עד הנה (סיפור)
תקציר העלילה

העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. כסיפור מסע, נוסע המספר מברלין ללייפציג, ממנה לגרימה (אנ') וממנה לכפר לוננפלד ובחזרה, תוך תיאור המחסור הגדול באמצעים, כמו חדר לגור בו, ביגוד ש"נתרם" לטובת המאמץ המלחמתי, המחסור והקיצוב במזון, והלכלוך וההזנחה שהוא רואה בכל מקום בשל ההשקעה הטוטלית במאמץ המלחמתי. המספר משתף את הקורא במצוקותיו, כמו נדודי השינה שלו והדרכים שהתגבר עליהם, בחלומותיו, ובסיפורים שונים המהווים סיפורים בפני עצמם, וחלקם אף תומכים ומקדמים את העלילה הראשית.
המספר מתגורר בברלין בפנסיון של הגברת טרוצמילר, והוא מוזמן על ידי אלמנתו של דוקטור לוי לעיר גרימה, כדי לייעץ לה מה לעשות בשני חדרים מלאים ספרים שהותיר לה בעלה המנוח. לקראת עזיבתו את הפנסיון מספרת לו בעלת הבית על בנה שנעדר בשדה הקרב. היא מספרת לו כי ראתה בחלומה שהוא האדם שיחזיר את בנה האובד, ומביעה תוך כך ספק עז האם כך אכן יקרה, וכדבריה "עכשיו שאדוני נוסע הרי כל דברי החלום בועה של בורית."
בלייפציג פוגש המספר את הביבליוגרף דוקטור יצחק מיטל, שמספר לו על ספרים עבריים שהביאו ממדינות הכיבוש: "לגבי ביבליוגרף אין חשיבותם חשיבות. לגבי אותם שלמדו בהם והתפללו בהם ודאי חשובים הם." מלייפציג המשיך ברכבת לגרימה, ובחיפושיו אחר גברת לוי הוא מתארח אצל חנווני המביע דעתו: "אמת שהניח לה דוקטור לוי שני חדרים מלאים ספרים, אלא שבינתיים יאכלום העכברים. ואפילו לא יאכלו אותם העכברים וישתיירו הספרים כמות שהם, הרי כבר מת כל הדור שהיה צריך לאותם הספרים". מתברר לו שהאלמנה לוי מאושפזת בבית החולים, והיא מבולבלת עד שקשה לה לזהותו, ולכן הבין ששהייתו שם מיותרת וחזר ללייפציג.
על מנת לפגוש את ידידתו בריגיטה שימרמן, שחקנית עבר שאותה הכיר כאשר כתב את "החיבור על המלבושים", נסע המספר לכפר לוננפלד, שם הקימה שירמן בית מחסה לפצועי המלחמה בכספי חמיה. בהזדמנות זו ביקר אצל קרובתו מלכה, שבעלה ובנה גויסו למלחמה. בבית המחסה פגש אחדים מנכי המלחמה שבו, והם "חייל שהכל קראו לו גולם. הגולם הידוע גולם של חומר היה וזה בשר וגידין ועצמות. הגולם הידוע עשוי היה לעשות כל מה שרבו פקד עליו, וזה לא היה שומע, ששבתו בו כלי השמיעה וניטלה ממנו הרגשת ההבחנה ולא הכיר אפילו על פי סימנים מה מבקשים ממנו." ובהמשך נאמר עליו "אינו זוכר לא שמו ולא את מקומו מהיכן הוא ולא שמץ משהו שיש בו ללמדנו מי הוא." כשהגיע זמנו של המספר לחזור לברלין, שכנעה אותו בריגיטה שימרמן להצטרף אל האחות הראשית ברנהרדינה שמלווה קבוצה של חיילים היוצאת מבית המחסה לברלין לשם קבלת טיפול שם.
כשהגיעו לברלין הורתה האחות ברנהרדינה לאחד החיילים שייקח את מטלטליו של המספר לפנסיון שבו הוא מתגורר. "וכאן אירע דבר תמוה. אותו גולם אותו חסר דעת שרואים היו אותו משולל רצון, קפץ והוציא מידו של החייל כשהוא מגמגם, אני אני אני." נקבע שילכו יחדיו החייל והגולם, והמספר נפנה בינתיים להסדיר במשטרה את שהייתו בעיר, בהיותו אזרח אוסטריה. כאשר הגיע לפנסיון סמוך לחצות הלילה, גילה להפתעתו שהפנסיון שוקק חיים, ומבנותיה של בעלת הבית נודע לו שהגולם שהביא את מטלטליו הוא הנסכן אחיהן האובד.
כיוון שהחדר ששימש אותו ניתן להנסכן, וחדר פנוי אחר לא היה בפנסיון, נאלץ המספר למצוא לו מקום מגורים אחר. לא הייתה זו משימה קלה, "יש שבעלת הבית מסבירה פנים ואין החדר מסביר פנים ויש שהחדר מסביר פנים ואין בעלת הבית מסבירה פנים." המספר מעביר את יומו בבתי קפה, ובאחד מהם פגש את פטר טמפר, אחד הממונים על החיות הטורפות שבגן החיות של ברלין. בהמשך פגש חבר נעורים שלו, יוסף ב"ח, שאותו הוא מתאר "חבר זה שמו כשמי, ודבר זה אינו שכיח, הואיל ושני שמות לי שאינם מצויים לבוא כאחד, אלא שהוא נקרא בשמו השני ואני בשמי הראשון". בחבר, שהגיע לחופשה קצרה משדה הקרב, ניכרים סימני המלחמה: "פניו כפני אדמה חרוכה, אבל בגדו מבהיק מרוב סימני גבורה, ממש כדי מוזיאון שלם."
לאחר שהמספר מצא חדר נאה נאלץ לפנותו, משום שהבית נמכר. המספר פוגש את סימון גאביל, אדריכל שבא לתכנן את שיפוץ הבית, ושומע ממנו שבנו היחיד של דוקטור מיטל נפל בקרב.
המספר מצא לו חדר אחר, בביתם של בני הזוג טנצמן, ולאחר שזה לא היה נעים לשהייה עבר לחדר אחר, של מרת מונקל. בחדר זה הגיעו אליו שתי נשים שבקשו תרומה לפרסום קונטרסים להוכחת צדקתה של גרמניה. לאחר שתרם להן הגיעו עוד מתרימות פטריוטיות רבות, ואף שהיה דחוק בכסף תרם, שהרי "בימות המלחמה כל שתובעין ממנו ואינו נותן, נותן פתחון פה לרנן אחריו שאין לבו שלם עם גרמניא."
בשיחה עם פרופסור נאדלשטיכר, חוקר מקרא המתקשה בקריאת עברית, מתנדב המספר להוביל לליפציג את מגבעתו הגדולה של נאדלשטיכר, וכך הוא הזדמן שוב ללייפציג. לאחר ביקור תנחומים אצל דוקטור מיטל הלך לבקר אצל יודיל בידר, וגילה שבידר יחד עם "אלטר ליפא השוחט ונחום
בעריש הדיין וקיצינגן הסוחר" מתלבטים האם להשקיע ברכישת ספריו של דוקטור לוי (כפי החשש שהביע דוקטור מיטל בתחילת הסיפור: "עכשיו יבוא תגרי ספרים לעשות בהם סחורה").
המספר מתלבט האם לסור לגרימה לניסיון נוסף לטפל בספרייתו של דוקטור לוי ומספר על החלטתו: "מסרתי את גורל הספרים בידי ההשגחה ואמרתי יעשה הקדוש ברוך הוא בהם מה שיפה לו, אני איני יכול לעשות בזה כלום". אלמנתו של דוקטור לוי החלימה בדרך נס, ושבה והודיעה למספר כי "אינה יודעת מה תעשה בכל אותם הספרים שהניח לה בעלה".
עם סיום המלחמה המספר חוזר לארץ ישראל, קונה חלקת אדמה ומקים לו בית. חדר אחד בבית הוא מקצה לעצמו, ואת שאר החדרים הוא מייעד לספריו של דוקטור לוי, שאמורים להגיע מגרמניה.