ריחוק הנזק
סקירת הדין > פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון

בישראל, כאמור, נראתה מחלוקת בפסיקה באשר לפרשנות ס׳ 76(1) לפקודה.
פסק-דין מלכה נ' היועץ המשפטי לממשלה
עובדות המקרה: אדם פגע באמצעות רכבו בילד בן שנתיים וגרם לו לשבר בזרועו. במסגרת הטיפול שניתן בבית החולים, לא הזריקו הרופאים לילד זריקת אנטי-טטנוס, משום שסברו שאין בכך צורך, היות שדובר בשבר סגור. כעבור מספר ימים, התפתח נמק באזור השבר, דרך הנמק חדרו חידקיי טטנוס לגופו של הילד וגרמו למותו.
ההכרעה: בית המשפט דחה בפירוש את הלכת Polemis והחיל את מבחן הצפיות ביחס להליך הגרימה, בדומה להלכה האנגלית בפסק-דין The Wagon Mound.
פסק-דין ליאון נ' רינגר
בעניין זה המשיכה להתפתח המחלוקת באשר לסוג הצפיות הנדרש.
עובדות המקרה: אדם נפגע בגבו בתאונת דרכים. כתוצאה מהפגיעה ובשל רגישות נדירה שהייתה לו, התפתח גידול סרטני במקום הפגיעה. הניזוק תבע פיצוי מהמזיק גם על נזק זה. על פניו, מהווה הגידול הסרטני תוצאה ישירה של הנזק הראשוני - הפגיעה בגב עקב התאונה. אולם, היות שמקרים מסוג זה הם נדירים, נחשב הנזק כבלתי-צפוי. מסיבה זו, קריטית שאלת פרשנותו שלס׳ 76 לפקודה, לגבי המבחן אותו אימץ הסעיף.
ההכרעה: בית המשפט אימץ את מבחן הצפיות, אולם, להבדיל מאנגליה, החיל את הדרישה ביחס לסוג הנזק ולא ביחס לתהליך גרימת הנזק. יוצא מכך שכל נזק שניוני מאותו סוג, שהתפתח מהנזק הראשוני, ייחשב כבר פיצוי, גם אם טיבו, תהליך גרימתו והיקפו היו בלתי-צפויים לחלוטין.
להבחנה זו, בין צפיות סוג הנזק לבין צפיות תהליך גרימת הנזק והיקפו, קיימת משמעות מרחיקת לכת לעניין "הלכת הגולגולת הדקה" (חולשתו המיוחדת של התובע), שהרי אז אין צורך לדון בצפיות היקף הנזק והליך גרימתו עקב הרגישות המיוחדת, שכן מה שבוחנים הוא צפיית סוג הנזק בלבד.
פסק-דין בן-ציון נ' מגורי בת-ים
בפסק דין זה ריכך בית המשפט העליון את ההלכה שנקבעה בפסק-דין רינגר.
עובדות המקרה: עורך דין מעד על אבן שפה שהושארה על המדרכה, נפל, ונפגע בידו. כשש שנים לאחר האירוע, הוא טיפס על סולם, כאשר תקף אותו כאב פתאומי בידו הפגועה וגרם לנפילתו. כתוצאה מאותה נפילה אחרונה, נפגע עורך-הדין בברכו.
ההכרעה: בהתאם להלכת רינגר, לכאורה נחשב גם הנזק שנגרם לברך כנזק בר-פיצוי, לצד הנזק שנגרם ליד, משום ששני הנזקים נופלים תחת אותה הקטגוריה של נזק גוף. אולם, בית המשפט התעלם מהלכת רינגר, וקבע כאן שתהליך הגרימה הוא בלתי-צפוי, עקב המרחק בזמן ובמקום מאירוע הנזק הראשוני. קביעה זאת, בנוסף לשיקולי צדק והוגנות, הובילה להחלטה כי אין לפצות את הניזוק. כלומר, בית המשפט קבע שצפיית תהליך גרימת הנזק מהווה שיקול רלוונטי במסגרת מבחני ריחוק הנזק.
פסק-דין משה נ' קליפורד
בעניין זה בלט בחשיבותו ההבדל בין הקביעה כי מבחן הצפיות חל על סוג הנזק, לבין הקביעה כי המבחן חל על תהליך גרימתו. נקבע שם כי לגבי נזק ראשוני, יש להוכיח במסגרת ביסוס הקשר הסיבתי המשפטי גם את תהליך הגרימה, זאת בניגוד להלכת רינגר, לפיה כשמדובר בנזק שניוני, כל שצריך להוכיח הוא את צפיית סוג הנזק.
עובדות המקרה: זריקת הרדמה שקיבלה ילדה במהלך טיפול שיניים שיגרתי, אצל רופא מתנדב, גרמה לה לנזק מוחי קשה, ולשיתוק בגפיים. התוצאה הצפויה עקב שימוש בזריקה כגון זו הייתה נמנום קל וסחרחורות. הנזק המוחי הקשה היה, אפוא, בלתי-צפוי.
ההכרעה: בית המשפט קבע שרופא השיניים התרשל וכי קיים קשר סיבתי עובדתי בין ההתרשלות לבין הנזק. השאלה העיקרית בפסק הדין התעוררה בשדה הקשר הסיבתי המשפטי, משום שתהליך הגרימה במקרה דנן לא ניתן היה לצפייה, ואילו סוג הנזק כן. סיווג השיתוק כנזק ראשוני היה מוביל, אם כן, לאי-חיובו של רופא השיניים בפיצוי בגין השיתוק שנגרם לילדה.
השופט ת' אור: קבע שהשיתוק מהווה נזק שניוני, שהתפתח מהנזק הראשוני, שאותו הגדיר כטשטוש עקב הזריקה, ולכן יש להוכיח צפיות רק באשר לסוג הנזק. בנימוקיו הוא מסתמך על פסק דין רינגר, ומפרש אותו כך שאם סוג הנזק השניוני זהה לסוג הנזק הראשוני, והוא צפוי, הרי שאז לא נדרשת צפיות של תהליך הגרימה או היקף הנזק.
הבעייתיות בגישתו של השופט אור, היא כי הנזק השניוני, כפי שהגדיר אותו כאן, לא נגרם במסגרת תהליך גרימה מובחן, כפי שנדרש לשם הגדרת נזק כשניוני, אלא במסגרת אותו הליך שגרם לנזק הראשוני.
שופטי דעת המיעוט: סברו, בניגוד לדעתו של השופט אור, שהשיתוק מהווה המשך ישיר של הנזק הראשוני, ואינו נזק שניוני נפרד. מאחר שהנזק המוחי הקשה לא היה צפוי, נשללת לגישתם האחריות במישור הקשר הסיבתי המשפטי, משום שדורש צפיות גם ביחס לתהליך הגרימה, ולא ביחס לסוג הנזק בלבד. לשיטתם, אין כלל מקום להתייחס לסוגיית ריחוק הנזק במקרה דנן.
השופטת (כתוארה דאז) ד' ביניש: סברה אף היא כי הנזק המוחי הוא נזק ראשוני, אולם לתפיסתה, הליך גרימה של נזק מוחי כלשהו, עקב הגעת חומר מרדים למוח, היה צפוי, ולכן יש לחייב את הרופא. גם לגישתה, אין מדובר במקרה של ריחוק נזק, אלא בסוגיה של קשר סיבתי משפטי לנזק ראשוני, שתהליך גרימתו היה צפוי.
פסק-דין עיזבון חננשווילי נ' רותם חברה לביטוח בע"מ
עובדות המקרה: אדם נפגע בתאונת דרכים עצמית וסבל משברים ברגליים. עוד בטרם הספיק להגיש תביעה נגד חברת הביטוח שלו ולפני שמצבו הרפואי התייצב כך שהתאפשר לו לחזור לעבודה, נפגע בתאונת דרכים נוספת, בה נהרג. השאלה המרכזית שנדונה בבית המשפט המחוזי הייתה - מי מבין שתי  חברות הביטוח הנתבעות - זו של המנוח, או זו של הנהג שגרם לתאונה השנייה - אחראית לנזק בגין אובדן כושר ההשתכרות של המנוח בתקופה שבין התאונה השנייה למועד המשוער של תום תוחלת חיי עבודתו.
ההכרעה: בית המשפט העליון, מפי השופטת ש' נתניהו, אישר כי שאלת היקף הנזק לו אחראי המזיק נקבעת באמצעות שימוש במבחן הצפיות, כך שהמזיק אחראי רק לאותו הנזק שצריך ויכול היה לצפות. אמנם הועלתה שאלת רלוונטיות מבחן הצפיות בנוגע לעילות נזיקיות במשטרי אחריות חמורה או מוגברת (למשל חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים), אך השאלה הושארה בצריך עיון, משום שלא היה כאן קושי להגיע למסקנה שהנזק המדובר לא היה רחוק מדי.
בנוסף, מציינת השופטת נתניהו, כי שאלת הסיבתיות המשפטית, שבתוכה נכללת סוגיית ריחוק הנזק, בניגוד לשאלת הסיבתיות העובדתית, היא שאלה מובהקת של מדיניות משפטית, שמטרתה לתחום את גבולות האחריות בנזיקין. מטרתו של מבחן ריחוק הנזק היא לצמצם את סוג הנזק והיקפו ולברור מתוך כלל הנזקים את הנזקים להם יחוב המזיק באחריות.
פס"ד קרנית נ' גינת
עובדות המקרה: התובעת נפצעה בתאונת דרכים, אושפזה בבית חולים ולאחר מכן הועברה לשיקום. לאחר התאונה, קפצה התובעת מקומה רביעית, בניסיון להתאבד. היא הגישה תביעה בגין נזקי הגוף שנגרמו לה כתוצאה מהתאונה, ובהם כללה את הנזקים שנגרמו לה עקב ניסיון ההתאבדות. שאלת הזכאות לפיצוי בגין הנזקים שנגרמו עקב ניסיון ההתאבדות נדונה במסגרת סוגיית ריחוק הנזק.
ההכרעה: בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה וחייב את הנתבעת לפצות את התובעת בגין כל נזקיה. ניסיון ההתאבדות הוגדר כנובע מהנכות שנגרמה לתובעת בעקבות התאונה וכהתפתחות טבעית שלה. מעניין לראות כיצד בפסק-דין זה, השופט אור, בשונה מחוות דעתו המאוחרת בפסק-דין קליפורד, אינו מתעלם מתהליך הגרימה, ומחיל עליו את מבחן הצפיות, במסגרת המבחנים לקביעת ריחוק הנזק.