stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבווהר
הערות שוליים

↑  למילה משמעות חשובה בתורת הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד, והיא מתארת את מגוון המנגנונים בהם משתמש ה"אני" כנגד תחושות של חרדה (בגרמנית "Angst").
| ביון במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| בעלות הברית המערביות | בעלות הברית המערביות |  |
| גופים | MI9 • MI6 • MI5 • מנהלת המבצעים המיוחדים • ועדת XX • המשרד לשירותים אסטרטגיים • קבוצת הארמיות הראשונה / הארמייה ה-14 (ארצות הברית) |  |
| אישים | ארצ'יבלד וייוול • ג'ספר מסקליין • דאדלי קלארק • ג'ון גודפרי • יו דלטון • איאן פלמינג • ג'ון לה קארה • יואן מונטגיו • חואן פויול גארסיה • אדי צ'פמן • אלן טיורינג • אנשי סגל בלצ'לי פארק • פריץ קולבה • אלן דאלס • אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) |  |
| מבצעים | מבצע ברקלי / מבצע קציצה • מבצע שומר ראש / מבצע פורטיטיוד |  |
| מושגים קשורים נוספים | אניגמה • אולטרה • PURPLE • מג'יק • התזמורת האדומה (טרפר) |  |
| ברית המועצות | ברית המועצות |  |
| גופים | נקוו"ד • ג.ר.או • סמר"ש • המשרד לביטחון המדינה |  |
| אישים | לברנטי בריה • ויקטור אבאקומוב |  |
| גרמניה | גרמניה |  |
| גופים | אבווהר • גסטפו • אס דה • המשרד הראשי לביטחון הרייך |  |
| אישים | וילהלם קנריס • הנס אוסטר • הנס ברנד גיזביוס • ארווין פון לאהוסן • הנס פון דוהנאני • ריינהרד היידריך • אוטו אולנדורף • ארנסט קלטנברונר • ולטר שלנברג |  |
| מבצעים | תקרית גלייביץ • פרשת ציצרו • מבצע פסטוריוס • מבצע בוליבאר • מבצע נורדפול (אנ') |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2091151-8  VIAF: 153111060   WorldCat (עם VIAF): 153111060
אהוד עין-גיל

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1950 (בן 74) פתח תקווה, ישראל 
 שם לידה:  אהוד אנגל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  העיר, כותרת ראשית 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ehud.eingil
 
אהוד עין-גיל (נולד ב-23 במאי 1950) הוא עיתונאי, סופר ופעיל שמאל ישראלי.
חייו

נולד בפתח תקווה בשם אהוד אנגל לטובה, ילידת גרמניה, וליצחק אנגל, יליד פולין, שניהם אנשי העלייה החמישית, וגדל בחולון, בנצרת עילית ובבת ים. במשך שנה (1965) למד בפנימייה הצבאית בחיפה, התגייס לצה"ל במאי 1968 ושירת במלחמת ההתשה כנהג טנק. לאחר השחרור היה פעיל בקבוצה אנרכיסטית שהוציאה לאור עיתון בשם "ספרטקוס". למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, שם היה חבר בקבוצה שהוציאה עיתון סטודנטים שמאלני בשם "אלטרנטיבה"; כמעט כל חברי הקבוצה הצטרפו בהדרגה לארגון הסוציאליסטי הישראלי, הידוע יותר על שם ביטאונו, "מצפן".
ב-1974 הצטרף עין-גיל לארגון הסוציאליסטי "מצפן". מאמרים שכתב התפרסמו ב"מצפן" וב"חמסין" – כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים מהמזרח התיכון, שיצא לאור בצרפת ולאחר מכן באנגליה. ב-1988 הצטרף לעמותת "אור אדום", שהוקמה כדי להגן על אזרחים, בעיקר פלסטינים, מפני אלימות שוטרים, ופעלה רבות להפקעת הסמכות לחקירת שוטרים אלימים מסמכות המשטרה. ב-1992, השנה שבה הוקמה המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים, התפרקה העמותה והעבירה את תיקיה אל האגודה לזכויות האזרח. מתוך "אור אדום" יצאו כמה פעילים ובראשם חנה זהר, שהקימו את "קו לעובד" ב-1991, במטרה להגן על זכויות העובדים בישראל בכלל, והעובדים הפלסטיניים בפרט. מאז 1992 פעיל עין-גיל ב"קו לעובד".
עין-גיל לימד בתיכון היסטוריה ואזרחות במשך שנה (1980) והפיק שני סרטים תעודיים לטלוויזיה הגרמנית ("מחאה בישראל", 1982; "ישראל - בחיפוש אחר זהות", 1984). לאחר מכן החל לעבוד כמגיה בשבועון "צומת השרון" של קבוצת שוקן, ובהמשך היה עורך לשוני ועורך מדור התרבות בעיתון. משם עבר לעיתון "העיר" כעורך כתבות, וב-1988 היה עורך כתבות בשבועון "כותרת ראשית", עד לסגירתו באותה שנה. היה שותף לניסיון של כמה מעובדי השבועון לקנות אותו ולהוציאו לאור בכוחות עצמם, ניסיון שנכשל בגלל התנגדות הבעלים - "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל".
עין-גיל התקבל לעבודה בעיתון "חדשות" והיה סגן עורך המוסף במשך חמש שנים, עד לסגירת העיתון ב-1993, אז עבר לעיתון "הארץ". הוא שימש כסגן עורך "מוסף הארץ", ומפרסם מדי פעם כתבות ורשימות. בשנת 2007 נבחר לחבר ועד העיתונאים החדש שהוקם בעיתון. ביוני 2012 הפסיק להיות סגן עורך במוסף, ועבר להיות עורך בכיר בעיתון "הארץ".
עין-גיל נשוי לאביבה, מעצבת גרפית ומטפלת ברפואה סינית.
ספריו > תחנות בדרך חצרמוות

ספרו של אהוד עין-גיל, שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הספריה החדשה/הוצאת הקיבוץ המאוחד. זהו רומן סמי-אוטוביוגרפי, על צעיר שגדל בשנות החמישים והשישים במשפחה מפא"יניקית האמונה על הנראטיב של התנועה הציונית ומדינת ישראל, חווה כילד את ימי הממשל הצבאי בגליל, התלהב מכיבושי 1967, עבר את מלחמת ההתשה בחזית התעלה, התפכח מאשליותיו ומרד באתוס הציוני. סיפור זה ארוג בתוך סיפור מסגרת על נסיעת המספר לדרום תימן, באמצע שנת 1973, מסע שהוא ספק מציאות ספק פנטזיה ובו נפגש האנרכיסט הישראלי הצעיר עם הנשיא הסוציאליסטי סאלם רובייע עלי, המכונה "סאלמין".
בגב הספר נמצא קישור המפנה את הקוראים אל מאמר שכתב עין-גיל על ייחודו ההיסטורי של המשטר בדרום תימן, "למה חיסלו את סאלמין – סוציאליזם בדואי עם פנים אנושיות".
ספריו > דגלים שחורים באוקראינה – אנרכיסטים במהפכה הסובייטית, 1921-1917

ספר שתרגם עין-גיל (אנגל), הדן בתנועה האנרכיסטית באוקראינה בהנהגת נסטור מאכנו בשנות המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים. עין-גיל כתב מאמרי פתיחה וסיום לספר. הספר ראה אור בהוצאה עצמית ב-1976.
ספריו > ואנונו והפצצה

אסופת מאמרים בעריכתם של עין-גיל וגיורא נוימן. הספר כולל את נוסח ההרצאות שנשאו משתתפי כינוס בינלאומי שנערך בתל אביב ב-1996, ביוזמת הוועד הישראלי למען מרדכי ואנונו ולמען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי. בין המשתתפים-המחברים: חתן פרס נובל לשלום לשנת 1995, פרופ' ג'וזף רוטבלט, אביגדור פלדמן, רוחמה מרטון, עזמי בשארה, סוזאנה יורק כלת פרס האוסקר, ודניאל אלסברג, שהתפרסם כשהדליף ב-1971 לעיתון ניו יורק טיימס את "מסמכי הפנטגון" על מלחמת וייטנאם.
מאמרים נבחרים

"תל אביב על חולות נבנתה?", מצפן, גיליון מס' 74, יולי 1975
"אוניברסיטה ערבית בנצרת", מצפן, גיליון מס' 81, מאי 1977
Changes in Palestinia Society (written by Ein-Gil with Aryeh Finkelstein), Khamsin no. 6 (Women in the Arab World), Pluto Press, London 1978
Religion, Zionism and Secularism, Khamsin no. 8 (Politics of Religion in the Middle East), Ithaca Press, London 1981. Appeared also in Forbidden Agendas, a collection of articles from the journal Khamsin, Al Saqi Books, London1984
ימי הביניים הטובים, נגה: כתב עת פמיניסטי, גיליון מס' 5, קיץ 1982
הפתרון האוטונומי, מצפן, גיליון מס' 90, קיץ 1983
ארץ טרופית דפוקה (גרנדה אחרי הפלישה האמריקאית), העיר, 11 באפריל 1986
המשקפיים הכחולים של המצרי צנוע, כותרת ראשית, 3 בנובמבר 1988
אברהם צרפתי הראשון (אסיר פוליטי במרוקו), מוסף חדשות, 15 ביוני 1990
של מי המרד הזה לעזאזל (50 שנה למרד גטו ורשה), מוסף חדשות, 19 במרץ 1993
בעקבות הכרובים האבודים (מה הכיל "קודש הקודשים" בבית המקדש), מוסף הארץ, 14 באפריל 1995
סטריאוטיפ נולד (מהגרי עבודה בישראל), הארץ, 21 באוגוסט 1996
שאלות לחברי הוועדה (לחקר היעלמותם של ילדי תימן), מוסף הארץ, 7 בדצמבר 2001
עשרה ימים לפני הטבח (בחברון), באתר הארץ, 20 באוגוסט 2004
מסע אל שורשי הטרור האיסלאמי, באתר הארץ, 14 במרץ 2006 (תרגום לאנגלית)
המרד הערבי הקטן (מאבקם של שלושה כפרים ערבים מדרום לחיפה, 1948), באתר הארץ, 1 בספטמבר 2006
מלחמה על כל דקה, באתר הארץ, 30 באפריל 2008
איך זה יכול להיות שדבר שאני כתבתי זקוק להתערבות גדולה כל כך של עורך?, באתר הארץ, 15 במאי 2018
הערות שוליים

↑  אהוד עין-גיל, למה חיסלו את סאלמין, באתר מצפן – האירגון הסוציאליסטי בישראל, ‏10 ביולי 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008496988705171  BnF: cb145483365 (data)  ISNI: 0000 0000 4918 5983  LCCN: no2004068917  VIAF: 44539827   WorldCat (עם VIAF): 44539827
אדולף מנז'ו

| --- | --- |
אדולף מנז'ו ב"כוכב נולד" (1937)
אדולף מנז'ו ב"כוכב נולד" (1937)
 לידה:  18 בפברואר 1890 פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית 
 פטירה:  29 באוקטובר 1963 (בגיל 73) בוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1914–1960 (כ־46 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל  הקולג' להנדסה של אוניברסיטת קורנל  Culver Academies 
 בן או בת זוג:  Kathryn Carver (1928–1934)  Verree Teasdale (1934–1963) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אדולף מנז'ו (באנגלית: Adolphe Menjou;‏ 18 בפברואר 1890 – 29 באוקטובר 1963) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, שהקריירה שלו התחילה בתקופת הסרט האילם.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-18 בפברואר 1890 בעיר פיטסבורג בפנסילבניה לאב צרפתי, אלברט מנז'ו ולאם אירית, נורה ג'ויס.
הוא קיבל תואר בהנדסה מאוניברסיטת קורנל אך נמשך למשחק, עבר לניו יורק והחל להופיע במופעי וודביל ובסרטים אילמים. במלחמת העולם הראשונה שימש כנהג אמבולנס בחיל המשלוח האמריקאי באירופה.
לאחר המלחמה עבר לקליפורניה החל להופיע בסרטים אילמים רבים ביניהם "השייח" עם רודולף ולנטינו ו"האישה מפריז" בבימויו של צ'רלי צ'פלין.
הוא הסתגל במהירות לתקופת הסרטים המדברים והשתתף בסרטים רבים לרוב בתפקידי משנה של אדם לבוש בקפידה, אדיב ומנומס ובעל שפם מטופח.
ב-1931 השתתף בתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי הראשון למחזה "כותרת ראשית" והיה מועמד על כך לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אך הפסיד לליונל ברימור ("נפש חפשייה").
ב-1937 שיחק בגרסה הראשונה של "כוכב נולד" לצידם של ג'נט גיינור ופרדריק מארץ'.
מנז'ו היה תומך נלהב של המפלגה הרפובליקנית וב-1947 העיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית על כך ש"הוליווד הוא אחד ממרכזי הפעילות הקומוניסטית באמריקה והשלטון במוסקבה משתמש בזה כדי להפיל את המשטר בה". הוא היה חבר ב"ברית של תעשיית הקולנוע לשימור האידיאלים האמריקאים" (אנ') בה היו חברים גם ג'ון ויין, וולט דיסני, רוברט טיילור, ברברה סטנוויק, גרי קופר ועוד.
ב-1948 שיחק לצידה של קתרין הפבורן בסרט "מצב האומה". הם היו בעלי דעות פוליטיות מנוגדות ושוחחו ביניהם רק לצורך הצילומים.
ב-1959 שיחק בסרטו של סטנלי קובריק "שבילי התהילה" בתור הגנרל הצרפתי בולרד חסר המצפון שלא מהסס לשלוח חיילים למשימת התאבדות ומאשר הוצאות להורג לאלה שלפי דעתו כשלו בקרב.
סרטו האחרון היה "פוליאנה" (1960) לצידה של היילי מילס.
מנז'ו הופיע גם במספר תוכניות טלוויזיה. ב-1961 הופיע בתוכנית "חייו הסודיים של ג'יימס ת'רבר".
מנז'ו היה נשוי שלוש פעמים. אשתו השלישית הייתה השחקנית וורה טיסדייל (אנ') איתה הופיע בסרט "שביל החלב" (1936). הם נישאו ב-1933 ונשארו נשואים 30 שנים עד מותו ב-1963 מדלקת הכבד ואמצו בן אחד.
פילמוגרפיה חלקית

שלושת המוסקטרים (1921)
השייח (1921), עם רודולף ולנטינו
אישה מפריז (1923) בבימויו של צ'רלי צ'פלין
מרוקו (סרט) (1930), עם גרי קופר ומרלן דיטריך
כותרת ראשית (1931)
הקץ לנשק (1932)
תהילת הבוקר (1933), עם קתרין הפבורן
גב' מרקר הקטנה (1934), עם שירלי טמפל
כוכב נולד (1937), עם ג'נט גיינור ופרדריק מארץ'
דלת הבמה (1937), עם קתרין הפבורן
ילד הזהב (1939) עם ויליאם הולדן
מצב האומה (1948), עם ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן
בת השגריר (1956), עם מירנה לוי
צרור של אושר (1956), עם דבי ריינולדס ואדי פישר
שבילי התהילה (1959), בבימויו של סטנלי קובריק
פוליאנה (1960), עם היילי מילס
אונייגין (סרט, 1999)

| --- | --- |

 מבוסס על:  יבגני אונייגין 
 בימוי:  Martha Fiennes 
 הופק בידי:  Ileen Maisel, רייף פיינס 
 תסריט:  מייקל איגנטייף 
 עריכה:  ג'ים קלארק 
 שחקנים ראשיים:  ליב טיילר מרטין דונובן אלן ארמסטרונג סיימון מקברני לנה הידי טובי סטיבנס רייף פיינס איירין וורת' הארייט וולטר 
 מוזיקה:  Magnus Fiennes 
 צילום:  רמי אדפרסין 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי סמואל גולדווין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 בספטמבר 2000 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   onegin
 דף הסרט ב־IMDb
 
אונייגין (באנגלית: Onegin) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 1999, בבימויה של מרתה פיינס ומהווה עיבוד קולנועי לרומן מאת אלכסנדר פושקין - "יבגני אונייגין".
סנט פטרסבורג הקרה של 1820 היא הרקע לחייו של יבגי אונייגין, רווק הולל ומבוקש. פטירתו של דוד עשיר מחזירה לאונייגין שלנוכח החגיגות נשאר ללא פרוטה בכיסיו, את היכולת להמשיך בחיי ההוללות שאליהם הורגל והופכת למקור הכנסה. אונייגין יורש את אחוזתו הכפרית של הדוד ומוצא את עצמו במרחבים הפתוחים מחוץ לעיר.
עלילה

יבגני אונייגין הצעיר יוצא לדרך מסנט פטרסבורג לאחוזת דודו הגוסס כדי להיפרד ממנו ולהשתלט על הירושה לאחר מותו. עם זאת, הדוד מת לפני שאונייגין מגיע. יבגני, הבעלים החדש של האחוזה, מחליט להישאר לזמן מה בפרברים, שם הוא מקווה להתגבר על השעמום שרודף את הנציג המיושן הזה של צעירי הזהב מהבירה בדאגות חדשות.
מסתובב באדמותיו, הוא פוגש את שכנו, סטודנט באוניברסיטת גטינגן, המשורר הצעיר ולדימיר לנסקי. נוצרים ביניהם יחסי ידידות. לנסקי מספר לאונייגין על כלתו, הגברת הצעירה אולגה לארינה, המתגוררת בקרבת מקום עם אמה, אלמנתה לרינה ואחותה טטיאנה. הוא מזמין את אונייגין לפגישה עם בנות לארינה. טטיאנה הצעירה, שגדלה על רומנים רגשניים, מתאהבת ביבגני, השונה בתכלית מהסביבה הרגילה שלה. לא מסוגלת להכיל את רגשותיה, היא כותבת לו מכתב וידוי.
בנשף לכבוד יום השם של טטיאנה, יבגני מסביר בעדינות אך בהחלטיות לנערה שהאיחוד ביניהם הוא בלתי אפשרי: הוא מעריך את החופש שלו יותר מדי, חיי המשפחה הם לא בשבילו, האישה שהוא אוהב תשעמם אותו ברגע הוא מתרגל אליה, והיא, טטיאנה, לא אוהבת אותו, אלא דימוי מומצא. לאחר מכן, אונייגין מרשה לעצמו כמה חירויות ביחס לאולגה, כמובן כדי להירגע לאחר ההסבר הקשה. בתגובה לזעם של לנסקי, יבגני רומז באופן אירוני על קלות הדעת של אהובתו. התנהגותו של אונייגין מובילה לקריאה לדו-קרב. הוא לא רוצה לירות בעצמו, תוך שהוא מבין שהוא אשם בפני ולדימיר, אבל כללי הכבוד והשתתפותם של מספר רב של עדים בתיק מאלצים אותו להיענות לאתגר. לנסקי מת. טטיאנה, לאחר שהייתה עדה לדו-קרב ומותו של ולדימיר, חווה הלם קשה...
אונייגין עוזב את הכפר. אולגה מחפשת נחמה עם מעריצים חדשים. טטיאנה מבקרת בביתו של אונייגין בהיעדרו ולוקחת ספרים מספרייתו, שם, לפי הערות בשוליים, היא מתחילה להבין טוב יותר את הצעיר... בינתיים, לאחר שהתחתן עם אולגה, מאדאם לרינה לוקחת את טטיאנה למוסקבה לקרוב משפחתה, שעוזר להציג את טטיאנה לאליטה הגבוהה ובמהרה למצוא לה חתן ראוי.
העלילה קופצת שש שנים קדימה. אונייגין, שהגיע לסנט פטרסבורג מטיול ארוך מחוץ למדינה, פוגש את טטיאנה בנשף בביתו של בן דודו, הנסיך ניקיטין, גנרל, ולומד שהיא אשתו. אולגה גם התחתנה עם לוחם ההוסארים. טטיאנה מופיעה כאישה בוגרת, מקסימה ובטוחה בעצמה, המסוגלת לסובב את ראשו של אפילו רודף נשים ותיק כמו יבגני. הוא כותב לה מכתב ובו מודה בטעותו ומבקש ממנה להינשא לו, אבל טטיאנה לא עונה לו. לאחר מכן, אונייגין מגיע לביתם של הזוג ניקיטין ומתחנן לטטיאנה שתענה לו... היא אינה מכחישה שהיא עדיין אוהבת את יבגני, אך מסרבת לו, כי היא כבר נשואה ואינה יכולה לשנות את נדר הנישואין שלה. היא מבקשת ממנו בדמעות שלא יופיע שוב בחייה ויבגני נאלץ לעזוב...
שחקנים

רייף פיינס — יבגני אונייגין
ליב טיילר — טטיאנה לארינה
מרטין דונובן — הנסיך ניקיטין
טובי סטיבנס — ואלדימיר לנסקי
לנה הידי — אולגה לארינה
הפקה

העלילה היא פרשנות רופפת של הרומן. הדמויות מדברות בפרוזה והצילומים התקיימו בסנט פטרסבורג.
אוליסש קורייה א סילבה

אוליסש קורייה א סילבה (בפורטוגזית: Ulisses Correia e Silva; נולד ב-4 ביוני 1962) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אשר מכהן כראש ממשלת כף ורדה מאז 22 באפריל 2016.
ביוגרפיה

סילבה נולד ב-4 ביוני 1962 בפראיה, כף ורדה. בשנת 1988 סיים לימודי כלכלה בליסבון שבפורטוגל. סילבה החזיק בתפקידי הנהלה בכירים בבנק של כף ורדה בשנים 1989–1994. בשנים 1999–2000 כיהן כשר האוצר. בשנת 2008 נבחר סילבה לראש ממשלת פראיה.
אונייה מדרגה ראשונה

אוניית הוד-מלכותו "ויקטורי" ב-1884
אונייה מדרגה ראשונה (באנגלית: First-rate) היה הכינוי בצי המלכותי הבריטי של אוניות הקו הגדולות ביותר. גודל האונייה מדרגה זו, מספר התותחים שנשאה ומספר אנשי צוותה השתנו במהלך 250 השנים בהם נהגה בצי שיטה סטנדרטית לדירוג האוניות, אך מתחילת המאה ה-18 נכללו בדרגה זו רק אוניות תלת-סיפוניות שנשאו 100 תותחים או יותר. בימיו של נלסון (1800 לערך) מנה צוותה של אונייה מדרגה ראשונה למעלה מ-800 איש וההדחק שלה עלה על 2,000 טונות.
הדירוג

ב-1620, כשהונהגה לראשונה שיטת דירוג האוניות, נקבע כי לאונייה מדרגה ראשונה תיחשב זו שצוותה מונה 300 איש לפחות. רק אחרי 1660 החלו נוקבים במספר התותחים כקריטריון לקביעת הדרגה. לאוניות הראשונות מדרגה זו היו 60 תותחים בלבד, אך כבר ב-1650 בקירוב הן נשאו בין 90 ל-100 תותחים. בתחילת המאה ה-18 נקבע כי בזמן מלחמה ייחשבו לאוניות מדרגה ראשונה אלו הנושאות 100 תותחים או יותר, וכי אוניות החמושות ב-90 תותחים, ולימים ב-98, לאוניות מדרגה שנייה. בימי שלום הוקטן מספר התותחים בכל אוניות הקו והן היו חמושות בחסר. לקראת סוף המאה ה-18 החלו בונים אוניות חמושות ביותר מ-100 תותחים, וגם הן סווגו כאוניות מדרגה ראשונה.
האונייה נשאה תותחים נוספים, שלא הוצבו על עגלות ולא נלקחו בחשבון במספר התותחים הנקוב של הדרגה. עם אלה נמנו תותחים קטנים נגד אדם, שהיו בתחילה בעלי חצובה מסתובבת (swivel gun). מ-1770 לערך העמידו על סיפון האחרה וצור החרטום של אוניות מדרגה ראשונה, כמו גם של אוניות מדרגות נמוכות יותר, תותחים כבדים לטווח קצר מסוג חדש שנקראו קרונדות. עד 1817 לא נכללו הקרונדות במספר התותחים הנקוב של הדרגה, משום שלא הוצבו על עגלות, אלא אם החליפו תותח רגיל.
אוניות מדרגה ראשונה במאות ה-17 וה-18 היו אומנם כבדות חימוש ורבות-עוצמה, אך איטיות וקשות לניהוג. סיפון התותחים התחתון, בו הוצבו התותחים הכבדים ביותר, צריך היה להיות קרוב לקו המים, כדי להוריד את מרכז הכובד ועל ידי כך לשמור על יציבותה של האונייה. המשמעות הייתה, שאת מכסי האשנבים של תותחי סיפון זה ניתן היה לפתוח רק בים שקט, ואם מזג האוויר הורע – לא ניתן היה להשתמש בהם כלל והם היו למעשה חסרי כל תועלת. את הבעיה פתרו בסופו של דבר על ידי הגדלת הבּוֹלֶט (freeboard) – המרחק בין קו המים למפתני האשנבים הנמוכים ביותר.
חיסרון נוסף של האוניות מדרגה ראשונה היה עלות הפעלתן היקרה. בשל כך נבנו רק מעטות שכמותן - הצי המלכותי הבריטי החזיק ב-1794 חמש בלבד - והן שימשו על פי רוב כאוניות הדגל של ציים בפיקוד אדמירל. בעיתות שלום הן הוצאו בדרך כלל משירות פעיל מטעמי חיסכון, והוחזרו לשירות רק בזמני משבר. על ידי כך גם הקטינו במידה משמעותית את הבלאי הרב עקב שהייה ממושכת בים והגדילו את אורך חיי האונייה. ולדוגמה, בקרב טרפלגר הייתה אה"מ "ויקטורי" בת 40, אך חלק גדול מן השירות שלה עשתה בהמתנה (in ordinary).
מאחר שאוניות מדרגה ראשונה היו הגדולות והחזקות ביותר בצי המלכותי, מקובל היה להשוותן עם אלו של ציים אחרים, ולעיתים קרובות כינו את אוניותיהם הגדולות ביותר בשם "אוניות מדרגה ראשונה". ברם, לכל צי הייתה שיטת דירוג משלו, וראוי לציון מיוחד הצי הצרפתי ששיטת הדירוג שלו כללה חמש דרגות.
אוניות מפורסמות

בשל חשיבותן המיוחדת ליוקרת הצי, ניתן היה לבנות ולהפעיל אוניות מעטות בלבד מדרגה זו בעת ובעונה אחת. על כן, במשך 250 השנים לערך בהם נהגה שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי נטלו חלק בקרבות ימיים רק מספר קטן יחסית של אוניות מדרגה זו.
האונייה היחידה מדרגה זו שנשתמרה לימינו היא אה"מ "ויקטורי", אוניית הדגל של אדמירל נלסון בקרב טרפלגר (1805). היא מוצגת בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' ועדיין בשירות. הגוף של אה"מ "סנט לורנס", 112 תותחים, שנבנתה ופעלה רק במים מתוקים במהלך מלחמת 1812, שרד בשלמותו במים רדודים בקרבת חוף קינגסטון (אונטריו), והוא אתר צלילה פופולרי. שתי אוניות מפורסמות נוספות הן אה"מ "רויאל סובריין", שפורקה ונגרטה ב-1841, ואה"מ "בריטניה", שפורקה ב-1825. אוניות מדרגה ראשונה מאוחרות יותר, כמו "קלדוניה" וכמה מאחיותיה, נשאו 120 תותחים. ציים אחרים, ובמיוחד הצי הצרפתי, החזיקו גם הם באוניות דומות בעלות למעלה מ-100 תותחים. האונייה כבדת החימוש מכולן הייתה "סנטיסימה טרינידד" הספרדית, אשר לאחר שיפוצה והגדלתה ב-1802 נשאה 140 תותחים.
הערות שוליים

↑  Bennett, The Battle of Trafalgar, p. 19 .
↑  Winfield, First Rate .
אבאיודאיה

בית הכנסת של קהילת האבאיודאיה בגבעת נבוגויה, ליד העיר מבאלה, אוגנדה
דגל בתוך בית הכנסת של האבאיודאיה, משלב מגן דוד עם עגור הכתר, סמלה של אוגנדה
אַבָּאיוּדָאיָה (בלוגנדה: Abayudaya – יהודים, נקראת גם "אבא יהודה") היא קבוצה אתנית מגויירת במזרח אוגנדה המהווה את רוב יהדות אוגנדה. הקהילה מתגוררת במחוז צפון בונגוקו, באזור העיר מבאלה. בשנת 2002 הגיעה משלחת של רבנים קונסרבטיבים מארצות הברית שערכו גיור לחברי הקהילה. נכון ל-2012, הקהילה מוכרת כיהודית על ידי רבנים מהיהדות הרפורמית והקונסרבטיבית, אך לא מהזרם האורתודוקסי, שאינם מכירים בגיור שאינו אורתודוקסי.
בעבר הגיע גודל האוכלוסייה ל-3,000 איש, אולם בעקבות הרדיפות בתקופת שלטונו של אידי אמין הצטמצמה אוכלוסייתם ל-300. כיום מונה הקהילה, על פי רבה, כ-2,000 איש. שפותיהם הן הלוגנדה, לוגוורה, לוסוגה ואנגלית, אם כי יש בהם שלמדו את השפה העברית.
מבחינת השתייכות אתנית, רוב הקהילה היא מבני הבגנדה, מלבד תושבי הכפר מגאדה במחוז נמוטומבה המשתייכים לבסוגה. הקהילה נוסדה על ידי סמיי קאקונגולו, שליט אוגנדי מקומי, שהמיר את דתו לנצרות במחשבה שהמעשה יוביל לכך שהבריטים יאפשרו לו לשלוט בשטחים שכבש.
היסטוריה > התגיירות בני הקהילה

בשנת 1880 המיר המצביא של ממלכת בוגנדה, סמיי קאקונגולו, את דתו לנצרות בעזרת מיסיונרים בריטים. הוא קיווה שעל ידי אימוצה של הדת יאפשרו לו הבריטים לשלוט בשטחים שכבש עבורם במזרח אוגנדה של היום ובצפונה.
ב-1913, כאשר הבריטים לא קיימו את הבטחתם לתת לו את התואר מלך ("קבקה") בשטחים שכבש עבורם, כעס קאקונגולו ובהתרסה התנתק מהדת הנוצרית. הוא הצטרף לכת הבאמאלכי המשלבת בין הברית החדשה והתנ"ך. ב-1919 הקים קאקונגולו קהילה יהודית משלו והעביר את משפחתו ברית מילה, אך עדיין שמר על מנהגים נוצריים מסוימים. ב-1922 כתב ספר תפילה אשר ערבב את הברית החדשה והישנה (התנ"ך). הספר מדגיש עד כמה התרחק קאקונגולו מהנצרות והתקרב אל היהדות. בספר ישנם חוקים ותפילות בלוגנדה, והוא מיועד לשמש את חברי הקהילה.
האדם העיקרי שלימד את סמיי על היהדות, ברכות ומנהגים יהודיים, היה סוחר יהודי בשם יוסף. לאחר שיחותיו עם יוסף החליט קאקונגולו שיש להסיר את שמו של ישו מספר התפילה והורה על מחיקת שמו. הוא עשה זאת על מנת למנוע בלבול אצל אנשי הקהילה הפשוטים. מאז החלה הקהילה המגוירת לחיות חיים יהודיים, בניה החלו לחבוש כיפות, והקהילה הפסיקה להטביל את הילדים. יוסף לימד את הקהילה שחיטה יהודית כשרה, ואלו הפסיקו לאכול בשר שלא נשחט על ידי הקהילה. בנוסף, אכלו אנשי הקהילה אוכל כשר בלבד, ללא בשר חזיר ומבלי לערבב בשר בחלב. הקהילה בחרה לקרוא ולחיות על-פי החודשים העבריים וכן לחגוג את כל חגי ישראל. בסוכות בנו סוכות וחיו בהן, בפסח שמרו ולא אכלו חמץ, ובשבועות מכרו את הבציר הראשוני ואת הכסף השקיעו בבית הכנסת. ביום כיפור יש הקפדה על שמירת הצום.
קאקונגולו המלך לא כפה את היהדות על נתיניו, אך ניסה להניעם לעבר האמונה היהודית. הוא נהנה מדרשות ותפילות בבית הכנסת והסברת הדת היהודית.
ב-1928 נפטר קאקונגולו במבאלה; הקהילה מנתה אז כ-2,000 איש. מאז מותו המשיכה הקהילה לחיות על פי דרכו של קאקונגולו: המנהיג הדתי הוא בעל ההחלטה וה"וטו" על כל נושאי הדת, כשבעיות הקשורות בדת נפתרו ברוח התנ"כית, והוא משמש גם מוהל ונקרא "לויט" או "קאבונה", שמשמעותה בלוגנדה "כהן".
משום שקאקונגולו לא הסדיר בבהירות את המבנה הארגוני, לפעמים היו חילוקי דעות בין מנהיגי הקהילה בעניינים דתיים. הפיצול[דרושה הבהרה] נמשך עד 1962, אז הגיע ד"ר אריה עודד לבקר את הקהילה. ד"ר אריה עודד, לימים שגריר ישראל בקניה ובמדינות נוספות באפריקה, החל את שירותו הדיפלומטי באוגנדה ב-1961. הוא היה הישראלי והיהודי הראשון שהקהילה פגשה מאז מפגשם עם יוסף. ד"ר עודד קיים מפגשים רבים עם מנהיגי הקהילה, ולמעשה היה הראשון שחשף את קיומם בפני הקהילה היהודית הבין-לאומית, ואף כתב ספרים ומאמרים רבים על הקהילה. לאחר שסיפרו לו על הפיצול, הוא ארגן פגישת פיוס, ולאחר השיחות נמצאה פשרה וחיי הקהילה חזרו למסלולם. במשך שנים חיו האבאיודאיה בניתוק מוחלט מהעולם היהודי העולמי. בשנות ה-70 של המאה ה-20, בתקופת שלטונו של אידי אמין, רבים הוכרחו להמיר את דתם. בסוף כהונתו עמד מספר חברי הקהילה על מספר זעום של כ-500 חברים.
היסטוריה > הקהילה במאה ה-21

נכון לשנת 2021, מונה קהילת האבאיודאיה כאלפיים חברים. בני הקהילה אומנם אינם מוכרים כיהודים על ידי הרבנות הראשית, מכיוון שהגיור שעברו הוא גיור קונסרבטיבי, אך הם מוכרים על ידי היהדות הקונסרבטיבית, וכן על ידי גופים חילוניים בישראל. ב-25 ביולי 2008 הקימה התנועה הקונסרבטיבית בית ספר בעיר מבאלה, שבו מתקיימים שיעורי תורה, משנה ותלמוד.
הקהילה יושבת באזור מבאלה ופאליסה, והמרכז הקהילתי עודנו קיים ועובד בגבעת נאבוגויה. קיימים בתי כנסת נוספים בכפרים נמניוני, נסניי ופוטי, הקרובים למבאלה, ובמגאדה, כפר שנמצא במחוז נמוטומבה, במרחק של כ-70 ק"מ ממבאלה. לקהילה הצטרפו גם תושבי הכפר אפאץ' שבצפון אוגנדה. על פי רוב, יהודי הכפר פוטי מעוניינים בגיור אורתודוקסי ומתבדלים במידת מה משאר הקהילה, כאשר הם נמצאים בקשר עם רבנות דרום אפריקה.
התחזקות הקשר היהודי-מערבי הביא לפיתוח הקהילה בדרכים רבות, הם החלו מייצאים קפה לארצות הברית והוציאו לאור תקליט מוזיקה אפריקאית-יהודית-מסורתית, אשר היה מועמד לפרס גראמי בשנת 2004
בשנת 2012 הגיעו לארץ משה וטרפון, שני חברים בקהילת פוטי. הם למדו שנה בישיבת מחנים ועברו גיור אורתודוקסי בארץ. בנוסף למדו לשחוט. לאחר שנה, חזרו לקהילתם באוגנדה ב-2018 חזר משה לארץ, על מנת לעבור הסמכה ברבנות ולשמש כרב הקהילה[דרושה הבהרה].
בשנת 2017 הגיע אחד מחברי הקהילה לישראל על מנת ללמוד בישיבה של התנועה הקונסרבטיבית בירושלים, אך גורש לקניה. אחר כך בוטל גם ביקור של 40 מחברי הקהילה במסגרת פרויקט תגלית.
בינואר 2021 קבע משרד הפנים שאין להכיר בקהילת יהודי אוגנדה כזכאית לעלות לישראל מתוקף חוק השבות, על אף שהיא כבר הוכרה ככזו על ידי הסוכנות היהודית ב-2016.
חיי הקהילה

מרכז הקהילה הוא על גבעת נאבוגויה, שם נבנה בית כנסת גדול ובית ספר. בבית הכנסת נפגשת הקהילה היהודית בשבתות ובחגים לתפילות גדולות בהן שרים חלקים מהתנ"ך, ובין הבתים מקריאים קטעים שונים הקשורים בתפילה. במהלך השבוע מתפללים האבאיודאיה בבית. משמתקיימת תפילה בבית הכנסת, יש בה אווירה מיוחדת וההגעה לבית הכנסת מתבצעת בלבוש מיוחד.
הגיור הוא נושא חשוב בקהילת האבאיודאיה, והוא נעשה על ידי מנהיגי הקהילה. אדם שבוחר להתגייר לומד אצל מורי הקהילה את החוקים, המנהגים והתרבות היהודית, וכשהמורים מרגישים כי הוא מוכן ובעל רצון אמיתי להתגייר, הוא עובר טקס השבעה ליהדות, מקבל שם תנ"כי, ובמידת הצורך עובר ברית מילה. הקהילה הקפידה מאוד על נישואים אך ורק בתוך הקהילה. אלו שבחרו להתחתן מחוצה לה, ובני זוגם בחרו שלא להתגייר, לא יוכרו כיהודים. פניית נשים וגברים אל מחוץ לקהילה, לאחר שנגמרו הזיווגים האפשריים והמתאימים בתוך הקהילה, הביאה להצטמצמות הקהילה.
בנוסף לבתי הכנסת, מחזיקה הקהילה במרכז רפואי ("שערי רפואה"), בית ספר יסודי ("הדסה") ובית ספר תיכון ("סמיי קאקונגולו"). כל המוסדות הללו פתוחים בפני כל תושבי הכפרים.
בני האבאיודאיה נתמכים בעיקר על ידי הארגון האמריקאי הקונסרבטיבי "כולנו", אשר מממן את לימודיהם של ילדי הקהילה ומאפשר לקהילה לשמור על רמה גבוהה של ידע ושל תברואה באזור מחייתם.