבוד התזמורתי המקורי שלו ל־"Tonight". כן הוא התאים באופן דומה את העיבודים של פול בקמסטר לשירים אחרים, עיבודים שנועדו במקור כולם לתזמורת קטנה יותר. הוא גם כתב עיבודים תזמורתיים חדשים לשירים כמו "Don't Let the Sun Go Down on Me", שבמקור כללו רק עיבודי כלי נשיפה.
האלבום כולל את רוב החלק השני של המופע למעט "Saturday Night's Alright for Fighting", ‏"Carla/Etude", ‏"Cold as Christmas (In the Middle of the Year)" ו־"Slow Rivers" (שג'ון שר אותו במופע לבדו. השיר הוא מן האלבום "Leather Jackets", שם הוא דואט עם קליף ריצ'רד).
בשיר "נר ברוח" לא השתתפה התזמורת, אלא ג'ון ביצע אותו יחד עם הקלידן שלו, פרד מנדל. בתחילת הבית השני של השיר חברי התזמורת שלפו נרות שאותם הדליקו ביד, ותשואות הקהל שנשמעות באו כתגובה למחווה זאת. לג'ון עצמו לא הייתה ידיעה מוקדמת על המהלך, והוא נראה מגיב עליה בווידאו של השיר. לפני ביצוע "Take Me To The Pilot" ג'ון נשמע פונה לפרד מנדל ואומר "היי פרד". היה זה סוג של הומור פנימי של ג'ון עם חברי הלהקה מדי פעם.
לכל כלי בתזמורת הוצמד מיקרופון והוא הוקלט בנפרד. קלייב פרנקס, טכנאי הקול של ההופעות החיות של ג'ון, ביצע את הקלטת החלק הראשון של המופע (ג'ון עם הלהקה), בסיוע קית' ווקר ודניס פוֹקס. גאס דאג'ן (אנ') פיקח על ההקלטות של החלק עם התזמורת, הקלטות שביצעו ליאון מינרוויני וניק ג'רמי. דאג'ן לקח את סרטי ההקלטות לאולפני Wisseloord בהולנד, לשם עריכת מיקסינג יחד עם גרהאם דיקסון, שהיה טכנאי ההקלטות ב־"Leather Jackets".
ההופעה הייתה ההופעה האחרונה שבה ג'ון לבש את התלבושות הגרנדיוזיות המפורסמות, שאותן לבש מאז תחילת שנות ה־70. היא גם הייתה הופעתו האחרונה לפני שעבר ניתוח במיתרי הקול בינואר 1987. הניתוח הצליח, אבל ג'ון נאלץ לנוח כמה חודשים משירה והופעות. הניתוח גם גרם לשינוי תמידי בגוון קולו, שהפך לדבריו עמוק יותר וחזק יותר, ומנע ממנו במידה מסוימת להגיע אל הגבהים שאליהם הגיע לפני הניתוח. ג'ון סיפר: ”[הניתוח] הנמיך את גוון קולי. הוא עמוק יותר, יש לו יותר תהודה והוא חזק יותר” (להרחבה ראו Tour De Force).
הצלחה

בארצות הברית, האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בינואר 1988 ולמעמד אלבום פלטינה באוקטובר 1995, בהסמכת איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. האלבום שהה במצעד בילבורד 200 במשך 41 שבועות, משך הזמן השני באורכו במצעד זה לכל אלבום של ג'ון מאז "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy" שמ־1975 ("Too Low for Zero" שהה במצעד במשך 54 שבועות ב־1983).
הגרסה מההופעה של "Candle in the Wind" (צד ב': "Sorry Seems to Be the Hardest Word") יצאה לאור ב־1987 כסינגל בארצות הברית והגיעה למקום השישי במצעד בילבורד הוט 100. בבריטניה, השיר יצא כסינגל ב־1988 והגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. חרף הבעיות בקולו של ג'ון, הסינגל היה מועמד לגראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.
ביקורת

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
לינדזי פלאנר, מבקר "AllMusic", כתב: ”אלטון ג'ון שוב הוכיח את עצמו כאיש במה מושלם, המופיע בשיא יכולותיו”. אנדי גרין, מבקר "רולינג סטון", כתב שחרף הבעיות בקולו של ג'ון, ההופעות בסיבוב ההופעות היו "פשוט מדהימות". בנוגע להופעה האחרונה (שהוקלטה לאלבום) כתב שג'ון פחד (בגלל הבעיות בקולו) שהיא תהיה הופעתו האחרונה בכלל, ומשום כך שר ”בכל הלהט והאש שיכול היה לגייס”.
מאט ספרינגר מאתר ultimateclassicrock.com כתב על ההופעה שהייתה "בלתי רגילה", ושהאלבום ”מתעד מוזיקה מדהימה כמו גם לילה אגדי כשאלטון הביט מבלי למצמץ בהרס של קולו ושל הקריירה שלו – וניצח”. ספרינגר עמד גם הוא על כך שג'ון לא ידע באותו הלילה אם יוכל לשיר שוב, ותוך שהשתעל דם וליחה במהלך ההופעה, ביצע "סט אגדי" עם להט ומחויבות. ספרינגר טוען ש”אפשר לשמוע את הגסות בקולו ב־'Live in Australia', אבל הוא לא נשמע פגום [אלא] אינטנסיבי יותר, רגשי יותר”, ושג'ון ”מוצא הבעה חדשה לשירים שביצע מדי ערב במשך שנים, תוך שהוא נחוש לסחוט כל טיפה אחרונה של רגש ועוצמה מהמוזיקה הזאת”.
רשימת השירים

מילות השירים נכתבו על ידי ברני טופין, המוזיקה לשירים הולחנה על ידי אלטון ג'ון.
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Sixty Years On  | 5:41 |
| 2. | I Need You To Turn To  | 3:14 |
| 3. | The Greatest Discovery  | 4:09 |
| 4. | Tonight  | 5:58 |
| 5. | Sorry Seems to Be the Hardest Word  | 3:58 |
| 6. | The King Must Die  | 5:21 |
| 7. | Take Me to the Pilot  | 4:22 |
| 8. | Tiny Dancer  | 7:46 |
| 9. | Have Mercy on the Criminal  | 5:50 |
| 10. | Madman Across the Water  | 6:38 |
| 11. | Candle in the Wind  | 4:10 |
| 12. | Burn Down the Mission  | 5:49 |
| 13. | Your Song  | 4:04 |
| 14. | Don't Let the Sun Go Down on Me  | 6:06 |
| משך כולל: | משך כולל: | 73:46 |
ג'ון לא ביצע רבים משירי האלבום במשך קרוב ל־15 שנים. כשבחר את רשימת השירים לסיבוב ההופעות התזמורתי, הוא בחר רבים מהשירים מאלבומיו המוקדמים (שהיו בדרך כלל מתוזמרים): "Elton John", ‏"Tumbleweed Connection" ו־"Madman Across the Water"‏. שישה מתוך 14 השירים נלקחו מהאלבום "Elton John" (שירים 1–3, 6, 7 ו־13).
רשימת השירים > מהדורת לייזרדיסק

צד א': ג'ון ולהקתו
לוגו – פתיחה – "Funeral for a Friend"
‏"One Horse Town"
"Rocket Man"
"The Bitch Is Back"
"Daniel"
"Song For You" /‏"Blue Eyes"
"I Guess That's Why They Call It the Blues"
"Benny and the Jets"
"Sad Songs"
"I'm Still Standing"
צד ב': ג'ון, הלהקה והתזמורת
פתיחה
"60 Years On"
"I Need You to Turn To"
"The Greatest Discovery"
"Sorry Seems to Be the Hardest Word"
"The King Must Die"
"Take Me to the Pilot"
"Have Mercy on the Criminal"
"Don't Let the Sun Go Down on Me"
"Candle in the Wind"
"Burn Down The Mission"
"Your Song"
"Saturday Night's Alright for Fighting"
הוצאה לאור > מהדורות תקליטור

האורך הכולל של תקליטור המהדורה האמריקאית המקורית מ־1987, שיצא לאור בחברת MCA ‏(MCAD-8022) הוא 73:58, בעוד שהאורך הכולל של הגרסה שעברה עריכה דיגיטלית מחודשת (רימסטר) ויצאה לאור בחברת Mercury/Island ב־1998 (314 558 477-2) הוא רק 73:48. הפער נובע מהסרת כמה שניות של תשואות לאחר השיר "Tonight".
רשימת השירים בשתי המהדורות זהה. עם זאת, אורך רוב הרצועות שונה בין מהדורת הרימסטר למהדורה המקורית, עקב חלוקה שונה של הרצועות: במרבית המקרים ההצגה המדוברת של השיר הועברה מתחילת הרצועה אל הסוף של הרצועה הקודמת.
הוצאה לאור > מהדורות מצולמות

ההופעה צולמה ויצאה לאור במהדורת לייזרדיסק ובמהדורת VHS. שתי המהדורות כללו את רוב החלק הראשון של ההופעה, שבו ג'ון הופיע עם להקתו (פרט ל־"Heartache All Over The World" ו־"This Town"), אבל בחלק מהן הושמטו שירים אחדים מהחלק השני, שבו ג'ון הופיע עם התזמורת: "The Greatest Discovery", ‏"Tonight", ‏"The King Must Die", ‏"Cold as Christmas", ‏"Carla/Etude", ‏"Tiny Dancer", ‏"Have Mercy on the Criminal", ‏"Slow Rivers" ו־"Madman Across the Water". גרסת הלייזרדיסק יצאה גם ב־DVD.
הוצאה לאור > אודיו

השיר "Daniel" ו"מחרוזת: 'Song for You', ‏'Blue Eyes', ‏'I Guess That's Why They Call It the Blues'" (מחלק ההופעה הראשון, של ג'ון ולהקתו) יצאו לאור ב־1988 כרצועות בונוס שצורפו לסינגל המקסי של "A Word in Spanish" בהוצאת רוקט רקורדס (אנ') (בבריטניה/אירופה בלבד, כ־EJSCD 18‏, מס' 299-2‏ 872). האודיו של "Carla/Etude" יצא לאור במארז To Be Continued... (אנ').
משתתפים

אלטון ג'ון – זִמרה, פסנתר
דייווי ג'ונסטון (אנ') – גיטרה
דייוויד פנטון (אנ') — גיטרה בס
צ'רלי מורגן — תופים
פרד מנדל (אנ') – קלידים, סינתיסייזר
ריי קופר – כלי הקשה
ג'ודי לינסקוט (אנ') – כלי הקשה
אלן קארוול – זִמרת רקע
גורדון נוויל – זִמרת רקע
שירלי לואיס – זמרת רקע
ג'יימס ניוטון הווארד – עיבוד תזמורתי, ניצוח
נגני התזמורת הסימפונית של מלבורן
משתתפים > הפקה

גאס דאג'ן (אנ') – מפיק
גרג פולגיניטי (אנ') – מאסטרינג
פרסים ומועמדויות > פרסי גראמי

| שנה | עבודה מועמדת | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988 | "Candle in the Wind" | ביצוע הפופ הקולי הגברי הטוב ביותר | מועמדות |
נתוני מכירות

| מדינה | הסמכה | יחידות מאושרות / מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה | 85,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה | 1,000,000^ |
| הולנד | – | 10,000 |
| ספרד | – | 25,000 |
| קנדה (מיוזיק קנדה) | פלטינה ×2 | 200,000^ |
^אומדן היחידות המופצות מתבסס על הסמכת האלבום בלבד
ביאורים

↑  מ־"Blue Moves".
↑  מן האלבום "Reg Strikes Back" ‏(1988).
הערות שוליים

1 2 3  לינדזי פלאנר, ביקורת "AllMusic", באתר AllMusic, בדיקה אחרונה ב־30 באוגוסט 2021
1 2 3 4  עשר עובדות כיפיות על כל אחד מאלבומי ההופעה של אלטון "Here and There" ו־"Live In Australia", (במידת הצורך יש ללחוץ על "CONTINUE TO SITE"), באתר eltonjohn.com, ‏9 בנובמבר 2018, בדיקה אחרונה ב־30 באוגוסט 2021
1 2  ‏Elton’s Tour de Force Remembered, באתר eltonjohn.com, ‏27 בדצמבר 2016, 28 ביוני 2022
↑  אלטון ג'ון, Me: Elton John Official Autobiography, כריכה רכה, לונדון: Pan books, 2020, עמ' 195–200, ISBN 978-1-5098-5334-2
↑  הניתוח שעבר אלטון ג'ון היה כדי להציל את קולו, באתר femalefirst.co.uk, בדיקה אחרונה ב־25 במאי 2021
↑  ג'ף גיילס, כשאלטון ג'ון עבר ניתוח גרון משנה קול, באתר ultimateclassicrock.com, ‏5 בינואר 2017, בדיקה אחרונה ב־25 במאי 2021
↑  אלטון ג'ון יעבור ניתוח גרון, מבטל מופעים ב־1987, באתר לוס אנג'לס טיימס, ‏2 בינואר 1987, בדיקה אחרונה ב־25 במאי 2021
↑  סער גמזו, סיר אלטון ג'ון בישראל: הכינו עצמכם להופעה, באתר הארץ, 17 ביוני 2010
1 2  מכירות בארצות הברית, באתר RIAA, בדיקה אחרונה ב־23 במאי 2021
1 2  היסטוריית גראמי של אלטון ג'ון, באתר גראמי, בדיקה אחרונה ב־4 בינואר 2022
↑  אנדי גרין, הבזק לאחור: אלטון ג'ון באוסטרליה, באתר רולינג סטון, ‏11 בפברואר 2014, בדיקה אחרונה ב־30 באוגוסט 2021
↑  לאלבום "Live in Australia" של אלטון ג'ון מלאו 25, באתר ultimateclassicrock.com, ‏19 ביוני 2012, בדיקה אחרונה ב־30 באוגוסט 2021
↑  לייזרדיסק בדיסקוגס, באתר Discogs, בדיקה אחרונה ב־28 ביוני 2022
↑  ‏ARIA Charts – Accreditations – 1990 Albums (קובץ PDF), בדיקה אחרונה ב־31 באוגוסט 2021
1 2  מכירות באוסטרליה ובספרד – בילבורד, כרך 100 מס' 5, באתר World Radio History, ‏30 בינואר 1988, בדיקה אחרונה ב־23 במאי 2021
↑  מכירות בהולנד, באתר World Radio History, בדיקה אחרונה ב־23 במאי 2021
↑  מכירות בקנדה, באתר musiccanada.com, בדיקה אחרונה ב־23 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 01eae881-2e8d-393c-83bb-942944a4eae7
סטיב לינץ'

סטיבן פרנסיס לינץ' (באנגלית: Stephen Francis Lynch; נולד ב-31 במרץ 1955) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס מאז 2001. לינץ', חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג בהווה את מחוז הקונגרס השמיני של מסצ'וסטס, הכולל את הרובע הדרומי של בוסטון ורבים מפרווריה הדרומיים. לינץ' היה בעבר עובד בתעשיית הברזל ועורך דין, ושירת בשני בתי בית המחוקקים של מסצ'וסטס.
לינץ' נבחר בבחירות מיוחדות לייצג בבית הנבחרים האמריקאי את מחוז הקונגרס התשיעי של מסצ'וסטס בשנת 2001, ומאז נבחר מחדש לתקופות כהונה נוספות, לאחרונה בבחירות 2022. ב-2013 החל לייצג את מחוז הקונגרס השמיני. ללינץ' מוניטין של החבר השמרני ביותר מבחינה חברתית במשלחת מסצ'וסטס לבית הנבחרים של ארצות הברית, ולעיתים מצביע נגד עמדות מפלגתו. הוא חבר בוועדת השירותים הפיננסיים ובוועדה לפיקוח ורפורמה ממשלתית. לינץ' התמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית בבחירות המיווחדות של 2013 אך הפסיד לאד מרקי.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה עסקית

לינץ', הרביעי מבין ששת הילדים במשפחתו, נולד ב-31 במרץ 1955 בשכונת דרום בוסטון. הוא גדל עם חמש אחיותיו ב"מיזם הדיור במושבה הישנה". אביו, פרנסיס לינץ', היה עובד מסילות ברזל שנשר מבית הספר בכיתה ח'. אמו, אן (לבית האוולין), הייתה עובדת משמרות לילה בסניף דואר. שני הוריו הגיעו ממשפחות שהתיישבו בדרום בוסטון זה דור רביעי. הוא למד בבית הספר היסודי סנט אוגוסטין ובבית הספר התיכון של דרום בוסטון. בחופשות הלימודים בימיו כתלמיד תיכון החל לעבוד בבנייה לצד אביו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1973, לינץ' החל להתלמד בתעשיית הברזל. בשש השנים הבאות עבד בתחום זה והתמקצע בבניית מבנים רמין ברחבי ארצות הברית עבור חברות שונות, בהן תאגיד הפלדה של ארצות הברית (United States Steel Corporation) וג'נרל מוטורס.
ב-1977 נעצר לינץ' בגין עישון מריחואנה בהופעה של וילי נלסון ביריד מדינת אילינוי, והוא חויב במתן תשלום קנס בגובה חמישים דולר אמריקני. הוא נעצר שוב ב-1979, הפעם בגין תקיפה והכאה של שישה סטודנטים איראנים במהלך מחאה אנטי-אמריקאית בבוסטון, אישום שבוטל לאחר מכן. בערך בתקופה זו הוא פיתח התמכרות לאלכוהול, מה שהוביל אותו להצטרף לאלכוהוליסטים אנונימיים. לפי דיווחים שונים, הוא הפסיק להגיע לקבוצות אלה לאחר שפגש את אשתו לעתיד מספר שנים אחר כך, על אף שהמשיך להשתתף בפגישות מדי פעם במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
לאחר ניסיון אישי בענייני בטיחות עובדים, מצא לינץ' את שאיפותיו מעבר למשלח ידו. כאשר סופת שלגים בשנת 1979 אילצה את המיזם עליו עבד בוויסקונסין להיסגר, הוא בילה את הזמן הנותר בקורסים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. זמן קצר לאחר מכן אביו אובחן כחולה במחלת הסרטן, וכך לינץ' שב לעיר הולדתו בוסטון. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נבחר לינץ' לוועד המנהל של איגוד עובדי הברזל המקומי. בגיל 30 נבחר לנשיא מועצת המנהלים של הארגון, הצעיר בתולדות האיגוד. במהלך תקופה זו הוא העביר את לילותיו וסופי השבוע ב"מכון ונטוורת' לטכנולוגיה", שם סיים את לימודיו בכבוד עם תואר ראשון בניהול בנייה ב-1988.
באותה שנה הוביל לינץ' שביתת עבודה בת שלושה שבועות, וסירב לחתום על חוזה עם חברת "הקבלנים הכלליים המאוגדים", חרף לחץ אליו היה נתון מתוך איגוד העובדים שלו. בסופו של דבר חתם האיגוד על חוזה עם חברת הקבלנים ללא אישורו של לינץ', מה שגרם לו להגיש נגד האיגוד תביעה. לימים יעיר, בהתייחס לקריירה הפוליטית שלו: ”שום דבר שאי פעם אעשה יהא הפכפך כמו להיות נשיא איגוד העובדים באותם זמנים.” מאבק זה אילץ אותו לפספס את לימודי המשפטים שלו בבוסטון קולג'. למרות הקשיים שחווה, הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במשפטים ב-1991. לאחר סיום לימודיו הצטרף למשרד עורכי הדין של גבריאל א. דומונט הבן, המייצג את איגודי העובדים והעובדים המובטלים.
בכל שנותיו בבית הספר למשפטים ובשנים שלאחר מכן עבד לינץ' פעמים תכופות ללא תשלום עבור מעוטי יכולת, כשהוא מייצג דיירים במיזם הדיור של רשות השיכון של בוסטון בשימועים. במקרה אחד נודע משנת 1994, לינץ' סיפק שירותים משפטיים בחינם ל-14 בני נוער, כולם לבנים, אשר הואשמו בתקיפה פיזית של נער היספני ובהטרדות משפחת חברתו הלבנה במשך תקופה ארוכה בת חצי שנה. לינץ', שטען כי הנערים "הואשמו יתר על המידה", סייע לאחדים מבני הנוער להימנע מאישומים פליליים ופינויים מבתיהם בידי רשות השיכון של בוסטון.
לינץ' הוסיף להסתבך עם הרשויות גם בעייני מס. באמצע שנות ה-80 שעבדה עיריית בוסטון ארבעה נכסים שהיו בבעלותו בגלל אלפי דולרים של מסי רכישה שלא שולמו. הוא היה היה חייב מיסים בגובה 2,000 דולר למדינת מסצ'וסטס בשנים 1985–1998, ובמשך כמה שנים היה חייב 4,000 דולר לשירות הכנסות הפנים.
ביוגרפיה > בבית הנבחרים של מסצ'וסטס

בעוד הוא מתמודד עם מספר הסתבכויות מסוימות, ללינץ' יצא מוניטין בקהילה בה התגורר, וחבריו עודדו אותו להתמודד לתפקיד ציבורי. בראשית 1994 הוא התקשר לפול ג'יי גנון, חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס ממחוז סאפוק הרביעי, כדי לומר על כוונתו להתמודד מולו בבחירות המקדימות. בעוד ששני האישים הללו היו חסידים של איגודי עבודים בעלי רקע דומה, תיאר עצמו לינץ' כ"מועמד השמרני" מבין השניים. הוא מתח ביקורת על גנון על שלא תמך במועצת החיילים המשוחררים, שמנעה מקבוצות למען זכויות להט"ב לצעוד במצעד יום פטריק הקדוש המקומי. בסיס מצביעיו של לינץ' הוביל אותו לניצחון בבחירות המקדימות בפער של כ-600 קולות, והוא הוסיף לנצח בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1994.
כחבר בבית התחתון של בית המחוקקים, הציב לינץ' את הקהילה אותה ייצג בראש מעייניו ושם פעמיו אליה. הוא התנגד לתוכנית של המושל ביל ולד ושל רוברט קראפט, בעלי ניו אינגלנד פטריוטס, להקים אצטדיון פוטבול בעלות של כ-200 מיליון דולר אמריקני בסמוך לחוף הדרומי של בוסטון, שהיה נחלת הכלל. הוא הוביל את ההתנגדות להקמת בית חרושת לייצור אספלט במפרץ הדרומי של העיר, ונתן את חסותו אל תיקון לחוק איגרות חוב ממשלתיות שאסר על הקמת המפעל.