stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אן מרי ניוטון
ביוגרפיה

אן מרי ניוטון נולדה ברומא, שם אביה ג'וזף סברן היה הקונסול הבריטי. ג'וזף סברן היה אמן וחבר של המשורר ג'ון קיטס. ניוטון למדה לצייר על ידי אביה, ולאחר מכן, בשובה של משפחת סברן לאנגליה ב-1841, למדה אצל ג'ורג' ריצ'מונד, שהעסיק אותה כדי לייצר עותקים של דיוקנאות שצייר.
ב-1857 קיבלה שיעורים מארי שפר בפריז. בפריז היא ציירה דיוקן של מרי ברוס, רוזנת אלגין שקיבל הערכה טובה והוביל להזמנות נוספות בבריטניה. היא התמחתה בפורטרטים של ילדים ועבדה בעפרונות, גיר, פסטל ואקוורל.
באמצע שנות ה-50 היא תמכה במשפחתה במספר עבודות, ונסעה לבתים של פטרונים עשירים. התמונה הראשונה שלה שהוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות הייתה "התאומים" ב-1852, דיוקן של אחיה ואחותה הצעירים. בתקופה זו היא גם ציירה דיוקנאות של אחיינה של המלכה ויקטוריה וילדיה.
ב-1861 היא נישאה לארכאולוג צ'ארלס תומאס ניוטון, שהפך לאוצר העתיקות היווניות והרומיות במוזיאון הבריטי. היא יצרה רישומים של פיסול יווני להרצאותיו הפומביות וכן עיצבה איורים עבור הספר תולדות התגליות בהליקרנסוס, קנידוס וברנצ'ידה (שני כרכים, 1862) ומסעות ותגליות בלבנט (שני כרכים, 1865). מספר ספרי הסקיצות שלה, המהווים יומן תמונות חשוב של מסעותיה במזרח הים התיכון, מכילים קריקטורות שנונות של המשפחה, נמצאים ברשותם של צאצאי משפחת סברן.
בשנות ה-60 היא החלה לעבוד בשמנים והציגה מספר תמונות בתערוכות של האקדמיה המלכותית, בעיקר דיוקן עצמי.
היא מתה מחצבת בשנת 1866 בביתה בבלומסברי, לונדון בגיל שלושים ושלוש, ללא ילדים.
המלכה ויקטוריה מזכירה את מותה המוקדם הטראגי ב-7 בינואר 1866: "המומה מאוד ממותה של גברת ניוטון, (מיס סברן) אמנית צעירה יפה וחכמה, שציירה כמה מבני המשפחה ועשתה עותקים יפים של פסלים עתיקים".
עבודותיה נכללות באוספים של הגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון וגלריית טייט, לונדון.
הערות שוליים

↑  Brian Stewart & Mervyn Cutten (1997). The Dictionary of Portrait Painters in Britain up to 1920. Antique Collectors' Club
↑  Smith, Cecil Harcourt (1901). "Newton, Sir Charles Thomas". Dictionary of National Biography (1st supplement). London: Smith, Elder & Co.
↑  Queen Victoria's Journals". www.QueenVictoriasJournals.org. 7 January 1866
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6708 852X  LCCN: nr93044757  RKD: 59298  SNAC: w6042q7s  ULAN: 500125554  VIAF: 76192922   WorldCat (עם VIAF): 76192922
אן סאבאג'

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1896 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  25 במרץ 1971 (בגיל 74) מונטריאול, קנדה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט רויאל 
 מקום לימודים:  תיכון מונטריאול 
 פרסים והוקרה:  חבר האקדמיה הקנדית המלכותית לאמנויות 
 
אן סאבאג' (באנגלית: Anne Savage‏; 27 ביולי 1896 – 25 במרץ 1971) הייתה ציירת ומורה לאמנות קנדית, הידועה בנופיה הליריים והקצביים. היא הייתה חברה מייסדת בקבוצת הציירים הקנדית.
ביוגרפיה

סאבאג' נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה, בתו של ג'ון סבאג', תעשיין עשיר. היא גדלה באזור שהיה אז כפרי בקוויבק, ובילתה את הקיץ בבית הקוטג' המשפחתי בהרי לורנטיאן, שם פיתחה אהבה לסביבה שהפכה למקור השראה לאמנותה. היא למדה בבית הספר התיכון במונטריאול.
בין השנים 1914–1918 למדה סאבאג' אמנות באגודת האמנות של מונטריאול אצל כמה מדריכים, ביניהם ויליאם ברימנר (1855–1925) ומוריס קולן. עולמה הפרטי השתנה לצמיתות כאשר אחיה התאום נהרג בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום המלחמה נסעה סאבאג' למיניאפוליס, מינסוטה, שם למדה עיצוב בבית הספר לאמנות. עם חזרתה למונטריאול, היא קיבלה עבודה כמורה לאמנות בבית הספר התיכון Baron Byng שם נשארה 26 שנה (1922–1947).  בנוסף, היא לימדה קורסי אמנות לילדים, וקידמה את חשיפתם המוקדמת לתחום וכעבור שנים הצליחה להקים את המועצה לאמנות ילדים בקוויבק, שנודעה מאוחר יותר כחברה לחינוך באמצעות אמנות בקוויבק.
בשנת 1921 הצטרפה סאבאג' לקבוצת "ביבר הול היל" שצייריה היו קשורים קשר הדוק לקבוצת השבעה. אלכסנדר יאנג ג'קסון, חבר בקבוצת השבעה הפך לחברה הקרוב של סאבאג' לכל החיים. לאחר שבילתה זמן מה בקולג' לאמנות באונטריו בטורונטו עם הצייר ארתור ליסמר, חבר נוסף בקבוצת השבעה, נסעה סאבאג' לאירופה שם הוצגו כמה מיצירותיה. סאבאג' בילתה גם בקולומביה הבריטית ועשתה רישומים של כפרים מקומיים בחוף הצפון-מערבי; עבודתה זו הוצגה בשנת 1927 בגלריה הלאומית בתערוכה "אמנות החוף המערבי הקנדי, ילידי ומודרני".
בשנת 1933 הייתה אחת החברות המייסדות של קבוצת הציירים הקנדית ובשנים 1949 ו-1960 שימשה כנשיאה של האגודה. היא שימשה כמייסדת של האגודה להוראת אמנות בתיכון ובשנת 1955 עוררה השראה להקמת המועצה לאמנות ילדים שהפכה לחברה לחינוך באמצעות אמנות בקוויבק.
סאבאג' פרשה מההוראה בשנת 1953 ונבחרה כמפקחת על אמנות במועצת בית הספר הפרוטסטנטי במונטריאול רבתי. לאחר מכן הוזמנה על ידי אוניברסיטת מקגיל ללמד, שם סיימה את לימודיה בין השנים 1954–1959.
לאורך כל חייה עסקה סאבאג' בזכויות נשים ובאי שוויון מגדרי. בין הקבוצות להן הצטרפה הייתה הליגה לזכויות נשים, ארגון זכות הבחירה במונטריאול. באופן מוזר, בנאום בשנת 1942 אמרה כי היא מרגישה שנשים אמניות אינן מתמודדות עוד עם אי שוויון בין המינים, הם היו שוות לגברים פרט לנושא ניקיון הבית. עם זאת, ניקיון הבית אינו עניין מינורי מכיוון שהוא לוקח זמן ואנרגיה מעשיית אמנות ומחזק את התפיסה שמקום הנשים היה בבית.
סאבאג' נפטרה במונטריאול בשנת 1971 ונקברה שם.
הערות שוליים

↑  Canadian Women Artists History Initiative : Artist Database : Artists : SAVAGE, Anne, cwahi.concordia.ca
↑  Anne Savage fonds -, concordia.accesstomemory.org
↑  A. E. Dyson, Between Two Worlds, London: Macmillan Education UK, 1972, עמ' 1–14, ISBN 978-1-349-01311-1
↑  Lehmann, Henry (September 14, 2002). "Two Women, Two Worlds". The Gazette, Montreal.
↑  McDougall, Anne. Anne Savage, The Story of Canadian Painter. Montreal: Harvest House Ltd. pp. 159–186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347157805171  ICCU: USMV967856  ISNI: 0000 0000 7379 8034  LCCN: n78012171  SUDOC: 160483603  ULAN: 500102508  VIAF: 50477128   WorldCat (עם VIAF): 50477128
אקרותולוס

| אקרותולוס |
| --- | --- |
 איור משוער של אקרותולוס
תקופה
קרטיקון עליון 85–83.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי עוף
תת־סדרה:: נאורניתיסציה
משפחה:: פכיצפלוזאוריים
סוג:: אקרותולוס
מין:: Acrotholus audeti
שם מדעי
 Acrotholus ‏אוונס, 2013

אקרותולוס (שם מדעי: Acrotholus; מיוונית: "akros" - הגבוה ביותר, "tholos" - כיפת גולגולת, כלומר: "הכיפה הגבוהה ביותר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפכיצפלוזאוריים שהתגלה בתצורת מילק ריוור (אנ') באלברטה, קנדה וחי במשך הקרטיקון העליון באמריקה הצפונית. זהו סוג שתואר רק ב-2013 והכיל בתוכו מין אחד - Acrotholus audeti.
האקרותולוס היה דינוזאור צמחוני דו-רגלי באורך מטר וחצי ומשקל של 40 קילוגרם בקירוב. הוא אחד מהקטנים ומהמוקדמים שבבני משפחתו והמאפיינים הבולטים שלו הם מבנה הגולגולת העבה אך הגבוהה יחסית לפכיצפלוזאוריים. עובי הגולגולת הגיע ל-5.5 מילימטרים, והיא הייתה עגלגלה ואליפטית עם מספר עיטורי זיזים בקצה, אשר שימשו להדיפת טורפים.
ככל הנראה זהו מין הפכיצפלוזאור הקדום ביותר באמריקה הצפונית, כאשר מאובניו מתוארכים ללפני 85 עד 83.5 מיליון שנה מזמננו. הסוגים הקרובים אליו ביותר הם הואננוזאורוס והפרנוצפל האסייתים.
אן מקלפלין קורולוגוס

אן מקלפלין קורולוגוס (באנגלית: Ann McLaughlin Korologos;‏ 16 בנובמבר 1941 – 30 בינואר 2023) הייתה אשת ציבור ודירקטורית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית בשנים 1987–1989.
ביוגרפיה

קורולוגוס נולדה בצ'אתם שבדרום-מזרח ניו ג'רזי, בתם של מארי (לבית קואֶלהופר) ואדוארד ג'וזף לאוונשטיין, עובד בחברה לייצור תחמושת. היא התחנכה בבית הספר הקתולי סנט פטריק, באקדמיית סנט אליזבת' ובמכללת מרמיונט של אוניברסיטת פורדהם בניו יורק סיטי, שם העבירה שנת לימודים באוניברסיטת לונדון. מאוחר יותר, ב-1988, קיבלה תואר במנהל עסקים מבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה. טרם כהונתה כמזכירת העבודה, שימשה כתת-מזכיר הפנים של ארצות הברית וכתת מזכירה במחלקת האוצר של ארצות הברית.
בשנים 1987–1989 כיהנה קורוגולוס כמזכירת העבודה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן. היא הקימה את נציבות איכות העבודה ועמדה בראשות שעסקה בסוגיות תחרותיות בשוק העבודה בכלכלה גלובלית. עם סיום כהונתה, העניק לה הנשיא רייגן את מדליית האזרח של הנשיא כאות הוקרה לשירותה הציבורי. ב-29 בספטמבר 1989 מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ליו"ר ועדת הנשיא לביטחון וטרור בתעופה. דו"ח הוועדה, שהוצג ב-15 במאי 1990, סקר והעריך אפשרויות מדיניות בקשר עם אבטחת תעופה.
בשנים 1990–1995 היא הייתה ראשת "מועצת העיר הפדרלית", קבוצה של מנהיגים עסקיים ואנשי ציבור שונים הפועלים למען פיתוח כלכלי בוושינגטון הבירה. משנת 1996 עד 2000, הייתה יו"ר מכון אספן. בשנים 2000–2006 הייתה חברה במועצת המנהלים של חברת מיקרוסופט. ב-2008, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה השנה, הייתה קורולוגוס צירה עבור ג'ון מקיין בבחירות המקדימות לנשיאות בוושינגטון די. סי. שנערכו במפלגה הרפובליקנית.
עד למותה הייתה חברה במספר מועצות מנהלים של חברות אחדות, בהן פאני מאי, וולקאן מטיריאלס (Vulcan Materials Company) וקלוגס. בשנים 2004–2009 הייתה יושבת ראש מכון ראנד.
הערות שוליים

↑  Reagan to Nominate Former Interior Aide As Labor Secretary, באתר הניו יורק טיימס, 3 בנובמבר 1987 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n81096874  NARA: 10568924  SNAC: w6qk0jps  VIAF: 1337519   WorldCat (עם VIAF): 1337519
אלכסנדר מיאקינין

אלכסנדר (אלכס) מיאקינין (נולד ב-22 בפברואר 1995) הוא מתעמל ישראלי. זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (2020), במכשיר המתח, ומדליית זהב בסבב גביע העולם בהתעמלות (2023).
ביוגרפיה

מיאקינין נולד וגדל ברוסיה, שם למד באוניברסיטה הממלכתית הרוסית לחינוך גופני, ספורט, נוער ותיירות.
קריירה

ראשית קריירת ההתעמלות של מיאקינין הייתה כשייצג את רוסיה בתחרויות התעמלות בתחילת 2018.
בקיץ 2018 עלה לישראל והחל להתעמל באגודת מכבי תל אביב ולייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
קריירה > 2019

באוגוסט 2019 זכה מיאקינין במדליית הארד בתרגיל המתח בגביע האתגר (הצ'אלנג קאפ) שנערך בהונגריה, עם 13.766 נקודות.
קריירה > 2020 מדליית ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה בהתעמלות מכשירים שהתקיימה במרסין, טורקיה בדצמבר 2020 זכה מיאקינין במדליית ארד בתרגיל המתח. באליפות זו זכה עם חברי נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים במקום רביעי בתחרות הקבוצתית.
בספטמבר זכה במדליית ארד בתחרות של הונגריה עם
קריירה > 2022 מדליית ארד בסבב גביע העולם בהתעמלות מכשירים

ב-27 בפברואר 2022 קוטבוס בגרמניה, זכה במדליית ארד במכשיר המתח על תרגיל ברמה גבוהה (6.1) ובציון של 14.1 נקודות.
קריירה > 2023 מדליית זהב בסבב גביע העולם בהתעמלות מכשירים

ב-4 במרץ - דוחה 2023, זכה במדליית זהב בסבב גביע העולם בהתעמלות מכשירים עם 14.333 נקודות בגמר תרגיל המתח, וב-12 במרץ - באקו 2023 זכה במדליית זהב נוספת בסבב גביע העולם בהתעמלות מכשירים עם 14.200 נקודות בגמר תרגיל המתח.
הערות שוליים

1 2  יאיר צוקר, ‏מדליית זהב לאלכס מיאקינין בגביע העולם בהתעמלות מכשירים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 במרץ 2023
1 2  אסי ממן, מיאקינין זכה בזהב בתרגיל המתח בגביע העולם, באתר ynet, 5 במרץ 2022
↑  אורן אהרוני, התעמלות: ארד לאלכס מיאקינין בהונגריה, באתר ynet, 8 בספטמבר 2019
↑  אסי ממן, ‏כבוד: זהב וארד לדולגופיאט, ארד גם למיאקנין, באתר ONE‏, 13 בדצמבר 2020
↑  אסי ממן, ‏נבחרת ישראל סיימה רביעית באליפות אירופה, באתר ONE‏, 12 בדצמבר 2020
↑  אורן אהרוני, אלכס מיאקינין זכה בארד בגביע העולם בקוטבוס, באתר www.israelhayom.co.il, ‏27.02.2022
↑  אסי ממן, מיאקינין זכה בזהב בתרגיל המתח בגביע העולם, באתר ynet, 5 במרץ 2022
ארמון התעשייה

| --- | --- |

ארמון התעשייה, תצלום משנת 1860 מאת אדואר באלדוס
 מידע כללי
 סוג:  אולם תצוגה, מבנה לשעבר 
 מיקום:  פריז 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1855
 תאריך פתיחה רשמי:  15 במאי 1855 
 אדריכל:  ז'אן-מארי-ויקטור וייל, אלכסיס בארו, Georges Bridel 
 קואורדינטות:  48°52′01″N 2°18′51″E﻿ / ﻿48.866944444444°N 2.3141666666667°E﻿ / 48.866944444444; 2.3141666666667
  (למפת פריז מוגדלת) ארמון התעשייה(למפת פריז רגילה) ארמון התעשייה
 
ארמון התעשייה (בצרפתית: Palais de l'Industrie) היה אולם תצוגה שנבנה בפריז בין נהר הסן לשאנז אליזה והוקם לרגל התערוכה העולמית של פריז ב-1855. הוא היה האחרון מבין מספר בניינים בעלי אותו שם שהוקמו באותו מקום. ארמון התעשייה הראשון נבנה ב-1839 ונבנה מחדש בתערוכות הבאות ב-1844 וב-1849. הבניין משנת 1855 תוכנן בעיקר על ידי האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל (אנ') והמהנדס אלכסיס בארו (אנ'). הוא נהרס בשנת 1897 כדי לפנות מקום למוזיאון הגרנד פלה של התערוכה העולמית בשנת 1900.
הקיסר נפוליאון השלישי איחל לתערוכה עולמית של 1855, ארבע שנים לאחר התערוכה הגדולה שהתקיימה בלונדון, כדי להוכיח את עליונותה של צרפת על ידי התעלות בכל פרמטר על התערוכה הבריטית. הוא חפץ במיוחד באולם תצוגה מרהיב שיתחרה בארמון הבדולח. בתחרות שהתקיימה ב-1852 זכתה תוכניתם של האדריכל ז'אן-מארי-ויקטור וייל והמהנדס דז'ארדין, ששילבה את השימוש המסורתי בבנייה עם זה של ברזל יצוק. עם זאת, בגלל אילוצי תקציב ועלויות, היה צורך לעבד מחדש את התוכניות, ועל כך אמון המהנדס אלכסיס בארו. בתכנון הסופי נעשה שימוש בבנייה רק לקירות החיצוניים, שעוביים מטר אחד וגובה שמונה עשר מטרים. עם זאת, קירות מסיביים אלו בקושי יכלו לתמוך במשקל הקרניז הבולט, והיה צורך לחזק אותם בעמודי ברזל יצוק ובקורות.
ארמון התעשייה היה באורך 260 מטרים וברוחב 105 מטרים. הספינה הראשית שלו הייתה באורך 190 מטרים ורוחבה 48 מטרים. הוא היה מוקף מ-4 צדדים במעברים בגובה שתי קומות וברוחב של 30 מטרים. המסבכים החצי-עגולים שלו גשרו על מפתח של 24 מטרים כדי ליצור חדר תצוגה רחב ידיים ללא עמודים במרכזו. למרות גודלו הרב, הארמון לא היה גדול מספיק כדי לאכלס את כל המציגים הצפויים, כך שנבנו שני מבנים ארעיים שיכילו את יתר התצוגות. הכשל העיקרי של הבניין, שלא הושלם ביום פתיחת התערוכה העולמית, היה האוורור הגרוע שלו. אף על פי שהכשל הפך את הבניין לחם מאוד במהלך היום, הוא שימש כאולם לתערוכות ואירועים חברתיים רבים עד להריסתו ב-1897.
אוקטב מירבו, בהתייחסו לארמון התעשייה כמוקד בשדרות השאנז אליזה, השווה את הבניין ל"שור העובר דרך גן ורדים ורומס הכל תחתיו". אף על פי שהמבקרים גינו כמעט בכל העולם את ה"כבדות" הגותית של הבניין, חיקוי המעטפת של מבנה ברזל וזכוכית עם מעטפת אבן בתערוכה העולמית של לונדון ב-1862 ובתערוכה הקולומביאנית העולמית של שיקגו ב-1893, ואפילו בבניינים שהיו אמורים להחליף אותו: מוזיאון הגרנד פלה ומוזיאון הפטי פאלה, שנבנו עבור היריד העולמי של שנת 1900.
הכניסה של ארמון התעשייה עוצבה על ידי קבוצת הפסלים של אליאס רובר, France Crowning Art and Industry.
מבט פרספקטיבי (תחריט 1855)
האולם המרכזי במהלך התערוכה של 1878
הערות שוליים

↑  Mechanics Magazine (17 November 1849), no. 1371, p. 472.
↑  Octave Mirbeau (1848-1917)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 97145911070427060325   WorldCat (עם VIAF): 97145911070427060325
בהלה לזהב

מחפש זהב מסנן אותו מתוך החול על גדת נחל
בהלה לזהב (באנגלית: Gold Rush) הוא כינוי לתופעה של הגירה המונית של עובדים אל מקומות בהם התגלו מרבצי זהב משמעותיים. העובדים המהגרים שואפים לקחת חלק בחיפוש הזהב בתקווה להתעשרות מהירה. מרבית אירועי הבהלה לזהב התרחשו במאה ה-19.
בהלת זהב טיפוסית מתחילה עם גילוי אזור עשיר בזהב נגיש. פרסום הגילוי גורם להגירה של מחפשי זהב, שהגעתם יוצרת יישובים חדשים ומשיכה לנותני שירותים עבור מחפשי הזהב.
מיצוי הזהב הנגיש יכול לגרום לעזיבה המונית של האזור.
בדומה לבהלה לזהב היו גם אירועים של בהלה לכסף, כתופעות לוואי לגילוי מרבצי כסף נגישים.
הסצנה מתוך הסרט הבהלה לזהב ובה הנווד, בגילומו של צ'ארלי צ'פלין, אוכל את הנעל
תופעת הבהלה לזהב היוותה השראה עבור יוצרים וכך נכתבו ספרים ונוצרו סרטים, שעלילותיהם מתרחשות על רקע זה, לדוגמה: הספר "הבהלה לזהב" של ג'ק לונדון והסרט הבהלה לזהב בבימוי וכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
אלכסנדר וינוקורוב

אלכסנדר ניקולאייביץ' וינוקורוב (ברוסית: Алексaндр Николаевич Винокуров, נולד ב-16 בספטמבר 1973 בפטרופבלובסק בברית המועצות, כיום פטרופבל בקזחסטן) הוא רוכב אופניים מקצועני (רוכב עבר) קזחי. הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012) במרוץ הכביש. החל מ-2013 מכהן וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת האופניים "אסטנה".
וינוקורוב, המכונה לעיתים "וינו", החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1998 כפועל בקבוצת קסינו ומאוחר יותר בקבוצת טלקום. הוא התבלט במשך השנים כרוכב רב גוני והתקדם לאט לאט למעמד של רוכב בכיר. השגי השיא שלו הם: ניצחון בוואלטה אספניה ב-2006, המקום השלישי בטור דה פראנס בשנת 2003, מדליית כסף במרוץ הכביש באולימפיאדת סידני (2000) ושני ניצחונות במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז', ב-2005 וב-2010. וינוקורוב, שהפך לספורטאי נערץ בקזחסטן, הושעה מרכיבה בתחרויות בעקבות שימוש בסימום דם אסור בטור דה פראנס של 2007. בעקבות השעיה זו הוא הודיע על פרישה, אולם שב להתחרות בסוף 2009. באולימפיאדת לונדון 2012, בגיל 39, זכה במדליית הזהב האולימפית במרוץ הכביש והודיע כי יפרוש סופית לאחר המשחקים האולימפיים.
עד לתפיסתו בשימוש בחומרי אימרוץ היה וינוקורוב אחד הרוכבים האהודים ביותר בקרב אוהדי הספורט בשל אופיו ההתקפי והנחוש. הוא הרבה לצאת לניסיונות בריחה, גם במקרים בהם היה נראה כי לבריחה סיכוי מועט להצליח וחזר על ניסיונות אלו גם כאשר נתפס. הוא נחשב לרוכב רב גוני ביותר והצטיין בכל הדיסציפלינות של מרוצי האופניים: מרוצי קטעים ומרוצים חד יומיים, מרוץ נגד השעון, קטעים הרריים ואף יכולת האצה בסיום. במקרים אחדים שימש וינוקורוב כמושך האחרון של הספרינטר הגרמני אריק צאבל בעת מיאוצים רבי משתתפים.
ראשית הקריירה

וינוקורוב החל להתאמן בצורה סדירה ברכיבת אופניים בגיל 11 (או בגיל 13, קיימים חילוקי דעות על כך). בגיל 13 הצטרף לבית ספר לספורט בבירת קזחסטן, אלמטי. בית הספר התנהל בצורה בה התנהלו כל בתי הספר לספורט בברית המועצות ווינוקורוב למד בו חמש שנים שבהן גם מילא את חובת הגיוס הצבאי במשך שנתיים. ב-1991, בעת שקזחסטן הכריזה על עצמאותה, החל וינוקורוב בן ה-18 לרכוב בשורות הנבחרת הלאומית של קזחסטן שהוזמנה למרוצים בינלאומיים מדרג נמוך. ב-1995 וב-1996 ניצח בשני קטעים בטור של אקוודור ובטור של סלובניה. הוא ייצג את קזחסטן במרוץ הכביש באולימפיאדת אטלנטה (1996) וסיים במקום ה-53.
בחורף 1996 קיבל ז'יל מאס, מנהלה הכללי של הקבוצה הצרפתית "קסינו", מכתב ובו בקשה ממאמן נבחרת קזחסטן לסייע בשילוב שישה רוכבים קזחים בקבוצות מקצועיות צרפתיות. מאס הסכים לקחת שני רוכבים בתנאי שירכבו בשנה הראשונה בקבוצת העתודה של קבוצה מסנט אטיין. שני הרוכבים שנבחרו היו וינוקורוב ואנדריי מיזורוב, אלא שמיזורוב לא חפץ לעזוב את קזחסטן ווינוקורוב המליץ על חברו לבית הספר, אנדריי קיבילב ושניהם הגיעו לצרפת באביב 1997.
וינוקורוב הצטיין בקבוצת העתודה מיד מההתחלה וכשקבוצת קסינו עקבה אחריו במרוץ קטעים צרפתי, הוא ניצח בשלושה מתוך ארבעת קטעיו. מנהלה הספורטיבי של קסינו, ונסן לאוונו, הציע לו חוזה לשנתיים ומסוף עונת 1997 החל וינוקורוב לרכוב בשורותיה.
ב-1998, שהייתה עונתו הראשונה כמקצוען, ניצח וינוקורוב בשישה מרוצים, ביניהם במרוץ ארבעת הימים של דנקרק וקטע בטור של פולין. בתחילת עונת 1999 הוא ניצח במרוץ הקטעים של הקהילה האוטונומית של ולנסיה בספרד. ביוני ניצח בשני קטעים במרוץ מידי ליברה ומיד לאחר מכן ניצח במרוץ דופינה ליברה והוכיח יכולת גבוהה שסימנה אותו לראשונה כרוכב בעל עתיד במרוצי הקטעים היוקרתיים.
בקבוצת דויטשה טלקום

בשנת 2000 הצטרף לקבוצת טלקום הגרמנית - אחת הקבוצות הבכירות בדבוקה בה היו שני כוכבים עיקריים: יאן אולריך שהתמחה במרוצי קטעים ארוכים ובמיוחד בטור דה פראנס ואריק צאבל שהיה אחד מהספרינטרים הבכירים בדבוקה המקצוענית.
בקבוצת דויטשה טלקום > שנים 2000-2002

הוא ניצח בקטגוריית השילוב (combination) במרוץ פריז - ניס וסיים שלישי במרוץ הקריטריום אינטרנשיונל. בטור דה פראנס באותה שנה הוא סיים במקום ה-15 בדירוג הכללי לאחר ששימש כפועל של יאן אולריך שסיים שני במרוץ. ניצחונו הראשון בקטע במדי קבוצתו החדשה היה בקטע בוואלטה אספניה. בסיום אותה עונה ייצג את קזחסטן באולימפיאדת סידני. במרוץ הכביש ברח וינוקורוב מהדבוקה יחד עם שני חבריו לקבוצת טלקום, הגרמנים יאן אולריך ואנדראס קלודן. השלושה שיתפו פעולה בבריחה ובסיום ניצח אולריך ווינוקורוב ניצח את קלודן במיאוץ על מדליית הכסף.
ב-2001 ניצח בטור של גרמניה ובטור דה פראנס רכב שוב בשירותו של אולריך וסיים במקום ה-16 בדרוג הכללי. ב-2002 ניצח במרוץ פריז ניס לאחר שניצח בקטע שהסתיים במון פארון והצליח לשמור על יתרונו בקטע המסיים שעבר דרך קול ד'אז. בהמשך אותה שנה ניצח קטע הררי בטור דה סוויס אך נפצע בהמשך המרוץ ושבר את עצם העוקץ וכך נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס, וזאת לאחר שיועד להיות מוביל הקבוצה למרוץ, בהיעדרו של אולריך.
בקבוצת דויטשה טלקום > 2003

במהלך מרוץ פריז - ניס ב-2003 ארעה תאונה בה נפל חברו הקזחי של וינוקורוב, אנדריי קיבילב (שרכב בקבוצה צרפתית מתחרה), וספג חבטה בראשו. מצבו התדרדר לתרדמת והוא מת כעבור כמה שעות בבית החולים. וינוקורוב הזדעזע מהטרגדיה אך כפי שהמרוץ המשיך, החליט גם הוא להמשיך וביתר מוטיבציה. הוא תקף בקטע החמישי שהסתיים במון פארון, ניצח בו כשהוא מניף את ידיו על קו הסיום ומצביע לשמיים, ועבר להוליך במרוץ. בסיום בניס הוא הניף על הפודיום תמונה של קיבילב והקדיש לו את הניצחון במרוץ כולו. בעקבות תאונה זו קבע איגוד האופניים הבינלאומי את תקנת חובת חבישת הקסדה במרוצי אופניים.
באפריל 2003 ניצח וינוקורוב במרוץ אמסטל גולד בהולנד. הוא היה אחד מהרוכבים שנותרו בחבורת החוד לקראת סוף המרוץ ותקף לבד כ-5 קילומטרים לסיום. במאמץ עילאי הוא הצליח לשמור על יתרונו בטיפוס על גבעת הקובורג והצליח לחצות את קו הסיום ראשון.
בטור דה סוויס, שנערך ביוני 2003, ניצח וינוקורוב בקטע הראשון והוביל את המרוץ, אך האיטלקי פרנצ'סקו קזגרנדה ניצח בקטע הררי ונטל את ההובלה בדרוג הכללי. וינוקורוב השכיל להחזיר לעצמו את ההובלה לאחר קטע של מרוץ נגד השעון בו קזגרנדה לא הצטיין ובסיום ניצח במרוץ כולו.
בטור דה פראנס באותה שנה הוביל וינוקורוב את קבוצתו. בקטע השמיני, שהסתיים באלפ ד'ואז הוא סיים שני, אחרי איבן מאיו. ביום למחרת, תקף וינוקורוב במעלה הפסגה האחרונה, תשעה קילומטרים לסיום, וברח גם בירידה ממנה בכיוון לנקודת הסיום בגאפ. הוא ניצח בקטע ועבר למקום השני בדרוג הכללי, כשהוא מפגר ב-21 שניות בלבד אחרי המוביל במרוץ, לאנס ארמסטרונג. בקטע האישי נגד השעון, ניצח אולריך (שרכב בקבוצת קואסט) ועקף את וינוקורוב בדרוג הכללי, אך וינוקורוב הצליח לשמור על מקומו השלישי, ובסיום אחד המרוצים המרתקים ביותר בתולדות הטור דה פראנס, עמד בפריז על הפודיום יחד עם ארמסטרונג ואולריך.
בקבוצת דויטשה טלקום > 2004

במרוץ פריז - ניס ב-2004 ניצח וינוקורוב בשלושה קטעים, אולם לא הצליח לנצח במרוץ כולו אחרי שהחמיץ בקטע השני הצטרפות לבריחה של 36 רוכבים שהצליחה ושממנה יצא מנצח המרוץ ירג יקשה. במרוץ לייז'–בסטון–לייז' באותה שנה היה וינוקורוב חלק משלישייה שברחה בשלבי הסיום, אולם לאחר שהוא וההולנדי מיכאל בוכרט התישו אחד את השני בניסיונות בריחה, ניצח האיטלקי דווידה רבלין ווינוקורוב נאלץ להסתפק במקום השלישי. בטור דה סוויס של 2004 היה מעורב שוב בתאונה בה נגרמו לו קרעים ברצועות הכתף ושוב (כמו ב-2002) נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס. לאחר תקופת החלמה וחזרה למרוצים באוגוסט 2004, השתתף וינוקורוב בוואלטה אספניה וסומן כאחד המועמדים לזכייה, אולם הוא סבל מהרעלת מזון וספג פיגור גדול בשלבים המוקדמים. במחצית השנייה של המרוץ התאושש אך פרש לאחר הקטע ה-17 במטרה להתכונן לאליפות העולם. באליפות העולם שנערכה בוורונה, זכה וינוקורוב במדליית הארד במרוץ נגד השעון.
בקבוצת דויטשה טלקום > 2005

במרוץ לייז'–בסטון–לייז' הצטרף וינוקורוב לבריחה של הגרמני ינס פויגט כ-50 קילומטרים לפני הסיום. בריחה זו נראתה תחילה כחסרת סיכוי, אך צמד הרוכבים השכיל להגיע לסיום לפני הדבוקה ובמיאוץ אל הקו ניצח וינוקורוב וזכה לראשונה באחד מחמשת המונומנטים. במרוץ הדופינה ליברה ניצח וינוקורוב בקטע היוקרתי שהסתיים בפסגת המון ונטו. בתווך בין סיום מרוץ זה והטור דה פראנס, טס וינוקורוב לקזחסטן וניצח שם באליפות הלאומית במרוץ הכביש כשהוא מקדים את מיזורוב ואת אנדריי קשצ'קין.
לקראת הטור דה פראנס של 2005 הגיעה קבוצת טי מובייל (לשעבר טלקום) עם שלושה מובילים פוטנציאלים: יאן אולריך, אנדראס קלודן ווינוקורוב. מולם עמדה קבוצת דיסקברי האמריקאית שבה היה מוביל ברור אחד - לאנס ארמסטרונג. כוכבי הקבוצה הגרמנית הצהירו לפני המרוץ כי ירכבו בהתאם למטרות הקבוצה וכי כל אחד מהם יסייע למי שיהיה במצב הטוב ביותר במרוץ. בפרולוג סיים וינוקורוב שלישי והקדים את אולריך ואת קלודן. בקטע השמיני ניסה וינוקורוב לברוח, אך ארמסטרונג נצמד אליו. רכיבתו בנפרד מחברי קבוצתו בהמשך הקטע, עוררה תהיות לגבי הטקטיקה של קבוצת טי מובייל ולגבי מחויבותם של רוכביה הבכירים למטרות הקבוצה. בקטעים ההרריים המוקדמים איבד וינוקורוב זמן למובילים, אך בקטע ה-11 הצליח לנצח לאחר שגבר במיאוץ לקו הסיום על חברו לבריחה, סנטיאגו בוטרו.
בקטע ה-14 ההררי שוב פיגר וינוקורוב, אלא שהפעם התעשת, חזר לדבוקת המובילים ותקף אותה. אולריך וקלודן היו אלו שרדפו אחריו וקבוצת טי מובייל שוב זכתה לבקורת על כך שאין תיאום בין רוכביה ואף קיימת יריבות. לאחר קטע המרוץ האישי נגד השעון בקטע לפני האחרון במרוץ, טיפס וינוקורוב למקום השישי בדרוג הכללי ופיגר בשתי שניות בלבד אחרי האמריקאי לוי ליפהיימר. בקטע האחרון במרוץ, שהוא בדרך כלל בעל אופי טקסי עד הקילומטרים האחרונים בפריז, ניצח וינוקורוב את ליפהיימר במיאוץ ביניים, קיבל שש שניות בונוס לעומת ארבע של ליפהיימר, וכך זמנם היה שווה. עם כניסתם לפריז הודיעו המארגנים לרוכבים כי בגלל תנאי מסלול מסוכנים, יקבע לכל הרוכבים שנכנסו לפריז זמן אחיד בסיום. עם זאת, בונוסי השניות לראשונים נותרו בתוקף. כשני קילומטרים לסיום, תקפו וינוקורוב ועוד שני רוכבים את הדבוקה. וינוקורוב היה היחיד שהצליח לשרוד בבריחה וחצה את קו הסיום ראשון. ניצחון זה בקטע האחרון בפריז, שנחשב כיוקרתי במיוחד ובדרך כלל מסתיים במיאוץ המוני, העניק לו את המקום החמישי בדירוג הכללי.