stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורט טוכלר
ביוגרפיה > ציוני בגרמניה בראשית התקופה הנאצית

בעת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה טוכלר חבר בהנהלה של התאחדות ציוני גרמניה. התנועה הציונית צברה פופולריות רבה בקרב יהודי גרמניה מאז עלה אדולף היטלר לשלטון, ונטתה לשתף פעולה עם השלטונות בקו שנקטו בו, בראשית תקופת שלטונם, של עידוד היהודים לעלות לארץ ישראל. ב-7 באפריל 1933, ימים אחדים לאחר עליית הנאצים לשלטון, הכריז ה"יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון התאחדות ציוני גרמניה, כי מכל חלקי האוכלוסייה היהודית עשויה רק התאחדות ציוני גרמניה ליצור קשר עם הנאצים בתום לב כ"שותפים כנים". ההתאחדות הטילה על טוכלר, שהיה אחד מפעיליה וחבר הנהלתה, ליצור קשר עם תומכים אפשריים בציונות בקרב המפלגה הנאצית, במטרה להקל את עליית יהודי גרמניה לארץ ישראל. טוכלר פנה לליאופולד פון מילדנשטיין, שהיה איש האס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, וביקש ממנו לכתוב משהו חיובי בעיתונות הנאצית על יישובם של היהודים בארץ ישראל. פון מילדנשטיין הסכים לשליחות עיתונאית זאת, בתנאי שיותר לו לבקר בארץ ישראל המנדטורית, עם טוכלר כמלווה.
ביוגרפיה > הביקור עם פון מילדנשטיין בארץ ישראל

באביב של שנת 1933 יצאה מברלין לארץ ישראל קבוצה של שני זוגות, טוכלר עם אשתו גרדה, ומילדנשטיין עם אשתו. בדו"ח שמסר טוכלר לימים לארכיון יד ושם הוא כתב: "מטרתנו הייתה ליצור בעיתון נאצי חשוב אווירה שתקדם את מפעל הבנייה בארץ ישראל". לדבריו, גורמים מוסמכים בתנועה הציונית אישרו את יוזמתו. מילדנשטיין וטוכלר בילו ביחד בארץ חודש ימים.
מילדנשטיין קיים את הבטחתו לטוכלר, ולאחר שובו לגרמניה פרסם בשנת 1934 סדרה של שתים עשרה כתבות מצולמות אודות סיורו בארץ בעיתון הנאצי Der Angriff (גרמנית: "ההתקפה"), ביטאונו של יוזף גבלס, שנשאו את הכותרת "נאצי נוסע לפלשתינה". בעמודו הראשון של העיתון הופיעה מפת ארץ ישראל ולאחריה הכתבות בהן הביע מילדנשטיין אהדה לחלוצים ולמתיישבים היהודים ולהישגיהם, שיצרו לדבריו סוג חדש של יהודי. הוא תיאר יהודים חורשים את האדמה, מייבשים ביצות ומגשימים את הרעיון הציוני. לרגל סדרת הכתבות הוציא העיתון הנאצי מטבע מיוחדת עם צלב הקרס מצִדה האחד ומגן דוד מצִדה האחר, כאשר את מגן הדוד מקיף הכיתוב "נאצי נוסע לפלשתינה" ("Ein Nazi fährt nach Palästina").
טוכלר המשיך לשמור על קשריו עם מידלשטיין ומסר לו ידיעות מועילות.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל

כשהחמיר מצב היהודים בגרמניה, עלו קורט טוכלר, אשתו ובתם לארץ ישראל בשנת 1936. בשנת 1939 נסע לז'נבה להשתתף בפעם השנייה בקונגרס הציוני (הפעם הראשונה הייתה טרם עלייתו, ב-1935, בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן). בארץ היה טוכלר ממייסדי חברת ההשקעות "מוריץ את טוכלר" (יחד עם מקס מוריץ אביו של יצחק מוריץ). בני הזוג טוכלר גרו מאז עלייתם לארץ ועד יומם האחרון באותה דירה ברחוב גורדון בתל אביב, דירה בבניין באוהאוס שהייתה מעין מובלעת ברלינאית בתל אביב.
פון מילדנשטיין המשיך לשמור על קשריו עם משפחת טוכלר גם בהיותה בארץ. אחת לשנה שלח להם ברכה לראש השנה בעברית. קורט טוכלר ואשתו האריכו ימים: קורט טוכלר נפטר בשנת 1978, בן 83 שנים; גרדה טוכלר נפטרה בשנת 2006, בת 98 שנים. שניהם נקברו בבית העלמין קריית שאול.
"הדירה"

לאחר פטירתה של גרדה טוכלר באו בני המשפחה לפנות את חפציהם של בני הזוג מדירתם בתל אביב ומצאו ערימות של חפצים, תמונות, מכתבים ומסמכים וביניהם את המטבע. ואז נודע להם על אודות הקשרים של בני הזוג טוכלר עם מילדנשטיין ועל ביקורם המשותף בארץ ישראל, שעליהם לא סיפרו בימי חייהם. אז גם נתברר לבני המשפחה כי בני הזוג טוכלר המשיכו לקיים חליפת מכתבים ארוכה עם בני הזוג מילדנשטיין לאחר המלחמה ואף נסעו לגרמניה לבקרם פעמים רבות. נכדם של קורט וגרדה טוכלר, במאי הקולנוע ארנון גולדפינגר, יצר על בסיס תגליות אלו סרט קולנוע תיעודי בשם "הדירה", שבו כלל גם ריאיון עם בתו של מילדנשטיין. הסרט זכה בפרס אופיר לשנת 2011 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
מפרי עטו

"Ordnung in der Auflösung", in: Hans Tramer (hrsg.), In zwei Welten: Siegfried Moses zum fünfundsiebzigsten Geburtstag, Tel Aviv: Bitaon, 1962, pp. 128-132. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  טוכלר ליפמן קורט באתר חברה קדישא ת"א–יפו
1 2 3  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, הוצאת כתר, 1991, עמ' 25–26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1329518403  VIAF: 3170171732614909080004   WorldCat (עם VIAF): 3170171732614909080004
מיקיס תאודוראקיס

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1925 כיוס, יוון 
 פטירה:  2 בספטמבר 2021 (בגיל 96) אתונה, יוון 
 מקום קבורה:  Galatas Chanion Cemetery 
 מוקד פעילות:  פריז, אתונה 
 תקופת הפעילות:  1943–2021 (כ־78 שנים)
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, הקונסרבטוריון של אתונה 
 סוגה:  אופרה, אנטקנו, מוזיקה ווקאלית, לאיקו, סימפוניה, סירטאקי 
 שפה מועדפת:  יוונית, יוונית מודרנית 
 כלי נגינה:  כינור, פסנתר 
 חברת תקליטים:  Folkways Records, פולידור רקורדס, RCA ויקטור, יונייטד ארטיסטס רקורדס, פיליפס רקורדס, EMI, Sirius 
 בת זוג:  מירטו אלטינולו
 צאצאים:  גאורג תאודוראקיס, מרגריטה תאודוראקיס 
 פרסים והוקרה:  פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר לסרט (1970)  פרס לנין לשלום (1983)  Honorary member of the Athens Academy (2013)  עיטור הידידות (רוסיה)  מפקד בלגיון הכבוד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריסטו בסלוניקי  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת זלצבורג  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  פרס לנין קומסומול  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונטריאול  קצין גבוה במסדר ההצטיינות של דוכסות לוקסמבורג  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת איסטנבול 
 www.mikistheodorakis.gr
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
מיקיס תאודוראקיס בשנת 2004
תאודוראקיס בצעירותו
מיקיס תאודוראקיס (ביוונית: Μίκης Θεοδωράκης, באנגלית: Mikis Theodorakis;‏ 29 ביולי 1925 – 2 בספטמבר 2021) היה מלחין יווני חשוב במאה ה-20, ואחד הבולטים בעולם. נודע בעולם במוזיקה שלו לסרטי הקולנוע ההוליוודיים זורבה היווני (1964) ו"סרפיקו" (1973). היה מהמתנגדים הבולטים למשטר הצבאי ביוון.
חייו > ילדות ונעורים, מלחמת העולם השנייה ויצירות ראשונות

תאודוראקיס, נולד באי היווני כיוס, ושנות ילדותו עברו עליו בערי שדה שונות ביוון. אביו בא מכרתים ואמו מאסיה הקטנה. משיכתו של תאודוראקיס למוזיקה החלה בשחר ילדותו; הוא למד בעצמו לכתוב את חיבוריו הראשונים בלא שתהיה לו גישה לכלי נגינה. בפירגוס ופאטראס קיבל שיעורי מוזיקה ראשונים ובטריפוליס, פלופונסוס, הקים מקהלה והופיע בקונצרט הראשון שלו בגיל שבע-עשרה.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת המרי נגד כוחות הכיבוש של איטליה הפשיסטית ושל גרמניה הנאצית ועזר לילדים רעבים ללחם ולפליטים יהודים. עקב פעילותו זו נתפס, נעצר ועונה, בטריפוליס ב-1942 ובאתונה ב-1943–1944. בעת מלחמת האזרחים ביוון הוגלה לאיים איקאריה ומאקרוניסוס, שם הוכה כמעט למוות ופעמיים נקבר בחיים.
לאחר דברים אלה למד בקונסרבטוריון של אתונה, אצל פילוקטיטיס אקונומידיס, ובקונסרבטואר של פריז, שם למד ניתוח מוזיקלי אצל אוליבייה מסייאן וניצוח אצל אז'ן ביגו. תקופת לימודיו בפריז, בשנים 1954 עד 1959, הייתה לו תקופה של יצירה אמנותית מרוכזת.
יצירותיו התזמורתיות משנים אלה, קונצ'רטו לפסנתר, הסוויטה הראשונה והסימפוניה הראשונה, התקבלו בעולם בהערכה רבה. בשנת 1957 זכה תאודוראקיס במדליית הזהב בפסטיבל המוזיקה במוסקבה. בשנת 1959 הציע דריוס מיו את מועמדותו לפרס קופלי האמריקני למוזיקה, כמלחין האירופאי הטוב ביותר לשנה זו, בעקבות הביצוע המוצלח של הבלט שלו, "אנטיגונה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
חייו > ילדות ונעורים, מלחמת העולם השנייה ויצירות ראשונות > יצירות חשובות עד 1960

מוזיקה קאמרית, סימפוניות;
מוזיקה לבלט: 120 סירטאקיה
חייו > חזרה לשורשים היוונים וההכרה

תאודוראקיס חזר ליוון ולשורשיו במוזיקה יוונית אמיתית, ובמחזור השירים שלו "אפיטאפיוס" תרם למהפכת תרבות בארצו. כשביסס את החשובות והמשפיעות ביצירותיו על מיטב השירה היוונית והעולמית – "אפיפניה", "קיקלדים קטנים", "אקסיון אסטי", "מאוטהאוזן", "רומיוסיני" ו"רומנסרו גיטאן" – ניסה להשיב למוזיקה היוונית את הכבוד שאבד לה, כפי שטען. בפיתוח תפיסת המוזיקה המטאסימפונית שלו זכה עד מהרה להכרה בינלאומית ולהוקרה כגדול המלחינים היוונים החיים.
תאודוראקיס הקים את "התזמורת הקטנה" של אתונה ואת "האגודה המוזיקלית" של פיראוס, ונתן קונצרטים רבים. הוא נעשה מעורב בפוליטיקה של ארצו, ולאחר ההתנקשות בחיי גרגוריס למבראקיס בשנת 1963 ייסד את תנועת הנוער הדמוקרטי על שם למבראקיס ונבחר לנשיאה. בבחירות 1964 נבחר לפרלמנט היווני מטעם מפלגת השמאל EDA. מחמת השקפותיו הפוליטיות של תאודוראקיס, הכניס אותו הממסד התרבותי לרשימה השחורה; בשיא תהילתו האמנותית, צונזרו רבים משיריו לפני הקלטה ונאסרו לשידור בתחנות הרדיו.
בשנת 1963 כתב את נעימת הנושא לסרטו של מיכאל קאקויאניס, "זורבה היווני", המהווה מאז את סמלה המסחרי של יוון באמנות העולמית. המוזיקה הזו מוכרת גם כ"ריקוד סירטאקי", שתאודוראקיס לקח ועיבד ממחול מסורתי עתיק מן האי כרתים.
חייו > חזרה לשורשים היוונים וההכרה > יצירות עיקריות מתקופה זו

מחזורי שירים: "אפיטאפיוס" (יאניס ריצוס); "ארכיפלאגוס, פוליטיה A ו-B", "אפיפאניה" (יורגוס ספריס, פרס נובל 1963), הבלדה על מאוטהאוזן (יעקובוס קאבאנליס), "רומיוסיני" (יאניס ריצוס).
מוזיקה לבמה: "בן ערובה" (ברנדן בהאן); "באלאדה לאח המת" (תאודוראקיס); "עיר קסומה" "רובע המלאכים", קאבאנליס)
מוזיקה לסרטים: "אלקטרה" וזורבה היווני (מיכאליס קאקויאניס).
אורטוריה: אקסיון אסטי" (אודיסיאוס אליטיס, פרס נובל 1979)
חייו > החונטה, ירידה למחתרת, מאסר וגירוש

ב-21 באפריל 1967 התרחשה ביוון הפיכה צבאית שהביאה למשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974. תאודוראקיס ירד למחתרת, וייסד את "החזית הפטריוטית". השליטים אסרו בפקודת הצבא לנגן את המוזיקה שלו ואפילו להאזין לה. תאודוראקיס עצמו נעצר ב-21 באוגוסט 1967 ונכלא לחמישה חודשים. לאחר שחרורו ב-1968 גורש לזאטונה עם אשתו, מירטו, ושני ילדיהם, מרגריטה ויורגוס. בהמשך נכלא במחנה ריכוז אורופוס. תנועת סולידריות בינלאומית, בראשות אישים כמו דמיטרי שוסטקוביץ', ליאונרד ברנשטיין, ארתור מילר והארי בלפונטה הצליחה להביא לשחרורו. לבקשת הפוליטיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק סרוואן-שרייבר, הורשה תאודוראקיס לצאת לגלות ב-13 באפריל 1970.
חייו > החונטה, ירידה למחתרת, מאסר וגירוש > יצירות עיקריות בתקופת הדיקטטורה

מחזורי שירים: "שמש וזמן", תאודוראקיס); "השירים הפופולריים", מ. אלפטריו); ארקדיות 1-10; שיריל לאנדריאס (תאודוראקיס); "לילות מיתה", מ. אלפטריו)
אורטוריות: "אפיפניה אוורוף" (ספריס), "מצב מצור" (מרינה-רנה חג'ידאקיס), שיר לכת של הרוח" (אנגלוס סיקליאנוס), "עורב" (ספריס, על פי אדגר אלן פו)
מוזיקה לסרט "Z" (קוסטה גברס), עליה זכה בפרס באפט"א ב-1969
חייו > גלות ומרי

בגלות נאבק תאודוראקיס במשך ארבע שנים להפלת משטר הקולונלים. הוא הופיע באלפי קונצרטים ברחבי העולם כחלק מן המאבק להשבת הדמוקרטיה ליוון. במסעותיו נפגש עם פבלו נרודה וסלבדור איינדה, גמאל עבד אל נאצר וטיטו, יגאל אלון ויאסר ערפאת, פרנסואה מיטראן ואולוף פלמה. מיליוני אנשים רואים בו סמל אוניברסלי להתקוממות נגד דיקטטורה.
חייו > גלות ומרי > יצירות עיקריות שנכתבו בגלות

מחזורי שירים: "ליאנוטראגודה" ("18 שירים למולדת מרת הנפש", יאניס ריצוס); "באלאדות" (מאנוליס אנאגנוסטאקיס)
אורטוריה: "קאנטו גנרל" (פאבלו נרודה)
מוזיקה לסרטים: "נשות טרויה" (מ. קאקויאניס); "מצב מצור" (קוסטה גברס); "סרפיקו" (סידני לומט)
בשנת 1973 העביר את כל תזמורתו לישראל, כדי לתמוך בהצגה של שיריו בבימוי ובביצועו של ליאור ייני, עם להקתו. תרגום שיריו, תפאורה ותלבושות: אביבה אורשלום.
חייו > שיבה ליוון, אקטיביזם וכתיבה פורה

אחרי נפילת הקולונלים, חזר תאודוראקיס ליוון ב-24 ביולי 1974 להמשיך בעבודה ובמסעות קונצרטים, הן ביוון והן מחוצה לה. בו בזמן היה שותף לענייני הציבור. הוא נבחר פעמים אחדות לפרלמנט היווני (1981–1986) ולמשך שנתיים, מ-1990 עד 1992, כיהן כשר בממשלתו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס. לאחר זאת התמנה לשנתיים למנהל מוזיקלי כללי של התזמורת הסימפונית והמקהלה של הרדיו והטלוויזיה ההלניים.
תאודוראקיס שילב במשך כל חייו כישרון אמנותי יוצא דופן עם אהבה עמוקה לארצו. הוא היה מחויב גם להגברת המודעות הבינלאומית לזכויות אדם, לאיכות הסביבה ולצורך בהשגת שלום. משום כך ייסד, יחד עם הנגן והזמר הטורקי הנודע זולפו ליבאנלי, את אגודת הידידות יוון-טורקיה. תאדוראקיס היה בעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת מונטריאול, אוניברסיטת סלוניקי ואוניברסיטת כרתים, והיה מועמד לפרס נובל לשלום בשנת 2000. בהזדמנויות מחייבות הוא לא היסס לנקוט עמדה, כמו ההתנגדות לנאט"ו בנושא המלחמה בקוסובו בשנת 1999 וההתנגדות למלחמת עיראק ב-2003. בשנת 2005 קיבל פרס בינלאומי מרוסיה ופרס מוזיקה בינלאומי מאונסק"ו.
נפטר ב-2 בספטמבר 2021.
הסירוב לכהן כנשיא יוון

עד שנות ה-70 המאוחרות היה מזוהה פוליטית עם השמאל; בשנת 1990 נכנס לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית החדשה, הנמצאת מימין למרכז, צעד שעליו התחרט כנראה לאחר מעשה. הוא התנגד בעקביות למשטרי דיכוי. במשך השנים הוצע לו פעמים אחדות לכהן כנשיא יוון, אך הוא סירב.
השקפות פוליטיות

תאודוראקיס נודע בהשקפות השמאלניות, שהוא ביטא בגלוי (גם, ובעיקר, בתקופת הדיקטטורה של החונטה). הוא 
יצא למאבקים רבים למען זכויות אדם ולמען השלום, כמו הסכסוך בקפריסין, המתיחויות בין טורקיה ליוון בעקבות מחלוקת הים האגאי, מתקפות נאט"ו נגד יוגוסלביה או הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מחלוקת קשה התעוררה בעקבות אמירתו כי היהודים הם "שורש כל רע". תאודוראקיס טען לאחר מעשה, כי הצהרתו איננה מעידה על אנטישמיות וכי לא התכוון אלא לביקורת על מדיניותה של ממשלת ישראל.
על 11 בספטמבר

במאמר ב"אלפתרוטיפיה" (14 באפריל 2002):
"אירועי 11 בספטמבר התאפיינו בדרגה גבוהה במידה שלא תיאמן של ארגון ואמצעים טכנולוגיים - גבוהה, הייתי אומר, מזו הנמצאת כיום ברשות מעצמת העל הנוכחית, ארצות הברית... בכל הנוגע לעבריינים גופא, אין עדיין ראיה מוחשית ומשום כך לא בוצעו עדיין שום מעצרים. היו רק עבריינים מוסריים, שאותם מחפשים באפגניסטן - אבל יהיה קשה לשכנע מישהו ברמת יכולותיהם הטכנולוגיות והארגוניות."
ראו גם

רשימת יצירות תאדוראקיס בוויקיפדיה האנגלית
זורבה היווני (סרט)
הערות שוליים

1 2  אדית סורל, האיש שהרקיד את זורבה, מעריב, 28 בינואר 1966
↑  שוחרר המלחין תאודוראקיס, למרחב, 28 בינואר 1968
↑  "דעת הקהל , הצילה חיי", למרחב, 22 באפריל 1970
↑  תיאודורקיס התפטר מממשלת יוון, חדשות, 31 במרץ 1992
↑  ניצן פינקו, המלחין מיקיס תאודורקיס ("זורבה היווני") מת בגיל 96, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2021
↑  הארץ, תיאודורקיס: מדיניותי ידועה מזמן, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2003
↑  הגיע המלחין תיאודוראקיס, על המשמר, 27 ביולי 1972
↑  נתן זהבי, יגאל קוצר, כהנא מאיים על תאודורקיס, חדשות, 17 בספטמבר 1986
↑  מיקיס לא ישיר לנו, "העולם הזה", גיליון 2561 מ-1 באוקטובר 1986, עמוד 49
↑  אמיר הראל, ד"ר כבוד לתיאודורקיס, באתר הארץ, 24 במאי 2001
↑  תיאודורקיס: היהודים שורש הרע, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2003
↑  ארי שביט, הקונספירציה היהודית על פי תיאודורקיס, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2004
↑  ויקטור אליעזר, תיאודורקיס מודה: "אני אנטישמי ואנטי ציוני", באתר nrg‏, 8 בפברואר 2011
↑  Mikis Theodorakis’ response to Central Jewish Council of Greece
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278251805171  PLWABN: 9810685605705606  BIBSYS: 90241016  BNC: 000609756  BNE: XX1126280  BnF: cb139003797 (data)  CiNii: DA05553743  GND: 118756788  ICCU: DDSV000481  ISNI: 0000 0001 2096 2192  LCCN: n50027120  LNB: 000067789  MusicBrainz: 83970769-d8ea-434b-8734-88899213c922  NDL: 00458552  NKC: xx0026269  NLA: 36549132  NLG: 193876  NLK: KAC202186564  NSK: 000062965  NTA: 070096376  RERO: 02-A013484378  SELIBR: 199896  SUDOC: 027159116  Trove: 1286364  VIAF: 59271034   WorldCat (עם VIAF): 59271034
זואי ואנאמייקר

| --- | --- |

זואי ואנאמייקר ב-2013
 לידה:  13 במאי 1949 (בת 75) ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  בית הספר סידקוט  בית הספר קינג אלפרד 
 בן או בת זוג:  Gawn Grainger (1994–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבייה
 http://www.zoewanamaker.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קולה של זואי ואנאמייקר
זואי ואנאמייקר (באנגלית: Zoë Wanamaker; נולדה ב-13 במאי 1949) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע יהודיה-בריטית-אמריקאית. הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס טוני ותשע פעמים לפרס אוליבייה. זכתה בפרס אוליבייה ב-1979 על תפקידה במחזה "Once in a Lifetime" וב-1998 על הופעתה במחזה "אלקטרה".
בתיאטרון עבדה עם הלהקה השייקספירית המלכותית והתיאטרון המלכותי הלאומי. הייתה מועמדת לפרס טוני ב-1981 על הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה "פיאף". בנוסף הייתה מועמדת לפרס טוני על משחקה במחזות "שלל" (1986), "אלקטרה" (1998) ו-"Awake and Sing" (ב-2006). בקולנוע השתתפה בסרט "ויילד" (1997), בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" (2001) ובסרט "השבוע שלי עם מרילין" (2011). בטלוויזיה כיכבה בתפקיד טסה פיגוט בסדרת הדרמה "Love Hurts" (מ-1992 עד 1994) ובתפקיד סוזן הרפר בסדרה הקומית "המשפחה שלי" (2000–2011).
ביוגרפיה

ואנאמייקר נולדה בעיר ניו יורק להורים יהודים, שארלוט הולנד, שחקנית ילידת קנדה, וסם וונמייקר, שחקן מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. ב-1952 נכלל שמו של האב ברשימה השחורה של הוליווד והוא גלה מארצות הברית בהחלטה שלא לשוב.
בתוכנית התעודה "Who Do You Think You Are?" של ה-BBC, ששודרה ב-24 בפברואר 2009, גילתה ואנאמייקר שסבה מצד אביה מוריס ואנאמייקר (במקור מאנוס ואטמאכר) נולד ב-1895 והיה חייט במיקולאייב שבאוקראינה.
היא התחנכה בבית הספר העצמאי "קינג אלפרד" שבהמפסטד ובפנימייה הקווייקרית "סידקוט סקול" בסאמרסט. למדה בקולג לאמנות הורנסי ואחר כך בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".
קריירה > תיאטרון

ואנאמייקר התחילה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון. בין השנים 1976 ו-1984 הייתה חברה בלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1979 זכתה בפרס אוליבייה הראשון שלה על הופעתה במחזה "Once In a Lifetime", וב-1998 זכתה בפרס בפעם השנייה על תפקידה במחזה "אלקטרה" מאת סופוקלס. ב-1985 גילמה את ג'וזפינה סטרפוני, אשתו של ג'וזפה ורדי, בהפקה המקורית של "After Aida". היא הופיעה במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד ביאטריס לצדו של סיימון ראסל ביל כבנדיק, בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי. היא הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעותיה במחזות "פיאף", "שלל", "אלקטרה" ו-"Awake and Sing!".
ב-1997, הייתה ואנאמייקר הראשונה שהופיעה על הבמה של תיאטרון הגלוב ששוחזר ביוזמתו של אביה. הייתה בכך הבעת הוקרה לאביה על חלקו בהקמת התיאטרון החדש. לאחר מכן הייתה ואנאמייקר נשיאת כבוד של הגלוב.
ממאי ועד אוקטובר 2010 הופיעה ואנאמייקר בתפקיד קייט קלר במחזה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שהועלה בתיאטרון אפולו בלונדון.
ב-2015 שיחקה ואנאמייקר במחזה "All On Her Own" מאת טרנס רטיגן בתיאטרון גאריק.
קריירה > קולנוע וטלוויזיה

בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים התחילה ואנאמייקר להופיע על מסכי והטלוויזיה במספר הפקות שזכו לשבחי הביקורת כמו סדרת הדרמה "Edge of Darkness" של ה-BBC. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידה כאהובתו של חשוד ברצח סדרתי בעונה הראשונה של הסדרה "החשוד העיקרי" של רשת גרנדה.
היא השתתפה בסדרות הטלוויזיה "Paradise Postponed" מ-1986 בתפקיד שארלוט פאנר-טיטמוס וב-"Love Hurts" בשנים 1992 עד 1994 יחד עם אדם פיית'.
בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" שיחקה ואנאמייקר בתפקיד מאדאם הוץ'.
שנת 2000 גילמה את קלאריס, אחותו התאומה של לורד גרואן, בסדרה "גורמנהסט", עיבוד של ה-BBC לטרילוגיה של מרווין פיק (אנ').
משנת 2000 ועד 2011 כיכבה ואנאמייקר בקומדיית המצבים "המשפחה שלי" בתפקיד אם המשפחה סוזן הרפר.
ב-2005 דיבבה את הדמות של ליידי קסנדרה בפרק "סוף העולם" בעונה הראשונה של הסדרה "דוקטור הו" המחודשת. היא חזרה וגילמה את הדמות (ובפעם הזאת גם הופיעה בעצמה על המסך) בפרק "ארץ חדשה" משנת 2006.
ואנאמייקר דיבבה את הדמות של מגדת העתידות העיוורת תרזה במשחק ה-Xbox 360 "Fable II", המדריכה את השחקן לאורך המשחק. ב-2010 גילמה את אותה הדמות במשחק "Fable III" ושוב ב-2012 במשחק "Fable: The Journey".
ואנאמייקר השתתפה בפרקים אחדים בסדרת הטלוויזיה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי בתפקיד אריאדנה אוליבר.
ב-2013 השתתפה ואנאמייקר בסרט האוסטרלי "We of the Outback" בתפקיד שילה ויליאמס אשתו של ר מ ויליאמס (אנ').
ב-2015 הצטרפה ואנאמייקר לצוות השחקנים של הסדרה "מר סלפרידג'" בתפקיד הנסיכה מארי, החותנת הרוסיה של רוזלי סלפרידג'-בולוטוף.
חיים אישיים

לזואי ואנאמייקר יש אזרחות כפולה בריטית ואמריקאית. את האזרחות הבריטית קיבלה בשנת 2000.
ב-2001 הוענק לוואנאמייקר תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתה בתחום הדרמה. ב-19 ביולי 2012 קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת איסט אנגליה.
מ-1997 היא פטרונית של ארגון הצדקה הבריטי "Tree Aid", ושל ארגון "Dignity in Dying" (למות בכבוד).
כמו כן היא פטרונית של כבוד בארגון הצדקה לילדים "Scene & Heard".
במשך שנים רבות בן זוגה של ואנאמייקר היה השחקן דייוויד ליון, חבר הלהקה השייקספירית המלכותית. בנובמבר 1994 התחתנה עם השחקן והמחזאי גון גריינג'ר (אנ').
תפקידים בתיאטרון

The Devil's Disciple, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1976
Wild Oats, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1976
איבאנוב, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1976
אילוף הסוררת, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1978
Captain Swing, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1978
פיאף, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1978
Once in a Lifetime, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1979
פיאף, תיאטרון פלימות', ניו יורק, 1981
חשיבותה של רצינות, התיאטרון הלאומי, לונדון, 1982
הלילה השנים עשר, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1983
The Time of Your Life, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1983
קומדיה של טעויות, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1983
אמא קוראז' וילדיה, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1984
שלל, מנהטן תיאטר קלאב, מיוזיק בוקס תיאטר, ניו יורק, 1986
The Bay at Nice and Wrecked Eggs, התיאטרון הלאומי, לונדון, 1986
Mrs Klein, התיאטרון הלאומי, 1988, תיאטרון אפולו, 1989, שניהם בלונדון
אותלו, הלהקה השייקספירית המלכותית, 1989
ציד המכשפות, התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, 1990
The Last Yankee, יאנג ויק, לונדון, 1993
Dead Funny, תיאטרון המפסטד, תיאטרון וודוויל, שניהם בלונדון, 1994
ביבר הזכוכית, דונמאר ורהאוס, תיאטרון קומדי, שניהם בלונדון, 1995
סילביה, תיאטרון אפולו, לונדון, 1996
אלקטרה, פסטיבל צ'יצ'סטר ודונמאר ורהאוס, לונדון, 1997, תיאטרון מק'קרטר פרינסטון ניו ג'רזי, ותיאטרון אתל ברימור ניו יורק 1998
The Old Neighbourhood, תיאטרון רויאל קורט, לונדון, 1998
Battle Royal, התיאטרון הלאומי, לונדון, 1999
Boston Marriage, דונמאר ורהאוס, אחר כך תיאטרון ניו אמבסדורס שניהם בלונדון, 2001
His Girl Friday, התיאטרון הלאומי, לונדון, 2003
Awake and Sing!, תיאטרון בלסקו, ניו יורק סיטי, 2006
השושנה המקועקעת, התיאטרון הלאומי, לונדון, 2007
מהומה רבה על לא דבר, התיאטרון הלאומי, לונדון, 2007
כולם היו בניי, תיאטרון אפולו, לונדון, 2010
גן הדובדבנים, התיאטרון הלאומי, לונדון, 2011
Passion Play, תיאטרון הדוכס מיורק, לונדון, 2013
סטיבי, תיאטרון מינרווה בצ'יצ'סטר 2014, אחר כך בתיאטרון המפסטד, לונדון, 2015
Harlequinade/All On Her Own, תיאטרון גאריק, לונדון, 2015
פרסים ומועמדויות

על הופעותיה בתיאטרון הייתה ואנאמייקר מועמדת ארבע פעמים לפרס האמריקאי היוקרתי פרס טוני ותשע פעמים לפרס הבריטי היוקרתי פרס אוליבייה, וזכתה פעמיים.
על הופעותיה על המסך הייתה ואנאמייקר מועמדת שלוש פעמים לפרס באפט"א.
| שנה | פרס | קטגוריה | שם | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1979 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בהצגה מחודשת | Once in a Lifetime | זכייה |
| 1981 | פרס טוני | ההופעה הטובה ביותר במחזה | פיאף! | מועמדות |
| 1981 | פרס Drama Desk | הופעה מצוינת במחזה | פיאף! | מועמדות |
| 1984 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בהצגה מחודשת | הלילה השנים עשר | מועמדות |
| 1984 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה | The Time of Your Life | מועמדות |
| 1985 | פרס אוליבייה | ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה | אמא קוראז' | מועמדות |
| 1986 | פרס טוני | ההופעה הטובה ביותר במחזה | שלל | מועמדות |
| 1986 | פרס Drama Desk | הופעה מצוינת של שחקנית במחזה | שלל | מועמדות |
| 1989/90 | פרס אוליבייה | ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה | אותלו | מועמדות |
| 1991 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה | ציד המכשפות | מועמדות |
| 1992 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | החשוד העיקרי | מועמדות |
| 1993 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | Love Hurts | מועמדות |
| 1996 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | ביבר הזכוכית | מועמדות |
| 1998 | פרס באפט"א לקולנוע | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ויילד | מועמדות |
| 1998 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | אלקטרה | זכייה |
| 1999 | פרס טוני | השחקנית הטובה ביותר במחזה | אלקטרה | מועמדות |
| 1999 | פרס Drama Desk | שחקנית מצטיינת במחזה | אלקטרה | מועמדות |
| 2002 | פרס אוליבייה | השחקנית הטובה ביותר | Boston Marriage | מועמדות |
| 2006 | פרס טוני | השחקנית הטובה ביותר | Awake and Sing! | מועמדות |
הערות שוליים

1 2 3  "Biography". Zoë Wanamaker Official Website. נבדק ב-16 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zoe Wanamaker profile, FilmReference.com. Retrieved 10 January 2014.
↑  "'Madam Hooch' rides her broomstick in from Odessa: Actress Zoë Wanamaker offers a glimpse into her family history"
1 2  "Previous Winners: Olivier Winners 1979". Olivier Awards. אורכב מ-המקור ב-2012-01-12. נבדק ב-2016-01-15.
↑  "Previous Winners: Olivier Winners 1998". Olivier Awards.
↑  BBC Entertainment: My Family – Did You Know?
↑  Shakespeare's Globe Press Release, 24 February 2012
↑  Billington, Michael (28 במאי 2010). "All My Sons, Apollo, London". The Guardian. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Zoë Wanamaker and John Dagleish To Appear In Harlequinade, London Theatre Direct. Quoted: 27 July 2015
↑  "Prime Suspect I". Zoë Wanamaker Official Website. נבדק ב-5 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lewis, Tim (5 במאי 2013). "Zoë Wanamaker: 'Acting is a vicious business, it can be very humiliating'". The Observer. נבדק ב-6 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Jasper Rees, ‏Why my face doesn't always fit, The Telegraph, 28 March 2007
↑  Tree Aid web site
↑  Michael Coveney (26 ביוני 2013). "David Lyon obituary". The Guardian. נבדק ב-26 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007359357105171  PLWABN: 9810575026705606  BIBSYS: 71744  BNE: XX5114274  BnF: cb142377458 (data)  CANTIC: a11826782  CiNii: DA1639705X  GND: 1062245210  ISNI: 0000 0001 2145 9513  LCCN: no98092507  NKC: mzk2015855137  NLA: 40005576  NTA: 261793829  SUDOC: 147138264  Trove: 1036950  VIAF: 102401368   WorldCat (עם VIAF): 102401368