stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התניה קלאסית
מושגים נוספים בהתניה הקלאסית

רפלקס ההתמצאות – התגובה הטבעית לגירוי כלשהו (לדוגמה: כלב המפנה ראשו לכיוון הפעמון המצלצל).
צעד ההתניה – כל פעם במהלך הרכישה בו מקשרים בין הגירוי המותנה לגירוי הבלתי מותנה.
עקומת ההתניה – הדרך לבטא את עוצמת רכישת התגובה המותנית של האורגניזם המותנה.
גירוי אפטיטיבי – גירוי הנעים ללומד.[דרוש מקור]
גירוי אברסיבי – גירוי שגורם לתגובת הימנעות או בריחה.
זיווג מקדים – הדרך לבצע התניה קלאסית באמצעות הופעת הגירוי המותנה (נייטרלי) לפני הופעת הגירוי הבלתי מותנה.
זיווג בו זמני – הופעת שני הגירויים בו זמנית.
זיווג מאחר – הופעת הגירוי המותנה לאחר הגירוי הבלתי מותנה.
התניה מחודשת – כשיוצמד מחדש הגירוי המותנה לגירוי הבלתי מותנה לאחר זמן מה בו לא היה שימוש בהתניה הקלאסית שנלמדה, עוצמת ומהירות הלמידה תהיה חזקה מהפעם הראשונה בה נלמדה ההתניה. זו הוכחה לכך שהלמידה לא מוכחדת לחלוטין.
הכללה – אורגניזם העובר תהליך של התניה קלאסית, עלול להגיב גם לגירויים רבים עם אפיונים דומים לגירוי, אשר איתו התבצעה ההכללה. לדוגמה: הכלב מרייר לצליל של 1000 הרץ, הוא ירייר באופן פחות אינטסיבי גם לצליל של 800 הרץ. תהליך זה נקרא גם חוק האינדוקציה.
הבחנה – בהמשך יותנה האורגניזם להגיב שונה לגירויים נייטרליים שהוכללו עם הגירוי המותנה היחיד, וזאת בעזרת שני תהליכים הנעשים בו זמנית – התניה והכחדה: כאשר יופיע גירוי נייטרלי אחד (לדוגמה צליל של 1000 הרץ), יופיע גם גירוי בלתי מותנה (התניה) וכאשר יופיע גירוי נייטרלי שהוכלל (800/900/1100 הרץ) הגירוי הבלתי מותנה לא יופיע.
ראו גם

התניה אופרנטית
ביהביוריזם
ניתוח התנהגות יישומי
הערות שוליים

1 2  Cooper, John O., Applied behavior analysis, 2nd ed, Upper Saddle River, N.J.: Pearson/Merrill-Prentice Hall, 2007
↑  Kratkiĭ psikhologicheskiĭ slovarʹ, Izd. 2-e, rassh., ispr. i dop, Rostov-na-Donu: "Feniks", 1998
1 2 3  Skinner, B. F. (Burrhus Frederic), 1904-1990., The behavior of organisms : an experimental analysis, Acton, Mass.: Copley Pub. Group, 1991
↑  Conditioning and Learning, Noba (באנגלית)
↑  Pavlov, Ivan Petrovich, 1849-1936,, Akademik Pavlov : izbrannye sochinenii︠a︡., Moskva
↑  Donald M. Baer, Montrose M. Wolf, Todd R. Risley, Some current dimensions of applied behavior analysis1, Journal of Applied Behavior Analysis 1, 1968, עמ' 91–97 doi: 10.1901/jaba.1968.1-91
↑  Skinner, B. F. (Burrhus Frederic), 1904-1990., The behavior of organisms : an experimental analysis, Acton, Mass.: Copley Pub. Group, 1991
↑  Psychological care of infant and child.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284089705171  GND: 4164042-1  LCCN: sh85026696 
אחד מכלבי פבלוב, מוזיאון פבלוב, רוסיה. צינורית ומכל לקליטת רוק חוברו בניתוח ללועו.
ז'ראר באואר

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1888 לה וזינה, צרפת 
 פטירה:  4 בספטמבר 1967 (בגיל 78) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière de Charonne 
 מקום מגורים:  avenue Émile-Deschanel 
 תפקיד:  נשיא (1947–1948) 
 פרסים והוקרה:  פרס מונטיון (1920)  Alfred Née Award (1931) 
 
ז'ראר באואר (בצרפתית: Gérard Bauër;‏ 7 באוקטובר 1888 - 4 בספטמבר 1967) היה סופר, עיתונאי ומבקר ספרות ותיאטרון צרפתי, בנו של אנרי באואר ונכדו של אלכסנדר דיומא.
ז'ראר באואר התחיל לעבוד בגיל צעיר, בגלל חיסרון כיס. הוא עבד בעיתון ל'אוראור⁨ של קלמנסו והגיע לביקורת הספרות. במהרה היה לבעל טור בל'אקו דה פריז ומ-1934 גם בעל טור בלה פיגארו.
את ספריו כתב תחת שם העט Guermantes (גרמנט).
ז'ראר באואר היה הבן השני של אנרי באואר ושל רעיתו פולין למריה. ב-23 במאי 1932 נשא לאישה את אלנה מרגרטה ון דר זאה וב-29 במרץ 1950 הם התגרשו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נדרש באואר על ידי שלטונות וישי להגיש אילן יוחסין. באואר, שאם אביו הייתה יהודיה, מצא מקלט בשווייץ, שם היו לו כמה חברים ובני משפחה והתגורר בבית שהיה בבעלות הורי אשתו. הוא המשיך משם לשלוח מאמרים לעיתונו עד שזה נסגר. על קורותיו באותה תקופה ועל רשמיו הוא כתב את Carnets d'un voyageur traqué (1942-1944) (יומניו של נוסע נרדף (1942-1944).
באואר היה נשיא כבוד של Société des gens de lettres אגודת אנשי הספרות, אגודה שסבו, אלכסנדר דיומא האב, היה בין מייסדיה.
היה מנהל העיתונות של פריז בשנת 1945 וחבר באקדמיה גונקור בשנת 1948. בשנת 1959 זכה בפרס הגדול של פריז על המפגש שלו בפריז.
יצירות

1919, Sous les mers () רומן
1922, Recensement de l'amour à Paris (מפקד אהבה בפריז)
1924, Il faut parler le premier
1926, Éloge du désordre (בשבח אי הסדר)
1928, Les Métamorphoses du romantisme (המתמורפוזה של הרומנטיות)
1929, La Parisienne
1937, Les boulevards
1937, Les Billets de Guermantes I (כרטיסים מגרמן 1)
1947, Les Billets de Guermantes II (כרטיסים מגרמן 2)
1951, Instants et visages de Paris
1953, Histoire d'un palais de Paris : l'Élysée (ההיסטוריה של ארמון פריזאי:האליזה)
1954, L'Europe sentimentale (אירופה הסנטימנטלית)
1955, Dix rendez-vous avec Paris (‏10 מפגשים עם פריז)
1959, Rendez-vous avec Paris (מפגש עם פריז)
1961, Rien ne sert d'aimer et 3 autres pièces
1963, Quelqu'un d'autre
1964, Chroniques I, 1934-1953
1965, Chroniques II, 1954-1964
1967, Chroniques III, 1965-1967
הערות שוליים

↑  גרמנט הוא ישוב קטן ועל שמו קרויה דמות חשובה בספר בעקבות הזמן האבוד של מרסל פרוסט
↑  Gérard Bauër (בצרפתית)
↑  G. Bauër, Carnets d'un voyageur traqué (1942-1944) (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303678205171  PLWABN: 9810564398805606  BNE: XX849761  BnF: cb118906366 (data)  GND: 101219633X  ICCU: SBLV027951  ISNI: 0000 0001 1961 0245  LCCN: nr94007467  NKC: ola2002105776  NLA: 35611758  NTA: 070256055  SUDOC: 02671034X  VcBA: 495/341067  VIAF: 112120574   WorldCat (עם VIAF): 112120574
ז'ראלד פאסדה

| --- | --- |

ז'ראלד פאסדה, 2019
 לידה:  24 במרץ 1960 (בן 64) מרסיי, צרפת 
 סגנון בישול:  נובל קוויזין
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (2009)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי 
 www.passedat.fr
 
ז'ראלד פאסדה (בצרפתית: Gérald Passédat) (נולד ב-24 במרץ 1960) הוא שף מסעדת "לה פטי ניס" (Le Petit Nice) במרסיי שבצרפת, שמחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז 2008 (נכון ל-2021).
משפחתו

ז'רמן, סבו של ז'ראלד פאסדה נולד ב-1871 בטארן וגארון. אחרי לימוד אפייה ומגדנאות בפריז, הוא התיישב במרסיי ועסק במסחר וב-1917 רכש את וילה קורינת, בחוף הסלעי מול מצודת איף וקבוצת איי פריול למרגלות נוטרדאם דה לה גארד ופתח את מסעדת "לה פטי ניס" (Le Petit Nice).
כעבור שנים מספר נשא ז'רמן (שהיה אלמן) את זמרת האופרה לושיה (לוסי) אלאברן.
ז'אן-פול, אביו של ז'ראלד, נולד ב"פטי ניס" ב-1933 והפך כמו אמו לזמר אופרה, אבל עם תשוקה לבישול. בשנות השישים הוא החליט להקדיש את עצמו באופן בלעדי למטבח, ביחד עם אשתו, הוא הסב את "פטי ניס" למלון פאר, וזכה בכוכב במישלן ב-1977. הוא זכה ב-L'ordre national du Mérite ב-1988. המלון שייך לרשת רלה א שאטו. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
הוא זכה בתואר אביר לגיון הכבוד ב-1 בינואר 2009.
ילדות ולימודים

ז'ראלד פאסדה נולד ב-24 במרץ 1960 בוילה קורינת. הוא הרבה לשהות במטבח עם אביו ונשות המשפחה והחליט להיות שף. הוא התלמד שמונה שנים במוסדות שונים: Le Coq Hardi בבוז'יוואל, מלון בריסטול בפריז, מלון קריון בפריז, אצל האחים טרואגרו ברואן, ובלה פרה ד'אז'ני באז'ני לה בן אצל מישל גראר.
ב-1985 הוא הצטרף למטבח של אביו במסעדת "לה פטי ניס" כשוליה, ב-1987 עזב אביו על מנת לנהל את המסעדה במלון וז'ראלד נוטל את המושכות. בשנים 1987–1989 היה סגנו במטבח ז'יל גוז'ון.
הישגים ואותות כבוד

1977 – כוכב במישלן (ז'אן-פול פאסדה)
1981 – שני כוכבים במישלן (ז'אן-פול פאסדה)
1991 – ז'אן-פול פאסדה זוכה בפרס מידי האקדמיה הלאומית לבישול
2008 – שלושה כוכבי מישלן
2010 – ז'ראלד פאסדה מקבל את תואר אביר לגיון הכבוד מידי הנשיא סרקוזי
השירות החשאי הדרום-אפריקני

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  דרום אפריקה 
 תאריך הקמה:  1994 
 סוכנות קודמת:  סוכנות ביטחון המדינה (דרום אפריקה) 
 אתר רשמי
 
השירות החשאי הדרום-אפריקני (באנגלית: South African Secret Service,‏ SASS) היה שמה של סוכנות הביון הדרום אפריקנית שהייתה אחראית למודיעין חיצוני אזרחי ולסיכול ריגול בשירות עצמו. בראש הארגון עמד מנכ"ל שהיה חבר בוועדת תיאום המודיעין הלאומית והשירות היה מדווח לה. הארגון היה כפוף למשרד לשירותי מודיעין.
הארגון נסתר מעין הציבור וזהות מבצעיו נשמרה בחשאיות רבה ורק ידוע שהארגון התמקד במאבק בטרור ונלחם בהשפעתו של ארגון אל-קאעידה במדינה.
היסטוריה

השירות החשאי של דרום אפריקה נוסד ב-1995 לאחר הבחירות הדמוקרטיות במדינה כיורשו של שירות הביון הלאומי של שלטון האפרטהייד. סוכנות הביון הלאומית (NIA) הייתה המקבילה לארגון האחראית למודיעין פנים. שני הארגונים - SASS ו-NIA הוקמו מכוח חוק הביון 1994. בשנת 2009 הגוף פורק ומוזג אל תוך סוכנות ביטחון המדינה והפך למחלקת החוץ של הארגון.
הצבא האוסטרו-הונגרי

נס המלחמה האוסטרו-הונגרי
המפקד העליון, הקיסר פרנץ יוזף
חייל מהרגימנט ה-6 של הצבא האוסטרי במדי קרב
הצבא האוסטרו-הונגרי היה הכוח היבשתי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הצבא היה מורכב משלושה חלקים:
הצבא המשותף שחייליו גויסו מכל רחבי האימפריה.
הצבא האוסטרי שחייליו הגיעו מ"השטח האוסטרי" באימפריה.
הצבא ההונגרי שחייליו הגיעו מטרנסלייטניה.
בעקבות המאבק בין האימפריה לבין הונגרים לאומניים במהפכה ההונגרית ב-1848 והחיכוכים שהמשיכו גם לאחריה, שירתו החיילים ההונגרים ביחידות מעורבות או שהוצבו הרחק משטחים הונגריים. לאחר הפשרה של 1867 הוקם הצבא בצורתו המחודשת ונשאר כך עד לפירוק האימפריה בעקבות ההפסד במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918.
חיילי הצבא המשותף, או בשמו הרשמי - הצבא הקיסרי והמלכותי (בראשית התיבות הגרמניים K.U.K), לא אומנו ברובם והציוד שהיה ברשותם היה מיושן, כיוון ששלטונות אוסטריה והונגריה העדיפו לתקצב בסכומים גבוהים את יחידות הצבא שלהם במקום לחלק את הכסף בצורה שווה בין שלושת חלקי הצבא. כל הרגימנטים (חטיבות) בצבא האוסטרי ובצבא ההונגרי היו מורכבים משלושה גדודים, בעוד שבצבא המשותף היה מורכב כל רגימנט מארבעה גדודים. כלומר, אותה כמות של משאבים התחלקה בין יותר חיילים בכוח המשותף מאשר בכוחות הנפרדים של הצבא.
המדים הלבנים המסורתיים של חיל הרגלים הוחלפו במחצית השנייה של המאה ה-19 במדים כחולים שהוחלפו בתחילת מלחמת העולם הראשונה במדים אפורים ולאחר מכן במדים בעלי גוון ירוק-אפור.
המפקד העליון של הצבא היה הקיסר פרנץ יוזף.
הצבא עד מלחמת העולם הראשונה > הכנות ופעולות

האימפריה האוסטרו-הונגרית נמנעה ממלחמות גדולות מזמן הקמתה ועד 1914, אך הייתה מעורבת במספר פעולות צבאיות מוגבלות בגודלן. עם זאת, המטה הכללי של הצבא התכוננו תמיד למלחמה גדולה נגד יריב עוצמתי ובמיוחד נגד שכנותיה, איטליה, רוסיה וסרביה.
לקראת סוף המאה ה-19, שימש הצבא בכמה מקרים לדיכוי מהומות אזרחיות ברחבי האימפריה: בשנים 1882 ו-1887 בעיר וינה, מהומות של גרמנים לאומניים בעיר גראץ ושל צ'כים לאומניים בפראג ב-1897 ופורעים איטלקים בטריאסטה ב-1902.
הפעולה החשובה ביותר של הצבא בתקופה זו, היא מימוש החלטת קונגרס ברלין, כיבוש בוסניה והרצגובינה בקיץ 1878. בעוד שעל פי הערכות הצבא, הכיבוש היה אמור להיות קל ומהיר, נתקלו החיילים בהתנגדות עזה של תושבים מוסלמים ונוצרים אורתודוקסים כאחד. למרות מפלות שספג הצבא בעיר מאגליי ובטוזלה, נכבשה הבירה סרייבו באוקטובר באותה שנה. מספר האבדות בצבא האוסטרו-הונגרי שהגיע לכ-5,000 והקושי הבלתי צפוי של המהלך, הובילו לחילופי האשמות בין מפקדי הצבא לאנשי ממשל.
הצבא עד מלחמת העולם הראשונה > הרכב וגודל

בשנת 1868 היה מספר החיילים בפועל כ-255,000, כאשר במקרה הצורך ועל ידי גיוס חרום, יכול היה המספר להגיע ל-800,000. כוח זה היה קטן משמעותית מהצבאות החזקים באירופה באותה תקופה: צרפת, רוסיה וגרמניה היו מסוגלות להעמיד לפקודתן יותר ממיליון חיילים כל אחת. אף על פי שהאוכלוסייה הכוללת באימפריה הגיעה ב-1900 ל-50 מיליון איש,  נותר גודל הצבא בגבול שנקבע לו ב-1889. לכן, גייסה אוסטרו-הונגריה רק 0.29% מכלל אזרחיה, בעוד שאחוז הגיוס בגרמניה עמד על 0.47%, 0.35% ברוסיה ו-0.75% בצרפת. חוק הגיוס לצבא שנקבע ב-1889, עודכן רק ב-1912, אז גדל הגיוס השנתי.
התערובת האתנית שהרכיבה את יחידות הצבא הדגימה את מגוון העמים באימפריה כולה. ב-1906, מתוך כל 1,000 חיילים היו 267 גרמנים, 223 הונגרים, 135 צ'כים, 85 פולנים, 81 אוקראינים, 67 קרואטים או סרבים, 64 רומנים, 38 סלובקים, 26 סלובנים ו-14 איטלקים. בליל זה של לאומים תרם לבעיה קשה בדיבור והבנה. כ-80% מקציני הצבא יכלו לדבר גרמנית, בעוד 30% בלבד מהחיילים הבינו שפה זו.
הדת הדומיננטית בקרב הקצונה בצבא הייתה הקתוליות. ב-1896, מתוך כל 1,000 קצינים היו 791 קתולים, 86 פרוטסטנטים, 84 יהודים, 39 יוונים-אורתודוקסים ו-1 אוניאטי.
מתוך כל הצבאות באירופה של טרום מלחמת העולם ה-1, הצבא האוסטרו-הונגרי היה כמעט היחיד שלא הגביל רשמית קידום של חיילים וקצינים יהודים. בעוד אחוז היהודים באוכלוסייה הכללית עמד על 5%, הם היוו כ-18% מכלל קציני המילואים. אמנם, בשנים שלאחר מכן נשחקה הסובלנות הזו במידה מסוימת, כשקונרד פון הצנדורף, לימים רמטכ"ל הצבא ופרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרי, הביעו רגשות אנטישמיים. פרנץ פרדיננד גם הואשם על ידי פון הצנדורף באפליה לרעה של קצינים פרוטסטנטים.
הצבא עד מלחמת העולם הראשונה > מימון וציוד

הפרלמנט האוסטרי נשלט על ידי ליברלים גרמנים שהתייחסו לצבא כאל שריד פיאודלי ולא ששו להזרים לו כספים. בפרלמנט ההונגרי, הסתייגו המחוקקים מהצבא המשותף, אך נהגו בנדיבות כלפי החלק ההונגרי של הצבא. ב-1867 היה התקציב הצבאי כרבע מהתקציב הכללי של השלטון, אך המשבר הכלכלי שפקד את האימפריה בשנת 1873 העלה ספקות באשר ליכולתה של האימפריה לנהל מלחמה גדולה ללא תמיכה כספית חיצונית. למרות הגידול המתמיד בתקציב הצבא, לקראת סוף המאה ה-19 נותר התקציב נמוך ביחס למדינות האירופאיות האחרות. אמנם התקציב עלה מ-262 מיליון כתר ב-1895 ל-306 מיליון כתר ב-1906, אך יחסית למספר החיילים הוא נחשב נמוך אפילו יחסית לאיטליה והיה שווה לזה של רוסיה, אם כי לה היו יותר חיילים. אחוז הגיוס הנמוך יחסית ליריבותיה, כפי שנאמר לעיל, תרם אף הוא לחולשת הצבא. ניסיונות להגדיל את מספר מגויסי החובה סוכלו שוב ושוב על ידי אנשי ממשל הונגרים, והסכמה בנושא הושגה רק ב-1912.
בתחום החדש של תעופה צבאית השתרך הצבא האוסטרו-הונגרי הרחק מאחורי מדינות אחרות באירופה. פלוגת כדורים פורחים שהוקמה ב-1893 הייתה כפופה ליחידות הארטילריה של הצבא ולא נעשה בה שימוש התקפי. ההבנה שכלי טיס כבדים מן האוויר מסוגלים וכדאיים לשימוש, הגיעה מאוחר יותר ורק בשנת 1912 רכש הצבא חמישה מטוסים לשירות חיל האוויר. ב-1914, ערב פתיחת המלחמה, היה התקציב לתעופה צבאית 1/25 מהתקציב הכולל של צבא צרפת. אוסטרו-הונגריה פתחה את המלחמה לעומת זאת, עם 35 מטוסים וספינת אוויר אחת.
הצבא ביולי 1914

ערב פתיחת המלחמה מצב הכוחות בצבא עמד על:
30,000 קצינים
410,000 נגדים וחיילים
87,000 סוסים (הערכה)
1,200 תותחי ארטילריה
לאחר הכרזת המלחמה כללו כוחות הצבא שלושה מיליון איש שהיו מורכבים ממגויסי חובה ומגיוס חרום ראשון.
המפקד העליון של הצבא, הקיסר פרנץ יוזף, היה כבר בן 84 ולרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף, הייתה השפעה גדולה יותר בקרב אנשי הצבא. פון הצנדורף דגל במדיניות-חוץ תקיפה, ובשימוש בצבא כדי לפתור סכסוכי גבול עם איטליה וסרביה. ב-11 ביולי מינה פרנץ יוזף את הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן לגנרל-פלדמרשל, בהנחה שהוא לא יפריע לכישוריו של פון הצנדורף בטקטיקה ובמבצעים. פרידריך מילא תפקיד זה עד לפברואר 1917, אז החליט קרל הראשון, קיסר אוסטריה לתפוס את מקומו.
קרבות עיקריים במלחמה > החזית המזרחית

בחזית המזרחית נלחם הצבא האוסטרו-הונגרי לצדה של גרמניה ברוסיה.
ב-1914 הציב הצבא האוסטרו-הונגרי ארבע ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכל כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1,000 תותחים. התוכנית האוסטרית הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (שהייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין.
החזית נפתחה בפלישה של רוסיה לגרמניה, שאמנם נכשלה, אך הצבא האוסטרו-הונגרי שסייע בבלימת הצבא הרוסי במה שנקרא לאחר מכן המערכה על גליציה, ספג אבדות קשות, נסוג מקווי הפתיחה של הקרב והוכיח לגרמנים שלא תהיה אפשרות לסמוך עליו באופן רציני.
ב-1915 נכנע הצבא במצור על פשמישל ומעל 100,000 חיילים נשבו, בהם קצינים וגנרלים. לאחר כמה חודשים נעזרו האוסטרו-הונגרים בגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב על מנת לכבוש בחזרה את פשמישל ושטחים נוספים.
ב-1916 תקפו הרוסים במפתיע את הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום החזית במה שכונה מתקפת ברוסילוב וגרמו להם לאבדות גדולות בכוח אדם ולהפסד של שטחים גדולים. לאחר מתקפה זו, איבדו למעשה האוסטרו-הונגרים את יכולתם להשתתף במאמץ המלחמתי בצורה משמעותית ללא עזרת הגרמנים.
קרבות עיקריים במלחמה > החזית המקדונית

עם תחילת המלחמה פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק. עם כניסת הרוסים למלחמה עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים מול 180,000 סרבים. על אף יתרונם המספרי, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים. האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים, אולם הפסידו בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה. באוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת, ובסיוע כוחות גרמניים ובולגריים, הצליח הצבא במשימתו וכבש את סרביה. בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו. הצבא הסרבי המובס נסוג לאזור מקדוניה שם סייעו כוחות אוסטרו-הונגריים לצבא הבולגרי להחזיק בקו החזית עד לסיום המלחמה.
קרבות עיקריים במלחמה > החזית האיטלקית

לאחר שעזבה איטליה את הברית עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה והצטרפה למדינות ההסכמה במאי 1915, החל הצבא האיטלקי בתקיפות מקומיות נגד האוסטרו-הונגרים. תקיפות אלו התפתחו לכדי שנים עשר קרבות הנהר איזונצו ונמשכו מה-23 ביוני 1915 עד ספטמבר 1917. בכל אותה תקופה החזיק הצבא האוסטרו-הונגרי כוחות גדולים בחזית המזרחית, ולכן לא היה מסוגל להכריע את החזית.
בסוף חורף 1916 תכנן פון הצנדורף מתקפה גדולה על הצבא האיטלקי שתוציא את איטליה מהמלחמה. הוא לא הצליח לקבל סיוע גרמני למתקפה והחליט לבצע אותה בכל זאת. הקרב, שנקרא קרב אסיאגו נפתח ב-15 במאי 1916 ונראה היה שתוכניתו של הצנדורף מצליחה, אולם בתחילת יוני התעשתו האיטלקים, גרמו לאוסטרו-הונגרים לסגת מהשטחים שכבשו והחזירו את קו הגבול לקדמותו.
בספטמבר 1917 יצאה רוסיה מהמלחמה, כך שהכוחות התפנו לחזית האיטלקית. בעזרת תגבור החזית בכוחות אוסטרו-הונגריים וגרמניים מהחזית המזרחית, החל באוקטובר 1917 קרב קפורטו בו הובסו האיטלקים, נסוגו כ-100 קילומטרים ואיבדו כוח אדם רב וציוד.
ביוני 1918 ניסו האוסטרו-הונגרים להמשיך את המומנטום החיובי שנוצר בקרב קפורטו, ובקרב הנהר פיאווה תקפו את האיטלקים ואת כוחות הסיוע הבריטים והצרפתים. פון הצנדורף ביצע במהלך הקרב כמה טעויות כשפיצל את כוחותיו ולא זיהה בזמן את ההתפתחויות וכך הפסיד את כל השטח שהשיג בקרב קפורטו והוכה כל כך, עד שלא יכול היה להעמיד את הצבא להתקפות גדולות שוב.
באוקטובר 1918 פתחו האיטלקים המחוזקים בצבאות מדינות ההסכמה בקרב ויטוריו ונטו, הביסו את הצבא האוסטרו-הונגרי וגרמו לו לבקש שביתת נשק. לאחר קרב זה הפסיק הצבא האוסטרו-הונגרי לתפקד והאימפריה האוסטרו-הונגרית יצאה מהמלחמה.
קרבות עיקריים במלחמה > החזית המערבית

בחזית המערבית לא היה מעורב הצבא האוסטרו-הונגרי, למעט פלוגות ספורות שסייעו לגרמנים בצרפת ובבלגיה, בעיקר בארטילריה.
הערות שוליים

↑  ראו: תערוכת "שנות טובות", באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
↑  Austrian Imperial Army
1 2  Austria in 1914
↑  Armies 1914
↑  Greatwardifferent.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526382205171 
איגרת שנה טובה המציגה שלושה רבנים צבאים בצבא האוסטרו-הונגרי, וינה 28 במרץ 1916: מימין לשמאל: ד"ר פרדא, ד"ר פרנקפורטר וד"ר דויטש
אימאם צבאי אוסטרו-הונגרי מוביל חיילים בוסנים בתפילה.
השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו

השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו (באנגלית: His Majesty's Diplomatic Service) הוא השירות הדיפלומטי של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, המטפל בענייני החוץ שלה, בניגוד לשירות אזרחי הבית של הוד מלכותה, העוסק בענייני הפנים. תחת משרד החוץ הבריטי ישנם כ-16,000 מועסקים בלונדון, וכן 240 שגרירויות ומשרדים ברחבי העולם, לצד צוותים שכירים מקומיים וחברי משרדי ממשלה אחרים.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים הוא גם ראש השירות הדיפלומטי.
שירות החוץ, אשר במקור אייש את משרד החוץ בעובדי מדינה, היה בעבר שירות נפרד אשר אוחד עם השירות הדיפלומטי בשנת 1918. השירות הדיפלומטי גם ספג לתוכו את השירות הקולוניאלי בשנות ה-60 המאוחרות.
נשים לא הורשו להצטרף לשירות הדיפלומטי עד 1946. עד 1973, הן נדרשו להתפטר לאחר שנישאו. האישה הראשונה שמונתה לשגרירה הייתה ברברה סולט, אשר נעשתה שגרירת ישראל בשנת 1962. עם זאת, סולט חלתה בסרטן, מה שמנע ממנה להתמנות לתפקיד. האישה הראשונה אשר שימשה כשגרירה הייתה אן וורברטון, אשר מונתה לתפקיד בדנמרק בשנת 1976.
ראו גם

משרד החוץ הבריטי
השירות הקולוניאלי
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים
הערות שוליים

↑  Martin Vennard, The women who serve in danger zones, ‏09 ביולי 2014 (באנגלית)
השיטפון בוואל די סטאבה

| --- | --- |
מראה בעמק סטאבה לאחר השיטפון
מראה בעמק סטאבה לאחר השיטפון
 תאריך התרחשות:  19 ביולי 1985 
 הרוגים:  268 
 פצועים:  20 
 נזק:  133 מיליון אירו
 קואורדינטות:  46°19′14″N 11°30′02″E﻿ / ﻿46.32058056°N 11.50066944°E﻿ / 46.32058056; 11.50066944
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןהשיטפון בוואל די סטאבה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןהשיטפון בוואל די סטאבה
 
השיטפון בוואל די סטאבה התרחש בצהרי ה-19 ביולי 1985 והיה מהאסונות החמורים בתולדות איטליה המודרנית. שני מאגרי מים מלאכותיים התבקעו, ותכולתם זרמה בכוח רב במורד עמק סטאבה (Stava) שבצפון איטליה. השיטפון גרם למותם של 268 אנשים, ל-20 פצועים ולנזק כבד לרכוש.
האסון

דופנות מאגרי המים שהתבקעו נבנו מחומר שנכרה במכרה סמוך. הם נמצאו בשני מפלסים שונים. הגבוה שבהם התבקע ראשון והביא לפריצת המאגר השני. מים ובוץ בנפח של 180 אלף מטרים מעוקבים געשו במורד העמק במהירות של 90 קילומטר לשעה כשהם הורסים כל מה שבדרכם וסוחפים אתם עוד 40 עד 50 אלף מטרים מעוקבים של הריסות ועצים שנעקרו ממקומם. נד המים וההריסות הרס את הכפר הקטן סטאבה ושלושה בתי מלון שהמו אדם, פגע גם ביישוב טזרו (Tesero) ועבר נתיב של 4.2 קילומטרים בסך הכל עד שנבלע בנהר אביזיו (Avisio). הוא הותיר שכבת בוץ בגובה של 20-40 סנטימטרים על פני שטח של 435 אלף מטרים מרובעים.
כ-5,000 עובדי הצלה בסיוע כלבי גישוש וציוד מיכני עסקו חילוץ ההרוגים ובחיפוש אחרי ניצולים, אך איתרו רק 20 מהם. 71 מההרוגים בשיטפון לא זוהו ונקברו כאלמונים.
בנוסף לאבדות בנפש הרס השיטפון 63 מבנים והחריב שמונה גשרים. היקף הנזק שנגרם הגיע ל-133 מיליון אירו (על פי סכום הפיצויים שנפסקו לניזוקים באסון).
חקירה ומשפט

חקירת האסון העלתה ששני מאגרי המים נבנו בצורה לקויה וללא שולי בטיחות מספיקים, ולא תוחזקו כהלכה מאז הקמתם. צינור מים ששימוש לניקוז עודפי מים מהמאגר הגבוה הלך ושקע תחת משקלם של משקעי אדמה. במקביל הוזרמו מים נוספים אל תוך המאגר, באופן שהלחץ על דופנו הלך וגבר. המים חדרו לדופן והחלישו אותה עד שנפרצה. המים והאדמה שזרמו ממנו הביאו לקריסת המאגר הנמוך יותר כעבור פחות מדקה.
ב-1992 הורשעו עשרה אנשים בעבירות שונות בקשר לבנייה ולטיפול הלקויים של המאגרים, אשר הובילו לאסון. עם זאת איש מהם לא ריצה בסופו של דבר עונש מאסר. שורה של חברות וארגונים שהיו מעורבים בבניית המאגרים, בפיקוח עליהם ובתחזוקתם חויבו בתשלום פיצויים לנפגעי האסון.
הנצחה

אזור האסון שוקם והכפר סטאבה נבנה מחדש. מספר אנדרטאות ולוחות זיכרון לאסון ולקורבנותיו הוקמו בכפר ובקרבתו. בשנת 2002 הוקמה קרן זיכרון לאסון (Foundation Stava 1985) ביוזמת קרובי הנספים ורשויות מקומיות באזור האסון. הקרן הקימה מרכז תיעוד לאסון בכפר סטאבה.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך ביקור זיכרון בעמק סטאבה ובכפר סטאבה ב-17 ביולי 1988.
שלושה סרטים תיעודיים הופקו אודות האסון, ובהם סרט בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק וסרט בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
ראו גם

עליית נהר הארנו על גדותיו (1966)
סכר מלפסה
וסטפול

וסטפול (בנורווגית: Vestfold) היה אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות בוסקרוד וטלמרק. בוסקרוד הוא המחוז הקטן ביותר מבין כל מחוזות נורווגיה מבחינת שטח, וה-10 המאוכלס ביותר. מנהל המחוז נמצא בטנסברג – העיר העתיקה ביותר בנורווגיה. ב-1 בינואר 2020 המחוז מוזג עם טלמרק בהרבה והפך למחוז וסטפול וטלמרק.
פירוש שם המחוז הוא "מזרח פולד" (שמו הקדום של המחוז; לעומת אסטפול – "מערב פולד"). עד שנת 1919 (שנת חלוקת המחוזות לחלוקה הנוכחית) נקרא המחוז אמט יארלסברג ולארוויק.
היסטוריה > תקופת הוויקינגים

וסטפולד מוזכר לראשונה במקור כתוב בשנת 813, כאשר מלכי דנמרק היו בווסטפול כדי להרגיע את המרד בקרב הפירסטים.
תלוליות האבן במרכז העיירה של טונסברג של ימינו תוארכו לתקופת הוויקינגים.
במאה העשירית התבססו המלכים המקומיים. המלך או היועמ"ש שלו התגוררו בבית הדין המלכותי הישן בטונסברג.
נראה כי מלכי דנמרק היו חלשים בווסטפולד מסביבות אמצע המאה ה-9 ועד אמצע המאה העשירית, אך שלטונם התחזק שם בסוף המאה העשירית. נראה כי מלכי דנמרק ניסו לשלוט באזור עד המאה ה-13.
היסטוריה > ציד לווייתנים

ציד לווייתנים היה תעשייה חשובה מהמאה ה-19 בערי חוף כמו לרוויק, טונסברג וסנדפיורד, שהייתה המרכז העולמי לתעשיית הלווייתנים המודרנית בעולם. לא רק גברים ממחוז וסטפולד מהווים כמעט את כל הצוותים בצי הלווייתנים הנורווגי, אלא שרבים היו מעורבים גם בתעשיית הלווייתנים במדינות אחרות. כדוגמה, השלב הראשון של ציד הלווייתנים המודרני באוסטרליה התבסס כמעט לחלוטין על עובדים מלרוויק. בעוד שתחנת הלווייתנים הראשונה באיי פארו הוקמה על ידי סנדפיורדים, לרוויק מילא תפקיד דומה גם לאיי שטלנד. טונסברג יזמה חלק ניכר מתעשיית הלווייתנים באיסלנד וההברים.
גאוגרפיה

וסטפול הוא המחוז הקטן ביותר בנורווגיה, למעט מחוז העיר אוסלו. הוא שוכן על החוף המערבי של אוסלו פיורד. וסטפולד גובל עם מחוז בוסקרוד בצפון ועם מחוז טלמרק במערב. הוא גובל בסקגראק בים הצפוני גם מדרום וגם ממזרח. המחוז כולל שטח כולל של 2,157 קמ"ר (833 מ"ר) ויש לו קו חוף של 980 ק"מ. הפסגה הגבוהה ביותר במחוז היא בגובה 634.04 מטר (2,080.2 רגל). המחוז הוא גם ביתם של 1,407 איים. [7] נוטרוי (60 קמ"ר) הוא האי הגדול ביותר בווסטפולד, ואילו טים (39 קמ"ר) הוא האי השני בגודלו.