stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדראס פולנוויידר
דיסקוגרפיה

- Eine Art Suite in XIII Teilen (1979)
- Behind the Garden - Behind the Wall - Under the Tree (album) (1981)
- Caverna Magica (1982)
- White Winds (Seeker's Journey) (1984)
- Down to the Moon (1986)
- Dancing with the Lion (1989)
- Traumgarten (1990)
- The Trilogy (1990)
- Book of Roses (1991)
- Eolian Minstrel (1993)
- Andreas Vollenweider & Friends - Live 1982-1994 (1994)
- Kryptos (1997)
- Cosmopoly (1999)
- Vox (2004)
- The Essential Andreas Vollenweider (2005)
- The Storyteller (2005)
- Magic Harp (2005)
- The Magical Journeys of Andreas Vollenweider (2006)
- Midnight Clear (2006)
- A I R (2009)
אמיליו סרני

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1907 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  20 במרץ 1977 (בגיל 69) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Emilio Sereni 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של הרפובליקה האיטלקית (24 במאי 1968–24 במאי 1972)  חבר הסנאט האיטלקי (8 במאי 1948–24 ביוני 1953)  חבר הסנאט האיטלקי (12 ביוני 1958–15 במאי 1963)  חבר הסנאט האיטלקי (25 ביוני 1953–11 ביוני 1958)  חבר בית הנבחרים של הרפובליקה האיטלקית (6 במאי 1963–4 ביוני 1968)  Italian minister of Post-war Assistance (13 ביולי 1946–2 בפברואר 1947)  Italian Minister of Public Works (2 בפברואר 1947–1 ביוני 1947)  member of the Constituent Assembly of Italy 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית האיטלקית 
 בן או בת זוג:  Xenia Silberberg 
 
אמיליו סרני (באיטלקית: Emilio Sereni;‏ 13 באוגוסט 1907 – 20 במרץ 1977) היה אינטלקטואל יהודי-איטלקי, מפקד פרטיזנים באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה ובכיר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
ביוגרפיה

אמיליו סרני נולד ברומא למשפחה של אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים ממוצא יהודי. הוא בנם של סמואלה סרני, רופא אישי למלך איטליה, ואלפונסה פונטקורבו. אחיו אנצו סרני היה ציוני-סוציאליסט, מייסד קיבוץ גבעת-ברנר ותומך בדו-קיום יהודי-ערבי, שצנח באיטליה והוצא להורג במחנה הריכוז דכאו. סבו מצד אמו, פלגרינו פונטקורבו (1841–1916), היה תעשיין טקסטיל ואב ל-10 ילדים, מה שהפך את אמיליו לבן דודו של הפילוסוף אוג'ניו קולורני.
בתיכון למד ברומא ובשנת 1926 הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית. בשנת 1927 סיים לימודי אגרונומיה בפורטיצ'י וזמן קצר לאחר מכן החל בפעילות גיוס פוליטית באזור נאפולי. באותה שנה גם התחתן עם מרינה (כסניה) זילברברג, ילידת רוסיה, בתם של לב זילברברג, מהפכן יהודי רוסי שנידון למות, והוצא להורג על ידי השלטון הצארי לאחר מהפכת 1905 ושל כסניה פמפילובה זילברברג, סופרת. בשנת 1930 נסע לפריז ושם בא במגע עם פלמירו טוליאטי, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית שהיה אז בגלות משום שהמשטר הפשיסטי אסר על כל המפלגות לפעול. הוא חזר לאיטליה בספטמבר אותה שנה, נעצר ונידון על ידי בית הדין המיוחד לביטחון המדינה כקומוניסט. תחילה נידון ל-20 שנות מאסר, שבהמשך צומצמו ל־15 שנות מאסר.
נהנה מחנינה בשנת 1935, היגר באופן בלתי חוקי לפריז עם אשתו קסניה זילברברג ובתו לאה סרני. הוא התגורר בבירת צרפת, והיה לעורך הראשי של שני עיתוני שמאל איטלקיים: "סטטו אופריו" ו"לה ווה דגי איטליאני". הוא נתפס שוב על ידי המשטר הפשיסטי האיטלקי בשנת 1943, ונידון ל-18 שנות מאסר בגין פעילות חתרנית, אך הוא הצליח להימלט כעבור שנה והתיישב במילאנו שם המפלגה הקומוניסטית המחתרתית ביקשה ממנו להוביל את משרד ההסברה.
לאחר שמילא תפקיד חשוב בהתנגדות האיטלקית כנציג, עם לואיג'י לונגו, של המפלגה הקומוניסטית בוועדת השחרור הלאומית של מילאנו וכמרכיב בוועדת המרד שהוקמה באפריל 1945, בשנת 1946 הצטרף לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (שהפכה שוב לחוקית).
סרני היה פוליגלוט, ויכול היה להתבטא ולכתוב ב-12 שפות: איטלקית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, רוסית, יוונית, לטינית, עברית, יפנית ובכמה שפות עתיקות שנכתבו בכתב יתדות (אכדית, שומרית וחיטית). כתב במהלך השנים כעשרים ספרים.
אף שהיה אחד החברים החשובים ביותר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית, הוא התנגד בתוקף לברית המועצות ולטוטליטריותה, במיוחד בעקבות אירועי המרד ההונגרי בשנת 1956. בין היתר ערך את ביטאון המפלגה.
שימש פעמיים כשר בממשלת איטליה. נבחר לסנטור בשנת 1948.
היה פעיל וחבר במועצת השלום העולמית וארגן ועידת שלום ברומא, בשנת 1951, בהשתתפות נציגים מישראל ומדינות ערב.
סיפורו הפוליטי והמשפחתי מסופר ברומן ההיסטורי "משחק הממלכות", שנכתב על ידי בתו קלרה סרני ופורסם בשנת 1993.
הערות שוליים

↑  מרינה (קסניה) סרני (זילברברג), באתר "ארגון הפרטיזנים, לוחמי ומורדי הגטאות"
↑  הושבעה הממשלה האיטלקית החדשה, משמר, 15 ביולי 1946
↑  רויטרס, גאספטרי - ראש ממשלת הקואליציה החדשה, משמר, 3 בפברואר 1947
↑  סרני מזהיר מפני החייאת הפאשיזם באיטליה, קול העם, 10 במרץ 1955
↑  אמיל חביבי, ועידה היסטורית של עמי המזרח התיכון, קול העם, 21 בספטמבר 1951
↑  היהודים והערבים יחיו בשלום אם תופסק ההתערבות הזרה, קול העם, 22 ביוני 1953
↑   נעמי דה־מלאך, עשה מאמץ לצאת ממעגל הקסמים של הלֶנִינִיזְם שלך, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267979505171  PLWABN: 9810574186905606  BNE: XX1118748  BnF: cb12076463b (data)  CANTIC: a12308985  CiNii: DA0139431X  GND: 119459108  ICCU: CFIV049216  ISNI: 0000 0001 1833 7507  LCCN: n80098690  NDL: 00456120  NKC: vse2010581819  NTA: 067635873  RERO: 02-A013562527  SUDOC: 029059887  Trove: 1210633  VIAF: 100223901   WorldCat (עם VIAF): 100223901
אריה אבילאה

| --- | --- |

 לידה:  1885 רוז'ינוי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1985  (בגיל 100 בערך) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  לייב נייסביז'סקי 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
אריה (לייב) (ליאו) אֲבִילֵאָה (ניֶיסבִיזְ'סקי)‏ (נובמבר 1885, רוז'ינוי, פלך גרודנה, רוסיה – 1985, ירושלים) היה פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי, מראשוני הפסנתרנים והמורים לפסנתר בארץ, פרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של ז'נבה, בקונסרבטוריון 'שולמית' בתל אביב הקטנה ובאקדמיה למוזיקה בירושלים, מחלוצי המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל.
משפחתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקריאה נוספת

ריאיון מוקלט עם אריה אבילאה, 1975, הפונותיקה הלאומית, הספרייה הלאומית.
ארנבי שובבי

| --- | --- |

 סוגה:  ילדים
 מדבבים בעברית:  בר מיניאלי, נועה בכר, אלן אזגי, עדי רז, אורן בכר, מאי אזגי
 ארץ מקור:  קנדה קנדה סינגפור סינגפור צרפת צרפת
 שפות:  אנגלית צרפתית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  78
 הפקה
 אורך פרק:  4 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Ici Radio-Canada Télé
 רשת שידור בישראל:  ערוץ לולי
 תקופת שידור מקורית:  20 בספטמבר 2010 – הווה
 תקופת שידור בישראל:  2011
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
ארנבי שובבי (בצרפתית: Petit Lapin Blanc "הארנב הלבן הקטן"; באנגלית: Silly Bitty Bunny "ביטי הארנב השובב") היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-סינגפורית-קנדית לילדים, שנוצרה על ידי חברות ההנפשה CarpeDiem Film & TV ,Planet Nemo Animation ו-Scrawl Studios.
הסדרה שודרה במקור ב-20 בספטמבר 2010 ב-Ici Radio-Canada Télé. בישראל הסדרה בדיבוב לעברית שודרה בשנת 2011 בערוץ לולי. הסדרה היא בת עונה אחת ו-78 פרקים באורך 4 דקות.
עלילה

העלילה מספרת על ארנבי שובבי, אשר בכל פרק לומד על העולם שסביבו, על התמודדות עם רגשות, רצונות והתנסויות חדשות עם חבריו בפעם הראשונה. בסוף ובתחילת כל פרק מספר לצופים על חוויה מרגשת ומפחידה שהוא עבר, בנושא פעמים ראשונות.
דמויות > דמויות ראשיות

ארנבי שובבי: ארנב לבן, הדמות המרכזית בתוכנית.
אחות קטנה: ארנבת לבנה עם כתמים חומים, אחותו של ארנבי שובבי.
דמויות > דמויות משניות

בר: עכברה אפורה, חברתו של ארנבי שובבי.
סאזר: כלב חום, חבר של ארנבי שובבי.
מלי: ברווזה צהובה, חברתו של ארנבי שובבי.
נטלי: חתולה חומה, מורתו של ארנבי שובבי.
מדבבים

הדיבוב העברי הופק על יונית עוזרי מנחם ובוים על ידי אלן אזגי.
| שם הדמות | מדבב\ת בעברית |
| --- | --- |
ארנבי שובבי: בר מיניאלי
אחות קטנה: נועה בכר
אימו של ארנבי שובבי: אלן אזגי
אביו של ארנבי שובבי: עדי רז
דמויות שונות: אורן בכר
דמויות שונות: מאי אזגי
אסון קפרון

| --- | --- |
 תאריך:  11 בנובמבר 2000 
 קואורדינטות:  47°13′32″N 12°43′15″E﻿ / ﻿47.225627777778°N 12.720741666667°E﻿ / 47.225627777778; 12.720741666667
 הרוגים:  155 
 ניצולים:  12
  (למפת אוסטריה מוגדלת) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ לכ. גרמניה צ'כיה סלוב. איטליה סלובניה הונגריהאסון קפרון(למפת אוסטריה רגילה) וינה זלצבורג גראץ אינסברוק לינץ קלגנפורט שווייץ ל גרמניה צ'כיה ס. איטליה סלובניה הונ.אסון קפרון(למפת מדינת זלצבורג רגילה) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולאסון קפרון(למפת מדינת זלצבורג מוגדלת) זלצבורג האליין זלפלדן סנקט יוהאן גרמניה אוסטריה עילית שטיריה קרינתיה טירול אי. טירולאסון קפרון
 
בתמונה ניתן לראות את הרכבת עומדת בתחנה. במרחק של 600 מטר במעלה פסי הרכבת ניתן לראות את הכניסה למנהרה שבה התרחש האסון.
אסון קפרון הוא כינוי לתאונת רכבת שהתרחשה ב-11 בנובמבר 2000 שעה שהרכבת "גלטשרבאן 2" עלתה באש בכפר קפרון שבמדינת זלצבורג שבאוסטריה. האסון שהתרחש במנהרה ארוכה, גבה את חייהם של 155 בני אדם, והותיר תריסר ניצולים בלבד מהרכבת הבוערת. מרבית הקורבנות היו גולשי סקי בדרכם לאתר התיירות קרחון קיצשטיינהורן.
הרכבת

הרכבת, "גלטשרבאן 2" שמה, הייתה פוניקולר שתחנת המוצא שלו בכפר קפרון ותחנתה הסופית בראש הר קיצשטיינהורן. היא נפתחה בשנת 1974 ועברה שיפוץ כולל בשנת 1997. מסילת הרכבת מורכבת משני מסלולים, אורכו של כל מסלול 3,900 מטר, מתוכם 3,300 מטר בתוך מנהרה. על כל מסלול רכבת אחת; רכבת אחת הייתה מסיעה את הגולשים במעלה ההר, בעוד שהשנייה הייתה מורידה גולשים חזרה אל הכפר.
כל רכבת הייתה מורכבת מקרון נוסעים אחד ארוך, כאשר בכל צד שלו היה תא סגור, שם ישב הכרטיסן (כאשר הרכבת הייתה בעליה, ישב הכרטיסן בתא העליון, וכאשר הרכבת הייתה בירידה - ישב בתא התחתון). קיבולת הרכבות הייתה עד 180 נוסעים כל אחת. בחלקה העליון של המנהרה היה מסוף (טרמינל), שבו היה גם מרכז קניות בשם "מרכז אלפיין".
האסון

ב-11 בנובמבר 2000, עלו 161 נוסעים וכרטיסן לרכבת במטרה להגיע לראש ההר. זמן קצר לאחר השעה 9 בבוקר, לאחר שהרכבת עברה 600 מטר בתוך המנהרה, התלקח התנור החשמלי שבתא הכרטיסן האחורי עקב פגם בייצור. האש המיסה את צינורות הפלסטיק שבהן זרם שמן הידראולי דליק אשר שימש את מערכת הבלימה. לחץ השמן צנח בכ-20%, דבר שהפעיל את בלימת החירום (תכונה בטיחותית סטנדרטית כאשר לחץ השמן אינו תקין), והרכבת נעצרה בפתאומיות. הכרטיסן, שהיה בתא העליון, הבין שפרצה שרפה ברכבת. הוא יצר קשר עם מרכז הבקרה וניסה לפתוח את הדלתות הפועלות באופן הידראולי, אולם הירידה בלחץ במערכת זו מנעה את פתיחתן. בשלב זה איבד הכרטיסן את הקשר עם מרכז הבקרה מכיוון שהאש שרפה כבל חשמלי שעובר לצד הרכבת וגרמה להפסקת חשמל.
בינתיים, תריסר נוסעים על יד התא התחתון שהתלקח הצליחו לשבור חלון חסין עשוי זכוכית אקרילית ויצאו מהרכבת אל המנהרה. בעקבות עצתו של אחד מהם, כבאי מתנדב מזה 20 שנה, עברו על פני האש שהתלקחה והמשיכו לרדת במורד המנהרה, מתחת לעשן.
נוסעים רבים שעדיין היו כלואים בתוך הרכבת איבדו את הכרתם בגלל העשן הרעיל. לבסוף הצליח הכרטיסן לבטל את הנעילה של הדלתות, דבר אשר אפשר לנוסעים שהיו עדיין בהכרה לפתוח את הדלתות בכוח. נוסעים אלו יצאו אל המנהרה אפופת העשן, ועלו במעלה המנהרה, הרחק מהאש. המנהרה התנהגה כמו ארובה ענקית: היא שאבה חמצן מתחתיה ושלחה אש, חום ועשן רעיל כלפי מעלה, לכיוון מרכז הקניות. כל הנוסעים שטיפסו מעלה, בהם הכרטיסן, נחנקו למוות על ידי העשן, ולאחר מכן נשרפו על ידי האש המשתוללת.
הרכבת השנייה שהייתה בדרכה מטה, נלכדה אף היא בעשן הרעיל. הכרטיסן והנוסע היחיד שלו נחנקו למוות. העשן המשיך לעלות במעלה המנהרה, והגיע למרכז הקניות המרוחק 2,500 מטר ממקור האש. המרכז כולו החל מתמלא בעשן רעיל, והמבקרים והעובדים פינו את המתחם. ארבעה בני אדם נכלאו במרכז, אחד מהם ניצל על ידי כבאי האש שהגיעו למקום, ושלושת האחרים נחנקו למוות בעודם במרכז הקניות.
תריסר הנוסעים שירדו במורד המנהרה היו היחידים מבין נוסעי הרכבת שניצלו מהאסון הכבד.
לאחר כשנה קבעה חקירה רשמית את הסיבה לאסון: הפגם נמצא בתנור החשמלי שהתחמם יתר על מידה בתא הכרטיסן התחתון, ואשר לא עוצב לשימוש ברכב נע. התנור החשמלי הצית נזילה איטית של שמן הידרולי דליק אשר הביא להמסת צינורות הפלסטיק שבהן זרם השמן, דבר אשר בתורו ליבה את האש, גרם לרכבת לעצור ולדלתות להינעל.
אבדות בנפש ותוצאות

המסילה מעולם לא נפתחה מחדש לאחר האסון ואותה החליף רכבל. התחנות ננטשו והמנהרה נאטמה, והיא נותרה ללא שימוש מאז. 155 בני אדם נספו באסון, מתוכם 150 נוסעי הרכבת עצמה. בין הקורבנות אלופת סקי לשעבר וגולש סקי נוער מצטיין בן 14.
ב-19 בפברואר 2004 זיכה השופט מנפרד זייס את כל 16 החשודים שעמדו למשפט. כל החשודים, בהם פקידים, טכנאים ומפקחים, הואשמו ברשלנות פושעת וזוכו. השופט אמר שהראיות אינן מספיקות למציאת החשודים האחראיים למצב שהוביל להתלקחות.
אנטוניה נובלו

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1944 (בת 80) פוארטו ריקו
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מישיגן  בית ספר בלומברג לבריאות הציבור של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת פוארטו ריקו 
 תפקיד:  קצינת הרפואה הראשית בארצות הברית
 תקופת כהונה:  יוני 1999 - 31 בדצמבר 2006
 מפלגה:  המפלגה הפרוגרסיבית החדשה, המפלגה הרפובליקנית 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 פרסים והוקרה:  Dr. Nathan Davis Award for Members of the Executive Branch by Presidential Appointment (1992)  פרס אליזבת בלקוול (1991)  Hispanic Scientist of the Year Award (2004)  היכל התהילה הלאומי לנשים (1994)  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
אנטוניה נובלו (באנגלית: Antonia Novello; ‏נולדה ב-23 באוגוסט 1944) היא קצינת רפואה אמריקאית. הייתה האישה הראשונה וההיספנית הראשונה בתפקיד קצינת הרפואה הראשית של ארצות הברית. כקצינת רפואה ראשית, נובלו התמקדה בהנגשת טיפול רפואי ראוי לנשים, ילדים ומיעוטים. כמו כן נובלו עסקה בהשפעות שתיית אלכוהול מתחת לגיל המותר, בעישון, במין, מניעת פציעות וחיסון ילדים. היא הייתה בין הראשונים להעלות מודעות למקרי איידס אצל נשים ונוער. היא זכתה בפרסים רבים, כולל לגיון ההצטיינות (ב-1991), מדליית המאה ע״ש ג׳יימס סמית׳סון (ב-2002) מדליית השבח על שירות בריאות הציבור (ב-1983) ופרס הצטיינות רפואית צבאית (ב-1992).
קורות חיים

אנטוניה נובלו נולדה בפוארטו ריקו בשנת 1944. היא נולדה למשפחה ענייה. הוריה התגרשו ואביה מת כשהיא הייתה בת 4. אמה הייתה מורה, ולאחר מכן מנהלת בית ספר, והחדירה בנובלו את החשיבות שבחינוך, מה שהשפיע על נובלו וגרם לה להיות תלמידה מצטיינת.
בצעירותה, נובלו סבלה ממחלה במעי הגס הנקראת מחלת הירשפרונג אשר הגבילה אותה מאד במהלך כל שנות ילדותה. חוסר יכולת כלכלי של משפחת נובלו לממן את הניתוח הדרוש לטיפול גרר אשפוזים ממושכים בבית החולים המקומי. החוויה הזו השפיעה על נובלו מאד וכבר כנערה צעירה היא החליטה לעסוק ברפואה כדי שהיא תוכל לעזור לילדים חולים אחרים ולהנגיש טיפול רפואי לאלו הזקוקים לו.
נובלו קיבלה מלגה לאוניברסיטת פוארטו ריקו, שם היא למדה רפואה. כשהייתה בשנה הראשונה שלה, דודתה של נובלו מתה מאי ספיקת כליות. כתוצאה מכך, נובלו הייתה נחושה ללמוד על המחלה ועל הנושא של השתלות איברים. בגיל 18, בזמן שלמדה באוניברסיטה, נובלו עברה ניתוח כדי לטפל במחלה שממנה סבלה, ולאחר מכן, בגיל 20, היא עברה ניתוח נוסף בארצות הברית על מנת לטפל בסיבוכים מהניתוח הקודם. נובלו סיימה את לימודי הרפואה בשנת 1970, ולאחר מכן התמחתה ברפואת ילדים במישיגן עד שנת 1974, שם הייתה האישה הראשונה שזכתה לתואר ״המתמחה של השנה״. בשנת 1976 סיימה נובלו התמחות בנפרולוגיה (חקר מחלות הכליה) בבית החולים האוניברסיטאי ג׳ורג׳טאון.
עבודתה בתחום בריאות הציבור

בשנת 1976, עם סיום ההתמחות, נובלו עבדה במשך שנתיים במרפאה פרטית, אבל רצתה לעבור לתחום של בריאות הציבור כדי לעזור לאוכלוסיות שלמות במקום למטופלים בודדים. לכן, בשנת 1978 היא הצטרפה לחיל הממונה על שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית. היא קיבלה תואר בבריאות הציבור בשנת 1982 מבית הספר להיגיינה ובריאות הציבור ע״ש ג׳ונס הופקינס, ובין השנים 1982–1983 היא השתתפה בצוות ועדת העבודה ומשאבי אנוש של הקונגרס, ויעצה למחוקקים כיצד להתמודד עם עלויות של נושאים בריאותיים כמו השתלת איברים, וכמו כן עם נושאים הנוגעים לבריאות הציבור כגון תוויות הזהרה על סיגריות. בשנת 1986 היא מונתה לסגן מנהל של המכון לבריאות הילד והתפתחות האדם, שהם היא התמקדה באיידס בילדים.
בשנת 1990 אנטוניה נובלו מונתה לתפקיד קצינת הרפואה הראשית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג׳ורג׳ בוש והושבעה לתפקיד על ידי שופטת בית המשפט העליון סנדרה דיי אוקונור. היא הייתה האישה הראשונה וההיספנית הראשונה שמונתה לתפקיד
כקצינת רפואה ראשית, נובלו התמקדה בבריאותם של נשים, ילדים ומיעוטים. היא התעסקה בהשפעות שתיית אלכוהול מתחת לגיל המותר, בעישון, סמים, מניעת פציעות וחיסון ילדים. בנוסף, היא הייתה בין הראשונים לעלות מודעות למקרי איידס בנשים ובנוער. אחד מהקמפיינים הכי חשובים ומשמעותיים שלה היה נגד חברות טבק ששיווקו את המוצרים שלהן לילדים, על ידי שימוש בדמות מצוירת.
במהלך מלחמת המפרץ, נובלו זירזה את אישור החיסונים של מנהל התרופות הפדרלי לצבא, ועל כך הוענק לה לגיון ההצטיינות על ידי גנרל קולין פאוול.
עם סיום השירות כקצינת רפואה ראשית, נובלו ההתמנתה להיות נציגה מיוחדת של קרן הילדים של האו״ם בין השנים 1993–1996, שם היא הרחיבה את המאמצים שלה לטפל בצרכים הבריאותיים והתזונתיים של נשים, ילדים ומתבגרים בקנה מידה עולמי. בין השנים 1996–1999 היא הייתה פרופסורית אורחת למדיניות וניהול בריאות בבית הספר להיגיינה ובריאות הציבור ע״ש ג׳ונס הופקינס, ובשנת 1999 מונתה לתפקיד נציבת הבריאות של מדינת ניו יורק על ידי המושל ג׳ורג׳ פטאקי, תפקיד אותו היא מילאה עד שנת 2006.
מעט לאחר שסיימה את תפקידה כנציבת הבריאות של מדינת ניו יורק, נובלו התמודדה עם האשמות מצד אנשי צוות שהיא ניצלה את כוחה לרעה, בכך ששלחה עובדי מדינה לבצע עבורה סידורים שלא קשורים לעבודה. בסופו של דבר, נובלו הגיעה להסדר עם המדינה במסגרתו היא שילמה קנס וביצעה עבודות שירות במרפאה.
בין השנים 2008–2014, נובלו עבדה בבית החולים לילדים של פלורידה באורלנדו, והגיעה לתפקיד מנכ״לית מדיניות בריאות הציבור לפני שפרשה לגמלאות. גם לאחר שיצאה לגמלאות, נובלו המשיכה לתרום מזמנה כדי לספק טיפול רפואי לאלו שזקוקים לו. בשנת 2017, כחלק מהתמודדות עם השלכות הוריקן מריה, נובלו השתתפה במשימה ממשלתית שהביאה אספקה וטיפול רפואי לפוארטו ריקו. בשנת 2021, נובלו סיפקה חיסונים לקורונה לסן חואן (בירת פוארטו ריקו) ועודדה אנשים להתחסן ולשים מסיכות. באוגוסט של אותה שנה, היא נפגשה בבית הלבן עם כל קציני הבריאות לשעבר שעדיין חיים כדי לדון בהרחבת הגישה לחיסונים ולמידע הנוגע לנגיף הקורונה לאוכלוסיות לא לבנות.
פרסים

אנטוניו נובלו זכתה בפרסים הבאים על עבודתה בתחום בריאות הציבור:
1991 - לגיון ההצטיינות
2002 - מדליית המאה ע"ש ג'יימס סמית'סון
1983 - מדליית השבח על שירות בריאות הציבור 1992 - פרס הצטיינות רפואית צבאית
הערות שוליים

1 2 3  Envision summit Org
1 2 3 4 5  Mariana Brandman, National Women's History Museum
1 2 3 4  changing the face of madicine
1 2  Britannica
1 2  Academy of Achivement
1 2  National women's Hall of Fame
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90767922  GND: 1324857382  ISNI: 0000 0000 3308 9006  LCCN: n92801631  NARA: 10573945  VIAF: 28735731   WorldCat (עם VIAF): 28735731
אנריקה, מלך פורטוגל

אנריקה, המלך החשמן (31 בינואר 1512 - 31 בינואר 1580), המכונה אנריקה הצנוע (Henrique o Casto או, כאמור, החשמן Cardeal Dom Henrique) היה מלך פורטוגל השבעה עשר, בין 1578 ל-1580. הוא השליט המקובל האחרון בהיסטוריה של פורטוגל מבית אביש.
ביוגרפיה

אנריקה נולד ב-31 בינואר 1512 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. הוא חי תקופה ארוכה באבורה, שם הוא גם הקים אוניברסיטה ישועית. אנריקה ידוע בהיסטוריה היהודית כמי שהיה האינקוויזיטור הגדול הראשון באינקוויזיציה הפורטוגזית. ב-1578 נקרא לרשת את כס המלוכה, לאחר שנכדו של אחיו, סבשטיאו, נהרג בקרב אל-קסר אל-כביר. הוא היה כבר מבוגר כשעלה לכס המלוכה ומת שנתיים לאחר מכן, ב-1580. מכיוון שהיה מחויב לפרישות מתוקף היותו קרדינל קתולי, לא הותיר אחריו צאצאים, ומותו עורר משבר בפורטוגל (לאחר מותו עלה לשלטון ל-20 יום אנטוניו, אב המנזר של קראטו, אך לא הצליח ליצור לגיטימציה מלאה לשלטונו), שגרם בסופו של דבר להשתלטות פליפה השני, מלך ספרד על פורטוגל.
הערות שוליים

↑  יש הרואים בו את מלך פורטוגל ה-18, בהחשיבם גם את תקופת כהונתה של המלכה ביאטריש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007340296505171  PLWABN: 9811250491705606  GND: 130008516  ICCU: RMLV047438  LCCN: n80155906  SUDOC: 079418996  VcBA: 495/176804  VIAF: 262012590   WorldCat (עם VIAF): 262012590
אקליפטוס האיים

| אקליפטוס האיים |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: הדסאים
משפחה:: הדסיים
סוג:: אקליפטוס
מין:: אקליפטוס האיים
שם מדעי
 Eucalyptus deglupta ‏בלום, 1850
תחום תפוצה
גדל באופן טבעי בגינאה החדשה,  באזורים מסוימים של אינדונזיה,   ובדרום הפיליפינים.
אקליפטוס האיים (שם מדעי: Eucalyptus deglupta; ידוע גם בשם אקליפטוס קשת בענן) הוא עץ גבוה ממשפחת ההדסיים, מין האקליפטוס היחיד הגדל באופן טבעי בחצי הכדור הצפוני. בית הגידול המקורי של העץ מצוי בגינאה החדשה, בחלקים של אינדונזיה ובאי מינדנאו בדרום הפיליפינים. העץ נפוץ באופן תרבותי בכל העולם, בעיקר עבור עץ רך המשמש לתעשיית הנייר. זהו המין השולט במטעי עץ רך בפלורידה. העץ גם נטוע בפארקים רבים. הפארק הגדול ביותר שהעץ נטוע בו הוא פארק הקשת בענן (Rainbow Park) שבאוסטרליה שהוקם לפני למעלה מ-100 שנה.
קוטר הגזע מגיע עד ל-2 מטרים והעץ גדל עד לגובה של 60 מטרים.
העץ "מקושט" בפסים צבעוניים המכסים את הגזע. העץ משיר חלקים מקליפת עץ החיצונית מדי שנה בשנה בזמנים שונים, צבעו של גזע העץ שמתחת לקליפה שנשרה הוא ירוק בהיר, וככל שהזמן עובר משתנה צבעו לגווני כחול, ורוד, כתום וחום ערמוני. למעשה, העץ אינו משנה את צבעיו אלא שלאורך הזמן הקליפה החיצונית של העץ מתמלאת בצבענים של תרכובות טבעיות המגנות על העץ מפני זיהומים שונים. כאשר הקליפה הופכת חזרה לחומה, מחזור הצבעים מתחיל מחדש.
הערות שוליים

↑  אקליפטוס האיים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Nature Blows My Mind! Rainbow colored trees grow over 200 feet tall (Video)
↑  Dipanjana Mukherje, Rainbow Eucalyptus: A Stunning Demonstration of Nature’s Vibrant Art, STSTW, ‏2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גזע העץ; שלל הצבעים המופיעים באזורים שקליפות הגזע נשרו נראים בבירור
ארנבות ראוונסבריק

ארנבות ראוונסבריק הוא כינוי שניתן לאסירות פולניות שהיו קורבנות לניסויים רפואיים של הנאצים במחנה ראוונסבריק. הכינוי "ארנבות" ניתן להן על ידי הנאצים משום שהן שימשו שפני ניסוי.
הניסויים הרפואיים

ראוונסבריק נודע כמחנה הריכוז הגדול ביותר לנשים שהוקם ב-1939, בעיקר עבור אסירות פוליטיות בהן ביצעו רופאים גרמניים למשל הרטה אוברהויזר, פריץ פישר (רופא) ניסויים רפואיים אכזריים .
בספטמבר 1941 נערך טרנספורט ה"ארנבות" מוורשה לברלין ברכבת. הן הורדו ברציף פירסטנברג על נהר האבל, כמאה קילומטר מצפון לברלין ומשם נלקחו למחנה הריכוז ראוונסבריק בצפון מזרח גרמניה. כשהוקם, היה מחנה זה קטן יחסית אך לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, הוא הפך למחנה ההשמדה הגדול ביותר לנשים יהודיות ואחרות (70,000 נשים) ושימש אף כמחנה מעבר. האסירות נשלחו לראוונסבריק בשל פשעים אנטי נאציים, עבירות אלימות ,זנות או בשל היותן יהודיות וכל זאת כדי לשרת את הכלכלה הגרמנית ולספק את צורכי הנאצים בעבודת כפייה.
כך הפך המחנה למעין מרכז טקסטיל בו עסקו הנשים בתפירה, בחיתוך פרוות שנגזלו מרחבי הרייך הגרמני, נפרמו והפכו לבגדים ממוחזרים למען ספק את צורכיהם שהנאצים.
באוגוסט 1942 החלו הגרמנים בפינוי האסירות היהודיות מן המחנה לאושוויץ שם השתמשו חלקן בכישוריהן כתופרות והפכו לצוות התופרות בסלון התפירה העילית שהקימה הדוויג הס יחד עם מרתה פוקס.
בשנת 1942 החלו רופאי אס אס לבצע ניסויים רפואיים באסירות פולניות בריאות בראוונסבריק שחלקן נבחרו להיות "חיות מעבדה" על ידי היינריך הימלר באופן אישי. לאחר שהאסירות הורעבו, נקרעו מאמותיהן, אחיותיהן וחברותיהן ועונו, הן עברו מספר ניתוחים כדי להכינן לניסויים. הרופאים שברו את עצמותיהן בכלים חדים ומזוהמים, השתילו בגופן רקמות מזוהמות ותרביות זכוכית על מנת לקדם זיהומים בגופן ולבדוק את יעילותן של תרופות סולפה. חלק מהאסירות מתו כתוצאה מניסויים שבוצעו בגופן וחלק נשארו נכות מבחינה פיזית ונפשית.
הרופאים אף בדקו באמצעים שונים אפשרות לעיקור המוני של אסירים.
"ארנבות ראוונסבריק" לאחר מלחמת העולם השנייה

במשך תקופת שהייתן של ה"ארנבות" במחנה ראוונסבריק הן פיתחו שיטה של העברת מידע מהמחנה לעולם באמצעות מסרים מוצפנים שנכתבו בשתן.
לאחר מלחמת העולם השנייה כשהמידע החל להתפשט בארצות הברית ובאירופה, פעלה קרוליין פרידיי רבות למען ה"ארנבות" שנותרו בחיים.
בסוף שנות ה-60 נסעה פרידיי לוורשה במטרה להעביר את ה"ארנבות" ששרדו לארצות הברית, כדי לשקם אותן. היא יצרה קשר עם פולנים בעלי תפקידים בכירים, רכשה את אמונן של הנשים באמצעות פעילויות שערכה איתן כמו הוצאתן לטיולים (למשל בקיץ 1959, ערכה איתן טיול מסן פרנסיסקו ועד ניו יורק שם הן נפגשו עם סנטורים ונציגים) וכך התאפשרה הבאת 35 "ארנבות" לארצות הברית לשחזור ניתוחים ולטיפול בהן.
כמו כן פעלה פרידיי יחד עם העיתונאי נורמן קאזנס, למען הכרה של ב"ארנבות" כקורבנות לפשעי מלחמה ואכן הן זכו בפיצויים מממשלת גרמניה.
לקריאה נוספת

מרתה הול קלי, בנות הלילך, מאנגלית: שאול לוין, כנרת זמורה ביתן, 2020.
יהודית בובר אגסי, האסירות היהודיות של רוונסבריק מי הן היו?, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011.
הערות שוליים

↑   גיל דוד, האסירות שפיתחו צופן מבריק כדי לספר לעולם על הניסויים שנערכו בהן, באתר הארץ, 6 במאי 2019
↑  סיפורן של אסירות מחנה ראוונסבריק- אתר יד ושם
↑  התופרות מאושוויץ", באתר "כותר", מטר הוצאה לאור בע"מ, שנת 2023, עמ' 86, 116-117, 135
↑
↑  קרוליין פרידיי ומשפחתה(באנגלית)
↑  גיל דוד,  האסירות שפיתחו צופן מבריק כדי לספר לעולם על הניסויים שנערכו בהן, באתר הארץ, 6 במאי 2019
↑  "הסנדקית" של האסירות ממחנה ראוונסבריק
↑  קרוליין פרידיי והלפינס