stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט לדברוק

| --- | --- |

דיוקן של רוברט לדברוק, צייר לא ידוע
 לידה:  1768 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 באוקטובר 1842 (בגיל 74 בערך) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 צאצאים:  הנרי לדברוק, ג'ון ברני לדברוק 
 
רוברט לדברוק (באנגלית: Robert Ladbrooke‏; 1768 – 11 באוקטובר 1842) היה צייר נוף אנגלי, שיחד עם ג'ון כרום ייסד בית הספר לציירים ואת אסכולת נוריץ'.
ביוגרפיה

לדברוק נולד בנוריץ' בשנת 1768. הוא היה חניך כשהיה צעיר אצל אמן ומדפיס בשם וייט, ובמשך כמה שנים עבד בדפוס. בעודו מועסק שם הוא הכיר את ג'ון כרום, שהיה בן גילו, שבתקופה ההיא צייר שלטים. עם טעמים דומים, שני הצעירים התיידדו. הם חיו יחד והקדישו את כל זמנם הפנוי לרישום והעתקה. הם התחתנו עם שתי אחיות ברני, ובמשך שנתיים עבדו בשותפות.
קריירה אמנותית

לדברוק צייר דיוקנאות וכרום צייר נופים, ושניהם מכרו ציורים תמורת סכומים קטנים מאוד. כדי להרוויח יותר כסף, לדרברוק הפך מצייר דיוקנאות לצייר נוף, בו הצליח יותר.
ב-1803 הקימו לדברוק וג'ון כרום את אגודת האמנים בנוריץ', קבוצה שכללה גם את רוברט דיקסון, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק וג'ורג' וינסנט. התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון. לדברוק תרם ארבע עשרה עבודות לתערוכה הראשונה בשנת 1805.
בשנת 1808, כשכרום הפך לנשיא, נבחר לדברוק כסגן נשיא. בשנת 1816, לדברוק, יחד עם ג'וזף סטנארד, ג'ון ת'ירטל וחמישה חברים אחרים באגודת נורפוק, ניסו ללא הצלחה לשנות חלק מהכללים, הם התנתקו מהחברה, אך בסופו של דבר ניסיונם נכשל וננטש לאחר שלוש שנים. בין השנים 1804–1815 לדברוק הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות, ועד 1822 הציג גם במוסד הבריטי. הוא היה מורה מצליח, ותכנן ליהנות מפרישה ארוכה ונוחה.
לדברוק צייר בעיקר נופים של נורפוק, אך המוניטין שלו מעולם לא היה יותר ממקומי בחלק זה של אנגליה. רישומיו של כנסיות נורפוק, הייתה סדרה גדולה של למעלה מ-650 לוחות ליטוגרפיים, שפורסמו בחמישה כרכים בשנת 1843.
לדברוק נפטר בביתו בנוריץ, ב-11 באוקטובר 1842.
משפחה

ללדברוק נולדו ארבעה בנים, כולם אמנים בדרגות שונות, כאשר הנרי וג'ון ברני לדברוק זכו להצלחה הרבה ביותר.
בנו השני, הנרי, נולד בנוריץ' ב-20 באפריל 1800. הוא רצה להיכנס לכנסייה, אך כיבד את רצונו של אביו להפוך לצייר נוף. הוא צבר מוניטין טוב, במיוחד בזכות סצנות אור הירח שלו, והוא הציג מדי פעם במוסד הבריטי ובגלריות נוספות. הוא נפטר ב-18 בנובמבר 1870.
ג'ון ברני לדברוק, בנו השלישי של רוברט לדברוק, נולד בשנת 1803. הוא הפך לתלמידו של ג'ון כרום, שהיה דודו מנישואים. ג'ון ברני לדברוק הצטיין בציור נופי היער. הוא הציג באקדמיה המלכותית בשנים 1821 ו-1822, ולעיתים קרובות במוסד הבריטי ובגלריית סופלק סטריט עד 1873. הוא נפטר בנוריץ', ב-11 ביולי 1879.
הערות שוליים

↑  O'Donoghue, Freeman Marius (1892). "Ladbrooke, Robert". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. 31. London: Smith, Elder & Co.
↑  Works by Robert Ladbrooke, norfolkmuseumscollections.org
↑  Suffolk Artists - LADBROOKE, John Berney, suffolkartists.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1702 8470  LCCN: nr92032538  RKD: 47309  ULAN: 500018552  VIAF: 132430421   WorldCat (עם VIAF): 132430421
מלקולם יאנג

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1953 גלאזגו, סקוטלנד
 פטירה:  18 בנובמבר 2017 (בגיל 64) אליזבת' ביי, אוסטרליה 
 שם לידה:  מלקולם מיטשל יאנג
 שם במה:  The Riffmaker 
 מוקד פעילות:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  1969–2014 (כ־45 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר לבנים אשפילד 
 עיסוק:  מוזיקאי, יוצר, גיטריסט, מלחין
 סוגה:  הארד רוק, רוק אנד רול, בלוז רוק
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה חשמלית
 חברת תקליטים:  EMI, אפיק רקורדס, אטלנטיק רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  AC/DC
 www.acdcrocks.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מלקולם יאנג בשנת 1990
מלקולם מיטשל יאנג (באנגלית: Malcolm Mitchell Young;‏ 6 בינואר 1953 – 18 בנובמבר 2017) היה גיטריסט רוק אוסטרלי ממוצא סקוטי שייסד את להקת AC/DC יחד עם אחיו אנגוס.
ביוגרפיה

מלקולם יאנג נולד בגלאזגו, סקוטלנד לוויליאם ומרגרט יאנג ובשנת 1963 עקר עם משפחתו הענפה לסידני, אוסטרליה.
בשנת 1973 הקים יאנג יחד עם אנגוס אחיו את להקת AC/DC. יאנג כתב, הלחין ועיבד AC/DC בשנים 1973 – 2008 15 אלבומי אולפן וביניהם האלבומים המצליחים Highway to Hell ו Back in Black. בשנת 2003 הונצח יאנג עם להקת AC/DC בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בשנת 2014 הודיעה הלהקה כי מלקולם לקח פסק זמן מפעילות בלהקה על מנת לקבל טיפול רפואי למחלת השיטיון ממנה סבל, ומאוחר יותר פורסם כי פרש סופית. יאנג הלך לעולמו כתוצאה מסיבוכי המחלה ב-18 בנובמבר 2017.
ב-13 באוקטובר 2020 פרסמה הלהקה וידאו ובו הודיעו שהאלבום "Power Up" שיצא לאור ב-13 בנובמבר 2020 מוקדש לזכרו.
הערות שוליים

↑  AFP: Timothy A. Clary, AC/DC inducted into Hall of Fame., ABC News, ‏15 באפריל 2014 (באנגלית)
↑  AC/DC's Malcolm Young Has Dementia, PEOPLE.com (באנגלית)
↑  "AC/DC guitarist Malcolm Young dies at 64". BBC News (באנגלית בריטית). 2017-11-18. נבדק ב-2020-10-13.
↑  #PWRUP BTS 2 - THIS ONE’S FOR MAL, YouTube.com, ‏13 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810703158805606  BIBSYS: 4082256  BNE: XX1545038  BnF: cb14044560r (data)  GND: 134571681  ISNI: 0000 0001 0785 0129  LCCN: n78011841  MusicBrainz: ea719716-da05-46f8-bbd5-cc5803db3d0e  NKC: xx0065787  NLA: 35295128  NTA: 186299249  Trove: 497538  VIAF: 85728934   WorldCat (עם VIAF): 85728934 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהודה ורדי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 בפברואר 1926 י"ב באדר תרפ"ו 
 נרצח:  31 בדצמבר 1990 (בגיל 64) י"ד בטבת תשנ"א בית העלמין קריית שאול, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מספר צאצאים:  2
 
יהודה ורדי (י"ב באדר ה'תרפ"ו, 26 בפברואר 1926 – 31 בדצמבר 1990) היה צייר תפאורה וצייר ישראלי. סגנון הציור שלו היה פיגורטיבי ריאליסטי. נרצח בבית הקברות קריית שאול בתל אביב, והוכר כנפגע פעולת איבה.
ביוגרפיה

נולד לוורדה ולאברהם בעיראק, ב-1942 עלה לארץ ישראל עם הוריו. השתתף בקרבות במלחמת 1948. כבר בגיל צעיר החל לעבוד, כצבע וכבנאי.
עד 1953 התנדב בקיבוץ גשר ועבד במחצבה. אז עזב את הקיבוץ והחל לעבוד כתפאורן בתיאטרון אוהל. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם מנחם גולן, אז במאי תיאטרון וצייר עבורו תפאורות לכמה מחזות חשובים. הוא נעשה חבר באגודת הציירים ולמד אצל אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומרסל ינקו.
ורדי אהב לצייר דיוקנאות של נשים ובעיקר נשים תימניות. כשהיה בן 38 הכיר את סוזי – בחורה בת 18 אותה צייר, לאחר 4 שנות היכרות הם נישאו, נסעו חודשיים לאירופה, לאחר מכן חיו בארצות הברית 8 חודשים, וחזרו לישראל. לאחר 17 שנים התגרשו, ולזוג שני ילדים. לאחר הגירושין עבר להתגורר בתל אביב עם אחיו, ופתח סטודיו ברחוב שלמה המלך.
נמצא מת ליד קברה של אמו בבית הקברות קריית שאול בתל אביב, לשם הלך כדי להכין את חלקת הקבר ליום השנה שלה. הוא הוכר כנפגע פעולת איבה, ונקבע כי נרצח על רקע לאומני. הוא מונצח באנדרטה לחללי הטרור בהר הרצל בלוח מס' 56.
תערוכות

ורדי הציג באטלייה שלו בכפר שלם מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, ומעת לעת בתערוכות שונות ברחבי הארץ, מהן:
ב-1973 הציג תערוכה בגלריה לאמנות וספרות בקיסריה.
ב-1982 הציג תערוכה בגלריה "לירז" בבאר שבע".
ב-1985 הוצגה תערוכת יחיד גדולה מיצירתו במוזיאון העירוני של בת ים.
ביאורים

↑  לפי אתר ההנצחה לאזרחים חללי פעולות איבה, ולפי כתבות במעריב עם פטירתו. עם זאת, לפי דברי עצמו בריאיון מ-1964, היה יליד טבריה. גם לפי חוה זהבי היה יליד הארץ.
הערות שוליים

↑  דף הנצחה ליהודה ורדי, באתר המוסד לביטוח לאומי - אזרחים חללי פעולות איבה
↑  גדעון מרום, הצייר יהודה ורדי מת בבית הקברות, מעריב, 1 בינואר 1991
1 2 3  דוד לביא, "אבא חי בתוך בועה", מעריב, 2 בינואר 1991
↑  מתנת הטבע בלבד, הַבֹּקֶר, 30 בדצמבר 1964
1 2  חוה זהבי, הפעם בלי מופשט, הצופה, 17 באפריל 1964
↑  משה בן-שאול, סיור בתערוכות: תערוכות חדשות, מעריב, 4 באוקטובר 1973
↑  אמיר רוזנבליט, חמש שנים לקרית האמנים בב"ש, דבר, 11 בפברואר 1982
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274194  NLI: 987007519011505171  NSK: 000412969  ULAN: 500478045  VIAF: 305679245   WorldCat (עם VIAF): 305679245
אופיר ליבשטיין

הנשיא יצחק הרצוג נושא דברי הספד בהלווייתו של אופיר ליבשטיין, 18 באוקטובר 2023
אופיר ליבשטיין (1 באוגוסט 1973, ג' באב ה'תשל"ג – 7 באוקטובר 2023, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד) היה ראש המועצה האזורית שער הנגב, מאז הבחירות ב-2018. נהרג בחילופי אש עם מחבלים במהלך הטבח בכפר עזה.
ביוגרפיה

אופיר ליבשטיין נולד באילת, שבה התגוררו הוריו בשל שירותו הצבאי של אביו. בגיל 4 חזרו הוריו לכפר נטר, שבו התגוררו קודם לכן. ליבשטיין למד בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
שירת בצה"ל כחובש וכמדריך בחיל הרפואה.
קריירה

עסק בהקמת אתרי מסחר אלקטרוני.
ב-2017 נבחר למנכ"ל איגוד התעשייה הקיבוצית, לאחר ששימש סמנכ"ל סחר חוץ באיגוד ויו"ר קרן המשתלה לעידוד יזמות וחדשנות.
פעילות ציבורית

מ-2007 היה חבר מועצה. באותה שנה יזם ומאז ניהל את פסטיבל דרום אדום.
בבחירות 2018 ניצח את נירה שפק ברוב של 68.31%, והיה ראש מועצה אזורית שער נגב, עד שנהרג ב-7 באוקטובר 2023.
לאחר שנהרג התגלה ביולי 2024 חזונו "מהישרדות לצמיחה", בדבר דרכי הפעולה להקמת קהילה חזקה וניהולה בזמן משבר. חזונו מאומץ על ידי קהילות המועצה האזורית, שחווים בתקופה שלאחר 7 באוקטובר, משברים ושינויים עקב במלחמה.
חיים אישיים

היה נשוי לוורד, ואב לארבעה ילדים. התגורר בכפר עזה.
בבוקר שמחת תורה ה'תשפ"ד, 7 באוקטובר 2023 בזמן שהיה יחד עם כיתת הכוננות שהגנו על היישוב, נהרג ליבשטיין במתקפת הפתע על ישראל בחילופי אש עם מחבלים של ארגון הטרור חמאס שחדרו מרצועת עזה. ליבשטיין היה ההרוג הראשון ששמו הותר לפרסום במתקפה. כיוון שנפל כחלק מכיתת הכוננות של היישוב, הוכר כחלל צה"ל. גם בנו, ניצן ליבשטיין, נרצח באותה התקפה על הקיבוץ. במתקפת הפתע נספו גם חמותו בלהה אפשטיין ונכדהּ נטע אפשטיין, שקפץ על רימון כדי להציל את ארוסתו אירן שביט.
גיסו אורי אפשטיין משמש כראש המועצה האזורית שער הנגב.
הנצחה

ב-29 בנובמבר הוחלט כי היישוב המתוכנן "חנון" שעתיד לקום במועצה האזורית שדות נגב, ייקרא "אופיר" על שמו.
לזכרו, כמייסד פסטיבל "דרום אדום", ולקראת ט"ו בשבט תשפ"ד ינואר 2024, הוטסו פקעות כלניות אדומות להפצה במוסדות הקהילות היהודיות באירופה.
זכה בפרס "אבירי איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון ביוני 2024.
ביולי 2024 הוקמה "קרן אופיר", להנצחתו והנחלת מורשתו בפיתוח מנהיגות, חיבור קהילות מחו"ל לישראל ובמיוחד לחבל הארץ הדרומי.
הערות שוליים

1 2  יניר יגנה, אמיר בוחבוט, ארז הראל, אורי סלע, טל שלו‏, עזה פתחה במלחמה: עשרות מחבלים ברחובות ישראל - חשש להרוגים וחטופים; צה"ל תוקף ברצועה, באתר וואלה, 7 באוקטובר 2023
1 2 3  ליאת רון, ‏הכירו את היזם שעזב את ההייטק כדי להיות ראש מועצה, באתר גלובס, 1 במאי 2021
1 2  אופיר ליבשטיין נבחר לתפקיד מנכ"ל איגוד התעשייה הקיבוצית, באתר פורטל חקלאות טבע וסביבה
↑  ניקי גוטמן, הפתעה בחוף אשקלון: ראש המועצה המכהן בחוץ, באתר ישראל היום, 31 באוקטובר 2018
1 2  מתן צורי, הצוואה של אופיר, באתר ynet, 26 ביוני 2024
↑  אחיין ראש המועצה שנרצח הקדיש לו פיצוץ מנהרה: "לא נקמה, הגנת המולדת", באתר ‏מאקו‏, 7 בנובמבר 2023
↑  הותרו לפרסום שלושה שמות נוספים של חללי צה"ל, באתר "סרוגים", 17 באוקטובר 2023
↑  מתן צורי, ייקבר לצד אביו: אותרה גופת בנו של ראש המועצה שנרצח בכפר עזה, באתר ynet, 19 באוקטובר 2023
↑  ספורטאי בנשמה: סיפור חייו של נטע אפשטיין ז"ל, באתר ONE‏, 22 באוקטובר 2023
↑  חזקי ברוך, אורי אפשטיין נבחר לראשות המועצה האזורית שער הנגב, באתר ערוץ 7, 4 בדצמבר 2024
↑  יעל צ'כנובר, המיזם לזכר ראש המועצה שנרצח: פקעות כלניות יישתלו באירופה, באתר ynet, 21 בינואר 2024
↑  ביני אשכנזי‏, ראש המועצה שנהרג ב-7 באוקטובר וחושף שחיתויות: פורסמה רשימת זוכי אות אבירי איכות השלטון, באתר וואלה, 20 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012803624705171  VIAF: 832171976989018240007   WorldCat (עם VIAF): 832171976989018240007
רצח דני כץ

| חלק מפיגועי שנות ה-80 בישראל |
| --- | --- |
 תאריך:  8 בדצמבר 1983
 תאריך עברי:  ב' בטבת ה'תשמ"ד
 מקום:  חיפה, ישראל
 מטרה:  יהודים
 סוג:  רצח 
 הרוגים:  1
 מבצע:  ערבים ישראלים
 מספר מפגעים:  5
 מניע:  טרור אסלאמי, שנאת יהודים
 
רצח דני כץ הוא פרשת רצח ואונס של נער ישראלי שנרצח בשנת 1983 בחיפה. פרשת הרצח זכתה להד רב במדינה לא רק בגלל אופיו האכזרי של הרצח, אלא גם בגלל משפטם של חמשת הרוצחים, שטענו כי ההודאות נגבו מהם תוך שימוש באמצעי חקירה פסולים. בעקבות דוח שכתבה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, יהודית קרפ נערך לנאשמים משפט חוזר בו הורשעו שנית כמו גם בערעור.
חמשת הרוצחים הם ערבים ישראלים והרצח מוגדר כבעל רקע לאומני. דני כץ מונצח כחלל טרור באתר ההנצחה של חללי פעולות האיבה של הביטוח הלאומי.
הרצח והחקירה

דן כץ, נער כבן 14 (נולד ב-6 בינואר 1969) תושב שכונת דניה בחיפה, יצא מביתו לבית חברו ב-8 בדצמבר 1983. משלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו. שלושה ימים לאחר מכן נמצאה גופתו באקראי על ידי רועה צאן במערה ליד המושב יעד. הגופה הייתה עירומה, ללא חפציו של כץ, ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית.
ליד המערה שבה נמצאה גופתו של כץ נמצאה ערימת אשפה ובה עטיפת מחברת ומעטפה שעליה שמו של סמיר ג'נאמה. בדיקה העלתה שסמיר, תושב סכנין, עובד במשלוחים בסופרמרקט בשכונת דניה והדבר העלה את חשד המשטרה. סמיר נעצר ומסר אליבי שלפיו הוא עסק בחלוקת משלוחים באותו אחר הצהריים יחד עם פתחי ג'נאמה, בן-דודו, ועלי טראד גנאיים, גם הם תושבי סכנין. כן מסר שמות של שניים נוספים שטען שפגש באותו אחר הצהריים, אחמד מזייד קוזלי ועאטף איברהים סביחי, תושבי ואדי אל עין מתחת לדניה.
חמשת הנחקרים הכחישו בתחילה כל קשר לרצח, אולם ב-29 בדצמבר 1983 הודה אחמד בביצוע הרצח, אך ציין פרטים שגויים על הרצח ועל כן חוקרי המשטרה סברו שאין ממש בהודאה. לאחר שעברו שלושים ימי המעצר המותרים בחוק ללא אישור מיוחד מהיועץ המשפטי לממשלה שוחררו העצורים. בסוף ינואר נעצר סטודנט מסכנין שנעדר מלימודיו בימים סביב הרצח, בחשד למעורבות בו. בתחילת פברואר 1984 פרש ראש צוות החקירה, רפ"ק דב גנור, ובמקומו מונה סגן ניצב משה גולדגארט.
במרץ 1984, לאחר שלצוות החקירה צורפו חוקרים נוספים וביניהם אלכס איש שלום, שבה המשטרה ועצרה את סמיר, פתחי ועלי. לאחר חקירות חוזרות, הודו שלושתם והפלילו גם את אחמד ועאטף, שגם הם הודו בהמשך בביצוע הפשע. המשטרה הציגה את הודאת אחד החשודים שאמר שהרצח בוצע כי "צריך לעשות משהו נגד הממשלה". חלק מהחשודים טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות קשה, אך אחמד סיפר שהוא רצח את דני כץ. לדברי יהודית קרפ -המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שבחנה את חומרי החקירה, לאחר תום החקירה במשטרה הועברו ארבעה מהחשודים לחקירת שב"כ רק לבדיקת השאלה אם השתתפותם בביצוע הרצח אכן נבעה ממניע לאומני. מסקנת השב"כ, על פי קרפ הייתה ש"אף אחד מארבעת הנחקרים לא פעל ממניע לאומני" ובנוסף על כך "בדיקת חומר החקירה העלתה כמה סימני שאלה לגבי מעורבותם של המערערים בביצוע הרצח".
בכתב האישום שהוגש ב-12 באפריל 1984 נטען שהחמישה הבחינו בנער כשהוא צועד לבדו, וחטפו אותו ברכבם לכיוון אתר בנייה שומם. במהלך הנסיעה חסמו את פיו בסמרטוט והכו אותו עד שאיבד את הכרתו. באתר הבנייה, הכו החמישה את כץ מכות מוות וארבעה מהם אנסו אותו. לאחר מכן, השליכו את גופתו בין שיחים סמוך לאוניברסיטת חיפה. מאוחר יותר, בשעות הערב, חזרו החמישה אל המקום שבו הניחו את הגופה והעבירו אותה למערה באזור סכנין.
המשפט

הנאשמים כפרו בהאשמות נגדם ובמשפט זוטא טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות ובכפייה. בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את טענתם והעדיף את עדויות חוקרי המשטרה, שהכחישו את הטענות. במשפט העיקרי נמנעו ארבעה מהנאשמים מלהעיד. פתחי היה היחיד שהעיד, אך בית המשפט דחה את עדותו כבלתי מהימנה.
באוקטובר 1985 הורשעו החמישה. הם נמצאו אשמים ברצח בכוונה תחילה, חטיפה לשם רצח וקשירת קשר לביצוע פשע. כל אחד מהם נידון למאסר עולם ועוד 27 שנות מאסר. ערעורם לבית המשפט העליון נדחה וגם בקשה לדיון נוסף נדחה על ידי נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
שניים מהרוצחים, אחמד קוזלי ועאטף סביחי, הודו לאחר מכן גם בחטיפתה, אינוסה ורציחתה של דפנה כרמון, ונגזר עליהם עונש של מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר לריצוי בחופף.
הביקורת והמשפט החוזר

פרקליטם של הרוצחים, עו"ד אביגדור פלדמן, טען כי חקירת האירוע הייתה פסולה וזאת מכיוון שלדבריו, הודאות הנאשמים שונו שלוש פעמים תוך כדי החקירה כדי להתאימן להתקדמותה. לדבריו לא היו ראיות מוצקות נגד הנאשמים מלבד הודאותיהם, שעל פי טענתם נגבו תוך שימוש באלימות קשה. בית המשפט העליון קבע ב-1991 כי טענות הנאשמים לאחר החקירה אינן אמינות בעיניו, וכי הרשעתם על סמך הודאתם במשטרה וראיות נוספות הייתה מוצדקת. אל הטוענים לחפותם של המורשעים ברצח הצטרף עזרא גולדברג, קצין משטרה בדימוס שטען שדני כץ נרצח בשיטה דומה לשיטת הרצח של ישראל נולמן, רמי חבה וחנן זגורי.
לאחר לחץ ציבורי, הורה שר המשפטים, דוד ליבאי, לעו"ד יהודית קרפ להכין דו"ח בקשר לפרשה. לידיעתה הובא חומר מחקירת השב"כ שלא היה לפני בית-המשפט המחוזי ולא הובא לידיעת הסנגורים. בדו"ח שהוציאה קרפ פורטו תמיהות ואינדיקציות המעלות את האפשרות שהנאשמים לא ביצעו את הרצח.
בעקבות הדו"ח, הוגשה בקשה למשפט חוזר לנשיא בית המשפט העליון. לבקשה הצטרפה הסניגוריה הציבורית כידיד בית המשפט. היועץ המשפטי לממשלה היוצא, מיכאל בן יאיר תמך בבקשה, אך מחליפו, אליקים רובינשטיין התנגד לה ולכן הפרקליטות התנגדה לבקשה. נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, פסק בפברואר 1999 כי יש לערוך לנאשמים משפט חוזר.
בשנת 2000 נערך לחמשת הרוצחים משפט חוזר, הליך נדיר ביותר במערכת המשפט הישראלית. במהלך המשפט, שנמשך כשנתיים, שוחררו בערבות שלושה מן הנאשמים. גם במשפט החוזר שנערך, השתכנעו השופטים (דבורה ברלינר, זאב המר ויהודית שטופמן) שהודאות הנאשמים קבילות, והשאירו את פסק הדין על כנו. סניגורם, עו"ד אביגדור פלדמן, ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון. שופטי בית המשפט העליון (אליהו מצא, אילה פרוקצ'יה ואשר גרוניס) דחו את הערעור פה אחד. בפסק הדין קבעה השופטת פרוקצ'יה: ”בית המשפט המחוזי, בפסק דין הבנוי לתלפיות, ניתח בעומק, בזהירות ובאחריות שאין למעלה ממנה כל פרט בתשתית הראיות, ולא הותיר אבן שלא הפכה, ולא השאיר קצה חוט שלא נקשר. הוא ניתח את הראיות במבט משפטי-מקצועי חודר והעמידן במבחן ההגיון, השכל הישר, מושכלות חיים ותבונת חיים. הוא שקל את הראיות בראייה פרטנית ובתפיסה כוללת בעת ובעונה אחת” באשר לשימוש באמצעים פסולים בחקירה כתב השופט מצא: ”אין לשלול את האפשרות שבחקירת המערערים עשתה המשטרה שימוש באמצעים פסולים; אך כמותו אף אני התרשמתי, כי אם אמנם נקטו החוקרים כלפי המערערים אמצעים פסולים, לא היו אלה האמצעים הקשים והחמורים שתוארו בטענות הפסול של הסניגורים ובעדויות המערערים”. בית המשפט מתח ביקורת על שלב בחקירתו של סמיר ג'נאמה, בו הפעילה עליו המשטרה לחץ על ידי שימוש במעצר אשתו. כמו כן קבע בית המשפט כי המניע לרצח היה על רקע לאומני.
ב 22 יוני 2017 שודרה ב"רשת" תוכנית "תיק בחקירה" שהוקדשה לפרשה ובמסגרתה התראינו שני ראשי אגף החקירות לשעבר. רפי רהב שהיה ראש האגף החקירות בזמן החקירה שעליה דיברה יהודית קרפ סיפר שראש צוות החקירה דיווח לו ש"המניע הוא לא ביטחוני" והוסיף כי להתרשמותם "ההודעות של הנחקרים הם הודאות שווא ושהם לא ביצעו את הרצח". רהב הוסיף שהוא דיווח על הדברים למפכ"ל קראוס. יצחק אילן ז"ל סגן ראש השב"כ ומי שהיה ראש אגף החקירות בארגון, טען כי על סמך היכרותו עם החומר אלו שהואשמו בפרשה - חפים מפשע ואילו הרוצח האמיתי של דני כץ - לא נתפס. על פי אתר ynet מיום 28 יוני 2017 סיפר ראש המעבדה הניידת שצילם את השחזורים ליוצרי התכנית כי בשחזור נעשתה מניפולציה אסורה ובכך הוא אישר למעשה את דברי אחד המורשעים בפרשה.
קציבת עונשם של הרוצחים

באוגוסט 2007 חתם שמעון פרס, נשיא מדינת ישראל, על בקשת קציבת עונשם של המורשעים לתקופות שבין 30 ל-45 שנים. שלושה מהרוצחים, שכבר ריצו 23 שנות מאסר, הגישו בקשה לניכוי שליש ממאסרם. ביולי 2008 דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את הבקשה, בנימוק שהם עדיין מסוכנים, לאור סירובם להודות שהם אכן הרוצחים. בנובמבר 2008 דחה בית המשפט המחוזי בנצרת את עתירת שלושת הרוצחים לבטל את החלטת הוועדה, אך קבע כי אותרו כשלים בהתנהלותה והורה לכנס ועדת שחרורים בהרכב חדש. בדצמבר 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעורם. בינואר 2017 שוחררו סמיר ג'נאמה, פתחי ג'נאמה ועלי גנאים. שני הרוצחים הנוספים, שהורשעו גם בביצוע הרצח של דפנה כרמון, צפויים להשתחרר בשנת 2029. אחד מהם, עאטף סביחי, הגיש בשנת 2021 בקשת חנינה לנשיא המדינה יצחק הרצוג, לאחר שריצה 37 שנות מאסר בכלא, זאת למרות שמעולם לא הביע חרטה על מעשיו. "המבקש אינו מביע חרטה על דבר שלא עשה ואינו רואה בבקשת חנינה זו את המסגרת המתאימה להעלות מחדש את טענותיו בנוגע לכשלים ולעיוותי דין האמורים". הנשיא לא נעתר לבקשתו.
קופרין (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 שחקנים:  מיכאיל פורצ'נקוב  Yevgeniya Simonova  ויטאלי קישצ'נקו  מריה סמולניקובה  יבגני ציגאנוב  ניקיטה יפרמוב  רומן מדיאנוב  יקטרינה וילקובה  סרגיי סוסנובסקי  יקטרינה קלימובה  אנדריי זיברוב  מקסים סוחאנוב  לאוניד ביצ'ווין  סבטלנה חודצ'נקובה  יקטרינה שפיצה  אנטון שאגין  יליזבטה בויארסקאיה  פולינה אגורייבה  אנטולי בליי  מקסים אוורין  נטליה יגורובה  אירינה לאונובה  וסילי מישצ'נקו 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  13 
 הפקה
 מפיק:  קונסטנטין ארנסט, דניס יבסטיגנייב, אנדריי אשפאי 
 צלמים:  Sergey Yurizditsky, אלכסיי פיודורוב 
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון (רוסיה) 
 תקופת שידור מקורית:  2 ביוני 2014 – 10 ביוני 2014
 
קופרין (ברוסית: Купри́н) הוא סדרת טלוויזיה בבימויהם של ולדיסלב פורמן, אנדריי אשפאי ואנדריי מליוקוב, בהפקת חברת "הריבוע האדום" ואולפני "הפרויקט הרוסי". הקרנת הבכורה של סדרת הטלוויזיה התקיימה בערוץ הראשון בתאריכים 2 ביוני עד ל-10 ביוני 2014. הסדרה זכתה לשבחים רבים ומבקרי הטלוויזיה הכתירו אותה כאחת מעשר הסדרות הטובות ביותר בטלוויזיה הרוסית לשנת 2014 והסדרה הייתה מועמדת לפרס נשר הזהב בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
הרעיון המרכזי של הסדרה הוא לשזור את גורלות הגיבורים מסיפורים שונים של הסופר אלכסנדר קופרין. כל פרקי הסדרה מאוחדים על ידי דמותו של הסופר עצמו, שלא רק ממלא את תפקיד המספר, אלא גם פוגש באופן אישי את גיבורי יצירותיו שלו.
תסקיר

הסדרה מורכבת משלושה חלקים שצולמו על ידי במאים שונים על פי סיפוריו של הסופר הרוסי אלכסנדר קופרין:
קופרין. הבור (5 פרקים, במאי - ולדיסלב פורמן, עיבוד ליצירות "הבור", "צמיד גרנט", "ללא כותרת", "אהבה קדושה", "טלגרף");
קופרין. בחושך (4 פרקים, במאי - אנדריי אשפאי, עיבוד ליצירות "לוסי", "בחושך", "בלבול", "מערכת","מולוך");
קופרין. דו-קרב (4 פרקים, במאי - אנדריי מליוקוב, עיבוד ליצירות "דו-קרב","יונקר", "ברגיט", "פיראט", "קפטן המטה ריבניקוב").
שחקנים ודמויות

מיכאיל פורצ'נקוב, אלכסנדר קופרין, סופר
ניקיטה יפרמוב - גאורגי רומאשוב, חייל
אלכסנדר מאקוגון - ניקולאייב
יקטרינה וילקובה - שורוצ'קה, רעייתו של ניקולאייב
אנדריי זיברוב - פטרסון
יקטרינה קלימובה - ראיסה, רעייתו של פטרסון
רומן מדיאנוב - סילבה, קפטן
אנטון שאגין - פיוטר ליחונין, סטודנט מבוגר
יקטרינה שפיצה - ליובה, אשתו של גוריזונט
סבטלנה חודצ'נקובה - ז'ניה, זונה
פולינה אגורייבה - תמרה, זונה
נטליה יגורובה - אנה שוייבס, בעלת "הבור"
נלי פופובה - אמה טיצנר, כלכלנית
אנטולי בלי - הנסיך וסילי שיין, פקיד בכיר
אירינה לאונובה - ורה שיינה, רעייתו של וסילי, אהובתו של גאורגי ז'לטקוב
מקסים אוורין - גאורגי ז'לטקוב, עובד הטלגרף
ולדימיר סימונוב - ניקולאי מירזה-בולאט טורגאנובסקי, אחיו של שיין
דריה יקמאסובה - ניורה, זונה
מריה ברדינסקיך - פאשה, זונה
מקסים בלינוב - בוריס סובאשניקוב, חברו של ליחונין
מריה זורינה - סוניה, זונה
יבגני מילר - סמיון גוריזונט, בעלה של ליובה
אולגה פאבלובץ - אנה פרייסה, אחותה של ורה
טימופיי טריבונצב - ונקה-וסטאנקה, מבקר חשאי מכובד ב"בור"
טאגיר רחימוב - קטפן המטה ריבניקוב
סרגיי סוסנובסקי - הזקן
וסילי מישצ'נקו - שולגוביץ'
סרגיי שחובצוב - לך
ולדימיר רוגאנוב - לבוב
בניק ארקליאן - בק-גמאלוב
וסבולוד בולדין - וטקין
פאבל פרטוקוב - חלבניקוב
אמאז ניגמאנוב - גאינן
יורי טיטוב - צ'קמאריוב
אלכסנדר סירין - זגרג'ט
רומולד מקראנקו - דיץ
דמיטרי פוגודין - שאפובלנקו
אנדריי סרגייב - גנרל
יורי לופאריוב - עוזרו של סילבה
יליזבטה בויארסקאיה - זנידה, מאמנת הטיגריסים בקרקס נודד
לאוניד ביצ'ווין - איוואן אלארין, מהנדס
יקטרינה טראסובה - דריה
מקסים סוחאנוב - סרגיי קשפרוב, בעל מפעל עשיר
מריה סמולניקובה - ליזה, בתו של סרגיי קשפרוב
יבגני ציגאנוב - סטפן אוזנובישין, בעל בית נואש
לאוניד מוזגובוי - רופא ראשי בבית חולים
פסקול

פסקול הסרט מורכב ממגוון נעימות מוכרות כולל:
| יוצר | יצירה (שמות מבצעים) |
| --- | --- |
ז'וליו קאצ'יני: Ave Maria (בביצוע אליסה גיצבה)
לודוויג ואן בטהובן: Piano Sonata No. 2
פרדריק שופן: נוקטורן דו-דיאז מינור
יוהאן שטראוס (האב): ואלס (בביצוע קרמארובסקי וקודריאצב)
יוהאן שטראוס (האב): פולקה "טריק-טראק" (בביצוע קרמארובסקי וקודריאצב)
ויטוריו מונטי: צ'ארדש (csárdás)
לאוניד מלאשקין: לחמישייה האחרונה (בביצוע קרמארובסקי וקודריאצב)
יאקוב פלדמן: מאמן, אל תריץ את הסוסים (בביצוע קרמארובסקי וקודריאצב)
פרנץ שוברט: סרנדה
מוריס ראוול (עבוד מוזיקלי — איגור קנטיוקוב): ואלס (בביצוע אנסמבל תזמורת הסוליסטים על שם רחמנינוב)
שיר עם רוסי: עצרי את, יפהפייה
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: המארש של גדוד הנחתים יורייבסקי ה-98 (בביצוע הקונסרבטוריון של מוסקבה)
יוהאן שטראוס (הבן): קולות האביב
יבגני יורייב: למה לאהוב? למה לסבול? (בביצוע יקטרינה קלימובה)
ס. שטיימן: פינה (בביצוע ס. שוולבה, פורטפיאנו)
על בסיס שירי אלכסנדר פושקין, מוזיקה עממית: אולג הנביא (בביצוע ס. שוולבה, פורטפיאנו)
שירי עם: קאי יונה (בביצוע התזמורת הצוענית "רומא")
שירי עם: איי, דה נו… (בביצוע התזמורת הצוענית "רומא")
שירי עם: אח... את, פרפר צעיר (בביצוע י. איוואנוב)
שירי עם: יצאתי לטייל, איבדתי את הראש (בביצוע י. איוונוב (אקורדיון, שירה)
שירי עם: מרקדת (בביצוע י. איוונוב)
ב. אנדרזיי'בסקי (מילים), יבגני יורייב (לחן): איי, מאמן, תריץ אל יאר (בביצוע י. מורפסי)
ו. ארטמייב: לא אשכח את אותו לילה חשוך
לא ידוע: שנסונט (בביצוע ו. ורינה)
לא ידוע: Cat Waltz (בביצוע ס. שוולב, פורטפיאנו)
יוהאן שטראוס (האב): "פולניה" (בביצוע אנטון שוורץ, פורטפיאנו)
פרדריק שופן: ואלס סי-מינור (בביצוע ס. שוולב, פורטפיאנו)
ס. מקארוב: "אנא סלחו לי, שירים אין לי" (בביצוע א. זווניאבסקאיה בשירה וא. פולז'אייב, בניגון כינור)
הפקה

בתחילה תוכנן כי סדרת הטלוויזיה "קופרין" תורכב מארבעה חלקים, אך לצורך העיבוד הקולנועי לסיפור "אולסיה" לא הצליחו למצוא במאי ראוי, וכתוצאה מכך היו רק שלושה חלקים. הסדרה צולמה בפרברי מוסקבה, סנט פטרסבורג, סטארוז'ילוביה ויילץ. לתפקיד קופרין לוהק מיכאיל פורצ'נקוב על ידי הבמאי אנדריי מליוקוב, שלצורך התפקיד, השיל 20 קילוגרם תוך חודשיים וגם הלך למועדון רכיבה על סוסים כדי ללמוד לרכב על סוסים. בסצנות עם חיות טרף, השחקנית יליזבטה בויארסקאיה מודרכת על ידי המאמנת קרינה בגדסרובה, הידועה בתחום אימון חיות קרקס.