stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גספר סנס
תולדות חייו

אף על פי שנחשב לדמות הבולטת בתולדות הגיטרה בתקופת הברוק, מעט ידוע על תולדות חייו. סנס נולד בשנת 1640 למשפחה עשירה בקלנדה במחוז אראגון, אזור בספרד שהתפרסם בין השאר בריקודי העם שלו. למד תאולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה באוניברסיטת סלמנקה, אחת העתיקות ביותר באירופה, שם הוסמך גם לכמורה. מאוחר יותר כיהן סנז כפרופסור למוזיקה באוניברסיטה זו.
עם גמר לימודי התואר הראשון בתאולוגיה, נסע סנס לנאפולי, רומא וכנראה גם לוונציה כדי להרחיב את ידיעותיו במוזיקה. הוא למד אצל אורזיו בנבולי, מנצח המקהלה בוותיקן וכריסטופארו קארסנה, נגן עוגב בקפלה המלכותית של נאפולי. הוא בילה מספר שנים בנאפולי, שם כיהן כנגן עוגב בחצרו של המשנה למלך הספרדי.
סנס החל לנגן בגיטרה באיטליה בהדרכתו של לאליו קוליסטה. הוא הושפע מיצירותיהם של הגיטריסטים האיטלקים פוסקריני, גרנטה וקורבטה. כאשר חזר לספרד, החל ללמד נגינה בגיטרה את דון חואן (ג'ון מאוסטריה), בנם הבלתי חוקי של המלך פיליפ הרביעי ומריה קלדרון, שחקנית ידועה באותה תקופה.
בנוסף לכישוריו המוזיקליים, התפרסם סנס בימיו בזכות עבודותיו הספרותיות כמשורר וככותב, והיה מחברם של כמה שירים ושני ספרים שנשכחו כיום ברובם. תרגומו המוערך ל"איש המכתבים" המפורסם מאת דניאלו ברטולי הופיע לראשונה בשנת 1678, עם מהדורות נוספות בשנים 1744 ובשנת 1787.
הוא נפטר במדריד בשנת 1710.
תרומתו המוזיקלית ויצירתו

סנס חיבר שלושה ספרים שעסקו בנגינה בגיטרה. את ספרו הראשון, "הדרכת מוזיקה על הגיטרה הספרדית", שפורסם לראשונה בשנת 1674 בסרגוסה, כתב עבור תלמידו דון חואן. בנוסף לספר זה, כתב סנס עוד שני ספרים העוסקים בגיטרה הספרדית ושלושתם פורסמו יחד תחת כותרת הספר הראשון בשנת 1697. הספרים עוסקים בטכניקת הנגינה בגיטרה הספרדית, החל מתרגולים הבסיסיים וכלה בפיתוח מיומניות מתקדמות בכלי זה. בנוסף לייעוץ הטכני לנגינה פרסם בשלושת ספריו רפרטואר נרחב של כתשעים שירים וריקודים ספרדיים. בהשראתם, שירים וריקודים בני שלוש מאות שנה מפרי עטו, מבוצעים עד עצם היום הזה על ידי גיטריסטים קלאסיים עבור קהלי מאזינים ברחבי העולם.
ספרו הראשון הוא למעשה ספר הוראות המכסה את כל ההיבטים הנוגעים לגיטרת הבארוק. הוא מספק לתלמיד מבחר רחב של קטעים בסגנון פונטאדו ("מריטה") ובסגנון רסקווידו ("פריטה"). זה לא ספר המדגים נגינה פשוטה של אקורדים, אלא מעניק תרומה רצינית של וירטואוז מאומן היטב השואף להעביר את הידע והאהבה שלו למוזיקה ולגיטרת הבארוק ללומד. ספרו של סנז נועד לאלה הרוצים להצטיין באמנות זו.
רוב החלקים הם ריקודים בסגנון פונטאדו. הפבנים והגאליארדים (סוגי מחולות עתיקים) המפוארים, מזכירים את מוזיקת החצר הספרדית של המאה השש עשרה. ה Espanoleta, אחת הנעימות היפות בספרד, מוגשת בצורה וריאציה, צורה שהמלחינים הספרדים הצטיינו בה. המנגינה הרודפת הזו עוררה השראה לגיטריסטים רבים מהבארוק להלחין גרסאות משלהם. הקנריוס, אולי הפופולרית ביותר מכל יצירותיו של סנס, הוא דיוקן מוזיקלי של הריקוד התוסס והמסונכרן מהאיים הקנריים. ריקודים אחרים כמו הווילאנו או "ריקוד הכפר" וג'קאראס, בהשראת שיריהם של נהגי עגלות השור, מציעים מעין רישומים מוזיקליים אטרקטיביים של חיי ספרד באותה תקופה. סנס כתב לגיטרת ברוק בעלת חמישה מיתרים כפולים, בשונה מהגיטרה המודרנית בעלת שישה מיתרים בודדים.
השפעתו על מלחינים במאה העשרים

לאחר מותו, נשכחו יצירותיו כמעט לגמרי עד גילוין מחדש על ידי המלחין הספרדי פיליפה פדרל (1841–1922), שהחזיר אותן לקדמת הבמה. מנואל דה פאיה, מהחשובים ביותר במלחיני ספרד במאה העשרים, השתמש בנושאים מיצירותיו של סנס ביצירתו "תיאטרון הבובות של דון פדרו" שהועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1923. בשנת 1954 חיבר חואקין רודריגו, לבקשתו של אנדרס סגוביה, את הקונצ'רטו לגיטרה שלו "פנטסיה לבן אצולה" שהורכב מנושאים של סנס, שפרסם בספרי ההדרכה שלו.
הערות שוליים

1 2  Gaspar Sanz | Biography & History, AllMusic (באנגלית)
1 2 3  Gazpar Sanz Master of the Spanish Guitar, web.archive.org, ‏2016-07-31
↑  Gazpar Sanz Master of the Spanish Guitar, web.archive.org, ‏2016-07-31
1 2 3 4 5  Roffel Automatisering, Gaspar Sanz: Biography - Classic Cat, www.classiccat.net (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8  Gaspar Sanz Biography, Maestros-of-the-guitar
1 2  Gaspar Sanz, classical music composer, www.classicalconnect.com
↑  Daniello Bartoli (S.I.), Dell'huomo di lettere difeso et emendato: parti due, per gli heredi di Francesco Corbelletti, 1645. (באיטלקית)
↑  Gaspar Sanz, www.epdlp.com
↑  Gaspar Sanz: Complete Music For Guitar by Alberto Mesirca, www.readings.com.au (באנגלית)
↑  קדם ברגר, הקאמרטה הישראלית ירושלים – תיאטרון הבובות של דון פדרו, ירושלים: קאמרטה ירושלים, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282836905171  PLWABN: 9810533271505606  BIBSYS: 1020462  BNE: XX1107007  BnF: cb13899399q (data)  CANTIC: a10191094  CiNii: DA09920303  GND: 12387162X  ICCU: SCMV028925  ISNI: 0000 0001 1026 7866  LCCN: n81024776  LNB: 000067838  MusicBrainz: e1975032-7d64-417c-80c8-c9b7e95c3e07  NKC: ola2002153295  NLA: 35171614  NSK: 000283576  NTA: 097215228  RERO: 02-A003785779  SELIBR: 218988  SNAC: w6sx78zs  SUDOC: 082685916  Trove: 851006  VIAF: 51876505   WorldCat (עם VIAF): 51876505
דה פאראגון

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  500 מ' 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1768
 מיקום
 עיר:  באת' וצפון מזרח סומרסט 
 רחובות מסתעפים:  George Street, Lansdown Road, Broad Street 
 קואורדינטות:  51°23′12″N 2°21′36″W﻿ / ﻿51.3867°N 2.36°W﻿ / 51.3867; -2.36
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי דה פאראגון(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי דה פאראגון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דה פאראגון
דה פאראגון (אנגלית: The Paragon) הוא רחוב השוכן בעיר באת' שבסאמרסט, אנגליה. רחוב זה מורכב מבתי מגורים בסגנון ג'ורג'יאני, שתוכננו על ידי תומאס וור אטווד והוכרזו כבניינים רשומים. כיום הוא מהווה חלק מדרך A4.
מבנה הרחוב

בתים 1 עד 21 הם בני שלוש קומות ובעלי גג מנסארד. בכל בניין יש דלתות וחלונות תואמים, המורכבים מגמלון מרכזי ואנטבלטורות משני צידי חלונות הקומה הראשונה, ועמודים טוסקניים וגמלונים בדלתות. ג'יין אוסטן וקרוביה התגוררו בבית מספר 1 בין 1797 ל-1810, אז עברו לבית ברחוב גרייט פולטני. בתים 22 עד 37 מהווים המשך לסגנון האדריכלי של 21 הבתים הקודמים, והם הושלמו ב-1775 על ידי בנאי מקומי בשם ג'וזף אקספורד. בתים 28 עד 32 נפגעו בהפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך שוקמו מאז.
בין 1779 ל-1790 נבנתה ברחוב כנסיית סנט סווית'ין, על ידי ג'ון פאלמר. ב-30 במאי 1797 נישא בה מתנגד העבדות ויליאם וילברפורס לברברה ספונר. ב-805 נקבר בה הסופר והמשורר כריסטופר אנסטיי, וב-1831 נקבר בה איש הצי המלכותי סר אדוארד ברי. הכניסה לבית הקברות הסמוך היא דרך שער עם בסיס כפרי ופאנלים בעלי לפידים הפוכים בין פילסטרים. במקום יש גם אנטבלטורה עם מטופות וטריגליפים.
בית מוזיאון באת' שוכן במרחק קצר מדה פאראגון בחצר הקרויה "הכרמים" (The Vineyards), השוכנת בבניין שנבנה ב-1765 ככנסיית השילוש הפרסביטריאנית. המקום נודע גם כקפלת הרוזנת מהנטינגדון, שהתגוררה בבית הסמוך בין 1707 ל-1791.
גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי

תרשים חתך של RTG בשימוש שנעשה בגשושיות גלילאו, יוליסס, קאסיני וניו הורייזונס
גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (באנגלית: radioisotope thermoelectric generator; בראשי תיבות: RTG) הוא מחולל המפיק כוח חשמלי מדעיכה רדיואקטיבית. במתקנים מסוג זה, החום הנפלט מהחומר הרדיואקטיבי מומר לחשמל דרך אפקט סיבק, בעזרת צמד תרמי.
גנרטורים מסוג זה מסוגלים לספק זרם חשמל יציב לאורך שנים רבות. הם משמשים כמקור כוח למתקנים בלתי מאוישים, כגון מגדלורים שנבנו בעבר בברית המועצות. מספר קוצבי לב ישנים כוללים RTG; כיום, מרבית קוצבי הלב משתמשים בסוללת ליתיום-יון. גנרטורים כאלו מספקים כוח גם למשימות חלל שונות, לרבות לוויינים, גשושיות (בכללן צמד החלליות וויאג'ר וניו הורייזונס) ורוברים (בכללם קיוריוסיטי).
עקרון עבודה

המחולל בנוי ממכל עמיד המכיל בתוכו את החומר הרדיואקטיבי, יסוד רדיואקטיבי, כמו פלוטוניום, הוא יסוד לא יציב, אשר דועך ובסופו של תהליך הדעיכה, הוא הופך לאיזוטופ יציב של עופרת. תהליך הדעיכה הזה מייצר חום רב. צמדים תרמיים ממוקמים בקירות המכל והם מחוברים אל תוכנו החם מצידם האחד ולצלעות קירור מצידם השני. הפרש הטמפרטורות בין הדלק הרדיואקטיבי החם לצלעות הקירור הקרות גורם ליצירת מתח חשמלי בצמד התרמי, שמאפשר זרימת זרם חשמלי וביצוע עבודה.
החומר הרדיואקטיבי הוא לרוב פלוטוניום-238 מכיוון שהוא דורש את מינימום עמידות חומר המכל ויש לו את תוחלת החיים הגדולה ביותר. יש לו זמן מחצית החיים של 88 שנים, כך שהוא מספיק טוב עבור משימות מחקר של מערכת השמש. עם זאת, הצמדים התרמיים מאבדים מאמינותם והם מקצרים את זמן החיים של גנרטור כזה. בארצות הברית, המחוללים הללו הם בדרך כלל מטיפוס SNAP והם שימשו במשימות חלל שונות.
שימושים במשימות חלל

האפשרות להשתמש באנרגיה סולארית מוגבלת בחלל. הן בגלל מרחק רב מהשמש המוריד את הניצולת עבור חלליות, והן בגלל מעברי יום-לילה, ובלאי של מצברים עבור רוברים על כוכבי לכת שונים (בעיקר על מאדים). מסיבות אלו רווח השימוש במחולל תרמואלקטרי במשימות חלל שונות, ומהווה פתרון אמין המספק הספק חשמלי יציב, לאורך זמן ארוך, ובמקרים מסוימים אף לעשרות שנים. הגנרטור הרדיואיזוטופי הוא הפתרון המועדף במשימות חלל שצורכות כמה מאות ואט לכל היותר.
בחללית פיוניר 10 ששוגרה ב-1972, המחולל החזיק 31 שנים.
פיוניר 11
ויקינג 1
ויקינג 2
גלילאו
קיוריוסיטי (רובר)
פרסווירנס (רובר)
בחלליות וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2 המחולל פועל מאז 1977, אך נראה שיפסיק לספק אנרגיה מספקת בין 2020 ל-2026.
בדיקת המחולל התרמואלקטרי של החללית קאסיני.
החללית ניו הורייזונס בחדר ההכנה. ניתן לראות צילינדר שחור הבולט מגוף החללית - זה המחולל התרמואלקטרי
אזכורים

בסרט להציל את מארק וואטני מוזכר השימוש בגנרטור כזה לשם ניצול החום אותו הוא מפיק. עם זאת הסצנה איננה חפה מטעויות.
ראו גם

זרם תרמו אלקטרי
סוללה גרעינית
הערות שוליים

↑  "How far can Voyager 1 go before we lose contact?". YouTube - Primal Space channel. נבדק ב-16 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  David Latchman, Staying warm with a box of radiation on 'The Martian', Science vs Hollywood, ‏2017-01-13 (באנגלית)
↑   The Martian 2015 - Hot Stuff Clip, סרטון  באתר יוטיוב
↑  "The Martian's" RTG science includes jarring errors, Atomic Insights (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565405605171  LCCN: sh85068683
דו"ח פילצקי

ויטולד פילצקי
דו"ח פילצקי (בפולנית: Raporty Pileckiego) הוא דין וחשבון רשמי המכיל למעלה מ-100 עמודים, שנכתב בשנת 1943 על ידי ויטולד פילצקי, קצין פולני וסוכן המחתרת הפולנית שנכלא מרצונו באושוויץ והצליח להימלט משם. דו"ח זה היה התיעוד המשמעותי הראשון של השמדת היהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה שהגיע לידי בעלות הברית.
רקע

ב-9 בנובמבר 1939, לאחר שצבא פולין הפסיד בפלישה לפולין, קפטן ויטולד פילצקי, יחד עם המפקד שלו מאיור יאן וולודארקביץ' ייסדו את הצבא הפולני הסודי (Tajna Armia Polska, TAP) שהיה אחד מארגוני המחתרת הפולנית. ב-1940, פילצקי הגיש לממוניו עליו מבצע שבמסגרתו ייכנס למחנה אושוויץ, יאסוף מידע מודיעיני על המחנה מבפנים ויארגן מרד אסירים. בזמן ההוא היה ידוע מעט מאוד על דרכי הניהול של הגרמנים את המחנה וההבנה הכללית הייתה כי הוא פועל כמעין מחנה כליאה גדול. ממוניו במחתרת הפולנית אישרו את התוכנית וציידו אותו בתעודת זהות מזויפת עם השם תומאש סרפינסקי. ב-19 בספטמבר 1940 הוא יצא בכוונה לרחוב בוורשה במהלך פשיטה ונתפס על ידי הגרמנים ביחד עם עוד 2,000 אזרחים חפים מפשע. לאחר יומיים של כליאה ב"מחנה משמר הסוסים הקלים", שם סבלו האסירים ממכות חזקות, פילצקי נשלח לאושוויץ שם קיבל את מספר האסיר 4859.
הדו"ח

רשת המודיעין של האיחוד המחתרתי של הארגונים הצבאיים Związek Organizacji Wojskowych - ZOW (אנ') בתוך מחנה ההשמדה אושוויץ החלה לשלוח דיווחים קבועים לצבא המולדת החל מאוקטובר 1940. החל מנובמבר 1940, המידע הראשוני על השמדה המונית שקרתה במחנה החלה להישלח דרך ה-ZOW לצבא המולדת בוורשה. החל ממרץ 1941 המידע הועבר לממשלה הפולנית הגולה בלונדון. הדיווחים הללו נתנו לבעלות הברית מידע על התחוללות השואה והיוו מידע מודיעיני על מה שמתחולל בתחומי אושוויץ. הדו"ח כולל פרטים על תאי הגזים, סלקציה והניסויים בבני אדם שערכו הנאצים. הוא מדווח כי היו שלושה קרמטוריומים בבירקנאו, המסוגלים לשרוף 8,000 גופות ביום. ראול הילברג כתב שהמשרד לשירותים אסטרטגיים בלונדון, שקיבל את הדו"ח, הוסיף הערה שאין אינדיקציה לאמינות שלו. הדו"ח מהווה עיבוי והסבר ל"דו"ח של מאיור פולני" שנכתב על ידי ירזי טאבאו שהוא המוקדם מבין שלושת דו"חות מפי עדי ראייה שנודעו ביחד בשם "פרוטוקולי אושוויץ" ואשר הזהירו על הרצח ההמוני ופשעים אחרים שמתבצעים בתוך מחנה אושוויץ.
ב-20 ביוני 1942, ארבעה פולנים, אווגניוש בנדרה, קז'ימייז' פייחובסקי, סטניסלב גוסטב יאסטר ויוזף למפרט נמלטו מאושוויץ. כשהם לבושים במדי ה-SS-Totenkopfverbande. חמושים באופן מלא וישובים ברכב של קציני SS, הם יצאו דרך השער הראשי של המחנה עם רכבסטייר 20 שהיה שייך לרודולף הס. יאסטר, חבר ה-ZOW נשא עימו דו"ח מפורט אודות התנאים במחנה שנכתב על ידי פילצקי. הגרמנים לא תפסו אף אחד מהם. ב-27 באפריל 1943 נמלט בעצמו פילצקי מאושוויץ, וכתב דו"ח נוסף. מאוחד יותר, לאחר שחרורו ממחנה השבויים הגרמני במורנאו ב-1945, פילצקי חיבר דו"ח סופי שכלל למעלה מ-100 עמודים. הדו"ח פורסם לראשונה בשנת 2000, 55 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. תרגום לאנגלית של הדו"ח פורסם בשנת 2012 תחת הכותרת The Auschwitz Volunteer: Beyond Bravery.
גיוס כפוי לצי

חוליית גיוס בכפייה בפעולתה. קריקטורה בריטית מ-1780
גיוס כפוי לצי (באנגלית: Impressment, ובלשון הדיבור "the Press") הייתה שיטה מקובלת למילוי שורות המלחים באוניות מלחמה בתקופת המפרשים. הצי המלכותי הבריטי החל לגייס בכפייה אנשים לאוניותיו ב-1664, והוסיף לעשות זאת בעיתות מלחמה, כשהצורך במלחים היה גדול, עד תחילת המאה ה-19. עיקר המגויסים בכפייה היו מקרב מלחי אוניות סוחר ובהם גם מלחים בני אומות אחרות. אלה נתפסו על ידי שירות הגיוס (Impress Service) של הצי, שאנשיו נשלחו לתור את בתי המרזח והרציפים בערי הנמל, או על ידי חוליית גיוס של האונייה (press gang) בלב ים - לאחר עצירת ספינת הסוחר התמימה באיום תותחים. מועמדים מתאימים לגיוס היו בדרך כלל בני 18 עד 45 בעלי הכשרה וניסיון ימיים, אך בשעת מחסור לא בחלו גם במי שלא היו ימאים, אם כי מספרם היה מועט יחסית.
שיטת הגיוס בכפייה לצי המלחמתי ספגה ביקורת נוקבת מצד אלו שסברו כי היא נוגדת את החוקה הבריטית; שלא כמו רבות מיריבותיה ביבשת באותה תקופה, בריטניה לא הנהיגה גיוס חובה לצבא מלבד ניסיון קצר בין השנים 1778–1780. למרות התנגדות הציבור לגיוס חובה, אישרו שוב ושוב בתי המשפט את תקפותו של הגיוס הכפוי לצי, מאחר שהיה חיוני לקיומה של הממלכה.
הגיוס הכפוי לצי המלכותי של ימאי אוניות סוחר אמריקניות גרם למתיחות רבה בין בריטניה לארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת 1812 והיה אחד הגורמים להתלקחותה. ב-1814, לאחר תבוסת נפוליאון, הפסיקה בריטניה את הנוהג ומאז לא חידשה אותו.
הגיוס והעריקות בצי המלכותי הבריטי

תנאי החיים והעבודה של מלח בצי המלכותי במאה ה-18 היו קשים ביותר על פי הסטנדרטים של ימינו, ובדרך כלל גרועים מאלו ששררו באוניות סוחר בריטיות; שכרו של מלח היה כמחצית השכר ששולם בצי המסחרי ונמוך משכר פועל חקלאי. עד הנהגת הרפורמות והעלאת השכר במאה ה-19 נודע הצי המלכותי לשמצה כמי שמשלם את שכר המלחים באיחור של עד שנתיים ומחזיק תמיד בידו שכר שישה חודשים כדי להרתיע מפני עריקה. גודל המשכורות נקבע למעשה ב-1653 והן הועלו רק באפריל 1797, לאחר מרידות המלחים בספיטהד ונור.
הבעיה העיקרית עימה נאלץ הצי להתמודד הייתה מחסור במאים מיומנים בתקופת מלחמה, אז הוא נזקק לתוספת מיידית שבין 20,000 איש (בתחילת המאה ה-18) ל-40,000 (בסוף המאה ה-18). הפריבטירים, הצי המלחמתי וצי הסוחר התחרו כולם בשעת מלחמה על מאגר קטן של מלחים-פשוטים ומלחים-כְּשִׁירִים, ושלושתם היו בדרך כלל בחֶסֶר. נתוני הגיוס שהוצגו לפרלמנט בשנים 1755–1757 מראים כי מבין 70,566 מגויסים, 33,243 היו מתנדבים (47%), 16,953 מגויסים בכפייה (24%) ו-20,370 מתנדבים גם הם (29%). הרשומות אינן מסבירות מדוע הופרדו המתנדבים לשתי קבוצות, אך קרוב לוודאי שמדובר במגויסים בכפייה שבחרו "להתנדב" כדי לזכות במענק ששולם למתנדבים עם הצטרפותם לאונייה, שכר חודשיים למפרע ומשכורות גבוהות יותר, משום שידוע כי רבים מהם עשו זאת. זאת ועוד, הסטטוס של מתנדב (volunteer) הגן על המלח מפני בעלי חוב, שכן החוק אסר לגבות חובות שנוצרו לפני הגיוס. רשומות אחרות מצביעות על אחוזים דומים לכל אורכה של המאה ה-18.
הגיוס השנתי הממוצע, 1783-1736
| תקופת שלום | תקופת מלחמה | הצי המלכותי | פריבטירים | הצי המסחרי | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1736–1738 |  | 14,845 |  | 35,239 | 50,084 |
|  | 1739–1748 | 43,303 | 2,602 | 30,392 | 75,997 |
| 1753–1755 |  | 17,369 |  | 40,862 | 58,231 |
|  | 1756–1763 | 74,771 | 3,286 | 37,584 | 115,641 |
| 1773–1775 |  | 18,540 |  | 50,903 | 69,443 |
|  | 1775–1783 | 67,747 | 3,749 | 44,947 | 116,443 |
כל שלוש הקבוצות נאלצו להתמודד גם עם שיעורי עריקה גבוהים. שיעור העריקות באוניות הצי המלחמתי במאה ה-18 הגיע ל-25% בממוצע, עם הבדל קטן בין המתנדבים למגויסים בכוח. העריקות הרבות ביותר אירעו סמוך לבואם לאונייה, הן התמעטו בצורה חדה לאחר חודשים אחדים, ובחלוף שנה מספרן היה בדרך כלל זניח. הסיבה היא, כי הצי שילם למלחים את שכרם רק לאחר שירות של חודשים או שנים (in arrears), ועריקה משמעותה הייתה לא רק נטישת חבריך בצוות האונייה, אלא גם אובדן סכום נכבד של כסף שכבר השתכרת. אם אונייה של הצי תפסה שלל אונייה יריבה, איבד הימאי שערק גם את חלקו בדמי השלל. בדוח שכתב אדמירל נלסון ב-1803, ובו הצעות לשינויים בצי המלכותי, הוא מציין כי מאז 1793 ערקו למעלה מ-42,000 מלחים.
אמריקה הצפונית הבריטית

אחת מפעולות הגיוס הכפוי הגדולות ביותר התרחשה באביב 1757 בעיר ניו יורק, בתקופה בה הייתה עדיין תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי. שלושת אלפים חיילים בריטיים כיתרו את העיר וסרקו את כל בתי המרזח ושאר המקומות אותם נהגו מלחים לפקוד. "בעלי מקצוע מכל הסוגים וכושים" נגררו בכוח לאוניות, כשמונה מאות איש סך הכל. ארבע מאות מתוכם גויסו בכפייה.
הצי המלכותי עשה שימוש נרחב בגיוס כפוי באמריקה הצפונית הבריטית מ-1775 עד 1815. חוליות הגיוס של הצי עוררו מחאה והציתו מהומות ואנדרלמוסיה פוליטית בערי נמל כמו הליפקס, סנט ג'ונס וקוויבק סיטי. למרות זאת הרחיב הצי המלכותי את פעולת חוליות הגיוס אל אזורי החוף של אמריקה הצפונית הבריטית בתחילת המאה ה-19. המלחים והתושבים השיבו מלחמה בדרכים שונות. לעיתים הגיבו באלימות. ההתקוממויות בסנט ג'ונס ב-1794 ובהליפקס ב-1805 הובילו בסופו של דבר לביטול הגיוס הכפוי בערי החוף ברוב שנות המלחמות הנפוליאוניות. המחאה הגיעה מרוב חלקי הקהילה העירונית, כולל האליטות, ולא רק מן המלחים שנפגעו מן הגיוס, והייתה לה השפעה שלילית משך שנים רבות על היחסים בין האזרחים לצי באזורים שהפכו לימים למדינת קנדה. הקהילות המקומיות לא עודדו את הצעירים להתנדב לצי המלכותי.
הצי הקונטיננטלי

הצי הקונטיננטלי גייס בכפייה אנשים לשורותיו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. זכור במיוחד המקרה עם פריגטת המפרשים "וירג'יניה". בתחילת המלחמה אישר הקונגרס הקונטיננטלי לבנות שלוש-עשרה פריגטות וביניהן "וירג'יניה". האונייה נבנתה בבולטימור שבמרילנד ונמסרה לפיקודו של קפטן ג'יימס ניקולסון. בנייתה וציודה של האונייה הושלמו ב-1777, והיא נצטוותה להפליג אל מרטיניק, למסור במקום אֶשׁגָרִים (dispatches) ולקחת מטען של רובים ותחמושת עבור הצבא הקונטיננטלי. רבים מאנשי הצוות של ניקולסון ערקו מן האונייה והצטרפו לפריבטירים, שהשכר בהם היה גבוה יותר והסיכון נמוך יותר. מאחר שלא עמדו לרשותו די אנשי צוות למילוי משימתו, גייס ניקולסון בכפייה כשלושים מאזרחי בולטימור, בניגוד גמור לחוקי מדינת מרילנד. מושל מרילנד, תומאס ג'ונסון, תבע את שחרורם לאלתר של המגויסים. ניקולסון סירב באומרו כי הגיוס הכפוי הוא פרקטיקה מקובלת בפילדלפיה, פנסילבניה ובכמה מהמדינות הצפוניות. הקונגרס שכנע את ניקולסון לשחרר את האנשים כדי למנוע חיכוך עם מדינת מרילנד, אבל הגיוס הכפוי נמשך במקומות בהם החקיקה המדינתית או המושל איפשרו זאת. כדי לא להזדקק להסכמת הממשל המקומי, עצר ניקולסון ב-1780 את אוניות הסוחר האמריקניות "הולקר" ו"פייר אמריקן" בעודן בים וגייס בכפייה מאנשיהן לצוותו.
המדינות כשלעצמן לא התנגדו לרעיון הגיוס הכפוי כשהדבר נגע לציים המדינתיים שלהן עצמן, אבל סירבו להעניק זכות זו לקונגרס הקונטיננטלי. קונספציית הגיוס של אנשים לשירות מלחמתי נותרה שנויה במחלוקת גם לאחר אישור החוקה הפדרלית.
סוף הגיוס בכפייה

הגיוס הכפוי הבריטי הסתיים למעשה, אך לא על פי חוק, לאחר 1814, בסוף המלחמות הנפוליאוניות. מאז, במשך מאה שנים, שלט הצי המלכותי ללא עוררין בימים ובאוקיינוסים, ולא נדרש לנהל מלחמות ימיות ארוכות ורחבות-היקף. במלחמת העולם הראשונה נהגה כבר שיטת הגיוס הרגילה בכל זרועות הכוחות המזוינים - הצבא, חיל האוויר והצי המלחמתי.
חוקי הגיוס הכפוי לצי בבריטניה

החוק הראשון שהעניק תוקף משפטי לגיוס הכפוי לצי נחקק על ידי הפרלמנט האנגלי ב-1563 בתקופת שלטונה של המלכה אליזבת. הוא נקרא "חוק הנוגע לשיקולים הפוליטיים בדבר החזקת הצי המלחמתי", ועודכן פעמים רבות עד שנת 1631. חוק הנוודים של 1597 מנה שורה של אנשים שניתן היה לגייסם בכפייה לשירות בצי.
חוק הגיוס של 1703, שנועד "להגדיל את מספר הימאים, לעודד את הספנות ולהגן על סחר הפחם", העניק לרשויות הקהילתיות את הסמכות לשלוח שוליות לאוניות ואישר מחדש את גיוסם בכפייה של נוודים (וגבונדים) ומשוטטים בני בלי-בית. ב-1740 הוגבל הגיוס הכפוי לגברים בני שמונה-עשרה עד ארבעים וחמש וכמו כן נפטרו ממנו נוכרים.
החוק האחרון נחקק ב-1835 ואישר מחדש את סמכות המדינה לגייס אנשים בכפייה לצי. הוא הגביל את אורך השירות של המגויסים לחמש שנים והוסיף תנאי, כי לא ניתן לגייס אדם בכפייה פעמיים. בריטניה זנחה אומנם את פרקטיקת הגיוס הכפוי ב-1815, אך הוא נותר בתוקף עד תחילת המאה ה-20; חוקים שונים, המאשרים לגייס בכפייה לצי, מעולם לא בוטלו.[דרוש מקור]
ב-1708 אישר הפרלמנט האנגלי חוק האוסר על גיוס בכפייה במימי אמריקה, מבלי שיקבע בצורה ברורה האם הוא נוגע רק לצי המלחמתי או גם לרשויות האזרחיות, והאם הוא מתייחס רק למלחמה שניטשה באותו זמן או למלחמות בעתיד. שני פרקליטי המדינה של בריטניה הגדולה, האחד ב-1716 והשני ב-1740, קבעו בחוות דעת כי חוק שנת 1708 אינו תקף עוד, אך מתיישבים אמריקנים רבים לא היו שותפים לדעתם.
בשל הספקות בעניין חוקיות הגיוס הכפוי במימי אמריקה העביר הפרלמנט הבריטי ב-1746 חוק חדש, שקבע כי הגיוס בכפייה אסור באיי הודו המערבית אך מותר באמריקה. כתוצאה מכך נתלקחו שנה לאחר מכן מהומות בבוסטון, שפשטו אל הקולוניות ובמיוחד אל ניו אינגלנד, שכלכלתה התבססה על ספנות ומסחר ימי.
לקריאה נוספת

Cray, Robert E. "Remembering the USS Chesapeake: The Politics of Maritime Death and Impressment." Journal of the Early Republic, vol. 25 (Fall 2005).
Curtis, Edward (1972). The Organization of the British Army in the American Revolution. New York, AMS Press.
Fischer, Lewis R. and Nordvik, Helge W. (1990). Shipping and Trade, 1750-1950: Essays in International Maritime Economic History.
Fowler, William M., Jr. "The Non-Volunteer Navy" United States Naval Institute Proceedings August 1974 pp. 75–78.
Hill, J. R. (2002). The Oxford Illustrated History of the Royal Navy. Oxford University Press.
Keith Mercer, "Northern Exposure: Resistance to Naval Impressment in British North America, 1775–1815," Canadian Historical Review, June 2010, Vol. 91 Issue 2, pp. 199–232.
Miller, Nathan (1974). Sea of Glory. New York, D. McKay.
Nash, Gary (1986). The Urban Crucible, The Northern Seaports and the Origins of the American Revolution. Cambeidge (Mass.), Harvard University Press.
Paul A. Gilje, "'Free Trade and Sailors' Rights': The Rhetoric of the War of 1812." Journal of the Early Republic, Spring 2010, Vol. 30 Issue 1, pp. 1–23.
Rodger, N. A. M. (1986). The Wooden World: An Anatomy of the Georgian Navy. W. W. Norton and Company.
Smith, Page (1976). A new age now begins. New York, McGraw-Hill.
Spencer, Tucker. Injured Honor: The Chesapeake-Leopard Affair. (2006).
Steel, Anthony. "Impressment in the Monroe-Pinkney Negotiation, 1806-1807." The American Historical Review, Vol. 57, No. 2 (Jan., 1952), pp. 352–369.
הערות שוליים

↑  Hill (2002), pp. 135–137; Rodger (1986), pp. 63–64, 115–118, 127–128.
↑  Hill (2002), pp. 135-137.
↑  Fischer (1990), p. 25.
↑  Conditions of service in Britain’s maritime organisations pp. 39–40.
↑  Information Sheet #78 Impressment Royal Navy Museum.
↑  BBC History Magazine, Vol.9 no.8, August 2008.
↑  Hill (2002), pp. 135–137.
↑  Conditions of service in Britain’s maritime organisations pp. 39–40.
↑  Nash (2010), p. 151.
↑  Nash (2010).
↑  Fowler (1974), pp. 75-78.
↑  Paul (2010), pp. 1-23; Spencer (206).
↑  Roger (2004), p. 316.
↑  Smith, p. 291.
↑  Roger (2004), p. 316.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10642160 
Press Gang (חוליית הגיוס). ציור מאת לוק קלנל (1781-1840)
דה ספליטרס

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  קרואטיה קרואטיה
 תקופת הפעילות:  מ-2017
 חברים
 יוסיף סנטה מרקו קומיץ' פטר סנטה אנטוניו קומיץ'
 
דה ספליטרס (באנגלית: The Splitters) היא להקת רוק קרואטית, שהוקמה על ידי יוסיך ופטר סנטה ומרקו ואנטוניו קומיץ'.
היסטוריה

דה ספליטרס הוקמה בשנת 2017 בספליט שבקרואטיה. החלה לבצע את שיריה המקוריים ביריד מוזיקה שונים כמו "ST@rt" ופסטיבל מערב הרצגובינה. אלבום הבכורה שלה, Love Sucks, יצא לאור ב-7 באפריל 2018. הוא היה זמין דרך סאונדקלאוד בלבד, והכיל שירים באנגלית. It was only available via SoundCloud and contained English language songs.
בתחילת 2019 חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם קרואטיה רקורדס. מאז היא יוצרת שירים בשפה הקרואטית. אלבומה השני, Izvedi me van, פורסם ב-2 ביולי 2020.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי הלהקה עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Lost and Found". היא הגיעה למקום הרביעי עם 110 נקודות.