stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת פרייבורג

ערך זה עוסק באוניברסיטת פרייבורג. אם התכוונתם לאוניברסיטת פרייבורג למוזיקה, ראו .
| --- | --- |
הסמל העתיק של האוניברסיטה

 אוניברסיטה ציבורית
 על שם:  לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן 
 מוטו:  Die Wahrheit wird euch frei machen - האמת תשימכם לבני חורין (הבשורה על-פי יוחנן, ח', ל"ב)
 תקופת הפעילות:  1457–הווה (כ־568 שנים)
 מייסדים:  אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  הנס-יוכן שיוור
 סגל:  6,621, מתוכם חוקרים 2,246, ללא הקליניקות
 סטודנטים
 :  24,700 (2014)
 שונות
 כינוי קבוצת הספורט:  Uni Freiburg
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  47°59′39″N 7°50′49″E﻿ / ﻿47.994166666667°N 7.8469444444444°E﻿ / 47.994166666667; 7.8469444444444
 www.uni-freiburg.de
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאוניברסיטת פרייבורג(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאוניברסיטת פרייבורג
 
בניין המכללות, חזית הבניין הראשי של האוניברסיטה, שנבנה בשנת 1911
אוניברסיטת פרייבורג, בשמה המלא אוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג (בגרמנית: Albert-Ludwigs Universität Freiburg) היא אוניברסיטה ציבורית להוראה ומחקר בעיר פרייבורג, במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה, אחת האוניברסיטאות הוותיקות והיוקרתיות של גרמניה.
האוניברסיטה חברה ב-U15 וחברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר.
המוסד הוקם בשנת 1457 על ידי הארכידוכס האוסטרי אלברכט השישי לבית הבסבורג, ומשום כך היה מוכר גם כ"אוניברסיטה אלברטינה". זו האוניברסיטה השנייה שהוקמה בתחום הארכידוכסות אחרי אוניברסיטת וינה. בשנת 1820 נוסף לשם האוניברסיטה שמו של הדוכס הגדול של באדן, לודוויג הראשון.
אוניברסיטת פרייבורג היא האוניברסיטה החמישית לפי הוותק בגרמניה. היא כוללת 11 פקולטות ולומדים בה סטודנטים גרמנים וזרים. האחרונים מהווים כ-16% מכלל הסטודנטים ובאים מ-120 ארצות. בחורף 2013–2014 מספר הלומדים הרשומים בה היה 24,700.
באוניברסיטת פרייבורג לימדו דמויות חשובות בתחומי המדע וההגות כמו פרידריך מיינקה, מקס ובר, אדמונד הוסרל, רודולף קרנפ, פרידריך הייק, הנס שפמן, מרטין היידגר, חנה ארנדט, הנס-גאורג גאדאמר ויוהאן אגק.
היסטוריה > הקמתה

מייסד האוניברסיטה היה ארכידוכס אוסטריה, אלברכט השישי, אחי הקיסר פרידריך השלישי, ולכן נקראה בתחילת ימיה "אוניברסיטת אלברכטס". הוא צייד אותה באדמות ובנכסים פיננסים וקבע את חוקיה. בהקמתה האוניברסיטה קיבלה מעמד של אוניברסיטה אזורית, או של הלאנד שבו נמצאה. בשנת 1490 היא נמסרה לידי בית הבסבורג.
האוניברסיטה כללה ארבע פקולטות - תאולוגיה, פילוסופיה, רפואה ומשפטים. היא קמה בגל השני של ייסוד אוניברסיטאות במרחב הדובר גרמנית בשלהי ימי הביניים, בדומה לאוניברסיטת "אברהרד קרל" בטיבינגן ואוניברסיטת בזל. הקמתה קיבלה גושפנקא בבולה אפיפיורית. בדומה למרבית האוניברסיטאות בימי הביניים היא הייתה מעין תאגיד במסגרת הכנסייה והשתייכה לכנסייה הרומית-קתולית ולארגוניה. משום כך הבישוף של בזל מילא תפקיד של קנצלר של האוניברסיטה והבישוף של קונסטנץ נחשב לפטרונה בפועל.
עם הסטודנטים שלמדו באוניברסיטה בתחילתה נמנו הומניסטים כמו גיילר פון קייזרברג, יוהנס רויכלין ויאקוב וימפלינג. עד שנת 1536 לימד בפקולטה למשפטים אולריך צאזיוס ופרייבורג הפכה למרכז של תורת המשפט ההומניסטית. בשנים 1529–1535 חי ולימד בפרייבורג ארסמוס מרוטרדם. החל משנת 1559 האוניברסיטה התארחה בבניין "המכללה הישנה" (Altes Collegium), הידוע בימינו כ"עירייה החדשה". חשיבות האוניברסיטה ירדה בימי קונטרה-רפורמציה. בשל המאבק ברפורמה הפרוטסטנטית, בשנת 1620 נמסר ניהול שתיים מהפקולטות לידי המסדר הקתולי של הישועים. אחרי 1682 הישועים בנו את מכללתם וכן כנסייה, המכונה "כנסיית האוניברסיטה".
היסטוריה > השלטון הצרפתי

בשנת 1679 פרייבורג סופחה זמנית לצרפת יחד עם החלקים הדרומיים של חבל הריין העילי. מלך צרפת, לואי הארבעה עשר מאס בשיטות החינוך האוסטריות ונתן לישועים יד חופשית בהפעלת האוניברסיטה. ב-6 בנובמבר 1684 הונהגה במוסד תוכנית לימוד דו-לשונית - "סטודיום גאליקום". בשנים 1686–1688 האוניברסיטה נאלצה להימלט לקונסטנץ.
היסטוריה > רפורמה בשליטת אוסטריה

לאחר שפרייבורג חזרה לשליטת בית הבסבורג הקיסרית מריה תרזה ערכה בה רפורמה. ב-1767 שונו תנאי הקבלה ובוטלה הדרישה מהסטודנטים להשתייך לכנסייה הרומית-קתולית. לתוכנית הלימודים נוספו מדעי הטבע ולימודי מינהל ציבורי. האוניברסיטה הפכה למוסד ממלכתי, חרף מחאות הכנסייה. הכנסייה איבדה את השפעתה על האוניברסיטה בעקבות דיכוי הישועים בצו של האפיפיור קלמנס הארבעה עשר ב-1773. בעקבות זאת, בשנת 1784 מונה יוהאן גאורג יעקבי לפרופסור הפרוטסטנטי הראשון באוניברסיטה זו.
כאשר פרייבורג הפכה בשנת 1805 לחלק מהדוכסות הגדולה החדשב של באדן, נקלעה האוניברסיטה למשבר. קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן וקרל, הדוכס הגדול של באדן שקלו לסגור את האוניברסיטה, משום שחשבו שהדוכסות הגדולה לא יכולה להרשות לעצמה לנהל שתי אוניברסיטאות בו זמנית (אוניברסיטת היידלברג התקיימה מאז 1386).
היסטוריה > אוניברסיטת פרייבורג

לאוניברסיטה היו מספיק קרנות והכנסות כדי להמשיך לפעול עד לתחילת שלטונו של לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן ב-1818. ב-1820 הוא החליט על מענק שנתי לאוניברסיטה. מאז נקראה האוניברסיטה בשם אוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג, כהכרת תודה מצד האוניברסיטה לתושבי פרייבורג. בשנות ה-80 של המאה ה-19 אוכלוסיית הסטודנטים גדלה במהירות. המוניטין המדעי של האוניברסיטה משך אליה מדענים, בהם הכלכלן אדולף וגנר (אנ'), ההיסטוריונים גאורג פון בלו (גר') ופרידריך מיינקה (אנ') והמשפטן קרל פון אמירה (אנ').
בשנת 1900 הפכה האוניברסיטה לאוניברסיטה הגרמנית הראשונה שקיבלה נשים ללימודים בה.
בתחילת המאה העשרים נוספו לאוניברסיטה מבנים חדשים במרכז פרייבורג, בהם הבניין הראשי שנבנה ב-1911. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה האוניברסיטה 3,000 סטודנטים. לאחר המלחמה לימדו בה הפילוסופים אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ואדית שטיין.
היסטוריה > התקופה הנאצית

בתקופת השלטון הנאצי עברה האוניברסיטה תהליך של "התאמה פוליטית" (Gleichschaltung) כמו שאר האוניברסיטאות הגרמניות. תחת הרקטור מרטין היידגר נאלצו כל חברי הסגל היהודים לעזוב את האוניברסיטה בהתאם לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. היידגר גם הודיע לגסטפו על נטיותיו הפציפיסטיות של חבר הסגל הבולט הרמן שטאודינגר. הגנטיקאי הנאצי אויגן פישר (אנ') קידם דעות גזעניות בעודו חבר באוניברסיטה, דעות ששימשו לתמיכה בחוקי נירנברג שחוקקו הנאצים.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה נפתחה מחדש. נבנו בניינים חדשים למדעי הטבע. רעיונות האורדו-ליברליזם, שפותחו קודם לכן על ידי כלכלנים של אסכולת פרייבורג כוולטר אויקן, פרנץ בהם, הנס גרוסמן-דורת וליאונרד מיקש, הניעו את יצירת כלכלת השוק החברתי הגרמני והנס הכלכלי שנלווה לה. חתן פרס נובל ופרופסור לשעבר באוניברסיטת פרייבורג, פרידריך האייק, קשור אף הוא לתאוריה זו. הוא ניהל את מכון ולטר אויקן (אנ'), צוות חשיבה כלכלי בפרייבורג המשתף פעולה עם האוניברסיטה. ארנולד ברגשטרסר (אנ'), שנחשב לאב המייסד של מדע המדינה הגרמני לאחר מלחמת העולם השנייה, היה גם פרופסור באוניברסיטת פרייבורג. קבוצת המחקר שלו הקימה מאוחר יותר את מה שהוא כיום מכון ארנולד ברגשטרסר למחקר חברתי-תרבותי באוניברסיטה.
בהמשך המאה העשרים האוניברסיטה גדלה במהירות. בשנות ה-60 הגיע מספר הסטודנטים ל-10,000, ובשנת 1980 הגיע ל-20,000. בשנות ה-70 כללה האוניברסיטה 14 פקולטות, ובשנת 1994 נוספה הפקולטה להנדסה. בשנת 2002 צומצם מספר הפקולטות ל-11.
בשנת 2006 הצטרפה האוניברסיטה לליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר
קמפוס

כמי שצמחה עם העיר מאז המאה ה-15, בנייני האוניברסיטה משולבים היטב בעיר. שלושת הקמפוסים הגדולים הם המרכז האוניברסיטאי שליד מרכז העיר ההיסטורי, רובע המכונים וקמפוס ההנדסה, ומבנים נוספים של האוניברסיטה פזורים ברחבי פרייבורג.
מתחם האוניברסיטה במרכז ההיסטורי של פרייבורג מכיל מבנים ציוריים כמו Kollegiengebäude I, שנבנה בסגנון יוגנדסטיל ב-1911 על ידי הרמן בילינג, וספריית האוניברסיטה הישנה בסגנון התחייה הגותית. גם ספריית האוניברסיטה הנוכחית שוכנת במרכז ההיסטורי; זהו בניין מונומנטלי שהוקם בשנות ה-70, והיה אמור להיות משופץ ומעוצב מחדש החל מספטמבר 2008. זו אחת הספריות הגדולות בגרמניה והוצבה באוקטובר 2007 במקום הרביעי בדירוג הלאומי הגרמני של ספריות אוניברסיטאות.
כנסיית האוניברסיטה, השוכנת מול Kollegiengebäude II, נבנתה בשנת 1683 על ידי המסדר הישועי. הכנסייה והמכללה הישועית נמסרו לאוניברסיטה לאחר דיכוי המסדר הישועי ב-1773. הכנסייה נהרסה ב-27 בנובמבר 1944 בהפצצה אווירית על פרייבורג, ושוחזרה ב-1956.
"רובע המכונים" (Institutsviertel) הוא ביתם של הפקולטות למדעים. קמפוס זה נהרס כמעט כליל בהפצצת פרייבורג בשנת 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה החל שיקום המכונים. כיום נמצאים ברובע בנייני הפיזיקה, בניין הכימיה הראשי הגבוה, הנראה למרחוק, המכון המפורסם לכימיה מקרומולקולרית בהרמן-שטאודינגר-האוס, מבני מדעים נוספים, והמכונים הפרה-קליניים של הפקולטה לרפואה.
קמפוס ההנדסה ממוקם ליד שדה התעופה הקטן של פרייבורג בצפון מערב מרכז העיר, קרוב למרכז הרפואי האוניברסיטאי. הקמפוס הוא ביתם של המכון להנדסת מיקרו-מערכות והמחלקה למדעי המחשב.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי הוא אחד מהמרכזים הרפואיים הגדולים בגרמניה. הוא כולל ב-1,600 מיטות ומטפל ב-55,000 מאושפזים בשנה, כאשר עוד 357,000 מטופלים במרפאות החוץ. הוא מורכב מ-13 מרפאות מתמחות, חמישה מכונים קליניים וחמישה מרכזים (למשל המרכז לרפואת השתלות).
לאחרונה רכשה אוניברסיטת פרייבורג וילה היסטורית גדולה ברובע הרדרן, שתכיל חלק מהמחלקות לספרות ולבלשנות, וכן מחלקות להיסטוריה של מכון פרייבורג למחקר מתקדם (אנ').
Kollegiengebäude II והכיכר הראשית של האוניברסיטה
Kollegiengebäude IV, משכן הפקולטה למדעי הרוח (בעבר ספריית האוניברסיטה)
ספריית האוניברסיטה
כנסיית האוניברסיטה
הערות שוליים

↑  Federkeil, Gero (באוקטובר 2007). CHE-Ranking Die Universitätsbibliotheken für Geisteswissenschaften aus Sicht der Studierenden (PDF) (בגרמנית). Gütersloh: CHE Centrum für Hochschulentwicklung. ISBN 978-3-939589-59-4. OCLC 187988798. אורכב מ-המקור (PDF) ב-27 ביוני 2008. נבדק ב-21 באוגוסט 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Über die Unikirche" (בגרמנית). Albert-Ludwigs-Universität Freiburg. בדצמבר 1989. נבדק ב-21 באוגוסט 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
| U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) |
| --- | --- | --- |
|  | בון • ברלין • גטינגן • הומבולדט • היידלברג • המבורג • וירצבורג • טיבינגן • לייפציג • מיינץ • מינכן • מינסטר • פרייבורג • פרנקפורט • קלן |  |
| הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר |
| --- | --- | --- |
|  | אדינבורו • אוטרכט • אוניברסיטת סורבון • אוקספורד • אימפריאל קולג' • אמסטרדם • ברצלונה • דבלין • היידלברג • הלסינקי • ז'נבה • יוניברסיטי קולג' לונדון • לוון • לונד • ליידן • מילאנו • מינכן • פרייבורג • פריז-סאקלה • ציריך • קופנהגן • קיימברידג' • שטרסבורג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269473105171  PLWABN: 9810671978705606  BIBSYS: 90345118  BNE: XX122855  BnF: cb118706521 (data)  CANTIC: a11184668  CiNii: DA03258367  GND: 2024338-8  ICCU: CFIV281266  ISNI: 0000 0001 2151 2740  LCCN: n79144785  NKC: ko2002150445  NLA: 36531794  RERO: 02-A005444813  SUDOC: 027398714  ULAN: 500305396  VIAF: 124971473   WorldCat (עם VIAF): 124971473
אטאמי

אטאמי (ביפנית: 熱海市, באנגלית: Atami) היא עיר בחצי האי איזו שבמחוז שיזואוקה יפן. נכון ל-1 במאי 2019 עמדה אוכלוסיית העיר על 36,865 נפש, ב-21,593 בתי אב. בצפיפות של כ-600 נפשות לקילומטר רבוע. שטח העיר עמד על 61.78 קילומטר רבוע.
גאוגרפיה

אטאמי ממוקמת בקצה המזרחי של מחוז שיזואוקה בקצה הצפוני של חצי האי איזו. העיר נמצאת במורדותיה התלולים של קלדרה וולקנית ושקועה בחלקה בקצה מפרץ סגאמי. השם אטאמי פירושו "אוקיינוס חם", בעקבות האונסן - המעיינות החמים הפעילים בעיר. בגבולות העיר כלול גם האי הצושימה (אנ'). רוב העיר נמצא בתחומי הפארק הלאומי פוג'י-האקונה-איזו (אנ'). האזור מושפע מזרם קורושיו, הידוע באקלים הימי המתון שלו עם קיץ חם ולח וחורפים קצרים.
דמוגרפיה

לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני, אוכלוסיית אטאמי נמצאת בירידה איטית במהלך 50 השנים האחרונות.
| שנה | אוכלוסייה | שינוי באחוזים |
| --- | --- | --- |
| 1940 | 27,966 |  |
| 1950 | 38,938 | 39.2% + |
| 1960 | 52,163 | 34% + |
| 1970 | 51,281 | 1.7% - |
| 1980 | 50,082 | 2.3% - |
| 1990 | 47,291 | 5.6% - |
| 2000 | 42,936 | 9.2% - |
| 2010 | 39,592 | 7.8% - |
דמוגרפיה > אקלים

העיר מאופיינת באקלים סובטרופי גשום המאופיין בקיץ חם ולח, ובחורפים מתונים יחסית. הטמפרטורה השנתית הממוצעת באטאמי היא 15.7 מעלות צלזיוס. ממוצע הגשמים השנתי הוא 1968 מ"מ, ספטמבר הוא החודש הרטוב ביותר. הטמפרטורות הגבוהות ביותר בממוצע הן באוגוסט, סביב 26.3 ° C, והנמוך ביותר בינואר, בסביבות 6.1 מעלות צלזיוס.
היסטוריה

אטאמי ידועה כעיירת נופש שבמרכזה המעיינות החמים שלה מאז המאה ה-8 לספירה. בתקופת אדו, מחוז איזו הייתה תחת שליטת שוגונות טוקוגאווה. במהלך הרפורמה של תקופת מייג'י בשנת 1889, התארגן הכפר אטאמי כחלק ממחוז קאמו, שיזואוקה. הכפר קיבל מעמד של עיירה ב-11 ביוני 1894, הוא הועבר לשליטה המינהלית של מחוז טאגאטה בשנת 1896.
מוקד רעידת האדמה הגדולה של קנטו בשנת 1923 היה עמוק מתחת לאי איזו במפרץ סגאמי, קרוב לאטאמי. לעיר נגרם אז נזק ניכר, כמו גם לעיירות אחרות ברחבי אזור קנטו . גובה גל הצונאמי ששטף את העיר עמד על 11 מטרים, ממנו טבעו כשלוש מאות איש.
העיר המודרנית אטאמי הוקמה ב-10 באפריל 1937, באמצעות מיזוג של העיירה אטאמי עם כפר טאגה הסמוך. לאחר הכרזה על אטאמי כעל "עיר תיירות ותרבות בינלאומית" על ידי ממשלת יפן בשנת 1950, האזור חווה צמיחה מהירה בפיתוח מלונות נופש גדולים. צמיחה זו גדלה לאחר שתחנת אטאמי הפכה לתחנה בקו הרכבת המהיר שינקנסן, בשנת 1964. אטאמי הייתה ידועה גם בזכות הגיישות של אונסן שהיו בעיר. אטאמי חוותה ירידה ניכרת בפופולריות כיעד חופשה עקב המשבר הכלכלי ביפן בשנות התשעים והירידה הנלווית בחופשות בחסות חברות גדולות, אך חזרה להיות פופולרית ללינות לילה, בשל קרבתה לטוקיו ויוקוהמה.
באטאמי נמצא מרכז מחקרי של המפלגה הקומוניסטית של יפן, שם גם מתקיים הקונגרס השנתי שלה.
היסטוריה > מפולת 2021

בעקבות גשמים שוטפים נוצרה ב-3 ביולי 2021 באזור מפולת בוץ ששטפה חלקים מהעיר (אנ'). נכון ל-21 ביולי דווח על 19 הרוגים ו-9 נעדרים.
ממשל

צורת הממשל באטאמי מבוסס על מודל ראש עיר-מועצה עם ראש עירייה שנבחר ישירות ובית מחוקקים חד-ביתי המונה 15 חברים.
כלכלה

כלכלת אטאמי תלויה במידה רבה בתעשיית התיירות, ובמרכזה בעיקר אתרי המעיינות החמים שלה. דייג הוא ענף משני מרכזי.
חינוך

באטאמי 8 בתי ספר יסודיים ציבוריים וארבעה בתי ספר תיכוניים ציבוריים המופעלים על ידי העירייה, ותיכון ציבורי אחד המופעל על ידי מועצת החינוך של מחוז שיזואוקה. לאוניברסיטה הבינלאומית לבריאות ורווחה קמפוס באטאמי.
ערים תאומות

יפן בפו, יפן (מ־1966)
איטליה סן רמו, איטליה (מ־1976)
פורטוגל קשקאיש, פורטוגל (מ־1990)
הרפובליקה העממית של סין ג'והאי, הרפובליקה העממית של סין (מ־2004)
מקסיקו אקפולקו, מקסיקו
גלריה

בניין עיריית אטמי
נוף באטאמי. 1900.
נוף באטמי
אטמי בלילה
בתוך מוזיאון MOA לאמנות של אטמי
הערות שוליים

↑  Atami population statistics
↑  Atami climate data
↑  Hammer, Joshua. (2006). Yokohama Burning: the Deadly 1923 Earthquake and Fire that Helped Forge the Path to World War II, p. 278.
↑  Hammer, p. 114.
↑  The Mountain Fortress of the Japan Communist Party
↑  הרוגים ונעדרים ביפן: מפולת הבוץ סחפה בתים | תיעוד, באתר ynet, 3 ביולי 2021
↑  יוסי נכטיגל, ‏יפן: מפולת ענק סוחפת בתים ומכוניות • צפו, באתר כיכר השבת, 4 ביולי 2021
↑  Atami debris flow 19 dead, search for 9 missing in severe heat continues, tellerreport.com, ‏21.7.2021 (באנגלית)
↑  Mansfield, Stephen, "Cultures mingle amid Atami's hot springs", Japan Times, 18 December 2011, p. 12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA08220587  GND: 4360072-4  MusicBrainz: de55c4ca-c7bb-48ba-b2da-d7f893706ada  NDL: 00276853  VIAF: 255444400   WorldCat (עם VIAF): 255444400
המרגל שחזר מן הכפור (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט המרגל שחזר מן הכפור
כרזת הסרט המרגל שחזר מן הכפור
 מבוסס על:  הספר "המרגל שחזר מן הכפור" מאת ג'ון לה קארה
 בימוי:  מרטין ריט 
 הופק בידי:  ננלי ג'ונסון
 תסריט:  פול דן, גאי טרוספר 
 עריכה:  לואיס לפלר
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד ברטון קלייר בלום סיריל קיוזאק אוסקר ורנר
 מוזיקה:  סול קפלן 
 צילום:  אוסוואלד מוריס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Salem Films Limited 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 בספטמבר 2009 
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ריגול, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לונדון, ברלין, הולנד 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-60 של המאה ה-20 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המרגל שחזר מן הכפור (באנגלית: The Spy Who Came in from the Cold) הוא סרט ריגול בריטי משנת 1965 על תקופת המלחמה הקרה בבימויו של מרטין ריט עם ריצ'רד ברטון, קלייר בלום ואוסקר ורנר בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה

אלק לימאס (ריצ'רד ברטון), מנהל רשת הריגול הבריטית בברלין המערבית, ממתין בצ'ק פוינט צ'ארלי לסוכן שלו שאמור להגיע מברלין המזרחית. הסוכן עובר את המחסום המזרחי באופנים אך מחוסל לפני שהוא מגיע למעבר הגבול.
לימאס נקרא ללונדון על ידי ראש הריגול הבריטי המכונה "קונטרול" (סיריל קיוזאק). הוא מאוכזב מכך שרוב סוכניו נתגלו ו"קונטרול" מציע לו להתפטר ולמצוא עבודה כספרן. לימאס אינו יודע כי האירוע מבוים על ידי "קונטרול". הוא לא מוצא עניין בעבודתו אף שהוא פוגש בספריה את הספרנית הצעירה והנאה נאן פרי (קלייר בלום) שהיא חברת המפלגה הקומוניסטית בבריטניה והיא מתאהבת בו.
לימאס מדוכא ומתחיל לצרוך אלכוהול. לאחר שהוא תוקף בעל מכולת, הוא נכלא לשלושה חדשים. בצאתו מהכלא פוגש אותו "במקרה" סוכן מזרח גרמני בשם אש (מייקל הורדרן), אשר מזמין אותו לארוחת צהרים דשנה ומציע לו לערוק לברלין המזרחית.
הוא נפגש עם "קונטרול" ועוזרו ג'ורג' סמיילי (רופרט דייוויס) ושם נמסר לו כי למעשה ישמש מרגל כפול שמטרתו להפליל את הנס פטר מונדט (פטר ואן אייק) דרך סגנו היהודי פידלר (אוסקר ורנר). לימאס טס להולנד ושם נחקר על ידי סוכן נוסף בשם פיטרס (סם וונמייקר) שמחליט שיש לו עדות נגד מונדט ועובר איתו למזרח גרמניה. לימאס נפגש עם פידלר וזה משתכנע שמונדט הוא סוכן כפול. בינתיים אוסר מונדט את לימאס אך המצב מתהפך כשפידלר מזמן בית משפט פנימי נגד מונדט באשמה של סוכן כפול.
סמיילי משכנע את נאן לטוס לברלין המזרחית במימון המפלגה במסגרת חילופי תרבויות. היא מובאת למשפט ובעדותה היא נשברת ומודה כי נסיעתה מומנה על ידי רשת הריגול הבריטי. לאחר עדותה נשבר לימאס ומודה כי מטרת שליחותו היא להפליל את מונדט. מונדט משתחרר ופידלר נאסר.
לימאס שומע בתאו כי מפתח הדלת מסתובב הוא פותח את הדלת ופוגש בחוץ את מונדט שמתוודה לפני כי הוא סוכן בריטי וכל מטרת המבצע בו נלכד לימאס הייתה לטהר אותו ולסלק את פידלר.
למקום מובאת נאן ומונדט מספק להם מכונית. הם מוסעים לכיוון חומת ברלין שם מחכה להם איש של מונדט המדריך אותם איך להגיע לחומה ולעלות עליה. מהצד השני מחכה להם סמיילי. לימאס לא יודע שמונדט ירצה לחסל אותם. לימאס מטפס על החומה ומושך את נאן. המלווה יורה קודם בה והיא צונחת. לימאס נמצא בראש החומה וסמיילי מפציר בו לרדת לצד המערבי אך לימאס חוזר לנאן ונורה גם הוא.
פרסים

ריצ'רד ברטון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ריצ'רד ברטון זכה בפרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר בתפקיד ראשי, אוסקר ורנר היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר. כן זכה הסרט בפרס באפט"א על העיצוב האמנותי, הצילום והבימוי.
חניבעל

ערך זה עוסק במצביא מהעת העתיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

פסל ראש המיוחס לחניבעל
 לידה:  247 לפנה"ס קרת חדשת, אימפריית קרתגו
 התאבד:  183 לפנה"ס (בגיל 64 בערך) ביתיניה, אסיה הקטנה
 מדינה:  אימפריית קרתגו 
 כינוי:  הקרתגי המטורף; הסיוט של רומא
 צאצאים:  Emily 
 השתייכות:  צבא קרתגו 
 תקופת הפעילות:  221–201 לפנה"ס (קרתגו)  192–188 לפנה"ס (האימפריה הסלאוקית)  188 – 183 לפנה"ס (ביתיניה)
 דרגה:  מפקד עליון 
 תפקידים בשירות
 מפקד צבא קרתגו, אדמירל, יועץ צבאי
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הפונית השנייה קרב נהר הטחו המצור על סגונטום מסע חניבעל לאיטליה קרב נהר הרון קרב טיקינוס קרב טרביה קרב טראסימנוס קרב אגר פלרנוס קרב גרוניום קרב קאנאי קרב זאמה קרבות רבים נוספים מלחמת אנטיוכוס מלחמת ביתיניה-פרגמון
 עיטורים
 illustrious son 
 תפקידים אזרחיים
 שופט, מושל היספניה
 
"הניצחון הראשון של חניבעל", פסל של אנטואן בורדל, המתאר את חניבעל כילד קטן הלוכד עיט, סמלם של הרומאים. סיפור זה אין מקורו בעת העתיקה, והוא מופיע בספרו הקלאסי של גוסטב פלובר "שלמבו".
קריקטורה המתארת את חמלקרת משביע את חניבעל להיות אויב לרומא
חניבעל בן חמלקרת ברקה (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤁𐤏𐤋, חנִבעל, בלטינית: Hannibal filius Hamilcar Barca; ‏247 לפנה"ס, קרתגו – 183 לפנה"ס, ביתיניה) היה מצביא ומדינאי בן קרת חדשת (קרתגו). עמד בראש כוחות צבא קרת חדשת במלחמה הפונית השנייה בין רומא לקרת חדשת, שבמהלכה פלש לחצי האי האפניני בראש צבא. נחשב לאחד מגדולי המצביאים בהיסטוריה.
חניבעל היה בנו של המצביא חמלקרת ברקה. על פי האגדה כבר בגיל צעיר השביע אותו אביו להיות אויב לנצח לרומא. בשנת 218 לפנה"ס תקף חניבעל את העיר סגונטום, מהלך ששימש עילה לפרוץ המלחמה הפונית השנייה. הוא הוביל את צבאו למסע מלחמה מפרך מספרד (היספניה) לחצי האי האפניני, ולאחר שצבאו חצה את הרי האלפים וחדר לאיטליה, הוא הביס את הצבא הרומאי במספר קרבות גדולים, שהבולט שבהם הוא קרב קאנאי, בשנת 216 לפנה"ס. אולם לבסוף חניבעל שב לאפריקה כדי להגן על מולדתו, ושם הובס בקרב זאמה בידי סקיפיו אפריקנוס. לאחר המלחמה המשיך להנהיג את מולדתו, וחולל רפורמות מרחיקות לכת במשטר שלה. בשל בגידת אויביו הפוליטיים נמלט אל חצרו של אנטיוכוס השלישי. חניבעל סייע לאנטיוכוס במהלך מלחמתו ברומא, אולם לאחר תבוסתו של אנטיוכוס במלחמה דרשו הרומאים את הסגרתו לידיהם. חניבעל נמלט שוב, הפעם לביתיניה, שם התאבד בבליעת רעל כשהרומאים איתרו אותו.
מקור שמו

פירוש השם "חניבעל" בפיניקית שבה דובר בקרתגו הוא חִנו של בעל, ויש אומרים "בעל-חנני" (בדומה לשמות העבריים חנניה, יוחנן, חננאל ואלחנן, הנגזרים משורש עברי זהה ושם אלוהות שונה).
סרז' לנסל (Serge Lancel) מציין שני שורשים אפשריים לשם Barca: האחד, מהשורש השמי ב.ר.כ, ממנו נגזרה, למשל, המילה העברית "ברכה"; השני, והמסתבר מבין השניים, הוא ברק. מוסיף לנסל ומעריך כי הראשון, "המבורך" אינו כינוי אשר עולה בקנה אחד עם כישלונו של חמלקרת, ואילו השני מתאים לסגנון הלחימה שלו בסיציליה, כמו גם מקביל לשם המשפחה היווני Keraunos, שמשמעו "ברק" גם כן, ואכן נמצאו מפקדים בקרב צבאו של אלכסנדר עם שם זה. על-פי לנסל לא ניתן להכריע בשאלה האם השם Barca הוא כינוי שהודבק לחמלקרת הודות למעלותיו (cognomen ex virtute) או שם מוקדם יותר שהועבר אליו מאבותיו.
השם ברקה היה במקור כינוי אולם אומץ בהדרגה כשם משפחה. על כל פנים היסטוריונים מודרניים משתמשים בשם "ברקה" כדי להבדיל את חמלקרת וחניבעל מקרתגים שונים בעלי שם זהה.
משפחתו

מעט מאוד ידוע על אבותיו הקדומים של חניבעל. המשורר הרומאי סיליוס איטליקוס, מחבר הפואמה "פוניקה" העוסקת בחייו של חניבעל, טוען ביצירתו שבני ברקה היו צאצאיה של המלכה האגדית דידו (ידועה לעיתים גם כאליסיה). גם ורגיליוס רומז על כך ביצירתו "אינאיס". כאשר דידו מתאבדת, היא מכריזה כי מעצמותיה יקום נוקם לרומאים, רמז לחניבעל. אולם אף על פי שמרבית החוקרים המודרניים מאמינים בקיומה של דידו, חוקרים כוולטר גרליץ (Walter Görlitz) טוענים שלא אפשרי שבני ברקה אכן היו צאצאיה של דידו.
ראשון בני ברקה הידועים לנו בוודאות הוא קרתגי בשם חניבעל, שהיה אביו של חמלקרת ברקה. לא ידוע דבר עליו למעט שמו, אולם ידוע שלחמלקרת נולדו סך הכול שלוש בנות, שאחריהן נולדו שלושה בנים. חניבעל היה המבוגר מבין הבנים. לא ידוע מי הייתה אמו, אולם כאשר חניבעל נולד כבר היו שתי הבנות הגדולות נשואות. הבכורה לשופט בומילקר. מנישואים אלו נולד חנו, שהיה אחד מקציניו הבולטים של חניבעל. הבת השנייה נישאה לקצין בשם עזרובעל, שהיה בן טיפוחיו של חמלקרת בסיציליה. לאחר המלחמה השיא חמלקרת את בתו השלישית לקצין פרשים נומידי בשם נארוואס. טיטוס ליוויוס מזכיר אחיינית של חניבעל שהייתה בקשרים טובים עם הנומידים, וסביר להניח שמדובר בבתו של נארוואס. שני אחיו הצעירים של חניבעל היו עזרובעל ומאגו. שניהם השתתפו במלחמה הפונית השנייה ונהרגו במהלכה.