stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסטבן גוטפריד
קורות חייו

אסטבן גוטפריד נולד וגדל בבואנוס איירס בירת ארגנטינה בשנת 1965. בשנת 1983 עלה לישראל. לאחר עלייתו לארץ החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, וסיים לימודיו בהצלחה ב-1988. באותה שנה שיחק בהצגה "לא סמים עליכם" שכתב פיני עדן וביימה אורני זקס. לאחר לימודיו פנה לקריירת בימוי וכתיבת מחזות תיאטרון, ב-1990 כתב וביים את "הבשורה על פי קריסטין" שהעלתה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, ב-1991 כתב וביים את ההצגה "ציונה לא תשאלי" וזכה בפרס הבימוי המצטיין בפסטיבל עכו. ב-1992 כתב וביים את "מלחמת מגן ביצים" בתיאטרון הקאמרי וב-1997 כתב וביים את "לאלו", בכיכובם של אודיה קורן, אביגיל אריאלי, ערן איוניר ודוד קיגלר. ההצגה עלתה בפסטיבל עכו והוצגה לאחר מכן ברפרטואר התיאטרון הלאומי הבימה באותה שנה.
בשנת 1993 כתב את התסריט של סרט הקולנוע המצליח "נקמתו של איציק פינקלשטיין" יחד עם במאי הסרט, אנריקה רוטנברג. בנוסף, גוטפריד גם שיחק בסרט לצד משה איבגי, דבורה קידר ושמיל בן ארי. הסרט נחל הצלחה, ובטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר. גוטפריד זכה בשני פרסים, בקטגוריית התסריטאות ובקטגוריית המשחק המשני. בשנת 1995 המשיך גוטפריד לכתוב תסריטים, בעיקר לסדרות הטלוויזיה "בת ים-ניו יורק" בשנת 1995, ול"המוסד", סדרת הטלוויזיה בכיכובו של גיל פרנק. לאחר מכן כתב תסריטים ל"שולחן ארוך", "פריים טיים", "קפיצה קטנה לסופר" ולתוכניות הבידור "מרגול" ו"חנה לסלאו".
בשנת 2002 ביים את הערב הרב תחומי "קהלת -הקאמבק", ובשנת 2004 כתב את סדרת הטלוויזיה ללימוד ספרדית "ויוה אל אספניול", לערוץ ויוה.
גוטפריד לא זנח את קריירת המשחק שלו ושיחק בהצגות "הבן של לוי", "המתלבט", "סקסודוס", "אולפן למתחילים", "סינדרלה" ו"רואים עולם" בקאמרי, בתיאטרון חיפה, בפסטיבל עכו ובתיאטרון הסימטה. כמו כן, שיחק בהצגה "מלחמת מגן ביצים" אותה גם כתב וביים.
ב-1996 שחק ב"סוכרייה מאיש זר", ובמהלך השנים שחק ב"שולחן ארוך", בסדרת המערכונים "זהו זה!", ב"המוסד", "מרגול" וב"אנטונלה בישראל". בשנת 2004 שחק בסדרת הטלוויזיה "צימרים".
בנוסף שיחק בסרטים "חלומו של הנרי" של איתן גרין, "בני בני ילד רע", ובשנת 2005 שיחק בסרט הטלוויזיה "כמו דג בלי מים".
ב-2004 היה בין מקימי בית תפילה ישראלי, הקהילה היהודית הליברלית הראשונה בתל אביב שאינה משתייכת לזרם כלשהו ומשלבת בין תרבות ישראלית ומסורת יהודית.
ב-2022 שיחק בסדרה "המפקדת" את אביה של נועה (אלונה סער).
אנטופגסטה

ערך זה עוסק בעיר אנטופגסטה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
| --- | --- |
סמל אנטופגסטהסמל אנטופגסטה
פוטומונטז' של אנטופגסטה
פוטומונטז' של אנטופגסטה
 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 מחוז:  אנטופגסטה (מחוז) אנטופגסטה
 תאריך ייסוד:  1868
 שטח:  30,718.1 קמ"ר
 גובה:  40 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  348,517 (2017)
 קואורדינטות:  23°39′S 70°24′W﻿ / ﻿23.65°S 70.4°W﻿ / -23.65; -70.4
 אזור זמן:  UTC -4
 www.municipalidadantofagasta.cl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צ'ילה מוגדלת) סנטיאגו איקיקה טמוקו לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט אנטופגסטה(למפת צ'ילה רגילה) סנטיאגו איקיקה טמוקו לה סרנה ולפראיסו קונספסיון פוארטו מונט פונטה ארנסארגנטינה בוליביה פרו האוקיינוס האטלנטי  האוקיינוס השקט אנטופגסטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אנטופגסטה (בספרדית: Antofagasta) היא עיר נמל בצפון צ'ילה ובירת מחוז אנטופגסטה. העיר נמצאת במרחק של כ-1,100 קילומטרים מבירת המדינה סנטיאגו דה צ'ילה. בשל החשיבות וההיסטוריה שלה העיר מכונה לעיתים "הפנינה של הצפון" (בספרדית: La Perla del Norte).
היסטוריה

האזור היה בשליטת בוליביה, למרות שפעלו בו כורים וחברות צ'יליאנים. העיר הוקמה רשמית ב-22 באוקטובר 1868 כעיירת כורים בשם לה צ'ימבה, ושמה שונה לאחר מכן לאנטופגסטה.
ב-1873 בוליביה חתמה על הסכם הגנה הדדי עם פרו. למרות שההסכם קבע שאף אחת מהמדינות לא תחתום על הסכם סידור גבולות עם צ'ילה, בוליביה הפרה את החלק הזה וחתמה על הסכם כזה עם צ'ילה כעבור שנה. חלק מההסכם קבע שבוליביה לא תגבה מס מהצ'יליאנים או מהחברות שלהם בבוליביה. הבוליביאנים הפרו את החלק הזה וכתוצאה מכך הצ'יליאנים פלשו לבוליביה וכבשו את אנטופגסטה, בה היה רוב צ'יליאני, ובכך נפתחה מלחמת האוקיינוס השקט. העיר נשארה בשליטה צ'יליאנית גם לאחר המלחמה, אם כי הובטחה לבוליביה תנועה חופשית לנמל העיר בהסכמי השלום לאחר המלחמה, מאחר שהיא איבדה במלחמה את מוצאה לים.
ב-1995 העיר סבלה מרעידת אדמה בעצמה 7.3 בסולם ריכטר. למרות שנהרגו שלושה אנשים ונפצעו כמאה, הרס המבנים היה קטן ביחס לעצמת הרעידה.
כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על כריית נחושת ומינרלים אחרים. בעיר פועל גם נמל חשוב, אם כי בשנים האחרונות הוא איבד את ההובלה בין נמלי האזור לאור הקמת נמל ענק בעיר מחיונס.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, כשהמרכזיות בהן הן אוניברסיטת אנטופגסטה והאוניברסיטה הקתולית של הצפון.
תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי סרו מורנו נמצא במרחק של כ-10 קילומטרים מצפון לעיר.
העיר מקושרת בקווי רכבת למספר ערים, כשהחשוב מביניהם הוא הקו ללה פאס.
ערים תאומות

קרואטיה ספליט, קרואטיה
יוון וולוס, יוון
ארצות הברית קורווליס, ארצות הברית
הרפובליקה העממית של סין טונגלינג, הרפובליקה העממית של סין
אליהו פיינשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1842 ז' בטבת ה'תר"ג סלוצק
 פטירה:  11 באוקטובר 1928 (בגיל 85) כ"ז בתשרי ה'תרפ"ט
 תקופת הפעילות:  ? – 11 באוקטובר 1928 
 אב:  הרב אהרן הלוי פיינשטיין
 צאצאים:  פסיה פיינשטיין 
 
רבי אליהו הלוי פיינשטיין (מכונה: רֶבּ אֶלֶ'ה פרוז'ינער; ז' בטבת ה'תר"ג, 10 בדצמבר 1842 – כ"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 11 באוקטובר 1928) היה רב ליטאי, רבן של ערים שונות ברחבי ליטא, שהתפרסם בעיקר כרבה של עיר רבנותו האחרונה, פרוז'ני.
ביוגרפיה

נולד בסלוצק לרב אהרן הלוי פיינשטיין, בהיותו פעוט עברו הוריו להתגורר בעיירה סטרובין שבה התמנה אביו כרב. בילדותו התקרב לרב יוסף פיימר רבה של סלוצק. בהיותו בן שלוש עשרה, התארס עם גוטא כישא בת הרב יצחק יחיאל דוידזון מקורליץ, ונכדת רבי יששכר בער דוידזון רבה של קאפולי. חמיו לעתיד, שלח אותו להשתלם בלימודי רבנות בישיבת וולוז'ין, והוא התפרסם בה כעילוי.
הזוג נישא בח' בתמוז ה'תר"ך (1860), בשנים הבאות ישב בעירו של חותנו ועסק בהרחבת היקף ידיעותיו בתלמוד הבבלי והירושלמי. הוא עשה לו למנהג עד סוף ימיו, לסיים מדי שנה את שני התלמודים, ובלכתו ברחוב היה משנן משניות בעל פה.
בפסח תרכ"ג (1863) נפטר אביו, והוא התמנה תחתיו כרבה של סטרובין, במשרתו זו החזיק שבע שנים. הוא סירב להצעה לכהן כראב"ד בעיר בריסק לאחר פטירת הרב איסר יהודה מאלין. בשנת תר"ל (1870), עזב הרב יהושע רבינוביץ את רבנות העיר קלצק לטובת רבנות נעשוויז והרב פיינשטיין התמנה במקומו כרבה של קלצק. עם פטירת חמיו בתרל"ג נאלץ למלא את מקומו בקורליץ, עד שנת תרל"ט, אז התמנה כרבה של חסלוביץ וכיהן בה חמש שנים.
באספת הרבנים אחרי פרעות הסופות בנגב, היה המתנגד היחיד לפניית הרבנים לבקשת רחמים מאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, כי סבר שפרעות בסדר גודל כזה, בהכרח קיבלו סיוע ארגוני או הסכמה שבשתיקה מהממשל בסנקט פטרבורג, ולכן פנייה לממשל עלולה רק לפגוע במצב היהודים.
בשנת תרמ"ד (1884) עזב הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן (לימים "הגדול ממינסק") את רבנות פרוז'ני לטובת רבנות מינסק, והרב פיינשטיין נקרא למלא את מקומו. הוא כיהן בתפקידו זה עד פטירתו בכ"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 11 באוקטובר 1928.
ספרו "הליכות אליהו", סודר מכתביו לאחר פטירתו והוא כולל פרשנות וחידושים על משנה תורה לרמב"ם ושו"ת בענייני הלכה. הספר נדפס בשנת תרצ"ב.
משפחתו

בנו יצחק יחיאל - היה עסקן ופעיל חסד, נפטר בברלין בה' בחשון ה'תר"צ.
בנו - אברהם לייב פיינשטיין.
חתנו רבי מנחם קרקובסקי - רבה של נובהרדוק ורב בווילנה. הוא פרסם את תולדות חמיו בעיתונות היהודית ברוסיה בסדרת מאמרים ארוכה.
בתו פסיה (פשקה) - אשת רבי משה סולובייצ'יק. בניהם-נכדיו: הרבנים יוסף דוב ואהרן סולובייצ'יק.
חתנו רבי דוד פייגנבוים מילא את מקומו כרב בפרוז'ין.
בתו שרה רבקה - נישאה לרב אליעזר יצחק מייזל מלודז'
הוא השיא את גיסתו, אחות אשתו, פייא גיטל דוידזון, לרב דוד פיינשטיין. בנם היה הרב משה פיינשטיין ונכדם הרב יחיאל מיכל פיינשטיין. גיס נוסף, היה הרב יעקב קנטורוביץ.
הערות שוליים

↑  כונה ר' יהושע נעשוויזער. בנו של רבי אליהו רגולר.
↑  למרות שם המשפחה הזהה, לא היה קשר משפחתי ביניהם, הרב אליהו פיינשטיין היה לוי וגיסו לא.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290858205171  VIAF: 298077025   WorldCat (עם VIAF): 298077025
אנרכיזם אינדיבידואליסטי

אנרכיזם אינדיבידואליסטי הוא אחד מהזרמים הוותיקים באנרכיזם. האנרכיזם האינדיבידואליסטי  מתנגד לקולקטיביזם ומדגיש את חשיבות האוטונומיה של היחיד ואת חירותו. הוגי הרעיון הראשונים כוללים את פייר-ג'וזף פרודון, ויליאם גודווין ומקס סטירנר האירופאים.
האנרכיזם האינדיבידואליסטי מחזיק בעמדה ייחודית בהיותו גם שוויוני וגם אנטי-קולקטיביסטי. על פיו, במקום להפוך משאבים כלכליים לקולקטיביים ובכך להפוך את האנשים לתלויים בקולקטיב, יש להעצים את העניים ואת מעמד העובדים על ידי הפיכתם לבעלי רכוש, והפיכת הבעלות הרכוש לדבר נפוץ מספיק כך שכולם יוכלו להשתתף בכלכלת השוק מבלי להיות כפופים לאדם אחר. המטרה הסופית היא כלכלה בה לפרטים יש עצמאות מוחלטת, בה הם עובדים עם משאבים בבעלותם, באופן פרטי או באיגודים על בסיס התנדבות, בהם כוח כלכלי ופוליטי מבוזר בצורה שוויונית כך שלאף אחד אין סמכות על האחר.
עקרונות

האנרכיזם האינדיבידואליסטי תומך בקיומו של רכוש פרטי (בעלות אישית על התוצר המלא של העבודה), כמו גם בשוק תחרותי בו רכוש ועבודה ניתנים לקנייה ולמכירה (ובכך מתנגד לקומוניזם). כמו כן, הוא מאמץ את תאוריית הערך של העבודה, וכתוצאה מכך, מתייחס לרווח (ולכן גם לקפיטליזם כשיטה המאפשרת רווח) כאלמנט של ניצול. במקום הקפיטליזם והקומוניזם, הוא מציע את המוטואליזם כשיטה הכלכלית הראויה.
בהתאם לכך, הוא אינו שולל את קיומה של מערכת תגמולים, בין אם תגמולים פורמליים (כגון משכורת) או בלתי פורמליים (תחושת סיפוק, הכרה חברתית, וכו'). אוהדי האנרכיזם אינדיבידואליסטי טוענים כי ניגודי אינטרסים נובעים אך ורק מפגיעה במצבם הטבעי של בני האדם, על ידי מערכות סמכות.
האנרכיסטים האינדיבידואליסטים המסורתיים אינם מתנגדים לבעלות פרטית על ההון, אך עם זאת רובם מתנגדים לבעלות על אדמה שלא בשימוש. זאת מכיוון שאדמה אינה תוצר של עבודה ולכן לא ניתן לקנות או למכור אותה. למרות זאת, היחיד רשאי להחזיק באדמה על ידי כיבושה או שימוש בה ועליו להמשיך להשתמש בה על מנת שתישאר בבעלותו. אדמה שלא בשימוש אינה נחשבת כרכוש משותף של הקהילה, אלא פשוט אינה בבעלות אף אחד ולכן לא נדרשת קבלת רשות מהקהילה על מנת להשתמש בה לצרכים פרטיים.
עקב כל אלו, האנרכיזם האינדיבידואליסטי מנוגד לזרמים קולקטיביסטיים של האנרכיזם (אנרכו-קומוניזם ואנרכו-סינדיקליזם). למרות שחלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים עסקו בעניינים מעשיים, האנרכיזם האינדיבידואליסטי נחשב לרוב כ"אנרכיזם פילוסופי" מכיוון שהוא מתמקד בעיקר בטיעונים פילוסופיים על מנת לגרום לשינוי. לעיתים הוא נראה כצורה של ליברליזם ולכן היו שקראו לו "אנרכיזם ליברלי".
אנרכיזם אינדיבידואליסטי בפועל

בהתמקדותם על אוטונומיה, ולא על שוויון מוחלט, האנרכיסטים האינדיבידואליסטים ניסו לקדם נושאים כמו גישה שוויונית יותר לאדמות, הקלות במגבלות על פטנטים וזכויות יוצרים, ושבירת המונופול של הממשלה על ההון, על מנת לקדם את העניים בחברה. האתגר בשבילם היה המצאת מערכת של זכויות הפרט שתהיה בעלת האיזון האופטימלי של שוויון וקניין פרטי על מנת להעצים את הפועלים ולגרום להם להיות אחראים על עתידם וגורלם. אתגר זה גרם למחלוקות רבות בין האנרכיסטים האינדיבידואליסטים השונים.
לקריאה נוספת

אברהם יסעור (עורך), אנרכיזם - אנתולוגיה, הוצאת רסלינג, 2004.
ההוגים המרכזיים

מקס שטירנר
בנג'מין טאקר
ליסנדר ספונר
אמיל ארמאנד
איין ריינר
ז'ורז' פלנטה
אלברט ליברטאד
אלכסנדרה דויד נאל
| אנרכיזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-אגואיזם • אנרכו-אקזיסטנציאליזם • אנרכו-אפיסטמולוגיזם • אנרכיזם יהודי • אנרכו-קומוניזם • אנרכו-סינדיקליזם • אנרכיזם פוסט-קולוניאלי • אנרכו-פרימיטיביזם • אנרכה-פמיניזם • אנרכו-פציפיזם • אנרכיזם אינדיבידואליסטי • אקו-אנרכיזם • אנרכיזם לאומי • אנרכו-סינתזה • אנרכו-קפיטליזם • אנרכיזם-קווירי • אנרכיזם קולקטיביסטי • אנרכיזם ללא תארים • פוסט-אנרכיזם |  |
| מסביב לעולם | אנרכיזם בישראל • אנרכיזם בספרד • אנרכיזם באפריקה • אנרכיזם באנגליה • קהילות אנרכיסטיות |  |
| בתרבות | אנרכיזם וחברה • אנרכיזם ודת • אנרכיזם ואמנות • אנרכיזם שחור • אנרכיזם נוצרי • אנרכיזם בודהיסטי • סמלים אנרכיסטיים |  |
| בהיסטוריה | הקומונה הפריזאית • מהומות היימרקט • מרד קרונשטאדט • נסטור מאכנו • מאי 1968 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4195230-3
אנסמבל ספיריטו בארוקו

אנסמבל ספיריטו בארוקו הוא הרכב  ישראלי לביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק המוקדם והמאוחר בכלים אותנטיים, האנסמבל הוקם בשנת 1995 והוא מופיע במקומות שונים בישראל, בהם האוניברסיטה המורמונית בירושלים, מכון ויצמן ברחובות, קונסרבטוריון שטריקר בתל אביב ועוד.
האנסמבל הקליט לקול המוסיקה ולטלוויזיה הישראלית והופיע בין השאר בפסטיבל טבחה, פסטיבל אבו גוש, מוזיקה סקרה ופסטיבל החג של החגים בחיפה.
חברי האנסמבל הם:
יעלה אביטל, סופרן
ראובנה הוד, חליליות,
אלכסנדרה פולין, ויולה דה גמבה
יבגני ליסוגורסקי, צ'מבלו
אליהו צ'ריקובר

אין תמונה חופשית
אליהו צ'ריקובר (1881 פולטבה - 1943 ניו יורק) היה היסטוריון יהודי, עסק בתולדות יהדות מזרח אירופה, היה אחד ממקימי מכון ייווא.
ביוגרפיה

הוא נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיים וחיה ריזה, משפחתו הייתה חרדית ועסקה במסחר. ב-1898 הוא עבר לאודסה, שם ב-1904 הוא סיים לימודים בבית ספר לציור. לאחר אודסה הוא המשיך ללימודים באוניברסיטה בסנקט-פטרבורג, שם היה פעיל בתנועות סוציאליסטיות מהפכניות. בזמן מהפכת 1905 הוא נעצר במפגשם של המנשביקים, הוא העביר במעצר שנה. לאחר מהפכת 1905 הוא היה פעיל למען השגת זכויות ליהודי רוסיה.
לראשונה צ'ריקובר פרסם מאמר ב-1905 בכתב עת ייברייסקיה ז'יזן (החיים היהודים), במאמר הוא ניתח את יצירתו של מנדלה מוכר ספרים. ב-1909 הוא נענה להזמנתו של דוד גינצבורג לעבוד במערכת של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית, הוא כתב כ-60 ערכים בשביל האנציקלופדיה, בעיקר על תולדות יהודי רוסיה ותרבותם. בין 1911–1914 צ'ריקובר היה עורכו של ידיעון של תנועת מפיצי השכלה, ב-1913 הוא הוציא לאור כרך ראשון של עבודותיו המוקדש לחמישים שנות פעילות של מפיצי ההשכלה.
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הוא עזב לארצות הברית ובקיץ 1915 הוא הגיע לניו יורק. בניו-יורק, בהשפעת דב בר בורוכוב הוא החל לכתוב ביידיש בשביל עיתונים וכתבי-עת יידישאיים.
זמן קצר לאחר מהפכת פברואר הוא חזר לרוסיה, שם הוא היה שותף לתנועות ציוניות סוציאליסטיות. כששמע על כך שברפובליקה העממית של אוקראינה תינתן אוטונומיה תרבותית ליהודים הוא עבר לבירתה, קייב ב-1918. לאחר שהחלו רציחות של יהודי אוקראינה צ'ריקובר התחיל לתעד את האירועים. את תיעוד האירועים הוא הביא איתו ב-1921 לברלין.
צ'ריקובר היה אחד המייסדים של ייווא. עם עליית הנאציזם בגרמניה הוא עבר לפריז. בפריז הוא פרסמם מספר עבודות על יהדות צרפת. ב-1940 הוא הצליח להגיע לניו-יורק.
אחיינו של צ'ריקובר היה ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר.
חלק מפרסומיו

אליהו טשעריקאווער, די אוקראינער פאגראמען אין יאר 1919, ייווא, 1965.
אליהו צ'ריקובר, יהודים בעתות מהפכה, עם עובד, 1957.
לקריאה נוספת

Karlip, Joshua M. (2008). "Between martyrology and historiography: Elias Tcherikower and the making of a pogrom historian." East European Jewish Affairs, 38(3), p. 257-280.
הערות שוליים

1 2  קנת' ב. מוס, אליהו צ'ריקובר, באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה (באנגלית)
↑  Karlip, p.260.
1 2  אליהו צ'ריקובר, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)
↑  Karlip, p.261.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299305005171  PLWABN: 9810576343605606  BnF: cb15611176v (data)  GND: 119118548  ISNI: 0000 0001 0800 8953  LCCN: nr89007950  NLA: 35737803  NTA: 10517128X  SELIBR: 96218  SUDOC: 179354566  Trove: 1064639  VIAF: 62351249   WorldCat (עם VIAF): 62351249
אנרכיזם ואמנות

התפיסה האנרכיסטית מיוצגת באמנות כמעט מאז התפתחות האנרכיזם המודרני במאה ה-19, במיוחד במוזיקה ובספרות. באופן זה, היא דומה לתנועות פוליטיות רדיקליות אחרות, כגון סוציאליזם, קומוניזם, ליברטריאניזם ואפילו פשיזם. חלק מהאמנות הזו, כגון מוזיקת הפאנק-רוק, נעשתה מסחרית והפכה להיות חלק מהזרם המרכזי של החברה הקפיטליסטית.
ההשפעה של האנרכיזם על האמנות אינה תמיד עניין ישיר של דימוי מסוים או דמויות ציבוריות, אך אפשר לראות אותה כעמדה מסוימת הדוגלת בשחרור של האדם כולו ושחרור של הדמיון.
סקירה

לאנרכיזם הייתה השפעה רבה על הסימבוליזם הצרפתי של סוף המאה ה-19, כגון על יצירותיו של המשורר הצרפתי, סטפאן מלארמה, שצוטט באומרו: "איני מכיר שום פצצה מלבד הספר". רעיונות אלו השפיעו על בתי הקפה והקברטים של תחילת המאה ה-20 בפריז.
באופן משמעותי יותר, אנרכיסטים טוענים שאפשר למצוא אלמנטים אנרכיסטיים ביצירותיה של זרם המחאה האמנותי, הדאדא, שהיו בעלי השקפות אנטי-בורגניות, ומתוך הזעזוע שלהם ממלחמת העולם הראשונה, השתכנו בשווייץ הנייטרלית. יש הטוענים שהדאדאיסטים היו קרובים יותר לסוציאליזם, מאחר שיצירותיהם פורסמו באופן תדיר במגזין סוציאליסטי ידוע בשם "Die Aktion".
אמנים אמריקאים רבים מתחילת המאה ה-20 הושפעו מרעיונות אנרכיסטיים, אם לא היו אנרכיסטים בעצמם. חלק  מהאמנים באסכולת אש קאן מזרם הריאליזם האמריקאי, היו אנרכיסטים, והיו גם אמנים כגון רוקוול קנט וג'ורג' בלווז שהושפעו מרעיונות אנרכיסטיים. זרם האקספרסיוניזם המופשט כלל בתוכו אמנים אנרכיסטים כגון מארק רותקו וציירים כמו ג'קסון פולוק, שאימץ רעיונות רדיקליים בתקופה בה שימש כצייר קיר עבור מנהל הפרויקטים האמריקאי בשנות ה-30 של המאה ה-20. אביו של פולוק היה חבר באיגוד העובדים האנרכיסטי, ה-IWW.
בספרו "אנרכיה ותרבות", דייוויד וויר טוען שלאנרכיזם הייתה הצלחה מועטה בלבד בתחום של חדשנות תרבותית, עקב כישלונו כתנועה פוליטית. למרות שהיה מודע לטענה שהאנרכיזם התגבר על המחסום הקיים בין אקטיביזם אמנותי לאקטיביזם פוליטי, הוא גרס שטענה זו אינה עומדת במבחן המציאות. וויר טוען של"אידאולוג", זה אולי אפשרי להתאים את "האסתטיקה לפוליטיקה", אך מ"נקודת מבטו של המשורר" הפתרון יכול להיות להתאים את "הפוליטיקה לאסתטיקה". הוא מזהה את אסטרטגיה זו של האנרכיזם, כחלק מהאינדיבידואליזם שבו.
בסוף המאה ה-20, האמנות האנרכיסטית, כמו זו של אמן הקולאז', ג'יימס קוהנליין  (אורכב 27.09.2007 בארכיון Wayback Machine), מתרכזת בעיקר בפרסומים במגזינים אנרכיסטיים. התיאטרון החי, קבוצת תיאטרון אותה ייסדו ג'ודית מאלינה וג'וליאן בק, מדברת רבות על אנרכיזם, ומשלבת נושאים אנרכיסטיים בהופעותיה.
כמו כן, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אנרכיסטים היו מעורבים בתנועת אמנות הדואר, שמשתמשת בשירותי הדואר בדרכים שונות. מעורבות זו קשורה למעורבות של אנרכיסטים רבים ביצירת פנזינים. כיום, אנרכיסטים רבים מעורבים ביצירת אמנות בצורה של פוסטרים, גרפיטי אמנותי, ובניית בובות ענק, המוצגות בדרך כלל בהפגנות.
סוריאליזם

באופן מסורתי, אנרכיזם מדגיש את שחרורו של הדמיון והסובייקטיביות מכבלי הסדר החברתי הנוכחי, ולכן אין זה מפתיע שאנרכיסטים רבים נמשכים לעבודתם של הסוריאליסטים.
הסוריאליזם הוא הן תנועה אמנותית והן תנועה פוליטית, המכוונת לשחרור בני האדם מכבלי הקפיטליזם, המדינה, והכוחות התרבותיים שמגבילים את שלטון הדמיון. התנועה התפתחה בצרפת, במקביל להתפתחותה של איגוד ה-IWW. אבי התנועה היה אנדרה ברטון, שאמר "עולם אנרכיסטי...עולם סוריאליסטי: הם זהים".
פוטוריזם

עבודתו הנודעת ביותר של הצייר האיטלקי קארלו קארה היא הציור "הלווייתו של האנרכיסט גאלי", שצוירה בשנת 1911, בתקופה הפוטוריסטית של האמן. נושא היצירה הוא הלווייתו של האנרכיסטי האיטלקי, אנג'לו גאלי, שנהרג בידי המשטרה בעת שביתה כללית בשנת 1904. הממשלה חששה שמא ההלוויה תהפוך להפגנה פוליטית, וסירבה להכניס את האנרכיסטים לבית העלמין. האנרכיסטים התנגדו לכך והתפתח עימות אלים בין המשטרה לאנרכיסטים. קארלו קארה היה נוכח בעימות, ויצירתו מגלמת את המתח והתוהו ובוהו שהיו במקום: התנועה של הדמויות, ההתנגשות בין האנרכיסטים למשטרה, והדגלים השחורים באוויר.
מוזיקה

מספר להקות ואמנים קיבלו את השראתם מרעיונות אנרכיסטיים, או שהשתמשו במדיום המוזיקלי על מנת להעביר מסרים אנרכיסטיים.
אנרכו-פאנק הוא זרם בתוך מוזיקת הפאנק שכולל בתוכו להקות ואמנים המקדמים רעיונות אנרכיסטיים באמצעות המוזיקה שלהם. מבין הלהקות בזרם זה אפשר למצוא את פרופאגאנדי, אנטי-פלאג, קראס ורבות אחרות. להקות אחרות, במיוחד ברמה המקומית ושאינן חתומות על חוזה עם חברת תקליטים גדולה, אימצו אידאולוגיה אנרכיסטית של עשה זאת בעצמך, משמע, יצירת מוזיקה עצמאית, והתנגדות מצפונית לחברות תקליטים גדולות.
ספרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סופרים רבים לאורך ההיסטוריה קיבלו השראה מהפילוסופיה האנרכיסטית, ואף עיצבו אותה. דוגמה בולטת לכך הוא האנרכיסט הנוצרי, והסופר הרוסי  לב טולסטוי שכתב טקסטים עיוניים רבים על אנרכיזם, וכן הציג את תפיסת העולם הזו, בצורות שונות, בספרותו. 
האנרכיזם היווה גם השראה ליצירות ספרותיות רבות בסוגת המדע הבדיוני. בספרים אלו, כגון "המנושל" מאת אורסולה לה גווין ו"עריצה היא הלבנה" מאת רוברט היינליין, החברה האנרכיסטית מוצגת כסוג של אוטופיה, אך בדרך כלל מוצגים בעלילה גם הצדדים השליליים של החברה האנרכיסטית.
אריך ביי

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1898 המבורג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 נהרג:  26 בדצמבר 1943 (בגיל 45) נורדקאפ 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי   רייכסמרינה רייכסמרינה   קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1916–1940 (כ־24 שנים)
 דרגה:   קונטר-אדמירל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
אריך ביי (בגרמנית: Erich Bey;‏ 23 במרץ 1898 – 26 בדצמבר 1943) היה קונטר-אדמירל גרמני, אשר נהרג במהלך קרב כף הצפון במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

ביי נולד בהמבורג ב-23 במרץ 1898. ב-13 ביוני 1916 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני ולחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה צומצם הצבא הגרמני, וביי סולק מהצי. הוא הצטרף לפרייקור ושרת בבריגדה הימית פון לוונפלד כמפקד פלוגה. ב-1922 פורקה הבריגדה ושולבה ברייכסמרינה.
ב-26 באוקטובר 1938 מונה ביי למפקד המשחתת פרידריך Z 14. ב-4 באפריל 1939 הוא הועבר לפקד על שייטת המשחתות ה-4. באפריל 1940 נשלחה השייטת לכבוש את עיר הנמל הנורווגית האסטרטגית נרוויק. הגרמנים כבשו את העיר ללא קרב, אולם עד מהרה הופיע הצי הבריטי ותקף את המשחתות הגרמניות שעגנו בנמל נרוויק. הגרמנים הופתעו, והבריטים הצליחו להטביע כמה משחתות. ביי מיהר לאסוף את המשחתות שנותרו לו, והניס את הבריטים שספגו אבדות. עם זאת, כעבור שלושה ימים חזרו הבריטים בכוחות גדולים והטביעו את מה שנותר מהשייטת של ביי. בעקבות כך, שלטו הבריטים על נמל נרוויק ובהמשך הצליחו להשתלט גם על העיר נרוויק עצמה. רק בעקבות ההתקדמות הגרמנית במערכה על צרפת נאלצו בעלות הברית לפנות את נורווגיה. למרות זאת, עוטר ביי בצלב האבירים של צלב הברזל על חלקו במערכה.
בפברואר 1942 שימש ביי כמפקד שייטת המשחתות שהשתתפה במבצע קרברוס. ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת קונטר-אדמירל. ב-26 בדצמבר של אותה שנה, הוא הוביל שייטת שכללה חמש משחתות ואת סיירת המערכה שרנהורסט, ליירט שתי שיירות, מברית המועצות ואליה, בים ברנץ. הבריטים המתינו לגרמנים, וטמנו להם מארב ליד נורדקאפ. כאשר היה ברור שהקרב אבוד, שלח ביי את השדר: "שרנהורסט תילחם עד הפגז האחרון. הייל היטלר!" הגרמנים אכן לחמו בגבורה, אולם הובסו לנוכח עדיפותם של הבריטים. שרנהורסט טבעה ומתוך 1968 אנשי צוותה, רק 36 חולצו. עדי ראייה בריטיים סיפרו שהבחינו באדמירל ביי כשהוא פצוע קשה במים, אולם לא הספיקו לחלץ אותו לפני שטבע.
אנסמבל זמרי מורן

אנסמבל זמרי מורן הוקם בשנת 1998. האנסמבל צמח ממקהלת מורן, שהוקמה בשנת 1986 וממשיכה לפעול עד היום. למקהלה מתקבל כל ילד הרוצה לשיר, מגיל 4 ומעלה, והילדים מתקדמים משלב לשלב, ממקהלת הילדים למקהלת הנוער, עד שהמצטיינים ביניהם מגיעים לשיר באנסמבל הבוגרים. גיל הזמרים באנסמבל הוא בין תשע-עשרה לשלושים, ובהם חיילים מוזיקאים מצטיינים וסטודנטים באקדמיות למוזיקה.
מטרת האנסמבל היא לקדם זמרים צעירים לשירה אמנותית ומצוינות מוזיקלית ולפתח את הזמרה הסולנית. למעשה, כל משתתפי האנסמבל הם זמרים סולנים, ובקונצרטים השונים ניתנת ליחידים מן האנסמבל הזדמנות להופיע בתפקידי סולו. האנסמבל, כמו גם מקהלת הילדים והנוער, מופיע בכל סוגי המוזיקה - מוזיקה עתיקה, בארוק, מוזיקה קלאסית, מוזיקה רומנטית ומוזיקה מודרנית, כמו גם שירים ישראלים ואחרים.
האנסמבל מבצע בין השאר יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים, ביניהם גיל אלדמע, גיל שוחט, מנחם ויזנברג, חיים פרמונט, יחזקאל בראון ושלמה גרוניך.
בשנת 2002 זכה האנסמבל בפרס ראשון בתחרות בינלאומית ביפן ובשנת 1998 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית "שירת הימים" בישראל. הוא הופיע בפסטיבל באך באורגון, ארצות הברית, בפסטיבל ליטורגיה בגרמניה וייצג את ישראל ב"אקספו 2000" בהנובר, גרמניה. בעונת הקונצרטים 2002-2003 השתתף באופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל ובמיסה ברוויס של מוצרט. כן השתתף בעונת 2003-2004 בסדרות קונצרטים של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הקאמרית הישראלית.
בקיץ 2005 הוזמן האנסמבל לקחת חלק בפסטיבל באך בטורונטו, קנדה בשירת קנטטות בניצוח הלמוט רילינג.
במאי 2008 הופיעה האנסמבל ביצירת "בלדה על שלושה נביאים" של אלה מילך-שריף ונאווה סמל. בקונצרט, שהתקיים בשצ'צ'ין שבפולין לכבוד יום העצמאות ה-60 של ישראל, השתתפו עוד שתי מקהלות זרות.
נעמי פארן היא המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן. לצדה פועלות שרית שטקלר, מנצחת "צעירי מורן" ו"קטנטני מורן", כרמל עמית-אנטוקולסקי כמנצחת-משנה מאז 2009, הדס פארן-אסיה כמורה לקול במקהלות מורן, וכן אייל באט, פסנתרן מקהלות מורן ואולג יקירביץ', שהיה פסנתרן אנסמבל זמרי מורן בשנים 2006-2004 ומאז 2010 הוא פסנתרן מקהלת מורן.
הערות שוליים

↑  אתר מקהלות מורן
אניטה או'דיי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1919 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בנובמבר 2006 (בגיל 87) וסט הוליווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Anita Belle Colton 
 שם במה:  The Jezebel of Jazz 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1934–2006 (כ־72 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון סן 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  ורב רקורדס 
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 פרופיל ב-IMDb
 
אניטה או'דיי (אנגלית: Anita O'Day;‏ 18 באוקטובר 1919 – 23 בנובמבר 2006) הייתה זמרת ג'אז בעלת קול אלט. אחת מהזמרות הבודדות בסגנון ה-Cool Jazz. היא נודעה בחוש הקצב שלה, בפיסוק (פרייזינג) הייחודי, במנעד רחב וביכולת שירת סקאט ואלתור שהציבו אותה כזמרת הג'אז לבנת העור היחידה בצמרת הג'אז שלאחר תקופת הסווינג.