stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריגי רפיני

בריגי רפיני (בצרפתית: Brigi Rafini; נולד ב-7 באפריל 1953) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלת ניז'ר בין אפריל 2011 לאפריל 2021 תחת הנשיא מהמדואו איסופו. כיהן כשר החקלאות בסוף שנות ה-80 וסגן-הנשיא הרביעי של בית המחוקקים החד-ביתי האספה הלאומית מ-2004 עד 2009.
ראשית חייו

רפיני הוא חלק משבט הטוארג, הוא נולד באיפרואן במחוז אגדז שהיה חלק מהקולוניה הניגרית באפריקה המערבית הצרפתית. הוא למד בבית ספר יסודי ובית ספר תיכון באיפרואן ואגדז. בין השנים 1971 ל-1974, למד בבית הספר הלאומי לאדמיניסטרציה בניאמיי, בירת ניז'ר וב-1978 חזר ללימודי המשך עד 1981. ב-1994, רפיני שב לפריז, ולמד בבית הספר הצרפתי לאומי לאדמיניסטרציה שם למד כשנה.
הצטרפות לפוליטיקה

מתחילת שנות ה-80, ייצג רפיני ארבע מפלגות. הוא היה במפלגת "התנועה הלאומית לפיתוח חברתי" (MNSD), כשהייתה חלק מהמפלגה המאוחדת (1991-1989), ועזב למפלגה שהתפצלה "הברית הניז'רית לדמוקרטיה ושינוי" (ANDP) במהלך הרפובליקה הדמוקרטית השלישית (1996-1993). הוא סייע ביצירת מפלגת "כינוס לדמוקרטיה ושינוי" (RDP-Jama'a) במהלך נשיאותו של איברהים ברה מאינסרה (1999-1996). הוא היה חבר באספה הלאומית במהלך הרפובליקה החמישית (2009-1999) עד שהצטרף ל"מפלגה הניז'רית לדמוקרטיה וסוציאליזם" (PNDS), שנבחרה ב-2011.
כראש הממשלה

בבחירות שנערכו בתחילת 2011, נבחר מהמדואו איסופו לנשיא ניז'ר. הוא מינה את רפיני לראש הממשלה וממשלתו בת 23 השרים הושבעה ב-21 באפריל 2011. ב-2 באפריל 2016 כשאיסופו הושבע לכהונתו השנייה, נבחר רפיני שוב לראשות הממשלה.
הערות שוליים

1 2  Niger's new leader names Brigi Rafini prime minister, Reuters 2011-04-11.
1 2  AFP: Niger's new president appoints Tuareg as prime minister 2011-04-11.
↑  Le Premier ministre, M Brigi Rafini : un homme d'une grande expérience politique à la tête du gouvernement (אורכב 07.10.2011 בארכיון Wayback Machine). Oumarou Moussa, Le Sahel (Niamey), 2011-04-11.
↑  Brigi Rafini, un ancien administrateur civil nommé Premier ministre du Niger (אורכב 03.09.2011 בארכיון Wayback Machine), African Press Agency, 2011-04-08.
↑  Les 4 premiers décrets de la 7ème République : Mahamadou Issoufou signe 3 décrets de nomination et 1 de convocation de l'Assemblée nationale (אורכב 07.10.2011 בארכיון Wayback Machine). Mahamadou Diallo, Niger Diaspora. 2011-04-08.
↑  "Niger unveils new government", AFP, 21 April 2011.
↑  "Niger ministers resign after presidential inauguration: radio", Reuters, 2 April 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 244383294  VIAF: 1780159248248004870007   WorldCat (עם VIAF): 1780159248248004870007
בלייר בראון

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1946 (בת 78) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקנית משנה במחזה (2000) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בוני בלייר בראון (באנגלית: Bonnie Blair Brown; נולדה ב-23 באפריל 1946) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני. בראון הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב על הופעותיה בסרט "קן לנשרים ולאוהבים" ובמיני סדרה "קנדי" ולחמישה פרסי אמי על הופעותיה בסדרה "הימים והלילות של מולי דוד".
הופיעה בסדרת הדרמה "פרינג'" ובעונות 3–5 של הסדרה "כתום זה השחור החדש".
ביוגרפיה

בראון נולדה בוושינגטון, בתם של אליזבת אן, מורה ושל סוכן המודיעין מילטון הנרי בראון.
לבראון ילד אחד עם השחקן ריצ'רד ג'ורדן שנפטר ב-1993. ב-1969 סיימה בהצלחה את לימודיה מבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק.
קריירת משחק > קולנוע

בראון הופיעה בפעם הראשונה בקולנוע ב-1973 בדרמה "המרוץ אחר הגלימה".
בראון הגיעה לשיא הקולנועי שלה בתחילת שנות ה-80 עם הופעותייה בסרט האימה הבדיוני של קן ראסל "מצבים משתנים", בתור אמילי אשתו של הפרופסור ד"ר אדוארד ג'סופ (ויליאם הארט) ובקומדיה בהפקתו של סטיבן ספילברג "הימים והלילות של מולי דוד" בתפקיד ד"ר נל פורטר, שהעמיד אותה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי.
ב-1999 השתתפה לצידם של ג'וני דפ ושרליז תרון במותחן "אשת האסטרונאוט" וב-2003 בדרמה "דוגוויל" בתור גברת הנסון.
קריירת משחק > טלוויזיה

בשנת 1976 הופיעה בראון במיני סדרה "קפטנים ומלכים" שהופקה על ידי NBC כעיבוד לרומן באותו השם מאת טיילור קולדוול. ב-1983 היא שיחקה במיני סדרה "קנדי" בתפקיד ז'קלין קנדי-אונאסיס, שהקנה לה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בשנים 1989–1991 הופיעה בראון בסדרה הקומית "הימים והלילות של מולי דוד" בתפקיד הראשי, הגרושה הניו יורקית מולי ביקפורד. היא זכתה בחמש מועמדויות רצופות לפרס אמי לשחקנית הקומית הראשית הטובה ביותר על תפקיד זה.
בשנים 2008–2013 שיחקה בראון בסדרת הדרמה הבדיונית של ג'יי ג'יי אברהמס "פרינג'" בתפקיד נינה שארפ, הסמנכ"לית הבכירה של חברת הטכנולוגיה המתקדמת "מאסיב דיינמיקס". בשנת 2011 היא השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "השמים נופלים" בתור אישה שמשתפת פעולה עם הרחפנים.
בשנת 2015 החלה לגלם את דמותה של ג'ודי קינג, מנחה מפורסמת של תוכניות בישול שנכנסה לכלא בגין עברות מס, בסדרת הדרמה הקומית "כתום זה השחור החדש" של רשת נטפליקס. היא הופיעה בקביעות בעונות 3–5 ובתפקיד אורח בעונה 7 של הסדרה.
קריירת משחק > תיאטרון

בשנת 1976 עשתה בראון את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזמר "אופרה בגרוש".
ב-1995 שיחקה במחזה "ארקדיה" וב-1998 בגרסה המצליחה למחזמר "קברט".
בשנת 2000 זכתה בראון בפרס הטוני על הופעתה במחזה "קופנהגן", שיחקה בנוסף גם במחזמר "המת של ג'יימס ג'וייס".
החל מ-2022, מככבת בראון בהפקה המחודשת של המחזה "הדקות" (אנ') מאת טרייסי לטס, בתיאטרון סטודיו 54 בברודוויי.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

המרוץ אחר הגלימה (1973)
נערי המקהלה (1977)
אלינור ופרנקלין (1976) - סרט טלוויזיה
אלינור ופרנקלין: השנים בבית הלבן (1977) - סרט טלוויזיה
ילדות במצור (1980)
מצבים משתנים (1980)
קן לנשרים ולאוהבים (1981)
לגנוב בית (1988)
סטרפלס (1989)
אהבה מקרית (1999)
אשת האסטרונאוט (1999)
ספייס קאובויס (2000)
ד"ר פרויד הצעיר (2002) - קריינית
דוגוויל (2003)
מאהב קטן (2005)
מאבטח (2006)
גריפין ופיניקס (2006)
הטיפול (2006)
חומר למחשבה (2007)
בכורה (2007)
The Speed of Thought‏  (2011)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

קפטנים ומלכים (1976)
קנדי (1983)
הימים והלילות של מולי דוד (1987–1991)
פרינג' (2008–2011)
השמיים נופלים (2011) (תפקיד אורח)
חיות פוליטיות (2012)
כתום זה השחור החדש (2015–2016)
ג'ק ראיין (2018)
ג'ורג' ואקנין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוקטובר 1938 רבאט, מרוקו מרוקו
 פטירה:  15 באוגוסט 2002 (בגיל 63) ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 התמחות:  נוירוכירורגיה
 תפקידים:  נוירוכירורג 
 
ג'ורג' אלי רפאל ואקנין (8 באוקטובר 1938 – 15 באוגוסט 2002) היה רופא ישראלי, אשר כיהן כמנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב.
ביוגרפיה

ואקנין נולד בעיר רבאט שבמרוקו. בגיל 17 החל לפעול כפעיל העפלה מצפון אפריקה. בגיל 20 יצא ללמוד רפואה באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת וסיים את לימודיו ב-1965. שם גם התמחה בנוירוכירורגיה.
ואקנין עלה לישראל ב-1968 ועבד עד לשנת 1977 כרופא במחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, ושימש שם כראש היחידה לנוירוכירורגיה לילדים. בשנת 1977 עבר לעבוד במרכז רפואי רבין וב-1978 עבר למרכז הרפואי סורוקה. במקביל לעבודתו כרופא שימש מ-1969 כמרצה בחוג לאנטומיה ופתולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב והגיע שם לדרגת פרופסור ב-1974.
ב-1979 יצא ואקנין לקנדה ועד 1989 היה פרופסור באוניברסיטת מונטריאול (מ-1988- פרופסור מן המניין) וממונה על לימודי הנוירואנטומיה שם, והוכר כמרצה מצטיין. כן ניהל מ-1987 את המחלקה הנוירוכירורגית בבית החולים Hotel-Dieu de Montreal. ב-1989 שב לישראל והתמנה למנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי תל אביב, אותה ניהל עד מותו.
ואקנין פרסם יותר מ-200 מאמרים בתחום עיסוקו. הוא התעניין במיוחד בניתוחי בלוטת יותרת המוח ואף פיתח שיטה לניתוח הבלוטה בגישה דרך נחיר האף, ללא פתיחת הגולגולת. כמו כן ניהל מחקר חלוצי בפיזיולוגיה של חוט השדרה.
בנוסף לעיסוקו הרפואי כתב ואקנין סיפורים קצרים בצרפתית, שתיארו את קורות חייו והידע המדעי שרכש. שבעה מהם זכו בפרסים בתחרויות שנערכו בצרפת.
ואקנין חלה בסרטן הלבלב ונפטר בחודש אוגוסט 2002. הוא הוסיף לנתח עד הימים האחרונים לחייו.
בשנת 2004 הוקמה על שמו העמותה הישראלית להפרעות יותרת המוח.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363440005171  VIAF: 4887150943153226760009   WorldCat (עם VIAF): 4887150943153226760009
בית הפקידות

| --- | --- |
בית הפקידות בזכרון יעקב, 8 באוקטובר 2009
בית הפקידות בזכרון יעקב, 8 באוקטובר 2009
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה
 כתובת:  רחוב הנדיב 2 זכרון יעקב
 מיקום:  זכרון יעקב 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  מועצה מקומית זכרון יעקב
 מייסדים:  הברון רוטשילד
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1893
 תאריך פתיחה רשמי:  1 בפברואר 1999
 אדריכל:  שמעון שפירא (שיפוץ)
 קואורדינטות:  32°34′27″N 34°57′10″E﻿ / ﻿32.574058°N 34.952703°E﻿ / 32.574058; 34.952703
 אתר המוזיאון
  (למפת הכרמל מוגדלת) בית הפקידות(למפת הכרמל רגילה) בית הפקידות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הפקידות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הפקידות
 
"בית הפקידות", המשמש בשנות האלפיים כמוזיאון העלייה הראשונה, הוא בניין שנבנה על ידי הברון רוטשילד למגורי פקידיו בזכרון יעקב. הבית הוכרז כאתר לאומי.
תולדות המבנה

בית הפקידות נבנה בשלהי המאה ה-19, במימונו של הנדיב הידוע ואכלס את פקידות המושבה. בתקופתו נחשב אצל תושבים לבניין הגדול והמפואר בארץ. בעת ביקוריהם במושבה, נהגו הברון רוטשילד ורעייתו להתגורר בקומה העליונה במבנה.
בשנת 1903 התכנסה במקום "הכנסייה הארצישראלית" בראשותו של מנחם אוסישקין. בכינוס זה, שהיה המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, הוחלט על התנגדות היישוב ל"תוכנית אוגנדה" שהוצגה על ידי הרצל בקונגרס הציוני השישי בבזל. ביומה האחרון של ההתכנסות, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו בבניין זה את אגודת המורים העברים בארץ ישראל. כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר.
בימי מלחמת העולם הראשונה, הסבו שלטונות האימפריה העות'מאנית את המבנה לבית חולים צבאי ולמקום תפילה. לאחר נטישת הטורקים את הארץ, חזר הבניין לשמש את אנשי המושבה כבית ועד ומאוחר יותר כבית הספר היסודי של המושבה. בקומה העליונה שכנו משרדי ועד המושבה ומאז קום המדינה, משרדי המועצה המקומית. קומת הקרקע שימשה כעין מתנ"ס ישובי לחוגים וכונתה "המועדון הטכני". בפי התושבים וגם במסמכים שונים מכונה הבניין "בית העם".
בית הפקידות הוכרז במאי 1988 כאתר מורשת לאומית ישראלית.
מאז 1999, שוכן בבניין "מוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון" (סבו וסבתו של תד אריסון), ממשפחות המייסדים של זכרון יעקב. המוזיאון נפתח בפברואר 1999, ט"ו בשבט תשנ"ט, לאחר שהמבנה עבר שיפוץ מהותי: המעטפת נשמרה בקפדנות וכל הפנים נבנה מחדש, בתכנונם של האדריכל שמעון שפירא ומעצב התערוכות אורי אברמסון. אולמות התצוגה במוזיאון מעוצבים בסגנון מודרני ויוצרים מסלול הליכה דמוי מנהרת זמן העוקבת אחרי הסיפור ההיסטורי. בתצוגה נעשה שימוש בסרטים שהופקו במיוחד, וכן פסלי חומר שפוסלו על ידי אורה רוזנצוייג, המתארים את החיים במושבות שהוקמו בעלייה הראשונה.
תוכן התצוגות במוזיאון

בקומת הכניסה: מבשרי הציונות, הפוגרומים והסיבות להגירה הגדולה מאירופה. הכרות עם משפחה שמחליטה לעלות לארץ ישראל. מפה של המסע מקהילות מזרח אירופה לארץ ישראל. מייצג "הארץ המובטחת" - ביצות, חולות וטרשים בתמונות המייצגות את סוגי האדמות שנמכרות לקבוצות העולים שמחפשות קרקע להתיישבות. בסדרה של דגמי ברונזה ניתן ללמוד על דמותן הפיזית של המושבות הראשונות: ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב, יסוד המעלה, מזכרת בתיה וגדרה. בהמשך מוצג סרט המתאר את המשבר העמוק אליו נקלעו המתיישבים בסוף השנה הראשונה להתיישבות. קיר שלם בכניסה מוקדש לתמונות המתיישבים הראשונים של זכרון יעקב, שישים משפחות של עולי רומניה, חלקם הגדול העמידו דורות של צאצאים במושבה.
בקומה הראשונה מוצגת תערוכה על תולדות הבניין (אוצרת: אורה רוזנפלד) ופינה מיוחדת מוקדשת לסיפורה של משפחת אריזון (אריסון).
הקומה השנייה מוקדשת לסיפורו של הברון רוטשילד ושל הפקידים שנשלחו מטעמו לנהל את המושבות. בהמשך מתוארות המושבות שהוקמו בגל השני של העלייה הראשונה (1890 ואילך, חלק מהן על אדמות שרכש הברון) והמעבר של המושבות לטיפולה חברת יק"א. החינוך העברי במושבות מתואר בסרט שבו המורה מנסה ללמד את כל מקצועות הלימוד בעברית וחלק מההורים דורש ממנו לחזור למתכונת מסורתית של לימודי יהדות כמו ב"חדר". הקומה מסתיימת בסיפור הלוויה המכובדת שנערכה לברון בשנת 1954 ובה הובאו שקי אדמה מכל היישובים שבהם תמך, כמחווה לפועלו הייחודי.
בחדר נפרד מוצגות תערוכות מתחלפות, כעת תוכלו לצפות שם בתערוכה "נאמנות כפולה".
בקומה השלישית והאחרונה נמצא אודיטוריום ובו מוקרן סרט הסיכום, המתאר את ילדי העלייה הראשונה כשהם אנשים מבוגרים, והם מספרים את קורות המשפחה שלהם מראשית ההתיישבות ועד לקום מדינת ישראל. הסרט כולל קטעים דוקומנטריים נדירים מהחיים בארץ ישראל בתקופה.
קומת המרתף מוקדשת להפעלות לילדים, למשפחות ולמבקרים בכל הגילים, והיא כוללת חפצים ותלבושות שניתן ללבוש אותן ולהצטלם בסגנון תקופתי.
הסרטים במוזיאון

סרטי המוזיאון עוקבים אחר משפחה טיפוסית לעולים שהקימו את המושבות. ההורים שמואל ומרים, וילדיהם דוד, רחל, ורותי. הדיאלוגים בין הדמויות נכתבו על פי כתבים מקוריים מהתקופה, כפי שהופיעו בעיתונים, יומנים ומכתבים. העברית בפיהם מהדהדת את ראשיתה של השפה המתעוררת.
הסרטים הופקו על ידי חברת מולטימדיה, והבמאי ניסן בלקין.
בין השחקנים ניתן לזהות את צק ברמן, שרגא הרפז, יוסי ידין, מיכאל כורש, סטייסי אברמוביץ, רות פרחי ואחרים.
ארכיון וספרייה

במוזיאון נמצאת ספרייה ייחודית המשמשת כמרכז מידע לתלמידים, לחוקרים ולמדריכים בנושאי העלייה הראשונה.
כמו כן, במקום ארכיון אישי של החוקר והסופר שאול דגן אשר הקים את הארכיון לתולדות זכרון יעקב, והיה בוועדה המדעית שליוותה את הקמת המוזיאון. דגן כתב ספרים רבים על התקופה. ביניהם "מזמארין לזכרון יעקב", "זמן החלום", "בדרך הראשונה לציון", "עקשנים על ההר", "מושבות הגליל העליון" ו"מושבות הגליל התחתון". ספריו מבוססים בין השאר על ראיונות אישיים שקיים עם דור הבנים של איכרי המושבות. הארכיון סרוק וממוחשב.
תערוכות שהוצגו במוזיאון

2004, נשים בחדרה, בשיתוף מוזיאון החאן בחדרה, אוצרת: נינה רודין
2008, שירת הבית, פואטיקה על חפצים של המשוררת והאמנית חני שטרנברג, אוצרת: אביטל אפרת
2009,  ישראליזציה, צילומים של אליוט ג'יקובס, עולים חדשים במרחבים ישראליים. אוצרת: אביטל אפרת
2012, דיוקן תימני, באדיבות מוזיאון ארץ ישראל, אוצר גיא רז. זיכרון תימני, צילומים וחפצים של עולי תימן בזכרון יעקב, אוצרת: אביטל אפרת
2012, זיכרון בעפרון, דוד ויטמן, אדריכל וצייר חיפאי, רישומים מקיץ בזכרון יעקב 1941–1943. אוצרת: אביטל אפרת
2013, תלוי, אמנות ישראלית עכשיות, אוצרות: רויטל גרין וטלי ביכלר
2016, נאמנות כפולה, סיפורם של רפאל קוהן פקיד הברון וחתנו יוסף קופרמן, סגן מושל בתקופת המנדט. אוצרים: אביטל אפרת ויורם פוגל.
לקריאה נוספת

יעקב שורר, בית הפקידות בזכרון יעקב - מושב "הכנסייה" הראשונה, בתוך זאב ענר (עורך), סיפורי בתים, הוצאת משרד הביטחון 1988 עמ' 125
זכרונות אליהו שייד, יד בן צבי 1983. תרגם מצרפתית אהרון אמיר הוסיף מבוא והערות שמעון שורצפוקס
אורה רוזנצוויג נוף ילדות, פסלים וסיפורים מילדות במושבה, הוצאת הקרן הישראלית ע"ש תד אריסון, 2003. תרגום לאנגלית הלל הלקין
אלכס וורד (עורך), שמעון שפירא עושה ארכיטקטורה, הוצאת מוזיאון ישראל, בשיתוף בצלאל וקרן ארטור גולדרייך, 2006.
מרדכי אליאב (עורך), ספר העלייה הראשונה (כרך א' מאמרים, כרך ב' תעודות ביוגרפיות וביבליוגרפיה) יד יצחק בן צבי, 1982
הערות שוליים

↑  בית הספר הועבר בשנת 1953 למבנה חדש על שטחים שתרמה רבקה אהרנסון, ונקרא מאז "בית ספר ניל"י".
↑  בשנת 1983 עברו משרדי המועצה המקומית למבנה חדש בקרבת מקום, ברחוב הנדיב 11, בפינה של גן טיול, מאחורי סניף בנק לאומי.
↑  ראו בבלוג של חיליק ליטנר "הסלון" שנהיה לבית העם
↑  המשרד להגנת הסביבה, באתר GOV.IL
↑  אוסף שאול דגן, במוזיאון העלייה הראשונה ע"ש משה ושרה אריזון בזכרון יעקב
↑  כל ספרי שאול דגן, בבלוג "ראשונים בארץ ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296492105171 
בית הפקידות בשנת 1943, בהיותו "בית העם" ומושב ועד המושבה - רישום עפרון של הצייר ואדריכל החיפאי דוד ויטמן
ג'ו לאפצ'יק

| --- | --- |

לאפצ'יק בשנת 1923
 לידה:  12 באפריל 1900 יונקרס, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  10 באוגוסט 1970 (בגיל 70) מונטיצ'לו, ניו יורק, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר / מאמן
 גובה:  1.96 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת סנט ג'ון
 היכל התהילה:  נבחר כשחקן, בשנת 1966
 קבוצות כשחקן
 1923–1928 1928–1931:  הסלטיקס המקוריים קליבלנד רוזנבלומס
 הישגים כשחקן
 4 זכיות באליפות ליגת ה-ABL‏ (1927–1930)
 קבוצות כמאמן
 1936–1947 1947–1956 1956–1965:  אוניברסיטת סנט ג'ון ניו יורק ניקס אוניברסיטת סנט ג'ון
 הישגים כמאמן
 3 פעמים מאמן במשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1951, 1953, 1954)  4 זכיות באליפות טורניר ה-NIT‏ (1943, 1944, 1959, 1965)
ג'וזף בוהומיל "ג'ו" לאפצ'יק (באנגלית: Joseph Bohomiel "Joe" Lapchick; ‏12 באפריל 1900 – 10 באוגוסט 1970) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי. נודע כאחד הסנטרים הדומיננטיים ביותר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כאשר שיחק בליגת ה-ABL. בשנת 1966 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כשחקן.
לאחר קריירת המשחק אימן את קבוצת אוניברסיטת סנט ג'ון בליגת המכללות האמריקאית (1936–1947, 1956–1965) ואת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA‏ (1947–1956).
קריירת משחק

לאפצ'יק נולד בעיר יונקרס שבמדינת ניו יורק, לזוג מהגרים צ'כים. בגיל 14 עזב את בית ספרו, על מנת לעזור למשפחתו דלת האמצעים, ובגיל 15 החל לשחק בקבוצות כדורסל מקומיות עבור כ-5 עד 10 דולר למשחק. בגיל 19 הצטרף לקבוצות ראווה כגון "הוליוק רדס", "ברוקלין ויזיטיישנס" ו"טרוי טרויאנס", עבור כ-75 דולר למשחק. גובהו יוצא הדופן באותה תקופה – 1.96 מטרים – העניק לו יתרון משמעותי על פני יריביו, אותו ניצל בין היתר בתפיסת "כדור הפתיחה" (Jump ball) אשר התבצע לאחר כל קליעת סל.
בשנת 1923 החל לשחק בקבוצת הסלטיקס המקוריים, אשר הייתה אז קבוצת ראווה שערכה סיבובי הופעות בצפון-מזרח ארצות הברית. בשנת 1926 הצטרפו הסלטיקס לליגת ה-ABL‏ (American Basketball League), שהייתה באותה העת ליגת הכדורסל המקצועית הגדולה ביותר בארצות הברית (ובעולם). בהובלתם של לאפצ'יק, נאט הולמן ודאץ' דנהרט, זכו הסלטיקס בשתי אליפויות רצופות בשנים 1927 ו-1928. בשל הדומיננטיות של הקבוצה, אילצה אותה הנהלת הליגה להתפרק, ולאפצ'יק עבר לשחק בקבוצת "קליבלנד רוזנבלומס". כשחקן קליבלנד זכה בשתי אליפויות ABL נוספות, בשנים 1929 ו-1930. בשנת 1931 התפרקה הליגה, בגין משבר "השפל הגדול", ולאפצ'יק פרש ממשחק.
קריירת אימון

בשנת 1936 מונה לאפצ'יק למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק. ב-11 עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 180 ניצחונות ו-55 הפסדים (76.6%), וזכתה פעמיים (1943 ו-1944) באליפות "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר כדורסל המכללות היוקרתי ביותר.
בשנת 1947 מונה למאמן ניו יורק ניקס מליגת ה-BAA (אשר הפכה בהמשך לליגת ה-NBA), לקראת העונה השנייה לקיומה. בכל שמונה עונותיו המלאות בתפקיד השתתפו הניקס בשלב פלייאוף, ובשלוש מתוכן (1951–1953) אף העפילו לגמר הליגה. לאורך התקופה בלטו בקבוצה שחקני האולסטאר מקס זסלופסקי, דיק מקגווייר (ששיחקו תחת לאפצ'יק גם בסנט ג'ון), וינס בורילה, הארי גלאטין, קארל בראון ונת'ניאל קליפטון. כמו כן, שבעה מבין שחקניו בניקס הפכו לאחר פרישתם ממשחק למאמנים ב-NBA: מקגווייר, בורילה, גלאטין, בראון, פרד שאוס, ג'ין שו ובוץ' ואן ברדה קוף. לקראת סיום עונת 1955/1956 עזב את הניקס, ובמקומו מונה וינס בורילה למאמן הראשי. מאזנה הכולל של ניו יורק תחת הדרכתו לאפצ'יק עומד על 326 ניצחונות ו-247 הפסדים (56.9%).
כחודש לאחר עזיבתו את הניקס חזר לאמן את קבוצת אוניברסיטת סנט ג'ון. ב-9 העונות הבאות הדריך אותה לשתי זכיות נוספות בטורניר ה-NIT‏ (1959 ו-1965), ולמאזן כולל של 154 ניצחונות ו-75 הפסדים (67.2%). לאורך התקופה בלטו בקבוצה השחקנים קווין לוגרי ולירוי אליס. בסיום עונת 1964/1965 נאלץ לפרוש לגמלאות, על פי חוקי האוניברסיטה, ובכך למעשה פרש מאימון.
בשנת 1966 הונצח לאפצ'יק בהיכל התהילה של הכדורסל, כהוקרה על תרומתו כשחקן.
ב-10 באוגוסט 1970 נפטר כתוצאה מהתקף לב, בגיל 70.
הערות שוליים

↑  זוכרים את ה"רנס", באתר ליגת ה-NBA
1 2 3 4 5  ההודעה על פטירתו של לאפצ'יק, באתר הניו יורק טיימס, 11 באוגוסט 1970
1 2 3  ג'ו לאפצ'יק, באתר היכל התהילה של הכדורסל
↑  סטטיסטיקות האימון של לאפצ'יק ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות האימון של לאפצ'יק בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2007000767  VIAF: 44264985   WorldCat (עם VIAF): 44264985
ג'וזפה צ'זארה אבה

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1838 Cairo Montenotte, איטליה 
 פטירה:  6 בנובמבר 1910 (בגיל 72) ברשה, איטליה 
 מדינה:  איטליה
 שפות היצירה:  איטלקית
 תחום כתיבה:  סיפורת ושירה
 נושאי כתיבה:  זיכרונות מהמאבק לאיחוד איטליה
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר סנט מוריס ולזרוס  Commemoration Medal for the thousand of Marsala  מדליית כסף על הצטיינות צבאית  מדליית הנצחה לאיחוד איטליה 
 
ג'וּזֶפֶּה צֵ'זָארֶה אַבָּה (באיטלקית: Giuseppe Cesare Abba;‏ 6 באוקטובר 1838 – 6 בנובמבר 1910) היה פטריוט וסופר איטלקי. השתתף במסע האלף ולחם לצד ג'וזפה גריבלדי בכיבוש ממלכת שתי הסיציליות ב-1860.
ביוגרפיה

אבה נולד בקאירו מונטנוטה שבחבל ליגוריה, אז חלק מממלכת סרדיניה-פיימונטה. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בג'נובה, שאותה עזב ב-1859, עת התגייס לגדוד הפרשים בפינרולו. בשנת 1860 עבר לפארמה והצטרף למתנדבים של גריבלדי. הוא השתתף ברוב הקרבות שהובילו לפירוקה של ממלכת שתי הסיציליות.
יצירתו הספרותית מתמקדת בזיכרונותיו מהמהפכה. לאחר פרישתו לחייו הפרטיים, תחילה בפיזה, ואחר כך בעיר הולדתו, הוא ניסה לכתוב שיר רומנטי בחמישה קאנטו בשם Arrigo. בתור חסיד נלהב של אלסנדרו מנצוני, הוא ניסה ב-1875 לכתוב רומן היסטורי: Le rive della Bormida nel 1794 ("גדות הבורמידה ב-1794"), מרשמיו במהלך מסע האלף, אך בשלב ההוא לא פרסם אותו. בשנת 1880 שינה את שם הרומן ל- Noterelle di uno dei Mille edite dopo vent'anni ("רשמים של אחד מאלף עשרים שנה מאוחר יותר"), ובסופו של דבר הוא פורסם ב-1891 תחת השם Da Quarto al Volturno: Noterelle d'uno dei Mille ("מקווארטו לוולטורנו: רשמים של אחד מאלף).
יצירה זו הייתה המגנום אופוס של אבה. היא יצאה לאור הודות לג'וזואה קרדוצ'י. קרדוצ'י שקל באותה תקופה לכתוב יצירה על חייו של גריבלדי, ועודד את בוגרי המערכה לתת לו עדויות היסטוריות. כשקרא את כתב היד של אבה, הוא התרשם ממנו כל כך שהעניק אותו לעורך בשם זניקלי לפרסום, ואמר לאבה שעכשיו אולי לעולם לא יכתוב את הביוגרפיה של גריבלדי.
אבה עלה לתהילה במהירות, והפך למנהל בית הספר התיכון בפאנצה, ולאחר למנהל המכון הטכנולוגי של ברשיה, שם עבד עד מותו.
אף שכתב יצירות אחרות המבוססות על מסע האלף, אף אחת לא הפכה למפורסמת כמו ספרו, "רשמים של אחד מאלף". הוא גם כתב שירה וסיפורים קצרים, אך ללא הצלחה רבה.
יצירותיו

Le rive della Bormida nel 1794 (גדות הבורמידה ב-1794, 1875)
Noterelle di uno dei Mille edite dopo vent'anni (רשמים של אחד מאלף לאחר עשרים שנה, 1880)
Da Quarto al Volturno . Noterelle d'uno dei Mille (מקווארטו לוולטורנו: רשמים של אחד מאלף, 1880–1891)
Storia dei Mille ("סיפורם של אלף", 1904)
Vita di Nino Bixio ("חייו של נינו ביקסיו", 1905)
Cose garibaldine ("דברים גריבלדיים")
Romagna ("רומניה")
Cose vedute ("דברים שראיתי")
ג'ורג' ו. רנדולף

ג'ורג' וית' רנדולף (באנגלית: George Wythe Randolph;‏ 10 במרץ 1818 – 3 באפריל 1867) היה עורך דין ובעל מטעים אמריקאי וקצין בצבא הקונפדרציה. למשך שמונה חודשים הוא כיהן כמזכיר המלחמה של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא ביצע רפורמות בתהליכי הרכש, ניסח את חוק גיוס החובה וחיזק את מערך ההגנה על הקונפדרציה ממערב.
ראשית חייו

ג'ורג' רנדולף נולד ב-1818 במונטיצ'לו שליד שארלוטסוויל, וירג'יניה למרתה ג'פרסון רנדולף, בתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ולבעלה, תומאס מאן רנדולף הבן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך מושל וירג'יניה, שהיה צאצא של פוקהונטס מצד משפחת אביו. כבנם הצעיר נקרא ג'ורג' על שמו של ג'ורג' וית', מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ופרופסור למשפטים של סבו, תומאס ג'פרסון. הוא גם היה צאצא של אדמונד רנדולף, המושל השביעי של וירג'יניה. משפחת רנדולף הייתה משפחה מוותיקות וירג'יניה מאז המאה ה-17.
ג'ורג' רנדולף למד למשך תקופה קצרה בקיימברידג', מסצ'וסטס ובוושינגטון די. סי., לשם הוא נשלח על ידי אמו כדי להרחיקו מהצרות המשפחתיות. אביו שקע בחובות רבים. רנדולף שירת כפרח קצונה בצי ארצות הברית בין השנים 1831 – 1839 ובעת שירותו החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-10 באפריל 1852 נשא רנדולף לאישה את האלמנה הצעירה מרי אליזבט (אדמס) פופ (1867-1830). לשניים לא נולדו ילדים.
קריירה

לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה החל רנדולף בהכשרתו כעורך דין. ב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא החל לעסוק בעריכת דין בשארלוטסוויל והוא ומרי חיו באחוזת המטעים שלו באדג'היל. ב-1849 הם עברו להתגורר בריצ'מונד. הוא החל להיות פעיל בקהילה והמשיך בעיסוקו כעורך דין. הוא ייסד את המכון המכני של ריצ'מונד והיה פעיל בחברה ההיסטורית של וירג'יניה.
עם הקמת הקונפדרציה לאחר פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, התפלגה ארצות הברית לשני מחנות עוינים זה לזה שעמדו על סף מלחמה. משלחת מיוחדת שעליה נמנו רנדולף, ויליאם פרסטון ואלכסנדר ה. ה. סטיוארט, יצאה לוושינגטון, שם הם נועדו ב-12 באפריל 1861 עם הנשיא אברהם לינקולן. הם מצאו את הנשיא נחוש בדעתו להחזיק במבצרים של הממשלה הפדרלית בדרום וב-15 באפריל הם שבו לריצ'מונד.
רנדולף מונה כקצין בדרגת מייג'ור בצבא הקונפדרציה ובהמשך שירת כקולונל בחיל התותחנים בקרב בית אל הגדול. ב-12 בפברואר 1862 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל. רעייתו מרי הייתה פעילה באגודת הנשים של ריצ'מונד שארגנה פעולות סיוע ורווחה לטובת המאמץ המלחמתי.
ב-18 במרץ 1862 מונה רנדולף על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה וב-24 במרץ הוא נכנס לתפקידו. הוא סייע לבצע רפורמות במחלקת המלחמה, לשפר את תהליכי הרכש וניסח את חוק גיוס החובה כחוק בעל נוסח זהה לזה שנחקק בווירג'ינה. הוא נודע בעיקר בשל פעולותיו לחיזוק מערכי ההגנה של הקונפדרציה במערב ובדרום, אך על כך הוא נכנס לעימות עם הנשיא דייוויס. בשל בריאותו הרופפת שנבעה ממחלת השחפת בה לקה, הוא התפטר מתפקידו ב-17 בנובמבר 1862.