stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין בוצר
ייעוץ לפיליפ מהסן ויחסו ליהודים

פיליפ שליט הסן המכונה גם פיליפ הנדיב (Philipp I., genannt der Großmütige aus dem Haus Hessen) שתקנות להסדרת נושא היהודים בשטחו פקעו ב-1538, התייעץ עם בוצר בנוגע לתקנות חדשות שיסדירו את עניינם של היהודים היושבים בתחומו. מניעיו היו כלכליים ולא תאולוגיים, והוא היה מעוניין להעניק ליהודים זכויות על מנת למשוך אותם לשטחו. פיליפ ניסח טיוטה סובלנית ביחסה ליהודים, והגיש אותה לבוצר. בוצר שלל את הנוסח הסובלני של המנשר, והציע שיהודים יהיו מופקעים מכל שטחי התעסוקה, למעט מלאכות המספקות מינימום של קיום. חיבורו ,Judenratschlag מלא בעוינות ובסטראוטיפים שליליים כלפי יהודים. התקנות שפיליפ מהסן תיקן לבסוף כללו כמה תקנות נוקשות ושליליות כלפי יהודים, (למשל כלפי יהודי הנושא לא יהודייה), אך לא בתחום התעסוקתי כפי שהמליץ בוצר. בסופו של דבר התקנות היו מתונות בהרבה מהמלצותיו של בוצר, מה שמלמד על יחסי הכוחות בין השלטון החילוני לתאולוגים הדתיים באותה תקופה. בעקבות ההחמרה בתקנות כלפי היהודים, המאפשרות הפעלת כוח שרירותית כלפיהם, עזבו יהודים רבים את הסן.
פרשה אחרת מספקת עוד זווית ראייה על דמותו המורכבת של מרטין בוצר. כאשר פיליפ מהסן פנה לבוצר על מנת לקבל הכשר לנשיאת אישה שנייה על פני אשתו הראשונה (ביגמיה), בוצר נקט משנה זהירות, בהכירו את פרשת הנרי השמיני ונשותיו באנגליה שנים ספורות לפני כן. כאמור, כוחם של השליטים החילוניים בתקופה זו היה רב יותר משל התאולוגים ואנשי הכמורה, שכן כוחה האבסולוטי של הסמכות הרוחנית נפגע מאוד בעקבות משבר הרפורמציה והמחלוקות הדוקטרינריות העמוקות. בוצר הבין את התייעצותו של פיליפ כבקשה לחותמת גומי. הוא התיר לפיליפ לשאת אישה שנייה בתנאי שנישואין אלה ישמרו בסוד. בהתייעצות עם לותר ומלנכתון תמכו אלה בעצתו זו של בוצר. כאשר נפוצו שמועות על הביגמיה באישורו של בוצר, האחרון הורה לפיליפ להכחיש הן את עניין הביגמיה והן את האישור שקיבל מבוצר על כך. מקרה זה מחזק את ההנחה שבוצר היה איש פרגמטיסט יותר מאשר איש עקרונות.
שאיפה לאיחוד כלל נוצרי

בקולקוויום בלייפציג התדיינו מלנכתון ובוצר עם גאורג ויצל, לותרני לשעבר שחזר לקתוליות, לגבי ההנהגה הדתית בסקסוניה. בעוד בוצר מגיע לעקרונות מוסכמים עם ויצל, מלנכתון ראה בכך ויתור מופלג לקתוליות, וביקורת עזה נמתחה על בוצר. אך בוצר עמד על שלו להגיע להסכמה רחבה ולבסיס אמונה כלל נוצרי משותף, ואכן ויצל ובוצר הגיעו להסכמה רחבה יחסית, וזאת מבלי שבוצר נסוג מסוגיות כמו המיסה ומעמד האפיפיור. שאיפה אויקומנית זו עוררה עליו ביקורת נוקבת בחוגי הפרוטסטנטים, שראו בכך חוסר עמידה על עקרונות הרפורמציה.
בהסכם פרנקפורט, 1539, הגיע הקיסר קרל החמישי למסמך עקרונות מוסכם עם ראשי הליגה השמלקלדית. בוצר היה מלא תקווה לממש את חזונו ולשכנע את הקתולים לקבל על עצמם את עקרון הסולה פידה, אמונה בלבד, כעקרון בסיס משותף ומחייב לכל שאר הדיונים. תחת פסידונים פרסם קריאות לאחדות והקמת כנסייה מאוחדת. במשך זמן ממושך ועל פני התוועדויות שחלקן חשאיות, עשה בוצר כל מאמץ להביא את כל הצדדים להגיע להסכם המגשר על המחלוקות הדוקטרינריות באמצעות ההסכמה על עקרון הסולה פידה. אך המגיסטריום, כלומר לשכת האפיפיור, הבינו את משמעות עקרון הסולה פידה- הסמכות המכריעה היא בכתבי הקודש, מה שמפקיע את האוטוריטה מידיו של האפיפיור. בוצר, על מנת להגיע להסכם, היה נכון להגיע לוויתורים בסוגיות שנתפסו בעיניו פחות קרדינליות, כמו הסוגיה התאוסופית של הטרנס סובסטנציה (מהות הלחם והיין) בטקס האויכריסטה (סעודת האדון). במגעים חשאיים נכתב הספר של וורמס ובו הסכמת נציגי הצדדים להגיע לוויתורים. בוצר הקפיד לשמור על פרטי הספר בסוד, אך תוכן הספר של וורמס דלף לשני ראשי הסיעות המתבצרות: ללותר ולאפיפיור. הראשון זועזע מהוויתורים שבוצר הסכין להם בנוגע לסוגיית הטרנס סובסטנציה, הכה חשובה בעיניו, ואילו האפיפיור זועזע מכך שנציגיו הלכו שולל בסוגיית הסולה פידה, המפקיעה את סמכותו של האפיפיור כערכאה העליונה. הן לותר והן האפיפיור פוצצו את ההסכם, וזו הייתה תבוסה נוראה שהעיבה על מעמדו של בוצר.
בשובו, מובס, לשטרסבורג, פרצה בעיר מגפת דבר, אז איבד את חברו הנאמן ההומניסט וגדול התאולוגים הרפורמטורים של שטרסבורג, שיחסו ליהודים היה מתון ואוהד, וולפגנג קפיטו. אחריו איבד בוצר גם את אשתו, שהותירה אחריה בן נכה. בוצר נשא לאישה את אלמנתו של ידידו קפיטו, שהביאה עימה ארבעה ילדים מנישואים קודמים. לזוג נולדה בת לה קראו בשמה של אשתו המנוחה.
לקראת מלחמה 1542–1549

היעד הבא של בוצר היה קלן, שהייתה עיר שהנסיך הבוחר שלה (אלקטורט) היה בעל עמדת כוח ולשון מאזניים, ולכן חשובה מאוד. בוצר יצר קשר טוב עם הארכיבישוף של קלן, ולאחר תקופה של הישגים נראה היה שזו עברה תהליך של רפורמציה. חרף תהליך הרפורמציה שכמעט הושלם, פנו אנשי הקתדרלה לקיסר קרל החמישי שיחלץ אותם מציפורני הרפורמיסטים. קרל הכניס את צבאו לקלן, ומתנגדי הרפורמציה היטו את הכף לטובתם. הארכיבישוף שסייע לבוצר הודח והוחרם, ובוצר עצמו נמלט לשטרסבורג, נטש את הקהילה בקלן אותה המיר לפרוטסטנטיות זה לא מכבר והותיר אותה מופקרת לקראת מלחמה. לאחר פרוץ המלחמה נכנעו רוב הכוחות הפרוטסטנטים בפני צבאו של הקיסר, וקרל השליט את הסכם הביניים באוגסבורג, שהחזיר הרבה מהסמכויות והזכויות לקתולים. קרל היה זקוק לדמות פרוטסטנטית ייצוגית שתיתן גושפנקה להסכם הזה, ובחר בבוצר, שחתם על ההסכם בניגוד לרצונו לאחר שקרל אסר אותו והפעיל עליו לחץ.
בוצר המשיך להיאבק עם שובו לשטסבורג ופרסם כתבים ופמפלטים הקוראים לאזרחי שטרסבורג להיאבק על אמונתם הפרוטסטנטית. קרל החל לרדוף את בוצר ולמנוע מכתביו לצאת לדפוס. הלחץ מצד הקיסר גבר ומועצת הגילדות בעיר החליטה להיכנע ולחתום על הסכם הביניים. בוצר עזב את שטרסבורג, שכן היווה נטל וסכנה לתושביה. ב-1549 נמלט בוצר משטרסבורג כפליט חסר אמצעים, זכויות והגנה, ממש כשם שהגיע אליה 25 שנים קודם לכן.
הגלות לאנגליה (1549–1551)

בוצר קיבל את הזמנתו של תומאס קרנמר להגיע לאנגליה ולסייע לחזק שם את הרפורמציה. בוצר הגיע לאנגליה והתקבל שם בכבוד גדול. תומאס קרנמר ערך לבוצר היכרות עם המלך אדוארד השישי ומשפחתו של בוצר הגיע להתיישב באנגליה זמן מה אחרי כן.
בוצר קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' כאשר קולגה שלו באוניברסיטת אוקספורד, פיטר מרטיר, נקלע לפולמוס חריף שם בנוגע לסקרמנט האויכריסטה ולמהות הלחם והיין בסעודת האדון. בוצר, עייף ומותש מהסוגיה הזו, שבעיני רוחו הייתה פחות עקרונית מהחשיבות שייחסו לה, ושבע אכזבות ומרורים מהתבוסות והמפלות שסוגיה זו גרמה לו, הצהיר שאינו נוקט עמדה בסוגיה זו, ולא מצדד לא בדוקטרינה הקתולית, לא בלותרנית ואף לא בזו של צווינגלי. בשלב זה בחייו הטיף להימנע עד כמה שאפשר מפולמוס מיותר, ולהעדיף את המכנה המשותף הרחב שאיתו כולם יוכלו לחיות באמונתם.
תקרית דומה קרתה סביב פולמוס בנוגע ללבישת בגדי הכמורה המיוחדים, שכאמור בוצר האמין שיש לבטל מנהג זה ולחזור לסקרמנטים הפשוטים של הנצרות בראשיתה. ג'ון הופר, הבישוף של גלוסטר, סירב ללבוש את בגדי הכמורה המיוחדים למיסה, וקרא לבוצר לתמוך בעמדתו. בוצר סירב לצדד בהופר, חרף העובדה שעמדה זו הייתה זהה לעמדתו, כיון שידידו תומאס קרנמר תמך בדיעה שאת הסקרמנטים יש לבצע בבגדי כמורה מיוחדים. בכך ביטא בוצר שוב את הפרגמטיזם שלו ואת רצונו להימנע ממחלוקות אף במחיר סילוף העיקרון הדוקטרינרי. הופר אם כן לא זכה בתמיכתו של בוצר והושלך למצודת לונדון עד שנכנע לדרישתו של קרנמר.
בוצר התפרסם כלוחם למען הפצת הרפורמציה, אך באנגליה אכזב את הציפיות שתלו בו. למוד ניסיון העדיף את הגישה הפרגמטית. בספרו "The De Regno Christi" מגולל בוצר את כל ניסיון חייו וממקד את מאמציו כעת לא במלחמות מול הכנסייה, אלא בחינוך ההמונים לחיי היומיום לאור האמונה הפרוטסטנטית. הוא הפציר במלך אדוארד להעביר חוקים בפרלמנט המעצבים את חיי היומיום לאור הרפורמציה. הוא פנה לדיאקונים ולאנשי הכניסה שעיקר משימתם תהיה לדאוג לרווחת המאמינים, לדאוג לעניים ולחלשים, לחנך את קהילתם, יותר מאשר לדקדק בדקדוקי עניות בסקרמנטים. בכך ביטא את מורת רוחו הגדולה מכל הפולמוסים והמאבקים הגדולים בהם נטל חלק כל חייו, ושהוכרעו בשל היתפסות לדקדוקי עניות. הוא התיר את הגירושים, והדגיש את חשיבות שיפור הכלכלה, החקלאות והחינוך. ספרו זה לא יצא לאור באנגליה, כי אם בבזל כמה שנים אחרי כן.
תרומתו הגדולה לרפורמציה האנגלית הייתה סידורו ועריכתו של ספר התפילות והמנהגים, Book of Common Prayer, שהיה שונה לחלוטין מהמהדורה הראשונה שלו. בוצר, שכעת היה עייף מדוקטרינריות ומוכוון כולו למשימת חינוך הקהילה, ערך את הספר לפי עקרון הפשטות, הנהירות לאדם הפשוט שאינו איש כמורה. הוא פישט את הליטורגיה, פישט את הטקסים והמנהגים והסיר כל סלסול וקישוטיות טקסית שנראתה בעיניו כעת לא נחוצה ולא מחוברת להמון העם. הוא עיצב פרקטיקה דתית מובנת ואינטואיטיבית, ובניגוד לעבר, אז כיוון את כתביו לשליטים ואנשי כנסייה פולמוסיים, כעת כיוון את כל מאמציו למען האדם הפשוט, שאיננו איש כמורה ולא מצוי בנבכי הפלפולים הדוקטרינרים חסרי הנגיעה לחייו. למחקר אין מענה חד משמעי לגבי מידת ההשפעה שהייתה לספר התפילות והמנהגים בעריכתו. אף על פי שתרומתו של בוצר לרפורמציה האנגלית הייתה צנועה, הוא חווה את האחדות המלכדת לה שאף, דרך עריכת והפצת הספר של התפילות והמנהגים העממי השווה לכל נפש.
מותו

תקופת שהותו של בוצר באנגליה לוותה בהידרדרות מתמדת במצב בריאותו. הוא ציווה את ממשיכיו להבין ולהטמיע את המסרים שביטא בספרו האחרון, שמבוסס על ניסיון חייו מלאי התלאות. הוא מת בגיל 59 ונקבר בקיימברידג'.
אחרי מותו הכריזה המלכה מרי הראשונה עליו ועל הקולגות שלו כעל כופרים, וכל כתביו נרדפו והושמדו. המלכה אליזבת הראשונה החזירה את מורשתו ואת זכרו.
פראנץ פון זיקינגן אביר שפרש את חסותו על בוצר, בשנותיו המוקדמות כרפורמטור.
מתיאס צל, פטרונו של בוצר.
בוצר ניסה להוות לשון מאזניים במחלוקת העזה בין לותר (משמאל) לצווינגלי (מימין) בנוגע לפרשנות על טקס האויכריסטה.
פורטרט של מרטין בוצר מתוך Icones quinquaginta vivorum, ז'אן ז'אק בואסאר
פיליפ מלנכתון
הקיסר קרל החמישי ניסה להשיב לשליטתו את הנסיכים הפרוטסטנטים באמצעות שכנוע וכנסי פולמוס, אך כשאלו כשלו, הוא לא היסס לאסור עליהם מלחמה, זו המלחמה השמלקלדית.
תומאס קרנמר
מרטין בוצר בגיל 53. (תחריט, רנה בווין)
שרדג'ה פופוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1973 (בן 52) בלגרד, הרפובליקה הסוציאליסטית סרביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  סרביה 
 השכלה:  אוניברסיטת בלגרד 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 פרסים והוקרה
 Laurence and Lynne Brown Democracy Medal (2020) 
 
שדרג'ה פופוביץ' (נולד ב-1 בפברואר 1973) הוא פעיל פוליטי סרבי וממקימיה ומנהיגיה של תנועת הסטודנטים אוטפור שעזרה להפיל את נשיא סרביה סלובודן מילושביץ'. לאחר קריירה פוליטית קצרה בסרביה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית הסרבית ויועץ לראש הממשלה בתחומי סביבה, הקים את המרכז לפעולה ואסטרטגיות לא-אלימות יישומיות (CANVAS)
באוקטובר 2017, נבחר לשמש כרקטור של אוניברסיטת סנט אנדרוז.
ביוגרפיה

פופוביץ' נולד בבלגרד, שם שני הוריו עבדו בטלוויזיה.
הוא ניגן בגיטרה בס בלהקת רוק גותי בשם בעל יחד עם אנדריי אצ'ין כסולן אך לימים פנה לעשיית סרטים. הלהקה הוציאה אלבום אחד ב-1993 בשם Između božanstva i ništavila.
קריירה פוליטית

במקביל למוזיקה, פופוביץ' הצטרף לתנועת הצעירים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית שנקראה Demokratska omladina (נוער דמוקרטי). בינואר 1994 נבחר לנשיא תנועת הצעירים בוועידת המפלגה ועבד תחת מנהיג המפלגה שנבחר זה עתה זוראן ג'ינג'יץ'.
באוקטובר 1998 היה ממקימי תנועת אוטפור (התנגדות), תנועת מחאה שהתנגדה לנשיא מילושביץ'. התנועה הוקמה בתגובה לחוקי האוניברסיטה והתקשורת שעברו מוקדם יותר באותה שנה ופגעו בחופש האקדמי וחופש הביטוי של אוניברסיטאות. בעקבות כך עבר מוקד פעילותו מהמפלגה דמוקרטית לתנועה החדשה.
פופוביץ׳ היה ממובילי קו הומוריסטי של התנועה שיצרה קמפיינים הומוריסטים ואירוניום במטרה למשוך את תשומת לב האזרחים. פופוביץ' העיד על המקום החשוב של תרבות והומור כחלק מובנה ומהותי בתנועה ועל הקשר בין תרבות ומחאה כאשר מספר שהטריגר שלו להקמת אוטפור היה הופעת רוק של להקה רוק סרבית בשם Rimtutituki ("שמתי בך זין" בסרבית). פופוביץ׳ מכנה את צורת הפעולה המשלבת הומור כחלק מהאקטיביזם הפוליטי "Laughtivism" (משחק מילים על המילים "צחוק" ו"אקטיביזם" באנגלית) ורואה בה טקטיקה חשובה ובסיסית לניצחון במאבק אזרחי.
זמן קצר לאחר הפלתו של מילושביץ', פופוביץ' חזר לפעילות פוליטית ממסדית והחל בקריירה פוליטית בסרביה כחבר באספה הלאומית הסרבית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיועץ סביבתי של ראש הממשלה החדש הנבחר זוראן ג'ינג'יץ'.
ספרים

פופוביץ' פרסם ב־2015 את הספר "תוכנית למהפכה: כיצד להשתמש בפודינג אורז, אנשי-לגו וטכניקות לא-אלימות נוספות כדי לעורר קהילות, להפיל דיקטטורים או פשוט לשנות את העולם". הספר זכה לביקורות חיוביות, הגרדיאן כינה אותו "קריא בצורה פנטסטית" ו"מבריק", והצביע על התועלת וההמצאה של הרעיונות להתנגדות יצירתית לא אלימה שהוא מציע. המבקרת טינה רוזנברג (הניו יורק טיימס) כתבה שעבודתם של פופוביץ' וד'ינוביץ' נשענת על התובנות של ג'ין שארפ, תאורטיקן וחלוץ שהוביל את המחקר בתחום ההתנגדות הבלתי-אלימה, אך גם מצליחה "לחדד" ולהרחיב את רעיונות המפתח שלו. הביקורת גם שיבחה את הספר האיתגור שלו של תפיסות פופולריות שגויות על יעילותן של תנועות שקטות ש"פתאום מתפוצצות", על התפיסות המוטעות המבנה הפנימי, הטקטיקה וסיכויי ההצלחה שלהן. הספר היה מועמד לספר החודש של מגזין אטלנטיק.
פופוביץ' גם כותב ומחבר שותף בפרסומים שונים של CANVAS, הזמינים בחינם באתר האינטרנט של הארגון הכוללים מדריכים לניהול מאבק בלתי-אלים אפקטיבי, שלבים וצעדים חיוניים בהקמה וארגון של תנועה בלתי-אלימה, ניתוח והערכת יכולות התנועה אל מול המשטר, גיבוש תוכנית פעולה ויישומה, התמודדות עם דיכוי משטרי ואלימות משטרית, ניהול משאבים אנושיים של התנועה, פיתוח לכידות וקהילתיות של התנועה ואנשיה.
פעילות אזרחית

בשנת 2003, פופוביץ' וחבר לשעבר נוסף מאוטפור! סלובודן ג׳ינוביץ׳, הקימו יחדיו את המרכז לפעולות ואסטרטגיות לא-אלימות יישומיות (CANVAS), ארגון המקדם את הרעיון של שימוש בהתנגדות בלתי-אלימה כדי לקדם זכויות אדם ודמוקרטיה. הארגון נוסד בבלגרד והכשיר למעלה מ-16,000 פעילים פרו-דמוקרטים ביותר מ-50 מדינות. פופוביץ׳ מתאר בספרו את האופן בו עזר לפעילים ממצרים, המלדיבים, סוריה ומקומות נוספים להתארגן, לפעול ולהוציא לפועל קמפיינים של התנגדות בלתי-אלימה שלא פעם הצליחו להביא לשינוי חברתי משמעותי בארצם. ערב האביב הערבי, CANVAS העניקה הכשרה למספר פעילים צעירים ממצרים ומתוניסיה. חלק ממפגשי ההדרכה והשפעתם על המשתתפים תוארו בספרו.
לפי ההערכה, פעילים איראנים הורידו את המדריך של פופוביץ' למאבק לא אלים יותר מ-17,000 פעמים, כאשר החלו ההפגנות נגד מחמוד אחמדינז'אד ב-2007.
לקנבס מספר עובדים במשרה מלאה ובמקביל מפעילה רשת בינלאומית של מאמנים ומומחים בעלי ניסיון בתנועות לא אלימות מצליחות. מכיוון ש-CANVAS מסתמכת על מימון פרטי, אין תשלום עבור השתתפות בסדנאות בהנחיית מאמניה ברחבי העולם וניתן להוריד ידע מהפכני גם בחינם באתר הארגון.
בנובמבר 2011, פופוביץ' היה אחד הדוברים בכנס TEDx Kraków. בהרצאה שנקראת "איך להפיל דיקטטור", התמקד בתופעת "כוח העם" (people power), איך לגייס את הציבור בעזרת הומור ופעילות חברתית ובהזדמנויות החדשות שההתפתחויות האחרונות פתחו בפני אפשרויות לגיוס.
הערות שוליים

↑  Liel Leibovitz, "The Revolutionist: The secret architect of the Arab Spring casts an eye on Occupy Wall Street," The Atlantic Magazine (6 February 2012).
↑  Cohen, Roger (26 בנובמבר 2000). "Who Really Brought Down Milosevic?". The New York Times. נבדק ב-12 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Srđa Popović, Matthew Miller, Blueprint for revolution: how to use rice pudding, Lego men, and other nonviolent techniques to galvanize communities, overthrow dictators, or simply change the world, First Edition, New York: Spiegel & Grau, 2015, עמ' 3-29, ISBN 978-0-8129-9530-5
↑  The Power of Laughtivism - Srdja Popovic, נבדק ב-2024-04-08
↑  Bringing Down The Dictator (אורכב 09.05.2017 בארכיון Wayback Machine);PBS 2002
↑  "Home". blueprintforrevolution.com.
↑  "Review: Blueprint for Revolution, a fantastically readable and useful handbook for activists". TheGuardian.com. 11 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green, Duncan (2015-03-11). "Review: Blueprint for Revolution, a fantastically readable and useful handbook for activists". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2017-07-14.
↑  Rosenberg, Tina (2015-02-13). "How to Topple a Dictator (Peacefully)". Opinionator. נבדק ב-2017-07-14.
↑  Ditkowsky, Alexis (3 במרץ 2015). "1book140: Vote for a Nonfiction Book to Read in March". The Atlantic (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2016-07-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Publications". CANVAS (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-07-14.
↑  Canvas – Center for Applied NonViolent Actions and Strategies (באנגלית אמריקאית)
↑  Leibovitz, Liel (2012-02-06). "The Revolutionist". The Atlantic (באנגלית). ISSN 2151-9463. נבדק ב-2024-04-10.
↑  Publications – Canvas (באנגלית אמריקאית)
↑  TEDxKrakow - Srdja Popovic - How to topple a dictator, נבדק ב-2024-04-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812480027305606  BIBSYS: 1630366669742  BNE: XX4854483  BnF: cb161378507 (data)  GND: 1069648574  ISNI: 0000 0000 7112 8408  LCCN: no2015037627  NLK: KAC201605523  NTA: 413334899  VIAF: 100362953   WorldCat (עם VIAF): 100362953
מלחמת העצמאות של ראקוצי

מלחמת העצמאות של ראקוצי (1703–1711; בהונגרית: Rákóczi-szabadságharc) הייתה מלחמת העצמאות המשמעותית הראשונה נגד האבסולוטיזם ההבסבורגי בממלכת הונגריה, ששוחררה 25 שנים לפני כן מהשלטון העות'מאני.
בראשית שנת 1704 פרנץ ראקוצי השני. הודיע למעצמות האירופאיות שהוא הוציא מניפסט ביום 7 ביוני 1703, כי אוכלוסיית הונגריה אחזה בנשק למען הגדרה עצמית (אוטונומיה) והקמת מדינה. כותרת ההכרזה הייתה: Universis orbis Christiani principibus et respublicis. ראקוצי הוביל את המאבק במטרה להגן על פריווילגיות הקורפורציה, למען עצמאות המדינה (תוכנית הפרדה מקסימלית מהמלוכה ההבסבורגית עד לעצמאות המלאה של המדינה). לבסוף יחסי הכוחות הלא שווים, המצב הפוליטי האירופאי הפכו למצב פוליטי שלילי והמלחמה לעצמאות כשלה. שלום סאטו מארה העניק חנינה פוליטית ודתית לקורוצים, כך שלמרות כישלון, מלחמת העצמאות, היא מנעה את השתלבותה המלאה של הונגריה באימפריה ההבסבורגית, וחוקת הונגריה, אם כי רק לכאורה, אך שרדה.
ראקוצ'י נאלץ להגר, אך הפך לגיבור לאומי ללא עוררין, שנשאר מודל לחיקוי בעיני ההונגרים. השפעתה של מלחמת העצמאות הופיעה גם במוזיקה העממית והייתה לה השפעה. ממנה נולדו שירי קורוץ רבים. יום הולדתו של הנסיך ראקוצי, מנהיג מלחמת העצמאות, הוא יום זיכרון לאומי בהונגריה מאז 27 במרץ 2015 (יום הזיכרון לראקוצי).
אירועים מקדימים למלחמת העצמאות

בתקופת שלטון לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה גם מלך הונגריה, שחרורה של הונגריה משלטון טורקיה הסתיים בהסכם קרלוביץ בשנת 1699. עם זאת, להונגרים לא היה כמעט תפקיד במערכת המנהלתית הממלכתית החדשה. כשראתה זאת, הקורפורציה ההונגריות שוויתרה על הזכות לבחירה חופשית למלך כבר בשנת 1687 וקיבלו את ירושת כס המלוכה ההונגרי על ידי בית ההבסבורג. בשנת 1701 מיהאי אפאפי ויתר על תוארו כנסיך טרנסילבניה. טרנסילבניה שוב הפכה לחלק מממלכת הונגריה בשנת 1690, אך הופרדה מנהלית משאר חלקי המדינה ונשלטה על ידי מושל שמונה על ידי המלך הבסבורגי.
גם המצב הבינלאומי היה חיובי בתחילה: מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ואיתו הפסקת הענף הספרדי של ההבסבורגים הוביל ככל הנראה לסכסוך הצרפתי-אוסטרי. הצרפתים ניסו לרתק את ההבסבורגים האוסטרים בעורף שלהם ויצרו קשר עם ראקוצי. הוא לא היה בטוח בהתחלה, אבל בסתיו 1700, הרוזן פריול, שגריר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בווינה עודד אותו לעמוד בראש ההונגרים נגד ההבסבורגים והבטיח תמיכה כספית ונשק. הרוזן מיקלוש ברצ'יני והנסיך ראקוצי השתכנעו שהגיע הזמן להתחיל את המרד.
תחילת הקרבות

עקב מלחמת הירושה הספרדית עזבו הכוחות הקיסריים את הונגריה והתמקמו לאורך הריין ובצפון איטליה. לא יותר מ-30 אלף חיילים נותרו בשטח הכתר ההונגרי.
תחילת הקרבות > לאומים ושכירי חרב מחו"ל

הקרבות נמשכו לסירוגין עם ניצחונות והפסדים לאורך משפר שנים והשתתפו בהם גם חיילי לאומים שונים שדוכאו על ידי ההבסבורגים (סרבים, קרואטים וכדומה) וכן שכירי חרב משני הצדדים.
תחילת הקרבות > מפנה: קרב טרנצ'ין והשלכותיו

ב-3 באוגוסט 1708 התעמתו הגנרלים זיגברט הייסטר ויאנוש פאלפי עם צבא הקורוצים ליד טרנצ'ין. צבא הקורוצים, שהיה בעדיפות כוחות גדולה, ספג תבוסה קטסטרופלית כתוצאה מטעויות טקטיות חמורות. ראקוצי רצה להתערב באופן אישי, אך סוסו מעד מעל תעלה והפיל את הנסיך; רק שומרי ראשו הצליחו להציל אותו. צבא הקורוצים הושפל, והכוחות האימפריאליים ריסקו את צבאות הנסיך בקלות. היה זה בעיקר החי"ר שספג אבדות קשות.
תחילת הקרבות > הסוף

מכיוון שראקוצי כבר לא יכול היה לסמוך על הצרפתים, הנסיך ניסה לכרות ברית עם הצאר הרוסי פיוטר הגדול. גם כאן לא הצליח - הצאר רק רצה להיפטר מהעול בדרום כדי להיות פנוי במלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה ולכן ראקוצי נאלץ לקיים שיחות שלום. הקיסר הפקיד את השיחות בידי הגנרל יאנוש פאלפי, וראקוצי הפקיד את פיקוד צבאותיו בידי שאנדור קארויאי עם הפקודה להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר.
אמנת השלום

ב-14 במרץ 1711, ללא ידיעתו של ראקוצי, נשבע קארויאי אמונים לקיסר יוזף הראשון. ללא הסכמת הנסיך כינס קארויאי אספה בסאטו מארה וקיבל את הצעת השלום של פאלפי.
השלום בסאטו מארה היה טוב יחסית לראקוצי בהשוואה לנסיבות. הוא קיבל חנינה, אם יישא שבועת אמונים בתוך שלושה שבועות.
"אם אינך רוצה להישאר במדינה, תוכל לצאת לפולין לאחר שבועת האמונים" נאמר לו. עם זאת, הוא לא קיבל את ההצעה, כי בהיעדר ערבות בינלאומית הוא לא סמך על קיום ההבטחות. לפיכך, בזמן שהוא חיפש מקלט בצרפת ולאחר מכן באימפריה העות'מאנית, נחלותיו חולקו בין האצולה שהייתה נאמנה לחצר הקיסר.
לקריאה נוספת

פרנץ באנהג'י: פרנץ ראקוצי השני (ספר זיכרון במלאת 300 שנה לפרוץ מלחמת העצמאות), הוצאת אפצ'אי (ללא ISBN)
ההיסטוריה הצבאית של הונגריה בשני כרכים (העורך הראשי: ארווין ליפטאי, החלק הרלוונטי הוא יצירתו של גוסטב הקנסט), ההוצאה הצבאית זריני - 1985, ISBN 9633263379
מקורות להיסטוריה של מוראווידק (Viri za zgodovino Prekmurja), כרך 1, עריכה: László Mayer ו- András Molnár, תרגום סלובני: Magda Berden, Szombathely - Zalaegerszeg 2008 . ISBN 978-963-7227-19-6
A szegedi Somogyi Könyvtár kiállítása
A kuruc lovasság zászlaja
Rákóczi Tár. Történelmi érdekű naplók, emlékiratok, levelezések, pátensek, hadi-szabályok, országgyülési diariumok és törvényczikkek gyüjteménye II. Rákóczi Ferencz korához, 1-2.; szerk. Thaly Kálmán; Lauffer, Pest, 1866–1868
Rákóczi-album. A kétszáz éves jubileum emlékére. 1904; szerk. Bethlen Oszkár; Egyetértés, Bp., 1903
Rákóczi album. II. Rákóczi Ferenc és kurucai; Hornyánszky Ny., Bp., 1907
הערות שוליים

↑  II. Rákóczi Ferenc kiáltványa, Universis orbis christiani, 1703
↑  R. Várkonyi Ágnes: Rákóczi állama és az európai hatalmi egyensúly, kre.hu
↑  A II. Rákóczi Ferenc emléknapjáról szóló előterjesztést, amely Semjén Zsolt, Vejkey Imre, Lezsák Sándor, Bene Ildikó és Dunai Mónika képviselők önálló indítványa volt H/3033. számon, az Országgyűlés 2015. március 17-én fogadta el, 171 igen, 0 nem és 2 tartózkodás mellett.
↑  http://www.britannica.com/EBchecked/topic/603323/Transylvania
↑  "Rákóczi fejedelem zászlaja". nemzetijelkepek.hu. נבדק ב-2021-03-12.
↑  Les memoires du prince François Rakoczy sur la guerre de Hongrie, depuis 1706 jusqu'à la fin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539308305171  LCCN: sh91005592  NKC: ph858398 
הרוזן מיקלוש ברצ'יני
דגלו של הנסיך ראקוצי, "Iustam causam deus non derelinqvet" (האל אינו עוזב את המטרה הצודקת.
פיליפ רוגנדאס: רוכב קורוץ (חריטת נחושת)
פרנץ ראקוצי השני בתחילת מלחמת העצמאות (מאת אמן לא ידוע)
אימרה גרגוס: ראקוצי על סוסו
מור טאן: פרנץ ראקוצי השני דוחה את שלום סאטו מארה
Les memoires du prince François Rakoczy sur la guerre de Hongrie זיכרונותיו של ראקוצי שפורסמו בהאג בשנת 1739
אבן אל-ראפידן

אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן (בערבית: ⁨ابن الرافدين⁩, בתעתיק מדויק: אבן אלראפדין, בתרגום לעברית: בֶּן אֲרַם־נַהֲרַיִם) היה כינויו של שדרן הרדיו סַלמָאן דַּבִּי, וכן שמה של תוכנית הרדיו השבועית שלו שעלתה לשידור ברדיו קול ישראל בערבית באמצע שנות ה-60. עיקר התוכנית הוקדש לפרשנות פוליטית ולחשיפת שחיתותם של שליטי מדינות ערב. שידורי התוכנית נמשכו מעל 25 שנה, ותרמו רבות להסברה הישראלית בעולם הערבי. את התוכנית יצר והגיש סלמאן דבי – הוא אבן אל־ראפידן.
תוכנית הרדיו "שיחת אבן אל־ראפידיין"

בעקבות מלחמת סיני נקרא עזרא דנין, אחד מגדולי ה"ערביסטים", להעניק תנופה לשידורי קול ישראל בערבית, כחלק מהמאמץ ההסברתי הישראלי במזרח התיכון (קול ישראל היה כפוף באותם ימים למשרד ראש הממשלה). דנין פנה לסלמאן דבי והציע לו להצטרף לבית השידור הישראלי, שעבר משידור בשפה הערבית ספרותית לשידור בערבית מדוברת.
דבי יצר תוכנית שבועית בשם: שיחת אבן אל־ראפידן (בן ארם־נהריים) כאשר הוא פונה אל המאזינים דוברי הערבית במזרח התיכון בערבית מדוברת, שפתו של האדם הפשוט, תוך כדי שימוש ברזי הפולקלור וההומור העיראקי. את עיקר התוכנית הקדיש לפרשנות פוליטית, חושף את השחיתות והכזבים של שליטי ערב, מדבר בשבחי השלום ובגנות רוחות המלחמה נגד ישראל.
במשך כל תקופת שידור התוכנית סירב דבי לעמוד בפומבי כאיש שעמד מאחורי התוכנית, מחשש לביטחונו. בשנת 1981 זכה בפרס מנהל קול ישראל בערבית לענייני חדשות והסברה מדינית על התוכנית "שִׂיחַת אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן".
תוכנית הרדיו "שיחת אבן אל־ראפידיין" > הסיפור שסיים את התוכנית

לקראת סיום התוכנית היה דבי משמיע את המילים להן ציפו מאזיניו בכיליון עיניים: هاي هي القصة تفضلوا اسمعوها! (וַהֲרֵי הַסִּפּוּר לִפְנֵיכֶם, אָנָּא הִסְכִּיתוּ וְשִׁמְעוּ!). אז היה מקנח במעשייה או משל מחוכם, שהדגישו את המסר.
בריאיון עם אורי דרומי סיפר דבי: "בתפקידי כקצין משטרה הסתובבתי ברחבי עיראק, ישבתי עם בדואים, שוחחתי ימים ולילות עם אנשים מכל המעמדות. בכפרים לא היו אז טלוויזיה ולא רדיו. איך מעבירים את הלילה? רק בסיפורים. יושבים אנשים ושואלים מנין נושבת הרוח, למה שבט זה אציל יותר מהשבט האחר, והתשובות מתגלגלות ובאות דרך הסיפורים".