ורה אלכסנדר
אחרי המלחמה > עדותה במשפט אייכמן

משפט אייכמן נפתח ב-11 באפריל 1961, והתנהל באולם בית העם בירושלים. בתחילת יוני 1961 הוזמנו להעיד עשרות שורדי שואה מישראל ומחו״ל, ביניהם גם ורה אלכסנדר, שהעידה בשפה העברית. היא העידה על תפקודה כקאפו וכראש בלוק, אחרי עדותן של ניצולות אושוויץ רעיה כגן ואסתר גולדשטיין.
מיכאל גולדמן-גלעד, היה מקציני המשטרה בלשכה 06, שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו, ועוזרו האישי של גדעון האוזנר, גבה עדות מאלכסנדר. לדבריו היא זומנה להעיד במשפט מכמה סיבות: (1) הייתה בין הבודדים ששרדו באושוויץ תקופה ארוכה (אפריל 1942 - דצמבר 1944); (2) הכירה את רודולף ורבה, אחד ממחברי "הפרוטוקולים של אושוויץ״; (3) הייתה אסירה ממונה וראש בלוק של ילדים צוענים במחנה הצוענים בבירקנאו. הילדים הללו נלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה; (4) וסיבה נוספת, על יד הודעתה במשטרה, נכתב משפט חשוב בכתב יד - הצילה נשים רבות. יתרה מכך, הייתה מסוגלת להתבטא בעברית טובה ובבהירות. עדות לכך ניתן להבחין בעת שהעידה במשפט עצמו.
עדותה הייתה יוצאת דופן. לפי מחקרה של שרון גבע, הדריך אותה התובע גדעון האוזנר לדבר ולספר על מהות תפקידם של אסירים ממונים. בתוך כך הראה, שלפעמים נושאי תפקידים אלו הצילו חיים. אלכסנדר הוצגה על ידי התביעה כדמות תומכת ומצילה, דמות של אסירה רגילה באושוויץ אף על פי שהיה לה תפקיד - ראש בלוק. כאן באה התביעה לערער בשיח הציבורי הישראלי את דמות הקאפו ולהראות שהוא גם בא לעזור ולהציל. האוזנר הציג את ורה אלכסנדר כעדה במשפט, אחרי שסיפרה, לבקשתו, על חייה כאסירה מהשורה, על ההגעה למחנה, עבודת הפרך וסדר היום. היא ציינה כי בתחילה הייתה ראש בלוק בבלוק 3 במחנה A, והסבירה שהיה זה בלוק הסגר. שאלות האוזנר התבססו על הנחת היסוד שאלכסנדר לא הייתה פושעת, והתפקידים שמילאה העמידו אותה במבחן שעמדה בו. תפיסה זו נשמעה גם בנאום הפתיחה, כשהזכיר נושאי תפקידים: "למרבה הפלא נמצא כי יהודים רבים הצליחו לשמור על צלם אלוהים גם בתנאי תופת. היו גם אחרים".
ההיסטוריונית שרון גבע מציינת את הדברים בספרה: "אלכסנדר הציגה נושאות תפקידים במחנה באור חיובי. כראש בלוק באושוויץ השיגה עבור אסירות סבון, אוכל ובגדים, סיפרה שעזרה לאסירה להחביא את ילדתה בבלוק, תיארה כיצד ניסתה להעביר לעבודה נשים שהיו מיועדות למשרפה, ואמרה שלא הסתירה מאסירות את מה שהתרחש אף על פי שקיבלה הוראה מפורשת לשתוק. היא ציינה שקיבלה שוט אך לא השתמשה בו, וסיפרה שהוציאה מהשורות נשים שעמדו להישלח לתאי הגז".
"היו מקרים אחרי סלקציה", סיפרה אלכסנדר בעדותה, "שנשים היו מופקרות למוות וידעתי לאיזה בלוק הן צריכות להיכנס. השתדלתי, אם כי לא תמיד הצלחתי, להוציא אותן מהשורות. לפעמים הצלחתי להכניס בחורות לקומנדו שיצא מאושוויץ לעבודה, זאת לא הייתה גבורה מצדי, זאת הייתה חובתי". בהמשך העדות גוללה: "הן נמצאו כל היום בבלוק, ועליהן אסור היה לשבת על המיטות ובכלל לגשת למיטה. המיטה הייתה צריכה להיות מסודרת. העמדנו בכניסה ליד הבלוק במשמר בחורה אחת, ונתנו רשות לנשים אלה לעלות על המיטות ולשבת במיטות. בשעה שראינו אנשי אס אס מתקרבים, נכנסנו לבלוק והיינו צריכות להוריד אותן מהר מהר מהמיטות". אלכסנדר טענה כי פעולות אלה סיכנו את חייה. לדבריה, הנשים הללו לא תמיד הספיקו לחזור ולעמוד, אולם היא לא כעסה עליהן אף על פי שנענשה בגללן. בהמשך העדות סיפרה על ניצולות שגילו כלפיה עוינות, אך היו גם כאלה שהודו לה. במקרה אחר סיפרה שהזהירה את האסירות שהגיעו במשלוח מהונגריה: "ביקשתי מהן שלא יגידו שהן מרגישות לא טוב כי ידענו שתהיה סלקציה. ביקשתי מהן שלא יגידו שרוצים לילדים שלהן או רוצים להורים שלהן", הסבירה, "אמרתי להן שאם הן ירצו את זה - זה יעלה להן בחייהן". לדבריה באחת הפעמים, נכנס איש ס״ס לבלוק ואחת האסירות פנתה ואמרה לו, כי כל מה שהוא מבטיח להן אינו אמת. אותה אסירה הצביעה בפניו על אלכסנדר ואמרה שאלכסנדר אמרה להם משהו אחר. איש הס״ס הוציא אותה מהבלוק, והכה אותה, היא לא ידעה לומר מדוע לא הרג אותה. לאחר מכן סטרה לאותה אישה. במקרה אחר, הכתה אסירה כשזו ניסתה לשרוד במחיר הפקרת אסירה אחרת. היא לא נהגה להכות אסירות אלא במקרים בודדים מאוד. לא השלטת סדר הניעה אותה, אלא מה שהיא תפסה כהשלטת צדק.
לפי מחקרה של שרון גבע, הוצגה ורה אלכסנדר כקורבן. בהתאם לקו מנחה זה הוביל האוזנר את אלכסנדר לספר על דו"ח ורבה-וצלר (מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של שני האסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944). לאחר מכן הנחה אותה בעדות לספר על פשעיו של מנגלה ובמיוחד על הניסויים שעשה בתאומים. על אחד מהניסויים שהייתה עדה להם, סיפרה בהרחבה.
כאשר פורסמה בישראל ההודעה על מעצרו של אייכמן, הוזכר בארץ גם שמו של מנגלה, בין היתר נפוצו שמועות על הניסיונות ללכוד אותו. כשהאוזנר חקר את אלכסנדר, הוא לא תיקן את הרושם שהייתה אסירה מן השורה, הוא לא הזכיר את היותה ראש בלוק הילדים התאומים במחנה הצוענים ולא הדריך אותה לספר על חלקה בקיצור סבלם של תאומים פעוטים. כמו כן לאורך עדותה הוא גם נמנע מלקשר אליה את המושג קאפו. ובעדותה במשטרה לפני המשפט היא עצמה לא מסרה על כך והמושג קאפו לא נזכר, מפני שלא נשאלה.
אלכסנדר לא הסתירה את העובדה שהייתה קאפו. היא הוצגה כראש בלוק מפני שזה היה תפקידה העיקרי במחנה. "זו הייתה חובתי", אמרה, "חובתי כבת אנוש". היא לא התייחסה אל עצמה כאל גיבורה, גם לא כעבור שנים: "אני לא גיבורה, הרצון לשרוד היה מודוס ויוונדי. הייתי פעמיים בדרך לארובה."
היחס לנושאי תפקידים לפני משפט אייכמן היה שונה בתכלית. אלכסנדר סיפרה, כי באחד הימים הותקפה בצעקות בידי ניצולת שואה, בעת שהמתינה לאוטובוס. ככל הנראה, אותה אישה זיהתה את המספר שקועקע על זרועה של אלכסנדר, 5236, מספר המלמד על הגעתה המוקדמת לאושוויץ.
עדותה של אלכסנדר במשפט אייכמן תרם לעיצוב הדימוי של נושאי התפקידים במחנות הריכוז, בשיח הציבורי הישראלי. הייתה זו הפעם הראשונה בה נשמע בהרחבה והבלטה, סיפור אישי של נושאת תפקיד ששימשה ראש בלוק ופיקחה ישירות על אסירים בתור עדה.
במסגרת עדותה במשפט, הוצגו בפני ביה״ד וורה אלכסנדר ציורים המתארים את חיי היום יום במחנה באושוויץ. היא זיהתה מיד מספר סצנות מהחיים במחנה כמו: הגעת הנשים לשער המחנה וגילוח שערן, ההכאה בשוט, המפקד היומיומי הממושך, תחרויות ״הספורט״, התעללות הצוות והקאפו. היא השתהתה על יד תמונה שבה נראים כלבים, ולדבריה לא היה סמל ס״ס על הכלבים. לשאלתו של האוזנר האם אלו היו החיים שם, ענתה שאף יותר גרוע.