stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיישנות בנזיקין
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > נקודת תחילת תקופת ההתיישנות - אשם מול נזק

הדרך להתאים בין סעיף 89 לפקודת הנזיקין לבין חוק ההתיישנות נתונה במחלוקת. בית המשפט באופן כללי מפרש בפרשנות תכליתית (in abstracto) את המושג "עילת התובענה" כמתייחס לעוולה הנזיקית שיסודותיה הם יסודות העוולה עצמה. פרשנות שנייה היא פרשנות דווקנית ("in concreto"), על פיה עילת התובענה היא עילת התביעה המסוימת, ויסודותיה הם יסודות עילת התביעה כולם. כלומר, עילת התובענה מורכבת מיסודות העוולה ומיסודות עובדתיים נוספים החוסים תחת עילת התביעה הספציפית. כך, גם בעוולה שנזק אינו יסוד בה, ייחשב נזק שנגרם ליסוד בעילת התובענה. לפי פירוש זה בתביעות זהות מהותית, השונות רק בהגדרת יסודות העוולה, היה נקבע "נושא התיישנות" זהה, ומכאן, גם הסדרי השעיה וחסימה זהים. גישה זו לא זכתה לרוב בפסיקה, אך יושמה במספר פסקי-דין. למשל, בתביעה על עוולת גזל נקבע בפרשת יעקובסון, ש"בלי נתבע, אין תביעה" ועל כן הזמן בו החלו למנות את תקופת ההתיישנות נקבע לזמן בו נודע זהות הגזלן, שכן רק אז נתגבש עילת התביעה, למרות שעל פי פרשנות in abstracto עילת התביעה נתגבשה ביום בו בוצע הגזל.
אימוץ הפרשנות התכליתית ("in abstracto") על ידי הפסיקה הביאה להבחנה בין עילות שמתגבשות במעשה או במחדל, כגון עוולת הגזל ועוולת הסגת גבול, עליהן חל סעיף 89(1) לפקודה, לבין עילות שדורשות נזק, כגון רשלנות והפרת חובה חקוקה עליהן חל סעיף 89(2) לפקודה.
מכאן, שנושא ההתיישנות נקבע לפי סוג העוולה, עליה התבססה התביעה:
בסוג הראשון של העוולות נושא ההתיישנות הוא ה"אשם" (המעשה או המחדל המעוולים) של הנתבע, ומרוץ ההתיישנות נפתח עם "אירוע האשם".
כך בפרשת אלמוגרבי בה אדם שנותח ללא הסכמתו ומבלי שהוסברו לו תוצאות הניתוח נותר נכה לצמיתות ותבע את ביה"ח בעוולת התקיפה. התביעה הוגשה שמונה שנים לאחר הניתוח, שהוגדר כאירוע האשם, ועל כן התיישנה. בתביעה נגד בית החולים הן בעוולת התקיפה, המתגבשת ב"אשם" והן בעוולת הרשלנות, המתגבשת ב"נזק", התיישנה התביעה בעילת התקיפה, בזמן שעוד ניתן היה לתבוע ברשלנות.
כך, כשהנזק מאוחר לאירוע ה"אשם", יהיה יתרון לתובע לפי עוולה הדורשת נזק, כי מרוץ ההתיישנות יתחיל ממועד גרימתו. מנגד אצל התובע (בתביעה שיסודותיה העובדתיים זהים) בעוולה, ש"אשם" הוא נושא התיישנותה, תקופת ההתיישנות עשויה (במקרים קיצוניים) אף לחלוף לפני אירוע גרימת הנזק על ידי "האשם".
השופט חשין כתב על כך: "קיומם של הסדרי התיישנות שונים לסוגי העוולה השונים, יוצר הפליה בין תביעות, הזהות מבחינה מהותית, רק בשל השוני בעוולה המשמש בסיס לתביעה (תקיפה ורשלנות)". באותה פרשה מתח השופט חשין ביקורת על פרשנות הפסיקה למושג "עילת התובענה" שהביאה לתוצאה זו, והבהיר שפרשנות "in concreto" הייתה מביאה להסדר אחיד בכל העוולות, בלי לפגוע במיונן, בסעיף 89 לפקודה, לפי דרישת הנזק.
אי-הבהירות באשר ליחס בין הוראות חוק ההתיישנות לבין ההוראות הנזיקיות השונות, יחד עם אי-בהירות בנוגע לפרשנות מושגי יסוד בהוראות השונות, הביאה לכך, שאין הסדר אחיד בכל העוולות. כך, נעשית הבחנה בין עילות שנזק מהווה יסוד בהן לבין עילות שנזק אינו נדרש בהן. הבחנה אחרת לעניין פתיחת מרוץ ההתיישנות נעשית בין עוולות בהן המעשה המעוול היה מתמשך לבין עוולות המתגבשות במעשה חד-פעמי, אולם אין הבחנה דומה ביחס לנזק מתמשך. חישוב תקופת ההתיישנות הוא מורכב כשהנזק הוא סמוי, המעשה המעוול נמשך על פני תקופה, או שנעלמו מן התובע עובדות ונתונים רלוונטיים לתביעתו. אז נכנסים לפעולה כללי השעיית המרוץ, מחד, ובראשם "כלל הגילוי המאוחר", ומנגד הסדרי חסימה, הקובעים נקודת סיום, בה תחלוף תקופת ההתיישנות, גם אם לא הושלמה לפי כללי השעיית המרוץ.
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > נקודת ההתחלה - מקרים קונקרטיים

כאשר עילת התביעה היא רשלנות, קבע בית המשפט העליון שאת ההתיישנות מתחילים למנות מעת שנגרם הנזק ולא מהמועד של הרשלנות שגרם לסיכון לנזק.
יש דעות שונות בשאלה איזה נזק נחשב ככזה המתחיל את תקופת ספירת ההתיישנות. בפסק דין של בית המשפט העליון משנות ה-60 נכתב:
"...גם אם נניח שהנזק, אשר נגרם למערער בתאונה הראשונה, לא התגלה מיד במלוא היקפו, אלא רק בחלקו, גם במקרה זה אינו מאריך הסעיף 68א(ב) [סעיף 89(2) דהיום] את תחילתה של תקופת ההתיישנות מעבר להופעתו הראשונה של נזק כלשהו"
. לעומת זאת, השופט אהרן ברק כתב:
"התגלות הנזק תחל את ההתיישנות, אם הניזוק, כאדם סביר, היה בנסיבות העניין כולו מגיש תביעה בגינו. אם, לעומת זאת, הנזק בהתגלותו הוא נזק של 'מה בכך', אשר 'אדם בר דעת ומזג רגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה על כך'... כי אז אין לראות בהתגלות זו כמועד תחילת ההתיישנות, ויש לדחות אותו מועד עד להתגלותו של אותו נזק, שאדם סביר היה תובע בנסיבות העניין כולו בגינו"
.
כאשר לקח זמן עד שהתברר שיש קשר בין הפגיעה לנזק קבע בית המשפט העליון שההתיישנות מתחילה רק במועד גילוי בסיס רפואי-מדעי לקשר בין הנזק לבין הפגיעה.
הערות שוליים

↑  חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה)
↑  פקודת הנזיקין (נוסח חדש), תשכ"ח-1968, סעיף 89, באתר "נבו"
↑  (תיקון מס' 2), תשט"ז-1956
↑  למעט סעיף 68א, שבגלגולו הנוכחי הוא סעיף 89 בפקודת הנזיקין.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 906-910 חוק לתיקון פקודת הנזיקין האזרחיים (תיקון מס' 2), באתר דעת.
↑  ע"א 66 / 242 סלומון פיליפ יעקובסון נ' אוסקר גז ומוזיאון תל אביב כא (1) 85
↑  ע"א 7550/08 מכללת איסט לונדון השלוחה בישראל בע"מ נ' גיל סתון, ניתן ב־10 ביוני 2010
↑  ע"א 1254/99 אבידור המאירי נ' הכשרת היישוב - חברה לביטוח בע"מ, ניתן ב־7 ביוני 2000
| דיני נזיקין |
| --- | --- | --- |
| העוולות הספציפיות | תקיפה • כליאת שווא • גרם הפרת חוזה • הסגת גבול • הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה • מטרד לציבור • מטרד ליחיד • הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה • תרמית • שליחת יד • נגישה |  |
| עוולת הפרת חובה חקוקה | הפרת חובה חקוקה |  |
| עוולת הרשלנות | התרשלות • חובת הזהירות • הדבר מעיד על עצמו • חובת הראיה ברשלנות |  |
| קשר סיבתי | קשר סיבתי משפטי • קשר סיבתי עובדתי |  |
| נזק | נזק כלכלי טהור • נזקי ריקושט • נזק בלתי ממוני טהור • גולגולת דקה • פגיעה באוטונומיה • ריחוק הנזק • עקרון הקטנת הנזק |  |
| נזיקין מתחום הרפואה | רשלנות רפואית • הסכמה מדעת • הולדה בעוולה • הפלה בעוולה • חוק זכויות החולה |  |
| לשון הרע | ההגנה על הפרטיות בנזיקין • לשון הרע על המת ולשון הרע על ציבור • הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע • הגנת תום הלב בלשון הרע |  |
| עוולות מסחריות | גנבת עין • פגמי ייצור והעדר אזהרות • גזל סוד מסחרי • פגמי תכנון |  |
| עוולות חוקתיות | עוולות חוקתיות |  |
| הגנות | מעשה של מה בכך • קטין • הגנה עצמית • כורח |  |
| דוקטרינות המשפיעות על החיוב בנזיקין | אשם תורם כהגנה מוחלטת • אשם תורם כהגנה יחסית • הסתכנות מרצון • אשם תורם וקטינים • מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה • התיישנות בנזיקין |  |
| ריבוי מעוולים | ריבוי מעוולים • מעוולים במשותף • נזק שאינו ניתן לחלוקה |  |
| אחריות שילוחית | אחריות שילוחית ואחריות מעביד • אחריות מעסיק קבלן • אחריות משתף ומשדל • אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה |  |
| פיצויים | פיצויים עונשיים • הטבת נזקי גוף • תשלום עתי ותשלום חד-פעמי • פיצוי ללא הוכחת נזק |  |
| מטרות דיני הנזיקין | צדק מתקן • צדק חלוקתי • הרתעה |  |
| ערכים נוספים בדיני נזיקין | כללי ברירת הדין • המחאת תביעה • מלחמה בדיני הנזיקין • מחדלים בנזיקין |  |
וסטמינסטר

ערך זה עוסק בשכונה בעיר לונדון. אם התכוונתם לרובע של לונדון בשם זה, ראו .
ארמון וסטמינסטר
וסטמינסטר (באנגלית: Westminster) הוא שמה של שכונה במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. שכונה זו נמצאת ברובע וסטמינסטר של העיר. ברובע ממוקם ארמון וסטמינסטר - מקום מושבו של הפרלמנט הבריטי.
היסטוריה

האזור המכונה "וסטמינסטר" הוא האזור הנמצא סביב מנזר וסטמינסטר - וקרוי על שמה של הקתדרלה שבמרכז המנזר - "הקתדרלה (מינסטר) המערבית (וסט)".
אזור זה משמש מזה כאלף שנים כמושב ממשלת בריטניה. העיר שהתפתחה סביב הקתדרלה נקראת על שמה הסיטי של וסטמינסטר - לימים רובע של לונדון הכולל את אזורי סנט מרילבון ופדינגטון.
וסטמינסטר התפתחה סביב אי שנקרא אי ת'ורני עליו נבנה מנזר וסטמינסטר. האזור הפך למרכז שלטוני בעקבות הנוהג של המלכת מלכי אנגליה במנזר. בשנת 1050 נבנה במקום ארמון וסטמינסטר עבור בית המלוכה, לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 הפך הארמון למרכז השלטון באנגליה ובית המגורים העיקרי של בית המלוכה. הארמון אף שימש את הפרלמנט הבריטי ובתי המשפט של אנגליה - וכך התפתחו באזור לונדון שני מרכזים נפרדים - מרכז פוליטי / שלטוני בווסטמינסטר ומרכז כלכלי בסיטי.
במהלך השנים עבר בית המלוכה להתגורר בארמונות אחרים (אך שב לרובע וסטמינסטר בראשית המאה ה-20 עם הרחבת ארמון בקינגהאם), וכן בתי המשפט עברו לבניין בתי המשפט המלכותיים, אולם ארמון וסטמינסטר נותר מקום מושבה של הרשות המחוקקת הבריטית ומרכז השלטון (משכן הרשות המבצעת) נותר במקום בו עמד ארמון וייטהול הסמוך (כיום רחוב וייטהול).
כיום, מסיבה זו, השם "וסטמינסטר" מסמל את שיטת הממשל ואת גופי השלטון והחקיקה בבריטניה, והשם "וייטהול" מתאר את כלל גופי המנהל הציבורי השונים.
וסטמינסטר בשנת 1593.
ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס

|  מידע חסיד אומות העולם |
| --- | --- |
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (8 באוגוסט 2017) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס
 
ואסיליקי וקונסטנטינוס אטירידיס (וסיליקי - ביוונית: Βασιλική Αθυρίδου) נולדה ב-1911 לערך; (קונסטנטינוס - ביוונית: Κώστας Αθυρίδου) ‏1904 – 1989) הם בני זוג יוונים מהעיר סלוניקי, אשר הסתירו בימי השואה חמישה בני משפחה יהודית וכך הצילו את חייהם. בשנת 2017 הוכרו בני הזוג כחסידי אומות העולם.
סיפור המעשה

מרקוס אסל היה איש עסקים ומתווך נדל"ן יהודי, אשר סייע לקונסטנטינוס (קוסטאס) אטירידיס, ואטירידיס חש עצמו כבעל חוב כלפיו.
משפחת אסל - מרקוס, אידה ושלושת ילדיהם, גורשה על ידי הנאצים עם שאר יהודי סלוניקי לגטאות, אך נמלטה מהגטו והסתתרה במשך כשנה וחצי אצל משפחה יוונית - מריה וודורוגלו (Maria Voudouroglou) ובנה. ב-1944 נאלצו בני משפחת אסל עקב הלשנה לעזוב את מקום מחבואם. אסל חיפש מקום מסתור חדש למשפחתו. שני אנשים שפנה אליהם סירבו לעזור להם, אך כשפנה אסל אל אטירידיס הסכימו הוא ואשתו לעזור, תוך סיכון עצמי. הם הסתירו את בני משפחת אסל במשך מספר חודשים. בני הזוג אטירידיס החליטו שבמהלך אותם חודשים לא ישלחו את בתם בת השבע לגן הילדים, על מנת שלא להסתכן בכך שהיא תספר כי בביתה מתגוררים יהודים.
באוגוסט 2017 החליט מוסד יד ושם להכיר בבני הזוג אטירידיס כחסידי אומות העולם.
הענקת האות

ב-12 בנובמבר 2017 הוענק האות בסלוניקי לוואסיליקי אטירידיס, בת 106. האות הוענק לה בטקס שנערך בבית הספר אנטוליה בעיר, שבו למדו נכדיה כמו גם תלמידים יהודים שנספו בשואה. בטקס נכחו בני משפחתה של אטירידיס, נציגי מועצת העיר, נשיא הקהילה היהודית בעיר, נשיא בית הספר ותלמידי חטיבת הביניים בו.
הערות שוליים

↑  בני משפחת וודורוגלו הוכרו כחסידי אומות העולם בשנת 1991.
ואסיליסה (סרט, 2013)

| --- | --- |

 בימוי:  Anton Sivers 
 שחקנים ראשיים:  סבטלנה חודצ'נקובה (Vasilisa Kozhina) 
 מוזיקה:  Darin Sysoyev 
 צילום:  איליה אוורבאך 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Russian World Studios  PARADISE  קרן הקולנוע הרוסי
 הקרנת בכורה:  2014 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט היסטורי, סרט מלחמה, דרמה היסטורית, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ואסיליסה" (ברוסית: Василиса) הוא סרט היסטורי רוסי משנת 2013 (שיצא גם בגרסה מורחבת כמיני סדרה בת ארבעה פרקים) בבימויו של אנטון סיוורס. הסרט מספר על חייה של ואסיליסה קוז'ינה, שלחמה במלחמת 1812 בין רוסיה לצרפת.
במקור תוכנן כי את הסרט יביים דמיטרי מסחייב והסרט יעלה לאקרנים בשנת 2012 כדי לחפוף לציון 200 שנה למלחמת 1812, אולם יישום התוכנית התארך עד 2014 ואנטון סיוורס הפך לבמאי. הקרנה מיוחדת של הסרט התקיימה באפריל 2014 בחצי האי קרים, ולאחר מכן בסנקט פטרבורג במסגרת פסטיבל "ויוואט, קולנוע רוסיה!". הסרט הוקרן בבכורה בבתי הקולנוע ב-4 בדצמבר 2014.
עלילה

הצמיתה ואסיליסה נמצאת במערכת יחסים רומנטיים עם האציל איוואן רייזנוב, שמבטיח לה חתונה, אבל מילדות הוא היה מאורס לנערה במעמדו. ראש הכפר קוז'ין מחזר אחרי ואסיליסה. לאחר שפירשה לא נכון את ההסבר של רייזנוב בעניין ארוסתו, ואסיליסה מסכים להתחתן עם ראש הכפר. זמן קצר לאחר מכן מתחילה מלחמת רוסיה-צרפת. האיכרים מתמודדים עם התעללות החיילים הצרפתים ועם חוסר המעש של ראש הכפר. ואסיליסה מחליט להילחם ומארגנת את האיכרים לצבא פרטיזני, שתוקף את העגלות הצרפתיות וגורם להן נזק משמעותי.
שחקנים ודמויות

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
סבטלנה חודצ'נקובה: ואסיליסה קוז'ינה
דמיטרי סולומיקין: איוואן רייזנוב
ג'רום קוזן: בלייר
כריסטינה קוזמינה: דאשה
איגור צ'רנביץ': מקסים קוז'ין
אנדריי אילין: אלגין
אירינה רוזנובה: קתרינה קרלובנה
אלכסיי ברבש: אלכסנדר הראשון
ולדימיר מטווייב: מיכאיל קוטוזוב
ויטלי קובאלנקו: נפוליאון הראשון
יורי בטורין: נמרובסקי
ניקולאי ספירידונוב: גרישקה
הערות שוליים

↑  "Сиротин С. Василиса Кожина — амазонка 1812 года". // Сайт радиостанции «Голос России» (rus.ruvr.ru). 2010-12-09. 20101231092557.
וינטון בלונט

וינטון מלקולם בלונט הבן (באנגלית: .Winton Malcolm Blount Jr, נודע גם בשם רד בלונט, Red Blount;‏ 1 בפברואר 1921 – 24 באוקטובר 2002) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מינואר 1969 ועד פברואר 1972. בלונט היה המנהל הכללי האחרון של הדואר כאשר משרה זו הייתה במסגרת הקבינט של ארצות הברית, והראשון כאשר המשרה הייתה במסגרת שירות הדואר של ארצות הברית.
ראשית חייו

וינטון בלונט נולד ביוניון ספרינג, אלבמה. שמו הפרטי כפי שנרשם בתעודת הלידה שלו היה Wynton, אך בבגרותו הוא עשה שימוש בשם Winton כדי להימנע משאלות על האיות הבלתי שגרתי של שמו. במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שם הוא עבר הכשרה כטייס B-29, אך לפני שהושלמה הכשרתו, תמה המלחמה.
ב-1946 פתחו בלונט ואחיו, ויליאם יוסטון בלונט, חברת בנייה בשם "האחים בלונט". החברה עבדה במיזמי בנייה כמו הגשר של השדרה הראשונה בברמינגהאם, אלבמה; לואיזיאנה סופרדום שבניו אורלינס; ומכלול Complex 39A שבכף קנוורל, שממנו שוגרה החללית אפולו 11.
קריירה פוליטית

בבחירות לנשיאות של 1952 מונה בלונט כיושב ראש המועדון "אזרחים למען אייזנהואואר" באלבמה. בבחירות של 1960 הוא היה יושב ראש מטה הבחירות בדרום מזרח ארצות הברית של ריצ'רד ניקסון. ב-1961 הוא נבחר כנשיא לשכת המסחר של אלבמה וב-1968 כנשיא לשכת המסחר של ארצות הברית.
ב-1964 מונה בלונט על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון כחבר בוועדת האזרחים הלאומית ליחסי קהילה שייעצה לבית הלבן באכיפת חוק זכויות האזרח, אף על פי שבלונט הביע את ספקותיו בנוגע לחוק החדש.
ב-1969 מונה בלונט על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב-1971 הוא פיקח על המעבר של מחלקת הדואר של ארצות הברית ממחלקה ברמת קבינט ממשלת ארצות הברית לסוכנות עצמאית מיוחדת. כך הוא היה המנהל הכללי האחרון של הדואר האחרון חבר בקבינט והמנהל הראשון של שירות הדואר של ארצות הברית. סגנו של בלונט היה ג'יימס הנדרסון, איש ענף הפרסום מגרינוויל, קרוליינה הדרומית, שהתמודד ללא הצלחה על משרת סגן מושל קרוליינה הדרומית ב-1970. הנדרסון שכנע את נאס"א ואת האסטרונאוטים של אפולו 11 לצלם את הירח לתמונה שתופיע על גבי בול דואר. יותר מ-140 מיליון עותקים של בול זה נמכרו.
ב-1971 הוטבע דיוקנו של בלונט לצד דיוקנו של בנג'מין פרנקלין, המנהל הכללי הראשון של דואר ארצות הברית, על גבי מטבע כסף להנצחת הקמתו של שירות הדואר החדש. מטבע זיכרון זה הונפק במקביל לבול דואר שנשא את החותמת של בית הדואר הישן של פילדלפיה יחד עם חותמת הדואר של וושינגטון הבירה.
ב-1972 התמודד בלונט על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור הוותיק, ג'ון ספרקמן שבבחירות של 1952 התמודד על תפקיד סגן הנשיא מול ריצ'רד ניקסון. בבחירות אלו זכה ספרקמן ב-65.3% מהקולות מול 34.7% של בלונט. בלונט ניצח רק במחוזות וינסטון ויוסטון באלבמה, שהיו מעוזים מסורתיים של הרפובליקנים והפסיד במחוז מונטגומרי, מחוז הבית שלו.
שנותיו האחרונות

ב-1973 שב בלונט לחברת הבנייה המשפחתית, שנקראה כעת "בלונט אינטרנשיונל" וב-1974 הוא היה לנשיא החברה. בשנים 1981–1984 בנתה החברה את אוניברסיטת המלך סעוד שבריאד, ערב הסעודית.
ב-1980 שימש כיושב ראש הלאומי של מסע הבחירות הבלתי מוצלח לנשיאות של ג'ון קונלי מטקסס, שהתמודד בבחירות המקדימות והפסיד לרונלד רייגן.
ב-1996 פורסמה האוטוביוגרפיה של בלונט שנכתבה בשיתוף עם ריצ'רד בלודג'ט ונקראה "לעשות זאת בדרכי".
ב-1999 נמכרה חברת בלונט אינטרנשיונל לחברת ליהמן ברדרס תמורת 1.35 מיליארד דולר.
וינטון בלונט נפטר בהיילנדס שבקרוליינה הצפונית ב-24 באוקטובר 2002 בגיל 81. הוא נטמן בקפלה שבפארק בלונט, מונטגומרי, אלבמה.
מורשתו והנצחתו

בלונט ורעייתו קרוליין היו פילנתרופים ופטרונים של אומנות. יחד הם הקימו את הפארק התרבותי בלונט במונטגומרי, שבו שוכן מוזיאון מונטגומרי לאמנויות יפות (Montgomery Museum of Fine Arts) ובו מתקיים פסטיבל שייקספיר (Alabama Shakespeare Festival). ב-1985 תרמו בני הזוג בלונט את הקרקע בשטח של 9,300 מטרים רבועים לבניית התיאטרון החדש של הפסטיבל. שווי התרומה היה 21.5 מיליון דולר ובזמנו היא הייתה התרומה הפרטית הגדולה ביותר לתיאטרון בארצות הברית.
ב-1980 הוענק לבלונט פרס טבלת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
בניית בית הספר היסודי על שם וינטון מ. בלונט שבמחוז מונטגומרי הושלמה ב-2003. בית הספר ממוקם בחלקה המזרחי המתפתח של העיר והוא אחד מבתי הספר היסודיים הגדולים באזור. על שמו של בלונט קיים מפעל מלגות באוניברסיטת אלבמה לחוקרים המתגוררים בקמפוס.
מרכז וינטון מ. בלונט ללימודי דואר ומרכז המחקר שעל שמו, השוכנים במוזיאון הדואר הלאומי, הוקמו מתרומה של משפחת בלונט.
הערות שוליים

↑  Blodgett, Richard. "Winton M. Blount Jr". The Encyclopedia of Alabama.
↑  "James M. Henderson (1921-1995)". knowitall.org.
↑  "Golden Plate Awardees of the American Academy of Achievement". www.achievement.org. American Academy of Achievement.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119197936  ISNI: 0000 0001 1467 2746  LCCN: n80045100  NARA: 10581379  SNAC: w6rr5kdj  VIAF: 8192599   WorldCat (עם VIAF): 8192599 
פסלו של בלונט במונטגומרי
התיאטרון על שם קרוליין בלונט
וסטפאליה

ערך זה עוסק בחבל ארץ היסטורי בתחומי גרמניה. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
גבולות וסטפאליה על רקע גרמניה של ימינו.
 • בירוק: גבולות ממלכת וסטפאליה (1807–1813).
 • באדום: גבולות הפרובינציה וסטפאליה (1815–1946).
 • באפור כהה: מדינת נורדריין-וסטפאליה (1946–ימינו).
וסטפאליה (בגרמנית: Westfalen) היא חבל ארץ היסטורי בגרמניה המחולק כיום בין מדינות נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה התחתונה.
וסטפאליה מוגדרת גאוגרפית כחבל הארץ שבין הריין לבין הווזר, הכולל את הערים בילפלד, בוכום, דורטמונד, גלזנקירכן, מינסטר ואוסנבריק. הגבולות הגאוגרפיים של החבל השתנו במהלך ההיסטוריה שלו. בחבל מדברים ניב גרמני מיוחד, וסטפאלית, השייך לקבוצת השפות הסקסונית תחתית מערבית.
הארכיבישופים של קלן קיבלו את וסטפאליה כדוכסות בשנת 1180, אך הדוכסות למעשה הייתה מוגבלת בעיקר לאזור צפונית־מזרחית לקלן. גופים פוליטיים רבים אחרים גדלו באזור וסטפאליה, ביניהם הבישופות של מינסטר, פדרבורן, אוסנברוק ומינדן, שאומבורג, ליפה, רוונסברג ומארק (עם לימבורג), העיר הקיסרית דורטמונד, ומנזר אסן. בשנת 1512 הוקם מעגל הריין התחתון – וסטפאלי (Kreis) של האימפריה הרומית הקדושה.
בחבל וסטפאליה נכרת ב־1648 שלום וסטפאליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים.
ב־1807, לאחר חוזה טילזיט, נפוליאון בונפרטה יצר מחלק מווסטפאליה וחבלים נוספים את ממלכת וסטפאליה, שעליה המליך את אחיו, ז'רום בונפרטה.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Westphalia, historical region, Germany, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557234105171  GND: 4065781-4  LCCN: n80106958  NKC: ge449419  SELIBR: 162323  VIAF: 147747310   WorldCat (עם VIAF): 147747310 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא גאוגרפיה של גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואסיליס יראגוטליס

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בן 51 בערך) יוון כיוס, יוון
 קבוצות כמאמן
 2004–2008 2008–2012 2012–2014 2014–2017 2014–2018 2018–2022:  א.א.ק. אתונה (ע. מאמן) פריסטרי אתונה (ע. מאמן) פאניוניוס (ע. מאמן) נבחרת יוון (ע. מאמן) אולימפיאקוס (ע. מאמן) מכבי תל אביב (ע. מאמן)
 הישגים כמאמן
 אליפות ליגת העל היוונית בכדורסל (2015, 2016) (ע. מאמן) אליפות ישראל (2019,2020,2021) (ע.מאמן)
ואסיליס יראגוטליס (ביוונית: Βασίλης γιγαργκούτλης; נולד ב-1973) הוא מאמן כדורסל יווני
ביוגרפיה

ואסיליס יראגוטליס נולד וגדל בכיוס, יוון. למד באוניברסיטה לחינוך גופני באתונה. לאחר מכן החל לאמן כדורסל בזמן הלימודים ובהמשך אימן קבוצות של נערים, קדטים ונשים.
בשנת 2004 הצטרף יראגוטליס לקבוצתו המקצוענית הראשונה א.א.ק. אתונה תחת המאמן פוטיס קציקאריס. בשנת 2008 עבר יראגוטליס לפריסטרי אתונה ושימש כעוזרו של המאמן תנאסיס סקורטופולוס (אנ').
בשנת 2012 הצטרף כעוזרו של יואניס ספרופולוס לפאניוניוס ששיחקה ביורוקאפ. בשנת 2014 הצטרף יחד ספרופולוס לאולימפיאקוס והיה שותף לזכייתה בשתי אליפויות יוון והעפלה פעמיים לגמר היורוליג.
בין השנים 2014 -2016 שימש יראגוטליס כעוזרו של פוטיס קציקאריס בנבחרת יוון, ששיחקה באליפות העולם בכדורסל 2014, אליפות אירופה בכדורסל 2015 ובטורניר הקדם-אולימפי של 2016. בשנת 2017 היה עוזרו של מאמן הנבחרת קוסטאס מיסאס (אנ') באליפות אירופה בכדורסל 2017.
לאחר ארבע שנים כעוזר מאמן באולימפיאקוס, בנובמבר 2018 הצטרף יחד עם ספרופולוס למכבי תל אביב.
בעונת 2018/2019, זכה עם מכבי תל אביב באליפות ישראל.
בעונת 2019/2020, זכה עם מכבי תל אביב באליפות שנייה ברציפות. ב-17 באוגוסט 2020 הודיעה הקבוצה על החתמתו של יראגוטליס ל-3 שנים נוספות.
בעונת 2020/2021 זכה כעוזר מאמן בטרבל מקומי אליפות,גביע וגביע ווינר.
בפברואר 2022 עזב את מכבי תל אביב אחרי שפוטר יאניס ספרופולוס.
תארים

אליפויות (3): 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021
גביע המדינה בכדורסל (1):
2020/2021
גביע ווינר סל (2): 2020/2021, 2021/2022
הערות שוליים

1 2  פגוש את העוזר, אתר מכבי תל אביב
↑  ספרופולוס יחליף את ספאחיה במכבי תל אביב, אתר מנהלת הליגה בכדורסל, 18 בנובמבר 2018
↑  אבי סגל, פנוי לקשר רציני: יאניס ספרופולוס מגיע להיכל, באתר ישראל היום, 18 בנובמבר 2018
↑  משה ברדה, ‏בפעם ה-54: מכבי ת"א אלופת המדינה בכדורסל, באתר ONE‏, 28 ביולי 2020
↑  אהרלה ויסברג‏, רשמית: מכבי תל אביב החתימה את כריס ג'ונס לשנה עם אופציה, באתר וואלה, 16 באוגוסט 2020
הכיבוש היפני בטאיוואן

האי טאיוואן, יחד עם איי פנגחו, הפכו לטריטוריה תלויה של יפן ב-1895, אחרי ששושלת צ'ינג נאלצה לוותר עליהם במסגרת הסכם שימונוסקי, אחרי שהובסה במלחמת סין–יפן הראשונה. הרפובליקה של טאיוואן התקיימה למספר חודשים, בטרם הגיעו לאי כוחות יפניים והחילו את ריבונות יפן עליו, תוך שההתנגדות המקומית מובסת במהירות.
טאיוואן הייתה המושבה היפנית הראשונה, וניתן לראות בהקמתה את הצעד הראשון בדוקטרינת "ההתפשטות הדרומית" שהובילה את יפן מסוף המאה ה-19. הכוונה היפנית הייתה להפוך את האי למושבת ראווה על ידי השקעה בכלכלה, בשירות הציבורי, בתעשייה ובתרבות, ומתוך מטרה לתמוך בצרכים הצבאיים שלה. יפן הקימה בטאיוואן מונופולים שונים, ועד 1945 שלטה במכירות האופיום, המלח, הטבק, הקמפור, האלכוהול, המשקולות, הגפרורים והנפט.
השלטון היפני בטאיוואן הסתיים בספטמבר 1945, אחרי כניעת האימפריה היפנית והשליטה בו הועברה לרפובליקה של סין. בהסכם סן פרנסיסקו מ-28 באפריל 1952 ויתרה יפן רשמית על תביעותיה לשליטה באי. תקופת הכיבוש היפני מעוררת פולמוס בסין ובטאיוואן עד היום.
היסטוריה > תחילת הקשר בין יפן לטאיוואן

כשהגיעו ההולנדים לטאיוואן ב-1624, היפנים כבר סחרו במוצרים שם. ב-1593, טויוטומי הידיושי, שזכור כמאחד יפן, תכנן לצרף את טאיוואן לאימפריה שבנה, ושלח לאי שליח עם הדרישה למחוות מצד המקומיים, אולם השליח לא העביר את המסר, בשל העובדה שבאי לא היה כוח שולט. ב-1609, שוגונות טוקוגאווה שלחה את הסמוראי הרונובו ארימה לחקור את האי. ב-1616, שופט נגסאקי, מוריאמה טואן, שלח 13 כלי שיט לכבוש את טאיוואן. הצי נקלע לטייפון וטבע ברובו, והספינה היחידה שהצליחה להגיע לאי נלכדה, אחרי שהצוות ירד לחוף הסיני.
ב-1625 הורו ההולנדים לעצור את המסחר עם יפן, זאת אחרי שסוחרי המשי סירבו למכור להולנדים, משום שהיפנים שילמו יותר. ההולנדים גם הגבילו את המסחר היפני עם שושלת מינג. לאחר מכן שלחה הולנד ספינה ליפן כדי לתקן את היחסים עמה, אולם היא נתפסה וצוותה נכלא. אובדן המסחר עם יפן גרם לירידה משמעותית ברווחי המושבה, מה שגרם להולנד לשקול לנטוש אותה, אך נמנעה מכך לאחר שהבינה שהמשמעות תהיה תפיסתה בידי פורטוגל או ספרד. ביוני 1630 חודשו היחסים בין המדינות, אחרי ששליט יפן נפטר, ובנו ירש אותו.
היסטוריה > תחילת הקשר בין יפן לטאיוואן > הפלישה היפנית (1874)

הצבא היפני החל לדחוק בממשלה לפלוש לטאיוואן ב-1872, ובאותה שנה החלו ההכנות לפלישה. יפן האשימה את שושלת צ'ינג בכך שאינה שולטת בטאיוואן כמו שצריך, וטענה כי התנהגות התושבים היא "מעבר לחינוך ולחוק הסיני", וטענה שהאבוריג'ינים נמצאים מחוץ לגבולות סין. שושלת צ'ינג הסכימה לפלישה היפנית.
בדצמבר 1871, כלי שיט מממלכת ריוקיו עלה על שרטון בקרבת החוף הדרום–מזרחי של טאיוואן, ו-54 מיושביו נהרגו בידי אבוריג'ינים. תשעה ששרדו הצליחו לחזור ליפן ביולי 1872. באוקטובר 1872, יפן ביקשה פיצויים משושלת צ'ינג בטענה שממלכת ריויקו היא חלק מיפן. שושלת צ'ינג סירבה לבקשה, והסבירה שישנם אבוריג'ינים שנשלטים על ידה, ויש מי שהם "ברבריים גולמיים... מעבר להישג ידה של התרבות הסינית, כך שלא ניתן לשלוט בהם ישירות", ורמזה שזרים צריכים לנקוט במשנה זהירות באי. שושלת צ'ינג גם הבהירה שהאי נמצא תחת שליטתה, למרות שחלק מהאוכלוסייה מעולם לא נחשפו לתרבות הסינית, והצביעה על מקרים נוספים מהעולם בהם אוכלוסייה אבורג'ינית לא נשמעה לשלטון באזור.
ב-3 במאי 1874 הכריזה יפן על יציאה להתקפה נגד האבוריג'ינים. ב-17 במאי שט הכוח העיקרי, שכלל 3,600 חיילים, על סיפון ארבע ספינות מלחמה מנגסקי לכיוון טאינאן. באותו יום, מחלקת סיור קטנה נקלעה למארב, ו-250 חיילים נשלחו לסריקות בכפרים. למחרת אותרו 70 לוחמים מקומיים שתפסו עמדה בגובה, ו-20 חיילים יפנים שטיפסו על הצוקים ירו לעברם וגרמו לנסיגתם. ב-6 ביוני פרסם קיסר יפן הודעה שגינתה את "הפראים" על שהרגו נתינים יפניים שנתיים קודם. לאחר מכן התפצל הצבא היפני לשלוש קבוצות, וב-1 ביולי נכנע המפקד המקומי. היפנים הקימו מחנות בכוונה להישאר במקום, אולם באוגוסט ובספטמבר 600 חיילים חלו, ומניין הנפטרים עלה ל-561.
ב-10 בספטמבר החל המשא ומתן מול שלטון צ'ינג, תוך לחץ מצד המערב על סין להימנע מעימות עם יפן כדי לשמור על הסחר. ב-30 באוקטובר נחתם הסכם פקינג, בו יפן זכתה להכרה בממלכת ריוקיו כוואסל שלה ובפיצויים, וב-3 בדצמבר כוחותיה נסוגו מטאיוואן.