stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האגודה למען הגאולה האמיתית והשלמה
הוצאה לאור > פרסומים נוספים

Геула - שבועון 'עידן משיח' בשפה הרוסית, ה'תשנ"ח
כרטיסי משיח כרטיסים הנושאים את תמונתו של הרבי מלובביץ' שמתחתיה הכיתוב "משיח" ומאחוריה תפילת הדרך. הכרטיסים זכו להפצה נרחבת והודפסו במיליוני עותקים, תש"ס
נפלאות באגרות - סיפורים על נפלאות שקרו על ידי הכתיבה לרבי באמצעות האגרות קודש, תשס"ג
זמן הגאולה - מגזין הסוקר את עצרת י' שבט תש"ע
עצרת הגאולה - אלבום סיכום הפעילות של האגודה, ה'תשע"ז
שומר החומות - חוברת סיכום של ניסי מבצע שומר החומות כחלק מתהליך התקרבותנו לגאולה, הודפס בכרבע מיליון עותקים ופורסם בבתי כנסת ברחבי הארץ, ה'תשפ"א
הדור השביעי - חוברת הסבר על הרבי מלובביץ' כנשיא הדור, הודפס בכרבע מיליון עותקים בצירוף לעיתון ישראל היום, ה'תשפ"א
פוסטרים ומדבקות - האגודה מוציאה גם חומרים אחרים לצורך פרסום זהותו של הרבי מלובביץ' כמלך המשיח.
חברי האגודה

בעבר:
הרב זמרוני ציק - מייסד
בהווה:
הרב חיים ציק, בנו של הרב זמרוני - חבר האגודה ואחראי אגף המדיה
יצחק רחימי - ממייסדי האגודה ומנהל פיננסי
מנחם רווה - ממייסדי האגודה ויו"ר מטה הקהל
הרב בנציון פרישמן - עורך ההו"ל
טוביה דורון - מנהל אתר הגאולה
לקריאה נוספת

שבועון כפר חב"ד י"א ניסן תשנ"ד
שבועון בית משיח גיליון 400
משה יונגמן

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1922 ד' בטבת תרפ"ב חודורוב, אוקראינה 
 פטירה:  30 בדצמבר 1982 (בגיל 60) י"ד בטבת תשמ"ג קרית טבעון‏‎, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  2 ביולי 1947
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  יידיש, עברית
 סוגה:  שירה
 פרסים והוקרה:  פרס ראשון לשירה מטעם מרכז ארגון הפליטים, רומא 1946.  פרס האקדמיה של הקונגרס היהודי העולמי, פריז 1956.  פרס קונגרס התרבות היהודית ומועדון פא"ן, ניו יורק 1965.  פרס על-שם יוסף אופאטושו, פריז 1967.  פרס על-שם גניה לוי גארפינקל, תל אביב 1973.  פרס ראש הממשלה, תל אביב 1974.  פרס עיריית חיפה על-שם דוד פינסקי, 1976.  פרס עיריית תל אביב על-שם מנדלי מוכר-ספרים, 1982.
 
משה יונגמן (ביידיש: יונגמאן; 4 בינואר 1922 – 30 בדצמבר 1982) היה משורר שכתב ביידיש ובעברית, עסק בתרגום מעברית ליידיש ולהפך ופעל במחצית השנייה של המאה ה-20.
חייו > ילדות

משה יונגמן נולד בעיירה חודורוב שבגליציה (כיום אוקראינה) ליצחק ורחל (לבית לנדמן). היו לו שתי אחיות גדולות, ברטה ולוצי (לוטי). בילדותו למד בחדר. למד בבית ספר תיכון בלמברג (לבוב), אותו סיים בהצטיינות. הוא החל לכתוב שירה בגיל 8. בסוף שנות השלושים, כשהגיעו לעיר סופרים סובייטים שכתבו ביידיש, פגש בדוד הופשטיין, שעודד אותו להמשיך בכתיבת שירה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה יונגמן, שנאלץ להפסיק את לימודיו האוניברסיטאיים בעקבות המלחמה, נמלט לברית המועצות והגיע לרוסטוב.
חייו > במהלך מלחמת העולם השנייה

הוא נפצע קשה בידו ובבטן כשהעיר רוסטוב הופצצה, אושפז בבית חולים שדה ונדד עמו עד לסיביר. לאחר מכן נאסר ועבד במחנות הסגר באזור מכרות כבול עד 1945. הוריו ואחותו הבכורה נספו בשואה בקבר אחים בטרנסניסטריה ביחד עם רוב יהודי בוקובינה. כשהצבא הגרמני נסוג מתחומי ברית המועצות, ברח יונגמן דרך רומניה והונגריה והגיע אל מחנות העקורים באיטליה. ברומא פעל בהנהגת תנועת הנוער "גורדוניה". שם גם פגש את אשתו לעתיד, מרים (לבית סלונימצ'יק). הם נישאו בבית הכנסת ברומא בשנת 1947.
חייו > בארץ ישראל

עם הגיעם לארץ ישראל ב-2 ביולי 1947 בעלייה ד' התיישבו מרים ומשה בקריית טבעון לאחר ניסיון להיקלט בקיבוץ חניתה. בתחילה עבד יונגמן כסבל ב"משביר המרכזי" אך לא התמיד בעבודה בשל פציעותיו מהמלחמה. לפיכך החליט להשלים את לימודיו והתקבל ללימודי היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא הספיק ללמוד שלושה חודשים לפני שפרצה מלמת השחרור, אז הלימודים נפסקו. במהלך תקופה זו עבד בספרייתו של מרטין בובר. הוא הצליח לרדת בשיירה האחרונה לתל אביב לפני שהחל המצור על ירושלים. יונגמן גויס למלחמה והוצב בראש פינה אך לאחר מספר חודשים שוחרר מפאת מצבו הרפואי. הוא התקבל לעבודה בבנק אנגלו-פלשתינה שם עבד כארכיבר, עד שהוצע לו לשמש מזכיר הסמינר "גורדון" בחיפה עם פתיחתו. במקביל לעבודה זו למד בסמינר אותו סיים בהצטיינות.
לאחר שנתיים עבר לנהל את בית הספר בכפר עופר, ולאחר מכן ברמת ישי, שם שימש כמנהל, מורה ומחנך במסגרת "שירות חלוצי ישראל" (שח"ל) לפי קריאתו של דוד בן-גוריון. לאחר מכן ניהל את בית הספר במגדל העמק. לאחר שש עשרה שנים בהוראה, התמנה כמפקח של משרד החינוך במחוז הצפון. למשה יונגמן הוענק התואר "יקיר בית שאן" על תרומתו להעלאת המורל בקרב מורים ותלמידים במהלך מלחמת ההתשה.
משה יונגמן היה רב־לשוני ודיבר יידיש, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית ועברית.
חייו > חברות ב"יונג ישראל"

משה יונגמן היה חבר בקבוצת "יונג ישראל" (ישראל הצעירה) אשר קיבצה את המשוררים והסופרים הידיים שעלו לארץ ישראל מהתפוצות. בין חברי הקבוצה היו יוסל בירנשטיין ואברהם סוצקבר. חלק ממפגשי הקבוצה התקיימו בביתו שבטבעון.
חייו > פטירתו

משה נפטר ב-30 בדצמבר 1982 מדום לב בביתו בטבעון, כחודש לאחר יציאתו לגמלאות ממשרד החינוך. הוא חזר באותו היום ממפגש הוקרה בבית הספר היסודי "מוצקין" במושב השיתופי מולדת.
משפחתו

למשה ומרים יונגמן נולדו שני ילדים: חיים יצחק (איציק) ושולמית (שולי) אבירן.
אחייניו הם הדיפלומט והשגריר לשעבר שמואל מירום (וסרמן) והאמנית רעיה ורסמן־סיני.
המשורר אברהם סוצקבר כתב את השיר "לזכר משה יונגמן", מתוכו כתב:
אהבתי אותו כפי שהוא אהב את אביו הגליצאי,

שנשא שק לבנות נאנחות על-פני הקארפאטים;

באמת, האמנם נפרדנו שנינו אז?

הוא חי בחיוכיו: בשירים ובפואמות.
פרסים

רשימת פרסים שקיבל יונגמן:
פרס ראשון לשירה מטעם מרכז ארגון הפליטים, רומא 1946.
פרס האקדמיה של הקונגרס היהודי העולמי, פריז 1956.
פרס קונגרס התרבות היהודית ומועדון פא"ן, ניו יורק 1965.
פרס על-שם יוסף אופאטושו, פריז 1967.
פרס על-שם גניה לוי גארפינקל, תל אביב 1973
פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, תל אביב 1974.
פרס עיריית חיפה על-שם דוד פינסקי, 1976.
פרס עיריית תל אביב על-שם מנדלי מוכר-ספרים, 1983.
כתביו > קובצי שיריו

על-פי הגדה של פסח, רומא: גורדוניה אין איטליא, 1946.
אין הינערפלעט, טארף-לידער (חלום בלהות, שירי כבול), רומא: גורדוניה אין איטליא, 1946.
אין שאטן פון מולד: לידער און פאעמען (בצל המולד), פריז: די גאלדענע פאווע, 1954.
ווייסע טויערן (שערים לבנים), תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1964.
שמייכלען פון ארץ הקודש (חיוכים מארץ הקודש), תל אביב: פארלאג "המנורה", תשכ"ט – 1969.
רעגן-בויגן צוקאפנס (למראשותיה של קשת-בענן), תל אביב: פארלאג ישראל-בוך, 1973.
אין לאנד פון אליהו הנביא (בארצו של אליהו הנביא), תל אביב: ישראל-בוך, 1977.
מיין טאטנס פרנסות (פרנסות של אבי), תל אביב: ישראך-בוך הילפספאנד פאר יידיש-שאפונג, 1981.
שטערן דערקענען דיך (כוכבים מזהים אותך), תל אביב: פארלאג י.ל. פרץ, תשמ"ה – 1985.
שערים לבנים: שירים ופואמות, תרגם מיידיש: המחבר, ערך: ק.א. ברתיני, תל אביב, רשפים, תשמ"ו - 1986.
בצל המולד: שירים, ערכה: מרים יונגמן, תל אביב: רשפים, תשמ"ח – 1988.
כתביו > תרגומיו מיידיש לעברית > ספרים

ברגנר, הרץ [ביידיש: בערגנער, הערץ], סיפורי ווארשה, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: קצין חינוך ראשי - ענף ההשכלה: משרד הביטחון, תשכ"ו - 1966.
פאלאטניק, רוזה, פרוכת הקטיפה: מבחר סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: המנורה, תשל"ב - 1972.
ראם, מנוחה [שם בדוי], סיפור הסיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, תשל"ד - 1974.
ראוויטש, מלך, ספר המעשיות של חיי, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: החברה האמריקאית ישראלית למו"לות, תשל"ו - 1976.
קורלנד, ליב, על שפת הכנרת, מיידיש: משה יונגמן, ירושלים: מ' ניומן, תשל"ז - 1977.
וורזאגר [ווארזאגער], שלמה, תשעה סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, תשל"ט - 1979.
שלווין [שלעווין], בנימין, סתיו פולני: ועוד 11 סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: מ' ניומן, 1979.
מייזיל, נחמן, דפי זכרונות: הדרך מקיוב לבאבינצי, מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: בית מייזיל, תש"ם 1980.
וינברג [וויינבערג], יוסף, דמעה ותפילה, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תשמ"ב - 1981.
מייזיל, נחמן, דעם זיידנס פערד (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: מוציא לאור לא ידוע, 1981.
מייזיל, נחמן, מיין זיידנס פערד (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, קיבוץ אלונים: מוציא לאור לא ידוע, 1982.
ראם, מנוחה [שם בדוי], בצל עץ הערבה: סיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד - 1983.
רוס, רבקה, במחיצתו של איציק מאנגר: פגישות ומכתבים עם גדול משוררי שירת היידיש, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: אל"ף, תשמ"ג - 1983.
מייזיל, נחמן, אין דער קבוצה שייך אבריק (בקבוצת שייך אבריק) (דו שפתי), מיידיש: משה יונגמן, אלונים: מוציא לאור לא ידוע, תשנ"א - 1991.
בורשטיין-פינר, ז’ק. בוקר טוב, ילדים: שירים וסיפורים, מיידיש: משה יונגמן, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ”ג - 1993.
כתביו > תרגומיו מיידיש לעברית > סיפורים בודדים

סוצקבר, אברהם, "החתונה הראשונה בעיר", מיידיש: משה יונגמן, מאזנים, כרך 1 מס' 2 (טבת תשל"ו/ינואר 1976), עמ' 112–118.
בלומה למפל, צבי אייזנמאן, א. קארפינוביץ'
כתביו > תרגומיו מיידיש לעברית > שירים בודדים

הופשטיין, דוד, מתוך זיכרון דמי הבאתי, (תרגום מיידיש: משה יונגמן את השירים: מוֹצָאֵנוּ מִסֶּלַע, הֲרֵינִי, לַפְּתִילָה הַחֲדָשָׁה, הַתְחָלָה), תל אביב: רשפים 1984.
יוסף קרלר, משה ואלדמאן, יוסף רובינשטיין, רבקה באסמאן, מאיר חרץ
כתביו > תרגומיו מעברית ליידיש > ספרים

לובעטקין, צביה, אין אומקום און אויפשטאנד (בימי כליון ומרד), פון עברית - משה יונגמאן, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם - 1980.
עמוס עוז, עד מוות
אברהם שלונסקי, מבחר שירים
כתביו > תרגומיו מעברית ליידיש > סיפורים בודדים

יצחק אורפז, אהרן אפלפלד, עמליה כהנא-כרמון, דוד שחר
כתביו > תרגומיו מעברית ליידיש > שירים בודדים

דוד אבידן, אנדד אלדן, אהרן אמיר, חיים גורי, אמיר גלבוע, זרבבל גלעד, אורי צבי גרינברג, ע. הלל, חיה ורד, נתן זך, זלדה, ש. זמיר, איתמר יעוז-קסט, מירה מאיר, אהרן מאירוביץ, רבקה מרים, יחיאל מר, יהודה עמיחי, אבא קובנר, עוזר רבין, דליה רביקוביץ, פנחס שדה, ש. שלום, פנחס פרח
ראו גם

אברהם סוצקבר
יונג ישראל
גורדוניה
פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש
לקריאה נוספת

אסופה לזכרו של משה יונגמן, עריכה: נאוה גונן, הוצאת מושב מולדת תשמ"ה – ינואר 1985.
"יונגמן, משה" בתוך ארכיון דב סדן, הספרייה הלאומית. בתיק: 14 מכתבים, 5 "שנות טובות" והקדשה עם צאת ספרו: "אין לאנד פון אליהו הנביא: לידער און פאעמעס", תשל"ז; בתיק גם מכתב מד"ר יוסף כצנלסון, ועדת התרבות טבעון וטיוטת דו"ח ההמלצה על יונגמאן לפרס ראש הממשלה לספרות יידיש, תשל"ד.
"יונגמן, משה" בתוך ארכיון יוסל בירשטין, הספרייה הלאומית. בתיק: 13 מכתבים טבעון, 1953-1982; 3 מכתבים; יונגמאן מרים, טבעון; 2 מכתבים אליה; מאמר; כתב יד מכונת כתיבה; "ערב משה יונגמן" בית הסופרת"א 1987; עברית (סיפור של י.ה. עליו), ע' 3.
הערות שוליים

↑  אסופה לזכרו של משה יונגמן, עריכה: נאוה גונן, הוצאת מושב מולדת תשמ"ה – ינואר 1985, עמ' 1.
↑  לוצי וסרמן, דף עד, באתר יד ושם, ‏30.7.99
↑  יוסף יונגמן (עורך), תולדות משפחת יונגמן, הוצאה עצמית, עמ' 96.
1 2  אסופה לזכרו של משה יונגמן, עמ' 3.
↑  שחר פינסקר, "שלג ישראלי': על קבוצת 'יונג יידיש' במלאת שישים שנה להקמתה", הארץ תרבות וספרות, 19 באוקטובר 2011
↑  אסופה לזכרו של משה יונגמן, עמ' 17.
↑  משה יונגמן, בצל המולדת: שירים, עורכת: מרים יונגמן, תל אביב: הוצאת רשפים, ה'תשמ"ח – 1988, עמ' 77.
↑  ישראל כהן, "ברכה לאחות הצעירה" דברי ברכה שנאמרו בבית שלום עליכם בטקס חלוקת פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, ביום 30 באפריל 1974, מעל במות, 1982, עמ' 300.
↑  פרסי עיריית תל אביב-יפו 2022, תל אביב: מחלקת הטקס, אירועים, הנצחה ומורשת, עמ' 36.
1 2  משה יונגמן, בצל המולד, עמ' 76.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301331105171  PLWABN: 9810673570305606  GND: 172173299  ISNI: 0000 0001 1970 7987  LCCN: n82231748  VIAF: 37327917   WorldCat (עם VIAF): 37327917
אספן בארדסן

אספן בארדסן (בנורווגית: Espen Baardsen; נולד ב-7 בדצמבר 1977; שמו מבוטא "בורדסן") הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת השוער. הוא נולד בסן רפאל, קליפורניה, ארצות הברית, להורים ממוצא נורווגי. הוא שיחק בנבחרת הצעירה של ארצות הברית לפני שהוא החליף את הנבחרת האמריקאית בייצוגה של נבחרת נורווגיה, בעקבות האזרחות שירש מהוריו במדינה.
קריירת מועדונים

ב-1995 הוא הצטרף למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר, אך ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון רק באביב 1997. למרות הצגת יכולת טובה, כשבין היתר שמר על שער נקי בתיקו המאופס מול ארסנל, לא זכה בארדסן לזמן משחק רב בקבוצה. בשנת 2000 עבר בארדסן לווטפורד תמורת 1.25 מיליון פאונד במטרה לשמש כשוערה הראשון של הקבוצה. למרות זאת, לקראת סוף עונת 2000/2001, הוא איבד את מקומו בהרכב לשוער הוותיק אלק צ'מברלין.
בשנת 2003, לאחר תקופת השאלה קצרה באברטון, פרש בארדסן ממשחק בגיל 25 בלבד. בארדסן טען שפרישתו נבעה מאיבוד העניין בכדורגל. בארדסן חזר להתגורר בארצות הברית, וכיום הוא שותף בבעלות של חברה שבסיסה בלונדון.
קריירה בינלאומית

ברמה הבינלאומית, שותף בארדסן במעל ל-20 משחקים בעבור נבחרת נורווגיה מתחת לגיל 21, ואף ב-4 משחקים בעבור הנבחרת הלאומית הבוגרת של נורווגיה. בארדסן היה השוער השלישי של הנבחרת במונדיאל 1998, אולם הוא לא שותף באף משחק בו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2000 מול נבחרת לטביה בספטמבר 1998. המשחק הבינלאומי האחרון שלו היה בינואר 2000 מול נבחרת איסלנד.
השתתפותו במשחקי הנבחרת הנורווגית עומדת בניגוד לכך שמעולם לא התגורר במדינה במהלך כל חייו.
מלחמת אוסטריה–סרדיניה

מלחמת אוסטריה–סרדיניה (גם מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, מלחמת צרפת–אוסטריה או מלחמת אוסטריה–פיימונטה, הידועה גם כמערכת איטליה), נערכה בין צרפת תחת שלטונו של נפוליאון השלישי וממלכת סרדיניה נגד האימפריה האוסטרית בשנת 1859. בעקבות תהליך האיחוד האיטלקי, מלחמה זו מוכרת גם כמלחמת העצמאות השנייה.
רקע

שליטי ממלכת סרדיניה-פיימונטה (להלן ממלכת סרדיניה), שנחלו תבוסה כנגד אוסטריה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, הבינו כי רק בעזרת בעלי ברית יצליחו לנצח.
מסקנה זו הובילה את קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת ממלכת סרדיניה, לכונן יחסים עם מעצמות אירופאיות אחרות, באמצעות השתתפות חלקית במלחמת קרים.
בועידת השלום בפריז ניסה קאבור למשוך תשומת לב לאיחודה של איטליה. קאבור מצא כי הבריטים והצרפתים בעד, אך כלל אינם מעוניינים לפעול נגד האינטרסים של אוסטריה, מאחר שצעדים לכיוון עצמאות איטלקית יאיימו על טריטוריה אוסטרית בלומברדיה ובוונטיה. שיחות בין נפוליאון השלישי וקאבור לאחר ועידת השלום סימנו את נפוליאון כמועמד לסייע לאיטליה.
ב-14 בינואר 1858 ניסה פליצ'ה אורסיני האיטלקי לרצוח את נפוליאון השלישי. ניסיון רצח זה הביא אהדה רבה למאמץ האיחוד האיטלקי, והשפיע עמוקות על נפוליאון עצמו, אשר הפך נחוש לעזור לפיימונטה נגד אוסטריה בפעולות ההפיכה שממשלות איטליה יאפשרו בעתיד.
הקיסר נפוליאון השלישי וקמילו בנסו די קאבור, חתמו על הסכם ברית נגד אוסטריה: צרפת תסייע לממלכת סרדיניה במלחמה נגד אוסטריה אם תותקף, ומלכת סרדיניה תעביר בתמורה לצרפת את ניס ואת סבויה.
ברית סודית זו שירתה את שתי המדינות: היא סייעה לשליטי פיימונטה באיחוד חצי האי האפניני תחת בית סבויה, והחלישה את אוסטריה, יריבתה המושבעת של האימפריה הצרפתית תחת שלטונו של נפוליאון השלישי.
קאבור, אשר הותנה בקבלת סיוע מצרפת בתקיפה אוסטרית, הסית את וינה בעזרת סדרת תמרונים צבאיים בקרבת הגבול. אוסטריה פרסמה אולטימטום ב-23 באפריל 1859, בו דרשה את פירוק צבא סרדיניה. עקב סירובה של סרדיניה, הוכרזה מלחמה ב-29 באפריל, אשר גררה את צרפת לעימות.
כוחות

צבא צרפת במערכת האיטלקית מנה כ-130,000 חיילים, 2,000 פרשים ו-312 תותחים.
הצבא פעל תחת פיקודו של נפוליאון השלישי, מחולק לחמישה קורפוסים: הגיס הראשון, תחת פיקודו של אשיל ברגו ד'הילר, הגיס השני, תחת פיקודו של פטריס דה מק-מהון (דוכס מגנטה), הגיס השלישי תחת פיקודו של פרנסואה סרטין קנרובר, הגיס הרביעי תחת פיקודו של אדולף ניל, והגיס החמישי תחת פיקודו של הנסיך נפוליאון בונפרטה. המשמר הקיסרי הובל על ידי אוגיסט רניו דה סן-ז'אן ד'אנז'לי.
צבא סרדיניה מנה כ-70,000 חיילים, 4,000 פרשים ו-90 תותחים. הצבא חולק לחמש דיוויזיות, תחת פיקודו של קסטרלברוגו, מנפרדו פנטי, ג'יובני דורנדו, אנריקו סיילדיני ודומניקו סוצ'יארי. בנוסף, מתנדבים שירתו בשתי דיוויזיות קלות. המפקד העליון היה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, אשר נעזר באלפונסו פררו לה מרמורה.
צבא אוסטריה מנה כ-220,000 חיילים, 824 תותחים ו-22,000 פרשים. תחת פיקודו של פלדמרשל פרנץ גיולאי.
מהלך המלחמה

בפתיחת המלחמה, לא היו כוחות צרפתיים באיטליה, ולכן הגיעו כוחותיו של המרשל פרנסואה סרטין קנרובר לפיימונטה בשימוש הגדול הראשון ברכבות. במקביל הצליחו הכוחות האוסטרים לצבור הישגים רבים כנגד צבא סרדיניה החלש עוד לפני הגעתם של הכוחות הצרפתיים לפיימונט.
הרוזן גיולאי, מפקד הכוחות האוסטריים בלומברדיה, בחר לתקוף מאזור נהר טיצ'ינו. לרוע מזלו, החל גשם כבד לרדת בזמן הצליחה של הנהר, דבר שאפשר לפיימונטה להציף את שדות האורז שלהם מבעוד מועד ולעכב בכך את התקדמות הכוחות.
האוסטרים תחת פיקודו של גיולאי הגיעו לוורצ'לי, כדי לאיים על טורינו, בעוד שכוחות צרפתים-סרדינים נעו כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו גרמו להם לסגת.
ב-14 במאי הגיע נפוליאון השלישי לאלסנדריה, כדי לקחת את הפיקוד.
הקרב הראשון בין כוחות צרפתיים ואוסטרים היה במונטבלו ב-20 במאי, קרב בין כוחות אוסטריים תחת פיקודו של סטדיון מול דיוויזיה בודדת של החיל הראשון של הצרפתים תחת פיקודו של אלי פרדריק פוריי. הכוח האוסטרי היה גדול פי שלושה, אבל פוריי ניצח בקרב.
בתחילת יוני הגיע הכוח של גיולאי סמוך לרכבת של מג'נטה ותפס עמדות הגנה מזרחית לנהר. נפוליאון השלישי תקף את ישירות את אזור טיצ'ינו עם חלק מהכוח, כאשר יתר הכוח איגף את הכוחות האוסטריים. עקב כך נסוג גיולאי רחוק מאוד אל מצודות במזרח לומברדיה, שם שוחרר מתפקידו.
מחליפו של גיולאי היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ארגן את הכוחות האוסטריים בקו הגנה על השטח האוסטרי שמאחרי נהר מינצ'ו.
השתתפותו של הקיסר בקרב סולפרינו הייתה הראשונה והאחרונה. צבא של צרפת ופיימונטה כבשו את מילאנו והתקדמו באיטיות מזרחה כדי לסיים את הקרב כנגד אוסטריה בטרם פרוסיה תתערב.
האוסטרים גילו כי הכוחות הצרפתיים נעצרו בברשה, החליטו לנסות להפתיע אותם על ידי מעבר להתקפה. הכוחות הצרפתיים עברו למגננה, אך אף צד לא ידע באמת היכן יריבו נמצא. בנדק יחד עם הגיס השמיני הופרדו מהכוח הראשי, אשר הגן על פוזולנגו. הצעד נחל הצלחה, אם כי יתר הצבא האוסטרי נסוג ברגע שפרצה הסערה הגדולה, ונטש מספר ערים לצבא הצרפתי.
במקביל הביסו מתנדבי ציידי האלפים של ג'וזפה גריבלדי את האוסטריים בקרב ורזה ובקרב סן-פרמו בחלקה הצפוני של לומברדיה.
השלום

הפחד למעורבות גרמניה הובילה את נפוליאון לחפש אחר דרך לצאת מהמלחמה, באמצעות חתימה על הפסקת אש עם אוסטריה בווילפרנקה די ורונה. רוב ממלכת לומברדיה, עם עיר בירתה מילאנו (מלבד מנטובה ולגנגו והשטח סביבן) עברה לידי צרפת, אשר מיידית הסיגה את כוחותיה מהן לסרדיניה. השליטים במרכז איטליה, אשר גורשו עקב ההפיכה, הורשו לשוב.
ההסכם אשר נעשה על ידי נפוליאון, מאחרי גבם של בעלי הברית הסרדינים, הוביל לזעם רב בסרדיניה – קאבור בעצמו התפטר כאות מחאה. בכל אופן, הסכם וילפרנקה הוחלף בנובמבר בהסכם ציריך.
מדינות מרכז איטליה נכבשו על ידי הפיימונטסים, אשר לא שיתפו פעולה בהשבת השליטים הקודמים, והצרפתים לא שיתפו פעולה באכיפת הסכם הפסקת האש. האוסטרים נותרו מתוסכלים והצרפתים כשלו בביצוע הסכם.
בשנה שלאחר מכן, 1860, בעזרת אישור בריטי וצרפתי, דוכסות פארמה, דוכסות מודנה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה ושטחי האפיפיור – סופחו לממלכת סרדיניה, וצרפת קיבלה את ניס וסבויה כפי שסוכם.
מהלך זה הוביל למשלחת בראשות גריבלדי לסיציליה, אשר השלימה את איחוד איטליה.
ציר הזמן 1859

26 במאי, ציידי האלפים של ג'וזפה גריבלדי התעמתו עם כוחות אוסטריים תחת פיקודו של פלדמרשל לוטננט קרל ברון אורבן בקרב ורזה;
20 במאי, חי"ר צרפתים ופרשים סרדינים הביסו את הצבא האוסטרי, אשר נסוג, ליד קרב מונטבלו;
27 במאי, "ציידי האלפים" הביסו את אורבן בקרב סן פרמו, ונכנסו לקומו.
30 במאי, כוחות סרדינים הביסו את צבא אוסטריה בקרב פלסטרו;
4 ביוני, בקרב מגנטה, הצרפתים הביסו את האוסטריים;
21 ביוני/24 ביוני, בקרב סולפרינו, סרדינים וצרפתים הביסו את הכוחות האוסטריים ואת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הקרב הטיל רושם רב על ז'אן אנרי דינן אשר ייסד את הצלב האדום;
11 ביולי, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, התמודד עם הפיכה בהונגריה, פגש את נפוליאון השלישי בווילפרנקה די ורונה, בה חתמו על הפסקת האש.
ראו גם

מסע האלף
איחוד איטליה
קרב סולפרינו
לקריאה נוספת

פייר מילזה, קלוד דיבו, "איחודן של איטליה ושל גרמניה (1871-1858)", בתוך: פייר וידאל-נאקה (עורך), תולדות העולם, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1989, עמ' 228–229
אתרים עיקריים במלחמת אוסטריה-סרדיניה 1859
מדליה צרפתית למערכה באיטליה 1859
טין ידבאיי

טין ידבאיי (בקרואטית: Tin Jedvaj, נולד ב-28 בנובמבר 1995 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בפנאתינאיקוס ובנבחרת קרואטיה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

אביו, זדנקו ידבאיי, הוא כדורגלן עבר בוסני. ידבאיי החל את הקריירה באקדמיית הנוער של דינמו זאגרב בשנת 2013, ושיחק כבלם לצידו של יוסיפ שימוניץ' הוותיק. בעונתו היחידה בקבוצת הבוגרים, זכה באליפות ליגת העל הקרואטית, והיה חלק משמעותי בהשגתה, ולאחר מכן הוסיף זכייה במשחק הסופר קאפ הקרואטי. ביולי 2013 נמכר ידבאיי לרומא, שהתעניינה בו עקב יכולותיו ההגנתיות הגבוהות. ידבאיי כמעט שלא שיחק ברומא, ובעונת 2013/14 צבר שתי הופעות בלבד. בתום עונה זו הושג הסכם השאלה בין רומא לבאייר לברקוזן, אליה יושאל ידבאיי עד לתום עונת 2015/16. ידבאיי פתח את עונת 2014/15 בלברקוזן היטב, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת האלופות לאחר ששיחק בפלייאוף העלייה מול פ.צ. קופנהגן בשני המשחקים, והציג משחק הגנה מצוין. באוגוסט 2014 ערך את הבכורה בבונדסליגה, כאשר סייע לבאייר לברקוזן לשמור על שער נקי ולנצח את בורוסיה דורטמונד במחזור הפתיחה בתוצאה 0–2. במשחק השני של העונה, בו ניצחה באייר לברקוזן את הרטה ברלין בתוצאה 2–4, הבקיע ידבאיי את שערו הראשון בקבוצה.
ב-20 בינואר 2015 הודיעה באייר לברקוזן כי רכשה את ידבאיי מרומא, והוא חתום על חוזה בקבוצה עד לשנת 2020. בתחילת עונת 2015/16 נפצע ידבאיי, והחמיץ את רוב המחצית הראשונה של העונה. ב-20 באוגוסט 2019 הושאל ל אאוגסבורג לעונה אחת. בעונת ההשאלה לאאוגסבורג, 2019/20, הבקיע ידבאיי שני שערי ליגה ב-31 הופעות, וסיים עם קבוצות במקום ה-15 בבונדסליגה. בתום עונת ההשאלה, חזר ידבאיי לבאייר לברקוזן.
ב-24 ביולי 2021 חתם ידבאיי בלוקומוטיב מוסקבה לארבע שנים.
ב-20 בדצמבר 2022 הושאל לאל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירה בינלאומית

ידבאיי שיחק בכל נבחרות קרואטיה הצעירות, ובספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת קרואטיה הבוגרת, כאשר שיחק 13 דקות במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין. ידבאיי זומן לסגל הקרואטי ליורו 2016, בו ערך הופעה אחת, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על ספרד במחזור האחרון בשלב הבתים, שסידר לקרואטיה עלייה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית. ידבאיי לא שיחק במשחק שמינית הגמר, בו הפסידה קרואטיה 0–1 לפורטוגל בהארכה והודחה מהטורניר.
בשנת 2018 זומן ידבאיי לסגל הקרואטי למונדיאל 2018, בו קרואטיה הגיעה עד למשחק הגמר, בו הפסידה 2–4 לצרפת. ידבאיי ערך הופעה אחת בטורניר זה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על איסלנד במחזור האחרון של שלב הבתים. בנובמבר 2018 הבקיע ידבאיי את שערי הבכורה שלו במדי נבחרת קרואטיה, כשהבקיע צמד בניצחון 2–3 על ספרד במסגרת ליגת האומות.
תקני ISO 27000

תקני ISO 27000 הם סדרת תקני אבטחת מידע ופרטיות בינלאומיים המוגדרים על ידי ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) ביחד עם הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה. שמות התקנים מתחילים בשמות שני ארגונים אלה, כלומר: ISO/IEC. התקנים מכסים טווח נרחב של נושאים הקשורים במערכות ניהול אבטחת מידע (SMS). יש הקבלה בין האופן שבו סדרת תקני ISO 9000 מכסה את הנושא של אבטחת איכות לבין האופן שבו סדרת תקני תקני ISO 27000 מכסה את הנושא של אבטחת מידע.



תקני ISO 27000 מתחלקים לארבעה סוגים:
תקנים המסבירים ומציגים תפיסות ומונחים
קבוצה זו כוללת רק תקן אחד: ISO/IEC 27000.
תקנים הכוללים דרישות אבטחת מידע
אלה הם התקנים הבסיסיים ביותר כמו ISO/IEC 27001.
תקנים הכוללים הנחיות (Guidelines)
קבוצה זו כוללת את המספר הגדול ביותר של תקנים.
תקנים למגזרים ספציפיים או לסביבות טכנולוגיות ספציפיות
דוגמאות לתקנים כאלה הם ISO/IEC 27017 ו-ISO/IEC 27018 המתייחסים לסביבת מחשוב ענן.
תקנים שונים מקבוצות שונות וגם תקנים שונים מאותה קבוצה קשורים זה בזה ומשלימים זה את זה.
היסטוריה

התקן הראשון של USO באבטחת מידע היה ISO/IEC 17799:2000. תקן זה פותח בשנת 2000 על הבסיס התקן הבריטי BS 7799 שפותח בשנת 1995. תקן זה כבר אינו תקף.