stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הדרוזית הציונית
הערות שוליים

↑  תופיק חורי, הנהלת הקונגרס השיבה ברכות לציוני הדרוזי, דבר, 31 בינואר 1972
↑   משה בן עטר, יוסף נאסר אדין - פטריוט ופורץ דרך לאחווה עם הדרוזים, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2021
↑  יואל דר, 500 דרוזים ציונים, דבר, 27 בינואר 1978
↑  יואל דר, הציוני הדרוזי, דבר, 25 באפריל 1976
↑  טכס פתיחת המועדון הדרוזי הציוני, מעריב, 31 באוקטובר 1978
↑  אני מאמין דרוזי ציוני, מעריב, 26 בדצמבר 1978
↑  התכנסה התנועה הדרוזית הציונית, דבר, 28 בדצמבר 1980
↑  יום עיון: העדה הדרוזית, מדינת ישראל והעם היהודי, דבר, 23 בינואר 1978
↑  דרוזים ציונים ישתתפו, דבר, 5 בפברואר 1981
↑  שבוע ההזדהות עם מצוקת יהודי בריה"מ, מעריב, 6 במרץ 1984
↑  ראובן בן צבי, הדרוזים הציונים מאשימים את הממשלה בזניחת אוהדי ישראל בגולן, מעריב, 27 באוקטובר 1981
↑  חסין חלבי, כרמל נסר אלדין נבחר להוביל את התנועה הדרוזית הציונית בישראל, פורטל הכרמל והצפון, 9 באוקטובר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435293805171
אהרן האלה-וולפסון

| --- | --- |
 לידה:  1754 
 פטירה:  20 במרץ 1835 (בגיל 81 בערך) פירט, ממלכת בוואריה 
 מדינה:  גרמניה 
 שפות היצירה:  גרמנית, עברית, יידיש 
 
אהרן בן וולף מהאלה (בכתיב שנהג בזמנו: אהרן בן וואָלף מהאללי, מאוחר יותר גורמן לאהרן האללי וואָלפסזאָהן, בגרמנית: Aaron Halle-Wolfssohn; תקי"ד, 1754 – י"ט באדר ה'תקצ"ה, 20 במרץ 1835) היה סופר, מתרגם הוגה ומחזאי יהודי יליד פרוסיה, מחשובי משכילי ברלין בדור שאחרי משה מנדלסון.
פרסומיו

אהרן וואלפסזאהן מהאללע, שיחה מארץ החיים (חלק ראשון), המאסף, 14 באוגוסט 1794 (עד עמ' 69); חלק שני, המאסף, 11 בספטמבר 1795 (עד עמ' 57); חלק שלישי, המאסף, 1 בספטמבר 1796 (עד עמ' 48); חלק רביעי, המאסף, 15 בספטמבר 1797 (עד עמ' 22).
אבטליון: מבוא הלמוד לנערי בני ישראל, ברלין: דפוס חנוך נערים, תק"ן, בספרייה הלאומית
אבטליון והוא מבוא הלמוד לנערי בני ישראל ולכל החפצים בלשון עבר, וינה: דפוס א. שמיד, 1814, בגוגל ספרים
לייכטזין אונד פרעממעלייא, אמסטרדם: דפוס יוחנן לוי רופא ובנו בנימן, תקנ"ח, באתר היברובוקס
דיא שטאלצע ושתי, מחזה פורים ביידיש מ-1796
בתרגום
דוד הופשטיין, "לייכטזינן אונ צוויעס", בתוך: די קאָמעדיעס פונ דער בערלינער אופקלערונג, מעלוכע פארלאג פאר די נאציאָנאלע מינדערהייטנ אינ אוסר"ר, 1933. עמ' 127–157. (תרגום של "קלות דעת" ליידיש סובייטית)
קלות דעת וצביעות: (ר’ חנוך ור’ יוספכי); עם מבוא מאת דן מירון, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ז.
Leichtsinn und Frömmelei. ein Familiengemälde in drei Aufzügen; mit einem Nachwort herausgegeben von Gunnar Och und Jutta Strauss, Röhrig Verlag, 1995.
לקריאה נוספת

Jeremy Asher Dauber, 'Aaron Halle-Wolfssohn', in: Antonio’s Devils: Writers of the Jewish Enlightenment and the Birth of Modern Hebrew and Yiddish Literature, Stanford Uni. Press, 2006. ‏עמ' 164–206.
Jutta Strauss, 'Aaron Halle-Wolfssohn: Ein Leben in drei Sprachen', in: Anselm Gerhard, Musik und Ästhetik im Berlin Moses Mendelssohns, Walter de Gruyter, 1999. ‏עמ' 57–74.
הערות שוליים

↑  יש מקורות המציינים את 1756 כשנת לידתו. בתעודת הפטירה מצוין שהיה בן 79 במותו.
↑  באמצע שנות ה-70 הועלה "קלות דעת וצביעות" בתיאטרון הבימה בבימוי עמרי ניצן.
↑  בנימין שלמה המבורגר, הישיבה הרמה בפיורדא, בני ברק תש"ע, כרך ג', עמ' 343–349.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262236705171  GND: 120163683  ISNI: 0000 0001 2046 4564  LCCN: n2009053150  NKC: jx20080922011  NTA: 268632448  SELIBR: 102528  VcBA: 495/164580  VIAF: 38903996   WorldCat (עם VIAF): 38903996
שדריים

| שדריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: שדריים
שם מדעי
 Betulaceae ‏גריי, 1822
תחום תפוצה

שדריים (שם מדעי: Betulaceae) היא משפחה בסדרת האלונאים ובה שישה סוגים של שיחים ועצים נשירים שפריים אגוזי שכוללים 130 מינים. הם גדלים לרוב באזורים ממוזגים בחצי הצפוני של כדור הארץ, עם כמה חריגים שגדלים בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית.

בעבר נחלק המיון של בני המשפחה לשתי משפחות, האחת כללה את השדר והאלנוס והשנייה כללה את היתר, אולם לאחר מחקרים פילוגנטיים הוחלט לכלול אותם במשפחה אחת.
שימושים

האדם משתמש בעצים למטרות מאכל, כגון אגוז לוז, לעצי נוי, לשימוש תעשייתי בקליפתם של חלק מהמינים וכחומר גלם. העץ עצמו קשה, כבד ועמיד ולכן שימש בעבר לבניית כלים כבדים שהיום נבנים ממתכת כגון גלגלי מרכבות, מטחנות וכדומה.
מיון

המשפחה כוללת שישה סוגים קיימים ועוד חמישה סוגים שנכחדו. הסוגים הקיימים הם:
שדר (Betula)
אלנוס (Alnus)
לוז (Corylus)
אלה לבנה (Carpinus)
Ostrya
Ostryopsis
עלילת קורבן האדם

עלילת קורבן האדם הייתה עלילת שווא שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה ולפיה היהודים מקריבים קורבנות אדם, ובפרט בבית המקדש שלהם, ונוהגים בקניבליזם.
העלילה נחשבת בעיני החוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו נגד היהודים בעת העתיקה (שתי האחרות היו עלילת החמור ועלילת המצורעים). המקורות הידועים לעלילה זו הם אפיון ודמוקריטוס.
אפיון

בספרו הפולמוסי נגד אפיון, הנועד לשמש ככתב הגנה על היהדות, מספר יוסף בן מתתיהו על עלילת דם שהופצה על ידי אפיון במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, בעקבות פוסידוניוס ואפולוניוס מולון.
לפי עלילה זו, בשעה שאנטיוכוס הרביעי נכנס לבית המקדש הוא מצא שם איש יווני ששכב על ספה בטמטום חושים כאשר לפניו הוצע שפע של מטעמים מכל טוב. כאשר אותו אדם ראה את המלך הוא נפל אפיים לפניו והתחנן שישלח אותו לחופשי. כששאל אותו המלך מי הוא ומה פשר מעשיו ופשר פיטומו, האיש בבכיות ואנחות סיפר לו, שהוא איש יווני שנפל בשבי בני עם נכרי בשעה שביקר ביהודה לרגל עסקיו, נלקח לבית המקדש שם הפך לאסיר ופוטם במאכלים שונים, ובתחילה הוא הוטעה לחשוב ששפר גורלו. וכשניסה לברר על פשר הדברים, הוא הצליח לשמוע ולהבין שאחד מהחוקים היהודיים קובע שעל היהודים לתפוס איש יווני הבא מארץ זרה, לפטם אותו שנה שלמה ואז במועד קבוע לקחת אותו לחורשה. שם הם הורגים אותו ומקריבים אותו כקורבן על פי המנהגים שלהם, וטועמים מבשרו, ותוך כדי הקרבתו נשבעים שבועה ידועה להיות שונאים ליוונים, ואת שאריותיו זורקים לבור. והאיש אמר לאנטיוכוס שנותרו לו ימים מעטים לחיות, ולכן הוא מתחנן לפניו כמי שמכבד את האלים היוונים שיצילהו. ולכן כותב אפיון שבעקבות סיפור מזעזע ואיום זה, החליט אנטיוכוס לרדוף את היהודים, ולחלל את מקדשם.
העובדה שיוספוס ראה לנכון להפריך את עלילת הדם, מעידה על תפוצתה הגבוהה בעולם היווני-רומאי, ועל כך שהיא נחשבה אמינה. ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא מעיר שאת הקטע האחרון, על החלטתו של אנטיוכוס, החליט יוספוס לצנזר.
בעוד שאצל דמוקריטוס לא מתואר מעשה של קניבליזם אצל אפיון נקודה זו בולטת. על פי פלוסר, המוטיב השני הוא ידוע ביותר, והוא מוטיב של ברית נפשעת שמחזקים אותה על ידי שבועה ואכילת בשר אדם או שתיית דמו שנהגו לספר על קושרי קשר. כאשר העבירו אותו על היהודים, הצביעו בכך על היהודים כחבורת קושרים מיזנתרופים שקשרו קשר שנאה נגד האנושות. על פי בר כוכבא, סיפור זה היה המקור לסיפור שאצל דמוקריטוס, על אף השינויים שיש בו.
פסקאות 52–113 בספר השני של "נגד אפיון" (בתוך פרקים ה–ט) שרדו רק בתרגום הלטיני מהמאה ה-6, המכונה "תרגום קסיודורוס". לדברי בר כוכבא, ניתן להניח כי הדפים המכילים את עלילת קורבן האדם ועלילת החמור הושמדו בשלב כלשהו של המסירה, בהתאם לדחייה המוחלטת שלהן על ידי פוטיוס ואולי גם על ידי אישים ביזנטיים אחרים בעלי סמכות. התרגום הלטיני של עלילת קורבן האדם סובל מפגמים רבים. כמה טעויות נובעות מפירוש שגוי של הטקסט היווני. ישנן גם השמטות והבדלים משמעותיים בניסוח בין כתבי היד הלטיניים השונים.
מאוחר יותר הופנתה עלילת הדם כפשוטה נגד הנוצרים. טעות בהבנת המיסה, בה שותים יין המסמל את דמו של ישו (טרנסובסטנציאציה) הובילה להאשמה ולעלילות דם.
אפיון > ביקרמן

על פי מאמרו של אליהו ביקרמן, "רצח פולחני ופולחן החמור" (1927), נראה שסיפורו של אפיון הוא למעשה הכלאה של שני סיפורים.
הגרסה הראשונה מסווגת למנהגי "מלך הסאטורנליה". בחגיגות אלו נהוג להכתיר אדם כלשהו למשך תקופת החג, ולהרעיף עליו כל מיני מאכלים ומשקאות כיד המלך, ולהוציאו להורג עם תום החג. הגרסה השנייה שאותה מכנה ביקרמן ה"סעודה הקניבלית" קשורה לסיפורי הקושרים: קושרים שנאספים בחשאי, מבצעים ביחד מעשה פשע, שמחזק את הזיקה ביניהם וכובל אותם בקשרי סודיות ונאמנות.
הוא גם קיבל את דעתו של יוספוס, שהעלילה נועדה להכשיר את מעשיו יוצאי הדופן של אנטיוכוס בשוד בית המקדש וחילולו. מעשים שזכו לגינוי נרחב מפני אנשי תרבות רבים. ולכן נראה שהעלילה הומצאה על ידי סופר חצר סלאוקי, שבאמצעות עשייה של דה-לגיטימציה ליהודים, וחשיפת שנאתם ליוונים, ביקש להצדיק את אנטיוכוס.
אפיון > בצלאל בר כוכבא

פרופסור בר כוכבא, מקבל את תפיסתו של ביקרמן שמדובר בשני סיפורים שונים שמוכלאים ביחד, אך אינו מקבל את הניתוח של ביקרמן, ומציג גרסה משלו למקור שני הסיפורים. הוא טוען שהמספר שזר שני סיפורים, תוך שהוא לוקח מכל אחד מהם את הפרטים הקשים ביותר. לדעתו, המאפיינים של "מלך הסאטורנליה" שונים מאוד מהסיפור הזה, בפרטים מהותיים ולכן אינם המקור לסיפור. בר כוכבא סובר שהמקור לסיפור הקושרים דווקא קשור לסיפור של הריגת אוסיריס בידי סת-טיפון, שזוהה עם האל היהודי, כבר בידי המצרים עצמם. גם הסיפור של קרבן האדם יש לו מקור בענייני סת, ומדובר בהענשתו הסמלית של סת-טיפון עצמו, כאשר רוב הפרטים דומים. לדעתו מקור העלילה הוא במצרים ולא באירופה, והיא הומצאה ככל הנראה בתקופה הפרסית, על ידי סופר החצר הסלאוקי שמיזג את שני הסיפורים ביחד, והכניס את סיפור הרקע של אנטיוכוס במקדש, ואז הסיפור הגיע אל אפיון באמצעות מקור ביניים.
דמוקריטוס

היסטוריון לא-ידוע בשם דמוקריטוס (המאה הראשונה לספירה), שכתביו אבדו והוא ידוע לנו רק מהסודא, הלקסיקון הביזנטי מסוף המאה ה-10, מצוטט באופן הבא שם:
(כתב חיבור) על תכסיסי מלחמה בשני ספרים (וגם חיבור) על היהודים, שבו הוא מציין כי הם משתחווים לראש חמור עשוי זהב, וכי מדי שבע שנים, בהיותם חסרי מעש, לכדו נוכרי והקריבוהו תוך גזירת בשרו לגזרים קטנים, וכך הרגוהו."
דמוקריטוס חוזר בדבריו על עלילת פולחן החמור של היהודים וגם על עלילת הדם.
בדבריו יש דמיון לאפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי ושהטקס מתרחש בכל 7 שנים. יש הטוענים כי הדבר רומז שלא הייתה תלות הדדית קרובה בין שני הסופרים, ויש הטוענים כי השינויים אינם מהותיים. ייתכן וציון המחזוריות של 7 שנים קשור לשנת השמיטה היהודית (ואולי לשבת), שהייתה ידועה לכמה סופרים פגאניים.
ידוע היטב שקורבן אדם היה נפוץ בעולם העתיק. ההשקפה הנאורה ביוון ורומא ראתה בכך ביטוי גס של אמונה טפלה ברברית. השלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא, וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא, בעיקר בקרב הגאלים. בתיוגו את הדת היהודית ככזאת שמעודדת את מנהג קורבן האדם, דמוקריטוס רומז שהיהדות מוחלת על אמונה טפלה ומיזנתרופיה.
על פי דוד פלוסר, בעלילה זו יש מתקפה כפולה, הן כלפי העם היהודי והן כלפי בית המקדש שלו. צורת הפולחן של קריעת בשרו של האדם איננה מקרית, ונראה שהיא לקוחה מהפולחן של דיוניסוס, אל כתוני שגילם את מחזור הטבע והפריון, והיה קשור לחיי הוללות, שכרות, אקסטזה ושגעון. בחגיגות האביב והיין שלו עסקו בפעילות מינית, איבוד חושים והשתוללות. לעיתים שיאה היה קריעה לגזרים של שור המסמל את דיוניסוס ואכילת הבשר חי, ולעיתים בקריעת בשרו של אדם. רצח פולחני אכזר לכבוד דיוניסוס הוא נושא של טרגדיה אחת של המשורר היווני הדגול אוריפידס, בה אם קורעת את בנה לגזרים, מתוך שיגעון, כשתפס אותה בשעת פולחן דיוניסוס. על פי פלוסר, לדמוקריטוס הייתה סיבה נוספת לתאר את קרבן האדם של היהודים במתכונת קרבנות האדם לכבוד דיוניסוס, כיוון שהיו כאלו שזיהו בעת העתיקה את אל היהודים עם האליל דיוניסוס, דווקא באופן פרדוקסלי מתוך הזדהות ורגשות אהדה.
יש הטוענים שבדומה לעלילה זו, הרומאים הפיצו עלילת דם כנגד הבככאנטים, וטענו נגדם שהם עורכים טקסים הכוללים הקרבת אדם, אכילה טקסית של בשרו, וכל זאת תוך כדי אורגיה, ולמעשה לא מדובר באמת היסטורית אלא בעלילה. נאומו של קיקרו נגד קאטילינה כלל שארית של עלילת הדם נגד הבככאנטים הרוצים להרוג קונסול.
תיאופרסטוס

בפרגמנט מתוך "על החסידות" של תיאופרסטוס (371–287 לפנה"ס), פילוסוף יווני, תלמידו ויורשו של אריסטו באסכולה הפריפטטית, כפי שהוא מובא בספרו של פורפיריוס "על ההימנעות [מבשר] בעלי חיים", מתוארים דרכי הקרבת הקורבנות של היהודים. שם הוא מתאר שהיהודים מקריבים קורבנות חיים (ללא הריגתם לפני כן), שאותם הם שורפים כליל דווקא בליל באין רואה, והם נוסכים עליהם דבש ויין, כדי להשמידם במהירות, כדי שמעשיהם הנוראים לא יראו לעין השמש. בעוד שהיוונים נמנעים ממעשים כעין אלו, אף אם מישהו היה פוקד עליהם לעשות דבר כזה. הוא עוד מוסיף שבאשר היהודים פילוסופים על פי טבעם, הם משוחחים אחד עם השני אודות האלוהות, עורכים בלילה תצפית כוכבים, וקוראים לאל באמצעות תפילות. ובשורת המחץ הוא מבליע שהיהודים היו הראשונים שהנהיגו קרבנות של בעלי חיים ושל אדם, ולבסוף הוא מנסה לסנגר שהם עשו זאת לא בשל תשוקה רעה אלא בשל הכרח.
בצלאל בר כוכבא קובע כי דבריו של תיאופרסטוס שהושפעו ממקור יווני-מצרי, שהיו האזכור הראשון והמפורש של יהודים בספרות יוון, הפכו להיות אוטוריטיביים בשל מעמדו הפילוסופי הרם, בעיני הסופרים היוונים שבאו אחריו. הוא גם מעיר שאין בדבריו של תיאופרסטוס על הפילוסופיה של היהודים שבח גדול, כיוון שהוא מבחין בין פילוסוף שרק משנן את הפילוסופיה, לבין פילוסוף אמיתי שהוא גם אדם אתי שמממש את עקרונות הפילוסופיה בחייו.
בקרב הזורואסטרים

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי זורואסטריות-יהדות
בדת הזורואסטרית קיים תיעוד מהמאה התשיעית לעלילת קורבן האדם. בתקופה זו נכתב ספר הדין-כרד (מילולית: מעשי הדת), המשמש כעין אנציקלופדיה והוא היצירה הארוכה והחשובה ביותר מבחינה דתית בכל הספרות הפהלווית מתחילת ימי הביניים. לפי אגדה המובאת בספר, מי שכתב את עשרת הדיברות התנכ"יות היה דמות/יישות מיתולוגית בשם צ'חאק (אנ') (בפרסית: ضحاک) המוזכרת כבר באווסטה ומזוהה עם אהרימן וכוחות הרשע. הספר מפרט את עשרת הדיברות המקראיות באופן מעוות ומציג אותן כניגוד לעשרת הדיברות שנתן יימה, המזוהה עם כוחות הטוב. בין היתר, הוא מייחס לעשרת הדיברות את ההוראה להקריב קורבן אדם. חוקרים שיערו שאולי מדובר בהוצאה מהקשר של סיפור בת יפתח המקראי. אך ברוב ההוראות האחרות לא נמצאו הקשרים מתקבלים על הדעת למצוות ביהדות.
השפעה

על פי פלוסר, עלילות אלו היו בסיס לעלילות הדם של ימי הביניים והעת החדשה. שמקורה היה בכך, "שהיהודים מתרחקים מאומות העולם ואינם חיים אתם בשותפות ועל כן הואשמו בשנאת זרים".
לקריאה נוספת

(E. Bickermann, Ritualmord und Eselkult (1927, באתר של אורי אמיתי (בגרמנית)
בצלאל בר-כוכבא, "עלילת הדם ההלניסטית ־ תוכנה, מקורותיה וגלגוליה", תרביץ, כרך סה, חוברת ג, ניסן-סיון תשנ"ו, עמ' 347–374.
Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, University of California Press 2010, Part II, 7. The Diachronic Libels and Accusations (B): The Seleucid Court Scribe(s) and the Blood Libel, pp. 253-279
הערות שוליים

↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature: The Hellenistic Period, p. 206
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק ח.
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature, p. 254
↑  .E ,Bickerman ,'Ritualmord und Eselkult' ,MGWJ 71 ,(1927) .pp 171-187 .(=E ,Bickerman Studies in 15 Jewish and Christian ,History ,II Leiden ,1980 .pp 224-255)
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature, p. 257
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature, pp. 258-259
↑  Bezalel Bar-Kochva, The Image of the Jews in Greek Literature, p. 259
↑  בצלאל בר-כוכבא, "עלילת הדם ההלניסטית ־ תוכנה, מקורותיה וגלגוליה", תרביץ, כרך סה, חוברת ג', תשנ"ו
↑  במקום אחר בסודא: בכל 3 שנים – Suidas, s.v. Ἰούδας
↑  סודא, דמוקריטוס – Suidas, s.v. Δαμόκριτος
↑  אריה כשר, (יוספוס פלאוויוס) נגד אפיון, כרך שני, פירוש לספר שני, פרק ח. עלילת הדם היוונית ופירכותיה, הערה 89, עמ' 390.
1 2  מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXXV. Damocritus, pp. 530-531
↑  פורפיריוס, De Abstinentia, ספר 2, פרק 26.
↑  דין-כרד, ספר 3 פרק 288 (באנגלית)
↑  The 1901 Jewish Encyclopedia, Jews in Pahlavi Literature
צ'חאק המרושע, ציור מהמאה ה-16 בכתב יד פרסי של השאהנאמה
נעם מאירי

| --- | --- |

נעם מאירי
 לידה:  27 במרץ 1958 (בן 66) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
נעם מאירי (נולד ב-27 במרץ 1958) הוא יוצר תיאטרון, שחקן, במאי ומורה למשחק. ממייסדי ומנהל תיאטרון הגוף, בי"ס לתיאטרון פיזי על פי שיטת ז'אק לקוק. מאז 1999, פרופסור בתחום תיאטרון פיזי באוניברסיטת פולקוונג לאמנויות באסן גרמניה.
הצגות בבימויו ובעיבודו

"געגועים לאמור ופסיכה" (2013) - מופע תיאטרון-אופרה מקורי על פי סיפור המיתולוגיה של אמור ופסיכה. הפקה של המחלקה לאופרה באוניברסיטת פולקוונג. ההצגה עלתה בתיאטרון "פינה באוש" באסן, גרמניה.
"הנסיך המאושר" (2011) - על פי סיפור של אוסקר ויילד. הפקה של המחלקה למשחק באוניברסיטת פולקוונג. המופע עלה במסגרת פסטיבל ותחרות של בתי ספר למשחק של ארצות דוברות גרמנית. בתיאטרון קאמפנאגל בהמבורג, גרמניה.
"עמל אהבה, לשווא" (2001) - מאת: ויליאם שייקספיר בתרגום דורי פרנס. הפקה של הסטודיו למשחק של  הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, תל אביב. ההצגה עלתה בפסטיבל שייקספיר בינלאומי של בתי ספר למשחק, רקלינגהאוזן, גרמניה.
"Long Long Ago"‏ (1999) - על פי סיפורי מיתולוגיה של בריאת העולם. במאי שותף עם אילן רייכל. תיאטרון קורטיארד, לונדון.
"סיפורים של אוהבים" (1997) על פי סיפורים קצרים של גי דה מופאסאן, צ'כוב. הצגת בכורה בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא בתל אביב.
"יש לו מילים משלו" (1994-96) - הצגה של קבוצת התיאטרון ההומואית הראשונה, יחד עם יאיר קדר. המופע העלה סיפורים של גל אוחובסקי, תמיר להב-רדלמסר, תמיר גרינברג, שי לוין ואחרים. לאחר מאה הצגות בישראל, המופע הועלה בפסטיבל אדינבורו בסקוטלנד ובפסטיבלים במנצ'סטר, לונדון, ניו-יורק וסן-פרנסיסקו. בעקבות הפקת ההצגה נוצר הסרט התיעודי אדינבורו לא מחכה לי של ארז לאופר על ההצגה בפסטיבל אדינבורו.
"צא החוצה ילד רע" (1992) - מאת ובביצוע שי שוורץ. פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד במרכז סוזן דלל, תל אביב.
הצגות בהשתתפותו

"אבשלום" (2012) - כתיבה וביצוע. הצגת יחיד בבימוי נועם בן אז"ר, מוזיקה מקורית ופסנתר: ורד דקל. ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע בתל אביב והייתה מועמדת לפרס מבצע השנה להצגות יחיד בפרס קיפוד הזהב 2013 להצגות פרינג'.
"מומיק" (1993-94) - הצגת יחיד, עיבוד לספרו של דויד גרוסמן עיין: ערך אהבה, בבימוי דניאלה מיכאלי. ההצגה עלתה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד במרכז סוזן דלל, תל אביב.
"Meeting Point"‏ (1990-91) - מופע שוטים בבימוי פייר בילאן, שווייץ. ההצגה עלתה בתיאטרון דימיטרי, שווייץ ותיאטרון BELLEVUE באמסטרדם.
"המופע של רפונזל" (1988-90) - יצירה מקורית משותפת של נעם מאירי, ריבי פלדמסר-ירון, גל פרידמן וגיל הראבן. בימוי: ריבי פלדמסר-ירון. בכורה בתיאטרון צוותא בתל אביב ואחר כך בפסטיבלים לתיאטרון ובכל הארץ.
"נשים בפארק" (1987) - מאת ובביצוע פובורג תיאטרון, קבוצת תיאטרון שהקים נעם מאירי יחד עם ריבי פלדמסר-ירון, וולטר אניכהופר], אוסטריה. ההצגה עלתה בתיאטרון צוותא בתל אביב, פסטיבל עכו ובפסטיבל תיאטרון קומי בזלצבורג, אוסטריה.
הצגות ומופעי סיפורים לילדים

במהלך השנים רכש נעם מאירי מוניטין רב כמספר סיפורים לילדים. מאז 1989 הוא מופיע בפסטיבלי מספרים ותיאטרון לילדים בכל הארץ. בנוסף, יצר גם הצגות מקוריות בסגנון "תיאטרון-סיפור" עם יוצרים אחרים:
סרגיי פרוקופייב, 1996-97, מאת ובבימוי אבישי גרינפלד-כספי, רקדנית: אליס דור-כהן, פסנתר: זהבה סימון, כינור: שמעון אבלוביץ. הצגת בכורה בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
דירה להשכיר, 1994-97, מאת: לאה גולדברג. הצגת בכורה במרכז סוזן דלל בתל אביב. בימוי: אבישי גרינפלד-כספי. פסנתר: זהבה סימון. כינור: שמעון אבלוביץ. גרסה אנגלית, בשילוב סיפור עם פלסטיני עלתה בפסטיבל הצגות ילדים, סן-פרנסיסקו בהשתתפות רבעא מורקוס.
סרטים בהשתתפותו

"אושר ללא גבול" (1997) - תסריט ובימוי: יגאל בורשטיין. הסרט זכה בפרס ליפר לתסריט הטוב ביותר ובפרס הסרט המזרח-תיכוני בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשנת 1996, בפרס האקדמיה הישראלית עבור התסריט הטוב ביותר לשנת 1996, בפרס המבקרים כסרט הישראלי הטוב ביותר של השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. יחד עם יעל אלמוג, עפרה וינגרטן, דני שטג, יגאל עדיקא, ליאת גורן, שירה פרבר ואחרים.
"ערב בלי נעמה" (1992) - במאי: משה צימרמן. תסריט: משה זונדר ומשה צימרמן. תפקיד ראשי יחד עם דפנה ארמוני, לימור גולדשטיין, דורון צברי, אמיר קמינר, מיכה שרפשטיין ואחרים.
סיפורי תל אביב" (1992) - בימוי איילת מנחמי ונירית ירון. בסרט מבצע חתול. יחד עם דרור קרן, רותי גולדברג, סער פיין ואחרים. הסרט זכה בארבעה פרסי אופיר.
פרסומים

פרק בספר - "מבט מהפסיכואנליזה וממקום אחר". עורכת: אמיליה פרוני. הוצאת ידיעות אחרונות
הערות שוליים

↑  יואב בירנברג, חשפנות בגן הילדים, חדשות, 21 בדצמבר 1992
↑  גבי ניצן, רפונזל לא משתחררת - "המופע של רפונזל" - צוותא, חדשות, 5 בנובמבר 1989
↑  שוש אביגל, תיאטרונטו /בסך־הכול – אירוע סימפטי, חדשות, 29 באפריל 1991
↑  הצגה - "צא החוצה ילד רע", חדשות, 11 בספטמבר 1992
↑  לאן הערב - הצגה - מומיק, שדג, חדשות, 18 באפריל 1993
↑  עמיחי אלפרוביץ', ברלין, תיאטרון גשר וסטודיו יורם לוינשטיין מעלים הצגות בגרמניה, באתר הארץ, 9 ביוני 2001
↑  גשר והסטודיו של יורם לוינשטיין בגרמניה, באתר הארץ, 12 ביוני 2001
↑  בית ספר לתיאטרון פיסי בתל אביב, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2002
↑  אייל מלובן, עכבר העיר, אבשלום חולם להיות דיווה, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2012
↑  יובל בן עמי, עכבר העיר, אבשלום: הצגה שבאה מהלב ונכנסת לתוכו, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2012
↑  אושרה שוורץ, סרט ישראלי /  כיעור פוטוגני מרגש וחם, חדשות, 19 באוגוסט 1992
↑  אושרה שוורץ, סרט ישראלי /  בתנועה מתמדת, חדשות, 30 באפריל 1992
↑  עמיה ליבליך, האנשים המשחקים, באתר הארץ, 9 במרץ 2003
בוריס אייכנבאום

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1886 (יוליאני) קרסני, רוסיה 
 פטירה:  24 בנובמבר 1959 (בגיל 73) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  לימודי ספרות, פדגוגיה, לימודי טולסטוי 
 מקום קבורה:  בית הקברות בוגוסלובסקואה 
 מקום לימודים:  Faculty of History and Philology of St. Petersburg University (1912)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מנחה לדוקטורט:  סמיון ונגרוב 
 מוסדות:  Gurevich gymnasium  Rossiĭskiĭ institut istorii iskusstv  הקומיסריון העממי לחינוך  הפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג  Pushkin House  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תלמידי דוקטורט:  Boris Bukhshtab 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד 
 
בוריס אייכנבאום  (ברוסית: Борис Михайлович Эйхенбаум ‏; (14 באוקטובר 1886 - 24 בנובמבר 1959) היה חוקר ספרות סובייטי ממוצא יהודי. הוא היה בין הנציגים הבולטים של פורמליזם רוסי.
קורות חיים

בוריס אייכנבאום נולד בשנת 1886 בקרסני למשפחת יהודים שהתנצרו. סבו היה יעקב אייכנבוים. הוריו של בוריס היו רופאים שהגיעו לקרסני בשנת 1885. בשנת 1890 אביו הועבר לעבודה בקרבת וורונז' ומשפחה התיישבה בעיר. מילדות בוריס ידע היטב צרפתית וגרמנית.
בשנת 1905 בוריס אייכנבאום סיים גימנסיה עם מדליית זהב והתקבל ללימודי רפואה בסנקט פטרבורג. במקביל הוא למד נגינה בפסנתר וכלים נוספים. בשנת 1907 אייכנבאום החל ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. הוא סיים את הלימודים בשנת 1912. בשנת 1913 הוא עבר מבחני הסמכה והחל לעבוד כמורה.
בשנת 1917 אייכנבאום עבר בחינות תואר שני והחל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה. בשנת 1918 הוא החל לעבוד במחלקה של משרד החינוך ובאחריותו היה להכין חומר לפרסום יצירות של סופרים רוסים.
אייכנבאום התמחה במיוחד בחקר יצירות של לב טולסטוי ומיכאיל לרמונטוב. הוא היה מלמד באוניברסיטה סנקט פטרבורג ומונה לפרופסור. בשנת 1936 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" על בסיס מכלול עבודות שפרסם.
במרץ 1942 ביחד עם המשפחה הוא הצליח לצאת מלנינגרד הנצורה ועד לשנת 1944 היה מלמד באוניברסיטת סרטוב.
בשנת 1948, בתחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא ביחד עם פרופסורים נוספים ויקטור ז'ירמונסקי, גריגורי גוקובסקי ומארק אזאדובסקי פוטרו מהאוניברסיטה. בספטמבר של אותה שנה נגדו פורסם מאמר בעיתונות הסובייטית בחתימת אלכסנדר פדייב.
בספטמבר 1953, כמה חודשים אחרי פטירת יוסיף סטלין אייכנבאום חזר לעבודה.
ב-24 בנובמבר 1959 הוא נאם בפתיחת ערב ספרות, חזר למקומו ונפטר. הוא נטמן בבית העלמין בוגוסלובסקויה.
לאיינבאום היו 3 ילדים. הבן הבכור נפטר ממחלה בשנת 1919, הבן הצעיר לחם בחזית ונהרג בשנת 1942. ביתו שנולדה בשנת 1912 והתגוררה בלנינגרד עד לשנת 1999.
אגן הנפט והגז וולגה-אורל

אגן הנפט והגז וולגה-אורל (ברוסית: Волго-Уральская нефтегазоносная область; באנגלית: Volga-Ural Basin, וגם The Volga-Ural Oil and Gas Basin ו-Volga-Ural Petroleum Province; ידוע בכינויו "באקו השנייה") הוא כיום אגן הנפט השני בגודלו ברוסיה אחרי אגן מערב-סיביר. עד שלהי שנות ה-70 נחשב לאזור הפקת נפט וגז ראשי של ברית המועצות, שעה שוויתר על הבכורה לטובת מערב-סיביר. נכון לשנת 2012, אגן וולגה-אוראל הפיק כ-20% מכלל תפוקת הנפט הרוסית, לעומת כ-66% שהופקו באגן מערב-סיביר.
שדה רומשקינו (Ромашкинское нефтяное месторождение) השוכן בדרום טטרסטן הוא שדה הנפט הגדול ביותר באגן וולגה-אוראל. השדה התגלה ב-1948, מופעל על ידי חברת טטנפט (Татнефть ‏Tatneft) ונמנה עם 20 שדות הנפט הגדולים בעולם.
המכביה העשרים-ואחת

| --- | --- |

המכביה העשרים-ואחת
 עיר מארחת:   ירושלים, ישראל
 מדינות משתתפות:  60
 ספורטאים משתתפים:  10,000
 טקס הפתיחה:  14 ביולי 2022
 טקס הנעילה:  25 ביולי 2022
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון טדי
 → המכביה העשרים 
יצחק הרצוג, ג'ו ביידן ויאיר לפיד באירוע הפתיחה
המכביה העשרים-ואחת שנערכה בין 14 ביולי ל-25 ביולי 2022,‏ היא המהדורה ה-21 של משחקי המכביה. השתתפו בה כ-10,000 ספורטאים מכ-60 מדינות שהתחרו בכ-3,000 תחרויות ב-42 ענפי ספורט שונים. משחקי המכביה נערכו בישראל. כמו כן, שולבו במכביה הופעות אמנים, אירועים ופעילויות למשפחה בכל רחבי ישראל.
אירוע הפתיחה התקיים ב-14 ביולי באצטדיון טדי בירושלים, במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש הממשלה יאיר לפיד, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ספורטאים אורחים מרחבי העולם, אמנים וכ־30 אלף צופים. טקס הסיום התקיים לראשונה באמפי פארק "לייב פארק" בראשון לציון ב-25 ביולי.
את לפיד המכביה הדליקו האלופים האולימפיים מאולימפידאת טוקיו -  לינוי אשרם וארטיום דולגופיאט. עד להדלקה נשאו אותו חמישה ספורטאים נוספים: אבישג סמברג המדליסטית האולימפית בטוואקנדו, אלופת אירופה בשחייה אנטסיה גורבנקו, האלופים הפאראלימפיים בשחייה עמי דדאון ואיאד שלבי ושחקן הבייסבול היהודי-אמריקני איאן קינסלר.
בעלי תפקידים

יושב ראש המכביה ה-21 היה אריק זאבי.