stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסהרון של היפוקרטס

הסהרון של היפוקרטס
הסהרון של היפוקרטס הוא סהרון הקרוי על שמו של היפוקרטס מכיוס, שחקר אותו. סהרון זה בנוי מקשתות של שני מעגלים, שקוטרו של המעגל הקטן מביניהם משמש כיתר במשולש ישר-זווית שניצביו הם רדיוסים במעגל הגדול (יתר זה הוא המיתר המשותף לשתי הקשתות). לחלופין זהו סהרון שקשתו האחת היא בגודל 90 מעלות (רבע מעגל), וקשתו האחרת היא בגודל 180 מעלות (חצי מעגל). זו הצורה הראשונה שגבולותיה אינם מורכבים מקווים ישרים בלבד, ששטחה חושב מתמטית.
היסטוריה

במאה ה-5 לפנה"ס ביקש המתמטיקאי והאסטרונום היווני היפוקרטס מכיוס לפתור את אחת הבעיות הגאומטריות של ימי קדם – תרבוע העיגול, כלומר לבנות בסרגל ובמחוגה בלבד ריבוע השווה בשטחו לשטח עיגול נתון. בתוך כך הוא הוכיח כי סהרון זה שווה בשטחו לשטח המשולש המוזכר לעיל בהגדרתו.
המתמטיקאי וההיסטוריון הבריטי תומאס הית' שיער כי בהוכחתו זו של היפוקרטס, הוא כנראה היה גם הראשון להוכיח כי שטחו של עיגול הוא ביחס ישר לריבוע קוטרו.
חיבורו של היפוקרטס, שבו הופיעה התוצאה הזו, אבד, איך ייתכן שהוא שימש כבסיס לספרו של אוקלידס – "יסודות". ההוכחה נשמרה בחיבורו של אֵוּדֶמוֹס מרודוס (אנ') – "היסטוריה של הגאומטריה" – שגם הוא לא שרד, אך הוזכר בקטעים בהערותיו של סימפליקיוס מקליקיה (אנ') על חיבורו של אריסטו – "פיזיקה".
ב־1882 הוכיח המתמטיקאי הגרמני פרדיננד לינדמן כי בעיית תרבוע העיגול אינה פתירה בסרגל ובמחוגה.
הוכחה

את התוצאה שהיפוקרטס הגיע אליה ניתן להוכיח כדלקמן: מרכז המעגל שהקשת AEB מונחת עליו הוא הנקודה D, שהיא אמצע היתר של המשולש ישר-זווית ABO.  כיוון שכך, אורך הקוטר AC של המעגל הגדול ABC הוא (לפי משפט פיתגורס)  {\sqrt {2}} פעמים הקוטר של המעגל הקטן. שעליו מונחת הקשת AEB. לפיכך שטח העיגול הקטן הוא חצי משטח העיגול הגדול, ולכן שטח רבע העיגול AFBOA שווה לשטח חצי העיגול AEBDA. גריעת הצורה AFBDA מרבע העיגול נותנת את המשולש ABO וגריעת אותה צורה מחצי העיגול נותנת את הסהרון. כיוון שהמשולש והסהרון נוצרים שניהם באמצעות גריעת אותה צורה מצורות שוות בשטחן, הם שניהם בעלי אותו שטח.
הכללה

באמצעות הוכחה דומה לזו שלעיל הראה המתמטיקאי הערבי אבן אל-היית'ם שכאשר יוצרים שני סהרונים על ניצבים של משולש ישר-זווית, כך שהקשת החיצונית של כל סהרון היא חצי מעגל שהניצב הוא קוטרו והקשת הפנימית היא חלק מהמעגל החוסם של המשולש, סכום שטחי הסהרונים שווה לשטח המשולש. סהרונים שנוצרים בדרך זו ידועים בשם הסהרונים של אל-היית'ם. הסהרון של היפוקרטס הוא מקרה פרטי של הכללה זו, כאשר המשולש ישר הזווית הוא שווה-שוקיים.
היפוקרטס מכיוס הוכיח שהסהרון של היפוקרטס ועוד שני סהרונים מיוחדים ניתנים לתרבוע בסרגל ומחוגה. ב-1766 המתמטיקאי הפיני Daniel Wijnquist, בהתבססו על דניאל ברנולי, הציג חמישה הסהרונים הניתנים לתרבוע, בהשלימו את הרשימה של היפוקרטס מכיוס. ב-1771 לאונרד אוילר הציג גישה כללית לבעיה. ב-1933 וב-1947 הוכיחו ניקולאי צ'בוטריוב (אנ') ותלמידו אנטולי דורונדוב, באמצעות תורת גלואה, שחמישה סהרונים אלה הם היחידים הניתנים לתרבוע. את חמשת הסהרונים הללו ניתן לאפיין לפי היחס בין הזוויות של הקשתות היוצרות אותם. בסהרון של היפוקרטס יחס זה הוא 1:2 (הקשת הפנימית היא רבע מעגל והקשת החיצונית היא חצי מעגל). שני הסהרונים הנוספים שהיפוקרטס מצא כניתנים לתרבוע הם ביחסים 2:3 (זוויות של בערך 107.2°, 160.9°) ו-1:3 (זוויות של בערך 68.5°, 205.6°). שני הסהרונים הנוספים הניתנים לתרבוע הם ביחס של 1:5 (זוויות של בערך 46.9°, 234.4°) ו-3:5 (זוויות של בערך 100.8°, 168.0°).
ראו גם

וסיקה פיסקיס
סאלינון
הערות שוליים

↑  Carl B. Boyer, A History of Mathematics, John Wiley & sons, 1968, p. 73
1 2  Heath, Thomas L. (2003), A Manual of Greek Mathematics, Courier Dover Publications, pp. 121–132, ISBN 0-486-43231-9.
↑  Bunt, Lucas Nicolaas Hendrik; Jones, Phillip S.; Bedient, Jack D. (1988), "4-2 Hippocrates of Chios and the quadrature of lunes", The Historical Roots of Elementary Mathematics, Courier Dover Publications, pp. 90–91, ISBN 0-486-25563-8.
↑  Hippocrates' Squaring of the Lune, cut-the-knot
↑  הסהרון של היפוקרטס, באתר MathWorld (באנגלית)
↑  M. M. Postnikov, The Problem of Squarable Lunes, The American Mathematical Monthly, August-September 2000, Vol. 107, No. 7, pp. 645-651, in JSTOR
הסהרונים של אל-היית'ם: סכום שטחי הסהרונים שווה לשטח המשולש שעליו הם בנויים
הסכם רמלה

הסכם רמלה הוא הסכם שנחתם ברמלה ביוני 1192 בין צלאח א-דין וריצ'רד לב הארי לאחר קרב ארסוף.
התוצאות

לפיו ירושלים תישאר בשליטה מוסלמית אך תהיה פתוחה לעולי רגל נוצריים. ממלכת ירושלים התקצרה לרצועת חוף מצור עד ליפו.
אף אחד מן הצדדים לא היה מרוצה מן ההסכם שהיה אילוץ מתבקש. השליט המוסלמי היה מותש מן הקרב וריצ'רד היה צריך לטפל באיומים מבית.
ראו גם

מסע הצלב השלישי
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנרי פטרוסקי

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1942 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  14 ביוני 2023 (בגיל 81) דרהאם, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  מכללת מנהטן  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין  המכללה לתקשורת של UIUC 
 מעסיק:  אוניברסיטת דיוק 
 בן או בת זוג:  Catherine Petroski 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
הנרי פטרוסקי (באנגלית: Henry Petroski 6 בפברואר 1942 – 14 ביוני 2023) היה מהנדס אמריקאי שהתמחה בניתוח כשלים. הוא היה פרופסור להנדסה אזרחית ולהיסטוריה באוניברסיטת דיוק, וכמו כן סופר פורה. פטרוסקי כתב למעלה מתריסר ספרים – החל מ-"To Engineer is Human: The Role of Failure in Successful Design" (1985) ועד למספר כותרים המתארים את ההיסטוריה של העיצוב התעשייתי של חפצים יומיומיים נפוצים, כגון עפרונות, אטבי נייר, קיסמים וסכו"ם. ספרו הראשון עובד לסרט "When Engineering Fails". הוא היה מרצה וכתב טור עבור המגזינים American Scientist ו-Prism.
ביוגרפיה

פטרוסקי נולד בברוקלין, ניו יורק, וגדל בפארק סלופ ובקמבריה הייטס, קווינס. בשנת 1963 קיבל את התואר הראשון שלו מממכללת מנהטן. בשנת 1968 סיים את לימודי הדוקטורט שלו במכניקה תאורטית ויישומית מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
לפני שהחל את עבודתו באוניברסיטת דיוק בשנת 1980, עבד פטרוסקי באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1968–1974 ובמעבדת המחקר הלאומית ארגון בשנים 1975–1980. פטרוסקי היה הפרופסור להנדסה אזרחית ע"ש אלכסנדר ס. וסיק ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דיוק.
בשנת 2004, מונה פטרוסקי לוועדה הטכנית לבחינת פסולת גרעינית של ארצות הברית והוא מונה מחדש בשנת 2008.
פטרוסקי קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטת קלרקסון, קולג' טריניטי, אוניברסיטת ולפראיסו והמכללה למנהטן. הוא היה מהנדס מקצועי מוסמך בטקסס, חבר מכובד באגודה האמריקנית להנדסה אזרחית, וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, החברה הפילוסופית האמריקאית ובאקדמיה הלאומית להנדסה.
פטרוסקי זכה בפרס ג'ון פ. מקגוברן למדע לשנת 2014.
פטרוסקי מת מסרטן בדורהם, צפון קרוליינה ב-14 ביוני 2023, בגיל 81.
ספריו

To Engineer Is Human: The Role of Failure in Successful Design (1985), ISBN 978-0-679-73416-1
Beyond Engineering: Essays and Other Attempts to Figure without Equations (1986), ISBN 978-0-312-07785-3
The Pencil: A History of Design and Circumstance (1990), ISBN 978-0-679-73415-4
The Evolution of Useful Things (1992), ISBN 978-0-679-74039-1
Design Paradigms: Case Histories of Error and Judgment in Engineering (1994), ISBN 978-0-521-46649-3
Engineers of Dreams: Great Bridge Builders and The Spanning of America (1995), ISBN 978-0-679-76021-4
Invention by Design: How Engineers Get from Thought to Thing (1996), ISBN 978-0-674-46368-4
Remaking the World: Adventures in Engineering (1997), ISBN 978-0-375-70024-8
The Book on the Bookshelf (1999), ISBN 978-0-375-70639-4
Paperboy: Confessions of a Future engineer (2002), ISBN 978-0-375-71898-4
Small Things Considered: Why There Is No Perfect Design (2003), ISBN 978-1-4000-3293-8
Pushing the Limits: New Adventures in Engineering (2004), ISBN 978-1-4000-3294-5
Success Through Failure: The Paradox of Design. (2006), ISBN 978-0-691-13642-4
The Toothpick: Technology and Culture. (2007), ISBN 978-0-307-27943-9
The Essential Engineer: Why Science Alone Will Not Solve Our Global Problems. (2010), ISBN 978-0-307-27245-4
The Engineer's Alphabet: Gleanings from the Softer Side of a Profession. (2011), ISBN 978-1-107-01506-7
To Forgive Design: Understanding Failure. (2012), ISBN 978-0-674-06584-0
The House with Sixteen Handmade Doors: A Tale of Architectural Choice and Craftsmanship. (2014), ISBN 978-0-393-24204-1
The Road Taken: The History and Future of America's Infrastructure. (2016), ISBN 978-1-63286-360-7
Force: What It Means to Push and Pull, Slip and Grip, Start and Stop. (2022), ISBN 978-0-300-26079-3
פרסים וכבוד

פרס ג'ון פ. מקגוורן למדע, קרן מועדון קוסמוס (2014)
פרס בטיחות מוצרים ע"ש ברנט-אוזגיריס, האגודה האמריקאית למהנדסים מכניים (2012)
פרס ההרצאה ע"ש ג'י. ברוקס ארנסט, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית, סניף קליבלנד (2012)
תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסה, אוניברסיטת מדע וטכנולוגיה של מיזורי (2011)
פרס נורמן אוגוסטין להישגים יוצאי דופן בתקשורת הנדסית, האגודה האמריקאית לחברות הנדסה (2009)
חבר כבוד, אגודת המהנדסים הפולנית-אמריקאית, פולוניה טכניקה (2008)
מדליית הכסף ע"ש צ'ארלס ס. בארט, האגודה האמריקאית לחומרים בינלאומיים, סניף הרי הרוקי (2008)
חבר, האגודה הפילוסופית האמריקאית (2006; הוכנס ב-2008)
חבר מכובד, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (2008)
פרס השירות המכובד, מועצת הבוגרים של בית הספר להנדסה ע"ש פראט (2007)
פרס וושינגטון (2006)
חבר, טאו בטא פי (2003)
עמית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (2003)
דוקטור לשם כבוד בפדגוגיה, מכללת מנהטן (2003)
חבר כבוד, אגודת המולות (2002)
עמית, מוסד המהנדסים של אירלנד (2000)
דוקטור לשם כבוד במדעים, אוניברסיטת ולפראיסו (1999)
מרצה מצטיין, מוסד המהנדסים, אוסטרליה, קולג' מבני (1998)
עמית טטלמן, קולג' ג'ונתן אדוארדס, אוניברסיטת ייל (1998)
דוקטור לשם כבוד במכתבי אנוש, מכללת טריניטי (הרטפורד, קונטיקט) (1997)
חבר באקדמיה הלאומית להנדסה (1997) על ספרים, מאמרים והרצאות בתחום ההנדסה שהגיעו והשפיעו על מגוון רחב של קהלים (הוכנס ב-1997)
מדליית אורטוגונל, סגל התקשורת הגרפית, אוניברסיטת מדינת צפון קרוליינה (1996)
עמית, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (1996)
פרס הכבוד לבוגרים על שירות מכובד בהנדסה, מכללת ההנדסה, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1994)
פרס ההיסטוריה והמורשת של ההנדסה האזרחית, האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (1993)
בוגר מצטיין, פרס מאה שנה לבית הספר להנדסה, מכללת מנהטן (1992)
מרצה לאומי, סיגמא קסי (1991–93)
מדליית ראלף קואטס רו, האגודה האמריקאית למהנדסים מכניים (1991)
עמית, קרן ג'ון סימון גוגנהיים (1990–91)
דוקטור לשם כבוד במדעים, אוניברסיטת קלרקסון (1990)
עמית, הקרן הלאומית למדעי הרוח (1987–88)
עמית, המרכז הלאומי למדעי הרוח (1987–88)
פרס ספרותי של מועצת האמנויות של אילינוי (1976)
פרס מאמר לסטודנטים לתארים מתקדמים, סיגמא קסי (סניף אילינוי) (1968)
מלגת הוראה של קרן אלפרד פ. סלואן (1963–64)
הערות שוליים

↑  "When Engineering Fails by Henry Petroski (video)". אורכב מ-המקור ב-30 ביולי 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Petroski, Henry (2002). Paperboy: Confessions of a Future Engineer. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 0-375-41353-7.
↑  "NWTRB Board Member". אורכב מ-המקור ב-2007-06-30. נבדק ב-2007-05-04.
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-05-24.
↑  "Petroski Honored With the 2014 John P. McGovern Award for Science". blogs.asce.org.
↑  Sandomir, Richard (22 ביוני 2023). "Henry Petroski, Whose Books Decoded Engineering, Dies at 81". The New York Times. נבדק ב-22 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'America's poet laureate of technology' Duke professor Henry Petroski dies at 81". WRAL Tech Wire. 15 ביוני 2023. נבדק ב-16 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266401605171  BIBSYS: 90413888  BnF: cb12248015k (data)  CANTIC: a11375711  CiNii: DA02340327  GND: 172306175  ISNI: 0000 0001 1072 3876  LCCN: n84199397  LNB: 000233208  NDL: 00472996  NKC: jn20010602430  NLK: KAC200102535  NSK: 000319097  NTA: 07239014X  RERO: 02-A003687363  SNAC: w61t2fb1  SUDOC: 031222900  VIAF: 79082392   WorldCat (עם VIAF): 79082392
המגדלור בנלסון ביי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדלור 
 כתובת:  Nelson Head 
 מיקום:  נלסון ביי 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מפעיל:  Marine Rescue NSW 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1872
 תאריך פתיחה רשמי:  1872 
 מידות
 גובה:  10 רגל 
 קואורדינטות:  32°42′37″S 152°09′41″E﻿ / ﻿32.7103444°S 152.16139°E﻿ / -32.7103444; 152.16139
  (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהמגדלור בנלסון ביי(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהמגדלור בנלסון ביי(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן המגדלור בנלסון ביי(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן המגדלור בנלסון ביי
 
המגדלור בנלסון ביי (באנגלית: Nelson Head Light) או המגדלור הפנימי בנלסון ביי (באנגלית: Nelson Head Inner Light) הוא מגדלור לא פעיל היסטורי שנמצא מצפון-מזרח לעיירה נלסון ביי (אנ'), ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, ליד פארק הליפקס, בחוף הדרומי של פורט סטפנס (אנ'). האור הכווין את הספינות לנמל. שלא כמו מגדלורים אחרים, למגדלור בנלסון אין מגדל, אך הוא הוצג דרך חלון של חדר העששיות, ומאוחר יותר הוצב בחוץ.
היסטוריה

המגדלור הוקם ב-1872 עם ארבע מנורות נפט שהוצגו מעל מגדל קטן מעץ.
המגדלור הנוכחי נבנה כ-3 שנים מאוחר יותר על הבסיס המגדלור הקודם, והאור הוצג ממנו לראשונה ב-1876. האור הותקן בחדר עששיות מתומן המחובר לבית, והוצג דרך חלון. המגדלור נשמר על ידי 14 תושבי העיר ומשמר ההצלה, עד ל-1990.
המגדלור שימש בחשמל מ-1946, כאשר מ-1984, שומש בעזרת תשתיות חשמל. מאז 1990, המגדלור מתוחזק רק על ידי משמר ההצלה, ומשמש כיום כמוזיאון ימי.
ב-1995, הוחלף האור בפנס שמופעל סולארית, שקיים מחוץ לחדר העששיות הקודם. בתחילת 2003, המגדלור הושבת.
המגדלור בנלסון ביי, 1902
המצדית העות'מאנית (מחלף השבעה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה
 מיקום:  חולון
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1860–1859
 תאריך פתיחה רשמי:  1859 
 קואורדינטות:  32°00′36″N 34°48′45″E﻿ / ﻿32.01011°N 34.81243°E﻿ / 32.01011; 34.81243
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) המצדית העות'מאנית(למפת גוש דן רגילה) המצדית העות'מאנית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המצדית העות'מאנית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המצדית העות'מאנית  he המצדית העות'מאניתhe המצדית העות'מאניתמפת  __ חולון (in English: Holon)  __ אזור (in English: Area) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח ומדרום: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממערב: __ בת ים (in English: Bat Yam)  ^ כיום שטחי מקוה ישראל (in English: Mikveh Israel) הם חלק מפארק אריאל שרון   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המצדית העות'מאנית הניצבת כיום סמוך למחלף השבעה הוקמה בשנת 1859 על ידי הממשל העות'מאני בירושלים, והיא הייתה אחת משורה של מצודות דומות שנבנו לאורך הדרך שבין יפו וירושלים. הקמת המצודות נועדה להגביר את הביטחון של התיירים והמבקרים הרבים שעלו לרגל לירושלים, והן אוישו בכח צבאי למחצה של פרשים שכונו בשם "באשי בוזוקים". כעבור תקופה, לאחר הגברת מצב הביטחון בדרכים, המצודות ננטשו ומרביתן נהרס עם השנים.
המצדית שבמחלף השבעה היא אחת משתי המצודות היחידות ששרדו בשלמותן, והיא מוכרת כאתר מורשת לשימור.
הרקע להקמת המבנה

במחצית המאה ה-19 היה מצב הדרך בין יפו וירושלים גרוע מאוד. הדרך, שלא הייתה סלולה, לא אפשרה תנועה של עגלות וכרכרות, והאפשרות היחידה שעמדה בפני הנוסעים הייתה ללכת ברגל, או לרכב על גב בהמות משא. רק בשנת 1867 החלה העבודה לסלילת כביש יפו-ירושלים, וזאת בפקודת הסולטן אבדילאזיז.
בשנת 1859, בעקבות לחץ כבד מצד הקונסולים הזרים על מושל ירושלים ועל "השער העליון", עשה הממשל העות'מאני ניסיונות ראשונים לשפר את מצבה של הדרך לירושלים. הדגש בשלב הראשון הושם על הגברת ביטחונם של ההולכים בדרך ומאבק בתופעה של שוד עולי הרגל. המשימה הוטלה על סוראיה פשה, מושל ירושלים העות'מאני, אשר החל לפעול במרץ רב. ארמטה פיירוטי, ששימש באותה עת בתפקיד מהנדס העיר ירושלים, סקר בספרו את המצב הביטחוני הקשה סביב ירושלים ותיאר את פעולותיו של המושל למיגור התופעה:
כזה היה המצב בארץ-ישראל כאשר סוראיה-פחה הגיע לירושלים ונטל לידיו את רסן השלטון, ואף שהכוחות אשר עמדו לרשותו לא היו מספיקים, לא רפו ידיו, ומייד ניגש לעבודה במטרה להחזיר את הסדר על כנו. ואכן, בטרם עוד נקפה שנת 1860, הדביר את כולם, החזיר את אבו גוש למעמד של צמית שפל רוח... הקים כוחות קטנים של אנשי צבא לשמור על הדרכים...
הקמת המצודה

בסוף שנת 1859 הטיל סוראיה פשה על המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי את המשימה לסלול את הדרך מיפו לירושלים ולהקים לאורך תוואי הדרך שורה של מצודות אשר ישמשו בסיס לכוח השמירה שיגן על הנוסעים בין יפו וירושלים.
מבחינת שתי המצודות ששרדו עד ימינו עולה כי הן נבנו ככל הנראה על פי תוכנית עקרונית אחידה, תוך התאמות מתחייבות לתוואי השטח של האתר בו הוקמו. לא ידוע מי תכנן את המבנים, אולם חוקרים מניחים כי המהנדס ארמטה פיירוטי הכין את התוכניות ופיקח על הקמת המצודות כחלק מתפקידו לשיפור הדרך לירושלים.
המצדית הניצבת במחלף השבעה (מצדית מספר 2 מכיוון יפו) הוקמה על גבעה בגובה 40 מטרים מעל פני הים המשקיפה על הסביבה.. אורך המבנה הוא 10.50 מטר ורוחבו 7.20 מטר. קירות המצדית עבים מאוד (0.90 - 1.50 מטר), כך שהחדר שבתוך המצדית גודלו 8.74 על 4.20 מטרים בלבד. פתח המבנה, שרוחבו 1.20 מטר, נמצא במרכז הדופן הצפון מזרחית של המצדית, ובעובי הקיר הדרום מזרחי של המצדית בנוי גרם מדרגות המוביל אל גג המצדית. סביב הגג בנוי מעקה משונן, ובמרכז הגג בנוי חדר קטן.
סמוך למבנה המצודה הוקם מבנה נוסף ששימש כאורווה בה הוחזקו סוסי הבאשי בוזוקי. בתוך האורווה נחפרה באר בעומק של כ-35 מטרים שסיפקה מי שתייה לשומרים במצודה.
מצודת הדרכים בפעולה

בכל אחת משבע עשרה המצודות שלאורך הדרך לירושלים הוצבו מספר חיילים אשר לא היו חלק מן הצבא העות'מאני, אלא שכירי חרב שהתארגנו ככוח צבאי לא סדיר, שהורכב בעיקר מפרשים. שכירי חרב אלו נקראו בשם באשי בוזוקים, מונח שמשמעותו "חסרי הנהגה" ואשר העיד במידה רבה על חוסר ההערכה ליכולתם הצבאית של לוחמים אלו. שכירי חרב אלו גויסו במיוחד על ידי סוראיה פשה, מושל ירושלים, אשר "הקים כוחות קטנים של אנשי צבא לשמור על הדרכים".
בין חלק מן המצודות היה קשר עין, כך שהצופה שעמד על גג המצדית יכול היה לפקח היטב על קטע הדרך עליו היה מופקד. קטעי הדרך שבין המצודות, אשר לא ניתן היה לראותם מן המצודה, נשמרו על ידי משמרות ניידים של פרשים מן הבאשי בוזוקים.
בנוסף לאבטחת הנוסעים בדרך הוטל על החיילים שישבו במצודות לגייס עובדי כפייה לצורך סלילת הדרך מבין תושבי הכפרים שבסביבה, ולשמור עליהם שלא יברחו. המצדיות פעלו עד שנת 1881 ואז ננטשו כיוון שלא היה בהן עוד צורך.
השימוש במבנה לאחר נטישתו

המצדית הנטושה נותרה ללא שימוש במרומי הגבעה שלצד הדרך הראשית מיפו לירושלים, סמוך לצומת בה מתפצלת הדרך המובילה דרומה לעבר ראשון לציון ורחובות. בשער העיתון דבר לילדים מיום 6 באוגוסט 1937 פרסם נחום גוטמן את הפרק הראשון של ספרו "בימי החופש הגדול או תעלומת הארגזים" וצרף ציור בו מתוארים שני גיבורי הסיפור החולפים על פני מבנה המצדית הנטוש בדרכם מתל אביב לרחובות.
בשנת 1950 הוקם באזור שסביב המצדית העות'מאנית מוסך לתיקון מכוניות, ומבנה המצדית שולב במכלול של מבנים שהוקמו סביבו תוך שהוא משמש בתפקידים שונים דוגמת מחסן או משרד. המבנה שמור היטב, ומאז שנת 1995 מנסים לאתר פתרונות שונים שיאפשרו לפנות את המוסך לאתר חלופי ולהפוך את המצדית ההיסטורית לאתר ביקורים הפתוח לקהל. לאורך השנים הועלו רעיונות שונים לשימוש האפשרי במבנה המצדית, דוגמת בית קפה בסגנון ח'אן טורקי, מרכז הדרכה, או מוזיאון שיעסוק בתולדות הדרך לירושלים.
בתוכנית המתאר העדכנית של עיריית חולון מוגדרת המצודה והשטח שסביבה (כ-105 דונם) כאתר לשימור.
לקריאה נוספת

יהושע בן אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשל"ט.
שמואל אביצור, "לתולדות כביש פו-ירושלים", בתוך: יואב רגב ואלי שילר (עורכים), מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל, הוצאת אריאל והחברה להגנת הטבע, 1988, עמ' 9–14
ארמטה פיארוטי, מנהגים ומסורות בארץ-ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1985
יעקב ינון, סביב כיכר השעון, יד יצחק בן צבי, ירושלים, 2001
הערות שוליים

↑  המצודה השנייה נמצאת בכניסה המערבית לשער הגיא (מאחורי תחנת הדלק)
↑  יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, עמ' 129-127
1 2 3 4  שמואל אביצור, "לתולדות כביש יפו-ירושלים", עמ' 11
1 2  ארמטה פיארוטי, מנהגים ומסורות בארץ-ישראל, עמ' 205
1 2 3  ענבר לגשטיין, "עושים היסטוריה", בתוך: שתי ערים, 10.2.95, עמ' 44
↑  לשם השוואה, אורך המצודה השנייה ששרדה, זו שבשער הגיא, הוא 9.75 מטר ורוחבה 8.72 מטר
↑  מיצדיות טורקיות, בתוך: פרש - היסטוריה ותיעוד. המדידה בוצעה על ידי אחד ממשתתפי הפורום, אדריכל במקצועו, שביקר במקום בשנת 2008
↑  יעקב ינון, סביב כיכר השעון, עמ' 196
1 2  תוכנית מתאר מקומית חולון 2030, עמ' 403
↑  צילום של האיור מופיע במאמר "שדות הקרב האחרים: נחום גוטמן מעצב זיכרון מלחמה קנוני לילדים", בתוך: זמנים, גיליון 126, אביב 2014
הסימפוניה הרביעית של מנדלסון

פליקס מנדלסון-ברתולדי (1809–1847)
הסימפוניה הרביעית בלה מז'ור אופוס 90, הידועה בשם הסימפוניה "האיטלקית" (מנדלסון עצמו כינה כך את היצירה), היא סימפוניה משנת 1833, מיצירותיו הידועות ביותר של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון-ברתולדי.
כתב היד של היצירה שמור בספריית המדינה בברלין.
היסטוריה

בשנים 1829–1831 מנדלסון יצא לטייל ברחבי אירופה במטרה להחשף לתרבויות שונות ולהתפרסם בחוגים מוזיקליים מחוץ לברלין. נופי איטליה והאווירה בה עוררו בו השראה לכתיבת הסימפוניה הרביעית שלו (הטיול נתן לו השראה לכתיבת שתי יצירות נוספות – הסימפוניה השלישית (הסקוטית) (אנ'), ואוברטורת ההברידיים). מנדלסון כתב את הטיוטה הראשונית בעודו באיטליה אך לא סיים שם את כתיבת היצירה.
קטע מתוך מכתב שמנדלסון שלח מוונציה לאביו:
זו איטליה! ועכשיו מתחיל מה שתמיד תיארתי לעצמי... שהוא האושר העילאי בחיים. ואני נהנה מכך. היום היה כל כך מעשיר שעכשיו בערב עלי לנוח מעט. אני כותב לכם, הורי היקרים, כדי להודות לכם על שהענקתם לי את כל השמחה הזו.
קטע מתוך מכתב שמנדלסון שלח מרומא לאחותו פאני:
אני מתקדם במהירות בכתיבת הסימפוניה האיטלקית. זו תהיה היצירה העליזה ביותר שכתבתי עד כה, ובמיוחד הפרק האחרון. עדיין לא החלטתי לגבי הפרק האיטי. אני סבור שאכתוב אותו כשאהיה בנאפולי.
מנדלסון קיבל בקשה לכתיבת סימפוניה עבור החברה הפילהרמונית של לונדון (אנ') ובעקבות זאת החליט לסיים את כתיבת הסימפוניה. הכתיבה הסתיימה בברלין ב-13 במרץ 1833. מנדלסון ניצח בעצמו על הביצוע הראשון של היצירה שנערך בלונדון ב-13 במאי 1833 בקונצרט של החברה הפילהרמונית של לונדון. הצלחתה של הסימפוניה והפופולריות של מנדלסון בבריטניה השפיעו על המשך התפתחותה של המוזיקה הקלאסית הבריטית. הביצוע הראשון של היצירה בארצות הברית נערך על ידי החברה המוזיקלית הגרמנית של בוסטון ב-1 בנובמבר 1851, בניצוחו של קארל ברגמן (אנ').
מנדלסון עצמו לא היה מרוצה מהיצירה ואמר שהסבה לו כמה מהרגעים הקשים ביותר שחווה במהלך עבודותיו. הוא ערך את היצירה ב-1837 ואפילו תכנן לכתוב גרסות אחרות לפרקים השני, השלישי והרביעי. הוא מעולם לא פרסם את הסימפוניה והיא הופיעה לראשונה בדפוס רק ב-1851. לכן שם הסימפוניה הוא "סימפוניה מס' 4", אף על פי שבפועל זו הייתה הסימפוניה השלישית שכתב.
הרכב

הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת: 2 חלילי צד, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפני וכלי מיתר.
מבנה

הסימפוניה מורכבת מארבעה פרקים:
Allegro vivace (לה מז'ור)
Andante con moto (רה מינור)
Con moto moderato (לה מז'ור)
Presto and Finale: Saltarello (לה מינור)
הפרק הראשון בנוי בצורת הסונאטה וסגנונו עליז. בפרק השני מנדלסון מעביר את רשמיו מתהלוכה דתית בה צפה בנאפולי. הפרק השלישי הוא מינואט. הפרק האחרון מבוסס על הריקודים האיטלקיים סאלטארלו (אנ') וטרנטלה.
הסימפוניה הרביעית של מנדלסון היא מבין היצירות הגדולות הראשונות שמתחילות בסולם מז'ורי ומסתיימות בסולם מינורי. ביצוע הסימפוניה אורך כחצי שעה.
הערות שוליים

↑  Programme notes, Susan Halpern
↑  J. Michael Allsen, Programme notes, 2008
↑  בגרסה שערך ב-1837. ייתכן שחברו של מנדלסון, איגנץ מושלס, שהיה אף הוא מלחין, ערך קלות את הגרסה הזו (Susan Halpern)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603394505171  PLWABN: 9810541354605606  BNE: XX3385564  BnF: cb13916207r (data)  GND: 300102666  LCCN: n81091885  MusicBrainz work: 59f6e454-fc95-30d0-ab26-1ece5af0ea78  VIAF: 175005823   WorldCat (עם VIAF): 175005823
המגה פאוורס

| המגה פאוורס> צמד |
| --- | --- | --- |
חברי הצמד: האלק הוגאן רנדי סאבאג' מיס אליזבת' (מנג'רית)
שם/שמות: המגה פאוורס המונסטר מניאקס
גבהים: הוגאן: 2.01 מטר סאבאג': 1.88 מטר
משקל כולל: 244 ק"ג
תאריך הקמה: 3 באוקטובר 1987
תאריך פירוק: 3 בפברואר 1989
שנות פעילות: 1987–1989 1994–1996
המגה פאוורס (באנגלית: The Mega Powers) היו צמד היאבקות מקצועית אשר הופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Federation‏ (ה-WWF, לימים ה-WWE) בין השנים 1987 ל-1989. הצמד הורכב מהאלק הוגאן ורנדי סאבאג', כשהמנג'רית שלהם הייתה אשתו של סאבאג', מיס אליזבת'. השניים הופיעו זה לצד זה כמונסטר מניאקס בארגון ההיאבקות המתחרה, World Championship Wrestling‏ (WCW) בשנת 1994, אך נפרדו כשנתיים מאוחר יותר.