המלאכים הטובים של טבענו
תוכן > פרק 1: ארץ זרה

בפרק זה מביא פינקר מקבץ דוגמאות לכך שההיסטוריה והתרבות האנושית היו אלימות מכפי שרוב האנשים במאה ה-21 נוטים לתאר לעצמם. הוא מציג דוגמאות אלו כ"בדיקת שפיות" – הטלת ספק בתהליך המחשבה על מנת לודא שאינו שגוי מראשיתו עד סופו – המכוונת להמחיש כיצד התזה המרכזית בספר, לפיה אנו חיים כיום בזמן הפחות אלים בהיסטוריה, איננה מופרכת וראויה לבדיקה יסודית:
הפרהיסטוריה האנושית: בסעיף זה מציג פינקר את העדויות לרצח, אלימות ופצעי מלחמה ברבים משרידיהם של אנשים פרהיסטוריים, כמו אצי איש הקרח ואיש קנוויק(אנ').
יוון ההומרית: פינקר מצטט מתוך האיליאדה את דברי אגממנון מלך מיקני לאחיו מנלאוס מלך ספרטה, על אשר יעשה לאנשי טרויה כאשר יכבשנה לבסוף - לגברים, לנשים ולטף, ואף לעוברים ברחם אמותיהם:
גַּם עוֹלָל יֶחֱמַתּוּ הוֹרָתוֹ,
אֲשֶׁר בְּרַחֲמָהּ עוֹדֶנּוּ, גַּם־הוּא לֹא יִמָּלֵט, אַךְ כֻּלָּם,
כָּל־הַחַי בְּאִלְיוֹס, יִכָּחֵד, וְלֹא יִהְיֶה לוֹ זֵכֶר וּקְבוּרָה!
פינקר מסתמך על חוקר ומבקר הספרות ג'ונתן גוטשל(אנ'), שהבהיר כי מילים אלו לא היו לתפארת המליצה בלבד, אלא תיאור נאמן למציאות היסטורית של פשיטות קרביות על ישובי חוף ביוון העתיקה ובעולם האגאי העתיק:
”ספינות זריזות שתחתיתן שטוחה מגיעות בחתירת-משוטים לחופים וקהילות שוכנות אלי חוף. המהירות קובעת - הגברים נטבחים טרם יספיקו לבוא שכנים לעזרתם. בהמות ושאר דברי ערך ניידים מועלים בחופזה לספינות. נשים הרות או מבוגרות נרצחות, אך הנשים הצעירות שאינן בהריון נלקחות כשלל, לשמש כשפחות-מין ולעבודה קשה. אנשי יוון של הומרוס חיו בצל הפחד ממות פתאומי, והנשים בפחד לחיי בעליהן וילדיהן, פחד ממפרשים באופק שמבשרים חיים חדשים של עבדות ואונס”
המקרא: פינקר סוקר את סיפורי התנ"ך כמו סדום ועמורה, הטבח באנשי שכם, רצח העם במדינים ובכנענים, עונשי מוות לחטאים כמו משכב זכר, ניאוף, חוסר כבוד להורים וחילול שבת, ועונשי הטלת מומים כמו ניקור עיניים וקיצוץ כפות ידיים. הוא מציין שכבר בעת העתיקה, הברית החדשה והתלמוד פירשו את המקרא באופן פחות אלים, המעיד על מגמה לשינוי.
האימפריה הרומית והנצרות: פינקר סוקר את קרבות הגלדיאטורים בקולוסאום, ומתאר את ההוצאה להורג בצליבה כנפוצה בעולם העתיק. בנצרות המוקדמת עצמה, צליבת ישו ועינויי רבים מן הקדושים הנוצרים לא הוליכו לאיסור על הוצאה להורג בעינויים, אלא נתפסו כדרך לישועה ולכפרה על חטאי האנושות. נוצרים פרוטסטנטים, שהיו קורבנות רבים מעינויי האינקוויזיציה הקתולית, שרפו בעצמם נשים רבות על המוקד בציד המכשפות במאה ה-15 ובמאה ה-18. התרבות הפופולרית בתקופתנו בדרך-כלל מציגה היסטוריה אלימה זו באופן מרוכך, רומנטי ואף הומוריסטי.
האבירות בימי הביניים: פינקר מדגים כיצד האבירות האמיתית הייתה אלימה בהרבה מן התדמית הרומנטית המקובלת כיום בספרות ובתרבות הפופולרית. הסיפורים המקוריים של אבירי השולחן העגול מלאים בתיאורי הרג, התעללות ואונס.
אירופה בעת החדשה המוקדמת: פינקר מתאר את רמת האלימות בטרגדיות של שייקספיר: במחזה טיטוס אנדרוניקוס שני אחים הורגים גבר אחר, אונסים את אשתו, וכורתים את לשונה ואת כפות ידיה. כנקמה הורג אביה של האשה את שני האחים, אופה את בשרם לתוך עוגה ומאכיל בה את אמם. לאחר שסיפר לאם שאכלה את בשר בניה המתים הוא הורג גם אותה, ואז חוזר והורג את בתו שלו משום שכבודה חולל. אז הוא נהרג בעצמו כנקמה, והגבר שהרג אותו נהרג אף הוא. רמה גבוהה של אלימות ניתן למצוא אף בתרבות הילדים האירופית של אותה תקופה, כמו מעשיות האחים גרים, סיפורי אמא אווזה ותיאטרון בובות מסוגת פאנץ' וג'ודי. פינקר מסיים סעיף זה בציטוט הקצב של הצגת מעשי אלימות כפי שנמדד על ידי מחקר בסוגות שונות של בידור לילדים. בטלוויזיה המודרנית נמדד קצב של 4.8 מעשים אלימים בשעה, בעוד שבשירי ערש ישנים נמדד קצב של 52.2.
תפיסת הכבוד באירופה ובארצות הברית: עוד במאות ה-18 וה-19, גברים תכופות נאלצו ליישב סכסוכים ב"דו-קרבות על כבוד". החוק הרשמי כבר אסר נוהג זה כפשע אלים במרבית מדינות אירופה ואמריקה, אבל קוד ההתנהגות של המעמדות הגבוהים עדיין חייב ג'נטלמן ליישב ריב עם ג'נטלמן אחר בדו-קרב, או לאבד את כבודו והמוניטין שלו בחברה. בתנאים מסויימים הקוד אף דרש מן הניצים להמשיך לירות עד שאחד מהם נהרג או נפצע אנושות. בין האישים הנאורים שנהרגו בטרם-עת בדו-קרבות כאלו, קרוב לוודאי תוך אובדן חלק ניכר מתרומתם הייחודית לאנושות, מונה פינקר את המחוקק ואבי האומה האמריקני אלכסנדר המילטון (לפני הגיעו לגיל 50), גדול משוררי רוסיה אלכסנדר פושקין (לפני הגיעו לגיל 40), והמתמטיקאי הוגה תורת החבורות  הצרפתי אווריסט גלואה (בגיל 21 בלבד).
המאה ה-20: בסעיף זה מבקש פינקר להמחיש כיצד, אפילו במשך תקופת הזמן הקצרה יחסית של מאה אחת, ההשקפות והסטנדרטים לגבי אלימות השתנו עד כדי כך שמנהגים מקובלים מראשית המאה ה-20 נראים כיום כשייכים לארץ זרה: ערי אירופה ומזרח ארצות הברית מלאים בפסלים של מפקדי מלחמה רכובים על סוסים, ותחנות רכבת וככרות מרכזיות נקראות על שמם של קרבות גדולים. סמלי מדינות מתאפיינים באיקונוגרפיה מיליטריסטית המציגה כלי-נשק וחיות-טרף. בשנות ה-50 של המאה העשרים, התנסחות שקשה לתארה כיום עדיין הייתה נפוצה, למשל הביקיני קיבל את שמו משום שהמעצב שלו השווה את חוויית הצופים בו לניסוי פצצת האטום באוקיינוס השקט. פינקר מציג שתי מודעות פרסומת משנות ה-50 המראות באופן הומוריסטי תקיפה ביריונית על חוף הים וגבר המעניש את אשתו במכות באחוריה, כדוגמה למודעות שלא היו מתפרסמות בארצות הברית של המאה ה-21. ענישת ילדים במלקות, שהייתה מקובלת בראשית המאה ה-20, הוצאה מחוץ לחוק במדינות רבות.
פינקר חותם את הפרק הראשון בנימה אישית, בתיאור דמיוני של מעמד נאום סיום קולג' בשנת 1976, השנה בה הוא עצמו סיים את התואר הראשון באוניברסיטה. הנואם ההיפותטי מזמין את הבוגרים לתאר את עתידם ועתיד האנושות, וחוזה את סיום המלחמה הקרה, פירוק ברית המועצות, נפילת חומת ברלין, הסכם השלום בין ישראל למצרים ולירדן, נפילת המשטרים הדיקטטורים בספרד, בפורטוגל וביוון, פירוק משטר האפרטהייד בדרום אפריקה והעלמות כמעט מוחלטת של מלחמות בין מדינות ריבוניות. פינקר סבור שהמאזינים היו פורצים בצחוק לעג ומביעים חשד שהנואם נמצא עדיין תחת שרידי השפעת הסמים של פסטיבל וודסטוק, אך "תחזית" אופטימית זו אכן התגשמה.