stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוצא המינים
רעיונות חברתיים בספר > אלוהים ומרכזיות האדם בטבע

דרווין לא התייחס ב"מוצא המינים" לשאלה "האם יש אלוהים", ואף לא השיב בביטחון לשאלה "האם אלוהים יצר את העולם ואת החיים". על אף השם "מוצא המינים", העדיף דרווין שלא להתייחס לשאלת ראשית המינים, אלא רק לתהליכים הפועלים מראשיתו של העולם ומראשיתם של החיים ועד להווה.
כאשר הסביר אודות תהליכי הברירה הטבעית, השתמש דרווין בשפה מאנישה. שימוש זה אפשר לאנשים להבין את הברירה הטבעית כפעולתו של האל. דרווין שלל זאת במפורש: ”הוגד שאני מדבר על בירור טבעי כאילו היה כוח פעיל בידי אלוהים, אבל מי מתנגד לסופר האומר על כוח המשיכה, שהוא שליט על תנועתם של כוכבי לכת? כל אחד יודע את פירושן ואת רמיזתן של מליצות שכיוצא בהן;...קצת הרגל משכיח טענות שטחיות כאלה.”.
התאוריה של דרווין אפשרה את קיומו של האל כיוצר העולם, באופן שהולם יותר מכל תפיסה דאיסטית. אך אין ספק שהוא שלל את מעורבות האל בתהליכי הטבע.
המשמעות וההשפעה הרדיקלית של "מוצא המינים" נוגעת יותר למרכזיותו של האדם בטבע. ממש כשם שקופרניקוס "הוציא" את כדור הארץ ממרכז היקום, "הוציא" דרווין את האדם ממרכז ממלכת החי, או יותר נכון מפסגת ממלכת החי. הוא ייצג תפיסת עולם שלפיה החיים אינם תלויי מוסר או תכלית, אלא חסרי סדר ואקראיים. הייתה בכך חתירה תחת ערכי החברה הוויקטוריאנית שבה הוא חי. זהו הפירוש המקובל לתאוריה של דרווין כפי שהיא מוצגת ב"מוצא המינים". עם זאת, ישנם גם חוקרים הסבורים כי דרווין חשב שהאדם הוא אכן "המטרה" של הברירה הטבעית.
בתרבות

באחד מפרקי הסדרה "שנות השמונים" בנם הגדול של חנניה ורבקה קורקוס ואחיו של ציון מהסדרה "שנות התשעים" ללו קורקוס חוזר בשאלה בין היתר בגלל הספר.
באחד מפרקי סדרת ההנפשה של ה"אקס-מן" מציג את סיפור המקור של מיסטר סיניסטר בתור אדם שמושפע מהספר וחי בתקופה של דרווין עצמו ואחד מאבות אבותיו של צ'ארלס אקסבייר וכמו כן, צ'ארלס בעצמו מחזיק בעותק של הספר, שכנראה עבר עליו בירושה.
לקריאה נוספת

צ'ארלס דרווין, מוצא המינים בדרך הבירור הטבעי, או השארת גזעים מחוננים במלחמת החיים; תרגם מאנגלית והוסיף מבוא: שאול אדלר, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תש"ך/ 1960. (התרגום זיכה את אדלר בפרס טשרניחובסקי)
סטיב ג'ונס, כמעט כמו לוויתן - מוצא המינים נכון לעכשיו, תרגמה עדי מרקוזה-הס, ידיעות ספרים
צ'ארלס דרווין, אוטוביוגרפיה, תרגם מאנגלית: יקי מנשנפרוינד, הוצאת רסלינג, 2008
ג'נֶט בְּראון, מוצא המינים של דרווין – ביוגרפיה של ספר. סדרת אכסדרה. ספרי עליית הגג וידיעות ספרים. מאנגלית: ברוריה בן-ברוך. 2009
ג’ון דרנטון, קנוניית דרווין, זמורה ביתן, 2009
הערות שוליים

↑  בראון (Brown), ג'נט, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר (Atlantic Books Ltd., 2006, תרגום ברוריה בן-ברוך, ספרי עליית הגג בע"מ, תל אביב, 2009), עמ' 45
↑  מצוטט אצל בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 48
↑  דרווין (Darwin), צ'ארלס, מוצא המינים בדרך הבירור הטבעי או השארת גזעים מחוננים במלחמת החיים (London, 6th ed., 1872, תורגם על ידי שאול אדלר, מוסד ביאליק, ירושלים, 1960), עמ' 42
↑  מצוטט אצל בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 70
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 54
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 32
↑  Depew, David j., "The Rhetoric of the Origin of Species", in Ruse, Michael & Robert J. Richards (eds.), The Cambridge Companion to the "ORIGIN OF SPECIES", (Cambridge University Press, 2009), pp. 240
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 74
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 75
↑  דיון בנושא נמצא ב-Ruse, Michael, "The Origin of the Origin", in Ruse, Michael & Robert J. Richards (eds.), The Cambridge Companion to the "ORIGIN OF SPECIES", (Cambridge University Presss, 2009), pp. 5-10.
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 70
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 41
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 90
↑  Depew, David j., "The Rhetoric of the Origin of Speiceis", pp. 242
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 85
↑  אדלר, שאול, ההקדמה למהדורה העברית לדרווין, צ'ארלס, מוצא המינים
↑  Depew, David j., "The Rhetoric of the Origin of Speiceis", pp. 238-240
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 91
1 2  ענת שפירא, הקרב על גיל כדור הארץ, מכון דוידסון לחינוך מדעי, 27 ביולי 2024
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 123
↑  מצוטט אצל בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 116
↑  בראון, מוצא המינים של דרווין - ביוגרפיה של ספר, עמ' 125
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 70
↑  דרווין, מוצא המינים, עמ' 53
↑  בראון (2006), עמ' 105)
↑  Richards, Robert J., "Natural Selection and its Moral Purpose", in Ruse, Michael & Robert J. Richards (eds.), The Cambridge Companion to the "ORIGIN OF SPECIES", (Cambridge University Press, 2009), pp. 66
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585709705171  BNE: XX2039885  BnF: cb122870840 (data)  GND: 4303201-1  LCCN: n81105854  MusicBrainz work: 699ae909-1779-4bb5-a4c0-b8461c871ee6  NDL: 00627375  NLA: 35033440  NLG: 281381  SELIBR: 261642  SUDOC: 031705685  VIAF: 313683363   WorldCat (עם VIAF): 313683363 
צ'ארלס דרווין זמן קצר לפני פרסום הספר
אלפרד ראסל וולאס. צולם בסינגפור בשנת 1862.
דיאגרמת העץ אשר שימשה לתיאור התפצלות מינים - (עץ החיים). היא גם התרשים היחיד בספר.
ויקטור נוימן

| --- | --- |

ויקטור נוימן, 2011
 לידה:  28 באוקטובר 1953 (בן 71) לוגוז', רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט  אוניברסיטת באבש-בויאי 
 תפקיד:  פרופסור 
 
ויקטור נוימן (ברומנית: Victor Neumann‏; נולד ב-28 באוקטובר 1953) הוא היסטוריון רומני ממוצא יהודי.
קורות חיים

נולד בעיר לוגוז', במחוז טימיש, בחבל באנאט שברומניה. גדל בעיר אראד ובעיירות טליאגד ואינאו בחבל קרישאנה או פרטיום. אביו יהודי ואמו בת להורים רומנים יוונים-קתוליים. אחרי לימודים תיכוניים בעיר אינאו, סיים תואר ראשון באוניברסיטת קלוז'. בשנת 1992 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת בוקרשט על עבודה בנושא "לידת הרעיונות המודרניים במרכז ודרום מזרח אירופה". נוימן הוא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת וסט של טימישוארה ובשנים 2013–2021 כיהן כמנהל המוזיאון לאמנות של טימישוארה.
ב-2023-2008 פעל כחוקר רבכיר במכון ללימודי ההיסטוריה והתרבות של חבל באנאט, בסניף טימישוארה. ב-2024-2023 לימד בפרופסור אורח באוניברסיטה הלאומית לאמנויות בבוקרשט.
נוימן נחשב למומחה בתחום התרבותי-אינטלקטואלי של ההיסטוריה של מזרח אירופה ומרכזה. מוקד עבודתו ברב תרבותיות ובבינתרבותיות. רבות מעבודותיו עוסקות בהיסטוריה של יהדות רומניה, בהיסטוריה של האנטישמיות ובקשריהם עם הלאומיות.
נוימן מילא מספר תפקידי פרופסור-אורח באוניברסיטאות בחוץ לארץ: האוניברסיטה הקתולית של המערב (באנז'ה); אוניברסיטת אמורי באטלנטה; אוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס; במרכז הלאומי להשתלמויות ביחסי חוץ; באוניברסיטת וינה; וכמשתתף בתוכנית פולברייט, באוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
מספריו

1984 Vasile Maniu - Monografie istorică "ואסילה מניו - מונוגרפיה היסטורית".
Istoria evreilor din România. Studii documentare şi teoretice 1996 "היסטורית היהודים ברומניה - מחקרים מתועדים ותאורטיים"
Identităţi multiple în Europa regiunilor. Interculturalitatea Banatului 1997. "זהויות מרובות במחוזות אירופה - הבינתרבותיות של הבאנאט".
1999 Istoria evreilor din Banat. O mărturie a multi- şi interculturalităţii Europe oriental-centrale . "היסטורית היהודים בבאנאט - עדות לרב ובין תרבותיות במרכז-מערב אירופה".
Neam, popor sau naţiune? 2004 "גזע, עם או אומה?"
Interculturalitatea Banatului, Editura Univ. Al. I. Cuza, Iaşi, 2015 ,
Conceptul de natiune la români si unguri: un studiu despre identitatile politice; Iaşi,
Conceptualizarea istoriei şi limitele paradigmei naţionale, Editura Rao, 2015,
Reinhart Koselleck - 100. Istorie, Memorie şi Teoria Istoriei, Editura Datagroup, Timişoara, 2023
האפר של אנג'לה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרנק מק'קורט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר זיכרונות
 מקום התרחשות:  אירלנד 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  1996
 מספר עמודים:  381
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מעריב
 תאריך:  1996
 תרגום:  עידית פז
 סדרה
 הספר הבא:  ככה זה
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003914992, 001757643
 
האפר של אנג'לה הוא ממואר שחיבר פרנק מק'קורט ויצא לאור ב-1996. הספר זכה במספר פרסים, בהם פרס פוליצר לאוטוביוגרפיה. הספר מגולל בנימה הומוריסטית את חייהם והתמודדותם של פרנק ומשפחתו עם חיי עוני בלימריק. ספר ההמשך "ככה זה" יצא לאור ב-1999, ואחריו "המורה" ב-2005.
ב-1999 הופק הסרט "האפר של אנג'לה עם אמילי ווטסון ורוברט קרלייל בתפקידים הראשיים.
עלילת הספר

אנג'לה ומלאכי הם שני מהגרים אירים שהיגרו מאירלנד לארצות הברית על מנת לברוח מהעוני הגדול. הם נפגשו והתחתנו כשברקע השפל הגדול. לאחר שבתם הצעירה נפטרה, הם מחליטים לעזוב את ברוקלין ולהגר חזרה אל לימריק שבאירלנד. הזוג נקלע לעוני גדול ומתגורר בבלוק דירות מחוברות. מלאכי מתדרדר לאלכוהול ומבזבז את כספם המועט בעוד אנג'לה מתאמצת לשמור על לכידות המשפחה. מק'קורט מספר כי אחיו והוא, היו מחפשים שאריות פחם לחימום וניזונים משאריות מזון. אביהם מוצא עבודה בזמן מלחמת העולם השנייה, אך לא שולח כסף למשפחה.
מק'קורט מדגיש את עניין המעמדות בקהילת לימריק ושעניי הקהילה הופלו לרעה. בהיותו בן 14 נדחה מקבלה לבית הספר הקתולי שבעיר. לאחר שכמעט מת מטיפואיד, מצא מק'קורט עבודה אצל שכן. הוא עבד בהובלת פחם אל ביתו של השכן ובעקבות כך חלה בדלקת הלחמית. משפחתו פונתה מביתה לאחר שבני המשפחה השתמשו ברכיבים מקיר הבית לבערה וחימום. הם נאלצו להתגורר עם קרוב משפחה שלבסוף כפה יחסים מיניים על אנג'לה. לאחר שנדחה מקבלה למוסד הקתולי, מוצא מק'קורט עבודה כנער מברקים בדואר. הוא מרוויח מספיק על מנת לקנות כרטיס למעבורת לארצות הברית.
פרסים

הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1997 ובפרס National Book Critics Circle Award לשנת 1996.
בת יאור

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בת 92 בערך) קהיר, מצרים 
 שם לידה:  Gisèle Orebi 
 מדינה:  מצרים, הממלכה המאוחדת 
 שם עט:  Bat Ye'or, Yahudiya Masriya 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון, אוניברסיטת ז'נבה 
 שפות היצירה:  ערבית, ערבית מצרית 
 יצירות בולטות:  Islam and Dhimmitude: Where Civilizations Collide, The Decline of Eastern Christianity: From Jihad to Dhimmitude, אירוערביה: הציר האירופי-ערבי, The Dhimmi: Jews and Christians Under Islam 
 בן או בת זוג:  דייוויד ליטמן (1959–2012) 
 
בת יאור (Bat Ye'or הוא שם העט של ג'יזֶל ליטמן - Gisèle Littman); נולדה ב-1933, היא היסטוריונית, מזרחנית וסופרת יהודיה-בריטית, ילידת מצרים. מרבה לעסוק בנושאי המזרח התיכון, האסלאם ובמעמד הלא-מוסלמים בארצות מוסלמיות.
קורות חייה והשכלתה

בת יאור נולדה בקהיר בשם ג'יזֶל אוֹרֶבִּי. בשנת 1955 נשללה אזרחותה המצרית, ובשנת 1957 הגיעה עם הוריה ללונדון כפליטה נטולת אזרחות. בשנת 1958 התחילה ללמוד במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת לונדון. ב-1959 קיבלה אזרחות בריטית. ב-1960 עברה לשווייץ להמשך הלימודים באוניברסיטת ז'נבה היא לא השלימה את לימודיה ולא הועסקה מעולם באקדמיה.
חיים אישיים

הייתה נשואה לדויד ליטמן (פעיל חברתי) (אנ'), יליד לונדון, אנגליה, שהיה אקטיביסט חברתי, פעיל לזכויות האדם והיסטוריון.
אם לשתי בנות ובן. אחת מבנותיה היא אריאן ליטמן, אמנית בין-תחומית ישראלית, שגרה במושב בית זית ופועלת בסטודיו בירושלים.
תפיסת העולם שלה

בת יאור תארה את השפעת ניסיון חייה על כיוון המחקר שלה במילים אלה ”הייתי עדה להרס, שנגרם תוך מספר שנים מועט, לקהילה יהודית תוססת, שחיה במצרים מעל 2,600 שנה ואשר התקיימה מאז ימי הנביא ירמיהו. ראיתי את ההתפרקות והבריחה של משפחות, שנושלו מרכושן והושפלו, את הרס בתי הכנסת שלהם ...”. והיא מוסיפה: ”התנסיתי אישית בקשיי ההגליה, בצער של העדר נתינות ורציתי להגיע לשורש העניין שגרם לכל זאת. רציתי להבין מדוע כמיליון יהודים מארצות ערב חלקו עמי ניסיון זה.”
מחקרה

ספרה הראשון, "היהודים במצרים", יצא לאור בשנת 1971. היא פרסמה אותו יחד עם מחקרה אודות הקופטים במצרים, בפסבדונים "יהודייה מצרייה". מאז התרכזה בת יאור בעיקר בהיסטוריה של הלא-מוסלמים תחת השלטון המוסלמי. היא ידועה בשל קידום השימוש בביטוי ד'ימיות (Dhimmitude), עליו היא דנה באריכות בספרה אסלאם וד'ימיות: היכן שציוויליזציות מתנגשות. לדבריה הטביעת המונח "ד'ימיות"  הוא של בשיר ג'ומאייל. השימוש במונח "ד'ימיות" נעשה רווח יותר בשנים האחרונות.
בת יאור רואה ב"ד'ימיות" "מצב חברתי ייחודי הנובע מן הג'יהאד ומצב של פחד ואי-ביטחון" של ה"כופרים" הנדרשים "לקבל על עצמם מצב של השפלה". לדעתה "מצב הד'ימי כרוך ללא הפרד עם הג'יהאד", והיא חוקרת את הקשר בין העיקרים התאולוגיים של האסלאם לבין הסבל של נוצרים ויהודים, אשר, בתקופות שונות בהיסטוריה ובאזורים גאוגרפיים שונים, חיו תחת רוב מוסלמי. היא טוענת כי עקרון הג'יהאד טופח בסביבות המאה השמינית על ידי תאולוגים מוסלמים אחרי מות מוחמד, והביא לכיבוש חלקים גדולים של שלוש יבשות במהלך היסטורי ארוך.
היא אומרת:
ד'ימיות היא תוצאה ישירה של הג'יהאד. היא מגלמת את כל החוקים והמנהגים של האסלאם שיושמו במשך מילניום על האוכלוסייה המשועבדת, יהודים ונוצרים, הגרים בארצות שנכבשו בג'יהאד ולכן אוסלמו. אנו יכולים לצפות, מאז שנות ה-60, חזרה לאידאולוגית הג'יהאד ולכמה ממינהגי הד'ימיות במדינות המוסלמיות, המיישמות את חוקי השריעה, או מקבלות השראה מחוקים אלה. אני מדגישה את חוסר ההתאמה בין הסובלנות (או אולי ה"נסבלות") המשתמעת מן האידאולוגיה של ג'יהאד-ד'ימיות ובין המושג של זכויות אדם המבוסס על שוויון כל בני אנוש ועל זכויותיהם שאינן ניתנות להפקעה.
בהקדמה לספרה "השקיעה" מסכם ז'ק אלול את השקפותיה ואומר שבת יאור "מתמקדת ב"ג'יהאד וד'ימיות ... כבשני נוהגים משלימים", "יש הרבה אינטרפרטציות של הג'יהאד" אומר אלול, "לעיתים הדגש העיקרי מתמקד באופי הרוחני של 'מאבק' זה ... ובמאבק שעל המאמין לנהל כנגד הנטיות המושחתות שלו עצמו ... אינטרפרטציה זו אינה משקפת, בשום פנים, את מלוא המשמעות של הג'יהאד. בזמנים אחרים, מעדיפים להסתיר את העובדות ולשימן בסוגריים. התפשטות האסלאם ... נעשית במלחמה!" אף על פי שבת יאור מכירה בכך שלא כל המוסלמים תומכים במה שקרוי "תאוריות ג'יהאד מיליטנטיות של החברה", היא טוענת שמקום השריעה ב"הצהרת קהיר מ-1990 על זכויות האדם באסלאם" מוכיח ש"מלחמה מתמדת כנגד אותם כופרים המסרבים להיכנע" היא עדיין דוֹגמה תקפה בארצות מוסלמיות.
בת יאור מתמקדת בהמרה המהירה של ארצות הנצרות המזרחית לאסלאם, ומסיקה שייתכן כי שחיתות ופילוג בקרב הנוצרים תרמו לשליטה של האסלאם על האוכלוסיות המשועבדות ואף סיפקו מודלים משפטיים לצורך זה. היא טוענת שיוגוסלביה, שבה היו הנוצרים נתונים תחת שלטון מוסלמי במשך מאות שנים, היא דוגמה לצלקות שהותירה הד'ימיות.
נושאים אחרים שעליהם כתבה בת יאור הם:
שאלת קיום הפלורליזם בתרבות האסלאמית, המתמקדת באירופה המזרחית.
פגיעה בזכויות אדם בארצות מוסלמיות.
החוקים התאולוגיים השולטים באסלאם.
ההיסטוריה של עמי הד'ימי בעיני האסלאם.
פרשנות כתבי קודש של האסלאם והשלכותיה על הבנת ההיסטוריה ואירועי התקופה המודרנית בעיני האסלאם.
ה"דיאלוג בין ציוויליזציות" ו"שלילת האחר".
"אירוערביה"

בספרה אירוערביה: הציר האירופי-ערבי (2005) מציגה בת יאור מה שלדבריה הוא דו-שיח בין האיחוד האירופי (אז - הקהילה הכלכלית האירופית) והמדינות הערביות שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-20, ועוקבת אחר "הקשרים בין ערבים ומוסלמים רדיקלים, מצד אחד, ובין פשיסטים ונאצים, מצד שני". לדבריה דו-שיח זה מטרתו השפעה של האסלאם על אירופה, על תרבותה ועל המערכת הפוליטית שלה. המושג "אירוערביה" נטבע בידי העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י.
הופעות ציבוריות וביקורת

בת יאור הופיעה מספר פעמים בפני ועדות וגופים שונים (כגון: ועדת הסנאט לענייני חוץ, ועדת הקונגרס לזכויות האדם) ובטלוויזיה האמריקנית.
בת יאור מזוהה על ידי רבים כמייצגת גישה ימנית, והיא מקבלת פרסום באתרים אמריקניים הנוטים לכיוון זה. ההיסטוריון מרק ר. כהן כינה אותה "הגורו של רבים מקרב בעלי הבלוגים  האסלאמופובים". יש מי שממעיטים בערך המדעי של עבודתה וסבורים שיחס המוסלמים אל "עמי הספר" (נוצרים ויהודים) לא היה כה גרוע כמצטייר מעבודותיה. לשיטתם, יחס האסלאם לדתות המונותאיסטיות לא היה אחיד בכל התקופות, וחוקרים שונים עשויים לקבל רושם בנושא גם על פי התקופה שאותה הם חוקרים.
בשנת 2006 היא השתתפה בסרט Islam: What the West Needs to Know לצד וליד שועיבת ורוברט ספנסר.
ספריה שהופיעו בעברית

יהודי מצרים, תל אביב: ספרית מעריב והקונגרס היהודי העולמי, 1974.
הד’ימים-בני חסות: יהודים ונוצרים בצל האסלאם (תרגום: אהרן אמיר, עריכה מדעית: משה שרון, ירושלים: כנה, 1986.
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי (מאנגלית: אריה חשביה) ירושלים: שוקן, תשס"ח-2008.
הערות שוליים

↑  מרק ר. כהן, מיתוסים מודרניים של אנטישמיות מוסלמית, Politika: The Israeli Journal of Political Science & International Relations / פוליטיקה: כתב עת ישראלי למדע המדינה וליחסים בינלאומיים, 2009, עמ' 121–140
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258231405171  BIBSYS: 90051080  BNE: XX1413730  BnF: cb11890524x (data)  CiNii: DA05996074  GND: 123564611  ISNI: 0000 0001 1591 0507  LCCN: n84030108  LNB: 000253064  NKC: jo2015870191  NLA: 49513898  NTA: 071889957  RERO: 02-A000016925  SUDOC: 026708906  Trove: 1491354  VcBA: 495/139385  VIAF: 7386645   WorldCat (עם VIAF): 7386645
גיחון

ערך זה עוסק במעיין בירושלים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מעיין הגיחון באיור של דייוויד רוברטס
 שם נוסף:  עין אום א-דרג'
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל
 מחוז:  ירושלים
 אזור:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°46′23″N 35°14′11″E﻿ / ﻿31.77291944°N 35.23638333°E﻿ / 31.77291944; 35.23638333
 גובה:  636 מ'
 נתוני המעיין
 סוג זרימה:  מעיין איתן
 סוג נביעה:  מעיין קארסטי
 ספיקה ממוצעת:  כ-600,000 מ"ק בשנה
 אגן ניקוז:  אפיק נחל קדרון
 גישה למעיין
 נגישות לציבור:  פתוח
 דרך גישה:  רגלית (תת-קרקעית)
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) גיחון(למפת ירושלים העתיקה רגילה) גיחון(למפת ירושלים רגילה) גיחון(למפת ירושלים מוגדלת) גיחון
 
מעיין הגִיחוֹן (בערבית: عين أم الدّرج, תעתיק: עין אום א-דרג'), הוא מעיין טבעי הנובע באפיק נחל קדרון שבישראל, בגובה 636 מטר מעל פני הים.
הגיחון הוא מעיין חשוב ביותר בעיר ירושלים, וכנראה היה מהגורמים הראשיים לייסוד יישוב במעלה הגבעה המתרוממת מעליו – הגרעין של ירושלים הקדומה. ספיקתו של המעין היא כ-600,000 מ"ק לשנה בממוצע רב שנתי, מהגדולים במעיינות הרי יהודה.
המעיין נקרא בשם 'גיחון' כנראה בשל היותו מעיין פועם, כלומר שמימיו מגיחים בפעימות וגיחות קצובות. הסיבה לכך היא מבנה אגן הניקוז התת-קרקעי שלו, המורכב מכיסי מים, המתמלאים עד גדותיהם כתוצאה של חלחול, ואז "נשפכים" אל פתח הנביעה. התיעוד האחרון של פעימות המעיין מובא אצל לואי ונסאן בשנת 1909, שכתב כי המעיין פועם למשך כ-15 דקות כל שעתיים־שלוש. כיום המעין הפסיק לפעום, כנראה בעקבות הפעילות האורבנית באגן ההיקוות של המעיין, או בעקבות תזוזות טקטוניות ששינו את מבנה אגן הניקוז שלו.
מפרשי התנ"ך כתבו ביאורים שונים לשם 'גיחון': על שם המעיים הנקראים גחון, כמו שכתוב בקללת הנחש (בראשית, ג', י"ד) ”עַל גְּחֹנְךָ תֵלֵךְ”, כן מימיו של מעיין הגיחון זורמים בניקבה צרה ונמוכה, והאדם ההולך שם צריך לגחון ולכופף את עצמו [דרוש מקור]; על שם שסתמו את פתחו הראשי ומשכו והוציאו את המעיין בחריצים קטנים מתחת לעיר ירושלים, ומשיכה זו נקראת גיחון כמו שכתוב (תהלים, כ"ב, י') ”גֹחִי מִבָּטֶן” על התינוק שמגיח ויוצא מבטן אימו[דרוש מקור], וגם גיחון ממנו יוצאים פלגים רבים להשקות את גינות ירושלים.
היסטוריה

מעיין הגיחון היה מפורסם בימי קדם. הוא מופיע בהקשר של המלכת שלמה למלך:
וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לָהֶם: קְחוּ עִמָּכֶם אֶת עַבְדֵי אֲדֹנֵיכֶם וְהִרְכַּבְתֶּם אֶת שְׁלֹמֹה בְנִי עַל הַפִּרְדָּה אֲשֶׁר לִי וְהוֹרַדְתֶּם אֹתוֹ אֶל גִּחוֹן... וַיִּמְשְׁחוּ אֹתוֹ צָדוֹק הַכֹּהֵן וְנָתָן הַנָּבִיא לְמֶלֶךְ בְּגִחוֹן וַיַּעֲלוּ מִשָּׁם שְׂמֵחִים וַתֵּהֹם הַקִּרְיָה, הוּא הַקּוֹל אֲשֶׁר שְׁמַעְתֶּם.
בימי המלך חזקיהו, כהכנות לבואם של צבא אשור ועריכת מצור על ירושלים, מצווה המלך חזקיהו לחצוב מנהרה שתוביל את מי הגיחון מתחת לירושלים אל בריכת השילוח הנמצאת בתוך חומות העיר המורחבת של חזקיהו. כפי שמופיע בדברי הימים:
וְהוּא יְחִזְקִיָהוּ סָתַם אֶת מוֹצָא מֵימֵי גִיחוֹן הָעֶלְיוֹן וַיַישְרֵם לְמַטָה מַעְרָבָה לְעִיר דָוִיד וַיַצְלַח יְחִזְקִיָהוּ בְכָל מַעֲשֵהוּ.
בתלמוד, בברייתא שחדרה גם למשנה בפסחים, מוזכר שמעשהו זה של חזקיהו לא עלה בקנה אחד עם דעת חכמים:
תנו רבנן: שישה דברים עשה חזקיהו המלך. על שלשה הודו לו ועל שלשה לא הודו לו... סתם מי גיחון ולא הודו לו.
כתובת נקבת השילוח שהתגלתה ב-1880, מתארת את מעמד סיום החציבה. כיום נמצאת הכתובת במוזאון באיסטנבול.
בחג הסוכות התקיימה "שמחת בית השוֹאֵבָה" שנסובה במקור על שאיבת מים ממעיין הגיחון והעלתם לבית המקדש. במים אלו קיימו את מצוות ניסוך המים על-גבי המזבח.
חברת המים והביוב של ירושלים המודרנית קרויה "חברת הגיחון" על שם המעיין החשוב.
ראו גם

מפעלי המים בעיר דוד
לקריאה נוספת

רונית בן-עמי עמיאל ואחרים, "ההידרולוגיה של מעיין קארסטי עירוני - מעין הגיחון, ירושלים", בתוך: אייל מירון (עורך), מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה 2, ירושלים, תשס"ז
זהר עמר, "השתמרותם של מקומות מרפא מקודשים בירושלים", מחקרי יהודה ושומרון, דברי הכנס השביעי, תשנ"ז-1997, עמ' 212–221.
הערות שוליים

↑  פירוש הרד"ק על בראשית, ב', י"ג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462630905171  GND: 1265688028  LCCN: sh00001854  VIAF: 315161526   WorldCat (עם VIAF): 315161526
פרשת וישלח

המפגש של יעקב ועשו, מאת פרנצ'סקו אייץ, 1844. ארבע נשותיו של יעקב נראות משמאל. בחזית: לאה וששת ילדיה מימין, רחל ויוסף משמאל. מאחוריהן, ישובות על גמלים, בלהה וזלפה וילדיהן.
פרשת וַיִּשְׁלַח היא הפרשה השמינית בספר בראשית. לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה בפרק ל"ב, פסוק ד' ומסתיימת בסוף פרק ל"ו.
הפרשה עוסקת בקורותיהם של יעקב ומשפחתו בדרכם מחרן לבית הוריו בחברון. הפרשה מתארת באריכות את פגישת יעקב עם אחיו עשו וקורותיו בשכם עד לאונס דינה בתו, הולדת בנימין ופטירת אשתו האהובה רחל. בסוף המסע יעקב מגיע לאביו בחברון (אמו מתה כשהיה בדרכו). בסוף הפרשה מתוארת משפחתו של עשו אחיו. שם הפרשה לקוח מהפסוק הראשון של הפרשה: ”וַיִּשְׁלַח יַעֲקֹב מַלְאָכִים לְפָנָיו אֶל-עֵשָׂו אָחִיו, אַרְצָה שֵׂעִיר שְׂדֵה אֱדוֹם”. 
הפרשה משתרעת על תקופה של כ-23 שנים – ממועד המפגש עם עשו בעת שובו של יעקב מחרן, עד לזמן פטירתו של יצחק. לדברי רש"י, מכירתו של יוסף המתוארת בפרשה הבאה (וישב), מתרחשת למעשה 12 שנים לפני מותו של יצחק, המוזכר בפרשה הנוכחית (ל"ה, כ"ט).
בפרשת וישלח יש 154 פסוקים (קליט"ה סימן), 1,976 מילים, ו-7,458 אותיות. את פרשת וישלח קוראים בין התאריכים י"ג בכסלו–י"ט בכסלו.
על יסוד פסוקים י"א-י"ב מפרק ל"ב בפרשה, הלחין הזמר והיוצר יונתן רזאל את השיר "קטונתי".
יעקב נאבק במלאך (יוג'ין דלקרואה, 1861, כנסיית סן-סולפיס)
ניתן לחלק את הפרשה לפי הנושאים הבאים:
פגישת יעקב ועשו

הרקע למפגש בין יעקב לעשו הוא כעסו של עשו על יעקב בעקבות קבלת ברכות יצחק במרמה על ידי יעקב, שהביא לבריחתו של יעקב לחרן.
יעקב בוחר ליזום מפגש בינו לבין עשו והוא שולח אליו מלאכים להודיע שהוא שב מחרן. אלו מודיעים לו שעשו יצא בדרכו אליו עם ארבע מאות איש. יעקב ירא מאד מהמפגש הקרב ונערך אליו.
רש"י מגדיר את ההכנות של יעקב למפגש עם עשו כך: "התקין עצמו לשלשה דברים: לדורון, לתפילה, ולמלחמה". הדורון והתפילה מפורשים בכתוב, וההכנה למלחמה נלמדת מהמילים "וְהָיָ֛ה הַמַּחֲנֶ֥ה הַנִּשְׁאָ֖ר לִפְלֵיטָֽה". 
יעקב מכין מנחה לעשו ושולח אותה עם עבדיו לפניו, ועובר עם מחנהו את היבוק.
לאחר מעבר היבוק, יעקב נאבק עם איש (מלאך לפי הרבה מהפירושים) ומנצחו, אך נפגע בגיד הנשה. בעקבות כך נאסרה על בני ישראל מאוחר יותר אכילת גיד הנשה. לאחר המאבק מברך המלאך את יעקב בשינוי שמו: ”וַיֹּאמֶר לֹא יַעֲקֹב יֵאָמֵר עוֹד שִׁמְךָ כִּי אִם-יִשְׂרָאֵל כִּי-שָׂרִיתָ עִם-אֱלֹהִים וְעִם-אֲנָשִׁים וַתּוּכָל.” (ל"ב, כ"ט)
ויעקב קורא את שם המקום פניאל.
לאחר ההכנות יעקב נפגש עם עשו. במפגשם מגלה עשו סימני אחווה ליעקב, מחבק ומנשק אותו ושניהם בוכים. לאחר הפצרותיו של יעקב עשו מקבל את מנחתו ומזמינו לבקרו במקום מגוריו – ארץ הר שעיר. יעקב מסרב ועשו פונה לדרכו. לאחר המפגש יושב יעקב זמן מה בסוכות, שם הוא בונה לעצמו בית ועושה סוכות למקנה שלו. לאחר מכן מתיישב באזור שכם, שם הוא קונה שדה מבניו של חמור, המנהיג של שכם. יעקב בונה במקום מזבח, "וַיִּ֨קְרָא־ל֔וֹ אֵ֖ל אֱלֹהֵ֥י יִשְׂרָאֵֽל".
דינה ושכם > תיאור המעשה

דינה בת יעקב, יוצאת לראות בבנות הארץ, נחטפת ונאנסת על ידי שכם, בנו של חמור החיוי המתואר במקרא כ'נשיא הארץ':
וַיַּרְא אֹתָהּ שְׁכֶם בֶּן-חֲמוֹר הַחִוִּי, נְשִׂיא הָאָרֶץ, וַיִּקַּח אֹתָהּ וַיִּשְׁכַּב אֹתָהּ וַיְעַנֶּהָ. וַתִּדְבַּק נַפְשׁוֹ בְּדִינָה בַּת-יַעֲקֹב, וַיֶּאֱהַב אֶת-הַנַּעֲרָ וַיְדַבֵּר עַל-לֵב הַנַּעֲרָ. וַיֹּאמֶר שְׁכֶם אֶל-חֲמוֹר אָבִיו לֵאמֹר: קַח-לִי אֶת-הַיַּלְדָּה הַזֹּאת לְאִשָּׁה.
יעקב שומע על המעשה ומחריש, וכשבני יעקב שומעים עליו הם מגיבים בעצב ובכעס רב. לאחר המעשה באים חמור ושכם בנו ומבקשים את הסכמתם לנישואי שכם עם דינה. בני יעקב מתנים במרמה את הסכמתם במילה של כל תושבי העיר, דבר שמתקבל על תושבי העיר. ביום השלישי לאחר מילת אנשי העיר יוצאים שמעון ולוי בני יעקב לעיר, הורגים את כל תושביה, מחלצים את דינה מבית שכם, ובוזזים את העיר. יעקב מותח ביקורת חריפה על מעשה זה של שמעון ולוי, וטוען שבעקבותיו אנשי הארץ עלולים להיאסף ולהרוג אותו ואת משפחתו. בניו עונים לו: "הכזונה יעשה את אחותנו". (ל"ד, ל"א)