stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת אליהו הנביא (אלכסנדריה)
בית הכנסת כיום

בית הכנסת "אליהו הנביא" כיום נותן תחושה של קהילה יהודית גדולה ותוססת, אך בפועל הקהילה דלה ומעטה. במתחם בית הכנסת מרוכזים מוסדות הקהילה: בית הכנסת, בניין משרדי הקהילה, לשכת בית הדין הרבני של אלכסנדריה, בניין בית הספר היהודי, וחצר גדולה עם צמחייה וגינה מטופחת אך בפועל אין נוכחות יהודים והם משמשים רק לצורכי המבקרים והתיירים. בבית הכנסת אין מניין, בחדרי בית הדין נותרו רק השלטים והריהוט, בית הספר היהודי מושכר לבית ספר מוסלמי ורק הכותרת בראש הבניין מזכירה את אלפי התלמידים שעברו דרכו במשך השנים. בית הספר, שנוסד בשנת 1907, פעל עד שנת 1956 וכלל גן ילדים, בית הספר לבנים ובית הספר לבנות.
מר יוסף גאון, נשיא הקהילה כיום, בא ממשפחה מיוחסת במצרים שכן אביו היה לפני שנים רבות החייט האישי של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ולכן תמיד שמרו על אביו ועל משפחתו מפני הגירושים והפרעות השונות אשר נפלו על ראשם של היהודים. על שולחנו מונחת תמונת הרבי מלובביץ. הוא יושב במשרדו בקהילה במשך רוב שעות היום ומנסה לטפל בכל התחומים הדרושים להמשך קיומה של הקהילה. ועושה כל מאמץ לשמור על בית הכנסת ועל חיים יהודים עבור מעט היהודים הגרים בעיר. כיום[דרושה הבהרה] יש באלכסנדריה 23 יהודים – ארבעה גברים ותשע עשרה נשים, שחלקן הגדול נשואות לנוצרים או מוסלמים, אך באות לבית הכנסת בחגי ישראל. לקראת מועדי ישראל, ימים נוראים וחג הפסח, הקהילה עושה מאמץ להביא צעירים מחוץ למדינה כדי להשלים מניין והשמחה רבה כאשר ניתן לחדש את קול התפילה בבית הכנסת הגדול והמפואר של אלכסנדריה.
בשנים האחרונות היה בית הכנסת מוזנח וללא אחזקה. אך הביקורים של יהודים רבים ממדינות שונות נמשכו כל השנים מאז הסכם השלום עם מצרים.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים. בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. פועל כיום כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
לקריאה נוספת

יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, 1995. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

↑  תוספתא, סוכה, ד, ו
↑  אברהם כהן, בית הכנסת אליהו הנביא, מרכז מורשת יהדות מצרים
↑  nrg חדשות, מצרים תשפץ בית כנסת עתיק – בעיר שבה חיים 8 יהודים, באתר nrg‏, 6 בספטמבר 2017
↑  שחר קליימן, תמונות ראשונות מבית הכנסת המשופץ באלכסנדריה, באתר ישראל היום, 21 בדצמבר 2019
↑  איתמר אייכנר, מצרים חונכת את בית הכנסת העתיק, נציגי ישראל לא הוזמנו, באתר ynet, 9 בינואר 2020
↑  דניאל סלאמה, אחרי 3 שנות שיפוצים: בית הכנסת העתיק באלכסנדריה נפתח מחדש, באתר ynet, 11 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281467605171 
פנים בית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה
לוח ספירת העומר בבית הכנסת
ארון הקודש בבית הכנסת
ג'וליאן סטרות'ר

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 2002 (בן 22) לאס וגאס, נבדה, ארצות הברית
 שם מלא:  ג'וליאן לי סטרוֹת'ר
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  1.98 מטרים
 מספר:  3
 מכללה:  אוניברסיטת גונזגה (2020–2023)
 דראפט:  בחירה מספר 29, 2023 אינדיאנה פייסרס
 קבוצות כשחקן
 2023–:  דנוור נאגטס
 
ג'וליאן לי סטרוֹת'ר (באנגלית: Julian Lee Strawther; נולד ב-18 באפריל 2002) הוא כדורסלן אמריקאי-פוארטו ריקני המשחק בעמדת הסמול פורוורד בדנוור נאגטס.
קריירה

סטרוֹת'ר נולד בלאס וגאס, נבדה. אִמו היא ממוצא פוארטו-ריקני, ומתה מסרטן השד כשהיה בן תשע. הוא החל לשחק כדורסל בתיכון מקומי, ובעונתו השלישית בתיכון העמיד ממוצעים של 27.3 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק. בעונתו הרביעית העמיד ממוצעים של 31.5 נקודות, 11.1 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק, כולל משחק שבו קלע 51 נקודות. סטורת'ר בחר לייצג את נבחרת פוארטו ריקו בגביע העולם עד גיל 19 ב-2019, העמיד ממוצעים של 22 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק, ועזר לנבחרתו לסיים במקום השישי. הוא רשם 40 נקודות, 10 ריבאונדים וארבעה אסיסטים בהפסד לנבחרת רוסיה במשחק על המקום החמישי.
לאחר התיכון הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת גונזגה. בעונתו הראשונה באוניברסיטה קלע 3.4 נקודות בממוצע למשחק, ושימש בעיקר כגיבוי לקורי קיספרט. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 11.8 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק, הכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA אך בחר לשוב לעונה נוספת באוניברסיטה. ב-28 בינואר 2023 קלע שיא קריירה של 40 נקודות, בניצחון 82–67 על פורטלנד, ובסך הכל במהלך עונתו האחרונה העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות, 6.2 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-0.8 חטיפות ב-31.2 דקות למשחק.
ב-11 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA. בדראפט נבחר בבחירה ה-29 על ידי אינדיאנה פייסרס, אך הועבר בטרייד לדנוור נאגטס. ב-6 ביולי חתם על חוזה בקבוצה, והצטרף לסגל הקבוצה לליגת הקיץ של ה-NBA.
הערות שוליים

↑  Seth Sommerfeld, Julian Strawther is selected by the Denver Nuggets in the NBA Draft, while Drew Timme and Malachi Smith go undrafted, Inlander (באנגלית)
↑  'Everything I do is for her': Gonzaga commit Julian Strawther's late mother impacts him on and off court, krem.com, ‏10:40 AM PDT March 9, 2020 (באנגלית אמריקאית)
↑  Activist nature part of Julian Strawther’s family history, Las Vegas Review-Journal, ‏2020-06-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  For prized UNLV recruiting target Julian Strawther, growing up is a team effort - Las Vegas Sun Newspaper, lasvegassun.com, ‏2018-01-16 (באנגלית)
↑  Julian Strawther: 16 years old and about to turn legendary, KLAS, ‏2018-07-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Longtime commits Julian Strawther, Dominick Harris officially sign with Gonzaga | The Spokesman-Review, www.spokesman.com
↑  2019-20 Nevada Preps All-Southern Nevada boys basketball team, Las Vegas Review-Journal, ‏2020-03-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  HoopHall West record collected by Julian Strawther, Burlison on Basketball, ‏2019-12-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  Zags Wednesday: Spotlight on Julian Strawther, pacificnwsports.com, ‏2021-11-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Liberty basketball star Julian Strawther commits to Gonzaga, Las Vegas Review-Journal, ‏2019-04-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Liberty’s Julian Strawther relishes run with No. 1 Gonzaga, Las Vegas Review-Journal, ‏2021-03-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Gonzaga star Las Vegas' Julian Strawther declares for NBA draft - Las Vegas Sun Newspaper, lasvegassun.com, ‏2022-04-18 (באנגלית)
↑  Gonzaga 82-67 Portland (Jan 28, 2023) Game Recap, ESPN (באנגלית)
↑  Strawther Declares for NBA Draft, Gonzaga University Athletics, ‏2023-04-11 (באנגלית)
↑  NBA 2023 Draft Board | NBA.com, www.nba.com
↑  THE DENVER NUGGETS ACQUIRE THE DRAFT RIGHTS TO JULIAN STRAWTHER, JALEN PICKETT AND HUNTER TYSON IN DRAFT NIGHT TRADE, www.nba.com (באנגלית)
↑  Will Petersen, At pick No. 29 in the NBA Draft, the Nuggets take a Gonzaga guard, Denver Sports, ‏2023-06-23 (באנגלית)
↑  Denver Nuggets draft Julian Strawther, Jalen Pickett and Hunter Tyson - CBS Colorado, www.cbsnews.com, ‏2023-06-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  Julian Strawther Signs Rookie Contract With Nuggets, Hoops Rumors (באנגלית אמריקאית)
↑  "Julian Strawther excited about fit with Denver Nuggets: 'It's a blessing'". Gonzaga Nation (באנגלית). נבדק ב-2023-08-08.
↑  Tim Crean, Nuggets’ Biggest Concern About Julian Strawther After 2023 NBA Summer League Performance, ClutchPoints, ‏2023-07-19 (באנגלית)
ג'וליו קאצ'יני

| --- | --- |
 לידה:  8 באוקטובר 1551 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  10 בדצמבר 1618 (בגיל 67) פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 מוקד פעילות:  הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 תקופת הפעילות:  מ-1589 
 זרם:  מוזיקת רנסאנס, המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  רנסאנס, המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  ויולה דה גמבה 
 בן או בת זוג:  Lucia Caccini 
 צאצאים:  פרנצ'סקה קאצ'יני, Settimia Caccini, Pompeo Caccini 
 
ג'וליו קאצ'יני (באיטלקית: Giulio Caccini‏; 8 באוקטובר 1551 - 10 בדצמבר 1618) היה מלחין, מורה, זמר, נגן וסופר איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. הוא היה ממייסדי סוגת האופרה והשפעתו ביצירת הסגנון הבארוקי החדש הייתה מן הגדולות ביותר. ג'וליו קאצ'יני היה אביה של המלחינה פרנצ'סקה קאצ'יני.
עמוד השער של "לה נואובה מוזיקה" מאת קאצ'יני
חייו

לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אך הוא נולד ברומא, בנו של הנגר מיכלאנג'לו קאצ'יני; הוא היה אחיו הבכור של הפסל הפלורנטיני ג'ובאני קאצ'יני. ברומא למד נגינה בלאוטה, ויול ונבל והחל לעשות לו שם כזמר. בשנות ה-60 של המאה ה-16 התרשם קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה במידה כזו מכישרונו של קאצ'יני הצעיר, עד שלקח אותו לפירנצה להמשך לימודיו.
בשנת 1579 היה קאצ'יני זמר החצר של משפחת מדיצ'י. הוא היה טנור והיה מסוגל ללוות את עצמו בוויול; הוא שר באירועים שונים, ביניהם חתונות וטקסים מדיניים, ובחזיונות הראווה של אותם ימים, מופעי פאר מוזיקליים, דרמטיים וחזותיים משוכללים, שהיו ממבשרי האופרה. בתקופה זו היה גם שותף לתנועה של הומניסטים, סופרים, מוזיקאים וחוקרי העולם העתיק, שיצרו יחדיו את הקמראטה הפלורנטינית, קבוצה שהתכנסה בבית הרוזן ג'ובאני דה בארדי ושמה לה כמטרה להשיב לקדמותה את תהילתה האבודה של המוזיקה הדרמטית של יוון הקדומה. קאצ'יני הזמר, הנגן והמלחין צירף את תרומתו לתמהיל הרוח והכישרונות שהיוו את הקמראטה ויחדיו פיתחו את מושג המונודיה - קו סולו ווקאלי עתיר רגש, בליווי הרמוניה של אקורדים פשוטים יחסית בכלי אחד או אחדים - חריגה מהפכנית מן הפוליפוניה, שהייתה מקובלת בשלהי הרנסאנס.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-16 המשיך קאצ'יני בפעילויותיו כזמר, מורה ומלחין. השפעתו כמורה לא זכתה אולי להערכה הנאותה, שכן קאצ'יני הדריך והכשיר תריסרי מוזיקאים לשירה בסגנון החדש, ביניהם הקאסטראטו ג'ובאני גואלברטו מאלי, ששר בתפקיד הראשי באופרה הראשונה של מונטוורדי, "אורפיאו".
קאצ'יני נסע לפחות עוד פעם אחת לרומא, בשנת 1592, כמזכירו של הרוזן בארדי. על פי כתביו הוא, המוזיקה שלו ושירתו התקבלו בהתלהבות. עם זאת, רומא, משכנם של ג'ובאני פלסטרינה והאסכולה הרומאית, הייתה שמרנית בגישתה למוזיקה, ומוזיקה בסגנונו של קאצ'יני הייתה נדירה שם עד 1600.
אופיו של קאצ'יני מצטייר כרחוק משלמות, לא בדיוק איש כבוד ומעלות טובות, שקנאה וצרות עין מניעות לא פעם את פעולותיו, לא רק במישור המקצועי אלא גם לצורכי קידום אישי ביחסיו עם בני מדיצ'י. במקרה אחד דיווח לדוכס הגדול פרנצ'סקו על צמד נאהבים בבית מדיצ'י - אלאונורה, אשתו של פייטרו דה מדיצ'י, שניהלה פרשיית אהבים עם ברנרדינו אנטינורי - והודעתו הובילה ישירות לרציחתה של אליאונורה בידי פייטרו. יריבותו עם אמיליו דה קבאליירי ועם יאקופו פרי הייתה עזה, ככל הנראה; ייתכן שהיה זה הוא שדאג להרחקתו של קבאליירי ממשרתו כמנהל החגיגות לרגל כלולות אנרי הרביעי מצרפת עם מריה דה מדיצ'י בשנת 1600 (אירוע שגרם לכך שקבאליירי עזב את פירנצה בחרי אף), ונראה גם שהחיש את הוצאת האופרה שלו, "אאורידיצ'ה", לפני שיהיה סיפק ביד פרי להוציא לאור את האופרה שלו על אותו נושא, ובמקביל גם פקד על להקת הזמרים שלו להרחיק עצמם מכל מגע עם ההפקה של פרי.
אחרי 1605 פחתה השפעתו של קאצ'יני, אם כי המשיך לקחת חלק בחיבור וביצוע של מוזיקת קודש פוליכוראלית. הוא מת בפירנצה ונקבר בכנסיית סנטה אנונציאטה.
מוזיקה והשפעה

ה"סטילה רצ'יטטיבו", כפי שכונה סגנון המונודיה החדש, היה פופולרי לא רק בפירנצה אלא גם במקומות אחרים באיטליה. פירנצה וונציה היו שתיהן המרכזים המוזיקליים המתקדמים ביותר באירופה בסוף המאה ה-16 ושילוב החידושים המוזיקליים מכל אחת מן הערים הביא לפיתוח מה שנודע עם הזמן כסגנון הבארוק. ההישג של קאצ'יני היה ביצירת סוג של ביטוי מוזיקלי ישיר, קל להבנה כמו דיבור, שהתפתח בהמשך לרצ'יטטיב האופראי והשפיע רבות על יסודות סגנון ומרקם אחרים במוזיקה של הבארוק.
יצירתו רבת ההשפעה ביותר של קאצ'יני הייתה קובץ מדריגלים ושירים לקול סולו ובאסו קונטינואו, שיצא לאור בשנת 1601 בשם nuove musiche ("מוזיקה חדשה"). המבוא לכרך זה הוא התיאור הברור ביותר בכתב של התכלית, הכוונה והביצוע הנכון של מונודיה מאותה תקופה. הוא כולל דוגמאות מוזיקליות של עיטורים - למשל, איך אפשר לעטר קטע מסוים בכמה דרכים שונות, כדי להתאימו בדיוק לרגש שהזמר מבקש לבטא; כמו כן יש בו דברי שבח ותהילה נלהבים לסגנון, שהוא עצמו המציא, והסתייגות אנינה ומשועשעת מיצירתם של מלחינים אחרים, שמרנים יותר, מן התקופה.
יצירות

קאצ'יני כתב שלוש אופרות - "אאורידיצ'ה" (1600), Il rapimento di Cefalo גם היא מ-1600, ו"אאורידיצ'ה" (1602), אם כי שתי הראשונות כללו מוזיקה משל אחרים (בעיקר פרי ב"אאורידיצ'ה" הראשונה). נוסף לכך כתב את המוזיקה לאינטרמדיו אחד משנת 1589 (Io che dal ciel cader farei la luna). כן הוציא לאור שני קובצי שירים ומדריגלים, שניהם תחת השם "מוזיקה חדשה", בשנים 1601 ו-1614. רוב המדריגלים רצופי-הצלל ואין בהם חזרות רבות; אחדים מן השירים, לעומת זאת, בנויים כסטרופה. מן המוזיקה הרב-קולית שלו לא שרד דבר, אף כי הרשומות מפירנצה מצביעות על מעורבותו במוזיקה פוליכוראלית בסביבות 1610. בכל מקרה, צורת ביטוי זו הייתה זרה לטבעו. קאצ'יני היה בראש ובראשונה מלחין של שירת סולו, ובכך רכש את פרסומו העצום.
אחד המדריגלים המפורסמים ביותר שלו הוא "Amarilli, mia bella".
לקריאה נוספת

Article "Giulio Caccini", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 2001. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. New York, W.W. Norton & Co., 1947. ISBN 0-393-09745-5
Giulio Caccini, Le nuove musiche, tr. John Playford and Oliver Strunk, in Source Readings Music in History. New York, W.W. Norton & Co., 1950.
בית סוהר פרטי

בית סוהר פרטי הוא בית סוהר שניהולו הועבר מידי המדינה לידי חברה פרטית. בתי סוהר פרטיים קיימים במדינות שונות בעולם, במידות שונות של הפרטה ורגולציה. התרחבות התופעה הביאה לפיתוח קומפלקס הכלא-תעשייתי.
היסטוריה > בתי הסוהר הפרטיים כנורמה

בראשיתם, היו בתי הסוהר באירופה בבעלות פרטית, ודווקא בתי הסוהר הציבוריים הם חידוש יחסי. בימי הביניים, נוהלו בתי הסוהר על ידי קבלנים פרטיים, ופעולתם מומנה בידי האסירים עצמם, שחויבו באגרת כניסה לכלא ובתשלום עבור השירותים שסופקו להם. כפועל יוצא מכך, תנאי הכליאה של בעלי הממון היו טובים משל העניים. באותה העת, בה הפיאודליזם היה השיטה המקובלת, שימשו בתי הכלא גם לגביית חובות ולפגיעה במתחרים ובמתנגדים.
גם בארצות הברית רווח השימוש בבתי סוהר פרטיים, הן בעת היותה תחת שלטון בריטי והן לאחר עצמאותה. בארצות הברית נוסף אלמנט נוסף לבתי סוהר אלה - השימוש באסירים ככוח עבודה, על מנת להניב רווחים נוספים למפעילי בתי הסוהר. בבתי הסוהר בארצות הברית החלו לראשונה להפריד בין אסירים פליליים לבין אסירים אזרחיים (מי שנכלאו עקב חובות).
היסטוריה > מעבר לבתי סוהר ציבוריים

במהלך המאה ה-19 החל תהליך של הקמת בתי הסוהר ציבוריים במקומם של בתי הסוהר הפרטיים. באנגליה הולאמו בתי הסוהר הפרטיים, וב-1877 נחקק חוק המסדיר את ניהול מערך הכליאה בידי המדינה (1877 Prisons Act). בארצות הברית הסתיים תהליך דומה בראשית המאה ה-20.
היסטוריה > חזרה למגמת הפרטה

באמצע שנות ה-80, החלה ארצות הברית להפריט בתי סוהר בתחומה, מתוך התפיסה האופיינית לתומכי ההפרטה, לפיה הדבר יעיל וחסכוני יותר. ההפרטה יושמה בהדרגה בכל מערכות הכליאה בארצות הברית - הפדרלית, המדינתית והמקומית. בשנת 2000, כבר שהו כ-120 אלף אסירים ב-158 בתי סוהר פרטיים ברחבי ארצות הברית, שהיוו כ-6% מכלל האסירים באותה שנה.
מדינות רבות אחרות הלכו בדרכה של ארצות הברית, ובהן בריטניה, צרפת, ניו זילנד, דרום אפריקה ופרו, וכן כמה ממדינות אוסטרליה וגרמניה.
בחלק מהמדינות בהן החלה מגמת הפרטה, החלה לאחר מכן מגמה של צמצום היקף ההפרטה, והטלת סייגים ומגבלות עליה. בקולורדו, למשל, נאסרה בחוק הפרטתם של בתי כלא שבהם מוחזקים אסירים מסוכנים ונקבע כי שיעור האסירים הכלואים בבתי סוהר פרטיים במדינה לא יעלה על 30%. ניו זילנד אסרה לחלוטין על הפרטת בתי סוהר, ובית הסוהר המרכזי באוקלנד חזר לניהול ציבורי. בקוסטה ריקה, אף שבית המשפט העליון במדינה דחה עתירה שכוונה נגד חוקתיות ההפרטה, נסוגה הממשלה מכוונתה להפריט בית סוהר, עקב הלחץ הציבורי.
מודלים של הפרטה

בעולם קיימים מודלים שונים של הפרטת בתי סוהר. מידת ההפרטה ניכרת בעצמאות שניתנת לגורם הפרטי לגבי פרמטרים שונים: מימון, תכנון, בנייה, הפעלה, סמכויות וכיוצא בזה.
המודל שבו ההפרטה היא הרחבה ביותר הוא מודל DCFM (ראשי תיבות של Design, Construct, Finance, Manage), שבו מופרטים כל הפרמטרים, אם כי ייתכנו הבדלים במידת העצמאות של הגוף הפרטי וברמת הפיקוח של השלטון המרכזי. מודל זה מקובל בארצות הברית, בבריטניה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
מודל נוסף הוא ה-DCM, שקיים במדינות קווינסלנד וניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. לפי מודל זה, נותר רק המימון בידי המדינה, ואילו התכנון, הבניה והניהול נמסרים לגורמים פרטיים. במדינות אלה הופרט בתחילה רק הניהול, והתכנון והבנייה נוספו בשלב מאוחר יותר.
מודל מקובל אחר הוא ה-BOT, שבו התכנון והבנייה מתבצעים על ידי גורמים פרטיים, ועם השלמת בנייתו של בית הסוהר, הוא עובר לניהולה של המדינה. מודל זה קיים בגרמניה ובצרפת, אם כי גם בהן, חלק מהשירותים הניתנים בבתי הסוהר מסופקים על ידי חברות פרטיות, באמצעות מיקור חוץ.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים

מאז החל השימוש בבתי סוהר פרטיים במתכונתם הנוכחית בשנות ה-80, נמתחה עליהם ביקורת מסוגים שונים.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים > ניגוד עניינים מובנה

אחת הטענות היא שכאשר מפעיל את בית הסוהר זכיין פרטי, השיקול הכלכלי הוא שעומד לנגד עיניו. השאיפה למקסם את רווחיו אינה עומדת תמיד בקנה אחד עם אלמנטים חשובים בבית סוהר - רמת האבטחה ורמת ההכשרה של הסוהרים מחד גיסא, והשמירה על זכויותיהם של האסירים ועל תנאי הכליאה שלהם מאידך גיסא. כך מונצח ניגוד עניינים תמידי בין האינטרס הציבורי שבהקמת בית הסוהר והפעלתו לבין האינטרס הפרטי של השגת רווח כלכלי מכך. כך, למשל, משיקולים כלכליים, ניידו חברות המפעילות בתי סוהר פרטיים אסירים מהוואי למינסוטה או מאלסקה לאריזונה.
בעיה נלווית לכך נובעת מהשאיפה הטבעית של כל חברה עסקית להגדיל את הביקוש למוצר שהיא משווקת. במקרה של בתי הסוהר, האינטרס של החברות המנהלות אותן הוא להביא להגדלת הביקוש לבתי סוהר, בין היתר באמצעות פעילות להחמרת הענישה, כדי להגדיל בכך את מספר האסירים. חברות מסוג זה פועלות לשם כך בארצות הברית באמצעות שדלנים ועל ידי תרומות לקמפיינים של פוליטיקאים התומכים בהחמרת הענישה.
מחקר שערך משרד המשפטים האמריקאי מצביע על בעיה נוספת. לפי המחקר, עיקר החיסכון הכלכלי שבהפרטת בתי סוהר מתבטא בעלויות כוח האדם, מה שעשוי להצביע על פגיעה בזכויות העובדים בבתי הסוהר הפרטיים וכן על השקעה נמוכה יותר בהכשרתם של הסוהרים.
חוקרים שונים העלו גם את החשש כי הנהלות בתי הסוהר, המקבלות תשלום על פי מספר האסירים, ייטו שלא להמליץ בפני ועדות השחרורים על שחרור מוקדם ממאסר. עם זאת, טענות אלה לא גובו במחקר אמפירי.
המשפטן האמריקני וורן ראטליף טוען כי הפרטת בתי סוהר לא יכולה לכלול סמכויות לקבוע כללי משמעת, מועדי שחרור, סיווג אסירים או פיקוח על עבודה. לטענתו, קביעות כאלה, שבהן זכויות אסירים תלויות באינטרסים כלכליים, מהוות פגיעה בזכות להליך הוגן, המעוגנת בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
ב-2014 נגזרו 28 שנות מאסר על שופט מפנסילבניה, אשר קיבל שוחד מבתי כלא פרטיים כדי להטיל עונשי מאסר מרביים על אלפי עבריינים צעירים, פרשה שכונתה "שערוריית ילדים תמורת מזומן".
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים > פגיעה בריבונות המדינה

טענה נוספת שמשמיעים מתנגדי ההפרטה היא כי העברת סמכויות אכיפה מידי המדינה לגופים פרטיים פוגעת בריבונותה. החשש המועלה הוא שכאשר פעולה שמזוהה עם רשויות המדינה מבוצעת על ידי אדם פרטי, ייטשטש הזיהוי של המדינה עם החוק ואכיפתו, והדבר עלול להביא לזילות החוק בעיני הציבור. במיוחד בולט הדבר כאשר מפעילי הסמכות מטעם המדינה לובשים מדים המזהים אותם עם המדינה, בעוד שמפעילי אותן סמכויות מטעם החברה הפרטית לובשים מדים המזהים אותם עם אותה חברה.
הביקורת על בתי הסוהר הפרטיים > היעדר תועלת כלכלית

השיקול המרכזי המוצהר העומד בבסיסה של הפרטת בתי סוהר הוא כלכלי. ההנחה היא שבתי סוהר פרטיים, הפועלים כגופים כלכליים, ישאפו להתייעל ועל כן יהיו חסכוניים יותר. עם זאת, מחקרים שונים שנערכו בארצות הברית ובקנדה מצאו כי אין כל הוכחה לכך שהפרטת בתי הכלא מביאה לחסכון תקציבי משמעותי למדינה. אותם מחקרים הראו כי בחלק מהמקרים הושג חיסכון כלכלי קטן מעלות הפיקוח, ובחלק מהמקרים העלויות לא השתנו באופן מובהק.
פסיקות בתי המשפט באשר לחוקתיות הפרטת בתי סוהר

בארצות הברית התנהלו מספר הליכים משפטיים, בהם נטען כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית. באף אחד מהמקרים לא התקבלה טענה זו. ב-1999 פסק בית משפט פדרלי לערעורים כי אין לאסיר זכות מוקנית להיכלא בבית סוהר ציבורי. בשנת 2000 דחה בית המשפט העליון של אוקלהומה תביעה לביטולו של החוק המאפשר הפרטת בתי סוהר. התובעים, שריפים ממחוז טולסה, טענו כי המדינה אינה מוסמכת להאציל את הסמכויות הכרוכות בהפעלתם של בתי הסוהר לגורמים פרטיים. בית המשפט דחה טענה זו, וקבע כי האצילה חוקית, אם נקבעו אמות מידה נאותות ליישומה.
בקוסטה ריקה, שבה הופרט בית סוהר באופן מלא (שיטת DCFM), הוגשה בשנת 2002 עתירה ובה נטען כי ההפרטה אינה חוקתית בשל פגיעה בעקרון הפרדת הרשויות ובזכות להליך הוגן, ובשל עצם העברתן סמכויות ציבוריות לגופים פרטיים. בשנת 2004 דחה בית המשפט העליון את העתירה, ברוב דעות. בפסק הדין נקבע כי מאחר שעל פי תנאי הזיכיון, הסמכויות העיקריות המחייבות הפעלת שיקול דעת שלטוני בנוגע לזכויות האסירים, ובהן אמצעי הביטחון, אמצעי המשמעת והערכת האסירים, נותרו בידי המדינה (למעט במצבי חירום), אין לראות בכך פגיעה בעקרונות חוקתיים, כפי שטענו העותרים. שופטי המיעוט סברו כי מאחר שהזכיין הפרטי הוסמך להשתמש בכוח ולקבל את ההחלטות הראשוניות באשר לאסירים (הגם שבסמכות רשויות השלטון לשנותן), יש לקבל את טענות העותרים. בסופו של דבר, אף שהעתירה נדחתה, נסוגה בה ממשלת קוסטה ריקה מהכוונה להפריט בית סוהר, בשל הלחץ הציבורי.
הפרטת בתי סוהר בישראל

במרץ 2004 אישרה הכנסת השש עשרה את תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאיפשר את הקמתו של בית סוהר פרטי. לפי החוק, הוסמך שירות בתי הסוהר, באישור השר לביטחון הפנים, להתקשר עם זכיין פרטי לשם הקמה, ניהול והפעלה של בית סוהר. כלומר, בחוק זה, אימצה ישראל את מודל ההפרטה הרחב ביותר - DCFM.
מאחר שדובר בניסיון ראשון, נקבע בחוק כי יוקם בית סוהר אחד בלבד במתכונת זו (בסמוך לבאר שבע), ובו תפוסה של 800 אסירים. כן נקבעה אוכלוסיית היעד של בית הסוהר: אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שנה, ושלא נקבע לגביהם, על פי פקודות שירות בתי הסוהר, כי אין להוציאם לחופשה, וכן אסירים שתקופת מאסרם (או יתרת תקופת מאסרם) אינה עולה על שלוש שנים ושניתן להוציאם לחופשה לפי פקודות שירות בתי הסוהר. עם זאת, נקבע כי במקרה והתפוסה בבית הסוהר לא תהיה מלאה, ניתן יהיה לשכן בבית הסוהר גם אסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על שבע שנים, אם ריצו לפחות רבע מתקופת מאסרם.
כחלק מאמצעי הפיקוח על הזכיין, נקבע כי תוקם ועדה מייעצת לנציב בתי הסוהר, בכל הנוגע לזכויות האסירים בבית הסוהר הפרטי, לרבות שיקומם, רווחתם ובריאותם. חברי הוועדה יהיו שופט מחוזי בדימוס, נציג הסניגוריה הציבורית, נציג לשכת עורכי הדין, נציג המועצה לקרימינולוגיה, עובד סוציאלי ונציג הרשות לשיקום האסיר.
בנובמבר 2005 זכתה חברה בבעלות אפריקה ישראל ומנרב במכרז להקמתו והפעלתו של בית הסוהר במשך 25 שנים. עלות ההסכם בין המדינה לבין החברה נאמדה ב-1.4 מיליארד ש"ח, מתוכם 250 מיליון ש"ח  להקמת בית הסוהר.
עוד קודם לכן, במרץ 2005, הגישו חטיבת זכויות האדם של המכללה האקדמית למשפטים רמת גן וגונדר (דימ.) שלמה טויזר עתירה לבית המשפט העליון, בבקשה להורות על בטלותו של תיקון מס' 28. העותרים טענו כי החוק עומד בסתירה לסעיף 1 לחוק יסוד: הממשלה הקובע כי "הממשלה היא הרשות המבצעת של המדינה", כי זכויותיהם של האסירים ייפגעו באופן שאינו עומד במבחני פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וכי בהליכי חקיקתו של החוק נפלו פגמים שמחייבים את פסילתו. ההרכב הדן בעתירה הורחב בתחילה לשבעה שופטים ומאוחר יותר לתשעה. ביולי 2006 דחה בג"ץ את בקשת העותרים להוציא צו ביניים המורה למדינה לעכב את הליכי בניית בית הסוהר.
לאחר דחיית הבקשה להוצאת צו הביניים המשיכו פעולות הקמת בית הסוהר, וניתן היה להתחיל בהפעלתו בין אפריל ליוני 2009. בנסיבות אלו ביקשו העותרים, וקיבלו, צו ביניים האוסר על הפעלת בית הסוהר. בהחלטתה, כתבה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש כי בנסיבות, בהן ניתן צו על תנאי המורה למדינה לנמק את חוקיות התיקון לפקודת בתי הסוהר שאיפשר את בניית הכלא, תהיה ההתקדמות בבנייתו "על סיכונם של הזכיין ושל המדינה".
ב-19 בנובמבר 2009 פסק בג"ץ, ברוב של 8 שופטים אל מול דעת מיעוט של השופט אדמונד לוי, כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי, באשר עצם העברת הסמכות לכלוא לידי גורם פרטי המפיק רווח מכך מהווה פגיעה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד. לפיכך נקבע כי תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר בטל מיידית
בית סוהר אלה הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו כבית סוהר פרטי במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה אוכלסו גם יתר האגפים בבית הסוהר השייך למתחם כלא באר שבע.
בריגדת מרדה

| --- | --- |
סמל המיליציהסמל המיליציה
 מדינה:  לבנון 
 חברים:  5,000
 קרבות:  מלחמת האזרחים בלבנון
 
בריגדת מרדה (בערבית: تيار المردة) הייתה מיליציה מרונית בזמן מלחמת האזרחים בלבנון. היא נקראה על שם לוחמי מרדה שפעלו בראשית ימי הביניים באזור הלבנט. בשיאה מנתה המיליציה כ-5,000 חברים. כוח צבאי זה היה המיליציה האישית של סולימאן פרנג'יה - נשיא לבנון בעת פרוץ מלחמת האזרחים. המיליציה כונתה גם צבא השחרור של זע'רתא, על שם עיר הולדתו של פרנג'יה. במהלך השנתיים הראשונות למלחמת האזרחים בלבנון הייתה זע'רתא חזית הלחימה במוסלמים ובכוחות אש"ף שמעוזם היה בטריפולי השכנה.
בתחילת מלחמת האזרחים פעלה בריגדת מרדה לצד מיליציות נוצריות אחרות, הגדולה מהן הפלנגות הנוצריות, אך בשנת 1978 חל קרע בין התנועות, על מאבקי על שליטה, גיוס לוחמים וגביית דמי חסות בצפון לבנון.
לאחר מספר התנקשויות ומעשי חטיפה בין הפלנגות ומרדה, ב-13 ביוני 1978, חוליה של הפלנגות, בהנהגת סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה,  בהוראת בשיר ג'ומאייל, תקפה את בית הקיץ של טוני  פרנג'יה בעיירת הקיט אהדן. טוני ומשפחתו נרצחו, ועוד 35 גברים, נשים וטף. בעקבות האירוע אימצה משפחת פרנג'יה קו פרו-סורי והפסיקה להשתתף בפגישות עם החזית הלבנונית.
לאחר הרצח נשארה בריגדת מרדה כוח עצמאי ולא חברה לכוחות הלבנוניים, והיא זוכה לתמיכה עד היום. שרידיה משמשים היום ככוח האישי של בנו של טוני פרנג'יה, סולימאן, מנהיג מפלגת המרדה.