stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ארלס טאפר
ביוגרפיה > שר הרכבות והתעלות

במאי 1879 החליט מקדונלד שהשלמת מסילת הברזל היא בעדיפות כה עליונה ויצר משרת שר חדשה שנושאה יתמקד ברכבות ובתעלות ולתפקיד זה מינה את טאפר.
המוטו של טאפר כשר הרכבות והתעלות היה "לפתח את המשאבים שלנו" (Develop our resources). הוא הכריז: "תמיד סברתי שהמטרה העליונה, בכל מדינה, ובמיוחד במדינה חדשה, היא למשוך אליה קפיטליסטים רבים ככל האפשר".
בקיץ אותה שנה נסע טאפר ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של בנג'מין דיזראלי בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה) לתת ערבות למכירתן של איגרת חוב למימון בניית המסילה. הדבר לא עלה בידו, אם כי הוא הצליח לרכוש 50,000 טונות של פסי פלדה במחירי מציאה. ידידו הוותיק של טאפר, סנדפורד פלמינג, פיקח על סלילת המסילה, אך חוסר יכולתו לדאוג לעלויות נמוכות גרמה למחלוקת פוליטית וטאפר נאלץ להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של המיזם במאי 1880.
ב-1879 הוענק לטאפר התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1880 פנה לטאפר ג'ורג' סטפן בשם סינדיקט שהוא ייצג וביקש ממנו שיאפשר לו לקחת על עצמו את סלילת הקו. כשנוכח טאפר שהסינדיקט של סטפן יכול לעמוד במשימה, הוא שכנע את חברי הקבינט לגבות את התוכנית בפגישה שהתקיימה ביוני 1880 ויחד עם מקדונלד הוא ניהל משא ומתן עם הסינדיקט באוקטובר. הסינדיקט החל בבנייה בפברואר 1881.
בשנים הבאות היה טאפר לתומך הבולט ביותר של בניית המסילה במהלך התחרות שהייתה לה עם "רכבת המטענים הגדולה" (Grand Trunk Railway). בדצמבר 1883 הוא פעל לחלץ את מיזם הרכבת הקנדית הפסיפית מצרות לאחר שהוא נקלע לקשיים פיננסיים ושכנע את מפלגתו ואת הפרלמנט לקבל על עצמם את התוכנית.
בנוסף לפועלו להשלמת סלילת הקו, טאפר גם ניהל את קווי הרכבת בכל הפרובינציות. זמן קצר לאחר שמונה לתפקידו ב-1879, הוא אילץ את חברת הרכבת האינטר-קולוניאלית להוריד את מחירי הובלת הסחורות שלה עקב תרעומת שהושמעה מצידם שהגורמים העסקיים בפרובינציות הימיות. לאחר מכן הוא הכריח את חברת "רכבת המטענים הגדולה" למכור את הקו שלה לריווייר דו לופ (Rivière-du-Loup) לחברת הרכבת האינטר-קולוניאלית כדי להשלים את הקישור בין הליפקס לבין נתיב המים סנט לורנס. הוא גם סירב לתת לחברת הרכבת הקנדית הפסיפית את זכויות ההפעלה של הרכבת האינטר-קלוניאלית, אם כי הוא שכנע אותם לבנות קו קצר בין הליפקס לבין סנט ג'ון.
בתחום התעלות, תקופת כהונתו של טאפר בשר הרכבות והתעלות בולטת בשל סכומי הכספים הרבים שהוצאו על הרחבת תעלת ולנד ועל העמקת נתיב המים סנט לורנס.
ביוגרפיה > שר הרכבות והתעלות > התדרדרות היחסים עם מקדונלד ומינויו כנציב העליון

ב-1879 התפתח קרע ביחסים בין טאפר לבין מקדונלד בנוגע לסנדפורד פלמינג שטאפר תמך בו, אך מקדונלד ביקש להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של חברת קו הרכבת הקנדית פסיפית. המחלוקת בין השניים יושבה באופן חלקי והם הצליחו לעבוד בשיתוף פעולה במהלך המשא ומתן עם הסינדיקט של ג'ורג' סטפן ב-1880, אך השניים לא היו עוד קרובים זה לזה כמו לפני כן וטאפר כבר לא סומן כיורשו בכוח של מקדונלד. בראשית 1881 היה טאפר נחוש בדעתו לפרוש מהקבינט. במרץ אותה שנה הוא ביקש ממקדונלד למנותו לתפקיד הנציב העליון (שגריר) קנדה בלונדון. בתחילה סירב מקדונלד לבקשה ולתפקיד מונה אלכסנדר טילוק גאלט.
במערכת הבחירות של 1882 ניהל טאפר את המערכה רק בנובה סקוטיה, בניגוד למערכות בחירות אחרות בהן הוא היה פעיל בכל רחבי קנדה. בבחירות אלו הוא נחל שוב הצלחה והשמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה. בחירות אלו היו גם משמעותיות במיוחד עבורו באופן אישי, שכן הוא זכה לראות את בנו צ'ארלס היברט טאפר, נבחר מטעם מחוז הבחירה של פיקטו.
ביוגרפיה > הנציב העליון של קנדה בבריטניה > שנותיו הראשונות בלונדון

במאי 1883 יצא טאפר ללונדון כדי לכהן כנציב העליון של קנדה שם ללא שכר, אם כי הוא עדיין לא התפטר מתפקידו המיניסטריאלי. אך עד מהרה הוא ספג ביקורת על כך שקיים ניגוד אינטרסים בין שתי המשרות ובמאי 1884 הוא התפטר מהקבינט ומבית הנבחרים והיה לנציב עליון במשרה מלאה ובשכר.
במהלך תקופת כהונתו כנציב העליון הגן טאפר במרץ על זכויותיה של קנדה. אף על פי שהוא לא היה נציגה של קנדה במלוא מובן המילה, הוא ייצג אותה בוועידת פריז של 1883, שם הוא היה במחלוקת גלויה עם המשלחת הבריטית. ב-1884 הותר לו לנהל משא ומתן לחתימת הסכם מסחרי בין קנדה לבין ספרד.
טאפר עסק בקידום תנועת ההגירה לקנדה וקיים מספר סיורים בכמה מארצות אירופה כדי לעודד את אזרחיהן להגר לקנדה. בדוח שפורסם ב-1883 הובעו דברי תודה על פועלו:
כמי שניהל את ההגירה מהממלכה המאוחדת וכן מהיבשת, הייתה עבודתו רבת ערך. במיוחד בהקשר של הסידורים נעשו על ידו ביבשת ובאירלנד. הנציב העליון של קנדה, סר צ'ארלס טאפר, קיבל סיוע במהלך השנים האחרונות מאותם סוכני ההגירה של המחלקה בממלכה המאוחדת כמו ב-1882, קרי מר ג'ון דייק, ליברפול; מר תומאס גרהאם, גלאזגו; מר צ'ארלס פוי; בלפאסט; מר תומאס קונולי, דבלין ומר ג' ו' דאון, בריסטול. ביבשת האירופאית המשיך דר' אוטו האן מרויטלינגן לפעול כסוכן בגרמניה.
ב-1883 שכנע טאפר את ממשלתו של ויליאם גלאדסטון לאפשר יבוא בקר מקנדה לבריטניה, למרות האיסור לייבא בקר מיבשת אמריקה עקב חשש למחלות, וזאת מתוך ידיעה שהבקר הקנדי לא היה נגוע במחלות.
בין שאר משימותיו של טאפר כנציב העליון נמנו: יצירת קשר בין יצואנים קנדים לבין יבואנים בריטים; השגת הלוואות לממשלת בריטניה לצורך מימון סלילת הקו הקנדי פסיפי; סיוע בארגון התערוכה הקולוניאלית וההודית של 1886; הסדרת סובסידיה עבור ספינת דואר מוונקובר, קולומביה הבריטית אל המזרח הרחוק; שתדלנות לטובת הקמת כבל בריטי-פסיפי לאורך קווי כבל הטלגרף הטרנסאטלנטי והפעלת ספינות קיטור טרנסאטלנטיות מהירות יותר.
טאפר נכח בכנס הייסוד של "ליגת הפדרציה האימפריאלית" (Imperial Federation League) ביולי 1884, שם הוא טען כנגד ההחלטה שעל פיה האפשרויות היחידות שהיו פתוחות עבור האימפריה הבריטית הן פדרציה אימפריאלית או התפוררות. טאפר האמין שצורה של פדרציה מוגבלת היא אפשרית ורצויה.
ביוגרפיה > הפוגה כשר האוצר

ב-1884 נבחר כראש ממשלת נובה סקוטיה הליברל ויליאם סטיבנס פילדינג ובמערכת הבחירות בה הוא נבחר הוא הדגיש את שאיפתו להוביל את נובה סקוטיה אל מחוץ לאיחוד. בשל כך, ב-1886 פנה מקדונלד לטאפר וביקש ממנו לשוב לקנדה כדי להיאבק במתנגדי האיחוד. בינואר 1887 שב טאפר לקנדה כדי להצטרף לממשלתו של מקדונלד ומונה לתפקיד שר האוצר בעודו ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון.
במערכת הבחירות הכלליות של 1887 הציג טאפר שוב לתושבי נובה סקוטיה את הטיעונים בעד האיחוד ושוב השמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה בבית הנבחרים הפדרלי.
במהלך השנה בה שימש כשר האוצר המשיך טאפר להחזיק במחויבותה של הממשלה לפרוטקציוניזם ואף הרחיב את הגישה הזאת לתעשיות הברזל והפלדה. באותה עת היה טאפר משוכנע שקנדה ערוכה ומוכנה לעבור לשלב השני בהתפתחות התעשייתית שלה. כחלק מכך הוא הציע לפתח תעשיית ברזל גדולה כתמריץ למניעת פרישתה של נובה סקוטיה מהאיחוד.
מעמדו המיוחד של טאפר כשר האוצר תוך שבמקביל הוא ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון הועיל לו מאוד כאשר פרץ משבר ביחסי ארצות הברית-קנדה. ב-1885 ביטלה ארצות הברית את הפסגה הנוגעת לזכויות הדיג בהסכם וושינגטון משנת 1871 וממשלת קנדה התנקמה בדייגים אמריקאים על בסיס פירוש צר להסכם משנת 1818. כנציב העליון בלונדון הפעיל טאפר לחצים על ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי) שתעמוד איתנה להגנת זכויותיה של קנדה. כתוצאה מכך מונתה ב-1887 ועדה משותפת כשטפאר היה אחד משלושת הנציגים הבריטים שניהלו את המשא ומתן עם האמריקאים. סולסברי בחר בג'וזף צ'מברלין כאחד הנציגים הבריטים. ג'ון תומפסון שימש כיועץ המשפטי של המשלחת הבריטית. במהלך הדיונים הלין מזכיר המדינה של ארצות הברית, תומאס בייארד, על כך ש"מר צ'מברלין ויתר על השליטה על הדיונים לטובתו של סר צ'ארלס טאפר, שהתייחס לשאלות שעלו על בסיס הדרישות של הפוליטיקה הקנדית". כתוצאה מדיוני הוועדה נחתם הסכם וושינגטון של 1888 שבו הוכנסו ויתורים לטובתה של קנדה שבסופו של דבר נדחו על ידי הסנאט של ארצות הברית. אף על פי כן, למרות שההסכם נדחה, עלה בידיה של הוועדה לפתור את הסכסוך.
עם תום דיוני הוועדה, החליט טאפר לשוב ללונדון כדי שיוכל שוב להיות נציב עליון במשרה מלאה. מקדונלד ניסה לשכנעו להישאר באוטווה. במהלך המשבר הפוליטי שהתרחש סביב למרד הצפון-מערבי של 1885, התחייב מקדונלד למנות את סר הקטור-לואי לונגויין כיורשו. כעת אמר מקדונלד לטאפר שהוא מוכן להפר את הבטחתו ולמנות אותו כיורשו. טאפר לא השתכנע וב-23 במאי 1888 התפטר מתפקידו כשר האוצר ושב ללונדון.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות כנציב העליון

בהשתדלותו של ג'וזף צ'מברלין הוענק לטאפר ב-13 בספטמבר 1888 התואר ברונט בשל עבודתו בוועדה המשותפת.
ב-1889 התגברו המתחים בין ארצות הברית לבין קנדה כאשר ארצות הברית אסרה על קנדים לצוד כלבי ים בים ברינג כחלק מהסכסוך בין ארצות הברית לבין בריטניה. טאפר נסע לוושינגטון די. סי. כדי לייצג שם את האינטרסים הקנדיים במהלך הדיונים ונוכחותו שם גרמה למבוכה לדיפלומטים הבריטים.
כאשר ב-1890 ניהל מזכיר המושבה של ניופאונדלנד, רוברט בונד, משא ומתן על שטחי הדיג עם ארצות הברית, שטאפר חש שהדבר מנוגד לאינטרסים של קנדה, הוא שכנע בהצלחה את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי בכהונתו השנייה) לדחות את ההסכם.
טאפר המשיך להיות פעיל בפוליטיקה במהלך כהונתו כנציב העליון בלונדון, מצב שהיה שנוי במחלוקת, שכן באופן מסורתי מצופה מדיפלומטים להיות בעלי עמדה נייטרלית. במערכת הבחירות של 1891 הוא שב לקנדה כדי לקדם את "המדיניות הלאומית" של השמרנים. יורשו בתפקיד הנציב העליון, דונלד סמית', הצליח להפוך את משרת הנציב העליון לבלתי מפלגתית.
טאפר המשיך להיות פעיל בליגה האימפריאלית הפדרלית, אם כי לאחר 1887 התפלגה הליגה על רקע סוגיית תרומתן הביטחונית של המושבות להגנת האימפריה. כתוצאה מכך פורקה הליגה ב-1893 והיו כאלה שהאשימו בכך את טאפר.
בנוגע לאימפריה הבריטית, קידם טאפר את מערכת הסחר ההדדי המועדף. בסדרה של מאמרים שפורסמו במגזין "המאה ה-19" (The Nineteenth Century) בשנים 1891 ו-1892, גינה טאפר את הגישה שקנדה צריכה להוריד באופן חד-צדדי את המכסים על סחורות בריטיות. תחת זאת, הוא טען שהפחתת מכסים שכזו צריכה להתבצע רק כחלק מהסכם סחר רחב יותר שבמסגרתו יופחתו גם המכסים על מוצרים קנדים.
ב-1891 מת סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד ונפתחה האפשרות שטאפר יחליפו כראש ממשלת קנדה, אך טאפר נהנה מחייו בלונדון והחליט שלא לשוב לקנדה. תחת זאת הוא המליץ שלתפקיד ימונה ג'ון תומפסון.
ביוגרפיה > שובו לקנדה

בדצמבר 1894 מתן ג'ון תומפסון באופן פתאומי בעודו מכהן כראש הממשלה. רבים ציפו שהמושל הכללי של קנדה, הלורד אברדין, יזמין את טאפר לשוב לקנדה ולקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה. עם זאת, אברדין לא חיבב את טאפר ותחת זאת הוא הזמין את סר מקנזי בוול להחליף את תומפסון כראש הממשלה.
האתגר הגדול ביותר שניצב לפני בוול כראש הממשלה היה שאלת בתי הספר במניטובה. המפלגה השמרנית הייתה מפולגת על השאלה כיצד לטפל בסוגיית בתי הספר במניטובה, וכתוצאה מכך, ב-1 בינואר 1896 התפטרו שבעה שרים מהקבינט ודרשו את שובו של טאפר. בשל כך נאלצו בוול ואברדין להזמין את טאפר להצטרף לקבינט וב-15 בינואר מונה טאפר כמזכיר המדינה של קנדה (השר הממונה על הקשר עם ממשלת בריטניה), מתוך הבנה שהוא יהיה ראש הממשלה עם פיזורו של הפרלמנט שכיהן אז.
בשובו לקנדה נבחר טאפר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של קייפ ברטון בבחירות ביניים שנערכו בפברואר 1896. בנקודת זמן זו, טאפר היה טאפר ראש הממשלה דה פקטו, אם כי באופן רשמי היה בוול עדיין ראש הממשלה.
עמדתו של טאפר בנוגע לחוק בתי הספר של מניטובה הייתה שלצרפתים קתולים במניטובה הובטחה הזכות לקבלת מימון ממשלתי לבתי ספר קתולים צרפתיים על פי החוק שחוקק ב-1870. לפיכך, אף על פי שבאופן אישי הוא התנגד לקיומם של בתי ספר כאלה במניטובה, הוא האמין שעל הממשלה לקיים את התחייבויותיה ולפיכך התנגד לחוק בתי הספר במניטובה שהציע דלתון מקרתי. הוא המשיך להחזיק בדעתו גם לאחר שהחוק אושר על ידי הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית.
ב-1895 פסקה הוועדה השיפוטית שהממשלה הפדרלית בקנדה יכולה להעביר חקיקה שתבטל את חוק בתי הספר של מניטובה. לפיכך, בפברואר 1896 הגיש טאפר את הצעת החוק שלו בבית הנבחרים. הדיון על הצעת החוק עוכב בפיליבסטר שבוצע על ידי חברים פרלמנט פרוטסטנטים בהנהגתו של מקרתי וחברי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה. כתוצאה מהפיליבסטר משך טאפר את הצעת החוק וביקש לבטלה.
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה

ב-24 באפריל 1896 הוכרז על פיזור הפרלמנט וממשלה חדשה בראשותו של טאפר הושבעה ב-1 במאי. מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם, עד היום טאפר הוא האדם המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד, שכן באותה עת הוא היה בן 74.
במהלך מערכת הבחירות שהתקיימה באותה שנה טען טאפר שהסוגיה המרכזית של הבחירות היא עתיד התעשייה הקנדית ועמד על כך שעל השמרנים להתאחד כדי להביס את "פטרוני התעשייה" (Patrons of Industry). למרות זאת, השמרנים היו כה מפולגים על רקע שאלת בתי הספר במניטובה, כך שבכל הזדמנות שבה נשא טאפר נאום, הוא זכה למטחים של ביקורת, והמקרה הבולט ביותר היה נאום בן שעתיים שהוא נשא באולם מאסי בטורונטו, שבו הקהל הפריע לו ללא הרף.
מאידך, וילפריד לורייה ביצע התאמות בעמדה המסורתית של המפלגה הליברלית בנוגע לסחר החופשי ואימץ כמה מההיבטים של "המדיניות הלאומית".
בסופו של דבר זכו השמרנים ברוב של הקולות בבחירות (48.2% מול 41.4% של הליברלים). עם זאת, הם הצליחו לזכות רק בכמחצית מהמושבים של מחוזות הבחירה דוברי האנגלית, בעוד שהליברלים בהנהגת לורייה רשמו ניצחון סוחף בקוויבק, שם המוניטין של טאפר כאימפריאליסט אדוק, היווה מחסום קשה עבורו. חוסר הצלחתו של טאפר לשכנע את ז'וזף-אדולף שאפלו לשוב לחיים הפוליטיים, הייתה המסמר העיקרי בארון המתים של מערכת הבחירות של השמרנים בקוויבק.
אף על פי שניצחונו של לורייה בבחירות שנערכו ב-24 בינואר היה ברור, סירב בתחילה טאפר להעביר אליו את השלטון, מתוך התעקשות על כך שלורייה לא יוכל להרכיב ממשלה על אף העובדה שהליברלים זכו ב-55% מהמושבים בבית הנבחרים. בכל אופן, כאשר טאפר ניסה לבצע מינויים כראש הממשלה, סירב הלורד אברדין לפעול על פי עצתו. לפיכך החליט טאפר להתפטר מיידית והלורד אברדין הזמין את לורייה להרכיב ממשלה חדשה. טאפר טען שפעולותיו אלו של הלורד אברדין היו מנוגדות לחוקה.
תקופת כהונתו בת ה-69 הימים של טאפר כראש ממשלת קנדה הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של המדינה וממשלתו מעולם לא התייצבה מול הפרלמנט.
ביוגרפיה > מנהיג האופוזיציה

כמנהיג האופוזיציה במהלך כהונת הפרלמנט שנבחר ב-1896, ניסה טאפר להשיג מחדש את נאמנותם של השמרנים שנטשו את המפלגה על רקע משבר בתי הספר במניטובה. הוא הפגין נאמנות לאימפריה הבריטית. טאפר תמך בכל מאודו בהשתתפותה של קנדה במלחמת הבורים שפרצה ב-1899 ומתח ביקורת על לורייה שלטעמו לא עשה דיו כדי לתמוך בבריטניה במלחמתה.
בבחירות שנערכו ב-1900 עלה בידם של השמרנים לזכות ב-17 מושבים נוספים באונטריו. הייתה זו נחמה פורתא, שכן לזכותם של לורייה והליברלים עמד רוב ברור בבית הנבחרים שתמך בהם בכהונה שנייה בממשלה. הגרוע מכל עבור טאפר עצמו הייתה העובדה שהוא הפסיד את מושבו במחוז הבחירה של קייפ ברטון לאלכסנדר גונסטון הליברלי. בנובמבר אותה שנה, שבועיים אחר הבחירות הכלליות, טאפר פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה וכמנהיג האופוזיציה. אספת חברי המפלגה בחרה במקומו את עמיתו מנובה סקוטיה, רוברט בורדן.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

לאחר תבוסתו בבחירות 1900 התיישבו טאפר ורעייתו יחד עם בתם אמה בעיירה בקסליהית' שבצפון-מערב מחוז קנט שבאנגליה. הוא המשיך לנסוע לעיתים תכופות בקנדה כדי לבקר את בניו, צ'ארלס היברט טאפר וויליאם ג'ונסטון טאפר, שניהם פוליטיקאים.
ב-9 בנובמבר 1907 היה טאפר לחבר במועצה המלכותית. הוא גם קודם להיות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
טאפר המשיך לגלות עניין בסוגיות הקשורות לאימפריה הבריטית, ובמיוחד הוא קידם את מעמדה של קנדה באימפריה. הוא היה חבר בוועדה המנהלת של "ליגת האימפריה הבריטית" ודחף ליצירת קשרים כלכליים קרובים יותר בין קנדה לבין בריטניה ובמקביל המשיך להתנגד להקמת פדרציה אימפריאלית ולבקשות להשתתפות של קנדה בעלויות הכספיות של הגנת האימפריה, אם כי הוא תמך בהחלטתו של בורדן ב-1912 להענקת סיוע חרום מרצון לרכישת אוניות המערכה של הצי המלכותי הבריטי.
לאחר פרישתו עסק טאפר בכתיבת ספר זיכרונותיו, שנשא את הכותרת "זיכרונות משישים שנה בקנדה" (Recollections of Sixty Years in Canada,) ויצא לאור ב-1914. הוא גם העניק סדרה של ראיונות עם העיתונאי ו. א. הרקין שעל בסיסם פורסם ספרו השני שפורסם באותה שנה וכותרתו הייתה "זיכרונות פוליטיים של סר צ'ארלס טאפר הנכבד" (Political Reminiscences of the Right Honourable Sir Charles Tupper).
רעייתו של טאפר, ליידי פרנסס טאפר, הלכה לעולמה במאי 1912. באפריל 1915 מת בנו הבכור אורין. צ'ארלס טאפר הלך לעולמו בבקסליהית' ב-30 באוקטובר 1915. הוא היה אחרון אבות איחוד קנדה שנותר בחיים ומבין ראשי ממשלות קנדה לדורותיהם הוא האריך ימים מכולם לאחר שמת בגיל 94 שנים וארבעה חודשים. ארונו הועבר לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim, אותה ספינה ששימשה להעביר לקנדה את ארונו של ג'ון תומפסון שגם הוא מת באנגליה ב-1894) והוא נטמן בבית הקברות סנט ג'ון שבהליפקס בהלוויה ממלכתית.
ביוגרפיה > מורשתו

טאפר ייזכר בעיקר כאחד מאבות האיחוד של קנדה ובשל הקריירה הארוכה שלו כשר בקבינט, יותר מאשר תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה. כמי שכיהן כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864–1867 הוא הוביל את המושבה להצטרפות לאיחוד ושכנע את ג'וזף האו להצטרף לממשלה הפדרלית ובכך שם קץ לפעילותם של מתנגדי האיחוד בנובה סקוטיה.
היסטוריונים ציינו שעל אף גילו המופלג כאשר כיהן כראש הממשלה, הוא הראה נחישות ורוח לחימה וכמעט ועלה בידו לנצח את לורייה בבחירות 1896.
על שמו נקראו הר טאפר בהרי הרוקי הקנדיים, שני בתי ספר בוונקובר, קולומביה הבריטית ובהליפקס, בניין בתי הספר לרפואה באוניברסיטת דלהוסי ובניין הנושא את שמו באוטווה.
החופרים (ואן גוך)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך 
 תאריך יצירה:  1889 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  50.17 ס"מ 
 גובה:  65.09 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  70.158 (המכון לאמנויות של דטרויט) 
 מיקום:  המכון לאמנויות של דטרויט
 
החופרים (בהולנדית: Twee Gravers onder Bomen, ("שני חופרים תחת עצים")) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, אשר צויר בסוף שנת 1889 בסן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת. היצירה מוצגת במכון האמנות של דטרויט (DIA), דטרויט, מישיגן, ארצות הברית. לעיתים מכונה הציור "שני חופרים בין עצים", כדי להבדילו מציור אחר של ואן גוך בשם "החופרים" (על פי ז'אן-פרנסואה מילה), שנוצר גם הוא בשנת 1889.
הקומפוזיציה

הציור מציג שני גברים חופרים סביב גדם עץ בעיירה סן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת. היצירה משקפת את יחסו של ואן גוך לטבע ואת הערצתו לעבודותיו של הצייר הצרפתי ז'אן-פרנסואה מילה, אשר צייר סצנות דומות. למרות שהציור נחשב לאיכותי, הוא אינו נמנה עם היצירות היקרות ביותר של ואן גוך. בשנת 2006 הוערך שווי היצירה בכ-10 עד 15 מיליון דולר.
היסטוריית בעלות

ואן גוך צייר את "החופרים" בשנת 1889, זמן קצר לפני מותו, בסן-רמי-דה-פרובאנס, צרפת. לאחר מותו עברה היצירה לרשות גיסתו, יוהאנה ואן גוך-בונגר. בשנת 1907 נמכר הציור לגלריה "ברנהיים-ג'ון" בפריז, ולאחר מכן נרכש בשנת 1909 על ידי איגוד האמנות של פרנקפורט ("Frankfurter Kunstverein") בפרנקפורט. בשנת 1912 נרכש הציור על ידי אספן האמנות הוגו נתן ואשתו מרתה (דרייפוס) נתן, ולאחר מותו של הוגו בשנת 1922, עברה הבעלות למרתה.
בשנת 1938 מכרה נתן את הציור עבור 9,364 דולר לקבוצת סוחרי אמנות – ג'סטין טנהאוזר, אלכס בול וג'ורג' וילדנשטיין – אשר מכרו אותו בשנת 1941 לאספן האמנות רוברט ה. טנהיל מדטרויט, תמורת 34,000 דולר. טנהיל תרם את הציור, יחד עם למעלה מ-450 יצירות אמנות נוספות, למכון האמנות של דטרויט. הציור עבר לבעלות המוזיאון לאחר מותו של טנהיל בשנת 1970.
היסטוריית בעלות > מחלוקת בנוגע לבעלות

במאי 2004, 15 יורשיה של מרתה נתן פנו למכון האמנות של דטרויט, לאחר שזיהו את הציור באתר האינטרנט של המוזיאון. היורשים טענו כי הציור היה בבעלות משפחת נתן, וכי מרתה נתן, שהייתה יהודייה גרמנייה, נאלצה למכור אותו בכפייה בשל רדיפת הנאצים.
המוזיאון שכר את מומחית הצרפתייה לורי שטיין כדי לערוך מחקר מקיף על היסטוריית הבעלות של הציור. על פי מסקנותיה, נתן העבירה את היצירה לבזל, שווייץ, בשנת 1930 – שלוש שנים לפני עליית הנאצים לשלטון. כאשר עזבה את גרמניה לפריז בשנת 1937, היא שילמה את כל המיסים החלים עליה, מבלי שנאלצה למכור את הציור. בשנת 1938 היא מכרה את "החופרים" במחיר התואם למחירים של יצירות דומות שנמכרו באופן וולונטרי באותה תקופה באירופה. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר נתן דרשה פיצויים על רכוש שנמכר בכפייה, הציור לא נכלל בתביעתה. למרות שהמוזיאון הציג את הציור תוך ציון הבעלות הקודמת של נתן, היורשים לא הגישו תביעה להשבתו עד שנת 2004.
בשנת 2007 הגיש המוזיאון תביעה משפטית להכרה בבעלות על הציור, ובית המשפט פסק לטובתו של המוזיאון ודחה את טענות יורשי נתן. בערעור מאוחר יותר, נדחתה התביעה של היורשים מטעמים טכניים הקשורים למגבלת הזמן על הגשת תביעות מסוג זה.
ארגונים שונים ביקרו את גישת המוזיאון, כולל הארגון העולמי להשבת רכוש יהודי, אשר טען כי המוזיאון השתמש בטיעון חוק ההתיישנות, אף על פי שהתחייב לפעול על פי הנחיות איגוד המוזיאונים האמריקאי, הקוראות להכריע במקרים מסוג זה על פי מהות העניין ולא על בסיס טכני. בשנת 2016 העביר הקונגרס האמריקאי את חוק Holocaust Expropriated Art Recovery Act (חוק השבת יצירות אמנות שהוחרמו בתקופת השואה), במטרה למנוע שימוש בטיעונים משפטיים מסוג זה כדי לחסום תביעות השבה של יצירות אמנות שהוחרמו.
המוזיאון טען כי פנה לבית המשפט רק לאחר שהוציא כחצי מיליון דולר על חקר היסטוריית הבעלות של הציור, אך לא הצליח להגיע להסכמה עם היורשים. מספר היסטוריונים ציינו כי תביעת יורשי נתן חלשה ביחס לתביעות אחרות להחזרת יצירות אמנות מתקופת השואה. על פי ג'ונתן פטרופולוס, מחבר הספר "העסקה הפאוסטית: עולם האמנות בגרמניה הנאצית", העובדה שנתן הצליחה להעביר את הציור לשווייץ עוד בשנת 1930 מעידה כי היה לה חופש פעולה בכל הנוגע למכירתו. סידני בולקובסקי מאוניברסיטת מישיגן-דירבורן ציין כי אף על פי שנתן קיבלה פיצוי עבור רכוש שנגזל ממנה בתקופת השלטון הנאצי, הציור "החופרים" לא היה חלק מהרכוש שנגזל, והוא נמכר מרצון ולא תחת שליטת הנאצים.
הערות שוליים

↑  Stryker, Mark (19 במרץ 2006). "The art of the matter". Detroit Free Press. pp. 101–103. נבדק ב-13 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Stryker, Mark (19 במרץ 2006). "The art of the matter". Detroit Free Press. pp. 101–103. נבדק ב-13 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bulanda, George (27 באוגוסט 2014). "Portrait of a Collector". www.hourdetroit.com (באנגלית). ארכיון מ-2022-09-15. נבדק ב-13 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Of museums, heirs and lawsuits - The New York Times". New York Times. 2019-01-14. ארכיון מ-2019-01-14. נבדק ב-2021-02-12. In May 2004, 15 heirs of Martha Nathan, a collector from Frankfurt who owned the paintings between 1922 and 1938, contacted the museums after viewing the pictures on their Web sites. The heirs said that they believed the paintings belonged to the family.
↑  "Analysis of The Holocaust Expropriated Art Recovery Act".
| וינסנט ואן גוך |
| --- | --- | --- |
| יצירותיו | אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין • אוכלי תפוחי האדמה • אירוסים • בית החולים בארל • בית העירייה באובר • ברושים • גולגולת עם סיגריה בוערת • גן בית הכומר בנונן • גשם • גשר לנגלואה בארל • דיוקנו של ד"ר גאשה • דיוקנו של פר טנגי • דיוקן אמו של האמן • דיוקן עצמי ללא זקן • דיוקן עצמי עם אוזן חבושה • דיוקן עצמי של ואן גוך • דיוקנאות של וינסנט ואן גוך • דיוקנה של מאדאם ז'ינו • דרך ברושים וכוכב • דרך ליד ארל • הבית הלבן לעת לילה • הבית הצהוב • הזואווי • החופרים • הרועה (על פי מילה) • זיכרון הגן באטן • חדר שינה בארל • החמניות • הכיסא של ואן גוך • הכנסייה באובר • הכרם האדום • לה מוסמה • ליל כוכבים • ליל כוכבים מעל הרון • מרפסת בית הקפה בלילה • משפחת רולין • נוף מושלג • נוף עם כרכרה ורכבת • נופי פריז מחדרו של וינסנט ברו לפיק • נעליים • סמטת אליסקאמפס • סרטן על גבו • עגלה ופר שחור • על סף הנצח • עץ התות • עצי זית • עצים וסבך • פרחי פרג • פריחות שקד • קפה הלילה • שדה חיטה עם ברושים • שדה חיטה עם עורבים • שדה חיטה עם עפרוני • שדה פרגים • שורשי עץ • שני סרטנים |  |
| סרטים | תאווה לחיים (1956) • חלומות (1990) • וינסנט ותיאו (1990) • לאהוב את וינסנט  (2017) • ואן גוך: בשערי הנצח (2018) |  |
| ראו גם | תאו ואן גוך • מוזיאון ואן גוך • מוזיאון ד'אורסה |  |
פריחות שקד

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וינסנט ואן גוך
 תאריך יצירה:  1890
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  73.5
 רוחב:  92
 גובה:  73.5 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  s0176V1962 (מוזיאון ואן גוך) 
 מיקום:  מוזיאון ואן גוך אמסטרדם
 
פריחות שקד (באנגלית: Almond Blossoms) היא סדרת יצירות שצוירו על ידי וינסנט ואן גוך בשנים 1888 ו-1890 בארל ובסן רמי, אשר בדרום צרפת. היצירות מתארות את פריחות השקד באזור שסימלו אופטימיות והתעוררות עבור ואן גוך. עבודותיו מושפעות מהסגנון האימפרסיוניסטי ומאמנות ההדפס היפנית.
הרקע ליצירה

שנת 1888 היוותה את אחת מהשנים הפוריות ביותר עבור ואן גוך. בהתייחסות לציור חוה בפרובאנס (1888), הגלריה הלאומית לאומנות מציינת,
"ואן גוך חיפש את השמש בפרובנס, האור הבוהק שמטשטש את הפרטים ומפשט צורות, מצמצם את העולם סביבו לתבניות שהכיר מהדפסי עץ יפניים. ארל לדבריו הייתה 'יפן של דרום-צרפת'. כאן, כך העריך, האפקט המשטח של קרני השמש יחזק את קווי המתאר של הקומפוזיציות ויפחית את הניואנסים שבגוונים השונים לכמה ניגודים עזים. זוגות של צבעים משלימים - אדום וירוק בצמחייה, כתום וכחול בגדרות, ורוד וטורקיז בשמיים - כמעט ורוטטים האחד כנגד רעהו."
כשואן גוך הגיע לארל בחודש מרץ של אותה שנה, העצים בגן היו לקראת פריחה. פריחות עצי הפרי באזור, ובכללם פריחת המשמש, השזיף והאפרסק מילאו אותו במוטיבציה, ובתוך כחודש השלים ארבעה עשר ציורי עצי פרי, לפעמים אף סיים יצירה ביום. בסוף אפריל כתב לאחיו "אאלץ לחפש משהו חדש, עכשיו כשהמטעים כמעט וסיימו לפרוח".
הג'פוניזם של ואן גוך - מזרח ומערב
, הומאז' להירושיגה מאת ואן גוך, 1887, מוזיאון ואן גוך, אמסטרדם (F371)
היצירה המקורית של הירושיגה,  (1857)
ואן גוך שאב השראה מיצירות אומנות יפניות ובפרט מיצירתו של הירושיגה "גן השזיף בקמיידו". ואן גוך השתמש בטכניקות דומות לאלו של הירושיגה כמו שימוש בצבעים אחידים והימנעות משימוש בצלליות. למעשה, ואן גוך טבע את המונח ג'פוניזם (Japonaiserie) כדי לתאר יצירות מערביות המושפעות מאמנות יפנית. הוא אסף מאות הדפסים יפנים והשווה ביניהם ובין יצירות של אמנים מערביים כגון רמברנדט, הלס וורמיר. ואן גוך השתמש בטכניקות מהאמנות היפנית בכמה מיצירותיו, דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בהומאז'ים שלו להירושיגה משנת 1887.
הציורים היפניים של ואן גוך מייצגים את החיפוש לשלווה שלו, שתיאר במכתב לאחותו, "להיות כמה שיותר שלו, גם כשאתה יודע מעט - שום דבר - בוודאות, זו אולי תרופה טובה יותר לכל המחלות מכל מה שנמכר בבית המרקחת"." דרום צרפת והעצים הפורחים באביב שיפרו את מצב רוחו העגום של ואן גוך ונתנו לו כיוון חד וברור ליצירה, היפראקטיביות ושמחת חיים. הוא כתב, "אני עמוס עד מעל הראש כי היות שהעצים בפריחה ואני מעוניין לצייר גן פרובינציאלי של עליצות מדהימה." למרות שבעבר תקופות עמוסות שחקו אותו, הפעם העומס דווקא הפיח בו רוח חיים.