פון דר טאן (סיירת מערכה, 1909)
התכנון

הסיירת הגרמנית הגדולה שקדמה ל"פון דר טאן" ותוכננה ב-1906, "בליכר", הייתה גרסה גדולה יותר של הסיירות המשוריינות שקדמו לה והיא הייתה חמושה ב-12 תותחי 21 ס"מ. באותה שנה החלו הבריטים לבנות סיירות מערכה מדגם "אינווינסיבל", שחומשו בשמונה תותחים ראשיים של 12 אינץ' (39.5 ס"מ). מכאן נולד הצורך בסיירת שתוכל להתמודד עם יריבותיה הבריטיות. עבודת התכנון של האונייה החדשה, שכונתה "סיירת F", החלה באוגוסט 1906. הדרישות העיקריות שהוצגו למתכננים היו שמונה תותחים ראשיים בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ'), שמונה תותחים משניים בקוטר 15 ס"מ (5.9 אינץ') ומהירות מינימלית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
ראשי הצי נחלקו בשאלה איזה תפקיד צריכה למלא האונייה החדשה; שר הצי הגרמני, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, חשב שהיא צריכה לדמות לסיירות הבריטיות מדגם "אינווינסיבל" אך עם תותחים כבדים יותר, שריון קל יותר ומהירות גבוהה יותר, כדי שתסייר לפני הצי (Scout cruiser) ותוכל להשמיד את סיירות האויב. הוא לא חשב שהאונייה צריכה להיות חלק ממערך הקרב הראשי. הקייזר וילהלם השני ורוב ראשי משרד הצי המלחמתי היו בעד שילוב האונייה במערך הקרב הסדור לאחר המגע הראשון עם האויב, מה שהצריך שריון כבד בהרבה. ההתעקשות על היכולת להשתתף בקרב סדור נבעה מנחיתותו המספרית של צי הים הפתוח הגרמני בהשוואה לצי המלכותי הבריטי. ההצעות הראשונות כללו סוללה ראשית של תותחי 30.5 – 34.3 ס"מ (12.0 – 13.5 אינץ'), אך בשל אילוצים כספיים נאלצו להסתפק בתותחי 28 ס"מ בצריחים דו-קניים שפותחו עבור שתי אוניות המערכה מסדרת "נסאו".
בישיבה שנערכה בספטמבר 1906 יושבו רוב חילוקי הדעות באשר למאפייני המבנה והחימוש של האונייה. פון אייקשטדט, הארכיטקט הימי הראשי של הצי, טען כי מאחר שמבדקי לוחות השריון לסיירת המערכה החדשה עדיין לא הסתיימו, יש לדחות את הבנייה כדי שניתן יהיה לערוך את השינויים הנחוצים בהתאם לתוצאותיהם. הוא הוסיף ואמר כי תותחים בקוטר 21 ס"מ או 24 ס"מ (9.4 אינץ') יספיקו כדי לחדור את השריון של סיירות המערכה הבריטיות החדשות. אדמירל אוגוסט פון הרינגן, ממחלקת הצי הכללי, טען שלאונייה נחוצים תותחי 28 ס"מ כדי שתוכל להתמודד עם אוניות מערכה. אדמירל אדוארד פון קאפלה, סגן שר הצי, מסר לנוכחים כי מבדקי השריון שמתחת למים אמורים להתבצע בנובמבר; ולאחר שיתקבלו תוצאותיהם ייתכן שיהיה צורך להקטין את קוטר התותחים הראשיים, כדי לפצות על תוספת משקל של השינויים שיידרשו בשריון. טירפיץ דחה את הרעיון להקטין את קוטר התותחים, גם במחיר הגדלת התפוסה המוסכמת של 19,000 טון.
בסוף ספטמבר הוצגו לקייזר שלושה סידורים עקרוניים של תותחי האונייה: "1a", עם שני צריחים דו-קניים וארבעה צריחים בודדים; "2a", עם ארבעה צריחים דו-קניים; ו-"5a", עם שלושה צריחים דו-קניים ושני צריחים חד-קניים. בכל שלושת הסידורים הוצבו התותחים המשניים בבתי תותחים. הקייזר אישר את תוכנית "2a", צוות התכנון המשיך בעבודתו והכין תוכנית מעודכנת "2b". בתוכנית זו סודרו צריחי התותחים הצדיים (בדפנות) (אנ') בקו אלכסוני, כדי שניתן יהיה לירות מטח דופן מכל השמונה בבת אחת; הצעה זו לא יושמה בסופו של דבר בשל המאמצים העצומים על גוף האונייה. כמו כן הוחלט לשנות את מערכת ההנעה ולעבור ממנועי קיטור תלת דרגתיים לטורבינות קיטור וכך להגדיל את מהירות האונייה ל-24 קשרים (44 קמ"ש). התוכנית המעודכנת נקראה "2a 1"; לאחר שינויים נוספים במערכת השריון ובהספק הטורבינות נוסחה הגרסה הסופית, "2c 1".
ב-22 ביוני 1907 אישר הקייזר את בניית "סיירת F" שתיקרא "פון דר טאן", על שם לודוויג פרייהר פון אונד צו דר טאן-רתסמהאוזן, גנרל בווארי שלחם במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870. החוזה הוענק למספנת Blohm & Voss בהמבורג ב-26 בספטמבר 1907. עלות האונייה 36.523 מיליון מארק, 33 אחוזים יותר מ"בליכר" וכפול ממחיר הסיירת המשוריינת הקודמת "שרנהורסט". העליות המשמעותיות במחיר גרמו לבעיות גדולות עבור הצי הגרמני, שכן חוקי הצי ששלטו בתוכנית הבנייה הניחו שהמחירים יישארו יציבים למדי לאורך זמן.