מקדמות (ספר)
הביקורת

דו מירון ראה בחזרתו של יזהר לכתיבת סיפורת מאורע בעל חשיבות ספרותית רבה. "מקדמות", לדעתו, הוא המשך ישיר של יצירת יזהר טרם השתיקה הארוכה. ניתן להיווכח בכך כבר במשפט הארוך של הפתיחה, כאשר בהתאם לנטייתו הקודמת נוהג ס. יזהר לפתוח סיפור במשפטים טפלים העוקפים ומתפתלים סביב האירועים המרכזיים. אפיונים משותפים נוספים לכתיבה הקודמת הם: עושר לקסיקלי עצום, "תזמור תחבירי סימפוני", ניסוחים חוזרים שמחדשים ומעשירים, תמות חוזרות, רגישות, תיאורי הנוף, אינטימיות לירית, נטייה לחדור לכל סצנה, לדייק ולתאר בפרטי פרטים וכדומה.
עם זאת, קיימות נימות חדשות ב"מקדמות". זוהי מסגרת של סיפור אוטוביוגרפי החושפת את חוויות ילדותו האישיות של המחבר, ואת זאת הוא עושה לראשונה. אמנם החוויות היוו בסיס לסיפורים שונים, בעיקר סיפורי הנוער שלו, אך הפעם הוא מדבר ישירות על ילדותו שלו ועל משפחתו. אין זה הרקע הארץ ישראלי הכפרי והנוסטלגי, כאן הוא עוסק בעולם החוויות הקשה והפגוע שלו ושל משפחתו. עולם של בדידות ודוחק, נתק חברתי, עלבון וכאילו תחושה של אפסיות.
לא במקרה נפתח הספר באירוע הנורא של נחיל הצרעות שפשט על הילד הקט, ואשר כמעט הרג אותו. יזהר מספר על מקום שאיננו מקום, על אב מאוכזב ומריר, שמנוצל על ידי הסביבה, על אח "כוכב" מצליח שהוא העדפתה הברורה של האם. עם זאת, לאורך כל הספר חשים באבל בלתי פוסק על מותו הטראגי בתאונת אופנוע. נוסף לכך מתוארות פגישות של הילד יזהר עם תופעות קשות של מחלות, ניצול מיני, תחפושות מפחידות ושאר אירועים שמותירים את חותמם הקשה על יזהר.
תמונת העולם איננה רק של הילד, אלא גם של ס. יזהר הסופר. יש כאן תערובת של מוקדם ומאוחר, וזהו עיקר חידושו של הספר, שבוחן את המציאות של ימינו לאור המציאות שבה חי הילד לפני כשבעים שנים, על הטוב והרע שבה. "מראות שתייה" מכנה מירון את הנוסטלגיה והגעגועים למחזות קסומים מעולמו הילדותי של יזהר: נופים קסומים, ריגושים ותחושות, גילוי המוזיקה והספרים והיחסים בינו לבין הוריו.
הז'אנר של הממואר, ולא אוטוביוגרפיה כרונולוגית, גורס מירון, קיים כבר אצל מנדלי מוכר ספרים בספרו: "בימים ההם", אצל שלום עליכם בספרו: "חיי אדם" ואפילו ב"סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז. דרך זו מותירה פערים רבים וממזגת מדי פעם את הדמיון לתוך הזיכרון. גיבור הספר אינו מצוין בדרך כלל בשמו, אלא "הילד", "הבחור", "תרש" "דגון" "צי" וכדומה. הפרקים מסודרים על פי הבלחות של אירועים וחוויות שנצרבו בזיכרון. זהו איננו ז'אנר של חשיפה ונוסטלגיה, אומר מירון, אלא של "סיכום אנליטי בהיר, שיש בו משום התמודדות חסרת פשרות על המשתמע מעצום הקיום – הקיום אז, כפי שהוא מתערבב ונמזג בקיום עכשיו".
"מקדמות", לדעתו של מירון היא "יצירת ספרות חיונית, מן החיוניות ביותר שנכתבו אצלנו בשנים האחרונות".
נורית גוברין סוברת שהכרת הביוגרפיה של היוצר אמנם אינה ערובה להבנת היצירה, אבל בלעדיה תהיה ההבנה חלקית ופגומה. היצירה, מרגע שפורסמה - היוצר הוא רק אחד הקולות בה, ולא תמיד הקול החשוב ביותר. ייתכן, מעלה גוברין השערה, שדווקא משום שרבים היסודות האוטוביוגרפיים בספריו של יזהר, הוא ניסה לחסום כל ניסיון מחקרי של זיהוי ביוגרפי בהם. והנה לאחר שלושים שנים כותב יזהר על משפחתו הגרעינית, על דודיו ובניהם, שחלקם גם ידועים לציבור (משה סמילנסקי, דוד סמילנסקי, יחיעם ויץ, יוסף ויץ ועוד).
יש בספר מעין דיאלוג מתמשך בין האב לבנו. זוהי מרידה שמהולה בהמשכיות, כפי שאפיינה את בני הדור השני לחלוציות. גם היא סוברת שלא לחינם פתח המספר בסיפור הצרעות: ארץ ישראל היא כקן צרעות, מקום מסוכן ליושבים בה, לאבות ולבנים כאחד. עם זאת, הבנים לא מתמרדים והם מקבלים עליהם את האחריות וממשיכים לשלם את המחיר, כפי שהתבטא הרופא: "אם הוא לא מת - הוא יחיה", וכפי שהתבטא יוסף חיים ברנר: "אף על פי כן" יש להמשיך ולעבוד. אין אלו סיפורי פרידה, טוענת גוברין, אלא סיפורי תיקון; יזהר משתדל לראות הפעם את שני הצדדים כדי לתקן את חוסר האיזון שנוצר ביצירותיו המוקדמות.
הביוגרפיה של הסופר, מדגישה גוברין, משמשת חומר גלם ליצירתו, לא פחות, ואולי יותר ממקורות השראה אחרים. לגיטימי לבדוק אותה.
אורציון ברתנא מביא קטעים מהספר ומשווה אותם לטקסטים של ברנר. מסקנתו שברנר בוחן את חיי היהודים בארץ ישראל בעתיד, בעוד שס. יזהר בוחן אותם ב"מקדמות" לאחור. אלא שאצל ברנר יש תחושה שזהו מקומנו, אין מקום אחר ללכת, ואילו אצל יזהר תחושה של התפוררות. ברובד העמוק של סיפוריו, אין כביכול זכות קיום לגיבוריו, כי המקום כאן איננו קבע. ס. יזהר הוא קטגור של הקיום הציוני, מאשים ברתנא. קיימת בסיפור רומנטיקה פשטנית של שנאה עצמית. תחת מסווה של אהבת הנוף מסתתר קו אנטי-ציוני ועקרות אסתטית, על אף שגם המבקר מודה שתיאורי הנוף של יזהר בספר הם מן היפים בסיפורת העברית החדשה.
בתיה גור שותפה להתרשמותו של מירון מהכתיבה המטפורית באקורדים וצלילים. יוצרים ספורים הגיעו לשיקוף כזה משכנע ומפעים של חוויות ילדותם בתמימות שכזו וחפות מכל אופנה סגנונית. היקף התמונה של יזהר המוקדם היה ציור אפי ענק ומכיל הכל, דבר שבלט במיוחד ב"ימי צקלג". ואילו ב"מקדמות" קוראים על נפשו המתרשמת של היחיד שמחייה את רשמי ילדותו. הכללי אינו תופס כאן את המקום העיקרי. גם הרצח של ברנר מתואר מנקודת מבט אישית ומתרשמת של הילד, ולא של ההיסטוריה, ועל כן האירוע מחלחל יותר. זהו סיפור שחף מנרקיסיזם, אלא כזה שמנסה לחתור אל שורשיו ומעייני רוחו של המספר. אין עוד טקסט, היא כותבת, שמצליח לגלם בכזו עוצמה את היעלמותן של גבעות החול, את טעמו של הגזוז בקיוסק, את מועקת הקיום, ואת המגע הראשון עם המוזיקה. היא מתפעלת מהדיוק המילולי המעביר היטב את חגיגת החושים יחד עם תעוקת הפחד.
בספרה, "חיים כתובים" כותבת ניצה בן דב שהיא רואה ב"מקדמות" את נקודת הפתיחה למגמה של גל האוטוביוגרפיות והביוגרפיות שמציף את הספרות העברית. אחרי "מקדמות" הופיעו "חבלים" של חיים באר, "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז, "הדבר היה ככה" למאיר שלו. יש בסוגה כפל פנים, טוענת בן דב: מחד גיסא קיים תיאור גלוי, או גלוי למחצה של עובדות, ואילו מאידך גיסא אלו הן יצירות אמנות מתוכננות היטב, וניתן לבדוק לאורן גם את היצירות הקודמות של היוצר/ת.
אריאנה מלמד שאלה את ס. יזהר בראיון על השתיקה ארוכת השנים שלו והסיבה לשבירתה בספר "מקדמות". תשובתו הייתה: "מוצאים את הקול הנכון, את הגובה המוזיקלי הנכון, את מבנה המשפט, המנגינה הנכונה, שבאה מעצמה יום אחד". משפט זה מתחבר היטב לאבחנתם של דן מירון ובתיה גור על תזמור תחבירי סמפוני במקדמות. לעולם הנושא אינו חשוב, הוסיף יזהר, אלא האופן שבו הוא נכתב, הדרך שבה הוא נפתח. השיקולים הם ארכיטקטוניים, צליליים ותזמוניים, והם אלו שחשובים בספרות.
לשאלתה האם הרומן אוטוביגרפי הוא עונה: "אם תאמרי זאת, אני אכחיש. אני יודע שזו אוטוביוגרפיה, אבל אני אכחיש. זה רק במקרה, אלה רק חומרים. את שופטת את הבית כולו על פי האבנים שהגיע מן המחצבה? המחצבה היא הכרחית, אבל הבית צריך להיות נידון לפי מבנהו, לפי תזמורו ולפי היותו. אחר כך האבנים והחומרים אינם משנים עוד."
הקישור בין האישי והלאומי נוצר במציאות ולאו דווקא בספר, אומר יזהר, הגיעו אנשי עמל לארץ בעלת תנאים קשים שעבדו קשה. אבל מדי פעם חדר השונה, יוצא הדופן, היפה. משהו ממקום אחר. למשל, שיר רווי יופי, או ספר של צ'ארלס דיקנס, ואז באו הכמיהה והגעגועים להיות לא רק בן המקום הזה אלא לחפש את הדבר הגדול היפה שמעבר לאופק.