stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוויזיית הפאנצר ה-26 (ורמאכט)
מפקדים

שמילו פון ליטוויץ (14 בספטמבר 1942 - 22 בינואר 1944)
הנס הקר (22 בינואר 1944 - 20 בפברואר 1944)
שמילו פון ליטוויץ (20 בפברואר 1944 - 6 ביולי 1944)
אדוארד קרזמן (6 ביולי 1944 - 15 בדצמבר 1944)
קרל שטולברוק (15 בדצמבר 1944 - 29 בינואר 1945)
אלפרד קוהנרט (29 בינואר 1945 - 19 באפריל 1945)
ויקטור לינארץ (19 באפריל 1945 - 2 במאי 1945)
לקריאה נוספת

Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
דיוויזיית הפאנצר החמישית (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בנובמבר 1938 – 8 במאי 1945 (6 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
דיוויזיית הפאנצר החמישית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, הקרב על יוון, המערכות בחזית המזרחית והמערכות בחזית המערבית.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1938, יחד עם דיוויזיית הפאנצר ה-4, והועמדה תחת פיקוד היינריך פון ויטינגהוף. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14.
ב-8 באוקטובר 1939 מונה מקס פון הרטליב-ואלספורן למפקד הדיוויזיה, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-29 במאי 1940 הודח פון הרטליב מתפקידו, עקב כישלונו בקרבות על קאלה ובדנקרק, ויואכים למלזן מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, כחלק מהקורפוס ה-15 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-25 בנובמבר 1940 מונה גוסטב פהן למפקד הדיוויזיה, ובמהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בעתודת ה-OKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-10 באוגוסט 1942 מונה אדוארד מץ למפקד הדיוויזיה, וב-1 בפברואר 1943 החליפו יוהנס נדטוויג. ב-20 ביוני 1943 מונה ארנסט פליקס פקנשטדט למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרבות הקשים לאחר קרב קורסק, וב-7 בספטמבר החליפו קרל דקר. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים במהלך הנסיגה מבלארוס לאחר מבצע בגרטיון, וב-16 באוקטובר 1944 מונה רולף ליפרט למפקד הדיוויזיה. הדיוויזיה לחמה בכיס קורלנד, ולקראת סוף המלחמה פונה חלק ממנה לגרמניה עצמה. ב-5 בפברואר 1945 מונה גינתר הופמן-שנבורן למפקד הדיוויזיה, ובאפריל החליפו גאורג הרצוג, שפיקד על הדיוויזיה עד סוף המלחמה, ומסר את כניעתה לידי בעלות הברית.
מבנה

1939:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  רגימנט השריון ה-15  רגימנט השריון ה-31  רגימנט הארטילריה ה-116 |  |  |  |  רגימנט הרובאים ה-13  גדוד הסיור ה-8  גדוד אופנועים ה-85 |  |  |  |  רגימנט הרובאים ה-14  גדוד הנדסה קרבית ה-89  גדוד קשר ה-77 |  |
1943:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  רגימנט השריון ה-31  רגימנט הארטילריה ה-116  גדוד נגד טנקים ה-53 |  |  |  |  רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-13  גדוד נגד מטוסים ה-288 |  |  |  |  רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-14  גדוד הנדסה קרבית ה-89  גדוד קשר ה-77 |  |
סמל הדיוויזיה לאורך השנים:
‏1940
‏1940, 1941-45
‏קרב קורסק
מפקדים

היינריך פון ויטינגהוף (10 בנובמבר 1938 - 8 באוקטובר 1939)
מקס פון הרטליב-ואלספורן (8 באוקטובר 1939 - 29 במאי 1940)
יואכים למלזן (29 במאי 1940 - 25 בנובמבר 1940)
גוסטב פהן (25 בנובמבר 1940 - 10 באוגוסט 1942)
אדוארד מץ (10 באוגוסט 1942 - 1 בפברואר 1943)
יוהנס נדטוויג (1 בפברואר 1943 - 20 ביוני 1943)
ארנסט פליקס פקנשטדט (20 ביוני 1943 - 7 בספטמבר 1943)
קרל דקר (7 בספטמבר 1943 - 16 באוקטובר 1944)
רולף ליפרט (16 באוקטובר 1944 - 5 בפברואר 1945)
גינתר הופמן-שנבורן (5 בפברואר 1945 - אפריל 1945)
גאורג הרצוג (אפריל 1945 - 8 במאי 1945)
לקריאה נוספת

Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
מבנה דיוויזיות השריון הגרמניות במהלך המערכה בפולין.
דורית שרצר

נבחרת ישראל במחנה אימונים, 1959.מימין לשמאל: שושנה ריבנר, נוגה הררי, תמר זליג, דורית שרצר, גבריאל גינטר נסט ועוזי בק
דורית שרצר (נולדה בשנת 1939), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר פרפר (1954 ו-1955) ושיאנית ישראל בשחייה במשחים בסגנון פרפר.
ביוגרפיה

שרצר התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד.
ביוגרפיה > 1954 > אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1954 זכתה שרצר במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:41.7 דקות, לפני אילנה רייזנר (1:49.0 דקות) ונורית צור (1:50.7 דקות), שתיהן מהפועל גוש זבולון.
ביוגרפיה > 1955 > שיאנית ישראל

בתחרות שנערכה ברחובות ביולי 1955 קבעה שרצר במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:37.6 דקות. חודש וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכת מכבי אבשלום בפתח תקווה באוגוסט היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 43.2 שניות, שיפור לשיאה הקודם 43.5 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכה בגבעת רמב"ם בספטמבר היא שיפרה את שיאה במשחה ל-50 מטר פרפר והעמידה אותו על 42.6 שניות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא מכבי חדש של 1:36.3 דקות, לפני רחל ברגשטיין מהפועל גוש זבולון (1:41.2 דקות) ויהודית לוזיה מהפועל אפיקים (1:46.5 דקות) ובכך הגנה על תוארה.
ביוגרפיה > 1956

בתחרות שנערכה בהאג הולנד ביולי 1956 קבעה שרצר במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:35.6 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי לנוער חדש של 1:33.6 דקות, אחרי חברתה לקבוצה שושנה ריבנר (1:33.2 דקות).
ביוגרפיה > 1957

בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה שרצר בשתי מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שושנה ריבנר, גלי להב וברגר בשיא מכביה חדש של 5:13.3 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ברגר, חיותה מרצ'ביאק ושושנה ריבנר בשיא מכביה חדש של 5:52.7 דקות.
חייה האישים

שרצר למדה רפואה באוניברסיטת וינה.
הערות שוליים

↑  שלמה מוזר, דבר הספורט - אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954
↑  3 שיאים ארציים בשחיה בתחרויות מכבי ברחובות, חרות, 10 ביולי 1955
↑  אושרו שיאים ארציים בשחיה, דבר, 21 באוגוסט 1955
↑  שני שיאים ארציים בשחייה, חרות, 28 באוגוסט 1955
↑  שרצר שיפרה שיאה בפרפר, חרות, 20 בספטמבר 1955
↑  אווירה בינלאומית בבת גלים, חרות, 11 באוקטובר 1955
↑  הישגים לשחייני ישראל בתחרויות שחייה בהולנד, מעריב, 2 ביולי 1956
↑  5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחיה, חרות, 7 באוקטובר 1956
↑  וולק האמריקאי זכה ב 200 פרפר דקות לאחר ששחה 1500 מ', חרות, 23 בספטמבר 1957
דיוויזיית הפאנצר העשירית (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  שריון
 בסיס האם:  שטוטגרט 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1939 – 12 במאי 1943 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
דיוויזיית הפאנצר השישית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, מבצע ברברוסה, והמערכה בתוניסיה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בפראג ב-1 באפריל 1939 על בסיס יחידות שנלקחו מהדיוויזיות הממונעות ה-3 וה-20, והועמדה תחת פיקוד גאורג גאוואנטקה, שהוחלף ב-1 באוגוסט 1939 על ידי פרדיננד שאל. הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה בפולין בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתפה במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-2 באוגוסט 1941 מונה וולפגנג פישר למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. באפריל 1942 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת, ואף מילאה תפקיד שולי בהדיפת הפשיטה על דייפ. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה לתוניס, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית במהלך המערכה בתוניסיה. ב-1 בפברואר 1943 מונה פריץ פון ברויש למפקד הדיוויזיה, שפיקד עליה עד לכניעת כל כוחות הציר במאי 1943.
סמל הדיוויזיה

‏1939-1940
‏1940-1943
מפקדים

גאורג גאוואנטקה (1 במאי 1939 - 14 ביולי 1939)
פרדיננד שאל (1 באוגוסט 1939 - 2 באוגוסט 1941)
וולפגנג פישר (2 באוגוסט 1941 - 1 בפברואר 1943)
פריץ פון ברויש (1 בפברואר 1943 - 12 במאי 1943)
לקריאה נוספת

Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
דם כחול

דם כחול הוא ביטוי המתאר בני אצולה. מקורות הביטוי באירופה של ימי הביניים או אף קודם, עת הייתה נהוגה חלוקה מעמדית. הביטוי שימש ככינוי למעמד הגבוה - שוורידיהם השטחיים (הקרובים לעור) נראו כחולים בשל גוון עורם הבהיר והלא שזוף - להבדיל מאיכרים שהיו רוב האוכלוסייה ושעבדו במשך שעות בשמש ועל כן עורם היה שזוף יחסית, ופחות איפשר להבחין במראה הוורידים.
בספרד נעשה שימוש בביטוי Sangre azul לתיאור משפחת המלוכה הספרדית והאצולה הבכירה, שייחסו את מוצאם לעם הוויזיגותי, להבדיל מהמוּרים (כינוי נפוץ באירופה הנוצרית למוסלמים, ובפרט למוסלמים תושבי צפון אפריקה וספרד המוסלמית). באנגלית מתועד שימוש ראשון בכינוי בשנת 1811.
ההיסטוריון הבריטי רוברט לייסי תיאר כך את השתלשלות המושג של דם כחול:
”הביטוי החל להתגלגל לעולם בספרד, שם התפתחה התפיסה שדם מלכותי הוא לא אדום אלא כחול. האצולה הספרדית החלה להתגבש במאה התשיעית בדרך צבאית קלאסית, על ידי כיבוש אדמות בידי לוחמים רכובים על סוס. מגמת הכיבוש נמשכה במשך כחמש מאות שנה, כשהאצילים משתלטים על אדמות מידי מחזיקיהן המוּרים, ובשדה הקרב נהגו להניף אל על את חרבם כשהם מציגים לראווה את הוורידים הכחולים הנחשפים מתחת לעורם הבהיר - כהוכחה לכך ששושלתם לא טומאה על ידי האויב כהה-העור.” (Robert Lacey, Aristocrats. Little, Brown and Company, 1983, p. 67)
הערות שוליים

↑  "The annual register. v.51 1809". HathiTrust (באנגלית). p. 813. נבדק ב-2020-09-15. The nobility of Valencia..are, by themselves, divided into three classes, blue blood, red blood, and yellow blood. Blue blood is confined to families who have been made grandees.
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה

| --- | --- |

 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  Ut portet nomen meum coram gentibus
 תקופת הפעילות:  1613–הווה (כ־411 שנים)
 מייסדים:  ישועים 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  קרוליינה סקוטו
 צוות:  8,203
 סטודנטים
 :  115,000 (2009)
 מיקום
 מיקום:  קורדובה, ארגנטינה
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 קואורדינטות:  31°26′15″S 64°11′16″W﻿ / ﻿31.4375°S 64.18777778°W﻿ / -31.4375; -64.18777778
 http://www.unc.edu.ar/
  (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט האוניברסיטה הלאומית של קורדובה(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט האוניברסיטה הלאומית של קורדובה
 
סטודנטים מעלים את דגל ארגנטינה על גג האוניברסיטה במהלך המחאה, 1918
בית הספר לרפואה של האוניברסיטה
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה (בספרדית: Universidad Nacional de Córdoba או בקיצור: UNC) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בעיר קורדובה, בירת פרובינציית קורדובה שבארגנטינה. היא נוסדה בשנת 1613 ובכך היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בארגנטינה ובין העתיקות בדרום אמריקה ובאמריקה הלטינית. בשנים האחרונות חל גידול במספר התלמידים והצוות ובתוכניות הלימודים, ובכך התבסס מעמדה כאוניברסיטה השנייה בגודלה בארגנטינה (אחרי אוניברסיטת בואנוס איירס).
היסטוריה

בשנת 1610 יסדו הישועים, שהתיישבו בשנים ההן במדינות אמריקה, בית ספר לחבריו במתחם וחוות הישועים בקורדובה, בו לימדו פסיכולוגיה ותאולוגיה. בשנת 1613 התרחב בית הספר והחלה מגמה של לימודי השכלה גבוהה, הוקמה ספרייה (שחלקה השתמר עד היום) וכמה שנים לאחר מכן הוכרז רשמית על הקמת האוניברסיטה.
במשך כמה מאות שנים נשמר הסטטוס קוו שבו השליטה באוניברסיטה הייתה בידי אנשי הדת הישועים, למרות הליברליות שפרחה אז באוניברסיטאות אחרות באמריקה. בשנת 1918 פרצה מחאה של הסטודנטים באוניברסיטה שדרשו חופש ודמוקרטיה. תנועת המחאה שזכתה לתמיכת הממשלה בראשות איפוליטו איריגוז'ן, נלחמה למען ביצוע רפורמות באוניברסיטה והצליחה להעביר את הרפורמות הדרושות לכך.
האוניברסיטה ממוקמת במרכז העיר ומורכבת מלמעלה מ-20 מבנים המשרתים את הפקולטות והמגמות השונות. מבני האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי אשר בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים. המבנים עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות. הרצפות ובסיסי העמודים השונים עשויים משיש. הכניסה הראשית לאוניברסיטה והיכל הכבוד היא דרך דלתות מגולפות, והחלונות מתוארכים לשלהי המאה ה-19. ספריית האוניברסיטה מכילה כתבים ומסמכים רבים של הישועים.
פקולטות

ישנם 13 פקולטות ובתי ספר באוניברסיטה.
משפטים ומדעי החברה
ארכיטקטורה ועיצוב
מדעים מדויקים ומדעי הטבע
כלכלה
כימיה
חקלאות
בית הספר לרפואה
פילוסופיה ומדעי הרוח
מתמטיקה, אסטרונומיה ופיזיקה
בית הספר לשפות
רפואת שיניים
פסיכולוגיה
אמנויות
בוגרים מפורסמים

קרלוס מנם, נשיא ארגנטינה בין השנים 1989–1999.
הקטור חוסה קמפורה, נשיא ארגנטינה בשנת 1973.
חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, הנשיא הראשון של פרגוואי.
ברנרדו וידנה, כירורג לב וריאות, פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת תל אביב, ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים איכילוב (1980–1989), ייסד וניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב במרכז רפואי קפלן (1989), ניהל את מחלקת ניתוחי חזה ולב בבית החולים בלינסון (1990–2006).
דרך יריחו

ערך זה עוסק ברחוב בירושלים. אם התכוונתם לקטע מכביש 1 הנקרא בשם זה, ראו .
|  מידע כללי |
| --- | --- |
 על שם:  העיר יריחו
 אורך:  16 ק"מ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל, הרשות הפלסטינית
 עיר:  ירושלים, אבו דיס, מעלה אדומים
 קואורדינטות:  31°46′22″N 35°14′36″E﻿ / ﻿31.772777777778°N 35.243388888889°E﻿ / 31.772777777778; 35.243388888889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) דרך יריחו(למפת ירושלים רגילה) דרך יריחו(למפת הרי ירושלים רגילה) דרך יריחו(למפת הרי ירושלים מוגדלת) דרך יריחו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דרך יריחו, בסימון הארצי כביש 417 הוא רחוב המהווה ציר תנועה ראשי במזרחה של ירושלים. הדרך מובילה ממוזיאון רוקפלר ורחוב סולטאן סולימאן לעבר הר הזיתים, ואדי קדום, אבו דיס, אלעיזריה. הוא עובר בכניסה למעלה אדומים ומסתיים במחלף אדומים, בו הוא מתמזג עם כביש 1 לכיוון מדבר יהודה וים המלח. הכביש סלול על הדרך ההיסטורית מירושלים ליריחו ("דרך יריחו"). החל מסלילתו של כביש 1 דרך צומת הגבעה הצרפתית עד למחלף אדומים החל לשמש כביש 1 כדרך ליריחו וים המלח.
אבו דיס ואלעיזריה נמצאות בשליטת הרשות הפלסטינית והדרך סגורה למעבר ישראלים.
דרך יריחו היא אחת מכמה דרכים עתיקות מירושלים לערים אחרות אשר כיום נמנות עם רחובות העיר. השם "דרך יריחו" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך חברון.
היסטוריה

נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו. כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה. גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים. כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר. התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה.
בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה. הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה. לשיאה הגיעה דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים. אז הרחיבו הירדנים את הדרך, תוך הרס וחילול ומצבות וקברים בחלקות היהודיות. הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן. הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים. לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח. סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח. עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד.
נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו".
אתרים

כנסיית גת שמנים
מרכז המידע של הר הזיתים מטעם עמותת אלע"ד
תחנת המשטרה של מחוז ש"י
הערות שוליים

↑  שבר קרב אל שבר – סקר הוועדה לבדיקת חילול בתי העלמין בהר הזיתים ובחברון חלק ב' » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים, ‏11 באפריל 2018
↑  נ. אביאלי, ה"ירדנים" ממשיכים בהריסת קברים וחרישתם בהר הזיתים, באתר נח זבולוני – רנ"ז, ‏24 ביוני 1962
דיוויזיית הפאנצר ה-27 (ורמאכט)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית שריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1942 – 3 במרץ 1943 (154 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   אוברסט
 מפקדים
דיוויזיית הפאנצר ה-27 (בגרמנית: 27. Panzer-Division) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בדרום רוסיה ב-1 באוקטובר 1942 על ידי שינוי שמו של צוות קרב מיכאליק (Kampfgruppe Michalik), אשר הורכב על בסיס יחידות שנלקחו מדיוויזיית הפאנצר ה-22. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה הלמוט מיכאליק אשר היה בזמנו מפקד צוות הקרב. הדיוויזיה כללה רק 20 טנקים, והועברה תחת פיקוד הקורפוס השביעי שהיה חלק מהארמייה השנייה. הדיוויזיה נלחמה בקרבות כנגד הצבא האדום באזור וורונז', ובדצמבר של אותה שנה הועברה תחת הארמייה האיטלקית השמינית ומאוחר יותר באותו החודש תחת הארמייה ההונגרית השנייה. לקראת סוף השנה הדיוויזיה נסוגה יחד עם ההונגרים אל נהר הסוורסקי דונץ ובינואר 1943 כבר כללה רק 11 טנקים. היא לחמה בקרבות על הדונץ במסגרת קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מהארמייה ההונגרית הראשונה והארמייה האיטלקית השמינית לסירוגין. ב-1 במרץ 1943, לאחר מבצע סטורן קטן פורקה הדיוויזיה. חלקים ממנה נשלחו לצרפת שם היוו את הגרעין הראשוני של דיוויזיית הפאנצר ה-24 בעוד שאר החלקים נשלחו כדי לתגבר את דיוויזיית הפאנצר השביעית.
מבנה

ספטמבר 1942:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-140  גדוד הפנצרייגר ה-127  גדוד הפאנצר ה-127 |  |  |  |  רגימנט הפאנצר ארטילריה ה-127  גדוד הנדסה משוריין ה-127  גדוד מודיעין 127 |  |
מפקדים

אוברסט הלמוט מיכאליק (1 באוקטובר 1940 - 29 בנובמבר 1942)
אוברסט הנס טרגר (29 בנובמבר 1942 - 26 בינואר 1943)
אוברסט יואכים פון קרונהילם (26 בינואר 1943 - 1 במרץ 1943)
לקריאה נוספת

Martin Windrow, The Panzer Divisions, UK: Osprey Publishing, 1972.
האנה קרוג

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1956 (בת 68) אוסלו, נורווגיה 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  נורווגית, אנגלית 
 צאצאים:  Sverre Krogh Sundbø, Amalie Krogh Sundbø 
 פרסים והוקרה:  Spellemannprisen in entertainment (1992)  מדליית ההצטיינות של המלך מזהב (2022) 
 www.hannekrogh.com
 פרופיל ב-IMDb
 
האנה קרוג סונדבו (בנורווגית: Hanne Krogh Sundbø; נולדה ב-24 בינואר 1956) היא זמרת ושחקנית נורווגית. ידועה בעיקר בכך שזכתה בתחרות האירוויזיון 1985 והיה זה למעשה הניצחון הראשון מתוך שלושה של נורווגיה בתחרות זו.
ביוגרפיה

קרוג נולדה בעיירה הוגסונד (Haugesund) שבקרבת העיר סטוונגר שבדרום נורווגיה. בגיל 14 בלבד כבר הוציאה את אלבומה הראשון ואף הייתה מועמדת להשתתף בתחרות האירוויזיון 1970, אך מאחר שנורווגיה לא השתתפה בתחרות בשנה זו האנה קרוג התמודדה לייצג את נורווגיה בשנת 1971 ואכן זכתה בתחרות הקדם הנורווגית וייצגה את נורווגיה עם שיר שכתב והלחין המשורר והזמר הנורווגי המפורסם ארנה בנדיקסן. למרות שהגיעה רק למקום ה-17 בתחרות, היא זכתה לפופולריות רבה בנורווגיה ואף בשוודיה השכנה והמשיכה להקליט ואף השתתפה בסרט נורווגי בשנת 1974 ובסרט שוודי בשנת 1976.
בשנת 1984 חברה לזמרת אליזבת אנדריאסן לדואט שנקרא "בוביסוקס!" ("Bobbysocks") ובשנת 1985 השתיים זכו בתחרות האירוויזיון והביאו לנורווגיה את ניצחונה הראשון בתחרות, כאשר עד אז נורווגיה נחשבה באירוויזיון למדינת "אפס הנקודות", והשתיים הצליחו לשבור את הדעה הקדומה שהייתה לנורווגיה בתחרות זו. הדואט "בוביסוקס" התפרק בשנת 1988. בשנת 1991 שוב השתתפה קרוג באירוויזיון ברומא כחלק מהלהקה "Just 4 Fun" וביחד הם הגיעו למקום ה-17 בתחרות. בסך הכל עד שנת 1994 הוציאה קרוג 19 אלבומים כולל אלבום שנקרא "האנה קרוג: 40 להיטים" (Hanne Krogh: 40 beste) ועוד הוציאה כ-20 סינגלים.
בנה של האנה קרוג, סוורה סונדבו (Sverre Sundbø), הוא שחקן פוקר ידוע ואלוף עולם בתחום.
חיים אישיים

האנה קרוג עצמה מתגוררת בעיר אוסלו.
האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו

| --- | --- |
סמל האוניברסיטה

סמליל האוניברסיטה
 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 על שם:  Egerton Ryerson 
 מוטו:  Mente et artificio  "With mind and Skill"   ("עם דעת ויכולת")
 תקופת הפעילות:  1948 ריירסון טכנולוגיה,   1964 אוניברסיטת ריירסון – הווה
 בעלי תפקידים
 נשיא:  Mohamed Lachem
 יו"ר:  Mohamed Lachemi 
 סגל:  2,600
 סטודנטים
 סטודנטים לתואר ראשון:  44,400
 סטודנטים לתואר שני:  2,950
 מיקום
 מיקום:  טורונטו, אונטריו, קנדה
 מדינה:  קנדה קנדה
 www.ryerson.ca
  (למפת טורונטו מוגדלת) האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו (למפת טורונטו רגילה) האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו 
 
האוניברסיטה המטרופולינית של טורונטו (באנגלית: Toronto Metropolitan University; בראשי תיבות: TMU;‏ נקראה בעבר אוניברסיטת ריירסון - Ryerson University), היא אוניברסיטה ציבורית הנמצאת בטורונטו, אונטריו, קנדה. במדד פופולריות להרשמה לאוניברסיטאות בשנת 2009, היא ממוקמת במקום השני בהעדפות בוגרי תיכון כאופציה הראשונה להרשמה לאוניברסיטאות בכלל קנדה עם למעלה מ-80,000 בקשות הרשמה.
באוניברסיטה לומדים יותר מ-47,350 סטודנטים ולמעלה מ-65,000 סטודנטים בתוכניות להכשרה מקצועית ודיפולמה. האוניברסיטה ממוקמת במרכז דאון טאון טורונטו במספר בניינים, צפונית לכיכר דאנדס ומערבית לקניון איטון סנטר. בשנת 2008 הייתה האוניברסיטה היחידה והראשונה המשתמשת בחלק מאולמות ההרצאות שלה בקומפלקס קולנוע של חברת AMC במהלך שעות היום.
היסטוריה

בשנת 1852 במרכז הקמפוס בכיכר ג'יימס, אגרטון ריירסון ייסד את המוסד הראשון להכשרת מורים בפרובנציית אונטריו. המוסד אכלס את המחלקה לחינוך ואת המוזיאון להיסטוריה ואמונות שברבות הימים הפך למוזיאון המלכותי של אונטריו. המעבדה לחקלאות בקמפוס הפכה למכללת החקלאות של אונטריו ולאוניברסיטת גולף (University of Guelph).
מייסד האוניברסיטה אגרטון ריירסון היה מייסד בתי הספר הציבוריים באונטריו, ומייסד הוצאת הספרים הראשונה בשנת 1829.
בשנת 1948 הוקם המוסד לטכנולוגיה על שם ריירסון ושמו הוסב בשנת 1966 לטכניון ריירסון. בשנת 1971 המוסד העניק את תעודת האוניברסיטה הראשונה לבוגריו והוכר רשמית על ידי המועצה להשכלה הגבוהה הקנדית כמוסד להשכלה גבוהה.
בשנת 1992 הייתה אוניברסיטת ריירסון לאוניברסיטה השנייה בטורונטו שזכתה להכרה בלימודי ההנדסה. דגל האוניברסיטה נישא אל החלל במעבורת החלל קולומביה כהכרה מצד אגודת המהנדסים לתרומתה של האוניברסיטה במחקר עם האסטרונאוטית הקנדית רוברטה בונדר.
למעלה מ-9 מיליון דולר הושקעו במחקר בין השנים 1986–1992. בשנת 2001 שינה שוב המוסד את שמו לאוניברסיטת ריירסון. האוניברסיטה מציעה 62 תוכניות לימוד לתואר ראשון ו-55 תוכניות לתואר שני ודוקטורט. באוניברסיטה יש מעל 125 מעבדות ומכוני מחקר ומעל 20 מועדונים. האוניברסיטה היא היחידה מבין שתיים באונטריו המציעה לימודי חלל, והיחידה באונטריו המציעה לימודי תואר שני בניתוח מרחבי (Spatial Analysis).