stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקותיאל פדרמן
משפחתו

ב-31 באוגוסט 1939 נשא פדרמן את בלה ריינר. הנישואין נערכו בלונדון ולזוג נולדו 2 ילדים: מיכאל (מיקי) פדרמן ואירית פדרמן-לנדאו (אמה של השחקנית אלכסיה לנדאו (אנ')).
תוארי כבוד

1974 - עמית כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1978 - עמית כבוד, הטכניון, חיפה.
1982 - יקיר העיר חיפה.
1986 - אות "איש השנה בתיירות" שהוענק לו על ידי נשיא המדינה חיים הרצוג.
1988 - תואר "דוקטור לשם כבוד", האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1989 - תואר "דוקטור לשם כבוד", הטכניון חיפה.
1990 - תואר "עמית כבוד", האוניברסיטה הפתוחה תל אביב
1994 - תואר "עמית כבוד", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1995 - עיטור המלונאות, על ידי התאחדות המלונות.
1996 - תואר "דוקטור לשם כבוד" - אוניברסיטת פרייברג.
1997 - אות הוקרה מיוחד, מטעם נשיא גרמניה.
2000 - תואר "עמית כבוד" מטעם מוזיאון תל אביב לאומנות.
הנצחה

כיכר "יקותיאל פדרמן" בכרמל הצרפתי בחיפה
קתדרה על שם "יקותיאל פדרמן" בפקולטה לחקלאות ברחובות (1994)
בית הספר למדיניות ציבורית וממשל על שם האחים "יקותיאל ושמואל פדרמן" באוניברסיטה העברית בירושלים (2006)
פרשת "ישאסבסט"

פדרמן נמנה עם הבעלים של מפעל "איתנית - ישאסבסט" ליד נהריה לייצור מוצרי אזבסט. המפעל נפתח ב-1952 וסיפק פרנסה לתושבי הגליל המערבי. עם השנים הראו מחקרים סטטיסטים עליה בתחלואה של סרטן מסוג מזותוליומה באזור הגליל המערבי, סרטן המקושר לנשימת סיבי אזבסט. על אף החשד הכבד לקשר בין המפעל ועליית התחלואה נמנעו הרשויות מלפעול כנגד המפעל. יש שטענו שהקשר בין הרשויות למשפחת פדרמן עלול היה להשפיע על שיקול הדעת של אותן רשויות (כמו מימון הוצאת פרסומים מקצועיים של משרד העבודה שאמור לפקח על המפעל, חברותו של מנכ"ל המפעל בוועדה הממשלתית לאבק מזיק שאף היא אמורה לפקח על המפעל ומימון מחקר שיוכיח שאין כל סכנה באזבסט). בסופו של דבר עזר לחץ התושבים והמפעל נסגר סופית ב-1997 לא לפני שנמצא שכמויות גדולות של פסולת אסבסט רעילה נקברו בשטח המפעל בתקופת פעילותו.
פרשת וילי שליקר

וילי שליקר היה גרמני וחבר המפלגה הנאצית שמונה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, למנהל מחלקה במשרד המלחמה בראשות אלברט שפר. לאחר המלחמה מצאו בית משפט "נושא באשמה קלה" (ובהמשך סווג כ"לא אשם"). פסיקה זו איפשרה לשליקר לחזור לעסוק בפיתוח התעשייה בגרמניה ולהתעשר (עד שפשט רגל ב-1962). במסגרת מומחיותו ייעץ שליקר לגופים שונים בעולם ובין השאר הפך ליועצו של פדרמן. בעקבות קשר זה הביאו פדרמן ארצה ואף דאג להפגישו בפברואר 1966 עם שר המסחר והתעשייה חיים יוסף צדוק ועם אנשי עסקים מקומיים. לאחר שנחשף עברו הנאצי של שליקר קם בארץ רעש רב ודרישה לבדוק מי התיר את ביקורו ומה טיב הקשרים שלו עם פדרמן. זה האחרון מיהר להסתייג מהקשר וניתק את קשריו עם הגרמני.
הערות שוליים

1 2  נתן דונביץ, יקותיאל פדרמן, מליונר, הארץ, 29 בספטמבר 1955
↑  "מלך" בתי המלון על שיגשוג עסקיו, על המשמר, 31 במאי 1961
↑  קידוחי הנפט נעשו על ידי חברת "מחפשי נפט בישראל" בבעלות משותפת של פדרמן וחברת סולל בונה
↑  ב-1955 היה פדרמן שותף בגילוי הנפט בקידוח בחלץ
↑  המימון לפעולותיו נעשה בסיוע אנשי עסקים במיאמי איתם הקים פדרמן חברת מימון בשם "קבוצת ישראל-מיאמי"
↑  יהודה עזריאלי, "האימפריה" של פדרמן, הצופה, 30 בדצמבר 1966
↑  קבוצת פדרמן תרכוש חלק מבנק פויכטוונגר, הַבֹּקֶר, 2 בינואר 1959
↑  מתרחבת פעילות בנק מש' "אוניקו", דבר, 12 בדצמבר 1977
↑  יקותיאל פדרמן תורם חצי מליון לקרן ההתנדבות, מעריב, 5 בספטמבר 1976
↑  יואב יצחק, חילופי דורות בניהול רשת מלונות דן, מעריב, 22 בפברואר 1989
↑  אילן בכר, טקס איש השנה בתיירות, מעריב, 18 ביוני 1986
↑  ד"ר למדעים טכניים, באתר אגודת דורשי הטכניון בישראל
↑  לזכרם, אתר האוניברסיטה העברית
↑  חיים ריבלין, ‏סופת אבק אסבסט: כך הפך הגליל המערבי לאזור מוכה סרטן ממאיר, באתר ‏מאקו‏, 11 במאי 2012
↑  רפאל אלדור, ספק הפלדה לשעבר של הנאצים ביקר בישראל ונתקבל אצל צדוק, מעריב, 22 במאי 1966
↑  אינגה דויטשקרון, מבררים מי נתן את האשרה לנאצי שליקר שנפגש עם צדוק, מעריב, 23 במאי 1966
↑  יוסף חריף, שמו של שליקר נכלל ברשימת הנאצים הפעילים, מעריב, 31 במאי 1966
↑  פדרמן:הודעתי לשוויץ להפסיק הקשר עם שליקר, הצופה, 17 ביוני 1966
↑  אלי ניסן, פדרמן ניתק סופית את קשריו עם שליקר, דבר, 7 ביוני 1966
TV6 (רוסיה)

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  רוסיה 
 תאריך השקה:  1993 
 תאריך סגירה:  22 בינואר 2002 
 בעלות:  בוריס ברזובסקי, Moscow Independent Broadcasting Corporation 
 משרד ראשי:  מוסקבה, המרכז הטכני אוסטנקינו, Ilyinka Street 
 
 www.tv6.ru
 
TV-6 (ברוסית: ТВ-6) הוא ערוץ טלוויזיה לשעבר ברוסיה (עד 1995: ערוץ רוסי-אמריקאי) ששידר על התדר הששי ממוסקבה (ומכאן שמו). הערוץ שידר מה-1 בינואר 1993 עד 22 בינואר 2002.
זה היה מערוצי הטלוויזיה הפרטיים העצמאיים הראשונים ברוסיה אחרי NTV ו-2x2.
מנהלים > מנכ"לים

אלכסנדר פונומארב (1993-2001)
בדרי פטרקצישווילי (מרץ - אפריל 2001)
יבגני קיסלב (2001-2002)
ראו גם

NTV
גזפרום-מדיה
לקריאה נוספת

Фёдор Раззаков. Блеск и нищета российского ТВ. Книга 2. Тайны телевидения. От Ельцина до Медведева. 1992—2008. — М.: Эксмо, 2009. — 592 с. — ISBN 978-5-699-33297-7.
בית משפט לנוער

בית המשפט לנוער במחוז קוק (אילינוי)
בית משפט לנוער הוא בית משפט בעל סמכויות מיוחדות לשפוט במקרים של עבריינות נוער: עבירות שבוצעו על ידי קטינים, ילדים או בני נוער בטרם הגיעו לגיל בגירות. מטרת בית המשפט לנוער היא לשקם את הנאשם.
ברוב מערכות המשפט בעולם המודרני עבירות ילדים ונוער זוכות ליחס משפטי שונה מעבירות דומות המבוצעות על ידי בגירים. בנוסף, לחקירת עדים צעירים נדרשת הכשרה מיוחדת אותה עובר כל שופט בבית המשפט לנוער. מכאן הצורך בערכאה שיפוטית מיוחדת.
במדינות רבות סדר הדין הפלילי בבית המשפט לנוער שונה מזה הנהוג בבירור אישומים של בגירים ולקטינים יש זכות אוטומטית לייצוג משפטי על ידי עורך דין. במדינות רבות להורי הקטין יש זכות להביא את עמדתם להליך ונשמעת אף חוות דעתו של עובד סוציאלי או קצין מבחן באשר לצורך בהרשעה וכן להתערבות הנדרשת במטרה למנוע מעורבות עתידית של הקטין במעשי עבירה. אולם בפשעים חמורים, ובעברייני נוער החוזרים ומבצעים מעשי עבירה, יש בתי משפט לנוער הדנים את הקטין לעונשי מאסר בדומה לבגירים.
בחלק ממערכות המשפט לבתי משפט לנוער אף סמכות לדון בעניינם של קטינים בסיכון, כתוצאה מהזנחה או חוסר מסוגלות הורית. במקרים אלה מוסמך בית המשפט להעביר את משמורת הקטין באופן זמני לידי רשות הרווחה ולהורות שהקטין יועבר למשפחת אומנה, או מסגרת חוץ ביתית אחרת, ולהמשיך לפקח על שלומו של הקטין לאורך זמן.
בישראל

במדינת ישראל לבתי המשפט לנוער נתונות סמכויות בתחום המשפט הפלילי והאזרחי גם יחד.
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971 מהווה את המסגרת החוקית העיקרית לפעולתו של בית המשפט לנוער בתחום השפיטה הפלילית. בית משפט לנוער שונה מבית משפט רגיל ברמת ההליך, שכן מאחר שהנאשם לא מבין את מלוא משמעות ההליך, יש לשופט מעין "אפוטרופוסות" כלפיו. בנוסף ברמת התוצאה, לשופט יש יותר שיקול דעת בסוג העונש. בבית המשפט לנוער לא תקף כלל "פומביות הדיון", ויש חיסיון מסוים על הפרוטוקול ועל פסק הדין.
בעבירות פליליות בית המשפט דן נאשמים בגילאי 12–18 (למעט עבירות תנועה של קטינים, שנידונות בבית משפט לתעבורה). גם נאשמים בגילאי 18–19 נידונים בבית משפט לנוער, אך גזר הדין ניתן בדומה לבית משפט רגיל.
חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960 מהווה את המסגרת החוקית העיקרית לפעולתו של בית המשפט לנוער כערכאה אזרחית. החוק מקנה סמכויות לבית המשפט בתחום הטיפול בקטינים בסיכון.
בית המשפט לנוער פועל כחלק מערכאת בית משפט השלום, אך נשיא בית המשפט הוא שופט מחוזי, והוא דן בעבירות אשר מתאימות לבית משפט מחוזי.
לקריאה נוספת

נתנאל ר. בושרי (2019), קטינים במשפט: מתלות לעצמאות, פרק יב': קטין נזקק, 599-618 (הוצאת שהם).
דוד רייפן, יעוד ומטרה בבית המשפט לנוער. הוצאת תרבות וחינוך, תל אביב, 1969.
יעקב בזק, אשפוז כפוי של קטינים. ביטחון סוציאלי, 1995;43: 111-108.
הערות שוליים

↑  בית המשפט לנוער, באתר כל זכות
↑  חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971. באתר Nevo.co.il
↑  חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960. באתר Nevo.co.il
| בתי משפט מיוחדים |
| --- | --- | --- |
| ערכאת בית המשפט המחוזי | בית משפט לעניינים מינהליים • בית משפט לימאות • בית משפט כלכלי |  |
| ערכאת בית משפט השלום | בית משפט לנוער • בית משפט לעניינים מקומיים • בית משפט לענייני משפחה • בית משפט לתביעות קטנות • בית משפט לתעבורה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538515105171  GND: 4140164-5  LCCN: sh85071165  NDL: 00572259  NKC: ph910929  NLK: KSH2001012395 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
ימים אדומים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רם אורן 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  רומן היסטורי 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-40 של המאה ה-20 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2006 
 
ימים אדומים הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי הסופר רם אורן, המספר את סיפורם של שני זוגות אוהבים שגורלם נקשר בקשר דמים. הזוג הראשון הוא שושנה בורוכוב, בתו של דב בר בורוכוב, המנהיג הציוני, ותומאס וילקין, קצין בולשת בריטי. הזוג השני הוא רוני בורנשטיין ואברהם ("יאיר") שטרן, מנהיג מחתרת לח"י. סיפורם של הזוגות הוא סיפור אהבה, מלחמה והקרבה, המתנהל בתקופת שלטון הבריטים ומאבק המחתרות. שם הספר נגזר משירו המפורסם של אברהם "יאיר" שטרן, "חיילים אלמונים".
תקציר העלילה

הסיפור מתרחש על רקע ימי שלטון הבריטים בארץ ופעילות המחתרות. שושנה ותומאס נפגשים במקרה, ותומאס מתאהב בה ממבט ראשון. אף על פי שהיא מסרבת לו, תומאס אינו מוותר, ומצליח בסופו של דבר לקבוע איתה פגישות. במקביל לכך, גם אהבתם של רוני ואברהם מתפתחת. אברהם עולה מפולין ובמהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הוא פוגש את רוני בורנשטיין, צעירה תמירה ויפה, שמשפחתה עלתה ארצה מאוקראינה. לאחר זמן מה הם מתחתנים. במהלך הספר מעמיקות פעולותיו של אברהם שטרן במסגרת האצ"ל, ובהמשך הוא מקים את הלח"י, עקב כעסו על שינוי העמדות של האצ"ל מול הבריטים.
הקצין הבריטי תומאס, מתקדם בדרגותיו בבולשת. במשך הזמן הוא הופך אגרסיבי יותר בפעולותיו מול המחתרות העבריות והלח"י בפרט. במקביל, תנועת הלח"י רודפת את וילקין בגלל יחסו לפעילי המחתרות. כתוצאה מהרדיפה ההדדית, מצאו "יאיר" שטרן ותומאס וילקין את מותם.
תיאור הדמויות > שושנה בורוכוב

היא מתוארת כבחורה אצילה ויפת תואר, מלומדת ומשכילה, הדוגלת בזכות הנשים לעבודה מכובדת על פי רצונן והשכלתן, ולא על פי מגדרן. בנוסף, מתוארת שושנה, כהולכת בעקבות הוריה; היא מצטיירת כציונית וכבעלת זיקה חזקה לארץ ישראל. למען אהבתה היא מוכנה לסבול את יחסם השלילי של חברי המחתרות אליה, ואת התנגדות אימה לקשר שלה עם תומאס. שושנה נאמנה לתומאס ותומכת בו לכל אורך העלילה, אך מביעה הסתייגות מדרכי הפעולה שלו.
תיאור הדמויות > תומאס וילקין

הוא מתואר כג'נטלמן אנגלי, נאמן לארצו ואמיץ. הוא מעניק חשיבות רבה להמשך השירות בצבא, כפי שחונך מלידה. תומאס מתואר כמתמיד במטרתו, ובפרט במטרה להשיג את ליבה של שושנה. הוא בעל ערכים ואידיאלים, אך מוכן להתפשר למען אהבתו לשושנה. סקרן בקשר לעולם הציוני, וליחסים הפוליטיים בארץ ישראל. בסוף ימיו דמותו מתקשחת כתוצאה מתפקידו כחוקר, והוא נחוש בדעתו לתפוס את "יאיר".
תיאור הדמויות > רוני בורנשטיין

הספר מתאר את רוני בורנשטיין כבחורה נאה, משכילה, ציונית ופיקחת. בעלת כישרון במוזיקה, ואופקי התעניינות רחבים. היא מתוארת כדמות אמיצה, ובעלת תושייה בעיקר ברגעי הקושי. היא חזקה בחייו וגם לאחר מותו. חוזקה מתבטא בכך שהיא תומכת ב"יאיר" ונפגשת איתו למרות הפחד מהבולשת, וכן בכך שלאחר הירצחו היא ממשיכה לגדל את ילדם המשותף, ובונה חיים חדשים על אף הקושי ולמרות הצער על מותו.
תיאור הדמויות > אברהם ("יאיר") שטרן

בחור אידיאליסט, ציוני. בולט בלימודיו כתלמיד מצטיין, כאיש רוח, וכאדם מעורב בפעילות פוליטית וארגונית. בזמן שהותו בארץ סופג מרוחה ומתרבותה של הארץ, נקשר לנופיה, ונסחף באהבת המולדת. בעל כישרונות אמנותיים רבים, בציור, ברישום ובמשחק, ואף מיטיב לדקלם שירה בשפת המקור. בעל יוזמה, מנהיגות, ומוכן למסור את נפשו למען אנשיו ולמען ארצו. אברהם כונה "יאיר" על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה
רקע היסטורי

בין 1917 ל-1948, בתקופת שלטון המנדט הבריטי בא"י, פעלו בארץ מחתרות עבריות שמטרתן הייתה לשחרר את ארץ ישראל מהשליטה האנגלית. ב-1920 הוקמה מחתרת "ההגנה" שמטרתה הייתה להגן על ביטחונם של היהודים מהתנכלויות הערבים. שיטת פעולתה של ההגנה נקראה ה"הבלגה" והיא התבטאה בהתגוננות ולא אפשרה פעולות תגמול והתקפה מול הערבים. לכן הוקמה ב-1936 מחתרת האצ"ל. בתחילה נקט האצ"ל בגישה ישירה יותר של פעולות תגמול מוגברות שגרמו אבדות כבדות לערבים, אך לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, התייצבו היישוב העברי וההנהגה העולמית הציונית, ובתוכם אצ"ל, לצד בריטניה נגד היטלר. ההכרזה על שיתוף הפעולה עם הבריטים גרמה למחלוקת קשה והובילה להקמת ארגון הלח"י ב-1941.
ארגון זה טען שהלחימה נגד בריטניה חייבת להמשך למרות מעורבותה במערכה נגד גרמניה. פעולותיהם של חברי מחתרת "הלחי" היו אלימות וקיצוניות יותר מהמחתרות האחרות. בשלב מסוים שילבו ההגנה והבולשת הבריטית כוחות במטרה להפיל את הלח"י ולתפוס את מנהיגה, אברהם שטרן.
הספר עוסק בתקופת המאבק בין אצ"ל ולח"י מול ארגון ההגנה ובסיפור רדיפתו של אברהם שטרן, מנהיג הלח"י.
האירועים בספר לעומת האירועים ההיסטוריים

מהלך האירועים המרכזי בספר מתבסס על האירועים ההיסטוריים כפי שקרו. שני סיפורי האהבה בספר, סיפור האהבה בין תומאס וילקין, קצין הבולשת הבריטי, לשושנה בורוכוב וסיפור האהבה בין רוני בורנשטיין ואברהם "יאיר" שטרן, התרחשו במציאות.
בנוגע לסיפור הסגרתו ותפיסתו של יאיר, מקום ההסגרה ועצם פעולת התפיסה, כל אלה תואמים את הסיפור ההיסטורי.
עם זאת, המחקר ההיסטורי חלוק בדעתו בנוגע לדרך הוצאתו להורג של "יאיר". יש הטוענים כי בעניין זה, לקח לעצמו הסופר חופש ספרותי ושילב בסיפורו רק אחת הדעות.
תום שגב מציין אי דיוקים העולים מהספר:
קונרד שיק לא היה "חוקר בריטי" (עמ' 23), כי אם בונה שעוני קוקייה שווייצרי שהפך לאדריכל.
הנציב העליון ג'ון צ'נסלור לא פיקד על יחידת פרשים של המשטרה שמשימתה הייתה להסיר את פרגוד ההפרדה בין גברים לנשים, פרגוד אותו הקימו היהודים ברחבת הכותל המערבי (עמ' 53) זאת מפני שבאותו היום הוא עוד לא נכנס לתפקידו ולא שהה בארץ ישראל.
יהודה לייב מאגנס לא עמד בראש אגודת "ברית שלום" (עמ' 55) ולמעשה אף לא נמנה עם חבריה חרף אהדתו למטרותיה.
28 בספטמבר 1944, ערב מותו של תומאס וילקין (עמ' 270), לא היה ערב יום כיפור.
האיש, ששליחו של שטרן פגש בביירות (עמ' 177), אוטו ורנר פון הנטינג, לא היה שגריר גרמניה בלבנון.
ביקורות

ביקורות רבות נכתבו בעקבות הספר "ימים אדומים" מאת רם אורן.
רוב הביקורות שיבחו את עושר העלילה, ואת סגנון הכתיבה. הביקורות התייחסו לחידוש שבכתיבת ספר היסטורי המוצג בצורה מעניינת ומהנה. מצד שני, ביקורות אחרות הסתייגו מהסגנון ההיסטוריוני שבו נכתב הספר. ביקורות אילו טענו שהסגנון הרגיל של רם אורן חסר בספר זה. מבקרים מסוימים אף הדגישו את אי הדיוקים ההיסטוריים בספר ואת הבעיות באמינות האירועים. צוין גם שדעתו של רם אורן על האירועים המתרחשים בסיפור מוטה קיצונית לטובת "יאיר" שטרן, ולרעת תומאס וילקין. זאת למרות העובדה שפעולות הטרור נעשו מצד ארגון הלחי ובהוראת יאיר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  רם אורן, ימים אדומים, הוצאת קשת, 2006
1 2 3  אברהם שטרן-"יאיר": חייו, פועלו ומותו, באתר העמותה להנצחת מורשת לח"י
↑  יוסף הלר, לח"י אידיאולוגיה ופוליטיקה 1940–1949 כרך א', מרכז זלמן שזר, 1989, עמ' 84
1 2  תום שגב, האנשים שחיו בארץ ישראל, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2006
↑  ביקורות ספרים על הספר "ימים אדומים", באתר סימניה
גירושים ברומא העתיקה

ברומא העתיקה היו הגירושים תופעה נפוצה ומקובלת יחסית, ויחסי הכוחות בהם בין הגבר לאישה בתהליך זה השתנו עם השנים. ב"נישואי המרות" שרווחו בתחילת ימי הרפובליקה הרומית, הייתה לגבר עליונות על האישה בגירושים; בשלהי ימי הרפובליקה נישאו בני הזוג יותר ויותר מרצונם החופשי, וכך גם בגירושים ניתן מעמד שוויוני יותר לאישה מול הגבר; ובימי הקיסרות הרומית המשיכה מגמה זו, וניתנה גם התייחסות חוקית לנושאים כגון ניאוף ותאוות בצע שהשפיעו על נושא הנישואים והגירושים.
ימי הרפובליקה הרומית

שני סוגי הנישואים ברומא היו "נישואי המרות" (cum manu) ו"הנישואים החופשיים" (sine manu). בתחילת ימי הרפובליקה הנישואים הרווחים יותר היו נישואי המרות, בהם לבעל הייתה בעלות ועליונות על האישה. הנישואים נעשו מרצונו של הגבר והאישה הועברה מרשות אביה לרשות בעלה, כאשר הנדוניה שהאישה הביאה אל המערכת הזוגית וכן שאר רכושה הפכו להיות שייכים לבעל. הליך הגירושים מנישואים היה ביוזמת צד אחד בלבד, הצד הגברי. כך למעשה, הגירושים נעשו באופן חד צדדי, בו רק רצונותיו וזכויותיו של הגבר, נלקחו בחשבון. רכושה של האישה נשאר בידי בעלה לשעבר, והיא חזרה לרשות אביה.
על מנת לשמר את מוסד המשפחה, ניסו המחוקקים הרומים לקבוע כי הבעל הרוצה לעזוב את אשתו צריך להוכיח כי התנהגותה הייתה בלתי הולמת, והיא שגררה אותו למעשה זה. כך מעשה הגירושים ידרוש יותר מאשר אמתלה כוזבת של הבעל.
בשלהי ימי הרפובליקה, הלכו ונעשו הנישואים החופשיים לשכיחים יותר. כך נישאו שני בני הזוג מרצונם החופשי גרידא. הדבר הוביל לכך שאף האישה הייתה רשאית להתגרש מן הבעל, ללא כל צורך להסכמתו בדבר.
תיעודי הגירושים הרבים שנמצאו מתקופה זאת מלמדים על כך שהדבר היה נפוץ. במיוחד אצל האנשים מהמעמדות הגבוהים בחברה. כך קרה, שהיכולת של כל אחד מבני הזוג לקום ולעזוב את ביתו, גרמה לכך שגברים ונשים רבים אכן עשו זאת. הנישואים נהפכו לכלי הפכפך להשגת רכוש ושיעור הילודה קטן.
ימי הקיסרות הרומית

כאשר אוגוסטוס התמנה לקיסר, הוא צפה במצב העגום של מוסד המשפחה הרומית, וחש כי באין יציבות במעמד הנישואים, עלולה המדינה לקרוס. לפיכך, חוקק אוגוסטוס - בשנת 18 לפנה"ס, חוקים שמטרתם הייתה לשמר את מוסד המשפחה הרומית ולהגדיל את הילודה בקרב האזרחים. אחד החוקים עסק בתופעת הניאוף, אשר רווחה ברומא באותה התקופה. החוק הפך את הניאוף לעבירה פלילית שעונשה יכל להגיע עד לידי הגלייתם של הנואפים. מכורח החוק המחייב כל גבר ואישה להינשא מגיל 25 ו-20 בהתאמה, אישה שהתגרשה חויבה להינשא בשנית בתוך זמן שלא יעלה על שישה חודשים. הדבר המשמעותי ביותר אותו מיסד אוגוסטוס היה נתינת תוקף לעצם מעמד הגירושים. לפיו, גבר או אישה הרוצים להתגרש מבן זוגם חויבו להביע רצון זה בפני שבעה עדים, על אף שלמעמד לא הייתה כל נוסחה פורמלית מחייבת. ההודעה בדבר הגירושים הייתה נשלחת אל בן הזוג השני בידי שליח שהיה עבד משוחרר. הגירושים התקבלו במקרה כזה, גם כאשר בן הזוג המגורש לא קיבל את מכתב הגירושים ואף אם היה במצב בלתי שפוי שלא אפשר לו להבין את משמעות הדברים. אחד הנוסחים החוקיים לגירוש אישה היו מילים אלו: "טלי מכאן את מטלטליך – Tuas res tibi agito", ציווי הנאמר מפי הגבר המגרש והאישה המתגרשת עונה לו: "שמור על חפציך לעצמך – Tuas res tibi habeto". עדות זו מלמדת, על השוויון בין הגבר לאישה, ברכוש שהתחלק עם מעשה הגירושים.
אוגוסטוס אף קיבע את זכותה של האישה לקבל את הנדוניה איתה נכנסה לחיים המשותפים עם הבעל. זאת, למעט מקרים יוצאי דופן בהם הושאר חלק מן הנדוניה בידי הבעל, בשל התנהגות בלתי ראויה של האישה או משום שנצרך לרכוש, על מנת לגדל את הילדים שנשארו בחזקתו. החוק נחקק על רקע תאוות הבצע אשר היוותה את הגורם המניע אנשים להינשא. אוגוסטוס רצה להבטיח שהאישה שזה עתה התגרשה תוכל להינשא בשנית וכך יישמר הסדר במדינה. על אף שהאישה הייתה בעלת חירות להתגרש, כל עוד היה אביה בחיים הנדוניה הייתה חוזרת לכיסו. אך הדבר היה מותנה בהסכמה של האישה לכך. אילולא זה, היו נישואי הבת הופכים לכלי משחק בידי האב כל עת שהיה צריך את כספו בחזרה. סמכותו של האב (patria potestas) על ביתו נשארה כל עוד היה בחיים.
יוזמתן של הנשים בגירושים הייתה רבה. כך שהאשמה בדבר הגירושים הייתה נחלתם של שני המינים. מרטיאליס, משורר רומי בן אותה תקופה אמר על נשות התקופה ההפכפכות: '"זו המרבה להינשא אינה אשה נשואה: נואפת היא בצורה חוקית –"Quae nubit totiens, non nubit adultera lege est".
חוקיו של אוגוסטוס לא הצילו את החברה הרומית מהידרדרותה המוסרית שכללה ניאוף ותאוות בצע. אוגוסטוס לא יכל באמצעות כלים חיצוניים לתקן עיוותים פנימיים והלכי רוח חברתיים. לאור חוקיו נשארו בעלים רבים עם נשותיהן אך לא בשל הצלחת המערכת הזוגית, אלא בשל הפחד כי יישארו ללא רכוש בעת החזרת הנדוניה לאישה. גברים אחרים היו מתארסים לנשים רבות ולמשך תקופות ארוכות ובכך נמנעו מענישה בשל היותם לא נשואים.
הערות שוליים

1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, מאגנס, תשס"א, עמ' 555-554
1 2 3 4  קארקופינו, חיי יום-יום ברומא: בדורו של אוגוסטוס, עם-הספר, 1967, עמ' 80-79
↑  משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, מאגנס, תשס"ג, עמ' 170
1 2 3  Judith Evans Grubbs, Women and the law in the Roman Empire, Routeledge, 2002, עמ' 192-191
↑  משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, מאגנס, תשס"ג
בג"ץ שחר בוצר

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט הגבוה לצדק
 תאריך החלטה:  12 במרץ 1996
 חברי המותב
 חברי המותב:  אהרן ברק, יעקב קדמי ודליה דורנר
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ברק: קיימת חובה ליצור קשר גאוגרפי אפקטיבי בין המקומות שבהם מתמלאות הפונקציות של המבנה הציבורי לבתי־שימוש לנכים
 
בג"ץ שחר בוצר נ' מועצה מקומית מכבים-רעות הוא פסק דין שניתן בשנת 1996 בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי הנער שחר בוצר, בייצוג אביו ובסיוע ארגון "בזכות". בית המשפט העליון, בהרכב בראשות נשיא בית המשפט, אהרון ברק, פסק לטובת בוצר וקבע לראשונה כי לאנשים עם מוגבלות ישנה זכות יסוד להשתתפות מלאה בחברה. בהתאם, על המוסדות הציבוריים מוטלת החובה להנגיש את שירותיהם. פסק הדין היווה אבן דרך משמעותית בהכרה בתכליות החוק, והנימוקים המועלים בו, בנוסף להלכה בו מצוטטים בפסיקה מאוחרת יותר הקשורה בהנגשת מבנים.
הרקע לפסק הדין

פסק הדין נכתב טרם חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, תשנ"ח-1998. חובת הנגשת מבנים קמה כתוצאה מחוק התכנון והבנייה (פרק ה': סידורים מיוחדים לנכים בבניינים ציבוריים), אך טרם ההכרעה בפסק הדין לא היה ברור איזו פרשנות יש להעניק להוראות החוק - פרשנות מרחיבה, הדורשת הנגשה מסיבית של מבנים או פרשנות מצמצמת הדורשת את המינימום ההכרחי.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות (1997), מראה כי מרבית המבנים הציבוריים בתל אביב לא היו נגישים. מהדוח אף עולה שהנגישות במדינת ישראל הייתה בפיגור ביחס למדינות העולם. מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה קידמו חוקי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ופעלו להנגשת המרחב הציבורי כבר קודם לכן, בעוד שבישראל המצב החוקי הנוגע לזכויות אנשים מוגבלויות היה מבוזר בחוקים רבים. למשל, חוק התכנון והבנייה, חוק הקלות לחירש התשנ"ב 1992, חוק הרשויות המקומיות (סידורים לנכים) - 1988. הסדרים חוקיים אלו לקו בחוסרים משמעותיים שלא טופלו במסגרת החוקית.
העובדות וכתב התביעה

בוצר, בעת העתירה היה נער עם ניוון שרירים שלמד בחטיבת הביניים ביישוב מגוריו, מכבים-רעות. בעקבות המחלה התנייד עם כיסא גלגלים, מה שהצריך הנגשה של המבנים הציבוריים השונים. עם זאת, חרף התראות מראש של בני משפחתו, ההנגשה של רבים ממבני הציבור הייתה לקויה.
העתירה נסובה בעיקר סביב הנגשת מוסד הלימוד שלו. על מנת להתנייד בין הכיתות השונות והקומות, היה צורך לעלות ולרדת במדרגות. אולם, בוצר לא יכול היה לעשות כן משום שהוא מתנייד בכיסא גלגלים. חוסר הנגישות של בית הספר הוביל לכך שבוצר לא היה יכול להנות משירותים רבים של בית הספר (למשל כיתות מחשבים) ואף נגישותם של חדרי השירותים הייתה מוגבלת למדי, שכן היו שירותים מונגשים רק בקומה אחת, ללא קשר בין מיקום השירותים ובין הכיתות בהן למד. לפני הפנייה לערכאות המשפטיות הגיעו בוצר והעירייה לסיכומים רבים הנוגעים להנגשה, אך היו מספר חילוקי דעות בין הצדדים שהתגלעו ולא הגיעו לפתרונן. בין היתר, האם יש להתקין מעלית או רק אנכון, על מנת לאפשר לבוצר לעלות במדרגות בית הספר.
העובדות וכתב התביעה > השאלה המשפטית

השאלה המשפטית העומדת בבסיס פסק הדין היא הפרשנות הנכונה לחוקי התכנון והבנייה בכל הנוגע לחובת הנגשת מבנים לאנשים עם מוגבלויות. פרשנות אחת, מצמצמת, קודמה על ידי המועצה מקומית, אשר סברה כי התקנתם של שירותי נכים מונגשים במבנה (ולא בכל קומה) היא פרשנות מספקת, כך הדבר גם לגבי אנכון. פרשנות אחרת, מרחיבה, קודמה בעמדת בוצר ולפיה יש להתקין מעלית ושירותי נכים המותאמים לאזורים בהם מחויב להיות האדם עם המוגבלות (פסקה 6). שאלה נוספת קשורה בהנגשת המדרגות באמצעות מעלית או אנכון (ובהתאם, כמה רחבה צריכה להיות פרשנות התקנות).
פסק הדין

בית המשפט דן בשאלה המשפטית באמצעות הכללים השונים של פרשנות תכליתית, כלומר, קריאה ופרשנות של החוק לפי מטרות החוק והנימוקים שעומדים מאחוריו, ולא בחינה "יבשה" של לשון החוק. בית המשפט קבע שהתכלית של כללי ההנגשה השונים היא לשלב אנשים עם מוגבלות בחברה תוך הענקת הכבוד הראוי להם. הנגישות, לפי פסק הדין, תפקידה להעניק שוויון הזדמנויות חברתי תוך אינטגרציה מלאה.
תכלית הכלל היא שיש לאפשר נגישות לשירותים לאנשים עם מוגבלויות באופן כזה שלא פוגע בכבוד ובשוויון ההזדמנויות המוענק להם. לכן, צריך להיות קשר אפקטיבי בין צורכי האדם עם המוגבלות ובין אופן ההנגשה, כך שההנגשה היא פונקציונלית. כלומר, על ההנגשה להתאים לשירותים הניתנים במבנה המונגש.
בפועל, כאשר מדובר על בית ספר, על השירותים להיות מונגשים באופן כזה שבו יכול תלמיד להנות מהפונקציות השונות המוצעות בבית הספר, תוך נגישות מלאה שלהן. כאשר ישנו רק תא אחד של שירותים מונגשים, בעקבות הקושי להגיע אליו, נוצרת פגיעה בכבוד המשפילה את האדם עם המוגבלות ולא מאפשרת לו שוויון הזדמנויות, ובכך, נסתרת תכלית החקיקה. המסקנה היא כי יש לייצר הנגשה אפקטיבית של בית הספר. באופן דומה, אין להנגיש את המדרגות על ידי שימוש באנכון משום שהאנכון דורש את סיועו של אדם נוסף. ההסתייעות באדם נוסף על מנת לעלות במדרגות, כך נקבע, גם היא משפילה ופוגעת בשוויון של האדם עם המוגבלות ולכן יש למצוא פתרון אחר.
בעקבות פסק הדין

פסק הדין הוביל ליצירת חובת הנגשה רחבה יותר של מבנים. זאת, ההשפעה ארוכת הטווח של פסק הדין נוגעת להגדרת התכליות העומדות ביסוד חובות ההנגשה השונות. התכלית העולה יש שלאנשים עם מוגבלת יש את הזכות לחיות בקהילה ולהיות זכאים לקבלת השירותים השונים בה כמו אנשים ללא מוגבלות. תכלית זו מייצרת חובת הנגשה רחבה יחסית לרשויות המדינה.
ביום מתן פסק הדין, אישרה הכנסת בקריאה ראשונה את הצעת החוק לשוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות. מדובר, בין השאר בעקרון שאדם עם מוגבלות הוא אדם רגיל בחברה אשר עומדת לו הזכות להשתלב בחברה, וכי זכות זו מתורגמת לחובות הנגשה כלכליות שונות - בניית שירותים מונגשים, מעליות והסדרים שונים המתאימים הלכה למעשה למציאות. לכן, החובות המוגברות מוטלות על מבני ציבור חדשים הנבנים) ומעוגן חוקית בסעיפי המטרה של החוק, סעיפים 1 ו-2.
הערות שוליים

1 2 3  בג"ץ 7081/93 בוצר ואחרים נגד מועצה מקומית "מכבים־רעות" ואחרים
1 2 3  דוח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות
ג'מס יעקב רוזנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בספטמבר 1905 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  9 בספטמבר 1997 (בגיל 91) ירושלים 
 מעסיק:  הארץ 
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג 
 
ג'מס יעקב רוזנטל (1905–1997) היה משפטן, עיתונאי וכתב פרלמנטרי של עיתון הארץ בשנות ה-50 וה-60.