stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקתיסמה
מסורת הקדושה

כנסיית הקתיסמה הוקדשה למריה תאותוקוס ("יולדת האל"), שעל פי המסורת נחה על הסלע הניצב במרכזה. בברית החדשה מתואר כי בראשית המאה הראשונה לספירה, בימי שלטונו של אוגוסטוס קיסר, ניתנה הוראה לבצע מפקד אוכלוסין (קנסוס) בפרובינקיית יהודה. יושבי הארץ נאלצו לשוב לערי מוצאם כדי להתפקד שם, ולכן עזבו מרים ויוסף את נצרת ונדדו לבית לחם.
מסורת מנוחתה של מרים על סלע מבוססת על הכתוב בבשורה על פי יעקב (הפרוטו-אוונגליון של ג'יימס - מקור חיצוני לברית החדשה מן המאה השנייה לספירה), המספר כי מרים ההרה התעייפה בדרך לאחר שנתקפה בצירי לידה, וביקשה לנוח:
"ויסתובב יוסף ויראה את מרים סובלת, ויאמר לעצמו: 'אולי היא סובלת בשל זה הנמצא בתוכה.' ויסתובב בשנית ויראה אותה צוחקת, ויאמר לה: 'מרים, רואה אני אותך כואבת ורואה אני אותך צוחקת.' ותשב לו מרים: 'ראיתי שני אנשים, האחד בוכה ומתאבל, והשני שמח וצוחק.' וילכו שניהם בדרך ותאמר מרים ליוסף: 'הורידני נא מן החמור, כי זה שבתוכי מבקש לצאת.' ויענה יוסף ויאמר: 'להיכן אקחך, והמקום הוא מדבר?' ותאמר מרים ליוסף בשנית: 'הורידני, כי זה שבתוכי לוחץ עלי מאד.' וימצא שם מערה ויובילה לתוכה."
הבשורה על פי יעקב זכתה לפופולריות רבה ולפרשנות נרחבת. מראה שני האנשים –השמח והעצוב – פורשו כשמחה הרבה והעצב המר שייגרמו למרים על ידי בנה כשיגדל. יש שראו בכך בשורה על מפלת היהדות וניצחון הנצרות. כך או כך, אירוע סמלי זה של צירי לידה שתקפו את מרים ובקשתה לנוח, הפך בתקופה הביזנטית לחלק חשוב במסורת הצליינות לארץ ישראל. אבות הכנסייה אז החליטו לחזק את תנועת הצליינים בין ירושלים ובית לחם, מתוך מטרות פוליטיות ודתיות ("גאוגרפיה קדושה"). לשם כך חיזקו ואף המציאו מסורות קדושה לאורך ציר זה, דוגמת המנזר בחקל דמא (מסורת יהודה איש קריות); מנזר מר אליאס (מסורת מחבוא אליהו הנביא); מנזר גאורגיוס הקדוש שמחוץ לחומות, ששכן בכתף הינום, ועוד.

כך התקבעה מסורת 'כסא מרים' בכנסיית הקתיסמה, והמידע הדל המופיע בבשורה שלעיל תפח וקיבל ממדים של נס וקדושה. בין היתר סופר כי מרים הבחינה בצד הדרך בסלע גדול מחופה בעץ תמר, ומיהרה להתיישב עליו. היא ביקשה מיוסף מעט מפירות העץ, אך הוא התקשה להגיע אליהם בשל גובהו הרב של העץ. לפתע רכן העץ מטה, ואפשר ליוסף לקטוף את פירותיו. במקביל נבע לפתע מעיין תחת העץ, והשיב את נפשה של מרים הסובלת. אז ראתה מרים את שתי הדמויות בחיזיון, ולאחר מכן המשיכה המשפחה הקדושה עוד כברת דרך קטנה לבית לחם, שם נולד ישו במערת אבוס. כנסיית הקתיסמה מציגה את הסלע עליו נחה מרים, ומיקומה על דרך המלך כה סמוך לבית לחם חיזקה את המסורת והקנתה לה פופולריות רבה בקרב צליינים בתקופה הביזנטית.

המושג 'קתיסמה' קיבל משמעות נוספת בתקופה הביזנטית: ספר התהילים חולק אז לעשרים חלקים, וכל אחד מהם נקרא בשם 'קתיסמה'. זהו גם שמו של פיוט ליטורגי שהושר בסיום קריאת כל חלק בתפילת הבוקר בכנסייה המזרחית. נראה כי משמעות המילה נדדה מהכיסא (או המושב) עליו ישב הנזיר ששר את הפיוט.
שימוש ותיארוך

על הגבעה עליה שוכנת כנסיית הקתיסמה שכן בתקופת בית שני יישוב יהודי, ולאחר חורבן בית המקדש השני שכן בה מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס, שהקים לו בתי מגורים ובית מרחץ. במאה החמישית הפך המקום לקדוש לנוצרים, עם הקמת כנסיית הקתיסמה והמנזר הצמוד לה. קריליוס מסקיתופוליס, בספרו "חייו של תאודוסיוס הקדוש" מן המאה הששית, כתב כי "כנסיית קתיסמה הישנה" והמנזר הצמוד אליה נבנו בשנת 456 על ידי אלמנה עשירה בשם איקיליה, בימיו של הבישוף יובנליס, במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם. החיבור אף מספר כי תיאודוסיוס, בן המאה החמישית, נשלח בצעירותו להשתלם כנזיר במנזר הקתיסמה. כן ישנו תיאור נרחב של הכנסייה בכתבי אנטונינוס מפיאצ'נצה שביקר בארץ ישראל במאה הששית.
הכנסייה עברה שיפוץ מקיף בסוף המאה הששית, אך עם כיבוש הארץ בידי הערבים הפכה למסגד. על שינוי ייעוד זה מעידים שרידיו של מחראב (גומחת תפילה) שפנה לכיוון העיר מכה. מסגד זה היה פעיל עד המאה ה-11, וייתכן כי שימש נוצרים ומוסלמים במקביל, בזכות מרחבי התפילה הקפלות הנפרדות שבו. נראה כי הכנסייה חרבה בשלהי המאה ה-12, אולי בעקבות כיבוש הארץ בידי צלאח א-דין. המקום נזנח, אולם מאגר המים הפתוח ששכן בסמוך המשיך להיקרא במשך מאות שנים בשם 'ביר קדיסמו', ושימש כתחנת רענון וכאתר קדוש עבור צליינים נוצרים עד סוף המאה ה-19. מאחר שמקומה של הכנסייה נשכח, סברו רבים כי המילה 'קדיסמו' מקורה מהמילה 'קדוש' בערבית, ללא קשר לכנסיית הקתיסמה.
השפעות אדריכליות וסגנוניות

ייחודה של כנסיית הקתיסמה הוא בצורתה המתומנת המאפיינת מבנה הנצחה. מבנה מסוג זה נפוץ בדתות ותרבויות רבות, והוא כמעט תמיד בעל תבנית ממורכזת, ומדגיש חפץ או מקום מקודשים השוכנים במרכזו. המרחב הפנימי במבנה ההנצחה יהיה כמעט תמיד מוקף במסדרון היקפי, המאפשר למבקרים לנוע סביב החפץ המקודש.

תבניתה המתומנת של הקתיסמה דומה להפליא לכנסייה הביזנטית בהר גריזים, שהוקמה בשנת 484 על ידי זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, ולכנסיית בית פטרוס בכפר נחום מאותה תקופה. הנחת החוקרים היא שבוני הכנסיות שם הושפעו מתבנית הקתיסמה, ובנו את כנסייתם בהתאם. טענה נוספת היא שמבנה כיפת הסלע בהר הבית, שאף לה תבנית מתומנת, הושפע מכנסיית הקתיסמה. אם טענות אלו נכונות, הרי שלכנסיית הקתיסמה הייתה חשיבות גדולה מבחינה חזותית על מבני דת בתקופתה ולאחריה. כן מניחים החוקרים כי מבנה כיפת הסלע נבנה בידי אמנים ביזנטים.
מחקר ושימור

כנסיית הקתיסמה הייתה, כאמור, ידועה מכתבי צליינים, אולם מיקומה נעלם במשך שנים ארוכות. בראשית שנות ה-90 נתגלו שרידיה באקראי, במהלך הרחבת דרך חברון. הזיהוי היה קל יחסית, בשל צורתה הייחודית. הארכאולוגית רינה אבנר ניהלה באתר שתי עונות חפירה עיקריות, אחת ב-1993 והשנייה ב-1997. החפירות נערכו בשיתוף המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת אתונה, וזאת מפני ששטח החפירה שייך לכנסייה היוונית האורתודוקסית.

בתום עבודות החפירה, בוצעו באתר עבודות שימור מקיפות שכללו שחזור קירות מינימלי להדגשת מתווה הכנסייה. כן טופל הטיח בכמה מקומות, ורצפות הפסיפס חוזקו וכוסו מחדש, כדי לשמור עליהן מפגעי מזג האוויר וונדליזם. בשנת 2000 ערכה אבנר חפירת הצלה מדרום לכנסיית הקתיסמה, סמוך ל'ביר קדיסמו', לקראת סלילת כביש מודרני על דרך עתיקה. החפירה חשפה שרידים של שני קירות מן התקופה הביזנטית, שתחמו את הקתיסמה מדרום.

נכון ל-2009 המקום מוזנח מאוד והגישה אליו אינה מוסדרת. כן לא ניתן לראות את הפסיפסים, מאחר שכוסו. הסיבה לחוסר פיתוחו של המקום היא תקציבית.
ראו גם

נצרות אורתודוקסית
אדריכלות כנסיות
לקריאה נוספת

רינה אבנר, "חבלי לידה בדרך בית לחם", מחקרי יהודה ושומרון כרך 8, עמ' 155-160
רינה אבנר, שחר פוני, "תהליכי תכנון אדריכליים בתקופה הביזנטית: כנסיית הקתיסמה", מחקרי יהודה ושומרון כרך 10, עמ' 171-180
רינה אבנר, חדשות ארכאולוגיות גיליון 113, עמ' 133-137
יעקב ביליג, "אמת המים העליונה, כנסיית הקתיסמה ושרידים אחרים לצד דרך חברון", עתיקות גיליון 69 תשע"ב, עמ' 69-162
Hershel Shanks, "Rediscovering the Kathisma - Where Mary Rested" in Biblical Archaeological Review 32, no. 6, 2006 pp. 44–51
הערות שוליים

↑  http://mikranet.cet.ac.il/pages/item.asp?item=13856
↑  את החלוקה ל'קתיסמות' ניתן לראות כאן
↑  בספרו של סטפן שומייקר 'מסורות קדומות על תרדמתה של מרים ועלייתה השמימה', עמ' 94-94 (באנגלית) מציע המחבר כי היו שתי כנסיות קתיסמה, ולכן ההדגשה 'כנסיית הקתיסמה הישנה'. ראו כאן
↑  R' Avner, "The Recovery of the Kathisma Church and Its Influence on Octagonal Buildings" in One Land - Many Cultures, Archeological Studies in Honour of Stanislao Loffreda OFM, Studium Biblicum Franciscanum. Collectio Maior 41; Jerusalem 2003, pp. 173-186
↑  כך על פי ר' אבנר כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519218305171  VIAF: 308282409   WorldCat (עם VIAF): 308282409 
שרידי הכנסייה ביחס לכביש ולמטע הזיתים, קיץ 2008
Happy hour

שלט "Happy Hour" על פאב בירושלים
פוסטר של Happy hour באשדוד במהלך מלחמת חרבות ברזל
Happy hour (מבוטא: הֶפִּי אַוּאֶר; אנגלית: "שעה שמחה") הוא פרק זמן ביממה שבו מסעדות ובארים מסוימים מעניקים הנחות על משקאות, לרוב אלכוהוליים. הרעיון הוא מתן הנחות בשעות החלשות יותר של בית העסק. לרוב, מתקיים ה-"Happy hour" בשעות אחר הצהריים המאוחרות במהלך ימות השבוע.
מקור השם

מקור המונח הוא בחיל הים האמריקאי בשנות ה-20 של המאה ה-20, שם הייתה משמעות המונח הופעה על גבי הספינה.
היסטוריית ה-Happy hour

שורשי הרעיון של שתייה לפני ארוחת הערב מגיע מעידן איסור שתיית האלכוהול בארצות הברית, שם היו אירועי ה-"Happy hour" אירועים מחתרתיים אשר התרחשו לפני הסעידה במסעדות (שבהן הייתה השתייה אסורה). המונח נכנס לשימוש בעגה האזרחית בשנות ה-60 והפך למסורת עבור פועלים רבים, בזמן בין סיום עבודתם לחזרה לביתם לארוחת הערב.
כיום מקובל ה-"Happy hour" במסעדות ובבארים במקומות רבים בעולם המערבי, ובפרט בארצות הברית, באירופה וביפן.
סוגי הנחות ומבצעים נפוצים ב-Happy hour

1+1 - ברכישת משקה אחד, קבלת משקה זהה נוסף
אחוז הנחה מסוים על כל תפריט האלכוהול
מוצר מסוים הנמכר במחיר קבוע ומופחת, לדוגמה: "כל הבירות ב-15 ש"ח"
משקה מסוים הנמכר במחיר מופחת
"אפרטיבו" – מושג שמקורו בצפון איטליה: מוצע מזנון אוכל חופשי ברכישת משקה
ראו גם

בוטיון - תופעת שתית אלכוהול בשטחים ציבוריים בספרד.
פז מושקוביץ גן-זך

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1970 (בת 54) 
 שם לידה:  פזית מושקוביץ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 השכלה:  האוניברסיטה הפתוחה  אוניברסיטת תל אביב 
 
פז מושקוביץ גן-זך (נולדה ב-22 באפריל 1970) היא שחקנית, מאמנת לתקשורת ומנהיגות ויזמית עסקית.
הרצאות והצגות שכתבה ומופיעה בהן

צוחקת את חיי
ליזהליזה
מחוברת
מחוברת 2
לעיון נוסף

טלי רוזין, "התמודדות – אני פוחדת למות", במוסף "זמנים מודרניים" בעיתון ידיעות אחרונות, 6 ביולי 1994, עמ' 6–7.
יפה נבו, "להשתין ולאכול בננות", בעיתון חולון בת ים, 8 ביולי 1994, עמ' 60.
הופעה בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חי" בהנחיית דן שילון, ערוץ 2, 3 באוגוסט 1994.
אורה עריף, "פזית בת ה-24 תזכה להשתלת כליה בחו"ל", בעיתון ידיעות אחרונות, 5 באוגוסט 1994, עמוד השער.
ליאת רון, במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, 12 באוגוסט 1994, עמ' 36–38.
צדוק יחזקאלי, "פזית מושקוביץ אחרי המשבר", בעיתון ידיעות אחרונות, ספטמבר 1994, עמ' 8–9.
ריקי שבח, "סיפורה של ידידות מופלאה", בעיתון ידיעות אחרונות, ספטמבר 1994, עמ' 9.
בן זילכה, "פז וליזה", בעיתון זמן תל אביב, 9 בינואר 2001, עמ' 44–46.
טל פרי, "אין ספק", בעיתון מעריב, 1 ביוני 2004, עמ' 19.
"ליזליזה", באתר הבמה, 19 ביולי 2004.
בעיתון זמן תל אביב, 22 ביולי 2004, עמ' 35.
דפנה לוי, "מונה ליזה", בעיתון לאשה, 26 ביולי 2004, עמ' 50–52.
"Liz Liza", The Jerusalem Post, October 1, 2004, p. 20.
"Catch Liza", The Jerusalem Post, November 19, 2004, p. 17.
מי ליאור, "חלומות", בעיתון גל-גפן-ראשון לציון, גיליון 2266, 20 בנובמבר 2014, עמ' 54.
פז מושקוביץ (מחוברת), בראיון אצל דליה מזור, בערוץ 1, 2002.
"שם המשחק אופטימיות", בתוכנית "מדברים על זה" עם שי גולדן ושרון כידון, בערוץ 2, מאי 2013.
מחוברת בתוכניתו של אמנון לוי, 1 ביוני 2010.
מחוברת בתוכנית "סדר יום" עם הילה נחשון בערוץ 10, יולי 2013.
צפורה רומן, "מחוברת לחיים", לאשה, 27 במרץ 2017, עמ' 58–62.
הערות שוליים

↑  דף הספר "מחוברת-צופן ליזה", באתר הוצאת מטר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346584005171  LCCN: n2018031631  VIAF: 83149841981502841003   WorldCat (עם VIAF): 83149841981502841003
ביואיק אסטייט

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Buick Electra Estate  Buick Estate Wagon
 יצרן:  ביואיק
 שנות ייצור:  1970–1990
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  אין
 סיווג:  סטיישן
 אורך:  5,593 מ"מ (דור ראשון) 5,761 מ"מ (1971), 5,799 מ"מ (1972), 5,829 מ"מ (1973), 5,870 מ"מ (1974, 5,888 מ"מ (1975-1976) (דור שני)  5,601 מ"מ (דור שלישי)
 רוחב:  2,024 מ"מ (1971-1972), 2,022 מ"מ (1973), 2,029 מ"מ (1974-1976) (דור שני)  2,014 מ"מ (דור שלישי)
 גובה:  1,455 מ"מ (1971-1973), 1,471 מ"מ (1974), 1,483 מ"מ (1975), 1,468 מ"מ (1976) (דור שני)  1,505 מ"מ (דור שלישי)
 משקל:  2,200-2,300 ק"ג (דור ראשון)  2,200-2,300 ק"ג (דור שני)
 בסיס גלגלים:  3,150 מ"מ (דור ראשון)  2,944 מ"מ (דור שלישי)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 7,500 סמ"ק (דור ראשון) (סוג מנוע: "Buick V8 engine") 8V צילינדרים, 7,459סמ"ק, המפיק 350 כ"ס, 360 כ"ס (דור שני) (מנוע Buick V8 engine סוג 455) V8 צילינדרים, 5,700 סמ"ק (דור שלישי) (מנוע "Oldsmobile V8 engine" סוג 307)  8V  צילינדרים,  מנוע דיזל 5,733 סמ"ק, המפיק 120 כ"ס, 105 כ"ס (מנוע "Oldsmobile Dieselengine" סוג "LF9") (דור שלישי)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מסוג "Turbo-Hydramatic" (דור ראשון) תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מסוג "TH-400" (דור שני)  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות - דור שלישי
 מעצב:  Bill Mitchell (דור ראשון ודור שני)
 
ביואיק אסטייט (באנגלית: Buick Estate) היא מכונית סטיישן שיוצרה על ידי חטיבת  המכוניות ביואיק בקונצרן המכוניות  האמריקאי ג'נרל מוטורס בין השנים 1970–1990.
דורות "ביואיק אסטייט"

דור ראשון (שנת 1970)
דור שני (בין השנים 1971-1976)
דור שלישי (בין השנים 1977-1990)
תמונות

ביואיק אסטייט שנת 1971
ביואיק אסטייט שנת 1971
ביואיק אסטייט שנת 1982
ביואיק אסטייט שנת 1987
ביואיק אסטייט
ביואיק אסטייט
ביואיק אסטייט
ביואיק אסטייט שנת 1971
ביואיק אסטייט
ביואיק אסטייט שנת 1987
לקריאה נוספת

מכוניות סטיישן בארצות הברית 1950-1975 - תקופת הזהב  American Station) Wagons: The Golden Era 1950-1975)
הערות שוליים

↑  ביואיק אסטייט - היסטוריה Buick+Estate&source
ספנסר גור

| --- | --- |

ספנסר גור, דיוקן עצמי
 לידה:  26 במאי 1878 אפסום, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 במרץ 1914 (בגיל 35) ריצ'מונד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה  בית הספר הארו 
 תקופת הפעילות:  1893–1914 (כ־21 שנים) 
 בן או בת זוג:  מרי ג'ואנה קר (18 בינואר 1912–?) 
 צאצאים:  מרגרט אליזבת גור, פרדריק גור 
 
ספנסר פרדריק גור (באנגלית: Spencer Frederick Gore‏; 26 במאי 1878 – 27 במרץ 1914) היה צייר בריטי של נופים, סצנות באולמות מוזיקה ובתים, לרוב עם דמויות בודדות. הוא היה הנשיא הראשון של קבוצת קמדן טאון, והושפע מהפוסט-אימפרסיוניזם.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-26 במאי 1878 באפסום בסורי, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של אלוף הטניס בוימבלדון, ספנסר גור ואשתו איימי מרגרט. אחיו של אביו היה התאולוג צ'ארלס גור. אביו שלח אותו לבית הספר הארו במידלסקס (לונדון רבתי). הוא המשיך ללמוד ציור בלונדון בבית הספר סלייד לאמנות, שם היה בן זמנו של הרולד גילמן.
בינואר 1912 נישא למרי ג'ואנה ("מולי") קר, עמה נולדו לו שני ילדים - מרגרט אליזבת (1912–1994) ופרדריק ג'ון פים (1913–2009), שהתפרסם כצייר פרדריק גור.
קריירה

בשנת 1904 הציג אלברט רוסטרסטון את גור בפני וולטר סיקרט בדייפ, ואחר כך הוא התחבר לחבורה ברחוב פיצרוי, לונדון, עם וולטר סיקרט, לוסיאן פיסארו, הרולד גילמן וצ'ארלס גינר. בשנת 1909 הוא היה חבר במועדון האמנות החדשה. בשנת 1911 היה מייסד-שותף ונשיא ראשון של קבוצת קמדן טאון.
בשנת 1913 הפך לחבר בקבוצת לונדון.
עבודותיו המאוחרות מראות השפעה גוברת של הפוסט-אימפרסיוניזם. הוא עשה ניסויים בצבע ביצירותיו, כפי שניתן לראות בציורו "בכיכר הרטינגטון".
ספנסר גור העניק לג'ון דומן טרנר הכשרה אומנותית משנת 1908 עד 1913. ההוראה בוצעה ככל הנראה באמצעות התכתבויות מכיוון שדומן טרנר היה חירש. המכתבים מוחזקים כעת באוסף משפחת גור. דומן טרנר היה חבר בקבוצת קמדן טאון, שנבחר על ידי גור, אך היה ביישן ולא בטוח ביכולותיו, מה שגרם כנראה לפרישתו מחברותו בקבוצת לונדון זמן קצר לאחר הקמתה ב־27 בנובמבר 1913.
ריצ'מונד

גור צייר סדרה של שלושים ושניים נופים בפארק ריצ'מונד במהלך החודשים האחרונים לחייו.
הציור שלו מחלון ברחוב קמבריאן, ריצ'מונד, מראה את הנוף מהקומה העליונה בסמוך לכניסה לשער קמבריה של הפארק. זו כנראה התמונה האחרונה שגור עבד עליה לפני מותו.
ציורו של גור, ריצ'מונד פארק, שצויר כנראה בסתיו 1913 או מעט לפני מותו של האמן במרץ 1914, הוצג בגלריה פטרסון וקרפקס בשנת 1920. בשנת 1939 הוצג הציור בורשה, הלסינגפורס וסטוקהולם. הוא נמצא כעת באוסף של גלריית טייט.
שתיים מיצירות האמנות של גור, "המזח בברייטון" ו"בתים בריצ'מונד", הופיעו בשער הראשון של כתב העת BLAST שפורסם כשלושה חודשים לאחר מות גור. יש באותו כתב עת, גם קטע הספד של וינדהאם לואיס, שערך את המגזין, וציין את תשוקתו של גור לציור אובייקטים עדינים באווירה הלונדונית שסביבו, ואת התפיסה האפורה שלו על חיי האמן, את עדינותו שהבשילה לאמנות אישית.
ספנסר גור נפטר בריצ'מונד, סורי, מדלקת ריאות ב־27 במרץ 1914, בגיל 35, ונקבר בהרטפורדשייר, שם גרה אמו.
גלריה

משחק קריקט
משחק טניס
שמלה ירוקה
כיכר הנטינגטון
אשת הצייר
הצרפתיה
גלריית סטפורד
בפארק
הערות שוליים

↑  Helena Bonett, Spencer Gore 1878–1914, Tate, 2012-05-01, ISBN 978-1-84976-385-1. (באנגלית)
↑  Richmond Park | Art UK, artuk.org (באנגלית)
↑  Tate, ‘From a Window in Cambrian Road, Richmond’, Spencer Gore, 1913, Tate
↑  Blast, library.brown.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 539  AGSA: 2762  BNE: XX5313238  BnF: cb13513442d (data)  GND: 122731476  ISNI: 0000 0000 7989 8837  LCCN: nr89014513  NGV: 15920  RKD: 32804  SNAC: w6612wph  SUDOC: 050438484  TePapa: 906  Trove: 1501806  ULAN: 500004711  VIAF: 33572269   WorldCat (עם VIAF): 33572269
לה מונד

| --- | --- |


 תדירות:  עיתון יומי
 פורמט:  מידי
 מו"ל:  Societe Editrice Du Monde 
 מייסד:  Christian Funck-Brentano, René Courtin, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בעלים:  קבוצת לה מונד
 עורך ראשי:  ז'רום פנוליו
 תאריכי הופעה:  1944–הווה (כ־80 שנה)
 שפה:  צרפתית
 מערכת:  פריז
 תפוצה:  כ-393 אלף (2020)
 מדינה:  צרפת
 ISSN:  0395-2037, 1284-1250, 2262-4694
 www.lemonde.fr
 
לה מונד (בצרפתית: Le Monde "העולם") הוא עיתון יומי צרפתי בבעלות קבוצת לה מונד, יוצא לאור מנובמבר 1944. תפוצתו בשנת 2020 – כ-393 אלף עותקים ביום. מודפס בפורמט מידי.
העיתון נוסד על ידי אובר בובה-מרי לבקשתו של שארל דה גול, בעקבות נסיגת צבא גרמניה הנאצית מפריז במלחמת העולם השנייה, והחליף את העיתון לה טה (Le Temps, "הזמן") שיצא לאור בפריז מאפריל 1861 עד נובמבר 1942. המהדורה הראשונה יצאה לאור ב-19 בנובמבר 1944.
רוב כתבי העיתון הם גם בעלי מניות, ומשתתפים בבחירת המנהלים. בעיתון מושם דגש על פרשנות ודעות לצד דיווחי חדשות, ונטייתו הפוליטית היא לשמאל-מרכז. בין תחקיריו הבולטים – פרשיות שחיתות של נשיא צרפת ז'אק שיראק, ומעורבות הנשיא פרנסואה מיטראן בהטבעת ספינת הדגל של ארגון גרינפיס ב-10 ביולי 1985, במהלכה נהרג צלם הולנדי. בשנת 2010 רכש גזבייה ניאל, מייסד חברת "פרי", נתח שליטה בעיתון.
עורכים ראשיים

אובר בובה-מרי – 1944–1969
ז'אק פובט – 1969–1981
קלוד ז'וליאן – 1981–1982
אנדרה לורנס – 1982–1985
אנדרה פונטיין – 1985–1991
ז'אק לסורן – 1991–1994
ז'אן-מארי קולומבאני – 1994–2007
אריק פוטורינו – 2007–2010
אריק יזראלביץ' – 2011–2012
אלן פרשון – 2012–2013
נטלי נוגאירד – 2013–2014
ז'רום פנוליו – 2014–
ראו גם

לה פיגארו
ליברסיון
לאקיפ
רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד
הערות שוליים

↑  Le Monde engage un «tournant historique»
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007503700705171  BnF: cb118704901 (data)  GND: 4040040-2  ICCU: BCTV000556  LCCN: n79065890  MusicBrainz: a32ee189-d3b6-443a-8969-7c3e3192b30e  NKC: unn2006375093  SUDOC: 028639332  VIAF: 176193079   WorldCat (עם VIAF): 176193079 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עיתונים ובנושא צרפת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יונתן בורקארט

יונתן מיכאל בורקארט (בגרמנית: Jonathan Michael Burkardt, נולד ב-11 ביולי 2000 בדרמשטאדט, גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ במיינץ 05 ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים

בורקארט שיחק כילד בדרמשטאדט 98, ובגיל 14 עבר לשחק בקבוצות הנוער של מיינץ 05. בספטמבר 2018, כשהיה בן 18, ערך בורקארט את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 1–2 על אאוגסבורג. עונת הפריצה של בורקארט הייתה 2020/21. בעונה זו ערך 29 הופעות ליגה, ואף הבקיע את השער הראשון בניצחון 1–2 מול באיירן מינכן, וסיים עם מיינץ במקום ה-12. עונת 2021/22 הייתה טובה אף יותר. בעונה זו הבקיע בורקארט 11 שערי ליגה, והיה המבקיע המוביל של מיינץ, שסיימה במקום התשיעי בליגה. בעונה זו נבחר בורקארט על ידי המגזין קיקר בתור הכוכב העולה של העונה. בעונת 2022/23 החמיץ בורקארט משחקים רבים בשל פציעות, והבקיע שער אחד בלבד ב-11 הופעות. בעונת 2023/24 חזר בורקארט לכושרו, והבקיע שמונה שערי ליגה ב-21 הופעות, וסיים עם מיינץ במקום ה-13. בינואר 2024 האריך בורקארט את חוזהו במיינץ עד לסוף עונת 2026/27.
קריירה בינלאומית

בורקארט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, והיה חלק מהסגל של נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2021. בטורניר זה היה בורקארט חלק חשוב בסגל הגרמני, וסייע לה לזכות בטורניר. במשחק רבע הגמר מול הנבחרת המקבילה של דנמרק, הבקיע בורקארט שער שוויון בהארכה, והמשחק הסתיים בתיקו 2-2. בבעיטות ההכרעה בורקארט בעט ראשון והחמיץ, אך שאר הבועטים הגרמנים הבקיעו וגרמניה ניצחה במשחק, והמשיכה עד לגמר, בו ניצחה 0–1 את פורטוגל. בורקארט נכנס כמחליף בדקה ה-67 בגמר.
באוקטובר 2024 ערך בורקארט את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה הבכירה, בניצחון 1–2 על בוסניה במסגרת ליגת האומות של אופ"א, כשנכנס כמחליף בדקה ה-66. בורקארט זומן למשחק זה ברגע האחרון על ידי המאמן יוליאן נגלסמן, בעקבות פציעתו של קאי האברץ.
תארים

עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – 2021
תופעת אוטהוף

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 תסמינים:  עייפות, כאב, urinary urgency 
 
אוטאוף
תופעת אוטהוף (Uhthoff) היא התופעה בה התסמינים הנוירולוגים של טרשת נפוצה ומחלות דמיאלינטיביות אחרות מוחמרים בעת שטמפרטורת הגוף עולה עקב מזג האוויר, פעילות גופנית, חום, אמבטיה או סאונה. ייתכן שהחום פוגע בהולכה העצבית הפגועה מלכתחילה עקב אובדן המיאלין.
התופעה תוארה לראשונה בשנת 1890 על ידי ווילאם אוטהוף ששם לב לכך שראייתם של חולים באופטיק נויריטיס ירדה בעת שביצעו פעילות גופנית. לאחר מכן התגלה כי עליית חום הגוף ולא הפעילות הגופנית עצמה היא שגורמת להחמרת התסמינים הנוירולוגים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כנסיית ציון (ברלין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 כתובת:  מִיטֶה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 2 במרץ 1873
 תאריך פתיחה רשמי:  2 במרץ 1873 
 אדריכל:  אוגוסט אורט 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו רומנסקית 
 
 קואורדינטות:  52°32′05″N 13°24′14″E﻿ / ﻿52.5348°N 13.4038°E﻿ / 52.5348; 13.4038
  (למפת ברלין מוגדלת) כנסיית ציון(למפת ברלין רגילה) כנסיית ציון
 
כנסיית ציון, מבט מצפון־מערב
כנסיית ציון (בגרמנית: Zionskirche) היא כנסייה פרוטסטנטית באזור רוזנטלר (Rosenthaler) בשכונת מיטה ברובע מיטה בברלין. הכנסייה שייכת לקהילה האוונגליסטית בוויינברג (Weinberg) ולרובע הכנסייה שטאדמיטה בברלין.
הכנסייה נחנכה ב-1873, במה שהיה אז צפון העיר, ככנסייה של חברת בת של קהילת סנט אליזבת. תכנן אותה אורוסט אורת (Orth), האדריכל של המלך הפרוסי ואחר כך הקייזר הגרמני וילהלם הראשון. הוא תכנן אותה כ-Votivkirche, כנסייה של הודיה על הצלה, או של חרטה (atonement) וכפרה, מעין חזרה בתשובה. הכנסייה קיבלה חשיבות, בין היתר, בשל היותה מקום עבודתו של דיטריך בונהופר, שעבד בה ככומר. זמן קצר לפני סופה של גרמניה המזרחית, הכנסייה הייתה מרכז התנגדות במסגרת "הכנסייה המחתרתית" (Kirche von Unten) שבה הופצו גיליונות סאמיזדאט.
מיקום וסביבה עירונית

הכנסייה ניצבת באמצע כיכר כנסיית ציון (Zionskirchplatz) בצפון רובע מיטה בברלין, בפרבר רוזנטל. היא נוסדה בוויינברג, על גבעה בגובה 52 מטר, אחת הנקודות הגבוהות ביותר של ברלין באותה תקופה. המגדל בגובה 67 מטר והוא ניצב במפגש רחובות כנסיית ציון (Zionskirchstrasse) וגריבנובשטראסה (Griebenowstrasse). בשל גובהו הוא משמש גם כנקודת ציון, התמצאות ותצפית.
הכיכר מחומשת ושוכנת בהצטלבות של שלושה רחובות. עקב מבנה פני השטח, האדריכל אורת' בנה את הכנסייה לא כרגיל, עם בית מקהלה שפונה מזרחה, אלא כשהוא פונה צפונה.
היסטוריה

מתוך הכרת תודה על כך שנמלט מניסיון התנקשות בבאדן-באדן, המלך ומאוחר יותר הקייזר וילהלם הראשון תרם בשנת 1861 סכום של 10,000 רייכסטלר לבניית כנסייה באזור, שבאותה תקופה עדיין היה שייך לקהילת סנט אליזבת, אך הייתה מאוכלסת בצפיפות במהלך בניית הטבעת הווילהלמינית (Wilhelminischer Ring). לאחר כמה מחלוקות בין הקונסיסטוריה של ברלין למגיסטרט של ברלין, החלה הבנייה ב-1866. בשל מחסור בכסף הופסקה הבנייה בסוף 1868, אך תרומה נוספת של המלך אפשרה להשלים את הבנייה ב-1872. הכנסייה נבנתה בסגנון נאו-רומנסקי, מבנה לבנים וטרקוטה בסגנון ההיסטוריציזם הברלינאי, עם אבנים צהובות ממפעל המלט והקדרות הרמסדורף (Hermsdorf). היו בו 1,424 מושבים, מתוכם 562 בגלריה. עלויות הבנייה (ללא ניהול קרקע ופיקוח על הבנייה) היו 373,364 גולדמרק (כוח קנייה במטבע של היום: 3,14 מיליון יורו).
ב-18 במרץ 1873 נחנכה כנסיית ציון בנוכחות הקיסר על ידי הניצב הכללי ברונו בריקנר (Brückner). בעשורים הראשונים של הקהילה היו סכסוכים בין הכומר השמרני יוליוס קראפט לבין מועצת הכנסייה של הקהילה הליברלית ("הקרב בציון").
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרסו גג הכנסייה, המזבח, חלון המקהלה והעוגב שבנה וילהלם זאואר. התקפות האוויר של בעלות הברית בנובמבר 1943 גרמו נזק נוסף לכנסייה בחורפים שלאחר המלחמה. הפריצות התרבו כי חלק מהברלינאים השתמשו בציוד הכנסייה, כולל ספסלים, בתור עצי הסקה. בשנת 1946 החליטה הקהילה לסגור בלבנים את החלונות התחתונים.
הכנסייה שוחזרה עד 1953, שופצה בשנות ה-60 בסגנון הדליל, החשוף, של אותה תקופה עם צבע לטקס ונבנתה מחדש בחלקה. אולם מצבה שב והידרדר כאשר החימום והגג ניזוקו בשנות ה-70.
תיקוני הגג והמגדל החלו ב-1988. לאחר איחוד גרמניה ומחקר לגבי האפשרות של שימור הציור המקורי באזור המזבח בשנת 1992, החל שיפוץ המגדל והגג והחלה רסטורציה של החזית החיצונית שנה לאחר מכן. הפעמונים נתלו בחזרה במגדל והחלונות שניזוקו זכו בזיגוג חירום. בשנת 2002 נפתחו שוב החלונות שנסגרו בלבנים.
מאז 2009, שופץ הפנים בהדרגה. יותר משלושה מיליון יורו נועדו להיות מושקעים בכך עד 2015. ביולי 2011, מצבו הגרוע של עיצוב הפנים עורר ביקורת בגלל המשמעות ההיסטורית של האתר.
דיטריך בונהופר בכנסיית ציון

בשנת 1931, בהיותו בן 25, נכנס דיטריך בונהופר לתפקיד הכומר של הסינוד העירוני בקהילת ציון. העבודה בתחום החברתי הותירה עליו רושם מתמשך. לאחר 1933 הצטרף לכנסייה המוודה ולמתנגדי המשטר. הוא הוצא להורג במחנה הריכוז פלוסנבירג ב-1945. מאז 1997 ניצבת אנדרטת ברונזה לזכרו מול הצד המערבי של הכנסייה, אנדרטה שיצר בשנת 1988 הפסל קרל בידרמן (Biedermann). גרסה שנייה של טורסו זה ניצבת מול כנסיית אליזבת בוורוצלב מאז 1999.