ארכיבישופות ברמן
היסטוריה > הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחר 1180 > עידן המנהלים הלותרניים של הנסיך-ארכיבישוף

החוקה של האימפריה הרומית הקדושה קבעה כי הקיסר רשאי להעניק את השלטון לנסיך-בישוף נבחר רק אם האפיפיור היה מאשר את בחירתו. הקיסר היה יכול להעניק זכות פיאודלית (בגרמנית: "Lehnsindult"), לעיתים קרובות שהיא מוגבלת לשנים מסוימות בלבד, ולאחר מכן על אף שהטיף לנסיך-הבישוף הנבחר את המלכות של לגיטימציה מוגבלת, כך שהנבחר יוכל לשלוט בכוח נסיכי בתוך הנסיכות-בישופות, אולם נושא רק את התואר של מנהל, כך שיהיה נאסר להשתתף בדיאטות. היעדר אישור מהאפיפיור והסמכה אימפריאלית היו עלולים להביא נסיך-בישוף נבחר למצב מעורער כדי שיודח על ידי הקיסר או על ידי כל אחד מהוסאלים שלו בעל עוצמה מספיק ורצון לעשות זאת.
תושבי הנסיכות-ארכיבישופות אימצו חלקם את הלותרניזם וחלקם את הקלוויניזם, וכך גם העיר ברמן והשטחים בהשפעתה במורד הווזר ובמחוז בדרקסה, גם רוב הקפיטולרים, שגויסו מבורגנים של העיר ברמן ומשפחות אצילים כפריות, התבררו כקלוויניסטים ולותרנים. כך העדיפו הקפיטולרים לבחור במועמדים פרוטסטנטים לתפקיד. בשל כך, הנסיכים-ארכיבישופים יכלו רק מדי פעם לזכות בהסמכה הקיסרית.
בתים נסיכים רבים, כמו בית ולף (בראונשווייג-וולפנביטל), בית ניקלוטינג (מקלנבורג-שוורין), בית וטין (סקסוניה), ובית אסקניה (סקסוניה-לאוונבורג) הראה. לפני בחירת נסיך-ארכיבישוף חדש, משכה המועצה את הזמן, ושלטה בנסיכות-ארכיבישופות בהתאם לאצולה (1566–1568), ובחנה את ההזדמנויות.
בשנת 1524 הכפיפה הנסיכות-ארכיבישופות את רפובליקת האיכרים האוטונומית של ארץ וורסטן, אך הוורסטנרים עדיין קיוו לשחרור ותמיכה מהמובלעת של הסקסונית-לאוונבורגית השכנה של ארץ האדלן. כך ב-17 בפברואר 1567 בחרה המועצה בדוכס היינריך השלישי מסקסוניה-לאונבורג (*1550-1585*, שלט מ-1568 ואילך) כנסיך-ארכיבישוף. בתמורה ויתר אביו פרנץ הראשון על כל תביעה סקסונית-לאוונבורגית לארץ וורסטן וכן לרוזנות בדרקסה וזנח את התביעה, שהביא לבית המשפט הקיסרי לשם כך.
בכניעותיו בבחירות כרת היינריך השלישי לקבל את הפריבילגיות של האצילים והחוקים הקיימים. בשל היותו קטין הוא הסכים, שהמועצה והאצולה ישלטו בנסיכות-ארכיבישופות. בזמן הזה הוא נאלץ לחכות לאישור האפיפיור. דה פקטו הוא עלה על הכס בשנת 1568, זכה ב-1570 להסמכה קיסרית, בעוד דה יורה עדיין יוצג על ידי המועצה עד 1580, כדי לא לסבך אישור אפיפיורי, שמעולם לא התממש.
בעוד מקסימיליאן השני ראה בהיינריך השלישי קתולי אמיתי, האפיפיור סיקסטוס החמישי נותר ספקן. היינריך השלישי גדל לותרני, אך התחנך קתולי ושימש לפני בחירתו כקאנון הקתולי של הקתדרלה בקלן. הפילוג לא היה כה ברור, כפי שהוא נראה בדיעבד. הכס הקדוש עדיין קיווה שהרפורמה תהיה תופעה זמנית בלבד, בעוד שגיבוריה עדיין ציפו שכל הכנסייה הרומית תעשה רפורמה, כדי שלא יהיה פילוג.
אז סיקסטוס החמישי בדק את היינריך השלישי מדי פעם, בדרישה לרצף של מועמדים קתולים למשרות פנויות במועצת ברמן - שלעיתים קיבל, לפעמים הכחיש - בעוד שהיינריך הצליח להיבחר גם על ידי מועצת הנסיכים-בישופים של אוסנבריק (1574–1585) ופאדרבורן (1577–1585), מבלי שזכו אי פעם לאישור האפיפיור. בשנת 1575 נישאו היינריך השלישי ואנה פון ברוך (בורך) בהגן אים ברמישכן.
לגבי ענייני הפנים, היינריך השלישי עדיין נאלץ להחזיר חובות מקודמו כריסטופר הבזבזן. בשנת 1580 היינריך הציג חוקת כנסייה לותרנית עבור הנסיכות-ארכיבישופות, לפיה היינריך השלישי לא ימלא יותר את תפקידיו הדתיים של בישוף קתולי. בשנת 1584 הקים הכס הקדוש את "המשלחות הנורדיות" הרומיות-קתוליות, מאמץ לשליחות באזור הארכי-דיוקסיות של ברמן ולונד שנפסקו בפועל. בשנת 1622 הוכפפו המשלחות הנורדיות ל-Congregatio de Propaganda Fide ברומא. הכס הקדוש העביר לנונציו בקלן, פייטרו פרנצ'סקו מונטורו, את המשימה לטפל במשלחות הנורדיות - בין היתר - בנסיכות-הארכיבישופות של ברמן ובנסיכות-הבישופות של ורדן. בשנת 1667 מיסד הכס הקדוש עוד יותר את המשלחות הנורדיות על ידי הקמת השליחים של הנציגויות הנורדיות.
ב-22 באפריל 1585 מת היינריך השלישי במעונו ב-Beverstedterm ühlen לאחר תאונת רכיבה. לאחר מותו המוקדם של היינריך, אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ השפיע במועצת ברמן כדי לבחור את בנו יוהאן אדולף מהולשטיין-גוטורפ (*1575–1616*) לתפקיד. לשם כך, שילם אדולף 20,000 טאלר והבטיח לפעול להשבתו של דיטמארשן לנסיכות-הארכיבישופות.
בשנת 1585 יוהאן אדולף התחייב בבחירתו בכניעות הבחירות המחייבות, שהוא יקבל את הפריבילגיות של הפרק כמו גם את החוקים הקיימים ושהוא יפעל - על חשבונו - להשגת אישור האפיפיור או - כברירת מחדל - הסמכה אימפריאלית. משנת 1585 עד 1589 שלטו המועצה והאצולה בנסיכות-ארכיבישוף באפוטרופסות על הקטין יוהאן אדולף.