המונומנט הלאומי ריינבו ברידג'
היסטוריה > היסטוריה אנושית

למרות מיקומה באזור המבודד של הקניונים הטרשיים שלמרגלות הר נאוואחו ידעו הילידים המקומיים על קיומה של הקשת הטבעית במשך מאות בשנים ועבורם היא הייתה מקום קדוש. בתחילה היו אלה התושבים הקדומים המכונים אנסאזי, וזמן רב אחריהם הקבוצות האתניות של הפאיוט והנאוואחו שכינו את הקשת "נוננזושי" (Nonnezoshe בתעתיק לכתב לטיני), כלומר "קשת בענן שהפכה לאבן". גם כיום מתגוררות כמה משפחות של אינדיאנים בסמוך.
הלבנים הראשונים שככל הנראה ראו את הקשת במהלך המאה ה-19 היו ציידי פרוות, מחפשי זהב ובוקרים נודדים, אבל דבר קיומה התפרסם רק ב-1909. שתי משלחות מחקר נפרדות – האחת בראשות ביירון קמינגס (Byron Cummings), הדיקן של אוניברסיטת יוטה, והשנייה בראשות הסוקר הממשלתי ויליאם ב. דאגלס (William B. Douglass) –החלו לחפש את הקשת לאחר ששמועות על קיומה הגיעו לאוזניהם. בסופו של דבר הם איחדו כוחות. מורי דרך משבט הפאיוט הובילו אותם יחד עם הסוחר וחוקר הארצות ג'ון ותריל (John Wetherill). המשלחת התקדמה דרך קניון ברידג' וראתה את הקשת לראשונה בשלהי ה-15 באוגוסט.
כמעט שנה אחר-כך, ב-30 במאי 1910, השתמש נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט בסמכותו כנשיא והכריז על האזור כמונומנט הלאומי ריינבו ברידג' ("גשר הקשת בענן"). בין המבקרים הראשונים באתר היו הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט וסופר המערבונים ז'אן גריי שעשו את הדרך ברגל ועל גבי סוסים מהיישוב האינדיאני הקטן אולג'טו (Oljeto). הגישה לריינבו ברידג' נעשתה קלה יותר לאחר מלחמת העולם השנייה עם התגברות הפופולריות של ספורט הרפטינג בקניון גלן, אם כי דרך זו חייבה שיט של כמה ימים במורד נהר הקולורדו ומסע רגלי של 12 קילומטרים במעלה קניון ברידג'. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתן היה להגיע לקניון ברידג' בסירת מנוע שיצאה מליז פרי ושטה במעלה הזרם. ב-1956 אושרה בנייתו של סכר קניון גלן. בתחילת 1963 נאטמו פתחי מנהרות שהסיטו את מי הקולורדו והמים החלו לעלות מאחורי הסכר ויצרו את מאגר המים אגם פאוול. המים הגואים חדרו לגם לקניונים הצדדים ובהם קניון ברידג' והפכו את הגישה לריינבו ברידג' באמצעות סירות מנוע לנוחה הרבה יותר, וכמות המבקרים באתר גדלה בצורה משמעותית. כך למשל בשנת 2000 ביקרו באתר קרוב ל-200,000 תיירים, אם כי מאז חלה ירידה בכמות המבקרים ובשנת 2012 ביקרו במקום 75,214 מבקרים בלבד.
ב-1974 הגישו כמה אזרחים בני שבט הנאוואחו תביעה בבית המשפט המחוזי כנגד מזכיר הפנים של ארצות הברית, נציב לשכת הטיוב של ארצות הברית ומנהל שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. התביעה הייתה ניסיון לשמר אתרי דת חשובים של הנאוואחו שהוצפו במים הגואים של אגם פאוול. בית המשפט פסק כנגד הנאוואחו, באומרו שהצורך באגירת מים עולה על הצרכים שלהם. ב-1980, פסק בית המשפט לערעורים המחוזי העשירי, שלסגור את ריינבו ברידג', אתר ציבורי, לשם טקסי דת של הנאוואחו נוגד את חוקת ארצות הברית המגנה על חופש הדת של כל תושביה.
ב-1993 אימץ שירות הפארקים הלאומיים תוכנית ניהול כללית, תוך התייעצות עם הציבור. כחלק מתהליך התכנון התייעץ שירות הפארקים הלאומיים עם חמש קבוצות אתניות של אינדיאנים שיש להם קשר לקשת הטבעית: הנאוואחו, ההופי, הפאיוט הדרומיים של סן חואן, הפאיוט של קאיבב, והיוט של הווייט מסה. הדאגה העיקרית שהביעו ראשי שבטים אלו הייתה שריינבו ברידג' – אתר דתי קדוש – יהיה מוגן ושהביקור בו יערך בצורה מכובדת. בנוסף, השבטים הביעו חשש לגבי מבקרים הניגשים לקשת או הולכים מתחתיה. המבקרים כיום באתר מתבקשים לכבד את משמעותו לאנשים שעבורם ריינבו ברידג' הוא במשך שנים רבות אתר קדוש. עם זאת, הגישה אל הקשת וההליכה מתחתיה אינה בלתי חוקית, ויש שביל מסודר מתחת לקשת שבו משתמשים לעיתים קרובות.