stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיני חדלות פירעון
סוגי ההליכים בחדלות פירעון > פירוק

פירוק הוא הליך חדלות הפירעון החל על תאגידים שבסופו התאגיד מתחסל. נכסי החייב מחולקים לנושים ולאחר מכן לא נותרת עוד האישיות המשפטית של החייב. מבחינה כלכלית, יש לבחור בחלופת הפירוק (בניגוד להבראה) כאשר נכסי החייב יופעלו באופן טוב יותר בידי הנושים ולא בידי החייב (אפילו במידה התאורטית בה יעלה בידו להיטיב את דרכיו העסקיות). כאשר אין תקווה לשיפור מצבו הכלכלי של החייב אם ימשיך לפעול, יש לקרוא ל"סיום המשחק" של החייב בנכסים האמורים להגיע לנושיו.
פירוק, כשלעצמו, שייך לתחום דיני תאגידים ולא לדיני חדלות פירעון. פירוק יכול להתבצע גם שלא עקב קשיים כלכליים. הליכים של פירוק מרצון נעשים לרוב דווקא בחברות כשירות-פירעון. במקרה כזה, לאחר שכל החובות לנושים נפרעים, בעלי המניות מקבלים את עודף הנכסים הנותר. אולם, רוב ההליכים מתרכז בפירוק על ידי בית המשפט מחמת חדלות פירעון.
עיקרו של ההליך הוא באיסוף נכסי החברה, תוך שזו מפסיקה לפעול כעסק חי, מימוש אותם נכסים וחלוקת תמורת המימוש (מזומן) לנושים, לפי סדר העדיפות שבדין המקנה יתרון לנושים מובטחים, לרשויות המס ולעובדי החברה.
מבחינה פרוצדורלית, תחילת הליך הפירוק היא בהגשת בקשת פירוק לבית המשפט. מרבית הבקשות מוגשות על ידי נושים או החברה עצמה. בישראל החלו הליכי פירוק כנגד 10,000 חברות שונות. במועד שבין הגשת הבקשה לבין קבלתה (או דחייתה), בית המשפט רשאי למנות מפרק זמני, שהוא בעל תפקיד השומר על נכסי החברה כך שלא יפגע ערכם. אם בית המשפט מקבל את בקשת הפירוק, ניתן צו פירוק והחברה נכנסת למשטר חדלות הפירעון. חל עיכוב הליכים (כל הנושים, פרט לנושים מובטחים, אינם רשאים לפתוח או להמשיך בהליך משפטי נגד החברה), מתמנה מפרק קבוע ופעילויות החברה מופחתות לרמה הדרושה לפירוק יעיל. המפרק אוסף את נכסי החברה מצד אחד ומחלקם לנושים מצד שני. סוף ההליך הוא בצו חיסול. צו זה מביא למחיקת החברה ממרשם החברות ולסיום הליך חדלות הפירעון. מובן שלא ניתן לתבוע את החברה או בשם החברה לאחר שחוסלה, אלא אם החיסול בוטל (דבר שניתן לעשותו עד שנתיים מיום החיסול).
לעיתים, הליך פירוק מומר בפועל להליך הבראה, גם אם אין שינוי בכותרת ההליך. זה המצב כאשר מניות הישות התאגידית (בניגוד לנכסיה) נמכרות למשקיע חיצוני. המשקיע מקבל מניות של חברה נקיה מחובות, בתמורה לסכום שהזרים לקופת הפירוק, אשר מועבר לנושים לפי כללי החלוקה. כך קרה בפרשת אגרקסקו.
סוגי ההליכים בחדלות פירעון > השוואה בין ההליכים

|  | פשיטת רגל | פירוק | הבראה |
| --- | --- | --- | --- |
| הבקשה לפתיחת ההליך | הגשת בקשה לפשיטת רגל | הגשת בקשת פירוק | הגשת בקשה למתן צו הקפאת הליכים |
| תחילת ההליך | מתן צו כינוס | מתן צו פירוק | מתן צו הקפאת הליכים |
| עיכוב הליכים | עיכוב הליכים (ממועד צו הכינוס) | עיכוב הליכים (ממועד צו הפירוק) | הקפאת הליכים |
| שלב איסוף הנכסים | איסוף נכסי החייב על ידי הנאמן בפשיטת רגל ומימושם (לחלופין, ניהול נכסי החייב תוך הכנת הסדר נושים) | איסוף נכסי החייב על ידי המפרק ומימושם | ניהול החייב תוך הכנת תוכנית הבראה |
| שלב חלוקת הנכסים | חלוקת תמורת הנכסים לנושים (לחלופין, חלוקת הזכויות החדשות כלפי החייב, הנקובות בהסדר הנושים) | חלוקת תמורת הנכסים לנושים | חלוקת הזכויות החדשות כלפי החייב, הנקובות בתוכנית ההבראה |
| סיום ההליך | צו הפטר (לחלופין, צו אישור הסדר נושים) | צו חיסול | צו אישור תוכנית הבראה |
דוגמאות

תיקי חדלות פירעון בולטים בישראל:
אי די בי חברה לאחזקות בע"מ – הליך מסוג הבראה. ב-2012 החל משא ומתן חוזי בין החברה לבין מספר נושים מרכזיים שלה, על ביצוע הסדר חוב מחוץ לבית המשפט (שכלל אינו מהווה הליך חדלות פירעון). עקב חוסר הסכמה על הסדר חוזי ולאחר הגשת בקשה מתאימה מצד נושים, נפתח הליך הבראה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שם ניתן (בדצמבר 2013) צו אישור תוכנית הבראה חיצונית (מכירת נכסי החברה למשקיעים שלא היו נושים שלה, תוך שהם מזרימים כסף לקופת ההליך לשם פירעון החובות לנושים). לא התבקש צו הקפאת הליכים. במקרה זה, התנהל במקביל גם תיק הבראה של חברה בת, אי די בי חברה לפתוח בע"מ, אשר מניותיה היו למעשה הנכס היחיד של החברה האם. בפועל, הדגש השיפוטי הושם על המשך פעילותה והבראתה של החברה הבת, כך שהחברה האם נותרה ללא פעילות או נכסים (עם העברת מניות החברה הבת למשקיעים החיצוניים). הליך ההבראה של אי די בי חברה לאחזקות בע"מ היה הליך חדלות הפירעון הגדול ביותר אי פעם בישראל, כפי שנמדד לפי סך נכסי החייב.
קלאבמרקט רשתות שווק בע"מ – הליך מסוג הבראה. החברה, שעסקה בקמעונאות, נקלעה לקשיים כספיים והגישה בעצמה בקשה למתן צו הקפאת הליכים בבית המשפט המחוזי בתל אביב. הצו ניתן ומונו בעלי תפקיד (נאמנים) לניהול החברה ולהכנת תוכנית הבראה. ההליך נחשב לסבוך במיוחד עקב ריבוי מספרם של הספקים, הלקוחות ושאר הצדדים המעוניינים, עמם נוהלו משא ומתן ארוך והתדיינויות בבית המשפט על תנאי תוכנית ההבראה. אישור תוכנית ההבראה לא נעשה בצו שיפוטי יחיד, אלא בהחלטות נפרדות. שלב איסוף הנכסים, אשר הסתיים תוך זמן קצר יחסית, התבסס על מכירת כל מניות החברה לרוכשת חיצונית, שופרסל בע"מ, שהזרימה תמורתן כסף לקופת ההליך. מאוחר יותר, חוסלה החברה עם מיזוגה לתוך שופרסל בע"מ. שלב חלוקת הנכסים המשיך להתנהל, בין הנאמנים לנושים, זמן רב אחרי חיסולה של החייבת.
עיריית טייבה – הליך מסוג הבראה. תיק חדלות הפירעון של עיריית טייבה, המתנהל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, מהווה דוגמה לתחולתם הרחבה של דיני ההבראה. בניגוד לדיני הפירוק, ניתן להחילם לא רק על חייבים שהם חברות (או ישויות מסחריות בכלל), אלא גם על כאלו שהם ישויות ציבוריות ואף ממשלתיות – במקרה זה, רשות מקומית.
קבוצת חפציבה – הליך מסוג פירוק. מספר חברות קשורות, שעסקו ביזמות בנייה, נקלעו לקשיים כספיים, בין היתר עקב עבירות שבוצעו בידי נושאי משרה בחברות. ההליך, המתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים, התחיל כתיק הבראה, במסגרתו ניתן תחילה צו הקפאת הליכים, אולם מאוחר יותר הומר ההליך לפירוק זמני ולאחר מכן ניתן צו פירוק קבוע לכל אחת מהחברות. הליך חדלות הפירעון היה מורכב מהרגיל, עקב פעולות שנדרשו לבצע המפרק והמנהל המיוחד, בעיקרן השלמת עסקאות במקרקעין שהתמורה עבורם שולמה בידי לקוחות החברות וטיפול בהשלמת בנייתן של דירות.
לקריאה נוספת

יחיאל בהט, הבראת חברות, הוצאת נבו, 2013.
עודד מאור ואסף דגני, הפטר, חדלות פרעון, הסדרי חוב ושיקום כלכלי של יחידים, הוצאת השדה המשפטי, 2018.
אילנה אלרוד

| --- | --- |

אילנה אלרוד
 לידה:  2 בפברואר 1936 (בת 88)  תל אביב-יפו, המנדט הבריטי פלשתינה (א"י)
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  התיכון ליד האוניברסיטה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1957
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  תכנון העיר ערד; תכנון מתחם "דנמרק" בירושלים
 פרסים והוקרה:  פרס אילון לתכנון אורבני
 בן או בת זוג:  דן אלרוד 
 http://www.alrod.co.il
 
אילנה אלרוד (נולדה בתל אביב-יפו ב-2 בפברואר 1936) היא אדריכלית ישראלית, ממתכנני העיר ערד, שכונות במודיעין, שדה דב בים והטיילת בנתניה, זוכת פרס אילון לתכנון אורבני.
ראשית חייה

אלרוד נולדה בתל אביב-יפו ב-2 בפברואר 1936 לחנה וצבי ברנזון, שופט בית המשפט העליון. בנעורייה, הייתה חברה בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת". למדה בתיכון בית הכרם ליד האוניברסיטה בירושלים. בוגרת הטכניון בחיפה, בפקולטה לאדריכלות ובניין ערים, במסגרת העתודה האקדמאית. סיימה בתואר B. Arch ודיפלום אינג'ינר בהצטיינות ב-1957.
ביוגרפיה

שירתה בצבא הגנה לישראל כאדריכלית במחלקת ההנדסה של חיל האוויר וחיל ההנדסה, והשתחררה כקצינה בשנת 1960.
אלרוד התחילה את דרכה המקצועית בברזיל ועבדה במשרדם של האדריכלים לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר, שם השתתפה בצוות התכנון של העיר ברזיליה בשנות תכנונה, 1958-1957, עבודה שהשפיעה רבות על השקפתה ועבודתה האדריכלית בישראל.
לאחר ששבה לישראל, בשנים 1960–1962, מונתה למתכננת הראשית של העיר ערד תחת ניהולו של לובה אליאב, שם תכננה את תוכנית האב של העיר ואת הבתים הראשונים – בתי מגורים חדשניים בבנייה רוויה שנקראו "בתי פטיו", מבנים פירמידליים המאפשרים שטח דיור פנימי וחיצוני לכל דירה ובכל קומה, שהותאמו במיוחד לאקלים העיר.
ב-1962 נסעה לדנמרק שם עבדה בצוות התכנון של העיר וארדה (אנ'). את דרכה העצמאית החלה כששבה לישראל, כשביחד עם בעלה האדריכל דן אלרוד הקימו את משרדם המשותף "אלרוד אדריכלים" ב-1964. בשנים אלה החלה תנופת בנייה גדולה לסיפוק צורכי המגורים של מאות אלפי עולים, והם עסקו בתכנון שכונות מגורים ומבני ציבור מכל הסוגים, שהיה בהם חוסר גדול. לאחר מלחמת ששת הימים תכננה מבנים לשימור ולבנייה חדשה בעיר העתיקה בירושלים ושכונה בארמון הנציב ובקטמון. מאז תכננה שכונות רבות בנהריה, נתניה, הרצליה רעננה, אשדוד, יבנה, מודיעין, וכן שכונה לאלף יחידות דיור ובניני ציבור ותעסוקה עירוניים באופקים.
כאדריכלית צעירה, שהושפעה מהאדריכלות בברזיל, בארצות סקנדינביה ובמיוחד בדנמרק, שהייתה שונה מהברוטליזים של אותה תקופה, חיפשה דרך ביטוי יותר אנושית, עיצוב מאופק ובעיקר התאמה לישראל, עם תשומת לב לאקלים, לצבעים ולצורות, בדגש על תכנון ערים ליניארי שממקם את מוסדות הציבור והמגורים באופן רציף.
במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תכנן משרדה את העברת שדה דב לאי מלאכותי כשני קילומטרים מהחוף עבור רשות שדות התעופה, בהתאם לתוכניות ולמחקרים הימיים שנעשו; התוכנית נשמעה אטרקטיבית למי שכיהן אז כשר התחבורה רפאל איתן ואברהם בייגה שוחט שהיה אז שר אוצר. בסופו של דבר הפרויקט לא יצא לפועל ושדה התעופה נסגר לטובת בניית 16 אלף יחידות דיור חדשות. לדברי אלרוד יש צורך בשדה תעופה חדש באזור תל אביב: " (...) התקציב ממכירת הקרקע של השדה שמתפנה צריך לממן את פרויקט. כל צירי התנועה המרכזיים עוברים באזור, הנתיבים האוויריים כבר קיימים, נתב"ג מלא עד אפס מקום והים הוא שטח בטוח מבחינה ביטחונית ואינו תופס קרקעות. כמו בכל עיר מרכזית בעולם גם לתל אביב יש את כל הסיבות הטובות לקבל שדה תעופה בים".
בשנות ה-90 השתתפה בתכנון שכונות מגורים במודיעין.
פעילות ציבורית

חברה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תל אביב; דירקטורית בחברת לור"ם לוד-רמלה; חברה בהנהלת ארגון האדריכלים והמהנדסים; חברה בהנהלת לה"ב – ארגון העצמאים בישראל.
פרסומים נבחרים

"תוכנית לעיצוב החלק המערבי-מרכז העסקים הראשי בירושלים", "קו (כתב עת)", 7 בינואר 1967
"ביהכנ"ס החורבה, העיר העתיקה בירושלים", "קו (כתב עת)", 1967
"אינטימיות במרכז ספורט", "עיצוב", רבעון לתכנון ועיצוב – גלובס, ינואר 1983
"מדרחוב כמרכז שכונתי", "עיצוב", רבעון לתכנון ועיצוב – גלובס, אפריל 1995
"שוק הדירות בישראל – מה צופן העתיד", "בניין ואדריכלות", גיליון 96, 2006
תחרויות אדריכליות ופרסים

1964 – פרס על תכנון בית הספר לתקשורת בזק ירושלים; בי"ס מקיף נצרת; תיאטרון ת"א; מרכז העסקים המערבי בירושלים
1965 – פרס על תכנון מתחם הקרדו, העיר העתיקה בירושלים (עם משרד "יער אדריכלים")
1967 – פרס ראשון למרכז אזרחי-מסחרי ומגורים בנהריה
1968 – פרס ראשון על "מרכז דנמרק" – בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, ספרייה עירונית, מרכז ספורט, מרכז לאמנויות ומרכז יום לקשיש. עיצוב חצר בית הספר דנמרק עם הפסל דני קרוון
1970 – בין הזוכים ב-Renholds Prize, פרס אמריקאי לתכנון זר מצטיין של בתי ספר יסודיים בבאר שבע
1997 – פרס ע"ש פנחס אילון לתכנון אורבני מצטיין – תכנון רובע י' באשדוד
1998 – פרס האיגוד לתכנון סביבתי לתכנון אורבני מצטיין – מרכז נתניה והירידה לים, עם אדריכל הנוף פ' פייברג
2002 – פרס ראשון למתחם משרדים – משרד הביטחון תל אביב (עם האדריכל אבי חינקיס)
2006 – פרס הבית היפה במודיעין – מגדלי לוקי
השתתפות בתערוכות

1968 – תערוכה במוזיאון תל אביב, "ארכיטקטורה בישראל – בי"ס יסודי ב"ש", אורגנה על ידי אל מנספלד ואיגוד הארכיטקטים בישראל
1978 – תערוכה בינלאומית Les Femmes Architects – Exposent Israel Center, Natoinal D’art Et De Colture George Pompidou/Paris
1980 – ברלין-שרלוטנבורג – Architectur Und Stadtplanung In Israel
1985 – תערוכה של אדריכלות ישראלית בלונדון,Bulid Ye Cities – "בנו לכם ערים" – בתי ספר "דנמרק" ירושלים וטירת הכרמל, הרובע היהודי בירושלים
1991 – תערוכה במוסקבה, לנינגרד, קייב ואודסה – אדריכלות ישראלית – "מולדת בתקומה"
1999 – הביאנלה לאדריכלות ישראלית עמותת האדריכלים, מרחב 99 – בי"ס תיכון אולפנת צביה בהרצליה
2004 – ביאנלה לאדריכלות בוונציה Back To The Sea – שדה דב בים.
חיים אישיים

לאלרוד ארבעה ילדים, מתגוררת בהרצליה פיתוח.
גלריה

בתי פטיו, ערד
מגדלי לוקי, מודיעין
תכנון מדרחוב הנביאים באשדוד
תיכון אולפנת צביה בהרצליה
הרובע היהודי בירושלים
הערות שוליים

1 2  יוצרת תרבות אילנה אלרוד, באתר מגזין הבלוק, ‏2019-03-07
↑  מירב מורן, ‏"ערד מתוכננת למשפחות, בשונה למשל מהעיר מודיעין", באתר גלובס, 26 בינואר 2015 אתר גלובס, 26 בינואר 2015
↑  Itay Almog, ריאיון עם אלרוד אדריכלים ומתכנני ערים, באתר Archijob.co.il - עיצוב ואדריכלות חדשות
מדרחוב הנביאים, רובע י' באשדוד
תכנון שדה דב בים, על אי מלאכותי
ווקר אוונס

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1903 סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באפריל 1975 (בגיל 71) ניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ויליאמס קולג'  אקדמיית פיליפס  אקדמיית מרסרבורג 
 תחום יצירה:  צילום 
 זרם באמנות:  ריאליזם חברתי 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1940, 1941, 1959) 
 
אלי מיי בארואוז מאלבמה, בתצלום של ווקר אוונס, 1936. אחד מסמלי השפל הגדול.
בית קברות ומפעל פלדה (בית לחם סטיל) בבתל'ם, פנסילבניה, 1939. אחת מתמונותיו המפורסמות של אוונס, שצולמה במסגרת עבודתו ב-מנהלת החקלאות האמריקאית.
פוסטר של קרקס באלבמה, 1935.
אזור החוף של ניו אורלינס, לואיזיאנה, 1935.
ווקר אוונס (באנגלית: Walker Evans;‏ 3 בנובמבר 1903 – 10 באפריל 1975) היה צלם אמריקאי, אחד מראשוני הצלמים החברתיים בארצות הברית, ממנסחי עקרונות "הצילום הישיר", ודמות מרכזית בהגדרת מאפייני הצילום כאמנות גבוהה. אוונס מוכר בעיקר בזכות תצלומיו מתקופת השפל הגדול בארצות הברית בשנות השלושים, שחלקם צולמו במסגרת פרויקט תיעוד ממשלתי של מנהלת החקלאות האמריקאית. אוונס היה הצלם הראשון שזכה לתערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית. רבות מעבודותיו נמצאות באוספים קבועים של מוזיאונים או כחלק מתערוכות רטרוספקטיבה במוסדות כמו מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ילדות ולימודים

אוונס נולד ב-1903 בסנט לואיס למשפחה אמידה. המשפחה עברה זמן קצר לאחר לידתו לפרבר יוקרתי בחופה הצפוני של שיקגו. אביו היה מנהל פרסום, העסיק בביתו מספר משרתים, ושלח את בנו לבתי ספר פרטיים. אוונס למד בבית הספר "לומיס" באנדובר, התעניין בספרות, ושקל להפוך לסופר בעצמו. הוא המשיך ללמוד ספרות במכללת ויליאמס, אך משלא מצא אתגר בלימודים, החליט לעזוב את ארצו ונסע לפריז בעקבות גיבוריו הספרותיים, בודלר ופלובר. ב-1927, לאחר שהות של שנה לא מוצלחת בצרפת, חזר אוונס לניו יורק. הוא עבד בעבודות שונות והתקשה למצוא עבודה קבועה ומסודרת שתניח את דעתו. אוונס מצא עצמו סולד מהקיבעון האמריקאי לכסף, ובמקביל לכך מהעובדה שלו לא היה כסף. הוא לא מצא כל עניין בתהליכים הכלכליים שהניעו באותה תקופה את הרחוב האמריקאי, במרדף האובססיבי אחר רכוש וכסף.
תחילת דרכו כצלם

ב-1928 רכש אוונס מצלמת כיס והחליט להיות צלם. היה לו ידע מצומצם ביותר בצילום וההערכה שלו להישגי המדיום הייתה מוגבלת. הוא זכה להכרה מסוימת כצלם, פרסם כמה עבודות והציג במספר גלריות קטנות. "הייתי אמן בוהמייני צעיר, טיפוסי לחלוטין", סיפר לימים. כתביו מאותה תקופה (ראשית שנות ה-30) מציגים את הרהוריו על פרויקטים, התוויית תוכניות וחיפוש אחרי כיוונים המגדירים את מטרותיו כצלם, בשונה מהמודלים המקובלים בצילום של אותה תקופה. באותן שנים היו אלפרד סטיגליץ ואדוארד סטייכן דמויות מפתח בשדה הצילום בארצות הברית, ואוונס התקשה לזהות בהם מודל לחיקוי. אוונס התנגד ליומרה בצילום של המאה ה-19, שאת גרורותיה הרגיש גם בימיו, להפוך את המדיום ל"אמנותי" בעזרת פעלולים וחיקויים.
אוונס גיבש את תפיסת המדיום שלו בהשפעת עבודותיהם של הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה, ש"התגלה" זה מקרוב, ושל הצלם הגרמני אוגוסט זנדר, שהחל משנות העשרים של המאה ה-20 ניסה ליצור אוסף סיסטמי של תצלומי "טיפוסים" גרמניים. בתצלומי הרחובות הריקים, החנויות והזונות של פריז שצילם אטז'ה מצא אוונס: "הבנה לירית של הרחובות, התבוננות מיומנת בהם, רגישות מיוחדת לפטינה, עין חדה לפרטים, ומעל לכל, פואטיקה, שאינה 'פואטיקה של הרחוב', או 'הפואטיקה של פריז', אלא השלכה של אישיותו של אטז'ה". ואילו אצל זנדר העריך את הגישה התמציתית והלא-אישית דרכה ערך באופן צילומי את החברה באופן קליני. עבודתם של שני הצלמים האלו סימנה, עבור אוונס, את החזרה של הצילום לתפקידו האמיתי.
אל מול הנסיינות הרעננה שזיהה אוונס בצילום האוונגרד באירופה, בלטה הבעייתיות של הצילום בארצות הברית, שגולמה יותר מכול באישיותו של הצלם אדוארד סטייכן, שהפך מ"צלם-אמן" בסגנון הפיקטוריאליסטי לצלם אופנה ומסחר, שלעומת אטז'ה, מאופיינת עבודתו ב"כסף, הבנה של ערכי הפרסום, רגישות מיוחדת לאלגנטיות, טכניקה חלקלקה, ומעל לכל שטחיות וקשיות, שהם השטחיות והקושי של אמריקה של ימינו".
ב-1931 החל אוונס לצלם בתים ויקטוריאניים באזור בוסטון יחד עם העורך לינקולן קירסטיין (Lincoln Kirstein). קירסטיין פרסם כמה תמונות של אוונס בעיתונו, Hound and Horn, בשנה שלפני כן. אוונס קיבל פרויקטים קטנים בצילום, ובין השאר נשלח ב-1933 לצלם בקובה את ההתקוממויות נגד הרודן Gerardo Mechado, עבור ספר שתוכנן לצאת לאור בשם "הפשעים של קובה". לינקולן קירסטיין מינה אותו לצלם את בית הספר לבלט האמריקאי. בשנת 1934 הוא צילם עבור המוזיאון לאמנות מודרנית את התערוכה "אמנות אפריקאית".
כשסיפר בדיעבד על שנותיו המוקדמות כצלם, טען שחש בדידות מקצועית, והרגיש שהוא מרגיז את הדמויות המרכזיות בשדה הצילום של זמנו. יחד עם זאת, האמין שהדרך שבה הוא בחר היא הדרך הנכונה:
”עשיתי עבודות לא אמנותיות ולא מסחריות. הרגשתי באמת שאני בכיוון הנכון. חשתי שאני חורש באדמה בתולה, או לכל הפחות כורה מנהרה חדשה, סוג של ידיעה אינסטנקטיבית אך לא מודעת [...] צילמתי כנגד הסגנון של הזמן, כנגד תצלומי הסלון, כנגד צילום מיופה, כנגד צילום אמנותי... הייתי חלוץ אאוטסיידר”
במציאות אוונס היה פחות בודד משזכר או האמין, ועבודותיו זכו להכרה מהירה יחסית, וזוהו כחלק מסגנון חדש. הוא זכה להיות הצלם הראשון שהציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בשנת 1938. יחד עם זאת, תחושת חוסר השייכות והחדשנות שייחס לעצמו, סייעו לו לשמור על ריחוק וערנות, בניסיון לבדל את עצמו ולהותיר חותם אישי.
תחילת דרכו כצלם > דרך עבודתו

אוונס החל לצלם כבר בעת שהותו בפריז, אך התמסר ברצינות לתחום כשחזר לניו יורק ב-1928 ורכש מצלמת יד קטנה. זמן קצר לאחר מכן החל לנסות לעבוד במצלמות בגדלים שונים, אותן רכש או שאל מידידים. ב-1930 כבר היו ברשותו נגטיבים ממצלמות בשבעה פורמטים שונים, חלקם ממצלמות סרט קטנות וחלקם ממצלמות טכניות עם לוחות זכוכית בגודל 8X10 אינץ'. הוא השתמש גם במצלמת לייקה מושאלת, אותה ניתן היה להפעיל כמצלמה נסתרת. משנת 1933 החל להשתמש בקביעות במצלמת 8X10 אינץ', בעלת שלוש עדשות: אחת באורך מוקד רגיל ושתי עדשות טלה.
לאורך כל הקריירה שלו כצלם נהג אוונס ליצור מספר גרסאות לכל תמונה שצילם. הוא שינה זוויות, עדשות ופורמטים, הדפיס ושמר את התמונות שצילם, גם המוצלחות פחות, רשם הערות והתווה תכנונים לעתיד. הוא בחן אפשרויות צילום שונות של נושאים שעניינו אותו, ובהדרגה בחר את הגישות המועדפות עליו, שכללו בעיקרן רמת חדות גבוהה ופירוט רב, אותן נהוג לזהות כגישת "הצילום הישיר" שלו.
התערוכה "תצלומים אמריקאים"

בשנת 1938 העלה אוונס תערוכת יחיד של אוונס במוזיאון לאומנות מודרנית (MoMA) בניו יורק, בשם "תצלומים אמריקאים" ("American Photographs"). הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה במוזיאון שהוקדשה לעבודתו של צלם. לתערוכה נלווה ספר-קטלוג בשם זהה, ובו מאמר מאת לינקולן קירסטיין. הספר נחשב לאחד החשובים בפנתאון ספרי הצילום בהיסטוריה של המדיום. זהו פרויקט מורכב ושאפתני ביותר, ומגולמות בו כל השאלות שהעלה אוונס על הצילום כסוגה גבוהה. כ-70 מתוך 100 התמונות שהציג אוונס במוזיאון היו שייכים לפרויקט ה-FSA.
התערוכה מיסדה, במידה רבה, את מעמדו של אוונס בעולם הצילום ובשדה האמנות. היא הכניסה אותו למוסד ומיסדה את זהותו האמנותית. לימים סיפר שהתערוכה והספר שימשו עבורו: ”כמו כרטיס ביקור. הם עשו את זה. הספר הפך ממש לדרכון עבורי. בטח. זה מיסד את הסגנון שלי והכל. הו, כן. וככל שעבר הזמן, זה הפך ליותר ויותר חשוב.” המיסוד המוזיאלי לא היה רק שלו כאמן, אלא גם של תחום הצילום התיעודי: "יותר משהבנתי, [התערוכה] מיסדה את הסגנון הדוקומנטרי כאמנות בצילום. בפעם הראשונה הייתה לזה השפעה. המוזיאון הוא מקום רב השפעה".
אוונס, שעד אז הרגיש מאוד בודד בעבודתו, שנתפסה על ידו כחדשנית ושוברת מוסכמות, נותר אמביוולנטי כלפי מיסוד זה: ”חלק ממני אמר: שים לב, אל תכנע לתשואות, תיזהר מההתמסדות. זו הבעיה. איך אתה מסתדר עם המוסד כשמשהו ממסד אותך? אתה ממוסד כשאתה במוזיאונים הגדולים. אני חושב שזה אתגר גדול [...] חלק ממני לא רוצה שזה ימוסד.”
המשך הקריירה

בשנת 1936 יצא אוונס למשימה עבור המגזין Fortune, עם הסופר ג'יימס אג'י (Agee) - לתעד את חיי חקלאי הדרום שעבדו בשיטת ה-Sharecroppers. השניים התגוררו עם משפחות עניות במשך מספר חודשים והתוודעו ברמה אינטימית לאורך חייהם. התצלומים והטקסטים שיצרו שם פורסמו לבסוף לא במגזין, אלא בצורת הספר "הבה נהלל כעת אנשים מפורסמים: שלוש משפחות אריסים" (Let Us Now Praise Famous Men: Three Tenant Families, 1941). החיבור בין טקסט לתצלומים היה נושא מרכזי בספר, שנחשב עד היום כניסיוני וכאחד הספרים הקלאסיים בספרות האמריקאית. תצלומיו הישירים, הכנים והלא מתנשאים של אוונס זכו לביקורות נלהבות, והגדירו מחדש את האופן בו על הצילום התיעודי להתייחס למציאות החיים. אך הפרוזה של אג'י זכתה לביקורות נלהבות פחות, ותוארה כדידקטית, פרטנית, פטרונית ו"יצירתית" מדי.
בין השנים 1938 ל-1941 התנסה אוונס בסוג אחר של טכניקה וסגנון צילומי. הוא נטש את סגנונו המובנה והמוקפד והחל לצלם ברכבת התחתית של ניו יורק סדרת צילומים בעזרת מצלמת קונטקס שהוסוותה במעילו. ארבעים ואחד תצלומים מהסדרה הוצגו ב-1966 בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ו-89 תצלומים פורסמו בספר "Many are called", שיצא לאור באותה שנה. בשנות הארבעים של המאה אוונס המשיך לצלם בעיקר בשיטה זו ברחובות שיקגו.
אוונס עסק בעיקר בצילום עצמו וכמעט שלא היה מעורב בתהליכי הפיתוח וההדפסה של הנגטיבים שלו. הוא לא זנח את אהבתו הראשונה לכתיבה וב-1943 הצטרף כחבר מן המניין לצוות העורכים של ה"טיים". ב-1945 עבר למגזין "פורצ'ן", שם עבד כעורך, ככותב וכצלם במשך עשרים שנה. כך יכול היה לבחור לעצמו כתבות מצולמות, אותן ליווה בטקסט, ואף בחר בעצמו את כיתובי התצלומים. אוונס פרסם כתבות מצולמות גם בעיתונים אחרים במשך אותן שנים. ב-1971 המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק העלה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה לאוונס, שהכילה מאתיים מתצלומיו. הוא קיבל משרת פרופסור לצילום במחלקה לעיצוב גרפי באוניברסיטת ייל.
בשנת 1975 נפטר ווקר אוונס בביתו שבקונטיקט.
לקריאה נוספת

Szarkowski, John (1979). Walker Evans. The Museum of Modern Art, New York.
Rathbone, Belinda (2002). Walker Evans: A Biography. Thomas Allen & Son Ltd. ISBN 0-618-05672-6.
Walker Evans at Work, 1982. Essay by Jerry L. Thompson, New York: Harper & Row, Publishers
Trachtenberg, Alan, 1989. Reading American Photographes: Image as History, Mathew Brady to Walker Evans, New York: Hill and Wang
Evans, Walker, 1973. Walker Evans: Photographs for the Farm Security Administration, 1935-1938, Introduction by Jerald C. Maddox, New York: Da Capo Press
Storey, Isabelle (2007). Walker's Way: My Years With Walker Evans. powerHouse Books. ISBN 978-1-57687-362-5.
Hambourg, Maria Morris; Jeff Rosenheim; Douglas Eklund; Mia Fineman (2000). Walker Evans. Princeton University Press / The Metropolitan Museum of Art. ISBN 0-691-11965-1.
Rosenheim, Jeff; Douglas Eklund.  Alexis Scwarzenbach (ed.). Unclassified: A Walker Evans Anthology. Maria Morris Hambourg. Scalo / The Metropolitan Museum of Art. ISBN 3-908247-21-7.
Leicht, Michael (2006). Wie Katie Tingle sich weigerte, ordentlich zu posieren und Walker Evans darüber nicht grollte. transcript Verlag, Bielefeld. ISBN 3-89942-436-0.
Worswick, Clark; Belinda Rathbone (2000). Walker Evans: The Lost Work. Arena Editions. ISBN 1-892041-29-4.
הערות שוליים

↑  Trachtenberg, Alan, 1989. Reading American Photographes: Image as History, Mathew Brady to Walker Evans, New York: Hill and Wang, p.235
↑  Walker Evans, "The Reappearance of Photography", Hound & Horn 5 (Oct.-Dec. 1931), quoted at: Trachtenberg, Ibid., pp. 236-237
↑  Ibid.
↑  "Tape-Recorded Intreview with Walker Evans, Oct. 13, 1971, Interviewer: Paul Cummings", Typescript, Archives of American Art. As quoted at: Trachtenberg, 1989. Reading American Photographes, p.237
↑  Walker Evans at Work, 1982.  Essay by Jerry L. Thompson, New York: Harper & Row, Publishers, p. 9
↑  Walker Evans at Work, Ibid., p.10-11
↑  Walker Evans, 1973. Walker Evans: Photographs for the Farm Security Administration, 1935-1938, Introduction by Jerald C. Maddox, New York: Da Capo Press, p.ix
↑  Walker Evans: Photographs for the Farm Security Administration, 1935-1938, Ibid., P.xi
↑  Mary Warner Marien, 2006. Photography: A Cultural History, Pearson Education, Inc. New Jersey, pp. 283-284,
↑  Martin Parr and Gerry Badger, 2006. The Photobook: A History. Vol. 1. London: Phaidon Press, p. 114
↑  Tape-Recorded Intreview with Walker Evans, Oct. 13, 1971, Interviewer: Paul Cummings, As quoted at: Trachtenberg, Ibid., 238
1 2  Trachtenberg, Ibid., 238
↑  Trachtenberg, Alan (ed.), 1980. Classic Essays on Photography, New Haven: Leet's Island Books, p.178
↑  M.Parr and G. Badger, 2006. The Photobook: A History. Vol. 1. Ibid., p.144
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260949705171  PLWABN: 9810655946305606  AGSA: 3207  BNE: XX919889  BnF: cb11902024b (data)  CANTIC: a10427715  CiNii: DA01855503  GND: 118682806  ISNI: 0000 0001 2100 7509  KulturNav: a44e98e9-08e2-481a-9183-392c200b3c35  LCCN: n50009155  LNB: 000166413  MusicBrainz: 16aaf03e-cbab-4dad-b38b-fa4b6aeeb1bd  NDL: 00466248  NKC: xx0001469  NLA: 35071776  NLK: KAC2018O6341  NTA: 068473389  PIC: 1929  RKD: 237778  SELIBR: 185736  SNAC: w6cv4gc3  SUDOC: 026855011  TePapa: 709  Trove: 818158  ULAN: 500012076  VIAF: 39376620   WorldCat (עם VIAF): 39376620
קמברה

קמברה (צרפתית: Cambrai, הולנדית: Kamerijk, גרמנית: Kamerich, אנגלית: Cambrai, לעיתים נהגית קמבריי) היא עיירה במחוז נור שבחבל הארץ או-דה-פראנס שבצפון צרפת. העיירה, בה גרים כ-33,000 נפש, היא מקום מושבו של ארכיבישוף מהחשובים באזור. העיירה קיימת עוד מהתקופה הרומית. במלחמת העולם הראשונה התרחש סמוך לעיירה קרב קמברה, שבו היה שימוש מוצלח ראשון של טנקים. קרב נוסף שהתרחש באזור במלחמה זו היה קרב קמברה השני שהתרחש במסגרת מתקפת מאה הימים ב-1918.
היסטוריה > בתקופת האימפריה הרומית

מעט מאוד ידוע על ראשיתה של קמברה. היא הוזכרה בפעם הראשונה בשם קאמאראקו או קאמאראקום במאה ה-4. זו הייתה עיר של שבט גרמאני בשם Nervii ושימשה כבירה מקומית. באמצע המאה ה-4 פשיטות הפרנקים מהצפון הובילו את הרומאים לבנות מבצרים סמוך לקמברה ומשם לכיוון בולון. בכך קמברה הפכה למקום אסטרטגי חשוב. הנצרות הגיע לאזור במאות הרביעית והחמישית. הבישוף של Nervii, ששמו סופריור, מוזכר באמצע המאה ה-4, אבל שום דבר אחר לא ידוע עליו. בשנת 430 פרנקים סאלים בפיקודו של כלודיו כבש את העיר.