stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקונגרס הציוני העולמי העשירי
הערות שוליים

1 2  First to Twelfth Zionist Congress (1897-1921), www.jewishvirtuallibrary.org
↑  קונגרס ציוני, באתר lib.cet.ac.il
↑  1680 | Encyclopedia of the Founders and Builders of Israel, www.tidhar.tourolib.org
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585772805171 
תמונתו של בנימין זאב הרצל באולם הקונגרס
סלימה וונדררס

סלימה וונדררס או מועדון הכדורגל סלימה וונדררס (באנגלית: Sliema Wanderers Football Club המכונה tax-Xelin) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר סלימה. המועדון הוקם בשנת 1909, ולאורך רוב שנות קיומו שיחקה הקבוצה בליגת העל המלטזית. זהו אחד המועדונים המצליחים ביותר במלטה ומחזיק ב-26 אליפויות ליגת העל, 21 גביעי מדינה, ו-3 גביעי סופרקאפ מקומיים. כיום משחקת הקבוצה בליגת המשנה המלטזית.
היסטוריה

מועדון הכדורגל סלימה וונדררס נוסד בשנת 1909, והוא אחד המועדונים הוותיקים ביותר במלטה. הוא התחרה בעונת הפרמייר ליג המלטזית הראשונה אי פעם בעונת 1909/1910 וסיים במקום השני אחרי פלוריאנה (עונה קצרה בעלת חמש מחזורים בלבד.
עשר שנים לאחר מכן, הוונדררס סוף סוף הטביעו את חותמם בכדורגל המלטזי על ידי זכייה בתואר הפרמייר ליג המלטזית בעונת 1919/1920. מאז הקבוצה זכתה בתואר 26 פעמים, שיא עבור מלטה; שלושת האחרונים היו בשנים 2002/2003, 2003/2004 ו-2004/2005.
המועדון גם מחזיק בשיא של הכי הרבה זכיות בגביע ה-FA המלטזי (גביע המדינה), שבו הוא זכה לראשונה ב-1934/1935, כשהיא גברה על היריבה המרה פלוריאנה עם ניצחון 4–0. המועדון המשיך לזכות בתואר זה 20 פעמים, לאחרונה ב-2015/2016.
לסליימה וונדררס הייתה גם קבוצת פוטסל, שהשתתפה בליגת הפוטסל הבכירה של מלטה.
בשנות ה-2000 הוונדררס הפך שוב למועדון דומיננטי בזירה המקומית, כאשר בקיץ 2003, הנשיא רוברט אריגו החתים את המלטזים הבינלאומיים ג'יימי פייס, ג'יבריל סילה ודניאל בוגדנוביץ'.
בעונת 2004/2005, תחת נשיאותו של רוברט אריגו, זכתה הקבוצה בתואר האליפות ה-26 של מלטה. חלק מההצלחה הזו הייתה חזרתו של מייקל מיפסוד למועדון ילדותו לאחר שעזב את קייזרסלאוטרן.
עונת 2005/2006 התחילה עם מוקדמות ליגת האלופות של אופ"א נגד שריף טירספול. לצערה של הקבוצה היא איבדה את מייקל מיפסוד ללילסטרום, בצעד שהתאפשר על ידי ניקי דימך ששימשה כנציגה שלו, אם כי מדובר בסאגת העברות ממושכת שהסתבכה בגלל בעיות אישור העברות בינלאומיות ודמי פיצויים.
בעונת 2015/2016 זכה המועדון בתואר האחרון שלו עד כה, תואר הגביע המלטזי (גביע ה-FA המלטזי).
קית' פרי אושר כנשיא בתחילת העונה 2016-17 למרות הערכות שלא יהיה כן. ג'ון בוטיג' מונה למאמן ראשי.
את שנות ה-2020 המועדון התחיל ברעש והחתים את שחקן ארסנל לשעבר, הקשר דנילסון. שחקנים נוספים הוחתמו וקית' פרי מונה ליו"ר המועדון, וג'פרי פארוג'יה נכנס לתפקיד הנשיא תחת הסכם חסות נכרת עם Catco Group, חברת השקעות נפט שבסיסה בסין ובתוניסיה. עם זאת, Catco Group לא שילמה את חובותיה, בנימוק טכני. דבר זה גרם לבעיות כלכליות במועדון, כאשר הקפטן מארק סקרי והמאמן הראשי אנדריאה פיסאנו פרסמו הצהרות פומביות בנוגע למצב הפיננסי של המועדון, ודבר זה המשיך בהתפטרות של פרי ומנהל הקבוצה אלכס מוסקט. שחקנים לא קיבלו תשלום במשך חודשים, כאשר ספונסר אחר, Sixt, שילם סוף סוף לשחקנים ישירות לפני חג המולד. בסופו של דבר ספונסר חדש נכנס לקבוצה. פרוג'יה הודח מאוחר יותר כאשר קית' פרי חזר למושב הנשיא כהכנה לעונה הקרובה.
עונת 2020/2021 הייתה לא טובה עבור המועדון. למרות החתמת שני שחקנים חדשים הבינלאומי מג'יבוטי ורסאמה חסן, ויוקי אוצ'ידה היפני, עד 19 בנובמבר 2021, המועדון עדיין לא הצליח לנצח במשחק, והמועדון נשאר בתחתית ליגת העל המלטזית. הניצחון הראשון הגיע רק ב-20 בנובמבר, והדהים את ולטה בתוצאה 2-1. הדקות הגוססות של המשחק, לעומת זאת, התבררו כפטאליות, שכן ורסאמה חסן נכנס רק לאחר 90 דקות. עם זאת, השחקן חזר זה עתה ממצרים, שם הופיע בנבחרת הכדורגל של ג'יבוטי במשחק מול אלג'יריה. מפאת נסיבות אלו ורסאמה היה אמור להיות בהסגר, לאחר שחזר ממדינה שסומנה באדום כהה (בהנחיות הקורונה). ולטה הגישה תלונה רשמית, שאושרה על ידי התאחדות הכדורגל של מלטה, והיא העניקה ניצחון טכני 3-0 לולטה. בהמשך הקבוצה התדרדרה, ובסיום עונת 2021/2022 ירדה לליגת המשנה המלטזית.
תארים

אליפות ליגת העל המלטזית: 26 (שיא משותף)
1919/1920, 1922/1923, 1923/1924, 1925/1926, 1929/1930, 1932/1933, 1933/1934, 1935/1936, 1937/1938, 1938/1939, 1939/1940, 1948/1949, 1953/1964, 1955/1956, 1956/1957, 1963/1964, 1964/1965, 1965/1966, 1970/1971, 1971/1972, 1975/1976, 1988/1989, 1995/1996, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005
הגביע המלטזי: 22 (שיא משותף)
1934/1935, 1935/1936, 1936/1937, 1939/1940, 1945/1946, 1947/1948, 1950/1951, 1951/1952, 1955/1956, 1958/1959, 1962/1963, 1964/1965, 1967/1968, 1968/1969, 1973/1974, 1978/1979, 1989/1990, 1999/2000, 2003/2004, 2008/2009, 2015/2016, 2023/24
הסופר קאפ המלטזי' : 3'
1996, 2000, 2009
התרגיל המסריח

שמעון פרס ויצחק רבין במליאת הכנסת בעת הצבעת אי אמון שכונתה "התרגיל המסריח", מרץ 1990.
התרגיל המסריח הוא כינוי שטבע יצחק רבין למהלך פוליטי ביוזמת שמעון פרס להפלת ממשלת האחדות השנייה בראשות יצחק שמיר, ולהקמת ממשלת שמאל צרה בראשות המערך ובתמיכת הסיעות החרדיות, בחודשים מרץ עד יוני 1990.
למרות שהניסיון כשל, הופלה הממשלה בהצבעת אי-אמון בכנסת, ברוב של 60 מול 55 ובתמיכת הסיעות החרדיות; אך לאחר שהוטלה מלאכת הרכבת הממשלה על שמעון פרס – לא עלה בידו להרכיבה, משום שלא זכה שוב בתמיכתם של החרדים. לבסוף, ומשנכשל פרס, הקים שמיר ממשלת ימין צרה בראשות הליכוד ובתמיכת החרדים, ומילא את ימי הכנסת השתים עשרה. הייתה זו הפעם היחידה עד כה בהיסטוריה של ישראל שבה נפלה ממשלה בהצבעת אי-אמון.
הרקע למהלך

תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה, שהתקיימו ב־1 בנובמבר 1988, הובילו להקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות יצחק שמיר, אף שאפשרו הקמה של ממשלה צרה בראשות הליכוד. בממשלה זו כיהנו יצחק רבין כשר הביטחון ושמעון פרס כשר האוצר מטעם מפלגת המערך, ומשה ארנס כשר החוץ מטעם הליכוד.
במאי 1989 הודיעה הממשלה, לאחר פעילות דיפלומטית אינטנסיבית, על יוזמה לקיום שיחות עם פלסטינים מיהודה, שומרון וחבל עזה לאחר קיום בחירות באזורים אלה. יוזמה זו תואמה עם הממשל האמריקני. בתחילת 1990 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, כי ישראל תציע במשא ומתן גם השתתפות בבחירות של נציגי הפלסטינים במזרח ירושלים ושל פלסטינים שהם במקורם תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה, אך גורשו בידי ישראל בתקופה שמאז 1967, וכן כי בבחירות המוצעות ישתתפו פלסטינים תושבי מזרח ירושלים. פרס דרש שהממשלה תקבל את הצעת בייקר, ואילו רבין הציע כי שאלת השתתפות ערביי מזרח ירושלים בבחירות תוכרע בהצבעה בכנסת. שמיר נמנע ממענה להצעות.
הפלת ממשלת שמיר

על פי שר החוץ ארנס, מימיה הראשונים של הממשלה ניהל פרס מגעים חשאיים עם הממשל האמריקני, כדי שלא יקבל את יוזמת השלום הישראלית כמו שהיא אלא יציב תנאים שהליכוד לא יוכל לקבל. לאחר שקיבל את מבוקשו, רקח פרס בעזרתם של חיים רמון ויוסי ביילין הסכם סודי עם אריה דרעי וסיעת ש"ס, לתמיכה בהפלת הממשלה. שמיר, שקיבל ידיעות מוקדמות כי חברי הכנסת של מפלגת העבודה מתכוונים להצטרף להצעות אי אמון שהוגשו מטעם סיעות האופוזיציה, פיטר במהלך ישיבת הממשלה שנערכה ב־13 במרץ את פרס מהממשלה. בעקבות זאת התפטרו שאר שרי המערך, וב־15 במרץ נפלה ממשלת שמיר בהצבעה על הצעת אי־אמון בכנסת, שעברה ברוב של 60 ח"כים מול 55. אגודת ישראל תמכה בהפלת הממשלה, וחברי הכנסת של ש"ס (חוץ מהשר יצחק חיים פרץ, שבניגוד לדרעי כיהן גם כח"כ ותמך בממשלה בהצבעה) נעדרו מהמליאה בעת ההצבעה. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ישראל שבה הופלה ממשלה בשל הצבעת אי־אמון.
כישלון המהלך

לאחר שממשלת שמיר נפלה, הטיל הנשיא חיים הרצוג על פרס להרכיב ממשלה חדשה ב־20 במרץ. אולם, המשא ומתן הקואליציוני נקלע לקשיים: הרב שך, מנהיגה הרוחני של מפלגת דגל התורה, התנגד בחריפות להצטרפות מפלגתו לממשלת השמאל, ובכינוס שארגן בהיכל הספורט יד אליהו נימק זאת בחשבון ההיסטורי עם השמאל ועם אנשי הקיבוצים "אוכלי השפנים", ועקב כך נודע כ"נאום השפנים והחזירים". בעקבות התנגדותו התקיפה של הרב שך סירב הרב עובדיה יוסף לאשר למפלגתו, ש"ס, להצטרף לממשלת פרס, ובכך טרף את הקלפים. לאחר סירוב הרב עובדיה, המפלגה היחידה שהסכימה להצטרף לממשלה בראשות פרס הייתה מפלגת אגודת ישראל, אך גם איתה לפרס ולמערך היו רק 60 ח"כים: המערך 39, רצ 5, אגודת ישראל 5, חד"ש 4, מפ"ם 3, שינוי 2, הרשימה המתקדמת לשלום 1, מד"ע 1. כלומר היה חסר ח"כ אחד כדי לאשר בכנסת את הממשלה החדשה. הח"כ החסר שבא לעזרתם היה אברהם שריר, שנבחר לכנסת כאיש המפלגה הליברלית, חלק מהליכוד. שריר נמנה עם קבוצה של חמישה ח"כים מהמפלגה הליברלית שבפברואר 1990 התפצלה מהליכוד וייסדה מפלגה בשם "המפלגה לקידום הרעיון הציוני", בראשותו של יצחק מודעי. במהלך המשא ומתן הקואליציוני עימה סירבה המפלגה להצטרף לממשלה בראשותו של פרס, אך שריר הסכים לפרוש ממנה לבדו ובכך להעניק לפרס את הרוב הדרוש. במקביל, ניסה הרב יעקב אריה אלתר (לימים הרבי מגור) לשכנע את הרב שך שיתמוך בממשלת המערך, אך לא עלתה בידו.
בליל 11 באפריל הציג פרס את ממשלתו החדשה, ולמחרת אמורה הייתה הכנסת לאשר אותה. ואולם בבוקרו של אותו יום התברר ששניים מחברי הכנסת של אגודת ישראל, אברהם ורדיגר ואליעזר מזרחי, נעדרים מהמשכן. ורדיגר עשה זאת בהוראת הרב שך, ומזרחי בהוראת הרבי מליובאוויטש לחברי הכנסת הסרים למרותו שלא לתמוך בממשלה הדוגלת במסירת שטחים.
הצגת הממשלה התבטלה, ופרס נאלץ לבקש מהנשיא הרצוג ארכה בשביל לנסות ולהרכיב ממשלה בכל זאת. ב־26 באפריל, כשגם בתום הזמן הנוסף שהוקצב לו לא הושגה התקדמות במגעים הקואליציוניים, נאלץ פרס להודיע להרצוג על כישלונו. הנשיא הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על שמיר, שהצליח להרכיב קואליציה שנשענה על מפלגות הימין, על המפלגות הדתיות, על "המפלגה לקידום הרעיון הציוני" (שנעתרה לפנייתו של הרב שך לתמוך בממשלת הליכוד), על ח"כ אברהם שריר (שחזר לליכוד לאחר קריאתו הדרמטית של שמיר ב־25 באפריל, שנכנסה ללקסיקון הפוליטי הישראלי: "אברשה, חזור הביתה!"), על ח"כ יצחק פרץ, שר הקליטה בממשלה היוצאת שפרש מש"ס, ועל ח"כ אפרים גור, שפרש מן המערך. שמיר הציג את ממשלתו החדשה בכנסת ב־11 ביוני.
סוף דבר

מי שנתן למהלך בדיעבד את השם "התרגיל המסריח" היה יצחק רבין, בריאיון בתקשורת בתאריך 9 במאי 1990. רבין נימק את מתן השם במילים: "הבלוף הזה וכל ההסתאבות שבאה לחיים הפוליטיים בישראל בניסיון להרכיב ממשלה צרה, נכשל לא רק באופן טקטי אלא גם קונספטואלית". לטענת המעורבים במהלך, דווקא היה זה צעד פוליטי לגיטימי, שרבין גינה כדי לחזק את מעמדו מול פרס במאבק הפנימי על הנהגת המפלגה – ועל אף העובדה שהכינוי השלילי שיחק לידי הימין.
"התרגיל המסריח" גרם לזעזוע חברתי, ובעקבותיו נערכה הפגנה המונית בכיכר מלכי ישראל. עשרות אלפי אזרחים קראו לשנות את סדרי השלטון. ביניהם היה גם אליעד שרגא, אשר בעזרת צעירים נוספים הקים את התנועה למען איכות השלטון בישראל, שהשמיעה את הסיסמה "מושחתים, נמאסתם!", שנכנסה אף היא ללקסיקון הציבורי. מפלגת העבודה השתמשה בתחושת המיאוס מה"אין בושה", והקריאה הפכה לאבן פינה בתעמולת הבחירות של מפלגת העבודה בבחירות 1992 בהן הביסה את הליכוד.
המיאוס שחש הציבור כלפי המיקח וממכר המפלגתי חבר לעמדה המתגבשת של רוב חברי הכנסת, שיש לייצב את המערכת הפוליטית בישראל. הכנסת שינתה את חוק יסוד: הממשלה כך שנדרש רוב מוחלט של שישים ואחד חברי הכנסת להפלת הממשלה בהצבעת אי־אמון, והנהיגה בחירה ישירה של ראש הממשלה. נוסף על כך נחקק חוק שהטיל סנקציות על חברי הכנסת הפורשים מסיעתם.
הערות שוליים

↑  עמית סגל, סיפורה של הפוליטיקה הישראלית, עמ' 36.
↑  משה ארנס, מלחמה ושלום במזרח התיכון 1988–1992, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995
↑  פרוטוקול ישיבת הכנסת מיום 15.3.90
↑  אילן בכר ומנחם רהט, ארנס הציע ללכת על פשרה ושמיר זעם: לא מוכן, מעריב, 14 במרץ 1990
↑  יוסי ורטר, 5 הח"כים מש"ס נעדרו וממשלת שמיר קרסה, חדשות, 16 במרץ 1990
↑  בנו של האדמו"ר מגור מנסה לשכנע את הרב שך לתמוך במערך [17/04/1990 - נח זבולוני - רנ"ז - מאמרים], באתר ranaz.co.il
↑  פגישת ורדיגר ושך בסוף השבוע עוררה תמיהה ברחוב הליטאי [15/04/1990 - נח זבולוני - רנ"ז - מאמרים], באתר ranaz.co.il
↑  הרב שך השפיע על מודעי לתמוך בשמיר [26/04/1990 - נח זבולוני - רנ"ז - מאמרים], באתר ranaz.co.il
↑  ניר "שוקו" כהן, התרגיל המסריח, גרסת המקור, באתר ynet, 11 במאי 2012
↑  אמיר בן-דוד, קדיש שב לשדה הקרב, באתר זמן ישראל, 27 באוגוסט 2020
חיים רמון סייע במגעים עם ש"ס להפלת הממשלה
יהדות טרנסניסטריה

מיקומה של טרנסניסטריה במפת אירופה (באדום)
יהדות טרנסניסטריה היא הקהילה היהודית של טרנסניסטריה, מדינה בלתי מוכרת במזרח אירופה.
הגלגול הראשון של החבל כיחידה פוליטית נפרדת נוצר בידי גרמניה הנאצית ורומניה במהלך מלחמת העולם השנייה והשתרע על פני כ-40,000 קילומטרים רבועים בדרום מערב אוקראינה, בין שני הנהרות הבוג והדניסטר. אזור זה היה טרם מלחמת העולם השנייה בשליטת ברית המועצות והשם ניתן לו לאחר שנכבש במבצע ברברוסה מאוקראינה הסובייטית על ידי מדינות הציר, ונמסר לרומניה בהסכם טיגינה בעקבות סיועה לגרמניה והשתתפותה במלחמה נגד ברית המועצות. אזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה היה גדול בהרבה מהאזור המכונה היום טרנסניסטריה, אז הוא גבל בדרום בים השחור, וכלל בתוכו את העיר אודסה שהוכרזה לבירתו.
ראשית הקהילה

ההיסטוריה של היהודים בטרנסניסטריה קשורה להיסטוריה של היהודים במולדובה, באוקראינה, ברומניה ובברית המועצות וכן למספר מדינות באזורים סמוכים. מאות בשנים היה חבל ארץ זה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה לפני מלחמת העולם השנייה, לפי מיפקד שנערך בשנת 1926, היה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון.
הקהילה במלחמת העולם השנייה > השלטון הרומני

רומניה שלטה על שטחי טרנסניסטריה מ-19 באוגוסט 1941 עד מרץ 1944 ולמעשה הייתה זו הפעם הראשונה שבה נשלטו שטחי טרנסניסטריה על ידי שלטון רומני. בין מבצעי הפשעים העיקריים בטרנסניסטריה היו הצבא הרומני והמשטרה הרומנית. פעולותיהם נבעו מהשינוי הפוליטי שנוצר עם פרוץ המלחמה. תולדות היהודים בטרנסניסטריה ממחישות את הצטלבותם של מניעים אנטישמיים במטרה להיפטר מהאוכלוסייה היהודית. עם הרוצחים נמנו הגרמנים המקומיים והאוקראינים. השילוב של רגשות אנטי-בולשוויקיים, היהודים היו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי, והאדישות לאובדן חיי אדם, בעקבות הסבל הכללי של האוכלוסייה ומספרם הגבוה של חללי המלחמה כל אלה היוו קרקע להשמדה המונית בחבל ארץ זה.
לאחר שנכבשה טרנסניסטריה על ידי גרמניה ורומניה, הוסב שטחה לאזור ריכוז ליהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בהוראתו הישירה של יון אנטונסקו. הגירושים החלו ב-15 בספטמבר 1941, ונמשכו לסירוגין עד לסתיו 1942.
לטרנסניסטריה גורשו ב-15 בספטמבר 1941 יהודי בסראביה, ובוקובינה בהוראתו של שליט רומניה המרשל יון אנטונסקו. לפי האומדנים מספר היהודים אשר גורשו נע בין 150,000 עד 185,000 נפשות. על היהודים נאסר חופש התנועה ובחירת מקום המגורים, הם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה "לטובת הציבור" חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה אליה גורשו כ-2,500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה.
רומניה הייתה אחראית על השואה באודסה ובטרנסניסטריה, כמדינה היחידה, מלבד גרמניה הנאצית שניהלה עיר סובייטית גדולה במהלך מלחמת העולם השנייה. אודסה – באותה תקופה, אחד ממרכזי החיים והתרבות היהודיים הגדולים באירופה – הפכה למעשה ליודנריין (מונח נאצי האומר "נקי מיהודים"), למרות שבתחילת מלחמת העולם השנייה שליש מאוכלוסייתה הייתה יהודית.
הקהילה במלחמת העולם השנייה > שואת יהדות טרנסניסטריה

בשונה ממחנות הריכוז וההשמדה של הגרמנים, הרומנים לא ייעדו את הכלואים והמגורשים לעבודה ואף לא להשמדה מאורגנת, אלא הפקירו אותם לגורלם, ללא אספקת מזון, טיפול רפואי או הגנה מינימלית מתנאי אקלים קשים. המגורשים גוועו בהמוניהם ברעב, בקור ובמחלות. ניצולים העידו כי בהשוואה לשואת גרמניה הנאצית, שבה תוכננו הגירושים בקפידה, ממשלת רומניה לא התכוננה לשכן אלפי אנשים בטרנסניסטריה, שבה שהו המגורשים. במקום זאת אנשים הוצבו בצריפים בסיסיים ללא מים זורמים, חשמל או בתי שימוש. אלה שלא יכלו ללכת נותרו למות. בסך הכל פעלו בטרנסניסטריה כ-150 גטאות ומחנות.
עשרות אלפים מבני הקהילה עצמה נרצחו בידי איינזצגרופה D בפיקודו של אוטו אולנדורף, ובידי צבאות גרמניה ורומניה, נוסף על היהודים שגורשו לטרנסניסטריה מאזורים סמוכים ונרצחו אף הם.
באוקטובר ובנובמבר 1941 נרצחו באודסה כ-30,000 יהודים על ידי חיילים רומנים.
”"בין הגטאות הידועים לשמצה... הייתה בוגדנובקה, על הגדה המערבית של נהר הבוג... בדצמבר 1941, חיילים רומנים, יחד עם עוזריהם האוקראינים, טבחו כמעט בכל היהודים בבוגדנובקה; הירי נמשך למעלה משבוע".” אירועים דומים התרחשו במחנות דומנובקה ואחמטצ'טקה. מחנות אחרים, עם שיעורי תמותה גבוהים מאוד, היו בפצ'ורה ובופניארקה, האחרון יועד לאסירים פוליטיים יהודים שגורשו מרומניה.
הגירוש פסק ב-13 באוקטובר 1942 עם שינוי המגמה במלחמה כנגד ברית המועצות וכאשר אנטונסקו כבר לא היה בטוח בניצחון הגרמנים. כ-90,000 יהודים ממגורשי טרנסניסטריה נספו במהלך מלחמת העולם השנייה ועוד קודם לכן נספו עשרות אלפי יהודים שישבו במקום ונרצחו על ידי האיינזצגרופן.
ככלל את נוכחותם של המגורשים בטרנסניסטריה, במשך כשנתיים וחצי, אפשר לחלק לשלוש תקופות. מסתיו 1941 ועד אביב 1942, במהלכה מתו למעלה משליש מהם. מקיץ 1942 ועד אביב 1943 – תקופה בה המגורשים פיתחו יכולת עבודה מסוימת וקיבלו סיוע קבוע מהקהילה היהודית הרומנית. ולבסוף מקיץ 1943 ועד מרץ 1944 עם חזרתם של הסובייטים לאזור, תקופה שהובילה לתקווה אך הנסיגה הגרמנית, הובילה לכך שחיילים גרמנים עברו באזור ותקפו יהודית במחנות ובגטאות והובילו לאבדות רבות.
בעקבות מותם של עשרות אלפי היהודים בשטחה ידועה טרנסניסטריה כ-"אושוויץ הרומנית". עם זאת, בגלל היותה תחת שלטון רומניה ולא ישיר של גרמניה, הגיעו אליה פליטים יהודים שברחו מהנאצים ואף הצליחו להעלות ממנה ילדים פליטי חרב לארץ ישראל, במהלך המלחמה. פרדוקס בולט הוא העובדה שתחת משטר אנטונסקו ולמרות כוונותיו להשמדת היהודים, חלק משמעותי מיהודי רומניה שלא גורשו ממנה (375,000) הצליחו לשרוד את מלחמת העולם השנייה תודות לאופורטוניזם שלו ודאגתו לגורלו שלו לאחר המלחמה.
באנציקלופדיה לשואה (מוזיאון לזכר השואה של ארצות הברית) נכתב כי בשל מספר רב של יהודים שגורשו מאזורים שונים והגיעו לתחום טרנסניסטריה, אין הסכמה באשר לאומדן היהודים שנספו באזור. האומדן הנמוך הוא 185 אלף והגבוה 400 אלף.
לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה נשארו באודסה בין 80,000 ל-90,000 מתוך כ-180,000 יהודי העיר בזמן שהגרמנים והרומנים כבשו את העיר ב-16 באוקטובר 1941.
יהודים רבים מתו מתנאים קשים, מרעב או ממחלות במהלך הגירושים לטרנסניסטריה או לאחר הגעתם. אחרים נרצחו על ידי יחידות רומניות או גרמניות, בטרנסניסטריה או לאחר שהוסעו לתוך אוקראינה הכבושה על ידי הגרמנים. רוב היהודים שנשלחו למחנות בטרנסניסטריה לא שרדו. אלה ששרדו, בסביבות 70,000, חזרו לרומניה. בשנים 1945–1946 בהן הותר להם לחזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה נפקדו בטרנסניסטריה כ-10,000 יהודים, מהם 2,430 בטירספול הבירה, ובתשעה יישובים הסמוכים לה, 350 יהודים בדובסרי והסביבה, 565 יהודים בריבניצה והסביבה ו-905 יהודים בבנדרי והסביבה,
בניגוד למחנות הריכוז וההשמדה שנבנו על ידי הגרמנים על אדמת פולין, אשר משמשים היום מוזיאונים ואתרי זיכרון, מחנות טרנסניסטריה היו מחנות מאולתרים, שלא נותר מהם זכר לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > הקהילה במאה ה-21

בעקבות מלחמת העולם השנייה והשמדת רבים מבני הקהילה ועליית הנותרים לארץ, נותרו כיום בעשור השני והשלישי של המאה ה-21 שרידים של קהילה יהודית בטרנסניסטריה. מאז 1992 עלו לישראל 42,000 יהודים ממולדובה, חלקם מטרנסניסטריה. עם זאת ההשפעה היהודית נראית בכל רחבי המדינה. לחלק גדול מאוכלוסיית האזור יש אזרחות כפולה – כ-108 אלף אנשים הם בעלי אזרחות של מולדובה, 56 אלף הם אזרחי רוסיה וכ-44 אלף אזרחי אוקראינה.
בטרנסניסטריה פועל בית כנסת מרכזי בטירספול הבירה וכן פועלים בתי כנסת ומרכזי חסד בערים בנדרי דובסרי ובריבניצה.
בשנת 2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, נערכו עבודות בבסיס צבאי ישן ליד טירספול בירת טרנסניסטריה. במהלך החפירות, התגלו בורות גדולים, מלאים באלפי גופות שנהרגו במקום בשנים שבין 1917–1930 תחת שלטונם של הרודנים לנין וסטלין, רוב ההרוגים: יהודים שהואשמו בהתנגדות למשטר הקומוניסטי. במקום אותרו גם מסמכים המתעדים את שמות ופרטי ההרוגים בכל אחד מבורות ההריגה, ואת הסיבה בגינה נחרץ גורלם למוות (בדרך כלל בירייה).
המסמכים מתארים את חייהם של היהודים תחת השלטון הקומוניסטי, את בתי הספר היהודיים שפעלו בהיחבא, את הניסיונות ליצור קשר עם ארגונים יהודיים בעולם, ואת ההתארגנויות המקומיות לקיים פעילות יהודית במסתור. כך למשל מופיע על אחד הנרצחים שהוא שימש כמורה בבית ספר יהודי, על שם אחר מופיע שעמד בקשר עם גורמים בפלשתינה וכן הלאה. בין ההרוגים במקום, גברים נשים וגם ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4  דליה עופר, השואה בטרנסניסטריה והתגובה היהודית, באתר יד ושם
1 2 3  השואה בטרנסניסטריה, באתר יד ושם
↑  לפי חלק מהמקורות הגרמניים המספר הוא 185,000.
↑  מוסדות תורה באירופה, שמואל מירסקי, עמוד 537 מונה 50,000 מגורשים מצ'רנוביץ לבדה
↑  Charles King, W. W. Norton & Company, Feb 28, 2011, אודסה: גאונות ומוות בעיר חלומות, p. 203
↑  מחנות וגיטאות טרנסניסטריה באתר א.מ.י.ר
↑  Goldenshteyn, Maksim Grigoriyevich (2022). אז הם זוכרים: סיפורה של משפחה יהודית ששרדה את השואה באוקראינה הסובייטית. Norman. ISBN 978-0-8061-7606-2. OCLC 1273121512.
↑  הפרדס, כסלו תש"ה (דצמבר 1944), עמוד 9
↑  "פרדוקס אנטונסקו". Foreign Policy. 5 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הסיפור היהודי של טרנסניסטריה, החבל שעומד ליפול בידי פוטין
↑  המחנך שלא שתק: הנצחת שואת טרנסניסטריה בספר לימוד עברי בשנת 1945
↑  יואל רפל, יהודים עם עיניים כבויות: המסע לטרנסניסטריה, באתר ynet, 21 באפריל 2020
↑  מערכת JDN, תגלית היסטורית: קבר אחים ענק מתקופת השלטון הקומוניסטי נמצא בטרנסניסטריה, באתר JDN, ‏14 בנובמבר 2022
↑  בטרנסניסטריה שבמולדובה התגלה קבר אחים ענק מתקופת השלטון הקומוניסטי לפני כמאה שנה, באתר תאגיד השידור הישראלי
↑  ישראל חבר, קבר אחים ענק נמצא בטרנסניסטריה, באתר כל הזמן, ‏14 בנובמבר 2022
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
מפת השואה באוקראינה וברומניה. מעשי טבח מסומנים בגולגולות אדומות
בית הכנסת בטירספול, בירת הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה
איליה זבארני

איליה זבארני (באוקראינית: Ілля Борисович Забарний; נולד ב-1 בספטמבר 2002 בקייב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בורנמות' מהליגה האנגלית ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים

זבארני גדל במחלקת הנוער של דינמו קייב מליגת העל האוקראינית. ב-11 בספטמבר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד דסנה צ'רניהיב במסגרת המחזור השני בליגה. ב-25 באפריל 2021 הבקיע זבארני את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על אינהולץ פטרובה במסגרת המחזור ה-23 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך זבארני 21 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית

ב-7 באוקטובר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בהפסד 7-1 לנבחרת צרפת במשחק ידידות.
זבארני זומן לסגל נבחרת אוקראינה לקראת טורניר יורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת אוקראינה לטורניר יורו 2024.