בצהרי היום
משמעויות פילוסופיות ופוליטיות

הסרט רווי במשמעויות פילוסופיות ופוליטיות. הסמליות שבסרט בולטת בסצנות כדוגמת סצנת הימלטות השופט מהעיירה בבהילות, תוך שהוא מקפל את דגל ארצות הברית ולוקח עמו את מאזני הצדק. ההעמדה הבסיסית של תושבי העיירה כציבור נפחד המסרב לסייע לשריף, כמו גם של השריף אל מול אשתו איימי, בעלת הערכים הקווייקרים, הייתה כר פורה לפרשנויות.
הפרשנות המקובלת היא כי הסרט הושפע מקורות חייהם של יוצריו, שנרדפו באותה עת בשל נטיות קומוניסטיות (אמיתיות או מדומות), וחשו כי נבגדו בידי הציבור האמריקני שעבורו יצרו סרטים במשך שנים רבות, כמו גם בידי האליטות האינטלקטואליות, שאיפשרו את קיום "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית" של הסנאטור מקארתי. אכן, הייתה זו הפרשנות הנפוצה לסרט, כאשר סצנת הסיום, שבה משליך קיין בבוז את כוכבו והודף את בני העיירה הבאים לברכו על ניצחונו, התפרשה כאמירה אנטי-אמריקנית בוטה מסוג "אתם לא מספיק טובים בשבילי". אנשי הימין השמרני האמריקני בתעשיית הסרטים, מסוגם של הבמאי הווארד הוקס והשחקן ג'ון ויין, ראו בסרט שיקוץ, ובמשך שנים דיברו נגדו בראיונות ובמאמרים. נטען כי הסרט "ריו בראבו" משנת 1959, בבימויו של הוקס ובכיכובו של ויין, היה תגובת נגד ל"בצהרי היום".
פרשנות פחות נפוצה משייכת את הסרט לימין הפוליטי דווקא. המדובר בקריאה להתערבות אמריקנית במלחמות זרות, ולהצלת העולם מהקומוניזם המאיים עליו. על פי פרשנות זו אזרחי העיירה מייצגים את מדינות העולם, אשר על אף שההתערבות האמריקנית הצילה אותן במלחמת העולם השנייה (כשם שקיין שלח את הפושעים לכלא מלכתחילה, בטרם החלה עלילת הסרט), מסרבות לעמוד לצדה של אמריקה נגד איום הרודנות, כאשר זו שבה ועולה במלחמת קוריאה. נראה כי ערכים בסיסיים של הימין האמריקני אכן חלחלו אל הסימבוליקה העשירה של הסרט. השריף העומד בודד אל מול הפורעים, כאשר החלטתם הדמוקרטית של בני העיירה המתכנסים באולם הכנסייה, היא החלטה פחדנית וכושלת, ההתנגדות לאידאולוגיות פציפיסטיות, מסוג אלו שאיימי אוחזת בהן בראשית הסרט (ואכן איימי אינה מהססת להשליך את חינוכה הצידה, ולאחוז בנשק אל מול הפורעים, ברגע שמגיעה העת לכך), נראים כמסרים ברורים שהסרט מעביר.
ההנגדה בין "תושביה ההגונים" של העיירה, שנותרו לאחר שקיין ניקה את העיירה מפושעים בטרם החלה עלילת הסרט, ובין השיכורים בבר החפצים במותו של קיין, אף היא משייכת את הסרט לימין האמריקני. זוהי אמירה ברורה בעד חוק וסדר, כאשר תושבי העיירה התרככו במהלך השנים שבהן הסיר קיין את איום הפשע מרחובות העיירה, ואינם יכולים לעמוד לבדם נגד האיום המתמיד הרוחש בחצרם האחורית. העובדה כי הפושעים המסוכנים שוחררו מלכתחילה, ויכולים לחזור ולהטיל אימה על העיירה, היא אמירה בעלת אופי ימני נגד מערכת הצדק האמריקנית.
כחמישים שנה לאחר הסרטת הסרט, לאחר סיום ציד המכשפות כמו גם סיומה של המלחמה הקרה, נראה כי הסרט אומר אמירה ברורה על הצורך בעמידה קולקטיבית על ערכים, ועל המחיר שיש לשלם עבור דברים הנראים בטוחים ומובנים מאליהם כחירות וצדק. הדינמיקה הפסיכולוגית בין השריף ובין אנשי העיירה, שבה השריף מעמת את אנשי העיירה עם הגדולים בחששותיהם, ודורש מהם לקום ולהיאבק על חירותם, מזכירה במעט את הדינמיקה בין "הגברת הזקנה" ואנשי העיירה במחזה "ביקור הגברת הזקנה" של פרידריך דירנמאט. השאלה עד כמה אנו מוכנים להיאבק על ערכינו, ועד כמה יכול הקולקטיב לראות בסבלו של היחיד, ובלבד שלא יופרע מהלכם התקין של העניינים באירועים כ"קרב יריות ברחוב הראשי", היא העומדת בלבו של הסרט. העובדה כי הטיעון המנצח, זה ששבה את לבם של אנשי העיירה בכינוסם בכנסייה, הוא טיעון תועלתני כלכלי, היא בעלת משמעות כשלעצמה. אל מול אמירתו החד משמעית של קיין "מעולם לא ברחתי, ולא אברח גם היום" עומדת אמירתו של השריף הזקן והחולה, (המגולם על ידי לון צ'ייני, שחקן שהתפרסם כ"מומיה" בסרטי אימה זולים בשנות הארבעים) "עמוק בפנים, לאנשים פשוט לא אכפת".