stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנאן פואן
תולדות חייו ואישיותו

פרנאן פואן נולד בלואן (Louhans) בשנת 1897. אימו וסבתו ניהלו ובישלו בבופה בתחנת הרכבת בלואן, עיר הולדתו.
פואן החל את התלמדותו ברזי הבישול בפריז כשף רטבים בפואיו (Foyot), בבריסטול (Bristol) ובמאז'סטיק (Majestic). לאחר מכן כיהן כשף דגים במלון רויאל באוויאן (Evian). בשנת 1922 כשחברת הרכבת פריז-ליון-הים-התיכון סירבה להכיר בבופה המשפחה כבמסעדה, החליט אביו אוגוסט לעבור לעיר ויין, עיר קטנה, שתושביה מועסקים בענף הטקסטיל, שלושים קילומטרים דרומית לליון, שם הוא פתח מסעדה מסורתית, על גדות הרון.
שנתיים מאוחר יותר הוא עזב את המסעדה לטובת בנו פרנאן ששינה את שם המסעדה ללה פיראמיד. פרנאן פואן הניח את התשתית למטבח העילי בן ימינו בבססו את מטבחו על חומרי גלם אורגניים, טריים ומעולים ובעונתם ומנות שעל פיתוחן שקד במהלך שנים רבות, בעודו יורד לפרטי פרטים של כל שלב ומרכיב במהלך הכנת המנות, שעל ביצוען הקפיד ללא כחל ושרק מדי יום ביומו. היה זה פישוט של המטבח הגראנדיוזי בהיקפו, פרי מוחו של אוגוסט אסקופייה, עליו חונך פואן במטבחי המלונות, ברם, שדרוג באיכות המנות.
לה פיראמיד הייתה רחוקה מהפאר וההדר שהם לחם חוקם של היכלות הגסטרונומיה בני ימינו. היה זה בית אחוזה כפרי בן שלוש קומות, המכוסה בקישוטי טיח בגוון חום זהבהב, עם רעפים עגולים האופייניים לחלקה הדרומי של צרפת. כמעט את כל הקומה הראשונה אכלס חדר האוכל רחב הידיים, כשבחוץ גן שטוף השמש, בו נשזרו שבילים מאדמת טיט אדומה, מעל השביל היתמרו עצי בוקיצה.
מהר מאוד שם המסעדה נודע למרחוק וגורמטים מכל רחבי צרפת נהרו למקדש הגסטרונומיה. כל המי ומי של התקופה ביקרו במסעדה. קורנסקי שהיה מבקר המזון החשוב והמשפיע ביותר באותם הימים בצרפת הגדיר את המסעדה כ"פסגת אומנות הקולינאריה". פליקס בנואה, הביוגרף של פואן, כינה אותו כ"פרעה של הפירמידה מויין". המסעדה הוכתרה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות היוקרתי מכול: המישלן. כבר ממדריך מישלן הראשון שדירג מסעדות לפי שיטת הכוכבים (אחד, שניים ושלושה כוכבים) בשנת 1933. במדריך מישלן הראשון שיצא לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1951, הוכתרו שבע מסעדות בצרפת בשלושה כוכבים, ביניהן לה פיראמיד.
להצלחת המסעדה תרמה גם קבלת הפנים החמה של פואן, ואישיותו הציורית: חדור באהבה לחייו ולעבודתו, חוש ההומור המטורף שלו, היותו בלתי אמצעי, שמן מאוד, בעל סנטר משולש, מתנשא לגובה של 1.85 ס"מ, שתיין ואקסצנטרי, מתחיל את יומו בשעה המאוחרת עשר בבוקר אצל הספר. שליש או חצי מ"אורחיו" היו בעצם חבריו ואכלו בחינם, כי פואן אהב יותר מכל לשמח אנשים. תלמידיו ותלמידי תלמידיו למדו ממנו את רוח החום, השמחה וההומור בהם המשיכו עד למאה העשרים ואחת.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת, במהלכה של מלחמת העולם השנייה, סייע פואן לפליטים שנסו מהפלישה הגרמנית והיה אחד מהשפים הבודדים שסגרו את מסעדתם, כי סירב לשרת את קציני האויב.
פואן מת מהתקף לב במטבחו בוויין. על ערש הדווי שלו התייצבה צמרת רופאי צרפת, שנהגו לאכול בחינם אצל שולחנו והוא התבדח: "אני מטופל כל כך טוב, שוודאי הוא שאמות בבריאות מושלמת". לאחר מותו המשיכה אשתו לנהל את המסעדה ועל הבישול הופקד בתחילה השף פול מרסייה ולאחריו גי טיוואר.
בריאיון העבודה לתפקיד מתלמד במטבחו, הוא בחן את הטבחים לגבי יכולתם לטגן ביצה.
מבין כותלי לה פיראמיד יצאו בכירי השפים של צרפת בעשורים הבאים: אלן שאפל, טילייה, ז'אן באנשה, פול בוקיז, ביז, לואי אוטייה, והאחים ז'אן ופייר טרואגרו, ותלמידיהם שהנודעים שבהם הם ברנאר לואזו וגי סאבואה.
אנקדוטות המסופרות על פואן

נהג לקרוא לאורחיו Mon Petit (קטן שלי) ואת פני חברי משפחת המלוכה שביקרו תדיר בויין כיבד במילים Mon Petit Prince. פואן נהג למתוח את באי המסעדה בשיתוף שוליותיו. שליח היה מגיע למסעדה, פואן היה מזמינו לשתות על חשבונו ובוקיז בעיקר או האחים טרואגרו היו צובעים את אופניו. ובסל הפיקניק שהיו האורחים לוקחים עימם לאכול תמיד היה שם ביצה אחת נאה לחלוטין. בוקיז רכן מתחת לשלוחן האורחים והיה צובע את נעליהם במברשת. פואן נתן לאורחיו משקה קקאו כה מרוכז, שהללו ביקשו מים לדלל אותו והוא הוסיף למשקה סודה.
אושיות מטבחו ותבשיליו המפורסמים

התבשילים המזוהים עם פואן הן מנות אזוריות, אותן שידרג והעלה לכדי יצירות מופת: גרטן של זנבות סרטנים, תרנגולות וכמהין, פואה גרה במעטה בריוש, ומבחר חביתות ונקניקיות ליון המלוות בתפוחי אדמה.
בין המנות המפורסמות שהמציא פואן ניתן למנות את: תרנגולת בראס ופטריות כמהין מבושלים בשלפוחית חזיר, סלמון ממולא המבושל בבריזה ביין פורט, Deliced de Saint-Antoine, תבשיל רגלי חזיר בבצק עלים, אותו יצר במיוחד עבור Albert Lebrun, פילה דג סול "בריאנט סבארין", שהיה מוס לובסטר שמנוני מכוסה בכמהין פרוסות, עטוף בפילה שלוק של דג סול על בצק עלים של סרטנים. כל פילה היה מכוסה בזנב לובסטר, סקאלופ, ופיסת כמהין עבה.
התבשיל המפורסם מכל אותו יצר פואן הוא Marjolaine. שעל שיפורו עד לרמת גימור מושלמת עמל במשך שנים רבות. המנה מורכבת מעוגת ספוג קלה של שקדים ואגוזי לוז וממולאת בשלושה קרמים שונים: שוקולד, חמאה ופרלין.
פועלו והישגיו

פואן היה מבשרו של זרם הבישול הנובל קוויזין, אשר בין יוצריו העיקריים היו תלמידיו טרואגרו ובוקיז, והפך את המטבח הצרפתי הכבד לקליל יותר. במסורת הבישול הקלאסי היה דגש על רוטבי רביכה ופואן העביר את מרכז הכובד לשימוש ברטבים פשוטים יותר הכוללים שימוש בטפיוקה, Arrowroot, וצמצום קרם פרש.
פרנאן פואן שם דגש על טריות ללא פשרות. לא השתמש בשום חומר גלם מהיום הקודם, ולא שמר או אחסן דבר ליום המחרת. טבחיו החלו את יום העבודה עם מטבח מבריק וסיימוהו באותה צורה. מגמה זו נהפכה לחוק בל יעבור בקרבו של המטבח העילי בן ימינו.
הוא אסר על עישון במסעדתו, חרף העובדה שבימיו היה העישון סמל סטטוס, ולמעשנים בחדר האוכל היה ניתן מיד קפה וחשבון לשלם. פעם הגיעו לארוחת צהרים זוג אמריקאים והזמינו קולה עם הסעודה, פואן גירשם בבושת פנים מן המסעדה.
ספרו החשוב ביותר הוא Ma Gastronomie, שגדולי השפים עד לימינו אלה כדוגמת תומאס קלר, רואים בו את אחד מטובי ספרי הבישול הקיימים. הספר מתמקד בטכניקות, יותר מאשר במתכונים. 
פואן נודע במיוחד במימרות החוכמה שלו, שרבות מהן נכללו בספרו, כדוגמת: "קישוטים צריכים להיות מותאמים כמו עניבה לחליפה" וכן: "ארוחה טובה צריכה להיות הרמונית כסימפוניה ובנויה היטב כמו קתדרלה נורמאנית". "אם בורא העולם עמל קשות כדי לתת לנו דברים מצוינים לאכול, המעט שאנו יכולים לעשות הוא להכין אותם היטב ולהגישם בטקסיות".
פואן סבר שההכנות הפשוטות ביותר הן גם הקשות ביותר: "רוטב ביארנז הוא פשוט חלמון ביצה, שאלוט, מעט חומץ, טרגון וחמאה, אולם לוקח שנים מרובות של תרגול על מנת להגיע לתוצאה המושלמת."
פרנב מוקהרג'י

פרנב קומר מוקהרג'י (בבנגלית: প্রণব কুমার মুখোপাধ্যায়, תעתיק מקורב: פּרוֹנוֹבּ קוּמָר מוּקְהוֹפַּדְהְיַי;‏ 11 בדצמבר 1935 – 31 באוגוסט 2020) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו בשנים 2012 עד 2017.
ביוגרפיה

מוקהרג'י נולד למשפחה בנגלית במיראטי שבבנגל שבהודו הבריטית (כיום במערב בנגל). אביו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית, והיה חבר המועצה המחוקקת של מערב בנגל בין 1952 ו-1964 כנציג של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
מוקרהג'י קיבל תואר במשפטים ובהיסטוריה מאוניברסיטת קולקטה. ב-1963 קיבל משרת הוראה במכללה השייכת לאוניברסיטה, ובמקביל החל לעבוד כעורך בירחון בבנגלית, ומאוחר יותר עבר לשבועון.
קריירה פוליטית

ב-1969 נבחר לרג'יה סבהה מטעם הקונגרס הבנגלי, שהתמזגה בהמשך עם הקונגרס הלאומי ההודי ומוקרהג'י נהיה מקורב לאינדירה גנדי. ב-1973 היה לשר בממשלה, וב-1982 מונה לשר האוצר בממשלתה.
לאחר רצח אינדירה גנדי ב-1984 הסתכסך מוקרהג'י עם בנה ויורשה רג'יב גנדי, שנמנע מלכלול אותו בממשלתו. מוקרהג'י פרש מהקונגרס ב-1986 והקים סיעה עצמאית, אך עד הבחירות ב-1989 חזר והתאחד עם הקונגרס. מוקהרג'י כיהן כשר המסחר (1993–1995) וכשר החוץ (1995–1996) בממשלת פ. ו. נרסימהה ראו וכשר ההגנה (2004–2006) ושר החוץ (2006–2009) ושר האוצר (2009-2012) בממשלות מאנמוהאן סינג.
בנוסף כתפקידיו ברשות המבצעת, שימש מוקרהג' כיושב ראש הרג'יה סבהה (1980–1984) והלוק סבהה (2004–2012), אליו נבחר ב-2004.
נשיא הודו

ביולי 2012 נבחר מוקהרג'י לנשיא הודו כמומעד הקונגרס הלאומי ההודי.
בינואר 2017 הודיע כי לא יתמודד על קדנציה נוספת בבחירות לנשיאות הודו 2017 בגלל בריאותו. ב-25 ביולי 2017 הסתיימה כהונתו של מוקהרג'י.
נפטר ב-31 באוגוסט 2020 לאחר סיבוכים של מחלת נגיף קורונה 2019 במהלך התפרצות נגיף הקורונה בהודו.
הערות שוליים

↑  "Pranab Mukherjee: Former president of India dies after Covid diagnosis". BBC (באנגלית). 2020-08-31. נבדק ב-2020-10-22.
↑  הודו: נשיא המדינה לשעבר פרנב מוקהרג'י מת מקורונה, באתר וואלה, 31 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007573588405171  BIBSYS: 90848976  GND: 1015548512  ISNI: 0000 0001 0897 641X  LCCN: n84102885  SUDOC: 07724513X  VIAF: 48165548   WorldCat (עם VIAF): 48165548 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא הודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צהוב עולה (זה מכבי)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע איציק זוהר והמכביסטים
 יצא לאור:  1996
 שפה:  עברית 
 אורך:  3:19
 חברת תקליטים:  הליקון
 כתיבה:  דידי הררי
 לחן:  תמיר קליסקי, זאב נחמה
 
"צהוב עולה (זה מכבי)" הוא שיר האליפות של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב שנכתב לרגל לרגל הזכייה באליפות המדינה בעונת 1995/1996. את השיר כתב דידי הררי, הלחינו זאב נחמה ותמיר קליסקי וביצע שחקן הקבוצה איציק זוהר.
תוכן השיר

השיר מורכב משני בתים מחורזים. הבית הראשון, שפותח במילים "כל שבת חוגגים על המגרש", עוסק במשחק של הקבוצה; הבית השני, שמתחיל במילים "בימים שקשה להם יותר", מדבר בקשר של השחקנים ושל הקהל למועדון. בפזמון השיר שמו חוזר כמה פעמים, ועולות השאלה ההיפותטית מי זכתה באליפות והתשובה – שוב הקבוצה, לאחר הזכייה גם בעונת 1994/1995 – ומשפט נוסף המזכיר את העונה היפה שעברה.
בסוף השיר נשמע מחבר השיר דידי הררי קורא בשמות השחקנים ששיחקו בקבוצה באותה עונה.
לאחר צאת השיר

השיר זכה להכרה רבה. באותה שנה הוזמנה קבוצת הכדורגל לתוכנית בשידור חי – דן שילוח מארח, ושם ביצע איציק זוהר את השיר.
לאחר האליפות בעונת 2018/2019 חידש חנן בן ארי את השיר, בהפקה ובעיבוד מוזיקלי של פיטר רוט.
במצעד שירי הספורט הישראליים שנערך באתר ספורט 5 נבחר השיר במקום השני בין שירי האליפות, ובמקום החמישי בין כלל שירי הספורט.
במשחקים הביתיים של הקבוצה השיר מושמע בכריזה לפני משחקים ואחריהם.
הערות שוליים

↑  נדב צנציפר, "צהוב עולה זה מכבי": שיר האליפות של מכבי תל אביב, באתר ynet, 9 במאי 2019
↑  השיר שלנו: 20 שירי הספורט הגדולים בישראל, באתר ערוץ הספורט, 18 במאי 2019
פרנבזוס השלישי

מטבע מתקופת שלטונו של פרנבזוס
פרנבזוס השלישי (ביוונית: Φαρνάβαζος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא פרסי שפעל בתקופת כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול.
מוצאו וילדותו

פרנבזוס היה בן לשושלת הפרנקידית. מייסד השושלת פאראנקס הראשון היה דודו של המלך דריווש הראשון. בנו של פאראנקס ארטבזוס, לקח חלק בולט במלחמת פרס יוון, וארגן את הנסיגה הפרסית מיוון לאחר קרב פלטאיה. דודו של פרנבזוס, אריוברזנס, היה בין יזמי מרד הסטרפים. אריוברזנס הוצא להורג לאחר המרד, ואביו של פרנבזוס ארטבזוס השני הפך לסטרפ של פריגיה ההלספונטינית. אולם מסיבה לא ברורה, ארטבזוס מרד במלך פרס בשנת 358 לפנה"ס. המרידה נכשלה, וארטבזוס ומשפחתו נמלטו לפלה, אל חצרו של פיליפוס השני, מלך מוקדון. אחותו של פרנבזוס, ברסינה, הייתה נשואה לאציל יווני-פרסי בכיר בשם מנטור, שהצליח להשפיע על המלך להתיר לארטבזוס לחזור לפרס ואף להחזיר אותו לתפקידו כסטרפ פריגיה. מנטור נפטר בשנת 340 לפנה"ס, וברסינה חותנה עם אחיו המצביא ממנון.
קריירה צבאית

פרנבזוס שרת תחת פיקודו של גיסו ממנון, במהלך כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול. השניים לחמו נגד אלכסנדר הגדול במהלך המצור על הליקרנסוס. אלכסנדר הצליח לכבוש את העיר בשנת 334 לפנה"ס, אולם אך בקושי. לאחר מכן קיבל המלך דריווש השלישי את הצעתו של ממנון לפלוש בראש צי אל איי יוון, וכך להכריח את אלכסנדר לחזור לאירופה. פרנבזוס שימש כסגנו של ממנון במהלך מבצע זה. היה להם יתרון מכריע על פני המוקדונים: הצי הפרסי היה גדול וחזק ומנה 300 - 400 ספינות קרב ו-10,000 - 15,000 שכירי חרב ששירתו כנחתים שאפשר היה לנצלם להשתלטות על ערי החוף והאיים. הם הצליחו לכבוש את כיוס, לאחר מכן השתלטו על מספר ערים בלסבוס והטילו מצור על עיר הבירה של האי מיטילנה. הצי הפרסי החזק הטיל מורא על פולייס רבות באיים הקיקלאדיים, וחלק מהפולייס נקנו בעזרת שוחד נדיב. מצב המוקדונים הלך והחריף. אולם בסוף יולי או בתחילת אוגוסט של שנת 333 לפנה"ס, נפטר ממנון והוריש את הפיקוד לפרנבזוס. פרנבזוס מינה את אאוטופרדטס כסגנו, והמשיך בכיבוש לסבוס. הוא סיים בהצלחה את המצור על מיטילנה, אולם נראה שהמלך איבד עניין באסטרטגיה הימית, והורה לפרנבזוס לחזור לסוריה. פרנבזוס פירק את ציו והחיילים נשלחו אל המלך שהיה זקוק להם בקרב איסוס.
פרנבזוס המשיך לנסות בעזרת הצי שנותר לו לחבל במסעו של אלכסנדר. הוא עודד את המרד של אגיס השלישי מלך ספרטה, אולם לאחר קרב מגלופוליס המרד דוכא. פרנבזוס התקשה לשלוט בשטחים הכבושים באיי יוון, בהם פרצו מרידות ושכירי החרב שלו החלו נוטשים אותו. בסיסיו ביבשת אבדו בזה אחר זה, עד שלבסוף הוא הובס ליד כיוס בידי שייטת אתונאית-מוקדונית גדולה בהרבה ונלקח בשבי. אולם הוא הצליח להימלט לקוס.
לאחר מכן הוא אינו נזכר עוד ברשומות למשך תקופה מסוימת. לאחר קרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס, ארטבזוס אביו של פרנבזוס החליף צדדים וערק למחנה המוקדוני. ככל הנראה גם פרנבזוס עשה כך. אחותו אורטוניס נישאה לאאומנס, גיזברו של אלכסנדר. הוא נזכר גם במהלך מלחמות הדיאדוכים, כאשר תמך בגיסו אאומנס נגד יריביו.
לקריאה נוספת

ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן. - (מהדורה ראשונה בשנת 2010)
פלוטארכוס, חיי אישים: אנשי יוון; תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי; הביוגרפיות סולון, תימיסטוקליס ואלקיביאדיס – תרגמן והוסיף להן הערות מ"ה בן שמאי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"א.
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967.
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
Arrian, The Campaigns of Alexander, translated by Aubrey de Sélincourt, Penguin Classics, 1958 and numerous subsequent editions.
Quintus Curtius Rufus. "Historiarum Alexandri Magni Libri Qui Supersunt" (בלטינית).
Waldemar Heckel, Who is Who in the Age of Alexander the Great Prosopography of Alexanders' Empire, Blackwell publishing, 2006.
Pierre Briant, From Cyrus to Alexander: A History of the Persian Empire, Translated by Peter T. Daniels, Eisenbrauns, 2006.
Peter Green, Alexander of Macedon, 356-323 B.C.: a historical biography, 1974.
Stephen Ruzika, War in the Aegean, 333–331 B. C.: A Reconsideration, Phoenix, Vol. 42, No 2 (summer, 1988) pp. 131 - 151.
הערות שוליים

↑  אילן היוחסין של השושלת באתר ליוויוס
↑  ראו כאן
1 2 3 4  ביוגרפיה באתר ליוויוס
↑  Stephen Ruzika, Phoenix, Vol. 42, No 2 (summer, 1988) p. 132
↑  Peter Green, Alexander of Macedon, 356-323 B.C.: a historical biography, 1974, p.254.
↑  Pierre Briant, From Cyrus to Alexander: A History of the Persian Empire, Translated by Peter T. Daniels, Eisenbrauns, 2006, pp.826-832.
↑  תיאור החתונה באתר ליוויוס
↑  פלוטרכוס, "חיי אאומנס" 7.
| מלחמותיו של אלכסנדר הגדול |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | חבל הבלקן • אסיה הקטנה • סוריה-ארץ ישראל-מצרים • מסופוטמיה • פרסיס • באקטריה • סוגדיאנה • תת-היבשת ההודית • גרוסיה | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| קרבות וכיבושים | * המערכה הבלקנית של אלכסנדר הגדול: המצור על תבאי כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול: קרב גרניקוס • המצור על מילטוס • המצור על הליקרנסוס • קרב איסוס • המצור על צור • המצור על עזה • קרב גאוגמלה • קרב השערים הפרסיים    כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה: המצור על הסלע הסוגדיאני  הפלישה להודו: קרב הידספס • המצור על עיר המאלים | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| נושאים בביוגרפיה של אלכסנדר | אלכסנדר הגדול באגדות היהודיות • אלכסנדר הגדול באגדות הפרסיות • אופיו של אלכסנדר הגדול | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| יוונים ומוקדונים | פיליפוס השני • אולימפיאס • אריסטו • הפאיסטיון • פרמניון • פילוטאס • פרדיקס • תלמי הראשון • סלאוקוס הראשון • ליסימכוס • אנטיגונוס מונופתלמוס • אנטיפטרוס • קליטוס השחור • ניקנור • פוליפרכון • •אלקטס •מלאגרוס • פאיתון • קרטרוס • בלקרוס • אגיס השלישי | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| פרסים ושכירי חרבם, הודים ואחרים | דריווש השלישי • ממנון • בסוס • פורוס • ארטבזוס • פרנבזוס • אריוברזנס • מזאוס • אאוטופרדטס • ספיטמנס • אוקסיארטס • ארסמס | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
צזיום אאוריד

| --- | --- |

 שם סיסטמטי:  Caesium auride
 כתיב כימי:  AuCs 
 מסה מולרית:  329.87 גרם/מול
 מראה:  גבישים אדומים-צהובים
 מספר CAS:  12256-37-0
 צפיפות:  7.065 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  מוצק
 טמפרטורת היתוך:  580 °C   853.15 K
 
צסיום אאוריד (Caesium auride) הוא תרכובת יונית שנוסחתה CsAu והמורכבת מקטיון צזיום והאניון הנדיר זהב Au−‎.
החומר מתקבל מחימום תערובת סטויכיומטרית של זהב וצסיום. שתי המתכות המותכות מגיבות ליצירת תוצר אחיד שצבעו צהוב, טמפרטורת ההתכה של התרכובת 580°C. צבעו של החומר המומס באמוניה נוזלית הוא חום. בגיבוש חוזר מאמוניה נוזלית מתקבלים גבישים מתכתיים כחולים של CsAu•NH3 בהם חלק מצפיפות המטען שעל אניון הזהב עוברת לאמוניה.
התרכובת מגיבה בעצמה עם מים ומתקבל גז מימן וזהב מתכתי:
 {\ce {2CsAu +2H_2O -> 2CsOH +2Au +H2}}
החומר התגלה על ידי הכימאי האמריקאי J. J. Lagowski בשנת 1978 שהבחין בצבע בלתי צפוי של תמיסות אמוניה של צסיום וזהב ובכך אישר לראשונה את קיומם של אניונים של אטומי המתכות היקרות.
את התמיסה של החומר באמוניה ניתן להעביר דרך מחליף יונים ומתקבלת תרכובת אחרת המכילה אניון זהב - טטראמתילאמוניום אאוריד.
הערות שוליים

↑  Solvent Mediated Synthesis, Aurides, אתר מכון מקס פלאנק
צבי וייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1986 (בן 38 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ישראל
 מקום לימודים:  למד בישיבת חדרה מכון תל אביב לחזנות
 עיסוק:  חזן, זמר
 מעסיק:  רדיו קול חי, בית הכנסת הגדול (ירושלים)
 זרם:  חרדי-ליטאי
 סוגה:  חזנות, מוזיקה חסידית
 שפה מועדפת:  עברית
 חברת תקליטים:  דברי שיר
 שיתופי פעולה בולטים:  יצחק מאיר, סימון כהן, אברהם קירשנבאום, אלי יפה
 
צבי וייס הוא זמר, חזן ובעל תפילה חסידי-ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשנת תשמ"ו בניו יורק, ובגיל 6 עלה לארץ. אביו הוא הזמר יהונתן וייס. למד אצל החזן לאנטוש, ולאחר מכן במכון תל אביב לחזנות.
בשנת 2012 הוציא את אלבום הבכורה שלו - "ריבונו של עולם". באלבום יצירות הקשורות בעיקר לספירת העומר. ליוו את האלבום מקהלת "ידידים", והמעבד מנחם בריטובסקי.
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני - "אוצר", מלחניו של הרב בן-ציון שנקר. וייס מארח באלבום את הזמרים גדעון לוין, יצחק מאיר, יעקב מוצן ודביר שפיגל. את האלבום הוציא בחברת התקליטים דברי שיר.
בין פברואר 2022 לאוקטובר 2022 שפט וייס בתוכנית הריאלטי "המלחינים" ששודרה ברדיו קול חי.
וייס הוא אחד משני החזנים הראשיים בבית הכנסת הגדול בירושלים.
מגיש את תוכנית החזנות של רדיו קול חי.
דיסקוגרפיה > אלבומים

ריבונו של עולם, 2012
אוצר, ניגוני הרב בן-ציון שנקר, 2017
דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים

סליחות תשע”א, 2011
אוסף פסח, 2019
הנשמה לך, 2020
הערות שוליים

↑  מתוך ידיעה באתר 'חסידיניוז'.
↑  רבונו של עולם: החזן צבי וייס באלבום בכורה, ידיעה באתר 'חסידיניוז'.
↑  "אוצר" – צבי וייס שר מניגוניו של ר' בן-ציון שנקר ז"ל, ידיעה באתר 'חסידיניוז'.
↑  המלחינים - עונה 3 | פרק הבכורה, נבדק ב-2022-03-09
↑  מתוך כתבת פרופיל, ברדיו קול חי.
צנתר היקמן

צנתר היקמן. הצלקת בבסיס הצוואר מסמנת את מקום חדירת הצנתר לתוך וריד הצוואר השמאלי
צנתר מסוג היקמן (או: קטטר היקמן, באנגלית: Hickman line) הוא צנתר ורידי מרכזי שמשמש בדרך כלל לניהול מתן כימותרפיה או תרופות אחרות ולניקוז דם בעת ניתוח. סוגים מסוימים של צנתרי היקמן משמשים בעיקר לצורך אפרזיס או דיאליזה.
הצנתר עשוי להישאר במקומו לפרקי זמן ממושכים ונעשה בו שימוש כאשר נדרשת גישה ארוכת טווח לתוך הווריד. הצנתר מוחדר בדרך כלל לחלקו העליון של בית החזה, החדרתו כרוכה ביצירת שני חתכים, האחד בדופן בית החזה והשני בווריד. הצנתר מוחדר דרך מקום החתך הראשון, שם יוצרים תעלה תת-עורית דרכה עובר הצנתר עד כניסתו לווריד מרכזי. לאחר החדרת הצנתר הוא נתפר לעור בשתי נקודות: באזור החדרתו ובכניסה לווריד.
הצנתר נקרא על שם ד"ר רוברט היקמן (נולד ב-1927), רופא ילדים נפרולוג בבית החולים לילדים בסיאטל, ששדרג בשנת 1979 את ההליך של קביעת צנתר ורידי לטווח ארוך שנכנס לשימוש ב-1968, כאשר הוסיף להליך את יצירת המנהרה התת-עורית שהרחיקה את הפתח בווריד מהפתח בבית החזה ו"שרוול" דקרון שהוחדר לפתח היציאה, שני שיפורים משמעותיים שמזערו את האפשרות לזיהום מסכן חיים.
סיבוכים אפשריים של השימוש בצנתר הם: 1. זיהום, הניתן לזיהוי לפי כאב, אדמימות, חום, נפיחות או מוגלתיות באזור פתח היציאה ו/או עליית חום גוף המטופל. 2. היווצרות קריש דם באזור הצנתר או בתוכו.
קביעת הצנתר והסרתו נעשים בהליך כירורגי בהרדמה מקומית.
צבי זוהר (חוקר יהדות)

צבי זוהר (נולד ב-23 ביוני 1949 בארצות הברית) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן. תחום המחקר המרכזי שלו הוא התפתחות ההלכה היהודית מבחינה היסטורית, סוציולוגית, אנתרופולוגית ודתית. מבחינה גאוגרפית, מחקרו עוסק רבות ביהדות צפון אפריקה.
ביוגרפיה

צבי זוהר נולד ב-1949 בארצות הברית. בשנת 1958 עלה לישראל. למד בתיכון ממלכתי דתי בתל אביב ולאחר מכן התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודים ישיבתיים בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1973, לאחר מלחמת יום כיפור ובעקבותיה, פנה זוהר ללימודים אקדמיים באוניברסיטת בן-גוריון. הוא השלים תואר ראשון בפילוסופיה כללית ובתולדות עם ישראל בהצטיינות בשנת 1978. לאחר מכן, למד לתואר שני ושלישי במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט שלו הוא השלים בשנת 1989.
במהלך לימודיו הפך לחבר ולעמית בכיר במכון שלום הרטמן.
בשנת 2000 הפך זוהר לחבר סגל באוניברסיטת בר-אילן והוא מלמד בחוג למשפטים ובחוג למדעי היהדות באוניברסיטה.
בשנת 2005 הופקד על הקתדרה על שם צ'נסי סטילמן ליצירה ההלכתית והערכית של חכמי ישראל בארצות האסלאם באוניברסיטת בר-אילן.
תפקידים ציבוריים

במסגרת תפקידיו, שימש זוהר כראש המרכז להלכה של מכון שלום הרטמן, ירושלים; חבר הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל זצ"ל; חבר ועדת השופטים לפרס בן צבי 2008/תשס"ח וחבר ועדת ההיגוי למפעל מקורות תולדות החינוך.
מחקריו וספריו

מחקריו של זוהר נוגעים להתפתחות ההיסטורית של ההלכה בייחוד בצפון אפריקה. בתוך כך הוא עסק ביהודי סוריה ומצרים במאה העשרים, יהודי ארצות האסלאם ושאלת הזהות הלאומית, הלכה ומודרניזציה ביהדות ארצות האסלאם (המזרח-התיכון וצפון אפריקה), היסטוריה חברתית ותרבותית של יהודי המזרח בארץ-ישראל (משלהי התקופה העת'מאנית ועד להקמת מדינת ישראל), תולדות עם ישראל בזמננו, קהילות ישראל בזמננו, הסוציולוגיה של העם היהודי בזמננו, הלכה וחילון, הלכה ומציאות חברתית, גיור ועוד.
על מחקריו בתחום קיבל את פרס גאון לחקר מורשת יהדות צפון אפריקה בשנת 2006 ופרס ע"ש הנרי טולדנו לחקר יהדות צפון אפריקה (על עבודת המאסטר, בשנת 1982).
מחקריו וספריו > ספרים שכתב

מסורת ותמורה, ירושלים, מכון בן צבי, תשנ"ג.
גיור וזהות יהודית: עיון ביסודות ההלכה, ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"ה [מחבר נוסף: אבי שגיא] (259 עמ').
מעגלי זהות יהודית בספרות ההלכתית, תל אביב, ספריית הילל בר חיים של הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000 [מחבר נוסף: אבי שגיא] (249 עמ').
האירו פני המזרח: הלכה והגות אצל חכמי ישראל במזרח התיכון, תל אביב, ספריית הילל בר חיים של הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001 (479 עמ').
דרמה חברתית-תרבותית בחלב המנדטורית, מרכז דינור של האוניברסיטה העברית, 2003
Transforming Identity (2007, Continuum Press, London) [co-author: Avi Sagi] [ 311 pp.]
ולא ידח ממנו נדח: יחסו של הרב בן ציון עזיאל לגיור בזמן הזה, כמשתקף בתשובותיו ההלכתיות, ירושלים, הוועד להוצאת כתבי הרב עזיאל, תשע"ב / 2012 (320 עמודים)
Rabbinic Creativity in the Modern Middle East, Bloomsbury Academic Press, London and New York, 2013 [399 pp.]
מחקריו וספריו > ספרים שערך

Studies in a Rabbinic Family: The De Botons, Jerusalem, Misgav Yerushalayim, The Hebrew University of Jerusalem, 1998 (co-edited with M. Ben Sasson, W.Z. Harvey and Y. Ben Naeh) (258 pp.)
מחויבות יהודית מתחדשת: על עולמו והגותו של דוד הרטמן, שני כרכים, הוצאת מכון שלום הרטמן בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים ותל אביב, תשס"א [עורך נוסף: אבי שגיא] (952 עמ').
יהדות של חיים: עיונים ביצירתו ההגותית-הלכתית של הרב חיים דוד הלוי, בסדרת : יהדות ישראלית של בר-אילן, כתר ומכון הרטמן, 2007 (עורך נוסף: אבי שגיא) [395 עמ'].
הרב עזיאל ובני זמנו: פרקי עיון בהגותם של חכמי המזרח בישראל במאה העשרים, הוועד להוצאת כתבי הרב עזיאל והמכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב, 2009 [253 עמ'].
Jews and Muslims in the Islamic World, Maryland University Press, 2013 [384 pp.] [co-editor: Bernard Cooperman]
בן ציון מאיר חי, הרב עוזיאל - הגות, הלכה והיסטוריה, בסדרה "מחשבות", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן (אורכב 25.11.2020 בארכיון Wayback Machine), 2020 (384 עמ').
צזאר קוניקוב

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1909 האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  14 בפברואר 1943 (בגיל 33) ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  נובורוסיסק 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1941–1943 (כשנתיים)
 דרגה:   מיור (רב-סרן)
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד נחתים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות    עיטור לנין    עיטור הדגל האדום    עיטור אלכסנדר נבסקי
 
צזאר לבוביץ' קוניקוב (ברוסית: Це́зарь Льво́вич Ку́ников) ‏ (23 ביוני 1909 - 14 בפברואר 1943), היה קצין יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור מלחמת העולם השנייה.