stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ
ביוגרפיה > חייה כמלכה

למרות ששארלוט דיברה מעט אנגלית בעת נישואיה, היא רכשה את השפה במהירות. עם זאת, היא דיברה במבטא גרמני כבד. באופן יוצא מן הכלל, לא הייתה לג'ורג' מעולם פילגש, זאת בניגוד לסבו ולבניו, וחיי הנישואים שלהם היו מאושרים. הזוג הביא לעולם 15 ילדים, 9 בנים ו-6 בנות. ב-1762 רכש ג'ורג' את בית בקינגהאם, שמאוחר יותר היה לארמון בקינגהאם, כמעון למשפחתו. בתי מגוריו הנוספים היו ארמון קיו וטירת וינדזור. ארמון סנט ג'יימס שימש לצרכים רשמיים. ג'ורג' לא ניהל מסעות רבים ובילה את כל חייו בדרום אנגליה. בשנות ה-90 של המאה ה-18 בילו המלך ובני משפחתו בוויימות' (Weymouth), שהייתה אז מקום נופש פופולרי על שפת הים.
הסתגלותה של שארלוט בשנותיה הראשונות לחיים בחצר המלכותית הבריטית הייתה מאתגרת במיוחד בשל מערכת היחסים המתוחה עם חמותה, אוגוסטה, שהתעקשה על נימוסים נוקשים בחצר המלוכה והקשתה על שארלוט להסתגל לחיי החצר הבריטית וליצור קשרים חברתיים. עם  מחלתו הנפשית הראשונה של ג'ורג' השלישי בשנת 1765, נקטה חמותה, אוגוסטה וג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט צעדים להסתיר את מצבו משארלוט. למרות שהצעת חוק משנת 1765 קבעה כי שרלוט תהפוך לעוצרת במקרה של אי-יכולתו המתמשכת של המלך לשלוט, הם בחרו להעלים את העובדה הזו ממנה. שארלוט הייתה חובבת מוזיקה עם העדפה ברורה למוזיקה גרמנית. היא העריצה במיוחד את יצירותיו של ג'ורג' פרידריך הנדל. אהבתם למוזיקה הגרמנית באה לידי ביטוי בין היתר, בביקורו של וולפגנג אמדאוס מוצרט הצעיר בבריטניה בשנת 1765. מוצרט, שהיה אז בן שמונה, הופיע בפני החצר המלכותית וזכה להערכה רבה.

המלכה שארלוט הייתה חובבת בוטניקה נלהבת. היא גילתה עניין רב בגני קיו והייתה מעורבת באופן פעיל בפיתוחם. בעידן של גילויים וגילוי מינים חדשים של צמחים, שארלוט עודדה את הרחבת האוספים בגנים, ותמכה במאמציהם של מטיילים ומגלי ארצות כמו קפטן ג'יימס קוק וסר ג'וזף בנקס להביא צמחים אקזוטיים לבריטניה. שארלוט הראתה דאגה עמוקה לציבור והיא ייסדה בתי יתומים והייתה מעורבת באופן פעיל בפעילות ציבורית. בשנת 1809, הפכה לפטרונית של בית חולים שהתמקד בטיפול באמהות לעתיד.
המהפכה הצרפתית, שפרצה בשנת 1789, הוסיפה מתחים שכבר שררו בחייה של שארלוט. הקשר הקרוב שלה עם המלכה מארי אנטואנט, שצעירה ממנה ב-11 שנים הותיר אותה מודאגת עמוקות מגורלה. שתי המלכות חלקו תחומי עניין משותפים רבים, כמו אהבתן למוזיקה ולאומנות. למרות שלא נפגשו פנים מול פנים מעולם, שארלוט ומארי אנטואנט קיימו ידידות עמוקה שהתנהלה בעיקר באמצעות מכתבים. שרלוט ארגנה מגורים בבריטניה למשפחת המלוכה הצרפתית, במידה והם יצליחו להימלט. הידיעה על הוצאתם להורג של המלך והמלכה הצרפתים הכתה בה בתדהמה עמוקה.
בשנת 1814 הוכרז בקונגרס וינה על הקמת ממלכת הנובר תחת שלטון בעלה ג'ורג' השלישי, ושארלוט הוכתרה כמלכת הנובר. בעקבות התדרדרות ניכרת במצבו הנפשי של ג'ורג' השלישי בשנת 1811, הוחלט שרעייתו שארלוט תהיה האפוטרופוס הרשמית. שארלוט המשיכה לשאת בנטל האפוטרופסות על בעלה עד יומה האחרון. נאמנותה לבן זוגה נותרה איתנה ושארלוט טיפלה בו כמיטב יכולתה. מחלתו של ג'ורג' הייתה קשה מאוד בשנותיו האחרונות, עד כדי כך שהוא לא היה מסוגל להבין את מותה של רעייתו בשנת 1818.
בשנת 1817 מתה נכדתה שארלוט במהלך הלידה של בנה בכורה, וכתוצאה מכך התדרדרה בריאותה של המלכה שארלוט. ב-17 בנובמבר 1818 מתה שארלוט בארמון קיו, מוקפת בכל ילדיה.
משפחתה

ב-8 בספטמבר 1761 התחתנה שארלוט עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. לבני הזוג היו 15 ילדים:
ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת (1762–
1830)
הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני (1763–1827)
ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת (1765–1837)
שארלוט, הנסיכה המלכותית (1766–1828)
הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטראת'רן (1767–1820)
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1768–1840)
אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת (1770–1840)
ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר (1771–1851)
הנסיך אוגוסטוס פרדריק, דוכס סאסקס (1773–1843)
הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' (1774–1850)
הנסיכה מרי, דוכסית גלוסטר ואדינבורו (1776–1857)
סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1777–1848)
אוקטביוס, נסיך הממלכה המאוחדת (1779–1783)
אלפרד, נסיך הממלכה המאוחדת (1780–1782)
אמיליה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1783–1810)
הערות שוליים

↑  FROM MRS. PENDARVES'S RETURN FROM HER VISIT TO IRELAND TO THE MARRIAGE OF HER SISTER MRS. ANN GRANVILLE. 1733—1740, Cambridge University Press, 2011-11-08, עמ' 414–621
↑  {{{מחבר}}}, Nordiskt Medicinskt Arkiv 32, 1899-01-12 doi: 10.1111/joim.1899.32.issue-33
↑  Fraser C. Henderson, Christopher Kalhorn, Introduction, Seminars in Spine Surgery 17, 2005-03, עמ' 1 doi: 10.1053/j.semss.2005.03.001
↑  Edward Moore, [Anon., ‘Fitzgig’s Triumph; or, The Power of Riot: An Ode', St. James's Chronicle or the British Evening Post, 28–31 May 1763.], London: Routledge, 2024-07-31, עמ' 271–274, ISBN 978-1-003-55225-3
↑  David Weir, Decadence and Cinema, Cambridge University Press, 2019-08-22, עמ' 300–315
↑  Annie Holt, Modernizing Costume Design, 1820–1920, Abingdon, Oxon ; New York, NY : Routledge, 2021. | Series: Routledge advances in theatre and performance: Routledge, 2020-10-14, ISBN 978-0-429-05478-5
1 2 3  Editage Insights, Academic publishing and scholarly communications: Good reads, June 2017, Editage Insights
↑  Editage Insights, Academic publishing and scholarly communications: Good reads, June 2016, Editage Insights
↑  Otto Jahn, George Grove, Life of Mozart, Cambridge University Press, 2013-09-05, ISBN 978-1-108-06482-8
↑  A. H. Taylor, Radio Reminiscences: A Half Century. Introduction: The Vocabulary of Radio, 1948-01-01
↑  {{{מחבר}}}, Adams-Connor, Captain Harry George, (1859–5 June 1939), DL Isle of Wight and Hampshire, Who Was Who, Oxford University Press, 2007-12-01
↑  Thomas Ryan, Queen Charlotte's hospital, Notes and Queries s6-XII, 1885-08-22, עמ' 148–148 doi: 10.1093/nq/s6-xii.295.148b
↑  {{{מחבר}}}, Levey, Andrew David, (born 15 April 1958), a Circuit Judge, since 2011, Who's Who, Oxford University Press, 2011-12-01
↑  Nicole Richter, Marie Antoinette, The Bloomsbury Handbook to Sofia Coppola, 2023, עמ' 50–60 doi: 10.5040/9781350244337.0010
↑  B.A. STONE, O-Carboxymethylpachyman, Elsevier, 1972, עמ' 384–385, ISBN 978-0-12-746206-6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366824005171  PLWABN: 9810698194205606  BnF: cb14955996v (data)  CANTIC: a11253319  GND: 128624280  ICCU: MUSV015564  ISNI: 0000 0000 5489 6931  LCCN: n50039277  NKC: ntk20241225781  NLA: 47753296  NTA: 114901783  RKD: 487057  SNAC: w66r2q5z  SUDOC: 081585276  Trove: 1489444  ULAN: 500279813  VIAF: 30593946   WorldCat (עם VIAF): 30593946 
דיוקן של שארלוט בשנת 1761
דיוקן של שארלוט שצייר תומאס גיינסבורו
דיוקן שצויר על ידי יוהאן זופני של שארלוט וג'ורג וילדיהם בסביבות 1771
וילפריד ישראל

| --- | --- |

וילפריד ישראל ב-1942
 לידה:  11 ביולי 1899 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 ביוני 1943 (בגיל 43) מפרץ ביסקאיה, צרפת 
 מדינה:  גרמניה
 מקום מגורים:  ברלין, מיטה (אמצע)
 ידוע בשל:  סוחר ונדבן, פעל להצלת יהודים במלחמת העולם השנייה
 השכלה:  Lyceum Alpinum Zuoz 
 מקצוע:  בעל בית מסחר ופעיל חברתי
 
מוזיאון וילפריד ישראל בקיבוץ הזורע
וילפריד ישראל (באנגלית: Wilfrid Israel;‏ 11 ביולי 1899 – 1 ביוני 1943) היה סוחר ונדבן אנגלי-גרמני יהודי, פעיל בתנועה הציונית ובעליית הנוער. פעל רבות להצלת יהודים באירופה בעת השלטון הנאצי. אוסף אומנות נרחב שהוריש לקיבוץ הזורע היווה את הבסיס להקמת מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
בית המסחר "נתן ישראל"

"בית המסחר נתן ישראל" נוסד על ידי נתן ישראל בשנת 1815 בברלין ב-Molkenmarkt, כחנות קטנה לבגדים משומשים, בשם Kaufhaus Nathan Israel. עם השנים התפתח בית המסחר לחנות כלבו הידועה בגרמניה באיכות מוצריה. בנו של נתן, יעקב, ירש את אביו ולאחר מכן הנכד - ברתהולד. בשנת 1925 כלל הכל-בו כ-2,000 עובדים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ניהלו את החנות הנינים וילפריד והרברט. ב-1 באפריל 1933 החרימו הנאצים את הכל-בו ויתר חנויות היהודים. (ראו צילום ההפגנות שנערכו בחזית בית המסחר - משמאל.) בשנת 1938 נאלצו בני המשפחה למכור את בית-המסחר לחברת Emil Köster AG ובשנת 1939 נפתח הכלבו מחדש בשם "Das Haus im Zentrum" ("הבית שבמרכז"). לאחר מלחמת העולם השנייה, נותר אתר בית המסחר בשטחה של מזרח-גרמניה, אך בית המסחר עצמו נהרס כליל בהפצצות בנות הברית על מרכז ברלין.
הסרטים על וילפריד ישראל

ב-20 בינואר 2012 הושק בקיבוץ הזורע בנוכחות ניצולי הקינדר-טרנספורט ובני משפחותיהם, הסרט "וילפריד ישראל - המציל מברלין – סיפורו של גיבור שנשכח". סרט תיעודי קצר באורך 30 דקות על חייו ופועלו של וילפריד ישראל בבימויו של יונתן ניר ובהפקת נעם שלו והאחים אילן ואופיר בר, המבוסס על ספרה של נעמי שפהרד. הסרט מתרכז בעשר השנים האחרונות לחייו של וילפריד, ומתמקד במאמצי והישגי הצלת היהודים, וגם במהות הקשר של וילפריד עם חבורת המייסדים של קיבוץ הזורע. סרט זה שמראש יועד להקרנה בפני קהל המבקרים של מוזיאון וילפריד ישראל, לא הוצג מעולם בהקרנה מסחרית כלשהי וגם לא בערוץ טלוויזיה כלשהו.
בשנת 2016 הושלם מקץ ארבע שנות עבודה סרט תיעודי באורך מלא בשם "האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל". הסרט, בבימויו של יונתן ניר ובהפקתו של נעם שלו, מתרכז בעשר השנים האחרונות לחייו של וילפריד. הסרט מנסה להתמודד עם השאלה, כיצד ייתכן שסיפורו לא סופר ושדמותו הציבורית נשכחה.
הנצחה

מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח
בכניסה למושבת יקנעם, מוצב פסל מנורה גדול אותו תרם נשיא האגודה היסודית אמריקאית לשימור היסטורי, ג'רי קלינגר לזכרו של וילפריד ישראל. פסל המנורה עוצב על ידי הפסל סם פיליפ.
לקריאה נוספת

נעמי שפהרד, וילפריד ישראל, שגריר ללא ארץ, תרגמה מאנגלית נחמה גנוסר, (ירושלים: מוסד ביאליק, 1989).
כריסטופר אישרווד, פרידה מברלין תרגם אמציה פורת, (תל אביב: עם עובד, 1975). תרגום נוסף: שאול לוין, (מחברות לספרות, 2007). (גיבור הספר - ברנרד לנדאוור - הוא בן דמותו של ישראל)
גדעון גרייף, מציל אחי אנוכי: יהודים מצילים יהודים בימי השואה /כתיבה ועריכה דידקטית: אפרת בלברג, ירושלים: יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה - בית הספר המרכזי להוראת השואה, תשס"ה-2004.
H. G. Reissner, The History of Kaufhaus Nathan Israel and of Wilfrid Israel, in: Year Book Leo Baeck Institute 1958.
va Michaelis et al., Wilfried Israel: July 11th, 1899 - June 1st, 1943, transl. by S. L. Salzedo (London : Marsland Publications,1944)
WILFRID ISRAEL JULY 11TH, 1899 - JUNE 1ST, 1943. London, Marsland Publications LTD, 1944. 1st edition. Cloth, 12mo, 50 pages.
Dessa, A Tribute to Kaufhaus N. Israel 1815-1939, Switzerland: Deborah Petroz-Abeles, 2003.
Colvin Ian. Flight 777: The Mystery Of Leslie Howard. London: Evans Brothers, 1957.
Eforgan, Estel. Leslie Howard : The Lost Actor. London: Vallentine Mitchell Publishers, 2010.
הערות שוליים

↑  המכתב כתוב בלשון Sie המכבדת, כפי שנהוג עד היום, אבל בוודאי אז
↑  From Tribute Book to Wilfrid Israel
by Albert Einstein, page. 26
↑  וילפריד ישראל, באתר מוזאון וילפריד ישראל
↑  מה נשמע - מוזיאון בהזורע, דבר, 27 בפברואר 1953
↑  המידע הנ"ל נחשף באמצעות התחקיר שנעשה עבור יצירת הסרט
↑  Smith, Michael (16 בספטמבר 1999). Foley: the Spy Who Saved 10,000 Jews. Coronet
↑  נעמי שפהרד, וילפריד ישראל, שגריר ללא ארץ, תרגמה מאנגלית נחמה גנוסר, (ירושלים: מוסד ביאליק, 1989)
↑  בת-חן אפשטיין אליאס, מציל היהודים שנשכח מאחור, באתר ישראל היום, 20 בספטמבר 2013
↑  ,Guide to the Papers of the Israel Family 1814-1996 Processed by Marianne Salinger and Ilse Turnheim
↑  קורות החיים של וילפריד-יעקב ישראל, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑   נעמה ריבה, יצירות נדירות נשדדו ממוזיאון וילפריד ישראל, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2020
↑  Albert Einstein, From Tribute Book to Wilfrid Israel by Albert Einstein, page. 26
↑  Naomi Shepherd, Wilfrid Israel: German Jewry's Secret Ambassador, Halban Publishers, 2017-05-01, ISBN 978-1-905559-89-3. (באנגלית)
↑  יוסף פרידלנדר, שגריר הסתרים של יהדות גרמניה, מעריב, 29 ביוני 1990
↑  נחמן גלבוע, זרעים של חיים: סרט חדש חושף את האיש שהציל אלפי יהודים בשואה, באתר mynet‏ קיבוץ, 21 באפריל 2017
↑  "חזרה כללית". Ynet. נבדק ב-2007-07-08.
↑  The Essential Link - The Story of Wilfrid Israel
↑  ג'רי קלינגר תרם פסל מנורה לזכרו של וילפריד ישראל שהציל רבבות יהודים בשואה, באתר ycom‏ 12 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274668605171  GND: 118722948  ISNI: 0000 0001 1072 1360  LCCN: n83129001  SNAC: w6654zcf  VIAF: 77690061   WorldCat (עם VIAF): 77690061 
בית הכלבו "נתן ישראל", 1900
לוחית זיכרון לזכר בית הכלבו נתן ישראל ובעליו האחרונים, וילפריד ישראל
הפגנת פלוגות-סער בחזית בית המסחר. מרץ 1933. כיתוב השלטים: "גרמנים! התגוננו! אל תקנו מיהודים!" ("Deutsche! Wehrt Euch! Kauft nicht bei Juden!")
כרזת הסרט שהוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב 2017
נובוקוזנצקאיה

נובוקוזנצקאיה (ברוסית: Новокузнецкая организованная преступная группировка) הוא ארגון פשע גדול שפעל בערים נובוקוזנצק ומוסקבה בראשית שנות ה-90.
הקמת הארגון

הקבוצה כללה כמעט לחלוטין ספורטאים לשעבר. התהפוכות החברתיות והכלכליות האלימות של תחילת שנות ה-90 דחפו את בעיית החינוך הגופני והספורט לרקע. רק חלק קטן מהספורטאים המובילים יכלו להתעסק בספורט מקצועי, ולכן הרבה ספורטאים לשעבר שלא היה להם מקצוע אמיתי, שנותרו ללא פרנסה, נכנסו לפשע.
בראשית שנות ה-90 הושקעו כספי עתק בנובוקוזנצק, שמפעליה התמחו בעיקר בהפקה ועיבוד של פחם ומתכת, המסחר ותחום השירות התחדשו. תוצרתם של מפעלי נובוקוזנצק החלו למשוך את תשומת ליבם של אנשי עסקים, שפעילותם נשלטה על ידי עולם הפשע.
המנהיג הראשוני של קבוצת הפשע המאורגן היה ולדימיר אנטוליביץ' לבוצקי, אמן הספורט של ברית המועצות, אחד מנציגי בית הספר להיאבקות חופשית של נובוקוזנצק. סביב עצמו, הוא גייס את חבריו, ספורטאים לשעבר. איגור שקברה, גם הוא אתלט לשעבר, הפך ל"יד ימין" של לבוצקי. לאחר מכן, לאחר שנישא לנישואין פיקטיביים, לקח את שם משפחתה של אשתו והפך לאיגור בריבין. סרטים על המאפיה משיקגו היו סוג של כלי הוראה לשודדים העתידיים. למעשה, המבנה ההיררכי והסדרים הפנימיים הועתקו מהסרטים הללו.
הערות שוליים

↑  Зарубились, lenta.ru
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ורג' דייוויס (כדורגלן יליד 1996)

ג'ורג' קווקו דייוויס (באנגלית: George Kweku Davies; נולד ב-16 בנובמבר 1996 בפריטאון שבסיירה לאון), הוא כדורגלן מסיירה לאון המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריגה.
קריירה

דייוויס נולד בפריטאון שבסיירה לאון. הוא שיחק במחלקות הנוער של FC ג'והאנסן מסיירה לאון, רייט טו דרים אקדמי מגאנה ומנצ'סטר סיטי מאנגליה. בחודש אוגוסט 2012 זומן דייוויס לראשונה לנבחרת סיירה לאון. ב-8 ביוני 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 נגד נבחרת תוניסיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
בחודש אוגוסט 2014 עבר דייוויס לגרויטר פירט והחל לשחק במחלקת הנוער שלה. בחודש נובמבר 2014 הוא חתם על חוזה מקצועני במועדון עד לחודש יוני 2019. ב-16 בדצמבר 2014 ערך דייוויס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-71 בתיקו 0-0 נגד בוכום במסגרת המחזור ה-18 בבונדסליגה השנייה. דייוויס לא קיבל הזדמנויות רבות לשחק, במחצית עונת 2016/17 הושאל לפלורידסדורפר מהליגה האוסטרית הראשונה (השנייה בהייררכיית הליגות באוסטריה), שם היה לשחקן הרכב קבוע.
בקיץ 2017 חתם דייוויס בסנקט פלטן מהבונדסליגה האוסטרית.
השור הזועם

| --- | --- |

כרזת הסרט מאת טום ג׳ונג (אנ')
 מבוסס על:  השור הזועם: הסיפור שלי (Raging Bull: My Story) מאת ג'ייק למוטה
 בימוי:  מרטין סקורסזה 
 הופק בידי:  רוברט צ׳רטוף, אירוין וינקלר 
 תסריט:  פול שרדר, מרדיק מרטין 
 עריכה:  תלמה סקונמייקר 
 שחקנים ראשיים:  רוברט דה נירו קת'י מוריארטי ג'ו פשי פרנק וינסנט ניקולאס קולאסנטו טרזה סלדנה.
 מוזיקה:  פייטרו מסקאני 
 צילום:  מייקל צ'פמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ניו יורק 14 בנובמבר 1980 (ניו יורק סיטי) ארצות הברית 19 בנובמבר 1980 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  129 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט היסטורי, historical drama film, סרט פעולה, סרט אגרוף, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים, סרט ספורט 
 מקום התרחשות:  דרום פלורידה, מישיגן, ניו יורק, מיאמי 
 תקופת התרחשות:  1944, 1945 
 תקציב:  18,000,000$
 הכנסות:  23,400,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   ragingbull
 פרסים:  אוסקר על השחקן הטוב ביותר לרוברט דה נירו ואוסקר על העריכה לתלמה סקונמייקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
השור הזועם (באנגלית: Raging Bull) הוא סרט קולנוע משנת 1980, אשר בוים על ידי מרטין סקורסזה והקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. זהו סרט ריאליסטי המתבסס על חייו האמיתיים של ג'ייק למוטה, שהיה אלוף העולם באגרוף במשקל בינוני. למוטה היה חם מזג ופרנואיד והתנכר לחבריו ולמשפחתו, אולם בזירה היה מתאגרף העשוי ללא חת. רוברט דה נירו מגלם את למוטה ועל תפקידו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. בסרט מככבים גם ג'ו פשי (שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר) וקת'י מוריארטי (שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר) המגלמת את אשתו של למוטה בה הוא מתעלל. הסרט מציג גם הופעה של ניקולאס קולאסנטו (שגילם שנים לאחר מכן את המאמן בקומדיית המצבים הטלוויזיונית חופשי על הבר). שיחקו בו גם תרזה סלדנה ופרנק וינסנט, המשחק בקביעות בסרטיו של סקורסזה.
סקירה כללית

הסרט הופץ בידי יונייטד ארטיסטס. מנהלי האולפנים מיאנו בתחילה לממן את הפרויקט כיוון שהם חששו שהוא לוקה בחילול קודש חמור וכי האלימות בסרט לא תעבור את ביקורת ה-MPAA ‏ (איגוד הסרטים האמריקאי). על כל פנים, סקורסזה ודה נירו עבדו מחדש על התסריט ועלה בידם להמשיך. מחמת האסתמה ממנה סבל סקורסזה כל ימיו, ואשר לוותה בדיכאון בשל כישלונו הביקורתי והמסחרי של הסרט ניו יורק, והתמכרותו הקשה לקוקאין, ממנה נגמל רק זמן קצר טרם תחילת העבודה על הסרט, היה משוכנע כי לעולם לא יביים עוד סרטים ולכן נתן את כל הנשמה להפיכת "השור הזועם" לסרט הטוב ביותר שהיה לאל ידו לביים.
על מנת להתאים לתפקיד ולהעלות 27 קילוגרמים שנדרשו על מנת לגלם את למוטה המזדקן, צרך רוברט דה נירו מדי יום תריסרי דונאטס מזוגגים, פיצות שלמות, חצי גלון גלידה וגלונים של בירה, עד שהשיג את המשקל המיוחל.
דה נירו זכה בפרס האוסקר כשחקן הטוב ביותר, האוסקר השני בקריירה שלו (לאחר זכייתו ב-1974 בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור "הסנדק חלק שני") ובפעם הראשונה לתפקיד הראשי. הסרט אף זכה לפרס האוסקר עבור העריכה, בה זכתה תלמה סקונמייקר, שסגנונה המהפכני היה שונה לחלוטין מקטעי הקרב בסרטי אגרוף אחרים, כמו סדרת סרטי רוקי. השור הזועם היה גם מועמד לפרס האוסקר בקטגוריות שחקן המשנה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
הסרט הוגדר על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית כ"בעל חשיבות תרבותית" ונבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי. נבחר למקום העשרים וארבע ברשימת מאה הסרטים האמריקאיים הגדולים ביותר של AFI's, ומקום חמישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים בשבועון אנטרטיינמנט ויקלי. הפסקול של שני ה-CP's שוחרר להפצה רק בשנת 2005, עשרים וחמש שנה לאחר הפצתו של הסרט, זאת מחמת הקשיים המוקדמים שהיו כרוכים בהשגת ההיתר של רבים מן השירים אותם בחר סקורסזה, אשר היו מבוססים על זכרונות ילדותו עת גדל בעיר ניו יורק.
עלילה

תחילת הסרט בשלב מאוחר בחייו של ג'ייק למוטה, בעודו מתרגל דרך שגרה קטע סטנד-אפ אותו יציג במועדון הלילה שבבעלותו, כשהוא נזכר בקריירה הקודמת שלו כמתאגרף. למוטה (רוברט דה נירו) הוא מתאגרף חזק, אכזרי ואמיץ לב שמוצאו מהברונקס. אחיו ג'ואי (ג'ו פשי) משמש כמנהלו. למוטה מטפס באיטיות בסולם (מחמת עיכובים מרובים שנגרמו מצרות בחייו האישיים ובעיקר מסירובו לשתף פעולה עם ראש המאפיה שמנהל את הענף ומארגן את הקרבות) עד הגיעו לפסגת עולם האגרוף. הוא מחזר אחרי ויקי (קת'י מוריארטי), נערה בת חמש עשרה, אותה הוא פוגש בשכונה. לאחר שאשתו הראשונה עוזבת אותו, הוא פותח במערכת יחסים עם ויקי שמובילה לבסוף לנישואים וילדים. אולם לאחר נישואיו, הוא נהפך להיות פרנואידי ואובססיבי יותר ויותר לגבי אשתו ולבסוף הוא חושד בה בחוסר נאמנות.
מאוחר יותר סובר למוטה כי אחיו מנהל מערכת יחסים עם אשתו מאחורי גבו ומחצין את זעמו המתפרץ. הוא מכה באכזריות את אחיו, שכתוצאה מכך מנתק את הקשר עימו. למוטה מפסיד לבסוף את תואר האליפות ליריבו לזירה שוגר ריי רובינסון ופורש מאגרוף שנים לאחר מכן. הוא פותח מועדון לילה ומככב בו כקומיקאי סטנד-אפ. אשתו מארגנת בשלב זה את חייה, מתגרשת ממנו ולוקחת חסות על ילדיו. למוטה מאידך יושב זמן מסוים בכלא בשל פיתוי קטינות. אז מתברר לו איזה טיפוס הוא היה, וכי ללא מאמצי שינוי עצומים הוא יוותר כשהיה.
מאוחר יותר, לאחר שחרורו מן הכלא, פוגש למוטה בג'ואי אחיו ומחבק אותו לאות התנצלות. הסרט מסתיים בסצנת הפתיחה כשג'ייק מתרגל דרך שגרה אל מול הראי ומתחיל את דרכו לבנייה עצמית.
הפקה

רוברט דה נירו הוא שהביא לחברו ושותפו מרטין סקורסזה את פרויקט השור הזועם. דה נירו גילה את הספר שהסרט התבסס עליו ורצה לשחק את הגיבור הראשי. את התסריט הראשוני כתב חברו של סקורסזה מרדיק מרטין, שהיה כותב משותף של הסרט רחובות זועמים. דווח כי הייתה זו דרמה דמוית הסרט רשומון, ובה נקודות מבט שונות על אותו סיפור. לבסוף, ננטשה גישה זו לטובת סיפור פשוט יותר שנכתב בידי פול שרדר, שכתב את התסריט של "נהג מונית". הסקיצה הסופית של התסריט נכתבה, מבלי שניתן עליה קרדיט, על ידי דה נירו וסקורסזה בעצמם.
סקורסזה הודה כי הוא היה שקוע עמוקות בסמים טרם עשיית הסרט. הוא הצהיר שרוברט דה נירו הציל את חייו, בכך שהוא התעקש שסקורסזה ימשיך להיות מעורב בהפקה. סקורסזה אף טען כי איכות הרגשות הגלומים בסרט ונושא הגאולה היו תוצאה של מאבקו לשקם את חייו באמצעות בימוי הסרט.
הסרט צולם בשני חלקים. רוב הסרט, ובכלל זה כל סצנות האגרוף, צולמו בתחילה. לאחר מכן, נסגרה ההפקה למשך מספר חודשים, במהלכם העלה דה נירו את המשקל הדרוש על מנת לגלם את ג'ייק למוטה בחלק המאוחר יותר של הסרט. כפי שנמסר הוסיף דה נירו כעשרים ושבעה קילוגרמים למשקל גופו באמצע הצילומים והפך עצמו מלמוטה המתאגרף הצעיר והשרירי ללמוטה השמן והמבוגר יותר. ניתן להבחין בדבר בעיקר באחת מהסצנות האחרונות בסרט, שבה ישן למוטה עם חולצה פתוחה ונחשפת כרסו הגדולה. סקורסזה סיפר כי הסצנות הללו צולמו במהירות ובמינימום טייקים, משום המאמץ הפיזי הניכר שהם גרמו לדה נירו. טכניקת המשחק הקיצונית של דה נירו, תהפוך להיות אחד משינויי הצורה הפיזיים המפורסמים ביותר בקולנוע המודרני. סצנה הראויה לציון צולמה בג'ימיס, אחד מן הפאבים המקומיים הבודדים שנותרו בטיימס סקוור.
סקורסזה והצלם מייקל צ'פמן החליטו לצלם את הסרט בשחור-לבן, למרות חששם בתחילה שהדבר יראה יומרני. צעד זה ננקט על מנת לשוות לתקופה אותנטיות (צ'אפמן וסקורסזה נזכרו בתחרויות האגרוף של שנות הארבעים ובצילומי השחור-לבן בכתבי העת). סיבה נוספת היא להבדיל את הסרט מסרטי אגרוף אחרים שנעשו באותה עת, במיוחד סרטי רוקי.
סקורסזה שטם את הדרך בה צילמו בסרטי אגרוף קודמים סצנות מנקודת ראותו של הצופה ובכך בידלו את הקהל מהאכזריות של הזירה. במהלכם של הצילומים חזרה ונשנתה המנטרה של סקורסזה "הישאר בזירה". הוא גמר אומר בדעתו ללכוד את האכזריות הגולמית של כל אגרוף ולגרום לצופה לחוש את רגשותיהם של המתאגרפים. לכל קטע מורכב של כוריאוגרפית קרבות סגנון שונה, המשקף את המצבים המגוונים שבהם היה שרוי למוטה במהלכם של הקרבות השונים. סקורסזה שרטט כל קטע על גבי נייר לפני שהחלו הצילומים, והוא וצ'פמן דיווחו על הקשיים המרובים בהם נתקלו בשל ההיערכות המורכבת.
מלאכת העריכה של הסרט התבצעה בדירתו של סקורסזה בעיר ניו יורק, בעיקר בלילה. לפי מה שנמסר, היה סקורסזה דקדקן באופן אובססיבי במהלכה של העריכה שבאה לאחר סיום ההפקה. הוא וחברתו תלמה סקונמייקר עבדו במשך זמן רב באופן יוצא מגדר הרגיל לצורך עריכת הסרט והפסקול המורכב שלו. דקדקנות זו גרמה לו לחיכוכים רבים עם מפיקי הסרט, שחשו שסקורסזה היה איטי שלא לצורך.
סקורסזה טען שהוא נקט בתשומת לב רבה במיוחד במהלך העריכה, מכיוון שסבר שהשור הזועם יהיה סרטו האחרון, והוא לא רצה להתפשר על הפרויקט האחרון שלו. על כל פנים, סקורסזה ציין גם שהסרט הוא כמו הלידה מחדש הקולנועית שלו. הוא בחר לסיים את הסרט בהקדשה אישית להייג מוני מנוגיאן, שהיה הפרופסור שלו לקולנוע במכללה: "באהבה ובנחישות". מנוגיאן סייע לסקורסזה להפיק את סרטו הראשון באורך מלא.
ביקורות

השור הזועם זכה בתחילה לביקורות מעורבות. מבקרים רבים נרתעו מאלימותו של הסרט ומהדמות המרכזית הלא סימפתית שלו. למרות שהצילום והעריכה קצרו שבחים ברחבי תבל, הרי שכמה מן המבקרים סברו שהסרט הוא תרגיל חלול בסגנון. הסרט הופק בתקציב של 18 מיליון דולר וגרף הכנסות של 23 מיליון דולר. הוא בוים בריאליזם אמיץ לב שנדמה שלא היה חלק מן האווירה התרבותית שבה סרטי הפנטזיה של סטיבן ספילברג וג'ורג' לוקאס שלטו ברמה בתעשיית הסרטים.
כמה מבקרים בולטים כגון רוג'ר איברט, הצהירו מיד שהסרט הוא קלאסיקה והבאה לשיא של ההבטחה המוקדמת יותר שהייתה גלומה במרטין סקורסזה. איברט יכריז לאחר מכן כי זהו הסרט הטוב ביותר של שנות השמונים ובמשאל נפרד, כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר של כל הזמנים.
למרות היותו מועמד למספר פרסי אוסקר, זכה הסרט רק לפרסים על העריכה לתלמה סקונמייקר ולרוברט דה נירו עבור התפקיד הראשי. סקורסזה הפסיד את פרס הבמאי הטוב ביותר לרוברט רדפורד על סרטו אנשים פשוטים. דעתם של מנהלי יונייטד ארטיסטס הוסחה מעקת הצרות הכספיות שניחתו עליהם בשל כישלונו של הסרט שערי החופש ולכן לא היה בידם לקדם את הסרט כיאות על מנת שיזכה בפרסים רבים יותר.
כשזכה דה נירו באוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור הופעתו בשור הזועם, הוא הודה לג'ייק למוטה, וגם לאחיו ג'ואי: "למרות שהוא תובע אותנו".
בשלהי שנות השמונים ביצר השור הזועם את המוניטין שלו כקלאסיקה מודרנית. הוא נבחר כסרט הטוב ביותר של שנות השמונים במשאלי מבקרים רבים ומציינים אותו דרך שגרה הן כסרטו הטוב ביותר של סקורסזה, הן כאחד מן הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
ניתוח הסרט ופרטי טריוויה

השור הזועם הוא סרט עשיר מבחינת מגוון הנושאים בהם הוא דן. רוג'ר איברט מכנה אותו ברשימת הסרטים הגדולים שלו, כסרט הגדול ביותר שהתמודד אי פעם עם קנאה ואפילו העניק לו את השם "אותלו בן זמננו".
מבקרים רבים מציינים כי לסרט יש נקודות דמיון רבות למחזה אותלו מאת ויליאם שייקספיר. ג'ייק למוטה חושד תכופות שוויקי אינה שומרת לו אמונים ומאוחר יותר בסרט הוא חושד שאחיו ג'ואי מקיים עמה קשר רומנטי. על כל פנים, שלא כמו במחזה השייקספירי, אין שום יאגו שמוליך אותו שולל. במקום זאת לוקה ג'ייק בחוסר ביטחון, קנאה ותסביך רדיפה. מבקרים אחרים ראו את הסרט כביקורת על הגבריות.
הסרט דן באגרוף אשר נחשב זה מכבר כספורט גברי. ג'ייק ובמידה פחותה אחיו ג'ואי, הם שתלטנים בנישואיהם. למוטה נפטר מאשתו הראשונה ונושא אשה צעירה ויפה יותר. בתחילה הוא מתייחס לוויקי בכבוד אולם לאחר מכן מתעוררים בקרבו ספקות הולכים וגדלים באשר לנאמנותה לו. לבסוף, עוזבת ויקי את ג'ייק וג'ייק אפילו מתנכר לאחיו.
המילה "Fuck" על כל נגזרותיה מושמעת 114 פעמים בסרט, נתון שהיווה שיא לאותה עת.