stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיטו גובי
תולדות חייו

גובי נולד בבאסאנו דל גראפה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה לפני שהכשיר עצמו לקריירה של זמר. הופעתו הראשונה באופרה הייתה בשנת 1935 בתפקיד רודולפו ב"סונאמבולה" של בליני. בשנת 1942 הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו ואחר כך בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1951, בשתי הפעמים בתפקיד בלקורה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי.
רומא הייתה לבסיס רבות מהפקותיו של גובי בשנות ה-50 וה-60, שבשבילן יצר תפקידים רבים בעצמו. הוא נודע בקולו הייחודי ובכישרונו להצגת תפקיד בסגנון וריזמו (מציאותי). בשנות ה-60 לקח חלק בבימוי, בין השאר בהפקתו משנת 1965 לאופרה "סימון בוקאנגרה" בבית האופרה המלכותית בלונדון.
גובי הופיע ב-25 סרטי קולנוע, בתפקידי שירה ודיבור גם יחד. הוא שר את תפקידו של הברון סקארפיה בהפקה של פרנקו זפירלי ל"טוסקה" של פוצ'יני בקובנט גארדן, עם מריה קאלאס בתפקיד הראשי. המערכה השנייה של ההפקה הוצגה בטלוויזיה הבריטית ושמורה כיום על קלטות וידאו ו-DVD. גובי וקאלאס שרו קודם בתפקידים אלה בהקלטה הקלאסית של EMI משנת 1953 לאופרה זו, עם ג'וזפה די סטפנו בתפקיד מריו קאוואראדוסי ובניצוחו של ויקטור דה סאבאטה. אלבום זה הוצא למכירה הן בתקליטים והן בתקליטור, ורבים רואים בו[דרוש מקור] את ההקלטה המעולה ביותר של אופרה שלמה בכל הזמנים. הקלטה מחודשת של קאלאס בתקליט סטריאו בשנת 1964 הוציאה לזמן מה את ההקלטה הקודמת מן המחזור, אך כעבור זמן קצר יצאה שוב הקלטת המונו של 1953 לשוק ועודנה קיימת עד היום ונחשבת[דרוש מקור] לאחת העבודות המשותפות הטובות ביותר של גובי וקאלאס.
בשנים הבאות קבע טיטו גובי את בסיס הבית שלו בבית האופרה הלירית של שיקגו. הוא פרש מבימת האופרה בשנת 1979 והוציא לאור ביוגרפיה בשם "טיטו גובי: חיי" בשנת 1979 (שנכתבה בידי אידה קוק) ו"טיטו גובי ועולם האופרה האיטלקית שלו" (1984). גיסו היה זמר הבס הבולגרי בוריס כריסטוף.
לגובי נולדה בת אחת מאשתו טילדה, צ'צ'יליה שמה, המנהלת כיום את "האגודה המוזיקלית טיטו גובי", ארגון העוסק בניהולן ושימורן של רשומות תרומותיו של טיטו גובי לאופרה.
כרזת הסרט "שיקוי אהבה" בכיכובו של גובי, 1955
חיבוק הנחש

| --- | --- |

 בימוי:  סירו גרה 
 הופק בידי:  Cristina Gallego 
 תסריט:  סירו גרה, Jacques Toulemonde Vidal 
 שחקנים ראשיים:  Jan Bijvoet Brionne Davis 
 מוזיקה:  Nascuy Linares
 צילום:  David Gallego 
 מדינה:  מקסיקו, ונצואלה, קולומביה, ארגנטינה 
 חברה מפיצה:  הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בספטמבר 2015 
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט דרמה 
 תקציב:  $1.4 million
 הכנסות באתר מוג'ו:   embraceoftheserpent
 פרסים:  פרס אלפרד סלואן 
 סרטים בסדרה:  Jan Bijvoet  Nilbio Torres  Antonio Bolívar
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיבוק הנחש (בספרדית: El Abrazo de la serpiente) הוא סרט דרמה והרפתקאות בהפקה בינלאומית משנת 2015 בבימויו של סירו גרה, ונכתב על ידי גרה וז'אק טולמונדה וידאל. הסרט, שצולם כמעט כולו בשחור-לבן, עוקב אחר שני מסעות שעשה השמאן היליד קרמקטה בהפרש של שלושים שנה בג'ונגל האמזונס הקולומביאני, האחד עם תיאו, אתנוגרף גרמני, והשני עם אוון, בוטנאי אמריקאי, שניהם מחפשים את הצמח הנדיר "יאקרונה". הסרט נוצר בהשראת יומני המסע של תיאודור קוך-גרונברג וריצ'רד אוונס שולטס, והוקדש לתרבויות האמזונס האבודות.
"חיבוק הנחש" הוקרן בבכורה ב-15 במאי 2015 במסגרת "שבועיים של במאים" בפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי. הסרט יצא לאקרנים בקולומביה ב-21 במאי באותה שנה, וברחבי העולם במהלך שנים עשר החודשים הבאים. הוא זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים, ששיבחו את הצילום ואת נושא הסיפור- הרס יער הגשם באמזונס ואורח החיים על ידי הקולוניאליזם הלבן. הוא זכה בפרסים רבים, כולל פרס אלפרד פ. סלואן בפסטיבל סאנדנס 2016, פרס חבר השופטים הגדול לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ריביירה 2017, ושבעה פרסים בטקס הפלטינו השלישי להכרה בסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר, כולל פרס פלטינו לסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר. בשנת 2016 הסרט הוגש כמועמד של קולומביה לקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-88 ונכלל בין חמשת המועמדים האחרונים, והיה לסרט הקולומביאני הראשון אי פעם שקיבל מועמדות לפרס אוסקר.
עלילה

הסרט מספר שני סיפורים בהפרש של שלושים שנה, שניהם מציגים את קרמקטה (Karamakate), שמאן שחי באמזונס והניצול האחרון משבטו. הוא נוסע עם שני מדענים, תחילה עם הגרמני תיאו פון מרטיוס ב-1909 ולאחר מכן עם אמריקאי בשם אוון ב-1940, כדי לחפש את צמח היאקרונה הנדיר והקדוש (צמח בדיוני).
המדען הראשון, תיאו, אתנוגרף מטיבינגן שמתגורר באמזונס כבר כמה שנים, הוא חולה מאוד והוא שט בקאנו עם יומני המסע שלו ועם מקומי בשם מנדוקה אותו הציל משיעבוד במטע גומי.
הוא ומנדוקה מחפשים את קרמקטה כי שמעו שהוא יודע איפה ניתן למצוא את צמח היאקרונה שיוכל לרפא את תיאו ממחלתו. קרמקטה מסרב תחילה, הוא מלא שנאה לאדם הלבן שהביא חורבן על שבטו, אבל מנדוקה אומר לו שתיאו שונה מהלבנים האחרים ותיאו עונד שרשרת מסורתית של שבטו של קרמקטה ומבטיח לקחת אותו אל השורדים האחרונים מבני השבט אם יעזור לו. באותו הלילה, נושף אבקה לבנה הנקראת "זרע השמש" (אולי חומר הזיה העשוי מווירולה) במעלה אפו של תיאו, הוא מסרב לקבל כסף מתיאו אבל ניאות למשימה מתוך שליחות והשלושה יוצאים לקאנו כדי לחפש את צמח המרפא.
שנים רבות לאחר מכן, אוון, בוטנאי אמריקאי חותר אל קרמקטה שהזדקן מאז המסע עם תיאו, הוא הספיק לשכוח את רוב המנהגים של בני עמו. אוון אומר שהוא מקווה להשלים את מסע החיפוש של תיאו ומבקש את עזרתו וקאראמאקטה שוב מסרב תחילה אבל אוון מראה לו איך להכין 'ממבה', מין מנהג שבטי אותו קרמקטה שכח ואחרי זה שוב באי רצון, הוא נענה אבל אומר שהידע שלו נשכח. לאוון יש ספר על המסע האחרון של תיאו, שעוזרו שלח בחזרה לאירופה, מכיוון שהוא לא שרד את הג'ונגל. הספר כולל תמונה של קרמקטה, שאליה הוא מתייחס כ- צ'ולצ'אקי (chullachaqui) שלו, כינוי שבטי לשד חלול- גוף חסר נפש. קרמקטה מסכים לעזור לו רק אחרי שאוון מתאר את עצמו כמי שהתמסר לצמחים, אם כי מטרתו האמיתית של אוון היא למעשה להבטיח עצי גומי נקיים ממחלות, שכן אספקת הגומי של ארצות הברית מדרום מזרח אסיה התדלדלה עקב התקדמות יפנית בזמן המלחמה.
בשני המסעות נתקלים הנוסעים בהתיישבות ספרדית קתולית לצד יובל אמזונס, המנוהלת בשנת 1909 על ידי כומר ספרדי סדיסטי בודד שמכה נערים יתומים על כל התנהגות "פגנית", ובשנת 1940 על ידי צעיר ברזילאי משוגע שמאמין שהוא המשיח. . הוא סומך על המבקרים בהיסוס כיוון שהוא מאמין שהם שניים משלושת השליחים, אבל קרמקטה זוכה לאמונו המלא כשהוא מרפא את אשתו. ילדי ההתיישבות שפגש קרמקטה ב-1909 גדלו להיות אחים מופרעים ואלימים שמצייתים לברזילאי המשוגע.
בשנת 1909,תיאו, מנדוקה וקרמקטה בורחים מהמיסיון ומגיעים לעמדת גבול רגע לפני פלישת החיילים הקולומביאנים במהלך פרץ הגומי של האמזונס, שם קרמקטה מוצא את השורדים מבני שבטו, הוא מזדעזע לגלות שהם משתמשים ביאקרונה כסם בניגוד מוחלט למסורת הסרט שקידשה את הצמח קרמקטה זועם ושורף את עץ היאקרונה. בשנת 1940, קרמרטה מוביל את אוון אל מקור הצמח בהרים וחושף פרח יאקרונה אחד שנמצא על הצמח האחרון – הוא הרס את כל האחרים – ומכין אותו עבור אוון. אוון מגלה לקרמקטה שהוא רצה להשתמש בעץ הגומי כנשק וקרמקטה אומר לו שהיה צריך לחנך אותו ולא את בני שבטו, הוא מתייחס בכך לאוון כגלגול נשמות של תיאו, אותו לא ריפא. הוא אומר לו שהיאקרונה תביא אותו לחיבוק הנחש שייקח אותו ויגלה לו את סודות הקיום. הכנת היאקרונה, בהיותה הזייתית, מעבירה את אוון חוויה על חושית. בעוד שרוב הסרט הוא בשחור-לבן, חלק מהחוויה הזו מוצגת בצבע כדי לציין את עוצמתה. הסרט מסתיים באוון שעבר שינוי עומד לבדו ומסביבו מתעופפת מקבוצת פרפרים.
ליהוק

במגזין "Cineaste", התסריטאי והבמאי של הסרט סירו גרה ציין כיצד תהליך מציאת שחקן שיכול להעביר בהצלחה את הסיפור של הסרט היא משימה קשה. לאחר ניסיונו להגיע למגוון של מקומיים באזור האמזונס, הוא גילה שהדור המבוגר היה מנותק לחלוטין מהתקופה המתוארת בסרט. באמצעות צפייה בסרט לפני יותר מ-10 שנים בסדנה עם משרד התרבות של קולומביה, גרה הצליח למצוא את השחקן המושלם, אנטוניו בוליבר. נוכחותו של בוליבר בת שתי דקות בסרט הקצר השפיעה מאוד על גרה, ועודדה אותו להמשיך ולמנות אותו לתפקיד קאראמאקטה ואמר ש"לא היה אף אחד אחר שיכול לשחק את הבחור הזה. הוא אחד מאנשי אוקיינה האחרונים שנותרו. נשארו רק כשש עשרה מהם."
צוות השחקנים:
נילביו טורס בתפקיד קרמקטה הצעיר
אנטוניו בוליבר בתפקיד קרמקטה הזקן
יאן ביז'ובט בתור תיאו
בריון דייוויס בתור אוון
לואיג'י שיאמנה בתפקיד גספר
יאננקו מיגל בתור מנדוקה
ניקולס קנצ'ינו בתור אניזטו
נושאים

הסרט בוחן את הייצוג של שבטי האמזונס הילידיים. בסרט מדוברות בשפות מרובות: אוקאינה (Ocaina) (המדוברת בתדירות הגבוהה ביותר), יאקונהTicuna, Bora, Andoque,(Jukuna) ו-Muinane .[דרוש מקור] הסרט מציג את העמים הילידים שסבלו מידי קולוניאליסטים, מבקר הקולנוע והסופר הקולומביאני פדרו אדריאן זולואגה קובע כי גרה מדגיש זאת על ידי "צילום גאוגרפיות פריפריה... והבאת למרכז הנרטיב דבר בלתי נמנע. סתירה בין קידמה למסורת". דניאלה ברגהאן, פרופסור ללימודי קולנוע ברויאל הולווי, אוניברסיטת לונדון, מציינת כיצד בחלוף זמן, גרה מדגישה את ביזת יער הגשם של האמזונס על ידי כובשים, מיסיונרים וברוני גומי, וגם את השיעבוד וההשפלה של העמים הילידים, שהתנצרו – מנדוקה שהיה גם משועבד וגם אימץ את דרכי המערב – במחיר המסורות והאמונות שלהם. באופן דומה, ניקולס קדנה כתב עבור NACLA כי יצירת הסרט של גרה ממחישה כיצד "הידע של האדם הלבן, המובע באמצעות סמלים כמו המצפן והדמויות של תיאו ואוונס, מוציא את הרוח, המסורת והאנושיות של התושבים הילידים בדומה לגומי שמפיקים ברוני הגומי מהעצים האמזוניים". הצילום בשחור-לבן דומה לצילום הדאגרוטיפ של חוקרים בתחילת המאה העשרים שתיעדו בתחילה את האמזונס והיוו השראה לסרט.
הפקה

לפני תחילת ההפקה, הבמאי הקדיש שנתיים וחצי לחקר האמזונס הקולומביאני. הוא גילו חלק מהג'ונגל בצפון מערב שעדיין לא הושפע מאוד מתיירות או מסחר ולאחר שקיבל אישור מהקהילה המקומית, הוא החליט על המיקום. ההכנות להפקה והצילום התקיימו במהלך שלושה חודשים בסיוע של כ-40 אנשים מחוץ לאמזונס ו-60 אנשים מקהילות ילידים בתוך האמזונס. הבמאי שיתף פעולה באופן נרחב עם הקהילה והזמין אותם להשתתף ולשתף פעולה הן מול המצלמה והן מאחוריה. כדי להימנע מכל בעיה שנגרמה על ידי הסביבת הג'ונגל הקשה, הילידים לימדו את הצוות כיצד לעבוד עם הג'ונגל וערכו טקסים להגנה רוחנית. לא היו תאונות או מחלות והצילומים התנהל בצורה חלקה. בנוסף, כדי לשפר את הדיוק, אנשים ילידים עבדו עם גרה כדי לתרגם ולשכתב חלקים מהתסריט.
"חיבוק הנחש" צולם באזור האמזונס בקולומביה. שבעה שבועות בילה הצוות בצילומים במחוז הוואפה, ושבוע אחד במחוז גואיניה. פרטי המיקום כוללים:
Cerros de Mavicure – שלושה תלים המהווים חלק מהחלק המערבי ביותר של מגן גיאנה בצפון דרום אמריקה.
Fluvial Star Inírida – אזור ביצה של Ramsar הכולל חלק מנהר Inírida .
נהר Vaupés – יובל של נהר האמזונס המהווה חלק מהגבול הבינלאומי בין קולומביה לברזיל.
הפקה > צוות

סירו גרה – במאי ותסריטאי
ז'אק טולמונדו – תסריטאי
כריסטינה גאלגו – מפיקה
דוד גלגו – צלם
קרלוס א. גרסיה – מעצב פסקול, מקליט מחדש ומלחין
אנג'ליקה פראאה – מפיקה בפועל
קאטרין רודריגז – מעצבת הלבשה
אנדרס בריאנטוס – הדרכת שחקנים
אטיין בוזאק – עורך
נאסוקי לינראס – מלחין
פסקול

אלבום הפסקול של הסרט יצא לאור על ידי חברת פלאזה מאג'ור ב-22 בינואר 2016 ומכיל תשעה שירים שהלחין נאסקוי לינארס. הסרט כולל גם "את הבריאה" מאת ג'וזף היידן.
קבלה > סקירה כללית

הסרט זכה להערכה אוניברסלית מהמבקרים. האתר Rotten Tomatoes מעניק לו דירוג של 96%, על סמך 145 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.3/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר אומר, "עד כמה שהוא עשיר מבחינה ויזואלית כמו הנושא, "חיבוק הנחש" מציע חגיגה של חושים לחובבי סרטים המחפשים מנה של מקוריות מחזקת". ב-Metacritic, המקצה דירוג מנורמל, לסרט יש ציון של 82 מתוך 100 על סמך 31 מבקרים, מה שמצביע על "שבחים אוניברסליים".
ג'סיקה קיאנג "של אינדיוויר" העניקה לסרט דירוג A, וכינתה אותו "תגלית מלאת נשמה, מוזרה ומהממת". היא גם תיארה את דמותו של קרמקטה כ"דיוקן ללא רבב של הבדידות הבלתי נתפסת ואשמתם המוחצת של השורדים שמגיעים להיות האחרונים מסוגם". ג'ורדן מינצ'ר "מהוליווד ריפורטר" תיאר את הסרט כ"חקירה מהפנטת חזותית של האדם, הטבע וכוחות ההרס של הקולוניאליזם" והשווה אותו "לטאבו" של מיגל גומס (2012). הוא גם שיבח את הצילום בשחור-לבן ואת עיצוב הסאונד שלדבריו "גורם לג'ונגל באמת להתעורר לחיים". ג'סטין צ'אנג "מ"וראייטי"" נתן ביקורת חיובית על הסרט. הוא כתב: "בבת אחת מפוצץ ופיוטי, לא רק מחקר אתנוגרפי אלא גם מעשה בולט של עדות קולנועית. . .". על הנרטיב המקביל הוא כתב שהוא "מספק ביקורת מקיפה למדי על הרס תרבויות ילידים בידי פולשים לבנים". וויל לורנס "מהאימפריה" העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה ואמר כי "אם כי בהשראת יומנים מהחיים האמיתיים, הסרט של גוארה מעביר אותנו לתחום המיסטי והסוריאליסטי". מאמר הווידאו קוגונדה הצביע לסרט בסקר של מגזין "Sight & Sound" לסרט הטוב ביותר לשנת 2015, וקבע כי "'חיבוק הנחש' הוא הישג מהפנט של קולנוע. גררה לקחה אותי בפריים הראשון."
קבלה > תגובה מהקהילה הילידית

הסרט התקבל בהצלחה על ידי קהילת האמזונס המופיעה בסרט. הקרנה מיוחדת נערכה בג'ונגלים של קולומביה, בבית קולנוע מאולתר. כשאנשי שבטים מכל האזור הגיעו, לא כולם יכלו לשבת. לאחר סיום הסרט הם ביקשו להקרין שוב. כיוון שהסרט נחגג, הבמאי סירו גרה הדגיש שאסור להשתמש בסרט כניסיון לחלוק ידע מסורתי על השבטים, שכן מה שרואים בסרט "הוא אמזון מדומיין כי האמזונס האמיתי לא יכול לעבור בסרט אחד".
קבלה > תשבחות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו טבלה לא קריאה בעמודה "קטגוריה" במצב עריכה בתוך הערה מוסתרת.
הסרט הוקרן במסגרת שבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן 2015 שם זכה בפרס הקולנוע האמנותי. הסרט זכה בפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ירוואן 2015, ארמניה, עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר; פרס חבר השופטים המיוחד בפסטיבל אודסה, וגביע הספונדילוס בפסטיבל לימה.
מושל מחוז גואיניה עיטר את סירו גרה בעיטור פרח האינרידה על "העלאת הכבוד והערך של האוכלוסיות הילידים, כמו כן העניק למחלקת הכרה בתיירות ותרבות".
הסרט נבחר להגשה של קולומביה לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2016, והיה בין חמשת המועמדים האחרונים, זהו הסרט הקולומביאני הראשון שהיה מועמד לפרס.
קבלה > רשימת עשרת המובילים

ב- "The Observer" מארק קרמודה כלל את "חיבוק הנחש" ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר שלו לשנת 2016. "חיבוק הנחש" מדורג במקום השני ברשימת "סרטי השפה הזרה המדורגים ביותר" של Rotten Tomatoes 2016, ובמקום ה-23 ברשימת "100 הסרטים המובילים של 2016". הוא גם נבחר לסרט ה-12 הטוב ביותר של 2016 על ידי "Esquire" ."Sight & Sound" דירג אותה במקום ה-21 עם שבעה קולות.
כמה רשימות מובילות אחרות שבהן היה רשום "חיבוק הנחש" הן:
JR Jones, Chicago Reader
Lincoln Journal Star
רנדי מאיירס, סן חוזה מרקורי ניוז
"שקרים לבנים קטנים"
סטיבן הולדן, הניו יורק טיימס
האייריש טיימס
פסק זמן בלונדון
בריאן פורמו, קוליידר
סיימון אברמס, RogerEbert.com
לקריאה נוספת

רשימת ההגשות לפרסי האוסקר ה-88 לסרט הזר הטוב ביותר
רשימת ההגשות הקולומביאניות לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
רשימת סרטים הכוללים הזיה
חסימה (כדורסל)

גרג מונרו (מימין) נחסם על ידי יונאס ולנצ'יונאס.
בכדורסל מתרחשת חסימה כאשר שחקן הגנה מסיט את הכדור, באופן חוקי, בניסיון זריקה של שחקן הקבוצה היריבה. כינויים נוספים לחסימה הם גג ובלוק (מאנגלית: Block). מותר לחסום זריקה רק בזמן שהכדור בדרכו כלפי מעלה, וכל חסימה של זריקה מהרגע שהכדור הגיע לשיא הגובה (ובדרכו כלפי מטה) אסורה, ותיחשב כסל של הזורק. חוק זה, המכונה "גולטנדינג" (מאנגלית: Goaltending), נועד למנוע משחקני הגנה לתפקד כ"שוערים" על יד הסל.
תכונות החוסמים

לעיתים קרובות, החוסמים המובילים הם שחקנים בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד, בזכות גובהם וקרבתם לסל. מלבד גובה, עוזרים לחוסם גם ניתור גבוה ויכולת תזמון טובה בקפיצה. חוסמים טובים תורמים למשחק ההגנה של קבוצתם גם מבלי לחסום זריקות, בכך שנוכחותם על המגרש מרתיעה שחקני התקפה מלחדור לסל. חסימה של הכדור אל תוך תחומי המגרש (בניגוד לשליחתו אל היציעים) מובילה לעיתים קרובות להתקפה מתפרצת של הקבוצה החוסמת. מקובל לציין את שחקן בוסטון סלטיקס, ביל ראסל, כשחקן שהצטיין בחסימות תוך השארת הכדור בתוך המגרש.
רישום הסטטיסטיקה

חסימה נרשמת כנתון סטטיסטי לזכות השחקן החוסם, ובמקביל לכל חסימה נרשמת לשחקן הנחסם "החטאה מהשדה". אם החוסם יצר מגע עם ידו של הזורק בעת החסימה, תישרק עבירה נגד המגן וחסימתו לא תירשם בדפי הסטטיסטיקה. בנוסף, לא תירשם חסימה כאשר נעשתה על הזורק עבירה של שחקן הגנה אחר. כמו כן, לא תירשם חסימה לזכות שחקן שחסם זריקה אשר נכנסה לסל למרות החסימה.
שיאי חסימות ב-NBA

ליגת ה-NBA וליגת ה-ABA החלו לתעד חסימות רק החל מעונת 1973/1974. שיאן החסימות ב-NBA הוא האקים אולאג'ואן, שרשם לאורך הקריירה 3,830 חסימות בסך הכול. ממוצע החסימות למשחק הגבוה ביותר שייך לשחקן יוטה ג'אז, מארק איטון, שחסם 3.5 פעמים בממוצע למשחק לאורך הקריירה. אלמור סמית' מלוס אנג'לס לייקרס מתועד כשחקן בעל שיא החסימות במשחק בודד, כשחסם 17 זריקות במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס ב-28 באוקטובר 1973. שני שחקנים בלבד, מלבד סמית', חסמו 15 זריקות במשחק אחד – מאנוט בול (1986 ו-1987) ושאקיל אוניל (1993).
הנתונים שלהלן מעודכנים לסוף עונת 2020/2021:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ממוצע חסימות למשחק בקריירה: 1. מארק איטון - 3.50  2. מאנוט בול - 3.34  3. האקים אולאג'ואן - 3.09  4. דייוויד רובינסון - 2.99  5. אלמור סמית' - 2.90  6. אלונזו מורנינג - 2.81  7. דיקמבה מוטומבו - 2.75  8. כרים עבדול-ג'באר - 2.57  9. שון בראדלי - 2.55  10. ג'ורג' ג'ונסון - 2.46 |  סך חסימות בקריירה: 1. האקים אולאג'ואן - 3,830  2. דיקמבה מוטומבו - 3,289  3. כרים עבדול-ג'באר - 3,189  4. מארק איטון - 3,064  5. טים דאנקן - 3,020  6. דייוויד רובינסון - 2,954  7. פטריק יואינג - 2,894  8. שאקיל אוניל - 2,732  9. טרי רולינס - 2,542  10. רוברט פאריש - 2,361 |  סך חסימות בעונה: 1. מארק איטון - 456 (1984/1985)  2. מאנוט בול - 397 (1985/1986)  3. אלמור סמית' - 393 (1973/1974)  4. האקים אולאג'ואן - 376 (1989/1990)  5. מארק איטון - 369 (1985/1986)  6. מארק איטון - 351 (1983/1984)  7. מאנוט בול - 345 (1988/1989)  8. טרי רולינס - 343 (1982/1983)  9. האקים אולאג'ואן - 342 (1992/1993)  10. כרים עבדול-ג'באר - 338 (1975/1976) |  |  |  |  |  |
ראו גם

מלך החסימות של ה-NBA
הערות שוליים

1 2  מדריך הסטטיסטיקות של פיב"א משנת 2005, באתר הרשמי של הארגון
↑  Keeping Blocks in Play, באתר הרשמי של מיאמי היט, 2 באפריל 2012
1 2  מובילי טבלת החסימות לאורך הקריירה ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  טבלת המובילים בממוצע חסימות למשחק ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  מובילי טבלת החסימות בעונה אחת ב-NBA, באתר basketball-reference.com
מירזה בגיץ' חוסם מאחור את דושקו סבאנוביץ' ביורובאסקט 2011.
יגאל שם טוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 72 בערך) נהריה, ישראל 
 מקום לימודים:  בית-הספר ויצו לעיצוב, בצלאל, המדרשה להכשרת מורים לאמנות, מכון פראט
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס אגפא, פרס משרד החינוך לאמן צעיר, פרס הדסה ורפאל קלצ'קין, פרס קונסטנטינר לצילום
 
יגאל שם טוב (נולד ב-1952) הוא צלם ומורה לצילום ישראלי.
ביוגרפיה

יגאל שם טוב נולד בנהריה בשנת 1952. הוא החל ללמוד בבית-הספר ויצו לעיצוב בחיפה בשנת 1975 ועם סיום לימודיו עבר ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל שבירושלים.
בין השנים 1978–1981 למד במגמות ציור ופיסול במדרשה להכשרת מורים לאמנות ברמת השרון. לאחר סיום לימודיו החל ללמד בבצלאל.
בשנת 1983 עבר לניו יורק, שם למד בבית הספר לאמנות של מכון פראט.
בשנים 1994–2000 כיהן כראש המחלקה לצילום בבצלאל.
יצירותיו

שם טוב הוא חלק מאסכולת הצילום הטופוגרפי ומתעד לאורך שנים את נופי הארץ, האנושיים והדוממים.
יצירותיו המוקדמות עסקו בתיעוד הסביבה הקרובה ובהדפסות קטנות באופן יחסי. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל ליצור דימויים של טקסטיל, כגון בגדי ילדים או מגבות רחצה. ברבות מיצירותיו מופיע האדם בשולי התיאור, תוך הקפדה על ניקיון הקומפוזיציה ועל יצירת תחושת מרחב.
בספרו "אלבום התצלומים 79–80" מתאר שם טוב את תהליך היצירה שלו: "את `אלבום התצלומים 79–80` התחלתי לצלם ב-1979, זמן קצר אחרי שהתחלתי לעבוד במעבדת צילום גדולה, בעודי נתון תחת הרושם העז שמותירים בי עשרות אלפי תצלומי הצבע, שאותם ראיתי ובחנתי בעיון רב מידי ערב...השילוב בין סוג המצלמות שבהן השתמשו המצלמים, בין שימוש בסרטי צילום לא מקצועיים ובין פיתוחם והדפסתם במעבדות תעשייתיות הניב תוצאות טיפוסיות, המאפיינות את תצלומי הצבע שנעשו באותה עת בארץ – העשור שבין שנות ה-70 לאמצע שנות ה-80. בהשראת התצלומים האלה פניתי גם אני לצלם בצבע את מה שמעניין אותי, ובעיקר את מה שסביבי".
למרות האופי המקומי-ישראלי של עבודותיו, שם טוב העיד על עצמו כי "תולדות הצילום שלי הן תולדות הצילום האמריקאי".
תערוכות > תערוכות יחיד

תצלומים מתוך מפעל-תעוד אישי בתל אביב, הביתן לאמנות בגני יהושע, תל אביב (1979)
הדרך לשמים, עבודה 1997–2007, גלריית דולינגר, תל אביב (2007)
רישום העובדות, הגלריה ע"ש מורל דרפלר במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה (2009)
פונקציות מיותמות, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2010)
6+1, גלריית דולינגר, תל אביב (2010)
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

חיים בשניים, היכל התרבות, ראשון לציון
בין אימג' לאובייקט, המכון לאמנות, אורנים המכללה האקדמית לחינוך, קריית טבעון
הביינאלה הישראלית לצילום, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (1983)
זמן החומר, הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב (1992)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1994)
צילום: שמונה אמנים, שמונה חללים, שמונה מיצבים, מוזיאון ישראל, ירושלים (1994)
תערוכת מרצי המחלקה לצילום 1995, גלריית המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1995)
צילום ישראלי עכשווי – רכישות חדשות, מוזיאון ישראל, ירושלים (1996)
נגיעות באור – עבודות בצילום, הסטודיו – מכללה ללימודי אמנות, רעננה (1996)
יגאל שם טוב: בוא נקה את עצמך; רועי קופר: עד פה אני רואה, לימבוס – מקום לצילום, תל אביב (1997)
דיוקן, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1998)
תערוכה קבוצתית – לפני שבוע, ביום שני, אתמול... עמי שטייניץ – אמנות עכשווית, תל אביב (2001)
בדרך לקולנוע: הדימוי המוקרן – העשור הראשון, מוזיאון חיפה לאמנות (2004)
ההיא / ההוא, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל (2005)
קאמרה סאקרה: הנוף כחוויה רוחנית, מוזיאון ישראל, ירושלים (2005)
פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, 2005, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2005)
בקשר לגוף, בית הספר לאמנות – המדרשה, מכללת בית ברל (2006)
שושלת, מכללת הנגב ע"ש פנחס ספיר, אשקלון (2006)
בין גבולות המרחב לגבולות המקום – שיח צילומי על נוף הארץ, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2006)
הלכי רוח בצילום ישראלי, תצלומים מהאוסף, מתנת לאון ומיכאלה קונסטנטינר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2007
מה שאתה רואה זה מה שאתה מקבל, גלריית דולינגר, תל אביב (2008)
אור ראשון, צילום ישראלי על צילום, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב (2009)
בונים מקום, מוזיאון בית ראובן, תל אביב (2010)
מופשט קונקרטי, גלריה BAAD, תל אביב (2013)
אשת לוט: מבטו של צילום, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי (2013)
זיכרון צילומי, פסטיבל הצילום הבינלאומי, ראשון לציון (2014)
דרייב אין, מוזיאון אשדוד לאמנות (2015)
לכל צלם יש סוס, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (2018)
מסלולי שוטטות, מוסררה, בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (2019)
הים של תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (2020)
מלגות ופרסים

פרס הצטיינות ע”ש רמי הלפרין, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים (1978)
מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל (1979)
פרס אגפא, בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים (1979)
פרס משרד החינוך לאמן צעיר, משרד החינוך והתרבות (1979)
מלגת שרת להשתלמות בחו"ל, קרן תרבות אמריקה-ישראל (1981-1980)
פרס אנריקה קבלין לצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים (1981)
מלגת לימודים בחו"ל, משרד החינוך והתרבות (1982)
פרס להשלמת עבודה, משרד החינוך והתרבות (1991)
פרס הדסה ורפאל קלצ'קין לאמן היוצר, קרן תרבות אמריקה-ישראל (1997)
פרס בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות (2003)
פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (2005)
לקריאה נוספת

תערוכותיו של יגאל שם טוב
אלבום התצלומים 79–80 : יגאל שם טוב
ספרי צילום חדשים – ערב רב
יגאל שם טוב, ישראל של פעם, באתר הארץ, 27 במאי 2015
הערות שוליים

↑  מנהלים ונשיאים לשעבר בבצלאל
↑  שתי הערות בעקבות "משפחה אחת": "צילום טופוגרפי ישראלי"
↑  יגאל שם טוב – מרכז מידע לאמנות ישראלית
↑  אלבום התצלומים 79–80 : יגאל שם טוב, קליידוסקופ הוצאה לאור
↑  נועה צדקה, האמת הפוטוגרפית אמת טבעית היא – כרוניקה של המחלקה לצילום, תל אביב: רסלינג, 2018, עמ' 228
↑  ארז פלג, מחשבות על צילומים: בעקבות תערוכה של יגאל שם טוב, "הדרך לשמים"
↑  יגאל שם טוב – רישום העובדות
↑  יגאל שם טוב – פונקציות מיותמות
↑  הים של תל אביב מגיע למוזיאון ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278642  NLI: 987007306007105171  ISNI: 0000 0000 6707 3379  LCCN: nr2005020166  VIAF: 6083162422751532460000   WorldCat (עם VIAF): 6083162422751532460000
טבעות אורנוס

טבעות אורנוס
טבעות אורנוס הן 13 טבעות דקות המקיפות את ענק הקרח אורנוס. הן כהות מאוד ומורכבות מסלעים שגודלם נע בין 10 מטרים לגודל חלקיקי אבק, בדומה לטבעות של כוכב הלכת שבתאי. הטבעות רוטטות סביב אורנוס, כמו גלגל כרכרה לא מאוזן.
היסטוריה

הטבעות שסביב כוכב הלכת התגלו, במקרה, ב-10 במרץ 1977, בתצפית שנעשתה מכדור הארץ. מטרת התצפית הייתה לגלות את מאפייני האטמוספירה וקוטרו של אורנוס על ידי מדידת עוצמת האור המגיעה מכוכב רחוק, בעת שאורנוס עובר לפניו. מכיוון שהעוצמה השתנתה חמש פעמים, משני צידי כוכב הלכת, בצורה סימטרית, הובן, שתופעה זו יכולה להיגרם כתוצאה מהימצאותן של חמש טבעות סביב אורנוס. כשגשושית החלל וויאג'ר 2 חלפה על פני כוכב הלכת, היא גילתה, שישנן אחת עשרה טבעות. שתי טבעות נוספות התגלו ב-2003-2005 על ידי טלסקופ החלל האבל.
ב-6 באפריל 2023 פורסמה על ידי נאס"א תמונה עדכנית של אורנוס וטבעותיו, אשר צולמה באמצעות טלסקופ החלל ג'יימס ווב ב-6 בפברואר 2023.