stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון לביא
קורות חייו

רבי שמעון לביא נולד בספרד בשלהי המאה ה-15. בעקבות גירוש ספרד הגיע בילדותו לעיר פאס שבמרוקו ושם גדל ופעל כרב. בשנת 1551 החליט לעלות לארץ ישראל, אך בהגיעו לטריפולי החליט להישאר בה ולהתמנות לרב הקהילה היהודית עקב מצבה הקשה באותן שנים:
לפי כתבים מאוחרים יותר, הוא הנחיל את המנהג הספרדי ליהדות טריפולי, והתקין מספר שינויים שהשתלבו במסורת של יהדות לוב. פרופ' רפאל פטאי מזכיר אותו בספרו על אלכימאים יהודים, כמי שעסק באלכימיה תאורטית.
חיבוריו

עבודתו החשובה ביותר של רבי שמעון לביא היא ספרו "כתם פז", פרשנות על ספר הזוהר. בנוסף הוא חיבר שירים, שהמפורסם שבהם הוא "בר יוחאי" לכבודו של רבי שמעון בר יוחאי, בנוסף הוא סידר תיקון ליל שבועות כמנהג יהדות טריפולי.
לקריאה נוספת > חיבוריו בדפוס

רבי שמעון לביא, כתם פז – חלק א', מהדורת ליוורנו, 1795, באתר היברובוקס
רבי שמעון לביא, כתם פז – חלק ב', מהדורת ליוורנו, 1795, באתר היברובוקס
לקריאה נוספת > על משנתו

בועז הוס, על אדני פז: הקבלה של ר' שמעון אבן לביא, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2000.
בועז הוס, 'חייו וכתביו של רבי שמעון לביא מחבר ספר כתם פז', אסופות, י' (תשנ"ז), עמ' קט–קלד, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  ר' שמעון לביא באתר "מרכז אור שלום"
↑  Raphael Patai, The Jewish Alchemists: A History and Source Book, Princeton University Press, 1994, p. 376.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306697905171  ISNI: 0000 0000 9026 902X  VIAF: 2292166414904602740003   WorldCat (עם VIAF): 2292166414904602740003
מלוגרף

מֶלוֹגרף (Melograph) הוא מכשיר אלקטרוני, דומה ל"מלודיוגרף", שהוא כלי עזר למחקר מוזיקולוגי, המשמש לתצוגה גרפית רציפה של ביטוי מלודי חד-קולי בגובה מוגדר. מידע אקוסטי מוצג בצורת מלוגרמה, המציגה גובה ועוצמת צליל כפונקציות של זמן. כיום מחליף המחשב את המלוגרף, אך אופן הצגת החומר המוזיקלי עומד בעינו כשלב חיוני במחקר וכמעט לא השתנה, אם כי המידע עובר עכשיו ישירות מן המחשב, לאחר שבעבר נעשו המדידות המבוססות על התצוגה הגרפית באופן ידני.
היסטוריה

את המלוגרף פיתחו בשנות ה-50' של המאה ה-20 שתי מוזיקולוגיות מן האוניברסיטה העברית בירושלים, רות כ"ץ ודליה כהן, לשם ניתוח היסודות המלודיים שאינם ניתנים לביטוי מדויק בתיווי מסורתי, כגון אינטונציות המבוססות על מערכות שונות מאלה המשמשות במוזיקה המערבית, מרווחים מיקרוטנליים, מתארי גליסנדו, גיחה ודעיכה של צלילים, הן כשלעצמם והן ביחס לצלילים סמוכים, ויברטו ויחסי גומלין בין מתארי גובה ועוצמת צליל. חשיבותן של יסודות אלה ניכרת בעיקר בחקר מוזיקה שאינה מערבית, אבל גם בסוגים מסוימים של מוזיקה עממית מערבית ובסגנונות ביצוע של מלודיות באמנות המערב, וכן בתקשורת קולית לא מילולית, כגון קולות תינוקות או חיות ועוד. כל אלה, על אף חשיבותם בעיצוב סגנון מוזיקלי, אינם מנוסחים בתאוריית המוזיקה ובאותם מקרים שיש התייחסות אליהם, יש חוסר התאמה בין התאוריה לשימוש המעשי.
המלוגרף משמש ליצירת תעתיק אתנומוזיקולוגי, בדרך כלל ביצירת רישום גרפי כזה או אחר, שאפשר לשמר ולתייק, בדומה להקלטות מוזיקה. מבין מכשירים אלה, שראשיתם בניסיונות שערך מילטון מטפסל (Milton Metfessel) בשנת 1928, ראויים לציון אלה שנוצרו בשנות ה-50' של המאה ה-20 ונמצאים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (צ'ארלס סיגר Charles Seeger), באוניברסיטת אוסלו (אולאף גורבין וקארל דהלבאק Olav Gurvin and Karl Dahlback) ובאוניברסיטה העברית בירושלים (דליה כהן ורות כ"ץ).
הערות שוליים

↑  רות כ"ץ ודליה כהן, מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
4Q41

4Q41 (נקראת גם 4QDeutn ומכונה גם "מגילת כל הנשמות" (All Souls Deuteronomy)) היא מגילה המכילה קטע מספר דברים שנמצאה בין מגילות קומראן סמוך לים המלח.
תולדות המגילה

המגילה היא אחת מכ-600 מגילות שנמצאו על ידי בדואים במערה מס' 4 בשנת 1952 במצוק החוואר מול קומראן. במערה נמצאו 14 קטעים מספר דברים (מסומנים באותיות a עד n) וקטע זה הוא הגדול מביניהם. לצורך מימון הרכישה של המגילות מידי הבדואים נתרמו כספים ממוסדות אקדמאים ודתיים מרחבי העולם. הכסף לרכישת מגילה זו נתרם על ידי כנסיית כל הנשמות (אנ') במנהטן, ומכאן כינויה כ"כמגילת כל הנשמות". תוכן המגילה פורסם לראשונה על ידי פרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1969. הפרסום הרשמי נעשה בכרך 14 של תגליות במדבר יהודה על ידי סידני ווייט קרופורד (אנ') בשנת 1995. הקטע מתוארך לתקופה ההרודיאנית המוקדמת בשנים 30 עד 1 לפני הספירה.
תוכן המגילה

המגילה מכילה 4 טורים שלמים ושני טורים חלקיים של פסוקים מספר דברים. התוכן הוא מפרק ח' פסוקים ה' עד י', ופרק ה' מפסוק א' עד פרק ו' פסוק א'. הקטע מאופיין בשינויים דקדוקיים רבים שנמצאו ברוב הקטעים המקראיים במגילות קומראן (כמו "לוא" במקום "לא", "כול" במקום "כל") ובשינויים יותר משמעותיים. הקטע עורר עניין רב במחקר כי הוא כולל את עשרת הדיברות של ספר דברים במלואו. במחקר נעשו השוואות בין נוסח הקטע מקומראן לנוסח המסורה, הנוסח השומרוני ופפירוס נאש.
עשרת הדיברות

כאמור בנוסח עשרת הדיברות שבמגילה ישנם שינויים רבים הנובעים מהדקדוק המיוחד של מגילות קומראן המקראיות. מעבר לכך הנוסח דומה לנוסח המסורה למעט שינוי בולט בדיבר של יום השבת. בין הדיבר של יום השבת שבספר שמות לבין הדיבר בספר דברים יש שינוי בפסוק הנותן טעם לשמירת השבת. בספר שמות הטעם הוא טעם אוניברסלי -"כִּי שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת הַשָּׁמַיִם וְאֶת הָאָרֶץ אֶת הַיָּם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ" (שמות, כ', י), ובספר דברים הטעם הוא "לאומי" - "וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם וַיֹּצִאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִשָּׁם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה עַל כֵּן צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ לַעֲשׂוֹת אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת" (דברים ה', טו). המגילה כותבת את הטעם הלאומי כמו בספר דברים בנוסח המסורה ומייד אחריו מוסיפה את הטעם האוניברסלי כמו בספר שמות.
| ספר שמות פרק כ' | ספר דברים פרק ה' | 4Q41 |
| --- | --- | --- |
|          (ז) זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ:  (ח) שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד, וְעָשִׂיתָ כָּל-מְלַאכְתֶּךָ:  (ט) וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַיהוה אֱלֹהֶיךָ לֹא תַעֲשֶׂה כָל מְלָאכָה אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ וּבְהֶמְתֶּךָ וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ:  (י) כִּי שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת הַשָּׁמַיִם וְאֶת הָאָרֶץ אֶת הַיָּם וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ:  (יא) כַּבֵּד אֶת אָבִיךָ וְאֶת אִמֶּךָ לְמַעַן יַאֲרִכוּן יָמֶיךָ עַל הָאֲדָמָה אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ:  (יב) לֹא תִרְצַח לֹא תִנְאָף לֹא תִגְנֹב לֹא תַעֲנֶה בְרֵעֲךָ עֵד שָׁקֶר:  (יג) לֹא תַחְמֹד בֵּית רֵעֶךָ לֹא תַחְמֹד אֵשֶׁת רֵעֶךָ וְעַבְדּוֹ וַאֲמָתוֹ וְשׁוֹרוֹ וַחֲמֹרוֹ וְכֹל אֲשֶׁר לְרֵעֶךָ: |      (יא) שָׁמוֹר אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ כַּאֲשֶׁר צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ:   (יב) שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד, וְעָשִׂיתָ כָּל-מְלַאכְתֶּךָ:  (יג) וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תַעֲשֶׂה כָל מְלָאכָה אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ וְעַבְדְּךָ וַאֲמָתֶךָ וְשׁוֹרְךָ וַחֲמֹרְךָ וְכָל בְּהֶמְתֶּךָ וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ לְמַעַן יָנוּחַ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ כָּמוֹךָ:   (טו) וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם וַיֹּצִאֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ מִשָּׁם בְּיָד חֲזָקָה וּבִזְרֹעַ נְטוּיָה עַל כֵּן צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ לַעֲשׂוֹת אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת:   (טז) כַּבֵּד אֶת אָבִיךָ וְאֶת אִמֶּךָ כַּאֲשֶׁר צִוְּךָ ה' אֱלֹהֶיךָ לְמַעַן יַאֲרִיכֻן יָמֶיךָ וּלְמַעַן יִיטַב לָךְ עַל הָאֲדָמָה אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ:   (יז) לֹא תִרְצַח וְלֹא תִנְאָף וְלֹא תִגְנֹב וְלֹא תַעֲנֶה בְרֵעֲךָ עֵד שָׁוְא:   (יח) וְלֹא תַחְמֹד אֵשֶׁת רֵעֶךָ וְלֹא תִתְאַוֶּה בֵּית רֵעֶךָ שָׂדֵהוּ וְעַבְדּוֹ וַאֲמָתוֹ שׁוֹרוֹ וַחֲמֹרוֹ וְכֹל אֲשֶׁר לְרֵעֶךָ: |  שמור את יום השבת לקדשו כאשר צוך יהוה אלהיך   ששת ימים תעבוד ועשית את כול מלאכתך   וביום השביעי שבת ליהוה אלהיך לוא תעשה בו כל מלאכה אתה בנך בתך עבדך ואמתך שורך וחמורך ובהמתך גריך אשר בשעריך למען ינוח עבדך ואמתך כמוך   וזכרתה כי עבד היית בארץ מצרים ויציאך יהוה אלוהיך משם ביד חזקה ובזרוע נטויה על כן צוך יהוה אלוהיך לעשות את יום השבת   לקדשו   כי ששת ימים עשה יהוה את השמים ואת הארץ את הים וכול אשר בם וינוח ביום השביעי על כן ברך יהוה את יום השבת לקדשו  |
לקריאה נוספת

Sidnie Ann White, The All Souls Deutoromony and the Decalogue, JBL, 1990
E. Ulrich, F. M. Cross, et al., Qumran Cave 4.IX: Deuteronomy, Joshua, Judges, Kings ( DJD XIV ; Oxford: Clarendon, 1995; reprinted 1999)
דינה הלפרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1909 ורשה, פולין
 פטירה:  18 בפברואר 1989 (בגיל 79) שיקגו, ארצות הברית
 מדינה:  פולין 
 עיסוק:  שחקנית בתיאטרון היידיש
 בן זוג:  דניאל ניומן
 פרסים והוקרה:  1988 פרס איציק מאנגר 1987 תואר פרופסור לשם כבוד על ידי האגודה האמריקאית של פרופסורים ליידיש
 פרופיל ב-IMDb
 
דינה הלפרן (באנגלית: Dina Halpern;‏ 15 ביולי 1909 – 18 בפברואר 1989) הייתה שחקנית פולנייה בתיאטרון היידיש. היא הופיעה במאות מחזות ואופרטות באירופה ובארצות הברית, וגם בשלושה סרטים.
ביוגרפיה

הלפרן נולדה בוורשה, פולין, האימפריה הרוסית (כיום ורשה, מזובייצקי, פולין) הלפרן הגיעה לארצות הברית ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה כדי להופיע בניו יורק. המלחמה מנעה ממנה לחזור לבייתה, וכנראה שהצילה את חייה. רוב משפחתה, כולל אביה, שני אחיה ושתי אחיותיה, נרצחו על ידי הנאצים ב-1943 במחנה הריכוז טרבלינקה.
הלפרן הייתה אחייניתה של השחקנית היידיש הנודעת אסתר רחל קמינסקה, ובת דודה של בתה של קמינסקה, השחקנית אידה קמינסקה.
בשנת 1948, נישאה הלפרן לדניאל ניומן, מנהל יחסי הציבור של האופרה הלירית של שיקגו, אותו פגשה במהלך סיבוב הופעות בעיר. היא עברה לגור איתו בשיקגו עד סוף חייה.
קריירה

הלפרן התפרסמה לראשונה בשנות ה-30 בזכות תפקידיה על במת היידיש בפולין, וכן בסרטים בשפת היידיש. לאחר המלחמה הופיעה בהצלחה רבה בתיאטראות ביידיש בארצות הברית, במיוחד בשיקגו, שם גרה. היא סיירה בעולם, בין היתר באנגליה, צרפת, ישראל, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל ואורוגוואי, הן ככוכבת אורחת והן כמנהלת להקות יידיש והייתה ידועה גם בזכות קטעי הקריאה שלה. היא זכתה להערכה רבה כמתורגמנית של שירת יידיש קלאסית ועכשווית. היא הופיעה בתפקידים ראשיים בתיאטרון האמנות היידיש האמריקאי בניו יורק, בשיקגו, סן פרנסיסקו, מונטריאול וטורונטו.
הלפרן ייסדה וניהלה אמנותית את אגודת תיאטרון היידיש בשיקגו, שהציגה הפקות שנתיות מהרפרטואר הקלאסי של במת היידיש בשנים 1960 עד 1970.
ההופעה האחרונה שלה הייתה ב-4 ביוני 1988, בפריז.
פרסים וכבוד

בשנת 1988 זכתה בפרס איציק מאנגר.
בשנת 1988, אוניברסיטת בר-אילן בישראל, שהקימה את מכון דינה הלפרן לאמנויות הבמה ביידיש ב-1985, העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד לאותיות הומניות(אנ') (כבוד המוענק לאלה שהצטיינו בתרומות הומניטריות ופילנתרופיות לחברה).
בשנת 1988, סנאט אילינוי שיבח אותה בהחלטה פה אחד, וכינה אותה "אוצר לאומי".
בשנת 1987, זכתה לתואר פרופסור לשם כבוד על ידי האגודה האמריקאית של פרופסורים ליידיש.
בשנת 1987, מועצת הנשים של בני ברית קראה לה ''אישה יהודית אידיאלית''.
מוות

ב-1989, בגיל 79, נפטרה הלפרן מסרטן, בבית החולים סנט ג'וזף בשיקגו.
פילמוגרפיה

הנדר (1937)
הדיבוק (1937)
חטאתי (1936)
הערות שוליים

1 2  "Dina Halpern". IMDb.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Katherine Seigenthaler, DINA HALPERN, 79, A TOP STAR OF YIDDISH THEATER, Chicago Tribune, ‏20 פברואר 1989 (באנגלית)
1 2 3  Sochen, June (1981). Consecrate Every Day: The Public Lives of Jewish American Women, 1880-1980. Albany: State University of New York Press. p. 119-121. E-book edition, 2014; מסת"ב 9781438420615 and מסת"ב 9780873955270. Retrieved via Project MUSE database, 2017-06-13.
1 2  כוכבת התיאטרון היהודיה דינה הלפרן נפטרה מסרטן, באתר UPI, ‏20 בפברואר 1989 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290709505171  PLWABN: 9810626993305606  BnF: cb16172534s (data)  GND: 1228948364  ISNI: 0000 0000 7440 8106  LCCN: no2012037350  VIAF: 103677377   WorldCat (עם VIAF): 103677377
אליו אדם

אליו יאו אדם (באנגלית: Aliyu Yau Adam; נולד ב-7 במאי 2000 בג'וס שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בני יהודה מהליגה הלאומית, כמושאל מספרטקס יורמלה.
קריירת מועדונים

אדם החל את הקריירה המקצוענית שלו בספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית. בסך הכל ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון בעונות 2019 ו-2020, בהן ערך 25 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בעונת 2020/2021 הושאל אדם לספינטול גאורגה מליגת העל המולדובית. הוא זכה עם המועדון בגביע מולדובה ובסופר קאפ המולדובי. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-6 באוגוסט 2021 הושאל אדם למשך עונה אחת להפועל עכו מהליגה הלאומית. ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בהפסד 0–1 להפועל כפר סבא במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-15 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 0–3 על הפועל ניר רמת השרון במסגרת המחזור השמיני בליגה. בסך הכל ערך אדם 36 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2022 הושאל עד תום העונה לבני יהודה תל אביב.
בקיץ 2023 חתם באל אהלי טריפולי מליגת העל הלובית.
קריירה בינלאומית

אדם היה חלק מסגל נבחרת ניגריה עד גיל 23 בטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
הערות שוליים

↑  ירדן בלחסן, ‏הקשר ההתקפי אליו יאו אדם חתם בהפועל עכו, באתר ONE‏, 6 באוגוסט 2021
גליסיה

ערך זה עוסק בקהילה אוטונומית בצפון ספרד. אם התכוונתם לחבל ארץ במרכז אירופה, ראו .
גליסיה (בספרדית: Galicia, בגליסית: Galicia/Galiza, בשתי השפות נהגה ɡaˈliθjɐ, גלית'יה; "גאליציאה" במקורות העבריים, ו"ג'ליקיה جليقية" במקורות הערביים) היא קהילה אוטונומית בקצה הצפון-מערבי של ספרד והאזור היחיד במערב חצי האי האיברי אשר שייך לספרד, כאשר שאר החלק המערבי של חצי האי מהווה את מדינת פורטוגל. היא גובלת בקהילות האוטונומיות אסטוריאס וקסטיליה ולאון ממזרח, בפורטוגל מדרום ובאוקיינוס האטלנטי מצפון וממערב.
דמוגרפיה

בגליסיה יש כ-2,701,819 תושבים (2020). צפיפות האוכלוסין הממוצעת, 94 תושבים לקמ"ר, גדולה מן הממוצע בספרד. רוב האוכלוסייה מתרכזת באזור החוף, בעיקר בפרול, לה קורוניה וסנטיאגו דה קומפוסטלה, וכן לאורך הריאס לארגאס, במיוחד בפונטבדרה ובוויגו. בפנים חבל הארץ האוכלוסייה דלילה מאוד. שיעור התמותה בגליסיה עולה על שיעור הילודה, וממילא האוכלוסייה הגליסית נמצאת בתהליך של הזדקנות.
לאורך ההיסטוריה גליסיה סבלה דווקא מבעיות של עודף אוכלוסין, שהביאו להגירה מסיבית לאמריקה - בעיקר ארגנטינה (עד היום הארגנטינאים מכנים ספרדים בשם Gallegos - בני גליסיה), ברזיל, אורוגוואי, ונצואלה ומקסיקו -- שהגיעה לשיאה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה גל נוסף של הגירה, הפעם למדינות אירופה. משנות ה-60 ואילך עיקר ההגירה היא לאזורים אחרים בספרד. הגירה זו, שכוללת מטבע הדברים צעירים רבים, היא הסיבה לכך שהאוכלוסייה איננה גדלה. כשלושה רבעים מהגליסים מתגוררים בערים.
גליסיה מורכבת מארבעה מחוזות (provincias):
לה קוֹרוּנְיָה, בצפון מערב גליסיה. בשנת 2021 נמנו במחוז 1,120,134 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז לה קורוניה (247,376), בירת גליסיה כולה - סנטיאגו דה קומפוסטלה (98,687) ופרול עם 64,785 תושבים.
לוּגוֹ, בצפון מזרח גליסיה. בשנת 2021 נמנו במחוז 326,013 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז לוגו (98,214 תושבים), מונפורטה דה למוס (18,783 תושבים) וויביירו (15,221 תושבים).
אוֹרֵנְסֶה, בדרום מזרח גליסיה. בשנת 2021 נמנו במחוז 305,223 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז אורנסה (104,250 תושבים), ורין (Verín) שבה 13,817 תושבים ואו ברקו דה ולדאורס (13,463 תושבים).
פּוֹנְטֶבֵדְרָה, בדרום מערב גליסיה. בשנת 2021 נמנו במחוז 942,665 תושבים, והערים הראשיות הן בירת המחוז פונטבדרה (82,535), אשר באופן יוצא דופן אינה הגדולה שבערי המחוז, ויגו (293,725 תושבים), ווילגרסיה דה ארוזה (37,519 תושבים).
היסטוריה

יש עדויות ארכאולוגיות לקיומו של יישוב אנושי בגליסיה כבר בתקופה הפלאוליתית. במאה ה-7 לפנה"ס הגיעו למקום הקלטים, והתחילה התרבות המכונה תרבות הקסטרוס (castros, כפרים מבוצרים הבנויים מבתי אבן עגולים עם גגות קש). במאה הראשונה לפנה"ס הרומאים כבשו את האזור, כינו אותו בשם גָלָייקִיָה (Gallaecia), וחילקו אותו לשלושה מחוזות, שבירותיהן היו לוקוס אאוגוסטי (Lucus Augusti, לוּגוֹ של היום), ברקרה אאוגוסטה (Bracara Augusta, בראגה של היום) ואסטוריקה אאוגוסטה (Asturica Augusta, אסטוֹרגָה של היום). לפי המסורת, השליח יעקב בן זבדי הביא את הנצרות לגליסיה, אך לפי עדויות היסטוריות הגיעו הנוצרים הראשונים לאזור רק במאה השלישית לספירה. במאה החמישית, עם התפוררות האימפריה הרומית, תפסו את האזור הסוּאֶבים. במאה השישית צורפה גליסיה לממלכה הוויזיגותית.
במאה ה-8 גליסיה הוחזקה לתקופה קצרה בידי המוסלמים, עד שכבש אותה אלפונסו הראשון ("הקתולי"), המלך הראשון של ממלכת אסטוריאס. במאה ה-9 התגלה בה קברו של יעקב הקדוש (סנטיאגו דה קומפוסטלה). בסוף המאה ה-11 הייתה גליסיה ממלכה עצמאית, תחת המלך גרסיה הראשון. אחרי תקופת שלטונו חזרה להיות חלק מממלכת לאון, אך המשיכה ליהנות מעצמאות יחסית. בתחילת המאה ה-12 עלה מעמדה של גליסיה הודות לפעילותו הפוליטית הנמרצת של הבישוף דייגו חלמירס (Diego Gelmírez). במאה ה-15 נערכו בה מלחמות האירמנדיניוס (Irmandiños), מרידות של בני המעמד הנמוך נגד האצולה, שדוכאו בידי האצולה. עם איחוד ספרד הפכה לחלק אינטגרלי של קסטיליה, וסבלה מדיכוי תרבותי מידי השלטון המרכזי.
בתחילת העת החדשה הייתה גליסיה בשפל כלכלי מתמשך. המלחמות עם אנגליה הרסו את ענפי היין והטקסטיל המסורתיים, פרנסיס דרייק תקף את ערי החוף הגליסיות, ומלחמת העצמאות הפורטוגלית (1640–1649) האיצה את ההידרדרות הכלכלית. גידולים חדשים כמו התירס ותפוח האדמה שיקמו מעט את כלכלתה במאה ה-18. במאה ה-19 התאפיינה גליסיה בנטיות ליברליות מחד גיסא וברצון לשקם את מעמדה של התרבות הגליסית מאידך גיסא. ב-1846 דוכא ניסיון מהפכה. בחצי השני של המאה עבר הדגש של התנועה הלאומית הגליסיאנית מהתחום הפוליטי לתרבותי.
במאה ה-20 החל תיעוש באזור פרול, א קורוניה וויגו, שהביא בעקבותיו עלייה בכוחו של הפרולטריון ואת הקמתן של תנועות אנרכיסטיות. ביוני 1936 אושר במשאל עם חוק לאוטונומיה של גליסיה, שלא זכה להיכנס לתוקף בשל עלייתה של הדיקטטורה הצבאית של פרנקו (בעצמו יליד פרול שבגליסיה). למרות ניסיונות מסוימים לפתח את התעשייה באזור, סבלה גליסיה בתקופה הפרנקיסטית ממיתון קשה. לאחר נפילתה של הדיקטטורה קיבלה גליסיה אוטונומיה, שנכנסה לתוקפה ב-6 באפריל 1981.
תרבות

השורשים הקלטיים של גליסיה באים לידי ביטוי בשירי עם שונים, ובנגינה בחמת חלילים (הנקרא שם gaita). בשל המאפיינים הלשוניים והתרבותיים, נחשבת גליסיה לאחת מהאומות הקלטיות. הקרבה לפורטוגל וההשתייכות רבת השנים אליה הותירו את חותמם בשפה הגליסית. זוהי שפה ממשפחת השפות הרומאניות, שהתפתחה מהלטינית וקרובה מאוד לשפה הפורטוגזית. בשנת 1981 קיבלה הגליסית מעמד רשמי לצד הספרדית. השפה מדוברת גם באזורים שבסביבות החבל, באסטוריאס ובקסטיליה ולאון, וכן במספר קהילות בדרום אמריקה, סך הכל כשני מיליון דוברים. בגליסיה יש שתי קבוצות כדורגל ידועות, סלטה ויגו המשחקת  בליגה הראשונה ודפורטיבו לה קורוניה, המשחקת כעת בליגה השלישית.
תרבות > מטבח

המטבח הגליסי מתאפיין במאכלי דגים רבים לצד פירות ים. המטבח מושפע ממסורות מודרניות, אך גם מהמטבח הקלטי העתיק. קאלדו גאייגו הוא מרק שמרכיביו העיקריים הם תפוחי אדמה וגרלו שהוא סוג של ברוקולי. בגרלו משתמשים גם לצורך הכנת מנת לאסון קון גרלוס - כתף חזיר מבושלת עם תפוחי אדמה ונקניקיות צ'וריזו חריפות. סנטולה היא המקבילה המקומית ללובסטר ענק, המבושל על ידי הרתחה בעודו בחיים. לאחר הבישול, מבקעים את השריון ומערבבים את בשרו. מנה פופולרית אחרת היא פולפו גאייגו, תמנון המבושל באופן מסורתי בסיר נחושת ומוגש על צלחת עץ.
יש מספר סוגים של גבינות מקומיות, המוכרת ביותר היא גבינת טטילה. גבינות אחרות מפורסמות אף הן. לצד הגבינות ומאכלים מבושלים גליסיה ידועה כיצרנית יינות איכותיים מזן הענבים המקומי אלבריניו שקשה למצוא מחוץ לגליסיה וצפון פורטוגל.
חוף האוקיינוס האטלנטי, גליסיה
קניון סיל המהווה את הגבול בין הפרובינציות לוגו ואורנסה בגליסיה
משה בן-בסט

ערך זה עוסק בשחקן ובמאי. אם התכוונתם לפרופסור ומנכ"ל, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באוגוסט 1967 (בן 57) תל אביב-יפו, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקן, זמר, במאי, עורך
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
משה (מוש) בן בסט (נולד ב-3 באוגוסט 1967) הוא עורך, במאי, זמר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

בן-בסט נולד בתל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת פיקוד הצפון (יחד עם אחינועם ניני, מירי נבו, איילת זורר, מיכל צפיר ודני שטג).
בקדם-אירוויזיון 1989 הופיע יחד עם שני חבריו מלהקת פיקוד צפון כזמר ליווי לשירו של אבי דור, "מביט מהצד".
בשנים 1992 ועד 1999 גילם את עידו מרקוביץ' בסדרות הטלוויזיה "עניין של זמן", ובסדרת ההמשך 20 פלוס. בשנת 2012 חזר לגלם את דמותו של עידו מרקוביץ' בסדרה עניין של זמן (ספין-אוף), לצד שחקנים נוספים מהסדרה המקורית בניהם: שי קפון, דנה ברגר, אסתי ירושלמי ושרון חזיז.
בתיאטרון שיחק במספר מחזות בין היתר במחזה המצליח "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 1995 בן-בסט השתתף בקלטות הילדים "סבתא בישלה דייסה".
בשנת 2011 הוציא אלבום מוזקלי, ובו השיר המוכר באלבום "אני רוצה".
במשך שבע שנים שימש כמנהל הקריאטיבי ב-HOT, והחל משנת 2006, הוא עורך ובמאי הבית במחלקת הפרומו של רשת, זכיינית ערוץ 2 בעבר ובעלת ערוץ 13 בהווה.
חיים אישיים

בן בסט נשוי ואב לשלושה ילדים.
השתתפות בטלוויזיה

בשנת 1995 השתתף בקלטת הילדים "סבתא בישלה דייסה", לצד ליא קניג.
בשנים 1992–1996 גילם את דמותו של עידו מרקוביץ' לצד שי קפון, דנה ברגר, אסתי ירושלמי ושרון חזיז, בסדרה "עניין של זמן".
בשנים 1998–1999 שיחק בסדרה "20 פלוס", ספין אוף של "עניין של זמן", לצד שי קפון ושירה גפן.
בשנת 2012 חזר לגלם את דמותו של עידו מרקוביץ' בסדרה עניין של זמן (ספין-אוף), לצד שי קפון, דנה ברגר, אסתר ירושלמי ושרון חזיז.
קרן הפיתוח לעיראק

קרן הפיתוח לעיראק (באנגלית: Development Fund for Iraq, בראשי-תיבות: DFI, בערבית: صندوق تنمية العراق, תעתיק מדויק: צֻנְדוּק תַנְמִיַת אַלְעִרָאק) הייתה מנגנון פיננסי שהוקם על-ידי מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לנהל ולחלק את הכנסות הנפט והנכסים הפיננסיים של עיראק, כך שהשימוש בהם יעשה למטרות שיקום המדינה וסיוע הומניטרי. הקרן הוקמה לאחר תקופה מורכבת ומאתגרת עבור המדינה, לאור מלחמת עיראק שהחלה ב-20 במרץ 2003 ושבעקבותיה נכנסו לעיראק כוחות צבא אמריקאיים והפילו בתוך שבועות ספורים את משטרו של סדאם חוסיין. לאחר שינוי המשטר ותחילת בנייתו של משטר זמני לתקופת המעבר, עלה צורך בהקמת מנגנון פיננסי שיסייע בשימוש ראוי ושקוף באוצר המדינה ובתקציבה. ב-22 במאי 2003 הוקמה לבסוף הקרן מתוקף החלטה מספר 1483 של האו"ם. פעילות הקרן הגיעה לסיומה ב-15 בדצמבר 2010 מתוקף החלטה מספר 1965 של האו"ם, דבר שהיווה צעד משמעותי לקראת ריבונות ושליטה מלאה של עיראק על משאביה הכלכליים.
הקמת הקרן

קרן הפיתוח לעיראק הוקמה ב-22 במאי 2003, מתוקף החלטה מספר 1483 של האו"ם. הקרן הייתה מנגנון פיננסי שהוקם כחלק מהמאמצים שהשקיע המשל האמריקאי בשיתוף האו"ם והקהילה הבינלאומית לשיקומה של עיראק לאחר סיום השלב הראשון של המלחמה שהובילה להפלת משטרו של סדאם חוסיין ולתחילת בנייתו של משטר זמני חדש שינוהל על-ידי נציגים מקומיים. ארצות הברית והקהילה הבינלאומית החליטו על הקמת קרן הפיתוח לעיראק, שמטרתה המוצהרת הייתה סיוע בשיקום הכלכלי של המדינה ובכינונה של ממשלה נבחרת בעיראק של אחרי המלחמה. משימתה העיקרית של הקרן הייתה פיקוח על כספי המדינה, תוך דאגה שהשימוש בכספים יעשה בצורה שקופה ולטובת הציבור בעיראק.
כספי המדינה העיראקית וכן התמורות שנכנסו לקרן נצברו ברובם הודות להכנסות ממאגרי הנפט במדינה, המהווים עוגן כלכלי משמעותי. כ-95% מהתמורה של כלל מכירות הנפט, הגז הטבעי ומוצריהם שיוצאו מעיראק כמו גם כספים ממקורות אחרים הופקדו לקרן. במסגרת החלטת האו"ם על הקמת הקרן, ארצות הברית קיבלה את האחריות לנהל את רווחי הנפט של עיראק, כך שאלה ישמשו לטובת שיקום המדינה בצורה שקופה. אמנם הקרן החזיקה בתמורות ממכירת הנפט לייצוא, אך מקורות המימון הנוספים היו מעודפי כספים של תוכנית "נפט תמורת מזון" של האו"ם, הכנסות מנכסים עיראקיים שהוקפאו בחו"ל וממימון משמעותי שהעבירו ממשלת ארצות הברית ותורמים נוספים לטובת קידום תוכנית השיקום. כספי הקרן הוחזקו בחשבונות ייעודיים בבנק הפדרלי של ניו-יורק בארצות הברית ובבנק המרכזי של עיראק.
ייעוד כספי הקרן

ההחלטה על הקמת הקרן לפיתוח עיראק נבעה מחשד כי ייעשה שימוש שאינו הגון או ראוי בהכנסותיה של עיראק ממאגרי הנפט שלה. לצורך כך נדרש מנגנון שיפקח על הכנסות אלו וידאג כי השימוש בהם יעשה בצורה שקופה, ושכספי הקרן ישמשו לטובת המטרות שהוגדרו בסעיף 14 של החלטה מספר 1483 של האו"ם:
צרכים הומניטריים של תושבי עיראק.
שיקום כלכלי ותיקון התשתיות בעיראק לאחר המלחמה.
המשך פירוקה של עיראק מנשק להשמדה המונית שהיה מצוי בידיה, לכאורה.
עלויות תפעול הממשל האזרחי בעיראק.
לטובת מטרות נוספות שיועילו לתושבי עיראק.
במסגרת מטרות אלה ניתן היה לראות כיצד סייעו כספי הקרן בפעילויות שיקום ותיקון של תשתיות נפט וחשמל, רכישת ציוד כיבוי אש וחלוקה של סלי מזון. בנוסף, לצורך תמיכה בתוכנית לרכישת חיטה, תוכנית להמרת המטבע, רכישת ציוד לכוחות הביטחון העיראקיים, תשלום משכורות עובדי המדינה ותיקצוב משרדי הממשל.
אופן ניהול הקרן

תחילה נוהלה הקרן על-ידי ראש הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק, פול ברמר. הניהול נעשה תוך התייעצות עם מועצת השלטון העיראקית, שר האוצר העיראקי ונגיד הבנק המרכזי של עיראק. במקביל מונו גופי בקרה על-ידי האו"ם שפיקחו על הפעולות שנעשו במסגרת הקרן.
עם פירוקה של הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק ב-30 ביוני 2004, בסמוך להחלטה מספר 1546 של האו"ם, הועברו סמכויותיה למועצת הממשל העיראקית, שהאצילה את הסמכות לנהל את כספי הקרן על ממשלת ארצות הברית. מי שניהל את הקרן מטעם ארצות הברית היה מחלקת ההגנה של ארצות הברית. סמכויותיה של ארצות הברית בניהול הקרן בוטלו ב-31 בדצמבר 2007.