stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאקטיזם
אלוהויות עיקריות

השאקטיזם מכיר במגוון רחב של צורות אלוהיות נשיות, כאשר כל אחת מהן מייצגת היבט שונה של השאקטי. למרות הריבוי העצום של אלות, ישנן כמה דמויות מרכזיות שזוכות לפופולריות רבה ולהערצה נרחבת בעולם ההינדואי.
דורגה היא אחת האלות המרכזיות ביותר בשאקטיזם. היא נחשבת לגילום העליון של השאקטי ומזוהה עם כוח וגבורה. דורגה מתוארת לרוב כבעלת עשר זרועות, כל אחת אוחזת בנשק שונה, המסמל את יכולתה להגן על היקום מפני כוחות הרשע. האגדה המפורסמת ביותר על דורגה מתארת את ניצחונה על המהישאסורה, השד-בופאלו, סיפור המהווה מוקד לפסטיבל הדורגה פוג'ה.
קאלי היא התגלמות הזמן, ההרס והשינוי. היא מתוארת כשחורה או כחולה כהה, עם ארבע זרועות ושרשרת גולגולות, המסמלת את מחזוריות החיים והמוות. למרות מראה המפחיד, קאלי נתפסת על ידי מאמיניה כאם מגינה ואוהבת.
לקשמי היא אלת העושר, השפע והמזל הטוב. היא מזוהה עם יופי, פוריות והצלחה חומרית. לקשמי מתוארת לרוב כאישה יפהפייה בלבוש אדום, יושבת או עומדת על פרח לוטוס. היא נחשבת לבת זוגו של האל וישנו ומהווה חלק חשוב בפולחן הוישנווי לצד תפקידה בשאקטיזם.
סראסווטי היא אלת החוכמה, האמנות והלמידה. היא מזוהה עם ידע, מוזיקה ואמנויות יפות. סראסווטי מתוארת כאישה לבנה בעלת ארבע זרועות, אוחזת בכלי נגינה ובספרים. היא נחשבת לבת זוגו של האל ברהמה ומשחקת תפקיד מרכזי בחיי התרבות והחינוך בהודו.
פרוואטי היא התגלמות האהבה, הנאמנות והכוח הנשי. היא נחשבת לבת זוגו של האל שיווה ומייצגת את האנרגיה היצירתית של היקום. פרוואטי מופיעה במגוון צורות, כולל דורגה וקאלי, ומשחקת תפקיד מרכזי במסורות השייוויות והשאקטיות כאחד.
בנוסף לאלות הראשיות הללו, ישנן קבוצות של אלות שזוכות להערצה משמעותית בשאקטיזם.
"תשע הדורגות" (אנ') הן קבוצה של תשע צורות של דורגה, שכל אחת מהן מייצגת היבט שונה של כוחה.
"שבע האימהות (אנ')" (सप्तमातृका, Saptamātṛkā) הן קבוצה של שבע אלות אימהיות, שנחשבות לכוחות מגינים ומזינים.
קבוצה חשובה נוספת היא "עשר המהווידיות" (אנ'), שמייצגות עשרה היבטים שונים של החוכמה והכוח האלוהי הנשי. קבוצה זו כוללת את קאלי, טארה, טריפורה סונדרי, בהוואנשוורי, צ'הינמסטה, בהיירווי, דהומוואטי, בגלמוקי, מטנגי וקמלה.
כל אחת מהן מייצגת היבט ייחודי של השאקטי ומשויכת לפרקטיקות רוחניות ספציפיות. בעוד שהאלות הללו נתפסות כישויות נפרדות, הן נחשבות גם לביטויים שונים של אותה אנרגיה אלוהית אחת - השאקטי. מאמינים רבים, רואים באלות השונות פנים שונות של אותה מציאות אלוהית.
בהקשר המקומי והאזורי, ישנן אלות רבות נוספות שזוכות להערצה בקהילות ספציפיות. לדוגמה, קאמקיה (אנ') היא אלה חשובה באסאם, המזוהה עם פוריות ומיניות. בבנגל, מנסה (אנ') היא אלת הנחשים הפופולרית, בעוד שבדרום הודו, מארימן (אנ') היא אלה מרכזית המזוהה עם מחלות ורפואה. אלות מקומיות ושבטיות אלו, משתלבות במסורת השאקטית הרחבה יותר באופן שיוצר מארג עשיר של אמונות ופרקטיקות.
היחס לאלות אלו אינו אחיד בקרב כל המאמינים. ישנם זרמים בשאקטיזם המתמקדים באלה אחת כעליונה, בעוד אחרים רואים את כל האלות כשוות בחשיבותן. כמו כן, ישנם הבדלים אזוריים משמעותיים בפופולריות ובאופי הפולחן של אלות שונות.
מסורות טנטריות

המסורות הטנטריות מהוות חלק מרכזי בשאקטיזם, אם כי לא כל צורות השאקטיזם הן טנטריות. הטנטרה בשאקטיזם מתייחסת למערכת של טקסטים, פרקטיקות וטכניקות רוחניות המתמקדות בעבודה עם האנרגיה הנשית האלוהית. מקורות היסטוריים מצביעים על כך שהטנטרה השאקטית התפתחה בהודו החל מהמאה השישית לספירה בערך. הפרקטיקות הטנטריות בשאקטיזם כוללות מדיטציה, שימוש במנטרות, מודרות (תנוחות ידיים סמליות), ינטרות (דיאגרמות גאומטריות מקודשות), ופוג'ה (טקסי פולחן). מטרת פרקטיקות אלו היא להעלות את הקונדליני, האנרגיה הרוחנית המתוארת כמפותלת בבסיס עמוד השדרה, דרך הצ'אקרות (מרכזי אנרגיה) עד להתאחדות עם התודעה הקוסמית . הפרקטיקות הטנטריות השאקטיות, השפיעו על ההינדואיזם הפופולרי גם בקרב אלו שאינם מזדהים באופן מפורש כטנטריים. לדוגמה, השימוש במנטרות ובינטרות נפוץ בפולחן ההינדואי הרגיל, גם אם המשמעות האזוטרית המקורית שלהם אינה תמיד מובנת או מיושמת במלואה.
הטקסטים הטנטריים השאקטיים כוללים את ה"יוגיני טנטרה", ה"רודריימלה טנטרה", וה"מהנירוונה טנטרה". טקסטים אלו מספקים הנחיות לפרקטיקות רוחניות ומציגים תפיסות קוסמולוגיות ותאולוגיות של האלוהות הנשית.
אחד המאפיינים הידועים של הטנטרה השאקטית הוא השימוש ב"פנצ'מקארה" או חמשת ה-ממים: מדיה (יין), מאמסה (בשר), מטסיה (דג), מודרה (תנוחות ידיים או דגנים קלויים) ומאיטהונה (איחוד מיני). עם זאת, קיימת מחלוקת לגבי הפרשנות והיישום של אלמנטים אלו. חלק מהזרמים מפרשים אותם באופן סמלי, בעוד אחרים מיישמים אותם באופן מילולי תחת תנאים מבוקרים.
הטנטרה השאקטית מתחלקת לשתי מסורות עיקריות: ה"קאולה" וה"סמאיה". המסורת הקאולית נוטה להיות יותר אזוטרית ורדיקלית בפרקטיקות שלה, בעוד שהמסורת הסמאיה נוטה להיות יותר שמרנית ומתונה. המסורת הקאולית מדגישה את חשיבות החוויה הישירה והשימוש בכל האספקטים של החיים, כולל אלו הנחשבים "טמאים" במסורות אחרות, כדרך להארה. לעומת זאת, המסורת הסמאיה נוטה להדגיש יותר פרקטיקות מדיטטיביות ופנימיות.
המסורות הטנטריות בשאקטיזם מדגישות גם את חשיבות הגורו, או המורה הרוחני. התלמיד (שישיה) מקבל הכנה והדרכה מהגורו, כולל העברה של מנטרות וטכניקות מדיטציה ספציפיות. תהליך זה, הידוע כדיקשה (יוזמה), נחשב חיוני להתקדמות רוחנית במסורת הטנטרית.
המסורות הטנטריות השאקטיות, השתלבו עם אמונות ופרקטיות שבטיות במהלך השנים. אינטגרציה זו מדגימה מדגים את הגמישות של השאקטיזם הטנטרי ואת יכולתו לקלוט ולשלב מסורות מקומיות מגוונות. ניתן לראות את הפרקטיקות הטנטריות משתלבות גם בפולחן העממי של האלה בבנגל. למרות שרוב המאמינים אינם עוסקים בפרקטיקות טנטריות מורכבות, ההשפעה הטנטרית ניכרת בשימוש במנטרות, בטקסים ובתפיסות רוחניות.
בעשורים האחרונים, מחקרים אקדמיים הרחיבו את ההבנה של הטנטרה השאקטית. עבודות אלו חשפו את המורכבות והעושר של מסורות אלו, וסייעו לשבור תפיסות מוטעות לגביהן. עם זאת, עדיין קיימות מחלוקות בקרב חוקרים לגבי היבטים שונים של הטנטרה השאקטית, כולל מקורותיה, התפתחותה ההיסטורית והפרשנות של טקסטים וסמלים מסוימים.
פרקטיקות ופולחן

הפרקטיקות והפולחן בשאקטיזם מגוונים ומשקפים את המורכבות והעושר של מסורת זו. הם כוללים טקסים, תפילות, מדיטציות ופעולות יומיומיות המכוונות לחיבור עם האנרגיה האלוהית הנשית.
1. פוג'ה היא צורת הפולחן המרכזית בשאקטיזם. זהו טקס הערצה הכולל הקרבת מנחות לאלה, כגון פרחים, מזון, בשמים ומנורות. הפוג'ה יכולה להתבצע בבית, במקדש או במקומות קדושים אחרים.
2. מנטרות הן חלק בלתי נפרד מהפולחן השאקטי. אלו הן נוסחאות מילוליות או הברות בעלות כוח רוחני, שנחשבות לגילומים קוליים של האלה. חזרה על מנטרות נחשבת לאמצעי לטיהור התודעה ולהתחברות עם האנרגיה האלוהית.
3. ינטרות הן דיאגרמות גאומטריות מקודשות המשמשות כעזרי מדיטציה וככלים לריכוז אנרגיה רוחנית. מדיטציה על ינטרות נחשבת לאמצעי להשגת תובנות רוחניות ולהתאחדות עם האלה.
4. מדיטציה וטכניקות יוגיות: כולל קונדליני יוגה, שמטרתה להעלות את האנרגיה הרוחנית דרך הצ'אקרות (מרכזי אנרגיה בגוף).
5. פסטיבלים מהווים חלק מרכזי בפולחן השאקטי. הדורגה פוג'ה בבנגל, הנמשכת תשעה ימים, היא אחד הפסטיבלים החשובים ביותר. במהלך פסטיבל זה, מאמינים עורכים טקסים מורכבים, מקריבים קורבנות ומשתתפים בחגיגות המוניות. פסטיבלים אחרים כוללים את הנבראטרי, המוקדש לתשע צורות של האלה, והקאלי פוג'ה, המתמקד בפולחן קאלי.
6. עלייה לרגל למקומות קדושים, הידועים כשאקטי פיטאס, היא פרקטיקה חשובה נוספת. מסורת זו מבוססת על האגדה של סאטי, שגופה נחתך לחלקים שנפלו במקומות שונים בתת-היבשת ההודית. כל שאקטי פיטה נחשב למקום שבו נפל חלק מגופה של האלה ומהווה מוקד לעלייה לרגל ופולחן.
7. פרקטיקות טנטריות: בשאקטיזם הטנטרי, פרקטיקות מיניות יכולות להיות חלק מהפולחן. אלו נתפסות כאמצעי לעורר את האנרגיה הקונדליני ולהשיג איחוד רוחני. עם זאת, פרקטיקות אלו שנויות במחלוקת ומיושמות רק על ידי קבוצות מסוימות תחת הדרכה.
8. פרקטיקות יומיומיות: בחיי היומיום, מאמינים שאקטים עשויים לבצע פרקטיקות כמו צום, שמירה על טוהרה טקסית, ולימוד טקסטים מקודשים. רבים מקיימים פוג'ה יומית בביתם, מקדישים מזון לאלה לפני הארוחות, ומשתמשים במנטרות במהלך פעילויות יומיומיות.
קיימת מחלוקת בקרב חוקרים לגבי המקור והמשמעות של חלק מהפרקטיקות השאקטיות. בעוד שחלק רואים בהן המשכיות של מסורות קדומות, אחרים טוענים כי רבות מהן הן יצירות מאוחרות יותר שעברו תהליך של "סנסקריטיזציה" והתאמה למסורת הברהמינית.
מסורות אזוריות, דמוגרפיה ומרכזי פולחן בשאקטיזם

השאקטיזם מתאפיין במגוון רחב של מסורות אזוריות ומרכזי פולחן ברחבי תת-היבשת ההודית.
1. בנגל- בבנגל, השאקטיזם הוא הזרם הדתי הדומיננטי. פולחן האלה בבנגל מתאפיין בעוצמה רגשית ובמגוון רחב של פרקטיקות. הדורגה פוג'ה, פסטיבל שנתי המוקדש לאלה דורגה, הוא אירוע מרכזי בחיי הדת והתרבות הבנגלית. בנוסף, פולחן קאלי נפוץ מאוד באזור זה, במיוחד במקדש קאליגהט בקולקטה.
2. אסאם- באסאם, המסורת השאקטית מתמקדת בפולחן האלה קאמקיה, הנחשבת לאחת הצורות החזקות ביותר של האלה. מקדש קאמקיה בגוואהטי הוא אחד ממרכזי הפולחן החשובים ביותר של השאקטיזם בצפון-מזרח הודו. הפסטיבל השנתי אמבובאצ'י מלה, המציין את המחזור החודשי של האלה, מושך אליו מאות אלפי מאמינים.
3. דרום הודו- באזור זה, השאקטיזם מתבטא בצורות שונות. במקדש מינאקשי בעיר מדוראי שבטמיל נאדו, האלה מינאקשי (צורה של פרוואטי) נחשבת לאלה הראשית. הפסטיבל השנתי מינאקשי קליאנם, המציין את נישואיה של מינאקשי לשיווה, הוא אירוע מרכזי באזור. בקרלה, פולחן האלה בהגוואטי הוא נפוץ, ומשלב אלמנטים של השאקטיזם עם מסורות מקומיות.
4. מערב הודו- באזור זה, במדינת גוג'ראט, האלה אמבה היא דמות מרכזית. מקדש אמבאג'י הוא אחד ממוקדי העלייה לרגל החשובים באזור. בראג'סטאן, פולחן האלה קרני מטה משלב אלמנטים של השאקטיזם עם מסורות מקומיות.
5. צפון הודו- באזור זה בכלל, ובמיוחד בהרי ההימלאיה, ישנם מספר מרכזי פולחן שאקטיים חשובים. מקדש ויישנו דווי בג'מו וקשמיר, ומקדש נאינה דווי בהימאצ'ל פרדש, הם דוגמאות בולטות. פסטיבל נבראטרי, המוקדש לתשע צורות של האלה, נחגג בעוצמה רבה באזורים אלה.
מגוון המסורות האזוריות ומרכזי הפולחן השונים בהודו, זה משקף את ההתפתחות ההיסטורית של השאקטיזם ואת יכולתו להתאים עצמו לתרבויות, למנהגים מקומיים ולמסורות שבטיות. כך למשל, בקרב שבטי הסנטל באודישה ובג'רקהנד, אלות מקומיות כמו תאקוראני משולבות עם האלות הקלאסיות של השאקטיזם. המסורות השבטיות משתלבות גם בחיי היומיום של ההינדואים ברחבי הודו, אלות הכפר (גרמדוואטות) תופסות תפקיד חשוב בקהילות כפריות רבות, והפולחן אליהן משתלב בקהילות אלה עם המסורות השאקטיות הגדולות יותר.
מבחינה דמוגרפית, קשה לקבוע במדויק את מספר המאמינים בשאקטיזם, שכן רבים מההינדואים משלבים אלמנטים של שאקטיזם עם זרמים אחרים של ההינדואיזם. עם זאת, הערכות מצביעות על כך שהשאקטיזם הוא הזרם השלישי בגודלו בהינדואיזם, אחרי וישנויזם ושיוויזם, עם כ-200 מיליון מאמינים ברחבי העולם.
מרכזי הפולחן העיקריים של השאקטיזם, הידועים כשאקטי פיטאס, אשר נוצרו על פי האמונה כאשר חלקי גופה של האלה סאטי נפלו לאדמה פזורים ברחבי תת-היבשת ההודית. המסורת מונה 51 שאקטי פיטאס עיקריים, אם כי המספר המדויק והמיקומים שנויים במחלוקת בין מקורות שונים. אלה כוללים מקומות כמו קמקיה באסאם, קאליגהט בבנגל המערבית, וג'ואלמוקי בהימאצ'ל פרדש.
השפעה על המערב
בעשורים האחרונים, השאקטיזם התרחב גם מחוץ להודו. מקדשים שאקטיים הוקמו במדינות דרום-מזרח אסיה, וכן במערב. לדוגמה, מקדש קאלי מנדיר בלגונה ביץ', קליפורניה, ומקדש שרי ראג'רג'שוורי פיטאם בראש, ניו יורק, הם מרכזים חשובים לפולחן השאקטי בארצות הברית.
השאקטיזם גם השפיע על תנועות רוחניות ופמיניסטיות במערב. חוקרים מסוימים טוענים כי הדגש של השאקטיזם על העיקרון הנשי האלוהי מספק מודל חשוב לתפיסות רוחניות אלטרנטיביות. עם זאת, יש המבקרים את האופן שבו רעיונות שאקטיים מיובאים ומותאמים להקשר המערבי, וטוענים כי לעיתים יש בכך משום ניכוס תרבותי.
שאקטיזם לעומת מסורות הינדואיות אחרות

השאקטיזם, כאחד הזרמים המרכזיים בהינדואיזם, מציג תפיסה ייחודית של האלוהות והמציאות, המתמקדת באנרגיה הנשית האלוהית. עם זאת, הוא חולק מאפיינים רבים עם זרמים הינדואיים אחרים, תוך שמירה על זהותו הייחודית. השוואה מעמיקה בין השאקטיזם לבין מסורות הינדואיות אחרות חושפת את מורכבות היחסים ואת נקודות הדמיון וההבדל ביניהם.
השאקטיזם והשיוויזם מקיימים יחסים מורכבים ומרתקים. שתי המסורות מדגישות את חשיבותה של האנרגיה האלוהית, אך בעוד השיוויזם רואה בשיווה את הכוח העליון, השאקטיזם מעניק מעמד זה לשאקטי, האנרגיה הנשית. למרות זאת, רבים רואים בשתי המסורות הללו שני צדדים של אותו מטבע. כך למשל, פולר בספרו "The Camphor Flame" מתאר כיצד בחלק מהמסורות השאקטיות, שיווה נתפס כגוף הקוסמי, בעוד שאקטי היא הנשמה המחייה אותו. זוגיות קוסמית זו מודגמת בדמותו של ארדהנארישווארה, ישות המשלבת את המאפיינים הנשיים והגבריים.
לעומת זאת, היחסים בין השאקטיזם לווישנויזם מורכבים יותר. הווישנויזם מתמקד בעבודת האל וישנו, ומדגיש את חשיבות הבהקטי (דבקות) כדרך לגאולה. השאקטיזם, מצידו, מציב את האלה במרכז, אך גם מכיר בחשיבות הבהקטי. למרות ההבדלים, ישנן נקודות השקה מעניינות בין שתי המסורות. לדוגמה, לקשמי, בת זוגו של וישנו, נחשבת לאחת הצורות החשובות של האלה בשאקטיזם. בנוסף, בחלק מהמסורות השאקטיות, האלה נתפסת כמקור כל האלים, כולל וישנו.
היחס בין השאקטיזם לאדוויטה ודאנטה, אחת הפילוסופיות ההינדואיות החשובות ביותר, מדגים את המורכבות הפילוסופית של השאקטיזם. בעוד שהאדוויטה ודאנטה מדגישה את האחדות המוחלטת של המציאות (ברהמן), השאקטיזם מכיר בדואליות של שיווה ושאקטי, אך רואה בהם אחדות בסופו של דבר. פילוסופים שאקטים רבים פיתחו גרסאות של אדוויטה המשלבות את תפיסת השאקטי כאנרגיה היסודית של היקום. בהקשר של תפיסת הגאולה, השאקטיזם מציע גישה ייחודית. בעוד שמסורות הינדואיות רבות רואות בשחרור (מוקשה) מהמעגל של לידה מחדש את המטרה הסופית, השאקטיזם מדגיש את ההגשמה של הכוח האלוהי בתוך העולם הזה. זה מתבטא בפרקטיקות כמו קונדליני יוגה, שמטרתן להעיר את האנרגיה האלוהית הרדומה בתוך הגוף האנושי.
למרות ההבדלים, השאקטיזם אינו עומד בנפרד משאר המסורות ההינדואיות. למעשה, הוא מקיים דיאלוג מתמיד עם זרמים אחרים, משפיע עליהם ומושפע מהם. לדוגמה, רעיונות שאקטיים השפיעו על התפתחות הטנטרה בבודהיזם, במיוחד בצורתו הטיבטית. בעשורים האחרונים, חוקרים החלו לבחון מחדש את היחסים בין השאקטיזם למסורות הינדואיות אחרות. מחקרים אלה חושפים תמונה מורכבת של השפעות הדדיות ודיאלוג מתמשך. לדוגמה, עבודתו של אלכסיס סנדרסון על ההיסטוריה של השיוואיזם והשאקטיזם בקשמיר חשפה את האופן שבו שתי המסורות הללו התפתחו זו לצד זו, תוך השפעה הדדית מתמדת.
השפעה תרבותית

השאקטיזם, כאחד הזרמים המרכזיים בהינדואיזם, השפיע באופן משמעותי על התרבות ההודית ומעבר לה. השפעתו ניכרת במגוון תחומים, החל מאמנות ופולקלור ועד לפילוסופיה ופרקטיקות חברתיות. חשוב להבין את ההשפעה התרבותית של השאקטיזם בהקשר הרחב של התרבות ההודית, שבה אלמנטים דתיים ותרבותיים שזורים זה בזה באופן הדוק.
באמנות החזותית, השאקטיזם הותיר חותם עמוק. דימויים של אלות שאקטיות, במיוחד דורגה, קאלי ולקשמי, הם מהנפוצים ביותר באיקונוגרפיה ההינדואית. פסלים וציורים של אלות אלו נמצאים בכל רחבי תת-היבשת ההודית ומהווים חלק בלתי נפרד מהנוף התרבותי. דימויים אלו של האלות השאקטיות, משמשים לא רק כאובייקטים של פולחן, אלא גם כסמלים תרבותיים רבי עוצמה המעצבים את הזהות הקולקטיבית.
בספרות ובשירה, השאקטיזם השפיע על יצירתם של משוררים ויוצרים רבים. בבנגל, למשל, התפתחה מסורת עשירה של שירת בהקטי (דבקות) המוקדשת לאלות שאקטיות. שירים אלה, הידועים כ"שיירי שאקטה", ממשיכים להיות פופולריים ומושרים בטקסים דתיים ובאירועים תרבותיים עד היום.
ההשפעה התרבותית של השאקטיזם ניכרת במיוחד בפסטיבלים ובחגיגות העממיות. הדורגה פוג'ה בבנגל, למשל, היא לא רק אירוע דתי אלא גם פסטיבל תרבותי מרכזי המושך מיליוני משתתפים. הפסטיבל, משלב אלמנטים דתיים, אמנותיים וחברתיים, ומשמש כזירה לביטוי יצירתי ולחיזוק קשרים קהילתיים. פסטיבלים אחרים, כמו נבראטרי במערב הודו וקלי פוג'ה בחלקים שונים של המדינה, מדגימים גם הם את האופן שבו רעיונות שאקטיים מעצבים את החיים התרבותיים של קהילות שלמות.
בתחום הקולנוע, השאקטיזם השפיע על יצירות רבות בתעשיית הסרטים ההודית. סרטים המבוססים על מיתוסים שאקטיים, כמו "ג'אי סנטושי מא" משנת 1975, זכו להצלחה עצומה והפכו לחלק מהתרבות הפופולרית.
ההשפעה התרבותית של השאקטיזם ניכרת גם בפרקטיקות חברתיות ובמבנים משפחתיים. בחלק מהקהילות השאקטיות, נשים נהנות ממעמד מכובד במיוחד, המשקף את הערצת העיקרון הנשי האלוהי. עם זאת, היחס בין האידיאלים הדתיים למציאות החברתית הוא מורכב.
בתחום הפילוסופיה והמחשבה הדתית, השאקטיזם תרם תרומה משמעותית להתפתחות של רעיונות מטאפיזיים ואפיסטמולוגיים בהודו. תפיסת השאקטי כאנרגיה קוסמית יסודית השפיעה על התפתחות של זרמים פילוסופיים שונים, כולל גרסאות מסוימות של אדוויטה ודאנטה. פילוסופים שאקטים פיתחו מערכות מחשבה מתוחכמות שהשפיעו על ההגות ההודית בכללותה.
השפעתו של השאקטיזם ניכרת גם בתחום הרפואה המסורתית והפרקטיקות הרוחניות. מושגים כמו צ'אקרות וקונדליני, שמקורם במסורת השאקטית-טנטרית, הפכו לחלק בלתי נפרד מתפיסות של בריאות ורווחה בהודו ומחוצה לה. פרקטיקות כמו קונדליני יוגה, שמקורן בשאקטיזם, זכו גם הן לפופולריות עולמית בעשורים האחרונים.
בתחום האדריכלות והאמנות המונומנטלית, השאקטיזם הותיר חותם משמעותי. מקדשים המוקדשים לאלות שאקטיות, כמו מקדש קמקיה באסאם או מקדש מינקשי במאדוראי, הם יצירות מופת אדריכליות המושכות מבקרים ועולי רגל מכל רחבי העולם.
ביקורות ומחלוקות

השאקטיזם, כאחד הזרמים המרכזיים בהינדואיזם, היה נושא לביקורות ומחלוקות לאורך ההיסטוריה שלו. מורכבותו הפילוסופית, פרקטיקות הפולחן הייחודיות שלו, והאופן שבו הוא מתייחס לסוגיות של מגדר ומיניות, עוררו דיונים ערים ולעיתים מחלוקות חריפות.
אחת הביקורות המרכזיות על השאקטיזם נוגעת לפרקטיקות הטנטריות המזוהות עם חלק מזרמיו. פרקטיקות אלו, במיוחד אלו הקשורות לטקסים מיניים ושימוש בחומרים משכרים, עוררו התנגדות חריפה בקרב מלומדים הינדואים מסורתיים ורפורמיסטים כאחד. המבקרים טענו כי פרקטיקות אלו מנוגדות לערכים המוסריים של ההינדואיזם ומהוות סטייה מהמסורת הוודית. מנגד, תומכי השאקטיזם הטנטרי טוענים כי הביקורת נובעת לעיתים קרובות מאי-הבנה של עומק הפילוסופיה והסמליות בתורה זו. לטענתם, הפרקטיקות הטנטריות נועדו להיות כלים רוחניים מתקדמים, המיועדים למתרגלים מנוסים תחת הדרכה מדוקדקת.
סוגיה נוספת שעוררה מחלוקת היא היחס בין השאקטיזם לפמיניזם. מצד אחד, ההדגשה של השאקטיזם על העיקרון הנשי האלוהי והעצמה נשית נתפסה על ידי חלק מהחוקרים והפעילים כמודל חיובי לשוויון מגדרי. מצד שני, מבקרים טענו כי האידיאליזציה של הנשיות בשאקטיזם אינה בהכרח מתורגמת לשוויון מעשי בחברה ההינדואית.
ויכוח נוסף סובב סביב היחס בין השאקטיזם למסורות הינדואיות אחרות. בעוד שתומכי השאקטיזם רואים בו את שיאה של המחשבה ההינדואית, מבקרים טענו כי הוא מהווה סטייה מהמסורת הוודית המקורית. דיון זה מתקשר לשאלות רחבות יותר על אותנטיות ולגיטימיות בתוך ההינדואיזם.
מחלוקת משמעותית נוספת נוגעת לפרשנות של טקסטים שאקטיים מרכזיים. לדוגמה, ה"דווי מהטמיה", אחד הטקסטים החשובים ביותר בשאקטיזם, זכה לפרשנויות שונות ולעיתים מנוגדות. חלק מהפרשנים ראו בו ביטוי למונותיאיזם שאקטי, בעוד אחרים פירשו אותו באופן פוליתיאיסטי או פנתיאיסטי.
בתחום הפילוסופי, התעוררו ויכוחים לגבי היחס בין השאקטיזם לאסכולות פילוסופיות הינדואיות אחרות, במיוחד לאדוויטה ודאנטה. בעוד שחלק מההוגים השאקטים ניסו לשלב את תפיסת השאקטי עם הפילוסופיה הלא-דואליסטית של אדוויטה, אחרים ראו בשאקטיזם מסגרת פילוסופית נפרדת ועצמאית. דיונים אלה משקפים מתחים רחבים יותר בתוך המחשבה ההינדואית בין גישות מוניסטיות ודואליסטיות.
ביקורת נוספת על השאקטיזם נוגעת לשימוש בקורבנות חיים בחלק מהפולחנים. פרקטיקה זו, שעדיין קיימת בחלק מהמקדשים השאקטיים, עוררה התנגדות חריפה מצד פעילי זכויות בעלי חיים ורפורמיסטים הינדואים. המבקרים טוענים כי פרקטיקה זו אינה עולה בקנה אחד עם עקרון האהימסה (אי-אלימות) שהוא מרכזי בהינדואיזם. מנגד, תומכי הפרקטיקה רואים בה המשכיות של מסורת עתיקה ומקודשת.
כמו כן, בעשורים האחרונים, התעוררה ביקורת על האופן שבו רעיונות ופרקטיקות שאקטיות אומצו והותאמו בהקשרים מערביים. מבקרים טענו כי תהליך זה כרוך לעיתים קרובות בניכוס תרבותי ובפישוט יתר של מסורות מורכבות.
ראו גם

שאקטי
שיוויזם
מיתולוגיה הינדואית
יעקב וייס

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1924 נובה זמקי, צ'כוסלובקיה 
 הוצאה להורג:  29 ביולי 1947 (בגיל 23) כלא עכו, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 תאריך עלייה:  1945
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 כינוי:  שִׁמְעוֹן
 השכלה:  אוניברסיטת ז'נבה 
 השתייכות:   אצ"ל
 תקופת הפעילות:  1945–1947 (כשנתיים)
 
ערך זה עוסק ביהודי מעפיל מצ'כוסלובקיה, לוחם בתנועות בית"ר ואצ"ל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
דיוקנו בגליונית זיכרון שהנפיק דואר ישראל בשנת 1982
יעקב וייס (15 ביולי 1924 – 29 ביולי 1947) היה יהודי-הונגרי מעפיל מצ'כוסלובקיה (בחלק של סלובקיה) לוחם בתנועות בית"ר ואצ"ל. בתקופת השואה יזם תחבולות להצלת יהודים. במבצע הפריצה לכלא עכו, נשבה על ידי הבריטים, נשפט בבית דין צבאי והוצא להורג בתלייה. היה אחד משנים-עשר "הרוגי מלכות" (עולי הגרדום).
ילדות

יעקב וייס, נולד ב-15 ביולי 1924, י"ג בתמוז תרפ"ד, בנובה זמקי שבצ'כוסלובקיה, בן ליוסף (בן דודו של העיתונאי אלכסנדר זאובר) והלנה. למד ארבע שנים בבית הספר העממי היהודי המקומי ובגיל עשר נשלח ללימודים בגימנסיה העברית במונקאץ' (אז בצ'כוסלובקיה). באותה שנה גם הצטרף לבית"ר, שם עוצבה מחשבתו הלאומית. עדות לכך נתנה אחותו בספרה כי "..בגיל 11 שיחקו לעיתים הוא וחבריו ב"מלחמה" נגד הערבים. הם אף בנו אונייה קטנה לה קראו בית"ר, וגילפו מעץ חיילים עבריים וערבים."[דרוש מקור].
פעילות ההצלה בשואה > במחתרת תנועות הנוער

ב-1924 מת אביו ואז חזר יעקב לעיר הולדתו, שבינתיים הוחזרה לרשות ממלכת הונגריה. ב-1943 נסע לבודפשט במטרה לעלות משם לארץ ישראל. בבודפשט התחיל לעבוד בבית-חרושת למכניקה עדינה, והצטרף לפעילות המחתרת של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה.
משהשתלטו הגרמנים על הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) והחלו בריכוז היהודים בגטאות והגירוש למחנות ההשמדה, המשיך את חייו בתור נוצרי עם תעודות מזויפות על שם ג'רג' קושיץ. מטעם ארגון בית"ר סיפק ניירות מזויפים עם שמות נוצרים להרבה יהודים כדי להצילם ממות בטוח וכן נסע ברחבי המדינה, אסף ילדים יהודים והביאם לבודפשט, לבתים שנהנו מחסות "הצלב האדום הבינלאומי" והקונסול השוודי. בעלת-דירתו הנוצריה חשבה שהוא נוסע בעסקי הברחת מזון, ולחיזוק הרושם הזה היה מביא לה פעם בפעם מצרכים מהשוק השחור.
בהונגריה פעל להצלת יהודים. הוא התחפש לקצין צבא הונגרי ולעיתים לקצין צלב החץ בשמו המזויף, היה מגיע למשרדי רישום ממשלתיים, שם דרש לקבל תעודות לידה של אנשים שאת שמם המציא. את פעילותו ריכז בערים המופצצות שם היה בלבול ממשלתי רב. כשהיו עוזבים הפקידים את חדריהם כדי לחפש בארכיונים היה "מושך" טופסי תעודות לידה ודרכונים. את הטפסים היה ממלא בפרטים אישיים של יהודים, רושם אותם כנוצרים, וכך מחלצם מתחום הגטו. לאחר מכן היה הולך לגטאות, מצביע על יהודים שעמדו בהמון ודורש ממפקד המחנה לשחררם בשל היותם "נוצרים".
נוסף לכך, וייס יצר קשר עם מוסדות הצלב האדום ושגרירויות זרות ובעזרתם סיפק ניירות מזויפים ליהודים. הוא הכין ניירות כאלה גם לאמו ולאחותו אך איחר את המועד שכן השתיים כבר היו בדרכן למחנה ההשמדה אושוויץ. בפעמים אחרות, בעת התפרצות מגפת טיפוס הבטן בקרב היהודים, היה עובר במדי אס-אס בין המחנות ומחלק זריקות ליהודים. כך בגיל עשרים בלבד הציל מאות יהודים בגטאות דברצן, קושיצה, אגר, מישקולץ ועוד.
פעילות ההצלה בשואה > בדרך לארץ ישראל

באמצע יולי 1944 צורף וייס לשיירת כ-1500 הציונים ופעילים אחרים, שבהשתדלות מוסדות יהודים בחו"ל ובאמצעות קשרי הד"ר ישראל קסטנר וועד ההצלה עם השלטונות, הורשו לצאת מהונגריה על מנת לעלות ארצה. השיירה הובלה תחילה למחנה מיוחד בברגן-בלזן ושם היה וייס מפעילי העבודה התרבותית הציונית. שישה חדשים שהו במחנה ווייס היה בקבוצת הכשרה חקלאית. במכתב לחבריו כתב כי הוא מעדיף להיות פועל כפיים בארץ ישראל מאשר סטודנט בנכר. לאחר מכן הרכבת המשיכה לשווייץ. כשנתקבלו בקושי 800 סרטיפיקטים שחולקו לבעלי משפחות - הצטרף וייס עם כמה מחבריו אל העולים בלי סרטיפיקט.
ארץ ישראל

ב-1945 עלה לארץ ישראל עם מספר מחבריו באוניית המעפילים וויל ד'אורן שעגנה בנמל חיפה ב-2 בספטמבר. הם הועברו כולם למחנה המעצר בעתלית. בעלי הרישיונות שוחררו אחרי ימים מספר וכ-200 מעפילים, ווייס בתוכם, הוחזקו כששה שבועות כלואים במחנה, עד שלוחמי ההגנה (ליתר דיוק הפלמ"ח) תקפו את המחנה שהיה שמור בידי חיילים בריטיים, ושחררו אותם. אז נודע לווייס ממכתבה של אחותו, שאמו נרצחה בתאי הגזים במחנה אושוויץ. בעזרת חבריו מחו"ל מצא את הקשר למחתרת אצ"ל, נתקבל לשורותיה והשתתף בפעולות-קרב רבות, ששיאם הייתה פריצת כלא עכו לשחרור אסירי אצ"ל ולח"י.
ארץ ישראל > חייו בארץ ישראל

לאחר שחרורו עבר לנתניה וגר ברחוב העלייה, שם החל לעבוד למחייתו בעבודות כפיים ולמד ליטוש יהלומים תוך שהוא מצטרף לאצ"ל, בנוסף על פעילותו בבית"ר. את זמנו לפעילות בארגונים הציוניים הקדיש בערבים לאחר שעות העבודה.
ארץ ישראל > הפעילות במחתרת באצ"ל

במסגרת פעילותו במחתרת האצ"ל, בה כונה "שמעון", השתתף בפעולות רבות - ביניהן שתי ההתקפות על מחנה הנופש הצבאי הבריטי בנתניה, פיצוץ הגשר בנתניה - בית-ליד, פגיעה במהלך הרכבות, וכן מיקוש כבישים בזמן שהבריטים הטילו מצב צבאי על היישוב היהודי. ב-4 במאי 1947 השתתף בפריצה לכלא עכו ובשחרור 27 הלוחמים הכלואים שם. בעמדת-חיפוי יחד עם אבשלום חביב ומאיר נקר, ובקרב שהתפתח אחר ביצוע הפעולה נתפסו השלושה. במבצע זה נתפסו עוד שני לוחמי אצ"ל נוספים, והחמישה הועמדו למשפט צבאי.
משפטו והוצאתו להורג

במשפטו נשא וייס נאום האשמה נגד השלטון הבריטי:
... מי שמכם שליטים שופטים על עם שנתן לאנושות את אלוהי הצדק והמשפט, בזמן שאבותיכם עדיין שכנו ביערות עד? אך הנה מתקרב שלטונכם לקיצו. פרעתם, גירשתם, איימתם ואף זאת עשיתם: רצחתם עברים, העליתם לגרדום את טובי הנוער העברי. והתוצאה? את רוח ההתנגדות העברית לא זו בלבד שלא הצלחתם לשבור, אלא להפך: לנגד עיניכם, על אף הגרדום ואולי תודות לגרדום, היא הולכת וגוברת...
וייס ושני חבריו למבצע, מאיר נקר ואבשלום חביב, נידונו למיתה. בתא הנידונים למוות שרו השלושה משירי בית"ר. וייס חרט באותו התא את סמל האצ"ל, הנמצא שם עד היום כמוצג היסטורי.
בפראג, קיבלה אחותו אדית מברק אודות המשפט וגזר הדין, ומיד ביקשה ויזה לנסיעה לישראל. כאן נפגשה עם מפקד הצבא אך תחנוניה לא הועילו. האצ"ל ניסה להציל את השלושה, בין היתר על ידי חטיפת שני סרג'נטים (סמלים) בריטיים כבני ערובה, אך ללא הועיל. ב-י"ב באב תש"ז, 29 ביולי 1947, הועלו שלושתם לגרדום כשהם שרים את שירת "התקווה", קריאתו האחרונה הייתה טוב למות בעד ארצנו (המשקיף, 30.7,47). בתגובה, למחרת, האצ"ל תלה את שני הסרג'נטים הבריטיים בחורשה סמוכה לנתניה. יעקב וייס נטמן עם שני חבריו בצפת.
בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל נשמרו שני מכתבים, שכתב וייס בזמן ששהה בבית הסוהר המרכזי בירושלים, כנראה בסוף מאי 1947. במלאת 73 שנים לפריצה לכלא עכו הוצגו המכתבים. באחד ממכתביו נפרד וייס מחבריו וממפקדיו והוא ביקש מהם להמשיך בדרכו כדי שמותו לא יהיה לשווא. הוא ציין שאיננו מפחד ושהשלים עם גורלו.