stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דונלד ג'והנסון
ביוגרפיה

ג'והנסון קיבל דוקטורט מאוניברסיטת שיקגו ב-1974. בזמן גילויה של לוסי הוא היה מרצה בכיר לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב. ב-1981 הקים את המכון למוצא האדם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב- 1998 עבר לאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בסתיו 1973 ג'והנסון היה דוקטורנט שהצטרף למשלחת שארגן הגאולוג הצרפתי מוריס טייב לחדאר שבאתיופיה. באותה תקופה אתיופיה הייתה אזור בלתי נחקר מבחינת מאובנים, וכל מאובני ההומינידים האפריקאים המפורסמים הגיעו מטנזניה, קניה ודרום אפריקה. בנובמבר 1973, לקראת סוף עונת השדה הראשונה, גילה ג'והנסון עצם קרסול של הומיניד, כיום מסומנת בסימון הקטלוגי AL 129-1 ונחשבת למאובן הראשון שהתגלה מהמין אפרנסיס. צורת העצם רמזה שבעליה הילך בקומה זקופה והיא תוארכה לגיל של כשלושה מיליוני שנים, עתיק בהרבה מכל הומיניד הולך-על-שתיים שהיה ידוע באותו זמן.
בשנת 1974 חזרה המשלחת לעונת שדה נוספת באותו המקום וחשפה מספר לסתות הומינידים, אך לא יותר מכך. בבוקר 24 בנובמבר שכנע אחד הסטודנטים את ג'והנסון לוותר על תוכניתו לאותו יום להישאר במחנה על-מנת לעדכן את רשימות המשלחת, ובמקום זה להצטרף אליו לסקר מאולתר על לנד רובר לשטח מרוחק מספר קילומטרים מהאתר, ערוץ שהמשלחת כבר סקרה לפחות פעמיים לפני כן ולא מצאה בו דבר. בעת הנסיעה הבחין ג'והנסון מזווית עינו בעצם לבנה שבצבצה מעל פני השטח וזיהה אותה כעצם זרוע של הומיניד. בבדיקה מיידית נחשפו לידה גם שברי גולגולת, חוליות, חלקי עצם ירך, ואגן מהטיפוס האופייני להליכה על שתיים. כמות כזו של ממצאים מפרט יחיד היא נדירה ביותר בפליאואנתרופולוגיה. עוד באותו ערב הועתק המחנה למקום הממצא בהכנה לחשיפה זהירה (שנמשכה שלושה שבועות נוספים), השלד קיבל את הסימון הקטלוגי AL 288-1 ואת הכינוי "לוסי", בעקבות שירם של הביטלס "לוסי ברקיע היהלומים" שהתנגן ללא הפסק בטייפ של המשלחת. חשיבותו המרכזית של הממצא באבולוציה של האדם, בסיוע הכינוי הקליט, זיכו את ג'והנסון בפרסום רב לא רק בתחום האנתרופולוגיה אלא גם בתקשורת ובציבור הרחב.
במשך כעשרים השנים הבאות היה ג'והנסון שותף מרכזי בחשיפתם של מאובני אפרנסיס רבים נוספים באותו האזור, בעיקר כשלושה-עשר פרטים המסומנים במקובץ AL 333 וזכו לכינוי "המשפחה הראשונה". למספר פליאואנתרופולוגים שעבדו עם ג'והנסון, כמו טים וייט שהיה שותף למחקר על לוסי ויואל רק שהיה שותף לגילוי הגולגולת המושלמת הראשונה של אפרנסיס, יש תרומות חשובות בפני עצמם. ג'והנסון כתב מספר ספרים על לוסי, אפרנסיס והאבולוציה של האדם. כמו כן הוא נודע בעימות אינטלקטואלי חריף עם משפחת ליקי, בעיקר האב לואיס והבן ריצ'רד, שתמכו במוצא האנושות ממין היפותטי עתיק של אדם, שממנו השתלשלו גם האוסטרלופיתקנים וגם האדם המודרני. לעומתם העדיף ג'והנסון השתלשלות האדם דרך חלק מהאוסטרלופיתקנים, רצוי כמובן דרך המין אפרנסיס שהוא גילה. בוויכוח זה יוצא בינתיים ג'והנסון כשידו על העליונה שכן, אף שיש כיום החולקים על מעמדו של אפרנסיס כאב ישיר של האדם, האוסטרלופיתקנים כקבוצה עתיקים בשני מיליון שנה בערך מכל מין אדם שאי-פעם התגלה.
ראו גם

מיני הומינידים קדומים
פליאואנתרופולוגיה
יששכר דב ברגמן

אין תמונה חופשית
יששכר דב ברגמן (2 בספטמבר 1911 — 16 ביוני 1984) היה רב אורתודוקסי, עיתונאי, עורך ומחבר ספרים, מהדיר ספרות הראשונים ופעיל ציבור יהודי בארצות הברית. נשיא הפועל המזרחי בארצות הברית ועורך היומון מארגען זשורנאל.
במקביל לפעילותו התורנית והציבורית הפעיל רשת רחבה של מוסדות סיעודיים, ובגין פעילותו בה הורשע ב־1976 בביצוע הונאת מיסוי ורפואה, ונדון למאסר ותשלום קנס.
קורות חיים

ברגמן נולד בעיירה ישיניה (Yasinia, בפי היהודים כונתה יאסין) ברוזנות מרמורש שבהונגריה (כיום בשטח אוקראינה), לשלמה שהיה רב העיירה, ולגיטל, בתו של רבי ישכר בער לייפר נצר לאדמו"רי חסידות נדבורנא. המשפחה היגרה לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה, והתיישבה בברוקלין. ברגמן הצעיר עבר לארץ ישראל ללמוד בישיבת חברון והוסמך לרבנות בידי רבי משה מרדכי אפשטיין, רבי איסר זלמן מלצר ורבי אברהם יצחק הכהן קוק. במהלך לימודיו בישיבה הוציא לאור מחדש את הספר פסקי חלה של הרשב"א בתוספת חיבור משלו בשם קדושת לחם, החיבור זכה להסכמות מהרבנים איסר זלמן מלצר, יוסף צבי דושינסקי ויחזקאל סרנא. לאחר מכן חזר לארצות הברית, שם למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ובמקביל השלים לימודים אקדמיים לקבלת תואר ד"ר בפילוסופיה.
פעילות ציבורית

ב־1937 נשא לאשה את חנה וייס (בתו של הרב נפתלי צבי וייס ונכדתו של הרב יצחק אייזיק וייס, שהיה האדמו"ר השני מספינקא). בתקופה זו החל לעבוד כרב במוסד סיעודי יהודי בלואר איסט סייד, מנהטן ניו יורק. ב־1949 מונה למוציא לאור של העיתון היהודי היומי ביידיש מארגען זשורנאל, וכעבור שנה עבר לתפקיד העורך הראשי, תפקיד בו החזיק מספר שנים בודדות. במקביל הפך לאחד ממנהיגי הקהילה היהודית בניו יורק, ויצר קשרים פוליטיים נרחבים בניו יורק. בנוסף היה פעיל במפלגת המזרחי בארצות הברית: כיהן בתפקיד יו"ר ועד החינוך התורני של המזרחי בארצות הברית, וכן בנשיאות הכבוד של תנועת המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית. במהלך שנות ה־50 מונה גם לחבר בוועד הפועל של הסתדרות הרבנים דאמריקה. כן השתתף מתוקף תפקידיו בתנועת המזרחי בישיבות הוועד הפועל הציוני. בנוסף כיהן בדירקטוריון של אוניברסיטת בר-אילן וכנשיא המכון לחקר התלמוד במוסד הרב קוק, שעם העומד בראשו, שר הדתות יצחק רפאל עמד בקשרים הדוקים. בשל תפקידיו ביקר בישראל כ־12 פעם במהלך השנים 1949–1959. עמד גם בין ראשי חברת Israel Housing בארצות הברית וחברת משכנות (כיום חברת משהב) בישראל, חברת הבנייה של תנועת הפועל המזרחי. בנוסף כיהן כנשיא הסתדרות תלמידי ישיבת חברון בארצות הברית. ב־1965 היה בין שלושה רבנים מארצות הברית שהורשו על ידי השלטון הסובייטי לשאת דברים בבית הכנסת המרכזי במוסקבה.
במהלך שנות ה־60 של המאה ה־20 החל ברגמן בהקמת רשת מוסדות סיעוד ונדל"ן בניו יורק. בשיאה הגיעה הרשת לשווי של 24 מיליון דולר (בערכי שנות ה־70).
נודע גם בפעילות נדבנות ניכרת במהלך השנים, בעיקר למטרות יהודיות-חינוכיות, בישראל ומחוצה לה. החזיק באוסף גדול של אמנות יהודית וכן בספרייה גדולה. עיתון הניו יורק טיימס העריך את הונו של ברגמן בכמה עשרות מיליוני דולרים.
קבלת כספים במרמה ושחיתות בניהול רשת בתי אבות

פרסומים עיתונאיים בהקשר להתנהלות רשת מוסדות הסיעוד שבבעלותו שהחלו בשלהי 1974 העלו חשד להונאה והוצאת כספים שלא כדין בהיקף ניכר מתוכנית מדיקר הממשלתית, לסדרי בטיחות לקויים במוסדותיו, ולטיפול רפואי לקוי בחוסים שאף סבלו מהזנחה ותנאים תברואתיים לקויים.
פרסומים שונים אף קשרו בין ברגמן לבין הפשע המאורגן בארצות הברית, כדוגמת קשרים עם אנשי המאפיה האמריקאית ג'וזף קולומבו ומאיר לנסקי, שבאמצעותם הצליח להשתלט על כמות גדולה של מוסדות סיעוד בניו יורק. בנוסף עלו האשמות בהלבנת הון באמצעות רשת מוסדות הסיעוד ותשלום משכורות מקופת המוסדות לאנשי פשע.
בעקבות הפרסומים ופתיחת החקירה נגדו עלו קולות בישראל להשעות את הרב ברגמן מתפקידיו הייצוגיים במרכז העולמי של המזרחי. במקביל, שלח ציר בית הנבחרים של ארצות הברית דאז אד קוץ' מברק מיוחד לשר הפנים דאז יוסף בורג, בבקשה שלא להעניק לברגמן אזרחות ישראלית בטרם יתברר עניינו המשפטי, וזאת מחשש שברגמן ינצל את האפשרות לקבל אזרחות ישראלית ולהשתקע בישראל, על מנת להימלט מהתביעה כנגדו. בתגובה לפרסומים כנגדו הגיש ברגמן תביעה נגדית כנגד גורמים שונים שהיו מעורבים בפרסומים נגדו על פגיעה בזכויותיו.
במהלך משפטו חתם ברגמן על עסקת טיעון עם התביעה, הודה בחלק מההאשמות כנגדו, בעוד אחרות נמחקו. ב־1976 נשפט ברגמן ל־4 חודשי מאסר, ולאחר מכן ל־8 חודשים נוספים בשני משפטים שנערכו לו, לאחר שהורשע בהונאת מיסוי ורפואה, וכן נקנס בסכום של כ־2.5 מיליון דולר. את שני עונשי המאסר ריצה בשנים 1976 ו־1981.
קשר אפשרי לפרשת ילדי תימן

הרב שמואל אבידור הכהן טען בסוף שנות ה-90 על רקע פעילותה של ועדת כהן-קדמי לבדיקת פרשת ילדי תימן, שבביקור בארצות הברית בשנת 1963 הוא שמע בקהילה האורתודוקסית אנשים מדברים בגלוי על כך שהרב ברגמן היה אחראי בעבר להבאת ילדים תימנים לארצות הברית. הוא פגש יהודי חרדי בשם טאץ' שהציג לו בת בעלת חזות תימנית, ונטען כי היא הובאה מישראל. לדבריו הן טאץ' והן ברגמן היו מעורבים בהבאת ילדים תימנים מישראל. לטענת אבידור הכהן אימוץ הילדים והבאתם לארצות הברית למשפחות חשוכות ילדים, היה מידע גלוי, ששוחחו עליו באופן סתמי וללא חשש בבתים ובבתי כנסת והוא נחשב אז מעשה הומני. הרשויות בארצות הברית העבירו לידי ועדת כהן-קדמי מסמכים אודות פרשיית ההונאה של ברגמן, נוכח מידע בדבר אפשרות מעורבותו בפרשת ילדי תימן.
מותו

בשנותיו האחרונות התגורר לסירוגין בארצות הברית ובישראל (בה רכש דירה בירושלים, אך לא התאזרח). נפטר ב־1984 מהתקף לב בניו יורק, וגופתו הועברה לקבורה בישראל. הותיר אחריו 2 בנים ובת, מחותנו פעמיים היה הבנקאי היהודי-וינאי שמעון מוסקוביץ'.
ספריו

רבי אברהם ב"ר דוד (הראב"ד), כתוב שם: השגות על בעל המאור, על פי כתבי יד עם מבוא והערות, ירושלים: מוסד הרב קוק, ה'תשי"ז
פסקי חלה להרשב"א עם ביאור קדושת לחם והוספות רבות, ירושלים: מוסד הרב קוק, ה'תש"ל
רבינו אברהם אב"ד ב"ר יצחק מנרבונא, ספר האשכול: מועדים: חלק הרביעי הכולל הלכות ראש השנה, יום הכפורים, יום טוב, פסחים, ספירת העומר, סוכה ולולב עם ביאור נחל האשכול מאת ... רבי צבי בנימין אויערבך עם מבוא והגהות מאת הרב יששכר דב ברגמן, עורך אחרון: הרב יקותיאל זלמן כהן. ירושלים: מכון הרי פישל, ה'תשמ"ו
הדרש והרעיון: מאמרים ורעיונות במקצועות שונים ערוכים כפי סדר פרשיות השבוע, הגיונות מוסריים, דבר בעתו לכל תקופות השנה והמועדים, משובצים בהרבה מאמרי חכמינו ע"ד הפשט וההגיון. ניו יורק: אום, תשי"ב. מבוא הספר בעברית ושאר הטקסט ביידיש
חולי הרוח במשפטי התורה (תדפיס), ניו יורק תשמ"א
Historic friendship of Jews and Arabs, Washington : U.S.G.P.O, 1957
הערות שוליים

↑  בשמו הלועזי ברנרד, לעיתים עשה שימוש בשם משפחת אמו וחתם יששכר דב לייפר.
1 2  הרב ד"ר ברגמן: מדינת ישראל על יסודות התורה - אדיר חפצה של יהדות אמריקה, הצופה, 22 ביולי 1955
↑  "מורגנז'ורנל" עיתון דתי, מעריב, 8 באפריל 1949
↑  עיכובים בשיכון הותיקים בפ"ת, מעריב, 22 באוגוסט 1950
1 2 3 4  כתבה על פטירתו של ברגמן, באתר הניו יורק טיימס, 22 ביוני 1984 (באנגלית)
↑  מוחה על הסרטת סרטון־טלוויזיה על חיי ישו, דבר, 10 באוגוסט 1969
↑  תוקף התערבות דיין בפרשת הממזרים, דבר, 29 ביולי 1971
↑  משלחת רבני ארה"ב לימין הרבנות הראשית, דבר, 20 בינואר 1959
1 2  יוסף וקסמן, משרד הפנים לא ידון בהענקת אזרחות לרב ברגמן, מעריב, 30 בדצמבר 1974
1 2 3  פיליפ בן, סנאטור מאשים את ברנארד ברגמן בקשרים עם איש המאפיה קולומבו, מעריב, 26 בדצמבר 1974
1 2  נריה לוריא, בינינו לבין עצמנו, מעריב, 28 באוגוסט 1959
↑  הרב י. ד. ברגמן יפעל להרחבת פעולות חברת "משכנות" בחו"ל, הצופה, 17 באוגוסט 1955
↑  רשות היחיד והרבים, חרות, 19 ביולי 1949
↑  3 רבנים מארצות־הברית הורשו לדרוש בבית הכנסת במוסקבה, מעריב, 26 ביולי 1965
1 2  סופר "דבר" בארה"ב, הרב ברגמן תובע מיליון דולר על פגיעה בזכויותיו, דבר, 12 בינואר 1975
↑  סופר "דבר", הקיבוץ הדתי תובע השעיית קשרי "המזרחי" עם הרב ברגמן, דבר, 13 בינואר 1975
סופר "דבר", צעירי "המזרחי" דורשים ועידה נבחרת, לאור מה שקרה בנשיאות, דבר, 25 בדצמבר 1974
↑  פיליפ בן, בורג נתבקש לא לאפשר לברגמן לקבל אזרחות ישראלית, מעריב, 29 בדצמבר 1974
↑  הרב ברגמן הודה בחלק מן האשמות, דבר, 14 במרץ 1976
↑  יגאל משיח, העסקים האפלים של הרב ברגמן, באתר הארץ, 5 בספטמבר 1997
↑  מסמכים על יששכר דב ברנרד ברגמן, אתר פרשת ילדי תימן בארכיון המדינה
↑  מנחם אוברבאום, "הרב ברגמן לא יתן ראיון" - אומר מחותנו הבנקאי בווינה, מעריב, 24 בדצמבר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258520505171  BnF: cb113452383 (data)  ISNI: 0000 0000 7904 4022  LCCN: n88102131  NTA: 275408302  SNAC: w6184fv0  VIAF: 305131623   WorldCat (עם VIAF): 305131623
יון גבריאל בורקמן

יון גבריאל בורקמן (בנורווגית: John Gabriel Borkman) הוא מחזהו הלפני האחרון של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן, שנכתב בשנת 1896 והוא כנראה הפסימי שבין מחזותיו.
הדמויות

יון גבריאל בורקמן – מנהל בנק לשעבר.
גונהילד – אשתו.
ארהארט – סטודנט, בנו.
אלה רנטהיים – אחותה התאומה של גברת בורקמן.
פאני ווילסון.
וילהלם פולדהאל – פקיד זוטר במשרד ממשלתי.
פרידה – בתו.
מאלנה – משרתת בביתה של גברת בורקמן.
תקציר העלילה

יון גבריאל בורקמן, בנו של כורה מכרות, הוא מנהל בנק לשעבר שעשה ספקולציה בכספי לקוחותיו, וכתוצאה מכך היה עשיר ומפורסם מאוד, חי חיי פאר ואף הוצעה לו משרת שר.
אולם, בורקמן נתפש, ישב חמש שנים בכלא ובמשך שמונה השנים שלאחר שחרורו הוא ספון בחדרו, בקומה העליונה של ביתו ואינו יוצא ממנו. אשתו גונהילד ובנו הסטודנט ארהארט, מתגוררים באותו בית איתו, אבל חיים בנתק ממנו וכלל אינם משוחחים איתו. לאחר כניסתו של בורקמן לכלא, לא הותר לו להחזיק ברכוש; אלה רנטהיים, אחותה התאומה של גברת בורקמן, רכשה את הבית במחיר מבצע ומשפחת ברוקמן חיה תחת חסותה. בזמן היותו מנהל בנק, בורקמן הימר על כספי לקוחות הבנק שלו, אולם ברכושה של אלה רנטהיים לא נגע, לכן היא נותרה אישה אמידה.
בזמן שבתו של בורקמן בכלא, אמו התמוטטה ואחותה התאומה לקחה תחת חסותה את בנה ארהארט וגידלה אותו. כעבור כמה שנים ארהארט שב לחיות עם אמו והוא מתגורר עמה מאז.
בשמונה השנים לאחר שחרורו מהכלא, כל חבריו של בורקמן ניתקו איתו את הקשר. מבקרים אותו רק שני אנשים: וילהלם פולדהאל, חבר ילדות שלו, פקיד זוטר במשרד ממשלתי ופרידה, בתו. פולדהאל היה בין האנשים שהפסידו כסף כשקרס הבנק של בורקמן, אבל משום שהוא אדם עני, לא היה זה כסף רב ומשום שאין לו הרבה חברים, הוא שומר על קשר עם חבר ילדותו. ארהארט, בנו של בורקמן, ניסה לכפר את חטאי אביו, לקח את פרידה תחת חסותו, עזר לה ללמוד לקרוא וסידר עבורה שיעורי נגינה והיא באה מדי פעם לנגן לבורקמן מוזיקה. ארהארט גם סידר לפרידה מגורים אצל גברת פאני ווילטון, אישה עשירה, שבעלה עזב אותה.
המחזה מתחיל כשאלה רנטהיים באה לבקר את אחותה התאומה ואחיינה, אחרי שמונה שנים בהן לא הייתה עמם בקשר. רנטהיים חולה במחלה חשוכת מרפא רוצה שארהארט יבוא ויחיה עימה בחודשים האחרונים שנותרו לה לחיות. אחותה מתנגדת לכך.
גונהילד בורקמן, שמתביישת בחרפה שבעלה המיט עליה, רוצה שבנה יעלה לגדולה וישיב את השם בורקמן לגדולתו. רנטהיים מתכוונת להוריש לאחיינה ארהארט את רכושה ומעוניינת שישנה את שם משפחתו לשמה, לכך אחותה מתנגדת נחרצות.
רנטהיים עולה לחדרו של בורקמן, כדי לשוחח עמו ולגייס אותו לצידה. אנו למדים מהשיחה שלפני שנים רבות הם היו נאהבים. עורך הדין הינקל, שותפו לעסקים של בורקמן, חשק גם הוא ברנטהיים ובורקמן ויתר עליה למען חברו כדי לשמור על קשרים עסקיים טובים עם עמיתו ובכך יוכל להגשים את חזונו העסקי. בורקמן הוא בחר במקום זאת באחותה התאומה עמה התחתן. רנטהיים שרק עתה שמעה מפיו של בורקמן את הסיבה לפרידתם, אומרת לו שהוא רצח את האהבה שבה ואת האהבה שבו. הינקל היה איש סודו של בורקמן שהסגיר אותו לרשויות ודיווח על המעילה בבנק. בורקמן נכלא ואילו הינקל המשיך לחיות חיי פאר. בורקמן רוצה לנקום בהינקל ולחזור להיות איש עשיר, אבל בינתיים מסתגר מזה שמונה שנים בביתו באפס מעשה.
ארהארט שב הבייתה מבילוי, איתו מגיעה גברת וילטון. דודתו רוצה לשכנע אותו לגור איתה, אמו מסרבת לכך ואילו אביו אומר לו שהוא החליט לחזור לעסקים, רוצה לבנות את עצמו מחדש ומעוניין שבנו ייהפך ליד ימינו. ארהארט אומר שכל מה שהוא רוצה זה להגשים את אושרו והוא מצא אותו, הוא אוהב את גברת וילטון, שהיא יפה מאוד, אבל מבוגרת ממנו בשבע שנים. הם נוסעים לטיול בחוץ לארץ ולוקחים איתם את פרידה. הם עוזבים באותו ערב.
שלג בחוץ, בורקמן יוצא מביתו לראשונה מזה שנים רבות. הוא הולך לטיול בהרים ביחד עם רנטהיים. מאחר שבריאותו רעועה וקר מאוד בחוץ, הוא נפטר מהקור. גונהילד אשתו מגיעה בעקבותיהם והאחיות מתפייסות.
הפקה מחודשת

הפקה מחודשת של המחזה התקיימה בתיאטרון אבי כחלק מפסטיבל התיאטרון של דבלין. העיבוד הוא פרי עטו של המחזאי והמשורר האירי פרופסור פרנק מק'גינס, בבימויו של ג'יימס מקדונלד. שיחקו בו אלן ריקמן בתפקיד יון גבריאל בורקמן, פיונה שו בתפקיד אשתו גנהילד ולינדזי דאנקן בתפקיד אלה. 


המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון אבי בשנת 1928.
ב-2011 ההפקה עברה לניו יורק וזכתה לביקורות מעורבות.
המחזה בתרגום לעברית בדפוס

הנריק איבסן, יון גבריאל בורקמן; מנורווגית: גד קינר, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ח 1987.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי

1. יון גבריאל בורקמאן, תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 15 בפברואר 1953
יוצרים - תרגום : מנשה לוין, בימוי : שמעון פינקל, תפאורה ותלבושות : יוסף קארל.
שחקנים - יון גבריאל בורקמאן : שמעון פינקל, גונהילד בורקמאן : אינה גובינסקה, ארהרט : ליאו פילר, אללה רנטהיים : חנה רובינא, פולדאל : ארי קוטאי, פרידה : שפרירה זכאי, מרת ווילטון : רחל לופוביץ' (תימור).
2. ג'ון גבריאל בורקמן, תיאטרון הבימה,, הצגת בכורה: 1 במרץ 1988
יוצרים - תרגום : גד קינר, בימוי : ג'ק מסינג'ר, תפאורה : אדריאן ווקס, ניהול מוזיקלי : פולדי שצמן, תלבושות : עדנה סובול, תאורה : מיכאל ליברמן.
שחקנים - ג'ון גבריאל בורקמן : מישא אשרוב, גינהילד : מרים זוהר, אר הארט : עמי ויינברג, אלה רנטהיים : ליא קניג, פאני וילטון : ליאת גורן, וילהלם פולדאל : שמואל סגל, פרידה בתו : איילת עמוס / סיגל גולד סובול, מאלנה : דורית פלד / סיגי חזמה.
הערות שוליים

↑  הלן מיני, יון גבריאל בורקמן – ביקורת, אבי, דבלין, בעיתון הגארדיאן, 15 באוקטובר 2010
↑  ביקורת של ההפקה, בעיתון The Irish Times, ‏2010,
↑  בן ברנטלי, הקיפאון הגדול של איבסן; עם נפשות תאומות בזמן, בעיתון הניו יורק טיימס, 13 בינואר 2011
↑  שוש אביגל, הצגה חדשה -  אי־היכולת לאהוב, חדשות, 3 במרץ 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12375070s (data)  GND: 4690729-4  NLA: 35792066  SUDOC: 032789866  VIAF: 9640147270627835700003   WorldCat (עם VIAF): 9640147270627835700003
בית הספר מנהטן למוזיקה

| --- | --- |

 קונסרבטוריון
 תקופת הפעילות:  1917–הווה (כ־107 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ג'יימס ג'נדר
 סגל:  452 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 כלל הסטודנטים:  926
 סטודנטים לתואר ראשון:  402
 סטודנטים לתואר שני:  453
 סטודנטים לתואר שלישי:  71
 מיקום
 מיקום:  ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°48′45″N 73°57′41″W﻿ / ﻿40.81247°N 73.96133°W﻿ / 40.81247; -73.96133
 www.msmnyc.edu
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבית הספר מנהטן למוזיקה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבית הספר מנהטן למוזיקה
 
בית הספר מנהטן למוזיקה (באנגלית: Manhattan School of Music) הוא קונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק, המוסמך להעניק תוארי בוגר, מוסמך ודוקטור בביצוע ובהלחנה בתחומי המוזיקה הקלאסית והג'אז. בית הספר מונה 275 עובדים בסגל המורים ו-800 תלמידים מ-40 ארצות. ה-U.S. News & World Report מדרג אותו בין המחזיקים בשיעורי הקבלה הנמוכים ביותר בתוכניות המוזיקה לתואר ראשון בארצות הברית. נוסף לכך, מקיים בית הספר מחלקת קדם-קולג', המכשירה 500 תלמידים צעירים מחוננים במשך שנת הלימודים ובחופשת הקיץ.
בית הספר מנהטן למוזיקה נוסד בשנת 1917 ושוכן בשדרת קלרמונט בשכונת מורנינגסייד הייטס בניו יורק, סמוך לקמפוס אוניברסיטת קולומביה, שם הוא יושב מאז 1969. רבים מן הסטודנטים מתגוררים בבניין המעונות של בית הספר, אנדרסן הול. נכון להיום, 75 אחוז מן הסטודנטים באים מחוץ למדינת ניו יורק ו-47 אחוז מהם באים מחוץ לארצות הברית.
משתתפי מחנה קיץ של א.ס.ק.פ. ובית ספר מנהטן למוזיקה
היסטוריה

בית הספר נוסד בשנים 1917–1918 על ידי ד. שנק, פסנתרנית ונדבנית, כ"בית הספר השכונתי למוזיקה". המוסד שכן בבית מגורים באפר איסט סייד של ניו יורק. פבלו קזאלס והרולד באואר היו מן הראשונים בשורה ארוכה של אמנים ידועי-שם, שהציעו הדרכה לבית הספר. במשך הזמן יצאו לו מוניטין של מצוינות בתחומו באזור ניו יורק רבתי, ושמו שונה ל"בית הספר מנהטן למוזיקה".
ב-1943 הביא הגידול האמנותי והאקדמי של בית הספר לחקיקה, שאפשרה הוצאת כתב זכויות למתן תואר בוגר במוזיקה. שתי חקיקות עוקבות הסמיכו את המוסד ב-1947 להעניק תואר מוסמך וב-1974, תואר דוקטור לאמנויות המוזיקה. ב-1956 פרשה ד"ר שנק וג'ון בראונלי, זמר בריטון נודע מן המטרופוליטן אופרה, התמנה למנהל, תואר ששונה בהמשך לנשיא. הנשיא בראונלי יזם את הרעיון להעביר את בית הספר אל שכונת מורנינגסייד הייטס; הוא מת חודשים ספורים לפני שמאמציו נשאו פרי. בשנת 1969 החליף ג'ורג' שיק, מנצח, מלווה ומדריך אופרה בעל שם במטרופוליטן אופרה, כנשיא והנהיג את העברת בית הספר אל מיקומו הנוכחי. הוא יצר תוכנית אופרה מעולה, ואילו את כל שאר תפקודיו הראשיים של בית הספר ניהל המנהל הבכיר סטנלי בדנאר.
ג'ון א. קרוסבי, מייסד ומנהל כללי של האופרה של סנטה פה, התמנה לנשיא בשנת 1976. את מקומו תפס גדעון ו. ואלדרופ, שהתמנה ב-1986 ואחריו, ב-1989, פיטר ק. סימון. ב-1 ביולי 1992 התמנתה מרטה קזאלס איסטומין לנשיאה, משרה שבה החזיקה עד לפרישתה באוקטובר 2005.
באוקטובר 2005, ד"ר רוברט סירוטה נהפך לנשיא בית הספר, לשעבר מנהל מכון פיבודי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. החל ממאי 2013, נשיא בית הספר הוא ג'יימס גנדר, לשעבר נשיא אוניברסיטת רוזוולט.
סגל בית הספר > חברי הסגל הבולטים בעבר ובהווה

| --- | --- |
 יוסף לטיף  ססיל ברידג'ווטר  טים קוב  ג'פרי כהן  ריצ'רד דניאלפור  גלן דיקטרוב  מארק דלפריורה  קארן דרייפוס  דייוויד דובאל  דניאל אפשטיין  דייוויד גילברט  מידורי גוטו  הוראשו גוטיירס  וארן ג'ונס  קונסטנס קין  רות לארדו  פול כהן:  רודה לוין  דייב ליבמן  אורסולה ממלוק  ג'פרי מילארסקי  בוב מינצר  ג'ייסון מוראן  אורין או'בראיין  נתניאל רוזן  סטיבן שיק  פרדריק סוואן  ג'יימס טוקו  סטיב טור  ג'ון ווקר  ג'וליה וולף  פנחס צוקרמן  דניאל גילה  רפאל ברונשטיין
הכניסה לאולם ג'ון ק. בורדן.
דלמוניקו'ס

| --- | --- |

בניין מסעדת דלמוניקו'ס בעיר ניו יורק, ברחוב סאות' ויליאם 2 פינת רחוב ביבר 56, בפברואר 2006
 מידע כללי
 סוג:  מסעדה 
 כתובת:  56 Beaver Street 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 13 בדצמבר 1827
 תאריך פתיחה רשמי:  13 בדצמבר 1827 
 קואורדינטות:  40°42′18″N 74°00′36″W﻿ / ﻿40.7051°N 74.0101°W﻿ / 40.7051; -74.0101
 www.delmonicos.com
 he
 
דלמוניקו'ס (באנגלית: Delmonico's) היא מסעדה היסטורית במנהטן תחתית שבעיר ניו יורק. משפחת דלמוניקו הפעילה אותה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ואחרי-כן פתחו אותה מחדש מסעדנים אחרים תחת שם זהה. היא הייתה אחת המסעדות הראשונות בארצות הברית ונחשבת למסעדת העילית האמריקאית הראשונה.
דלמוניקו'ס נפתחה לראשונה בחנות מגדנאות ברחוב ויליאם 23 במנהטן ב-1827. היא נרשמה כמסעדה ב-1830. שלא כמו פונדקים שפעלו באותה עת, דלמוניקו'ס אפשרה ללקוחותיה להזמין מגוון מנות מהתפריט (אה לה קארט) בניגוד למסעדות אחרות שהיו מוגבלות בתפריטן והגישו ארוחות קבועות (טייבל ד'הוט). דלמוניקו'ס גם הייתה המסעדה הראשונה בארצות הברית שהיה לה תפריט יין נפרד.
אחרי שמשפחת דלמוניקו סגרה את מסעדת דלמוניקו'ס האחרונה שלה ב-1923, המסעדן אוסקר טוצ'י (Oscar Tucci) פתח מחדש את דלמוניקו'ס ב-1929 ברחוב סאות' ויליאם 2 במנהטן, שפעלה עד לשנת 1977. מסעדות דלמוניקו'ס אחרות פעלו בשנים 1981–1992 והחל מ-1998 ועד להווה.
היסטוריה > התרחבות וסגירה

החל משנות החמישים של המאה ה-19, המסעדה אירחה את הכינוס השנתי של "חברת ניו אינגלנד של ניו יורק" (New England Society of New York), בה נאמו דוברים חשובים רבים. ב-1860, הכינה דלמוניקו'ס את ארוחת הערב של הנשף הגדול שאירח את אדוארד נסיך ווילס באקדמיה למוזיקה בעיר ניו יורק ברחוב East 14th Street. ארוחת הערב התקיימה בחדר שהוכן במיוחד לשם כך; התפריט היה בצרפתית וה-pièce montée (מבנה יפה המוכן מממתקים המשמש לקישוט ומעוצב לקראת סעודות חגיגיות) ייצג את המלכה ויקטוריה, והנסיך אלברט. אונית SS Great Eastern ו-Flora's Vase. הניו יורק טיימס דיווח: "אנחנו יכולים לאמר בכנות שמעולם לא ראינו ארוחת ערב שהייתה טובה וזוהרת כל-כך."

ב-1852, שכרה המסעדה את שירותיו של צ'ארלס רנהופר, שנחשב לאחד מגדולי השפים של זמנו.
העסקים שגשגו כל-כך עד שמ-1865 עד 1888 נפתחו ארבעה סניפים נוספים תחת אותו שם. בזמנים שונים, היו עשרה סניפים שונים של דלמוניקו'ס. דלמוניקו'ס עזבה את הבניין בן השש קומות בשדרה החמישית וברחוב 26. הבניין נמכר לג'ון ב. מרטין, הבעלים של מלון מרטין, במאי 1901.
בין המנות הפופולריות היה סטייק דלמוניקו.
ב-1919, אדוארד ל.ס. רובינס רכש את דלמוניקו'ס. מסעדת הדגל עברה לשדרה החמישית והמסעדה ברחוב 44 נסגרה ב-1923 כתוצאה משינוי בהרגלי הסעודה מחמת חוק היובש. דלמוניקו'ס החדשה נבנתה לפי דגם המסעדה המקורית.
זמן קצר לאחר סגירת מסעדת דלמוניקו'ס האחרונה, קמו לה מספר מחקים שכינו עצמם מסעדות "דלמוניקו'ס". משפחת דלמוניקו ניסתה להשיג זכויות חוקיות על השם, אולם בית המשפט קבע שעם סגירת הסניף האחרון עבר השם לרשות הציבור.
התחיה מחדש

ב-1929, אוסקר טוצ'י (Oscar Tucci) פתח את "דלמוניקו'ס" תחת השם "אוסקר'ס דלמוניקו'ס" (Oscar's Delmonico's) במיקום הקודם של דלמוניקו'ס ברחוב סאות' ויליאם 2 (שנרשם לפעמים כרחוב ביבר 56) בניו יורק. מסעדתו של טוצ'י אימצה את תפריטיה ומתכוניה המקוריים של המסעדה המקורית, וקנתה לה שם משל עצמה, המשיכה למשוך פוליטיקאים בכירים וידוענים. היא נשארה פתוחה ברציפות עד לסגירתה ב-1977.
ב-1981, נפתחה דלמוניקו'ס החדשה באותו מקום בידי אד הובר, והיא פעלה עד 1992.
הבניין היה ריק עד 1998, כשקבוצת בייס (Bice Group) רכשה את הנכס ופתחה מחדש את דלמוניקו'ס, עם ז'אן פייטרו בראנצ'י (Gian Pietro Branchi) כשף. ב-1999, נמכרה המסעדה לשותפות Ocinomled, שהמשיכה להפעיל את דלמוניקו'ס באתרה ברחוב סאות' ויליאם.
המסעדה נסגרה בשנת 2020, עקב סגרי מגפת הקורונה, ואמורה להיפתח מחדש בספטמבר 2023.
סניפים נוספים

דלמוניקו'ס בניו אורלינס, לואיזיאנה, נפתחה ב-1895, ונרכשה בידי אמריל לגאסי ב-1997. לגאסי ריהט מחדש את המסעדה ופתח אותה מחדש כאמריל'ס דלמוניקו (Emeril’s Delmonico).
תבשילים מפורסמים

לובסטר ניוברג (Lobster Newburg)‏
ותפוחי האדמה של דלומוניקו'ס שהומצאו במטבח המסעדה, וייתכן שצ'יקן אה לה קינג (Chicken à la King)‏

אולם היא הכי ידועה בשל "סטייק דלמוניקו" שלה (Delmonico steak). נאמר שביצים בנוסח בנדיקט מקורן בדלמוניקו'ס, אם כי ישנן גרסאות שונות למקור המאכל.



שמו של המאכל אלסקה אפויה נטבע אף הוא בדלמוניקו'ס.
לקוחות ידועים

לקוחות מפורסמים של המסעדה היו ג'ני לינד (שנאמר שאכלה שם אחרי כל מופע שלה), תאודור רוזוולט, מארק טוויין, "דיאמונד ג'ים" בריידי, ליליאן ראסל (בדרך כלל בחברתו של דיאמונד ג'ים), צ'ארלס דיקנס, אוסקר ויילד, ג'. פ. מורגן, ג'יימס גורדון בנט הבן, וולטר סקוט, ניקולה טסלה, אדוארד השביעי (אז הנסיך מוויילס, ונפוליאון השלישי. העיתונאי ג'יקוס ריס (Jacob Riis) שהוא היה לקוח מכל מיני סוגים. בספרו "The Making of an American" הוא כותב שכשמזלו לא שיחק לו, טבח חביב דובר צרפתית בדלמוניקו'ס העביר לו רולים דרך חלון המרתף.
דלמוניקו'ס מוזכרת בסרט "Meet Me in St. Louis"‏ (1944), סיפורה של משפחה מהמעמד הבינוני בסנט לואיס בראשית המאה העשרים.
ראו גם

ביצים בנוסח בנדיקט
אלסקה אפויה