stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התעמולה הישראלית
רקע ושלבי התפתחות > הקמת "הנהלת שירותי ההסברה"

על רקע המתיחות הקיימת בין ישראל לשכנותיה, פשיטת צה"ל על הכפר א-סמוע שמדרום לחברון, ב-13 בנובמבר 1966, העלתה ביקורת בכנסת. בדיונים נטען כי האמצעים אינם מספיקים מבחינה הסברתית והיעדר התיאום בין כל הגורמים ההסברתיים בולט וניכר. ביקורות אלה, עודדו את מינויו של ישראל גלילי, באותה שנה, כאחראי על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה מטעם ראש הממשלה, לוי אשכול. גלילי, היה מבכירי ההגנה, ומראשי סיעת המערך. עם הצטרפותו כבכיר במפלגת הקואליציה לממשלה ה-13 כשר בלי תיק, מינויו במשרד ראש הממשלה כאחראי על עבודת התיאום והפיקוח בתחום ההסברה, השקיט את הביקורות שהושמעו כנגד הממשלה באותה התקופה.
בתפקידו זה, פיקח ישראל גלילי על פעולת מרכז ההסברה, שפעל במסגרת משרד החינוך, וכן גם על לשכת העיתונות הממשלתית, שירות הפרסומים ושירות הסרטים. השר גם היה ממונה על ביצוע חוק רשות השידור. מינוי השר, תחת אחריות משרד ראש הממשלה, יצר למעשה גוף גג מתאם חדש בשם הנהלת שירותי ההסברה. אין זה היה משרד מיניסטריאלי אך למעשה, שימש גוף זה כבסיס ליצירת משרד ההסברה בעתיד. עם פעילות ההנהלה, צומצמה פעולת הגוף הקודם, מרכז ההסברה, שנצטרף לגופים הסברתיים אחרים, ויחידות כגון שירות הסרטים והפרסומים שהיו כפופות קודם למרכז הועברו לאחריותו של גוף הגג החדש. תחת הנהלת שירותי ההסברה, עבדו במשרד ראש הממשלה כ־120 עובדים והתקציב שעמד לרשותן הגיע לכדי 5,500,000 לירות ישראליות. במהלך מלחמת ששת הימים, נוספה יחידה נוספת לגוף זה בשם מרכז ההדרכה שהיה אחראי לפתח פעולות הסברה בקרב סטודנטים זרים בישראל, סטודנטים ישראלים היוצאים לחוץ לארץ ובארגונים וולונטאריים.
אם נמפה את תמונת המצב בתחום ההסברה הממשלתית בשנת 1967, נבחין בריבוי של גופים: הסברת חוץ הייתה באחריות שר החוץ, ישראל גלילי היה אחראי על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה ושר הביטחון היה אחראי על דובר צה"ל.
למעשה, מקום המדינה, סבלה פעולת ההסברה מבעיה זו כמאפיין טיפוסי של המינהל הציבורי–הממשלתי בישראל ובכלל. המבנה הממשלתי-קואליציוני גרם לפיצול בין השרים, המייצגים מפלגות שונות, אשר לא נטו לוותר על תחומי אחריותם. תופעה זו מנעה טיפול מהיר ומוסמך בבעיות הסברה, או לחלופין גרמה במישרין לחוסר תיאום ולסתירות בצורת הטיפול, תוך חדירתו של גורם ממשלתי אחד לתחום אחריותו של האחר. רק לעיתים רחוקות נתבקשו האחראים למסור חוות דעת מקצועית לממשלה לפני קבלת החלטה חשובה. כפילויות אלו השפיעו גם בשטח, וחומרים זהים הופקו במשרדים שונים: הדפסת חומרי מידע, הפקות סרטים, עד לכדי הזמנות אורחים (ובייחוד עיתונאים). חוסר כוח אדם ותקציבים, ואי מינוי דובר לממשלה שזה עיסוקו העיקרי רק החמירו את התנאים שעמדו לרשות הגורמים הללו.
בהיעדר דובר לממשלה ושר אחד שההסברה כולה באחריותו, נמנעה קביעת מדיניות הסברה ברורה, וקביעת מטרות עבודה. הממשלה לא ריכזה הנחיות ונוהלי הסברה לעוסקים בתחום ולפיכך נמנע תכנון ההסברה לטווח ארוך. הפיצול בין זרועות ההסברה השונות והיעדר תיאום מספיק או הכוונה ממשלתית מרכזת הכינו את הבסיס לזעזוע שעתיד היה להתרחש במערכת הסברה הישראלית.
ליקויים אלו, נחשפו בתקופת משבר ההסברה של מלחמת ששת הימים והביאו לתביעות לחולל שינוי במערך ההסברה.
רקע ושלבי התפתחות > הצעת הרפורמה של ועדת פלד

חברי ועדת השרים לענייני הסברה החליטו ב-24 בפברואר 1969, על מינויה של ועדה שתפקידה לבחון את מערך ההסברה של ישראל, בפנים הארץ ומחוצה לה. הוועדה תבדוק את האמצעים והשיטות המופעלים בשטח ההסברה, תיחום הסמכויות בין המשרדים השונים והתיאום ביניהם בענייני הסברה בארץ וחוץ לארץ. בראש הוועדה שמנתה ארבעה אישים, מונה האלוף (במיל.) אלעד פלד כיו"ר. הוועדה גבתה כ־52 עדויות משרים, עיתונאים, בכירים בהסתדרות הציונית העולמית ועוד. היא ניסתה להתחקות אחר הקווים המאפיינים של תדמיתה של ישראל בחוץ לארץ, בחנה את הקשר בין הסברה וקווי מדיניות הממשלה בארץ והסיקה כי לא תמיד מלווה השיקול ההסברתי את החלטות הממשלה. היעדר תהליך ממוסד שיביא לשינוי אוטומטי בהיבט הסברתי, בולט בחסרונו בשיקולי הממשלה והחלטותיה.
הוועדה בחנה את נושאי הייסוד של ההסברה הישראלית, מטרות ההסברה והבעייתיות שבה. במסקנותיה צוין כי מגמת ההסברה היא שהעיקרון המרכזי של מדיניות הממשלה יקלט בתודעת דעת הקהל העולמית. הוועדה גם בחנה את ציבורי היעד של ההסברה, וריכזה ותחמה את יעדי ההסברה בחוץ לארץ ויעדי ההסברה בארץ. הוועדה דנה בגין נושא ההסברה לערבים, האמצעים והשיטות הקיימים לרשות מערכות ההסברה, אך עיקר מסקנותיה הוקדשו לבחינת ארגוניה ומבניה של מערכת ההסברה הקיימת.
חשיבות ועדת פלד, עבור נושא ההסברה הייתה בהסיקה כי ריבוי הרשויות הוא אחד הגורמים לליקויים בפעולות ההסברה. הוועדה סברה כי עקב אמצעי התקשורת המודרניים, פתיחותה של ישראל בפני עיתונאים ואורחים ואופייה הדמוקרטי של המדינה אין אפשרות להפריד בין ההסברה בפנים הארץ להסברה מחוצה לה. אי לכך, הוועדה קבעה כי יש להקים רשות הסברה סמוכה למשרד ראש הממשלה שתפקידיה יכללו: איסוף מידע על מצבה התדמיתי של ישראל בעולם, קביעת קווי הסברה עיקריים וניסוחם בהתאם לקווי מדיניות הממשלה, הפצת תדרוכים וחומר רקע להסברה בין גופי ביצוע ההסברה בארץ, מחקר שוטף ומעקב מתמיד אחר מעמד ישראל בתפוצות, הכנת חומר הסברה להפצה בישראל ומחוצה לה, הפעלת גופי הסברה רשמיים ולא רשמיים למטרות ההסברה השונות ועוד. הוועדה כללה במסקנותיה את מבנה הרשות שעתידה לקום ויחידותיה, מתווה הנהלת הרשות ואופן ביצוע פעולות ההסברה במסגרתה. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1969 לוועדת השרים לענייני ההסברה, תוך ציון חובת הגדלת התקציבים וגיוס סגל מקצועי כנדרש.
דו"ח ועדת פלד לא פורסם בשלמותו, אך תוכנו הכללי נודע לציבור. בעיתונות פורסמו ידיעות על כך שישראל גלילי מוכן לעמוד בראש משרד הסברה אם יוקם, ושמנחם בגין מוכן לקבל על עצמו את האחריות על ההסברה בחוץ לארץ. גולדה מאיר, ראש הממשלה, שמונתה במרץ 1969 לאחר פטירתו של לוי אשכול תמכה אף היא ברעיון להקמת משרד הסברה. אולם, ההתנגדות הקשה ביותר לרעיון הגיעה מצדו של שר החוץ, אבא אבן. אבן חשש כי הקמת משרד שכזה תביא לנטילת תקציבים, כוח אדם וסמכויות ממשרדו. למרות זאת, בנימוקו טען כי רק מדינות בעלות תדמית טוטליטרית מקימות משרדי הסברה, כאשר כוונתו התפרשה לצדו התעמולתי של המונח הסברה. דו"ח ועדת פלד ומסקנותיה נגנזו.
הקמת משרד ההסברה

ב-1 באפריל 1974 הודיע בכנסת שר המשפטים, חיים צדוק, על כך שהממשלה החליטה להקים משרד הסברה שירכז את פעולות ההסברה בישראל ומחוצה לה. המשרד, שהוקם בהשראת מסקנות דו"ח ועדת פלד, התבסס על גוף הנהלת שירותי ההסברה שחדל להתקיים. בראש המשרד מונה, שמעון פרס, מסיעת המערך, אשר כיהן בממשלה הקודמת כשר התקשורת הראשון. עם הקמת משרד ההסברה, הועברו אליו יחידות ממשרדי ממשלתיים שונים על תקציביהן ועובדיהם:
לשכת העיתונות הממשלתית- ממשרד ראש הממשלה,
מחלקת הפרסומים הממשלתית- ממשרד האוצר,
היחידה לפרסומים, היחידה לטיפול בכתבי חוץ, מרכז האינפורמציה, חלק ממחלקת האורחים ויחידת התערוכות, סרטים ורדיו- ממשרד החוץ,
מרכז ההסברה ושירות הסרטים- ממשרד החינוך.
עשרה ימים לאחר הכרזה זו, התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה]. מהלך זה הוביל להקמת הממשלה ה-17 בראשותו של יצחק רבין, וסבב מינויי שרים בהתאם: שמעון פרס מונה לשר ביטחון, ואהרן יריב, שכיהן כשר התחבורה, מונה במקומו לשר ההסברה. יריב, אלוף (במיל.), שימש כראש אמ"ן בעבר ובתפקידים שונים בצמרת הצבאית. לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לסיעת המערך, ושימש כבכיר בסיעה בתפקידים שונים.
תוכנית העבודה של המשרד, עם כניסתו של השר אהרן יריב לתפקיד, ניסתה להגדיר ולקבוע תחילה, את תחומי אחריות המשרד, היקף האמצעים שיעמדו לרשותו ואת מהות קיומו. בירורים אלה נמשכו עד ספטמבר 1974 לערך, כאשר בדיון בין ראש הממשלה, שר האוצר והשר יריב נקבע היקף תקציב המשרד ותקני כוח האדם שיכללו בו. תחומי האחריות נקבעו לפי החלוקה הבאה: פעולות ההסברה בארץ ירוכזו תחת אחריותו של משרד ההסברה, ומשרד החוץ יהיה אחראי לפעולות ההסברה בחוץ לארץ. עוד נקבע כי, תוך שיתוף פעולה תמידי בין המשרדים, משרד ההסברה יספק למשרד החוץ חומרי הסברה לפעילותו בתפוצות.
יעדי ההסברה בארץ אומנם נקבעו כבר במסקנות דו"ח ועדת פלד, ובין אם הושפעה עבודת המשרד ממסקנות דו"ח זה ובין אם לאו, תוכנית העבודה של המשרד לשנת 1975 הדגישה את הטיפול ההסברתי באוכלוסיות בפנים הארץ. התוכנית יישמה דגש על הטיפול ההסברתי בזרים בארץ על סוגיהם: צליינים, תיירים נוכרים, תיירים יהודים הבאים לשהיות קצרות וממושכות ועוד. נוסף על כך, צוין בתוכנית זו, כי בנוסף להידוק הקשר ושיתוף הפעולה עם משרד החינוך והתרבות, ייעשה מאמץ לרתימת ארגונים וולונטאריים לפעולות הסברה ולהפקת סרטים וחומרי הסברה לחוץ לארץ.
הקמת משרד ההסברה > מבנה המשרד ודפוסי עבודתו

משרד ההסברה שהתקיים במשך שנה אחת בלבד, משך זמן קצר בפועל, תרם לתשתית שירותי ההסברה. כפי שפרסם מבקר המדינה, המשרד יצר דפוסי עבודה ראשוניים לתיאום פעולות הגורמים הממלכתיים הקיימים בתחום ההסברה באמצעות הפורומים המתאימים שהקים.
תחת השר, אהרן יריב, עמד המנהל הכללי של המשרד, אלוף-משנה (במיל.) דוד פרחי שלפי הצעתו אורגן משרד ההסברה על יחידותיו. ביוני 1974, הוחלט להקים מספר פורומים על מנת להבהיר את בעיות היסוד המונחות מול נושא ההסברה ולתאם דרכי פעולה בעניינים שוטפים:
פורום הנהלת משרד והפורום היומי
פורום ההסברה הממלכתית
פורום לענייני היום של רשות השידור
פורום כתבי חוץ
פורום הנהלת המשרד, שהיה פורום פנימי, התכנס בפועל פעם אחת בלבד, אך הפורום היומי, שכלל את כל ראשי יחידות המשרד התכנס מדי יום אצל השר או אצל המנהל הכללי. פורום ההסברה הממלכתית, שנועד להיות הפורום הבין-משרדי והבין-מוסדי המתאם, התכנס בקביעות פעם בשבועיים. הפורומים האחרים נועדו רק למסירת אינפורמציה ולא לגיבוש מדיניות ותדירות התכנסותם לא הייתה קבועה. הפורום לענייני היום של רשות השידור התכנס אחת לשבוע, בלשכת השר או אצל המנהל הכללי, למסירת אינפורמציה שוטפת על מדיניות הממשלה ועל המצב הביטחוני-מדיני. פורום כתבי החוץ הופעל כשהיה צורך ענייני לקיים פגישות רקע או מסיבות עיתונאים, ומגע שוטף עם העיתונאים מומש באופן תמידי. רוב הפורומים הופעלו במחצית השנייה של 1974.
היחידות שהועברו ממשרד החוץ נטמעו בעבודת משרד ההסברה, והוקמו יחידות חדשות על בסיסן:
אגף למעקב ותכנים
שירות הסרטים הישראלי
לשכת העיתונות הממשלתית
שירות הידיעות היומי לכתבים זרים
תיאום בין-משרדי
משבר ההסברה סביב החלטה 3379 של האו"ם

שאלת ההסברה ומחדליה לא הרפו מממשלת ישראל, ולכן עוד ביוני 1975 התחדשו ההתקפות והביקורת על ההסברה בחוץ לארץ, מכיוונים פרטיים וציבוריים. באותה השנה, העריכו פרסומאים בישראל, כי מדינות ערב השקיעו כ-100 מיליון דולר בהסברה, לעומת חצי מיליון דולר שהקציבה לכך מדינת ישראל. כתוצאה מכך, ניכר היה כי תדמיתה של ישראל הושפעה לרעה. דרך פעולתן של מדינות ערב השתלמה כאשר ב-30 בנובמבר, באותה שנה, קיבלה עצרת האומות המאוחדות את החלטה מספר 3379 שקבעה כי הציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית.
ההחלטה, שגרמה לציבור בארץ זעזוע קשה, הבליטה את המצוקה ההסברתית אליה נקלעה ישראל, במיוחד נוכח ביטולו של משרד ההסברה. במסגרת המלחמה הקרה הונהג מסע הכפשה נגד ישראל, טרם להחלטה, על ידי ברית המועצות, אליו הצטרפו מדינות ערב, כאשר הבינו את היתרונות שגלומות בו עבורן. כבר ב-1964, הגדירה האמנה הלאומית הפלסטינית את הציונות כגזענות, אך 1975 הייתה שנת שיא בפעילות אנטי-ציונית בפורומים בין־לאומיים שונים: כנס ראשי מדינות אפריקה באוגנדה, כנס שרי החוץ של המדינות הבלתי-מזדהות בפרו, והכנס הבין־לאומי לציון שנת האישה במקסיקו. סימנים למערכה אנטי-ציונית זו, ניתן היה למצוא גם בפרסומי העיתונות ובשידורי הרדיו והטלוויזיה של ברית המועצות, שהשוו את הציונות לפאשיזם ולנאציזם.
המאבק ההסברתי שניהלו אותה תקופה משרד החוץ וגורמים אחרים כנגד ההחלטה, נערך באינטנסיביות. שגריר ישראל באו"ם, חיים הרצוג, שאליו הצטרפו ההסתדרות הציונית העולמית וגופים יהודים נוספים, נתקלו בקשיים להגן על הציונות מבחינה הסברתית. לא קל היה להסביר את מהותה של הציונות לממשלות הזרות. הסובייטים והערבים פירשו את הציונות בצורה הפשוטה ביותר: עלייה וקיבוץ גלויות. לכן פעלו הצדדים כחזית אחת נגד הציונות, כלומר נגד עצם קיומה של מדינת ישראל. היה זה ניסיון להביא לדה-לגיטימציה של ישראל והתנועה הציונית תוך ניסיון להביא לדה-פרסוניפיקציה שלהן.
בתוך כך, הוקמה הוועדה המשותפת לענייני הסברה ציונית, ביוזמת סגן ראש הממשלה ושר החוץ. הוועדה כללה את נציגי הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית ונציגי משרד החוץ. ההמלצות האופרטיביות של הוועדה שנכללו בדו"ח שהוגש לממשלה התבססו על ההנחה כי יהיה תכנון משותף ושיתוף פעולה הדוק בין ההסתדרות הציונית העולמית ושלוחותיה לבין משרד החוץ. למרות מסקנות אלו, דו"ח זה נגנז ורק תשע שנים מאוחר יותר ביוזמת מחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, בשיתוף מחלקת ההסברה של משרד החוץ, החלה פעולה שיטתית נגד הכפשות הציונות.
עם זאת, במרץ 1976 הכנסת קיבלה את מסקנות ועדת החינוך והתרבות בדבר הצורך בתנופה הסברתית בתפקידי משרד ההסברה. כתוצאה מהזעזוע שגרמה החלטת האו"ם, ניתן היה להבחין בשרידי משרד ההסברה, כאשר הוועדה ראיינה נציגים מרשות השידור, משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד החינוך, מרכז ההסברה וכן אישי פרסום ויחסי ציבור. הוועדה הסיקה כי יש לראות במאבק ההסברתי חזית חשובה נוספת לעם ישראל. התעמולה הערבית עברה תהליך של תחכום ושכלול, ויש להיעזר בכל האמצעים הדרושים על מנת להביסה. הוועדה הצביעה על כפילויות קיימות במערכת ההסברה הנוכחית תוך חשיפת כשלים של חוסר תיאום בין גורמי ההסברה השונים. אין עדות לכך שהכנסת עקבה אחר ביצוע המלצות הוועדה, אך המלצותיה העלו מחדש את שאלת משרד ההסברה לדיון הציבורי.
שאלת הקמת משרד הסברה > רפורמת ההסברה

יש הטוענים כי הקמה מחודשת של משרד ההסברה, באופן שיאפשר לו את מלוא הסמכויות והאחריות, היא חיונית יותר מכל. מנגד, יש הסבורים כי הקמת משרד נוסף למערך משרדי הממשלה רק תנפח את המנגנון הממשלתי ותכביד על משלמי המיסים בישראל. צעד זה לטענתם, ייצור בלבול נוסף ולא תושג יותר אחידות בתחום המדיניות ובתחום הארגוני, כי אם כפילות סמכויות וחוסר יעילות.
לדידם, יש להקים גורם אחד במסגרת משרד ראש הממשלה, אשר ירכז את כל גורמי ההסברה הממשלתיים, ושתהיה בידיו הסמכות לגיבוש מדיניות הסברתית אחידה. גוף זה, שדומה במתכונתו ל"הנהלת שירותי ההסברה" משנת 1966, ו"רשות ההסברה" מ-1977, יהיה כפוף לאחריותו המיניסטריאלית של ראש הממשלה, ואליו יצורפו כל גורמי ההסברה הפזורים בין משרדי הממשלה: משרד החוץ, משרד הביטחון, משרד החינוך, משרד התיירות ודוברי המשרדים השונים. הצעת הרפורמה כוללת מתן אחריות וסמכות כוללת לגוף החדש שיוקם לצורך גיבוש מדיניות הסברה ממשלתית ואכיפתה על כל גורמי ההסברה. הרפורמה מדגישה את הצורך בביטול הכפילות הקיימת בפעילות גורמי ההסברה הממשלתיים, וחשיבות ההכשרה המקצועית לכל עובדי שירותי ההסברה בארץ ומחוצה לה. הצעת הרפורמה אף כוללת סיוע של חברות מקצועיות בתחום ההסברה והתקשורת, כדוגמת חברות פרסום ויחסי ציבור, לגוף החדש וכן לנציגויות ישראל בתפוצות. למול קריאות אלה, יש הסבורים כי הגורם המכריע בעיצוב התדמית הוא המדיניות - ההחלטות המדיניות על ביטוייהן במציאות. כפי שטען דוד פרחי לאחר פירוקו של משרד ההסברה, יש הטוענים כי להסברה יש תפקיד ומשקל, ולפעמים משקל מכריע אך לא בשלב ביצוע המדיניות, כי אם בשלב עיצובה גיבושה או שינויה. חשיבות ההסברה נגלית למעשה כאשר מבחינים במחירה התדמיתי של המדיניות, בהשפעתה על דעת הקהל. לפיכך יש להפריד בין הסברה לחוד ומדיניות לחוד. אך בעידן התקשורת הנוכחי, נראה כי ההסברה חייבת להיות חלק מהותי ובלתי נפרד מהמדיניות. לעיתים כישלון ההסברה הוא קודם כל כישלון המדיניות, זאת משום שבשלב גיבושה היא מתעלמת מדעת הקהל. התחשבות במשקלם האמיתי של נתונים אלה תניב מדיניות חלופית ושונה שסיכוייה להצליח טובים יותר מסיכוייה להחטיא את המטרות ולהיכשל.
מכל וכל, האלטרנטיבה להסברה הממשלתית בדמות ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים ממשיכה מן הצד השני של המתרס בתקווה להשפיע על התחום הפוליטי. תנועות ומוסדות, האוחזים בגישה פרו-ישראלית עוסקים בהסברה, עבור ישראל ומטרותיה, מתפרשים בכל העולם, ובארצות הברית בפרט. ארגונים אלה, כדוגמת "ELNT" וארגון "StandWithUs", פועלים במתווה של פעולות לובי ושדולות פרו-ישראליות, ארגון ועידות פרו-ישראליות בין־לאומיות, כדוגמת ועידת איפא"ק, ארגון משלחות בין־לאומיות, הוצאת עלוני מידע וחוברות על ישראל, שימוש באמצעי התקשורת וטכנולוגיית האינטרנט להפצת אתרים ברשת, ועוד.
שאלת הקמת משרד הסברה > המשרד לעניינים אסטרטגיים והסברה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-2006 הוקם המשרד לעניינים אסטרטגיים. אחד הנושאים המרכזיים שעמדו לטיפולו היה נושא ההסתה הפלסטינית. המשרד אוחד ופורק עם המשרד לענייני מודיעין עד אשר הוקם שוב במאי 2015 בתור המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה. המשרד פורק בשנת 2021.
שאלת הקמת משרד הסברה > תעמולה ישראלית מול פעולת אש"ף להכרת האו"ם במדינה פלסטינית

מלבד שרים ואישים ישראלים ויהודים רבים שהתראיינו באמצעי התקשורת הבין־לאומיים בניסיון להציג את עמדת ישראל לגבי המהלך הפלסטיני החד צדדי להכרת האומות המאוחדות במדינה פלסטינית ללא משא ומתן עם ישראל, ארגן בניו יורק, בניסיון להמחיש את ההבדל המהותי שבין צעדים חד-צדדיים לצעדים הבנויים על דיאלוג ושיח, משרד ההסברה והתפוצות, בשיתוף הקונסוליה הישראלית בניו יורק והמועצה היהודית לקשרי קהילה, אירוע הידברות ומפגש עם צעירים ישראלים מרקעים שונים, כדי שיספרו על החיים בישראל.
ראו גם

מיתוג ישראל
הסבר
תעמולה פלסטינית
תעמולה איראנית
הסכסוך הישראלי-ערבי
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
אנטישמיות בעולם הערבי
אנטישמיות מוסלמית
האנטישמיות החדשה
מערך ההסברה הלאומי
מטה ההסברה האזרחי
ההסברה הישראלית במלחמת חרבות ברזל
חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם – חוק ישראלי
חוק איסור החרם על ישראל – הצעת חוק אמריקאית
לקריאה נוספת

אבי בניהו, ‏מלחמת ההסברה בעידן הדיגיטלי, מערכות 445, 2012
נחמן שי, מלחמדיה: ישראל, העולם והקרב על התודעה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2013.
משה יגר, הערות על שירות החוץ של ישראל, שערי תקוה: מרכז אריאלי למחקרי מדיניות, 2005
משה יגר, יוסף גוברין ואריה עודד, משרד החוץ - 50 השנים הראשונות, הוצאת כתר, שני כרכים, 2002
משה יגר, בשירות החוץ ולאחריו, ירושלים: יובלים, 2014
גדעון קוץ, מסמך סוקולוב: נייר עבודה אסטרטגי ראשון של ההסברה הציונית, קשר 41, חורף 2011, עמ' 65 - 77
הערות שוליים

↑  מורן אזולאי, מחדל ההסברה: המשרד נתפר לדיסטל, המערך קרס, וישראל הפקירה את הבמה הבינלאומית, באתר ynet, 22 באוקטובר 2023
↑  טל שניידר, הכאוס במשרד ההסברה מוכיח שהתפקיד פשוט גדול מדי על דיסטל־אטבריאן, באתר זמן ישראל, 31 באוגוסט 2023
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88  משה יגר (2005) הערות על שירות החוץ של ישראל, שערי תקוה: מרכז אריאלי למחקרי מדיניות
↑  נווה, ד.(1995).הסברה ממשלתית: אפשר גם אחרת. מרכז שלם, מכון למדיניות לאומית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב.
↑  דו"ח מבקר המדינה מס' 2 לשנת הכספים 1950/51, עמ' 64. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב.
↑  דברי הכנסת, כרך 1, ע"ע 273–319. בתוך: יגר, מ. לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל, 1986, ישראל, הוצאת להב
↑  דברי הכנסת, כרך 21 ע"ע 712–713. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב.
↑  (שם, כרך 22, עמ' 1655. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב.
↑  גלילי, י.(1990).אל ועל: איגרות ודמויות.רמת אפעל:הקיבוץ המאוחד.
↑  תפקיד זה מולא על ידי מנהלי לשכת ראש הממשלה בין 1963-1967.
↑  יגר, מ. (1986). לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל. ישראל: להב.; מנור, י. (2008) "כישלון ההסברה או כישלון המדיניות?". בתוך גרוניק, א. ונויברגר, ב.(עורכים): מדיניות חוץ בין עימות להסדרים ישראל 2008-1948. עמ' 61–80. רעננה:האוניברסיטה הפתוחה.
↑  מלבד בני בריתה של החזית הסובייטית.
1 2  שם.
↑  שם. ; יגר, מ. (2005).הערות על שירות החוץ של ישראל. שערי תקוה: מרכז אריאלי למחקרי מדיניות.
↑  דברי הכנסת, כרך 53 ע"ע 377–384. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.עמ' 57.ישראל:להב.
↑  דברי הכנסת, כרך 55 ע"ע 3704. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.עמ' 59.ישראל:להב.
↑  בפורום השתתפו נציגי רשות השידור, פרופסורים, פסיכולוגים סוציולוגים ונציג מרכז ההסברה.
↑  יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב
↑  60%-70% לטובת ישראל לעומת 3% לכל היותר לטובת מדינות ערב.
↑  שם; אתר הכנסת
↑  בדו"ח ועדת פלד פורטו ציבורי היעד הספציפיים להסברה בארץ כגון: ישראלים הבאים במגע עם אזרחים מחוץ לישראל, אזרחים זרים הנמצאים בארץ ובעיקר- כתבי חוץ, אורחי ממשלה והמינהל הציבורי ותיירים.
↑  דו"ח מבקר המדינה מס' 25 לשנת הכספים 1973 ע"ע 294–298. בתוך:יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל.ישראל:להב.
↑  רפי ישראלי (עורך), פרחים לדוד. יד לדוד פרחי ז"ל, ירושלים: דפוס רפאל חיים כהן. עמ' 177, 183.
יגר, מ.(1986).לתולדותיה של מערכת הסברת החוץ של ישראל. עמ' 107. ישראל, הוצאת להב.
↑  מנור, י. (2008), "כישלון ההסברה או כישלון המדיניות?". בתוך גרוניק, א. ונויברגר, ב. (עורכים): מדיניות חוץ בין עימות להסדרים ישראל 2008-1948. עמ' 61–80. רעננה: האוניברסיטה הפתוחה.
↑  טל שלו‏, הסברה אחרת: צעירים ישראלים סיפרו על הארץ בניו יורק, באתר וואלה, 23 בספטמבר 2011
מערך ההסברה הממשלתי של מדינת ישראל בשנת 1967
קראטון ילגרן

האזורים הגאולוגיים של אוסטרליה על פי גיל. קראטון ילגרן הוא הכתם החום הגדול בשמאל התמונה
קראטון ילגרן (באנגלית: Yilgarn Craton) הוא קראטון גדול המרכיב את מרבית החלק היבשתי של אוסטרליה המערבית. הוא גובל בתערובת של אגני השקעה, חגורות קימוט והעתקי דחיקה מעידן הפרוטרוזואיקון. הקראטון כולל שרידים לתחילת היווצרות כדור הארץ. גרגירי זירקון שנתגלו בג'ק הילס (Jack Hills) בפיסת הקרום נארייר (Narryer Terrane) תוארכו לפני 4.27 מיליארד שנים.
גאוגרפיה

קראטון ילגרן הוא הקראטון הנרחב ביותר מבין שלושת הקראטונים מהארכאיקון באוסטרליה (שני האחרים הם קראטון פילבארה (Pilbara) וגאולר (Gawler)). הוא משתרע מדרום לצפון לאורך של כ-1,000 קילומטרים, מאספרנס (Esperance) שעל החוף ועד לנהר מורצ'יסון (Murchison River) שבתוך היבשת, וממערב למזרח לאורך כ-600 קילומטרים, מרכס דרלינג (Darling Range) שממזרח לעיר פרת' ועד לשדות הזהב והניקל של קלגורלי (Kalgoorlie) וקמבלדה. השוליים המזרחים הם מערבית לרכס פרייזר (Fraser Range). מרבית השטח היא מסלע של גרניט וגנייס המכוסים בשכבה דקה של חול.
הקראטון הוא אחד האזורים הפיזיוגרפים המובחנים בחלוקה הפיזיוגרפית של השילד של מערב אוסטרליה, המורכב בנוסף מ"גוש סטירלינג-הר בארן" (Stirling-Mount Barren Block), הרי דרלינג (Darling Hills) ומדף רשרשה (Recherche Shelf).
מקור השם ילגרן בשפת הילידים ופירושו "אבן לבנה" או קוורץ.
בצפון האוזר נמצא מכתש פגיע יאראבובה.
גאולוגיה

ההשערה המקובלת היא שקראטון ילגרן נבנה בין לפני 2.94 מיליארד שנים לבין 2.63 מיליארד שנים כתוצאה מהצטברות של פיסות קרום של קרום כדור הארץ או גושים רבים, שמרביתם נוצרו בין לפני 3.2 מיליארד שנים ללפני 2.8 מיליארד שנים. מאורע הצטברות זה מתבטא במחדרים רבים של גרניט וגרנודיוריט, המרכיבים מעל ל-70% מקראטון ילגרן; בגעשיות של בזלת תולאיטית וקומטיט; בהתמרה אזורית ומעוות כמו גם הצטברות משמעותית של זהב בקראטון. תהליכי ההצטברות התרחשו במספר שלבים, קרוב לוודאי שבין השלבים של הצטברות של פיסות קרום הפרידו שלבים של הפחתה, כאשר פעילות מחודשת התרחשה באופן מקרי.
חלק מהחגורות הירוקות וסלעי הגרניט עתיקים מאוד ומתוארכים לפני 3.1-2.9 מיליארד שנים, וכמה צעירים קצת יותר ומתוארכים לפני 2.75-2.65 מיליארד שנים.
גאולוגיה > חלקי הקראטון

קראטון ילגרן מורכב בעיקר מכמה פיסות קרום:
הפרובינציה הדרום-מערבית (Southwestern Province) - בת כ-2.8 מיליארד שנים ובנויה גרניט וגנייס.
חגורת הגנייס המערבית (Western Gneiss Belt) - בת כ-2.8 מיליארד שנים. סדרה של חגורות התמרה מתקדמת מתחילת הארכאיקון שעברו עיוות מספר פעמים, הבנויות בעיקר מגנייס גרנוליט לויקוקרטי (כלומר שצבעו בהיר) הבנוי מפצלות השדה. פיסת קרום זו מייצגת את אחת מפיסות הקרום העתיקות ביותר על פני כדור הארץ. פיסת הקרום הגנייס המערבי נחשפת בחציים המערבי של השוליים הצפוניים של קראטון ילגרן כפיסת הקרום נאררייר (Narryer Gneiss Terrane), תערובת של גרניט מותמר פלדספרי שעבר מספר עיוותים משמעותיים וגנייסים שהם סלעי יסוד שעברו התמרה בתנאי פאצייס אמפיבוליט וסלעי מיגמטיט, המתוארכים לגיל עתיק יותר מ-3.3 מיליארד שנים ועד לגיל של 3.8 מיליארד שנים, המוקפים בפיסת הקרום גנייס מורגו (Murgoo Gneiss Terrane, גילה 2.95 מיליארד שנים), כמו גם יריעות בנות 2.75 מיליארד שנים עד 2.6 מיליארד שנים של גרניט, יריעות אופיוליט שהם תוצאה של כיסוי (מכלול טרילבר - Trillbar Complex), וכמה חגורות גנייס בנות 2.4 מיליארד עד 2 מיליארד שנים מהפרוטרוזואיקון.
מתחם מורצ'יסון (Murchison Province) - פיסת קרום של גרניט-חגורות ירוקות. מתחם מורצ'יסון נחשף בשליש המערבי ובשליש הצפוני של קראטון ילגרן. הסטרטיגרפיה של המתחם מחולקת לשישה מרכיבים מבניים-סטרטיגרפיים - שתי חגורות ירקות של סלע מותמרים מסלעי יסוד וסלעי משקע וארבע קבוצות של גרניטואידים.
מתחם הצלב הדרומי (Southern Cross Province) - פיסת קרום של גרניט-חגורות ירוקות. שוכן במרכז אזור קראטון ילגרן. את המתחם ניתן לחלק לשלוש שכבות: החגורה הירוקה התחתונה (בערך לפני 3 מיליארד שנים) המאופיינת על ידי סלע געשי מאפי ותצורת ברזל הפסים, שכבת ביניים געשית פלסית, ושכבה עליונה של סלעי משקע (בערך לפני 2.73 מיליארד שנים) של סלעים געשיים קאלק-אלקליניים (מכלול מרדה) וסלעי משקע קלסטיים (תצורת דיימלס).
מתחם שדות הזהב הצפון-מזרחיים (North-East Goldfields) - פיסת קרום של גרניט-חגורות ירוקות, בהן החגורה הירוקה נורסמן-וילונה (Norseman-Wiluna Greenstone Belt) מעידן הארכאיקון, שבה מחדרים של קומטיט. חגורה זו מכילה את מרבית עתודות הזהב של אוסטרליה, כולל הרצועה המכונה מייל הזהב של קלגורלי (Kalgoorlie Golden Mile), ובה המכרה "סופר פיט" (Super Pit gold mine). מרבית הזהב הושקע בין לפני 2,650 מיליון שנים ל-2,630 מיליון שנים.
גאולוגיה > אגני השקעה

קראטון ילגרן מכוסה חלקית באגני השקעה מהפלאוזואיקון ומהפנרוזואיקון במזרח ובצפון-מזרח, כולל אגן קנינג (Canning Basin). הוא גובל בחלקו המערבית במתלול דרלינג (Darling Scarp) ובהעתק דרלינג (Darling Fault) המפרידים בין קראטון ילגרן לאגן פרת' (Perth Basin) במערב. הקראטון מכוסה על ידי כמה שרידים של אגני השקעה מתור היורה כדוגמת תת-אגן קולי (Collie Sub-Basin).
בנוסף יש בקראטון ילגרן ציפוי משמעותי של משקעים של נחלים קדומים מהשלישון, או אפילו צעירים יותר, שנוצרו מסחיפה ממושכת, השקעה והשקעה מחודשת של רצפי כיסוי ורגולית ישנים על תשתית הארכאיקון.
רצפי כיסוי מוכרים מהשלישון כוללים את אגן ברמר (Bremer Basin), אגן אופיסר (Officer Basin) וכו'.