stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם בולאו גולד
יצירה

עבודותיו של גולד נשמרות בגלריות רבות ברחבי אוסטרליה, וכן מוחזקות על ידי אספנים פרטיים. המוזיאון והגלריה לאמנות המלכה ויקטוריה בלונססטון מחזיקים 177 מיצירותיו הבוטניות. מספר עבודות, כולל דיוקן עצמי, תלויות במוזיאון הטסמני ובגלריה לאמנות בהובארט. עבודתו מוחזקת בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, ומוזיאון המורשת, בהובארט. הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס מחזיקה נופים ברישומי שמן וצבעי מים של האבוריג'ינים הטסמניים.
יצירה > ספר הדגים

בסביבות 1832, בתחנת העונשין של מקברי הארבור, גולד הפיק את רישומי הדגים המצוינים שלו, הידועה גם בשם ספר הדגים של גולד. ספר הסקיצות כלל שלושים ושישה רישומים נפרדים בצבעי מים. בעוד שרק שש מהיצירות הללו חתומות על ידי המחבר, ואף אחת מהן לא מתוארכת, כל העבודות מיוחסות לגולד. ספר הסקיצות כולל רשימה ממוספרת של הדגים, עם שמות נפוצים שנכתבו בעיפרון.
ספר הסקיצות המקורי עם כריכת עור מוחזק כעת על ידי ספריית אולפורט והמוזיאון לאמנויות יפות, בספרייה הממלכתית של טסמניה; בשל גילו ומצבו הוא אינו זמין לגישה כללית, אולם גרסה דיגיטלית זמינה באינטרנט.
יצירה זו התפרסמה בתקופה האחרונה על ידי הסופר הטסמני ריצ'רד פלנגן, שזכה לשבחי הביקורת ופרס הסופרים של חבר העמים, על הרומן "ספר הדגים" של גולד משנת 2001: רומן בדיוני על חייו של גולד בארץ ואן דימן, שמתמקד בתקופתו בנמל מקבארי ועבודתו בספר סקיצות הדגים. הספר כולל רפרודוקציה של ציור של גולד על הכריכה.
סופר טסמני אחר, ריצ'רד דייבי, משתמש גם בציור דרקון הים של גולד מתוך ספר הסקיצות של הדגים על עטיפת ספרו "קונספירציות באי שרה" משנת 2002, וכך גם גיליון המחקרים ההיסטוריים של טסמניה המוקדש ליצירתיות וחדשנות טסמנית.
באפריל 2011 הוכרז ספר הסקיצות המקורי של הדגים כמסמך בעל משמעות עולמית על ידי אונסק"ו.
הערות שוליים

1 2  Henry Allport, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
1 2  William Buelow Gould - artist, www.anbg.gov.au
↑  Towtrer Chief of the Port Davey Tribe, W. B. Gould, watercolour, State Library of New South Wales
↑  "[Sketchbook of fishes"], trove.nla.gov.au
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457192505171  ADB: gould-william-buelow-2114  AGSA: 3262  ISNI: 0000 0001 1739 8949  LCCN: n84105852  MusicBrainz: df7746e1-b117-4ffa-ab79-84841e3f1dce  NGV: 1873  RKD: 33018  SUDOC: 076713997  Trove: 616462  ULAN: 500075682  VIAF: 6335195   WorldCat (עם VIAF): 6335195
ז'אן דה סליס לונשאן

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1912 בריסל, בלגיה 
 נהרג:  16 באוגוסט 1943 (בגיל 31) בסיס חיל האוויר מנסטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  בלגיה 
 השכלה:  אוניברסיטת לוון 
 השתייכות:  חיל האוויר המלכותי 
 דרגה:  Flight commander, pilot officer 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב התעופה המצוינת (בריטניה) (1943)  אביר מסדר לאופולד 
 
הברון ז'אן דה סליס לונשאן (בצרפתית: Jean de Selys Longchamps;‏ 31 במאי 1912 – 16 באוגוסט 1943) היה אריסטוקרט בלגי, ששירת במלחמת העולם השנייה בחיל האוויר המלכותי הבריטי והתפרסם בזכות תקיפת היחיד שלו על מטה הגסטאפו שדרות לואיז (אנ') ‏453 בבריסל בירת בלגיה הכבושה, ועיר הולדתו.
לונשאן נשפט ונענש על המתקפה, שבה נהרגו בכירים בפיקוד האס אס בבלגיה, הורד בדרגה והועבר לבסיס אחר, אך זכה בעיטור ה-DSO הבריטי וצלב המלחה הבלגי. הוא נהרג בהתרסקות מטוסו בבסיס חיל האוויר מנסטון (אנ') בעת נחיתה לאחר שנפגע מאש נ"מ בעומק שטח האויב.
ולנטין צ'אושסקו

| --- | --- |

ולנטין צ'אושסקו, 2009
 לידה:  17 בפברואר 1948 (בן 76) בוקרשט, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מדינה:  רומניה 
 מקום מגורים:  בוקרשט 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט  אימפריאל קולג' 
 
ולנטין צ'אושסקו (ברומנית: Valentin Ceaușescu‏; נולד ב-17 בפברואר 1948) הוא פיזיקאי רומני, עסקן כדורגל ידוע ברומניה ובנם הבכור של ניקולאה צ'אושסקו ואלנה צ'אושסקו.
ביוגרפיה

צ'אושסקו סיים לימודיו בבית ספר תיכון על שם פטרו גרוזה בשנת 1965 והמשיך שנתיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת בוקרשט. הוא המשיך בלימודי פיזיקה באימפריאל קולג', בלונדון. צ'אושסקו שב לרומניה ב-1970 והתחיל לעבוד במכון לפיזיקה גרעינית של רומניה. הוא התמיד במקום עבודתו 40 שנים עד שיצא לגמלאות. ב-3 ביולי 1970 נשא לאישה את יורדנה בורילה, בתם של זוג קומוניסטים ותיקים, בת לאם יהודייה, יקטרינה אברהם. לזוג נולד בן בשם דניאל ולנטין. בני הזוג התגרשו ב-1988 וב-1995 נשא צ'אושסקו לאישה את רוקסנה דונה ולזוג נולדה בת בשם אלכסנדרה.
ב-1971 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית, אולם לא ידוע על פעילות במסגרתה עד חודש לפני המהפכה הרומנית (1989), כאשר התמנה כחבר מחליף בוועד המרכזי של המפלגה. אחרי המהפכה נעצר, כמו כל יתר בני משפחת צ'אושסקו, ונחקר כחשוד בחבלה בכלכלת רומניה. הוא שוחרר כעבור חודשים ללא משפט, בין היתר בהשתדלותם של שחקני ואוהדי קבוצת הכדורגל, שנתמכה על ידו.
ולנטין צ'אושסקו שיחק כדורגל במסגרת הליגה העירונית של בוקרשט. הוא התבלט כאוהד ותומך של סטיאווה בוקרשט ומייחסים לתמיכתו תרומה ניכרת לזכיית הקבוצה בליגת האלופות ב-1986.
צ'אושסקו הוא אספן ספרים ואמנות ובמהלך חייו יצר לעצמו אוסף משמעותי, שהוחרם כשנעצר לאחר המהפכה. במאבק משפטי ממושך הצליח להשיב לעצמו את האוסף.
לקריאה נוספת

Tiranul מאת Lavinia Betea, Florin-Răzvan Mihai, Ilarion Țiu, הוצאת Cetatea de Scaun,‏ 2015.
הערות שוליים

↑  Cum arată astăzi nepoata lui Nicolae Ceaușescu? (ברומנית)
↑  Cine a fost cu adevărat VALENTIN CEAUŞESCU? (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90225444  BnF: cb12298716w (data)  CiNii: DA01593429  GND: 1324710896  ISNI: 0000 0001 1566 5791  LCCN: n84025946  NLA: 35590967  RERO: 02-A003086028  SUDOC: 251235475  Trove: 1006660  VIAF: 34522606   WorldCat (עם VIAF): 34522606
ויקרם סת

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1952 (בן 72) קולקטה, הודו 
 מדינה:  הודו 
 מקום לימודים:  קורפוס קריסטי קולג', St. Michael's High School, Patna, St. Xavier's High School, Patna, אוניברסיטת סטנפורד, בית הספר טונברידג', Welham Boys' School 
 שפות היצירה:  אנגלית, אורדו, גרמנית, מנדרינית תקנית, הינדי, ולשית 
 יצירות בולטות:  שידוך הולם, שער הזהב, מוזיקה שקולה 
 פרסים והוקרה:  Sahitya Akademi Award in English (1988)  מלגת גוגנהיים  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס פאדמה שרי לספרות וחינוך  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Alice Hunt Bartlett Prize 
 
וִיקְרֶם סֵת (באנגלית: Vikram Seth, נהגה כ"סֵיית", בנגלית: বিক্রম সেঠ, הינדי: विक्रम सेठ) (נולד ב-20 ביוני 1952) הוא סופר ומשורר הודי בשפה האנגלית המתגורר באנגליה ובהודו. כמה מספריו זכו להצלחה גדולה ותורגמו לשפות רבות.
ביוגרפיה

סת נולד בכלכותה שבמערב בנגל. בילדותו התגוררה משפחתו בערים שונות, בהן לונדון, שימלה ופטנה, והוא עצמו למד תקופות ארוכות בפנימיות. אביו היה מנהל בחברת ההנעלה "באטה" ואימו שופטת בבית המשפט העליון בשימלה. רבות מן הדמויות בספר "שידוך הולם" מבוססות על דמויותיהם של ידידיו ובני משפחתו, אך, כפי שאמר פעם, רק הכלב קַאדְלְז מופיע בשמו האמיתי, "כיוון שהוא לא יכול לתבוע אותי לדין".
סת למד בפנימיית דוּן היוקרתית בעיר דהראדון, המכונה לעיתים "איטון של הודו". בראיונות הוא מספר כיצד סבל שם מבדידות ומהתנכרות מצד חבריו ללימודים, ושילב בספר "שידוך הולם" דמות של נער הסובל מהתעללות מצד חבריו ללימודים בפנימייה. בגיל 17 עבר לבדו לפנימיית טוֹנברידג', דרומית ללונדון, ושם קיבל את תעודת הבגרות ועבר ללמוד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה בקולג' קורפוס כריסטי באוניברסיטת אוקספורד. הוא התקבל ללימודי תואר דוקטור באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, ושם, בשנים 1975 - 1986, בילה "אחת-עשרה שנה בלא לקבל דוקטורט בכלכלה". בתקופה זו הוא גם למד כתיבת שירה וכתיבה יצירתית, ופרסם את שיריו הראשונים.
בשנים 1980–1982 ערך סת עבודת שדה באוניברסיטת ננג'ינג בסין, ובסוף תקופה זו חזר לביתו בדלהי בדרך היבשה; את חוויותיו ממסע זה תיאר בספרו הראשון בפרוזה, "מאגם הרקיע: מסע בשינג'יאנג וטיבט". אף כי ספר זה זכה לשבחי הביקורת ולפרסים ספרותיים, פרץ סת לתודעת הציבור רק כשהתפרסם ספרו "The Golden Gate", או "שער הזהב", רומן הכתוב כולו בסונטות בסגנון פושקין, והעוסק בחייהם של בני שלושים-ומשהו בסן פרנסיסקו.
הרומן "שידוך הולם" יצא לאור ב-1993 והיה הרומן הארוך ביותר שנכתב עד אז באנגלית, וזכה להצלחה גדולה. הספר תורגם לשפות רבות והפך את סת לאחד הסופרים המוערכים ביותר בשפה האנגלית. 
בספריו בחר סת שלא להתמקד בתחום אחד, כי אם להתפרש על מגוון רחב של נושאים וז'אנרים. בכל יצירותיו ניכרים הומור ואמפתיה, וכן הבנה מעמיקה של בני-אדם וחולשותיהם.
סת הוא ביסקסואל ובספרי השירה שלו ישנם שירי אהבה המופנים לגברים ולנשים; הספר "מוזיקה שקולה" מוקדש לבן-זוגו, הכנר פיליפ אונורֶה. תמות ביסקסואליות והומוסקסואליות קיימות גם במספר מהרומנים שפרסם ובכללם ב"שער הזהב" ובאחת ממערכות היחסים ב"שידוך הולם".
ספריו של ויקרם סת > רומנים

שער הזהב, 1986
שידוך הולם, 1993, (יצא בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, תרגמה שרון פרמינגר)
מוזיקה שקולה, 1999, (יצא בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, תרגמה דפנה לוי)
ספריו של ויקרם סת > שירה

Mappings, 1980
The Humble Administrator's Garden, 1985
All You Who Sleep Tonight, 1990
Beastly Tales from Here and There, משלי חיות בחרוזים לילדים, 1991
Three Chinese Poets (תרגומים מסינית), 1992
ספריו של ויקרם סת > ליברטו

אריון והדולפין, 1994, הועלה באופרה האנגלית הלאומית למוזיקה מאת אלק רות.
ספריו של ויקרם סת > עיון

מאגם הרקיע - מסע דרך שינג'יאנג וטיבט, 1983, יצא בעברית בהוצאת זמורה ביתן, תרגמה דפנה לוי (2001).
חיי שניים, ביוגרפיה של דוד אמו של הסופר, רופא שיניים שאיבד את ידו במלחמת העולם השנייה ואשתו, יהודייה גרמנייה, שרוב משפחתה נספתה בשואה, 2005, (יצא בעברית בהוצאת כנרת, תרגמה דינה מרקון).
התקדמות בעלות הברית מפריז אל הריין

ההתקדמות של בעלות הברית מפריז לנהר הריין, הידועה גם בשם מסע קו זיגפריד, הייתה שלב בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה.
שלב זה משתרע מסיום הקרב על נורמנדי, או מבצע אוברלורד, (25 באוגוסט 1944) המשלב את מתקפת הנגד הגרמנית בחורף דרך הארדנים (הידוע בכינויו קרב הבליטה) ומבצע נורדווינד (באלזס ולורן) עד שבעלות הברית התכוננו לחצות את הריין בחודשים הראשונים של 1945.
רקע

כוחות גרמנים הוכרעו במהלך פריצת בעלות הברית מנורמנדי. בעלות הברית התקדמו במהירות מול אויב שהעמיד מעט התנגדות. אבל לאחר שחרור פריז בסוף אוגוסט 1944, עצרו בעלות הברית כדי להתאגד מחדש ולהתארגן לפני שהמשיכו את התקדמותן מפריז לנהר הריין. ההפסקה אפשרה לגרמנים לגבש את קוויהם - דבר שלא הצליחו לעשות ממערב לפריז.
עד אמצע ספטמבר 1944, שלוש קבוצות הארמיות של בעלות הברית המערביות; קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית (פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי) בצפון, קבוצת הארמיות ה-12 האמריקאית (לוטננט גנרל עומר בראדלי) במרכז, וקבוצת הארמיות ה-6 הצרפתית-אמריקאית (לויטננט גנרל ג'ייקוב ל. דיוורס) בדרום, יצרו חזית רחבה תחת מפקד הברית העליונה, גנרל דווייט ד. אייזנהאואר והמפקדה שלו SHAEF (המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית).
בעוד שמונטגומרי ובראדלי העדיפו להתקדם ישירות לגרמניה (כאשר מונטגומרי ובראדלי כל אחד מציע להיות חוד החנית של תקיפה כזו), הגנרל אייזנהאואר לא הסכים. במקום זאת, הוא בחר באסטרטגיית "חזית רחבה", שאפשרה לבעלות הברית לתפוס שטחים מהגרמנים המוכים בכל הגזרות, אפשרה לכוחות בעלות הברית המתקדמים לתמוך זה בזה.
ההתקדמות המהירה דרך צרפת גרמה למתח לוגיסטי ניכר, שהחמיר בשל היעדר כל נמל מרכזי מלבד שרבור הרחוקה יחסית במערב צרפת. אף על פי שאנטוורפן נתפסה כמפתח לפתרון בעיות הלוגיסטיקה של בעלות הברית, הנמל שלה לא נפתח לשייט של בעלות הברית עד ששפך הסכלדה היה נקי מכוחות גרמנים. ככל שהתקדמה המערכה, חשו כל הלוחמים, בעלות הברית כמו גם הגרמנים, את ההשפעות של היעדר תחליפים מתאימים לכוחות החזית.
היו שני מכשולים הגנתיים גדולים בפני בעלות הברית. הראשון היה המחסומים הטבעיים שנוצרו על ידי הנהרות של מזרח צרפת. השני היה קו זיגפריד, שנפל תחת פיקודו, יחד עם כל כוחות הוורמאכט במערב, של גנרל-פלדמרשל גרד פון רונדשטט.
רקע > לוגיסטיקה ואספקה

אף על פי שהפריצה מנורמנדי ארכה זמן רב מהמתוכנן, ההתקדמות עד ספטמבר עלתה בהרבה על הציפיות. לבראדלי, למשל, עד ספטמבר היו 4 דיוויזיות יותר מהמתוכנן וכל כוחותיו היו 150 מיל (240 קילומטרים) לפני מיקומם הצפוי. אחת ההשפעות הייתה שלא ניתן היה לספק אספקה מספקת לחזיתות השונות כדי לשמור על ההתקדמות: הביקוש עלה על הצרכים הצפויים.
עדיין היה צורך להביא ציוד לחימה רב אל החוף על פני חופי הפלישה ודרך נמל מאלברי האחד שנותר (השני נהרס בסערה של התעלה האנגלית). אף על פי שנמלים קטנים, כמו איסיני, Port-en-Bessin ו-Courcelles, היו בשימוש, הנמלים הקדמיים הגדולים כמו קאלה, בולון, דנקרק ולה האבר נשארו בידיים גרמניות כ"מבצרים" או נהרסו באופן שיטתי. הזמינות של שרבור הייתה בעלת ערך עד לפריצה, אבל אז המחסור בהובלה לשאת אספקה לארמיות שהתקדמו במהירות הפך לגורם המגביל.
אף על פי שהדלק נשאב בהצלחה מבריטניה לנורמנדי דרך צינור פלוטו, זה עדיין היה צריך להגיע לחזיתות, שהתקדמו מהר יותר מכפי שניתן היה להאריך את הצינורות. מסילות הברזל נהרסו ברובן על ידי התקפות בעלות הברית והיה צורך במאמץ רב כדי לתקן אותן, ולכן היה צורך בציי משאיות בינתיים. בניסיון להתמודד עם המחסור החריף הזה בתחבורה, שלוש דיוויזיות חיל רגלים אמריקאיות שזה עתה הגיעו - ה-26, ה-95 וה-104 - הופשטו ממשאיותיהן כדי לגרור אספקה. דיוויזיות מתקדמות של קבוצת הארמיות ה-12 השאירו את כל הארטילריה הכבדה שלהן וחצי הארטילריה הבינונית שלהן ממערב לסן, ושחררו את המשאיות שלהן כדי להעביר אספקה ליחידות אחרות. ארבע חברות משאיות בריטיות הושאלו לאמריקאים. 1,500 משאיות בריטיות אחרות נמצאו עם תקלות מנוע קריטיות ולא היו שמישות, מה שהגביל את הסיוע מאותו רבעון. ה-Red Ball Express עשה ניסיון לזרז את התובלה באמצעות משאיות, אך הקיבולת לא הייתה מספקת לנסיבות.
קבוצת הארמיות ה-6 שהתקדמה מדרום צרפת קיבלה אספקה מספקת מטולון ומרסיי מכיוון שהיא כבשה נמלים שלמים ומערכת הרכבות המקומית נפגעה פחות. מקור זה סיפק כ-25% מצרכי בעלות הברית.
בשלב זה קווי האספקה הראשיים של בעלות הברית עדיין חזרו לנורמנדי, והציגו בעיות לוגיסטיות חמורות. הפתרון היה לפתוח את נמל אנטוורפן. הנמל הגדול הזה נכבש ב-90% בשלמותו ב-4 בספטמבר, אבל הכיבוש של אנטוורפן לא הספיק מכיוון שקבוצת הארמיות ה-21 לא הצליחה להשיג גישה לים על ידי פינוי שפך הסכלדה. אז לא ניתן היה להשתמש בנמל עד 29 בנובמבר לאחר מערכה ממושכת של הארמייה הקנדית הראשונה; בתחילה שפך הנהר הוחזק בצורה חלשה, אך הארמייה הגרמנית ה-15 הצליחה להתחפר שם.
העיכוב באבטחת אזור זה הוטל על גנרל אייזנהאואר כמפקד קבוצת הארמיות ה-21, פילדמרשל מונטגומרי העדיף את מבצע מרקט גארדן ופתיחת נמלי התעלה הצרפתית על פני ניקוי הגישות לנמל אנטוורפן בקרב שפך הסכלדה. עם זאת, גם אם שפך הסכלדה היה מאובטח מיד בתחילת ספטמבר, נמל אנטוורפן לא יפתור את משבר האספקה באותו חודש, שכן הגישות מוקשו על ידי הגרמנים חודשיים קודם לכן, וכאשר ננקטו לבסוף זה לקח חודש שלם לפנות את זה.
רקע > כוח אדם

הארמיות הגרמניות איבדו מספר רב של חיילים בנורמנדי והמרדף שלאחר מכן. כדי לנטרל זאת, כ-20,000 אנשי לופטוואפה הוקצו מחדש לצבא הגרמני, כוחות לא כשירים גויסו מחדש לקו החזית ויחידות פולקסשטורם הוקמו תוך שימוש באזרחים בקושי מאומנים.
משאבי כוח האדם הבריטיים הוגבלו לאחר חמש שנות מלחמה ובאמצעות התחייבויות כלל עולמיות. המחליפים כבר לא הספיקו לכסות את ההפסדים וכמה יחידות פורקו כדי לשמור על כוחם של יחידות אחרות. לקנדים היה גם מחסור בכוח אדם, עקב חוסר רצון לדרוש ממגויסים לשרת מחוץ לקנדה. זה נבע ממשבר הגיוס של 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה; כדי למנוע בעיות דומות במלחמת העולם השנייה, חוק גיוס המשאבים הלאומיים משנת 1940 אסר לשלוח מתגייסים לחו"ל. עם זאת, הוראה זו של החוק הוסרה מאוחר יותר, והובילה למשבר הגיוס של 1944.
האבדות של האמריקאים יצרו ביקוש ישיר למחליפים ישירות מארצות הברית. לעיתים קרובות הם היו חסרי ניסיון ולא רגילים לתנאים הקשים של החלק האחרון של המערכה. היו גם תלונות על האיכות הירודה של החיילים ששוחררו לחיל הרגלים מחלקים אחרים של צבא ארצות הברית. בשלב מסוים, לאחר שהקרב על הבליטה הדגיש את המחסור בחיילי רגלים, הרפה הצבא את האמברגו שלו על השימוש בחיילים שחורים ביחידות קרביות. מתנדבים שחורים הופיעו היטב לאורך השלב והביאו לשינוי קבוע במדיניות הצבאית.
קבוצת הארמיות הצפונית (קבוצת הארמיות ה-21) > נמלי התעלה

נמלי התעלה היו נחוצים בדחיפות כדי לשמור על אספקת ארמיות בעלות הברית. עד שבריסל שוחררה, היה קשה לספק לקבוצת הארמיות ה-21 בצורה מספקת. ואכן, קורפוס אחד - הקורפוס ה-8 - הוצא משירות פעיל כדי לשחרר את ההובלה שלו לשימוש כללי. על הארמייה הראשונה הקנדית הוטל לשחרר את הנמלים במהלך התקדמותה לאורך החוף הצרפתי. הנמלים המעורבים היו לה האבר, דייפ, בולון, קאלה ודנקרק בצרפת, כמו גם אוסטנדה בבלגיה. אדולף היטלר העריך את ערכם האסטרטגי. הוא הוציא צו פיהרר שהכריז עליהם כ"מבצרים" שחייבים לקבל ציוד הולם למצור ולהחזיק בהם עד אחרון הלוחמים.
דייפ פונתה על ידי הגרמנים לפני שהתקבלה פקודתו של היטלר, וכתוצאה מכך, הקנדים לקחו אותה במעט לחימה ועם מתקני הנמל שלמים ברובם. אוסטנדה הושמטה מצו הפיהרר וגם היא לא הייתה מוגנת, אף על פי שהריסות עיכבו את השימוש בה. עם זאת, הנמלים האחרים זכו להגנה בדרגות שונות, והם דרשו לחימה משמעותית כדי להכניס אותם לשימוש, מלבד דנקרק שנותרה בידי הגרמנים עד סוף המלחמה.
קבוצת הארמיות הצפונית (קבוצת הארמיות ה-21) > מבצע מרקט גארדן

המבצע הראשון של המערכה על הריין, מבצע מרקט גארדן, היה בפיקודו של מונטגומרי ונועד להבטיח ראש גשר מעל הריין בצפון, בארנהם, אשר יעקוף את קו זיגפריד.
למרקט גארדן היו שני חלקים נפרדים. מרקט היה אמור להיות המבצע המוטס הגדול בהיסטוריה, וכלל הנחתת שלוש וחצי דיוויזיות של צנחנים אמריקאים, בריטים ופולנים כדי לכבוש גשרים מרכזיים ולמנוע את הריסתם על ידי הגרמנים. גארדן הייתה מתקפה קרקעית של הארמייה השנייה הבריטית מעבר לגשרים. ההנחה הייתה שהכוחות הגרמניים עדיין לא התאוששו מהמערכה הקודמת וההתנגדות לא תהיה נוקשה במיוחד לאף אחת מהפעולות.
אם יצליחו, יהיה לבעלות הברית נתיב ישיר לגרמניה שיעקוף את ההגנות הגרמניות העיקריות וגם יתפסו שטח שממנו שיגרו הגרמנים טילי V-1 ו-V-2 נגד לונדון, אנטוורפן ועוד.
הגנרל אייזנהאואר אישר את מרקט גארדן. ב-10 בספטמבר הוא נתן עדיפות אספקה לקבוצת הארמיות ה-21 והחליט להסיט את הארמייה הראשונה לצפון הארדנים כדי לבצע התקפות מוגבלות כדי למשוך מגנים גרמנים דרומה, הרחק מאתרי היעד.
המבצע יצא לדרך ב-17 בספטמבר. בהתחלה המבצע הלך טוב. הדיוויזיות המוטסות האמריקאיות ה-101 וה-82 תפסו את מטרותיהן באיינדהובן, וגהל וניימכן. עם זאת, הדיוויזיה ה-82 לא הצליחה לכבוש את מטרותיה העיקריות, גשרי ניימכן, ובמקום זאת התמקד מפקדה ברמת גרוסביק. אף על פי שהמטרה הייתה לתפוס במהירות את הגשר באנרהם, אזורי הנחיתה של הדיוויזיה המוטסת הבריטית היו במרחק מה מגשר ארנהם ורק בצד הצפוני של הנהר. הבעיות התעוררו כאשר הדיוויזיה הבריטית המוטסת הראשונה איבדה ציוד חיוני - ג'יפים ותותחי נ"ט כבדים - כאשר דאונים התרסקו. הייתה גם הערכת חסר חמורה של הכוח הגרמני באזור. כדי להחמיר את המצב, מזג אוויר גרוע מנע חיזוקים אוויריים והפחית באופן דרסטי את האספקה מחדש. ההתנגדות הגרמנית לכוחות שנסעו לארנהם הייתה יעילה ביותר, ועותק של תוכנית הקרב של בעלות הברית נתפס.
בסופו של דבר, מבצע מרקט גארדן לא הצליח. גשר ארנהם לא נכבש והצנחנים הבריטיים ספגו אבדות אדירות - כ-77% עד 25 בספטמבר. הכישלון של הדיוויזיה ה-82 לכבוש את גשרי ניימכן במהירות גרם לכך שכוחות היבשה הבריטיים שנועדו להקל על הדיוויזיה המוטסת הראשונה בארנהם עוכבו ב-36 שעות, שכן דיוויזיית המשמר המשוריינת, למרות הגעתם לניימכן לפני המועד, נאלצה לשלוח כוחות כדי לכבוש את הגשרים, במקום פשוט לעבור, כפי שתוכנן. בעלות הברית הצליחו להחזיק במבלט בתחילת אוקטובר על ידי הדיפת מתקפת נגד גרמנית.
קבוצת הארמיות הצפונית (קבוצת הארמיות ה-21) > מתקפת הריינלנד

על קבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי הוטל טיהור הגדה המערבית של הריין במורד הזרם מאזור קרפלד. התוכנית הייתה שהארמייה הקנדית הראשונה - מחוזקת על ידי הקורפוס ה-30 - להתקדם לדרום מזרח בין נהרות הריין ומז, בעוד שהארמייה התשיעית האמריקאית תתקדם צפונה מזרחה מהרור. שתי הארמיות ייפגשו באזור גלדרן. הארמייה השנייה הבריטית נשארה ממערב למאס, מלבד שתי דיוויזיות שחיזקו את ההתקדמות האנגלו-קנדית, אך הפיקוד העליון הגרמני היה משוכנע בתחילה שהם האיום העיקרי ופרסו את העתודות שלהם בציפייה להתקפה מפנלו.
שני המבצעים עוכבו על ידי 'קרב הבליטה' אך הם נקבעו מחדש ל-8 בפברואר 1945. אף על פי שהמתקפה האנגלו-קנדית (מבצע ממשי) החלה בזמן, ההתקפה האמריקאית (מבצע רימון) התעכבה בגלל האיום ולאחר מכן סכנת הצפה על ידי מים ששוחררו מסכרי רור. עיכוב זה אפשר לגרמנים לרכז את הגנתם בהתקפות האנגלו-קנדיות, אך הם לא הצליחו לעשות הרבה יותר מאשר להאט אותה באזורים מקומיים. כשהאמריקאים הצליחו להתקדם, כשבועיים לאחר מכן, נותרו מעט עתודות להתמודד מולם והם התקדמו במהירות עד שנתקלו בעורף הגרמני ליד הריין.
שני החודים נפגשו בגלדרן, ואז התקדמו לעבר ריס, ולבסוף גירשו את הכוחות הגרמניים ב-21 במרץ.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12) > צפון צרפת ובלגיה

הארמייה הראשונה של ארצות הברית התקדמה במהירות דרך צפון צרפת ובלגיה במהלך סוף אוגוסט ותחילת ספטמבר, כשהמטרה העיקרית שלה הייתה להגיע לנהר הריין לפני שהגרמנים יוכלו לבסס שם עמדות הגנה. במהלך קרב כיס מונס כיתרו בעלות הברית כ-70,000 גרמנים ליד מונס בבלגיה, ולקחו כ-25,000 שבויים.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12) > אאכן

הארמייה הראשונה של ארצות הברית התמקדה בכיבוש העיר אאכן, לפני שהתקדמה לתקוף את קו זיגפריד עצמו. בתחילה, העיר אאכן אמורה הייתה להיעקף ולהישאר מאחור בניסיון של בעלות הברית לחקות את טקטיקת הבליצקריג שבה השתמשו הגרמנים בצורה כה יעילה (ראה להלן). עם זאת, העיר הייתה הראשונה שהותקפה על אדמת גרמניה ולכן הייתה לה משמעות היסטורית ותרבותית עצומה עבור העם הגרמני. אדולף היטלר הורה באופן אישי לתגבר את חיל המצב שם ולהחזיק את העיר. זה אילץ את מפקדי בעלות הברית לחשוב מחדש על האסטרטגיה שלהם.
כמה היסטוריונים, כולל סטיבן א. אמברוז, סברו שהמצור על אאכן היה טעות. הקרב עצר את ההתקדמות מזרחה של בעלות הברית וגרם לכ-5,000 אבדות לבעלות הברית. הלחימה הייתה, לכל הדעות, לחימה עירונית אכזרית בסגנון רחוב לרחוב, בית לבית ושאבה את המשאבים הזמינים של צבאות בעלות הברית המתקדמים. אמברוז הציע שאסטרטגיה יעילה יותר הייתה לבודד את חיל המצב באאכן ולהמשיך את המהלך מזרחה ללב גרמניה. בתיאוריה, זה היה מבטל את יכולתו של חיל המצב הגרמני לפעול ככוח לוחם על ידי ניתוק קווי האספקה שלהם. זה עשוי היה לאלץ אותם להיכנע או לצאת מהעיר בניסיון להקים מחדש את קווי האספקה שלהם. במקרה השני, עימות בסביבה נייטרלית יותר היה מביא כנראה פחות נפגעים צבאיים ואזרחיים.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12) > לורן

בסוף אוגוסט, לארמייה האמריקנית השלישית החל להיגמר הדלק. מצב זה נגרם מההתקדמות המהירה של בעלות הברית דרך צרפת, וכן בשל העברת העדיפות הלוגיסטית לכוחות הצפוניים כדי לאבטח את אנטוורפן. עד 1 בספטמבר 1944, עם כמות הדלק האחרונה שלה, הצליחה הארמייה השלישית בדחיפה אחת אחרונה לכבוש גשרים מרכזיים מעל נהר המז ב-ורדן וקומרסי. אולם חמישה ימים לאחר מכן, מצב האספקה הקריטי גרם למעשה לעצירה של הארמייה השלישית, מה שאיפשר לכוחות גרמניים שהיו חלשים קודם לכן להתארגן מחדש ולחזק את מעוזיהם באזור.
זמן קצר לאחר מכן, התמודדה הארמייה השלישית נגד מץ, חלק מקו מאז'ינו ואחת הערים המבוצרות ביותר במערב אירופה. לא ניתן היה לעקוף את העיר, שכן לכמה מהמבצרים שלה היו תותחים מכוונים לעבר אתרי מעבר המוזל והכבישים הראשיים באזור. העיר יכלה לשמש גם כמעוז לארגון התקפת נגד גרמנית לעורף הארמייה השלישית. בקרב הבא על מץ, הארמייה השלישית, בעודה מנצחת, ספגה אבדות כבדות.
בעקבות מץ, הארמייה השלישית המשיכה מזרחה אל נהר סאר ועד מהרה החלה בהסתערותה על קו זיגפריד.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12) > יער הירטגן

יער הירטגן נתפס כמקום אפשרי לחדירה לאגף האמריקני, וסכרי הנהר באזור היוו איום על התקדמות בעלות הברית במורד הזרם, כך שהתקפה לטיהור האזור החלה ב-19 בספטמבר 1944. ההגנה הגרמנית הייתה עקשנית מהצפוי והשטח היה מאוד נוח להגנה, ובמידה רבה שלל את היתרונות האמריקאים של מספר ואיכות החיילים. הקרב - שהיה צפוי להימשך כמה שבועות - נמשך עד פברואר 1945 ועלה ב-33,000 הרוגים (מכל הסיבות).
ערכו של הקרב שנוי במחלוקת. היסטוריונים מודרניים טוענים שהתוצאה לא הייתה שווה את האבדות הצפויות, ובכל מקרה, הטקטיקה האמריקאית שיחקה לידיים הגרמניות.
קבוצת הארמיות המרכזית (קבוצת הארמיות ה-12) > מבצע מלכה

מבצע מלכה היה מתקפה אווירית-קרקעית משולבת של בעלות הברית נגד הכוחות הגרמניים בקו זיגפריד, שנוהלה בעיקר במאמץ המשולב של הארמיות האמריקניות התשיעית והראשונה. המטרה העיקרית של המבצע הייתה להתקדם אל נהר רור ולהקים מספר ראשי גשר מעליו, לכניסה לאחר מכן לתוך גרמניה אל נהר הריין. חלקים ממבצע זה כללו גם לחימה נוספת ביער הירטגן. המתקפה החלה ב-16 בנובמבר עם אחת ההפצצות הטקטיות האוויריות הכבדות ביותר של בעלות הברית המערביות במהלך המלחמה. אף על פי שמספר הכוחות הגרמניים היה קטן יותר, ההתקדמות של בעלות הברית הייתה איטית מאוד. לאחר ארבעה שבועות של לחימה אינטנסיבית, הגיעו בעלות הברית לרור, אך לא הצליחו להקים מעליו ראשי גשר. גם הלחימה ביער הירטגן נתקעה. הלחימה המתישה במהלך המבצע גרמה לכוחות בעלות הברית לסבול אבדות כבדות, ובסופו של דבר פתחו הגרמנים במתקפת נגד משלהם - מבצע "Wacht am Rhein" - ב-16 בדצמבר, שתוביל לקרב הבליטה.
מתקפת הארדנים

הגרמנים הכינו מתקפת נגד מסיבית במערב מאז פריצת בעלות הברית מנורמנדי. התוכנית שנקראה "Wacht am Rhein" ("משמר הריין") הייתה לתקוף דרך הארדנים ולנוע צפונה לאנטוורפן, תוך פיצול הצבאות האמריקאים והבריטיים. המתקפה החלה ב-16 בדצמבר במה שנודע בשם הקרב על הבליטה. באזור הארדנים הגנו חיילים של הארמייה האמריקאית הראשונה. לאחר הצלחות ראשוניות במזג אוויר גרוע, שהעניקו לגרמנים חיפוי מחילות האוויר של בעלות הברית, פתחו בעלות הברית במתקפת נגד כדי לפנות אותם מהארדנים. הגרמנים נדחקו בסופו של דבר לנקודות ההתחלה שלהם עד 25 בינואר 1945.
הגרמנים פתחו במתקפה שנייה וקטנה יותר (Nordwind) לתוך אלזס ב-1 בינואר 1945. במטרה לכבוש מחדש את שטרסבורג, הם תקפו את קבוצת הארמיות ה-6 במספר נקודות. מכיוון שקווי בעלות הברית נמתחו קשות בתגובה למשבר בארדנים, החזקה והכלה של מתקפת נורדווינד הייתה עניין יקר שנמשך כמעט ארבעה שבועות. התקפות נגד של בעלות הברית החזירו את קו החזית לאזור הגבול הגרמני ומוטטו את כיס קולמר.