stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנינג פון טרסקו
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

טרסקו נולד למשפחה אמידה במגדבורג, גרמניה, ב-1901. בצעירותו הצטרף לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ואף הגיע לדרגת קצין זוטר לקראת סיומה, ועל אף שהיה אחד הקצינים הצעירים בצבא, זכה בצלב הברזל על תפקודו בשדה הקרב. לאחר המלחמה נותר זמן מה בשירות הקבע ברייכסווהר, אך עזב את הצבא, על מנת ללמוד. לאחר זמן מה החל לעבוד כסוכן בורסה, ואף יצא למסע מסביב לעולם, אותו נאלץ לקטוע בשל בעיות כלכליות למשפחתו. לאחר שובו, ב-1924 היה למנהלו של מפעל קטן. הוא נישא לאריקה פון פאלקנהיין, בתו של מפקד הצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין. ב-1926 שב והצטרף לשורות הרייכסווהר.
בתחילה היה טרסקו בעל ראיית עולם אוהדת לנאציזם, שכן התנגד למגבלות שהוטלו על גרמניה בהסכם ורסאי. אך אירועי "ליל הסכינים הארוכות" ב-1934 הביאו לשינוי בעמדתו. טרסקו ראה בשלילה את רציחתם של ארנסט רהם ואנשי ה-SA, בה עמד הצבא מנגד, בעוד ה-SS מפר את החוק ורוצח את יריביו הפוליטיים. בשנת 1938 התגבשו ספקותיו אלו כאשר מפקדיו, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, הודחו בידי היטלר לאחר שערוריות מין מפוברקות, במהלך בו השתלט היטלר על הוורמאכט, ולמעשה היה למפקדו. כמו כן, רחש טרסקו הערכה עמוקה ליהודי גרמניה, התנגד לחוקי נירנברג, וחש בושה עמוקה עקב ליל הבדולח. "היהודים היו עבורו רופאים, משוררים ואינטלקטואלים מכובדים", כתב הביוגרף של טרסקו, בודו שויריג. בחריפות גדולה אף יותר התנגד לשואה ולרצח ההמוני של רוסים ופולנים בחזית המזרח.
ביוגרפיה > פעולות התנגדות לנאציזם

ב-1938 יצר טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז. התוכנית נמנעה עקב הצלחתו של היטלר בועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת טרסקו בפולין ובצרפת וב-1941 נשלח לתפקיד מטה ב"קבוצת ארמיות מרכז", עליה פיקד דודו, הפלדמרשל פדור פון בוק. טרסקו צפה בפשעי המלחמה שביצעו הגרמנים ברוסיה, ובמיוחד ביחס ליהודים. הוא זועזע עמוקות, והדבר המריץ אותו להמשיך בפעולות כנגד היטלר. כקצין בכיר, היה טרסקו מודע לפקודות הפליליות שניתנו לוורמאכט כגון "פקודת הקומיסרים" שהורתה לירות בכל רוסי שבוי החשוד כחבר המפלגה הבולשביקית, ולמעשה שימשה עילה לאין ספור הוצאות להורג ללא משפט. טרסקו ניסה להפעיל את השפעתו על מנת להסיר את הפקודה, או להפחית את השפעתה, אך נתקל ביחס אדיש לעניין זה מצד מפקדיו. טרסקו דיווח על הפשעים שעליהם ידע לגורמים בקרב הקושרים בברלין כהאנס אוסטר, לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
ב-1943 עשה טרסקו מספר ניסיונות להתנקש בחיי היטלר, וזאת בתיאום עם רבים מקבוצת קושרי העשרים ביולי, ובהם סגן ראש האבווהר (המודיעין הצבאי הגרמני) האנס אוסטר. טרסקו עשה ניסיונות רבים לקרב לקבוצת הקושרים את מפקדו, גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה, אשר החליף את פון בוק בסוף שנת 1941, והצליח בכך באופן מוגבל. קלוגה יזם ביקור של אדולף היטלר במטה קבוצת הארמיות, מתוך ידיעה כי במהלכו ינסה טרסקו להתנקש בחיי היטלר, אך לא יזם פעולה כלשהי לקידום ההתנקשות.
במהלך ביקור זה במטה "קבוצת ארמיות מרכז", ב-13 במרץ 1943, נשתלה פצצה במטוסו של היטלר. הפצצה, שהייתה מוסווית כבקבוק ברנדי, לא התפוצצה. בביקור נוסף של היטלר במטה קבוצת הארמיות ניסה טרסקו להחדיר פצצה למכוניתו, אך נכשל בכך. נעשו ניסיונות נוספים, ותוכניות נוספות, כגון השתלטות על היטלר בעת ביקור במטה קבוצת הארמיות והוצאתו להורג, אך זהירותו של היטלר, חששו המתמיד מהתנקשות, והעובדה כי היה מלווה במשמר תמידי של אנשי אס אס מנעו הצלחת התוכניות. גם ניסיונו של אחד מעוזריו של טרסקו, קצין המודיעין רודולף פון גרסדורף, לשאת על עצמו מטען נפץ ולהתנקש בהיטלר כ"מחבל מתאבד", נכשל כישלון חרוץ- מפני שהיטלר עזב את המקום לפני שגרסדורף הספיק להפעיל את הפצצה.
ביוגרפיה > קשר העשרים ביולי

ב-20 ביולי 1944 נעשה ניסיון, המכונה "קשר העשרים ביולי", להתנקש בהיטלר ולתפוס את השלטון. ניסיון זה נכשל, וטרסקו הבין שמעצר ראשי הקושרים, ובהם ידידיו האנס אוסטר וקלאוס שנק פון שטאופנברג, יביא לתפיסתו. טרסקו נסע לחזית ביום המחרת ופוצץ עצמו באמצעות רימון יד. לפני מותו אמר לידידו ויד ימינו בקשר, פביאן פון שלברנדורף, את הדברים הבאים, שביטאו את שנאתו להיטלר ולנאציזם והפכו לנכס צאן ברזל במורשת ההתנגדות הגרמנית:
בקרוב, כולם יתנפלו עלינו ויטיחו בנו האשמות. אבל דעתי נשארת נחושה: עשינו את המעשה הנכון. היטלר אינו רק אויבה הגדול ביותר של גרמניה, הוא אויבו הגדול ביותר של העולם כולו. בקרוב אעמוד לפני אלוהים, ליתן דין על מעשיי ועל מחדליי. חושבני שאוכל לעמוד בפניו במצפון נקי על חלקי במלחמה כנגד היטלר. בעבר, הבטיח אלוהים לאברהם שיחון את סדום אם יהיו בה עשרה צדיקים. אני מקווה שיחון את גרמניה ולא יחריב אותה, בזכות מעשינו.
איש מאיתנו לא יכול להתלונן על גורלו. כל מי שהצטרף אלינו עטה עליו את כותונת נסוס. לחיי אדם יש ערך רק אם הוא מוכן להקריבם למען אמונתו.
בתחילה הופיע בדו"ח הוורמאכט שטרסקו נהרג בקרב, ועל כן נקברה גופתו ב-27 ביולי באחוזת המשפחה. בעקבות שמועות על כך שהתאבד נפתחה חקירה בנושא, ובעקבות ממצאי התחקורים שנערכו לקושרים אחרים התגלתה חלקית מעורבותו בקשר. עקב כך נעצרה אשתו, ושתי בנותיו נשלחו לפנימייה. מעבר לכך, הנאצים, שהבינו שטרסקו היה מאויביהם הגרועים ביותר ("הרוח הרעה של מחנה הבוגדים", כהגדרתו של מפקד הס"ד ארנסט קלטנברונר), התנקמו בו גם לאחר המוות: בהוראת הגסטפו הוצאה גופתו מהקבר באוגוסט ונשרפה בקרמטוריום של מחנה הריכוז זקסנהאוזן. אחיו גרד, שהיה מעורב אף הוא בקשר, הוצא להורג בתלייה.
מורשתו

כיום נחשב טרסקו בגרמניה לאישיות מוערכת. עירו, מגדבורג, קראה על שמו כביש ראשי, הבונדסוור קרא על שמו מרכז גיוס בפוטסדאם, וכן נקרא על שמו רחוב בהמבורג. עם זאת, נכדתו של טרסקו, פליסיטאס פון אָרֶטִין, קוננה על היחס המזלזל שסבה זכה לו מצד גרמנים רבים, שלא מעריכים מספיק את מורשת לוחמי ההתנגדות ואת אומץ לבם. לדעתה של ארטין, גרמנים רבים ניסו להפחית בחשיבות פועלו של טרסקו, מתוך ניסיון לטשטש את אשמתם של סביהם שלהם לפשעי הנציונל-סוציאליזם.
ראו גם

ההתנגדות הגרמנית לנאציזם
מבצע ולקיריה
קלאוס שנק פון שטאופנברג
מאורת הזאב
רשימת תוכניות התנקשות באדולף היטלר
לקריאה נוספת

קונסטנטין פיצגיבון, 20 ביולי - הקשר נגד היטלר, מערכות, 1987.
דני אורבך, ואלקירי ההתנגדות הגרמנית להיטלר, הוצאת ידיעות אחרונות
הליגה הפלופונסית

הליגה הפלופונסית (ידועה גם כברית הפלופונסית) הייתה ברית בין מספר ערי מדינה בראשות ספרטה, ביוון העתיקה. הרכב הליגה השתנה עם השנים, אך מרכזה היה בחצי האי פלופונסוס, שם כללה את כל המדינות פרט לאכאיה וארגוס.
פלופונסוס, תצלום לוויין
שיאה של הליגה היה בין הקמתה בשנת 555 לפנה"ס למחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס, כאשר כמעט כל הפולייס היווניות, כולל אתונה ותבאי, היו חברות בליגה. לאחר הדיפת הפלישה הפרסית בשנת 479 לפנה"ס, הספרטנים רצו להתרכז בבעיות פנים יווניות והאתונאים הקימו ליגה משלהם - הליגה האטית-דלית. בשנת 431 לפנה"ס פרצה מלחמה בין שתי הליגות, המלחמה הפלופונסית. לאחר יציאת אתונה מהברית, עדיין כללה הברית ערים ושטחים נרחבים ביוון (כל פלופונסוס ורוב יוון המרכזית).
לאחר הניצחון על אתונה כוח הספרטנים נחלש. הם הסתבכו במלחמה עם הפרסים, שלא הצליחו בה יותר מדי. בשנת 398 לפנה"ס היה מרד נגד הספרטנים ביוון. הם הצליחו להתגבר עליו בקושי רב ובשנת 371 לפנה"ס תבאי הכריזה עליהם מלחמה. במלחמה זו, הצבא הספרטני הובס בפעם הראשונה מזה 300 שנה (קרב לאוקטרה, 371 לפנה"ס). כתוצאה מכך הליגה התפרקה מרוב חברותיה ונשארה בגבולות הפלופונסוס בלבד. לאחר התבוסה הראשונית התבאיים עזרו לארקאדים לפרוש מהברית עם ספרטה וכעבור כמה שנים פלשו שוב לאדמת ספרטה. הספרטנים הצליחו לנצח אותם הפעם, אך במחיר גבוה מדי. כתוצאה מהמלחמות האחרונות הספרטנים ירדו מגדולתם ולא הצליחו להשתקם עוד לעולם והפכו לפוליס משני. במשך הזמן הם שולבו בכוח בליגה האכאית
על ידי האימפריה הרומית.
ראו גם

הליגה האכאית
הליגה האיטולית
מלחמת פרס–יוון
הליגה הבויאוטית
הליגה האטית-דלית
הליגה הפורטוגלית לכדורגל מקצועני

| --- | --- |

 מדינה:  פורטוגל 
 מטה הארגון:  פורטו 
 יושב ראש:  פדרו פרואנסה 
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־46 שנים) 
 www.ligaportugal.pt
 
הליגה הפורטוגלית לכדורגל מקצועני (בפורטוגזית: Liga Portuguesa de Futebol Profissional, או בראשי תיבות: LPFP) היא הגוף המנהל את תחרויות הכדורגל המקצועי בפורטוגל. הליגה הוקמה ב-1978, והיא עובדת כגוף עצמאי תחת פדרציית הכדורגל הפורטוגלית (אנ'). החל מיולי 2015 מכהן כנשיא הליגה שופט הכדורגל הבין-לאומי לשעבר, פדרו פרואנסה.
הליגה אחראית על ארגון ופיקוח על שתי הליגות הבכירות בפורטוגל – ליגת העל הפורטוגלית והליגה הפורטוגלית השנייה בכדורגל, וכן על ארגון תחרות גביע הליגה הפורטוגלית. הליגה חברה מן המניין בארגון הליגות האירופיות.
הערות שוליים

↑  Pedro Proença é o novo presidente da Liga de Clubes ‏28 ביולי 2015
| כדורגל בפורטוגל פורטוגל |
| --- | --- | --- |
| ניהול | פדרציית הכדורגל הפורטוגלית • LPFP • קבוצות • אצטדיונים |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל הפורטוגלית • הליגה השנייה • הליגה השלישית |  |
| תחרויות גביע | הגביע הפורטוגלי • גביע הליגה הפורטוגלית • הסופר קאפ הפורטוגלי |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 141276111   WorldCat (עם VIAF): 141276111
הנס ריי

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1898 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1977 (בגיל 78) קיימברידג', ארצות הברית 
 שם לידה:  הנס אוגוסטו ריירסבאך
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, ארצות הברית 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ילדים
 יצירות בולטות:  ג'ורג' הסקרן
 בת זוג:  מרגרט ריי
 
הנס אוגוסטו ריי לבית ריירסבאך (בגרמנית: Hans August Reyersbach‏; 16 בספטמבר 1898 – 26 באוגוסט 1977) היה מאייר וסופר יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, שנודע בעיקר בשל סדרת ספרי הילדים "ג'ורג' הסקרן" שיצר עם אשתו מרגרט ריי בין השנים 1939–1966.
ביוגרפיה

הנס אוגוסטו ריירסבאך נולד בהמבורג, הקיסרות הגרמנית ב-16 בספטמבר 1898. הנס פגש לראשונה במרגרט, יהודייה-גרמנייה בהמבורג במסיבת יום ההולדת ה-16 של אחותה. הם נפגשו שוב בברזיל, לשם ברחה מרגרט בשל עליית הנאציזם בגרמניה ושם עבד הנס כאיש מכירות של אמבטיות. הם התחתנו בשנת 1935 ועברו יחד לפריז, צרפת באוגוסט של אותה שנה. הם התגוררו במונמארטר. בפריז, איורי החיות של הנס הסבו את תשומת ליבו של מוציא לאור צרפתי, שהזמין אותו לכתוב ספר ילדים. הספר, "צילה (ססילי) ג'י ותשעת הקופים" (באנגלית: Cecily G. and the Nine Monkeys), לא זכור במיוחד, אך אחת מדמויותיו, קוף שובב להפליא בשם ג'ורג' הסקרן, זכתה להצלחה כה רבה עד שבני הזוג שקלו לכתוב ספר שיתמקד כולו בו. מלחמת העולם השנייה קטעה את עבודתם. בשל יהדותם, החליטו הזוג ריי לברוח מפריז בטרם יגיעו הנאצים העירה. ביוני 1940 שעות ספורות לפני נפילת פריז לכוחות גרמניה הנאצית ברחו על אופניים מתוצרת עצמית שהרכיב הנס, כשהם נושאים עמם את כתב היד המאויר של "ג'ורג' הסקרן".
המסע רצוף הקשיים והתלאות של הזוג ריי הביא אותם לעיר באיון בסמוך לגבול עם ספרד, שם הונפקו להם אשרות מצילות חיים עליהן חתם סגן הקונסול מנואל ויירה בראגה (על פי הוראתו של הדיפלומט הפורטוגלי, ארישטידש דה סוזה מנדש) ב-20 ביוני 1940. הם חצו את הגבול לספרד, שם קנו כרטיסי רכבת לליסבון. משם שבו לברזיל, המקום בו נפגשו חמש שנים קודם לכן, אך הפעם הם המשיכו לניו יורק. הזוג ריי נמלט מאירופה כשהוא נושא את כתב היד לספר "ג'ורג' הסקרן" הראשון, שיצא לאור בשנת 1941 בניו יורק על ידי הוצאת הוטן מיפלין (Houghton Mifflin).
"ג'ורג' הסקרן" זכה להצלחה מיידית, והזוג ריי הוזמן לכתוב על הרפתקאות נוספות של הקוף השובב ושל חברו, האיש בכובע הצהוב. הם כתבו כשבעה סיפורים, כאשר הנס היה אחראי בעיקר על האיורים ומרגרט על הסיפורים, אם כי שניהם הודו כי שיתפו ביניהם את העבודה ושיתפו פעולה באופן מלא בכל שלב בהתפתחות הספרים. בהתחלה שמה של מרגרט הושמט מן כריכות הספרים אך במהדורות מאוחרות יותר זה שונה, ומרגרט זוכה כעת לקרדיט מלא על תפקידה בפיתוח וכתיבת הסיפורים. הספר "Curious George Takes a Job" נבחר לרשימת "פרס מדף לואיס קרול" בשנת 1960.
הזוג ריי עבר להתגורר בקיימברידג', מסצ'וסטס בשנת 1963. הנס נפטר שלושה שבועות לפני יום הולדתו ה-79 ב-26 באוגוסט 1977 בביתם קיימברידג', מסצ'וסטס.
ספריו

צילה (ססילי) ג'י ותשעת הקופים (Cecily G. and the Nine Monkeys)
ג'ורג' הסקרן (Curious George)
ג'ורג' הסקרן לוקח עבודה (Curious George Takes a Job)
ג'ורג' הסקרן רוכב על אופניים (Curious George Rides a Bike)
ג'ורג' הסקרן מקבל מדליה (Curious George Gets a Medal)
ג'ורג' הסקרן לומד את האלף-בית (Curious George Learns the Alphabet)
ג'ורג' הסקרן הולך לבית החולים (Curious George Goes to the Hospital)
האכל את החיות (Feed the Animals)
מצא את קבוצת הכוכבים (Find the Constellations)
נשיכונת – הרפתקאות של צמח טורף (Elizabite – Adventures of a Carnivorous Plant)
איך אתה מגיע לשם? (How Do You Get There?)
בייגלה (Pretzel)
הכוכבים: דרך חדשה לראות אותם (The Stars: A New Way to See Them)
איפה התינוק שלי? (Where's My Baby?)
ראה את הקרקס (See the Circus)
מִדָּה כְּנֶגֶד מִדָּה (Tit for Tat)
הציור של ניבי (Billy's Picture)
דמקה הפינגווין מטייל בעולם (Whiteblack the Penguin Sees the World)
Au Clair de la Lune and other French Nursery Songs (1941)
כתמתומי (Spotty)
למרי היה טלה קטן ושירי ילדים אחרים (Mary had a Little Lamb and other Nursery Songs)
Humpty Dumpty ושירים אחרים של אמא אווזה (Humpty Dumpty and other Mother Goose Songs)
ספרים שאייר

זברולוגיה (Zebrology), ‏1937
נשיכונת – הרפתקאותיו של צמח טורף (Elizabite – The Adventures of a Carnivorous Plant), ‏1942
אל תפחיד את האריה (Don't Frighten the Lion), ‏1942
קני אין-כיס (Katy No-Pocket), ‏1944
אנחנו שלושת המלכים ושאר מזמורי חג המולד (We Three Kings and other Christmas Carols), ‏1944
ג'ורג' הסקרן מעיף עפיפון (Curious George Flies a Kite), מרגרט ריי (1958)
הערות שוליים

↑  Rothstein, Edward (2010-03-25). "Monkey Business in a World of Evil (Published 2010)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331.
↑  Mark Feeney, A curious tale of George's creators, The Boston Globe, ‏17 בספטמבר 2005 (באנגלית)
↑  Smith, Dinitia (2005-09-13). "How Curious George Escaped the Nazis (Published 2005)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-25.
↑  Rey » Sousa Mendes Foundation, web.archive.org, ‏2013-11-02
↑  Hans Augusto Rey, Margret Rey, The Original Curious George, Houghton Mifflin, 1998, ISBN 978-0-395-92272-9. (באנגלית)
↑  H. A. Rey, מרגרט ריי, גור הסקרן וחברים, Keter Publishing House Ltd, 2008, מסת"ב 978-965-07-1373-7. (בiw)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296132305171  PLWABN: 9810587688805606  BIBSYS: 90150391  BNE: XX1782942  BnF: cb126346899 (data)  CiNii: DA02597061  GND: 12008628X  ISNI: 0000 0000 8115 8889  KulturNav: b88a0768-c48e-476f-9960-94963dbe18b0  LCCN: n50045235  NDL: 00473692  NKC: mub2013782386  NLA: 36090411  NLG: 177869  NLK: KAC200207835  NTA: 072415665  SELIBR: 272066  SNAC: w6sg3nxw  SUDOC: 074036041  Trove: 1210572  ULAN: 500103286  VIAF: 37038222   WorldCat (עם VIAF): 37038222
הכתר האימפריאלי של הודו

| --- | --- |

 מידע כללי
 אמן:  ג'ררד ושות' 
 תאריך יצירה:  1911 
 טכניקה וחומרים:  זהב, יהלום, ירקן 
 
דגל המשנה למלך של הודו המציג את הכתר האימפריאלי של הודו מעל סמל מסדר כוכב הודו
הכתר האימפריאלי של הודו
הכתר האימפריאלי של הודו (באנגלית: Imperial Crown of India) היה הכתר של קיסרי הודו במהלך השלטון הבריטי בהודו הבריטית. הכתר נשמר עם יתר תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת אולם אינו מהווה חלק מהם.
היסטוריה

הכתר נוצר עבור המלך ג'ורג' החמישי, קיסר הודו, עבור הדורבר דלהי של 1911. הצורך בהכנת הכתר לאירוע מקורו בחוק הבריטי האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר הבריטי משטחי הממלכה המאוחדת.
המלך ג'ורג' החמישי ורעייתו, המלכה מרי, נסעו לדלהי לטקסי הדורבר על מנת לחגוג את הכרתם כקיסרי הודו בפני כל נסיכי הודו. המלך לא הוכתר כקיסר במהלך הטקס עצמו משום שהארכיבישוף מקנטרברי סבר שאין זה ראוי לערוך טקס נוצרי (טקס ההכתרה) במדינה שאינה נוצרית, ולכן ההכתרה נערכה באנגליה, והמלך נכנס אל הטקס כשהוא חובש את הכתר על ראשו.
מאז אירוע זה לא נעשה שימוש בכתר, והוא מוצג בבית התכשיטים שבמצודת לונדון.
תיאור הכתר

הכתר נוצר על ידי חברת היהלומים ג'ררד ושות' בעלות של 60,000 ליש"ט. משקלו של הכתר 970 גרם, ומשובצים בו אבנים יקרות מסוג ירקן, רובי, ספיר ו-6,100 יהלומים.
הכתר עוצב בדומה ליתר כתרי הממלכה המאוחדת - בבסיס הכתר ארבעה צלבי פאטה שביניהם ארבעה פרחי חבצלת. מעל הבסיס שמונה חצאי קשתות (בניגוד לארבעת חצאי הקשתות שביתר הכתרים) שבראשם צלב, הפונה ישירות מעלה (בשונה מיתר כתרי אנגליה בהם הצלב נוטה אחורנית).
הפארק הלאומי קינבאלו

נוף מפסגת הר קינבאלו
הפארק הלאומי קינבאלו (מלאית Taman Negara Kinabalu) הוא פארק לאומי במחוז החוף המערבי בצפונה של מדינת סבה במלזיה. הפארק משתרע על פני שטח של 753.7 קמ"ר בצפון-מזרחו של האי בורנאו ובדרומו ניצב הר קינבאלו הנישא לגובה של 4,085 מטר, והוא ההר הגבוה בדרום-מזרח אסיה. הפארק הוכרז בשנת 1964 ובשנת 2000 הוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. הנהלת הפארק שוכנת בגבולו הדרומי, בגובה של 1,564 מטר ויש בה מוזיאון המציג את עושרו של המקום, מעבדות ועשבייה. בשנת 2004 פקדו את הפארק יותר מ-450,000 מבקרים, כעשירית מהם באו למקום כדי לטפס על הר קינבאלו[דרוש מקור].
גאוגרפיה וגאולוגיה

הר קינבאלו חולש על הפארק. ההר העשוי גרניט שגילה 15 מיליון שנה, התרומם לפני כמיליון שנה כתוצאה מפעילות טקטונית הנמשכת עד היום בקצב של 5 מ"מ בשנה. אבן החול והצפחה שכיסו את הסלע בעבר התבלו והסלע נחשף. בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-100,000 שנים כוסה ההר בקרחון וזה שפשף את סלע הגרניט והשחיז את צוקיו. כיפת הקרח נעלמה לפני כ-10,000 שנים, ומאז עוצב נופו של ההר על ידי רוחות ומשקעים אשר חידדו את שיני הסלע וחצבו בו עמקים עמוקים.
החי והצומח

בפארק מספר בתי גידול השואבים מהפרש הגבהים הרב שבתחומו, הנע בין 152 ל-4,095 מטר, ומשטחו הנרחב. צמחייה טבעית טרופית במישורים, יער גשם טרופי, כולל יער עננים, על מורדות הגבעות, וחורש סוב-אלפיני באזורים הגבוהים מכסים 93% משטחו של הפארק. תופעה ייחודית של הפארק היא הצמחייה הגדלה על סלעי מאפי והמכסה 16% משטחו. צמחים אלה כוללים מינים רבים הגדלים על מצע זה בלבד.
בפארק גדל מספר עצום של מיני צמחים וסקולריים המוערך בין 5,000 ל-6,000. בין אלה כ-1,000 מיני סחלביים, יותר מ-600 מיני שרכאים וכן צמחים טורפים הנמנים עם הגדולים בעולם. עוד מתאפיין האזור במינים פאן-טרופיים (מינים המשותפים לאזורים הטרופיים בכל היבשות), מינים מההימלאיה, סין, אוסטרליה וממלזיה. סך הכל יש בפארק ייצוג לכמחצית מהצמחים הגדלים בבורנאו ששטחו הכולל גדול פי אלף מזה של הפארק.
הפאונה במקום כוללת 90 מיני יונקים החיים בגבהים נמוכים ו-22 נוספים האופייניים לאזורים הגבוהים, וכן 326 מיני ציפורים. בנוסף, לשני-שלישים מכל מיני הזוחלים המתקיימים באי יש ייצוג בפארק. נתונים אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כאתר מורשת עולמית, שכן:
"לאתר מגוון ביוטי ורמת אנדמיות גבוהה. קשת הגבהים הטופוגרפיים ואזורי האקלים, הנעים בין תנאים טרופיים לאלפיניים... גאולוגיה מגוונת ושינויים אקלימיים תכופים, היו לתנאים אידאליים להתפתחות מינים חדשים. בפארק מגוון ביולוגי רב ויש בו ייצוג ליותר ממחצית משפחות בעלי פרחים. רוב היונקים, הציפורים, הדו-חיים וחסרי חוליות בבורנאו (רבים מהם פגיעים או נתונים לסיכון) מיוצגים בפארק".
הערות שוליים

↑  מנימוקי ההכרזה
הר קינבאלו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4609831-8  VIAF: 248281452   WorldCat (עם VIAF): 248281452 
רפלסיה, צמח גדול-פרח בפארק
הנרי קבוט לודג'

הנרי קבוט לודג'‏ (באנגלית: Henry Cabot Lodge;‏ 12 במאי 1850 – 9 בנובמבר 1924) היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי, סנאטור מטעם מסצ'וסטס במשך 31 שנים (1893 – 1924) והיה מנהיג מנהיג הרוב בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית בממשלי הנשיאים וורן הרדינג וקלווין קולידג'. הוא נודע בעיקר בהנהגת ההתנגדות המרה בסנאט להצטרפות ארצות הברית לתוך חבר הלאומים בהמשך למלחמת העולם הראשונה.
חייו

לודג' התחנך באוניברסיטת הרווארד וב-1876 השלים דוקטורט בהיסטוריה. הוא המשיך לפעול באוניברסיטת הרווארד למשך שלוש שנים נוספות בתור מרצה ולאורך חייו רם מספר רב של כתבי עת וספרים היסטוריים. בהמשך החל בקריירה פוליטית במנגנון המפלגתי הרפובליקני בתוך מסצ'וסטס וב-1887 נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הבית התחתון של הקונגרס. ב-1893 נבחר לסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ב-1917 תחת ממשל וודרו וילסון הדמוקרטי, קרא לודג' לתמיכה של מפלגתו במאמץ המלחמה. לאחר המלחמה התנגד לודג' לחבר הלאומים שקידם וילסון מחשש כי הארגון יפגע בריבונותה של ארצות הברית ויחייב אותה להתערב במאבקים שאין לה אינטרסים בהם. כאשר הרפובליקנים השיגו רוב בסנאט ב-1919, התמנה לודג' לראש ועדת החוץ. דרך משרה זאת התנגד נחרצות לקביעותיה של ועידת השלום בפריז ולחבר הלאומים בפרט. וילסון ולודג' החלו ביריבות פוליטית שהסתכמה בניצחונו של לודג' עם בלימת המעורבות האמריקאית בחבר הלאומים בידי הסנאט.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1920 ניצחונו המוחץ של המועמד הרפובליקני וורן הרדינג חיזק את עמדתו הפוליטית של לודג'. בהמשך הוא היה אחד מארבעת הנציגים האמריקאים במהלך הוועידה הימית בוושינגטון. לודג' היה מתומכי התנועה הציונית וממקדמיה הראשיים של החלטת לודג'-פיש (לצד המילטון פיש השלישי), שקבעה כי ארצות הברית תומכת בהצהרת בלפור ובהקמתו של "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל. לודג' נפטר בעודו מכהן בסנאט ב-9 בנובמבר 1924. לודג' היה סבו של הנרי קבוט לודג' הבן.
חיים אישיים

בשנת 1871, הוא התחתן עם אנה "נני" קבוט מילס דייוויס, בתו של האדמירל צ'ארלס הנרי דייוויס. נולדו להם שלושה ילדים:
קונסטנס דייוויס לודג' (1872–1948), אשתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אוגוסטוס פיבודי גרדנר (אנ') (מ-1892 עד 1918) והבריגדיר גנרל קלרנס צ'ארלס ויליאמס (מ-1923 עד 1948)
ג'ורג' קבוט לודג' (1873–1909), משורר ופוליטיקאי ידוע. גם בניו של ג'ורג', הנרי קבוט לודג' הבן (1902–1985) וג'ון דייוויס לודג' (1903–1985), הפכו לפוליטיקאים.
ג'ון אלרטון לודג' השני (1876–1942), אוצר אמנות.
הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה (1943–2021)

| --- | --- |

הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה
 לידה:  27 בספטמבר 1943 פירנצה, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית 
 פטירה:  1 ביוני 2021 (בגיל 77) ארצו, איטליה, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 מקום קבורה:  Royal Crypt of Superga 
 השכלה:  אוניברסיטת פירנצה  Francesco Morosini Naval Military School 
 בת זוג:  קלוד, נסיכת אורליאן   סילביה פאטרנו די ספדאלוטו
 
הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה (באיטלקית: Amedeo di Savoia-Aosta;‏ 27 בספטמבר 1943 – 1 ביוני 2021) היה בנו של הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה. אמדאו טען לראשות בית סבויה, אך טענה זאת נמצאת במחלוקת מצד דודנו ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי שטען אף הוא לראשות הבית.
ביוגרפיה

אמדאו נולד ב-27 בספטמבר 1943 בפירנצה, לנסיך איימונה, דוכס אאוסטה ולאירנה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה. 3 שבועות לפני לידתו נכנעה איטליה לבעלות הברית, ובעקבות כך פתחה גרמניה הנאצית במבצע ציר לכיבוש איטליה, ואמדאו יחד עם אמו, דודתו ושני בני דודים נשלחו למחנה מעצר באוסטריה, שם שהו עד סוף המלחמה.
בשנת 1948, בהיותו בן 4, מת אביו הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ואמדאו ירש את תאריו.
אמדאו התחנך בוונציה ובבריטניה, ולאחר מכן למד באקדמיית הצי בליוורנו והוסמך כקצין בצי האיטלקי.
ב-22 ביולי 1964 התחתן אמדאו בסינטרה עם קלוד, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1976 נפרדו השניים, בשנת 1982 הם התגרשו בגירושין אזרחיים, ובשנת 1987 הם קיבלו היתר מהכנסייה על ביטול הנישואים.
ב-30 במרץ 1987 התחתן אמדאו עם סילביה פאטרנו די ספדאלוטו, בתם של וינצ'נצו פאטרנו די ספדאלוטו, מרקיז רג'ובאני ורוזאנה באלרדו פרארי, אולם לא היו לו ילדים ממנה. אמדאו וסילביה התגוררו בכפר קטן בטוסקנה, ועסקו בפעילויות חקלאיות שונות, ובכלל זה ייצור יין.
משנת 1997 אמדאו כיהן כנשיא הקרן הבינלאומית Pro Herbario Mediterraneo, ובין השנים 2003–2006 היה נשיא הוועדה האחראית על שמורת הטבע באי ויווארה.
ב-21 במאי 2004 קיים חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ארוחת ערב בארמון זרזואלה ערב חתונת בנו פליפה, נסיך אסטוריאס. במהלך הערב קיבל אמדאו מדודנו ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי שני אגרופים בפנים, ובעקבות כך נפל במדרגות. אנה מריה, מלכת יוון לשעבר תפסה את אמדאו, כדי למנוע ממנו להיפצע שוב, ועזרה לו להיכנס לבית, תוך שהיא מחזיקה את פניו המדממות עד שניתן היה לתת לו עזרה ראשונה. כתוצאה מהאירוע, חואן קרלוס, בן דודם של שני הגברים, הצהיר כי "לעולם לא עוד" ויותר הוא לא יזמין ביחד שני טוענים לכתר.
ביוני 2006 הכריז אמדאו על עצמו כ"דוכס סבויה" וכראש הבית, כיוון שוויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי הוצא מסדר הירושה על ידי אביו - אומברטו השני, מלך איטליה, בעקבות נישואיו ללא היתר. בעקבות כך תבעו אותו ויטוריו אמנואלה ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך ונציה לבית משפט איטלקי, והלה פסק על אמדאו לשלם להם 50,000 אירו פיצויים, ולהפסיק להשתמש בתואר. אמדאו ערער על פסק הדין, והמחלוקת לא נפתרה עד מותו ב-1 ביוני 2021.
משפחתו

ב-22 ביולי 1964 התחתן אמדאו בסינטרה עם קלוד, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ביאנקה, נסיכת סבויה (נולדה ב-1966), התחתנה עם ג'יברטו אריוואבנה ולנטי גונזגה
הנסיך איימונה, דוכס אפוליה (נולד ב-1967), התחתן עם אולגה, נסיכת יוון
מפאלדה, נסיכת סבויה (נולדה ב-1969), התחתנה עם הנסיך אלסנדרו רופו די קלבריה, ולאחריו עם פרנצ'סקו לומברדו די סן קיריקו
ב-30 במרץ 1987 התחתן אמדאו עם סילביה פאטרנו די ספדאלוטו, בתם של וינצ'נצו פאטרנו די ספדאלוטו, מרקיז רג'ובאני ורוזאנה באלרדו פרארי, אולם לא היו לו ילדים ממנה.
בנוסף יש לאמדאו שני ילדים לא חוקיים, ובעקבות אי רצונו להכיר בבתו שנולדה עם תסמונת דאון, נשחק מעמדו בקרב המלוכנים האיטלקים.