stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבסטיאן יאטרה
פרסים ומועמדויות > פרס המוזיקה של MTV אירופה

| שנה | מועמדות | פרס | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | מועמד |  |
| 2017 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | מועמד |  |
| 2018 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | זכייה |  |
| 2019 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | זכייה |  |
| 2020 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | זכייה |  |
| 2021 | סבסטיאן יאטרה | המופע האמריקה הלטינית מרכז הטובה ביותר | זכייה |  |
פרסים ומועמדויות > פרסי ה-Juventud

| שנה | מועמדות | פרס | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | סבסטיאן יאטרה | אמן הצעירים של השנה | מועמדות |  |
| 2022 | "Tacones Rojos" (בשיתוף ג'ון לג'נד) | שיתוף הפעולה האלוהי | מועמדות |  |
| 2022 | "Pareja del Año" (בשיתוף מייק טוורס) | השילוב המושלם | מועמדות |  |
| 2022 | Dharma | אלבום השנה | מועמדות |  |
פרסים ומועמדויות > Premios Tu Música Urbano

| שנה | מועמדות | פרס | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | סבסטיאן יאטרה | אמן השנה | מועמדות |  |
| 2022 | "Pareja del Año" (בשיתוף מייק טוורס) | שיר השנה | מועמדות |  |
| 2022 | סבסטיאן יאטרה | אמן הפופ האורבני המוביל | מועמדות |  |
| 2022 | "Tacones Rojos" | שיר הפופ האורבני המוביל | מועמדות |  |
ספר ההיסטוריה של הפרנקים

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  מחבר לא ידוע 
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  כרוניקה מימי הביניים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-8
 
ספר ההיסטוריה של הפרנקים (בלטינית: Liber Historiae Francorum) הוא כרוניקה שנכתבה בעילום שם במהלך המאה ה-8. החלקים הראשונים שימשו כמקור משני לפרנקים המוקדמים בתקופתו של מרקומר (Marcomer) (המאה ה-4), הנותן תקציר של האירועים עד זמנם של המרובינגים המאוחרים. החלקים הבאים של הכרוניקה הם מקורות ראשוניים חשובים להיסטוריה של זמנם. הם מספקים תיאור של המשפחה הפיפינידית (אנ') באוסטרזיה לפני שהפכו לקרולינגים המפורסמים.
"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" משתמש בחומר רב מהחיבור המוקדם יותר, "ההיסטוריה של הפרנקים" (Historia Francorum) מאת הבישוף וההיסטוריון גרגוריוס מטור, שהושלם בשנת 594.
חיבור זה הוא אחד המקורות החשובים ללימוד ההיסטוריה של הממלכה המרובינגית המאוחרת. חלקו הראשון מסכם את ששת הספרים הראשונים של חיבורו של גרגוריוס מטור, וחלקו השני מתאר את ההיסטוריה המרובינגית בשנים 584–727.
מחבר, תאריך ומגמות

הספר חובר באזור סואסון בשנות ה-20 של המאה ה-8, אולי בידי נזירות.
ריצ'רד גרברדינג (Richard Gerberding), עורך מודרני של הטקסט, מצדיק את הקוהרנטיות והדיוק של התיאור של החיבור, תוך שהוא נותן סיבות למיקום הסופר האנונימי בסואסון, שהיה כנראה חלק מהמנזר המלכותי של סן-מדאר (אנ'). גרברדינג מאפיין את המחבר כנויסטריאני וכ"מרובינגי נאמן, חילוני בניגוד לבעל נטייה כנסייתית, ומעריץ נלהב וכנראה בן למעמד האצולה המבוסס על עמק הסן-אואז (Oise) שאת מעלליו, מלחמותיו ומלכיו הוא מתאר".
את "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" נהוג לתארך לשנת 727 בגלל התייחסות לסוף השנה השישית של שלטונו של תיאודריך הרביעי. הוא מציע פרספקטיבה נויסטריאנית של עידן המאיורדומוס של הארמון, שבו הסיעות של בעלי הנכסים הטריטוריאליים הגדולים יכלו להיות בשליטה ובאיזון רק על ידי הלגיטימיות המקודשת של המלך המרובינגי. כנרטיב שנקרא באופן נרחב, "ספר ההיסטוריה של הפרנקים" עזר ליצור תחושת סולידריות תרבותית בקרב קהל הקוראים לו הוא נועד, שאת נטיותיו הוא מספק, ושאת האג'נדה הפוליטית שלו הוא מקדם.
באשר לאג'נדה זו, פוראקר (Fouracre) וגרברדינג מראים שהספר תומך במלכי השושלת המרובינגית רק אם הם שולטים בהתייעצות עם האצילים הגדולים. האצילים, בתורם, נתמכים רק אם הם אינם שואפים מעל מעמדם.
ספר זה הוא אחד מתוך קורפוס של ספרי היסטוריה חדשים שנכתבו במאה ה-8, והועתקו והופצו באופן נרחב במאה ה-9.
תוכן הספר

מלכתחילה מבטיח הספר להציג את מוצאם ומעשיהם של המלכים הפרנקים והפרנקים בכלל. הוא קובע כי מוצאם של הפרנקים מקבוצה של פליטים טרויאנים, בדומה לפליטים האיטלקים של אינאיס, שמצאו את עצמם בחוף הצפוני של הים השחור, לפני שעשו את דרכם על פני המישור הדנובי לחבל הריין. כדי להשיג זאת, הספר מסתמך במידה רבה על הבישוף וההיסטוריון הגאלו-רומי גרגוריוס מטור, שמת בשנת 594, שאת ההיסטוריה שלו הוא מקצר ולעיתים מגדיל ומקביל.
19 הפרקים האחרונים (35–53 במהדורה של ברונו קרוש) מציגים תיאור בלתי תלוי של האירועים בארצות הפרנקיות במאה ה-7 ובתחילת המאה ה-8.
החיבור מתחיל עם כלותאר השני (584–629), שהחל את שלטונו כמלך-ילד של נויסטריה, אחת הטריטוריות הקטנות ביותר של פרנקיה. הוא היה תחת עוצרותה של אמו, פרדגונד, ובברית לא קלה עם דודו של כלותאר גונתרם, מלך בורגונדיה (מת בשנת 592). כלותאר קיבל את מלוא השלטון על נוסטריה עם מות אמו בשנת 597 והמשיך את הריב של אמו עם המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה באותה רשעות ושפיכות דמים, ולבסוף השיג את הוצאתה להורג בצורה אכזרית במיוחד בשנת 613 ואיחד את פרנקיה תחת שלטונו. כמו אביו, הוא הגדיל את שטחיו על ידי פלישה אליהם לאחר מותם של מלכים אחרים.
שלטונו של כלותאר היה ממושך ביחס לתקופתו, שבה הייתה שחיקה מתמשכת של כוחה של המלוכה על ידי האצולה על רקע סכסוכים בין המרובינגים. צו פריז (אנ') בשנת 614, שעסק בכמה היבטים של מינויים לתפקידים ומנהל הממלכה, פורש בדרכים שונות על ידי היסטוריונים מודרניים. בשנת 617, כלותאר הפך למאיורדומוס, תפקיד לכל החיים, צעד חשוב בהתקדמות המשרה הזאת מהיותה בתחילה ניהול בית המלוכה לראשות הממשל בפועל, ובסופו של דבר למלוכה, תחת פפין הצעיר בשנת 751. כלותאר העביר את השלטון על אוסטרזיה לבנו הצעיר דגוברט הראשון בשנת 623. באופן יוצא דופן עבור מלך מרובינגי, הוא חי חיי מונוגמיה, אם כי עקב מקרי מוות היו לו שלוש מלכות. הוא היה בדרך כלל בעל ברית של הכנסייה, ואולי בהשראת הדוגמה של דודו גונתרם, נראה כי שלטונו חסר את מעשי הרצח שבוצעו על ידי רבים מקרובי משפחתו, למעט הוצאתה להורג של ברונהילדה.
פרק 43 מתאר בתמציתיות את ניסיון נטילת הכתר של אוסטרזיה על ידי המאיורדומוס הפיפינידי גרימואלד הזקן. התיאור מסתיים במותו של גרימואלד בעינויים תחת כלוביס השני (אנ') ששלט בנויסטריה. פרק 44 מעיר על כלוביס השני: "בה בעת, הוא הביא חורבן לממלכת הפרנקים באסונות כבדים. יתר על כן, לכלוביס זה היה כל סוג של הרגל מלוכלך. הוא היה מפתה ומבזה נשים, גרגרן ושיכור. על מותו ועל סופו, לא ניתן לומר דבר בעל ערך היסטורי. סופרים רבים מגנים את סופו משום שאינם יודעים את מידת הרוע שלו. לפיכך, באי ודאות לגבי זה, הם מפנים אחד אל חברו". שאר פרק זה ותחילת הפרק הבא נמתחים בין מותו של כלוביס השני, המתוארך בדרך כלל לסוף שנות ה-50 של המאה ה-7, לבין עלייתו של תיאודריך השלישי, המתוארך בדרך כלל לשנת 673, לאחר ארבע שנות שלטון של "המלך הילד כלותאר" (השלישי).
פרקים 45 ואילך מספקים תיאור עוין של אברוין (אנ'), המאיורדומוס של נויסטריה. בניגוד לתיאורו של כלוביס השני שצוטט לעיל, למחבר יש רק שבחים לכילדברט השלישי, "אדם מפורסם", אותו הוא מתאר כ"אדון הזיכרון הטוב המפואר, כילדברט, המלך הצודק". פרקי הסיום מכסים בעיקר את קרל מרטל.
"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" הפך למקור עיקרי ל"המשכים" של הכרוניקה של פרדגריוס, כפי שנערך על ידי הרוזן כילדברנד הראשון בשנת 751 מטעם אחיו למחצה, קרל מרטל.
הערות שוליים

1 2  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: "ממלכת הפרנקים", יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 46
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007512768805171  BnF: cb121137532 (data)  LCCN: n86060859  SUDOC: 029530415  VIAF: 186740726   WorldCat (עם VIAF): 186740726
החרות

ערך זה עוסק בעיתון שיצא לאור בירושלים בעשור השני של המאה העשרים. אם התכוונתם לעיתון של האצ"ל ותנועת החרות, ראו .
| --- | --- |

עמוד השער של החרות, 1909
 תדירות:  תחילה שלוש פעמים בשבוע ולאחר מכן כיומון
 מייסד:  משה עזריאל
 בעלים:  משה עזריאל ומשה חי בן נאים
 עורך ראשי:  חיים בן עטר
 תאריכי הופעה:  1909–1917 (כ־8 שנים)
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל
 
עיתון החרות היה עיתון עברי בעל נטייה לאומית, שהופיע בירושלים בין השנים 1909–1917. העיתון נוהל ונערך על ידי אינטלקטואלים ועסקנים בני היישוב הספרדי, ולאורך רוב שנות מלחמת העולם הראשונה היה זה העיתון העברי היחידי שהמשיך להתפרסם בקביעות ביישוב היהודי.
היסטוריה > רקע

החל מהרבע האחרון של המאה ה-19, בעיקר, התפתחה הפעילות העיתונאית בקרב יהודי האימפריה העות'מאנית. במקביל, צמחה הפעילות העיתונאית הארצישראלית הכללית, ויהודים ספרדים רבים החלו להשתתף בכתיבה בעיתוני התקופה. תקופה זו הייתה גם תחילתה של פעילות הדפסה והוצאה לאור עצמאית של בני היישוב הספרדי בירושלים.
יחד עם תמורות אלו, מהפכת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית בחודש יולי 1908 הביאה עמה הקלות רגולטוריות משמעותיות עבור מערכות העיתונים באימפריה, בין היתר בנושאי צנזורה. הקלות אלו הביאו לפתיחת עיתונים רבים ברחבי האימפריה, יותר מאי פעם.
היסטוריה > הקמתו

בחודש מאי 1909 (אייר ה'תרס"ט) יזם והוציא לאור משה עזריאל את "החרות" כשותף עם משה חי בן נאים. הגיליון הראשון הופיע ב-11 במאי 1909.
עורכו הראשון היה אברהם אלמליח, שכיהן בתפקיד עד לחודש יולי 1910. את אלמליח החליף א"ב ריבלין, ובחודש ספטמבר 1910 החל לשמש חיים בן-עטר כעורך וכשותפו של עזריאל בעיתון, בעוד משה בן נאים לא הוזכר עוד כשותף.
היסטוריה > תקופת מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המשך הפעילות הרצופה של העיתונים העבריים ביישוב כמעט והייתה בלתי אפשרית. למרות השיבוש בשירותי הדואר והמברקים לסוגיהם, שגרם לנתק בין העיתון למקורותיו העיתונאיים, היה "החרות" העיתון המרכזי ביישוב בירושלים בתקופה זו.
מלבד הקושי של הנתק בין מקורותיו העיתונאיים בעולם בשל המלחמה, הצנזורה העות'מאנית הכבידה את פעילותו עוד יותר, ומנעה ממנו לכתוב בחופשיות. למרות זאת, המשיך העיתון להופיע ולספק ידיעות אודות היישוב היהודי בירושלים, מוסדותיו והחיים הכללים בו בשנות המלחמה, ובין השנים 1916-1917 היה העיתון היומי העברי היחיד שהופיע בארץ ישראל.
היסטוריה > סגירתו

לאחר פטירת המו"ל משה עזריאל בחודש אפריל 1916, נוספה לבן עטר גם משרת ההוצאה לאור מלבד משרת העריכה, עד לחודש ניסן ה'תרע"ז (1917), שאז הפסיק העיתון להופיע עקב גיוסו לצבא העות'מאני. לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בחודש דצמבר 1917, ניסה בן עטר לחדש את הופעת "החרות", אך ללא הצלחה.
היסטוריה > "החרות" בגלגולו השני

בשנת 1933, יצא לאור בירושלים עיתון נוסף בשם "החרות", על ידי אברהם אלמליח שהיה עורך "החרות" בשנים 1909 - 1910, ונערך במשך תקופה על ידי עו"ד מאיר לניאדו.
אודות ותוכן > צוות העיתון

מלבד מספר עורכים זמניים או משניים כדוגמת אברהם לודויפול ור' בנימין שכיהנו בעיתון למשך תקופות קצרות, ערך רוב הזמן חיים בן עטר את העיתון.
בניגוד לתפיסה רבת השנים כי "החרות" היה עיתון עדתי, מגזרי ושולי, היה זה למעשה עיתון מרכזי שפנה לכלל בני היישוב, ללא הבדל עדה או מגזר. בעלי "החרות" ראו את עיתונם כעיתון של כל תושבי ארץ ישראל, ילידים ועולים, וכותבי העיתון נמנו עם כלל עדות ומגזרי היישוב היהודי בארץ ישראל, ספרדים לצד אשכנזים, בעלי השקפות כלליות ודתיות מגוונות, מירושלים, מיפו ומהמושבות ברחבי הארץ. לפי יצחק בצלאל, המגוון היישובי והמגזרי של כותבי העיתון היה רחב יותר מאשר כל עיתון אחר בארץ באותה תקופה, ומשה בהר ציין כי העיתון שימש כבמה פלורליסטית, כשהיחס המספרי בין כותבים מזרחים לאשכנזים בו היה מאוזן יותר מאשר בכל עיתון או כתב עת עברי אחר.
אודות ותוכן > תפוצה ותוכן

תחילה הופיע העיתון בימי שלישי ושישי. אט אט גברה תדירותו בהדרגה, והחל מא' בסיון תרע"ב (1912), הופיע כיומון. בניגוד לעיתונים אחרים שהופיעו ביישוב והפסיקו את פעילותם לעיתים, הופיע "החרות" בקביעות, עד שהפך לעיתון המסחרי הראשון ביישוב הודות לכך שהיה העיתון הראשון ששרד בזכות קוראיו, ולא נתמך על ידי מוסד כלשהו.
בעיתון פורסם בעיקר חומר אקטואלי, הכולל חדשות מהיישוב, ודיונים בנושאי חברה ופנאי. הוא לא ייצג אידאולוגיה או השקפה מסוימת ברורה, בניגוד לעיתונים עבריים אחרים, והדגיש בעיקר את חיי היום יום של כלל בני היישוב, שהיוו את קהל היעד שלו.
לעיתים פורסמו בעיתון שירים, סיפורים, מחזות, אגדות, מאמרים על מחברים שונים, ביקורות ספרות, תרגומים לסיפורים, פיליטונים, חומר ספרותי-מדעי בהמשכים בתרגום מלאדינו ומצרפתית וספרות עברית מקורית. עם זאת, היקף החומר הספרותי בעיתון היה מצומצם, בהשוואה לעיתונים אחרים בתקופה זו.
תוכן העיתון מהווה כיום מקור היסטורי חשוב לחקר היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת סוף שליטת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה. עוד מספק תוכן העיתון מקור לחקר אודות הקהילות הספרדיות והמזרחיות שחיו ביישוב היהודי בארץ ישראל, וקשריהן עם שאר קהילות האימפריה העות'מאנית.
אודות ותוכן > תפוצה ותוכן > ציונות

החרות היה עיתון בעל ”מחויבות קנאית להפצת הלשון העברית בקרב העם ולתחייה הלאומית-ציונית” ונושאים אלו היו בגדר עיסוקו המרכזי. העיתון נקט עמדה עיקשת ובולטת לטובת העברית במלחמת השפות והיה במה עיקרית לתומכי העברית במהלכה. כמו כן, במהלך שנותיו של העיתון, הוקדשו בו גיליונות לציון אירועים ציוניים שונים, בהם גיליונות לזכרו של בנימין זאב הרצל, לרגל יובל שנים לחיים נחמן ביאליק, לרגל ביקור נחום סוקולוב בארץ ישראל ולרגל קונגרסים ציוניים.
אודות ותוכן > תפוצה ותוכן > יחסו לשפה העברית

חיים בן עטר, אברהם אלמליח, משה עזריאל ומשה חי בן נאים היו חברים פעילים באגודת "צעירי ירושלים", אגודה לאומית ותרבותית עברית שפעלה בירושלים בשנים 1905-1904, בתמיכת אליעזר בן יהודה. כחברי אגודה זו, וכאנשי הצוות של העיתון, הם הובילו בו קו תמיכה ברור בשפה העברית כשפה הרשמית של העם היהודי, ובכל שנותיו השתדלו לעשות כמה שפחות שימוש בשפות אחרות בעיתון.
בתקופת "מלחמת השפות", הגיעה תמיכת העיתון בעברית לשיאה, תוך עמידה לצד המחנה העברי. צוות "החרות" אף העמיד לרשות המחנה העברי את העיתון כבמה מובילה, ולבסוף היה הוא אחד מהגורמים המרכזיים בהכרעת המאבק מול חברת עזרה.
אודות ותוכן > תפוצה ותוכן > יחסו ליחסי היהודים וערבים בארץ ישראל

נושא יחסי היהודים וערבים בארץ ישראל בלט מאוד בעיתון. יחד עם הרעת היחסים בין הערבים ליהודים בארץ ישראל וסביבתה בשנים 1911-1910, גברה ההתנגדות הערבית להתיישבות הציונית בארץ-ישראל. בתקופה זו, בין השנים 1909-1914, פורסמו בעיתון כ-500 מאמרים שהכילו ידיעות עיתונאיות, מאמרים פובליציסטיים, תרגומים וראיונות מהעיתונות הטורקית והערבית, כולם סביב נושא היחסים שבין היהודים לערבים בארץ ישראל. כותבי העיתון שעסקו בנושא זה, סברו כי יש להסדיר את הסוגיות הלאומיות במסגרת האימפריה העות'מאנית, בין אם תוקם ישות יהודית עצמאית בארץ ישראל ובין אם לא.
הכותבים, שמרביתם נמנו עם עדות המזרח, הביעו את חרדתם מפני התפשטות האיבה הערבית ליהודים, ודרשו להעמיד במוקד סדר היום מאבק הסברתי באיבה זו. כיוצאי עדות המזרח - שראו עצמם כבקיאים ביחסים עם הערבים בניגוד ליוצאי אירופה, בעיקר בשל ידיעת השפה והכרת התרבות ואורח החיים הערבי - מגמת הכותבים הייתה למצוא פתרון שיאפשר חיים משותפים בארץ ליהודים ולערבים יחד. מפי כותבים אלו נשמעו טענות, שלפיהן עסקני היישוב היהודי יוצאי אירופה מתעלמים מעמדותיהם בנושא זה, תוך התנשאות וזלזול, ובכך לטענתם גרמו העסקנים נזק רב ליישוב כולו.
אודות ותוכן > פרשות שבהן היה מעורב > מאורע ברנר

למרות שהעיתון לא הציג אידאולוגיה ברורה, לעיתים הביעו כותביו את עמדתם בנושאים שונים, ואף התפלמסו עם כותבים מעיתונים אחרים. דוגמה לכך היא "מאורע ברנר" בשנים 1911-1910. יוסף חיים ברנר סבר כי הזהות היהודית אינה מיוסדת על מחויבות דתית, ולכן המרות דת אינן מסכנות את הקיום היהודי, ובתגובה תקפו כותבים רבים ב"החרות" את עמדתו.
אודות ותוכן > פרשות שבהן היה מעורב > פרשת ענתבי

לאור רצונו של איתמר בן אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, הוא בחר להיטפל לעסקן אברהם אלברט ענתבי באמצעות סדרת כתבות שפרסם כנגדו באביב 1909. לאור מסע ההשמצה, "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצידו של ענתבי ולקח חלק במאבק לטיהור שמו, בעוד "הצבי" חזר והכפישוֹ. במסגרת מסע ההשמצה, בן אב"י הודיע שבתוך מספר שבועות יחשוף עדויות על מעשי שחיתות של ענתבי, אך לא קיים את הבטחתו. "החרות", ביודעו כי אין בידי הראשון אף מסמכים, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים, אם אכן לטענתו נמצאים בידיו. מסע ההשמצה חזר על עצמו, כשבן אב"י מכפיש את ענתבי, ו"החרות" מטהר את שמו, עד לדעיכת הפרשה בחודש יולי 1909.
יוזם העיתון, משה עזריאל
אברהם אלמליח, עורך העיתון הראשון
חיים בן-עטר, עורך העיתון השני
ועידת האו"ם לסחר ופיתוח

מרכז האו"ם בז'נבה שבשווייץ
ועידת האו"ם לסחר ולפיתוח (באנגלית: United Nations Conference on Trade and Development; בראשי תיבות: UNCTAD) נוסדה בשנת 1964 כגוף בין-ממשלתי קבוע. הוועידה מהווה את הגוף המקצועי העיקרי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות העוסק בנושאי מסחר, השקעות ופיתוח.
מטרות ה-UNCTAD "להביא למקסימום הזדמנויות מסחר, השקעות ופיתוח של מדינות מתפתחות ולסייע להן במאמציהן להשתלב בכלכלה העולמית על בסיס שוויוני." הקמת הוועידה באה לאור דאגות של מדינות מתפתחות ממצב השוק העולמי, פעילות תאגידים בינלאומיים והפער האדיר בין מדינות מפותחות למדינות מתפתחות.
ה-UNCTAD נוסד כדי ליצור פורום שבו מדינות מתפתחות תוכלנה לדון בבעיות הנוגעות לכלכלותיהן. הוועידה קמה מן הרעיון כי מוסדות דוגמת גאט"ט (אותו החליף בימינו ארגון הסחר העולמי), קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי לא מתאימים לטפל בבעיות הייחודיות של מדינות מתפתחות.
המטרה העיקרית של ה-UNCTAD היא לנסח קווי מדיניות הנוגעים לכל היבטי הפיתוח, כולל מחסור, סיוע, תעבורה, מימון וטכנולוגיה. הוועידה בדרך כלל מתכנסת פעם בארבע שנים. הוועידה הראשונה התכנסה בז'נבה בשנת 1964 ומאז התכנסה אחת לארבע שנים בערים שונות ברחבי תבל. המזכירות הקבועה של הוועידה יושבת בז'נבה.
אחד ההישגים הבולטים של ה-UNCTAD היה להגות וליישם את שיטת ההעדפות הכללית. נטען ב-UNCTAD כי כדי לקדם יצוא סחורות ממדינות מתפתחות יש צורך לקבוע תעריפי מכס מיוחדים על סחורות אלה. המדינות המפותחות, לאחר שקיבלו את הטיעון, פיתחו את שיטת ההעדפות הכלכלית על פיה יצוא מוצרים, וסחורות חקלאיות מסוימות ממדינות מתפתחות, פטור ממכס, או זוכים להנחה בשיעורי המכס, במדינות המפותחות. כיוון שעל יבוא של מוצרים זהים ממדינות מפותחות מוטלים מכסים בשיעורים המלאים, היבוא ממדינות מתפתחות זוכה ליתרון תחרותי במדינות המפותחות.
ב-UNCTAD חברות 194 מדינות ובמטה הוועידה בז'נבה עובדים כ-400 אנשי צוות. המצטרפת האחרונה לוועידה הייתה מדינת דרום סודאן, ב-14 ביולי 2011. מדינת ישראל חברה ב-UNCTAD. הוועידה פועלת בתקציב שנתי של כ-50 מיליון דולר וכן 25 מיליון דולר נוספים לתקציב סיוע טכני. המזכיר הכללי של הוועידה מאז 2005 הוא דר' סופאצ'אי פאניטצ'פאקדי (Supachai Panitchpakdi) מתאילנד. מאז הקמתה התכנסו 12 ועידות בעולם. הוועידה ה-13 צפויה להתכנס ב-21 באפריל 2012, בדוחה, בירת קטר.
פרסומים

ה-UNCTAD מפרסם מספר דו"חות תקופתיים בנושאים שונים הנוגעים לכלכלה העולמית, בהם:
הדו"ח על סחר ופיתוח - מתפרסם אחת לשנה מאז 1981
סקירת סחר וסביבה - מתפרסם אחת לשלוש שנים מאז 2003
דו"ח השקעות עולמי - מתפרסם אחת לשנה מאז 2009
דו"ח פיתוח כלכלי באפריקה - מתפרסם אחת לשנה מאז 2000
דו"ח המדינות המפותחות במידה המועטה ביותר - מתפרסם אחת לשנה מאז 1996
סקירות סטטיסטיות של ה-UNCTAD
דו"ח כלכלת מידע - מתפרסם אחת לשנה מאז 2005
סקירת תובלה ימית עולמית - מתפרסמת אחת לשנה מאז 1968
סקירה שנתית בנושאי חשבונאות ודיווח בינלאומיים
הערות שוליים

↑  Membership of UNCTAD
↑  UNCTAD XIII
↑  Trade and Development Report
↑  Trade and Environment Review
↑  World Investment Report
↑  Economic Development in Africa report
↑  The Least Developed Countries Report
↑  UNCTAD Statistics Overview
↑  Information Economy Report
↑  Review of Maritime Transport
↑  International accounting and Reporting issues
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526382405171  PLWABN: 9810613568805606  BnF: cb11868451v (data)  CiNii: DA01042800  GND: 1001366-0  ISNI: 0000 0001 2238 092X  LCCN: n79032201  LNB: 000013552  NKC: kn20010710008  NLA: 35562144  NLG: 223652  NSK: 000274690  SUDOC: 026436663  Trove: 996619  VIAF: 143632535   WorldCat (עם VIAF): 143632535
הסכם השלום החתי-מצרי

הגרסה החיתית – העתק החרס של הסכם קדש בין חתושיליש השלישי לרעמסס השני (המוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול)
הגרסה המצרית – במתחם אמון-רע שבכרנך
הסכם השלום החתי-מצרי נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, בין פרעה מצרים רעמסס השני, לבין מלך החיתים חתושיליש השלישי. הוא למעשה הסכם השלום הכתוב העתיק ביותר ששרד עד ימינו. העתק מההסכם נמצא באוסף המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
רקע

ההסכם נחתם על פי ההשערה בשנת 1259 לפנה"ס, כ-16 שנים לאחר קרב קדש, קרב גדול בין המצרים לחיתים. הקרב הסתיים למעשה בתיקו ומאז התנהלה בין הצדדים מלחמת התשה שבה כל צד ניסה להתיש את אויבו. רעמסס תקף עוד מספר פעמים את האדמות החיתיות באזור סוריה של ימינו, אולם בכל פעם החיתים שבו וכבשו אותן מחדש. רעמסס הבין שהמלחמה עם החיתים אינה מועילה לו, והחליט להגיע להסכם שלום עם המלך החיתי חתושיליש. שני הצדדים איבדו כוחות רבים במהלך הקרב, ואף צד לא היה יכול להרשות לעצמו להמשיך להילחם, בגלל איומים נוספים מבחוץ: מצרים העתיקה ניצבה בפני המשימה להגן על גבולה המערבי מפני פלישתם של שבטי לוב על ידי בניית שורת מבצרים לאורך הגבול, ואילו החיתים ניצבו בפני איום גדול יותר בדמות אימפריית אשור, שכבשה את השטחים הסמוכים להם.
ההסכם

שתי הגרסאות המקוריות של ההסכם נכתבו על גבי לוחות כסף, לפיכך כונה ההסכם "הסכם הכסף" או "שלום הכסף". כן הוכנו העתקים של ההסכם על גבי חרס. הגרסה הראשונה, המצרית, נכתבה בכתב הירוגליפי ונשמרה על מצבה במקדשו של אמון בכרנך. עותקים שלה נמצאו גם בלוקסור ואבידוס. הגרסה השנייה של ההסכם נכתבה באכדית, ונשמרה בארכיון בחתושש בירת החיתים.
ההסכם מכיל את התנאים הבאים:
נאסר על מי מהצדדים לתקוף את השני.
במקרה שמדינה זרה תוקפת את אחת הממלכות, מחויבת השנייה לבוא לעזרתה.
החיתים מקבלים את קדש וממלכת אמורו, המצרים מקבלים מעבר חופשי לאוגרית.
במקרה שפושע בורח מאחת הארצות אל האחרת מחויבת זו האחרונה להסגיר את הנמלט.
רעמסס יישא לאשה את בתו של חתושיליש.
לאחר ההסכם

בחפירות בפר-רעמסס, בירתו של פרעה רעמסס השני, נמצאו תבניות אבן ששימשו לייצור חלקי שריון שהיו נהוגים על ידי הצבא החתי ושימשו בקרב קדש. ממצאים אלה מראים שלאחר הסכם השלום החתי-מצרי ונישואי רעמסס השני עם נסיכה חתית בתו של חתושיליש השלישי, חיילים ובעלי מלאכה חתים שהו בפר-רעמסס והיו בקשר עם המצרים.
גילוי

לוחות עם נוסח ההסכם התגלו בידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון במצרים בשנת 1828. בשנת 1906 מצא הארכאולוג הגרמני הוגו וינקלר עותק של ההסכם בארכיון בחתושש.
העתק של ההסכם מוצג במטה האומות המאוחדות.
לקריאה נוספת

S. Langdon and Alan H. Gardiner, The Treaty of Alliance between Ḫattušili, King of the Hittites, and the Pharaoh Ramesses II of Egypt, The Journal of Egyptian Archaeology 6, Egypt Exploration Society, 1920, pp. 179–205. doi:10.2307/3853914
הערות שוליים

↑  Trevor Bryce, The ‘Eternal Treaty’ from the Hittite perspective, British Museum Studies in Ancient Egypt and Sudan 6, 2006, pp. 1–11, at p. 1
↑  שתי הגרסאות בתרגום לאנגלית (הקישור אינו פעיל)
↑  Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt מאת Kathryn A. Bard, הוצאת Routledge, ‏2005, עמ' 648
↑  שלמה יזרעאל, על חטא ועל חת, באתר הארץ, 8 ביולי 2009
צו קנופוס

המצבה שעליה נחקק צו קנופוס
צו קנופוס היא כתובת דו-לשונית  שנכתבה בשפה המצרית העתיקה וביוונית, על גבי אסטלה מצרית עתיקה, הכתובה בשלושה סוגי כתב: כתב חרטומים, כתב דמוטי וכתב יווני. הכתובת נכתבה ב-7 במרץ 238 לפנה"ס, על ידי כהנים מצריים בעקבות כנס שהתקיים בעיר קנופוס (אנ') ליד אלכסנדריה  של בכירי הכהונה המצרית. מטרת הכנס הייתה למצוא דרכים לקרב את האוכלוסייה המקומית לבית תלמי.  בצו הוזכרו מעשיהם  הטובים של המלך תלמי השלישי ואשתו ברניקי השנייה. בנוסף,  על פי הצו  קודשה בתם הנסיכה ברניקי שנפטרה כאלה.
ייחודה של הכתובת

כתובת זו היא המוקדמת מבין הכתובות הדו-לשוניות המכונות "סדרת אבן רוזטה". הבאה אחריה היא כתובת ממפיס משנת 218 לפנה"ס לערך, שנכתבה לכבודו של המלך תלמי הרביעי והמאוחרת היא הכתובת  המפורסמת שנקראת אבן רוזטה שנכתבה בשנת 196 לפנה"ס לכבודו של המלך תלמי החמישי. לכתובת זאת היה תפקיד בפענוחם של כתובות הרוזטה. מכתובת זו נמצאו מספר עותקים באורכים שונים.
האסטלות

הכתובת הראשונה נמצאה ב-15 באפריל 1866 על ידי קארל ריכרד לפסיוס בטאניס. האבן התגלתה באקראי, בעת שלפסיוס  ונשי משלחת נוספים הלכו לכפר כדי לגייס עובדים. אחד מהם ראה בתוך ההריסות  בתוך העפר את הקצה של האסטלה. לפסיוס היה מודע לקיומה של הכתובת, אחד המהנדסים של חברת תעלת סואץ סיפר לו עליה. מיד לאחר הסרת העפר הוכנו עותקים של הכתובות על האסטלה וכן שלושה צילומים. האסטלה שנמצאה כתובה על גבי אבן גיר באיכות טובה, והיא כוללת בחלקה העליון 37 שורות בכתב חרטומים, בחלק התחתון 76 שורות בכתב יווני, ובקצה הימני 74 שורות בכתב דמוטי. הכתובות בכתב החרטומים והכתב הדמוטי הם במצרית עתיקה, והכתובת בכתב היווני נכתבה ביוונית. גובה האסטלה שנמצאה הוא 223.5 ס"מ, רוחבה 82 ס"מ ועובייה 34 ס"מ. האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר. העתק באיכות טובה נמסר על ידי השליט המצרי איסמעיל פאשא בשנת 1871 למוזיאון הבריטי/ מספר פריט EA1081.
הכתובת השנייה נמצאה בשנת 1881 על ידי גסטון מספרו בקום אל-חיסן (Kom el-Hisn) על גבי אבן גיר לבנה, והיא כוללת 26 שורות בכתב חרטומים, 20 שורות בכתב דמוטי ו-64 שורות בכתב יווני. גובהה של האסטלה הוא 222 ס"מ ורוחבה 78 ס"מ. האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר, מספר המוצג הוא 22186.
שבר נוסף של הכתובת נמצא בשנת 2004 ב-Bubastis, עיר באזור דלתת הנילוס במצרים התחתונה.