נוח סוויין
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

ב-1866, כשופט בסבב רכיבה בבית המשפט המחוזי הפדרלי, אישר סוויין את תאימותו לתיקון ה-13 לחוקה של חוק זכויות האזרח של 1866 (אנ') בפסיקתו בתיק "ארצות הברית נגד רודס". בפסק דין זה הוא כתב:
לגזע זה היו דרישות נוקבות לצדק ולרוחב ליבה של האומה. לכך נוספו שיקולים כבדי ממשל של מדיניות, אנושיות וצדק. למעשה, העבדות התקיימה בשלוש עשרה המדינות הראשונות. ביטולה באופן פשוט, שהותיר את החוקים הללו ואת הסמכות הבלעדית של מדינות אלו בתוקף מעל מתן שיוויון הזכויות, תהיה אשלייה דימיונית. העוינות של המעמדות השולטים הוחייתה בלהט חדש. אכיפה חקיקתית עלולה להגביר את חומרתה. במסווה של שיטור ותקנות אחרות, העבדות עלולה לשוב על כנה, אולי בצורתה הגרועה ביותר, ומתת החירות עלולה להיות לקללה במקום לברכה כפי שהייתה כוונתם של מעניקיה. הם כבר לא יקבלו את ההגנה שייצר הקניין מביא את בעליו בכל אופן שיהיה. החלק השני של התיקון הזה נוצר כדי להגן בפני עוולות כאלו. הכוונה הייתה במפורשת לתת לקונגרס את הסמכות הנדרשת, ולא להותיר מקום לספק או להתנגדות בנוגע לסוגיה זו. התוצאות הראו את חוכמתו של חזון זה. כמעט באופן מידי עם אשרור התיקון החלה האכיפה החקיקתית. מכאן, אין ספק בנוגע להעברת החוק שבו אנו דנים. לאור עובדות אלו, מי יוכל להכחיש שזהו האמצעי הראוי להתקיים כדי לקיים את הסעיף הראשון של התיקון לחוקה, ויישום נחוץ וראוי של הסמכות שהוענקה על פי הסעיף השני? ביטול חוק זה ישלול את הסמכות החוקתית להעבירו ובעקבותיו יבואו במהרה ההשפעות הגרועות ביותר של העבדות. צעד זה יהיה למעשה ביטולו של התיקון לחוקה.
בפסק הדין "תיקי בית המטבחיים" (Slaughter-House Cases) מ-1873, פסק דין מכריע לפירושו של סעיף 1 של התיקון ה-14 לחוקה, הוציא סוויין חוות דעת מיעוט יחד עם השופטים סטיבן פילד וג'וזף בראדלי. חוות דעת המיעוט של פילד הייתה חשובה, ובישרה החלטות מאוחרות יותר שהרחיבו עוד יותר את הפרשנות לתיקון ה-14. עם זאת, ארבע שנים מאוחר יותר הצטרף סוויין לדעת הרוב בפסק הדין "מון נגד אילינוי" (Munn v. Illinois), פסק דין בו פילד ובראדלי היו עדיין בדעת המיעוט.
גדולתו השיפוטית של סוויין לא באה לידי מימוש. הוא היה הראשון מבין חמשת מינוייו של לינקולן לבית המשפט העליון. ארבעת האחרים היו סמואל מילר ודייוויד דייוויס, שמונו ב-1862; סטיבן פילד, שמונה ב-1863; וסלמון צ'ייס, שמונה כ-נשיא בית המשפט העליון ב-1864. הוא בלט רק בתמיכתו בצעדים שנקט הנשיא לינקולן במהלך המלחמה: הטלת המצור הימי על נמלי הקונפדרציה בפסק הדין "תיקי הפרס" (Prize Cases) ב-1862, הנפקת שטרות הכסף, והתמיכה בזכותו של הנשיא להכריז על ממשל צבאי בפסק הדין "אקס פארטה מיליגן" (Ex parte Milligan) ב-1866.
פסק דין הרוב המפורסם ביותר שהוא כתב היה בתיק "ספרינגר נגד ארצות הברית" (Springer v. United States), שבו אושרה גבייתו של מס הכנסה על פי חוק ההכנסות של 1864.
בפסק הדין "גלפק נגד דביוק" (Gelpcke v. Dubuque) מ-1864 כתב סוויין את פסק דין הרוב, בו הוא דחה את הטענה שחוקת איווה עלולה לפגוע בהתחייבויות החוקיות כלפי מחזיקי איגרות חוב. כאשר חוזים נחתמו על בסיס אמון בהחלטות שיפוטיות קודמות, חוזים אלו יכולים להיפגע על ידי כל חקיקה שבאה אחריהן. "לעולם אל לנו להקריב את האמת, הצדק והחוק, בשל העובדה שבית המשפט של המדינה בנה את המזבח והציב עליו את הקורבן". הוא תמך בזכויות החוזיות של מחזיקי איגרות החוב של חברת הרכבות, גם לנוכח ההתכחשות אליהן, הן מצד בית המחוקקים של איווה והן מצד בית המשפט העליון של המדינה. "התחייבויות הכפופות לחוק לא צריכות להיות מופרות רק מפני שבית המשפט של המדינה הקים את המזבח והציב עליו את הקורבן".
סוויין המשיך לכהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1881. פעמיים הוא ניסה להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, ב-1864 לאחר מותו של רוג'ר טוני וב-1873 לאחר מותו של סלמון צ'ייס.