stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב באיי פוקלנד
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2015-10-30
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2016-01-28
↑  Falklands passes same sex marriage bill; invites non residents to share the legislation, MercoPress (באנגלית)
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2017-02-24
↑  Marriage Equality Comes To The Falkland Islands | NewNowNext, web.archive.org, ‏2017-04-13
↑  Falkland Islands introduces full marriage equality · PinkNews, web.archive.org, ‏2017-04-12
↑  Falkland Islands Same-Sex Marriage Update – ROB SALERNO, web.archive.org, ‏2017-06-28
↑  Press Release - 130417 - Falkland Islands Legislative Assembly passes …, archive.ph, ‏2017-06-28
↑  Falkland Islands Legislation, www.legislation.gov.fk
↑  Falklands plans to celebrate same sex marriage Bill next April 27 — MercoPress, web.archive.org, ‏2017-04-13
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2017-06-28
↑  The Falkland Islands Constitution Order 2008, Wayback Machine, web.archive.org, ‏2018-09-30
↑  Crimes Ordinance 2014, Falkland Islands Legislation, www.legislation.gov.fk
1 2  Criminal Procedure and Evidence Ordinance 2014, Falkland Islands Legislation, www.legislation.gov.fk
↑  Prisons Ordinance 2017, Falkland Islands Legislation, www.legislation.gov.fk
↑  Communications Ordinance 2017, Falkland Islands Legislation, www.legislation.gov.fk
ויליאם סמואל שוורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1896 סמרגון, בלארוס 
 פטירה:  10 בפברואר 1977 (בגיל 80) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 
ויליאם סמואל שוורץ (באנגלית: William Samuel Schwartz; ‏  23 בפברואר 1896 - 10 בפברואר 1977) היה אמן יהודי - אמריקאי שחי ופעל בשיקגו.
ביוגרפיה

שוורץ נולד בסמורגון שבבלארוס למשפחה יהודית של סמואל שוורץ וטאובה רזניקוף. בגיל שלוש עשרה עבר לעיר הסמוכה וילנה כדי ללמוד בבית ספר לאמנות. ארבע שנים מאוחר יותר, הוא היגר לארצות הברית ולבסוף נרשם לבית הספר לאמנות של שיקגו. לאחר שסיים את לימודיו, הוא הפסיק את קריירת האמנות שלו כדי להתרכז בקריירה כזמר אופרה.
כאשר חזר שוורץ לצייר, הוא התמקד בעבודות בנושאי פנטזיה, סמליות והפשטות שנטו לבלבל את הצופים. הוא גם אתגר את הקהל השמרני עם ליטוגרפיות רבות של נשים עירומות. במהלך השפל הגדול, שוורץ הפך לאמן במשכורת של פרויקט האמנות הפדרלי. כשהוא עבד בשיקגו, וצייר יצירות אזוריות המציגות את החיים הכפריים והעיר הקטנה האמריקאית. רק בתחילת שנות ה-40 חזר שוורץ לצייר את הדימויים שבזכותם נודע. הוא הושפע מאוד מהסוריאליזם האירופי, שוורץ צייר צורות ביומורפיות מוזרות וסצנות אפוקליפטיות ברבות מיצירותיו.
הוא הפך לדמות ידועה בשיקגו, בעיקר בזכות השפם הגדול והדמות האקסצנטרית שלו. הוא גם היה אחד מקבוצת אמנים בולטים בשיקגו - כולל איבן אולברייט, מלווין אולברייט ואהרון בוהרוד - שהסתובבו במסעדה ובגלריה של ריקרדו במהלך שנות ה-40 וה-50. בשנותיו האחרונות חזר שוורץ אך ורק לצייר רישומים; הציורים הללו נחשבים בין יצירותיו הטובות ביותר. שוורץ החל לסבול ממחלת אלצהיימר בסביבות 1970 ומת בשיקגו ב-10 בפברואר 1977.
למכון האמנות של שיקגו ולמוזיאון האמנות ג'וסלין באומהה יש כמה מיצירותיו של שוורץ באוספים הקבועים שלהם.
הערות שוליים

↑  Chapman, Manuel. William S. Schwartz: A Study. Chicago: L.M. Stein, 1930.
↑  Dreishpoon, Douglas. The Paintings, Drawings, and Lithographs of William S. Schwartz (1896-1977). Exh. cat. New York: Hirschl and Adler Galleries, 1984.
↑  Cornacchia, Alex. William S. Schwartz: Color and Coloratura. Chicago: Madron Press, 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407756305171  GND: 12338740X  ISNI: 0000 0000 6682 4118  LCCN: n84157324  RKD: 97364  SNAC: w6zp4z9j  SUDOC: 179903470  ULAN: 500017787  VIAF: 45207420   WorldCat (עם VIAF): 45207420 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם סמואל שוורץ".
אמריקאנה, ציור לעבודות הציבוריות, 1934
מכרה, סקיצה לציור קיר, 1934
ולדיסלב מורוזוב

ולדיסלב ולדימירוביץ' מורוזוב (בבלארוסית: Уладзіслаў Уладзіміравіч Марозаў; נולד ב-12 באוקטובר 2000 בברסט שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ארוקה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת בלארוס.
קריירת מועדונים

מורוזוב גדל במחלקת הנוער של דינמו ברסט. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו ברוך ברסט, במדיה שיחק בליגת העל הבלארוסית, וכן בליגת המשנה הבלארוסית והליגה הבלארוסית השלישית.
ב-17 בפברואר 2021 חתם מורוזוב באיסלץ' מליגת העל הבלארוסית. הוא ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-18 בינואר 2023 חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית.
קריירה בינלאומית

ב-25 במרץ 2023 ערך מורוזוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בהפסד 0–5 לנבחרת שווייץ במסגרת מוקדמות יורו 2024. ב-28 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1–2 לנבחרת רומניה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
התנועה המהפכנית טופאק אמארו

| --- | --- |
דגל התנועה המהפכנית טופאק אמארודגל התנועה המהפכנית טופאק אמארו
 תקופת הפעילות:  1982–1997 (כ־15 שנים)
 אידאולוגיה:  קומוניזם
 מנהיגים:  ויקטור פולאי קמפוס (אנ') נסטור סרפה קרטוליני (אנ')
 אזורי פעילות:  פרו פרו
 מדינה:  פרו 
 חברים:  כמה מאות
 בעלי ברית:  קובה קובה לוב (1977-2011) לוב
 
התנועה המהפכנית טופאק אמארו (בספרדית: Movimiento Revolucionario Túpac Amaru, בראשי תיבות MRTA) הייתה קבוצת גרילה מרקסיסטית-לניניסטית פרואנית שהחלה לפעול בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מטרתה המוצהרת הייתה להפגין בפני קבוצות שמאלניות בפרו שחיפשו שינוי באמצעות הממשלה הנוכחית את הכדאיות של מהפכה רדיקלית. ה-MRTA גם שאפה לספק אלטרנטיבה לקבוצה מיליטנטית אחרת, הנתיב הזוהר, שהייתה בתחרות ישירה איתה. את הקבוצה הוביל ויקטור פולאי קמפוס (אנ') עד שנידון ל-32 שנות מאסר ב-1992, ועל ידי נסטור סרפה קרטוליני (אנ') (Camarada Evaristo - "החבר אווריסטו") עד מותו ב-1997.
שם הארגון הוא מחווה לטופאק אמארו השני, מנהיג מורדים מהמאה ה-18, שנקרא בעצמו על שם אביו הקדמון כביכול, טופאק אמארו, הקיסר הילידי האחרון של בניי האינקה. MRTA הוגדרה כארגון טרור על ידי ממשלת פרו (אנ'), משרד החוץ האמריקאי והפרלמנט האירופי, אך הוסרה מאוחר יותר מרשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית ב-8 באוקטובר 2001.
בשיא כוחה היו לתנועה כמה מאות חברים פעילים. מטרותיה המוצהרות היו להקים מדינה סוציאליסטית ולסלק מהמדינה את כל הגורמים האימפריאליסטיים.
אידאולוגיה

האידאולוגיה של ה-MRTA מבוססת הן על לאומיות פרואנית והן על מרקסיזם-לניניזם. מקור שם הארגון הוא בטופאק אמארו, קיסר אינקה, והשליט האחרון של מדינת נאו-אינקה, שנכבשה על ידי הממשלה הקולוניאלית הספרדית. במהלך הכיבוש נלכד טופאק אמארו והוצא להורג ב-1572. אחד מצאצאיו, חוסה גבריאל קונקורנקי, התכנה בשם טופאק אמארו השני והוביל מרד עממי נגד הספרדים (1780–1782). ה-MRTA החשיבה את עצמה לחלוצת הרעיונות שכבר זכו לתמיכה עממית בקרב קבוצות מדוכאות, בדומה למנהיג הילידים. בהצהרותיה הרשמיות, קישרה MRTA בין הארגון לבין המאבק האנטי-קולוניאלי נגד הספרדים שנמשך עד המאה העשרים, בטענה שפרו היא עדיין כלכלה וסאלית של המערב, במיוחד ארצות הברית. MRTA טענה שגלובליזציה היא מנגנון של הנאו קולוניאליזם, אפילו שאין הבדל אמיתי. ה-MRTA ראתה בקרן המטבע הבינלאומית ובבנק העולמי כלים חשובים של נאו-קולוניאליזם, וטענה שהמדיניות שנאכפה על ידי ארגונים אלה על פרו גרמה לאבטלה ולעצירת הפיתוח. בשידור הרדיו הראשון שלהם, אמר דובר הארגון: "המלחמה שאנו מתחילים היום היא המשך של המלחמה הגלויה והחשאית שניהלנו הפרואנים נגד מדכאים זרים ופנימיים (במשך מאות שנים)." בהסתמך על יצירותיו של חוסה קרלוס מריאטגי, "שבע המסות הפרשניות על המציאות הפרואנית" (Siete Ensayos de Interpretación de la Realidad Peruana), שילבה ה-MRTA הערכה להיסטוריה הילידית של פרו עם יצירותיו של קרל מרקס. המרקסיסטים הפרואנים שונים ממרקסיסטים מסורתיים בכמה מובנים. בייחוד משום שהמסורת המרקסיסטית הפרואנית גורסת שעובדים שאינם פועלי תעשייה יכולים להפוך למודעים פוליטית ולהתחיל בהתקוממות עממית, רעיון שנפסל על ידי המרקסיסטים האירופים בתקופתו של מריאטגי. המרקסיסטים הפרואנים התעניינו פחות בהשגת התנאים המקדימים העיקריים של המהפכות המרקסיסטיות המסורתיות, ובמקום זאת התמקדו בחוויות היומיומיות של הפרואנים. מהפכה, הם טענו, היא הדרך היחידה לשפר את תנאי העם הפרואני.
המרקסיסטים הפרואנים גם העריכו חברות ילידיות בשל הארגון הקהילתי שלהן, אשר נתפס כהקדמה לסוציאליזם. למעשה, המרקסיסטים הפרואניים משווים בין הקמת מדינה סוציאליסטית בפרו לחזרתה של מדינה ילידית, הנחשבת ליותר צודקת ומייצגת של עמים ואינטרסים פרואניים.
על מנת להגשים את חזונה, הכריזה תנועת ה-MRTA על ההכרח לוותר על הרפורמה המשפטית לטובת מהפכה אלימה. בהתאם לכך, מטרת ה-MRTA הייתה להסלים עימותים קיימים וליצור סכסוכים חדשים כדי להדגים את היתכנות המהפכה למסה קריטית של פרואנים. סכסוך ידרדר עוד יותר את התנאים בפרו, בתקווה שיוביל למעבר ממדינה טרום-מהפכנית למדינה מהפכנית. ה-MRTA האמינה שארגון פוליטי יהיה חשוב למהפכה מוצלחת, אך מתחה ביקורת על קבוצות שמאליות קיימות כנאיביות בשל האמונה בתנועת רפורמה בלתי אלימה. ה-MRTA האמינה שבאופן כללי ה"רפורמיזם" עצר את ההתקדמות לקראת מהפכה סוציאליסטית עולמית על ידי מניעת התגברות התודעה המעמדית.
בו-זמנית ה-MRTA הטיפה ללאומיות פרואנית תוך טענה שהיא חלק ממאמץ גדול יותר של אמריקה הלטינית לסלק את התערבות אמריקה הצפונית ביבשת. הבולטות של העבר הילידי של פרו ברטוריקה של ה-MRTA פירושה שהיא מעולם לא שאפה להתמזג במלואה עם תנועה עולמית, רק שהיא רצתה לסייע לבעלי ברית בעלי דעות דומות.
הקמה

ה-MRTA נוצרה בין 1980 ל-1982 עם מיזוג של המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית - מרקסיסטית-לניניסטית (Partido Socialista Revolucionario (Marxista-Leninista), בראשי תיבות PSR-ML) והפלג המיליטנטי של "תנועת השמאל המהפכני" (Movimiento de la Izquierda Revolucionaria) הקרוי MIR El Militante (בראשי תיבות MIR-EM). הראשונה כללה כמה חברים לשעבר בכוחות המזוינים של פרו שהשתתפו בממשלת השמאל של חואן ולסקו אלווארדו (אנ') (1968–1975), והאחרון ייצג חלוקת משנה של תנועת השמאל המהפכני, פלג גרילה קסטרואיסטי שהובס ב-1965. ה-MRTA ניסתה ליצור ברית עם ארגוני שמאל אחרים בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפרו לאחר תקופת ממשל צבאי (1968–1980). בתקופה של 1982–1984, ה-MRTA המשיכה לארגן פנימית את המבנים הצבאיים והפוליטיים שלה.
ה-MRTA שמר על הברית עם MIR עד 1987.
פעולות

הפעולה הראשונה של ה-MRTA התרחשה ב-31 במאי 1982, כאשר חמישה מחבריה, כולל ויקטור פולאי קמפוס וחורחה טאיידו פריה (Jorge Talledo Feria), שניהם חברי הוועד המרכזי שדדו בנק בלה ויקטוריה (La Victoria), לימה. במהלך השוד, טאיידו נהרג מירי של אנשיו.
בחצות 28 בספטמבר 1984 ירו חברי ה-MRTA על שגרירות ארצות הברית, גרמו נזק אך ללא נפגעים. חברי ה-MRTA היו מחופשים לשוטרים, ונמלטו לאחר שהשומרים הפרואניים של השגרירות השיבו אש. ה-MRTA נטלה אחריות לפיגוע בהודעה שנשלחה לשגרירות ארצות הברית. הקבוצה הייתה קשורה גם להתקפות נוספות בשטחי השגרירות בסוף 1985, באפריל 1986 (מחאה על מבצע קניון אל דוראדו בלוב) ובפברואר 1990, כמו גם לסדרה של התקפות על מרכזים דו-לאומיים של סוכנות ההסברה של ארצות הברית ושתי כנסיות מורמוניות במהלך 1989.
תוכנית הלוחמה בטרור של פרו צמצמה את יכולתה של הקבוצה לבצע פיגועים, וה-MRTA סבלה מלחימה פנימית וכן מעימותים אלימים עם היריבה המאואיסטית הנתיב הזוהר, מאסר או מותם של מנהיגים בכירים, ואובדן תמיכת השמאל. הניסיון של ה-MRTA להתרחב לאזורים כפריים העמיד אותה בעימות עם הנתיב הזוהר, שם הם לא הצליחו להתחרות בקבוצה הרדיקלית יותר. כוחו של הנתיב הזוהר באזור הכפרי אילץ את ה-MRTA להישאר בעיקר בבסיס העירוני ומעמד הביניים שלה.
ב-6 ביולי 1992 ערכו לוחמי MRTA פשיטה על העיירה חאאן (Jaen) בפרו, עיירת ג'ונגל הממוקמת במחוז קחאמרקה הצפוני. שני שוטרים, ביניהם אלאדיו גרסיה טיו (Eladio Garcia Tello), נענו לקריאות העזרה. לאחר קרב יריות אינטנסיבי גורשו כוחות הגרילה אל מחוץ לעיירה. גרסיה טיו נהרג, לאחר שחטף כדור בחזה.
הפעולה הגדולה האחרונה של MRTA גרמה למשבר בני ערובה בשגרירות יפן (אנ') ב-1997. בדצמבר 1996 השתלטו 14 חברי MRTA על מעונו של שגריר יפן בלימה, כשהם החזיקו 72 בני ערובה במשך יותר מארבעה חודשים. בהוראת הנשיא אלברטו פוג'ימורי הסתערו כוחות מזוינים על המעון באפריל 1997, והצילו את כל בני הערובה הנותרים למעט אחד והרגו את כל 14 חברי ה-MRTA. פוג'ימורי זכה לשבחים פומביים על הפעולה המכריעה, אך הפרשה הוכתמה מאוחר יותר בגילויים שלאחר מכן, לפיהם לפחות שלושה, ואולי אף שמונה, מחברי תנועת ה-MRTA הוצאו להורג לאחר שנכנעו. משבר בני הערובה בשגרירות יפן סימן את סופה של MRTA ככל איום על המדינה הפרואנית ולמעשה פירק את הקבוצה.
בשנת 2001 עדיין נותרו מספר חברי MRTA כלואים בבוליביה.
משפטים והרשעות

בספטמבר 2003, ארבעה נאשמים צ'יליאנים, כולל חיימה קסטייו פטרוסי (Jaime Castillo Petruzzi), נשפטו מחדש והורשעו בחברות בתנועה המהפכנית טופאק אמארו והשתתפות בהתקפה על מכון התרבות פרו-צפון אמריקה ובחטיפה-רצח ב-1993.
ב-22 במרץ 2006 הורשע ויקטור פולאי, מנהיג הגרילה של ה-MRTA, על ידי בית משפט פרואני בכמעט 30 פשעים שבוצעו בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
במקרה שמשך תשומת לב בינלאומית, ב-30 בנובמבר 1995 נעצרה לורי ברנסון (Lori Berenson), סטודנטית לשעבר ב-MIT ופעילה סוציאליסטית אמריקאית שהתגוררה בלימה, על ידי המשטרה והואשמה בשיתוף פעולה עם ה-MRTA. לאחר מכן היא נידונה על ידי בית משפט צבאי למאסר עולם (מאוחר יותר הופחת עונשה ל-20 שנה על ידי בית משפט אזרחי).
ועדת האמת והפיוס

ועדת האמת והפיוס של פרו (אנ') קבעה שהקבוצה אחראית ל-1.5% ממקרי המוות שנחקרו. בממצאיה הסופיים שפורסמו בשנת 2003, הוועדה ציינה:
בניגוד לנתיב הזוהר, וכמו ארגונים חמושים אחרים באמריקה הלטינית עימם שמרה על קשרים, לקחה ה-MRTA אחריות על מעשיה, חבריה השתמשו במדים או מזהים אחרים כדי להבדיל את עצמם מהאוכלוסייה האזרחית, הם נמנעו מלתקוף את האוכלוסייה הלא חמושה ובזמן מה הראו סימנים של פתיחות למשא ומתן לשלום. אף על פי כן, MRTA עסקה גם במעשים פליליים; היא דגלה בהתנקשויות, כמו במקרה של הגנרל אנריקה לופס אלבוחאר (Enrique López Albújar), לקיחת בני ערובה והפרקטיקה השיטתית של חטיפה, כולם פשעים שמפרים לא רק את החירות האישית, אלא את החוק ההומניטארי הבינלאומי שה-MRTA התיימרה לכבד.
ועדת האמת והפיוס ממשיכה ומציינת שאחת ממטרות ה-MRTA הייתה להעניק לגיטימציה לאלימות על רקע פוליטי בפרו. ועדת האמת והפיוס גם מגנה את ההצדקה הזו של אלימות, וגם טוענת שהיא תרמה ליכולת של ארגונים אחרים להפעיל אלימות גדולה יותר מזו שהם היו עשויים לפעול לולא ההשראה מפעילות ה-MRTA. יתרה מכך, קיומן של קבוצות כמו MRTA, טענה ועדת האמת והפיוס, העניקו לגיטימציה לממשלתו של אלברטו פוג'ימורי להפעיל מדיניות רודנית, מיליטריסטית ומדכאת.
הערות שוליים

1 2  Tupac Amaru Revolutionary Movement: Growing Threat to US Interests in Peru, CIA report
↑  "Foreign Terrorist Organizations". United States Department of State (באנגלית אמריקאית).
↑  "Peru: Information on the "Movimiento Revolucionario Tupac Amaru" (MRTA)". Refworld. 1 במרץ 1989. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ap (29 בספטמבר 1984). "AROUND THE WORLD; U.S. Embassy in Peru Sprayed With Gunfire". The New York Times. ISSN 0362-4331. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The isolation of American diplomacy. US embassies under siege by terrorism". Christian Science Monitor. 29 בינואר 1986. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Murillo, Ana (26 באוקטובר 1989). "Los maoístas de Sendero Luminoso atacan la Embajada china en Lima". El País. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Patterns of Global Terrorism". 1990.
↑  Brooke, James (19 בדצמבר 1996). "The Rebels and the Cause: 12 Years of Peru's Turmoil". The New York Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tras nuevo juicio – los 4 chilenos del MRTA continuarán en la cárcel
↑  Peru guerrilla leader convicted
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453995305171  BnF: cb13543350c (data)  GND: 4561546-9  LCCN: n90644371  SUDOC: 050748211  VIAF: 135018585   WorldCat (עם VIAF): 135018585 
תמונה שתנועת ה-MRTA הפיצה של אימון גרילה.
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה

ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele II, ‏14 במרץ 1820 – 9 בינואר 1878) היה מלך ממלכת סרדיניה ופיימונטה בין השנים 1849–1861. במהלך שנים אלו היה משתתף משמעותי בתנועה לאיחוד איטליה. בשנת 1861 הכריז עליו פרלמנט כלל-איטלקי כעל מלכהּ הראשון של ממלכת איטליה המאוחדת, תואר שבו נשא עד מותו.
תולדות חייו

נולד בטורינו ב-14 במרץ 1820, כבנם הבכור של קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ושל מריה תרזה מאוסטריה. אביו היה למלך סרדיניה בשנת 1831. בצעירותו חי שנים מספר עם אביו בפירנצה, והתעניין בפוליטיקה, בצבא ובספורט. לפני שהומלך על סרדיניה היה תוארו דוכס סבויה.
ויטוריו אמנואלה השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, ולחם בקו הקדמי בקרבות פסטרנגו (Pastrengo), סנטה לוצ'יה (Santa Lucia), ג'ויטו (Goito) וקוסטוצה (Custoza).
בשנת 1849 ויתר אביו על כס המלוכה בעקבות הפסד לאוסטרים בקרב נובארה (אנ') במלחמת העצמאות, ובנו החליפו בתור מלך סרדיניה. באותה שנה הוא הצליח להשיג הסכם שביתת נשק נוח עם האוסטרים. בית הנבחרים של פיימונטה לא אישר את ההסכם והוא פיטר את ראש ממשלתו. לאחר שערך בחירות חדשות, אושר ההסכם עם אוסטריה על ידי בית הנבחרים החדש. ויטוריו אמנואלה השני דיכא באכזריות מרד שפרץ בעיר ג'נובה וכינה את המורדים: "שפלים וגזע מזוהם של פחדנים". בשנת 1852 הוא מינה לראש ממשלה את קמילו דה קאבור, מדינאי נבון אשר תרם רבות לאיחוד איטליה, וכך הפך ויטוריו אמנואלה השני במהרה לסמל התנועה לאיחוד איטליה. הוא היה פופולרי במיוחד בממלכת סרדיניה בשל החוקה החדשה שהעניק ובזכות הרפורמות הליברליות שהנהיג.
משפחתו

ב-1842 נישא לבת דודתו - אדלהייד מאוסטריה מהענף האוסטרי של בית הבסבורג, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון. נולדו להם 8 צאצאים:
מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה (1843–1911), התחתנה עם הנסיך נפוליאון בונפרטה
אומברטו הראשון, מלך איטליה (1844–1900)
אמדאו הראשון, מלך ספרד (1845–1890)
הנסיך אודונה, דוכס מונטפראט (1846–1866)
מריה פיה, נסיכת סבויה (1847–1911), התחתנה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל
קרלו אלברטו, נסיך סבויה (1851–1854)
ויטוריו אמנואלה, נסיך סבויה (1852)
ויטוריו אמנואלה, רוזן ג'נובה (1855)
ב-1869 נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, היו להם שני צאצאים. בנוסף על כך נולדו לו ילדים ממספר פילגשים.
הנצחה

לאחר מותו הוקמה ברומא אנדרטה לכבודו בפיאצה ונציה, שבה מוקמה מצבת החייל האלמוני. כמו כן, במרכז מילאנו הוקמה מספר שנים לאחר מותו גלריה ויטוריו אמנואלה השני שהייתה אחד ממרכזי הקניות העירוניים הראשונים בהיסטוריה.
התקוממות סייני

התקוממות סייני (בפולנית: Powstanie sejneńskie, בליטאית: Seinų sukilimas) הייתה תקוממות פולנית נגד השלטונות הליטאיים באוגוסט 1919 באזור מעורב מבחינה אתנית שמסביב לעיירה סייני בצפון מזרח פולין של היום. כאשר הכוחות הגרמניים שכבשו את האזור במהלך מלחמת העולם הראשונה נסוגו מהאזור במאי 1919, הם העבירו את השלטון לרשויות הליטאיות. על מנת להימנע מעימות מזוין בין פולין וליטא, מדינות ההסכמה סימנו קו גבול שנודע בשם קו פוך. הסימון העביר את רוב אזור סובאלק השנוי במחלוקות לפולין, ודרש מהצבא הליטאי לסגת.
רקע היסטורי

במשך הדורות היו האדמות סביב העיירה סוולקי חלק משטחי הגבול הליטאים, הפולנים והגרמנים. מאז שנת 1569, כאשר הושלמה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי, השטח היה שייך לרעיון פודלסקי והיה חלק מממלכת פולין באיחוד. עם זאת, סייני היה נחלתם של נזירים דומיניקניים מווילנה.
במהלך המאה ה-19 הייתה העיר חלק מפולין הקונגרסאית שבשליטת האימפריה הרוסית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי האימפריה הגרמנית, שהתכוונה לשלב את האזור בפרובינציית מזרח פרוסיה. לאחר התבוסה הגרמנית, אנטנטה המנצחת הייתה מוכנה להקצות את השטח לפולין או לליטא שזה עתה הכריזה על עצמאותה. עתידו של האזור נדון בכנס השלום בפריס בינואר 1919. הגרמנים, שממשל אובר-אוסט לשעבר נערך להתפנות, תמכו בתחילה בהשארת האזור לממשל פולני. עם זאת, עם הפיכתה של פולין לבעלת ברית של צרפת, התמיכה הגרמנית עברה בהדרגה לעבר ליטא. ביולי 1919, כשהחיילים הגרמנים החלו את נסיגתם האטית מהאזור, הם האצילו את הממשל לשלטונות ליטאים מקומיים. קצינים וחיילים ליטאים שהגיעו לראשונה לאזור במאי החלו לארגן יחידות צבא במחוז סייני לפני המלחמה.
על פי הסטטיסטיקה הרוסית משנת 1889, היו 57.8% ליטאים, 19.1% פולנים ו -3.5% בלארוסים בנפת סווולקי. בדרך כלל מוסכם כי הליטאים היוו את רוב האוכלוסייה בצפון מחוז סווולקי, בעוד הפולנים היו מרוכזים בדרום. אולם היסטוריונים וליטאים פולנים ומדענים פוליטיים המשיכו לחלוק על מיקומו של הקו המפריד בין אזורי רובם הליטאי והפולני. הליטאים טענו שסייני והסביבה מאוכלסים בעיקר על ידי הליטאים, בעוד שהפולנים טענו בדיוק ההפך. מפקד האוכלוסין הגרמני משנת 1916 הראה כי 51% מאוכלוסיית סייני הייתה ליטאית.
ועדת הבריאות

| --- | --- |
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  11 באוגוסט 2021
 יו"ר:  יונתן מישרקי (ש"ס)
 תחומי שיפוט:  מערכת הבריאות בישראל
 חברים
 הליכוד: שלום דנינו, ניסים ואטורי   יש עתיד: רון כץ, טטיאנה מזרסקי   המחנה הממלכתי:   הציונות הדתית: מיכל וולדיגר   יהדות התורה: משה רוט   עוצמה יהודית: לימור סון הר מלך   רע"ם: יאסר חוג'יראת   חד"ש-תע"ל :אחמד טיבי
 
ועדת הבריאות היא אחת מוועדות הכנסת הקבועות אשר פוצלה מועדת העבודה, הרווחה והבריאות למשך תקופת הכנסת ה-24, ולאחר מכן הוקמה כוועדה קבועה של הכנסת. תחומי האחריות של הוועדה בהתאם לתקנון הכנסת הם שירותי הבריאות והרפואה, ביטוח בריאות ממלכתי, הגנה על בריאות הציבור, היערכות להתפרצות מגפות והתמודדות עמן, מקצועות הרפואה והבריאות, אתיקה רפואית ושימוש בטכנולוגיות רפואיות.
גופים תחת פיקוח הוועדה

משרד הבריאות
ראשי הוועדה

| מס' | שם | תמונה | שנות פעילות | סיעה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | עידית סילמן |  | 11 באוגוסט 2021 - 13 בספטמבר 2022 | ימינה |
| 2 | אוריאל בוסו |  | 2 בפברואר 2023 - 12 באוקטובר 2023 | ש"ס |
| 3 | יונתן מישרקי |  | 12 באוקטובר 2023 - מכהן | ש"ס |
| ועדות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| קבועות | ועדת החוקה, חוק ומשפט • ועדת החוץ והביטחון • ועדת החינוך, התרבות והספורט • ועדת הכלכלה • ועדת הכנסת • ועדת הכספים • ועדת המדע והטכנולוגיה • ועדת העבודה והרווחה • ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות • הוועדה לביטחון לאומי • ועדת הבריאות • הוועדה לענייני ביקורת המדינה • ועדת הפנים והגנת הסביבה • הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי • הוועדה למיזמים ציבוריים |  |
| היסטוריות | ועדת השירותים הציבוריים • ועדת השקיפות • ועדת הרפורמות • ועדת הגיוס • הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי • הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן • הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה • ועדת הקורונה • ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים |  |
| מיוחדות  (הפועלות כיום) | הוועדה המיוחדת לפניות הציבור • הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל • הוועדה לזכויות הילד • הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל • הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים |  |
| שונות | ועדת האתיקה • ועדת הפירושים • ועדת חקירה פרלמנטרית • הוועדה המסדרת |  |
וסקראן

ערך זה עוסק בהר במרכז פרו. אם התכוונתם לפארק הלאומי וסקראן, ראו .
| --- | --- |
הר וסקראן
הר וסקראן
 מידע כללי
 גובה:  6,768 מ'
 מדינה:  פרו 
 מיקום:  פרו מחוז אנקאש, פרו
 רכס הרים:  קורדיירה בלאנקה
 העפלה ראשונה:  20 ביולי 1932
 קואורדינטות:  9°07′00″S 77°36′00″W﻿ / ﻿9.1166666666667°S 77.6°W﻿ / -9.1166666666667; -77.6
  (למפת פרו מוגדלת) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטוסקראן(למפת פרו רגילה) לימה איקיטוס ארקיפה קוסקו צ'יקלאיו טרוחיו מאצ'ו פיצ'ו טאקנהאקוודור קולומביה ברזיל בוליביה צ'ילה האוקיינוס השקטוסקראן
 
וסקראן (בספרדית: Huascarán) הוא הר ברכס הקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבמרכז פרו. גובהה של פסגתו הדרומית הוא 6,768 מ' מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר בפרו, והרביעי בגובהו ביבשת אמריקה הדרומית. ההר קרוי על שמו של ואסקאר, קיסר האינקה בין השנים 1527–1532, ושמו שלו ניתן לפארק הלאומי שבתחומיו הוא נמצא.
ראשוני המעפילים לפסגתו הדרומית היו חברי משלחת גרמנית-אוסטרית, ב-1932. עוד קודם לכן, ב-1908 העפילו חברי משלחת אמריקאית לפסגתו הצפונית, הנמוכה יותר.
גל חום שפקד את האזור ב-10 בינואר 1962 גרם להמסה מואצת של חלקים מהקרחון בראש ההר, וכתוצאה מכך אירעה מפולת שלגים שגרמה למותם של כ-4,000 בני אדם. מספר שנים אחר כך, ב-31 במאי 1970, אירע אסון נוסף, כשבעקבות רעידת אדמה ניתק גוש קרח וסלעים בנפח של כ-61 מיליון מ"ק מחלקו הצפוני של ההר. הגוש הידרדר במורד ההר במהירות של כ-160 קמ"ש, וקבר תחתיו את העיירות יונגאי ורנראיקה, על יושביהן. כ-20,000 בני אדם נהרגו באסון, ורק כ-400 ניצלו.
ולדיסלב קומר

ולדיסלב קומר (בפולנית: Władysław Komar; ‏11 באפריל 1940 - 17 באוגוסט 1998), היה אתלט, שחקן קולנוע ופוליטיקאי פולני. היה אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה

קומר נולד בקובנה. הוא החל את הקריירה שלו באגרוף והיה חבר בנבחרת הנוער של פולין. בשנת 1959 עבר להתאמן באתלטיקה במועדון פולוניה ורשה בהדרכתו של סלאבומיר ז'לנייבסקי. בשנת 1963 קבע בקרב עשר שיא פולין.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים קומר במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.20 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה 1966 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.68 מטר, אחרי וילמוש וריו מהונגריה (19.43 מטר) וניקולאי קרסב מברית המועצות (18.82 מטר).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים קומר במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.28 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 1971 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.04 מטר, אחרי הרטמוט בריזניק (21.08 מטר) והיינץ יואכים רוטנבורג (20.47 מטר) שניהם ממזרח גרמניה.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה קומר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 21.18 מטר, כבר בהדיפה הראשונה, לפני ג'ורג' וודס מארצות הברית (21.17 מטר) והרטמוט בריזניק (21.14 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרות היה קומר שחקן קולנוע. בין השאר שיחק בסרטו של רומן פולנסקי משנת 1986 הפירטים.
בשנת 1993 התמודד קומר לפרלמנט הפולני במסגרת מפלגת אוהבי הבירה הפולנית אך ללא הצלחה.
ב-17 באוגוסט 1998, נהרג קומר בתאונת דרכים על כביש E65 (רשת הכבישים האירופית) בצפון פולין, יחד עם תדיאוש שלוסרסקי, אף הוא אלוף אולימפי בקפיצה במוט (מונטריאול 1976).