היפוליטוס מרומא
כתביו

קיימת מחלוקת לגבי קורפוס כתביו של היפוליטוס "הקלאסי".
יצירתו הידועה ביותר היא "סתירת כל הכפירות". מתוך עשרת כרכיה הכרך הראשון נחשב לחשוב ביותר. הכרכים 2 ו-3 אבדו.
ב-1842 במנזר בהר אתוס נמצאו הכרכים 10-4 של "סתירת כל הכפירות" ופרשנות לספר דניאל. אלו פורסמו על ידי עמנואל מילר ב-1851 תחת הכותרת Philosophumena ויוחסו בטעות לאוריגנס מאלכסנדריה. חוקרים עכשוויים מעדיפים ליחס אותם למחבר אחר, ייתכן ממוצא רומי.
אשר כלל את "סתירת כל הכפירות" ופרשנות לספר דניאל. רשימת כתבי היפוליטוס יחד עם לוחות לחישוב מועד חג הפסחא נתגלו ברומא ב-1551 על פסל משיש שנוצר כנראה בחייו.
ב-1551 בבית הקברות בוויה טיבורטינה נתגלה פסל שיש של דמות גברית מזוקנת יושבת (שבמקור היה של אישה שייצגה את אחד המדעים) שזוהה כפסל היפוליטוס ה"קלאסי". בצידי הכיסא היו חרוטים חישובים למועד חג הפסחא ומאחוריו כותרות של כתבים שלפחות חלקם נכתבו על ידי היפוליטוס.
רבים מספריו הוזכרו על ידי אוסביוס מקיסריה ועל ידי הירונימוס.
היקף כתיבתו של היפוליטוס ניתן להשוואה לזו של אוריגנס. היא נוגעת לתחום הפרשנות, ההומילטיקה (אנ'), האפולוגטיקה והפולמוס, כרונוגרפיה והמשפט הכנסייתי.
הכתב "המסורת האפוסטולית" (שייתכן נכתב על ידי היפוליטוס) רשם ההתייחסות הליטורגית הראשונה לבתולה מרים כחלק מטקס הכתרת בישוף.
מתוך כתבי הפרשנות המיוחסים להיפוליטוס השמורים ביותר הם ה"פירוש לספר הנביא דניאל" ו"הפירוש לשיר השירים". האחרונה היא הפרשנות הנוצרית המוקדמת ביותר של שיר השירים, ומתייחס רק לשלושת הפרקים הראשונים.
הפירוש לשיר השירים שרד בשני כתבי יד גאורגים, באפיטומה (אנ') יוונית, באנתולוגיה בסלאבית כנסייתית עתיקה ובקטעים בארמנית וסורית, כמו בציטוטים פטריסטים במיוחד אצל אמברוזיוס ב"אקספוזיציה לתהילים קי"ח (קי"ט)".
הוא נחשב להנחיה המתייחסת לטקס משיחה בשמן לאחר הטבילה כסמל לקבלת רוח הקודש. הסברה היא שהפירוש נכתב כחלק מפולחן חניכה ("מיסטאגוגיה") שנועד למתנצרים חדשים.
החוקרים הניחו לרוב שהפירוש לשיר השירים חובר בהתחלה לצורך שימוש בחג הפסחא, בעונה המועדפת במערב לטבילות. היפוליטוס הקדים את הפירוש במבוא שלם שנודע כ-schema isagogicum המשקף את בקיאותו ברטוריקת הגשת היצירות הקלאסיות למורים. הוא השתמש בטרופ רטורי שכיח, האקפראסיס, תוך שימוש בתמונות המצוירות או בפסיפסים שעל הקירות או הרצפות שבבתים היווניים-רומיים.
אוריגנס הרגיש שקריאת שיר השירים מתאימה לבוגרים מבחינה רוחנית ושהעיון בו עלול להזיק לחניכים.
יוחס להיפוליטוס כתב המכונה "המסורת האפוסטולית", המתאר את טקס ההכתרת הבישופים המוקדם ביותר.
השפעת היפוליטוס פעלה בעיקר באמצעות כתביו על הכרונוגרפיה ועל המשפט הכנסייתי.
הכרוניקה שלו על העולם, קומפילציה שהקיפה את כל התקופה מבריאת העולם ועד בשנת 234 היוותה בסיס לספרי כרונוגרפיים רבים במזרח ובמערב.
הניסוח הנוכחי של המשפטים במלווים את הכתרת הבישופים בכנסייה הקתולית נשאב מספר "המסורת האפוסטולית" והוא עודכן על ידי האפיפיור פאולוס השישי. בנוסף, הפרק כ"א של "המסורת האפוסטולית" כולל מה שנקרא ה"אני מאמין" של הפרוטו-אפוסטולים.
בקומפילציות הגדולות של המשפט הכנסייתי שנכתבו במזרח החל מן המאה השלישית, "מסדרי הכנסייה", קאנונים רבים יוחסו להיפולטוס, למשל ב"קאנונים של היפוליטוס" או "החוקות לפי היפוליטוס".
קיימות מחלוקות לגבי מידת המקוריות את החומר הזה, כמה ממנו עובד אחריו, וכמה ממנו יוחס לו בטעות. אם כי הרבה ממנו נכלל בפתחה נגשת ששימש פעם כבסיס חוקתי של החוק באתיופיה ושבו שמו מוזכר עדיין כ"אבולידס". בתחילת המאה ה-20 הכתב הידוע בשם "מסדר הכנסייה המצרית" זוהה עם "המסורת האפוסטולית" ויוחס להיפוליטוס; בימינו ייחוס זה שנוי מאוד במחלוקת.
ההבדלים בסגנון ובתאולוגיה הביאו כמה מלומדים להסיק כי כמה מהכתבים המיוחסים להיפוליטוס נכתוב על ידי מחשב אחר.
שני כתבים קצרים אבל בעלי חשיבות – "על תריסר השליחים של כריסטוס" ו"על שבעים השליחים של כריסטוס" נזנחו לעיתים קרובות מכיוון ככתבי היד שלהם אבדו למשך רב שנות קיום הכנסייה ונגתלו מחדש ביוון במאה ה-19.
השניים נכללו בנספח על כתבי היפוליטוס באוסף הגדול שלאבות הכנסייה המוקדמים.
הכתב על שבעים השליחים ידוע כמקור מוקדם.
קיים קונצנזוס בין החוקרים לגבי גרעין של טקסטים אותנטיים שנכתבו על ידי הסופר היפוליטוס מן המאה השנייה-השלישית, מחוץ לפולמוסים לגבי מה הייתה קהילתו ונתוניו הביוגרפיים הוודאיים:מדובר בפירושיו לכתבי הקודש, כולל לדניאל, דוד וגליית, לשיר השירים (שאבד חלקית), לברכות יצחק ויעקב ועל אנטיכריסטוס. הם מהווים בסיס רלוונטי לחקירת התאולוגיה והדוקטרינות שלו בנוגע לכתבי הקודש.