stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הודו–מוזמביק
שיתוף פעולה צבאי

בספטמבר 1986 התבקשה הודו לספק סיוע טכני וכוחות ביטחון כדי להגן על מסדרון ביירה. נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה ביקש לפרוס טייסת של מטוסי מיג-21 של חיל האוויר ההודי עם טייסים הודים כדי לספק כיסוי אווירי למסדרון: מחצית מהמטוסים היו אמורים להתבסס בהארארה וחציים בצ'ימויו שבמוזמביק. אבל רג'יב גנדי החליט שפריסת חיל האוויר ההודי למוזמביק היא היפוך גדול מדי של עמדתה הציבורית של הודו נגד פריסת כוחות הודיים מעבר לים או נושאת סיכון גדול מדי עבור הודו. ייתכן שבמקום זאת החליטה ניו דלהי לספק סיוע בחשאי למוזמביק באמצעות מה שכונה "נוכחות ימית קטנה" במימי מוזמביק.
שתי המדינות גם עובדות בשיתוף פעולה הדוק בנושאי ביטחון, במיוחד בטיחות ימית באוקיינוס ההודי; ביוני 2011 נפגשו שרי הממשלה והסכימו לעבוד יחד בנושא. בשנת 2010 חיל הים ההודי חילץ כלי שיט של מוזמביק מידי שודדי ים. בשנת 2012, הצי ההודי הסכים להתחיל בסיורים נגד פיראטיות בתעלת מוזמביק, ככל הנראה ללא התייעצות מוקדמת עם דרום אפריקה.
לחיל הים ההודי יש זכויות עגינה במוזמביק. כאשר ציקלון אידאי פגע במוזמביק, הודו הסיטה שלוש ספינות של הצי ההודי כדי לספק סיוע. הספינות INS Sujata, ICGS Sarathi ו-INS Shardul חילצו 192 אנשים והעניקו סיוע רפואי ל-1,381 אנשים. הספינה הרביעית INS Magar הצטרפה והביאה חומרי סיוע. מסוקים מהספינה ביצעו גיחות שערכו סקר אווירי שסייע למאמצי ניהול האסון והטילו מזון, מים ואספקה רפואית באזורים שנפגעו בציקלון.
ישראל (כתב עת)

שער כתב העת, כרך 17, 2010. עליו מתנוססת היצירה: "הזקן מבין חלוצי בית אלפא" (ד"ר אליהו רפפורט), 1924, של הצייר לודוויג בלום
ישראל: כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל - היסטוריה, תרבות, חברה הוא כתב עת מדעי בעברית. החל משנת 2002 בהוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
"ישראל" החל את דרכו לאחר שנסגר כתב העת הציונות. הוא יוצא לאור בדרך כלל פעמיים בשנה. עורכי "ישראל" הסבירו כי בכתב העת החדש תפיסת עולם חדשה ואינטרדיספלינרית לחברה הישראלית על היבטיה השונים, בתחומי הסוציולוגיה, ספרות, מגדר, אמנות, יחסי חוץ ועוד.
הגיליון הראשון שיצא באביב תשס"ב, 2002. בין עורכיו הקודמים נמנים שלום רצבי ומאיר חזן, נכון ל-2019 עורכת את כתב העת רונה יונה.
בכריכה של כל חוברת מוצגת יצירת אמנות של אמן ישראלי.
יוהאן לודוויג קראפף

יוהאן לודוויג קראפף (בגרמנית: Johann Ludwig Krapf;‏ 11 בינואר 1810 - 26 בנובמבר 1881) היה מיסיונר גרמני במזרח אפריקה, כמו כן חוקר, בלשן וסייר. קראפף מילא תפקיד חשוב בחקר מזרח אפריקה עם יוהנס ריבמן. הם היו האירופאים הראשונים שראו את הר קניה בעזרת אנשי הקיקויו שגרו במורדותיו ובהר הקילימנג'רו. קראפף מילא תפקיד מפתח בחקר קו החוף של מזרח אפריקה.
ראשית חייו

קראפף נולד למשפחת איכרים לותרנית בדרום-מערב גרמניה. מימי בית הספר ואילך פיתח את הכישרון שלו לשפות. תחילה למד לטינית, יוונית, צרפתית ואיטלקית. שפות נוספות למד בהמשך חייו. לאחר סיום הלימודים הצטרף לסמינר למיסיון של בזל בגיל 17 הפסיק את לימודיו מכיוון שהיה לו ספק לגבי ייעודו המיסיונרי. הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן וסיים את לימודיו בשנת 1834. בעת שעבד ככומר עוזר בכפר, פגש מיסיונר מבזל שעודד אותו לחדש את ייעודו המיסיונרי.
אתיופיה

בשנת 1836 הוזמן על ידי החברה המיסיונרית של הכנסייה האנגליקנית (CMS) להצטרף לעבודתם באתיופיה. המסיון בבזל העביר אותו לאנגליקנים ובשנים 1837–1842 עבד בארץ נוצרית קדומה זו. הוא הכין את עצמו על ידי לימוד שפת הגעז (Ge'ez) הקדומה והשפה האמהרית של רמות אתיופיה. כשהוא נחת בדיג'ובטי, עבר קראפף את הדרך אל ממלכת שבא, שבמרכז אתיופיה. הוא הציג את עצמו בפני השליט, מרידאזמאך סאיה סלסי, ובהמשך ליווה אותו במערכה צבאית בדרום שבא. הרקע הבפטיסטי של קראפף לא עזר לו להבין ולהעריך את הנצרות האתיופית המסורתית, במיוחד את הדגש שלהם על קדושים, ליטורגיה ושימוש בשפת געז, שפה שאיננה מדוברת עוד. כשעזב את שבא בשנת 1842, הוא מצא שדרכו לגונדר חסומה בעקבות קרב דברה תבור. הוא חזר על עקבותיו לחצר של אדארה ביל, מפקד אחד השבטים ששדד אותו. קראפף הצליח לברוח עם משרתיו, ועשה את דרכו למאסאווה בתמיכת התושבים המקומיים.
לאחר מכן הוא ריכז את התעניינותו באנשי אורומו בדרום אתיופיה (שבתקופתו עוד כונו "גאלה"). הוא למד את שפתם והחל לתרגם לשפה זאת חלקים מהברית החדשה. קראפף קיבל דוקטורט מאוניברסיטת טובינגן בשנת 1842 על מחקרו בשפות אתיופיה. לאחר מכן גורשו כל המיסיונרים המערביים מאתיופיה, וכך הסתיימה עבודתו שם. בשיתוף עמיתו קרל וילהלם איסנברג, הוא פרסם ספר זכרונות על תקופתו באתיופיה, בשנת 1843. הוא תיקן את תרגומי התנ"ך של אבו רומי לאמהרית.
קניה

קראפף בילה זמן מה באלכסנדריה, מצרים, בה התחתן. משם יצא למזרח אפריקה בתקווה להגיע לאורמו מכיוון שהוא החוף הקנייתי. רוב קו החוף במזרח אפריקה היה אז בשליטת הסולטנות מזנזיבר. הסולטאן סייד סעיד נתן לו היתר להקים תחנת מיסיון בעיר החוף מומבסה. קראפף התחיל שוב בלימוד השפות של אנשי מיג'קנדה המקומיים וגם סוואהילי שהיא שפת נפוצה במזרח אפריקאית.
זמן קצר לאחר ההגעה למומבסה מתו אשתו ובתו הצעירה ממלריה. קראפף עבר לרמות הגבוהות של רבאי בהרי החוף והקים את תחנתו החדשה ראבאי, כ 20 ק"מ צפון מערב למומבסה. כאן הוא כתב את המילון והדקדוק הראשון של השפה סוואהילי. הוא גם החל ללמוד שפות אפריקניות אחרות, לערוך מילונים ולתרגם קטעים מהתנ"ך. בעבודה עם שופט מוסלמי בשם עלי בן מודין, הוא תרגם את ספר בראשית. הוא המשיך לתרגם את הברית החדשה, כמו גם את ספר התפילה המשותפת. עם זאת, רוב החומר שתרגם לא פורסם, אם כי לאחר מכן הוא שימש בתיקון התרגום בגרסה הדרומית יותר של הסוואהילית.
בשנת 1846 הצטרף אליו יוהנס ריבמן, לותרני גרמני נוסף מדרום-מערב גרמניה שהיה בשירות המסיון. קראפף וריבמן יצאו לחקור את פנים מזרח אפריקה והם היו האירופאים הראשונים שראו את הקילימנג'רו והר קניה. הם שלחו דיווחים לגביהם לאירופה, שהמומחים לעגו להם. הוא גם סייע ביצירת המפה של מזרח אפריקה, "מפת השבלול" שמיפתה בעיוות גדול את אגם אונימאסי.
מצבו הבריאותי המידרדר של קראפף אילץ אותו לחזור לגרמניה בשנת 1853. הוא הביא עמו מספר כתבי יד סוואהיליים ישנים, כולל עותקים של ספר קרב טמבוקה, כתב היד הקדום ביותר של הסוואהילים. הוא המשיך בלימודי השפה ועבודות הייעוץ למשימות הנוצריות.
מורשתו של קראף

הכנסייה האנגליקנית של קניה מחשיבה אותו כאב המייסד שלה.
בלשנים התבססו על עבודותיו כאשר למד שפות מגוונות כמו Ge'ez, Amharic, Oromo, Swahili, Kamba, Mijikenda and Massai.
ביתו ברבאי הוא כיום חלק ממוזיאון ראבאי, אחד המוזיאונים הלאומיים של קניה.
בניין השגרירות הגרמנית בניירובי נקרא "בית לודוויג-קראף".
בעיר הולדתו טובינגן-דרנדינגן יש בית ספר יסודי הנושא את שמו.
הערות שוליים

1 2  The Church Missionary Atlas (Church Missionary Society)". Adam Matthew Digital. 1896. pp. 67–76. Retrieved 19 October 2015.
↑  The missionary career of Dr. Krapf, missionary of the Church, Church Missionary House - 1882 - 31 pages ES Memorandum of Dr. Krapf 8 Linguistic Labours. In Amharic (the language of Abyssinia), he completely revised for the British and Foreign Bible Society, the version of the whole Bible made in 1810-15, by Abu Rumi, a learned Abyssinian
↑  Ansre, Gilbert. 1988. To unify or dialectize? In Issues in Bible Translation, ed. by Philip Stine, 187-206. (United Bible Societies Monograph 3.) London: United Bible Societies.
↑  Albert S Gérard, Contexts of African Literature, page 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282799605171  BNE: XX1540680  BnF: cb130149514 (data)  GND: 118715496  ISNI: 0000 0001 2127 4914  LCCN: n89608205  NTA: 072191465  SELIBR: 68470  SNAC: w6h49n21  SUDOC: 060161310  VcBA: 495/40426  VIAF: 34592314   WorldCat (עם VIAF): 34592314 
דיוקן - יוהאן לודוויג קראפף
יוהאן לודוויג לונד

| --- | --- |

 לידה:  16 באוקטובר 1777 קיל, דוכסות הולשטיין 
 פטירה:  3 במרץ 1867 (בגיל 89) קופנהגן, דנמרק 
 מקום קבורה:  בית הקברות הולמן 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  ניקולאי אבידגור, ז'אק-לואי דויד 
 צאצאים:  Agnes Lund 
 
יוהאן לודוויג לונד (בדנית: Johan Ludwig Lund;‏ 16 באוקטובר 1777 – 3 במרץ 1867) היה צייר דני, יליד קיל, דוכסות הולשטיין. הוא היה חסיד הרומנטיקה, ידוע בציורי ההיסטוריה שלו.
הכשרה כאמן

לונד הגיע לקופנהגן כדי להתאמן כאמן, ובשנת 1797, בגיל 22, החל את לימודיו באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות בתמיכתו של יוהאן פרדריק קלמנס, חרט מלכותי מוערך ומשפיע.
במהירות הוא בא במגע עם האנשים העשירים והחזקים של אותה תקופה, שהייתה להם השפעה מובהקת על התפתחותו האמנותית. הוא לימד ציור באופן פרטי במהלך שנות ההכשרה שלו. הוא קיבל את מדליית הכסף הקטנה של האקדמיה בשנת 1798 ואת מדליית הכסף הגדולה בשנת 1799, אך מעולם לא התחרה על מדליית הזהב.
לימודים באירופה

לונד היה חבר עם קספר דויד פרידריך, סטודנט נוסף באקדמיה ונסע איתו לדרזדן שבגרמניה בשנת 1799 להמשך לימודיו באקדמיה של דרזדן. משם המשיך לפריז, שם למד אצל ז'אק-לואי דויד ב־1800 עד אפריל 1802. במהלך תקופה זו הוא גם יצא לטיולים בשווייץ ולאגם מאג'ורה.
הוא המשיך לאיטליה בשנת 1802, תחילה לפירנצה ולאחר מכן לרומא, שם התגורר בשנים 1802–1810. בפירנצה הושפע עמוקות מהאמנות הדתית לפני תקופתו של רפאל. הוא היה חלק מהמושבה הגולה של אמנים ומדענים דנים וגרמנים באיטליה, שכללה את פרידריק ברון, וילהלם פון הומבולדט ואחרים. בהיותו מוכשר וחברותי, הוא הבטיח לעצמו קשרים חשובים רבים כולל אלה בבית המלוכה הדני.
במהלך אותה תקופה וגם שנים לאחר מכן במהלך שהותו ברומא, הוא התיידד עם הציירים הגרמנים המכונים תנועת הנצרתיים, קבוצת ציירים רומנטיים בראשות יוהאן פרידריך אוברבק ופטר קורנליוס. הוא למד איתם את סגנון הציור האיטלקי המוקדם, שנחשב אז לפרימיטיבי.
קריירה אקדמית

בשנת 1809 החל לונד בניסיונות לאבטח את הפרופסורה באקדמיה שהתפנתה עם מותו של מורו לשעבר בשנת 1806. הוא חזר לדנמרק בשנת 1810 יחד עם פרדריק ברון על מנת להמשיך לפעול באופן פעיל יותר בתפקיד ההוראה.
הוא החל להציג בשרלוטבורג בשנת 1812 והציג שם באופן קבוע עד 1861. האקדמיה גם הזמינה אותו להגיש בקשה לחברות והוא התקבל לאקדמיה בשנת 1814. הציור שלו בנושא הנורדי זכה לשבחים, אך הוא לא הוצג בגלריית הציורים הגדולה. אף שקיבל את האישור של האקדמיה להיות חבר, הם עיכבו את המינוי שלו לפרופסורה או לצייר מלכותי. לונד איבד את סבלנותו לעיכובים למינוי מצד האקדמיה, וחזר לרומא שבה התגורר בשנים 1816–1819 והחליט להתבסס כצייר דתי, וכחבר בתנועת הנצרתיים.
בשנת 1818, בתמיכתו של הנסיך כריסטיאן פרדריק, הוא נבחר לבסוף לפרופסור באקדמיה יחד עם כריסטופר וילהלם אקרסברג. הוא חזר לקופנהגן בשנת 1819, והתחתן עם אוגוסטה לורנץ, בתו של האורגניסט, יוהאן הנריך לורנץ, ב־24 בדצמבר 1820.
פעולת של שכירת שני עמיתים לבית הספר לציור על ידי האקדמיה, הביאה חיוניות חדשה. אבל בעוד שהריאליזם שייצג אקרסברג היה בעלייה, והוא זכור כאבי תור הזהב של הציור הדני, הרומנטיקה שייצג לונד הייתה בעיקר בירידה.
במהלך 42 שנותיו באקדמיה לונד השפיעה רבות על תלמידיו הרבים. הוא עודד אותם ללמוד אמנות נוף הולנדית מהמאה ה-17, שאפשר היה לראות אותה בקופנהגן. גישתו הרומנטית לאמנות זכתה להערכה רבה על ידי קבוצה של ציירי נוף צעירים שהיו צעירים מתלמידיו של אקרסברג. הם נועדו לצייר נופים מעוררים השראה מתיאורי הטבע המדויקים של אקרסברג. מגמה זו הגיעה לשיאה בנופים רחבי היקף בסגנון הרומנטי הלאומני.
תלמידיו הקרובים ביותר של לונד כוללים את הצייר ההיסטורי דיטלב בלאנק, וציירי הנוף יוהאן תומאס לונדבי, וילהלם קיהן ועוד.
הייתה לו אישיות רעננה ומלאת חיים עד גיל 89. הוא נפטר מסיבות טבעיות ללא כל סימן של מחלה במהלך שנתו.
לונד שמר על אוריינטציה הבינלאומית לאורך כל חייו בניגוד ללאומיות הגוברת והאזוריות באמנות. הוא המשיך לשמור על אנשי הקשר שלו בגרמניה ובאיטליה.
יצירה

עבודותיו העיקריות היו ציורים היסטוריים בעלי נושאים היסטוריים, מיתולוגיים ותנכיים, כגון חמשת הציורים הגדולים בארמון כריסטינסבורג בקופנהגן, שתיארו את תקופות הזמן התרבותיות השונות של דנמרק. אלה כוללים "סצנת קורבנות נורדית מתקופת אודין" שצוירה בשנת 1831, "עבודת השמש" שצוירה בשנת 1834, "תהלוכת קורפוס כריסטי מהתקופה הקתולית של דנמרק" שצוירה בשנת 1834 ו" שירות הכנסייה הלותרנית" שצויר בשנת 1843.
הוא ידוע גם בזכות יצירות בנושאים דתיים, שהושפעו מהערצתו לציירי רנסאנס כמו אנג'ליקו, פרוג'ינו ורפאל.
עבודותיו של לונד מופיעות במוזיאונים שונים לאמנות דנית, כולל הגלריה הלאומית הדנית (מוזיאון סטטנס לאמנות). יצירותיו נמצאות גם באוספים של כמה טירות דניות, כמו גם יצירות דתיות שניתן למצוא בכנסיות דניות שונות.
הערות שוליים

↑  kid.dk – Just another WordPress site (באנגלית)
↑  Carl Frederik Bricka, Dansk biografisk Lexikon, runeberg.org, ‏1887 (בדנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129365785  ISNI: 0000 0000 8040 0661  KulturNav: 613bd461-1e6d-4996-8763-398f1169112d  RKD: 51331  SUDOC: 182651401  ULAN: 500009556  VIAF: 47545665   WorldCat (עם VIAF): 47545665 
יוהאן לונד, נורנס, 1843
יוהאן לונד, אידה ברון 1811
יוהאן לונד, העלאת קורבן בתקופת אודין, 1831
יחסי הודו–מונקו

| יחסי הודו–מונקו |
| --- | --- |
הודו: מונקו


הודו: מונקו
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 2
אוכלוסייה
1,454,183,987: 38,558
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 8,784
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 227,815
משטר
רפובליקה פדרלית סוציאליסטית: מונרכיה חוקתית

שגריר מונקו פטריק מדסן מגיש את כתב ההאמנה שלו לנשיאת הודו פרטיבה פטיל, 2012
יחסי הודו–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של הודו לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית

נסיכות מונקו והרפובליקה של הודו כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטים ב-21 בספטמבר 2007 כאשר מונקו פתחה את שגרירות מונקו בהודו (שלמעשה ממוקמת במונקו עצמה), עם זאת, שתי המדינות קיימו מגעים וקשרים בלתי רשמיים החל משנת 1954. להודו אין שגרירות רשמית במונקו והיא מנהלת את האינטרסים שלה במדינה הזעירה באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בצרפת הסמוכה.
תיירים הודים הוציאו במצטבר 14 מיליארד דולר בשנת 2018. יותר משלושים ושלושה אחוזים מהסחר שייצאה מונקו להודו הם מוצרי צריכה. יותר מארבעים אחוזים מהסחר שייבאה מונקו מהודו הם מוצרי טקסטיל.
מונקו מעמידה לזכותה של הודו סיוע הומניטרי החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
ביקורים רמי דרג > מהודו למונקו

ראנג'ן מת'אי - שר החוץ של הודו (2009)
סלייה קומרי - שרת התיירות ההודית (2010)
ביקורים רמי דרג > ממונקו להודו

אלבר השני - נסיך מונקו (2010)
נציגויות דיפלומטיות

מונקו אינה מיוצגת בהודו בדרג השגרירות ובדרג הקונסולרי אלא מתוך מטה הממוקם במונטה קרלו.
הודו אינה מיוצגת במונקו בדרג השגרירות ובדרג הקונסולרי אלא באמצעות השגרירות שלה הממוקמת בפריז, בירת צרפת הסמוכה.
יחסי גרמניה–סיישל

| יחסי גרמניה–סיישל |
| --- | --- |
גרמניה: סיישל


גרמניה: סיישל
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 455
אוכלוסייה
84,431,715: 131,009
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 2,141
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 16,346
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גרמניה–סיישל הם יחסי החוץ בין גרמניה וסיישל.
היסטוריה

הרפובליקה של סיישל הפכה עצמאית ב-29 ביוני 1976, וב-3 ביולי 1976 כוננו סיישל והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית יחסים דיפלומטיים. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה גם היא יחסים דיפלומטיים עם סיישל ב-18 בינואר 1977. היחסים המדיניים הם טובים ושיתוף הפעולה הדו-צדדי הוא הרמוני וידידותי.
יחסים כלכליים

בשנת 2019 ביקרו 72,500 גרמנים באיים והפכו את השוק הגרמני לשוק המוביל של סיישל עם עלייה של 18 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה. התיירות מהווה כ-26 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי ותיירות הייתה המגזר הכלכלי העיקרי ואחד ממקורות המטבע החוץ העיקריים במדינה, לצד ענף הדייג ושירותי הפיננסים.
תיירים גרמנים כמו גם עסקים הפעילים בתחום האנרגיה המתחדשת מהווים את עמוד השדרה של חילופי כלכלה ישירים בין גרמניה לסיישל. בשנת 2017 שווי המסחר-הדו צדדי היה 30.9 מיליון דולר. גרמניה ייצאה סחורות בשווי 16.6 מיליון דולר לסיישל, בעיקר מכונות, מוצרי חשמל ואופטיקה. יבוא גרמניה מסיישל בעיקר דגים ומוצרי דגים הסתכם ב-14.3 מיליון דולר.
בגלל הכנסות המדינה הגבוהות יחסית לנפש בהשוואה לאפריקה שמדרום לסהרה (מעל 16,434 דולר בשנת 2018), סיישל אינה מדינה שותפה לשיתוף פעולה לפיתוח גרמני. יש לה, עם זאת, הסכמי שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי וכן אירופה ובנק האפריקאי לפיתוח.
שיתוף פעולה

איי סיישל מקדמים בהצלחה את השימוש באנרגיה מתחדשת: החשמל הסביבתי הראשון של המדינה הופק על ידי טורבינות רוח מאז 2013. היו כמה פרויקטים של אנרגיה סולארית שמבוצעות על ידי חברות גרמניות כחלק מהמתחדשים של המשרד הפדרלי לענייני כלכלה ואנרגיה. איי סיישל תומכים ב"כלכלה הכחולה "כמנגנון למימוש פיתוח כלכלי בר קיימא המתבסס על כלכלה מבוססת אוקיינוס.
בהקשר של יוזמת האקלים הבינלאומית, המשרד הפדרלי הגרמני לאיכות הסביבה, שמירת טבע, בנייה ובטיחות גרעינית (BMUB), תומך בסיישל בשבעה פרויקטים אזוריים.
שירות החילופין האקדמי הגרמני מציע מלגות ללימוד, לימוד או מחקר בגרמניה ובאיי סיישל. בשנת 2018 היו 8 סטודנטים גרמנים באיי סיישל ושלושה בעלי מלגות מאיי סיישל בגרמניה.
בספטמבר 2018, הגנים הבוטניים רומברגפארק בדורטמונד חתמו על הסכם עם הגנים הבוטניים הלאומיים של סיישל על חילופי מדענים, מומחים וצוותים טכניים ועל סיוע הדדי בתחומי גננות, אקולוגיה, חינוך, שימור המגוון והמחקר.
נציגויות דיפלומטיות

סיישל אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
גרמניה מיוצגת בסיישל באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בוויקטוריה.
ישראל - כתב הגנה

| --- | --- |

כריכת המהדורה הישראלית
 מידע כללי
 מאת:  אלן דרשוביץ
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  ג'ון ויילי ובניו
 תאריך הוצאה:  2003
 מספר עמודים:  264
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-471-46502-X
 הספרייה הלאומית:  002358951
 
ישראל - כתב הגנה (באנגלית: The Case for Israel) הוא ספר משנת 2003 מאת המשפטן ועורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ המשיב על ביקורות הנפוצות בארצות הברית וברחבי העולם כנגד מדינת ישראל. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מטר ב-2004 בתרגומו של ירון בן עמי.
הספר זכה להצלחה רבה ונכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
דרשוביץ, פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, מגן בספרו על מדינת ישראל מפני טענות ביקורתיות המושמעות נגדה, ותוקף מיתוסים רבים המציגים אותה באור שלילי. כך לדוגמה משיב דרשוביץ לטענה כי "ישראל היא אחת המדינות המובילות בהפרת זכויות אדם ברחבי העולם" ומראה כי אין הדבר כך, וכן הוא סותר בספרו את הטענה כי "מדינת ישראל היא הגורם לסכסוך הערבי-ישראלי".
בתחילת כל אחד מפרקי הספר מופיעה טענה כנגד ישראל, ובהמשך הפרק מפורטים מקורות שונים ואסמכתאות מאת מומחים, אישי ציבור ממדינות ערב ואישים שאינם מזוהים עם מדינת ישראל, המהווים מקורות אובייקטיביים הסותרים את הטענה. בין האישים המצוטטים על ידי דרשוביץ כאסמכתאות לטענותיו נמנים אדוארד סעיד ונועם חומסקי הידועים בהתנגדותם למדינת ישראל.
בשנת 2005 פורסם ספר המשך - "The Case for Peace", המציע פתרונות לסכסוך הישראלי-ערבי.
מבקרי הספר טענו כי דרשוביץ הפר זכויות יוצרים בכך שהעתיק פרקים מספרים אחרים שנבדקו, וכן כי נפלו אי דיוקים בספר. טענות הפרת זכויות היוצרים נבדקו על ידי נשיא אוניברסיטת הרווארד, שבה מכהן דרשוביץ כמרצה, ונמצאו לא נכונות.
יוחנן מזרחי

רבי יוחנן מזרחי, מגדולי רבני תימן בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. מחבר פירוש "המזרחי" על הש"ס (משנה ותלמוד).
חייו

נראה כי שמו האמיתי היה רבי זכריא החלפוני, אך הוא כינה את שמו "יוחנן מזרחי", יוחנן כהודאה לה' על שחננו בבנים ונענה לתפילותיו, מזרחי כנראה על שם מקום מגוריו שנקרא "מדנח" שבארמית הוא מזרח.
חי בערים מדנח וגרמא, שניהם באזור העיר רדאע. באחד משירי ההודאה לה' על שזיכהו בבנים הוא מתפלל שיהיו תלמידי חכמים וכך הוא כותב:
לעולם יהיו גורסים לאנ"ך והגדות וכל הקונדריסים, ומתניתין ותוספות ורבא ותוספתא לחיבור הקרסים, מלומדים יהו תלמוד שנים אשר כולם בחכמתם בלוסים, ירושלימי ובבלי והרי"ף והרא"ש ופרש"י והרמב"ם יחוסים.
חיבורו

ר' יוחנן מזרחי חיבר פירוש הלכתי על המשנה והתלמוד, משערים שהיה זה חיבור על כל הש"ס (משנה ותלמוד), וממנו שרד רובו של החיבור. שם החיבור בכללותו נקרא "מזרחי".
עיקר החיבור מבוסס על הלכותיו של הרמב"ם במשנה תורה. יש מסכתות שכל פירוש המזרחי מבוסס על הרמב"ם ואף במסכתות ששילב בהן פוסקים נוספים, עדיין השפעתו של הרמב"ם היא המכרעת. מעבר למלאכת ההעתקה, רגיל המחבר לשנות בנוסח ההלכות לבאר בקצרה להחסיר ולהוסיף לאורך כל חיבורו.
יש דמיון מה במגמה בין המזרחי לבין "שלטי הגיבורים" הידוע, ואכן בחלק ניכר מחיבור המזרחי נחלק החיבור לשתי כותרות משנה הנקראות "שלטי הזהב" ו"טירת כסף". גדולי חכמי תימן במאה ה-17, רבי יחיא בשירי ורבי יצחק ונה מזכירים אותו בחיבוריהם, דבר המעיד על פרסומו ועל גדלותו בעיני בני דורו. גם גדול רבני תימן במאתיים השנים האחרונות, המהרי"ץ, מצטט את המזרחי בפסקיו, אך נראה כי לא ידע את שם המחבר.
בשנת ה'תשנ"ז, 1997, הוציא לאור בפעם הראשונה הד"ר משה גברא את פירוש המזרחי למסכתות ברכות ופסחים, אולם זהו רק חלק קטן מתוך חיבור רב היקף שעדיין נשאר בכתב יד.
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, מבוא למשנה ותלמוד עם פירוש המזרחי, התשנ"ז 1997.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310570905171  LCCN: nr98023474  VIAF: 51604386   WorldCat (עם VIAF): 51604386
יין לבן

כוס יין לבן
טעימות יין של טורונטה בקפייטה, ארגנטינה
יין לבן הוא יין שהופק לרוב מענבים צהובים או ירוקים כגון שרדונה, סוביניון בלאן, וריזלינג, או במקרים מסוימים מענבים סגולים כאשר הקליפה הוסרה לפני תחילת התסיסה. צבע היין יכול בפועל לנוע בין גוונים של צהוב-קש, צהוב-ירקרק או צהוב-זהוב.
קיימים מגוון רחב של יינות לבנים המופקים ממספר רב של זני ענבים, ובשיטות שונות של הפקת יין. מבין הסוגים הרבים של היין הלבן, יין לבן יבש הוא הנפוץ ביותר.
יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות כאפריטיף לפני הארוחה, עם קינוח, או כמו משקה מרענן בין הארוחות.
סוגי יינות לבנים

ישנו מספר גדול של סוגי יינות לבנים. להלן חלק מהיינות הלבנים הנפוצים ביותר:
שרדונה - מופק באזור היין של בורגון שבצרפת.
סוביניון בלאן - מופק באזור בורדו של צרפת.
פינו גרי (פינו גריגיו) - מופק באזור ונציה שבאיטליה.
ריזלינג - מופק באזור הריין שבגרמניה.
יינות לבנים ואוכל

יין לבן נצרך בדרך כלל כמו אפריטיף לפני הארוחות, עם קינוח, או כמשקה מרענן בין הארוחות. יין לבן מוגש בדרך כלל יחד עם בשר חזיר וגם עם סוגים מסוימים של גבינות. יינות לבנים יכולים גם להשתלב באופן מוצלח עם מנות דגים ופירות ים. בנוסף, בשל חומציותם, ניחוחם, ויכולתם לרכך את הבשר יינות לבנים משמשים לעיתים קרובות גם בבישול.
היסטוריה

בתקופה הביזנטית, ארץ ישראל הייתה מרכז ייצור יין חשוב ומוערך, והערים אשקלון ועזה נודעו בייצור היין שלהם, שיוצא למקומות רבים סביב הים התיכון. מכתביו של קוריפוס (אנ'), משורר בן המאה השישית, עולה כי היין הארץ ישראלי באותה העת היה יין לבן, קל ומתוק.
הערות שוליים

↑  Corippus, In Laud. Iust. 3.87–8
↑  Decker, Michael (2009). Tilling the Hateful Earth: Agricultural Production and Trade in the Late Antique East. Oxford: Oxford University Press. pp. 137–138. ISBN 978-0-19-956528-3. OCLC 316430311.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4237050-4  NKC: ph119083
יום יום (עיתון ערב)

| --- | --- |

 תדירות:  עיתון ערב
 מו"ל:  גרשום שוקן
 תאריכי הופעה:  15 בפברואר 1948 – 19 באוגוסט 1949 (שנה)
יום יום היה עיתון ערב שיצא בישראל בין פברואר 1948 לאוגוסט 1949.
העיתון יצא לאור ביוזמת לייב מאירסון, שרכש את השבועון "השבוע" והפך אותו לעיתון יומי. מו"ל העיתון היה הוצאת עיתון הארץ.
במאמר המערכת בצאת העיתון לראשונה, ב-15 בפברואר 1949, נכתב:
"יום יום" יביא ידיעות נאמנות ומדויקות ויתרחק מכל כותרת צעקנית, שאין עמה תוכן הולם את המציאות. קוראי עתוני הערב בארץ בשנים האחרונות עמדו ודאי על העזובה בשטח זה. ... "יום יום" תהיה לו מבחינה חיצונית צורה נאה לעין. תמונות מחיי הארץ וממאורעות העולם ילוו יום יום את הידיעות שבעתון. "יום יום" יקיים מגע הדוק עם קוראיו, יתן ביטוי לשאיפות חוגי העם הרחבים ויצא בתוקף נגד כל תופעה שלילית והזנחה בחיינו הצבוריים. "יום יום" ידריך את קוראיו למילוי התפקידים הגדולים המוטלים על כל אזרח במדינה העברית בהתהוותה.
הערות שוליים

↑  דוד שחם, הוא ניצח את חוק הכובד, דבר, 8 בפברואר 1952
↑  יום יום, יום יום (עיתון ערב), 17 בפברואר 1949
↑  עתון ערב חדש, יום יום (עיתון ערב), 15 בפברואר 1948
יוחנן סוקניק

יוחנן סוקניק (1909 – 18 בינואר 1986) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד מסמליו של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, ובנוסף שחקן נבחרת ארץ ישראל בכדורגל.
ביוגרפיה

סוקניק נולד בשנת 1909 בלודז' שבפולין (הייתה חלק מהאימפריה הרוסית) ועלה לארץ ישראל ב-1923. בגיל 14 הצטרף לקבוצת הנוער נורדיה תל אביב, שהשתייכה לאגודת מכבי. מאוחר יותר הצטרף לקבוצת "הפועל "אלנבי" תל אביב", שהייתה הגלגול המוקדם והקבוצה הראשונה של המועדון הפועל תל אביב, אליו הצטרף מהקמתו ושיחק בקבוצה הראשונה.
סוקניק שיחק ב-3 תפקידים על מגרש הכדורגל, אך נודע יותר מכל בתפקיד הקשר האחורי (אז כונה תפקיד זה "רץ מרכזי"). הוא זכה לפני קום המדינה בין השנים 1928 - 1940 בארבע אליפויות הראשונות של ליגת ארץ ישראל בכדורגל, החל מעונת 1933/1934 בליגת ארץ ישראל בכדורגל, ובחמשת גביעי המדינה הראשונים של המועדון, החל מגביע העם 1928.
לסוקניק גם היה חלק נכבד בנבחרת ארץ ישראל שם שיחק ארבעה משחקים, שניים נגד נבחרת מצרים במסע לקהיר ב-1934 (שם כבש את השער היחיד שלו בנבחרת בהפסד 1–4), ושני משחקים נגד נבחרת יוון ב-1938. בשנים אלו נכלל סוקניק גם בנבחרת "הפועל" הארצית, ונסע לייצג אותה בתחרויות הפועלים הבינלאומיות האולימפיות באירופה ("אולימפיאדת הפועלים").
סוקניק שיחק בהפועל תל אביב כ-14 עונות רצופות לפרישתו ממשחק פעיל ב-1940 עקב כאבים ברגליים. ולאחר מכן התגורר ברמת גן, שם עבד כבנאי בין היתר. סוקניק אף ניסה לפתוח בקריירת אימון ב-1945 כשאימן בהפועל רמת גן, אך התפטר כעבור חודשיים מכיוון שחשב כי השחקנים לא מתאמצים כפי שהוא דורש מהם.
יוחנן סוקניק נפטר ב-18 בינואר 1986, בגיל 77.
תארים כשחקן

הפועל תל אביב
הליגה הארצישראלית בכדורגל : 4
1933/1934, 1934/1935, 1938, 1940
גביעי מדינה : 5
1928, 1934, 1937, 1938, 1939
הערות שוליים

↑  פרופיל השחקן, באתר ההתאחדות לכדורגל, ארכיון הנבחרת
↑  אשר גולדברג, * זיכרון צילומי, באתר הארץ, 30 ביוני 2002
יחסי הודו–מונטנגרו

| יחסי הודו–מונטנגרו |
| --- | --- |
הודו: מונטנגרו


הודו: מונטנגרו
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 13,812
אוכלוסייה
1,454,183,987: 637,024
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 7,405
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,441: 11,624
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה

יחסי הודו–מונטנגרו הם היחסים הבין לאומיים בין הודו למונטנגרו.
הרפובליקה של הודו הכירה רשמית במונטנגרו ב-2 באוגוסט 2006, אז כיננה יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
יחסים כלכליים

בשנת 2012 הסתכם המסחר הכולל בין שתי המדינות ב-7,054,099 אירו.