stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסינטו בנאבנטה
יצירתו

בנאבנטה כתב מעל 170 מחזות ואפילו בגיל 87 חיבר חמישה מחזות חדשים בשנה אחת. השקפת עולמו הייתה פסימית והוא הצטיין בשנינות מרירה. הוא הושפע ממולייר. בשנת 1892 פרסם מחזות רומנטיים, בהם ניכרת השפעתו של שייקספיר. וכעבור שנה פרסם ספר שירים.
המחזה הראשון שהוצג בהצלחה, נכתב על ידו בגיל 28, בשנת 1896. ביצירתו יש ארבע קבוצות עיקריות:
סאטירות חברתיות כדוגמת אנשים ידועים (1896)
מחזות אלגוריים כדוגמת משחק האינטרסים (1907)
מחזות פסיכולוגיים כדוגמת הגברת באהבה (1908)
מחזות לילדים כדוגמת הנסיך שלמד הכול מתוך ספרים (1919)
על בסיס המחזה שלו "האישה לא אהובה" צולמה טלנובלה אקאסיה.
בנוסף ליצירתו המקורית הוא גם עסק בתרגום יצירותיהם של שייקספיר ושל מולייר לספרדית.
הערות שוליים

↑  Villena, Luis Antonio de (ed.) (2002), Amores iguales. Antología de la poesía gay y lésbica, Madrid: La Esfera, ISBN 84-9734-061-2 (בספרדית)
↑  Garzón, Juan Ignacio García (14 July 2004), La paradoja del comediógrafo, ABC.es (בספרדית)
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278203705171  PLWABN: 9810530576405606  BIBSYS: 90078775  BNE: XX835237  BnF: cb12004236z (data)  CANTIC: a10655888  CiNii: DA0115672X  GND: 118655280  ISNI: 0000 0001 2136 3845  LCCN: n80001380  LNB: 000040794  NDL: 00519946  NKC: jn19990000655  NLA: 35017237  NLK: KAC199602130  NTA: 070263949  RSL: 000113277  SELIBR: 39807  SNAC: w6j68gk9  SUDOC: 028157079  Trove: 791806  VcBA: 495/123821  VIAF: 64015709   WorldCat (עם VIAF): 64015709
הפיגוע בקו 78

| חלק מגל הטרור הפלסטיני (2015–2016) |
| --- | --- |
 תאריך:  13 באוקטובר 2015
 מקום:  ישראל ישראל, ירושלים, תלפיות
 סוג:  פיגוע ירי, פיגוע דקירה
 נשק:  סכין, רובה
 הרוגים:  3 אזרחים
 פצועים:  15 אזרחים
 מבצע:  אליאן ובלאל אבו גנאם
 מספר מפגעים:  2
 מניע:  לאומני
 
הפיגוע בקו 78 (ידוע גם כ"הפיגוע בתלפיות") היה פיגוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-13 באוקטובר 2015, ובמסגרתו שני מחבלים חמושים ברובה וסכין עלו על אוטובוס בירושלים והחלו לדקור ולתקוף את הנוסעים.
הפיגוע

ב-13 באוקטובר 2015 שני המחבלים: אליאן ובלאל אבו גנאם הגיעו באופנוע מג'בל מוכאבר, שבה התגררו, לשכונת תלפיות מזרח הסמוכה.  לאחר מכן עלו לאוטובוס כשכלי הנשק חבויים בתוך בגדיהם. הם המתינו באוטובוס עד שנוסעים נוספים עלו, ואז החלו בהתקפה.
בלאל אבו גנאם ירה בנוסעים ואילו אליאן דקר אותם. לאחר שלגנאם נגמרו הכדורים הוא החל לחנוק נוסעים.
כוחות הביטחון שהגיעו למקום במהירות חיסלו את אליאן ואילו בלאל שרד, הורשע, ונידון לשלושה מאסרי עולם.
בתיהם של גנאם ואליאן, נהרסו.
ב-2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחרר את בלאל אבו גנאם בעסקת שחרור החטופים השנייה  במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע > קורבנות

בפיגוע נרצחו 3 בני אדם. מותם של שניים מהם נקבע בזירה: חיים חביב בן ה-78, ואלון גובברג בן ה-51. בנוסף, גבר בן 76 בשם ריצ'רד לייקין נפצע אנושות לאחר שנורה בראשו ונדקר בחזהו, ומת מפצעיו שבועיים לאחר מכן, ב-27 באוקטובר.
בנוסף נפצעו בפיגוע כ-15 אזרחים.
תגובות

לאחר הפיגוע, הועלו על ידי הפלסטינים סרטונים המתדרכים היטב כיצד לדקור בצורה מדויקת אזרחים ישראלים.
לדברי מיכה אבני, בנו של ריצ'רד לייקין, הפוסטים כללו:
הוראות ספציפיות כיצד לחתוך למישהו את החזה ולחתוך לו את המעיים כמו מה שנעשה לאבי
ראו גם

גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)
תלפיות
הערות שוליים

↑  אסף גבור ונטעאל בנדל, גבל מוכבר: שכונה עם היסטוריה עשירה של טרור, באתר nrg‏, 8 בינואר 2017
↑  ניר חסון, נהרסו בתיהם של שני מחבלים ממזרח ירושלים שביצעו פיגועים בעיר, באתר הארץ, 4 בינואר 2016
↑  ניר דבורי, ‏חודשיים לאחר הפיגוע: בית המחבל מהאוטובוס בירושלים נהרס, באתר ‏מאקו‏, 4 בינואר 2016
↑  פרסום לציבור בעניין שחרור אסירים ועצירים ביטחוניים במסגרת מתווה לשחרור חטופים, משרד המשפטים
↑  עינב חלבי, אחראי לרצח 27 ישראלים, ו"זקן האסירים": 602 מחבלים ישוחררו השבוע, באתר ynet, 19 בפברואר 2025
↑  התגייסות למתן כבוד אחרון לגלמוד שנרצח בפיגוע, באתר בחדרי חרדים, 14 באוקטובר 2015
וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1471 
 פטירה:  17 בפברואר 1500 (בגיל 28) ראושנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  אליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן 
 
וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית (בגרמנית: Wilhelm III., „der Jüngere“, Landgraf von Hessen ; ‏8 בספטמבר 1471–17 בפברואר 1500) היה רוזן הסן העילית בין השנים 1483–1500, ומקום מושבו היה במרבורג.
ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-8 בספטמבר 1471, להיינריך השלישי, רוזן הסן העילית ולאנה מקצנלבוגן. בשנת 1483 מת אביו, ווילהלם ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהיה עדיין קטין, שימש דודו, הארכיבישוף הרמן הרביעי מקלן והנס הופמן מדרנברג כאפוטרופסים עד 1489.
בעזרת ההכנסות הרבות של המדינה יכול וילהלם לרכוש בשנת 1492 חצי מהלורדות של אפשטיין (כולל אזור לנדכן) ובשנת 1493 לרכוש גם את החלק העיקרי של קלינגנברג אם מיין.
בשנת 1498 הוא התחתן עם אליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן, בתו של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
וילהלם מת ב-17 בפברואר 1500 בגיל צעיר, לאחר שנפל מסוס בזמן ציד, ומכיוון שלא היו לו ילדים, ירש בן דודו וילהלם השני את נחלותיו, ואיחד שוב את רוזנות הסן.
הערות שוליים

↑  State Archive in Marburg cartulary 14, No. 5, f. 12-21v and the State Archive in Marburg cartulary 21, No. 34 Bl 153-176V.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129236799  VIAF: 33071267   WorldCat (עם VIAF): 33071267
דפנה מאיר

| --- | --- |

דפנה מאיר, 2 בינואר 2015
 לידה:  17 בנובמבר 1977 ישראל 
 נרצחה:  17 בינואר 2016 (בגיל 38) עתניאל, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  עתניאל, ישראל
 פעילות בולטת:  קידום "בריאות האשה". ממפיצי שיטת מודעות לפוריות בישראל.
 מקצוע:  אחות מוסמכת
 בן זוג:  נתן מאיר
 
דפנה מאיר (17 בנובמבר 1977, ז' בכסלו ה'תשל"ח – 17 בינואר 2016, ח' בשבט ה'תשע"ו) הייתה אחות רפואית ועסקנית רפואית-הלכתית דתית-לאומית. עסקה בענייני פוריות האישה וטהרת המשפחה וקידמה סוגיות ופרקטיקות שונות בתחום זה, ובין השאר הייתה בודקת טהרה, מתקינת דיאפרגמות ומקדמת האפשרות לשימוש בהן, וממפיצי שיטת מודעות לפוריות בישראל. היא נרצחה בידי מחבל פלסטיני בפתח ביתה שבישוב עתניאל בעיצומו של גל הטרור הפלסטיני שאירע באותה תקופה, והפכה לאחד מסמלי קורבנות גל טרור זה.
ביוגרפיה

דפנה מאיר הייתה בת לאב ניצול השואה ולאם דור שביעי בארץ. הוריה נפרדו בצעירותה, ועד אז למדה בבית-ספר חרדי דתי. לאחר מכן עברה לפנימיית "אחוזת שרה" בבני ברק, לילדים ממשפחות מצוקה. דרך הפנימייה הכירה את משפחת מואטי, שהייתה לה למשפחה מארחת ואירחה אותה בשבתות ובחגים, לאחר יום הולדתה ה-13. היא התגוררה ולמדה בחברת הנוער "גוונים" בקיבוץ טירת צבי והמשיכה לאחר מכן לשנת מדרשה במדרשת עין הנצי"ב. ב-1995 התגייסה לחיל האוויר כתצפיתנית ואת רוב שירותה עשתה במוצב בדרום לבנון. שם הכירה את נתן מאיר, בנו של אלחנן מאיר, ולאחר כחמישה חודשים הם נישאו.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ובנוסף הם גידלו שני אחים באומנה. ב-1999 החלה את לימודיה לתואר ראשון בסיעוד באוניברסיטת בן-גוריון.
קריירה

ב-2003 החלה לעבוד כאחות מוסמכת במחלקה פתוחה במרכז לבריאות הנפש באר שבע. ב-2006 עברה התמחות בלימודי הנחיה לשיטת המודעות לפריון בירושלים. ב-2008, עבדה כאחות אחראית במרפאה ביישוב טנא עומרים. מ-2012 ועד מותה עבדה כאחות במחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
קריירה > מפעל חייה

בשנים 2006–2007 למדה לימודי הנחיה של שיטת מודעות לפוריות אצל מיכל שונברון. מאז, על בסיס היכרותה עם השיטה, הידע הרפואי שלה כאחות והידע הדתי ההלכתי, התוותה דרך של ייעוץ לנשים דתיות בנושאי בריאות ומודעות לגוף, לפריון ולמיניות.
במהלך עבודתה עסקה מאז ואילך בהנחיית סדנאות בקבוצות קטנות של נשים ללימוד שיטת המודעות לפוריות, כולל ליווי אישי ארוך טווח. מאיר העבירה סדנאות בתחום ההתבגרות המינית לנערות בגיל ההתבגרות. כמו כן, עסקה בהנחיית אימהות לבנות מתבגרות, לבגרות מינית ראויה וכמדריכת כלות. העבירה סדרות שיעורים בנושאי תכנון המשפחה, גיל המעבר, הנקה, פריון ובריאות האישה לציבור הרחב. כתבה טורים שבועיים בנושאי בריאות שונים לעיתונים קהילתיים והתראיינה למגזינים לנשים בתחומים אלה. חלק מהידע צברה מניסיונה האישי, לאחר שחוותה קשיים וסיכונים במספר לידות.
אחד ממפעליה היה הפעלת קליניקות שהקימה בירושלים ובבאר שבע, עבור נשים המעוניינות באמצעי המניעה דיאפרגמה כאלטרנטיבה בריאה להורמונים או לאמצעים פולשניים. מאחר שזיהתה בישראל מחסור במתן שירות זה, נרתמה לתת אותו, כדי לקדם את הכרת השימוש בו ולהכשיר מתאימות דיאפרגמה נוספות ברחבי הארץ. במשך השנים פקדו את הקליניקה נשים רבות. גם על תרומתה לקידום נושא זה הייתה מוערכת בקרב הגורמים התורניים העוסקים בכך, בהם מכון פועה. בחודש ינואר 2016 בו נרצחה, עסקה בניסיון להקים קליניקה דומה גם במגזר הבדואי. כמו כן התמחתה בלימוד נשים לזהות סרטן שד.
מאיר פעלה להעלאת המודעות לבריאות נשים במגזר הדתי ובכלל הציבור. הייתה כתובת לנשים רבות בנושא פוריות ומיניות והשיבה לשאלות באתר "קולך". ניהלה שיח ער בסוגיות השעה עם גורמים הלכתיים מרכזיים ואנשי רפואה בתחומים אלה. את כל אלה ועוד עשתה בהתנדבות. לאחר מותה העניקה לה הכנסת תעודת הוקרה על פעולתה הענפה לרגל היום לקידום בריאות האישה בישראל.
מאיר הייתה הכותבת היחידה בפורום "פריון ובריאות האישה" באתר "קולך", אליו נכנסות עשרות אלפי קוראות בשנה, להן נתנה מענה וייעוץ בענייני פוריות ובריאות האישה, הן במענה פומבי והן באופן דיסקרטי. בנוסף פתחה אתר בשם דרך נשים, בו פרסמה מאמרים שכתבה וניהלה בלוג אישי. במכתב פרידה מפורום קולך ב-2013 כתבה:
"במהלך השנים הללו בהן התנדבתי ב"קולך", התפשט הפייסבוק, ששינה לרבות/ים את החיים במובנים רבים. הוקמו קבוצות של פמיניסטיות דתיות וקבוצות תמיכה בנושאים שונים, ברמה החצי עולמית. אמנם עוד לא שמעו על זה בסומליה, ובאזורים הכפריים שָם שום דבר לא השתנה לטובה, בוודאי לא במעמד האישה, אך עוד חזון למועד. נתקן את העולם בפרוסות קטנטנות. לא בבת אחת".
לאחר מותה הופצה תפילה אישית שפרסמה מאיר בבלוג שלה המיועדת לאחות המחלקת תרופות לחולים. הסופרת והחוקרת עליזה לביא פרסמה תפילה זו במהדורה המורחבת של ספרה "תפילת נשים, אוסף תפילות וסיפורי תפילה של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה".
התפילה תורגמה לאנגלית על ידי ד"ר קנת פרגר, פרופ' באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ורופא בבית החולים האוניברסיטאי שם, יו"ר הוועדה לאתיקה רפואית שם.
רציחתה

ב-17 בינואר 2016, בשעה שדפנה שהתה בביתה שבעתניאל וצבעה את דלת ביתה, חדר לפתח ביתה מוראד עבדאללה אדעיס, מחבל פלסטיני כבן 16 מהכפר בית עמרה (כ-2 ק"מ צפונית מזרחית לעתניאל), ודקר אותה למוות לעיני ילדיה. לפי עדותו, דפנה נאבקה בו אף לאחר שדקר אותה, אך הוא שב ודקר אותה עד שלא הצליח להוציא את הסכין מגופה. אז נמלט לביתו בבגדיו המוכתמים בדם, שם נשאר עד שנעצר כעבור יומיים במבצע משותף לשב"כ ויחידת דובדבן.
דפנה מאיר נקברה בהר המנוחות. בהלווייתה ספד לה שר החינוך נפתלי בנט.
רציחתה > בעקבות הרצח

באפריל 2016 הזמין שגריר ישראל באו"ם דני דנון וארגון נפגעי הטרור משפחה אחת את האב נתן מאיר ובתו רננה, להשתתף ולייצג את נפגעי הטרור הישראלים בדיון שהתקיים במועצת הביטחון של האו"ם בנושא הטרור.
לאחר ביקורם באו"ם, פנה נתן מאיר למזכ"ל במחאה על היחס שלו זכה במהלך ביקור רשמי במקום. במכתבו קבל על יחסם של שגרירי האו"ם ונציגיו אליהם. בין היתר ציין מאיר במכתבו, שברור לו שמקום מגוריו שנוי במחלוקת, אבל בניגוד להתנהגות נציגי האו"ם אמר למזכ"ל: ”דע לך, שרבים משכניי הערבים המכונים פלסטינים שלחו לי תנחומים, הישירו מבט ובאו אל ביתי. הם יודעים ואני יודע שאת השלום האמיתי אנחנו, האנשים הפשוטים, נביא”.
ביוני 2016 נהרס ביתם של הורי המחבל הקטין. בנובמבר 2016 נשפט המחבל למאסר עולם ופיצויים בסך 1.75 מיליון שקל.
במהלך המשפט ביקש אבי המחבל מבית המשפט לגלות חמלה על בנו. כאשר נתבקש נתן מאיר לדבר בפני השופטים הגיב על כך ואמר:
"אני חושב שחמלה זה מושג גבוה וקדוש. לדפנה היתה חמלה ולכן גם ציינו את זה על המצבה שלה. ללמוד לדבר ערבית כדי לדבר עם המטופלים הערבים שלך זו חמלה. לדבר לחולים מחוסרי הכרה זו חמלה. וזה מה שדפנה עשתה. לרחם על רוצח שנטל את נפש אישה מול ילדיה זו לא חמלה. לרוצח כזה לא מגיעה חמלה. לי ולבני ביתי מגיעה חמלה. מגיע לנו עולם נקי מאנשים רשעים כאלה. מי שרוצח הולך לכלא לכל החיים זה המסר".
בית המשפט הדגיש כי העונש הראוי לנאשם, אשר ביצע את מעשה הרצח באכזריות בלתי רגילה ובדם קר, הוא שלילת חירותו לכל החיים. והמליץ לכל ועדה או גורם מוסמך שידון בעניין בעתיד להימנע משחרורו המוקדם.
ב-2016 זכה צילום של רונן זבולון (צלם דוקומנטרי ירושלמי המועסק בסוכנות הידיעות הבינלאומית רויטרס), המתעד את המשפחה בהלווייתה של דפנה מאיר לתמונת השנה בתחרות הצילום עדות מקומית.
ב-2017 התחתן נתן מאיר בשנית, ונולדו לו שתי בנות נוספות.
הוקרה והנצחה

במלאת שנה למותה יצא לאור ספר ביוגרפי על מאיר בהוצאת ידיעות ספרים בשם "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר". בספר משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה, בליקוט ועריכה של יפעת ארליך. הספר מתאר את מסלול חייה מילדות, את היכרותה עם נתן מאיר בעת שירותם הצבאי ואת חייהם המשותפים; על ניסיונות הלידה הקשים, על אימהות ועל גידול ילדי אומנה. בספר קיים ניסיון להתחקות אחרי העבר של האב שנטש את בתו. במסגרת כתיבה זו התגלו פרטים שלא היו ידועים כלל למשפחה ואשר היה צריך לברר האם יש להם השלכות למפרע. הספר עוסק בדילמות של דפנה ובעבודתה כאחות במקומות השונים. במיוחד מרחיב הספר על מפעל חייה של דפנה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית. ובכללן התכתבות חריפה שדפנה ניהלה עם רבנים בנושא שבעה נקיים למשפחות הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות השונים הקיימים לבעיה הפיזיולוגית, אינם הולמים לבעיה ההלכתית.
הספר היה לרב-מכר. כעשרת אלפים עותקים נמכרו בחודש הראשון לפרסומו וכבר בשבוע הראשון להוצאתו הופיע הספר בראש רשימת רבי המכר של צומת ספרים וסטימצקי.
במלאת 30 להירצחה נערכה אזכרה בסימן של אחדות, בה נאמו בין היתר ליהיא לפיד ויריב אופנהיימר.
באפריל 2016 שודר בערוץ עשר סרט דוקומנטרי בבימויה של ציפי ביידר "בדרכה שלה", שמתאר את חייה, הקריירה ומותה של דפנה מאיר, וכולל ראיונות עם בעלה וילדיה.
ב-5 ביולי 2016 העניקה לה הכנסת במעמד יו"ר הכנסת יו"ר ההסתדרות הרפואית וח"כ נוספים, תעודת הוקרה לרגל יום בריאות האשה הבינלאומי, לרגל פועלה לקידום בריאות האשה.
ביולי 2016 שודרה בערוץ 2 כתבה עם סיון רהב-מאיר אודות אחות, צעירה יהודייה אמריקאית, שעלתה לארץ בהשפעתה ולזכרה של דפנה מאיר. באזכרה לציון יום השנה למותה, השתתפו משפחות אומנה חדשות אשר קיבלו על עצמן שליחות זאת בהשראתה.
חברת הכנסת קארין אלהרר הקדישה את חוק אומנה לילדים לזכרה של מאיר.
עובדיה חממה הלחין חלקים מן ההספד שנשא בן זוגה, נתן מאיר, לשיר "שירת החיים (תן לנו כח)".
פנינה גפן כתבה שיר ילדים בהשראת דמותה של דפנה מאיר, "אם השנה". השיר פורסם בעיתון הילדים אותיות.
דפנה מונצחת באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בלוח מס' 79.
במאי 2017 השיקה קרן בריאה את "תוכנית בוראות על שם דפנה מאיר", אשר נותנת מענקי הזנקה לפרויקטים בנושאי בריאות ונשים.
בינואר 2019 ראה אור ספר מאמרים פרי עטה של דפנה בשם "דרך אישה" בהוצאת ידיעות ספרים בעריכת רחלי לביא. הספר מאגד תשובות ומאמרים שכתבה דפנה על מיניות, פוריות והיריון במהלך השנים.
הוקרה והנצחה > מצפה דפנה

במסגרת פרויקט "בשבילם" (עמותה לעידוד נוער לעשייה וליזמות ציונית ערכית) ביוזמת נוער עתניאל אשר החל בעקבות רצח שלושת הנערים בו נבנתה דרך נוף סובב עתניאל, החליטו תושבי המקום ונוער היישוב במקום להנציח את דפנה באנדרטה, להקים על שמה מצפה נוף, טיילת ומתחם תיירותי הצופים אל עבר ירושלים. מצפה הכולל אמפיתיאטרון להופעות ופינות חמד למשפחות ועוד. הפרויקט נבנה בהתנדבות משלב התכנון והאדריכלות ועד לסיום הבניה בפועל. באוגוסט 2018 נחנך המצפה.
לקריאה נוספת

יפעת ארליך, מה יקרה אם אמות מחר בבוקר: סיפור חייה של דפנה מאיר, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
דפנה מאיר, דרך אישה - שאלות ותשובות על מיניות, פוריות והיריון, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
הערות שוליים

1 2  נעמה אנגל משאלי וחופי עמוס, הנרצחת מעתניאל: דפנה מאיר, אם לשישה ואחות בבי"ח, באתר nrg‏, 17 בינואר 2016
↑  אחת ממיליון: סיפורה האישי של דפנה מאיר הי"ד, באתר ערוץ 7, 18 בינואר 2016
↑  משפחת מאיר בהלוויתה של דפנה, "בשבת האחרונה דפנה אמרה פתאום, חצי בצחוק, חצי ברצינות, 'זה לא כל כך נורא למות'", באתר ynet, 22 בינואר 2016
↑  תמר צרור ורות עזריה, הגלולה המרה, פנימה - מגזין לאשה הדתית
↑  מדריך הדיאפרגמות השלם – עדכון דצמבר 2015
↑  מכתבו של הרב מנחם בורשטיין אל דפנה מיום 23.11.14, בספר "מה יקרה אם אמות מחר בבוקר", עמ' 148
↑  "מה יקרה עם אמות מחר בבוקר" עמ' 130
↑  דרך נשים, הבלוג של דפנה מאיר
↑  תעודת הוקרה לדפנה מאיר במסגרת יום הבריאות לאישה בישראל בכנסת, ערוץ 7, 5 ביולי 2016
↑  דפנה מאיר, קולך
↑  דרך נשים באינטרנט
↑  "תפילה לפני חלוקת תרופות", אפריל 25, 2013
↑  פרסום בדף של ארץ חמדה
↑  ניר דבורי, ‏תיעוד: שולפים את המחבל ממיטתו, באתר ‏מאקו‏, 19 בינואר 2016
↑  עופר חדד, ‏בתה של דפנה מאיר ז"ל משחזרת: "אמא נאבקה, המחבל נבהל וברח", באתר ‏מאקו‏, 20 בינואר 2016
↑  שבתי בנדט‏, "היא נאבקה וניסתה לקחת את הסכין": גבורתה של דפנה מאיר נחשפת, באתר וואלה, 15 ביוני 2016; לילך שובל, באישון לילה: כך נתפס המחבל שרצח את דפנה מאיר ז"ל, באתר ישראל היום, 19 בינואר 2016
↑  דפנה מאיר באתר GRAVEZ
↑  נפתלי בנט, כָלו מַעַיינות הַדמעות, באתר ערוץ 7, 18 בינואר 2016
↑  יובל קרני, "בלב כואב ומדמם, באים לבקש מהעולם להבין את נפגעי הטרור הפלסטיני", באתר ynet, 17 באפריל 2016
↑  אלישע בן קימון, נתן מאיר למזכ"ל האו"ם: "לא פצית פה, לא הבטת בפניי", באתר ynet, 8 במאי 2016
↑  מיכל רוטנברג, ‏צה"ל הרס את בית משפחתו של רוצח דפנה מאיר ז"ל, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 11 ביוני 2016
↑  חופי עמוס, נתן מאיר: "אב הרוצח ביקש חמלה, אבל לא מגיע לו", באתר nrg
↑   הוכרזו הזוכים בתערוכת צילומי העיתונות "עדות מקומית", באתר הארץ, 22 בדצמבר 2016
↑  אלישע בן קימון, התארס כשנה לאחר רצח אשתו בפיגוע: "לבי שמח", באתר ynet, 28 במרץ 2017
↑   רשימות רבי המכר 10.2.2017, באתר הארץ, 10 בפברואר 2017 
 רשימות רבי המכר 17.2.2017, באתר הארץ, 17 בפברואר 2017
↑  דברים שלקחתי מדפנה מאיר, סלונה, 17 בפברואר 2016
↑  פרסום האירוע ומשתתפיו, על ידי ארגון נשים עושות שלום. הארגון הקדיש לזכרה של דפנה גם את פעילותו לרגל יום האישה הבינלאומי
↑  ערוץ 7, בדרכה שלה סיפורה של דפנה מאיר, באתר ערוץ 7, 11 באפריל 2016
↑  עלתה לישראל בעקבות רצח דפנה מאיר, בערוץ היוטיוב של ערוץ 7
↑  מרגש: קארין אלהרר הקדישה את חוק האומנה לדפנה מאיר, כיפה, 24 בפברואר 2016
↑  "שירת החיים (תן לנו כח)". מילים: נתן מאיר. לחן: עובדיה חממה
↑  "אם השנה", אותיות
↑  בשבילם
↑  20 News, הפרויקט של נוער עתניאל: מוסיפים חיים להר, באתר ערוץ 20, 26 באוגוסט 2016
↑  אלירן אהרון, מנציחים את דפנה, באתר ערוץ 7, 17 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334152905171  LCCN: no2017053345  VIAF: 6149149368850185980000   WorldCat (עם VIAF): 6149149368850185980000
רצח דביר שורק

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |
 תאריך:  7 באוגוסט 2019
 מקום:  מגדל עוז
 מטרה:  אזרחים
 סוג:  פיגוע דקירה
 נשק:  שוקר חשמלי, סכין
 הרוגים:  1
 מבצע:  חמאס חמאס
 מספר מפגעים:  2 מחבלים פלסטינים
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מגדל עוז(למפת הרי ירושלים רגילה) מגדל עוז(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגדל עוז(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגדל עוז
 
רצח דביר שורק הוא פיגוע דקירה וניסיון חטיפה שאירע ביום רביעי, אור ל־ז' באב ה'תשע"ט, 7 באוגוסט 2019, ובו נרצח דביר שורק בן ה-19 בידי חוליית מחבלים פלסטינים סמוך לקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון.
דביר הוא בנו של יואב שורק ונכדו של הרב בנימין הרלינג שנרצח בהיתקלות עם מחבלים בהר עיבל בשנת התשס"א, 2000.
רקע

קאסם עסאפרה, אחד מרוצחיו של דביר, סיפר בחקירתו מה הניע אותו לצאת ולרצוח יהודי: "כבר כמה חודשים שאני הולך להתפלל במסגד ושומע על המצב באל-אקצא, שבימים רגילים מונעים מהמתפללים המוסלמים הפלסטינים להיכנס ומרשים למתנחלים, ובנוסף יש את הבנייה בהתנחלויות, ותמיד איחלתי לעצמי למות כמו שהיד".
הפיגוע

בליל 7 באוגוסט 2019, סמוך לשעה 20:30 המחבלים נסיר עסאפרה וקאסם עסאפרה, בני דודים מהכפר בית כאחיל, הגיעו עם רכבם סמוך לקיבוץ מגדל עוז בגוש עציון. הם החנו את רכבם בשולי הכביש ליד הרמזור, והמתינו כ־20 דקות עד שראו את דביר הולך לבדו לכיוון הכניסה למגדל עוז. ממצלמות האבטחה נראה דביר שורק תושב עפרה יורד בתחנה מהאוטובוס בקו 382 מירושלים לכיוון קריית ארבע, והולך לכיוון דרום לעבר הכביש שעולה לישיבת מחניים בה למד, סמוך למגדל עז.
לאחר ששני המחבלים עקבו אחריו זמן מה, התקרבו עם רכבם אל דביר ואז נסיר ירד מהרכב וניסה לחשמל אותו אך לא הצליח בשל התנגדותו של דביר. לאחר מאבק עם דביר שבסופו הפיל אותו אל הרצפה, נסיר דקר את דביר מספר דקירות בחזה ונכנס לרכב, והשניים נמלטו מהמקום.
גופתו של דביר נותרה מוטלת במשך כ-6 שעות עד שאותרה. לצד גופתו נמצאה שקית ספרים שקנה כמתנת סוף שנה לרבותיו בישיבת ההסדר אור תורה מחניים, בהם ספר מאת דויד גרוסמן.
לאחר הפיגוע > חשיפת ניסיון החטיפה

בחקירת המחבלים שביצעו את הפיגוע נחשף כי מתחילה ניסו לחטוף את דביר על ידי הימומו בשוק חשמלי, אך החשמול לא הצליח ובמקום זאת הוא דקר את דביר בפלג גופו העליון עד שראה שאינו זז, ואז נמלט מהמקום.
לאחר הפיגוע > הריסת בתי המחבלים

בשלהי נובמבר 2019 נכנסו כוחות צה"ל לכפר בית כאחיל הסמוך לחברון, והרסו את בתיהם של ארבעה מהמחבלים שהיו חלק מהחוליה שביצעה את הפיגוע. במהלך ההריסה, פלסטינים יידו אבנים על הלוחמים והבעירו צמיגים. צה"ל הגיב באמצעים לפיזור הפגנות.
לאחר הפיגוע > הנצחתו

בעפרה הוקמה "חוות אהבת עולם" על שם דביר, וניטעו בוסתן וחורשה לזכרו. חקלאי קיבוץ מגדל עֹז קראו למטע הדובדבנים הסמוך למקום לימודיו ונפילתו "מטע דביר".
העיתונאית עפרה לקס כתבה עליו את הספר "דביר - תשע עשרה שנה של אור".
ראו גם

רצח רנה שנרב
הערות שוליים

1 2  שלב אחרי שלב: כך תוכנן ובוצע רצח דביר שורק הי"ד, באתר "סרוגים", 24 באוקטובר 2019
↑  אלישע בן קימון, תמלילי החקירה נחשפים: כך תוכנן הרצח של דביר שורק ז"ל, באתר ynet, 24 באוקטובר 2019
↑  אלישע בן קימון, תיעוד: דביר שורק, דקות לפני שנרצח בפיגוע, באתר ynet, 23 בספטמבר 2019
↑  אור הלר, צה"ל הרס את בתי המחבלים שרצחו את דביר שורק בגוש עציון, באתר חדשות 13, 28 בנובמבר 2019
↑  מתוך אתר "יזכור".
↑  עפרה לקס, להעלות אור בחשיכה, באתר ערוץ 7
האלימה סולטאן

האלימה סולטאן (טורקית עות'מאנית: حلیمه سلطان) הייתה בת זוגו של הסולטאן מהמט השלישי, ואמו של הסולטאן מוסטפא הראשון והולידה סולטאן וכמו כן גם העוצרת של האימפריה העות'מאנית. היו לה ארבעה ילדים עם מהמט: שהזאדה מהמוט, מוסטפא הראשון, ושתי בנות.
כולידה סולטאן, היא הייתה השליטה דה פקטו מ-22 בנובמבר 1617 עד 26 בפברואר 1618 ומ-19 במאי 1622 עד 10 בספטמבר 1623. האלימה הייתה גם אחת מהדמויות הבולטות בתקופה שנודעה כ"סולטנות הנשים".
האלימה חיה בחצר העות'מאנית במהלך תקופת מלכותם של חמישה סולטאנים: מוראט השלישי, מהמט השלישי, אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, ועות'מאן השני.
ראשית חייה

ממוצא אבחזי, האלימה סולטאן התחתנה עם מהמט, כשעוד היה נסיך ומושל סנג'ק מניסה. בעקבות פטירתו של הסולטאן מוראט השלישי ב-1595, היא הגיעה לאיסטנבול יחד עם מהמט. באיסטנבול, בנה מהמוט היה מאוד אהוד על היניצ'רים. למרות זאת, האלימה לא התחבבה על חמותה ספייה סולטאן.
היא שלחה מכתב לאיש דת מפני שהייתה מאמינה באמונות טפלות, וכמהה לדעת אם בנה יהפוך לסולטאן הבא, וכמה זמן נשאר למלכותו של בעלה. איש הדת ענה לה, אך מכתבו נגנב על ידי הסריס השחור הראשי, עבדורזאק אגא, ונמסר למהמט ולספייה, במקום להאלימה. במכתב נאמר כי מהמט ימות תוך שישה חודשים אך לא צוין באילו נסיבות, ובנו יומלך אחריו. ספייה קוממה את מהמט, והוא בדק עם מהמוט אם ידע על מעשיה של אמו, והוא אכן לא ידע דבר.
תומכיו של מהמוט שהיו מעורבים בנידון הושלכו לים. היו שמועות כי האלימה גם הוצאה להורג, אך הן התגלו כשקריות. האלימה נשלחה ל"ארמון הישן" שהיה ממוקם בכיכר באיזיט בסוף יוני. מהמט נפטר לאחר שישה חודשים מפטירתו של מהמוט. ביום שישי, 9 בינואר, ספייה סולטאן יחד עם שהזאדה מוסטפא, נשלחו ל"ארמון הישן". בין פטירותו של מהמט והמלכתו של מוסטפא קצבתה הייתה 100 אקצ'ה ביום.