stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה מלכה
הערות שוליים

1 2 3  הרב משה מלכה באתר מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה
1 2 3  הרב אליעזר מלמד, הלקח מהפגנות השבת בפתח תקווה, בשבע, כ"ג שבט ה'תשפ"א (2021)
↑  הרב משה מלכה, דרש דרש משה, לוד, תשנ"ד, עמ' 276
↑  הרב יוסף אלנקווה, הרב משה מלכה ופעלו, באתר פורטל מורשת, י"ג בניסן ה'תשס"ג (2003)
↑  הוענק הפרס לספרות תורנית ע"ש הרב מלכה זצ"ל, באתר חדשות פיתה, 6 במרץ 2018
↑  ‏מאה שנים רבנות ורבנים בפתח תקוה‏ (Q116841337)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300414005171  ISNI: 0000 0000 7267 5921  LCCN: n84074781  VIAF: 297280654   WorldCat (עם VIAF): 297280654
שיר מורנו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1990 (בת 34) עכו, ישראל ישראל
 שם לידה:  שיר מורנו
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 עיסוק:  משחק • דוגמנות • הנחיה
 בן זוג:  אורן מאור
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
שיר מורנו-מאור (נולדה ב-15 באוגוסט 1990) היא שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

שיר מורנו נולדה וגדלה בעכו לציונה ולאליהו מורנו, מנהל אשכול פיס בעיר. היא בת הזקונים, ולה שתי אחיות גדולות שהבכורה בהן היא אשת התקשורת טלי מורנו, מגישת חדשות השבת ומגישת חדשות הערב בכאן 11. ב-2008 אמה, ציונה, נפטרה מסרטן.
קריירה

את דרכה כשחקנית התחילה בדצמבר 2012, כאשר השתתפה בשלוש העונות של סדרת הנוער "החממה" ששודרה ב-yes, בתפקיד סופי נוימן, תלמידה וקפטנית ב"מועדון הנשרים". בעקבות תפקידה בסדרה, בשנים 2014 ו-2015 השתתפה ב"החממה Live" וב"חממה על הבמה", מופעים בימתיים של משתתפיה. בשנת 2020 התראיינה מורנו למגזין "זמנים מודרניים" וחשפה כי לסופי, דמותה האייקונית ב"החממה" תוכננה נשיקה לסבית בעונה השלישית עם דמות נשית נוספת - דריה. מספר שנים אחר כך מורנו סיפרה בראיון כי היא התנגדה לרעיון וכי "לא היה מדובר ברומן רומנטי לסבי, אלא רק בנשיקה בין חברות טובות" (לא נכתב קו עלילה שלם אלא רק יועדה נשיקה לקראת סוף העונה) ולכן בסוף לא הייתה דמות גאה באותה סדרה. לפני שהסבירה את עצמה, תגובות רבות שליליות היו לבחירה זו ורבים הגדירו את מורנו כ"להט"בפובית".
בשנת 2013 השתתפה בסרט "מקובלות", בתפקיד דניאל. בפברואר 2014 החלה להשתתף בסדרת הילדים הקומית "מועדון החנונים" שמשודרת בערוץ זום בתפקיד תות שיבלי, מלכת הכיתה.
ב-2014 שודרה בערוץ הראשון סדרת הדרמה הקומית "משפחה טובה" בה שיחקה בתפקיד-משנה. באותה שנה שיחקה בסדרת המערכונים "שבט צוצלת", בערוץ זום, ושנה אחר כך, חזרה לשחק בעונה השנייה שלה. באותה השנה השתתפה ב"משחקי הפסטיגל", בתפקיד קאצ'י.
ב-2015 השתתפה במחזמר "הקוסם!", בה גילמה את "מכשמשה" המכשפה.
בשנת 2016 השתתפה שיר במחזמר "מרי לו" המבוסס על שיריו של צביקה פיק בתפקיד מרים לובוביץ' (מרי לו).
ב-2017 השתתפה בסרט "מועדון החנונים: הסרט".
ב-2018 החלה להנחות בתוכנית "מגזין FIX" של ערוץ DIY. באותה שנה השתתפה במופע "יצא משליטה 2" שיצר דני קרפל.
מגישה לסירוגין בערוץ רשת 13 לצד אלעד זוהר וירדן הראל את תוכנית המגזין היומית "פותחים יום".
מורנו הייתה הפרזנטורית של משחק הילדים "גומילום".
חיים אישיים

בשנת 2015 נישאה לאיש העסקים אורן מאור. השניים הורים לשני בנים ובת.
מתגוררת בשכונת נווה גן שברמת השרון.
הערות שוליים

↑    ענת לב-אדלר, "אמרתי לעצמי: 'למות את תמיד יכולה, אבל בואי ננסה לחיות קודם'", באתר "ידיעות אחרונות", 16 ביולי 2022
↑    ענת לב-אדלר | צילום: טל שחר, "אמרתי לעצמי: 'למות את תמיד יכולה, אבל בואי ננסה לחיות קודם'", באתר "ידיעות אחרונות", 16 ביולי 2022
↑  מיקי לוין, ‏מחאה נגד שיר מורנו: הקהילה הלהט"בית בקמפיין נגד השחקנית, באתר מעריב אונליין, 21 ביולי 2020
↑  שיר מורנו התחתנה - כל התעשייה התייצבה, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2015
רחאב עבד אלחלים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 75 בערך) נצרת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס החינוך הארצי (1994)  מדליקת משואה 
 
רחאב עבד אלחלים (בערבית: رحاب عبد الحليم; נולדה ב-1950 בנצרת שבישראל) היא המקימה והמנהלת הראשונה של בית הספר היסודי הניסויי "אַלְרוֹאַא", במנשייה זבדה. מפתחת התאוריה החינוכית "נקודת האור", העוסקת בשילובו של הילד בעל הצרכים המיוחדים. זוכת פרס ראש הממשלה[דרוש מקור] על פיתוח החינוך במגזר הערבי 1992, זוכת "פרס החינוך" הארצי ב-1994, ומדליקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-48 למדינת ישראל.
ביוגרפיה

רחאב עבד אלחלים נולדה בנצרת למשפחת טלאל סייד-אחמד המוסלמית, הבכורה מבין תשעה ילדים. אביה שימש כראש אגף חקירות ותביעות במחוז צפון בדרגת רב-פקד, ואמה עקרת בית. בסיום כיתה ח' התעקשה עבד אלחלים להמשיך בלימודים עיוניים ולא בלימודי תפירה כפי שהיה מקובל באותם ימים. היא סיימה את התיכון בבית-הספר לנזירות בנצרת, ואחר כך המשיכה ללימודי הוראה בסמינר הערבי למורים בחיפה. עם נישואיה למהנדס סאלח עבד אלחלים, עברה המשפחה לכפר מנשייה זבדה בעמק יזרעאל.
עבד אלחלים הגיעה כמורה צעירה לבית-הספר בכפר, ששכן אז בשלושה צריפים רעועים בבית הקברות, ללא חשמל וללא מים. למדו בו כיתות א' - ג' במשך שעתיים בכל יום, כשמעל בית הספר ריחף איום בצו סגירה של משרד החינוך, עקב מחסור בתנאים הולמים. עבד אלחלים קיבלה על עצמה את ניהול בית הספר ב-1984 והחלה בהובלת מאבק להגשמת חזונה והקמת בית-ספר בכפר, שיהווה דוגמה הן ברמה המקומית והן בארצית. עבד אלחלים גייסה את עזרת תושבי הכפר, את המועצה המקומית עמק יזרעאל והעומד בראשה דאז מולה כהן, ואת משרד החינוך, וב-1990 נחנך המבנה החדש של בית הספר. מבנה בית הספר תוכנן בהתנדבות על ידי בעלה של עבד אלחלים המהנדס סאלח עבד אלחלים כך שהוא מקיף במרכזו עץ חרוב עתיק. כך גם המבנה השני שהוקם בהמשך, מקיף במרכזו עץ אלון עתיק. עבד אלחלים הובילה את בית הספר למעמד של בית ספר מדגים ב-1990, בית ספר אוטונומי ב-1992, ולבית הספר הערבי הראשון שנבחר להיות אחד מבתי הספר הניסיוניים של משרד החינוך (1994).
היא שימשה בתפקידים ציבוריים רבים, בהם, במשרד החינוך: חברה במליאה הפדגוגית, בוועדת פרסי החינוך, בוועדה לחינוך לערכים ולדו-קיום, ובפורום לקידום מעמד האישה. כמו גם: חברה בצוות היועצים לראש מועצת עמק יזרעאל, חברה בווקף המוסלמי במשרד ראש הממשלה, חברה בוועד המנהל במכון "אבנה ראשה", וכן לימדה בתוכנית להכשרת מנהלים בסמינר אורנים. עבד אלחלים מחזיקה בשלושה תארים בתחום החינוך: MA ,BA ותואר דוקטור בפילוסופיה של החינוך. נכון לאוקטובר 2014, היא לומדת לקראת תואר במשפטים.
עבד אלחלים גרה במנשייה זבדה, היא אמא לארבעה וסבתא לשמונה.
בית הספר "אַלְרוֹאַא"

בית-הספר "אַלְרוֹאַא", ששמו כולל את המשמעויות של המילים חזון וחלום, הוא בית ספר שמשלב את הילד בעל הצרכים המיוחדים יחד עם תלמידי החינוך הרגיל. בית הספר מהווה גם בית ספר אזורי לילדים בעלי צרכים מיוחדים, והוא "מייצג גישה מערכתית חדשנית לשילוב של תלמידי חינוך מיוחד ותלמידי חינוך רגיל בממדים ובהעמקה שאין להם תקדים." כשליש מאוכלוסיית התלמידים שבו מוגדרת כבעלת צרכים מיוחדים, ו"אין בספרות שום אזכור למוסד חינוכי ממלכתי שמשלב כמות יחסית כה גבוהה של ילדים בעלי צרכים מיוחדים בסביבת לימודים רגילה".
עבד אלחלים הובילה את שיטת השילובים גם בתחומים נוספים בבית הספר: שילוב רב–גילאי בין הילדים, שילוב בין-צוותי בתוך הסגל החינוכי, ושילוב בין הסגל החינוכי לסגל הפרא-רפואי. כמו כן הושם דגש על שילוב אמנויות, מוזיקה, טבע ודרמה בתוכניות הלימודים ובתוכני ההוראה. בנוסף קיים שיתוף פעולה הדוק בין בית הספר להורים ולקהילה.
שינויים במעמדו של בית הספר:
1990 - נבחר לשמש בית ספר מדגים מטעם משרד החינוך, למנהלים, מורים וסטודנטים מכל ישראל.
1992 - הפך להיות בית ספר אוטונומי, שבו למנהלת ניתנת סמכות להחליט לגבי תוכניות הלימוד, דרכי ההוראה וצוות בית הספר.
1994 - הוכרז כבית ספר ניסויי בתחום שילוב הילד בעל הצרכים המיוחדים.
2000 - הוכר על ידי הגף לבתי ספר ניסויים, כמרכז הכשרה והנחיה למנהלים מורים ופרחי הוראה.
בית הספר זכה כמה פעמים במקום השני והראשון בתחרות "בית הספר היפה" הן במחוז צפון והן במדינה. קיבל את פרס "מגשים ישראל היפה" מאת נשיא המדינה חיים הרצוג, "מגן זהב" על הצטיינות בנושא זהירות בדרכים, ואות בית-הספר הירוק.
בית הספר כולל אשכול גנים מגיל 3 עד 6, בית ספר ממלכתי רגיל (כיתות א' – ו'), ומעון לילדים בעלי צרכים מיוחדים מגיל 5 עד 21.
מתוך "פתח דבר" לספר "עץ נטוע חזק באדמה ואמיריו בשמים", נכתב על ידי גנית וינשטיין, מנהלת האגף לניסויים ויזמות במשרד החינוך:
כבוד רב אנו רוחשים לבית-ספר זה, אשר ערך כבוד האדם עומד במרכזו. [...] בית הספר, אשר החל דרכו בפחונים דלים בבית הקברות שבכפר, הגיע להישגיו בזכות צוות עובדים רחב, השוקד ללא הרף על פיתוח הקיים ברוח הניסוי, ועושה זאת במהימנות, בנאמנות ובמיומנות. צוות זה הגיע להישגיו גם בזכותה של האישה העומדת בראשו – מנהלת בית-הספר, שאישיותה ודרכה החינוכית משמשים מודל בפני עצמו למנהיגות "מעצבת" ו"פורצת דרך".
תאוריית "נקודת האור"

המשנה החינוכית של עבד אלחלים מושתת על שתי אמונות יסוד: הראשונה היא "כבוד האדם" – כל תלמיד הוא פרט בפני עצמו בעל צרכים ויכולות שונות. על בית הספר מוטלת החובה המוסרית לספק לו מענה מקיף והוליסטי לכל צרכיו: מהפיזיים – סביבה מוגנת, ארוחה חמה. המשך בצרכים החברתיים – אווירה דמוקרטית, החופש לבחור ויחסי חברות עם התלמידים האחרים. ועד לצרכים הנפשיים רוחניים – כבוד ליכולותיו, קבלת השוני, אווירה של אמון ואהבה, ופיתוח חשיבה וסקרנות.
האמונה השנייה היא "תאוריית נקודת האור", שפותחה על ידי עבד אלחלים, שאומרת כי בכל ילד קיימים כישורים המיוחדים לו ושיש לפתחם. ברגע שמגלים נקודת אור אחת היא מאירה נקודות אור נוספות ותהליך זה עוזר לאדם להגשים את עצמו. השיטה שמה דגש על ה"יש" ולא על ה"אין", שקיים בכל ילד. על ידי חיזוק והעצמת הכישורים המיוחדים לכל ילד קרי "נקודת האור", מתחזקים גם כישורים ויכולות בתחומים נוספים ונוצרת דינמיקה של תהליך שיפור כללי בילד. צוות בית הספר עובד ע"פ תאוריה זו, ופועל לאיתור וחיזוק נקודות האור אצל כל תלמיד ובכך עוזר לו לממש את הפוטנציאל האישי שלו. בספרה של עבד אלחלים, "תאוריית נקודת האור: לחפש את הניצוץ שבאדם", מובאות דוגמאות רבות ליישום תאוריה זו.
מתוך מכתבו של פרופ' דוד חן מאוניברסיטת תל אביב - בית הספר לחינוך:
הרשי לי להודות לך בשמי ובשם צוות המחקר באוניברסיטת תל אביב על כל מה שלמדנו ממך ומבית הספר "אלרואא". אנו נעשה הכל כדי שהעושר הרוחני שנוצר שם בהנהגתך יובא לידיעתם של כלל אנשי החינוך גם בארץ וגם בקהילה הבינלאומית.[...]. מעט מאוד אנשים שפגשתי בחיי מצליחים ליצור רעיונות מקוריים ואחר-כך גם לממש אותם ולתת השראה מתמשכת לאנשי החינוך.
ספרים ומאמרים שכתבה

רחאב עבד אלחלים. 2003. עץ נטוע חזק באדמה ואמיריו בשמים: סיפורו של בית הספר הניסויי אלרואא במנשיית זבדה, קיבוץ דליה: הוצאת "מערכת".
רחאב עבד אלחלים. 2006. תאוריית נקודת האור: לחפש את הניצוץ שבאדם, קיבוץ דליה: הוצאת "מערכת".
רחאב עבד אלחלים. 2012. "נקודת האור–להצית את הניצוץ שבאדם", בתוך: חינוך – מהות ורוח. עורכים: ישעיהו תדמור, עמיר פרימן. הוצאת הספרים של מכון מופ"ת, עמ' 141 - 147.
לקריאה נוספת

לרייה, דורי, "אנטומיה של שינוי חינוכי: חקר-מקרה – בית-הספר הניסויי "אלרואא" במנשיית זבדה" בתוך בתי ספר ניסויים: בית היוצר לחדשנות בחינוך - חלק שני, עורכים: דוד חן, אסנת ספורטה, אוניברסיטת תל אביב הוצאת רמות, 2008. עמ' 33 - 88.
"ד"ר רחאב עבד אלחלים", בתוך: להיות אמא, עורכת: תמר מור סלע, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2010. עמ' 25 - 30.
הערות שוליים

1 2  ר. עבד אלחלים, תאוריית נקודת האור: לחפש את הניצוץ שבאדם, קיבוץ דליה: הוצאת "מערכת", 2006
↑   יום העצמאות | 1996, באתר כאן ארכיון, 23 באפריל 1996
1 2 3 4  ר. עבד אלחלים, עץ נטוע חזק באדמה ואמיריו בשמיים, קיבוץ דליה: הוצאת "מערכת", 2003
↑  פורטל הכרמל, ממנהלת בית ספר לעורכת דין
1 2 3 4  לרייה, דורי., אוטונומיה של שינוי חינוכי - חקר מקרה בית הספר הניסויי "אלרואא" במנשייה זבדה. בתוך: בתי ספר ניסויים: בית היוצר לחדשנות בחינוך - חלק שני., אונ' תל-אביב: הוצאת רמות, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302687605171  VIAF: 297506996   WorldCat (עם VIAF): 297506996
אפרים מאיר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בן 76 בערך) 
 מונחה לדוקטורט:  חנוך בן פזי 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  ישראל 
 אתר רשמי
 
אפרים מאיר (נולד ב-1949) הוא פילוסוף ישראלי, גר, מומחה בתחום מחשבת ישראל, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, כיהן כראש המחלקה למחשבת ישראל.
קורות חיים

מאיר נולד בבלגיה בשנת 1949 כנוצרי קתולי. הוא למד מדעי דת ופילולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלוון (Leuven) שבבלגיה והוא בעל תואר דוקטור בתאולוגיה.
התחתן ב-1971 ולאחר שהתגייר עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1983. בשנת 1989 החל ללמד במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן. ופעמיים שימש כראש המחלקה.
שימש מרצה אורח באוניברסיטאות מהמובילות בעולם, בין היתר לימד באוניברסיטת מארק בלוך בשטרסבורג (Marc Bloch University, Strasbourg), באוניברסיטת המבורג, בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג (Hochschule für Jüdische Studien, Heidelberg), ובאוניברסיטת המדינה של אריזונה. מ-2009 ועד 2017 שימש באופן סדיר כפרופסור אורח ללימודי דיאלוג יהודי ותאולוגיה בין-דתית באקדמיה לדתות העולם, באוניברסיטת המבורג. משמש כנשיא חברת רוזנצוויג הבינלאומית. ומחודש ספטמבר ועד דצמבר 2018 שימש כחוקר במרכז לחקר התאולוגיה בפרינסטון ובמחצית הראשונה 2021 ב-Stellenbosch Institute for Advanced Study בדרום אפריקה.
מתגורר כיום במבשרת ציון ואב לחמישה. בנו פרופ' יונתן מאיר הוא חוקר חסידות והשכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הגותו ופעילותו המדעית

חלק גדול מכתביו עוסקים באקזיסטנציאליזם יהודי, תחום שמאיר הוא מהראשונים שעסקו בו בעברית. כתב שני ספרים על הגותו של פרנץ רוזנצווייג, הוגה שמאיר מחשיבו כאחד מאבות האקזיסטנציאליזם היהודי, לצד מרטין בובר. ספרו באנגלית שעוסק בלמעלה מאלף מכתבי אהבה ששלח רוזנצווייג למרגריט רוזנשטוק-הוסי, היה הראשון שחקר אותם לעומק, והיווה תוספת קריטית להבנה כוללת של "כוכב הגאולה", יצירתו הבולטת של רוזנצווייג.
במקביל הקדיש מאיר מחקר רב שנים לחשיבה הדיאלוגית, ובכלל זה לפילוסופיה הדיאלוגית של מרטין בובר. בספרו פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח נידונים יחד הוגים דיאלוגיים יהודים ושאינם-יהודים והמחבר דן בתרומה המיוחדת של המחשבה היהודית למחשבה הדיאלוגית. השוני והדיאלוג בין המחשבה היהודית לכללית הוא גם הנושא של ספרו הגרמני הבדל ודיאלוג מ-2013. בספרו The Marvel of Relatedness מ-2021 הוא חוקר את הנושא הדיאלוג ממספר זוויות.
מאיר היה מראשוני חוקרי הפילוסוף היהודי צרפתי עמנואל לוינס בארץ, ותרם תרומה מכרעת להתקבלותו בחברה הישראלית. היה ראשון ללמד במסגרות האקדמיות קורסים על הפילוסופיה של לוינס, והביא בפני הקורא העברי את תרגום שיחותיו של לוינס עם פיליפ נמו - ספר זה משמש עד היום כמבוא חשוב להיכרות עם משנתו של לוינס. נוסף לכך, פרסם ספר על משנתו של לוינס המראה כי יש קשר מובהק בין כתביו הפילוסופיים לבין כתביו העוסקים בענייני יהדות.
מאיר נוטל חלק בשיח ההגותי שלאחר השואה, ומבקש להדגיש בו את הצדדים האנושיים המוסריים, להם נקרא האדם והיהודי לאחר השואה. ספרו "מעשה זיכרון" התקבל כחלק מהכתיבה הפילוסופית הישראלית לאחר השואה.
מאיר דן בנוסף בנושא הזהות. בספר שפרסם ב-2011, Identity Dialogically Constructed, ובספר משנת 2013, Dialogical Thought and Identity, הוא חוקר את הזהות באמצעות הוגים דיאלוגיים יהודיים ומציע את מחשבתו האישית בנושא זה.
בשנים האחרונות מאיר יוצר את התאולוגיה הבין-דתית שלו. הוא כתב ספר הדן בתאולוגיה דיאלוגית, השואבת את השראתה מהוגים יהודים דיאלוגיים, ממרטין בובר, אברהם יהושע השל, פרנץ רוזנצווייג ועמנואל לוינס. בשני ספרים נוספים הוא ממשיך בבניית תאולוגיה בן-דתית. בספריו האחרונים מקדיש מאיר את מחקרו והגותו לשאלות של זהות ולדיאלוג הבין-דתי כמרכיב משמעותי בבניית זהות.
בספרו על ההומניזם היהודי הוא נותן פירוש הומניסטי של התרבות היהודית.
מספריו

כוכב מיעקב - ל-פרנץ רוזנצווייגTheology, הוצאת מאגנס פברואר 1994
אתיקה והאינסופי - תרגום ספרו של עמנואל לוינס, הוצאת מאגנס אוקטובר 1995
פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח, מאגנס דצמבר 2003
מעשה זיכרון, חברה, אדם ואלוהים לאחר אושוויץ, רסלינג 2006
Modernes jüdisches Denken, Fuldatal: Atelea Verlag, 1996.
Letters of Love: Franz Rosenzweig's Spiritual Biography and Oeuvre in Light of the Gritli Letters, New York: Peter Lang, 2006
’Jij’ zeggen met Martin Buber. Dialogische opmerkingen bij Bubers ‘Ik en jij’ (Dutch), Amsterdam: Amphora Books, 2006.
Levinas’s Jewish Thought Between Jerusalem and Athens, Jerusalem: Magnes, 2008.
Identity Dialogically Constructed, Nordhausen:Verlag Traugott Bautz, 2011.
Differenz und Dialog, Muenster: Waxmann Verlag, 2011.
Between Heschel and Buber: A Comparative Study, Brighton, MA: Academic Studies Press, 2012 (With Alexander Even-Chen).
Dialogical Thought and Identity. Trans-Different Religiosity in Present Day Societies, Berlin and Jerusalem: De Gruyter and Magnes, 2013.
Interreligious Theology. Its Value and Mooring in Modern Jewish Philosophy, Berlin and Jerusalem: De Gruyter and Magnes, 2015.
Becoming Interreligious. Towards a Dialogical Theology from a Jewish Vantage Point, Münster-New York, Waxmann, 2017.
Old-New Jewish Humanism, Tel Aviv: Idra, 2018.
Haviva Pedaya and Ephraim Meir (eds.), Judaism, Topics, Fragments, Faces, Identities. Jubilee Volume in Honor of Rivka Horwitz, Beer-Sheva: Ben-Gurion University, 2007
Faith in the Plural, Tel Aviv: Idra, 2019.
The Marvel of Relatedness, Tel Aviv: Idra, 2021.
ריפוי המשותק מכפר נחום

"ישו מרפא את המשותק מכפר נחום על" מאתר ברנהרד רודה, 1780
ישו מרפא את המשותק מכפר נחום ( מוזיאון העיר גאלווי, אירלנד)
ריפוי המשותק מכפר נחום הוא אחד מן הנסים של ישו בבשורות מתי (ט: 8-1), מרקוס (ב: 12-1) ולוקס (ה: 26-17).
סיפור המעשה

ישו התגורר בחלק מחייו בכפר נחום (עיר הולדתו הייתה בית לחם ואילו עיר מגוריו בילדותו ובגרותו הייתה נצרת) ולימד שם. באחת מהפעמים שבה לימד, התאספו המון רב, עד כי לא נותר מקום בתוך הבית שבו לימד, גם בחצר הבית לא נותר מקום. מספר גברים הגיעו כשהם נושאים גבר משותק על מנת שישו ירפא אותו. אך הם לא הצליחו להיכנס פנימה, לכן הם טיפסו על גג ופתחו פתח בין הרעפים שבגג, מעל ישו, ואז הורידו את המשותק בחבלים עם משכבו למטה. כשראה ישו את אמונתם הגדולה, הוא אמר למשותק: "בני, נסלחו לך חטאיך."
בשורת מרקוס קובעת כי אירוע זה התרחש בכפר נחום. בבשורה של מתי, זה התרחש ב"בעיר שלו" שאליה הגיע לאחר שחצה באניה את הכנרת, בעוד שבבשורת לוקס אין פירוט היכן התרחש הנס, אך צוין שהייתה בו גבורה לרפא ובאו אליו המונים.
הסמכות לסלוח חטאים

חלק מהסופרים שנכחו במקום בזמן נס הריפוי של המשותק מכפר נחום, פירשו בלבם את העובדה שישו אמר למשותק לפני שהוא נרפא "נסלחו לך חטאיך" כחילול הקודש, שכן, ככל שידעו עד לאותו רגע, אלוהים בלבד יכול לסלוח על חטאים. מרקוס מציין כי ישו "ידע ברוחו שזה מה שהם חושבים בלבם" (מרקוס ב: 8). ישו אמר להם: "מדוע אתם חושבים את הדברים האלה? מה קל יותר: לומר למשותק "חטאיך נסלחו", או לומר לו "קום, קח את משכבך ולך"? אך כדי שתווכחו שלבן האדם, (כלומר לו עצמו), יש את סמכות עלי אדמות לסלוח על חטאים ... "הוא אומר לאיש" ... קום, קח את משכבך ולך הביתה". אותו משותק נרפא מיד, הוא קם על רגליו נשא את משכבו והלך הביתה תוך שהוא מהלל ומשבח את אלוהים. כל הנוכחים התמלאו פליאה גדולה בהבינם שלישו יש את הסמכות מאלוהים גם לרפא באופן נסי משותקים וגם לסלוח לחטאים.
הסיפור לפי בשורת מרקוס

1 וַיְהִי מִיָּמִים וַיָּבֹא שֵׁנִית אֶל־כְּפַר נַחוּם וַיִּשְׁמְעוּ כִּי־הוּא בַבָּיִת׃ 2 וַיֵּאָסְפוּ רַבִּים מְהֵרָה עַד־אֶפֶס מָקוֹם לַעֲמֹד אַף־לִפְנֵי הַפָּתַח וַיְדַבֵּר אֲלֵיהֶם אֶת־הַדָּבָר׃ 3 וַיָּבֹאוּ אֵלָיו אֲנָשִׁים נֹשְׂאִים אִישׁ נְכֵה אֵבָרִים וַיִּשָּׂאֻהוּ בְּאַרְבָּעָה׃ 4 וְלֹא יָכְלוּ לָגֶשֶׂת אֵלָיו מִפְּנֵי הָעָם וַיָּסִירוּ אֶת־הַגָּג בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר הָיָה שָׁם וַיַּחְתְּרוּ חֲתִירָה וַיּוֹרִידוּ אֶת־הַמִּשְׁכָּב אֲשֶׁר שָׁכַב עָלֶיהָ נְכֵה הָאֵבָרִים׃ 5 וַיְהִי כִּרְאוֹת יֵשׁוּעַ אֶת־אֱמוּנָתָם וַיּאֹמֶר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים בְּנִי נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ׃ 6 וְשָׁם אֲנָשִׁים מִן־הַסּוֹפְרִים יֹשְׁבִים וַיֹּאמְרוּ בְּלִבָּם׃ 7 מַַה־לָּזֶה כִּי יְדַבֵּר גִּדּוּפִים כָּאֵלֶּה מִי יָכֹל לִסְלֹחַ לַחֲטָאִים כִּי אִם הָאֱלֹהִים לְבַדּוֹ׃ 8 וַיֵּדַע יֵשׁוּעַ בְּרוּחוֹ כִּי־כֵן חֹשְׁבִים בִּלְבָבָם וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם מַדּוּעַ תַּחְשְׁבוּ כָאֵלֶּה בִּלְבַבְכֶם׃ 9 מָה הַנָּקֵל הֶאָמֹר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ אִם־אָמוֹר קוּם שָׂא אֶת מִשְׁכָּבְךָ וְהִתְהַלֵּךְ׃ 10 וּלְמַעַן תֵּדְעוּן כִּי בֶן־הָאָדָם יֶשׁ־לוֹ הַשָּׁלְטָן לִסְלֹחַ לַחֲטָאִים בָּאָרֶץ וַיּאֹמֶר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים׃ 11 לְךָ אֲנִי אֹמֵר קוּם שָׂא אֶת־מִשְׁכָּבְךָ וְלֵךְ אֶל־בֵּיתֶךָ׃ 12 וַיָקָם פִּתְאֹם וַיִּשָׂא אֶת־מִשְׁכָּבוֹ וַיֵּצֵא לְעֵינֵי כֻלָּם עַד כִּי־תָמְהוּ כֻלָּם וַיְּשַׁבְּחוּ אֶת־הָאֱלֹהִים לֵאמֹר מֵעוֹלָם לֹא־רָאִינוּ כָזֹאת׃
הסיפור לפי בשורת מתי

1 וַוַיֵּרֶד בָּאֳנִיָּה וַיַּעֲבֹר וַיָּבֹא אֶל־עִירוֹ׃ 2 וְהִנֵּה הֵם מְבִיאִים אֵלָיו אִישׁ נְכֵה אֵבָרִים וְהוּא מֻשְׁכָּב עַל־הַמִּטָּה וַיְהִי כִּרְאוֹת יֵשׁוּעַ אֶת־אֱמוּנָתָם וַיֹּאמֶר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים חֲזַק בְּנִי נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ׃ 3 וְהִנֵּה אֲנָשִׁים מִן־הַסּוֹפְרִים אָמְרוּ בִלְבָבָם מְגַדֵּף הוּא׃ 4 וְיֵשׁוּעַ רָאָה אֶת־מַחְשְׁבֹתָם וַיֹּאמַר לָמָּה תַחְשְׁבוּ רָעָה בִּלְבַבְכֶם׃ 5 כִּי מָה הַנָּקֵל הֶאָמֹר נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ אִם־אָמֹר קוּם הִתְהַלֵּךְ׃ 6 אַךְ לְמַעַן תֵּדְעוּן כִּי בֶן־הָאָדָם יֶשׁ־לוֹ הַשָׁלְטָן בָּאָרֶץ לִסְלֹחַ לַחֲטָאִים וַיֹּאמֶר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים קוּם שָׂא אֶת־מִטָּתְךָ וְלֶךְ־לְךָ אֶל־בֵּיתֶך׃ 7 וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ לְבֵיתוֹ׃ 8 וַהֲמוֹן הָעָם רָאוּ וַיִּשְׁתּוֹמֲמוּ וַיְשַׁבְּחוּ אֶת־הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר נָתַן שָׁלְטָן כָּזֶה לִבְנֵי אָדָם׃
הסיפור לפי בשורת לוקס

17 וַיְהִי הַיּוֹם וְהוּא מְלַמֵּד וּפְרוּשִׁים וּמוֹרֵי הַתּוֹרָה אֲשֶׁר בָּאוּ מִכָּל־כְּפָרֵי הַגָּלִיל וּמִיהוּדָה וִירוּשָׁלָיִם ישְׁבִים שָׁם וַתְּהִי־בוֹ גְּבוּרַת יְהוָֹה לִרְפּוֹא׃ 18 וְהִנֵּה אֲנָשִׁים נוֹשְׂאִים אִישׁ בַּמִּטָּה וְהוּא נְכֵה אֵבָרִים וַיְבַקְשׁוּ לַהֲבִיאוֹ אֶל־תּוֹךְ הַבַּיִת וְלָשׂוּם לְפָנָיו׃ 19 וְלֹא־מָצְאוּ דֶרֶךְ לְהַכְנִיסוֹ מֵרֹב הָעָם וַיַּעֲלוּ הַגָּגָה וַיּוֹרִידֻהוּ עַל־עַרְשׂוֹ בֵּין הָרְעָפִים לְתוֹךְ הַבַּיִת לִפְנֵי יֵשׁוּעַ׃ 20 וַיַּרְא אֶת־אֱמוּנָתָם וַיֹּאמֶר אֵלָיו בֶּן־אָדָם נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ׃ 21 וַיָּחֵלּוּ הַסּוֹפְרִים וְהַפְּרוּשִׁים לַחֲשֹׁב מַחֲשָׁבוֹת לֵאמֹר מִי הוּא זֶה הַמְדַבֵּר גִּדּוּפִים מִי יוּכַל לִסְלֹחַ לַחֲטָאִים בִּלְתִּי הָאֱלֹהִים לְבַדּוֹ׃ 22 וַיֵּדַע יֵשׁוּעַ אֶת־מַחְשְׁבוֹתָם וַיַּעַן וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מָה אַתֶּם חשְׁבִים בִּלְבַבְכֶם׃ 23 מָה הַנָּקֵל הֶאָמֹר נִסְלְחוּ־לְךָ חַטֹּאתֶיךָ אִם־אָמֹר קוּם וְהִתְהַלֵּךְ׃ 24 אַךְ לְמַעַן תֵּדְעוּן כִּי בֶן־הָאָדָם יֶשׁ־לוֹ הַשָּׁלְטָן בָּאָרֶץ לִסְלֹחַ לַחֲטָאִים וַיֹּאמֶר אֶל־נְכֵה הָאֵבָרִים אֹמֵר אֲנִי אֵלֶיךָ קוּם וְשָׂא אֶת־עַרְשְׂךָ וְלֵךְ אֶל־בֵּיתֶךָ׃ 25 וַיְמַהֵר וַיָּקָם לְעֵינֵיהֶם וַיִּשָׂא אֵת מִשְׁכָּבוֹ וַיֵּלֶךְ אֶל־בֵּיתוֹ וַיְהַלֵּל אֶת־הָאֱלֹהִים׃ 26 וְשַׁמָּה הֶחֱזִיקָה אֶת־כֻּלָּם וַיְבָרֲכוּ אֶת־הָאֱלֹהִים וַיִּמָּלְאוּ יִרְאָה וַיֹּאמְרוּ כִּי נִפְלָאוֹת רָאִינוּ הַיּוֹם׃
ראו גם

הברית החדשה
משלי ישו
ריפוי העיוור מלידה
ריפוי שני העיוורים מהגליל
ריפוי העיוור מבית ציידה
ריפוי ברטימאי
הערות שוליים

↑  The Miracles of Jesus by Craig Blomberg, David Wenham (2003, ISBN 1592442854), page 440
↑  פ. נ'ון מלדאו, המשיח בשתי הבריתות, 1956, 1969, 1998, קרן אחוה משיחית, ISBN 965-447-053-5
↑  ריסטו סנטלה, המשיח בברית החדשה - לאור ספרי חז"ל, 1984, דפוס ינץ בע"מ
↑  תהילים ק"ל: ג-ד "ג אִם-עֲוֺנוֹת תִּשְׁמָר-יָהּ, אֲדֹנָי, מִי יַעֲמֹד.

ד כִּי-עִמְּךָ הַסְּלִיחָה, לְמַעַן, תִּוָּרֵא."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553277605171  LCCN: sh85059515
תיאודור לסינג

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1872 הנובר, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 נרצח:  30 באוגוסט 1933 (בגיל 61) מריאנסקה לאזנייה, צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי במריאנסקה לאזנייה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת בון, אוניברסיטת פרייבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת הנובר 
 עיסוק:  סופר, עיתונאי, פובליציסט, מרצה באוניברסיטה, פילוסוף, פוליטיקאי 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Ada Lessing 
 
תיאודור לסינג (בגרמנית: Theodor Lessing;‏ 8 בפברואר 1872, הנובר – 30 באוגוסט 1933, מריינבאד, צ'כוסלובקיה) היה פילוסוף ופובליציסט יהודי-גרמני שחי בגרמניה. נרצח על ידי הנאצים.
חייו

תיאודור נולד למשפחה יהודית מתבוללת בהנובר. אביו היה רופא, ואמו הייתה בת למשפחת בנקאים. עם סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, בון ולבסוף מינכן, שם החליט ללכת אחר נטיות לבו ופנה ללמוד ספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. את לימודי הפילוסופיה סיים בדיסרטציה על הלוגיקן הרוסי אפריקן ספיר (אנ').
במהלך לימודיו התנצר; מאוחר יותר חזר לחיק היהדות בעקבות אירוע אנטישמי שחווה במוסד האקדמי שבו לימד, הפך לציוני נלהב, ואף ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוא כתב מחקר אופי על המועמד לנשיאות, פאול פון הינדנבורג, שבו הזהיר מפני בחירה באיש. את הינדנבורג עצמו הוא תיאר כאיש לא מתוחכם, חף מיומרות אינטלקטואליות, אולם מאחוריו עלולים לפעול כוחות פוליטיים מסוכנים. מאמר זה הקנה לו את שנאת האופוזיציה הלאומנית הגרמנית וקבוצות אתניות שונות. סטודנטים הקימו ועדה למאבק בלסינג, הם קראו להחרים את הרצאותיו, ושיבשו אותן באלימות. לבסוף אף הופסקה עבודתו כמרצה ונאסר עליו להרצות.
בשנת 1930, שלוש שנים לפני עליית היטלר לשלטון פרסם ספר שעורר הדים רבים בשם "השנאה-העצמית היהודית" (Der jüdische Selbsthaß), שבו ניסה להסביר את תופעת השנאה העצמית היהודית – משכילים יהודים אנטישמיים אשר הסיתו כלפי העם היהודי ואשר ראו ביהדות את מקור הרוע בעולם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933, לסינג החל לתכנן את בריחתו מגרמניה. ב-1 במרץ נמלט עם אשתו אדה לעיר מריינבד שבצ'כוסלובקיה, משם המשיך בפעילות העיתונאית שלו בעיתונים מקומיים בשפה הגרמנית. בחודש יוני 1933 הופצה הודעה בעיתונים הסודטים בצ'כוסלובקיה שהבטיחה פרס לכל מי שיחטוף וימסור את לסינג לשלטונות הגרמניים. ב-30 באוגוסט 1933 ירו בו המתנקשים הנאצים מקס רודולף אקרט, רודולף זישקה וקארל הונל דרך חלון חדר העבודה שלו ופצעו אותו אנושות. למחרת הוא מת מפצעיו בגיל 61 בבית החולים במריינבאד. הרוצחים נמלטו לגרמניה הנאצית.