stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאדן ולאלה ביג'אני
ראשית חייהן

התאומות נולדו בפירוזאבאד, עיר בדרום מערב איראן. בילדותן הן הופרדו מהוריהן במהלך המהומות של המהפכה האסלאמית באיראן, ואומצו על ידי גבר אחר. הוריהן גילו אותן כעבור מספר שנים והאימוץ בוטל, אך התאומות בחרו לבלות את ילדותן אצל הגבר שאימץ אותן.
התאומות היו בעלות תכונות אישיות שונות. לאדן תיארה את אחותה כמופנמת ואת עצמה כדברנית. היו להן גם תחביבים שונים. בבגרותן הן גם רצו בתחומי עיסוק שונים: לאדן רצתה להיות לעורכת דין ולאלה העדיפה עיתונאות. כיוון שהיה עליהן ללמוד תחום אחד, הן למדו בסופו של דבר משפטים באוניברסיטת טהראן במשך ארבע שנים.
התלות ההדדית והשוני ביניהן גרמו לתאומות סבל נפשי רב. הן רצו בהפרדה כבר מאז שהיו ילדות. הן גם רצו לגור בערים שונות באיראן. לאלה רצתה להגשים את רצונה ללמוד עיתונאות ולאדן רצתה להמשיך בלימודי המשפטים.
כבר בגיל 14 יצאו התאומות לגרמניה בניסיון למצוא רופא שינתח אותן. אז נאמר להן שסיכויי ההצלחה של ניתוח שכזה הם אפס. ב-1996, בגיל 22, הן הגיעו שוב לגרמניה. מספר רופאים בדקו אז את התאומות וסירבו לנתחן בנימוק שהסיכון הכרוך בניתוח גדול מדי.
ניתוח ההפרדה > ההכנות לניתוח

בחודש נובמבר 2002 באו התאומות לסינגפור על מנת לפגוש את ד"ר קית' גו (Keith Goh), נוירוכירורג מבית החולים ראפלס (Raffles) המקומי, שהתפרסם בהפרדה מוצלחת של תאומות סיאמיות נפאליות שהיו מחוברות בראשן. ד"ר גו ערך לתאומות סדרה של בדיקות ובהתייעצות עם מנתחים אחרים הגיע למסקנה שניתוח הפרדה שלהן הוא בר-ביצוע, אם כי כרוך בסיכון של 50% למוות, וכן בסיכון לנכות. הסיכונים נבעו מגילן של התאומות, שכן מוחותיהם של ילדים עשויים לעמוד טוב בהרבה בניתוח מאשר מוחותיהם של אנשים בוגרים. בנוסף, הבדיקות העלו שלתאומות היה כלי דם משותף במוח – חלק מן הוריד העיקרי שניקז דם ממוחות שתיהן (Superior sagittal sinus), והשתלת מערכת ניקוז ורידית נוספת הייתה פעולה מסוכנת. התאומות היו נחרצות ברצונן בעריכת הניתוח על אף הסיכון הכרוך בו.
החלטתו של ד"ר גו כי הניתוח הוא אפשרי נשענה על השימוש במערכת הדמיה רפואית ממוחשבת חדישה. מערכת זו יצרה תמונות תלת-ממדיות מפורטות של האנטומיה של מוחות התאומות, על בסיס נתונים של בדיקות הדמיה במכשירי CT ו-MRI ובצינתורי מוח. באמצעות מערכת זו תוכנן הניתוח מראש.
ההכנות לניתוח נמשכו כשבעה חדשים וכללו גם הערכה פסיכיאטרית של התאומות. ד"ר גו כינס לצורך הניתוח צוות רפואי גדול בראשותו, שכלל גם נוירוכירורג ידוע - ד"ר בן קרסון, מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה לילדים בבית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית ולימים מזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית. בסך הכל נכללו בצוות 28 רופאים בתחומי התמחות שונים ו-100 אנשי צוות אחרים, שנועדו לעבוד במשמרות. לקראת הניתוח תוכנן כסא מיוחד, כדי שאפשר יהיה לנתח את התאומות בתנוחת ישיבה. הכיסא תוכנן כך שניתן יהיה להפרידו לשניים עם השגת ההפרדה הפיזית בין התאומות. ממשלת איראן סיפקה חלק ממימון הניתוח (לא ידוע אם סיפקה מימון מלא).
בית החולים ראפלס היה מעוניין בעריכת הניתוח בין השאר בשל העובדה שטיפול בהפרדת תאומים סיאמיים סייע לפרסומם של בתי חולים. מרכזים רפואיים רבים כבר ערכו עד אז ניתוחי הפרדה לתאומי סיאם, על מנת להעלות את המוניטין שלהם, דבר שגם סייע בגיוס כספים עבורם בהמשך.
הניתוח, שבית החולים נתן לו את השם "מבצע תקווה" (Operation Hope), עורר תשומת לב בינלאומית ועשרות עיתונאים הגיעו לקראתו לבית החולים.
ניתוח ההפרדה > הניתוח

הניתוח החל ב-6 ביולי 2003 בשעה 11:00.‏ 12 שעות נדרשו לשם פתיחת הגולגולות של התאומות. 16 שעות נוספות נדרשו כדי להשתיל במוחה של לאדן כלי דם שנלקח מרגלה (הוריד המקורי נועד לשמש את אחותה). אז החל השלב של הפרדת רקמות המוח של התאומות, שהתגלה שהן היו אחוזות זו בזו בחזקה. שעה לאחר תחילתו של שלב זה נחסם כלי הדם המושתל בקריש. הקריש סולק, אך מן העובדה שהלחץ במוחות התאומות לא עלה במהלך החסימה באופן ניכר הבינו הרופאים שבבסיס הגולגולת קיים וריד מנקז נוסף, אשר קיומו לא התגלה במהלך בדיקות ההדמיה.
ד"ר גו וד"ר קרסון ניגשו לעדכן את קרובי המשפחה של התאומות על השינוי במצב ושאלו אותם לרצונן של התאומות. הקרובים מסרו לרופאים שהתאומות מעוניינות בהשלמת ההפרדה ביניהן בכל מחיר.
הרופאים נחלקו ביניהם לגבי המשך הניתוח: ד"ר קרסון סבר שיש להפסיק אותו, לייצב את מצבן של התאומות ביחידה לטיפול נמרץ, לערוך עוד בדיקות ולהשלים את ההפרדה בסדרת ניתוחים שתיערך על פני תקופה של מספר שבועות. ד"ר גו סבר שמבנה כלי הדם במוחותיהן של התאומות כבר שונה על ידי המנתחים מעבר לנקודת האל-חזור, ושהסיכון של הופעת זיהום או שבץ אצלן במהלך השהייה בטיפול נמרץ היה גדול מדי. בעקבות כך הוא החליט להמשיך בניתוח.
לאחר 49 שעות מתחילת הניתוח הסתיימה הפרדת רקמות המוח והגולגולות של שתי התאומות והן נותרו מחוברות רק בווריד בבסיס המוח – זה שקיומו התגלה במהלך הניתוח. הוריד נחתך וחולק בין שתי התאומות ובכך הושגה הפרדה פיזית ביניהן. אז הופרד כיסא הניתוחים לשניים והצוות הרפואי התפצל לשני צוותים, שכל אחד מהם המשיך בניתוח אחת התאומות.
לאחר מכן הידרדר המצב במהירות: רקמת הוריד האחרון לא הייתה יציבה, ונוצר ממנו דימום קשה אצל שתי התאומות. שתיהן איבדו נפח גדול של דם ומצבן הפך קריטי. למרות מאמצי הצוות הרפואי נפטרה לאדן שעה לאחר ההפרדה. לאלה נפטרה שעה וחצי אחרי אחותה, בשעה ה-53 של הניתוח – ב-8 ביולי, בשעה 16:00.
לאחר הניתוח

סיפורן של התאומות זכה לקראת הניתוח לפרסום רב באיראן, והציבור שם הגיב באבל כבד על מותן.
התאומות נקברו בכפר מגוריהן באיראן, בקברים נפרדים אך צמודים. בהלוויה השתתפו כ-20 אלף איש. בעיתונות דווח כי התאומות ציוו את רכושן לילדים עיוורים וליתומים. כן דווח, שאחיהן החורג של התאומות הצהיר, שבכוונתו לתבוע את בית החולים ראפלס ואת הרופאים המנתחים. הוא טען כי "רופאים ועסקנים מסינגפור ומאיראן סחרו בדם שלהן למען הכסף והפרסום."
בסתיו 2003 שודר בבריטניה סרט תעודה טלוויזיוני, שסקר את הדרך לניתוח ההפרדה ומהלכו.
הערות שוליים

↑  היה זה תקדים מבחינת תאומים סיאמיים בוגרים משני המינים.
↑  ד"ר גו ניתח את התאומות הנפאליות כאשר עבד בבית חולים אחר בסינגפור.
↑  כשבועיים לאחר כישלון הניתוח נערך בבית החולים ראפלס ניתוח להפרדת תאומות סיאמיות קוריאניות, שהיו מחוברות זו לזו באזור האגן. ניתוח זה הסתיים בהצלחה (http://www.inn.co.il/News/News.aspx/56151).
↑  נקברו התאומות האיראניות; המשפחה מתכוונת לתבוע, באתר ynet, 13 ביולי 2003
↑  "Dying to Be Apart" בהפקת רשת ITN.
תרשים הסינוסים במוח (הסינוס הסגיטלי העליון נמצא בחלק העליון)
כלב ציד

כלב ציד
ציור של כלב ציד שצויר על ידי לי די (אנ') במאה ה-12.
כלב ציד הוא כלב שצד עם או עבור ציידים. ישנם מספר סוגי כלבים שונים של כלבי ציד, שפותחו עבור משימות ומטרות שונות. כלבי ציד, בדרך כלל, גדולים יותר ובעלי חוש ריח מפותח יותר מכלבים אחרים.
להלן סוגי הכלבים הנחשבים ככלבי ציד:
האונד (כלב ריח) (כלבי רוח, סנסהאונד (אנ') ולארצ'ר (אנ'))
גאן דוג (אנ') (רטריבר (אנ'), סטר, ספניאל, פוינטרים (אנ') וכלבי מים (אנ'))
קאר (אנ')
תחש
פייסט (אנ')
לייקה (אנ')
טריירים
לקריאה נוספת

Deeley, Martin. "Working Gundogs: An Introduction to Training and Handling. (1990, reprinted 2002) The Crowood Press. ISBN 1-85223-764-3.
Fergus, Charles. Gun Dog Breeds, A Guide to Spaniels, Retrievers, and Pointing Dogs, The Lyons Press, 2002. ISBN 1-58574-618-5
Roettger, Anthony Z. and Schleider, Benjamin H. III. (2004) Urban Gun Dogs: Training flushing dogs for home and field. The Writer's Collective. ISBN 1-59411-050-6
כלב רועים אסייתי

| --- | --- |

כלב רועים אסיאתי
 ארץ מוצא:  ברית המועצות
 שימושים:  שמירה על חוות
 קבוצה:  פינצ'ר, שנאוצר ודמויי דוגה
 תכונות
 משקל:  זכרים: 80 ק"ג נקבות: 60 ק"ג
 גובה כתפיים:  זכרים: 70 ס"מ נקבות: 65 ס"מ
 גובה:  70 ס״מ 
 תוחלת חיים:  9-10 שנים
 אופי:  כלב מגונן שהורבה על מנת לפתור בעיות, בעל נפש עצמאית, חזק אמיץ ואחראי.
 אילוף:  הסתגלות גבוהה
 תיאור:  כלב גדול אך עם זאת זריז, בעל פרווה בצבע חום, שחור, לבן ועוד.
 
כלב רועים מרכז אסיאתי, המכונה גם כלב רועים אסיאתי, הוא כלב רועים המשמש לשמירה על עדרים בעיקר מפני חיות טורפות כגון זאבים ודובים. מכאן נובע שמו בשפות רבות (וולקודב ברוסית - "מוחץ זאבים", מרגקי בטורקמנית - "מרסק זאבים"). בישראל לא התבסס הגזע ויש לו מגדלים אחדים.
מבנה כללי

מקורו של כלב הרועים האסייתי הוא בארצות מרכז אסיה: טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, רוסיה ואיראן. הגזע הוא גזע עתיק שעבר ברירה טבעית קשה במדבריות והרי מרכז אסיה. קיימות עדויות לקיומו של הגזע מזה 4000 שנה. אריסטו תיאר את הגזעים "המזרחיים" ככאלה שנולדו מהכלאה של כלבים עם טיגריסים[דרוש מקור].
כיבוש בקעת הירדן (1918)

התקפת הנגד של הטורקים על ראשי הגשר ב-11 באפריל 1918
התקפת הנגד של הטורקים ברכס אבו טולול ב-14 ביולי 1918
כיבוש בקעת הירדן מתייחס למהלכים של חיל המשלוח המצרי להרחבת האחיזה של הכוחות הבריטים בבקעת הירדן בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרבות בבקעת הירדן נמשכו מפברואר עד ספטמבר 1918 אז פתח קרב מגידו את מתקפת הסתיו שהביאה, בסופו של דבר, לכיבוש ארץ ישראל וסוריה על ידי הבריטים. מטרות הכיבוש של בקעת הירדן היו לחזק את קו שתי העוג'ות ולהוות בסיס יציאה למבצעים לכיבוש עבר הירדן וצפון הארץ.
רקע

במהלך דצמבר 1917 השלימו הבריטים את כיבוש ירושלים (10 בדצמבר) ואת חציית הירקון (21 בדצמבר). עקב צורך לטפל בלוגיסטיקה של הכוחות ובהדרכה ואימון כוחות חדשים החליט גנרל אדמונד אלנבי להאט את התקדמות כוחותיו ולייצב קו הגנה מחוף הים התיכון דרך הרי יהודה (מצפון לירושלים) ועד נהר הירדן (קו הנקרא קו שתי העוג'ות). תהליך זה נעשה ב-3 שלבים:
לאחר חציית הירקון תפסו כוחות של הקורפוס ה-21 את צידו המערבי של קו זה מאזור שפיים עד לשפלת יהודה עד 22 בדצמבר.
במקביל התקדם הקורפוס ה-20 מירושלים אל גב הרי יהודה והשלים ייצוב הגנה בקו רמאללה עד 30 בדצמבר.
ב-21 בפברואר הושלם כיבוש יריחו.
מטרות כיבוש בקעת הירדן

לאחר ייצוב קו שתי העוג'ות, החלו קצינים במפקדתו של אדמונד אלנבי לתכנן את הרחבת האחיזה בבקעת הירדן על מנת להשיג 3 מטרות:
חיזוק האגף הימני (מזרחי) של קו ההגנה כדי למנוע פעולה התקפית של הכוחות הטורקים בעבר הירדן.
נקודת מוצא לכיבוש עבר הירדן וכיבוש עמאן על מנת לנתק קווי אספקה של הטורקים שהתבססו על מסילת הרכבת החיג'אזית.
בסיס לפריצה צפונה לכיבוש צפון הארץ וסוריה.
הכוחות המעורבים > כוחות בריטניה

לפיקוד על כוחות הכיבוש וההגנה על הבקעת הירדן מונה גנרל הנרי שובל שמיקם את מפקדתו במצד אדומים. לרשותו הועמדו הכוחות הבאים:
קורפוס המדבר הרכוב, בפיקודו של הנרי שובל, שכלל את היחידות הבאות:
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון.
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית והניו זילנדית (אנזא"ק) בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור.
דיוויזיית הפרשים הרכובה ה-4 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
דיוויזיית הפרשים הרכובה ה-5 בפיקודו של מייג'ור גנרל ה. ג'. מ. מאק-אנדריו.
חיל צ'ייטור בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור:
הבטליונים ה-1 וה-2 של רגימנט הודו המערבית הבריטית.
הבטליונים ה-38 וה-39 של קלעי המלך (הם הגדודים העבריים).
הבריגדה ה-20 של הרגלים ההודים בפיקודו של בריגדיר גנרל ה. ד. ווטסון.
הקורפוס ה-20 בפיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון שיי.
הכוחות המעורבים > כוחות עות'מאנים/ גרמניה

האחריות על בקעת הירדן נחלקה בין יחידות של הארמייה ה-7 שפעלו בצידו המערבי של נהר הירדן ויחידות של הארמייה ה-4 שפעלו בצידו המזרחי של הירדן על פי הנחיות של מפקדת הארמייה בעמאן.
בעקבות כיבוש יריחו נהדפו הכוחות העות'מאנים מצפון לנחל עוג'ה ומעבר לגשר אל גורניה. בעבר הירדן התבצרו הכוחות העות'מאנים בנקודות מפתח על מורדות הרי מואב על מנת להגן על הדרך העולה לעמאן.
במהלך תקופה זו, ב-1 במרץ, החליף גנרל אוטו לימן פון זאנדרס את אריך פון פאלקנהיין בפיקוד על הכוחות העות'מאנים והגרמנים בזירה.
הכוחות המעורבים > כוחות ערביים

הצבא הערבי של הנסיך פייסל פעל במדבר הערבי. הצבא הבריטי תמך כספית בצבא זה מתוך רצון להפכו לבן ברית ולהסתייע בו במהלכים צבאיים בעבר הירדן.
מהלך הקרבות > כיבוש יריחו

הפעילות בבקעת הירדן החלה ב-14 בפברואר ועד 21 בפברואר נכבשה יריחו. במסגרת קרב זה נכבש הצד המערבי של בקעת הירדן מצפון ים המלח על ואדי עוג'ה.
מהלך הקרבות > קידום קו החזית צפונה

עם ייצוב קו שתי העוג'ות הורה אלנבי לכוחותיו לקדם את קו החזית צפונה:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 חצתה את נחל עוג'ה והמשיכה צפונה עד הרכס בין נירן וייט"ב (רכס אבו טולול).
שאר הדיוויזיות של הקורפוס ה-20 (ה-10, ה-53 וה-74) התקדמו ממערב לדיוויזיה ה-60, על רכס הרי יהודה, לאורך הדרך לשכם וייצבו קו הגנה בקו סינג'יל-נבי סאלח.
כוחות הקורפוס ה-21 התקדמו מאזור פתח תקווה מזרחה לאזור ראש העין - דיר בלוט.
מהלך הקרבות > קרבות עבר הירדן

לאחר הרחבת אחיזת הבריטים בצידו המערבי של נהר הירדן הורה אדמונד אלנבי להנרי שובל (מפקד הגזרה) לפעול כנגד כוחות הארמייה ה-4 העות'מאנית ששלטו בהרי מואב וזאת מהסיבות הבאות:
חיזוק האגף המזרחי של קו שתי העוג'ות כדי למנוע פלישה של כוחות עות'מאנים מזרחה.
סיוע לכוחות הערבים של הנסיך פייסל על ידי הורדת הלחץ מהם.
אימון הכוחות ההודים החדשים שהצטרפו לחיל המשלוח.
לאורך התקופה בין פברואר 1918 (כיבוש יריחו) לספטמבר 1918 (תחילת המערכה על מגידו) יזם הצבא הבריטי סדרה של קרבות מעבר לירדן כנגד הצבא הטורקי:
קרב עבר הירדן הראשון התחולל בין 21 במרץ ל-2 באפריל 1918 ובמהלכו חצה הצבא הבריטי את הירדן על מנת לכבוש את עמאן. מזג אוויר קשה עיכבו את התקדמות הכוחות ולאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים.
מתקפת הנגד הטורקית נערכה ב-11 באפריל 1918 ובמהלכה פעלו הטורקים נגד ראשי הגשר של הצבא הבריטי וניסו להדוף את כוחותיו למערב הירדן אך נכשלו.
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918 ובמהלכו ניסה הצבא הבריטי לכבוש את א-סאלט ושונת נימרין. לאחר קרבות קשים נסוגו הכוחות הבריטים.
קרב רכס אבו טולול נערך ב-14 ביולי. הבריגדה הרכובה ה-1 (של דיביזיית אנזא"ק) שכללה כוחות מהגדודים העבריים הגנה על "בליטה" בתוך השטח העות'מאני שכללה מעיינות שהזינו את ואדי עוג'ה כשראש הבליטה היה רכס בין "אבו טולול" (מדרום לנירן) וה"מוסלבה" (מצפון לנירן). ב-14 ביולי יצאו הטורקים למתקפה לחיסול האחיזה הבריטית הזו. על פי התוכנית העות'מאנית, היקף הכח העות'מאני התוקף היה אמור לכלול 2 בטליונים גרמנים ו-2 דיוויזיות עות'מאניות. בפועל פעלו בשטח רק היחידות הגרמניות ללא תמיכה עות'מאנית. לאחר הצלחה גרמנית ראשונית יצאו פרשי אנזא"ק למתקפת נגד, הדפו את הגרמנים בחזרה לעמדותיהם, הרגו כ-100 חיילים ושבו כ-350.
קרב עבר הירדן השלישי התחולל ב-22 בספטמבר 1918 במסגרת מערכת מגידו. במהלכו מנעה דיביזיית אנזא"ק את נסיגת הכוחות העות'מאנים מזרחה, כבשה את א-סאלט ועמאן, ניתקה בין הקורפוסים ה-2 וה-4 של הארמייה ה-4 הטורקית, הדפה את הקורפוס ה-8 צפונה לדמשק ושבתה את רוב חיילי הקורפוס ה-2 שישב במען.
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 164–154
יעל גילעת

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בת 70 בערך) ארגנטינה 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות 
 מקום לימודים:  Bachillerato de Bellas Artes 
 מוסדות:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך 
 
יעל גילעת (נולדה בארגנטינה ב-1954) היא חוקרת ומרצה על תולדות האמנות ועל תרבות חזותית, כיהנה כראש התכנית הרב תחומית להוראה של מדעי הרוח והאומנויות באורנים - המכללה האקדמית לחינוך, בשנים 2015–2021. במסגרת זו יסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR. היא מנחה-אורחת בתוכנית בינלאומית לתואר שלישי, במסלול ArtBasedResearch, הפקולטה לחינוך בגרנדה, ספרד. בשנים 2004–2014 ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים.
קורות חיים

גילעת למדה בתיכון לאמנויות שליד האוניברסיטה Bachillerato de Bellas Artes בלה פלאטה, ארגנטינה. ולאחר מכן בחוג לאמנות באותה אוניברסיטה (Facultad de Bellas Artes y Medios Visuales-Mural) אך לא השלימה את לימודיה לתואר במסגרת זו שנקטעה עם עלייתה לישראל בראשית שנות השבעים, במסגרת גרעין של התנועה חטיבת מרדכי אנילביץ (ענף רדיקלי של השומר הצעיר) שהתיישב בקיבוץ גבעת עוז.
בישראל המשיכה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, סיימה ב.א. במדעי הרוח באוניברסיטה הפתוחה ב-1993, לימודי השלמה לקראת מ.א. באוניברסיטת תל אביב ב-1998, ו-PhD במסלול ישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב ב-2003. עבודת הדוקטורט שלה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב עסקה בצורפות יהודי תימן בכור ההיתוך: מיקומה ותפקידה בתרבות החזותית בישראל מימי היישוב ועד ראשית המדינה.
ב-2021 החלה לכהן כיושבת ראש העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > צורפות בכור ההיתוך

בתחילת דרכה האקדמית, עסקו מחקריה בצורפות וביהודי תימן ובכלל זה מקומן של אמנויות יוצאי ארצות האסלאם בתרבות החזותית הציונית והתפרסמו בשנת 2009 בספרה הראשון צורפות בכור היתוך: אומנויות יהודי תימן והתהוותה של התרבות החזותית הלאומית בישראל 1882-1967 בהוצאת מכון בן-גוריון. בשנת 2015 פרסמה את ספרה השני:  דיוקן צורף: על חייו ויצירתו של משה בן דוד, בהוצאת מכון בן צבי. מחקרים אלה העמידו פרספקטיבה חדשה בנוגע ליחסים בין תרבויות, מגדרים ומעמדות במהלך כינונה של התרבות העברית-ציונית ואחריו. ממחקרים אלה התפתחו מחקריה על ארגוני נשים וולונטריים ותפקידיהם בהצמחתה של התרבות העממית-רשמית בישראל, החל משני, ויצו, ומאוחר יותר משכית. בשנת 2008 התפרסם על כך מאמרה רוקמות אומה כפרק בספר "נשים יוצרות בישראל 1920-1970" בעריכת רות מרקוס, אשר היה חלוץ בחקר נשים אמניות בישראל.
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > קראפטיביזם וארטיביזם

עניינה של יעל גילעת בצורפות הוביל למחקרים נוספים בהקשר לאמנות העכשוית, שנמשך לעבר מחקר של קראפטיביזם ושל הרקמה והסריגה בהקשר פמיניסטי. הקראפט הכרוך בעבודת יד שקדנית החוזרת על עצמה הביא את גילעת לחקר הריטואל ובכלל זה חקר "מפנה היודאיקה".
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > עם הפנים לחברה

השנים בהן גילעת ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים 2004–2014, מוגדרות בפיה כפרק זמן מכונן. בתקופה זו, גילעת יחד עם הקולגות עידית לבבי, דורית רינגרט, דוד וקשטיין, עמי לוי, ענת גטניו ועוד רבים, הצליחו לבסס את מכון אורנים כמקום שאינו ״סמינר מורים״ אלא מרכז אלטרנטיבי לאמנות, חינוך וקהילה, עם הפנים לחברה, על מגוון זהויותיה. מלבד החוג האקדמי פעלו במכון גלריה לאמנות, גלריה למדיה ווידאו, והגלריה "קשר עין" לחינוך מוזיאלי. בוגרות ובוגרי המכון נוכחים ומשפיעים על שיח האמנות העכשווי בחינוך, ביצירה ובאוצרות, ביניהם אפשר לציין את פטמה אבו רומי, פטמה שנאן, סמאח שחדה, מתן בן כנען, שלומי ללוש, מריה סלאח מחמיד, הדר סייפן, מיכל שכנאי יעקבי ועוד.
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > דור המפנה

בעקבות סדרת תערוכות על שנות השמונים בגלריה של המכון לאמנות באוצרות דוד וקשטיין, פתחה גילעת מהלך ארוך שנים של מחקר והוראה של האמנות הצעירה בשנות השמונים, והחלה לפרסם מאמרים שעסקו בקריאה מחדש של העשור והשפעתו הלאה, דוגמת מאמרה על צמד התערוכות הנוכחות הנשית, ומטא-סקס. המחקר הבשיל לכדי ספר: דור המפנה, אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון. גם לאחר פרסום הספר, המהווה מפת דרכים באמנות התקופה, ממשיכה גילעת לעסוק בעשור זה, ולהעמיק בחקר הנשים האמניות והשיח המגדרי של התקופה. מחקר שנות השמונים העמיק את הכתיבה והקשר אל אמנים שגילעת מלווה אותם כאוצרת וכחוקרת (אלי שמיר, צדוק בן דוד, עידית לבבי, דרורה דומיני, דוד וקשטיין, רותי הלביץ כהן ועוד).
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > מגדר ופמיניזם

במהלך השנים, יעל גילעת פרסמה מאמרים רבים על אמנות ותרבות חזותית. מחקריה עוסקים בהצטלבויות בין החברתי לאסתטי בראי התיאוריות הביקורתיות. בעשור האחרון פרסומיה מתמקדים במגדר ובפמיניזם דרך היבטים חברתיים שונים כגון: מרחב ציבורי ונוף לשוני; אימהיות ואימהות; זיכרון ושכול; טרנס-לאומיות, ארטיביזם וקראפטיביזם. הפרספקטיבה המגדרית אפשרה נקודה מבט נוספת על מחקר הצורפות, החל מהתבוננות על נשים ותכשיטים ביצירתה של שרה לוי תנאי, דרך עיסוק ביצירתן של נשים צורפות דור שני למשפחות שעלו מתימן, דוגמת אביה דוד שהם וטליה רצון. שתי מעצבות אלה הוצגו בתערוכה דיאלוג ב-2019.
שאלות מגדריות בדגש על הצטלבות בין מעמד ואתניות נידונות במאמרים שגילעת כתבה על אמניות פלסטיניות שהכירה במכון לאמנות כסטודנטיות ושהפכו לדמויות מובילות בשדה האמנות. המאמרים הם תוצר של היכרות ודיאלוג רב שנים, המודע למפגש בין תרבויות ועמדות המתקיים במהלכו. המאמרים הופיעו בקטלוגים של תערוכותיהן של פאטמה אבו רומי, פטמה שנאן ועוד אמניות נוספות.
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > מחקר מבוסס יצירה ABR

בעת ששימשה כראש התכנית הרב תחומית של מדעי הרוח והאומנויות במכללת אורנים, עסקה יעל גילעת בפיתוח הלימודים לתואר שני רב-תחומי ויסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR. גישה זו על ענפיה השונים הולכת ומתבססת בעולם וגילעת בין החלוצות בישראל המיישמות אותה. זהו מסלול פורץ דרך לתואר שני מחקרי, שמעניק לאמנות מקום באקדמיה. במסגרת זאת, מנחה יעל סטודנטים בעבודות לתואר שני.
במקביל היא מפתחת תוכן פדגוגי בנושאי מגדר ואמנות מבוססת קהילה, וזאת במסגרת קורסים ייחודיים, כתיבת תוכניות לימוד והנחיית סטודנטים בעבודות לתואר שני במכללת אורנים, באוניברסיטאות ובאקדמיות נוספות וכן עבודות לתואר שלישי. בעקבות פעילותה בתחום זה הוזמנה לשמש כמנחה עבודות דוקטור בתוכנית הבינלאומית לתואר שלישי בפקולטה לחינוך בגרנדה, במסלול חקר חינוך מבוסס אמנות (Art Based Educational Research).
כתיבה, הוראה וחינוך לאמנות > מחקרים בנוף לשוני

גילעת משתתפת פעילה בקבוצת חוקרים בין לאומית שעוסקת בנוף לשוני - מחקר של מופעי השפה/שפות במרחבים ציבורים. גילעת פרסמה, יחד עם ד״ר שושי וקסמן, מאמרים רבים העוסקים בהיבטי אמנות ותרבות חזותיים בהקשרים של בתי עלמין צבאיים בישראל, קרפטיביזם, ובאופן שבו השפה והאמנות משולבות ביצירות העוסקות בהגירה וזהות במסגרת אירועי אמנות בינלאומיים.
תרומתן של גילעת ווקסמן לחקר הנוף הלשוני קשורה ליחסים בין אמנות ונוף לשוני ולנוכחות האמנות במרחבים ציבוריים בהקשרים שונים. במאמר להחזיק את הזיכרון: פיגוע טרור ב-AMIA, בואנוס איירס, ארגנטינה, 1994 - מקומן של התערבויות אומנותיות מוזמנות בהבניית זיכרון כאירוע מתמשך, שהתפרסם בשנת 2020 בכתב העת דברים, עוסקת גילעת במחקר הדן בזיכרון מבוסס אמנות שהולך ומתפתח מזה 26 שנה ביחס לפיגוע טרור רב נפגעים שהתרחש בבניין הקהילה היהודית AMIA. המאמר עוסק במחאה דרך האמנות שהגיבה לטיפול כושל של מערכות המדינה בגילוי מבצעי ההתקפה על בניין הקהילה בשנת 1994 בבואנוס איירס.
בתחום זה, ערכה גילעת מחקרים יחד עם קולגות מספרד (ד״ר אנטוניו אספינוסה) על אמנות וזיכרון במרחב הציבורי בגרנדה בתקופה שלאחר מותו של הדיקטטור פרנקו והמעבר לדמוקרטיה. מאמרים בנושא התפרסמו בספרדית ובאנגלית.
חיים אישיים

גילעת מתגוררת בקריית טבעון ונשואה לד״ר גיורא גילעת. לזוג בת ושני בנים.
ספרים

דור המפנה: אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קמפוס שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון, 2019
דיוקן צורף: על חייו ויצירתו של הצורף משה בן דוד, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, 2015
צורפות בכור היתוך: אמנויות יוצאי תימן והתהוותה של התרבות החזותית הלאומית בישראל 1882-1967, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קמפוס שדה בוקר, אוניברסיטת בן-גוריון, 2009
מבחר מאמרים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים ופרקים בספרים

Guilat, Y., & Espinosa –Ramírez, A. B. (2020). Diachronic Examination and Interpretation of the Street-Signage Transformation in Granada, Spain, during the Transition to Democracy (1975–1983). In S. Tufi & Malinowski, D. (Eds.), Questioning Boundaries, Opening Spaces: Reterritorializing Linguistic Landscapes (pp. 325-344). Bloomsbury Academic.
Guilat, Y. (2019). Israeli-ness or Israeli-less? How Israeli Women Artists from FSU deal with the Place and Role of “Israeli-ness” in the Era of Transnationalism. Arts 8, 159. doi:10.3390/arts80401
Guilat, Y. (2019). The Masada Cycle: Ethos and Myth in the 1980’s Works of Elie Shamir. Darom, Revista de Estudios Judíos, 2019, 105-124
Guilat, Y. (Spring 2019). “Living Room” and “Family Gaze” in Contemporary Israeli Art: Comparative Perspectives on Cultural-Identity Representations. Israel Studies, 24 (1), 24-53.
Guilat, Y. (2017). Art in times of Precarity. Dvarim, Interdisciplinary Journal, 10 (Special Issue, Solidarity with the "Other"), 253-282. (In Hebrew).
Guilat, Y., & Espinosa Ramirez, A. (2016). The historical Memory Law and its role in the redesign of the semiotic cityscapes in Spain: The case study of Granada. Linguistic Landscape. An international journal, Special issue Memory and memorialization, 2-3, 247- 274.
Guilat, Y. (2015). Redefining the public space as a semiotic resource through Institutional Art events: the Bat Yam Biennale of Landscape Urbanism as a LL case study. In R. Blackwood, E. Lanza & H. Woldemarian (Eds.), Contesting & Negotiating Identities in LL (pp. 163-179). London: Bloomsbury Publishing
Guilat, Y. (2014). Gender, Ritual and Video Art. Me’ever la-halacha, special edition of Iyunim, 7, Ben-Gurion University of the Negev, 580-611. (In Hebrew).
Guilat, Y., & Waksman, S. (2014). The Linguistic Landscape of Israel’s Military Cemeteries as a Field of Symbolic Contestation. In A. Koll-Stobbe & S. Knospe (Eds.), Language Contact around the Globe (pp. 387–415). Greifswald: Peter Lang.
Guilat, Y., & Waksman, S. (2012). Memorial Objects in the Contemporary Landscape of Military Cemeteries and their Affinity to the Work of Bianca Eshel-Gershuni. Motar, 19–20, 17–30. (In Hebrew).
Guilat, Y. (September 2012). Motherhood and Nation: Women Artists in Israel Memorial Discourse. The Journal of Israeli History, 31 (2), 283–318.
Guilat, Y. (2012). Between Gush Halav and Bir’im: About place, identity and memory. In N. Barzel (ed.), The Galilee as a Multicultural Place (pp. 26–38). Oranim Academic College of Education. (In Hebrew).
Guilat, Y. (2011). ‘Mapping Landscape’: Imagery of Place and Territory in the Works of Israeli-Jewish and Palestinian Artists in Israel in Recent Decades. Oranim Academic Journal of Interdisciplinary Studies, 3, 70–81. (In Hebrew).