stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתקפת ההאקרים על סרטי סוני
ההאקרים

קבוצת "שומרי השלום" הוא הכינוי לקבוצת ההאקרים שאיימה לבצע פיגועי טרור בסגנון 11 בספטמבר באולמות הקולנוע שבהם יוקרן הסרט "ראיון סוף". לדעת קהילת המודיעין האמריקאית מדובר בקבוצת האקרים הנתמכת על ידי ממשלת קוריאה הצפונית ואולי אף לשכה 121 או לשכה 91 של לשכת הסיור המרכזית בקוריאה הצפונית (הסוכנויות הממשלתיות ללוחמת סייבר חשאית וכפופה לצבא קוריאה הצפונית)
המניע האפשרי לתקיפת מחשבי החברה הוא הפצת הסרט "ראיון סוף" שהופק על ידי סרטי סוני ומגולל עלילה בדיונית בדבר ניסיונותיהם של שני עיתונאים אמריקאים להתנקש בחייו של מנהיג קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און. בכירים צפון קוריאניים כבר הביעו בעבר שאט נפש מהפצתו המתוכננת של הסרט. בדצמבר 2014 ממשלת ארצות הברית האשימה את קוריאה הצפונית באחריות למתקפה והנשיא ברק אובמה אף האשים את קוריאה הצפונית בניסיון לכפות צנזורה על ארצות הברית ולמנוע הפצת סרט בידורי ותו לא.
לשכת החקירות הפדרלית בארצות הברית קישרה באופן רשמי בין ממשל קוריאה הצפונית למתקפות הסייבר חרף דחייתה של קוריאה הצפונית האשמות מסוג זה. הממשל בקוריאה הצפונית אף הציע לנהל חקירה משותפת בנושא.
יותר מחודש לאחר המתקפה פרסמה חברה לאבטחת מידע חשד לפיו מאחורי המתקפה עומדת עובדת לשעבר בסרטי סוני שכעסה על פיטוריה מהחברה.
ראו גם

התקפות רשת
הערות שוליים

↑  הצהרת החברה כתגובה למתקפת ההאקרים על תשתיות המידע שלה
↑  Paul R. La Monica, ‏Sony hack sends stock down 10% in past week, ‏CNN Money, ‏15 בדצמבר 2014
↑  בנימין טוביאס, "יום אסוני", מוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, עמוד 18–19, 19 בדצמבר 2014
1 2  Hackers who targeted Sony invoke 9/11 attacks in warning to moviegoers, ‏The Guardian
↑   האקרים לאולפני סוני: "טוב שגנזתם את הסרט - אל תעשו עוד בעיות", באתר TheMarker‏, 19 בדצמבר 2014
↑   ישראל פישר, תשכחו מצפון קוריאה: האם עובדת נקמנית אחראית על הפריצה לסוני?, באתר TheMarker‏, 30 בדצמבר 2014
| ברק אובמה |
| --- | --- | --- |
| משפחה | ברק אובמה האב (אב) • אן דנהאם (אם)  • מישל אובמה (רעיה) • מלאייה אובמה (בת) • נטאשה "סשה" אובמה (בת) • בו (כלב) |  |
| ספרים | חלומות מאבי (1995) • תעוזת התקווה (2006) • ארץ מובטחת (2020) |  |
| הנצחה | המרכז הנשיאותי על שם ברק אובמה • הר אובמה • אפטוסטיכוס ברקאובמהי • ברק אובמה פלאזה |  |
| נשיא ארצות הברית ה-44 | נשיא ארצות הברית ה-44 |  |
| מערכות בחירות | הבחירות לנשיאות 2008 • הבחירות לנשיאות 2012 |  |
| אירועים מרכזיים בכהונתו | מלחמת אפגניסטן (2001-2014) • מלחמת עיראק (2003–2011) • אובמה-קר (2010) • פרשת קייבלגייט (2010) • גל סופות הטורנדו בארצות הברית (2011) • מבצע חנית נפטון (2011) • הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק (2012) • הפיגוע במרתון בוסטון (2013) • מתקפת ההאקרים על סרטי סוני (2014) • הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית (2015) |  |
| קבינט | ג'ו ביידן (סגן הנשיא) • הילרי קלינטון (מזכירת המדינה) • ג'ון קרי (מזכיר המדינה) • רוברט גייטס (מזכיר ההגנה) • ליאון פאנטה (מזכיר ההגנה) • צ'אק הייגל (מזכיר ההגנה) • אשטון קרטר (מזכיר ההגנה) |  |
| שונות | השבעתו הראשונה לנשיאות (2009) • נאומו באוניברסיטת קהיר • כרזת ה"תקווה" (2008) • השבעתו השנייה לנשיאות (2013) |  |
אריה זריצקי

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1942 (בן 82) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  בקטריולוגיה 
 מקום מגורים:  להבים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קופנהגן (נובמבר 1972)  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת לסטר 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1 באוקטובר 2011)  אוניברסיטת לסטר (1 בינואר 1971–30 בנובמבר 1971) 
 מספר צאצאים:  3 
 ariehz.weebly.com
 
אריה זריצקי (נולד ב-6 ביוני 1942) הוא מיקרוביולוג ישראלי בתחום הבקטריולוגיה.
ביוגרפיה

אריה זריצקי נולד וגדל בתל אביב לבצלאל זריצקי ורחל זריצקי לבית פולונסקי, אח לאדריכלית ארנונה אקסלרוד. אריה נקרא על שם דודו מצד אימו, אריה פולונסקי שנרצח על ידי האצ"ל בגלל חשד שהלשין על חבריו לבריטים (שמו טוהר לאחר שנים רבות). לאחר שירות צבאי בחיל ההנדסה ולימודים אקדמיים עבר להתגורר בבאר שבע.
זריצקי השלים את לימודיו לתואר ראשון בגנטיקה ובביוכימיה ותואר שני בגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966). את הדוקטורט השלים באוניברסיטת לסטר באנגליה (1971) תחת הנחייתו של רוברט (בוב) פריצ'רד בנושא שכפול DNA וחלוקת התא. לאחר מחקר בתר-דוקטור בקופנהגן, דנמרק, בנושא בקרת גדילה בחיידקים, הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973).
פעילות מדעית ואקדמית

מחקריו של זריצקי מתמקדים בשני תחומים של בקטריולוגיה: מדע בסיסי, יישומי, ושילובים שונים ביניהם; הדברה של חרקים מזיקי חקלאות ומעבירי מחלות באמצעות חיידקים שמייצרים רעלנים ייחודיים נגדם מחד, והבנת הפיזיולוגיה של חיידקים והווירוסים שלהם (בקטריופאג', באנגלית bacteriophages) מאידך. מחקריו הבסיסיים מתמקדים בהבנת הקשר בין חלוקת תא החיידק וקביעת ממדיו לבין הכפלת הנוקליאואיד שלו, וכן ביחסי הגומלין בין החיידקים והוירוסים שלהם. מחקריו היישומיים עוסקים בהדברה ביולוגית של זחלי יתושים, והובילו לפתיחה של חברת הזנק בשם Bio San Ltd, שלאחר מכן נסגרה משום שלא היה ניתן לקבל אישור לבחון את החיידקים הטרנסגניים בניסויי שדה. בשנת 2012 פרש לגמלאות, אך המשיך לעסוק במחקר. זריצקי זכה בכ-40 מענקי מחקר ופרסם למעלה מ-130 מאמרים בכתבי-עת מדעיים לאורך השנים.
זריצקי כיהן כראש המחלקה למדעי החיים וכמשנה-דיקאן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פעילות ציבורית

זריצקי היה חבר ההנהלה של חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. בשנים האחרונות מתנדב בארגון השומר החדש בדרום הר חברון.
חיים אישיים

זריצקי מתגורר בלהבים. נשוי להילה זריצקי, יועצת חינוכית בגמלאות, ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  R H Pritchard, A Zaritsky. Effect of thymine concentration on the replication velocity of DNA in a thymineless mutant of Escherichia coli. Nature (1970)
↑  A Zaritsky. On dimensional determination of rod-shaped bacteria. J Theor Biol (1975)
↑  H Hadas, M Einav, I Fishov, A Zaritsky. Bacteriophage T4 development depends on the physiology of its host Escherichia coli. Microbiology (1997).
↑  V Khasdan, E Ben-Dov, R Manasherob, S Boussiba, A Zaritsky. FEMS Microbiol Lett. (2003)
↑  ORCID
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007391961005171  ORCID: 0000-0001-9333-6854  ResearcherID: K-2578-2012  VIAF: 110148449579215690037   WorldCat (עם VIAF): 110148449579215690037 
קורות חייו של פרופסור אריה זריצקי, בדגש על פעילותו המדעית והאקדמית
כוח תומך לחימה

מסוק מעמיס אספקה צבאית מספינה צבאית במטרה להעביר אותה ליחידת שדה
קופסאות שימורים צבאיות אמריקניות במהלך ארוחה של לוחם בווייטנאם
כוח תומך לחימה הוא חלק מיחידה צבאית, המורכב מחיילים שאינם מוגדרים כלוחמים, אך נותנים ללוחמים שירותים הכרחיים המאפשרים את מילוי תפקידם, בשגרה ובחירום.
תפקידו של הכוח תומך הלחימה שונה בעת שגרה ובעת חירום, כמו גם תנאי עבודתו. בעת חירום, הכוח תומך הלוחמה עובד באופן המאפשר לו לנוע במהירות בעקבות הכוח הלוחם, ולהיערך לעומס עבודה בלא התרעה. ביחידות הלוחמות ביבשה, הכוח תומך הלחימה מצוי בעת חירום בסמיכות לזירת הקרב, וחלקים ממנו עשויים להיות תחת אש.
היסטוריה

לפני העת החדשה, לא לכל הצבאות היו כוחות תומכי לחימה, ועל כן הצבאות שלא היו להם כוחות כאלה קיבלו את אספקתם בביזת האויב ואחרים, כתוצאה ממגבלה זו, יצאו למסעות כיבוש קצרים בלבד. מי שהעלה את חשיבותם של הכוחות תומכי הלחימה לתודעה הביטחונית הציבורית היה נפוליאון בונפרטה, שטבע את הביטוי "הצבא צועד על קיבתו". כמפקד צבא צרפת, הציע בונפרטה פרס כספי גדול למי שיפתח את קופסאות השימורים שהיו מאפשרות לצבא לצאת למסעות כיבוש ארוכים בלא התעסקות בשוד, בביזה, בצייד ובליקוט מזון.
לצד אספקת המזון והביגוד התפתחה אספקה של תחמושת וחלקי חילוף לכלי נשק. לפני המצאת התותח והרובה, כלי הנשק שדרשו אספקת תחמושת היו הקשתות והבליסטראות. הבליסטראות היו כלי נשק נייחים, ולא היה דרוש כוח שיוביל את התחמושת שלהם, ואילו גילוף חצים עבור הקשתות הייתה משימה פשוטה שהקשתים היו יכולים לערוך בין הקרבות.
כלי הנשק הקרים לא היו בנויים מחלקים שניתן להחליף. כשהם נשברו, היה צורך לתקן אותם או להחליף את הכלי כולו. עד למהפכה התעשייתית, הרובים והתותחים היו בנויים ביד, ועל אף שהיו להם חלקים, חלקים אלה היו שונים במעט מכלי נשק אחד למשנהו, ולא הייתה יכולת לייצר חלקים זהים לחלוטין שישמשו כחלקי חילוף. לכן, במקרה שחלק מנשק התקלקל, היה צורך להשקיע בתיקון אותו החלק או להחליף את הנשק כולו. המלחמה הראשונה שבה הכוחות בחזית לא נדרשו להתעכב על תיקון חלקי נשק, ולא נדרשו לשאת עמם מלאי גדול של כלי נשק חליפיים הייתה מלחמת העצמאות האמריקנית. הנשק של הצבא האמריקני הצעיר יוצר כולו לקראת אותה מלחמה במספר מצומצם של מכונות, והדבר אפשר להרכיב כלי נשק תקין משני כלי נשק שהתקלקלו להם חלקים שונים, ואפילו להזמין מלאי גדול של אותם חלקי נשק שנוטים להתקלקל יותר מהאחרים.
למעשה, במלחמת העצמאות האמריקנית, החלה טקטיקה של פעילות מכונאים בחזית. במלחמה זו החלו לחשוב באילו תיקונים כדאי לנשק המלווה את הכוחות הלוחמים להשקיע, אילו חלקים כדאי לנשק להחליף ולשלוח אל העורף למטרות תיקון ואילו חלקים כדאי להחליף ולזרוק.
צה"ל

ההגדרה הרשמית לתומך לחימה היא חייל המשרת ברמת פעילות א' או א'+ אך אינו לוחם. שימוש בהגדרה זו נעשה לצורך חישוב משכורת צבאית, מענקי שחרור ועוד.
דוגמאות לתומכי לחימה בצה"ל:
בפלוגה לוחמת יש כוח תומך לחימה קטן, שמפקדו הוא הרב-סמל הפלוגתי (בצה"ל מכונה בקיצור: רס"פ), ושכפוף ישירות לסגן מפקד-הפלוגה. הכוח מכיל את רב-הסמל הפלוגתי עצמו, את סגנו, את הפקידה הפלוגתית, את נהג רכב המנהלה, את החובש הפלוגתי, וחיילים שנקראו למטרות תמיכת לחימה מהמחלקות הלוחמות. כוח זה בפיקוד רב-הסמל הפלוגתי מרכז גם את הסיוע תומך הלוחמה שהפלוגה מקבלת מבחוץ, לרוב מפלוגת המפקדה של הגדוד (במקרה שמדובר בפלוגה ששייכת לגדוד). בפלוגת שריון יש בדרך כלל גם חוליה טכנית, בפיקוד נגד בקבע  המחט״פ ( מפקד חוליה טכנית פלוגתית).
בגדוד לוחם יש פלוגת מפקדה שבראשה מפקד פלוגה, שמתוקף תפקידו מרכז את ענייני הלוגיסטיקה - במובנה הרחב - בגדוד. פלוגה זו מכילה מספר מחלקות תומכות לחימה. בראש כל מחלקה עומד קצין מקצועי בתחומו (כגון במחלקת הרפואה - התאג"ד, שמפקדו הוא רופא, מחלקת התקשוב והקשר שמפקדה הוא קצין הקשר הגדודי ), או נגד. על פי רוב, המחלקות המפותחות ביותר בפלוגת המפקדה, הן מחלקות החימוש והלוגיסטיקה. בראש מחלקת החימוש עומד קצין-חימוש, והיא מחולקת לתת-מחלקות שמכילות חיילים מקצועיים המתקנים כלי נשק וכלי רכב, ובוחנים ומתקנים תחמושת. בראש תת-המחלקה המטפלת בכלי הרכב מצוי קצין או נגד נוסף. מחלקת הלוגיסטיקה מורכבת מקצין-לוגיסטיקה ומתתי-מחלקות בראשות נגדים, והיא מופקדת על הצרכים הבסיסיים של כוח-האדם שבשדה הקרב, כמו מזון ושתייה, וציוד בסיסי שאינו נשק.
לקריאה נוספת

מ' גאנם, א' עמיחי, ‏פיקוד ושליטה על יחידות הלוגיסטיקה, מערכות 445, אוקטובר 2012
הערות שוליים

↑  אף שבצה"ל קיימת דרגת רב-סמל, היא נועדה לנגדים, והרס"פ, למרות שם תפקידו, לרוב הוא חייל סדיר בדרגת סמל ראשון.
↑  בפלוגות חיל רגלים החובש הפלוגתי נחשב ללוחם, והוא מסופח במשימות שונות לגורמים שונים בפלוגה.
אלי ליפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1961 (בן 63) י"ב בטבת ה'תשכ"ב תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  גבעתיים
 עיסוק:  היסטוריון של הרפואה המשפטית
 תואר:  לימודי פרסום ויחסי ציבור במכללה למנהל - 1984  תואר שני בפסיכולוגיה משפטית באוניברסיטת לסטר (למידה מרחוק), אנגליה - 2000  לימודי רפואה משפטית, טכנאות נתיחה וחניטת גופות במכון אבו כביר ואוניברסיטת תל אביב - 1988  לימודי מדעי המוות וחניטת גופות - 2017 אירלנד
אלי ליפשטיין (נולד ב-19 בדצמבר 1961, י"ב בטבת ה'תשכ"ב) הוא מומחה למדעי המוות, היסטוריון של הרפואה המשפטית/פתולוגיה, סופר ומרצה ישראלי, אשר חשף את פרשת נטילת האיברים מגופות במכון המשפטי 'אבו כביר', ללא אישור המשפחות.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה. אביו שימש כמפקח פדגוגי ברשת אורט ואימו כפרופסורית לביוכימיה במכון הוולקני.
קריירה

לאחר תום לימודיו בפרסום, החל ליפשטיין לעסוק בתחום. באקראי, נתקל במודעה בעיתון אשר הציעה מסלול הסבה מקצועית לתפקיד עוזר בחדר נתיחה במכון לרפואה משפטית באבו כביר. בשנת 1986, ליפשטיין החליט לבקר במקום כהתנסות אנתרופולוגית, אך לבסוף הביע עניין רב בתחום והצטרף לתוכנית ההסבה. לאחר שנים, הביע את המשיכה לתחום "כאומנות בה מתנקז הצער, האלימות והרוע במקום אחד".
תחילת דרכו החלה באינתיפאדה הראשונה, בה הוא השתתף ביחד עם היועץ המשפטי בנתיחות של משתפי פעולה פלסטינים עבור השב"כ וצה"ל. לאחר מכן, התקדם לתפקיד טכנאי הנתיחות הראשי, ובהמשך מונה למנהל מחלקות בחדרי הנתיחה, ואף השתתף בנתיחה שלאחר המוות של ראש הממשלה לשעבר, יצחק רבין.
במהלך תפקידו, התעמת עם פרופ' יהודה היס לגבי נושא נטילת איברים ללא אישור המשפחות והסתרת מידע מהן. לאחר שלא זכה למענה, חשף את הסיפור במספר גופי תקשורת, מה שהוביל להדחתו של פרופ' היס ולמינויו של ד"ר חן קוגל כמחליפו, תוך שינוי שיטות העבודה במכון וקיום מבצע "מנוחה בכבוד" בו נקברו האיברים שנקצרו ללא רשות המשפחות בקברי הנפטרים. פרשה נוספת אותה חשף הייתה לקיחת ליבו של דודו טופז ללא רשות על ידי פרופ' היס.
ליפשטיין השתתף בוועדה בכנסת בנושא ילדי תימן החטופים, בה העיד על היסטוריית הנתיחות לאחר המוות שבוצעו בגופות התינוקות.
כיום, משמש ליפשטיין יועץ בנושאי הרפואה המשפטית ולחוות הדעת שמונפקות במכון, כהיסטוריון של המכון הפתולוגי ונחשב למומחה בתולדות הרפואה המשפטית בישראל, והוא מרצה בנושאים אלו עבור גופים ואירועים שונים.
ספרו

בשנת 2008, הוציא ליפשטיין את הספר "חי בן המתים" (הוצאת אוריון), רומן העוסק באופי העבודה במכון המשפטי ועל לבטים שונים והתמודדויות, בנוסף למקרים מפורסמים כגון התאבדויות, נתיחת גופתו של יצחק רבין ועוד אירועים בעילום שם. הספר גם סוקר את היסטוריית המקום והאירועים שהובילו לפתיחתו, כולל תולדות המשפחה שהתגוררה במקום במקור.
הספר נחשב לרב מכר והוא נלמד בפקולטות להיסטוריה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה ברחבי ישראל.
בנוסף לספרו, ליפשטיין פרסם מאמרים, בין היתר לטובת האנציקלופדיה העירונית תל אביב.
תארים ולימודים אקדמאיים

לימודי פרסום ויחסי ציבור במכללה למנהל - 1984
תואר שני בפסיכולוגיה משפטית באוניברסיטת לסטר (למידה מרחוק), אנגליה - 2000
לימודי רפואה משפטית, טכנאות נתיחה וחניטת גופות במכון אבו כביר ואוניברסיטת תל אביב - 1988
לימודי מדעי המוות וחניטת גופות - 2017 אירלנד
חיים אישיים

מתגורר בגבעתיים, נשוי לדורית ואב לשניים.
הרכבת הצבאית העות'מאנית

הרכבת בארץ ישראל הייתה אחד הנכסים האסטרטגיים שהיו בידי הטורקים במלחמת העולם הראשונה. מפקדת הצבא העות'מאני השתמשה ברכבות כדי לשנע גייסות ואספקה אל חזית הלחימה. הרכבות היו בפועל ברשותו הבלעדית של הצבא לאחר שהופקעו מבעליהן האזרחיים. לייעול תפקוד מערך הרכבות הועברה מנהלת מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק שבסוריה לחיפה בארץ ישראל.
בפרוץ המלחמה עמדו לרשות השלטון העות'מאני מסילות הרכבת הבאות:
מסילת הרכבת החיג'אזית בתוואי דמשק - מדינה בחצי האי ערב - ארכה 1,302 ק"מ.
רכבת העמק והמשכה במסילת הרכבת דרעא-צמח, בתוואי דרעא בסוריה - חיפה - ארכה 161 ק"מ.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים, בתוואי יפו - ירושלים.
טרום המלחמה > הרכבת החיג'אזית

מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק למדינה ולמכה באצטלה של מסילה לשירות עולי הרגל המוסלמים המקיימים את מצוות החאג' הייתה ציר האספקה הראשי של הצבא העות'מאני למערכיו ברחבי המזרח התיכון, מדמשק דרומה לעבר הירדן, ארץ ישראל, חצי האי סיני בואכה תעלת סואץ. טרום המלחמה תכננו העות'מאנים את חיבור הערים החשובות במזרח התיכון, ביניהן ירושלים, ברשת מסילות ברזל שיחוברו למסילת הברזל החיג'אזית. יישום חלקי של התוכנית הביא את מסילת השומרון שמוצאה בפולה, על שלוחת דרעא-חיפה - רכבת העמק כפי שנודעה ביישוב, עד סילת א-ד'אהר מצפון לשכם. בזמן המלחמה הוארכה המסילה עד שכם. הפסקת הסלילה טרם הגעתה לירושלים הייתה בשל דרישה צרפתית, שחששו שהמסילה החדשה תתחרה עם מסילת הרכבת יפו–ירושלים בבעלות צרפתית הפעילה מאז 1892. העות'מאנים נענו זמנית לדרישה הצרפתית משום בקשתם לשמיטת חובות ורשות לגייס הון בצרפת.
טרום המלחמה > הרכבת לירושלים

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה האימפריה העות'מאנית אשר שלטה בארץ ישראל למעצמות המרכז. מסילת הברזל לירושלים הייתה בבעלות חברה צרפתית בשם "חברת הרכבת העות'מאנית מיפו לירושלים וסעיפים" שנוסדה כבר בשנת 1889. צרפת הצטרפה למדינות ההסכמה אשר נלחמו במעצמות המרכז. ומשכך הפכו בעלי מסילת הרכבת יפו–ירושלים לנתיני אויב והשלטונות העות'מאניים הפקיעו מידם את מסילת הברזל והקו הושבת. במהלך המלחמה פרקו העות'מאנים את המסילה בין תחנת הרכבת יפו לתחנת הרכבת לוד, הן משום שחששו שבהינתן נחיתה בריטית בחוף יפו ייפול לידם מן המוכן ציר לוגיסטי מסילתי לירושלים והן משום שרצו להרחיק את המסילה הצבאית לאורכה של הארץ מטווח תותחי הספינות הבריטיות. בעזרת רכיבי המסילה המפורקת סללו את המסילה המזרחית העות'מאנית מהעורף בצפון ארץ ישראל עד החזית בחצי האי סיני.
בזמן המלחמה > המסילה לדרום ושלוחותיה

בעקבות ההוראה של ג'מאל פאשה לכבוש את תעלת סואץ מידי הבריטים הועלה לראשונה הצורך ברכבת שתגיע לדרום ארץ ישראל. הטורקים הטילו את משימת תכנון הרכבת אל תעלת סואץ על היינריך מייסנר, מהנדס גרמני שעבד עם השלטון הטורקי וזכה לתואר המכובד פשה. מייסנר שינה את תוואי המסילה החדשה. על פי התוכנית המקורית המסילה שהחלה בעפולה ועברה בהרי השומרון וסלילתה נעצרה בשדה ליד סילת א-ד'אהר בהרי השומרון הייתה אמורה להגיע לירושלים. על פי התוכנית החלופית המסילה המשיכה לאחר יציאתה מתחנת הרכבת מסעודיה בנתיב חדש לטול כרם, דרך בקעת נחל שכם. שרידים של הסוללה, עמודי קו הטלגרף שליוו אותה וכן מעברים על פני הנחל של מסלול הרכבת ניכרו בשטח מספר שנים לאחר מלחמת ששת הימים.
מטול כרם נבנתה המסילה המזרחית לוואדי צארר.
בזמן המלחמה > המסילה לדרום ושלוחותיה > שלוחת הרכבת מוואדי צראר לקסיימה שבסיני

כישלונם לכבוש את התעלה שמונה חודשים קודם לא ריפה את ידי הטורקים ובמסגרת ההכנות הלוגיסטיות לניסיון נוסף האריכו את המסילה 
לאל-פאלוג'ה היום מערבית לצומת הדרכים "צומת פלוגות" בין אשקלון לבין קריית גת, משמר הנגב של היום ובאוקטובר 1915 הגיעה מסילת הרכבת לבאר שבע בה שכן המרכז הלוגיסטי של הצבא הטורקי בדרום ארץ ישראל, בו נעשו ההכנות למסע לחצי האי סיני בדרך לניסיון ההשתלטות נוסף על תעלת סואץ וחסימת המעבר הבריטי למושבת הכתר, הודו. המסילה המשיכה על גשר על נחל באר שבע, דרך  ביר עסלוג', (שרידי גשר וסוללות הרכבת נראים במקום) עד לנחל לבן ובמאי 1916 הגיעה המסילה לניצנה, מקום מושבה של המפקדה הטורקית האזורית. משם המשיכה המסילה כ-17 ק"מ נוספים עד עזוז, בארותיים, שם חצתה את הגבול לסיני והגיעה עד היישוב הערבי קציימה הוא קוסיימה כ-30 ק"מ מעזוז - התחנה הסופית של הרכבת האורכית, אשר תחנתה הראשונית הייתה דמשק.
בזמן המלחמה > המסילה לדרום ושלוחותיה > שלוחת הרכבת מוואדי צראר לצפון רצועת עזה

הטורקים הניחו מסילת רכבת, לשימוש צבאי, מתחנת נחל שורק לכוון עזה. מסילה זו עברה דרך תחנת א-תינה, קריית מלאכי, תחנת אל-מג'דל, תחנת הרכבת דיר סניד ובית חאנון. מתחנת דיר סניד סללו העות'מאנים שלוחה לכפר הוג' מקום מושבה של מפקדתם האזורית ב-1917 כחלק ממערך הפיקוד על קו ההגנה עזה באר-שבע.
כך עוצב למעשה התוואי הגאוגרפי של רשת המסילות שהתקיים ברובו גם בתקופת המנדט.
בזמן המלחמה > המסילה לדרום ושלוחותיה > השלוחות לכריתת עצים

כבר בתחילת המלחמה הוטל סגר ימי על חופי הארץ וכתוצאה ממנו נוצר מחסור חמור במלאי פחם אבן, שעד אז יובא דרך הים ושימש להסקת כבשני הקטרים, ותוך זמן קצר הוא אזל. פתרון טכני נמצא בהסקת כבשני הקטרים בפחם עץ שהופק מגזעי עצי אלון ובלית ברירה עצי פרי. על מנת לספק עצים עבור תהליך הבערה בכבשני הקטרים הוקמו שתי שלוחות רכבת: הראשונה: מטול-כרם אל אזור יער חדרה, והשנייה הובילה אל יערות העצים שברמות מנשה. שרידים מהשלוחה השנייה, רכבת האלונים, נמצאו ליד קיבוץ עין שמר. שרידים של היער ממנו נכרתו העצים מצויים בשמורת אלון.
כריתת עצים זו חיסלה חורש ים תיכוני טבעי שחלקו לא התאושש עד ימינו.
סיום הפעילות העות'מאנית

העות'מאנים חדלו להשתמש ברכבות בשנת 1918, כאשר כוחות בריטיים השתלטו על מספר נקודות שולטות לאורך קטע המסילה שבערוץ הירמוך. בכך ניתקו את מערכת הרכבות שבארץ ישראל מזו של שאר האימפריה העות'מאנית. עם תבוסתם בחודש ספטמבר של אותה השנה טרחו הכוחות הנסוגים העות'מאנים והגרמנים להשמיד את ציוד מסילת הברזל כדי שזה לא ייפול בידי חיל המשלוח המצרי (1916).
הנצחת שרידי המסילה

בשנת 2002, נערך סקר של כ-100 אתרים לאורך מסילת הרכבת בקו באר שבע ניצנה. נסקרו גשרים, תחנות, תעלות מים ומגדלי מים אשר מרביתם במצב טוב.
על קו באר שבע - עו'גה אל-חפיר (עזוז) - קציימה, במקביל לכביש, נראים שרידיה של מסילת הרכבת הטורקית. כיום ניתן לראות חלקים מהסוללה של המסילה וחלקים של הגשרים ששרדו. חלק מההרס של המסילה קשור בפעולות האיבה בין הבריטים לטורקים, אך חלקים לא מעטים נהרסו בשל אימוני הצבא והפיתוח האזורי המתקיימים באזורים אלה.
במהלך הסקר תועדו וצולמו הגשרים והמבנים שנמצאו לאורך המסילה הטורקית. כל אחד מהמבנים תואר והוגדרה נקודת הציון שלו.
ראו גם

הרכבת הצבאית לארץ ישראל
פעולת החבלה במסילת הברזל הטורקית לקסיימה
הערות שוליים

↑  מקור: דוד תירוש, רכבת העמק בהוצאת החברה להגנת הטבע 1988, עמוד 36
↑  המסלול עבר מצד אחד של הנחל לצד שני וחוזר חלילה לפי רוחב המישור משני צידי הנחל
↑  ממצאי סקר הגשרים בקו באר שבע - ניצנה
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
יולימאר רוחאס

יולימאר רוחאס (בספרדית: Yulimar Rojas; נולדה ב-21 באוקטובר 1995) היא אתלטית מוונצואלה, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), ארבע פעמים ברציפות אלופת העולם (לונדון 2017, דוחה 2019, יוג'ין 2022 ובודפשט 2023), שלוש פעמים רצופות אלופת העולם באולם (פורטלנד 2016, ברמינגהאם 2018 ובלגרד 2022) ושיאנית העולם בקפיצה משולשת. נבחרה פעמיים לאתלטית השנה בעולם (2020 ו-2023).
ביוגרפיה

רוחאס נולדה בקראקס וגדלה באנסואטגי שבוונצואלה. בנעוריה הצטיינה בכדורעף, בקפיצה לגובה, בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת. רוחאס היא לסבית. אחותה הצעירה אף היא אתלטית ומתחרה בזריקת דיסקוס.
קריירה מקצועית

רוחאס זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה באליפות דרום אמריקה באתלטיקה עד גיל 20 ב-2011, זכתה במדליית ארד באליפות דרום אמריקה עד גיל 23 ב-2012, ובמדליית כסף במשחקים הפאן אמריקאיים עד גיל 20 ב-2013.
קריירה מקצועית > 2014

ב-2014 זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה במשחקי דרום אמריקה ובמדליית זהב בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת באליפות דרום אמריקה עד גיל 23. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים באותה שנה סיימה רביעית בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
קריירה מקצועית > 2015

באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שהתקיימה בלימה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת וסיימה רביעית בקפיצה לרוחק. בסוף השנה החלה להתאמן תחת הדרכתו של איוואן פדרוסו ועברה בנובמבר לספרד.
קריירה מקצועית > 2016 > אלופת העולם באולם

באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד מרץ 2016 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.41 מטר, לפני קריסטין גייריש מגרמניה (14.30 מטר) ופרסקבי פפצ'ריצו מיוון (14.15 מטר).
קריירה מקצועית > 2016 > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.98 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (15.17 מטר) ולפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.74 מטר). היה זה ההישג הטוב ביותר של ונצואלה באולימפיאדת ריו, וההישג הטוב ביותר לאישה מוונצואלה במשחקים האולימפיים.
קריירה מקצועית > 2017 > אלופת העולם

באליפות העולם שנערכה באוגוסט לונדון בשנת 2017 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.91 מטר, אותה קבעה בקפיצה החמישית, לפני קתרין איברגואן (14.89 מטר) ואולגה ריפקובה (14.77 מטר).
קריירה מקצועית > 2018

באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם במרץ 2018 היא הגנה על תוארה וזכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.63 מטר, בקפיצה החמישית לאחר שדורגה במקום השלישי, לפני קימברלי ויליאמס מג'מייקה (14.48 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.40 מטר).
קריירה מקצועית > 2019

ביוני 2019 שיפרה את שיאה האישי בקפיצה משולשת ל-15.06 מטר. באוגוסט 2019 זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימה בלימה בשיא משחקים ושיא לאומי חדש של 15.11 מטר. בספטמבר שיפרה את שיאה האישי וקבעה שיא אמריקה חדש של 15.41 מטר, תוצאה המדרגת אותה שנייה בכל הזמנים.
באליפות העולם זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.37 מטר.
קריירה מקצועית > 2020 > שיאנית עולם באולם

בתחרות שנערכה באולם במדריד בפברואר 2020 שברה רוחאס בקפיצה משולשת את שיא העולם בן ה-15 שנים של טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.36 מטר) וקבעה תוצאה של 15.43 מטר.
קריירה מקצועית > 2021 > אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית זהב בשיא עולם של 15.67 מטר, לפני פטריסיה ממונה מפורטוגל (15.01 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.87 מטר).
קריירה מקצועית > 2022

באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.74 מטר, לפני מרינה בך-רומנצ'וק מאוקראינה (14.74 מטר) וקימברלי ויליאמס (14.62 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית ביולי אותה שנה היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.47 מטר, לפני שניקה ריקטס מג'מייקה (14.89 מטר) וטורי פרנקלין מארצות הברית (14.72 מטר).
קריירה מקצועית > 2023

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.08 מטר, לפני מרינה בך-רומנצ'וק מאוקראינה (15.00 מטר) וליאניס פרז מקובה (14.96 מטר). את ניצחונה השיגה רק בקפיצה השישית והאחרונה לאחר שלוש קפיצות פסולות ושתי קפיצות בינוניות שדירגו אותה במקום שמיני עם תוצאה זהה מקם שתיעי ובשל קפיצה נוספת טובה יותר היא המשיכה בתחרות.
קריירה מקצועית > 2024

רוחאס לא לקחה חלק במשחקים האולימפיים בפריז בגלל פציעה בגיד האכילס במהלך אימון.
תארים והישגים

בשנים 2020 ו-2023 זכתה רוחאס בתואר אתלטית השנה בעולם.
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה לרוחק: 6.88 מטר (2021), שיא ונצואלה
קפיצה משולשת: 15.67 מטר (2021), שיא עולם