stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריינה טלגמאייר
הוקרה

טלגמאייר הייתה מועמדת לפרס אייזנר משנת 2005 על כישרון הראוי להכרה רחבה יותר, ופרס איגנץ(אנ') משנת 2003 בקטגוריות כישרון חדש ומבטיח מיני קומיקס מצטיין. היא זכתה בפרס "קימברלי ייל"(אנ') של חברי לולו על הכישרון החדש הטוב ביותר בשנת 2003. היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס הבחירה של קריקטוריסטי הרשת לפרסומת הרשת והמצטיינת של פרוסת החיים. בשנת 2015 היא זכתה בפרס אייזנר לסופר או האמן הטוב ביותר עבור הרומן הגרפי שלה "אחיות".
יצירותיה > סופרת ומאיירת

חיוך (2014) (הספר בקטלוג ULI)
אחיות (2017)
דרמה (2018)
רוחות (2019)
כאב בטן (2020)
יצירותיה > מאיירת > סדרת "מועדון הבייביסיטריות"

הרעיון של קריסטי (2019)
האמת של סטייסי (2020)
המבחן של מרי אן (2020)
השיעור של קלואדיה (2021)
הערות שוליים

↑  "Raina Telgemeier | Scholastic". www.scholastic.com. נבדק ב-2017-03-11.
↑  Alex Dueben, Raina Telgemeier Opens Up About "Smile", CBR.com, February 12 2010
↑  "Books by Raina". goraina.com. נבדק ב-2017-03-11.
↑  "2003 Ignatz Award Recipients | SPX: The Small Press Expo". www.spxpo.com. נבדק ב-2016-04-08.
↑  "Lulu Awards". Friends Of Lulu (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-04-08.
↑  "A Graphic Novel Smiles! | News For Kids, By Kids | Scholastic.com". www.scholastic.com. אורכב מ-המקור ב-2017-11-14. נבדק ב-2017-03-11.
↑  "2015 Eisner Award Nominations". Comic-Con International: San Diego. אורכב מ-המקור ב-2015-06-13. נבדק ב-2016-04-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515009505171  PLWABN: 9811261563505606  BIBSYS: 11052864  BNE: XX4437579  BnF: cb15561337c (data)  CANTIC: a10479028  GND: 1042266484  ISNI: 0000 0003 8210 880X  LCCN: no2003021721  NKC: ola2015880831  NLK: KAC201414759  NTA: 343684985  RERO: 02-A022411802  SUDOC: 188798420  VIAF: 263089803   WorldCat (עם VIAF): 263089803 
ריינה טלגמאייר ב־BookExpo במרכז Javits בעיר ניו יורק, מאי 2019.
מבצע מוראביה–אוסטרבה

מבצע מוראביה-אוסטרבה (ברוסית: Моравско-Остравская наступательная операция') הייתה מתקפה של הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה שנמשכה מ-10 במרץ עד 6 במאי 1945, ובמהלכה נכבש חלקה המזרחי של צ'כיה של ימינו, מוראביה, כמו גם חלק משלזיה הצ'כית.
רקע

באביב 1945, קו החזית בגבול הדרום-מערבי של פולין קטן עבר מוייליצ'קה דרך יאבוז'נו וגליביצה עד למידז'ילסי.
החזית האוקראינית הרביעית (איוואן פטרוב) והאגף הימני של החזית האוקראינית השנייה (רודיון מלינובסקי) היו הרחק מאחורי החזיתות האחרות של הצבא האדום. בחלק המערבי של הרי הטטרה הגבוהים נוצרה קשת חזיתית המכסה את הגבול הצפון-מזרחי והדרום-מזרחי של סלובקיה. בחזית האוקראינית הרביעית, שהייתה ממוקמת מול רכס הקרפטים המערבי ובין דוקלה לקשאו, היו בתחילת מרץ 1945 317,300 איש, 2,900 תותחים ומרגמות, 184 טנקים ותותחים מתנייעים ו-416 מטוסים. קבוצת הארמייה היינריצי (ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה ההונגרית הראשונה), בפיקודו של גוטהרד היינריצי מנתה למעלה מ-150,000 איש, 1,500 תותחים ומרגמות, 100 טנקים ו-120 מטוסים.
הקרב > מתקפה ראשונה ב-10 במרץ

ב-10 במרץ החלה המתקפה של החזית האוקראינית הרביעית עם הארמייה ה-38 (קיריל מוסקלנקו) מאזור פסצ'ינה וצ'רנה וודה. הצבא האדום הצליח להתקדם רק 3–4 ק"מ ביום הראשון של המתקפה. בערב 17 במרץ, ההגנה הגרמנית נדחקה לאחור ב-15 ק"מ רוחב חזית וכ-6–12 ק"מ עומק. היעדים המבצעיים לא הושגו, אך ההפסדים היו ניכרים. כשהמתקפה של הארמייה ה-60 (פאבל קורוצ'קין) של החזית האוקראינית הראשונה נגד הקורפוס ה-11 הגרמני ליד רטיבור הצליחה, המוקד הוסט לאגף הימני של החזית.
הקרב > מתקפה שנייה ב-24 במרץ

ב-24 במרץ, החזית האוקראינית הרביעית החלה במתקפה הגדולה החדשה. אזור התעשייה של דרום שלזיה עילית וצפון מורביה הותקף כעת מצפון וממזרח בו זמנית. הארמייה ה-38 תקפה את חזית הקורפוס ה-59 הגרמני (ארנסט זילר) מאזור הזוהראו לכיוון לוזלאו. ביום הראשון קוי ההגנה הגרמניים נפרצו בהצלחה ושטח של 20 ק"מ רוחב ו-7 ק"מ עומק נכבש. התקפת נגד מהירה של דיוויזיות הפאנצר הגרמניות ה-8 וה-19 ליד לוזלאו לא הצליחה לשקם את המצב. ב-26 במרץ, לאחר קרב קשה אבדו העמדות בלוזלאו. חיילי הארמייה ה-60 וארמיית המשמר הראשונה (אנדריי גרצ'קו) הצליחו להתקרב לעבר בוהומין.
אנדריי יריומנקו, שמונה למפקד החדש של החזית האוקראינית הרביעית ב-26 במרץ, תקף שוב עם יחידות הארמייה ה-38 ב-27 במרץ. חייליו הצליחו לחדור עוד 5 ק"מ לעומק והתקרב אל האודר בבוקאו במרחק של 2 עד 3 ק"מ. ב-2 באפריל הצליחו קורפוסי הרובאים ה-95 וה-126 ליד רוגאו לחצות את האודר וליצור ראש גשר. במקביל, קורפוס הרובאים ה-11 חצה את הנהר ב-Tworkau. במזרח, הארמייה ה-18 הסובייטית הצליחה להתגבר על העמדות בהרי הטטרה ולכבוש את רוז'ומברוק. אולם עד 5 באפריל, פלישת ארמיית המשמר הראשונה והארמייה ה-18 לכיוון פרנקשטדט, שהורחבה כעת לעומק של 20 ק"מ, לא ניתן היה להעמיק אותה עקב ההתנגדות הגרמנית הגוברת. ב-6 באפריל, הארמייה ה-60, שהייתה כפופה בעבר לחזית האוקראינית הראשונה, הוצבה בניהולה של החזית האוקראינית הרביעית. הקורפוס ה-1 של הארמייה הצ'כוסלובקית (לודביק סבובודה, מ-3 באפריל קארל קלפאלק) הועבר לארמייה ה-18 (אנטון גאסטילוביץ') והצליח ב-4 באפריל לשחרר את ליפטובסקי מיקולש.
לאחר מכן שינתה הסטבקה את התוכנית המבצעית הנוספת לכיוון דרום מערב לכיוון אולומואוץ, משום שהוצעה האפשרות לנתק את ארמיית הפאנצר הראשונה. מטרת המתקפה הסובייטית הייתה לנתק את הקשר עם הארמייה הגרמנית ה-17 (פרידריך שולץ). פילדמרשל פרדיננד שרנר הזיז חמש דיוויזיות גרמניות כדי לתגבר את העמדות המאוימות של ארמיית הפאנצר הראשונה באזור אופבה. באותו זמן, הגרמנים עדיין היו מסוגלים לתקוף את הסובייטים ותקפו נגד ליד הכפר שמדרום ללוזלאו.
ב-22 באפריל נפלה אופבה לידי הארמייה ה-60, וב-30 באפריל נפלה אוסטרבה לידיה של הארמייה ה-38, והפכה את עמדותיה של הקורפוס ההררי ה-49 הגרמני (הדיוויזיות ה-78 וה-320 והדיוויזיות ההרריות ה-3 וה-4) לבלתי נסבלות. קורפוס רובאי המשמר ה-17 (ניקיפור מדבדב) של הארמייה ה-18 הסובייטית, שעדיין עמדה במזרח, הצליח לבסוף לאלץ את הקורפוס הגרמני ה-72 לסגת מהגדה הצפונית של נהר הוואה ולכבוש את ז'ילינה ב-30 באפריל. ארמיית הפאנצר הראשונה החלה מיד בנסיגה לכיוון אולומוץ' על מנת להימנע מכיתור. ב-6 במאי נפלו שטרנברק והגישות לאולומואוץ לידיים סובייטיות.
תוצאות המתקפה

הכוחות הסובייטים כבשו את אזור התעשייה אוסטרבה במוראביה ויצרו את התנאים להתקדמות לאזורים המרכזיים של צ'כוסלובקיה. הצבא האדום איבד 112,620 איש (23,960 הרוגים ו-88,660 פצועים). למעלה מ-5,000 חיילים סובייטים קבורים בבית הקברות בודז'יסלב שלסקי.
מבצע מורביה-אוסטרבה
מודם

מודם DSL מודרני
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מחשב (לקוח), טלפון IP  | מחשב (לקוח), טלפון IP  | Application |
| מחשב (לקוח), טלפון IP  | מחשב (לקוח), טלפון IP  | Presentation |
| מחשב (לקוח), טלפון IP  | מחשב (לקוח), טלפון IP  | Session |
| מחשב (לקוח), טלפון IP  | מחשב (לקוח), טלפון IP  | Transport |
| נתב | BRouter | Network |
| מתג, כרטיס רשת, גשר  | BRouter | Data Link |
| מרכזת, משחזר, מודם  | מרכזת, משחזר, מודם  | Physical |
מודם או אפנן (מאנגלית, קיצור של Modulator-Demodulator) הוא התקן המאפנן ומפענח מידע דיגיטלי על גל נושא בתווך כלשהו, וכך מאפשר שידור וקליטה של המידע.
סוגי הגל הנושא:
מתח חשמלי - להעברה בזוג תילי נחושת (קו טלפון או חיבור הכבלים למשל).
קרן אור - מודמים אופטיים מאפננים מידע באמצעות דיודה פולטת אור או דיודת לייזר להעברה באוויר או בסיבים אופטיים.
גלי רדיו - מודמי רדיו מאפננים מידע על גלי רדיו באוויר (למשל בטלפון סלולרי).
השימוש במושג מודם בשפה לא מקצועית רווח בעיקר לתיאור מודמים המשמשים לתקשורת מחשבים על גבי רשת הטלפוניה או על גבי רשת הטלוויזיה בכבלים.
מודם טלפוניה

קווי טלפון נוצרו לשם העברת אותות אנלוגיים - הקולות של האנשים המשוחחים בטלפון. המחשב, לעומת זאת, מפיק אותות דיגיטליים - רצף של סיביות. המודם נועד לעשות את ההמרה הנדרשת, מאותות דיגיטליים לאנלוגיים ובחזרה.
מודם ממיר אותות קול אנלוגיים, המגיעים אליו מרשת הטלפון, אל אותות דיגיטליים - שפת המחשב, ולהפך. תהליך של העברת מידע (דיגיטלי או אנלוגי) לצורה הניתנת לשידור (כרגיל על גל נושא) נקרא אפנון. באפנון תדר שהשתמשו בו במודמים הראשונים את הסיביות 0 ו-1 ייצגו שני צלילים שונים. כמו כן ניתן להשתמש באפנון משרעת ואפנון מופע. בעזרת חיבור מספר סוגי אפנון שונים ניתן לבצע הגדלת כמות האינפורמציה הדיגיטלית. נהוג גם לדחוס דיגיטלית את המידע לפני המשלוח כדי לשפר את קצב ההעברה האפקטיבי.
במודמים של מחשבים אישיים מקובל לחלק את המוצרים לשני סוגים:
מודם פנימי - כרטיס שאותו מתקינים על לוח האם של המחשב. רובם המוחלט של המודמים הפנימיים משתמשים בטכנולוגיית ה־PCI (בה משתמשים רוב כרטיסי ההרחבה הפנימיים במחשבים אישיים); עד לתחילת שנות ה־90 השתמשו המודמים בטכנולוגיית ISA, אשר כמעט ואינה בשימוש עוד.
מודם חיצוני: נמצא במארז נפרד ומתחבר אל המחשב באמצעות כבל תקשורת. מודם חיצוני מחובר בדרך כלל לאספקת חשמל חיצונית בנוסף לחיבור התקשורת למחשב. מודמים חיצוניים מתחברים למחשב PC דרך היציאה המקבילית, היציאה הטורית ובמודמים חדישים יותר גם ליציאת ה־USB.
ראו גם

FXO
לקריאה נוספת

יוסף פנחסי, "תקשורת ספרתית ומודמים", המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, 2008 (ISBN 978-965-7376-15-7)
ערימת מודמים חיצוניים ישנים
צליל של מודם חיוג בעת התחברות לספק האינטרנט
ריחוף מגנטי

מגנט מרחף
ריחוף סביבון מגנטי
בשנת 2000 הוענק פרס איג נובל בפיזיקה לחוקרים אנדריי גיים (אוניברסיטת ראדבאוט), ומייקל ברי (אוניברסיטת בריסטול) על ריחוף מגנטי של צפרדע חי.
ריחוף מגנטי (באנגלית: Magnetic levitation), נקרא בקיצור גם בשם מגלב (maglev), הוא ריחוף חפץ מתכתי הנגרם על ידי דחייה של השדה המגנטי, כך שהכוח הנגרם מדחיית המגנט כלפי מעלה מאזן את כוח תאוצת הכובד המושך כלפי מטה, והחפץ נשאר באוויר ללא מגע כלל.
מאחר שמשפט ארנשאו (אנ')מראה שלא ניתן לבצע ריחוף על ידי שימוש בפרומגנטיות או בחומרים פאראמגנטיים בלבד, ניתן לעשות זאת רק על ידי הוספת כוחות נוספים למשוואה, כגון: דיאמגנטיות, מוליכות-על או זרמי פוקו.
לריחוף מגנטי יש מספר שימושים בתעשייה, ובהם מסב מגנטי המשמש לחיבור חלקי מכונות ללא חיכוך וללא הגבלת מהירות מקסימלית של החלקים ורכבות מגלב המגיעות למהירויות גבוהות ביותר.
תיאור

חומרים מגנטים יוצרים פעולות משיכה ודחייה אחד על השני בכוח התלוי בעוצמת השדה המגנטי ובשטח המגנט. הלחץ המגנטי הנוצר על ידי השדה המגנטי על מוליך-על מחושב בעזרת הנוסחה:
כאשר:
יציבות > יציבות סטטית

משמעותה של יציבות סטטית היא שכל תזוזה מנקודת שיווי המשקל מפעילה רשת כוחות הדוחפת ומחזירה אותו לאיזון בנקודת שיווי המשקל.
תאוריית ארנשואו מוכיחה באופן חד משמעי שלא ניתן לגרום לריחוף יציב על ידי שימוש בכוחות סטטיים ושדה פאראמגנטי בלבד, כך שהכוחות הפועלים על החומר אשר מקורם בשדה חשמלי, שדה כבידה או שדה מגנטי חיצוני יסיטו אותו מיציבות בציר אחד לפחות. אולם, ישנם מספר אפשרויות לשמור על יציבותו בעזרת אמצעים אלקטרוניים או על ידי חומרים דיאמגנטיים, מאחר שיחס הפרמאביליות המגנטית קטנה מ-1.
יציבות > יציבות דינאמית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: נראה שהטקסט קטוע.
יציבות דינאמית מתרחשת כאשר המערכת מסוגלת לרסן כל כוח הנגרם על ידי תנועות שנוצרות בתוך המערכת על ידי משוב שלילי. כדי להשיג ריחוף מגנטי ניתן גם לשלב כוחות ממערכת בקרה חיצונית הדואגת למשוב שלילי.
אמונות היסטוריות

אגדות של ריחוף מגנטי היו נפוצות בימי קדם ובימי הביניים, והתפשטותן מהעולם הרומי למזרח התיכון ומאוחר יותר להודו תועדה על ידי החוקר הקלאסי דנסטאן לואו. המקור המוקדם ביותר הידוע הוא פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה), שתיאר תוכניות ארכיטקטוניות של פסל ברזל שהיה אמור להיות תלוי באבן אדמה מהקמרון של מקדש באלכסנדריה. דיווחים רבים לאחר מכן תיארו פסלים מרחפים, שרידים או חפצים אחרים בעלי חשיבות סמלית, וגרסאות של האגדה הופיעו במסורות דתיות מגוונות, כולל נצרות, אסלאם, בודהיזם והינדואיזם. בחלק מהמקרים הם התפרשו כנסים אלוהיים, בעוד שבאחרים הם תוארו כתופעות טבע שהתיימרו בצורה שגויה להיות מופלאה; אחת הדוגמאות האחרונות מגיעה מאוגוסטינוס הקדוש, המתייחס לפסל תלוי מגנטית בספרו "עיר האלוהים" (בערך 410 לספירה). מאפיין נפוץ נוסף של אגדות אלו, לפי לואו, הוא ההסבר על היעלמותו של החפץ, לעיתים קרובות כרוך בהשמדתו על ידי לא-מאמינים במעשי חוסר צדקה. למרות שהתופעה עצמה מובן כיום כבלתי אפשרית פיזית, כפי שזיהה לראשונה סמואל ארנשו בשנת 1842, סיפורי ריחוף מגנטי נמשכו עד לתקופה המודרנית, דוגמה בולטת אחת היא האגדה על האנדרטה התלויה במקדש השמש בקונארק במזרח הודו.
הערות שוליים

↑  גיים הוא המדען הראשון שזכה הן בפרס נובל והן בפרס איג נובל
↑  Braunbeck, W. (1939). "Freischwebende Körper im elektrischen und magnetischen Feld". Zeitschrift für Physik. 112 (11): 753–763. Bibcode:1939ZPhy..112..753B. doi:10.1007/BF01339979.
↑  Lowe, Dunstan, [https://kar.kent.ac.uk/57768/1/Lowe--author%20agreed%20version.pdf#page=247 Suspending Disbelief: Magnetic Levitation in Antiquity
and the Middle Ages. ISSN 0278-6656.], Classical Antiquity 35 (2)., 2016, עמ' 247-278
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000348298
לאס פאלמאס (כדורגל)

אוניון דפורטיבה לאס פאלמאס (בספרדית: Unión Deportiva Las Palmas, איגוד הספורט לאס פאלמאס) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר לאס פאלמאס, שבקהילה האוטונומית של האיים הקנריים. הקבוצה נוסדה ב-22 באוגוסט 1949.
היסטוריה

אף על פי שהקבוצה נרשמה בהתאחדות הכדורגל הספרדית ב-6 ביוני 1949, לאס פאלמאס נוסדה באופן רשמי רק ב-22 באוגוסט של אותה שנה, כתוצאה ממיזוג בין כל חמש הקבוצות באי: מועדון דפורטיבו גראן קנריה, אתלטיקו קלוב דה פוטבול, ריאל קלוב ויקטוריה, ארנס קלוב ומרינו פוטבול קלוב. מטרת האיחוד הייתה ליצור קבוצה חזקה מספיק שתעודד את השחקנים של האיים הקנריים להישאר באי ולא לחפש קריירה טובה יותר ביבשת. נערך דיון על שמו של המועדון, שבו הוסכם לא לכלול את שמותיהם של כל קודמיו, וכך נוצרה לאס פאלמאס.
בעונת 1949/50, עונתה הראשונה כקבוצה, בליגה השלישית, סיימה הקבוצה במקום השני ועלתה לליגה השנייה. בעונה הבאה סיימה במקום השלישי ועלתה לליגה הראשונה. בכך הייתה הקבוצה הראשונה והיחידה בספרד שמצליחה לעלות מהליגה השלישית לראשונה תוך שנתיים מהקמתה.
לאס פאלמאס שיחקה ברצף בליגה הראשונה החל מעונת 1964/65 עד 1982/83, כשהישגי השיא שלה היו הגעה למקום השני בעונת 1968/69 ולגמר גביע המלך בעונת 1977/78. החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 איבדה את מקומה בליגה הראשונה, ולמעט שנתיים בתחילת המאה ה-21, הייתה בעיקר בליגה השנייה ולפרקים גם בליגה השלישית. ב-21 ביוני 2015 עלתה לאס פאלמאס חזרה לליגה הראשונה לאחר שניצחה בפלייאוף ההעפלה את ריאל סרגוסה. ב-22 באפריל 2018, לאחר שלוש עונות רצופות בליגה הבכירה, לאס פאלמאס ירדה לליגה השנייה בעקבות הפסד 0–4 לאלאבס.
בסיום עונת 2022/2023 שבה ללה ליגה.
שחקנים בולטים בהיסטוריית המועדון

חרמן דבורה
דויד גארסיה
פליקס מררו
מרטין מררו
נאוסט אלמן
חרארדו מירנדה
קרלוס מנואל מורטה
אורלנדו סוארס
מרקוס מארקס
חורחה אלחנדרו קונטררס
ג'ונתן קאלרי
סגל נוכחי

נכון ל-22 בספטמבר 2024
ראו גם

רשימת כדורגלני לאס פאלמאס שיש להם ערך בוויקיפדיה
הערות שוליים

↑  "Gran Canaria Stadium". UD Las Palmas. נבדק ב-16 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 156619756   WorldCat (עם VIAF): 156619756
יוסף אלמוג

| --- | --- |

סא"ל יוסף אלמוג בהפלגת פרידה מחיל הים על המשחתת אח"י יפו (ק-42), 1968.
 לידה:  25 בנובמבר 1923 י"ז בכסלו ה'תרפ"ד פולין פרושוביצה, פולין
 פטירה:  28 במאי 2019 (בגיל 95) כ"ד באייר ה'תשע"ט ישראל חיפה, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 תאריך עלייה:  1936
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "יוסק'ה", "פינצ'וק" ובפלי"ם אורנוב
 השתייכות:   ההגנה   הפלמ"ח    פלי"ם   צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1938–1968 (כ־30 שנה)
 דרגה:   סגן אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד מדינת היהודים (אוניית מעפילים) מפקד אח"י אילת (א-16) 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה       
 עיטורים
   אות ההגנה  עיטור לוחמי המדינה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל מוזיאון ההעפלה וחיל הים
 
יוסף (יוסק'ה) אלמוג (25 בנובמבר 1923 – 28 במאי 2019) היה מפקד אוניית המעפילים, "נחשון" וקצין בחיל הים הישראלי בדרגת סא"ל. היה מפקדה של אניית המלחמה הראשונה אח"י אילת (א-16). יזם, הקים וניהל את מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
משפחה עליה ולימודים

יוסף (יוסק'ה) אלמוג נולד בשם אברהם יוסף פנצ'ק בעיירה פרושוביצה ליד קרקוב בפולין. הוריו, יצחק דוד פנצ'ק ונחמה פיינר אורנוב היו בעלי מפעל למטאטאים ומברשות בעיירה, ונולדו להם ארבעה ילדים: רבקה, אברהם יוסף, מרים וחיה.
משפחת פנצ'ק הייתה משפחה ציונית, וההורים היו פעילים בתנועת "העובד" (אביו) ו"השומר הצעיר" (אמו) ביוזמת יצחק, אביו של אלמוג נפתח בפרושוביצה סניף של בית ספר ללימודי עברית "תרבות" לנוער ומבוגרים.
אלמוג למד מגיל שלוש בחדר, ומגיל חמש בתלמוד תורה. מגיל שש למד בבקרים בית הספר הממלכתי הפולני ואחר-הצהריים השלים השכלה ציונית בבית הספר "תרבות". בשנת 1936, בגיל 13, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה, בת שש הנפשות, התיישבה בתל אביב. את השכלתו היסודית השלים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון לילדי עובדים. והשכלה תיכונית בבית הספר המקצועי על שם מונטיפיורי.
במהלך הלימודים היה חבר בתנועת הנוער העובד.
שירות למדינה בדרך

בשנת 1938 הצטרף למסגרת הגדנ"ע של ארגון ההגנה. ובשנת 1939 נעשה חבר בימיה של הפועל תל אביב. התקבל לקורס מדריכי שייט בסקציה הימית בניהולו של שמואל טנקוס.
ב-1 בספטמבר 1939 צפה אלמוג עם חבריו וקהל רב באוניית המעפילים טייגר היל פורקת מעפילים בחוף תל אביב. בהורדת המעפילים השתתפו מדריכי הימיה אך האירוע נחרת בזכרונו של אלמוג וכיוונו לדרך פעילות בהעפלה.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והשתתף בקורס מפקדי סירות שנערך בקיסריה באפריל 1943 בפיקודו של יעקב סלומון.
בינואר 1945 השתתף אלמוג בקורס חובלים הראשון של הפלי"ם שהתקיים ליד בית הספר הימי בחיפה בהנהלת דב מגן ושמואל טנקוס. בסיום הקורס הצטרף כאיש צוות והפליג מספר חודשים באנייה "עמוס" של חברה לשירות ימי עתיד. באותה שנה נעשה מדריך בקורס מפקדי סירות בקיסריה. החל בפעילות ההעפלה, בכך שהשתתף בהורדת מעפילים מהספינות לחוף.
ב-22 בנובמבר 1945 השתתף אלמוג כמפקד סירת מפרש בהורדת מעפילי ברל כצנלסון (אוניית מעפילים) לחוף שפיים. הסירות שסיימו את עבודת הפריקה והיו בדרך לבסיסן בקיסריה נתפשו על ידי הבריטים. אלמוג וחבריו נשלחו למחנה המעצר בלטרון.
בחורף שנת 1946 יצא אלמוג בתעודות שאולות לאירופה והגיע למחנה "סן ז'רום" במרסיי שהיה אז בסיס לפעילות המוסד לעלייה ב' בצרפת. אלמוג הופעל בעבודת הכנת אוניות להעפלה בקבוצה בפיקודו של גדעון שוחט.
בנוסף לעבודת ההכנה נעשה אלמוג מנהל מחנה נוער ניצולי שואה באזור מרסיי ומחנה "דפנה" שבו היו כ-300 ניצולי שואה ומשפחות שחזרו מרוסיה לפולין שהמתינו לעלייתם לארץ ישראל. ניהול מחנות העלייה היווה לאלמוג הכנה טובה לקראת פיקוד על אוניות מעפילים.
שירות למדינה בדרך > מדינת היהודים (אוניית מעפילים)

ב-22 במאי 1947 הודיע שמריה צמרת – הממונה על פעילות המוסד לעלייה ב' בצרפת – לאלמוג שהוא מתמנה לפיקוד על האונייה בכינוי "צפונית" שוברת קרח לשעבר NORTHLAND שמגיעה מארצות הברית לפורט דה בוק. המשימה הייתה לצאת יחד עם האנייה "המלאך" בפיקוד מרדכי לימון לבאיון בחוף האטלנטי של צרפת, ושם להכין את האנייות להעפלה. ב-2 ביוני 1947 יצאו אלמוג ואנשיו עם ה"צפונית" והגיעו לבאיון ב-12 ביוני 1947. האונייה הוכנה וב-28 באוגוסט נשלחו לנמל הבולגרי בורגס בים השחור לאסוף מעפילים.
ב-3 בספטמבר 1947 עברה "צפונית" את מיצר גיברלטר ומייד נדבקה אליה משחתת בריטית שליוותה אותה עד מיצר הדרדנלים במעבר הדרומי לים השחור ושם עזבה.
לאחר חציית המיצרים נכנסה ה"צפונית" לים השחור וב-14 בספטמבר נכנסה לנמל בורגס בעזרת נתב שהכיר את שדות המוקשים בכניסה.
ב-22 בספטמבר לאחר חשיכה הגיעה רכבת המעפילים תחת משמר רומני ובולגרי והמעפילים - כ-2,500 מתוכם 150 תינוקות - עלו ל"צפונית" האנייה יצאה מהנמל והמתינה בעגינה ל"המלאך". תוך כדי העגינה הגיעו עוד בני נוער ולאחר קליטתם היו באונייה 2,664 מעפילים.
האוניות הפליגו יחדיו עברו את המיצרים הטורקיים ומדרום להם המתינו שתי משחתות בריטיות. התארגנות המעפילים באונייה הייתה טובה למרות הצפיפות הרבה. בשלב זה התקבלה הוראה לתת שמות חדשים לאוניות. "המלאך" בפיקוד מרדכי לימון נעשתה גאולה ו"צפונית" בפיקודו של אלמוג נעשתה מדינת היהודים.
ב-2 באוקטובר 1947 לקראת חופי ארץ ישראל התפצלו האוניות גאולה פנתה לחיפה ומדינת היהודים לכיוון תל אביב. שתי משחתות נצמדו לאונייה כשוברת קרח הייתה חזקה במיוחד ובתמרון הצליח אלמוג לגרום נזק לאחת המשחתות. אך המשחתת הבריטית השנייה הורידה צוות השתלטות שהשתלט על חדר ההמכונות. הבריטים קשרו את האונייה למשחתת וגררו אותה לכיוון חיפה. שתי אוניות המעפילים נקשרו ל"רציף הדמעות" ולאחר שלושה ימים גורשו לקפריסין.
אלמוג ואנשי הפלי"ם נחבאו בסליק שהוכן לכך בתחתית האונייה. ולאחר שהבריטים עזבו את האנייה בצי הצללים חמקו החוצה בסיוע מחלקת הנמל של הפלי"ם.
שירות למדינה בדרך > נחשון (אוניית מעפילים)

באמצע ינואר 1948 הטיל שאול אביגור על אלמוג לפקד על הספינה TADORNE שנרכשה בלה רושל בצפון מערב צרפת להכשירה להפלגה ולהשיטה לים התיכון באזור מיצר בוניפציו בין קורסיקה לסרדיניה בכוננות לקליטת מעפילים.
עם השלמת הכנות הדרגשים והצטיידות במים ודלק. שטו עם האניה לחוף בנדול בדרום צרפת, ויצאו עם 560 מעפילים לארץ ישראל. אך בגלל תקלה חמורה בדוד הקיטור הועברו המעפילים לאונייה אחרת ונכנסו לנמל בסטיה בקורסיקה לתיקון.
ב-13 באפריל 1948 נכנסה האנייה בשנית למפרץ בחוף בנדול, והעלתה 550 מעפילים. כאן הוסב שם האנייה ל"נחשון הקסטל" על שם מבצע נחשון להסרת המצור על ירושלים.
ב-26 באפריל 1948 נתפסה האונייה על ידי משחתת בריטית בקרבת חופי ארץ ישראל האנייה נגררה לחיפה והמעפילים גורשו לקפריסין. הייתה זאת האנייה האחרונה שהמעפילים בה גורשו לקפריסין. אלמוג ואנשי הפלי"ם ירדו בסליק שהוכן לשם כך ולאחר רדת הבריטים חולצו על ידי יחידת הנמל.
בחיל הים

ב 27 באפריל 1948 לאחר שחולץ מהסליק בנחשון (אוניית מעפילים), התבשר אלמוג, כי יחד עם מרבית אנשי הפלי"ם, גויס לשירות הימי שהפך לחיל הים. משימתו הראשונה הייתה להכין את מדינת היהודים כאוניית מלחמה.
ב-21 במאי 1948 בערב הפליגה האונייה בדגל טורקי מנמל חיפה שהיה עדיין בשליטה בריטית לתל אביב. לאחר היציאה בפיקודו של אלמוג, הוסב שמה לאח"י אילת (א-16) הייתה זאת אוניית המלחמה הראשונה של חיל הים הישראלי. משימות האנייה היו הגנה נגד מטוסים באזור תל אביב ואבטחת אוניות עולים ורכש שהגיעו לנמל תל אביב. שתי אוניות מעפילים נוספות נמצאו בהכנה אח"י וג'ווד הצטרפה ב-9 ביוני ואח"י הגנה הצטרפה ב-18 ביולי 1948.
ב-29 במאי 1948 מלווה אח"י אילת (א-16) את אוניית מעפילים האחרונה 'קרב עמק איילון' ומאבטחת את הורדת מעפיליה בקיסריה.
בספטמבר 1948 הגיעו מאיטליה סירות נפץ ואח"י מעוז (ק-24) בפיקודו של מילה ברנר הוכנה כבסיס ימי לסירות אלה. אלמוג נעשה סגן מפקד באנייה זו.
ב-22 באוקטובר 1948 השתתף אלמוג עם אח"י מעוז (ק-24) בטיבוע אל-אמיר פארוק. הקרב המוצלח ביותר של חיל הים במלחמת העצמאות. אלמוג פיקח על הורדת סירות הנפץ לפעולה ואיסופן לאונית האם אחריה.
בחיל הים > תפקידים נוספים

אלמוג מילא תפקידים שונים בחיל הים. ביניהם: מפקד בסיס חיל הים באילת ("בסיס המפרץ") בין השנים 1952–1955. אחריות הבסיס כללה את חופי מפרץ אילת מהגבול המצרי ועד לגבול הירדני, כולל חוף ים המלח מסדום ועד לעין גדי.
ב-1962, בנוסף לתפקידו מונה להיות הבקר-החיילי לציוד (על פי פקודת מטכ"ל), תפקיד שאחריותו פיקוח והחלטה על ציוד חילי שיוצא למכירה או יושאר לשימור על בסיס חשיבות למען ההיסטוריה.
תפקידו האחרון בחיל היה ראש ענף הפרט במחלקת כוח האדם בדרגת סא"ל. עד אוגוסט 1968 שאז פרש מהשירות הצבאי לגמלאות.
מפקד הבסיס יוסף אלמוג מארח את מפקד חיל הים מרדכי לימון בבסיס אילת 1953.
מפקד חיל הים שלמה אראל מעניק פרס לעובד מספנת חיל הים. עומד לידו סא"ל יוסף אלמוג ראש ענף מחכ"א 2 מארגן הטקס יושב אל"ם יעקב שפי (קצין), ראש מספן הציוד, 1966.
מוזיאון ההעפלה וחיל הים

בשנת שירות האחרונה הושאל אלמוג למשרד הביטחון ביזמתו להקים את מוזיאון ההעפלה וחיל הים למרגלות הכרמל בחיפה.
לאחר פרישתו מצה"ל המשיך אלמוג לנהל את המוזיאון, כעובד משרד הביטחון, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1995.
יוסף אלמוג ומצוף הצוללת דקר, במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
מוזיאון ההעפלה וחיל הים > קורסים והשתלמויות

קורס מפקדי סירות מס 2 של הפלי"ם בקיסריה אפריל 1943.
קורס חובלים א' של הפלי"ם, שהתקיים בבית הספר הימי בחיפה 1945.
משפחה

בשנת 1955 נישא אלמוג לחברתו חיה אלוני. השניים נפגשו לראשונה בשנת 1952 במהלך שירותם, כשאלמוג היה מפקד בסיס חיל הים באילת "בסיס המפרץ" וחיה הייתה נציגת "אגף הערבה" באילת מטעם משרד ראש הממשלה. השניים התחילו לצאת רק כשנה לאחר מכן, בשידוך של חיה פנצ'ק, אחותו של אלמוג שהייתה חברה של חיה אלוני.
חיה אלוני (פון כץ) נולדה ב-1929 בליטא להניה ומאיר פון-כץ. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1933 והתיישבה בתל אביב. בארץ נולדה בת שנייה ושמה דרורה. אלוני הייתה חברה בתנועת הנוער העובד ויצאה להכשרה בקיבוץ עין חרוד. ההכשרה גויסה לפלמ"ח ב-1945 וצורפה לפלוגה א' בגדוד הראשון. בהמשך עברה אלוני עם ההכשרה לקיבוץ משמר הים, ועסקה בעבודה, אימונים ובהגנה על היישובים הסמוכים. לאחר מלחמת העצמאות עלתה אלוני עם ההכשרה להתיישבות בקיבוץ צובה. אחרי שחרורה מצה"ל עבדה במשרד הביטחון במחלקה להנצחת החייל, והמשיכה לעבוד לאחר הנישואין בוועד עובדי משרד הביטחון.
ב-1970 פתחה את "גן חיה" בבית המשפחה בחיפה, גנון פרטי לכ־10 ילדים בגיל הרך (גילאי שנתיים שלוש). "גן חיה", שפעל במשך כ-20 שנה היה מבוקש ביותר בשכונה וההורים היו רושמים את ילדיהם אליו עם היציאה מחדר הלידה. חיה ניהלה את הגן עד שיצאה לגמלאות בגיל 60. חיה אלמוג נפטרה בשנת 2017 ממחלת אלצהיימר.
לאחר נישואיהם עבר הזוג לחיפה ונולדו להם שלושה ילדים – הדר, שי ורקפת. כיום, ד"ר הדר אלמוג נשוי לפרופ' שולמית אלמוג ולהם שני ילדים – גיא ותומר. גיא אלמוג נשוי לויקי אלמוג-אייזנברג ולשניים שני ילדים. שי אלמוג נשוי לעמליה אלמוג ולהם שתי בנות – מיה ועדי. רקפת פרידמן-אלמוג נשואה לרונן פרידמן ולשניים שלושה ילדים – ניל, אופק ורומי.
דורות המשך בחיל הים – שי אלמוג, הבן השני, התגייס לחיל הים (דור שני) וסיים את קורס חובלים מחזור מ"ו במגמת מכונה, שירת כסגן קצין מכונה (סגן צ'יף) על אח"י ניצחון ולאחר מכן בתפקידי חוף ביניהם מפקד מרכז טכנולוגיסטי (מט"ל) בשייטת 13. מבין הנכדים והנכדות – שלושה שירתו בחיל הים (דור שלישי): מיה אלמוג – כמדריכת לחימה ימית ומפקדת בבה"ד חיל הים, עדי אלמוג – כבקרית שליטה ימית ומפקדת בבה"ד חיל הים, תומר אלמוג – כטכנאי מכ"ם בספינות הטילים.
אלמוג נפטר ב-28 במאי 2019, בגיל 95, והובא לקבורה בבית העלמין "שדה יהושע" בחיפה.
פרסומים וקריאה נוספת

מאיר שפיר מוזיאון ההעפלה וחיל הים – טקס הפתיחה וביקור במוזיאון ההעפלה וחיל הים, מערכות ים נובמבר 1969, עמ' 28–31.
יוסף אלמוג ושמואל ינאי, השערים פתוחים אסופת זכרונות העפלה 1945-1948 2001, עמ' 72–76.
שמשון בובר, הימיה אסופת סיפורי הפלוגות הימיות הוצאת 'הפועל', 2004, עמ' 30–31, 230.
הערות שוליים

↑  אלמוג יוסף, באתר www.palmach.org.il
↑  אוניית המעפילים קרב עמק איילון באתר הפלי"ם.
אונית המעפילים "נחשון - הקסטל"