stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GoDaddy
היסטוריה

בשנת 1997 הוקמה החברה בשם Jomax Technologies על ידי בוב פרסונס, חייל לשעבר במארינס בצבא ארצות הברית ואיש מחשבים. השם שנבחר לה בתחילה היה Big Daddy. אך מאחר ששם התחום הזה כבר היה תפוס, נבחר השם Go Daddy.
בשנת 2006 שכרה החברה את ליהמן ברדרס ותכננה לצאת להנפקה ראשונה במטרה להגדיל את שווי החברה ולגייס כ-100 מיליון דולר, אך הדבר בוטל עקב אי ודאות בשוק.
בשנת 2010 דיווחה החברה על מעל לכ-45 מיליון שמות תחום, דבר שהפך אותה לחברה הגדולה ביותר בעולם אי-פעם מסוגה. בשנת 2011 גדלה הכמות לכ-50 מיליון שמות תחום.
ב-2011 נמכרה השליטה בחברה לקבוצת משקיעים בראשות קרן ההשקעות הפרטיות Kohlberg Kravis Roberts וקרן Silver Lake. בדצמבר 2011 בוב פרסונס פרש מתפקיד מנכ"ל החברה והעביר אותו לווארן אדלמן (Warren Adelman), חצי שנה לאחר מכן התפטר אדלמן ולתפקיד מונה בינואר 2013 בלייק אירווינג, בכיר לשעבר בחברת yahoo.
ב-11 בספטמבר 2012 קרסו שרתי Go Daddy וגרמו לנפילתם של מיליוני אתרים. פעיל אנונימוס טען לאחריות לתקלה, אך לא סיפק לכך הוכחות.
מאז 2008 מפרסמת החברה בסופרבול, הנחשב לאירוע הטלוויזיוני בעל הרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית; ב-2013 פרסמה החברה במהלך המשחק, תשדיר פרסומת, בו צפו 111 מיליון צופים. בתשדיר נראתה נשיקה של דוגמנית-העל בר רפאלי, עם שחקן שמנמן בתפקיד מהנדס ב-Go Daddy. הפרסומת הייתה מהמדוברות ביותר באותה תקופה, הביאה לחברה כבר בתוך ימים ספורים 10,000 לקוחות חדשים, ובהמשך הגדילה את מכירותיה בתחום אחסון האתרים באופן משמעותי.
ב-1 באפריל 2015 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בניו יורק לפי שווי של 4.5 מיליארד דולר.
לפי נתוני מאי 2015, החברה מחזיקה בנתח שוק של 5.81% משוק אחסון האתרים העולמי.
הערות שוליים

↑  Vance, Ashlee (May 24, 2012), "The Challenge of Classing Up Go Daddy", Bloomberg Businessweek: businessweek.com, retrieved June 16, 2012
↑  גו דדי - Godaddy, באתר www.efind.co.il
↑  GoDaddy עומדת לפני הנפקה בבורסה, באתר nana10‏, 14 באפריל 2006
↑  The Register, 29th September 2011
Go Daddy flogs 50 MILLION domain
↑  Go Daddy CEO Warren Adelman Steps Down
↑  Ex-Yahoo Product Boss Blake Irving Named Go Daddy CEO, אתר businessinsider
↑  אהוד קינן, אתרים נפלו בגלל תקלה בשרת האחסון גו-דדי, באתר ynet, 10 בספטמבר 2012
↑  אסף לבנון‏, שרתי GoDaddy נפלו - האם אנונימוס תקפה?, באתר וואלה, 11 בספטמבר 2012
↑  שירות גלובס, ‏צפו: בר רפאלי מתנשקת עם מהנדס בפרסומת ל"גו דדי", באתר גלובס, 1 בפברואר 2013
↑  עודד ירון, הנשיקה || מזל טוב טמבלים, גו דדי ניצחה, באתר הארץ, 6 בפברואר 2013
↑  GoDaddy IPO values company at $4.5 billion, ראוטרס, 1 באפריל 2015
↑  נתח שוק חברות אחסון אתרים, אתר הוסט אדוויס
קרל מאסן

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1855 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  16 באפריל 1938 (בגיל 83) קופנהגן, דנמרק 
 שם לידה:  Carl Johan Vilhelm Madsen 
 מקום קבורה:  בית הקברות אסיסטנס 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות (1876)  Sorø Academy (1871) 
 הושפע על ידי:  כ. ו. נילסן, וילהלם קיהן 
 פרסים והוקרה:  צלב הכבוד של מסדר דנבורג (1923)  מנהיגות במסדר דנבורג (1925)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לונד (1918) 
 צאצאים:  ויגו מאסן 
 
קרל מאסן (בדנית: Karl Madsen;‏ 22 במרץ 1855 – 16 באפריל 1938) היה צייר והיסטוריון אמנות דני בעל קשרים הדוקים עם ציירי סקיין.
ביוגרפיה

מאסן, שנולד בקופנהגן ב-22 במרץ 1855, היה בנם של הציירים אנדראס פיטר מאסן וסופי ת'ורסו מאסן. הוא סיים את לימודיו באקדמיה Sorø לפני שהשתתף בית הספר לאמנות של נילסן בשנת 1871. בין השנים 1872–1876 למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות. הוא היה תלמידם של וילהלם קיהן ושל ז'אן-לאון ז'רום באקדמיה לאמנויות היפות בפריז (1876–1879).
ביוגרפיה > קריירה

מאסן הושפע מאוד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 מהתמורה החדשה והרדיקלית בתרבות הדנית, בהובלתו של גאורג ברנדס, שמאסן עקב אחר הרצאותיו באוניברסיטת קופנהגן, והולגר דרכמן, שפרסם את דעותיו החזקות על האמנות הדנית ועל התנאים המאכזבים באקדמיה לאמנות. בשנת 1871 נסע דרכמן לסקיין, כפר דייגים בקצה הצפוני ביותר של יוטלנד, כדי לצייר סצנות חוץ ואת הדייגים המקומיים. כמעט במקביל הגיע גם מאסן לסקיין.
במהלך השנה הראשונה שלו באקדמיה לאמנות, הוא פגש את מיקל אנקר, שאותו שכנע להצטרף אליו לסקיין ביולי 1874. שם העביר לאנה ברונדום, לימים אנה אנקה, שיעורי ציור. עבודות האמנות שלו בשנים 1873–1874 והשנים 1879–1880 מראות כי היה אחת מדמויות המפתח בקרב ציירי סקיין.
דיוקנאותיו היו בעלות חיוניות הדומה לאלה של מיקל ואנה אנקה וכריסטיאן קרוהג, אך חסרה לו הווירטואוזיות ותחושת הצבע שנהנו הציירים השוודים והנורווגים. העבודות המעניינות ביותר שלו הן מהשנה האחרונה שלו בפריז בה הגיע להשפעת בית הספר ברביזון ושל אדואר מאנה, אף שהן עדיין נוטות להיות אפלות ומשעממות למדי ביחס ליצירות הבהירות יותר של האימפרסיוניסטים הצעירים.
הפער בין מאסן למגמות התקופה כמו גם לבעיותיו הכלכליות שלו כנראה עמדו מאחורי החלטתו להפוך לסופר מקצועי.
בהמלצתו של דרכמן, הוא הפך למבקר אמנות בשנת 1881 ולכותב תדיר בעיתון פוליטיקן (Politiken) ובכתבי עת אחרים. הוא הפך לאחד מפרשני האמנות והמבקרים המשפיעים ביותר על דנמרק. הוא היה מומחה לאמנות ההולנדית וכתב ספר חלוצי על אמנות יפן.
כמומחה למוזיאונים, מאסן זכה להכרה כסמכות באמנות ההולנדית והביא להערכה מחודשת של האמנות הדנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, במיוחד עם הביוגרפיה שלו על יוהאן תומאס לונדבי בשנת 1895. הוא היה מנהל מוזיאון הגלריה הלאומית של דנמרק בשנים 1911–1925, ומנהל מוזיאון סקיין בשנים 1928–1938.
מאסן קיבל דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת לונד והפך לאביר במסדר הדנברוג בשנת 1909.
חיים אישיים

מאסן התחתן פעמיים. הוא התחתן עם אשתו הראשונה יוהאנה הנרייט מלר ב-3 ביוני 1880 אך היא נפטרה ב־9 במרץ בשנה שלאחר מכן במהלך לידת בנם הראשון. לאחר מכן נישא ליוליאנה נילסן (5 באוגוסט 1858 – 9 בדצמבר 1929) ב-4 ביולי 1883. נולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
בנו של מאסן מאשתו הראשונה, הנרי סופוס מאסן (1881–1921) היה אגיפטולוג, עיתונאי ועורך. בן נוסף, סוונד ויגו מאסן (1885–1954) היה גם צייר. בתו הבכורה, סופי מאסן (1887–1965) נישאה לצייר ארנה לופטוס.
מאסן נפטר ב-16 באפריל 1938 ונקבר בבית הקברות אסיסטנס בקופנהגן.
הערות שוליים

↑  "Karl Madsen", www.kulturarv.dk
↑  Karl Madsen | lex.dk, Den Store Danske (בדנית)
↑  Karl Madsen – maler | lex.dk, Dansk Biografisk Leksikon (בדנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143709925  ISNI: 0000 0001 1748 2884  KulturNav: 74f65bbf-f340-4696-b64a-29612470eb07  LCCN: nr95005782  NTA: 131409875  RKD: 95028  SELIBR: 308302  SNAC: w6p99zvb  SUDOC: 198107935  VIAF: 19566556   WorldCat (עם VIAF): 19566556
החברה הגאוגרפית הצרפתית

| --- | --- |

 תחום:  גאוגרפיה
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 נשיא:  Jean-Robert Pitte (2009– )
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 1821 – הווה (203 שנים) 
 socgeo.com
 קואורדינטות:  48°51′16″N 2°19′52″E﻿ / ﻿48.8544°N 2.3312°E﻿ / 48.8544; 2.3312
 
הכניסה לבניין 184 בשדרות סן ז'רמן בפריז, מטה החברה הגאוגרפית הצרפתית
דימוי האלה הרומית מינרווה על מדליית הזהב של החברה
החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie) היא אגודה מדעית שנוסדה ב-1821 והייתה הראשונה מבין החברות הגאוגרפיות הלאומיות.
האספה המכוננת של החברה החברה הגאוגרפית הצרפתית, שנקראה בתחילתהּ בשם "החברה הגאוגרפית של פריז" (Société de Géographie de Paris), התכנסה בבית עיריית פריז. מייסדיה היו מדענים ואנשי רוח נודעים, בהם האסטרונום והמתמטיקאי פייר-סימון לפלס, שכיהן כנשיאהּ הראשון של החברה, ויוואן דנון, שמפוליון, גספאר מונז', אלכסנדר פון הומבולט, ז'ורז' קיוויה, ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, ז'וזף לואי גה-ליסאק, קלוד לואי ברתולה (אנ'), פרנסואה גיזו, ז'ול דומון ד'אורוויל ופרנסואה-רנה דה שאטובריאן. רבים מהחברים הראשונים היו מי שנלוו לנפוליאון במסעו למזרח ועסקו בסקר מצרים, בהם אדמה-פרנסואה ז'ומאר, שהיה פעיל עד מותו בהנהלת החברה ואף כיהן ב-1884 כנשיאהּ.
מטה החברה הגאוגרפית הצרפתית שוכן מאז 1878 בשדרות סן ז'רמן 184 בפריז. את הכניסה לבניין מעטרים שני פסלי קריאטידות המייצגות את הים ואת היבשה, ובתווך, מעל המשקוף – גלובוס מפוסל. בבניין זה הוחלט ב-1879 על בניית תעלת פנמה. ביוני 1913 התכנס בו הקונגרס הערבי הלאומי הראשון.
כתב העת הראשון של החברה, Bulletin de la Société de Géographie, נוסד ב-1822 ויצא לאור כירחון. בשנים 1900 עד 1939 שונה שמו ל-La Géographie. בתקופת מלחמת העולם השנייה הופסקה הוצאתו של כתב העת. בשנים 1947 עד 2001 נקרא Acta Geographica ויצא לאור שלוש פעמים בשנה, ומ-2008 מופיע כרבעון שכותרו GéoGraphie.
מאז 1829 מעניקה החברה מדליית זהב על מסעות ועל תגליות שתרמו לידע הגאוגרפי. בין המעוטרים נמנו ג'ון רוס (1834), היינריך בארת (1856), דייוויד ליווינגסטון (1857), ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק (1860), פריטיוף ננסן (1897), ארנסט שקלטון (1910), רואלד אמונדסן (1913), רוזיטה פורבס (1923), ג'ון פרנקלין (1929), ג'ון האנט (אנ'), אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי (1955), פול ת'רו (2015), ג'יל אלקאים (Gilles Elkaïm) (2024).
על המדליה מגולפת דמות האלה הרומית מינרווה, כסמל החוכמה והמדע.
האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיאת החברה (1983–1995) הייתה ז'קלין בוז'ו-גרנייה.
מעמדהּ של החברה הגאוגרפית הצרפתית כראשונה מסוגהּ מעניק לנשיא שלה את הזכות לשאת דברים בפתח הכנסים הבינלאומיים של החברות הגאוגרפיות הלאומיות.
ראו גם

החברה הגאוגרפית המלכותית
האיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה
הערות שוליים

↑  ב-1828 ייסד קרל ריטר את החברה הגאוגרפית של ברלין (אנ'); ב-1830 הוקמה החברה הגאוגרפית הלונדונית; ב-1836 הוקמה החברה הגאוגרפית של פרנקפורט (אנ'), אף היא ביוזמת קרל ריטר; החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית קמה בסנט פטרסבורג ב-1845, והחברה הגאוגרפית האמריקאית (אנ') קמה בניו יורק ב-1852
↑  Grande Médaille d'Or des Explorations et Voyages de Découverte
↑  רשימת המעוטרים (עד 2007)
↑  וכך גם על גבי מדליות הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347150805171  PLWABN: 9810673265505606  BIBSYS: 90513015  BnF: cb118783613 (data)  CiNii: DA06332105  GND: 1010376-4  ISNI: 0000 0001 2182 7494  LCCN: n80131913  NKC: ko20191059486  NLA: 36512964  RERO: 02-A024885492  SUDOC: 026558718  VIAF: 149685501   WorldCat (עם VIAF): 149685501
שרה פייג'

| --- | --- |

 לידה:  1855 Moxley, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1943 (בגיל 88 בערך) פול, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 
שרה פייג', באנגלית: Sara Page (1855–1943) הייתה אמנית, דיוקנאות וציירת פיגורטיבית בריטית מהתקופה הוויקטוריאנית והאדוארדית. במהלך חייה הציגה בתערוכות רבות בסלונים פריזאיים ובגלריות בריטיות, כולל האקדמיה המלכותית לאמנויות. שלושה מציוריה נמצאים בגלריה לאמנות וולברהמפטון.
ביוגרפיה

שרה פייג' נולדה ב-1855 במוקסלי, סטפורדשייר, הרביעית מתוך תשעה ילדים לסוחר עצים מצליח, סמואל פייג' ושרה פייג', שאביה תומאס וולס (1804–1876) היה עשיר מקומי. סם וולס, פייג', אחיה של שרה, היה כונס נכסים רשמי של וולברהמפטון ועורך דין במידלנדס.  שני ההורים מתו בשנות ה-70,  והותירו לילדיהם הון ניכר, שעזר להם לחיות באופן עצמאי. בין 1884 ל-1891,  פייג' למדה רישום בבית הספר לאמנות בוולברהמפטון, ו לאחר מכן למדה את יצירותיהם של המאסטרים מתקופת הרנסאנס באיטליה.  בשנת 1892, לאחר שחזרה מאיטליה, היא הציגה באיגוד האמנים המלכותי ברמינגהם ציור ונציאני מוזהב.
ביוגרפיה > פריז

שרה פייג' הגיעה לפריז בערך ב-1892 ולמדה אצל ויליאם-אדולף בוגרו, טוני רובר-פלרי וגבריאל פרייר מהאקדמיה ז'וליאן. היא הציגה בתערוכת אגודת הציירים הצרפתית משנת 1893.  בסלון פריז ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון. ציוריה מ-1892 עד 1896 כללו דיוקנאות של בני משפחתה המורחבת. בשנים הבאות היא המשיכה לצייר דיוקנאות נשיים, כגון: ביאטריס (1899), תיאודורה (1903), בלונדינה (1914), איזובל (1915, 1916), הנרייט (1935).
ב-1897 היא התיישבה בפרבר מגורים עשיר של פריז עם אווירה אמנותית חזקה, וקיימה שם סטודיו משלה. היא לקחה שיעורים נוספים מהאמנים המבוססים והמובילים של הסגנון האקדמי פסקל דגנן-בוורט וגוסטב-קלוד-אטיין קורטואה, שהתגוררו גם הם בשכונה הזאת.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה ציור השמן בקנה מידה גדול של אנדרומדה בשנת 1902. בשנת 1904 התגוררה בפריז בשדרת ניל 16, וזוהה כציירת מיניאטורות.  הציור ״הרוחץ״, שהוצג ב-1911 וב-1935, דומים לאנדרומדה בסגנון, בקומפוזיציה ובטכניקה. ככאלה, ניתן לראות בהם דוגמאות טובות לסגנון האקדמי הצרפתי של מוריה.
משנת 1909 לערך, פייג' למדה אצל ציירת המיניאטורה גבריאל דבילמון-שרדון, נשיאת אגודת ציירי המיניאטורות הצרפתיים. ב-1910 השתתפה בתערוכת המיניאטורות בגלריה ג'ורג' פטיט, כשהיא מציגה תמונה של ילדים הולנדים.  יצירותיה המיניאטוריות שהוצגו ב-1921 בגלריה ברונר, זכו לביקורת חיובית בכתב העת לאמנות מודרנית.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

פייג' חזרה לאנגליה בערך בשנת 1934. את שנותיה האחרונות בילתה עם אחותה אליזבת פייג' בפארקסטון, דורסט, שם נפטרה בשנת 1943. באותה שנה, אחותה אליזבת תרמה לגלריה לאמנות וולברהמפטון דיוקן קטן לזכרה של אחותה הציור "לחישת האביב" ניתן לגלריה ב-1977.
הערות שוליים

↑  "Round the Gallery (clipping)". Express and Star Newspaper. January 1928.
↑  Memorial at All Saints Church, Moxley
↑  Wolverhampton Local Studies. DX-831/4/1
↑  "Artist's Gift to the Art Gallery: The Woverhampton's Collection". Express & Star. WAVE - The Museums, Galleries, and Archives of Wolverhampton. 23 February 1926.
↑  Palais des Champs Elysees. Explication des ouvrages de peinture, sculpture, architecture, graveure and lithographue des artistes vivants. Paris. 1893. p. 123.
↑  Algernon Graves (1906). The Royal Academy of Arts; a complete dictionary of contributors and their work from its foundation in 1769 to 1904. Vol. 6. London: Henry Graves & Company and George Bell and Sons. p. 39.
↑  New York Tribune: 4. 23 January 1910
↑  evue moderne des arts and de la vie. 28 February 1921.
↑  "Whisper of Spring". Art UK. Retrieved 21 September 2014.
אנדרומדה, 1902
Ayreon

| --- | --- |
אריאן אנתוני לוקאשן, היוצר העיקרי של אייריאון
אריאן אנתוני לוקאשן, היוצר העיקרי של אייריאון
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 סוגה:  פרוגרסיב מטאל, אופרת רוק 
 אתר רשמי
 חברים
 אריאן אנתוני לוקאשן 
 
אירייאון (באנגלית: Ayreon) הוא פרויקט מוזיקלי, על ידי אריאן אנתוני לוקאשן - כותב שירים, זמר, מוזיקאי, רב-נגן, ומפיק הולנדי. המוזיקה של אירייאון מתוארת כרוק מתקדם, פרוגרסיב מטאל, ופאוור מטאל, לפעמים בשילוב עם ז'אנרים כגון מוזיקת פולק, אלקטרונית, ניסיונית וקלאסית. רוב האלבומים של אירייאון הן מעין "אופרות רוק" (או "אופרות מטאל"), מפני שבאלבומיו מוצגות עלילות מורכבות של מבחר דמויות, כאשר בדרך כלל כל אחת מן הדמויות מיוצגת על ידי סולן ייחודי.
דיסקוגרפיה

1995 The Final Experiment
1996 Actual Fantasy
1998 Into the Electric Castle
2000 Universal Migrator
2004 The Human Equation
2008 01011001
2013 The Theory of Everything
2017 The Source
Transitus 2020
אחלאם שיבלי

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בת 54 בערך) שבלי - אום אל-גנם
 תחום יצירה:  צילום
 פרסים והוקרה:  פרס לאמנות ישראלית מטעם קרן נתן גוטסדינר (2002)
 www.ahlamshibli.com
 
אחלאם שיבלי (בערבית: أحلام شبلي; נולדה ב-1970) היא אמנית צילום ערבית ישראלית המתמקדת בחיי היומיום של ערביי ישראל והבדואים החיים בכפרים לא מוכרים בנגב ובגליל.
ביוגרפיה

שיבלי נולדה למשפחה בדואית בכפר שבלי - אום אל-גנם. היא בוגרת החוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה (1996). למדה צילום במכללת ויצו (1997) והמשיכה ללימודי תואר שני בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2003-2000).
תמות עיקריות

בעבודותיה בוחנת שיבלי תמות של בית ושייכות ועסקה בחיים תחת הכיבוש. ״אצל הבדואים כל מושג הבית, הדבר שעושה את הבית, הוא פתלתל כחוטים הנשזרים לחבל. הבדואים על פי מסורתם הם שבטים נודדים. לפני שניים-שלושה דורות התיישבו רבים מהם, בעיקר אלה מאזור סיני, במקומות קבע, אך האדמה שעליה התמקמו אינה שייכת להם, וזכויותיהם עליה מועטות ביותר. מצב סבוך שבחלקו אולי קשור למורשתם הקדומה. לנוודים בית אינו כתובת, בית הוא מה שהם נושאים איתם״ כתב ג׳ון ברגר על עבודותיה במסה ״התבוננות: שתי צלמות״. אוצרי התערוכה ״בית הפנטום״ במוזיאון לאמנות מודרנית בברצלונה תיארו את עבודותיה כחושפות את האלימות בה מונעים מהפלסטינים להכיר במקום מושבם כ״בית״ וההגבלות הרבות המוחלות עליהם היוצרות תחת הכיבוש מצב של חוסר שייכות לחיים, שאינו נחלתם של הפלסטינים בלבד, המתקשר עם מצבים אחרים של אי צדק ופרדוקס. ברגר מוסיף ש״התמונות של אחלאם שיבלי זהירות, מתעתעות ועקשניות. הן מכילות מידע כללי מינימלי ולעולם אין הן מתארות התרחשויות ואירועים. נדמה שכל תצלום צולם מיד אחרי אירוע כלשהו״.
גופי עבודה מרכזיים > ״לא-מוכר" (2000-1999)

סדרת תצלומים זו מציגה את הכפר ״ערב אל נעים״, הממוקם בין סחנין לכרמיאל. כפר שקיבל הכרה רשמית רק בשנת 1999. שיבלי תיעדה את הכפר בזמן שעבדה בו ובכפרים לא מוכרים אחרים בגליל כעובדת סוציאלית. היא ״מתארת את עבודתה בנושא זה כעוסקת בשני מישורים: "מישור אובייקטיבי", זה הלא מוכר, ו"מישור סובייקטיבי", תחושת הבית, החיים ומערכת היחסים.״ התצלומים מציגים את המראה כללי של הכפר בתצלומי נוף; דרכי עפר; צריפים עשויים פח; ילדים עם תיקים על גבם הולכים ברגל בדרכי עפר לבית הספר ובמהלך חוג קרטה; החיים כפי שהם מתנהלים בתוך ומחוץ לצריפים המשמשים למגורים.
גופי עבודה מרכזיים > גוטר (2003-2002)

שיבלי מציגה בסדרה זו מראות מחיי הבדווים החיים סביב באר שבע ומתמקדת לרוב בתצלומים מרחוק המציגים כפרים, צריפים עשויי פח הבנויים מחומרי גלם חשופים; מגרש כדורגל מאולתר; בתי קברות; חללים פנימיים שרצפותיהם מכוסים בשטיחים; ילדים משחקים בשטחים פתוחים וחבורת גברים יישובים בהסבה על שטיחים ונתמכים בכריות. ״גוטר״ היא מילה זרה לשפה הערבית ואיננה שייכת לניב הבדווי המוכר לשיבלי מהתרבות בה גדלה בכפר אלשיבלי בגליל. הבדווים בנגב משתמשים בו כדי לבקש ממישהו ללכת למקום כלשהו ומקורו בפקודה “!go there”, ששמעו מהחיילים הבריטים בתקופת המנדט הבריטי. זהו שריד לשפת הכיבוש שניכסו לשפתם והיא מעידה על ההיסטוריה של השליטה, הפיקוח והגירוש שהיו נתונים למרותו. ״מצבם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל הוא: היכן שיש מבנה של בית (house)אין בית (home), במקום שהוא הבית (home), חסר המבנה (house)״, כותב טי. גיי. דמוס (T.J. Demos) בטקסט בקטלוג ״בית הפנטום״. שיבלי הציגה סדרת עבודות זו בתערוכה במוזיאון תל אביב לרגל זכייתה בפרס גוטסדינר בשנת 2002. אוצר התערוכה, ד"ר אולריך לוק, כתב מאמר שצונזר על ידי מנכ״ל המוזיאון והאוצר הראשי, פרופ׳ מרדכי עומר, ורק חלק ממנו פורסם בקטלוג התערוכה תחת הכותרת "ערב-א-נעים – כפר לא מוכר".
גופי עבודה מרכזיים > גששים (2005)

בסדרת תצלומים זו מפנה שיבלי את עדשת המצלמה אל בדווים שבוחרים להתנדב ליחידת הגששים בצה״ל. היא מצלמת אותם בגיוסם לצה״ל; בשלבי אימונים שונים וברגעי המנוחה שבטירונות שבתחילת שירותם הצבאי; כקצינים וכאנשי קבע ותיקים; בזמן חופשה בבתיהם שבכפרים לצד בני משפחותיהם ואת קברי החיילים שנפלו בזמן שירותם הצבאי. ״פרויקט הגששים״ הוא נדבך נוסף בעיסוקה של שיבלי בחייהם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל. ״מאות שנים נהגו השבטים הבדואים הנודדים להציע את שירותם לכוח ששלט באזור – יהיו אלה המצרים, הטורקים, הבריטים, שכן הבינו כי למרות כישורי הגרילה שפיתחו, הם יובסו. כך נהגו כדי למנוע את פיזורם ולשמור על עצמאותם [...] האסטרטגיה המחוכמת הזאת אשר תכליתה המשכיות, הוכיחה את עצמה לעיתים קרובות״, כותב ברגר. לטענתו של דמוס, הפרויקט עוסק במחיר שמשלם המיעוט המצוי תחת שלטון קולוניאלי, ייתכן כדי להתקבל, ייתכן כדי לשנות את הזהות שלהם, ייתכן שכדי לשרוד, ואולי בגלל כל הסיבות הללו יחדיו״.
גופי עבודה מרכזיים > מוות (2012-2011)

במהלך האינתיפאדה השנייה (2005-2000) נהרגו כמה אלפי פלסטינים. חלקם לחמו כדי להשתחרר מהכיבוש הישראלי, חלקם ביצעו פיגועים וידעו שהם הולכים אל מותם וחלקם נלכדו ונאסרו – אלה הוגדרו כשהידים. התצלומים מצגים את האופנים השונים בהם מנציחים את השהידים והאסירים בחברה הפלסטינית. בדיוקנאותיהם הממוסגרים על קירות בתי משפחותיהם, בגרפיטי על קירות בתים, בכרזות המודבקות על תחנות אוטובוס, בטקסטים ובתמונות שעל קברים בבתי קברות. ״שאלת המוות איננה שייכת למתים, אלא לאלה שנותרו בחיים״ כתב ע'סאן כנפאני (בערבית: غسان كنفاني) בציטוט המופיע בקטלוג ״בית הפנטום״.
פרסים

2002 - קרן נתן גוטסדינר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
תערוכות יחיד

1999 - ״ואדי סאליב בתשע שערים״, קרן היינריך בל, תל אביב; גלריית המרכז לתרבות צרפת, רמאללה, הרשות הפלסטינית
2000 - ״לא מוכר״, קרן היינריך בל, תל אביב; גלריה אל מטל, רמאללה, הרשות הפלסטינית
2002 - ״מיקום״, הגר גלריה לאמנות, יפו
2003 - ״אחלאם שיבלי: זמן אבוד״ גלריה איקון, ברמינגהם
2006 - ״אחלאם שיבלי: גששים״, קונסטאלה בזל, בזל
2007 - ״אחלאם שיבלי: גוטר, גששים״, מרכז דונידי לאמנות מודרנית, דונידי, סקוטלנד
2008 - ״אחלאם שיבלי: גששים, העמק״, מרכז קונטארטייפ לצילום (Contretype ), בריסל, בלגיה
2010 - ״אחלם שיבלי: טראומה״, שאטו דה סאדיריאס (Château de Sédières), צרפת
2010 - ״אחלאם שיבלי: מדוע השארת את היער ריק!״, עמותת חאליד שומאן (Khalid Shoman Foundation), עמאן, ירדן
2010 - ״אחלאם שיבלי: Wydomowienie״, מוזיאון לאמנות מודרנית ורשה, פולין
2013 - "אחלם שיבלי: בית הפנטום״, המוזיאון לאמנות מודרנית בברצלונה; הגלריה הלאומית זֶ'ה דֶה פּוֹם, פאריז; המוזיאון לאמנות מודרנית סראלווס (Serralves), פורטו, פורטוגל
2017 - "אחלאם שיבלי: נועצת מבטים״, מוזיאון רמאי, ססקאטון, קנדה.
הערות שוליים

1 2  ברגר, ג׳ון. 2008. אחוז בכל היקר; אגרות על הישרדות ומרי. תל אביב: פיתום הוצאה לאור. ע. 106-105.
↑  ראו הקדמה לקטלוג תערוכת יחיד של שיבלי במוזיאון לאמנות מודרנית בברצלונה; הגלריה הלאומית זֶ'ה דֶה פּוֹם, פאריז:
Guerra, Carles, Marta Gili, João Fernandes, and Isabel Sousa Braga. 2013. "Assembly of the Absent." In Phantom Home, by Ahlam Shibli, 8-9. Ostfildern: Hatje Cantz.
↑  בן צבי, טל, שוב מורן (עורכות), 2003. שחרחורת – 16 תערוכות יחיד בגלריה קרן היינריך בל, תל אביב, הוצאת בבל.
↑  אור, גליה בר. 2002. "אתר האינטרנט של המשכן לאמנות עין חרוד." 11. התבצעה גישה ב-4 7 2018.
↑  לוק, אולריך. 2003. “אחלאם שיבלי; גוטר.” ב- "אחלאם שיבלי", מאת אחלאם שיבלי. תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות.
1 2  Demos, T.J. 2013. "Disappearance and Precarity: On the Photography of Ahlam Shibli." In Ahlam Shibli: Phantom Home, by Ahlam Shibli, 15. Ostfildern: Hatje Cantz.
↑  שטייניץ, עמי, שבר כלי, באתר http://www.maarav.org.il/PUPrint7aaf.html?id=743, ‏5.7.2018
↑  ברגר, ג׳ון. 2008. אחוז בכל היקר; אגרות על הישרדות ומרי . תל אביב: פיתום הוצאה לאור. ע. 106.
↑  In Ahlam Shibli: Phantom Home, by Ahlam Shibli, 29. Ostfildern: Hatje Cantz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278522  NLI: 987007299473905171  PLWABN: 9810677439305606  BNE: XX5351725  GND: 131984616  ISNI: 0000 0000 7875 7274  LCCN: no2004032723  NKC: js20060414018  NSK: 000461441  PIC: 385426  RERO: 02-A020018773  SNAC: w6sj5w8q  SUDOC: 123491096  ULAN: 500479479  VIAF: 1160403   WorldCat (עם VIAF): 1160403
רופוס פקהאם

רופוס ו. פקהאם (באנגלית: Rufus W. Peckham;‏ 8 בנובמבר 1838 –  24 באוקטובר 1909) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1896 ועד מותו. הוא נודע בשל השימוש הרחב שלו בזכות להליך הוגן לצורך פסילת תקנות שנגעו לתחום העסקי ולסוגיות רכוש. אביו של פקהאם (אנ'), שעל שמו הוא נקרא, היה גם הוא עורך דין ושופט וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אחיו הבכור, וילר האזרד פקהאם, היה אחד מעורכי הדין שהגישו את התביעה נגד ויליאם "בוס" טוויד, וניסה גם הוא להתמנות לבית המשפט העליון, אך ללא הצלחה.
ראשית חייו

רופוס פקהאם נולד באולבני, בירת מדינת ניו יורק כבנם של רופוס וילר פקהאם ושל איזבלה אדליין לייסי. אמו נפטרה כשהיה בן תשע. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אקדמיית אולבני, הוא הלך בעקבות אביו, הוסמך כעורך דין, וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של אולבני, לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של אביו. לאחר עשור בו עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש פקהאם כתובע של מחוז אולבני בשנים 1869–1872. לאחר מכן הוא שב למגזר הפרטי ושימש כיועץ המשפטי של עיריית אולבני, עד שנבחר ב-1883 כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. ב-1886 הוא נבחר לכהן בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, שהוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה. בעת כהונתו בתפקיד זה הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של בית הספר למשפטים של אולבני. תפקידו בבית המשפט לערעורים של ניו יורק היה התפקיד השלישי מבין התפקידים שהוא כיהן בהם כמו אביו, שגם הוא היה התובע של מחוז אולבני, שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק ושופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק, עד למותו ב-1873 בטביעת האוניה "ויל דו הבר" (אנ').
פקהאם היה פעיל בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית ושימש כנציג ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה ב-1876. הוא גם היה איש סודם של הטייקונים כמו ג'יי. פי. מורגן, קורנליוס ואנדרבילט וג'ון ד. רוקפלר. רבים האמינו שמערכות היחסים הללו הובילו אותו להעדיף אינטרסים עסקיים כאשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.