stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ
ביוגרפיה

וילהלם פרידריך נולד ב-7 באוגוסט 1613 בארנהם, לארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ולסופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג. וילהלם פרידריך היה נכדו של יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, אחיו הצעיר של וילם הראשון, נסיך אורנז'. כאשר יוהאן נפטר בשנת 1606, נחלותיו חולקו בין חמשת בניו, ואביו ירש את נסאו-דיאץ.
בשל היותו הבן השני, וילהלם פרידריך יועד לקריירה צבאית, ובשל כך הוא למד באוניברסיטת ליידן ובאוניברסיטת חרונינגן, ולאחר מכן קיבל תפקיד פיקודי בצבא הרפובליקה ההולנדית, שם שיתף פעולה עם ויליאם השני, הנסיך של אורנג'. עם זאת, אחיו הבכור נהרג בקרב ליד הולסט בשנת 1640 ללא ילדים, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו.
על אף שמשרת הסטאדהאודר לא הייתה תורשתית, הצליח וילהלם פרידריך לרשת את משרת הסטאדהאודר בפריסלנד, אולם בחרונינגן ודרנתה תפס את המשרה פרדריק הנדריק, נסיך אורנז'. הלך פרדריק הנרי, לא בלי מאבק עם ויליאם פרדריק, עם זאת. לאחר מותו של פרדריק הנדריק בשנת 1647, ירש את התפקיד בנו וילם השני, נסיך אורנז', ורק לאחר מותו בשנת 1650, הצליח וילהלם פרידריך לתפוס את המשרה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם השני, נסיך אורנז' עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם. וילם כלא שמונה מחברי מועצת הולנד (כולל יאקוב דה ויט) בטירת לוונשטיין. בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח. אולם, מזג אוויר גרוע סיכל את המערכה, ואמסטרדם לא נכנעה.
ב-2 במאי 1652 התחתן וילהלם פרידריך בקלווה עם אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה נולדו לו 3 ילדים. בשנת 1654 שודרג מעמדו של וילהלם פרידריך, והוא קיבל את התואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה.
לזמן מה, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-17, היה נראה שיש לווילהלם פרידריך הזדמנות של להיות מפקד הצבא, כחלק מפשרה פוליטית שהוצעה על ידי דה-וויט, אבל שום דבר לא יצא מזה. רק במהלך פלישתו של ברנהרד פון גאלן במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, אשר איימה על מחוזות חרונינגן ופריסלנד (דרנתה הייתה מוצפת באותה העת), הוא קיבל את הפיקוד בשטחאולם זמן קצר לאחר מכן הוא מת ב-31 באוקטובר 1664 בתאונה עם אקדח שירה באופן בלתי צפוי.
לאחר מותו ירש אותו בנו היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ, תוך שאשתו שלטה כעוצרת עד לבגרותו.
משפחתו

ב-2 במאי 1652 התחתן וילהלם פרידריך בקלווה עם אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אמליה מנסאו-דיאץ (1655–1695), התחתנה עם יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך
היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ (1657–1696), התחתן עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו
וילהלמינה סופיה הדוויג מנסאו-דיאץ (1664–1667)
הערות שוליים

↑  Drenthe was a self-governing territory that was not represented in the States-General of the Netherlands, but was not one of the Generality Lands either, and usually appointed the same stadtholder as Groningen.
↑  Israel, J.I. (1995), The Dutch Republic: Its Rise, Greatness and Fall, 1477–1806, Oxford University Press,ISBN 0-19-873072-1 hardback, ISBN 0-19-820734-4 paperback, pp. 538–539
↑  Israel, op. cit., pp. 728–736
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15051437k (data)  BPN: 36976536  GND: 104189525  ISNI: 0000 0000 3219 4197  LCCN: n96000838  NTA: 308284259  RKD: 435670  SUDOC: 109187199  VIAF: 292144858   WorldCat (עם VIAF): 292144858 
דיאץ, קאסל, גרמניה
ויליאם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ
פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

 תאריך:  7 באוקטובר 2018
 מקום:  אזור התעשייה ברקן
 מטרה:  אזרחים
 קואורדינטות:  32°06′24″N 35°07′22″E﻿ / ﻿32.106669°N 35.122809°E﻿ / 32.106669; 35.122809
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  תת-מקלע מסוג "קרלו"
 הרוגים:  2
 פצועים:  1 בינוני
 מבצע:  אשרף נעאלווה
 מספר מפגעים:  1 
 מניע:  טרור פלסטיני לאומני
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) זירת הפיגוע(למפת צפון השומרון רגילה) זירת הפיגוע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זירת הפיגוע
 
פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן, הוא פיגוע טרור שבוצע בבוקר 7 באוקטובר 2018 במפעל של קבוצת אלון באזור התעשייה ברקן שבשומרון. פיגוע הירי בוצע על ידי מחבל פלסטיני שרצח שני ישראלים, ופצע אישה אחת באורח קשה. המחבל נמלט לאחר הירי. כוחות הביטחון ניהלו מצוד אחר המחבל והוא נהרג כעבור כחודשיים בקרב יריות במהלך ניסיון לעוצרו סמוך לשכם.
תיאור הפיגוע

הפיגוע התרחש במפעל "אלון" למיחזור אשפה באזור התעשייה ברקן, שבו עובדים ישראלים ופלסטינים זה לצד זה. לפי העדויות, המחבל הגיע למפעל בשעה 06:45 כביכול לתקן תקלת חשמל במשרד. הוא הצטייד באזיקונים ממחסנאי המפעל, בטענה שזקוק להם לטיפול בתקלה. לאחר שסיים את הטיפול בתקלה, בסביבות השעה 07:30 ירד להביא את כלי נשקו — תת-מקלע מסוג "קרלו", עלה לקומה השנייה שבה נמצאת ההנהלה, הוא ניגש לעובדת שישבה בסוף המסדרון, וכפה באיומים על מנקה פלסטיני שנכח במקום לקשור אותה באמצעות האזיקונים. לאחר מכן הוא הורה למנקה להימלט. עובדת אחרת, אשר ישבה במשרד סמוך, ניגשה לראות מה מתרחש, והמחבל ירה בה ופצע אותה בבטנה. היא הצליחה לחזור למשרדה, ולהסתתר מתחת לאחד השולחנות. לאחר מכן ירה המחבל שני קליעים מטווח קרוב באישה שקשר קודם לכן ורצח אותה. עובד אחר שמע את קולות הירי, וניסה להימלט, אך המחבל ירה גם בו והרג אותו. בהמשך נתקל המחבל בעובד נוסף, שלדבריו שלף אקדח, ירה בו והחטיא. המחבל ניסה לירות בעובד, אך אז אירעה תקלה בכלי הנשק, אשר הובילה אותו לברוח מהזירה ולהימלט על גבי אופנוע. הפצועה כבת 54, פונתה לבית החולים בילינסון בפתח תקווה כאשר מצבה הוגדר תחילה קשה ולאחר מכן התייצב לבינוני. היא שוחררה לביתה למחרת. העובדים שנרצחו בפיגוע הם זיו חג'בי בן 35 מראשון לציון וקים לבנגרונד-יחזקאל בת 28 מראש העין, הם נמצאו מתים כשכוחות מד"א הגיעו לזירה.
חקירה

תחילה אמרו במשטרה כי הרקע לירי אינו ברור, ובצה"ל אמרו כי "הרקע לאירוע טרם נקבע ונבדקים כלל הכיוונים". לאחר מספר שעות נקבע כי מדובר בפיגוע. מצוד נפתח אחר החשוד בירי. כוחות ביטחון גדולים ושב"כ ניהלו מרדף אחר היורה שבו השתתפו גם כוחות ימ"מ, דובדבן, לוט"ר ועוקץ. בכלי תקשורת פלסטיניים דווח כי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית השתתפו בחיפושים.
כוחות צה"ל הגיעו לבית המחבל והחלו לחקור את הוריו. מהחקירה עולה שהמחבל השאיר 3 ימים לפני הירי מכתב התאבדות אצל חברו, עובד במפעל גם הוא. חברו, שלא דיווח על כך לאיש, נעצר ונחקר. בחקירה נבדק החשד כי היורה התכוון לקחת עובדים במפעל כבני ערובה. במהלך הלילה שלאחר הפיגוע, כוחות צה"ל בשיתוף שב"כ ומג"ב פשטו על הכפר שוויכה. במסגרת הפעילות בוצעו מספר מעצרים ולפי דיווח פלסטיני אחותו של המחבל נעצרה. בנוסף השב"כ תיחקר את המנקה הפלסטיני, תושב שכם כבן 20, שקשר באזיקונים את הנרצחת. הוא לא נעצר וגם לא חשוד בסיוע.
המחבל

המחבל הוא אשרף נעאלווה, פלסטיני בן 23 תושב הכפר שוויכה שליד טולכרם. הוא עבד במקום ארבעה חודשים כחשמלאי ואף החזיק באישור עבודה אשר אמור לפוג בחודש הבא. כשבועיים לפני הירי לא הגיע לעבודתו במפעל וסיפר כי הוא חולה. לפני הירי כתב בחשבון הפייסבוק: "אלוהים, תן לי לשמוע את מה שאני מייחל לו. אתה גדול המבשרים". יומיים לפני כן כתב: "תהיה שמח בלי סיבה".
אף גורם לא נטל אחריות על פיגוע הירי, וגם לא זוהתה השתייכות ארגונית כלשהי של נעאלווה לאחד מארגוני הטרור.
המחבל נמלט לאחר הירי, והתנהל מצוד אחריו. ב-13 בדצמבר 2018, כחודשיים לאחר הפיגוע, הצליחו כוחות הביטחון לאתר את המחבל במחנה הפליטים עסכר שבשכם, והוא נהרג על ידי הימ"מ במהלך הניסיון לעוצרו.
הריסת בית המחבל והרשעת בני משפחתו

מפקד פיקוד המרכז אלוף נדב פדן, הוציא צו הריסה לבית שבו התגורר המחבל. על פי הצו קומת המרתף וקומת הקרקע של המבנה יהרסו.
בתגובה, משפחת המחבל עתרה לבג"ץ והוא השהה את ההריסה.
ב-17 בדצמבר 2018, מעל חודשיים לאחר ביצוע הפיגוע, הרס צה"ל באמצעות מחפר ופטישים מספר חלקי קירות מהקומה התחתונה של בית המחבל, לאור עמדת הפרקליטות הצבאית, שאושרה בבג"ץ, כי אין להרוס את כלל המבנה היות שהמחבל עצמו לא עשה שימוש בקומות העליונות של הבית. על כך נמתחה ביקורת רבה מצד משפחות הנרצחים בפיגוע, שדרשו את הריסת הבית כולו הואיל והוכח שכל בני משפחת המחבל היו שותפים במידה מסוימת בביצוע הפיגוע.
במאי 2019 הורשעה ואפה נעאלווה, אמו של המחבל, באי-מניעת פשע, משום שידעה על כוונת בנה לבצע פיגוע, ולא פעלה כדי למנוע זאת ממנו.
ביולי 2019 הורשע אמג'ד וליד סלימאן נעאלוה, אחיו של המחבל, בעבירה של אי מניעת החזקת נשק בידי אחיו אשרף, ובעבירה של שיבוש הליכי משפט, ונגזר עליו עונש של שנה מאסר בפועל ושנה מאסר על תנאי.
הנצחה

ביולי 2020 פתחה משפחתה של קים יחזקאל-לבנגרונד חנות ומספרה לחיות מחמד בשם "קימוסבי" על שמה של קים.
פיגוע הירי בהר הבית

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

 תאריך:  14 ביולי 2017
 מקום:  שער הסליחה, הר הבית, ירושלים
 מטרה:  משטרת ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′51″N 35°14′13″E﻿ / ﻿31.780833333333°N 35.236944444444°E﻿ / 31.780833333333; 35.236944444444
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  שני תת-מקלעים מסוג קרלו, אקדח וסכינים.
 הרוגים:  שני שוטרים במשטרת ישראל
 פצועים:  2
 מבצע:  ערבים ישראליים
 מספר מפגעים:  3
 מפגעים הרוגים:  3
 מניע:  טרור פלסטיני
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) פיגוע הירי בהר הבית(למפת ירושלים העתיקה רגילה) פיגוע הירי בהר הבית(למפת ירושלים רגילה) פיגוע הירי בהר הבית(למפת ירושלים מוגדלת) פיגוע הירי בהר הבית
 
רס"ם האיל סתאוי ורס"ם כמיל שנאן, שני השוטרים שנהרגו בפיגוע.
פיגוע הירי בהר הבית היה פיגוע ירי שהתרחש ביום שישי, 14 ביולי 2017, בשעה 7 בבוקר, כאשר שלושה מחבלים, ערבים-ישראלים, רצחו ביריות שני שוטרים ישראלים בשער הסליחה של הר הבית, בטרם נורו למוות.
הפיגוע

שלושה מחבלים, ערבים-ישראלים מוסלמים תושבי שכונת עין אברהים שבעיר אום אל-פחם, נכנסו לעיר העתיקה דרך שער הפרחים והמשיכו למתחם הר הבית כשהם לא חמושים. אחריהם נכנס בדרך זו סייען שנשא תיק ובו כלי נשק. הארבעה נכנסו למסגד אל-אקצא, והסייען עזב את המקום ללא התיק. שלושת המחבלים לקחו מהתיק את כלי הנשק, שני תת-מקלעים מדגם קרלו ואקדח, יצאו בריצה ממתחם הר הבית, וירו לעבר השוטרים בשער הסליחה, שנמצא בכותל הצפוני של הר הבית, ליד רחוב שער האריות (ויה דולורוזה). מירי המחבלים נהרגו שני שוטרים ונפצע שוטר נוסף באורח קל. שוטרים שהבחינו במחבלים ירו לעברם וחיסלו שניים מהם במקום. המחבל השלישי שנפצע מהירי הראשוני נמלט לתוך רחבת הר הבית והתמוטט. לאחר מכן כשחבלן משטרתי התקרב כדי לבדוק אותו, המחבל קם וניסה לתקוף את החבלן. השוטרים הגיבו במהירות וירו במחבל למוות.
שני השוטרים שנהרגו היו שוטרי סיור מיחידת הר הבית של משטרת ישראל, רס"ם האיל סתאוי, תושב מע'אר, ורס"ם כמיל שנאן, תושב חורפיש, בנו של חבר הכנסת לשעבר שכיב שנאן. שניהם בני העדה הדרוזית.
שלושת המחבלים היו ערבים אזרחי ישראל תושבי אום אל-פחם המשתייכים לחמולת ג'בארין, מוחמד אחמד מוחמד ג'בארין בן 29, מוחמד חאמד עבד אללטיף ג'בארין בן 19, ומוחמד אחמד מפדל ג'בארין בן 19.
לאחר הפיגוע

לאחר הפיגוע הקימו משפחות המחבלים סוכות אבלים באום אל-פחם.
לאחר הערכת מצב הורה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפרק את הסוכות ובאותו ערב הן פורקו על ידי משטרת ישראל.
בעקבות הפיגוע סגרה משטרת ישראל לחלוטין את מתחם הר הבית ומנעה את תפילות יום שישי בו, וערכה חיפושים בניסיון לאתר כלי נשק שהוסתרו במתחם. המתחם נפתח למבקרים ביום ראשון בצהריים (כיומיים לאחר הפיגוע), לאחר ששעריו צוידו בגלאי מתכות, ומתוכננת גם הצבתן של מצלמות אבטחה. צעד זה גרם למתיחות ולמחאות של מוסלמים. בעקבות פתווה שהוציא המופתי של ירושלים, מוחמד אחמד חוסיין, שאוסרת על מוסלמים להיכנס להר הבית עד אשר יוסרו גלאי המתכות, החלו המוסלמים לקיים את תפילותיהם ברחבה שמחוץ להר הבית. לאחר תפילות יום השישי ב-21 ביולי החלו מוסלמים לעורר מהומות במזרח ירושלים וביהודה ושומרון, ובמהלכן נורו ונהרגו שלושה פלסטינים על ידי כוחות הביטחון. בערב אותו יום נרצחו שלושה בני משפחת סלומון בחלמיש בידי מחבל ערבי, שטען שמעשהו נובע מהפגיעה של ישראל במסגד אל-אקצא.
ב-23 ביולי ביצע מחבל ירדני את פיגוע הדקירה בשגרירות ישראל בירדן, פצע מאבטח ונורה למוות. בעקבות התקרית נאלצו המאבטח וכל עובדי שגרירות ישראל ברבת עמון להסתתר בתוך בניין השגרירות, שם יש להם חסינות דיפלומטית. האירוע גרם למשבר דיפלומטי ביחסי ירדן–ישראל. הירדנים דרשו את הסרת גלאי המתכות בהר הבית בתמורה לשחרור עובדי השגרירות, בהם המאבטח. ב-24 ביולי קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להסיר את גלאי המתכות וירדן אפשרה לעובדי השגרירות ולמאבטח לחזור לישראל.
בלילה שבין 26 ביולי ל-27 ביולי נערכה הלוויית המחבלים באום אל-פחם, לאחר שישראל שחררה את גופותיהם בעקבות עתירה וצו של בית המשפט העליון. בהלוויה השתתפו אלפי ערבים ישראליים שצעקו סיסמאות בשבח המחבלים, אותם כינו "שהידים", וכן קראו "ברוח ובדם, נפדה אותך אל-אקצא".
תגובות

ישראל ישראל :
נשיא המדינה ראובן ריבלין גינה את הפיגוע והוסיף ש"השתיקה והתגובות הרפות של חלק מהמנהיגות הפוליטית הערבית מקוממות. טרור חייב להיות מוקע ללא תנאי וללא התפתלויות. מי שאינו מוקיע טרור, משתף איתו פעולה". ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו גינה את הפיגוע, וכך גם ושרים וחברי כנסת. ישראלים רבים בפייסבוק החליפו את תמונת הפרופיל שלהם לתמונה שבה שולבו זה לצד זה דגל ישראל ודגל העדה הדרוזית, כאות סולידריות עם הדרוזים בישראל.
בציבור הדרוזי בישראל:
שר התקשורת איוב קרא, אשר קרא בעקבות פיגועים קודמים לצעדי גירוש משפחות מחבלים אמר שיש צורך בשינוי אסטרטגי של "ענישה מזרח תיכונית" ושינוי סידורי הביטחון בהר הבית כך שלא תיתכן עוד הברחת נשק פנימה.
ראש עיריית דלית אל-כרמל רפיק חלבי, התייחס לתגובת ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל: "מוגי לב מתחבאים מאחורי נוסחאות מעורפלות".
בציבור הערבי בישראל:
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל גינתה את הפיגוע והוסיפה כי "ישראל היא האחראית לנפיצות בהר הבית".
יו"ר הרשימה המשותפת, ח"כ איימן עודה, אמר שהוא מתנגד למאבק חמוש אך האשים את נתניהו והממשלה בפרובוקציות וכניסת מתנחלים לאל-אקצא. ח"כ עיסאווי פריג' ממרצ גינה את הפיגוע וקרא לציבור הערבי להתנער מהמחבלים. לעומתם, ח"כ חנין זועבי מהרשימה המשותפת (בל"ד) גינתה את התנחומים למשפחות השכולות של השוטרים, וכתבה ש"ביקורי תנחומים אצל משפחות של לוחמים בשורות הכובש הם מכה לאחדות הלאומית."
ארגון עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל דרש לחקור את השוטרים שירו במחבלים ונמנע מלגנות את הפיגוע.
שר הפנים אריה דרעי ביקש מראשי הרשויות הערביות לגנות את הפיגוע, אך נכון ל-16 ביולי רק ראש עיריית נצרת עלי סלאם פרסם מכתב גינוי.
הפלסטינים:
הרשות הפלסטינית יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן גינה את הפיגוע, בשיחתו עם ראש הממשלה נתניהו, ובנוסף הזהיר מפני ההשלכות של סגירת מתחם הר הבית ודרש לפתוח אותו מחדש.
על פי דיווח בערוץ "אל-מיאדין" המקורב לחזבאללה, פתח אל-אינתיפאדה (ארגון שהתפצל מפתח ב-1983 וידוע גם בשם ארגון אבו מוסא ואינו חלק מאש"ף) לקח אחריות על הפיגוע. כמו כן קראה התנועה למוסלמים להתעמת עם כוחות הביטחון ו"לשבור את המצור היהודי על אל-אקצא".[דרוש מקור]
חמאס דובר חמאס, סאמי אבו זוהרי, הצדיק את הפיגוע ומסר כי "הפיגוע בירושלים הוא תגובה טבעית לטרור הישראלי ולחילול של מסגד אל-אקצא, והוא מאשר את המחויבות לאינתיפאדה ואת אחדות עמנו".
הג'יהאד האסלאמי בתנועת הג'יהאד האסלאמי כינו את הפיגוע "פעולה הרואית", וגינו את הגינוי של יושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן.[דרוש מקור]
ירדן ממלכת ירדן: עבדאללה מלך ירדן גינה את הפיגוע באוזני ראש הממשלה נתניהו. תוך שהוא דורש שהר הבית יפתח למתפללים. ממשלת ירדן גינתה את ישראל והאשימה אותה בפגיעה בזכויות המוסלמים ובהפרת הסטטוס-קוו בהר הבית. יו"ר הפרלמנט הירדני עאטף א-טרוואנה שיבח את הפיגוע ואמר ”השהידים משקים את האדמה הטהורה”. בתגובה לכך תקף יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין את טרוואנה ואמר ”לא יעלה על הדעת שאישיות כל כך בכירה, במדינה שיש לנו עמה הסכם שלום תעודד רצח של אזרחי ישראל”.
ארצות הברית ארצות הברית: הבית הלבן הוציא הודעה בה הוא גינה את הפיגוע ותמך בסגירת הר הבית למתפללים לצורך החקירה.
ראו גם

פיגועי טרור בישראל ב-2017
מהומות הר הבית (2017)
ורנר הראשון, רוזן הבסבורג

| --- | --- |

 לידה:  כנראה בין 1025 ל-1030
 פטירה:  11 בנובמבר 1096 קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית 
 
ורנר הראשון, רוזן הבסבורג היה אציל ממייסדי בית הבסבורג. הוא היה אב קדמון של המלך רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ביוגרפיה

ורנר שכונה לעיתים בשם ורנר האדוק, היה בנו של ראדבוט, רוזן הבסבורג, ואידה דה לורן, בתו של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית.
בשנת 1045 מת אביו, וורנר ירש את נחלותיו. ורנר תמך ברודולף מריינפלדן במאבקו נגד היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1096 מת ורנר, ובנו אוטו השני, רוזן הבסבורג ירש את נחלותיו.
משפחתו

בשנת 1057 התחתן ורנר עם רגינלינדה מנלנבורג, ממנה היו לו שני בנים: אוטו השני, רוזן הבסבורג ואלברכט השני, רוזן הבסבורג.
הערות שוליים

↑  "Database - Genealogie.Quebec - page of Werner I, Earl of Habsburg (1010 - 1096)". נבדק ב-24 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1026248930  VIAF: 268299052   WorldCat (עם VIAF): 268299052
טלספורוס

טלספורוס (ביוונית: Τελεσφόρος, בלטינית: Telesphorus; נפטר בשנת 137) היה האפיפיור השמיני במספר שכיהן החל משנת 125 או 126 ועד שנת 136 או 137 לספירה. כהונתו החלה תחת שלטון הדריאנוס והוא חזה ברדיפת הנוצרים על–ידו, רדיפה שבאה אל קיצה תחת שלטון אנטונינוס פיוס. ספר השנים של הוותיקן טוען כי היה יווני במוצאו ושלט מ-127 או 128 עד 137 או 138. המסורת של מיסת חצות בחג המולד (אנ') וחגיגת הפסחא ביום ראשון (כדי להבדיל מחג הפסח שיכול לחול בימים נוספים), שמירת שבעה שבועות של תענית לפני הפסחא ושירת הגלוריה (אנ') מיוחסים בדרך כלל לתקופת כהונתו, אך היסטוריונים רבים מפקפקים אם הייחוס הזה מדויק.
לפי אירנאיוס היה טלספורוס מרטיר, והוא האפיפיור השני בלבד (אחרי פטרוס הקדוש) אשר מות הקדושים שלו זכה לאישוש היסטורי. המסדר הכרמליתי רואה בטלספורוס הקדוש הפטרון של המסדר, משום שנטען שחי על הר הכרמל כנזיר מתבודד.
חביבה מסיכה

| --- | --- |

 לידה:  1903 תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 נרצחה:  20 בפברואר 1930  (בגיל 27 בערך) תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 שם לידה:  Marguerite Msika 
 מקום קבורה:  בית הקברות בורג'ל 
 מוקד פעילות:  תוניסיה תוניסיה
 שפה מועדפת:  ערבית יהודית 
 
חְבִּיבָּה מְסיכָּה (בערבית: حبيبة مسيكة, שם המשפחה נכתב לעיתים בעברית גם מסיקה; בצרפתית: Habiba Msika; כונתה "ציפור האש"; 1903 – 21 בפברואר 1930) הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון יהודייה שהייתה דמות נערצת בתוניסיה בשנות ה-20, הן בציבור היהודי והן בציבור המוסלמי.
קורות חייה

מסיכה נולדה כמרגריט בשנת 1903 למשפחה דלת אמצעים בעיר תסתור (אנ'). לאחר שהתייתמה עברה להתגורר עם דודתה, הזמרת לילה ספאז, ברובע היהודי ("אל-חארה") בעיר תוניס. היא למדה קרוא וכתוב בצרפתית בבית ספר לבנות של הארגון היהודי הצרפתי כל ישראל חברים, אותו עזבה לאחר שבע שנות לימוד כדי ללמוד שירה, סולפג' וערבית קלאסית אצל המלחין הנודע ח'מיש תרבאן והטנור חסן בנאן. לחינוך שרכשה במסגרות אלה הייתה השפעה רבה על גיבוש אישיותה ועל מהלך חייה.
הקריירה האמנותית שלה

מסיכה החלה להופיע על הבמה בגיל צעיר, תחילה כזמרת חתונות ברובע היהודי. היא זכתה להצלחה, והקהל החל לכנות אותה "חביבת הכול" (בערבית: حبيبة الكل), כינוי שהפך לשם הבמה שלה: "חְבִּיבָּה". היא פנתה ביוזמתה למוזיקאי אשר מזרחי, אשר כתב לה שירים ולימדה "כמה כללי יסוד במוזיקה ובמחול, ונגינה על עוד".
בגיל עשרים הצטרפה לתיאטרון הערבי החדש בתוניס. היא עד מהרה הפכה לכוכבת התיאטרון. היא דרשה וקיבלה שכר גבוה משאר השחקנים. כאשר גילמה תפקידים ראשיים של דמויות גבריות, כמו זו של יוסף (המוזכר גם בקוראן), עוררה את חמתם של אנשי הדת והחוגים הדתיים השמרניים. עם זאת, ההשפעה הצרפתית על החברה התוניסאית כבר יצרה מציאות חדשה בתוניסיה בתקופה זו.
את הרסיטל הראשון שלה נתנה בארמון אסוס בעיר אל-מרסה (אנ') (בערבית: المرسى), שם פגשה את מזכירו של הביי, שהפך תומך ומאהב. בשנות ה-20 הקריירה שלה נסקה לשיאים חדשים ושמעה יצא ברחבי תוניסיה. חביבה הפכה מעין סמל מין של התקופה, וזכתה לכינויים כמו "הנאה שבנאוות" או "הטיגריס בעל העיניים הירוקות".
חביבה הקימה לעצמה להקה משלה שליוותה אותה בשיריה, ואיתה ויצאה למסע הופעות באירופה, יחד עם מאהבה. בפריס היא פגשה את פבלו פיקאסו וקוקו שאנל, שאמרה עליה שמתחת לעידון המזרחי בוערת להבת אש עזה, וכי אין ספק שהיא תהפוך נודעת בפריס כמו גם בצפון אפריקה. עם שובה לתוניסיה שיחקה במספר תפקידים ראשיים במחזות שיקספיריים.
דמותה והשפעתה

מסיכה הייתה דמות נועזת ושנויה במחלוקת. היא ניהלה חיי אהבה חופשיים שלא היו מקובלים בתקופה זו בחברה היהודית המסורתית. היא נודעה כמי שהיו לה מחזרים רבים, יהודים ומוסלמים.
היו זמרות עם קול ערב משלה ויופי מושך יותר, אולם סוד הצלחתה היה טמון באישיותה יוצאת הדופן וביכולתה ליצור קשר חם עם הקהל.
היא נהגה לבטא את עמדותיה באופן חופשי והייתה אישה עצמאית ומשוחררת. היא שמה דגש על זהותה הלאומית התוניסאית, וכך למשל בשנת 1928 הופיעה עטופה בדגל תוניסיה ושרה למען שחרורה מהשלטון הצרפתי. השיר "סוריה, את ארצי" (בערבית: أنت سوريا بلادي), שהקליטה באותה שנה בחברת Baidaphon, הפך להמנון הלא רשמי של התנועה הלאומית הערבית, ונמכר ברבבות עותקים ברחבי המזרח התיכון.
הלווייתה נערכה ב-23 בפברואר 1930 בתוניס. על פי דיווחים של ראש הביטחון במנהל החסות הצרפתי, אלפי אנשים (יהודים, מוסלמים ולאומנים תוניסאים כאחד) נאספו בצהרי היום בשדרת לונדון - הרחוב המרכזי בתוניס, המוליך אל הרובע היהודי. במאי התיאטרון בשיר מתאני הספיד אותה באומרו שהרצח שלה היה "מטופש וסדיסטי", אבל דמותה והמוזיקה שלה לא ישכחו לעולם. השלטונות הקולוניאלים חששו מהשפעתה על התנועות הלאומיות בצפון אפריקה. מכירה או ייבוא של תקליטיה נאסרו ברחבי המגרב.
על חייה נכתבו שני רומנים לפחות. בשנת 1994 ראה אור הסרט "מחול האש" (La Danse du Feu) של הבמאית התוניסאית סלמה באכר, המבוסס על חייה של מסיכה. המוזיקאי אשר מזרחי חיבר קינה לזכרה.
חייה האישיים

חביבה הייתה נשואה למשך פרק זמן קצר לדודנה, ויקטור סטבון. היא הייתה מאהבתו של המלך המצרי פואד הראשון. באותה תקופה התוודעה ליהודי האמיד אליהו מימוני, אשר התאהב בה. אף שדחתה את חיזוריו, ייתכן שהיו נאהבים. כאשר התברר לה שהיא בהריון, היא החליטה להנשא לחבר נעוריה, מונדהר מהארזי. אחוז קינאה, בבוקר ה-20 בפברואר 1930 מימוני נכנס לדירתה בתוניס, שפך עליה חומר דליק והציתה בחיים. היא מתה מפצעיה יומיים לאחר מכן. הבית שבנה עבורה מימוני בעיר תסתור הפך למרכז תרבות לזכרה בשם "בית חביבה מסיכה".
ראו גם

לילה ספאז
בנאת שמאמה
א-שייח' אל-עפרית
לואיזה תוניסיה
אל-כחלאווי א-תונסי
לקריאה נוספת

ירון צור, סיפור תרבות: יהודי תוניסיה וארצות מוסלמיות אחרות, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2003.
מיכל מלאכי (שרף), חביבה מסיכה - אמנית יהודית בתוניסיה, מהות: כתב-עת ליצירה יהודית כה, גנזי מיכל, מחקרים בתרבות ובספרות של יהודי תוניסיה וצפון אפריקה, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשס"ב -2002, עמ' 255-274
נטלי מסיקה, חביבה, רשומון של חיים מופלאים, הוצאת פרדס, 2023.
Faivre d’Arcier, Jeanne. Habiba Messika: Le brûlure du péché (Paris: Belfond, 1997).
Riahi, Jessie. Cantique pour Habiba: La vie tumultueuse de la chanteuse Habiba Messika (Paris: Wern, 1997).
Tobi, Yosef. "Habiba Messica: A Star of Arab Theatre in Tunisia," Journal of Theatre and Drama 3 (1997): 129-146.
הערות שוליים

↑  ששון סומך, הזמרת כמשל, באתר הארץ, 13 בינואר 2004
↑  أحمد نظيف, تأثير اليهود في الأغنية الشعبية التونسية, رصيف 22, ‏2016-07-10 (בערבית)
↑  חביבת הקהל: הילדה היהודייה מתוניס שהפכה לאגדה נצחית - מוזיאון העם היהודי, באתר מוזיאון העם היהודי, ‏4 בינואר 2018
↑  יעקב אסל, אשר שמעון מזרחי, בתוך מקדם ומים: מורשתו הרב-תרבותית של אשר שמעון מזרחי, עמ’ 2-4, 2006
↑  סיפור תרבות, עמ' 87
↑  TESTOUR - Célébration des 90 ans de la disparition de Habiba Msika, lepetitjournal.com (בצרפתית)
↑  Habiba Messika - Anti Souria Biladi, (Baidaphon, c. 1928) (באנגלית), נבדק ב-2022-02-25
↑  Chris Silver, Habiba Messika – Anti Souria Biladi & Ya man yahounnou – Baidaphon, c. 1928, Gharamophone, ‏2018-04-25 (באנגלית)
↑  The Life and Death of North Africa's First Superstar | History Today, www.historytoday.com
↑  La Danse du feu (באנגלית), נבדק ב-2022-02-26
↑  Khalid Amine, Marvin Carlson, The Theatres Of Morocco, AlgeriaAnd Tunisia Performance Traditions Of The Maghreb, New Yorl: Palgrave Macmillen, 2012, עמ' 92
↑  Habiba Msika’s house, tunisiatourism.info
↑  דפנה לוי, "הסיבות לרצח נותרו חידה. היו שמועות שחביבה היתה מאהבת של מלך מצרים והרתה לו", באתר ישראל היום, 21 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519234005171  BnF: cb14209403c (data)  ISNI: 0000 0001 3954 7757  LCCN: no2008159281  MusicBrainz: 8f8274b1-4281-470f-a547-ee469f789eaa  SUDOC: 077694678  VIAF: 233036905   WorldCat (עם VIAF): 233036905
וסילי מירוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  1740? טובולסק, פלך טובולסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 בספטמבר 1764 (בגיל 24 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השתייכות:  צבא האימפריה הרוסית 
 דרגה:  podporuchik 
 
וסילי יאקובלביץ' מירוביץ' (ברוסית: Васи́лий Я́ковлевич Миро́вич;‏ 1740 – 15 בספטמבר 1764) היה קצין רוסי זוטר בגדוד סמולנסק של צבא האימפריה הרוסית, הידוע בעיקר בזכות ניסיונו הכושל לחלץ את איוואן הששי מכלאו במצודת שליסבורג. איוון השישי היה קיסר רוסיה יותר משנה כתינוק בשנים 1740–1741, עד שהוא ומשפחתו הודחו ונכלאו על ידי יליזבטה, קיסרית רוסיה ולאחר מכן על ידי יקתרינה הגדולה. ניסיון החילוץ הסתיים ברצח איוואן על ידי שני סוהרי הקבע שלו, שקיבלו הוראות קפדניות וסודיות של הקיסרית להרוג את אסירם באירוע שכזה.
ראשית חייו

וסילי מירוביץ' נולד בסביבות שנת 1740. לא נודע הרבה על חייו עד שניסה להציל את איוון השישי, למעט העובדה שהוא ממוצא אוקראיני אריסטוקרטי. אחוזות משפחתו הוחרמו בשנת 1709 על ידי פיוטר הגדול מכיוון שסבו התייצב לצדו שלאיוואן מזפה נגד הצאר במהלך הפלישה השוודית לרוסיה. מירוביץ' גדל בעוני כתוצאה מכך ונשלל ממרבית המורשת המשפחתית שלו, הוא עתר לסנאט הרוסי בתקווה להחזיר את אדמות משפחתו פעמיים וסורב בשתי הפעמים. הוא התקרב להאטמן של אוקראינה, אך נאמר לו כי טענותיו חסרות סיכוי.