stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אווריס
החפירות באתר > תיאור האתר

האתר בתל א-דבע, מכסה שטח של כ-2 קילומטרים רבועים. האתר הרוס כיום, אך החפירות הראו שבעבר הוא היה מרכז מסחר מפותח עם נמל עמוס שיכול להכיל יותר מ-300 ספינות בעונת המסחר. חפצים שנחפרו מתקופת החיקסוס זוהו כחפצי-יבוא מכל המרחב האיגאי הקדום. במקדש היו אפילו ציורי קיר בסגנון מינואי. קבר לבני-בוץ התגלה מערבית למקדש ובו נמצאו מנחות קבורה כגון חרב נחושת.
תולדות העיר > יסוד העיר ועלייתם של הכנענים

העיר נוסדה ככל הנראה בימי השושלת ה-10, בערך בשנת 2000 לפנה"ס, על גדות הזרוע המזרחית של הנילוס. החל מהשושלת ה-12 (1900 לפנה"ס לערך) התחילה להתיישב בעיר אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A. המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה. בקברי התקופה נמצאו חמורים, שייתכן ששמשו כמנחות קבורה.
בתקופת השושלת ה-13 (1770 לפנה"ס) טיפסו המהגרים מכנען בהיררכיה החברתית, וצברו עושר רב. הוקם רובע מיוחד שבו על פי השקפת החוקרים ישבו המהגרים וריכזו בידיהם את הסחר של מצרים עם המזרח.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים במאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה. ככל הנראה זוהתה האשרה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
תולדות העיר > אווריס בירת החיקסוס

בתקופת החיקסוס (1650 - 1550 לפנה"ס) העיר הגיעה לשטח של 2,500 דונם ושמשה כמרכז שלטונם במזרח הדלתא. לקראת סוף התקופה נבנתה בעיר מצודה, ככל הנראה עקב ההידרדרות במצב הביטחוני, ועלייתן של השושלות ממצרים העליונה שישימו קץ לשלטונם של החיקסוס.
בעיר, פר-רעמסס, שתוקם על חורבות אווריס במאה ה-13 לפנה״ס, נתגלו פסלים מהממלכה התיכונה במצרים שהובאו מממפיס והוצע כי רעמסס השני רק הזיזם מתוך חורבות הבירה החיקסוסית שתושביה תקפו את מוף המצרית עם כיבושם את הדלתא ושדדו את הפסלים שהובאו משם לבירתם המתהווה. בארמונו של חיאן הפרעה החיקסוסי מהשושלת ה-15 נתגלה בור שבו הוטמנו 16 כפות יד ימין כרותות, לא ברור של מי הכפות (מורדים מכנען או מצרים מהדרום העוין) אך לפי מנפרד ביטק זהו לא מנהג שהיה נפוץ כפי הנראה בתרבות החיקסוסית ומקורו בנוביה לפני שאומץ במצרים של הממלכה התיכונה.
תולדות העיר > פרעה-נפר

לקראת סוף השושלת ה-17 (בערך שנת 1568 לפנה"ס) הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת הזו מצור על אווריס אך לא הצליח להכניע את החיקסוס. כ-18 שנים לאחר מכן, בערך בשנת 1550 לפנה"ס כבש אחיו יעחמס הראשון את אווריס ושם קץ לשלטון החיקסוס. חלק גדול מהעיר ננטש, המצודה נהרסה, על חורבותיה קם מחנה צבאי ובסמוך לו נבנו מתקני אחסון (ממגורות) גדולים.
מאוחר יותר נבנו באתר המחנה הצבאי שני מקדשים בסגנון מינואי, ויחד עם העיר מדרום והנמל שנבנה במפרץ הנילוס היווה האתר חלק מפרעה-נפר - הבסיס המרכזי של הצבא המצרי כלפי מזרח וכלפי האימפריה החיתית, שהיה חלק מהעיר פר-רעמסס.
תולדות העיר > אחריתה של העיר

החל מהשושלות ה-20 - 21 החלק הדרומי של העיר פר-רעמסס הפך להיות מקור לחומרי בניין לבירות החדשות של מצרים ואנדרטאות ופסלים רבים הועברו משם לערים אחרות. בהמשך שבו הפלחים המצרים לעבד את אדמות העיר, ומיקומה נשכח עד החפירות בראשותו של מנפרד ביטאק.
אווריס והארכאולוגיה המקראית

החל מהמאה ה-17 לפנה"ס התחילו קבוצות גדולות של מהגרים מאזור כנען להתיישב במזרח דלתת הנילוס. קבוצות אלו נקראו על ידי המצרים החיקסוס, ואווריס הייתה מרכזם. על פי הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון היו החיקסוס אבותיהם של עם ישראל. זיהוי זה מקובל היה גם על יוסף בן מתתיהו, וארץ גושן זוהתה כמזרח דלתת הנילוס.
שלטונם של החיקסוס באזור נמשך עד המאה ה-15 לפנה"ס, אז שבר את שלטונם פרעה יעחמס הראשון ובנו אמנחותפ הראשון כבש והחריב את אווריס. על חורבותיה הוקם מחנה צבאי, ככל הנראה לצורך שליטה בתושבי האזור הכבוש. בראש התל נבנו מתקני האחסנה המזכירים את "ערי המסכנות" שבמקרא, ואווריס הפכה לחלק מהעיר רעמסס המוזכרת בסיפורי השיעבוד במצרים וכן מוזכר הנילוס (היאור) הזורם לא הרחק ממנה.
הקשר לתרבות המינואית

פרט לתרה וכרתים, שני האתרים היחידים, פרט לאווריס, בהם נמצאו חפצים של התרבות המינואית הם תל כברי בישראל ואללח' בטורקיה. מנפרד ביטאק שיער שהיה קשר קרוב עם שליטי אווריס, ושהבניינים המפוארים המעוטרים בציורי קיר, איפשרו למינואים לקיים פולחנים במצרים. הארכאולוג הצרפתי איב דואו הציע שהייתה קולוניה מינואית על אי בדלתא המצרית.
לקריאה נוספת

Charlotte Booth, The Hyksos Period in Egypt, A Shire Egyptology book, SHIRE PUBLICATIONS LTD 2005.
הערות שוליים

↑  יוספוס פלאוויוס (יוסף בן־מתתיהו), נגד אפיון, תרגם מהמקור עם מבוא ופירושים אריה כשר, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ז: כרך ראשון, פירוש לספר ראשון, פרק יד, עמ' 103.
↑  Tell el-Dabca, באנגלית
↑  Booth, The Hyksos Period in Egypt, p. 33
↑  late 12th Dynasty and early 13th Dynasty, באנגלית
↑  late 12th Dynasty until the End of the Second Intermediate Period, באנגלית
↑  Severed Hands Discovered in Ancient Egypt Palace By Owen Jarus, Live Science Contributor, August 10, 2012 09:32am ET
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יד.
↑  במאי סרטי התעודה שמחה יעקובוביץ' טוען בסרטו פענוח יציאת מצרים כי בני ישראל התגוררו באווריס, בסיוע ממצאים של מנפרד ביטאק.
↑  מבוא לספר שמות: ההיבט ההיסטורי - כניסת שמיים מערבים למצרים פרופ' מיכאל הלצר
↑  Duhoux, Yves (2003). Des minoens en Egypte? "Keftiou" et "les îles au milieu du Grand vert". Liège: Univ. Press. ISBN 90-429-1261-8.
שיירת מהגרים מכנען המובלים בידי פקידים מצריים, בשיירה ציד, נגן, בהמת המשא של המהגרים היא חמור, על החמור מפוח כחלק מציודו של נפח, חלק מהמהגרים מביטים אחור לכנען
ציור קיר המעיד על השפעה ואולי אף על נוכחות מינואית (כריתים) באווריס
הקופסה הכחולה
גלריה

"הקופסה הכחולה" בשנת 2006
הערות שוליים

↑  יובל חנינוביץ', יש לכם בבית קופה כחולה ומיוחדת? שתפו אותנו, באתר ynet, 30 במאי 2023
↑  The tribal route, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑  דוד קרויאנקר, גם הם היו חלוצים, באתר הארץ, 18 באפריל 2006
↑  הנה באה הרכבת - ממתחם התחנה הראשונה לשכונת בקעה, באתר www.maslulim-israel.co.il
↑  מילות השיר "דונם פה ודונם שם" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  עוז אלמוג, הצבר – דיוקן, תל אביב: עם עובד ('ספרית אופקים'), תשנ"ח 1998, עמ' 92. וראו גם: נתן שחר, שיר שיר עלה-נא: תולדות הזמר העברי; עריכה: זהבה כנען ושמעון ריקלין, מושב בן שמן: מודן, תשס"ז; אורן יפתחאל, '"אנו מייהדים אותך מולדת": על נכותו של הפטריוטיזם הישראלי בזמר ובנוף', בתוך: אבנר בן-עמוס ודניאל בר-טל (עורכים), פטריוטיזם: אוהבים אותך מולדת, תל אביב: דיונון, 2004, עמ' 255.
אוגדה 84

ערך זה עוסק באוגדה צה"לית שלחמה במלחמת ששת הימים ואיננה קיימת כיום. אם התכוונתם לאוגדה צה"לית הקיימת כיום, ראו .
|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  "אוגדת הפלדה", "אוגדת טל"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  חיל השריון חיל השריון
 בסיס האם:  מפקדת גייסות השריון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1967
 מלחמות:    מלחמת ששת הימים
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  חטיבה 7, חטיבת הצנחנים
 ציוד עיקרי:  טנקי "צנטוריון" ו"פטון"
 פיקוד
 יחידת אם:    פיקוד הדרום
 דרגת המפקד:    אלוף
 מפקדים:  ישראל טל
 
ביקור ראש הממשלה בחזית הדרום בזמן תקופת ההמתנה. בתמונה, האלוף ישעיהו גביש, האלוף ישראל טל, השר יגאל אלון, ראש הממשלה לוי אשכול, 25 במאי 1967
ביקור ראש הממשלה בחזית הדרום בזמן תקופת ההמתנה. בתמונה, האלוף ישראל טל, הרמטכ"ל יצחק רבין, ראש הממשלה לוי אשכול וסגן הרמטכ"ל חיים בר-לב, 25 במאי 1967
אוגדה 84 הייתה אוגדה בצבא הגנה לישראל שהשתתפה במלחמת ששת הימים, תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. מוכרת גם בשמות "אוגדת הפלדה", ו"אוגדת טל".
האוגדה, כאחת משלוש אוגדות משימתיות שצוותו בחזית הדרום (עם אוגדת אריאל שרון - אוגדה 38 ואוגדת אברהם יפה - אוגדה 31), הבקיעה ראשונה את המערך המצרי בגזרת צפון סיני, וכבשה חלקים נרחבים מצפון סיני. כעבור ארבע יממות הגיעו כוחותיה אל תעלת סואץ בקנטרה ומול אסמאעיליה.
גזרת הפעולה של האוגדה הייתה הגזרה של אוגדה 77 במבצע קדש.
פעולות האוגדה תועדו בספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
מבנה האוגדה

אוגדה 84 הוקמה לצורך המלחמה בפיקוד האלוף ישראל טל, שהיה אז מפקד גייסות השריון (גי"ש), והתבססה על מפקדת הגי"ש.
האוגדה הייתה האוגדה היחידה המבוססת על מפקדה סדירה.
פקודה ראשונית להתארגנות המפקדה התקבלה במוצאי יום העצמאות ה'תשכ"ז (15.5.1967).
תוכנית מלחמת ששת הימים "נחשונים", כללה מתקפת חיל אוויר להשמדת הכוח האווירי המצרי; לחימה יבשתית רק בחזית סיני, תוך הימנעות מפתיחת חזית נוספת, בטרם הוכרע קרב היבשה בסיני.
התוכנית התגבשה סופית ב-1 ביוני.
האוגדה כללה את חטיבה משוריינת 7 בפיקוד שמואל גונן- גורודיש, את חטיבה ממוכנת 60 בפיקוד מנחם אבירם- מן, את חטיבה חיר"מ 35 (חטיבת הצנחנים) בפיקוד רפאל איתן- רפול, רכובה על גבי זחל"מים ועוד גדוד טנקי פטון, גדוד 46, בפיקוד אורי בר-און, כוח סיור בפיקוד ישראל גרנית שכלל גם טנקים.
כמו כן, אגד ארטילרי 215 (בפיקוד צבי נשר), אגד תחזוקה (בפיקוד יעקב בר) וגדוד הנדסה 605.
לרשות האוגדה עמדו 300 טנקים, מהחדישים שהיו ברשות צה"ל.
בין נושאי התפקידים באוגדה היו הרצל שפיר כסגן מפקד האוגדה וראש המטה, קלמן מגן כקצין אג"ם אוגדתי, דן חירם כיועץ ארטילרי ומאיר פעיל כעוזר למפקד האוגדה.
מבנה האוגדה > יחידות האוגדה

| יחידות אוגדה 84> תג | יחידות אוגדה 84> שם | יחידות אוגדה 84> מספור | יחידות אוגדה 84> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
חטיבות סדירות
|  | חטיבת הצנחנים | 35 | חטיבת חיל רגלים |
|  | חטיבה 7 | 7 | חטיבת חיל שריון |
|  | עוצבת עמוד האש | 215 | אגד ארטילרי |
|  | גדוד המח"ץ | 605 | גדוד חיל הנדסה |
חטיבות מילואים
|  | עוצבת אגרוף ורומח | 60 | חטיבת חיל שריון |
בנוסף, כללה האוגדה גם את הכוחות הבאים:
כוח גרנית
גדוד שירותי חימוש 605 (שיצא מהסדנה בג'וליס והיה לגש"ח הראשון בצה"ל)
יחידת קשר 348
יחידת תחזוקה
משימת האוגדה

על האוגדה הוטל המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרת פיקוד הדרום.
מטרת האוגדה הייתה השתלטות על חלקה הדרומי של רצועת עזה וכיבוש פתחת רפיח ואל עריש
משימת האוגדה > הרעיון המבצעי

בשלב ההבקעה, כדי להימנע ככל האפשר מהעיכובים הכרוכים בפריצת שדות המוקשים תוכננה ההתקפה הישראלית להתבצע בעזרת "לפיתה" של מערך האויב, משני קצותיו: מהאגפים הצפוני והדרומי של המערך המצרי בצומת רפיח.
משימת האוגדה > כוחות שכנים

מדרום לאוגדה פעלה אוגדת אריאל שרון (אוגדה 38) כ"מאמץ משני" פיקודי.
לקראת סיום ההבקעה בגזרה זו עברה אוגדתו של יפה (אוגדה 31) דרך אוגדת שרון לעומק השטח, וחברה לאוגדת טל באזור ג'בל ליבני, כמאמץ עומק פיקודי.
מצפון לאוגדה פעלה חטיבת החי"ר במילואים 11 בפיקוד יהודה רשף לכיבוש רצועת עזה. החטיבה כללה שלושה גדודי חי"ר: גדוד 81, גדוד 128, וגדוד 54 (בפיקוד סא"ל צבי לבנון). החטיבה תוגברה בגדוד 86 טנקי 13-AMX (מחטיבה 200) בפיקוד סא"ל יעקב הדר, ובגדוד 202 צנחנים בפיקוד סא"ל צבי בר. משימה: כיבוש רצועת עזה וצפון סיני. חטיבה 11 פרצה בגזרת עזה, ומולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי. החטיבה לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה (קרב עלי מונטר) במהלך ה-5 ביוני, והייתה שותפה לכיבוש העיר ביום שלמחרת.
הקרקע בגזרת האוגדה

גזרת האוגדה הייתה בצפון ומרכז סיני.
השטח מאופיין בדיונות חול המנתבות את התנועה על הצירים.
אזור ג'בל ליבני הוא אזור מישורי ועביר, והיה שטח מפתח לפריסה וקרבות שריון.
מרחב ג'בל ליבני –ביר חסנה, היה מרחב בו צפוי היה להתפתח קרב שריון בשריון גדול ומכריע לאחר ההבקעה, והוגדר כ"בור הפיקודי" ("שטח מפתח" במושגי התקופה).
בג'בל ליבני היה שדה תעופה קדמי משני של חיל האוויר המצרי, ששימש לפריסה בחרום והיו מצויים בו מטוסים מיושנים יחסית.
האויב > האויב בסיני

ערב המלחמה נפרס צבא מצריים בסיני, כאשר בקו החזית נפרסו דוויזיות החי"ר ובעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני.
הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות.
לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה.
ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות.
קו הגנה ראשון :
דיוויזיית חי"ר 7: צפון סיני. בגזרת ההבקעה ח'אן יונס- רפיח- ביר לחפן.
הדיוויזיה המצרית השנייה - דיוויזיית ח"יר של הצבא המצרי, בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, מנתה יחד עם הכוחות שנספחו אליה כ-16 אלף איש נפרסה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה. ערב הקרב היו מצויים בגזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים.
כוח שאזלי: כוח שריון מצרי- נפרש בתחילה באזור אל עריש, אך הורד דרומה מזירת רפיח בתקופת ההמתנה, ונפרש באזור ואדי קוריה בין נח'ל וכונתילה. זאת, בעקבות פעולות הטעייה והונאה של אוגדת ההונאה (אוגדה 49) חטיבה ממוכנת 8 בפיקוד אלברט מנדלר.
קו הגנה שני :
דיוויזיית חי"ר 3: ג'בל ליבני- נחל.
כוחות חי"ר וטנקים משהים: בציר החוף.
דיוויזיית חי"ר 6: על בסיס ציר קוסיימה-תמד- נחל.
עתודת שריון :
דיוויזיית שריון 4: ביר גפגפה.
האויב > גזרת האוגדה - רפיח

בגזרת רפיח נפרסה דיוויזיית חי"ר 7 של הצבא המצרי בפיקוד גנרל עבד אל עזיז סולימאן, מפקד בית הספר לחי"ר בצבא המצרי.
דיוויזיה 7 המצרית בהרכב של שתי חטיבות חי"ר פלסטיניות, 3 חטיבות חי"ר מצריות (בסך הכול 5 חטיבות חי"ר) וחטיבה ממוכנת.
כוחות הדיוויזיה, נערכו בפתחת רפיח בהתאם לנתוני הקרקע, לפי דוקטרינת ההגנה הסובייטית.
שתיים מחטיבותיה של הדיוויזיה נפרסו לכל רוחב הפתחה, לאורך כביש רפיח - ניצנה:
חטיבה ממוכנת 16 (מצפון לצומת רפיח), מרפיח ועד מדרום לצומת רפיח.
חטיבה מוקטנת חי"ר 11 (מדרום לצומת רפיח),
מאחוריהן, יתר כוחות הדיוויזיה נפרסו מערבה לפתחת רפיח לאורך ציר רפיח - אל-עריש.
על פי כללי ההגנה הסובייטית, נמצא מגנן הנ"ט הדיוויזיוני ובתווך ביניהם חטיבה ארטילרית.
מפקדת הדיוויזיה, התמקמה בשיח' זוויד.
הדיוויזיה הייתה מצוידת ב-82 טנקים, ב-112 קנים ארטילריים ובתותחי נ"ט רבים.
בחזית המתחמים המצריים היו פרוסים שדות מוקשים.
לוח זמנים בפעולת האוגדה

5 ביוני 1967:
כיבוש ח'אן יונס ורפיח
כיבוש מערך פתחת רפיח
קרב הג'יראדי: פריצה דרך מערך הג'יראדי אל מבואות אל עריש
לחימה והשתלטות על מערך הג'יראדי
6 ביוני 1967:
המשך לחימה וכיבוש מערך הג'יראדי
כיבוש אל עריש, שדה התעופה וביר לחפן
בציר הצפוני - תחילת ההתקרבות לעבר קנטרה
בציר המרכזי - התקדמות לכיוון ג'בל ליבני
7 ביוני 1967:
בציר החוף - המשך התקדמות לעבר קנטרה
בציר המרכזי - כיבוש שדה התעופה אל-חמה (סיני), התקדמות, כיבוש ביר גפגפה והתארגנות;
8 ביוני 1967:
ציר החוף - התקדמות עד 15 ק"מ מתעלת סואץ בגזרת קנטרה, ולבסוף כיבוש קנטרה
הציר המרכזי - שבירת התקפות נגד של יחידות שריון מצריות מדיוויזיה 4, וכיבוש טסה
9 ביוני 1967:
חבירת אוגדת 84 עם שאר הכוחות באזור גשר פירדאן
מהלכי האוגדה > שלב כיבוש קו הגנה שני

ההבקעה בביר לחפן (6 ביוני): לאחר שהבקיעה את המערך המצרי באזור רפיח, פנו היחידות העיקריות של האוגדה דרומה להבקעת קו ההגנה השני בביר לחפן.
חטיבה 7 הבקיעה את המערך בעזרת תנועה על הציר (גדוד 82, צנטוריונים) ואיגופים מקומיים על ידי גדוד המג"חים בעלי העבירות הטובה (גדוד 79) ובסיוע גדוד החרמ"ש מחטיבה 60 (גדוד 141) לטהור המתחם.
במקביל להבקעה, חטיבה 200 מאוגדת יפה בפיקוד ישכה שדמי (כינוי בספר "חשופים בצריח": ק), נעה בוואדי חרידין, הקשה למעבר והופיע באגף המתחם של ביר לחפן. חטיבה זו בלמה את התקפת הנגד וניסיון התיגבור של ביר לחפן מדרום על ידי חטיבות המצריות, חטיבת שריון 141 וחטיבת חי"ר, שנעו מג'בל ליבני צפונה.
לאחר ההבקעה שבוצעה ללא נפגעים לכוחות האוגדה, נפגשה חטיבה 7 עם כוחות האוגדה של אוגדת יפה.
כוחות שתי האוגדות חברו זה לזה באזור ג'בל ליבני.
כיבוש אל-עריש:
ב-7 ביוני, תקף גדוד חרמ"ש 9 את העיר אל-עריש והשלים את כיבושה בסיוע כוחות של חטיבת חי"ר 99 שהגיעו מאוגדתו של שרון.
בעיר נשארו כוחות של חטיבת משמר הלאומי המצרית 28.
גדוד 9 תקף מדרום ופלוגת הסיור של חטיבה 99 תקפה מצפון בסיוע מרגמות.
בשעות אחר הצהרים נכנעה העיר.
בקרב נהרג גם סא"ל אלכס בניה ממפקדת האוגדה שהיה על טנק הפיקוד.
מהלכי האוגדה > שלב קרב התקדמות

ב-6 ביוני אחר הצהריים נתן המטכ"ל המצרי פקודת הנסיגה הכללית שהפכה את המלחמה לקרב התקדמות
.
צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
לאחר הבקעת קו-ההגנה השני התפצלה האוגדה לציר הצפוני (אל עריש–קנטרה) ולציר המרכזי (ג'בל ליבני–אסמאעיליה).
תוך שלושה ימים נוספים, שכללו קרבות שריון עם יחידות מצריות, הגיעה לגדות תעלת סואץ.
חטיבה 60 כבשה את ביר לחפן וביר גפגפה. האוגדה הייתה בהתארגנות באזור צומת ביר-גפגפה.
קרב הלילה של חניון האמכ"סים: ב-7 ביוני בשעה 15:00 קיבל גדוד 19 (חטיבה 60) לנוע על ציר ביר-גפגפה איסמעליה לכיוון התעלה בדיווח שהציר פתוח. הגדוד כלל פלוגת טנקים מוגברת (פלוגה ג' שכללה 12 טנקים) כוח סיור והנדסה ומפקדת הגדוד.
במהלך חניון לילה מערבית לביר-גפגפה נתקל הגדוד, המצויד בטנקי AMX-13 בכוח מצרי גדול מדיוויזיית השריון 4 המצויד בטנקי T-55 העולים עליהם באיכותם. גם מטווח קרוב הפגזים חודרי-שריון שירו טנקי הגדוד לא חדרו את שריון טנקי האויב. לגדוד היו 21 הרוגים ועשרות פצועים בתוך פחות משעה, מרביתם לא בקרב שב"ש, אלא בזחל"ם החבלה שהתפוצץ כבר בתחילת הקרב). טנקי האמכ"סים תמרנו ואיגפו את הטנקים המצרים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד. צוותי טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים. הטנקים המצריים הנותרים נסוגו ותפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
פלוגת השרמנים מגדוד 268 הגיעה אל חניון גדוד 19 עם שחר והחלה גם היא להעסיק באש את המצרים. בהמשך הגיעו מטוסים של חיל האוויר והפציצו את הטנקים המצרים. אלו נסוגו עד למרחק של חמישה קילומטרים מן החניון, ובכך תם למעשה הקרב.
אלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה. הפלוגה נתקלה בהמשך במארב של טנקים מצריים והשמידה עשרה מהם. בקרב זה נהרגו מפקד הפלוגה רב-סרן שמאי קפלן וחייל נוסף.
מהלכי האוגדה > סיום המלחמה

לאחר הקרבות במרכז סיני נעו כוחות האוגדה לכיוון תעלת סואץ בשני צירים.
בציר הצפוני נע כוח גרנית. הכוח הגיע עם שחר ה-8 ביוני 1967 למרחק של כ-20 ק"מ ממזרח לקנטרה.
המצרים הפעילו לבלימתו כוח משולב שהיה למעשה העתודה של מפקדת החזית.
ב-7 ביוני בשעה 11:30 חזרו כוחות הצנחנים מפעילות בעזה עם גדוד נח"ל מוצנח ופלוגת סיור וכוח השריון שלו (גדוד 46 עם 12 טנקים).
עם חזרת כוחות הצנחנים קיבל פיקוד על הכוח אל"ם רפאל איתן, מח"ט הצנחנים והחל בתקיפת המתחם שהקימו המצרים בחפזון במבואות קנטרה.
רפאל איתן נפצע קשה בראשו במבואות רומני שבצפון מערב סיני, וישראל גרנית קיבל פיקוד שוב על הכוח.
לאחר מכן נכבשה קנטרה בקרב שריון. יחידות הסיור והתול"רים של הצנחנים המשיכו בתנופת ההסתערות, כבשו את צומת קנטרה-איסמעיליה והשמידו מערך ארטילרי מצרי. לעת ערב תקפו טנקי ה"פטון" והצנחנים את קנטרה כש"כוח גרנית" מאבטח כלפי דרום.
בשעה 18:00 נכבשה קנטרה וכוחות צה"ל התייצבו לראשנה על "קו המים".
דן שומרון שפיקד על כוח סיור רכוב על ג'יפים במסגרת האוגדה, היה הצנחן הראשון שהגיע לתעלת סואץ.
לאחר הקרב קיבל אל"ם אהרן דוידי את הפיקוד על הצנחנים, ותוך זמן קצר הצטרפו לכוח חיילי חטיבת הצנחנים הנותרים.
בציר הדרומי לכיוון איסמעיליה, נע בלילה כוח סיור בפיקוד מפקד הסיירת החטיבתית של חטיבה 7, אורי אור.
הכוח כלל פלוגת טנקים (שישה במספר) בפיקוד שלום עין-גל וסוללת תותחים מתנייעים.
לפנות בוקר הגיע הכוח לתעלה.
חבירת שני הכוחות הייתה בגשר הפירדאן.
עד תום המלחמה ביצעה חטיבה 60 בלימת התקפות נגד ליליות של שריון מצרי, וייצבה קו מצפון לקנטרה.
סיכום הקרבות

האוגדה כבשה את פתחת רפיח בקרבות הבקעה קשים, ולאחר מכן פרצה לסיני והגיעה עד לתעלת סואץ.
בקרב ההבקעה התחוללו חמישה קרבות טנקים עיקריים בין טנקי ה"צנטוריון" וה"פטון" הישראליים לבין טנקי T-34, טנקי ה"סטלין" ותותחי הנ"ט המצריים.
לאוגדה 164 חללים:
14 חללי מפקדת האוגדה, 71 חללים מחטיבה 7, 45 חללים מחטיבה 35, 14 חללים מגדוד 46 ו-20 חללים מחטיבה 60.
לאחר המלחמה סיפר האלוף טל על רוח הלחימה בהבקעה:
ידענו, שהקרב הראשון של ההבקעה ברפיח הוא למעשה קרב-מבחן בינינו ובין הצבא המצרי, שעשר שנים לא היה לנו איתו מגע. היה ברור לכל החיילים והמפקדים, שזהו המבחן, ולכן תבוצע המשימה ללא התחשבות באבדות.
מורשת והנצחה

פעולות האוגדה הביאו במידה רבה לתהילת חיל השריון הישראלי.
מורשת והנצחה > עיתונות

תמונת הניצחון הידועה מקרבות האוגדה הייתה של יוסי בן-חנן, קמב"ץ חטיבה 7, שהצטרף לפלס"ר 7, רוחץ במי תעלת סואץ ומניף רובה AK-47 (קלשניקוב) מעל לראשו. התצלום הופיע בשער מגזין לייף מ-23 ביוני, וזכה לתפוצה עולמית.
מורשת והנצחה > ספרות ושירה

הספר "חשופים בצריח" של שבתאי טבת, מתאר בלחימתה של אוגדת 84 בסיני, תוך התמקדות בפעולתה של חטיבה 7. הספר כולל את התפתחות השריון ומתאר גם את פעולות כוחות השריון ברמת הגולן במלחמה זו.
ניצחונה של אוגדה 84 בקרב רפיח והתקדמותה בחצי האי סיני, הונצחו בשירו של יורם טהר-לב (בביצוע אריק לביא), קרב רפיח.
באנו שחורים כפיח
באנו קרועים אבל,
אנו אחרי רפיח
כמו שרצית טל!
...
בחמישה ביוני
גדוד השריון פרץ
בשנת 1968 הקליט אריק לביא את האלבום "אריק לביא שר לאוגדת הפלדה", שהוקדש לחיילי אוגדת האלוף ישראל טל, שלחמו במלחמת ששת הימים. השירים הבולטים באלבום היו "קרב רפיח", "כיפק היי", "מי שחלם" ו"עלי קרב".
מורשת והנצחה > אנדרטאות

בשנת 1977 הוקמה "אנדרטת אוגדת הפלדה" המנציחה את שמות 164 חללי האוגדה במלחמה.
האנדרטה נחנכה ב-1977 בעיר ימית. עם פינוי סיני נהרסה האנדרטה, ואנדרטה דומה לה הוקמה בחבל שלום, סמוך למושב יתד.
לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשמ"ג-1983 הנפיק השירות הבולאי את הבול "אנדרטה לחללי אוגדת הפלדה"
.
אנדרטה לחללי גדוד 46 שנפלו במלחמה הוקמה במושב עין הבשור.
מורשת והנצחה > ציונים לשבח

לוחמים רבים עוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב. ביניהם:
עיטור הגבורה (4)- דניאל ורדון (פלוגת הסיור של חטיבה 99- אל עריש), יוסף לפר (גדוד 46: חאן-יונס), בני ענבר (גדוד 46: רפיח), אורי וייסלר (פלס"ר 7: רפיח);
עיטור העוז (8)- אהוד אלעד (גדוד 79), שמאי קפלן (גדוד 82), אברהם מוניץ (גדוד 82), אורי ישראלי, חיים פניכל (פלס"ר 7), מאיר כהן (צנחנים, כפר שאן), דוד פלץ, יוסף טמיר (טאויל), יעקב מורגן (חיל האוויר);
עיטור המופת :
מפח"ט 7: ברוך הראל (פינקו), יואל גונן.
גדוד 82: אהרון טל (סטולר), שמואל (פרידמן) דרור,
גדוד 79: אביגדור קהלני (רפיח), עמרם מצנע, אילן מעוז (קרב אל-ג'ירדי), שלום ניסים (קרב רפיח).
פלס"ר 7: עמוס אילון, יעקב ירקוני, משה ישבי, שאול גרואג, אורי זנד (אל עריש), משה פרי, אליהו (אלי) ריקוביץ, חיים לביא, שמואל בייליס, יהושע (פורמן) פרימור (קרב רפיח).
גדוד 46: עמוס כץ, דן שני (רפיח).
חטיבה 35: דן שומרון, דני רהב וולף, בנימין קידר (קלינמן) (קנטרה), שמעון דרור (קנטרה), נפתלי פישר.
עמירם גורן, משה ששון, פסח שור, ניקולס מורפורנו, אריה לוצ'י (קרב אל-ג'ירדי), רם כהן, דב ים (קרב אל-ג'ירדי), אריה (ג'ו) גורל, רמי (ביטון) אורן, אריה יונגר (קנטרה), גד פרידן (קנטרה), יוסף פריינטה (רפיח ג'ירדי), יעדור רזיטל (חובש- ח'אן יונס), סעדיה יונתי (ח'אן יונס), נתן עמי-מור (עמי סיסמן) (ח'אן יונס) ועוד;
לקריאה נוספת

ראנדולף וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת ששת הימים, מאנגלית: אריה חשביה, הוצאת מסדה, 1967.
שבתי טבת, חשופים בצריח, הוצאת שוקן, 1968.
אפריים (פיחוטקה) חירם וחבריו,הצנחן: מרפיח עד לתעלה - החטיבה במלחמת ששת הימים, מפקדת חטיבת הצנחנים, 1968.
הערות שוליים

↑  אל"ם ישראל גרנית,
כוח משימה משורין, מערכות 202, נובמבר 1969, עמודים 12-14
↑  אל"ם מאיר פעיל, שלושה קרבות רפיח אל עריש: 1948 1956 1967, מערכות 193, יולי 1968, עמודים 4-16.
↑  אלי אייל, טייסת הפוגות במלחמת ששת הימים, באתר "מרקיע שחקים"
↑  מסמכי מוחמד חסנין הייכל, פסקת: Discussion on the Sinai and Strategic Depth, אתר האקדמיה של הצי האמריקאי. על פי מקורות אחרים, פקודת הנסיגה ניתנה ב-6 ביוני אחר הצהריים, לאחר שעאמר למד על כיבוש מתחם אום-כתף וכישלון מתקפת הנגד המצרית בביר לחפן.
↑  יעקב שילה, ‏ליל הלהבות, שריון 26, יולי 2007, עמ' 77-72, באתר "יד לשריון"
↑  אשר (קרלוס) פורת, חלוק לבן כומתה שחורה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, עמוד 232, באתר "יד לשריון"
↑  גבורתו של שלום עין גל שלא זכה לצל"ש רשמי, באתר הגבורה
↑  רס"ן אברהם, קרבות טנקים בפתחת רפיח במלחמת ששת הימים, מערכות 202, אוקטובר 1969, עמודים 4-11.
↑  עמי שמיר ואביעזר גולן, ספר הגבורה, אגודת העיתונאים, 1967, עמ' 44.
↑  יוסי בן-חנן בשער "לייף"
↑  מידע על בול יום הזכרון לחללי מערכות ישראל התשמ"ג, באתר התאחדות בולאי ישראל;
אריה לינדנבאום, בולים | אגם ואנדרטת ימית ליום העצמאות, דבר, 25 בפברואר 1983
↑  אסף קמר, תחת אש, בתופת והרוגים מסביב. סיפורם של שלושה מקבלי עיטור המופת בששת הימים, באתר ynet, 6 במאי 2017.
| ישראל אוגדות צה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | אוגדת הבשן (210)  • עוצבת הגליל (91)  • עוצבת געש (36)  • עוצבת המפץ (146)  |  |
| פיקוד המרכז | אוגדת אזור יהודה ושומרון (877)  • עוצבת האש (98)  • עוצבת הבזק (99)  • האוגדה המזרחית |  |
| פיקוד הדרום | אוגדת עזה (143)  • עוצבת אדום (80)  • עוצבת הפלדה (162)  • עוצבת סיני (252)  |  |
| פיקוד העורף | אוגדת יערה |  |
| זרוע היבשה | אוגדת דוד (96)  |  |
| אוגדות צה"ל שפורקו | במאה ה-20: אוגדה 440  • אוגדה 77 • אוגדה 84 • אוגדה 85  • יק"ל בשנת 2004: אוגדת יהודה  • אוגדה 81 • אוגדה 220  • עוצבת אתגר  • אוגדה 194  אחרי 2004: עוצבת עמוד האש  • עוצבת עידן  |  |
מפקד האוגדה אלוף ישראל טל ומח"ט הצנחנים אל"ם רפאל איתן במהלך המלחמה
שלב ההבקעה
התקדמות כוחות צה"ל בסיני
טנקי שרמן M51 באזור רפיח במהלך המלחמה
שבויים מצרים באזור אל עריש
"אנדרטת אוגדת הפלדה", חבל שלום
יהודה לייב פוחובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בספטמבר 1869 מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 במאי 1963 (בגיל 93) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
משפחת פוחובסקי, 1924 לערך. מימין לשמאל: גבריאלה, תיאודור (טדי), אהובה, יהודה-לייב, הילדה.
יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי (1 בספטמבר 1869, תר"ל, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 במאי 1963, תל אביב) היה רופא, מראשוני המנתחים בארץ ישראל, מנהל בתי החולים "שער ציון" ו"גלעד" (ליולדות), ממייסדי תל אביב.
פרסומיו

המלריה: מהות המחלה והמלחמה בה, יפו: דפוס איתן, תר"פ (סדרת "לעם"). (חוברת)
"ראשית הכירורגיה העברית", הרפואה, 1937: 12: 40–41.
ראו גם

ההסתדרות הרפואית בישראל
לקריאה נוספת

נסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ ישראל 1799–1948, 1998.
מ' שדמי, 'ד"ר לייב פוחובסקי', הרפואה, 1958: 54: 133–134.
נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ-ישראל, 1799–1948, זכרון יעקב: איתי בחור, מהדורה ג', עמ' 362, 2021.
אבישי גולץ, ד"ר יהודה לייב (אריה ליאון) פוחובסקי ובית החולים 'גלעד', אור עקיבא: איתי בחור, 2021.