stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסעותי עם דודתי
דמויות > דמויות נוספות > ג'יימס או'טול

במעבורת שלוקחת אותו מבואנוס איירס לאסונסיון, פוגש הנרי את מי שמסתבר כאביה של טולי, ג'יימס אוטול, המתחזה כאיש עסקים תמים אולם למעשה תפקידו לעקוב עבור סוכנות ביון אחרי ויסקונטי. צירוף המקרים מאפשר להנרי לשוחח עם או'טול על בתו ולהתיידד איתו. לאחר מכן או'טול מצליח לשחרר אותו ממעצר השלטונות בפאראגוואי, לאחר שהנרי בלי משים לב קינח את אפו במטפחת אדומה ביום חגה של הדיקטטורה השולטת בארץ, שצבעה הסמלי אדום. כשאו'טול מחזיר את הנרי לביתו של ויסקונטי, נגרם עקב כך המפגש בין הסוכן הרודף לפושע הנרדף, שמוביל לעסקת הציור המזויף.
או'טול מציע להנרי מקום במעבורת שתיקח אותו חזרה לחייו הקודמים, ומנסה בלא הצלחה לשכנעו לקחתה.
דמויות > דמויות נוספות > הקולונל חכים

בעת שהותם הקצרה של הנרי ואוגוסטה באיסטנבול, הם נחקרים בחדר המלון שלהם על ידי קולונל במשטרה הטורקית, איש הזוכה ליראת כבוד מהמקומיים ונקרא בפיהם הקולונל חכים. עניינו של חכים באוגוסטה הוא חשד למעורבות במזימה בה מעורב ויסקונטי, יחד עם חבר נוסף לכנופייתם מימים עברו, הגנרל עבדול. אוגוסטה מיתממת, באומרה שכל קשריה הנוכחיים עם הגנרל עבדול מסתכמים בכך שהמליץ לה להשקיע באג"ח להמרה של חברה מסוימת הנסחרות בדולרים, ולכן נאלצה לצאת מבריטניה כדי לבצע השקעה זו.
הקולונל חכים מביא עמו שוטר כדי לערוך חיפוש בחדר ובכליהם של אוגוסטה והנרי, אך אינו מעלה בחכתו דבר. לאחר שהקולונל האדיב עוזב אותם, נגלה להנרי שבתוך נר כבד הסתירה דודתו, בלא ידיעתו, לבנת זהב כבדה, בתקווה שהתממשה, שהנר הדולק יחמוק מעינו המנוסה של הקולונל חכים.
דמויות > דמויות נוספות > ריצ'רד פולינג

אביו של הנרי, ריצ'רד פולינג, מת כשהנרי היה ילד. נוכחתו ברומן מתבטאת בכך שהוא עולה בשיחות בין אוגוסטה להנרי, ובכך שהנרי מהרהר אודותיו רבות, ומנסה ללמוד עליו מה שניתן ללמוד מהספרים שהוריש לו. ריצ'רד היה גבר עצלן ויפה תואר, אשר בנו זוכר אותו בעיקר כמי שישן בכל שעה מזדמנת. במקצועו היה בנאי. במהלך הרומן הנרי לומד לראשונה על אודות מקום מותו וקבורתו, מעבר לתעלה בצרפת. הוא אף פוגש מאהבת שעודנה פוקדת את קברו, שנים רבות לאחר מותו, ומגלה לו צדדים של אביו שלא הכיר. התנהגותה הקנאית והנרגזת של אוגוסטה כלפי אותה מאהבת, היא רמז מטרים לכך שאינה אלא אותה נערה שהייתה מאוהבת בריצ'רד וילדה את בנו.
יותר מכל נוכח ריצ'רד ברומן באמצעות הספרים שאהב לקרוא, ושאותם הוריש להנרי: סטים שלמים של כל כתבי וולטר סקוט וכרכים של משוררי המאה ה-19 טניסון, וורדסוורת', בראונינג ופלגרייב. בין דפי הספר רוב רוי מוצא הנרי רמז מטרים נוסף: תמונה שהטמין ריצ'רד, של הדודה אוגוסטה בצעירותה.
ניתוח, הערכה וביקורת

"מסעותי עם דודתי" זכה לביקורות מעורבות. אחדים ממבקרי הספרות ראו בו לא יותר מהלצה קלילה ומבדרת, המורכבת מאנקדוטות וסיפורים משעשעים, אשר מרכיביה אינם מתלכדים היטב לכדי יצירה קוהרנטית. אותו חוג מבקרים, אשר סבר כי גרין היה במיטבו כשכתב יצירות כבדות משקל, "קתוליות" ורציניות יותר, ראה ב"מסעותי" סטייה מדרך הישר, ומכאן נגזר יחסם לספר. לעומתם ניצבו מבקרים שהעריכו גם את כישוריו הקומיים והפארודים של גרין, אשר לדעתם מוצו היטב בספר זה.
"מסעותי" עשיר בהרמזים ובאזכורים מפורשים של יצירות אחרות, בעיקר של ספריו הקודמים של גרין והספרים האהובים עליו. שמה של הדודה אוגוסטה הוא מחווה לדמות בעלת אותו שם (אם כי בעלת אופי שונה לחלוטין) מ"חשיבותה של רצינות" של אוסקר ויילד. שמו של הבלש ג'ון ספארואו מושאל משמו של מלומד אוקספורדי נודע, ואילו דמותו של ה"צפע" ויסקונטי לקוחה כמעט בשלמותה מספרה של מרג'ורי באוון (Marjorie Bowen‏) The Viper of Milan, שהיה אהוב על גרין בילדותו. גם המקומות שבהם מבקרים הנרי ודודתו – ברייטון, איסטנבול דרך האוריינט אקספרס ודרום אמריקה – הם מקומות שבהם ביקר גרין ועליהם כתב כמה מספריו הידועים ביותר.
גרין הודה כי יש מקצת מהאמת בטענתם של מספר מבקרים, כי יש לראות בפרטים והאזכורים השזורים בספר כמעין מסמך "קורות חיים" ספרותי שכתב על עצמו, אולם הוא תירץ את רוב ההרמזים, ההשאלות, הציטוטים והבדיחות הפרטיות שבספר בכך שכתב אותו באופן משוחרר, בלי יומרות לסיימו, לא כל שכן לפרסמו. הודאה זו, בצירוף העובדה שכמו כל הדמויות הנושאות את השם "הנרי" בספריו, מייצג גם הנרי פולינג את גרהם גרין עצמו , וזיהויה הוודאי של הדודה אוגוסטה עם ה"דוטורסה" הווינאית אליזבת מור, מכרה של גרין מימיו על האי קפרי, מסייעים לטענתם של המבקרים הגורסים ש"מסעותי עם דודתי" אינו רומן של ממש, או לכל הפחות אינו רק רומן, אלא גם שעשוע של הסופר עם קוראיו.
אל מול כל אלה ניצבת קביעתו של גרין עצמו המשתמעת מכותרתו של הספר, כי מדובר ברומן לכל דבר. לפחות בשלבים המוקדמים יותר של הקריירה שלו נהג גרין לציין בכותרות ספריו השונים מי מהם "רומן" (A Novel), ומי מהם "בידור" (An Entertainment). בחירתו לסווג את "מסעותי עם דודתי" כרומן מעידה כי ראה בו דבר מה מעבר לאסופה של סיפורים קצרים, רעיונות והֶרְמֵזִים].
למרות הביקורות החלוקות, קיבל ציבור הקוראים את הספר ללא הסתייגות. הצלחתו המסחרית הרבה הכניסה אותו לרשימת עשרת רבי המכר הגדולים בארצות הברית לשנת 1970, וייתכן שסייעה להביא גם את ספרו הבא של גרין, "קונסול של כבוד" (1973), לאותה הרשימה.
עיבודים לקולנוע ולתיאטרון > סרט הקולנוע (1972)

רב המכר עובד לסרט קולנוע הוליוודי זמן לא רב לאחר פרסומו. סרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור נצמד לעלילתו של גרין בקווים כלליים בלבד. מגי סמית' גילמה דודה אוגוסטה מוגזמת משהו, אותה הגדיר מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כ"נימפומנית בת שבעים", הלוקחת את אחיינה, הבנקאי המנומנם הנרי, בגילומו של אלק מק'קאואן (Alec McCowen), למסע צבעוני העובר בשרשרת של חדרי מלון ותאי רכבת, שתכליתו גיוס דמי כופר בסך 100,000 דולר, כדי להציל את מר ויסקונטי שנחטף. מסעם מקבל מימד של דחיפות כאשר חתיכות מגופו של המאהב ויסקונטי נשלחים בדואר לאוגוסטה. גם בסרט כמו בספר, מלווים את המסע סיפוריה של אוגוסטה, אודות מאהביה והרפתקאותיה בשנים עברו. נקודת הסיום גם היא דומה בספר ובסרט - ניצחונו של אורח החיים המושחת מוסרית וקל הדעת של הדודה, על זה של אחיינה-בנה, הנכבש על ידו.
התפקיד הוצע לראשונה לשחקנית קתרין הפבורן בת ה65. הפבורן סירבה לתפקיד בטענה שהתסריט לא היה לטעמה ושכתבה את התסריט בעצמה, אבל לבסוף היא עזבה את הפרויקט לגמרי. אז ליהקו את מגי סמית' בת ה38 לתפקיד, עקב הצלחתה בסרט "האביב של מיס ברודי".
בטקס פרסי אוסקר ה-45 זכה הסרט הססגוני בפרס אחד, אותו קיבל אנתוני פאוול על עיצוב התלבושות. בנוסף היה מועמד בשלוש קטגוריות אחרות: צילום, תפאורה, והשחקנית הראשית הטובה ביותר. כמו כן היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולמספר פרסים נוספים.
עיבודים לקולנוע ולתיאטרון > מחזה (החל מ-1989)

"מסעותי עם דודתי" עובד לתיאטרון על ידי הבמאי ג'יילס הברג'אל (Giles Havergal), עבור תיאטרון אזרחי גלאזגו (Glasgow Citizens Theatre) שהציג אותו לראשונה ב-1989. רצונו המוצהר של הברג'אל "לשחק את כל התפקידים" במחזה, בא לידי ביטוי בריכוז כל התפקידים בידי ארבעה שחקנים – ארבעה גברים – המשחקים לסירוגין את כל התפקידים בסיפור, כאשר לעיתים כל הארבעה מגלמים בעת ובעונה אחת את דמותו של הנרי, כל זאת ללא כל תלבושת אחרת פרט לחליפות גבריות סטנדרטיות, וללא כל תפאורה שתייצג את נופי הרומן, מלבד כיסאותיהם. בחירה אמנותית זו של הברג'אל הציבה אתגר לא פשוט בפני ארבעת השחקנים, אשר באמצעות דיאלוג בלבד אמורים היו לבטא את שלל הניואנסים הדקים שבסיפורו של גרין. במובן זה היה המחזה היפוכו הגמור של סרט הקולנוע, שכאמור גרף את פרס האוסקר הבודד שלו דווקא על עיצוב התלבושות ולא על תסריט או משחק.
בניגוד לעיבוד הקולנועי שזכה לביקורות פושרות ומטה, קצר מחזהו הייחודי של הברג'אל תשבחות. הצלחתו לא נשארה בגבולות סקוטלנד; הוא הוצג במשך 18 חודשים בווסט אנד וזכה בשני פרסי אוליבייה (פרס התיאטרון הבריטי), האחד על הביצוע הקומי הטוב ביותר והשני על מופע הבידור הטוב ביותר. בשנות התשעים של המאה העשרים הוצג המחזה בארצות רבות, ביניהן צרפת, ארצות הברית, הונגריה וישראל. הגרסה הישראלית של תיאטרון בית ליסין בוימה על ידי ג'ון פופ (John Pope), שהיה שותף להפקה המקורית בגלאזגו, ועובדה לשפה העברית על ידי אהוד מנור.  בהשתתפות אבי אוריה, אוהד שחר ורפי תבור.
תרגום לעברית

הספר תורגם לעברית על ידי הסופר והמתרגם חנוך ברטוב, וראה אור בהוצאת עם עובד, תל אביב, 1971, בשם מסעותי עם דודתי, מאת "גריהם גרין". תרגום זה הודפס מחדש ב-1994, והוא נכלל ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך. תרגום חדש ועדכני על ידי יותם בנשלום יצא לאור בהוצאת "הכורסא" ו"תשע נשמות" בשנת 2019.
לקריאה נוספת

גרהם גרין, Ways of Escape - An Autobiography, הוצאת Simon and Schuster, ניו יורק, 1980
תוכניית המחזה "מסעותי עם דודתי", תיאטרון קורט (Court Theatre), שיקגו, עונת 1996–1997, ראו
ברנרד ברגונזי (Bernard Bergonzi),‏ A Study in Greene: Graham Greene and the Art of the Novel, הוצאת Oxford University Press, ניו יורק, 2006
נורמן שרי (Norman Sherry)‏,  The Life of Graham Greene: Volume III: 1955-1991 , הוצאת ספרי פינגווין, ניו יורק 2005
שירלי האזארד (Shirley Hazzard)‏, Greene on Capri: A Memoir, הוצאת FSG, ניו יורק 2000
ביקורות:
ג'ון סיימון (John Simon), ‏ John Simon on Theatre: Criticism 1974-2003, הוצאת Applause Books, ניו יורק 2005, עמ' 617–619
ריצ'רד בוסטון (Richard Boston), "מסעותי עם דודתי", ביקורת במדור הספרים של הניו יורק טיימס, 25 בינואר 1970
הערות שוליים

↑  בתקופה המדוברת חל פיקוח הדוק על החזקות מטבע חוץ של אזרחים בבריטניה ובארצות רבות אחרות. ניתן היה לרכוש דולרים רק ב"שער רשמי", שהיה יקר בהרבה מהיחס הכלכלי הריאלי בין המטבעות. רבים הוציאו בדרך-לא-דרך כספים לחו"ל כדי לעקוף את השער הרשמי, ועל כן לא היה התירוץ שהמציאה הדודה אוגוסטה מופרך.
↑  ראו למשל: נורמן שרי, הביוגרף המובהק של גרין ובן האסכולה הראשונה, לעומת מבקר הניו יורק טיימס ריצ'רד בוסטון, כמייצג המחנה השני.
↑  לסקירה מקיפה יותר של הרמיזות והגניבות של גרין מעצמו ומאחרים ב"מסעותי", ראו ברגונזי (עמ' 171–172), כמו גם אצל נורמן שרי וגרין עצמו (WOE)‏
↑  Ways of Escape, עמ' 296–297
↑  ברגונזי, עם 171, ומקומות נוספים. בהקשר זה נודעה חשיבות מסוימת לעובדה ששמו המלא של הסופר היה הנרי גרהם גרין.
↑  האזארד, עמ' 25,116, וכן נורמן שרי
↑  רוג'ר איברט, ביקורת הסרט "מסעותי עם דודתי", 5 במרץ 1973. ניתנת לצפייה מקוונת
↑  לפי IMDb‏
↑  על פי תיאטרון קורט, נבע הצמצום והמינימליזם שבהצגה לא רק משיקולים אמנותיים, אלא גם ממניעים פרוזאיים: קשיים כלכליים אליהם נקלעה קבוצת התיאטרון הגלזגואית.
↑  ראו למשל ג'ון סיימון, וכן על פי תוכניית תיאטרון קורט
↑  ראו בדף זה, באתר משרד החינוך
↑   עדי קיסר, "מסעותי עם דודתי" בתרגום חדש: כל הדרך ממהוגן למפוקפק, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2019
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395570405171  LCCN: no2018040228  VIAF: 613152261515817180006   WorldCat (עם VIAF): 613152261515817180006
מרס תורכי (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  "צבוטותי" מאת לימור נחמיאס
 בימוי:  עודד דוידוף
 הופק בידי:  איתן אבן
 תסריט:  לימור נחמיאס וגל זייד
 עריכה:  גידו מר-חיים
 שחקנים ראשיים:  יעל הדר אלון אבוטבול גל זייד דלית קהן תומר שרון
 מוזיקה:  עופר מאירי
 צילום:  גידי פורת
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  גלובוס יונייטד בע"מ
 הקרנת בכורה:  22 בפברואר 2001
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  $735,000
 הכנסות:  ₪420,000
 פרסים:  פרס אופיר לשחקנית משנה
 דף הסרט ב־IMDb
"מרס תורכי" הוא מותחן קומי בבימויו של עודד דוידוף, שיצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט מבוסס באופן חופשי על רב המכר של לימור נחמיאס מ-1996 "צבוטותי". נחמיאס אף כתבה את התסריט לסרט, יחד עם גל זייד, אשר גם משחק בו.
הסרט עוסק בשוטרת סמויה, הנשלחת על ידי מפקדה הנשוי, איתו היא מנהלת רומן, להפיל בפח את אחד מראשי העולם התחתון.
למרות שזכה לשבחי הביקורת, הוא לא הצליח בקופות וההכנסות לא כיסו את עלות ההפקה.
תמצית העלילה

פטריק סרוסי (גל זייד) הוא עבריין הנתון במאסר בית ועומד לדין, שהרשעתו תלויה בעדותם של שני עדים, שמעון פרס (שמוליק קלדרון) ודוד שואשו (צחי גראד), עבריינים אף הם, הנשמרים בידי המשטרה. פטריק חומק ממאסר הבית, ויחד עם עוזרו, קדוש (אבי מדר), מגיע לביתו של אחד העדים, שואשו, מוציא ממנו מידע בעינויים, ורוצח אותו ואת אשתו, חדוה (הילה סורג'ון פישר). איה (יעל הדר), שוטרת סמויה, מגיעה לדירה שבה מתגוררים יפתח (תומר שרון) ואחותו שולי (דלית קהן), יחד עם חתולה מופרעת. שולי חוקרת את האורגזמה הנשית, ועל רקע זה הסתכסכה עם אמו של ארוסה, בוביק. איה הגיעה לדירתם כדי לתרץ את ביקורה בדירה שמעל, שבה שוהים פטריק וקדוש, ובה היא מטמינה מכשיר האזנה בשערותיו של קדוש. מפקד מבצע אבטחת העדים, הבלש רב פקד ראובן שכטר (אלון אבוטבול) ושותפתו השוטרת כהן (אופירה רחמים). ראובן הוא מאהבה הפרוד של איה. העד הנוסף, פרס, נשמר אישית על ידי ראובן ושוטרים נוספים, ומעביר את הזמן עד למשפט יחד עם האנס ברדוגה (דביר בנדק). השניים מבלים במשחקי שש בש, כשמפעם לפעם, בלהט המשחק, הם מאיימים זה על זה באקדחים שנתנה להם המשטרה. ראובן חושש שפטריק ימצא דרך לחסל גם את פרס ולצאת זכאי. איה, המתוסכלת מיחסו של ראובן, שומטת מגש בזמן שפרס וברדוגה מאיימים זה על זה באקדחיהם, ומהרעש השניים נבהלים ויורים זה בראשו של זה. פטריק נעצר בעת שניסה להימלט, אך משוחרר משום שכל העדים נגדו מתו.
ראובן, שכועס על איה, מודיע לעו"ד ניסים (נחמן אשכנזי), עורך דינו של פטריק, שיש לו עדה חדשה, איה, שתעיד שפטריק שלח אותה לרצוח את פרס. איה מגיעה אל פטריק ומציעה לו להיות עדת הגנה, תוך שהיא מאשימה את המשטרה בשלל עבירות נגד פטריק. כדי להוכיח את נאמנותה, פטריק מטיל עליה לצאת עם קדוש ולרצוח את יפתח, שאותו הם לוקחים בתוך שטיח מגולגל. איה וקדוש נוסעים עם יפתח לאתר בנייה, שבו הם אמורים לקבור את יפתח. איה חופרת את הקבר, אך בסופו של דבר הורגת את קדוש, וקוברת אותו בעזרת יפתח.
איה לוקחת את אקדחו של קדוש, מגיעה לביתו של פטריק, ובקרב יריות ביניהם היא הורגת אותו, תוך שהיא מותירה במקום סימנים מפלילים לכך שראובן הוא שהרג את פטריק. היא מגיעה לביתו של ראובן ומציעה לו לברוח איתה לחו"ל, אך ראובן מסרב. היא נמלטת לבדה, יחד עם מזוודת מזומנים שלקחה מפטריק, ובמטוס מצטרף אליה יפתח, שנענה להזמנתה.
פרסים

בטקס פרסי אופיר לשנת 2000 הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות, ודלית קהן זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.
הערות שוליים

↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 18
↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 1999–2001, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, ספטמבר 2003, עמ' 30
↑  דוד שליט, ‏מסך קטן ואכזר, באתר גלובס, 28 במרץ 2001
מרקו מטראצי

מרקו מטראצי (נולד ב-19 באוגוסט 1973) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם. היה שותף לזכייתה של נבחרת איטליה במונדיאל 2006 ולזכייתה של אינטר מילאנו בליגת האלופות בעונת 2009/2010.
קריירת מועדונים

את שנותיו הראשונות ככדורגלן החל במועדונים קטנים בליגות הנמוכות באיטליה. ב-1995 חתם בפרוג'ה מהסרייה ב' ממנה הושאל לעונה אחת לקבוצת קארפי.
בעונת 1998/99 שיחק באנגליה במדי אברטון, ולאחר עונה אחת באי הבריטי חזר לפרוג'ה, הפעם בסרייה א'. בעונת 2000/01 כבש במדיה 12 שערים ובכך שבר את שיאו של דניאל פסארלה למספר השערים הגבוה ביותר לשחקן הגנה בעונה אחת בסרייה א'. הישג זה בפרט, והעונות הטובות בפרוג'ה בכלל, הביאו לרכישתו בעונת 2001/02 על ידי אינטר מילאנו תמורת 10 מיליון אירו. במדי אינטר היה שותף לארבע זכיות בגביע האיטלקי ו-5 אליפויות.
בתקופתו בפרוג'ה התבלט מטראצי בזכות יכולותיו הטכניות הגבוהות ביחס לבלם, שהתבטאו בבעיטות חופשיות מצוינות ברגל שמאל, ובמסירות ארוכות מדויקות לעבר שחקני ההתקפה.
מאז הגיע לאינטר היה מטראצי מעורב בכמה תקריות אלימות במהלך משחקים, ובאחת מהם אף הורחק לתקופה של חודשיים מהמגרשים. תקריות אלו הוציאו לו שם של שחקן קשוח ולעיתים אף אלים ו"מלוכלך", אם כי עונש ההרחקה הנ"ל והתברגותו כגורם מרכזי בקבוצה גרמו לו לעדן מעט את סגנון משחקו.
בעונת 2009/10 זכה מטראצי בטרבל היסטורי עם אינטר, ואף זכה להשתתף כמחליף בגמר ליגת האלופות כשנכנס בדקות האחרונות של המשחק והחליף את דייגו מיליטו.
מטארצי פרש ממשחק פעיל ביולי 2011.
בספטמבר 2014 חזר השחקן למשחק פעיל כאשר שימש כמאמן-שחקן של קבוצת צ'נל טיטנס בהודו, ואחרי עונת 2016 פרש סופית.
נבחרת

בשנת 2001 זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה והופעתו הבינלאומית הראשונה הייתה מול נבחרת דרום אפריקה. מאז לקח חלק בשלושה טורנירים גדולים במדי הנבחרת – מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006.
נבחרת > מונדיאל 2006

למונדיאל 2006 הגיע מטראצי כמחליף על ספסל הנבחרת, אך לאחר פציעתו של אלסנדרו נסטה עלה בהרכב במשחק השני בשלב הבתים נגד צ'כיה. באותו משחק כבש שער ראשון במדי הנבחרת, אך במשחק הבא הורחק ונעדר ממשחק שמינית הגמר מול אוסטרליה. הוא שב להרכב במשחק רבע הגמר והגיע עם הנבחרת עד הגמר, תוך שהוא נוטל חלק בחצי הגמר מול המארחת גרמניה.
במשחק הגמר מול צרפת השווה מטראצי ל-1:1 לאחר יתרון צרפתי מפנדל מוצלח של זינדין זידאן. תוצאה זו נשמרה עד תום 90 הדקות והמשחק המשיך להארכה. בתום 120 דק' נותרה התוצאה 1:1 ומשחק הגמר הגיע לבעיטות הכרעה מ-11 מטר וגם שם כבש מטראצי כשהיה הבועט השני של האיטלקים. החמצה של דויד טרזגה ובעיטה מוצלחת של פאביו גרוסו הביאו לניצחון איטלקי ולזכייה רביעית של נבחרת איטליה בגביע העולם. מטראצי היה הנציג היחיד של אינטר בנבחרת.
נבחרת > תקרית הנגיחה של זידאן

במהלך ההארכה של גמר המונדיאל, היה מטראצי מעורב באחד האירועים יוצאי הדופן בהיסטוריה של המונדיאל: במהלך התקפה צרפתית קלטו מצלמות הטלוויזיה את קפטן נבחרת צרפת זינדין זידאן ומטראצי מחליפים ביניהם דברים וכמה שניות אחר-כך נראה זידאן נוגח בחזהו של מטראצי. על פי גרסתו של מטראצי זידאן הציע לו במהלך ההארכה את חולצתו. מטראצי הגיב באמירה ״אני מעדיף את אחותך״ שהביאה את זידאן למצב קיצון שבו הוא מחליט לנגוח במטראצי. הקוון הפנה את תשומת לבו של השופט הראשי לאירוע וזידאן הורחק מיידית בכרטיס אדום.
במהלך הימים שלאחר הגמר ניסו רבים לנחש מה אמר מטראצי לזידאן שהביא אותו לתגובה כזו. היו שגרסו שמטראצי השתמש בביטויים גזעניים ("טרוריסט") או שקילל את אימו של זידאן. מטראצי הכחיש את הדברים וטען כי הוא בור ועם הארץ, אין הוא יודע כלל מה זה טרוריסט וכי לעולם לא יחלל את כבודה של אימו של כל אדם, כיוון שאימו נפטרה כשהיה צעיר. גם פיפ"א נדרשה להגיב לאירוע ושני השחקנים הורחקו למספר משחקים.
כחודש לאחר התקרית חשף מטראצי, כי חילופי הדברים בינו לזידאן היו לאחר שאחז קלות בזידאן על מנת למנוע ממנו את הכדור וכי הצרפתי אמר "אם אתה כל כך רוצה את החולצה שלי אתן לך אותה לאחר המשחק", ולכך ענה מטראצי: "אני מעדיף להוריד את החולצה לאחותך". מטראצי התנצל על הדברים.
כמה חודשים לאחר המונדיאל השתתף מטראצי בפרסומת של חברת נייק, המבוססת על האירוע ואף הוציא ספר שקיבץ 100 משפטים הומוריסטים שכביכול אמר לזידאן במה שהוביל לנגיחה.
הערות שוליים

↑  ynet ספורט, עשור אחרי: מטראצי מגלה מה אמר לזידאן, באתר ynet, 9 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15118888m (data)  GND: 135673372  ICCU: MODV541604  ISNI: 0000 0003 7439 5300  VIAF: 44601499   WorldCat (עם VIAF): 44601499
מקדש סראפיס (סרפיאום)

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  ממלכת בית תלמי 
 נבנה:  287 לפנה״ס 
 מיקום
 מדינה:  מצרים 
 קואורדינטות:  31°10′55″N 29°53′49″E﻿ / ﻿31.18194°N 29.89694°E﻿ / 31.18194; 29.89694
 he
 
מבט על שרידי הסרפיאום באלכסנדריה
מפה של אלכסנדריה העתיקה, עם הסרפיאום ממוקם בדרום (מסומן מס' 7)
עמוד הניצחון, שהוקם על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 297 לספירה, בסרפיאום
מקדש סראפיס (הסרפיאום של אלכסנדריה) במצרים התלמיית היה מקדש יווני עתיק שנבנה על ידי המלך תלמי השלישי אאוארגטס (שלט בשנים 246–222 לפנה"ס) והוקדש לסראפיס, שנעשה למגן של אלכסנדריה. יש בו גם סימנים של הרפוקרטס. הוא כונה גם "הבת של ספריית אלכסנדריה". האתר נבזז ביסודיות.
היסטוריה

האתר ממוקם על רמה סלעית, הצופה אל היבשה והים. לפי דיווחים, הסרפיאום היה הגדול והמפואר ביותר מכל המקדשים ברובע היווני של אלכסנדריה.
מלבד דמותו של האל, במתחם המקדש נמצא היה פלג של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.  הגאוגרף סטראבון מציין שהמקדש היה ממוקם במערב העיר.
בימינו לא ניתן לראות דבר בשטח, מלבד עמוד פומפיוס העצום. רואו וריס דווחו ב-1956 על הבניינים של הסרפיאום שעדיין נראו שם כפי שהושארו על ידי אפתוניוס מאנטיוכיה (אנ'), הרטוריקן היווני של אנטיוכיה "שביקר בה בערך בשנת 315 לספירה", ועל ידי רופינוס, "נוצרי שסייע בהרס של [זה ] במהלך סוף המאה הרביעית". העמוד מסמן את ה"אקרופוליס" של הסרפיאום בתיאורו של אפתוניוס, כלומר, "החלק העליון של אזור הסרפיאום הגדול".
היסטוריה > סגירת הסרפיאום

הסרפיאום של אלכסנדריה נסגר ביולי 325 לספירה, ככל הנראה בהוראת הקיסר הנוצרי קונסטנטינוס.
בשנת 391 לספירה, פרצו מהומות דתיות, על פי ווייס: "הסרפיאום היה המעוז האחרון של עובדי האלילים שהתבצרו במקדש ובמתחם שלו. המקדש נכבש בסערה על ידי הנוצרים. עובדי האלילים גורשו, המקדש נבזז ותכולתו נחרבה."
היסטוריה > הריסת הסרפיאום

הסרפיאום באלכסנדריה נהרס על ידי המון נוצרי או חיילים רומים בשנת 391 (אם כי התאריך שנוי במחלוקת).  קיימים מספר תיאורים סותרים בקשר להרסתו.
לפי פיטר בראון, תהיה הסיבה אשר תהיה, הרס הסרפיאום, שתואר על ידי הסופרים הנוצרים טיראניוס רופינוס וסוזומנוס, היה מחזה ראווה החזק ביותר מבין עימותים אלימים דומים. לעומת זאת, מספר מחברים עתיקים ומודרניים אחרים פירשו את הרס הסרפיאום באלכסנדריה כמייצג את ניצחון הנצרות וכדוגמה ליחסם של הנוצרים כלפי עובדי האלילים. יחד עם זאת, פיטר בראון ממפה את פרץ ההרס והאלימות על רקע תקופה ארוכה של אלימות המונים בעיר, שבה נלחמו הרובע היווני ורובע היהודי במשך ארבע מאות שנה, מאז המאה ה-1 לפנה"ס.  גם אוזביוס מזכיר את קרבות הרחוב באלכסנדריה בין נוצרים ללא-נוצרים, שהתרחשו כבר בשנת 249. ישנן עדויות לכך שלא-נוצרים השתתפו במאבקים ברחבי העיר הן בעד ונגד אתנסיוס מאלכסנדריה בשנים 341 ו-356. דיווחים דומים נמצאים בכתביו של סוקרטס מקונסטנטינופול. עוד מדווח ר. מקמולן שבשנת 363 (כמעט 30 שנה קודם לכן), גאורגיוס מקפדוקיה (אנ') הוצא להורג בגלל מעשיו החוזרים ונשנים של זעם, עלבון וזילות של האוצרות הקדושים ביותר של העיר.
ללא תלות באירועים הקודמים, הסרפיאום של אלכסנדריה לא נבנה מחדש. לאחר החורבן, הוקם מנזר ונבנתה כנסייה עבור יוחנן המטביל, המכונה האוונגליסט. עם זאת, הכנסייה נהרסה בסביבות שנת 600 לספירה. היא שוחזרה על ידי האפיפיור אייזיק מאלכסנדריה (אנ') (681–684 לספירה), ולבסוף נהרסה במאה ה-10. במאה ה-20 שכן במקום בית קברות מוסלמי, "באב סידרה".
היסטוריה > הריסת הסרפיאום > גרסה נוצרית

לפי מקורות נוצריים מוקדמים, הבישוף תאופילוס מאלכסנדריה (אנ') היה הפטריארך של ניקנה כאשר גזירות הקיסר תאודוסיוס הראשון אסרו על קיום פולחן פומבי של כל טקס מלבד נוצרי. תאודוסיוס הראשון הפך בהדרגה את החגים הפגאניים שהיו מכובדים בעבר לימי עבודה, אסר על קורבנות ציבוריים וסגר מקדשים פגאניים. הגזירה שפורסמה בשנת 391 כי "אף אחד לא ילך למקדשים, [או] ללכת דרך המקדשים" הביא לנטישת מקדשים רבים ברחבי האימפריה, מה שהכין את הבמה להסבה נרחבת של אתרים אלו בכנסיות נוצריות.
באלכסנדריה השיג הבישוף תאופילוס חזקה חוקית על מקדש אחד כזה, של דיוניסוס, שאותו התכוון להמיר לכנסייה. במהלך השיפוצים הוסרו חפצי הפולחן האליליים שעדיין הוחזקו בתוכם, במיוחד הפאלי הפולחני של דיוניסוס, הם הוסרו והוצגו בתהלוכה חושפנית פוגענית ולעגנית על ידי הפטריארך. זה הסית המוני פגאנים לחפש נקמה. הם הרגו ופצעו נוצרים רבים לפני שהשתלטו על הסרפיאום, עדיין המרשים ביותר מבין המקומות הקדושים שנותרו בעיר, התבצרו בפנים, לוקחים איתם נוצרים שבויים. מקורות אלו מדווחים כי השבויים נאלצו להקריב קורבנות לאלוהויות האסורות, וכי אלו שסירבו עונו (שוקיהם נשברו) ובסופו של דבר הושלכו למערות שנבנו למען קורבנות דם. עובדי האלילים הלכודים שדדו את הסרפאום
תאודוסיוס הוציא צו, שהציע לעובדי האלילים הפוגעים חנינה וקרא להשמדת כל התמונות האליליות, מה שמרמז כי אלו היו מקור המהומות. כתוצאה מכך, הסרפיאום נהרס, או (לפי סוזומנוס) והוסב למקדש נוצרי, וכך גם המבנים שהוקדשו לאל המצרי קנופוס. גל ההרס של אלילים לא-נוצרים התפשט ברחבי מצרים בשבועות הבאים, כפי שתועד באיור שולי על פפירוס מתוך כרוניקה עולמית שנכתבה באלכסנדריה בתחילת המאה ה-5, שבה נראה תאופילוס המנצח. תמונת הפולחן של Serapis, עטורת המודוס, נראית בתוך המקדש בתחתית.
היסטוריה > הריסת הסרפיאום > גרסה פגאנית

קיים תיאור חלופי של האירוע ב"חייהם של פילוסופים וסופיסטים" (ביוונית: Βίοι Φιλοσόφων καὶ Σοφιστῶν; בלטינית: Vitae sophistarum) LCL כרך 134, עמ' 416–425 מאת אונאפיוס, ההיסטוריון האלילי של הנאופלאטוניזם המאוחר. מתואר כאן שהמון נוצרי, ללא התגרות, יישם בהצלחה טקטיקות צבאיות כדי לתקוף ולהרוס את הסרפיאום ולגנוב כל דבר שאולי שרד את המתקפה. לפי אונאפיוס, שרידיהם של פושעים ועבדים, שכבשו את הסרפיאום, נוכסו על ידי נוצרים, הונחו במקדשים פגאניים ששרדו והוערצו כקדושים מעונים.