stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 1930/1931 בלה ליגה
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אתלטיק בילבאו | 18 | 11 | 0 | 7 | 73 | 33 | 40 | 22 | זכתה בתואר וגם בגביע המלך הספרדי |
| 2 | ראסינג סנטנדר | 18 | 10 | 2 | 6 | 49 | 37 | 12 | 22 |  |
| 3 | ריאל סוסיאדד | 18 | 10 | 2 | 6 | 42 | 39 | 3 | 22 |  |
| 4 | ברצלונה | 18 | 7 | 7 | 4 | 40 | 43 | 3- | 21 |  |
| 5 | ארנס קלוב | 18 | 8 | 2 | 8 | 35 | 38 | 3- | 18 |  |
| 6 | ריאל מדריד | 18 | 7 | 4 | 7 | 24 | 27 | 3- | 18 |  |
| 7 | ריאל אוניון | 18 | 6 | 4 | 8 | 41 | 45 | 4- | 16 |  |
| 8 | דפורטיבו אלאבס | 18 | 5 | 4 | 9 | 25 | 39 | 14- | 14 |  |
| 9 | אספניול | 18 | 6 | 2 | 10 | 32 | 45 | 13- | 14 |  |
| 10 | קלוב אירופה | 18 | 6 | 1 | 11 | 23 | 38 | 15- | 13 | ירדה ליגה |
סטטיסטיקה > מלכי השערים

| # | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד 1785 אגוסטין סאוטו ארנה | אתלטיק בילבאו | 27 |
| 2 | ספרד 1785 גיירמו גורוסטיסה | אתלטיק בילבאו | 17 |
| 3 | ספרד 1785 אנחל ארוצ'ה | ברצלונה | 16 |
| 4 | ספרד 1785 סנטיאגו אורטיזבראה | ריאל אוניון | 15 |
| 5 | ספרד 1785 צ'ולין | ריאל סוסיאדד | 13 |
| 5 | ספרד 1785 טלתה | ראסינג סנטנדר | 13 |
| 7 | ספרד 1785 חוסה איראראגורי | אתלטיק בילבאו | 11 |
| 7 | ספרד 1785 לואיס רגיירו | ריאל אוניון | 11 |
| 7 | קובה אדלמירו לורנסו | אספניול | 11 |
| 10 | ספרד 1785 מנואל אוליברס | דפורטיבו אלאבס | 10 |
| 10 | ספרד 1785 פרנסיסקו ביאנזובס | ריאל סוסיאדד | 10 |
פירון מאליס

.
| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־60 של המאה ה־4 לפנה״ס? אליס, יוון 
 פטירה:  שנות ה־70 של המאה ה־3 לפנה״ס? 
 מקום קבורה:  tomb of Pyrron (Eleia) 
 זרם:  פירוניזם 
 תחומי עניין:  ספקנות 
 עיסוק:  פילוסוף, צייר, סופר 
 
ציור גרמני בן המאה ה-16 המתאר את פירון מצביע על חזיר האוכל בשלווה את מזונו כשהוא נמצא בספינה השטה בים סוער
פִּירוֹן מאֵליס (ביוונית: Πύρρων ο Ηλείος; ‏360 – 270 לפנה"ס) היה מייסד זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית.
חייו

פירון נולד בשנת 360 לפנה"ס בעיר אליס שבחצי האי פלופונסוס ביוון, בן תקופתם של אריסטו ושל תאופרסטוס. תורתו המשיכה להתקיים עד סקסטוס אמפיריקוס שמת ב-210 לספירה. על פי דיוגנס לארטיוס, אסקניוס מאבדרה אמר שפירון מאליס, שהצטרף למסעו של אלכסנדר הגדול להודו, התרשם מאורח חייהם של המסתגפים הפקירים, שבהם ראה סמל לחיי אושר בהיותם אדישים לתהפוכות החיים, ועקב כך פיתח פילוסופיה אצילה המבוססת על חוסר הבנה של הדברים הסובבים אותנו, ולכן על הימנעות מחרצת משפט עליהם.
אחרי שחזר לאליס, עיר מולדתו, שימש שם כמורה לפילוסופיה וחי חיי דוחק ודלות. הוא סבר כי דבר אינו נכון או שגוי, צודק או בלתי צודק, ובאופן דומה בכל המקרים דבר אינו אמיתי ומוחלט, אלא תלוי בהרגלים ובמנהגים של בני האדם בזמן ובמקום. נראה שפירון הושפע מן הדיאלקטיקה של הפילוסופים של מגארה, מדברי דמוקריטוס על אודות החושים ומן הסופיסטים.
הוא לא כתב דבר, אך תלמידו טימון, יליד פליוס שבפלופונסוס, שהיה סופיסט וספקן, כתב פואמות סאטירות שבהן סיכם את עיקרי תורתו של פירון: הוודאות לא ניתנת להשגה. על החכם להימנע מלחרוץ משפט על דבר. עליו לחתור לשלוות נפש במקום לנסות ולהגיע לחקר האמת. היות שכנראה כל הדעות שגויות, מוטב לקבל את מוסכמות החברה של הזמן והמקום. אין בכוחם של החושים ושל הבינה לספק לנו ידע וודאי. החושים מסלפים את המסרים שהם מעבירים אלינו, והתבונה משועבדת לתשוקה. לכל טיעון קיים טיעון שכנגד, ואין אמת מוחלטת.
על פי דיוגנס לארטיוס הפילוסופים הספקנים מצאו כי פילוסופים שקדמו להם הכחישו את קיומה של אמת מוחלטת, והסיקו מכך שהאמת היא יחסית. המנהגים וההרגלים שולטים בבני האדם. אין לנו גישה לדברים רבים שעליהם אין אנו יודעים דבר. אנו נשארים רק עם רשמים שהם עצמם נתונים להשתנות. היות שאין אנו יכולים להיות בטוחים בדבר, על החכם להימנע מלחרוץ משפט ובכך יגיע למצב של שלוות נפש. המוטו של הפילוסופים הספקנים היה: "אין להעדיף דבר אחד על דבר אחר." טימון מפליוס אמר כי בכך הם התכוונו להימנעות מכל החלטה והסכמה.
הפירוניזם חדר אל האקדמיה האפלטונית באתונה. הפילוסוף ארקסילאוס, שנעשה ראש אקדמיה זו ב-264 לפנה"ס, הפך לממשיכו של זרם הספקנות הפירונית. הפירוניזם השפיע גם על ההגות של המאה השש עשרה, המאה השבע עשרה ו המאה ה-18 באירופה, אחרי שבאיטליה, בתקופת הרנסאנס, התגלו מחדש כתביו של סקסטוס אמפיריקוס (160–210 לספירה) שסיכם את תורת הספקנות היוונית והרומאית.
תורת הספקנות השפיעה באופן עמוק ביותר על מישל דה מונטן (1533–1592) שכתב את המסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד". מונטן השפיע על הפילוסוף רנה דקארט בן המאה השבע עשרה שכתב את ספרו "מחשבות על הדת".
ספרות השואה

ספרות השואה היא כלל היצירות הספרותיות המתארות את השמדת היהודים בידי הנאצים בתקופה השואה ובמיוחד בין השנים 1939–1945. ספרות זו כוללת קטגוריות אחדות: יומנים אישיים, שנכתבו תוך כדי השואה, ספרי זיכרונות של ניצולי השואה, פרוזה, מחזות ושירה העוסקים בשואה, וכן ספרי מחקר היסטוריים, העוסקים בחקר אירועי השואה.
ספרי זיכרון וספרי זיכרונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ספרי זיכרון וספרי זיכרונות > ספרי יזכור: ספרי זיכרון לקהילות שחרבו

אחת מדרכי ההנצחה הראשונות של השואה ברמה הקהילתית הייתה הוצאת ספרי יזכור. ספרי זיכרון אלה, שהחלו להופיע כבר בשנות ה-40, ראו אור כמעט תמיד ביוזמת הלאנדסמאנשאפטן – ארגוני יוצאי קהילות אירופה השונות (הערים, העיירות והכפרים) שהתארגנו במדינות שאליהן היגרו. על פי רוב היו אלה מאספים הקולקטיביים שהופקו ונכתבו על ידי יוצאי הקהילות השונות, כמעין אנדרטאות לקהילותיהם ומצבות לנספים שלא זכו להגיע לקבורה. ראשוני הספרים מסוג זה ראו אור בניו יורק, בעיקר ביידיש, שפת אמם של חברי הלאנדסמאנשאפטן ובהם הניצולים. החל בשנות ה-50, לאחר קום מדינת ישראל והעלייה ההמונית, התפרסמו מרבית ספרי היזכור בישראל, ובעיקר בעברית. בסך הכול, כ-75% מספרי היזכור הופיעו בישראל, ויותר מ-60% מכלל הספרים נכתבו בעברית. רוב ספרי היזכור הוקדשו לקהילות מזרח אירופה. מרביתם הופיעו בין אמצע שנות ה-50 לאמצע שנות ה-70; מאותה עת חלה ירידה במספר ספרי היזכור הקולקטיביים, שלוּותה בעלייה דרסטית במספר ספרי הזיכרונות האישיים של ניצולים.
ספרות יפה בנושא השואה > סיפורת

"האי ברחוב הציפורים", מאת אורי אורלב, מתאר את חייו של ילד בגטו בפולין בזמן השואה.
"עיין ערך אהבה", מאת דויד גרוסמן, היה אחד הספרים הראשונים שעסקו בהשפעות השואה על ילדי הדור השני לשואה ועל אורח החיים בישראל. הוא פתח דרך לספרים רבים אשר השתמשו בכתיבה כתרפיה אישית ולאומית ועסקו בנושא. הפרק הראשון של ספר זה עובד לנובלה "מומיק".
"ילדה במלונה", מאת שרה נשמית, מבוסס על שלושה סיפורים אמתיים על כלבים שהצילו חיי ילדים יהודים בשואה.
"ילדה משם", מאת חוה ניסימוב, הוא ספר זיכרונות אומנותי הכולל שברי זיכרונות וסיפורים על החיים בגטו ואצל המשפחה הפולנית.
"מיתר סמוי", מאת דב ליפשיץ, הוא ספר שנכתב על רקע בית כנסת של ניצולי שואה המתמודד עם העבר ועם ההווה.
"ורד צהוב", מאת ברק חמדני
"למה לנפתלי קוראים נפתלי" (מודן, 2009) - ספר בסדרת ספרי נפתלי, הפונה לילדים בגיל הגן ולילדים בראשית הקריאה, שכתבה וציירה אלונה פרנקל ובו היא מספרת את קורות משפחתה של בשואה, הקרויה בספר "הזמנים הכי רעים בעולם". בגב הספר ציינה פרנקל: "אני מספרת על ילדות במלחמה, תקופת אימה ואבל, שבסופה ההצלה ונחמה גדולה. נמנעתי מלהיכנס לפרטים. לדעתי זה מוקדם מדי בגיל צעיר. את האירועים הקשים ציירתי בקומפוזיציות אבסטרקטיות, המעבירות בצורה ובצבע את הרגשות. אני מאמינה שזאת הדרך הנכונה לספר לילדים את הסיבה לאותה הצפירה המצמיתה אותנו למקומותינו מדי שנה."
"שואה שלנו" - אמיר גוטפרוינד
"בית על מים רבים" - אמונה אלון
ספרות יפה בנושא השואה > סיפורת > סיפורים קצרים

"הסימן": סיפור קצר מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה, בזמן הכיבוש הנאצי של העיר. לסיפור, שבגרסתו הראשונה פורסם בשנת 1944, אופי אוטוביוגרפי, והוא היחיד שבו עסק עגנון באופן מפורש בשואה במהלכה.
"ברוטוס": סיפור קצר מאת הסופר הצ'כי לודוויק אשכנזי. הסיפור מתאר את חייו של ברוטוס, כלב רועים גרמני המשרת בנאמנות את גבירתו היהודייה, עד שהוא מוחרם ממנה ומאולף להיות כלב משטרה אכזרי, המשגיח על הטרנספורטים המגיעים למחנה ריכוז. באחד הטרנספורטים מגיעה גם גבירתו לשעבר, והוא גורם למותה.
"לואיזה": סיפור קצר מאת הסופר הצ'כי איוון קלימה, המתאר, מבעד לעיניו של ילד, את גורלן בתקופת השואה של שתי משפחות שכנות, האחת משפחה יהודית והאחרת משפחה צ'כית ממוצא גרמני.
ספרות יפה בנושא השואה > שירה

"העיירה בוערת" (במקור ביידיש: "אונדזער שטעטל ברענט!"), מאת מרדכי גבירטיג, נכתב בשנת 1938 בעקבות פרעות פטישיק. בשנת 1994 להקת המטאל הישראלית סיילם חיברה לשיר מנגינה ופרסמה את גרסתו המוזיקלית-מטאלית במסגרת אלבומה Kaddish, המוקדש לזכר השואה.
"תחת חורבות פולין" (במקור ביידיש: "אונטער די חורבֿות"), מאת איציק מאנגר, נכתב בשנת 1939, בראשית המלחמה. זהו שיר קינה על שואת יהודי פולין.
"שיר הפרטיזנים" (במקור ביידיש: "זאָג ניט קיין מאָל"), מאת הירש גליק, נכתב בשנת 1943 בגטו וילנה לזכרם של לוחמי מרד גטו ורשה והפך להמנון.
"כתוב בעיפרון בקרון החתום", מאת דן פגיס, התפרסם ב-1970.
אילזה בלומנטל-וייס, ניצולת השואה פרסמה כמה ספרי שירה על הנושא.
(לשירים נוספים ראו קטגוריה:שירת השואה)
ספרות יפה בנושא השואה > דרמה

טרילוגיית "טריפטיך הגטו" נכתבה על ידי המחזאי יהושע סובול ומתרחשת כולה בגטו וילנה, ונכללים בה המחזות "גטו", "אדם" ו"במרתף".
ספרות יפה בנושא השואה > אופרה

"צחוק של עכברוש" היא אופרה קאמרית ישראלית שהלחינה אלה מילך-שריף לליברית המבוססת על ספר באותו שם מאת נאוה סמל, ועוסקת באופן מקורי וייחודי בנושא השואה וזיכרונה. האופרה הועלתה לראשונה בהפקת התיאטרון הקאמרי ב-9 באפריל 2005 בבימויו של עודד קוטלר. האופרה מגוללת את סיפורה של ילדה יהודייה קטנה בפולין במהלך השואה, אשר נמסרת בידי הוריה למשמורת אצל משפחת איכרים גויים. במעגל שני מספרת הילדה, שהיא עתה סבתא, בתל אביב של סוף המאה העשרים, את סיפורה לנכדתה, ובמעגל החיצוני ביותר של הסיפור עומדים בשלהי שנת 2099 שני חוקרים, אשר חוקרים את מיתוס "ילדה ועכברוש" ששרד מימי השואה בספריית הזיכרונות האנושית.
ההתמודדות עם אימי הרייך השלישי בספרות בשפה הגרמנית > במהלך שנות הרייך השלישי - ספרות הגולה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ההתמודדות עם אימי הרייך השלישי בספרות בשפה הגרמנית > לאחר תום המלחמה

לאחר שבמהלך שנותיו של הרייך השלישי גלו ממנו אינטלקטואלים וסופרים רבים שהיו ממתנגדי המשטר, ואחרים נאלמו דום, החלה לאיטה ההתמודדות הפנים־גרמנית עם אימי המשטר, המלחמה, האנטישמיות ושואת יהודי אירופה.
חברי קבוצה 47 התבלטו ב"ספרות ההריסות", שנכתבה בשנים שמיד לאחר המלחמה, מתוך מציאות של חורבן ושמה. הבולטים בין חברי הקבוצה היו זוכי פרס נובל לספרות, לימים, היינריך בל ("היכן היית, אדם?", "נווד, אם הולך אתה לספ...") וגינטר גראס ("תוף הפח"), ועמם גם גינטר אייך, אריך קסטנר ואחרים. ספרות זו התמקדה בחורבן שהשאירה המלחמה, בהתרוששותה המוסרית של גרמניה, ובחוויותיהם של פליטי המלחמה - שבוייה, עקוריה ועוד.
ברבות השנים לבש העיסוק הגרמני בנושא צורה אחרת, רב-קולית ומגוונת יותר. המחזאי השווייצרי מקס פריש המחיש במחזהו "אנדורה" (1961) את האבסורדיות שבאנטישמיות. הסופר הגרמני יליד פולין, יורק בקר, תיאר בספרו "יעקב השקרן" (1969) את הלבטים המוסריים של שוכני גטו לודז'. המחזאי האוסטרי תומאס ברנהרד הרבה לתקוף את ארצו על השתעבדותה מרצון לנאציזם. מחזהו המובהק ביותר בנושא הוא "הלדנפלאץ", שהסעיר את אוסטריה בשנת 1988. ספרו של הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, "נער קריאה" (1995), הקנה למחברו תהילה בזכות ההתמודדות המורכבת שלו עם דמותה של שומרת במחנות הריכוז. הסופר הגרמני וינפריד גיאורג זבאלד, שגר ופעל בבריטניה, עסק בחוויית העקירה, התלישות וההגירה, של היהודים בעיקר, בספריו "המהגרים" (1992) ו"אוסטרליץ" (2001). זווית אחרת, שנויה במחלוקת, סיפקה השערורייה סביב ספרו של בנימין וילקומירסקי, "רסיסים", שנחשף כהונאה אוטוביוגרפית מתוחכמת, של מי שלא היה כלל יהודי או ניצול המחנות.
החל בשנות השמונים של המאה העשרים, התחוללו בגרמניה כמה סערות ציבוריות סביב הזיכרון ההיסטורי של השואה (ויכוח ההיסטוריונים), שבהן לקחו חלק גם דמויות ספרותיות בולטות, כמו מרטין ולזר, שטען לשימוש ציני ב"זיכרון אושוויץ" והואשם על ידי רבים באנטישמיות. בשנות התשעים של המאה העשרים, ובשנות האלפיים, חל מפנה בתיאור הספרותי של התקופה, והדגש עבר אל תיאור סבלם של הגרמנים, שהוצגו לא פעם כקורבנות-שכנגד. כך למשל בספריו המאוחרים של גינטר גראס ("המאה שלי", "בהילוך סרטן").
התמודדות עם אימי השואה ולאחריה בספרות בשפה הפולנית

הספרות הפולנית שלאחר מלחמת העולם השנייה היא במידה רבה ספרות שואה. היא אמנם עוסקת לא רק ביהודים ולא רק בשואה, אלא גם במה שקרה לאחריה, אך בכל אלה נוכחת מאוד שואת היהודים. מרבית ספרות השואה בפולנית טרם תורגמה, למשל, יצירות כמו "אוקסנה" (Oksana), של ולדימיר אודויבסקי (Vladimir Odojewski), או "מדליונים" (Medaliony) של סופיה נלקובסקה (Zofia Nałkowska). ישנם לא מעט ספרים שתורגמו לעברית, כמו אלה של יז'י קוֹשינסקי: "עץ השטן", "להיות שם", "פגישה עיוורת", "מכונת משחק", "הצפור הצבועה", וכן ספרים של כותבים אחרים:
אדולף רוּדניצקי: "ים החיים וים המוות", תרגום: בנימין טנא. תל אביב: ספרית פועלים, 1964
הנריק גרינברג: "מלחמה יהודית". תרגום: שולמית הראבן. תל אביב: ספרית פועלים, 1968
אידה פינק: "פיסת זמן, סיפורים". תרגום: נחמן בן-עמי, רמת גן: מסדה, 1975; "הגן המפליג למרחקים, סיפורים". תרגום: דוד וינפלד ובנימין טנא, תל אביב: עם עובד, 1988
תדיאוש בורובסקי: "פרידה ממריה". תל אביב: עם עובד, 1996
יאן טומאש גרוס: "שכנים. השמדתה של הקהילה היהודית בידוובנה שבפולין". תרגום: יז'י מיכאלוביץ'. תל אביב: יד ושם וידיעות אחרונות, 2001
סטניסלב סרוקובסקי: "שנאה". תרגום: שמואל רוטברד. חולון: אוריון, 2009.
ספרי עיון ומחקר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ספרי עיון ומחקר העוסקים בשואה החלו לצאת לאור סמוך לתום מלחמת העולם השנייה.
ברומניה יצא לאור בשנים 1947–1948 ספרו של מתיאס קרפ "הספר השחור - סבלותיהם של היהודים מרומניה 1940–1944" (Cartea Neagră - Suferinţele Evreilor din România 1940-1944). קרפ החל לאסוף את החומר התיעודי לספר כבר ביוני 1940, ועבר לארגון שיטתי באביב 1943. הספר מכיל מקורות רבים והפניות מדויקות למסמכים וחוקים מהתקופה.
"האנציקלופדיה של השואה", בעריכת פרופ' ישראל גוטמן, יצאה לאור בשנת 1990 בשתי מהדורות במקביל - בעברית ובאנגלית. למהדורה העברית שישה כרכים ולאנגלית ארבעה. האנציקלופדיה כוללת מאות ערכים, איורים, מפות ורשימות ביבליוגרפיות. כן כוללת האנציקלופדיה מפתח מונחים. במהדורה העברית המפתח (בסוף כרך שש) מכיל רשימות דו-לשוניות של שמות אנשים, מקומות וארגונים. לאנציקלופדיה מצורפים נספחים שונים, ביניהם: נספח כרונולוגי, נספח סטטיסטי של קורבנות השואה, רשימת דרגות צבא ואס אס, רשימת ראשי תיבות וקיצורים לועזיים.
לקריאה נוספת

חנה יעוז, סיפורת השואה בעברית כסיפורת היסטורית וטרנס-היסטורית, עקד, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
חנה יעוז, השואה בשירת דור-המדינה, עקד, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
חנה יעוז, שלושה דורות בשירה העברית בנושא השואה, עקד, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
חנה יעוז, הניגון והזעקה: מחקר בשירת השואה של משוררי שנות ה-40 בארץ ישראל, עקד, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך א, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, שער רביעי: "דורות בספרות השואה", עמ' 303–366. (הספר בקטלוג ULI)
עמיה ליבליך, בין זיכרון לבדיון: על ייצוגם של ילדים ניצולי שואה בספרות, אלפיים 27, 2004.
איריס מילנר, הנרטיבים של ספרות השואה, ספריית "הילל בן חיים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
יעקבה סצ'רדוטי, עיון בספרות שואה לגיל הרך, הוצאת מאגנס, 2023
S. Lillian Kremer (ed.), Holocaust Literature: an Encyclopedia of Writers and their Work, Routledge, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
S. Lillian Kremer, Witness Through the Imagination: Jewish-American Holocaust Literature, Wayne State University Press, 1989. (הספר בקטלוג ULI)
R. Clifton Spargo, After Representation? the Holocaust, Literature, and Culture, Rutgers University Press, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
David G. Roskies, Holocaust Literature: a History and Guide, Brandeis University Press, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
Dvir Abramovich, Fragments of Hell: Israeli Holocaust Literature, Academic Studies Press, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
Alan L. Berger, Gloria L. Cronin (eds.), Jewish American and Holocaust Literature: Representation in the Postmodern World, State University of New York Press, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
Marita Grimwood, Holocaust Literature of the Second Generation, Palgrave Macmillan, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
Alvin H. Rosenfeld, A Double Dying: Reflections on Holocaust Literature, Indiana University Press, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
Susan Derwin, Rage is the Subject: Readings in Holocaust Literature and Film, Ohio State University Press, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
Victoria Aarons, Phyllis Lassner (eds.), The Palgrave Handbook of Holocaust Literature and Culture, Palgrave Macmillan, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
Lydia Kokkola, Representing the Holocaust in Children's Literature, Routledge, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
Alan Rosen, Literature of the Holocaust, Cambridge University Press, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
Jenni Adams, Magic Realism in Holocaust Literature: Troping the Traumatic Real, Palgrave Macmillan, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Ernestine Schlant, The Language of Silence: West German Literature and the Holocaust, Routledge, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
Sidra DeKoven Ezrahi, By Words Alone: the Holocaust in Literature, University of Chicago Press, 1982. (הספר בקטלוג ULI)
Adrienne Kertzer, My Mother's Voice: Children, Literature, and the Holocaust, Broadview Press, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  רונה רוקאס, עכבר העיר אונליין, ספרי ילדים: יומנה של אנה פרנק עדיין מרגש, באתר הארץ, 17 באפריל 2012
↑  חובה עלי לספר - הגרסה המלאה מתורגמת לעברית, Google sites
↑  בני הזוג ארטמיוש והלנה וולצ'יק מבודזנטין, שמצאו את יומנו של הנער דוד רובינוביץ', ארכיון בית לוחמי הגטאות
↑  יומנים, מרכז המידע של יד ושם
↑  רודאשבסקי יצחק, הספרייה הווירטואלית של המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  "אני משתוקקת לאהוב", אהבתה של הנערה תמרה לזרסון, יד ושם, חינוך והוראה מתוקשבת
↑  גנזך קידוש השם הוצאה לאור, באתר האינטרנט של "גנזך קידוש השם"
↑  גלית לוי, אמא של נפתלי מספרת: כך שרדתי את השואה, באתר ynet, 5 באפריל 2009
סיגל ריבה, ביקורת ספרים: "למה לנפתלי קוראים נפתלי", "חדשות 2", 21 באפריל 2009
↑  למה לנפתלי קוראים נפתלי / אלונה פרנקל, באתר של הוצאת "מודן"
↑  דן לאור, ש"י עגנון – היבטים חדשים, ספרית פועלים, 1995, הפרק "האם כתב עגנון על השואה?", עמ' 60–97
1 2  תרגום לעברית של הסיפור נכלל באנתולוגיה "בירה ומצבי רוח משתנים"
האנציקלופדיה של השואה
עדה ליכטמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1915 ירוסלב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1993 (בגיל 78 בערך) 
 מדינה:  פולין 
 
עדה ליכטמן (במקור פישר, בפולנית: Ada Lichtman;‏ בינואר 1915 – 1993) הייתה ניצולת שואה ישראלית, אחת הניצולות בבריחה ממחנה ההשמדה סוביבור ב-14 באוקטובר 1943.
ביוגרפיה > חייה במחנות

עדה גורשה לראשונה להרובישוב (Hrubieszów). כך היא דיווחה על המחנה: "הרובישוב מוקפת בגדר תיל. בכל ארבע הפינות יש מגדלי שמירה ושומרים חמושים עם מקלעים". למחרת עם עלות השחר, היא וחבריה נלקחו לתחנת הרכבת ואז הועלו וצופפו בקרונות בקר. אמרו להם שיישלחו לאוקראינה, אבל כשהרכבת עצרה הבחינו על תחנת הרכבת בשלט SS Sonderkommando Sobibór. מתוך 8,000 האסירים מהרובישוב רק שלושה שרדו, עדה ועוד שתי נערות צעירות. הן קיבלו עבודה ככובסות. ביום הגעתן הביאו שני אסירי המחנה, בליווי חייל, שני סלי בגדים מלוכלכים שורצי כינים. הלילה הראשון היה עבורה סיוט, שכן היא שמעה, בין היתר, שומרים אוקראינים אונסים נערות צעירות לפני ששלחו אותן למוות.
המכבסה הייתה ממוקמת ליד צריף מגורים. עדה סיפרה כי יום אחד ראתה שני אנשים נושאים אלונקה שעליה שוכבת יולדת בצירים. לאחר זמן מה קצין האס אס גוסטב ואגנר, סגן מפקד המחנה, היה ליד האם הטרייה. הוא קרא אליו את קלאט, אחד מהמשמר האוקראיני והושיט לו חבילה, שקלאט לקח לשירותים. האם הועברה למחנה 3. כמה ימים לאחר מכן, נראתה גופת תינוק צפה בתעלת הניקוז.
ביוגרפיה > בריחה ומנוסה

עדה הייתה אחת הבודדות שהוכנסו בסוד הבריחה. המשימה של הנשים שעבדו במכבסה הייתה לגנוב כמה שיותר תחמושת מהבתים שבהם התגוררו אנשי ה-אס אס כמו כן היה עליהן לספק לבורחים תחתונים ובגדים נקיים. לאחר שהצליחה גם היא לברוח בהצלחה שוטטה ביער עם שלוש בנות: אוּלה שטרן, קאתי ורות. מאוחר יותר הצטרפו אליהן כמה אנשים ולאחר מספר ימים של מסע קשה הם נתקלו במחנה הפרטיזנים. כמה מהם נשארו בכפר סמוך, אבל עדה רצתה להתרחק כמה שיותר מסוביבור. הפרטיזנים עזרו לאישה המוחלשת, שבכך ניצלה.
ביוגרפיה > חייה המאוחרים יותר

במחנה הכירה את יצחק ליכטמן, לו נישאה לימים. יצחק ועדה עלו לישראל ב-1950. הדמויות שלהם הופיעו בסרט הבריחה מסוביבור משנת 1987. קודם לכן ערך איתם ראיון ריכרד רשקה, התסריטאי של הסרט, והראיון התפרסם בספר בעל אותו השם. עדה ליכטמן הופיעה כעדה במשפט אייכמן ב-28 באפריל 1961.
לקריאה נוספת

ריכרד רשקה: Flucht aus Sobibor. Bleicher Verlag, Gerlingen 1998. מסת"ב 3-88350-740-7 .
ז'יל שלביס: Vernichtungslager Sobibor. Unrast-Verlag, המבורג/מינסטר 2003. מסת"ב 3-89771-814-6 .
http://www.theverylongview.com/WATH/testimonies/lichtman.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015001645  VIAF: 313298272   WorldCat (עם VIAF): 313298272
פואד מעסום

מוחמד פואד מעסום (בערבית: محمد فؤاد معصوم, בכורדית: فوئاد مەعسووم; נולד ב-1 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי עיראקי-כורדי, שכיהן כראש ממשלה הראשון של כורדיסטן העיראקית בשנים 1992–1993, וכנשיא עיראק ה-7 בין השנים 2014–2018, ובשנת 2010 כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
קורות חיים

מעסום נולד בשנת 1938 בעיר כוי סנג'ק, שבמחוז ארביל, בצפון מזרח עיראק. מוצא משפחתו בכפר חבאנן באזור הווראמאן (אנ'). הוא גדל במשפחה מוסלמית אדוקה. אביו נקרא שייח מולא מעסום. עד גיל 18 למד מעסום בבתי הספר דתיים בכורדיסטן. אחרי לימודי משפטים ושריעה באוניברסיטת בגדד (אנ'), בשנת 1958 נשלח מעסום לקהיר כדי ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר, שם סיים לימודי דוקטורט בפילוסופיה אסלאמית, כשעבודת הדוקטורט שלו מוקדשת להגות האחים הטהורים (דוקטורט בשנת 1975). בשובו לעיראק למד מעסום משפטים באוניברסיטת בצרה (אנ').
פעילות פוליטית

בשנים 1962–1964 פעל מעסום כחבר במפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשנים 1964–1968 עבר לסוריה בה פעל במסגרת המפלגה הקומוניסטית הסורית (אנ'). מאוכזב מגישת הקומוניסטים לגבי ההגדרה העצמית של הכורדים, עזב מעסום ב-1968 את המפלגה הקומוניסטית הסורית והצטרף למפלגה הדמוקרטית הכורדית, הפך לנציג המפלגה הדמוקרטית הכורדית בבצרה ולשליח שלה בקהיר עד שנת 1975. עם הקמת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ב-1975, נמנה עם מקימיו.
אחרי תבוסת סדאם חוסיין במלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שבעקבותיה, השיגה כורדיסטן העיראקית עצמאות דה-פקטו, ובבחירות לפרלמנט של כורדיסטן העיראקית, שהסתיימו בתיקו בין הגושים של המפלגה הדמוקרטית הכורדית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, מונה מעסום לראש ממשלת כורדיסטן העיראקית הראשון ב-4 ביולי 1992, וכיהן בתפקיד זה עד 26 באפריל 1993. בעקבות מלחמת עיראק ונפילת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, שב מעסום לבגדד כחבר במשלחת הכורדית והתמנה לחבר בוועדה שחיברה את החוקה החדשה של עיראק.
ב-2005 נבחר מעסום לפרלמנט העיראקי; ובין 14 ביוני 2010 ל-11 בנובמבר 2010, שימש כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
ב-2014 נבחר מועסם לנשיא עיראק, בבחירות שהתקיימו בפרלמנט העיראקי, כשהוא מקבל 211 קולות, לעומת 17 קולות ליריבו, ברהם צאלח, גם הוא חבר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
חיים אישיים

מעסום נשוי לרונאק מוסטפא עבדול וואחיד, ולהם חמש בנות. בן אחד נפטר ממחלה בגיל 15.
הערות שוליים

↑  Fuad Masum Biography
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309529905171  BnF: cb13745841m (data)  GND: 1250213738  ISNI: 0000 0001 1960 6510  LCCN: no98086321  NTA: 297397931  SUDOC: 192425269  VIAF: 2650547   WorldCat (עם VIAF): 2650547
עקרות הלכתית

"עקרות הלכתית" (לעיתים גם עקרות דתית או אי־פריון הלכתי) הוא מצב שבו אישה יהודייה בריאה ופוריה אינה יכולה להרות בשל קיום הלכות נידה. ההלכה אוסרת קיום יחסים בתקופת הווסת, וכן במהלך שבעה ימים לאחר תום הווסת, המכונים שבעה נקיים, אולם יש נשים שחלון הפוריות שלהן נופל לפני תום שבעת הנקיים, ולכן אינן יכולות להרות. תופעה זו מצויה בקרב נשים בעלת מחזור קצר, או דימום וסתי ארוך. היקף התופעה אינו ידוע, ולא ברור האם הוא השתנה בדורות האחרונים. כיום מוצעים פתרונות שונים, הלכתיים ורפואיים, לפתרון בעיית העקרות ההלכתית.
תופעה זו עמדה במוקד פולמוס הלכתי וציבורי בסוף העשור הראשון של המאה ה-21.
רקע הלכתי

בהלכה היהודית, במסגרת דיני טהרת המשפחה, אסורים יחסי אישות עם אישה נידה (ויקרא, י"ח, י"ט), ואיסור זה נכלל באיסורי הכרת. על פי המקרא האיסור חל בזמן הווסת של האישה, המוגדר במקרא כשבעה ימים מתחילת הדמם (ויקרא, ט"ו, י"ט).
חז"ל במהלך הדרגתי החמירו בדין נידה, עד שלבסוף החילו דין זבה גדולה על כל אישה שרואה דם. הם הוסיפו ספירה של שבעה ימים מעת שפסק הדם, הנקראים "ימי ליבון" או "שבעה נקיים", כך שהזמן האסור במגע מיני הוא ימי הווסת ועוד שבעה ימי היטהרות. בסוף הימים הללו האישה טובלת, ולאחר מכן מותר לזוג לקיים יחסי אישות. כלל זה קרוי חומרא דרבי זירא. רבי יעקב בן אשר, בעל הטורים, מנמק כלל זה:
"משרבו הגלויות, ותכפו הצרות, ונתמעטו הלבבות, חשו שמא יבואו לטעות באיסור כרת, שמא תראה אשה בימי נידתה ששה ימים ויהיה הכול דם טוהר, וביום השביעי שמא תראה דם טמא וסבורה לטבול בליל שמיני, וצריכה עוד שבעה ימים, החמירו לטמא כל מראה דם אדום, וכדי שלא יבואו לידי טעות בין ימי נידה לימי זיבה, הוסיפו חומרא אחר חומרא, עד שאמרו שאפילו אם לא תראה אלא טיפת דם כחרדל, תשב עליה שבעה נקיים, כזבה גדולה..."
רקע הלכתי > פולטת שכבת זרע

גזרה נוספת ומאוחרת יותר היא גזרת פולטת שכבת זרע, לפיה יש לחשוש ששאריות נוזל זרע ייצאו מהנרתיק תוך כדי ספירת שבעה נקיים, ובכך תסתור (תבטל) האישה את הספירה. לכן החמירו שאין לאישה לספור שבעה נקיים כל זמן שחשש זה קיים. בתלמוד הובאו מספר דעות כמה זמן מהתשמיש הזרע כבר אינו סותר את שבעת הנקיים. להלכה פסק השולחן ערוך שיש להמתין לסוף היום הרביעי כדעת חכמים, בנוסף לכך כתב השולחן ערוך כי די בניקוי הנרתיק בשטיפה במים חמים בשביל לבטל חשש זה. אך למנהג אשכנז בשל חששות שונים על האישה להמתין עד סוף היום החמישי מיום קיום היחסים, לפני התחלת השבעה נקיים, וכן אין לחלק בין אישה שקיימה יחסים בפועל ובין כל אישה שהייתה טהורה. מהלך זה מביא את מספר ימי הטומאה שבכל מחזור ללא פחות מ-12 יום (5+7).