stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטופר קראדוק
ביוגרפיה > ראשית חייו

קראדוק נולד בהרטפורת', ריצ'מונד, נורת' רידינג של יורקשייר, ב-2 ביולי 1862, והיה בנם הרביעי של כריסטופר וג'ורג'ינה קראדוק (לבית דאף). הוא הצטרף לאוניית ההדרכה לצוערים של הצי המלכותי אה"מ בריטניה ב-15 בינואר 1875 והוצב על הקורבטה המשוריינת אה"מ פאלאס של תחנת הים התיכון ב-22 בדצמבר 1876. קראדוק הועלה לדרגת פרח קצונה ב-22 בדצמבר 1877 והיה נוכח כשהבריטים כבשו את האי קפריסין בשנה שלאחר מכן. הוא הועבר לאונייה מחופת שריון אה"מ מינוטאור ב-25 ביולי 1879 ולאחר מכן לקורבטה אה"מ קלאופטרה בתחנת סין ב-24 באוגוסט 1880. קראדוק, שהועלה לתפקיד תת-לוטננט ב-21 בדצמבר 1881, חזר לאנגליה ב-6 במרץ 1882 כדי להתכונן לבחינות הלוטננט שלו שאותן עבר שנה לאחר מכן. דרגתו אושרה, לאחר מכן עבר קורסי ירי וטורפדו מאוחר יותר ב-1883.
קראדוק הוקצה לאונייה מחופת שריון אה"מ סופרב בים התיכון לאחר שסיים את קורסיו ובשנת 1884 הוצב בחטיבה הימית שהוקמה לשירות במהלך המלחמה המהדית. לאחר ששירת בתפקיד תומך במהלך המלחמה, חזר לספינתו, שם הועלה לדרגת לוטננט ב-30 ביוני 1885. קראדוק הוצב אז על סירת התותחים אה"מ לינט כקצין הראשון שלה ונשאר שם עד 9 במאי 1889. הוא הוחזר לזמן קצר לתפקיד פעיל על סיפון אוניית המערכה החדשה אה"מ האו במהלך שיוט הבדיקות שלה ולהכין אותה לסקירת הצי בספיטהד באוגוסט. קראדוק בילה לאחר מכן שנה על הקורבטה אה"מ וולייג', שהשתייכה לשייטת ההדרכה. במהלך תקופה זו, הוא פרסם את ספרו הראשון, "Sporting Notes from the East", על ירי בציד.
ב-6 בספטמבר 1890, קראדוק מונה לקצין ראשון של סלופ מלחמתי אה"מ דולפין שהגיע לים סוף זמן קצר לאחר מכן. המלחמה המהדית התלקחה שוב והבריטים הקימו את כוח השדה של מזרח סודאן סביב חיל המצב בסואקין, על חוף הים האדום של סודאן. קראדוק הוקצה לכוח ב-1891 והשתתף בכיבוש טוקאר. לאחר מכן הוא הפך לעוזרו של קולונל צ'ארלס הולד סמית', המושל הכללי של הים האדום וקומנדנט סואקין. על שירותו במערכה זו, הוענק לו מסדר המג'ידיה של האימפריה העות'מאנית, דרגה רביעית וכוכב החדיב עם אבזם טוקאר. לאחר שחזר לדולפין, קראדוק עזר לחלץ את הצוות של הקורבטה הברזילאית אלמירנטה בארוזו, אשר נהרסה על חוף הים האדום ליד ראס זית ב-21 במאי 1893 במהלך שייט צוערים מסביב לעולם.
לאחר זמן קצר על חצי שכר וקורס ירי נוסף, קראדוק הוצב על היאכטה המלכותית ויקטוריה ואלברט ב-31 באוגוסט 1894 ופרסם את ספרו השני, "קמטים בימאות" או "עזרה לסוס מלוח". הוא שירת כנושא הארון בהלוויה של הנסיך הנרי מבטנברג ב-5 בפברואר 1896. הועלה לדרגת קומנדר ב-31 באוגוסט, הוא הפך לסגן המפקד של אה"מ בריטניה. לפני תחילת מלחמת הבורים השנייה באוקטובר 1899, קראדוק הועבר לזמן קצר לספינת הקידוח פרזידנט כדי לשרת כקצין תובלה, פיקוח על העמסת חיילים ואספקה לדרום אפריקה, והורד לחצי שכר לפני תום השנה.
ביוגרפיה > המצוד אחר שייטת מזרח אסיה

בסוף אוקטובר היה לקראדוק מידע מודיעיני אמין כי שייטת מזרח אסיה הגיעה לחוף המערבי של אמריקה הדרומית. הצי של קראדוק היה חלש משמעותית מזה של שפה, והיה מורכב בעיקר מכלי שיט קשישים מאוישים על ידי צוותים חסרי ניסיון ברובם. עם זאת, הפקודות שקיבל מהאדמירליות היו דו-משמעיות; אף על פי שהם נועדו לגרום לו לרכז את ספינותיו יחד עם ספינת הקרב הישנה קאנופוס, קראדוק פירש אותם כהוראה עבורו לחפש ולהילחם עם כוחות האויב. הנחיות הבהרה מהאדמירליות פורסמו רק ב-3 בנובמבר, לאחר שהקרב כבר נערך.
ביוגרפיה > המצוד אחר שייטת מזרח אסיה > קרב קורונל

קראדוק איתר את הכוח של שפה ליד צ'ילה בשעות אחר הצהריים המאוחרות של 1 בנובמבר, והחליט להיכנס לקרב, מה שפתח את קרב קורונל. מאחר שהייתה חסרת תועלת לשום דבר מלבד חיפושים, הוא שלח את סיירת הסוחר החמושה אוטרנטו. הוא ניסה לצמצם מיד את הטווח כדי שיוכל לירות עם תותחי 6 אינץ' שלו מטווח קצר יותר וכדי שהשמש השוקעת תהיה בעיני האויב, אבל פון שפה החזיק את הטווח מספיק גדול עד רדת החשכה, כשהסיירות הבריטיות נראו בבירור באור הדמדומים, בזמן שספינותיו הוסתרו בחושך. כוחו של קראדוק היה נחות מאוד מכיוון שהים הפתוח הפך את תותחי הסיפון הראשי של 6 אינץ' על גוד הופ ומונמאות' ללא שמישים, ועם צוותים מאומנים חלקית, שתי הסיירות המשוריינות של קראדוק הושמדו עם אבדן כל 1,660 אנשי הצוות, כולל קראדוק בעצמו; הסיירת הקלה גלאזגו הצליחה להימלט. קרב זה היה התבוסה הראשונה של הצי המלכותי בפעולה ימית מזה יותר ממאה שנים.
ביציאה מפורט סטנלי הוא השאיר אחריו מכתב שיועבר לאדמירל הדוורת' מיו במקרה של מותו. בכך הוא העיר כי אין בכוונתו לספוג את גורלו של האדמירל, ארנסט טרוברידג', אשר הועמד לבית משפט צבאי באוגוסט על כך שלא הצליח להעסיק את האויב על אף שהסיכויים היו גבוהים נגדו, במהלך המרדף אחר ספינות המלחמה הגרמניות גבן וברסלאו. מושל פוקלנד ועוזרו של המושל דיווחו שניהם שקראדוק לא ציפה לשרוד את הקרב.
אנדרטה לקראדוק, שפוסלה על ידי FW Pomeroy, הוקמה ב-קתדרלת יורק ב-16 ביוני 1916. קיימת אנדרטה נוספת לקראדוק בחצר הכנסייה של קתרינגטון, המפשייר. אנדרטה נוספת וחלון ויטראז' לזכרו של קראדוק קיימים בכנסיית הקהילה שלו בג'ילינג ווסט. מאחר שאין לו קבר ידוע, הוא מונצח על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה באנדרטת הצי של פורטסמות'.
חיים אישיים

קראדוק מעולם לא התחתן, אבל החזיק כלב שליווה אותו בים. הוא העיר שהוא יבחר למות במהלך תאונה בזמן ציד (הבילוי האהוב עליו), או במהלך פעולה בים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Christopher George Francis Maurice Cradock". www.dreadnoughtproject.org. נבדק ב-15 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The London Gazette". No. Supplement: 27448. 26 ביוני 1902. p. 4189. נבדק ב-16 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The London Gazette". No. 27560. 2 ביוני 1903. p. 3525. נבדק ב-16 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "H.M.S. Leviathan (1901)". www.dreadnoughtproject.org. נבדק ב-16 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Webster, Dave (5 במרץ 2011). "HMS Good Hope". Flickr. נבדק ב-30 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Search Results". www.cwgc.org. Commonwealth War Graves Commission. נבדק ב-30 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CWGC: 2870923  GND: 1057563684  ISNI: 0000 0000 8216 528X  LCCN: n88625167  NLA: 35351027  NTA: 149186185  Trove: 921789  VIAF: 31112405   WorldCat (עם VIAF): 31112405 
ההמראה הראשונה של מטוס מספינה נעה, 2 במאי 1912. החרטום וסיפון הטיסה של היברניה בצד שמאל למטה.
לאחר שהניף את דגלו באה"מ סאפוק, קראדוק העביר לסיירת המשוריינת אה"מ גוד הופ (בתמונה) בסוף אוגוסט 1914
אנדרטה לסר כריסטופר קראדוק בקתדרלת יורק
דגל עברי

דגל עברי הוא שם קיבוצי למספר דגלים שעוצבו כסמל לתקומת העם היהודי בארץ ישראל בידי או עבור אנשי היישוב והתנועה הציונית מאז ראשית המאה העשרים ועד לקביעת חוק הדגל והסמל באוקטובר 1948.
הדגל העברי בגרסאותיו השונות מתאפיין בצבעי כחול ותכלת, ובגרסאות אחדות נכללים בו מוטיבים זהובים. מרבית גרסאותיו כוללות את סמל המגן דוד, אך בהצעות אחדות נכללה במקומו מנורת שבעת הקנים. אף לא אחד מדגלים אלה זכה למעמד רשמי בתקופת היישוב, אך גלגולו של אחד מהם, שבתחילה אומץ כדגלה של התנועה הציונית ביום היווסדה ב-1897, הפך לבסוף לדגלה של מדינת ישראל.
דגל עברי מונף בידי רב חובל אריה גרבנוב על "עמנואל", אוניית צי עברי, בנמל סאות'המפטון לונדון, דצמבר 1933
הדגלים > דגל שבעת הכוכבים

שאלת דגל מדינת היהודים נדונה כבר בספר "מדינת היהודים" של בנימין זאב הרצל, שיצא לאור בשנת 1896. הרצל הציע דגל בעל מסר אוניברסלי - רקע לבן המסמל טוהר, ועליו שבעה כוכבי זהב שיסמלו את שבע שעות העבודה היומיות במדינה היעודה. הימים היו ימי המאבקים החברתיים הראשונים, בעיקר בסוגיות של תנאי העבודה, והגבלת אורכו של יום העבודה נחשבה להישג מרכזי של תנועות הפועלים הראשונות.
להלן תיאור הדגל כפי שמופיע בספר "מדינת היהודים":
הנני מתאר לי בדמיוני דגל לבן, ועליו שבעה כוכבי זהב מזהירים. היריעה הלבנה תהיה לאות על טהרת חיינו החדשים, ושבעת כוכבי הזהב אות על שבע שעות עבודתנו ביום. כי בשם העבודה ידגלו היהודים ההולכים אל ארצם החדשה.
הרצל קיווה שמדינה חדשה המבוססת על עבודה בעמל כפיים ושבע שעות עבודה, עושות צדק עם העובדים ואלה יחזקו את שאיפת היהודים לשוב לארצם. "אכן יום שבע השעות דרוש לנו כקריאת היאספות עולמית לאנשינו, שמן הראוי שיבואו מרצונם החופשי. זו צריכה להיות באמת ארץ הבחירה". שבעת הכוכבים התכנסו במרכז הדגל בצורה כזאת ששישה מהם יצרו צורת מגן דוד, שהכוכב השביעי מרחף מעליו. סמלי הערים תל אביב (הקרויה על שם הספר "אלטנוילנד") והרצליה (הקרויה על שמו של הרצל), כוללים את שבעת הכוכבים של הרצל. הכוכבים בעלי שישה קודקודים כדי שיזכירו מגני דוד. בהרצליה יש שדרה הנקראת "שדרת שבעת הכוכבים" ובסופה מחלף המכונה "מחלף שבעת הכוכבים". שבעת הכוכבים באו גם לידי ביטוי בדגלה של חברת הספנות הישראלית צים.
הדגלים > הנס הציוני

הרצל הציע גם סמל לקונגרס הציוני המבוסס על אותו רעיון של שבעה כוכבים, ובתוספת סמל "גור אריה יהודה" במרכז המגן דוד. דגל ציוני הנושא סמל זה, בתוספת פסי תכלת אופקיים (דקים מהמקובל בדגל ישראל הנוכחי) על פי הצעתו של דוד וולפסון שימש לפחות עד הקונגרס הציוני השלישי.
הדגלים > דגל ראשון לציון

לראשונה הונף דגל ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1885 בראשון לציון ודמה באופן בולט לדגל ישראל. היה זה בחגיגות שלוש שנים להיווסדה של ראשון לציון, כאשר הניף ישראל בלקינד את הדגל שתפרה פאני מאירוביץ. דגל זה, שכונה "דגל ראשון לציון", מזכיר בצורתו ובמתכונתו את דגל ישראל המוכר כיום. בלקינד תיאר אותו: "יריעת אריג לבנה: שתיים-שתיים רצועות של תכלת משני קצותיה, דוגמת הטלית שלנו, ומגן דוד של תכלת באמצע".
הדגלים > דגל נס ציונה

דגל שני הונף בפני ציבור רב בעת הכנס להקמת המושבה נס ציונה בשנת 1891. "השומר" מיכאל הלפרין שלף "טלית" עליה רקום "מגן דוד" ודהר על סוסו כפרש רב עוצמה. אישיותו של הלפרין כבעל אומץ לב ויכולת להנהיג, עם נוכחותו החזקה בלטו. הוא היה נערץ גם על המוכתרים הערביים באזור, ומראה הדגל בידו במעמד כה מסעיר, חיזק את רוח היישוב שממילא היה נחוש להקים מחדש את מולדתו. הייתה זו הדרת כבוד לאיש ולדגל. נוצר מיתוס הדגל העברי, וכך קבע הלפרין במעשהו את דגלה של מדינת ישראל. לדעת מומחים בתחום הדגל, אין עדות עובדתית למראה הדגלים מראשון לציון ומנס ציונה. אין חולקים על העובדה כי ביום ההוא, 1 בינואר 1891 החל למעשה מיתוס "הדגל העברי" ומאז שימר את צורתו.
הדגלים > דגל הגדוד העברי

דגל הגדודים העבריים היה הדגל הראשון שנקרא "דגל עברי" ברחבי העולם המערבי והוצג בשמו לעולם כולו, כדגל הגדוד העברי של הצבא הבריטי. היה זה בשנת 1917. שמו של הגדוד העברי היה "הראשון ליהודה" ונלקח משם גדודו של הלפרין בנס ציונה. מראהו היה כפי שהוכר במפגשי הציונים בוועידות: חצוי במאוזן, תכלת ולבן ובמרכזו מנורת זהב. על בסיסה רשום "קדימה". הכיתוב בצדדים ומעל המנורה, הכיל את המילים "הגדוד העברי, ראשון ליהודה". דגל הגדוד העברי נעלם עם חיסולם של הגדודים מיד אחרי מלחמת העולם הראשונה. עד שנת 1933, במהלך 42 שנה מ"כנס נס ציונה", ו-16 שנה אחרי דגל "הראשון ליהודה" של הגדודים העבריים, נוצרו דגלים ציוניים רבים בעולם, כל זרם מקומי ורעיונותיו. ביישובים העברים, הונפו דגלים בדמותו של הדגל הציוני השכיח בתקופה ההיא, הדומה לדגל ישראל כיום.
הדגלים > דגל ראשון בימים

בשנת 1933 במטרה להקים צי עברי ייסד אריה גרבנוב, צעיר תל אביבי כבן 21, חברת ספנות עברית בשם חופיה בע"מ, רשמה בנמל יפו פלשתינה-א"י ויצא לרכוש אונייה באירופה. בתקציבו המוגבל רכש אונייה רעועה והניף עליה דגל עברי, שונה מהדגל הציוני שהיה מקובל אז בארץ ישראל. העיתונות בחו"ל כתבה עליו ועל אונייתו עמנואל כ"אוניית הצי העברי הראשונה" ולדגל קראה "דגל עברי"  ואף תארה "דגל כחול לבן עם חותם שלמה".
הדגל היה דומה בחלוקתו החציונית המאוזנת ובשני צבעיו לדגל הגדודים העבריים. ההבדל העיקרי היה שילוב 'מגן דוד' שחציו העליון היה מודגש, מוזהב (בצהוב) על הרקע הכחול, במקום סמל 'המנורה' המוזהבת שהיה בדגל הגדוד העברי. (את חברת הספנות חופיה בעלת האונייה, מציינת האות האדומה H בלב הסמל). הדגל נתפר בידי נשות קהילת יהודי עיר הנמל הדנית אולבורג בשלהי ספטמבר 1933 להנפתו לראשונה בים, על האונייה העברית עמנואל כאונייתו הראשונה של הצי העברי המוקם, שכן ארבע ספינות שעבדו אז בפלשתינה א"י הניפו דגל מנדטורי בריטי.
טרם הפלגתה הראשונה, צולמה העמנואל עם הדגל העברי על תרנה האחורי לסמל כביכול על פי החוק הימי את "נמל הבית" במדינה בה רשומה האונייה (יפו פלשתינה א"י), למרות ששלטונות המנדט הבריטי לא נשאלו ולא אישרו זאת מעולם. צוות האונייה צולם עליה בנמל בדנמרק חודש אחרי שהוקמה ממשלה נאצית בגרמניה. בהסבר לצילום שפורסם על ידי הנשיונל ג'יאוגרפי נרשם: "הדגל העברי מונף על אונייה עברית ראשונה, בצי עברי מתחדש". הפרסום גרם להדים באירופה. דגל נוסף נרקם בידי נשות קהילת יהודי אנטוורפן בחודש דצמבר 1933. על מחציתו העליונה מגן דוד צהוב על הרקע כחול כהה ועל התחתונה כחול על רקע לבן. דומה היה לדגל האונייה עמנואל שהונף חודש אחרי כן, בינואר 1934 בנמל סאות'המפטון, שנתפר באנטוורפן (משחשבו בטעות כי הדגל בן 2000 שנה, נגנב בלונדון ותוך כדי חקירה הושב). דגל ציוני דומה לזה, ניבט היה אז ברחבי גרמניה הנאצית רק משער הספר האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" בהוצאה גרמנית. ספר שמילא את גרמניה כשנה לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון באוגוסט 1933, ונראה כי זו הייתה הסיבה לעיצובו של הדגל. למעשה רק שנה אחרי כן, החל מ-1935 אסרו שלטונות המנדט הבריטי הנפת דגלים עבריים וציוניים על אוניות ארצישראליות וחייבו אוניות בהנפת נס אדום של צי הסוחר הבריטי, בתוספת הכיתוב PALESTINE על פי תקנה שנקבעה עוד ב-1927.
הדגלים > דגל צים

בחודש נובמבר שנת 1947 רכשה צים חברת השיט הארץ-ישראלית בע"מ בשותפות עם חברה אנגלית אונייה ראשונה וקראה לה "קדמה". קדמה הייתה רשומה בלונדון והניפה בנוסף לדגל הבריטי בירכתיים, דגל עברי על חרטומה, דגל עם "שבעת הכוכבים"' המסמלים את "שבעת הימים" - כל האוקיינוסים בהם יפליגו ספינות החברה.
בנוסף הניפה צים דגל עברי ימי - דגל צי סוחר. דגל זה שעוצב בין הזמנים, ייתכן אף עת הוקמה צים כחברה בנובמבר 1945, נותר "דגל צי הסוחר העברי" ומאוחר יותר הוכר כדגל צי הסוחר הישראלי. מראהו: כחול, עיגול לבן בשליש הקרוב אל התורן, ובתוכו מגן דוד כחול. בכרטיס ברכה ל"שנה טובה" שהפיקה, יצרה צים דימוי ביישוב כאילו הדגל עם שבעת הכוכבים הוא "דגל המדינה שבדרך". תחתיו הציבה את דגל צי הסוחר העברי.
הדגלים > דגל עברי במחתרות

בפולין שנת 1944, הארגון היהודי הלוחם השתמש בדגל דומה לזה שהיה על העמנואל, אך צבעי הרקע דומים לרקע בדגל פולין, והפוכים מהרקע של הדגל שהיה על העמנואל. אין מידע על דגל שכזה קודם.
אחרית דבר

מכל הדגלים העברים, שניים נדונו עם קום המדינה. האחד עם שבעה כוכבים והשני כדגל ישראל הנבחר. ביום 28 באוקטובר 1948, דגל ישראל נבחר באופן רשמי לשמש כדגלה של מדינת ישראל והועדף על פני רעיונות אחרים, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי. דגל חברת השיט העברית היה לדגל חברת השיט הלאומית ומשנמכרה נשאר דגלה במראהו המקורי עד היום.
דגל ישראל
דגל "צי הסוחר העברי". משמש כיום כדגל צי הסוחר הישראלי מידותיו היו זהות לדגל העברי
דגל שבעת הכוכבים של צים
הערות שוליים

↑  דן מלר, מגן-דוד - סמל ודגל, אתר "חופש"
↑   הדגל הציוני בקונגרס הראשון (1897)
↑   הצעה דגל קונגרס ציוני בארצות הברית (1918)
↑   הצעה דגל קונגרס הנוער הציוני (1924)
↑   דגל המופיע במילון לארוס ובו מצוין כי ..."זה הדגל של יהודי פלשתינה עד שנת 1939" (Palestine Jews pre-1939, according to the Larousse Dictionary). (הכוונה לדגל העברי בא"י).
↑  First Zionist Congress 1897 באתר דגלי העולם
↑   דגל ראשון, בראשון לציון (1885)
↑  Nes Ziyyona (Israel), www.fotw.info דגל שני, בנס ציונה (1891)
↑  Israel - History of the National Flag באתר דגלי העולם
↑  Warsaw ghetto (Poland), www.fotw.info דגלים שהיו בשימוש בגטו ורשה
| דגלי ישראל |
| --- | --- | --- |
| ישראל | דגל ישראל |  |
| דגלי צה"ל | דגל צה"ל • דגל הרמטכ"ל • דגל חיל הים • דגל חיל האוויר |  |
| דגלים שונים | דגל צי הסוחר • נס הנשיא |  |
| דגלים היסטוריים | דגל עברי |  |
דגל שבעת הכוכבים כפי ששרטט הרצל בכתב ידו
גרסה מודרנית של דגל שבעת הכוכבים
הדגל ששימש את הקונגרסים הציוניים הראשונים
דגל בראשון לציון, שנת 1885 (שיחזור משוער)
דגל שני, בנס ציונה 1891 (שיחזור משוער)
דגל הגדוד העברי "הראשון ליהודה" 1917-1918
הדגל העברי.
ה-H לחופיה
הדגל בשער "הפרוטוקולים של זקני ציון", 1933
דגל צי עברי לצד דגל צי הסוחר העברי, צים 1945–1947
מרק פו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק נודלס, מנה על בסיס בקר, מנה, מזון 
 מוצא:  וייטנאם 
 מרכיבים עיקריים:  אטריות אורז 
 
פו (בוייטנאמית: Phở) הוא שמם של מספר סוגי מרק וייטנאמים המוגשים עם אטריות אורז. הפו נחשב המאכל הלאומי של וייטנאם. אטריות האורז המשמשות לפו נקראות באן פו (וייטנאמית: bánh phở), מלבד להם המרק מכיל ציר עוף או בקר המבושל עם תבלינים האופייניים למטבח הווייטנאמי, כגון הל, אניס וקינמון, ובשר – לרוב בקר (מרק פו בו) אך לעיתים עוף (מרק פו גא) וירקות. פו הוא מאכל רחוב פופולרי בווייטנאם וישנן מספר רשתות מזון המתמחות בהכנתו ברחבי העולם. בווייטנאם נפוצות מסעדות קטנות רבות ומאולתרות לאורך המדרכות בערים. זוהי מנה זולה ובדרך כלל וייטנאמים צורכים אותה בכל שעות היום.
מקורו של הפו בצפון וייטנאם במאה ה-20 ולאחר מלחמת וייאטנם הופץ בעולם על ידי פליטים מהמלחמה. כמו מאכלי רחוב אחרים, גם למרק פו אין תיעוד מתי הוכן לראשונה ומהם מקורותיו. דבר זה יצר מחלוקת מהותית לגבי ההשפעות התרבותיות שהובילו להתפתחותו בווייטנאם. ישנם סגנונות שונים בהאנוי ובהו צ'י מין סיטי שנבדלים ברוחב האטריות, מתיקות המרק ועשבי התיבול.
פו בקר
פו בסייגון
תוספות

נהוג להגיש את הפו עם צלוחית תוספות בצד. צלוחית זו כוללת לרוב בצל, פלפל חריף, נבטים, בזיליקום תאילנדי, כוסברה ופלח ליים. ככלל, מנות וייטנאמיות מוגשות עם עלים טריים רבים, עשבי תיבול, ירקות ורטבים שונים כגון רוטב דגים, רוטב הויסין וסיראצ'ה. כמו כן, ישנם מרכיבים מסוימים שלא מוגשים עם המנה וניתן להוסיפם על פי בקשה.
היסטוריה

הפו נעשה נפוץ לראשונה בתחילת המאה ה-20 בצפון וייטנאם, דרום מזרחית להאנוי במחוז נאם דין (Nam Dinh). לפי המסורת מקורו בכפרים וואן קו (Van Cu) וזאו קו (Dau Cu). לפי הכפריים, הפו נאכל בואן קו הרבה לפני תקופת הקולוניה הצרפתית שבזמנה היה פופולרי. למרות שייתכן שמנות שדומות לפו היו קיימות בנאם דינג (Nam Dinh) לפני, חוקרים מאמינים שהפופולריות שלו ומקורותיו של הפו המודרני נבעו מהצטלבות של מספר גורמים תרבותיים והיסטוריים בתחילת המאה ה-20. אלו כוללים את זמינות גבוהה יותר של בשר בקר בשל הביקוש הצרפתי, אשר בתורו יצר עצמות בקר שנרכשו על ידי פועלים סינים כדי לייצר מנה הדומה לפו שנקראת nguu nhuc phan"".
תחילה הפו היה נמכר בשעות הבוקר המוקדמות ובערבים על ידי מוכרי רחוב נודדים שסחבו על כתפיהם מטבחים ניידים באמצעות מוטות נשיאה. מהמוט נתלו שני ארונות עץ - האחד כולל מדורה קטנה והשני מאחסן אטריות, תבלינים, כלי בישול ומקום להכנת קערת הפו. כמו כן, מוכרי הפו שמרו על ראשם חם באמצעות כובע לבד ייחודי שנקרא מו פו (mu pho).
בעקבות פיצול וייטנאם לצפון וייטנאם ודרום וייטנאם בשנת 1954, כפי שנקבע באמנות ז'נבה, יותר ממיליון בני אדם ברחו מצפון וייטנאם לדרום וייטנאם. וכך מרק הפו, שלא היה פופולרי לפני כן בדרום הפך לפופולרי באזור זה. הפו כבר לא היה מוגבל למסורות קולינריות של צפון וייטנאם, והחלו להופיע וריאציות של המרק כגון תוספות שונות, ליים, בזיליקום, קינמון, נבטי שעועית, רוטב צ'ילי חריף ועוד. במקביל, בצפון וייטנאם מסעדות פו פרטיות ועסקים רבים אחרים הולאמו על ידי המפלגה הקומוניסטית. בהאנוי שרר מחסור במזון והמדינה אסרה להשתמש באורז אמיתי למרק פו. החלו להופיע מנות פו שכללו אטריות שעשויות מאורז רקוב, בשר בקר קשה ומרק תפל. ברית המועצות, שתמכה בצפון וייטנאם שלחה סיוע כלכלי שכלל בנוסף קמח תפוחי אדמה וחיטה וכך מוכרים נאלצו להשתמש באטריות שעשויות מקמח תפוחי אדמה כתחליף.
לאחר מלחמת ווייטנאם, החלה "תקופת הסבסוד" בין השנים 1975–1986. תקופה זו לוותה בקשיים רבים, ואופיינה במנגנונים סוציו-אקונומיים בלתי הולמים אשר גרמו למחסור חומרי ונפשי בחיי האנשים. בתקופה זו הייתה אינפלציה גדולה בשל מערכת ייצור איטית ולא יעילה, חוסר איזון בין היצע וביקוש, שחיתות שלטונית והחרמת נכסים על ידי הרשויות. וייטנאם הייתה שרויה במצב של הידרדרות כלכלית חדה והיא לא הצליחה להשתקם לאחר המלחמה. היא קיבלה סיוע כלכלי משמעותי מברית המועצות, סין וממדינות מזרח אירופה אך גם זה לא הספיק כדי להפחית את הבעיות. בתקופה זו היה מחסור במוצרי מזון כמו בשר ואורז ולכן מרק הפו לא כלל בשר. מסעדות שהיו בבעלות המדינה הגישו מנות פו ללא בשר שכונו "פו ללא טייס", שהתייחסו למזל"טים של חיל האוויר האמריקאי. לחם או אורז קר לעיתים קרובות שימשו כמנה צדדית, מה שיצר את מנהג טבילת הקואי (Quay).
גלובליזציה

ב-1975 וייטנאם התאחדה על ידי השתלטות הצפון הקומוניסטי על הדרום. כשני מיליון וייטנאמים (רובם המכריע מהדרום) ברחו מהשלטון הקומוניסטי והתיישבו בצפון אמריקה, מערב אירופה ואוסטרליה. פליטים אלו הפיצו את הפו והפכו אותו לפופולרי במערב. מסעדות המתמחות בפו החלו להופיע בערים רבות בצרפת, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד. החלו להיפתח רשתות של מסעדות פו הן בווייטנאם והן ברחבי העולם כדוגמת: פו 24 שבבעלותה 60 סניפים בווייטנאם ועוד כ-20 סניפים ברחבי העולם, פו הואה (Pho Hoa) המפעילה מעל 70 סניפים ב-7 מדינות ברחבי העולם. גם בישראל מרק הפו הפך לפופולרי וישנן מספר מסעדות שניתן למצוא אותו.
וריאציות של פו

בשנות ה-20 המאוחרות, מוכרים שונים ניסו את האנג ליו (תיבול שעשוי מקינמון טחון, כוכב אניס וציפורן), שמן שומשום וטופו. פו זה שנקרא "פו קאי לונג" נכשל ולא הפך לפופולרי.
פו טאי - פו המוגש עם בשר נא ונוצר ב-1930.
פו עוף הופיע ב-1939, ככל הנראה בגלל שבתקופה זו לא מכרו בשר בקר בשווקים בימי שני ושישי.
פו בק (pho bac) - מאפיין את צפון וייטנאם. מרכיביו העיקריים הם אטריות האורז ובשר בקר נא הפרוס דק. בניגוד לפו נאם או פו אחרים מחוץ לווייטנאם, לפו זה לא מוספים עשבי תיבול. פו בק נחשב בצפון כמרק הפו האמיתי.
פו נאם (pho nam) - מאפיין את דרום וייטנאם. בדרום השתמשו בתבלינים רבים, וניסו להשתמש בחלקי בקר אחרים ואף במרכיבים אחרים כמו עוף ומעיים. פו נאם כולל נבטים ועשבי תיבול שמהווים מעין שכבה עליונה למרק, ואף רוטב דגים והויסין.
לקריאה נוספת

Peters, E. J. (2010). Defusing Phở: Soup Stories and Ethnic Erasures, 1919–2009. Contemporary French and Francophone Studies, 14(2), 159-167.
Scripter, S., & Yang, S. (2009). Cooking from the heart: the Hmong kitchen in America. U of Minnesota Press.
מרי קוואנט

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1930 בלקהית', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 באפריל 2023 (בגיל 93) Farley Green, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Barbara Mary Quant 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון (1955)  תיכון בלקהית' 
 בן זוג:  אלכסנדר פלאנקט גרין
 צאצאים:  1
 פרסים והוקרה:  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (31 בדצמבר 2014)  המעצב המלכותי לתעשייה (1969)  עמית כבוד (30 בדצמבר 2022) 
 www.maryquant.co.uk
 
דיים ברברה מרי קוואנט (באנגלית: Mary Quant;‏ 11 בפברואר 1930 – 13 באפריל 2023) הייתה מעצבת אופנה ואייקון אופנה בריטי שהשפיעה רבות על האופנה בשנות ה-60 בלונדון. בין היתר היא עמדה מאחורי עיצוב חצאית המיני והמכנסונים. האוצרת ועיתונאית האופנה ארנסטין קרטר כתבה עליה: "למתי מעט היה המזל להיוולד בזמן הנכון, במקום הנכון, עם הכישרונות הנכונים. בעולם האופנה של תקופתנו יש שלוש דמויות כאלה: שאנל, דיור ומרי קוואנט".
ביוגרפיה

קוואנט נולדה בלונדון לג'ק קוואנט ומילדרד ג'ונס, מורים שהגיעו ממשפחות כורים וולשיות. בהשפעת הוריה למדה איור וחינוך לאמנות בקולג' גולדסמית' אותו סיימה ב-1953, למרות שהעדיפה ללמוד עיצוב אופנה.
קוואנט הייתה נשואה לאלכסנדר פלאנקט גרין, שהיה גם שותפה לעסקים. בשנת 1970 נולד לשניים בן.
ב–1955 פתחה יחד עם בעלה את בוטיק Bazaar ברחוב קרנבי בלונדון. עיצוב הבוטיק היה חתרני ומקורי. קירותיו נצבעו בשחור ולבן, הוא הציע חוויית קנייה שונה מהנהוג בחנויות הכל-בו או בחנויות מעצבים יוקרתיות באותן שנים, ועד מהרה זכה להצלחה.
בשנת 2015 קיבלה את תואר האבירות "דיים" מהמלכה אליזבת השנייה עבור תרומתה לאופנה הבריטית.
קוואנט מתה בביתה בסארי ב-13 באפריל 2023, בגיל 93.
ביוגרפיה > לאחר מותה

בחשבון הטוויטר של מוזיאון ויקטוריה ואלברט נכתב: "לא ניתן להעריך את התרומה של קוואנט לאופנה. היא ייצגה את החופש האופנתי שנות ה–60, והיוותה מודל לחיקוי לנשים צעירות. האופנה היום חייבת הרבה לחזונה פורץ הדרך".
באתר המוזיאון נכתב: "המעצבת האוטודידקטית מרי קוואנט (1930–2023) יצרה מהפכת נעורים ברחוב הלונדוני והעניקה זהות דינמית וחדשה לנשים צעירות עם עיצוביה הקלילים והשובבים. היא הייתה יצירתית, דעתנית ובעלת חוש מסחרי והפכה לאייקון של סצנת שנות השישים הסוערות.
אלכסנדרה שולמן, עורכת לשעבר של המגזין "ווג" הבריטי, כינתה את קוואנט "מנהיגה אופנתית" וגם "אישה חלוצית ובעלת חזון שהייתה לה הרבה יותר מאשר רק תספורת נהדרת".
תרומתה לאופנה

חצאית המיני, מפרטי האופנה המכוננוים של שנות ה-60, היא אחד הבגדים המזוהים ביותר עם קוואנט, שהמשיכה את הקו בו החל מעצב האופנה אנדרה קוראז' לקצר את מכפלות החצאיות. החצאית הקצרה נתנה ביטוי חזותי לרוח התקופה: המרד של ילדי דור הבייבי-בום בשנות ה-60 של המאה ה-20 בלונדון. בהקשר זה אמרה קוואנט: "הבנות בקינג'ס רואד הן שהמציאו את חצאית המיני. הכנתי בגדים קלים, צעירים, פשוטים, שאפשר לזוז בהם, לרוץ ולקפוץ. הכנו אותם באורך שהלקוח רוצה. לבשתי אותם קצרים מאוד והלקוחות היו אומרים 'קצר יותר, קצר יותר'".
בסוף שנות ה-60 קוואנט הציגה את המכנסונים שהפכו לאייקון אופנה בריטי. במהלך שנות ה-70 וה-80 היא הרחיבה את עסקיה גם מעבר לאופנה ופיתחה מוצרים לבית ואיפור. בשנת 1988 קוואנט עיצבה את פנים מכונית המיני הבריטית. העיצוב כלל מושבים פסים בשחור-לבן עם עיטור אדום. חגורות הבטיחות היו אדומות, ועל המושבים הופיעה חתימתה של קוואנט.
בשנת 2000 מכרה את המותג שנשא את שמה לאיש עסקים בריטי-יפני, ג'יימס מטסומיה, ופרשה מעולם האופנה.
ב-2019 ערך מוזיאון ויקטוריה ואלברט תערוכת יחיד לקוואנט, שכללה יותר מ-200 עיצובים שלה, בהם פריטים מהאוסף הפרטי שלה. על קיר התערוכה נכתב: "כל העניין באופנה הוא ליצור בגדים אופנתיים שיהיו נגישים לכולם".
פרסים והוקרה

1963 – פרס שמלת השנה.
1966 – קצינה במסדר האימפריה הבריטית (OBE)
1966 – אחת "מהפכני האופנה" בניו יורק של Women's Wear Daily, לצד אידי סדג'וויק, טייגר מורס, פייר קרדן, פאקו רבאן, רודי גרנרייך, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו, איב סן לורן ובייבי ג'יין הולצר
1990 – פרס היכל התהילה של מועצת האופנה הבריטית.
2006 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt
2009 – חצאית המיני שעיצבה הופיעה בבולי הדואר המלכותי
2023 – חברה במסדר עמיתי הכבוד (CH) עבור תרומתה לאופנה