stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טורנדו על קנזס
רקע

ג'ון סטיוארט קרי נולד בדונבנט ב־1897. הוא עזב ב־1918 כדי ללמוד במכללת ז'נבה (אנ') בפנסילבניה, שם עבד כמאייר במשך כמה שנים. הוא צבר מוניטין של צייר בזכות יצירתו ”הטבלה בקנזס“ מ־1928, שזכתה לשבחי הביקורת. קרי לא שב לקנזס עד 1929, כשנסע מביתו בווסטפורט שבקונטיקט, כדי לבקר בחוות משפחתו בדונבנט במשך שישה שבועות. במהלך שהות זו, מזג האוויר הקיצוני והסערות בפרריות העניקו לו השראה לצייר את ”טורנדו על קנזס“, שאותה סיים בסתיו 1929. אלמנתו של קרי סיפרה שמעולם לא היה עד לטורנדו באופן אישי, אך סביר להניח שהכיר תיאורים של סופות טורנדו ואת כוח ההרס שלהן. תצלומים של סופת טורנדו ב־2 ביוני 1929 שעברה בהרדטנר שבקנזס, היו בין הראשונים שתפסו בבירור צורת טורנדו, ואוצר האמנות הנרי אדמס העלה סברה שייתכן שהם שימשו כהדרכה ויזואלית לטורנדו של קרי בציורו. צורת המשפך שנראתה בתצלום אחד דומה מאוד לזו של הטורנדו בציור, ותצלום אחר של טורנדו מתקרב לאסם נחשב כהשראה לפריסת הקומפוזיציה של הציור.
סערות וסופות טורנדו לא היו חדשות לקרי; אסונות טבע כאלה הפחידו אותו מאז היה ילד. הוא אמר ש”טורנדו על קנזס“ התבסס על חוויות חיים מוקדמות, כאשר משפחתו ”נהגה לרוץ למרתף לפני שהסופה פגעה“. היסטוריונית האמנות אירמה ג'פה טענה כי חינוכו הדתי הנוצרי של קרי הוביל לפירושו לאסונות טבע כסימנים לעונש מאלוהים. לפיכך, ראתה ג'פה ב”טורנדו על קנזס“ את אחד מניסיונותיו של קרי לשלוט בפחדיו באמצעות ביטוי אמנותי.
אסונות טבע הם מוטיב נפוץ באמנותו של קרי. הוא שרטט את הריסות וינצ'סטר שבקנזס, בעקבות טורנדו במאי 1930, וצייר בצבעי מים ציור של סוסים שנבהלו מברק ומסופת חול באוקלהומה, ואת תוצאות שיטפונות נהר קנזס (אנ') בקיץ של 1929 ו־1930. ציורו של קרי מ־1929, ”סערה על אגם אוטסגו“, צויר זמן קצר לאחר ”טורנדו על קנזס“, ומופיעות בו דמויות דומות לאלו של קודמו. עבודתו ”לאחר הטורנדו“ משנת 1930 מציגה בובה ללא פגע, חייכנית, היושבת על כיסא בין הריסות בית שנהרס על ידי טורנדו. ב־1932 הדפיס קרי סדרה של הדפסי אבן הידועים בשם ”הטורנדו“, המציגים משפחה תופסת מחסה מסופה קרבה. הדפס אבן אחד מהסדרה נמכר ב־13,750 דולר ב־2020, ואחרים מוחזקים על ידי מוזיאונים, בהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. ציור הנוף ”Line Storm“ של קרי משנת 1934 מכיל ציורי ענן הדומים לזה שבציור ”טורנדו על קנזס“. טורנדו גם מופיע מאחורי פעיל התנועה לביטול העבדות ג'ון בראון בציור הקיר של הצייר, ”פרלוד טראגי“.
פרשנות והשפעה

לדברי קרויז, הקומפוזיציה ”כמעט מבוימת באופן תיאטרלי“. אדמס פירש את האסם משמאל ואת המבנה מצד ימין כתפאורה באולם תיאטרון. תחושת הדרמה המועברת בציור מועצמת בכך שלדמויות המצוירות בה ניתנה ההזדמנות להציל את הדמויות האחרות. הדמויות העיקריות מצוירות באמצעות סטריאוטיפים: האב הוא רחב כתפיים וחסון, בשעה שהאם ובתה מצוירות כפוחדות וכחסרות אונים בעודן מסתכלות על דמות האב. חרף הסכנה המיידית שהם מצויים בה, שני הבנים מעדיפים להתעכב קמעא כדי להציל את חיות המחמד שלהם. אדמס החשיב את הסצנה כחגיגתם או פירוקם של ערכי המשפחה האמריקאית המסורתיים. על פי פרשנותו של היסטוריון האמנות גריי סווינר, בציור מובעת בהצלחה מטרתו של קרי ”לתאר את מאבקו התמידי של החקלאי האמריקאי נגד כוחות הטבע”.
הדמויות המרכזיות מזכירות ציורים של אמנים מתקופת הבארוק, כגון פטר פאול רובנס, שעל אודותיהם ערך קרי מחקר. אדמס כתב כי דמות האב המפנה את גבה בציור מזכירה את אדוניס מציורו של רובנס מ־1635 ונוס ואדוניס (אנ'). לעומתו, היסטוריונית האמנות קרלה אן מרלינג השוותה את האב למיכלאנג'לו ואת האם ובנה למדונה והילד.
אדמס אמר שאף צייר אמריקאי לפני קרי לא תיאר סופת טורנדו בצורה כה מפחידה. תקדים אמנותי אחד הוא נד המים ברקע לציור ”זרם המפרץ“ (אנ') של וינסלו הומר מ־1899, אך אדמס סבר שזה ”הרבה פחות מפחיד“ מהטורנדו של קרי, מפני שנד המים ממלא תפקיד משני לכרישים השולטים ברקע הקדמי. אדמס ציין ”תקדים ישיר“ נוסף: הטורנדו ברומן ”הקוסם מארץ עוץ“ של ל. פרנק באום מ־1900, שפוגע אף הוא בבית החווה בקנזס.
הציור ”טורנדו על קנזס“ נחשב כהמשך לציורו האחר של האמן מ־1928, ”הטבלה בקנזס“, אף שהציור הקודם נחשב לדרמטי יותר ממקבילו. שני הציורים חולקים מאפיינים דומים: בשניהם מצטופפות הדמויות בקדמת הציור כדי להעניק תחושה של קלאוסטרופוביה, שממנה סבל קרי, בעוד רקעי הציורים, שלא ניתן לראות בהם דמויות, מעניקים אף תחושה של אגורפוביה. דמיונות נוספים ניתן למצוא בדפוסי היצירה הבסיסיים של שני הציורים: היפוך מכל המים וטחנת הרוח בציור ”הטבלה בקנזס“ מביא ל”צורה ספירלית“, הדומה לטורנדו ב”טורנדו על קנזס“.
ראו גם

אסכולת נהר הדסון
נהר אדום (סרט)
בית קטן בערבה
לקריאה נוספת

Henry Adams, "Space, Weather, Myth, and Abstraction in the Art of John Steuart Curry", in John Steuart Curry: Inventing the Middle West, 1998
Charles C. Eldredge, John Steuart Curry's Hoover and the Flood: Painting Modern History, UNC Press Books, 2007
Briton Hadden, "Art: U. S. Scene", Time, Vol. 24, no. 26, 1934
Lauren Kroiz, Cultivating Citizens: The Regional Work of Art in the New Deal Era, University of California Books, 2018
Laurence Eli Schmeckebier, John Steuart Curry's Pageant of America, American Artists Group, 1943
הערות שוליים

↑  Eldredge, p. 49
↑  אזורנות במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
מייקל קלארק, Regionalism (עמ' 210), מילון אוקספורד התמציתי למונחי אמנות, מהדורה שנייה, אזורנות (אומנות), ISBN 9780191727146, ‏2010 (באנגלית)
1 2 3  An Exhibition of Work by John Steuart Curry, College of Agriculture of the University of Wisconsin, 1938, p. 13-14
1 2  Henry R. Luce, "Curry of Kansas", Life, Vol. 1, no. 1, 1936, p. 29
1 2 3 4 5  Kroiz, p. 167
1 2 3  Karal Ann Marling, "Heartland Dreaming: Utopias, Distopias, and the Wonderful Kingdom of Oz", in Illusions of Eden: Visions of the American Heartland, Arts Midwest, 2000, p. 64
1 2 3 4 5 6  Adams, p. 124
1 2 3  Adams, p. 123
↑  James M. Dennis, "Regionalism in Painting", in The American Midwest: An Interpretive Encyclopedia, Indiana University Press, 2006, p. 583
1 2  Kroiz, p. 166
↑  Hadden, p. 2
1 2  Catherine Southwick and Robert Torchia, John Steuart Curry, The National Gallery of Art, 2018
1 2  Eldredge, p. 48
↑  Schmeckebier, p. 61
1 2 3 4 5 6  "MMA Permanent Collection", in Muskegon Museum of Art
↑  Irma B. Jaffe, Religious Content in the Painting of John Steuart Curry, University of Chicago Press, 1987, p. 37
↑  Schmeckebier, p. 113
↑  Ida M. Day, Kansas Biographies: John Steuart Curry, State Library of Kansas, 1933, p. 7
↑  Chrysler Museum of Art
↑  Swann Galleries
↑  Metropolitan Museum of Art
The National Gallery of Art
Whitney Museum of American Art
↑  Adams, pp. 125-126
1 2  J. Gray Sweeney, Themes in American Painting, Grand Rapids Art Museum, 1977, p. 98
1 2 3  Adams, p. 122
↑  Adams, p. 120
1 2  Briton Hadden, "Kansan at the Circus", Time, Vol. 21, no. 15, 1933, p. 41
↑  Kroiz, p. 5
↑  Hadden, p. 4
↑  Kroiz, p. 3
↑  Lauren Kroiz, "A Jolly Lark for Amateurs": John Steuart Curry's Pedagogy of Painting, in American Art, University of Chicago Press, 2015, p. 29
1 2  Kroiz, p. 168
↑  Schmeckebier, p. 111
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
תצלום של טורנדו בהרדטנר שבקנזס משנת 1929, שאולי סיפק השראה לציור ”טורנדו על קנזס“
ונוס ואדוניס (1635), פטר פאול רובנס
זרם המפרץ (1899), וינסלו הומר
טלאל נאג'י

טלאל נאג'י (בערבית: طلال ناجي; נולד באפריל 1946) הוא המזכיר הכללי של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית וראש הזרוע הצבאית שלה, גדודי ג'יהאד ג'יבריל, מאז 7 ביולי 2021, לאחר מותו של מייסד הארגון אחמד ג'יבריל.
ביוגרפיה

ד"ר טלאל נאג'י נולד באפריל 1946 בעיר נצרת. בשנת 1948 הוא עבר יחד עם בני משפחתו ללבנון ומשם לסוריה, והתמקמו בדמשק. בשנת 1971 הוא קיבל תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת דמשק ויצא להמשך לימודים בברית המועצות. בשנת 1985 הוא קיבל תואר דוקטור במדעים היסטוריים, מהמכון ללימודי המזרח, של האקדמיה הסובייטית למדעים, במוסקבה.
לפי דיווחים שונים, טלאל נאג'י איבד זרוע ועין, בפיצוץ רימון, בזמן שעבר אימונים צבאיים.
ביוגרפיה > פעילותו בארגון

טלאל נאג'י היה בין מקימי החזית לשחרור פלסטין יחד עם ג'יבריל. יחד הצטרפו, בשנת 1967 לחזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש ויחד פרשו, בשנת 1968 והקימו את החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית. בשנת 1973 הוא התמנה לסגנו של ג'יבריל, ובשנת 1974 הפך לחבר בוועד הפועל של הארגון ולראש מחלקת החינוך וההשכלה הגבוהה שלו.
ב-7 ביולי 2021 הוא התמנה למזכיר כללי של הארגון. סגנו הוא בנו של אחמד ג'יבריל: ח'אלד אחמד ג'יבריל, המכונה: "אבו אל-עומרין" (בערבית: خالد أحمد جبريل "أبو العمرين").
שונות

סעיד נפאע, חבר הכנסת לשעבר, בסיעת בל"ד, יצא ב-6 בספטמבר 2007 לביקור בסוריה (ללא אישור, כנדרש) ובין היתר נפגש עם טלאל נאג'י, שהיה אז סגנו של אחמד ג'יבריל. נפאע הועמד לדין, הורשע בבית המשפט המחוזי ובספטמבר 2014 נגזרה עליו שנת מאסר בגין הרשעה זו. ערעורו לבית המשפט העליון נדחה וב-1 בנובמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר גלבוע.
הערות שוליים

1 2  , إنتخاب الدكتور طلال ناجي أميناً عاماً للجبهة الشعبية لتحرير فلسطين القيادة العامة وخالد جبريل أميناً عاماً مساعداً - בחירתם של ד"ר טלאל נאג'י למזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין המפקדה הכללית וח'אלד ג'יבריל לתפקיד עוזר המזכיר הכללי, 18 באוגוסט 2021
↑  Talal Naji, ECFR, ‏17 בינואר 2022 (באנגלית)
↑    אסף גבור, ‏הכירו את מנהיג החזית העממית המפקדה הכללית החדש, בעיתון מקור ראשון, 20 ביולי 2021
↑  , Talal Naji Appointed as Secretary-General of PFLP-GC, ction League for Palestinians of Syria, 21-07-2021
↑  שנת מאסר לח"כ לשעבר סעיד נפאע שהורשע במגע עם סוכן חוץ בסוריה, באתר ynet, 4 בספטמבר 2014
↑  ידידיה בן אור, ח"כ לשעבר מבל"ד ילך לכלא, באתר ערוץ 7, 31 באוגוסט 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303447705171  ISNI: 0000 0001 2307 8335  LCCN: nr92013122  VIAF: 34318494   WorldCat (עם VIAF): 34318494
פולקסווגן ג'טה

| --- | --- |

ג'טה דור שישי (לאחר מתיחת הפנים)
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  פולקסווגן סגיטאר
 יצרן:  פולקסווגן
 שנות ייצור:  1979–הווה
 הרכבה:  פואבלה, מקסיקו מקסיקו
 מודל קודם:  פולקסווגן בורה
 סיווג:  סופרמיני (1979 - 1984) משפחתית (1984 - עד היום)
 מרכב:  סדאן 4 דלתות
 אורך:  4659 מ״מ
 רוחב:  1778 מ״מ
 גובה:  1438 מ״מ
 בסיס גלגלים:  2648 מ״מ
 מפרט טכני
 מנוע:  (דור שישי) 1.2TSI טורבו-בנזין (105 כ״ס) 1.4TSI טורבו-בנזין (125 כ״ס)
 הילוכים:  7 הילוכים DSG
 מהירות מרבית:  194 קמ״ש (1.2TSI) 206 קמ״ש (1.4TSI)
 קשר:  סקודה אוקטביה
פולקסווגן ג'טה (באנגלית: Volkswagen Jetta) היא מכונית משפחתית המיוצרת משנת 1979 על ידי חטיבת פולקסווגן הגרמנית. שווקה לעיתים תחת שמות אחרים: בורה, סגיטר, ונטו ואטלנטיק. השם ג'טה ניתן על שם זרם הסילון (ג'ט באנגלית) כמנהג פולקסווגן לקרוא את שמות הדגמים על שם תופעות אקלימיות עולמיות - זרמי אוויר ומים, מאז שעברו לווסת את טמפרטורת המנועים באמצעות נוזלים. מאז הדור הראשון הג'טה מבוססת על פלטפורמות A של קבוצת פולקסווגן שמזוהה יותר מכל עם הגולף, לכן הג'טה אינה אלא גרסת 4 דלתות סדאן לגולף.
הדור החמישי של הג'טה הוצג בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס ב-5 בינואר 2005 והוצע למכירה לראשונה בארצות הברית. ברוב המדינות הוא כונה "ג'טה", אך במקסיקו ובקולומביה כונה "בורה", בארגנטינה וצ'ילה כונה "ונטו" ובסין הוא נקרא "סאגיטר". במבחני בטיחות של יורו NCAP זכה הדור החמישי בארבע כוכבי בטיחות מתוך חמש.
ביקורת בעיתונות הרכב

מבקרי הרכב העניקו לדור החמישי ביקורות חיוביות לרוב, אך חלקם התלוננו כי הרכב איבד קצת מאופיו הייחודי ונדרש לעצבו מחדש.
תמונות

"פולקסווגן ג'טה" - קבריולט
"פולקסווגן ג'טה" - שנת 1998
"פולקסווגן ג'טה" - ניידת משטרה
ישיבת לידא

| --- | --- |

מייסד וראש הישיבה יצחק יעקב ריינס
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  תרמ"ג 1878 – הווה
 מייסדים:  רבי יצחק יעקב ריינס
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב יצחק יעקב ריינס  הרב שלמה פוליצ'ק - העילוי ממייצ'יט
 מיקום
 מיקום:  שווינציאן, ולידא
 
מכתב בקשת תמיכה מהרב יצחק יעקב ריינס ראש הישיבה
ישיבת תורה ודעת (הידועה גם כישיבת לידא, על שם מקום מושבה האחרון בעיר לידא שברוסיה הלבנה) הייתה ישיבה מיסודו של הרב יצחק יעקב ריינס בקיץ שנת ה'תרס"ה בעיר לידא, אך קדם לכך ניסיון נוסף שנים קודם לכן בעיר שווינציאן שבליטא.
המוסד היה מהפכני בשיטתו והכליל הן גישה מודרנית וחדשנית ללימודי קודש, ברוח הביקורת של מייסדו על סדרי הלימוד המסורתיים, והן מידה נרחבת של לימודי חול. ב"תורה ומדע" נלמדו, מלבד גמרא ופוסקים, גם היסטוריה של עם ישראל, תנ"ך וספרות עברית, רוסית וחשבון. היא נחשבת לחלוצת החינוך הציוני-דתי, ועוררה בשעתו התנגדות עזה מחוגים אדוקים.
מטרת הישיבה הייתה להשלים את ישיבת וולוז'ין ושאר הישיבות, לא להוציא מתוכה דווקא רבנים, אלא יהודים יודעי תורה ובעלי השכלה, שיטביעו את חותמם, חותם תורה ודעת, בכל שטחי החיים הציבוריים בישראל.
יסוד הישיבה

כאמור, הישיבה נוסדה לראשונה בשווינציאן שבליטא בשנת ה'תרמ"ב, והתקיימה שם עד שנת תרמ"ד.
שנים מספר לאחר בואו של הרב ריינס לכהן כרב העיר לידא שבלטביא, החל להתכונן לפתיחת הישיבה, עד שלאחר מספר שנים, בחורף שנת תרס"ה-1905, ייסד שם את הישיבה בשנית. בין המשתתפים בוועידה שהביאה להקמת הישיבה השתתף הרב יעקב ברמן ועוד.
בלידא התקיימה הישיבה כ-10 שנים. בשיאה למדו בישיבה כ-300 תלמידים, כאשר אלפי תלמידים נדחו מדי חודש מלהתקבל לישיבה מחוסר מקום.
רקע

הרב ריינס התעסק רבות בשאלת דרכי הלימוד והחינוך. הוא ידע כי צעירים יהודים רבים, נושאים את עינם ללימודים כלליים ולהשכלה במקצועות המדע השונים, אשר לא נמצאו במוסדות החינוך הקיימים; ישיבות ובתי מדרש שבהם עסקו רק בלימודי קודש, ובעיקר בתלמוד תורה. מי שרצה לקנות השכלה כללית ומדעים, חייב היה ללמוד בגימנסיה או באוניברסיטה, אשר לא היו פתוחות בדרך-כלל בפני יהודים בכלל, ובפרט בפני יהודים שומרי תורה ומצוות, אשר מקפידים בלבושם המסורתי. רבים מבין אלו שהתענינו בהשכלה מסוג זה נטשו את דרך התורה, וניסו להידמות לגויים בכול.
בעיני יהודים רבים עולם היהדות המסורתי נתפס כמפגר, מסוגר ומכוער, לעומת תנועת ההשכלה שסימלה את הקידמה. בישיבות, באותה תקופה, היו תלמידים שעסקו בסתר בלימודי חול, קראו ספרות ולמדו שפות שונות. מעשים אלה היו מעין התמרדות כנגד ראשי הישיבות שהתנגדו להכנסת לימודים מסוג אילו לישיבות. בעיני רבים, הן הצעירים והן ראשי עולם התורה ועולם ההשכלה הם שני עולמות המתנגשים וסותרים, אשר אינם יכולים לחיות יחד. המחלוקת בנושא הלכה והחמירה.
הרב ריינס ראה את הסכנה הטמונה בקרע זה, וחשב כיצד ניתן למנוע את המצב או לפחות לצמצמו. הוא הגיע למסקנה ששורש הבעיה טמון בכך שהצעירים שחושקים בהשכלה ובמדע, נאלצים ל"רעות בשדות זרים", מפני שאינם יכולים למצוא דברים אלה בביתם. מכיוון שהיה משוכנע, שתורה ומדע משלימים זה את זה ועולים בקנה אחד, הדרך לתיקון המצב יימצא על ידי הכנסת שינויים בסדרי החינוך שבישיבות, דהיינו על ידי הכנסת לימודי חול לתוכנית הלימודים. לימודי החול בישיבות יהיו על טהרת הקודש ולא להפך. ברגע שהצעירים יקבלו את אשר הם חפצים בגלוי בישיבה הם לא יחפשו זאת בסתר.
רקע > ייסוד ישיבת "תורה ומדע"

בשנת 1882 בפטרבורג שברוסיה התאספו גדולי הרבנים ומנהיגי הקהילות לדון בבעיית היהודים. בהתכנסות זו העלה הרב ריינס את הצעתו, והיא להכניס לתוך תוכנית הלימודים של בתי הישיבות גם לימוד שפת המדינה ויתר המדעים הכלליים. אך הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד זקני הרבנים. הרב ריינס לא התייאש והחליט להקים בכוחות עצמו ישיבה כזאת שתשלב בתוכה לימודי קודש ולימודי חול.
באחד ממכתביו הסביר הרב ריינס מדוע לא נמצא מי שיטול על עצמו את פתיחת הישיבה: ”כי הרב שיפתח ישיבה כזאת, שילמדו בה גם לימודים כלליים, ימצאו מי שירננו עליו, ובכל אופן יתחילו להטיל ספק בצדקתו. וספק גדול הוא אם רב כזה יזכה לשם צדיק, ומעטים מעטים המה הרבנים שיתרצו מרצונם הטוב להסתלק משם צדיק...”
באתו הזמן כיהן הרב ריינס ברבנות העיר שווינציאן, ושם ייסד את הישיבה הראשונה שבה נלמדו גם לימודי חול. שם הישיבה היה "תורה ומדע". הייתה זו מהפכה גדולה ובעיני רבים הדבר התקבל כחילול הקודש, והיו אף כאלה שהתנכלו לרב ריינס ולישיבתו, עד שלבסוף נאלץ הרב לסגור את הישיבה, לאחר שהתקיימה ברציפות במשך ארבע שנים.
לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה [לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו-יורק], ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד. למרות התנאים והשכר הגבוה שהובטח לו, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית והחינוכית וחזר לרוסיה. בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ומדע" בשנת 1905.
גולת הכותרת של חדשנותו באה לידי ביטוי בהתמסרותו לתנועה הציונית ובייסוד "המזרחי"- תנועה ציונית דתית. בנוסף לתפקודו כרבה של העיר וכראש הישיבה, נטל הרב ריינס תפקידים מרכזיים בתנועה הציונית, כראש וכמנהיג הציונים הדתיים שהתלכדו סביב דגל "המזרחי". בכך הפכה העיר לידא למרכז התנועה הציונות הדתית.
הרב ריינס סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים. הרב ריינס דגל בחינוך טבעי, לפיו הכרה הוליסטית של החומר מובילה את האדם להשקפת עולם מסוימת ואין צורך להטיף להם מבחינה פוליטית.
צוות הישיבה

הרב שלמה פוליצ'ק (העילוי ממיצ'יט) שימש כראש הישיבה במשך תשע שנים. בגיל עשרים ושמונה החל ללמד בישיבה, לאחר הזמנתו של הרב ריינס לכהן כראש ישיבה. הוא כיהן בתפקיד עד לסגירת הישיבה. בפועל הוא שימש כראש מחלקת לימודי גמרא. היה מוסר את שיעוריו שלוש פעמים בשבוע. תלמידיו רשמו מפיו באותו שנים אלף וחמש מאות שיעורים. שיעוריו נתפרסמו בישיבות ורבים היו מגיעים לשיעוריו מישיבות סמוכות, מרוסיה הלבנה וליטא. לצדו שימשו ראשי הישיבה הרב יואל דוד, הרב יוסף קליין, והרב אברהם בנו של הרב ריינס.
כמורים לעברית שימשו פנחס שיפמן (הצטרף לסגל הישיבה כמורה ללשון, תנ"ך וספרות עברית. הוא התחבב על כך על תלמידיו, עד שכאשר הוצע לו לעבור להורות בישיבתו של חיים טשרנוביץ באודסה, התעקשו תלמידיו והרב ריינס שיישאר בלידא), ומשה כהן. לפעמים דוד קופלוביץ שימש בהוראת היסטוריה יהודית.
משגיח הישיבה היה הרב אליהו דב ברקובסקי.
תלמידים בולטים

הרב שלמה שליפר
הרב זאב גולד
יוסף צבי רימון
שמעון ראבידוביץ
הרב זאב אריה רבינר
יעקב שמשון שפירא
יעקב בן סירה
יצחק גרשטנקורן
ראו גם

רבי שלמה פוליצ'ק
לקריאה נוספת

ספר לידא, ע' 136-94, תל אביב תש"ל (1970).
יוסף שלמון, "ישיבת לידא - בשורה בחברה המסורתית במזרח אירופה".
יוסף שלמון, "ישיבת לידא - מוסד ייחודי ללימודים גבוהים".
בת-יהודה, איש המאורות, עמ' 283–309
מאמר של בן ציון זיו, זכרונות מישיבת לידה
י' שפירא, הגות, הלכה וציונות, תל אביב, תשס"ב
'ישיבת לידא' מאת דני רובין
הערות שוליים

↑  ספר לידא ע' 130
1 2 3  התאריכים על פי המופיע בספר שני המאורות של הרב ריינס.
↑  בספר זכור זאת ליעקב כתוב שהישיבה נוסדה בשנת תרל"ט והתקיימה 4 שנים.
↑  בקול קורא (ראו בקישורים חיצוניים) שפרסם בשנת 1910 הזכיר שהישיבה פעילה קרוב ל-6 שנים.
↑  ד' שמש, הרב יצחק יעקב ריינס : מחולל הציונות הדתית, עמ' 16-15.
↑  מתוך המאמר ב"עמלנט".
↑  א' סטריקובסקי, הרב יצחק יעקב ריינס - אבות הציונות הדתית, משרד החינוך התרבות והספורט/מינהל התרבות האגף לתרבות תורנית, עמ' 37–38, ירושלים תשנ"ט (1999).
↑  ד' שמש, הרב יצחק יעקב ריינס : מחולל הציונות הדתית, עמ' 16.
↑  הרב מימון, הרב ר'יצחק יעקב ריינס-תולדותיו, ע' 18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356554805171  VIAF: 79151431597456301062   WorldCat (עם VIAF): 79151431597456301062
יונה וולך

| --- | --- |

יונה וולך בצעירותה
 לידה:  10 ביוני 1944 כפר אונו, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  29 בספטמבר 1985  (בגיל 41) קריית אונו, ישראל
 שם לידה:  יונה גופמן וולך 
 מדינה:  ישראל ישראל
 לאום:  יהודייה
 מקום לימודים:  מכון אבני 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  שירה
 תקופת הפעילות:  1964–1985 (כ־21 שנים)
 
משפחת וולך (1945). מימין: נירה, מיכאל, אסתר, יונה.
יונה וולך (10 ביוני 1944 – 29 בספטמבר 1985) הייתה משוררת ישראלית.
ביוגרפיה

יונה וולך נולדה בכפר אונו (לימים קריית אונו) בשנת 1944 למיכאל ואסתר וולך, שעלו מבסרביה, והיו ממייסדי היישוב. אסתר, לבית גופמן, נולדה בשנת 1910 בעיירה חוטין. מיכאל וולך נולד בשנת 1912 בעיירה ליפקאני. הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב על גבעת קולה, וכך גדלה וולך (ונפטרה) ברחוב הקרוי על שם אביה. אחותה היחידה, נירה, נולדה בשנת 1938.
היא תוארה כנערה סוערת וחסרת מנוח, בוגרת מכפי גילה ובעלת נטייה למרדנות ולאקסהיביציוניזם. היא סירבה להתנהג על פי המוסכמות המגדריות באותה תקופה ואימצה לעצמה התנהגויות שנחשבו חריגות לנערה: היא קראה בשקיקה את מערבוני קרל מאי, עישנה סיגריות בשרשרת, התהלכה יחפה ובשיער מפוזר ומרושל, ונהגה ללבוש מכנסי ג'ינס גבריים, חולצה פרומת כפתורים, וכובע מצחייה. הממסד החינוכי התקשה להתמודד איתה, והיא סולקה מתיכון חדש בסוף כיתה י'. סמוך לסילוקה הרתה ועברה הפלה ראשונה. בקיץ 1961, בגיל 17, החלה ללמוד במכון אבני לאמנות הציור והפיסול בתל אביב, מוסד שאהבה ושהגביר בה את דחף היצירה הלירית.
המשורר מקסים גילן הכיר את שיריה לעורך גבריאל מוקד, ובשנת 1964 פרסם את שיריה לראשונה בכתב העת "עכשיו". לאחר מכן, באותה השנה, פרסם גילן את שיריה בכתב העת האוונגרדי "קילטרטן".
בגיל 21 התאשפזה וולך מרצון במרכז לבריאות הנפש טלביה בירושלים, שם טופלה בין השאר בסם הפסיכדלי LSD, כפי שהיה מקובל בטיפול הפסיכיאטרי בשנות השישים. את חוויותיה תיארה בשיריה, בהם השיר "אם תלך במסע אל אס די".
בסוף שנות השישים, בהן הגיעו לחברה הישראלית גישות חדשות למיניות ושימוש בסמים, הייתה וולך דמות בולטת ויוצאת דופן, מה שבא לידי ביטוי גם בשירתה, המשחקת במגדר וזהות מינית.
החל מ-1972 הייתה מקורבת לכתב העת "סימן קריאה" ולעורכו, מנחם פרי, שהוציא לאור שניים מספריה ואת המבחר "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" שראה אור לאחר מותה. וולך הייתה ממייסדי כתב העת "פשיטא", שביקש להכניס אל השירה את השפה היומיומית.
בשנת 1978 זכתה וולך בפרס קוגל על ספרה "שירה".
בשנות העשרים והשלושים לחייה התגוררה בתל אביב, בין השאר בבית בסביבות רחוב בן-יהודה פינת רחוב גורדון. החל משנת 1981 התגוררה עם בן זוגה, המוזיקאי יובל ריבלין, בלופט בשכונת נחלת יצחק. באותה שנה התגלתה אצל וולך מחלת סרטן השד, שממנה נפטרה כארבע שנים אחר כך, כשהיא בת 41. כחודשיים בלבד לפני פטירתה שלה, נפטרה אמה, אותה סעדה עד לכתה. וולך נקברה בבית העלמין חולון.
המאבק על עיזבונה

בן זוגה של וולך בזמן מותה, יובל ריבלין, המחזיק בעיזבונה, אסר בשנת 2000 על אקו"ם לעשות שימוש בשיריה שטרם הולחנו או תורגמו. האיסור שהטיל ריבלין הושפע מייעוץ רבני שקיבל בעת התקרבותו לדת. צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב אנשי תרבות. הפרשה עלתה לכותרות לאחר שהזמר ארי גורלי, חבר ההרכב "40 מעלות", גילה שהוא מנוע מלמכור תקליטור של שירי משוררים שהקליט ההרכב, היות שהופיעו בו גם שני שירים של וולך, שהזכויות עליהם היו שייכות לריבלין. ריבלין חזר בו מהאיסור בתחילת יולי 2005.
ייצוגיה בתרבות

שירו של רפי פרסקי "שפעת קלה" כתוב על שכנתו יונה וולך.
החמישייה הקאמרית עשתה שימוש בשירה של וולך "תותים" במערכון "הרס"ר המצטט", שבו מדקלם הרס"ר, בגילומו של רמי הויברגר, את השיר במלואו.
לאחר מותה, ספדה לה המשוררת דליה רביקוביץ שיר הספד: "את כבר לא מפריעה", וכן אזכרה אותה בשירה: "האהבה האמיתית אינה כפי שהיא נראית".
ייצוגיה בתרבות > במוזיקה הישראלית

חלק ניכר משיריה של וולך הולחנו ובוצעו בחייה ולאחר מותה על ידי אמנים שונים, בהם גידי גוב, ערן צור, אביתר בנאי, נורית גלרון, דורית ראובני, רוקפור, ברי סחרוף, ירדנה ארזי, גלי עטרי, הילה רוח ותמר קפסוטו.
המוזיקאים אילן וירצברג ושמעון גלבץ העלו ב-1979 מופע משיריה, בשם "בציר טוב". וולך עצמה הצטרפה לשניים לחלק מההופעות והקריאה שירים. ממופע זה התפרסמו שירים כ"שיר קדמשנתי (סקס אחר)" ו"לא יכולתי לעשות כלום". בשנת 2002 יצא התקליט בהוצאה מחודשת ובתוספת שירים חדשים.
המלחין המודרניסט אבל ארליך העלה יצירה המבוססת על טקסט של יונה וולך והלחנת שיריה.
יובל ריבלין, בן זוגה, הקליט בתחילת שנות השמונים (עוד בחייה) את שירה של וולך "אהובתי המתה", מתוך הקובץ "אור פרא".
במהלך שנות התשעים העלה המוזיקאי ערן צור, יחד עם רונה קינן, קורין אלאל, דנה אינטרנשיונל ואמנים נוספים, מופע משיריה של וולך, שהפך לאלבום "אתה חברה שלי". במופע שרה דנה אינטרנשיונל את "שיר קדמשנתי", וביצועה הביא לשיר משמעות חדשה מאחר שאינטרנשיונל טרנסקסואלית; שיר נוסף של וולך אשר ביצעה אינטרנשיונל: "100% גבר", עורר סערה בגלל אותה סיבה של ביצועה ל"שיר קדמשנתי", והוא מתאר מנקודת מבט של אישה את אהבת הגברים לנשים, ומסתיים באמירה הנכאבת ש”כשאני מתנהגת כמו לא אישה הוא לא אוהב”, כלומר, שהתנהגות של אישה הנתפסת כלא נשית או כגברית, תוביל לנטישה או לבגידה של הגבר.
שירים נוספים של וולך שהולחנו וזכו להצלחה כוללים את "אני שוב מתאהב" שהלחין צוף פילוסוף ושר גידי גוב (ובוצע קודם לכן על ידי ורדינה כהן בלחן של יורם צדוק), "אדם צובר זיכרונות" שהלחין שמעון גלבץ ושרה דורית ראובני, "זה הגשם" שהלחין רן עפרון ושרה נורית גלרון, "נ.ב." שהלחין גלבץ ושר יחד עם גלי עטרי, "שקט" שהלחין יובל מסנר ושרה להקת בלאגן, "אדם הוא מקום" שהלחין ירוסלב יעקובוביץ' ושרה ענת עצמון, "אל תתרגש" שהלחין עופר מאירי ושר דוד ד'אור, "אולי אני אבודה" ללחן אלג'יראי ששרה ירדנה ארזי, "תותים" שהלחין ושר ערן צור, "שיר ערש" ו"שם יש" שהלחינה ושרה להקת רוקפור, "שיר" (איילה) שהלחין אליאב אובל נאמן ושרה להקת "עלמא","החיים שיש לך" שהלחין נדב ש. ברמן ושרה מרב יהלום, "באשמת עצבים רפופים", שהלחין חיים רחמני וביצעה להקת קטב מרירי, "סבסטיאן" שהלחין חיים רחמני וביצע ההרכב אורסולה שוורץ, ואת "דובה גריזלית" שהלחינה וביצעה הילה רוח. ב-1983 שירה של וולך "ד"ר למוסר" הוקלט בסגנון פּאנק על ידי הלהקה הירושלמית טי-זאק יא וואלדי, וב-2011 העלה אותו ליוטיוב חבר הלהקה רן כהן אהרונוב. שירה "הבובה של גוגול" הולחן ובוצע על ידי תמר קפסוטו, ומגוון נגנים, ביניהם יוסי מזרחי ורועי ריק. ב-2021 יצא לאור השיר "כאשר אינך משורר" בביצוע קרני פוסטל, טולה בן-ארי ומיכל ברלצקי כחלק מפרויקט "גורע וזורח".
ייצוגיה בתרבות > באמנות החזותית

בשנת 1997 התקיימה במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן התערוכה "פוטו יונה: צילומים בעקבות שירי יונה וולך" אותה אצרו רוני סומק ומאיר אהרונסון (קטלוג).
ייצוגיה בתרבות > במרחב הציבורי

במרץ 2012 נחנך בקריית אונו גן פסלים על שמה. יש בגן שלטים ציטוטים משיריה, וכן פסלים של יוצרים אחדים.
בשנת 2023 נחנך בהוד השרון רחוב על שמה.
ייצוגיה בתרבות > בקולנוע וטלוויזיה

בשנת 2012 פורסם סרטו של יאיר קדר "7 הסלילים של יונה וולך", במסגרת מיזם "העברים". הסרט משתמש בהקלטות מקוריות מריאיון שקיימה עמה הילית ישורון בשבועות שלפני מותה. בריאיון מדברת וולך רבות על הקשר המיסטי שלה עם אלוהים, נושא שלא הזדהתה איתו במהלך רוב חייה.
בתחילת 2014 הוקרנה בטלוויזיה בערוץ 8 סדרת הדוקו-דרמה "המקוללים" של היוצר חגי לוי. אחד מחמשת הפרקים הוקדש לוולך, וגילמה אותה השחקנית נטע שפיגלמן.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "יונה", של הבמאי ניר ברגמן והתסריטאית דיתה גרי ובכיכובה של נעמי לבוב, המבוסס על חייה של יונה וולך.
בשנת 2020 הועלה מערכון קומי מתוך הסדרה "היהודים באים" אודות יונה וולך והתמודדותה עם פקיד שומה.