stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-דקהלייה

אַ-דַּקַהְלִיַּה (בערבית: الدقهلية) הוא מחוז במצרים, צפונית-מזרחית לקהיר. שטחו 3,471 קילומטרים רבועים, ונכון ל-2006, אוכלוסייתו מנתה כ-4.985 מיליון איש. בירת המחוז היא אל-מנצורה.
המקום מפורסם בעיקר בשל כך שממנו יצאו אנשי מקצוע חשובים בתחומי המדע, הרפואה, ההנדסה והאמנות, כמו גם הזמרת אום כולתום. המרכז לכליות ולנפרולוגיה בא-דקהלייה נחשב לטוב בסוגו בכל אפריקה[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  Musical chairs, Al-Ahram Weekly, 24 - 30 April 2008, Issue No. 894
↑  נתוני מפקדי אוכלוסין במצרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557786505171  LCCN: n84192823  MusicBrainz: 00a5da25-0262-431f-8ddc-1475025393f9   WorldCat (עם LCCN): n84-192823 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קסג

טירת מיקלוש יורישיץ' בקסג
הנוף של העיר העתיקה
כיכר מרכזית - בתי בורגנים
שבע המקורות
כנסיית קלוואריה וההרמיטאז'ים מעל העיר
הצווינגר (מרחב בין שתי חומות) וחומת העיר
קסג (בהונגרית: Kőszeg; בגרמנית: Güns) היא עיירה של כ-12,000 תושבים בקצה המערבי של מחוז ואש בהונגריה ליד הגבול האוסטרי. היא מרכז נפת קסג.
בשל עברה העשיר, העיר מילאה לעיתים קרובות תפקיד משמעותי בהיסטוריה של הונגריה ואוסטריה. יישוב זה היה היחיד במחוז ואש שקיבל את התואר "עיר מלכותית" כבר ב-1328, שחוזק בדרגה נוספת בשנת 1648 כ"עיר מלכותית חופשית". בשנת 1532, קפטן הטירה מיקלוש יורישיץ' הגן על עירו מהתקפה של הטורקים העות'מאנים ובכך מנע את כיבוש מערב הונגריה ווינה. עמידתה המוצלחת של העיר הביאה תחילה לתהילה ולאחר מכן לשגשוג כלכלי. מכיוון שהיא נעקפה על ידי מלחמות לאחר מכן. היא הפכה בשל כך לאחת הערים העשירות ביותר בהונגריה מבחינת אנדרטאות ומונומנטים היסטוריים.
שלוש תרבויות מעורבות בעיר: הונגרית, גרמנית וקרואטית. רוב הגרמנים התיישבו תחת השלטון האוסטרי בן 200 שנה על העיר, בעוד הקרואטים היו שם עוד לפני כן, מייד לאחר ההתקפות הטורקיות.
גידול גפנים וייצור יין הוכנסו לאזור כבר על ידי הרומאים, מקור ששרד מזכיר זאת כבר ב-1279 וגם "ספר ביאת הענבים" משנת 1740 מעיד על כך ומתעד מאז את יבולי הענבים ותנובת היין כל שנה. בנוסף ליופיו הטבעי, עובי השלג הגדול ביותר בהונגריה נמדד באזור העיר (151 ס"מ) וגם שיא משקעים בשנה (1510 מ"מ).
מיקום

קסג ממוקמת בהונגריה, במערב טרנסדנוביה, באזור התיירות המערבי של טרנסדנוביה, בקצה המערבי של מחוז ואש, לאורך הגבול האוסטרי, 110 ק"מ דרומה מוינה, 260 ק"מ מערבה מבודפשט, 130 ק"מ מגראץ .
אקלים

האקלים של העיר הוא תת-אלפיני, עם אקלים קריר-לח בינוני. החורף מושלג, אבל לא קשה, הקיץ קריר וגשום. כמות השמש השנתית היא 1,800 שעות לערך. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 8.5 מעלות צלזיוס. בין 25 באפריל ל-14 באוקטובר, במשך כ-172 ימים (תקופה ללא כפור), הטמפרטורה היומית הממוצעת עולה על 10 מעלות צלזיוס. הנוף עשיר ביותר במשקעים. לפי הרישומים, כמות המשקעים הממוצעת הרב-שנתית הגבוהה ביותר בהונגריה היא 807 מ"מ נמדדת שם. כמות המשקעים השנתית הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בהונגריה הייתה גם כן במקום: 1510 מ"מ. אורך תקופת כיסוי השלג הוא כ-60 ימים בנקודות הגבוהות יותר של רכס ההרים, ו-50 ימים באזורים העמוקים יותר. עובי השלג הממוצע הוא 50 ס"מ, אולם עובי השלג הגבוה ביותר במדינה נמדד גם כן ביישוב: 151 ס"מ ב-1947.
היסטוריה

חילוץ הממצאים בכרי הדשא של העיר לרגל הנחת כבלים אופטיים בשנת 2000 הוכיח את התיישבותן של מספר תרבויות ארכאולוגיות, כולל התרבות החקלאית הראשונה של מערב הונגריה, התרבות המעוטרת בקו של התקופה הנאוליתית התיכונה. בשנת 2009, במהלך חפירות לפני בניית מאגר הריכוז השיטפונות להפחתת השיטפונות של לוקשאז (היום אגם אברט) נחפרה תרבות עתיקה. חוות הווילות שנחפרו בסביבתה של העיר, כמו גם דרך הענבר הנמתחת לאורך הגבול הדרום-מזרחי, מתייחסות לתקופת האימפריה הרומית.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר רוב מחוז קסג סופח לאוסטריה, העיר איבדה את היתרונות של אזור מרכזי ונדחקה לפריפריה של המדינה. בשנת 1926, הוקמה המכללה הממלכתית להכשרת מורים, שהיא קודמתה של מכללת דניאל ברז'ני, שלוחה של אוניברסיטת שופרון של היום (לשעבר אוניברסיטת מערב הונגריה).
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרנץ סאלאשי התגורר לזמן קצר בבונקר שהוקם בהרי קסג ונתגלה על ידי קורנל בקאי ב--2002. הכתר הקדוש של מלכי הונגריה הוצב במרתף הקרח ברחוב קלוואריה בשנת 1945.
קהילה יהודית

בשנת 1395 אישר המלך זיגיסמונד לבעל הטירה בקסג להכניס יהודים לעיר. במהלך הקרב נגד הטורקים ב-1532, כנראה נאלצו היהודים לברוח מהעיר. בזמן המרד של הנסיך פרנץ ראקוצי במאה ה-17, כל העיירה נהרסה בשריפה ויהודים לא חזרו לעיירה המחודשת אלא רק בתחילת המאה ה-18. הראשון שניסה להתיישב היה מ' שלזינגר (1735). כאשר נעשו מאמצים של תושבי העיר לגרש אותו, הוא פנה אל המלך, אשר הוציא החלטה לטובתו. צאצא למשפחה זו היה עקיבא אגר, שהוסיף לשמו את שם העיירה – גינס. בעבר הקהילה הייתה בשטח השיפוט של קהילת רכניץ (בהונגרית: רוהונץ). קהילת קסג הפכה עצמאית בשנת 1821. יהודים תרמו לפיתוח העיירה, במיוחד הנדבן פיליפ שיי, שמימן את בניית בית הכנסת בשנת 1860. פעלה במקום גם ישיבה בשנים 1835–1881. רבנים בולטים היו יעקב גרינוואלד (עד 1862), מרקוס ווינר (1892–1915), והרב האחרון, יצחק לינקש (1923–1944), שגורש עם בני קהילתו בשואה. האוכלוסייה היהודית מנתה 50 ב-1789, 91 ב-1840 (1.4% מהכלל), 266 ב-1910 (3.2%), 131 ב-1930 (1.5%) ו-109 ב-1941 (1.1%).
קהילה יהודית > תקופת השואה

משנת 1940 גויסו הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודת כפייה לגברים יהודים עבוטר הצבא ההונגרי). לאחר הכיבוש הגרמני (19 במרץ 1944) במבצע מרגרטה נכלאו תחילה היהודים בגטו צר (14 במאי 1944), ולאחר מכן נאלצו ללון ברפת פתוחה. ב-18 ביוני הועברו כולם לגטו המרכזי של האזור, בעיירה סומבטהיי. שם עונו כדי לגרום להם למסור את רכושם. 117 יהודי קסג גורשו לאושוויץ ב-4 ביולי 1944; רק 15 חזרו. במשטר של מפלגת צלב החץ הפשיסטית, הוקם מחוץ לעיירה מחנה עבודה שבו נכלאו 5,000 יהודים, כולל נשים שהובאו לשם בצעדת מוות. עד מרץ 1945 מתו שם כ-3,000 יהודים מרעב, מחלות או עינויים, או הוצאו להורג. לאחר מכן הוצעדו הניצולים למאוטהאוזן ולוולס; אלה שלא היו מסוגלים ללכת נורו. בכך הושמדו למעשה יהודי קסג. בשנת 1989 הושלמה האנדרטה בפארק שנוצרה ליד מפעל הלבנים.
תחבורה > דרך ציבורית

ניתן להגיע לעיר בכביש ציבורי מדרום, מסומבטהיי על כביש מהיר 87, מבודפשט דרך גיור, קפובאר, פרטוסנטמיקלוש. מוינה על הכביש המהיר A3 ועל הכביש המהיר S31.
תחבורה > רכבת

העיר לא נמנעת בקווי רכבת מרכזיים, אף על פי שתכננו בשנת 1847 להקים את מסילת הרכבת וינר נוישטאדט – שופרון – קסג – סומבטהיי – זאלהסנטגרוט – נג'קניז'ה – רייקה, אך זו לא יצא לפועל.
אתרים בעלי חשיבות > כנסיית לבו של ישו

כנסיית הקהילה של העיירה, כיום היא המבנה המכונן של הכיכר הראשית (Fő tér). היא נבנתה בין 1892 ל--1894 בסגנון נאו-גותי, המבוסס על תוכניותיו של האדריכל הווינאי לודוויג שונה. מלון קורונה בכיכר המרכזית עמד בעבר במקומו.
אתרים בעלי חשיבות > בכיכר יורישיץ' > בית העירייה

הבניין הציבורי העתיק ביותר בהונגריה, שעדיין מתפקד כבית עירייה, הוא אחד התכשיטים של כיכר יורישיץ'. הוא נבנה במקור כמשרד עירוני ועמד כבר במאה ה-14, כפי שמעידים חדר המועצה המקומר לשעבר בקומת הקרקע והפרצות שנחפרו.
אתרים בעלי חשיבות > בכיכר יורישיץ' > כנסיית סנט אימרה

הכנסייה הסוגרת את כיכר יורישיץ' מצפון, ונבנתה בין השנים 1615-1618 על ידי האוונגליסטים ההונגרים. בשנת 1673 השתלטו עליה הקתולים, ואז היא הפכה לכנסיית הקהילה של העיירה עד שהושלמה כנסיית הקהילה החדשה - כנסיית לבו של ישו. כיום משמש המקום ומשופץ על ידי הקהילה הקרואטית המקומית.
אתרים בעלי חשיבות > בכיכר יורישיץ' > כנסיית סנט יאקאב

זהו אחד המבנים העתיקים ביותר בעיר, הוא מוזכר כבר ב-1246. בין 1403 ל-1407 הרחיב אותו פלטין הונגריה. סכסוכים דתיים לא פסחו על הבניין, כמה פרטי ריהוט וציורים נהרסו במאה ה-17. הישועים קיבלו אותו ב-1693 והשלימו אותו בסגנון הבארוק. במהלך השחזור של 1937, נחשפו ציורי קיר מהמאה ה-15. הכנסייה שומרת על קברי ילדיו של מיקלוש יורישיץ', אנה ואדם.
ילידי המקום

פילפ שיי קורומלאי (1798 – 1881) היה אציל יהודי-הונגרי-אוסטרי, סיטונאי, הפטרון הגדול ביותר של עניי קסג. פילפ שיי היה היהודי ההונגרי הראשון שקיבל דרגת אצולה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוגו ריכטר (1887 – 1945) היה דוקטור לרפואה, נוירולוג. פרופסור, רופא ראשי בבית החולים היהודי.
הערות שוליים

↑  "Magyarországi időjárási rekordok". Országos Meteorológiai Szolgálat.
↑  Kőszeg Város Rendezési Terve – 2002
↑  "Magyarországi időjárási rekordok". Országos Meteorológiai Szolgálat.
↑  Erős D. Zoltán (2007-01-20). "Vasúttal az Adriai-tenger felé". Vas Népe. אורכב מ-המקור ב-2007-07-12.
↑  "A Sopron-Kőszeg-Szombathely-Rum-Zalaszentgrót-Nagykanizsa vasútvonal terve".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559631905171  BnF: cb120660840 (data)  GND: 4212048-2  LCCN: n80123381  MusicBrainz: 074028f6-57ae-4e73-810c-d3c41dbf83cd  NKC: ge407571  VIAF: 142567193   WorldCat (עם VIAF): 142567193 
הטירה - מצולמת מהאוויר (קסג)
רחוב קלוואריה, מקום השמירה של הכתר הקדוש 18–27 במרץ 1945.
תחנת הרכבת קסג
הסמטה העוברת ליד בית העירייה
פסל מריה מ-1739 ובית סגרפיטו שנבנה בסביבות 1560 בכיכר יורישיץ'
א-דיוואניה

| --- | --- |

 מדינה:  עיראק עיראק
 מחוז:  אל-קאדסיה
 שטח:  1,212 קמ"ר
 גובה:  34 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  403,796 (1 ביולי 2018)
 קואורדינטות:  31°59′21″N 44°55′29″E﻿ / ﻿31.989166666667°N 44.924722222222°E﻿ / 31.989166666667; 44.924722222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. א-דיוואניה(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. א-דיוואניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
א-דיוואניה (בערבית: الديوانية, תעתיק: אלדיואניה) היא בירת מחוז אל-קאדסיה בדרום עיראק. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 403,796 בני אדם. סביבת העיר, הסמוכה לנהר הפרת, נחשבת לפורייה מאוד מבחינה חקלאית. מבחינה תחבורתית, א-דיוואניה נמצאת על פרשת דרכים בין הערים הגדולות בגדאד ובצרה. האזור שמסביב לעיר נחשב לאחד הפוריים ביותר בעיראק בשל המים שהוא מקבל מנהר הפרת הסמוך לו.
הערות שוליים

↑  Iraq: Governorates, Major Cities & Urban Centers - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557741305171  GND: 117157620X  LCCN: n85189313  VIAF: 154839422   WorldCat (עם VIAF): 154839422 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בעיראק. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אל-אנבא

אל-אנבא היה יומון ישראלי בערבית, שנתמך על ידי ממשלת ישראל וההסתדרות, ויצא על ידיהן בשותפות עם הג'רוזלם פוסט. העיתון התקיים בשנים 1968–1985.
היסטוריה

בשנים 1948–1968 הוציאו יחד יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וההסתדרות את העיתון אליום. העיתון לא הצליח לרכוש קהל קוראים משמעותי וצבר גירעונות גדולים, ועל כן הוחלט לסוגרו. במקום זאת, הוחלט להוציא לאור עיתון חדש בשותפות עם הג'רוזלם פוסט, שיקבל את התמיכה שניתנה עד אז לאליום. לעורך העיתון נבחר יצחק בר-משה, שקיבל חופשה ללא תשלום מרשות השידור. התקווה הייתה שהעיתון יגיע לתפוצה של 9000 גיליונות, מהם 3,000 בישראל ועוד 6,000 ביהודה, שומרון וחבל עזה. בהתאם, גויסה שורה של כתבים ערבים, ונקבע קו מערכתי שיאפשר התבטאות חופשית יותר, לעומת הקו של שופר ממשלתי שהיה נהוג באל-יום. צוות הכתבים כלל עשרה עיתונאים מהשטחים, שגויסו למרות לחץ נגדי שלא לשתף פעולה עם העיתון הישראלי.
העיתון החל לצאת ב-24 באוקטובר 1968. בעיתון פורסמו מאמרים של אליהו ששון, שר המשטרה, אך גם הועתקו לעיתון מאמרים של מוחמד חסנין הייכל, עורך העיתון המצרי אל-אהראם. באפריל 1970 חזר בר משה לקול ישראל ובמקומו נתמנה יעקב חזמה לעורך. למרות מאמצים אלו, נשאר העיתון עם תפוצה של כ-3,000 גליונות בלבד. באפריל 1971 התמנה שלמה חנן למנהל העיתון. הוא שם דגש על שיווק העיתון, והביא את התפוצה בסוף 1971 ל-15,000 גליונות. נתוני התפוצה לא נותרו ברמה הגבוהה, ובתחילת 1975 הם עמדו על 6,000 גליונות בימי חול וכ-9,000 גליונות בסופי שבוע. בסוף 1974, בעקבות מאמר בעיתון שלעג ללירה הישראלית, ביקש ראש הממשלה יצחק רבין לבדוק את מדיניות המערכת של העיתון. לבדיקת העיתון נתמנתה ועדה שכללה את שמואל טולידאנו, דוד פרחי ממשרד ההסברה והממונה על התקציבים באוצר, ארנון גפני.
מתחילת ינואר 1977 שונה פורמט העיתון כדי שידמה לפורמט הנהוג במדינות ערב. בפברואר 1978 התפטר יעקב חזמה מתפקיד עורך העיתון במחאה על התערבות של יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, ד"ר משה שרון, בתכני העיתון. באותו זמן פוטרו 13 עיתונאים כדי לצמצם את גירעונות העיתון. כתב הספורט, נעים זילכה, הושב לעבודתו לאחר כחודשיים לנוכח מחאות רבות על פיטוריו. ביולי 1979 נתמנה עובדיה דנון לעורך העיתון.
בשנות ה-80 הגיע רוב תקציבו של העיתון מתמיכה ממשלתית, ובשנת 1985 החליט עזר ויצמן לסגור את העיתון. באותה עת עמדה תפוצת העיתון על כ-3,000 גליונות ביום, שכשליש מתוכם היו מנויים כפויים ועוד כמה מאות הופצו בבתי הכלא בישראל.
הערות שוליים

↑  ברוך מאירי, אל יום יפסיק הופעתו ב-1 ליוני, מעריב, 26 במאי 1968
↑  חזי כרמל, העיתונות בערבית מחפשת קוראים, מעריב, 31 ביולי 1968
↑  יוסף צוריאל, לחץ על עחונאים ערביים בגדה לא להצטרף לעתון "אל אנבה", מעריב, 4 בספטמבר 1968
↑  העיתון הערב יופיע היום, על המשמר, 24 באוקטובר 1968
↑  אל-אנבא - עיתון ערבי חופשי, מעריב, 11 בנובמבר 1968
↑  "אל אנבא" עשוי להשאר ללא עורך, למרחב, 18 בנובמבר 1969
↑  יעקב חזמה יתמנה לעורך אל אנבא, דבר, 13 בפברואר 1970
↑  חילופי עורכים ב"אל־אנבא", דבר, 5 באפריל 1970
↑  תופיק חורי, עליה בתפוצת "אל אנבא", דבר, 28 בנובמבר 1971
↑  תופיק חורי, סיפור־הצלחה של עתון ערבי, דבר, 5 בדצמבר 1971
↑  יוסף צוריאל, מונתה ועדה לבדיקת עתידו של "אל אנבא", מעריב, 4 בפברואר 1975
↑  תבדק שיטת עריכת העיתון "אל אנבא", דבר, 4 בדצמבר 1974
↑  הוקמה ועדה לבדיקת מצבו של "אל־אנבא", דבר, 15 בינואר 1975
↑  "אל אנבא" יוצא במתכונת חדשה, דבר, 3 בינואר 1977
↑  התפטר עורך אל אנבא, דבר, 7 בפברואר 1978
↑  עורך "אל־אנבא" שהתפטר מאשים את יועץ רוה"מ בהתערבות פוליטית, דבר, 14 בפברואר 1978
↑  יואל דר, ספורט באל-אנבא, דבר, 25 באפריל 1978
↑  עובדיה דנון עורך "אל אנבא", מעריב, 1 באוגוסט 1979
↑  הישיבה המאתיים-עשרים-וחמש של הכנסת העשירית, 2621. תקציב העיתון "אל-אנבא", שאילתה של תופיק טובי, 12 ביולי 1983)
↑  דן כספי, יהל לימור, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948-1990, 1992, עמ' 90
אל-איתיחאד (עיתון)

| --- | --- |
 [

שער אל-איתיחאד ב-30 באוקטובר 2017
 תדירות:  יומון
 מו"ל:  החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון 
 מייסד:  אמיל תומא, פואד נאסר, אמיל חביבי 
 בעלים:  המפלגה הקומוניסטית הישראלית
 עורך ראשי:  עאידה תומא סלימאן 
 תאריכי הופעה:  1944–הווה (כ־81 שנים)
 שפה:  ערבית
 מערכת:  חיפה
 מדינה:  ישראל 
 alittihad44.com
 
אל-איתיחאד (בערבית: الاتحاد - "האיחוד"; בתעתיק מדויק: אלאתחאד) הוא עיתון יומי בשפה הערבית של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. מרבית כותביו הם חברי המפלגה, והעיתון משמש שופר לראשי המפלגה ולנציגי חד"ש בכנסת. כיום העיתון הוא היומון היחיד אשר רואה אור בשפה הערבית בישראל.
היסטוריה

העיתון יצא לאור לראשונה כשבועון בשנת 1944 על ידי הליגה לשחרור לאומי, מפלגה ערבית קומוניסטית שהתפלגה מהפק"פ. עם האיחוד מחדש והקמת מק"י הפך לביטאון המפלגה בשפה הערבית. עם הפילוג במק"י ב-1964 העיתון עבר לבעלותה של רק"ח, אשר כיום נקראת מק"י. בעיתון כתבו כמה מהאישים המובילים במק"י וברק"ח, בהם תופיק טובי, אמיל חביבי ואמיל תומא וכן כותבים יהודים קומוניסטים יוצאי עיראק.
בשנת 1953 פרסמו העיתון ומקבילו העברי "קול העם" מאמר בו נכתב שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים, ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 יום, ובעקבות כך הגישו העיתונים עתירה לבג"ץ. בג"ץ, בראשותו של השופט שמעון אגרנט, קיבל את טענת העיתונים ופסק כי אין להגביל את חופש הביטוי של העיתונים מאחר שאין ודאות קרובה שמימוש חופש הביטוי במקרה זה יביא לסיכון שלום הציבור ("בג"ץ קול העם").
בשנת 1964 העניקה ברית המועצות את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה. עם קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה הקומוניסטית. ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה בעברית, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל. סירובו של אל-איתיחאד לפרסם את המאמר העמיק את השסע. בפילוג בתוך המפלגה הקומוניסטית בשנת 1965 העיתון נשאר נאמן לקו של הפלג הפרו-סובייטי של רק"ח, בניגוד לפלג במק"י שאימץ קו ביקורתי יותר כלפי ברית המועצות. מכיוון ש"קול העם" נשאר בידיה של מק"י, ייסדה רק"ח את "זו הדרך", שהפך לעיתון המקביל בעברית של אל-איתיחאד. עם הפילוג והקמת רק"ח העיתון הפך לדו-שבועון והחל לצאת פעמיים בשבוע, ב-1983 הוא הפך ליומון.
בסוף חודש אפריל 1990, התקשר למערכת העיתון, מספר פעמים, אלמוני שהציג עצמו כחבר במטה ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים", ואיים להצית את מערכת העיתון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פגע טיל של החזבאללה בבניין המערכת הישן של העיתון בחיפה, הנמצא בוואדי ניסנאס, ופגע קשות בארכיון העיתון. המבנה שופץ על פי תוכניתו המקורית.
אתר האינטרנט של העיתון הושק בפברואר 2019.
עורכים

עורך העיתון מיום הקמתו היה אמיל חביבי, שהודח ממשרתו כאשר סולק מהמפלגה ב-1989 בעקבות התנגדותו לקו השמרני שמנהיגות המפלגה בחרה. אחריו מונה לעורך העיתון סאלם ג'בראן, בשנים הללו ממש כמו המפלגה העיתון נקלע למשבר והחל לדעוך. ב-1992, מונה לעורך נזיר מג'לי, תחת הנהגתו נעשה תהליך של ליברליזציה בעיתון - האוריינטציה המפלגתית הופחתה והוכנס תוכן חדש כגון מדור ספורט. ניסיון זה בא לקיצו ב-1999 כאשר מג'לי פוטר בעקבות פרסום כתבה ביקורתית על מזכ"ל מק"י מוחמד נפאע וויכוח על הקו האידאולוגי שהעיתון צריך לנקוט. עורכת העיתון הייתה עאידה תומא סלימאן.
ראו גם

המפלגה הקומוניסטית הישראלית (לשעבר רק"ח)
בג"ץ קול העם
הערות שוליים

↑  סמי מיכאל, גבולות הרוח, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2000
↑  דן כספי ומוסטפא כבהא, מירושלים הקדושה ועד המעיין בתוך: פנים- תרבות חברה וחינוך, 2001, גיליון 16- מרץ 01'
↑  י. רוקח סגר את "אל-איתיחאד", על המשמר, 16 באפריל 1953
↑  אמיר גילת ועתי"ם, הסיקריקים איימו על מערכת "אל־אתיהאד", מעריב, 3 במאי 1990
↑  רועי נחמיאס, חיפה: רקטה פגעה בעיתון שמתנגד למלחמה, באתר ynet, 7 באוגוסט 2006
↑  Website of Al-Ittihad – Communist Daily Newspaper – Is Launched, 6 בפברואר 2019, אתר מק"י
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
שיראז

.
| --- | --- |
מראה העיר
מראה העיר
 מדינה:  איראן איראן
 פרובינציה:  פארס
 ראש העיר:  Haidar Eskandarpour
 שפה רשמית:  פרסית 
 תאריך ייסוד:  2000 לפנה"ס
 שטח:  340 קמ"ר
 גובה:  1,500 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,565,572 (24 בספטמבר 2016)
  ‑ צפיפות:  3,609.8 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  29°37′N 52°32′E﻿ / ﻿29.617°N 52.533°E﻿ / 29.617; 52.533
 אזור זמן:  UTC +3:30
 http://www.shiraz.ir
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןשיראז(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןשיראז  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שיראז (בפרסית: ‏شیرازקובץ:Shiraz.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת פרובינציית פארס בדרום איראן. העיר שוכנת במרכז הפרובינציה כ-685 ק"מ דרומית לבירה טהראן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר מעל מיליון וחצי בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה במדינה. העיר מוזכרת בלוחות חרס מעילם, המתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, ונמצאו ביוני 1970 בעת חפירות בפינה הדרום מערבית של העיר. הלוחות, שנכתבו בעילמית מזכירות עיר בשם "טיראזיס" (שם זה הפך בפרסית עתיקה ל/širājiš/). לאורך ההיסטוריה הייתה העיר מרכז מסחרי אזורי, והיא שימשה מספר פעמים כבירה ראשית או כבירה מחוזית. בשנים 1750–1781,[דרוש מקור][דרושה הבהרה] בתקופת שושלת זנד (אנ'), היא שימשה כבירתה של פרס.
כלכלתה של העיר נשענת על גידולי גפן, פירות הדר, כותנה ואורז הגדלים בסביבתה. העיר מפורסמת בזכות הגנים המרובים (למשל גן אראם) ובזכות עצי הפרי הפזורים בה. כן היא נחשבת כ"עיר המשוררים, היין והפרחים".
אתרים

שער הקוראן – שער הכניסה לעיר מצפון
קבריהם של חאפז, סעדי, ח'אג'ו כרמאני, שאה שוג'אע
מאוזוליאום הפת תנאן – בו קבורים שבעה מיסטיקנים סופים
קברו של כרים ח'אן זנד – בתוך מתחם מוזיאון פארס
המסגד העתיק של שיראז – נבנה במאה התשיעית
מסגד וכיל – נבנה במהלך שלטון שושלת זנד; שוקם בתקופה הקאג'ארית
מסגד נסיר א-דין מולכ[דרושה הבהרה] – ידוע גם בכינוי "המסגד הוורוד"
מצודת כרים ח'אן – נבנתה תחת שלטון שושלת זנד; כיום משמשת כאכסניה למוזיאון מטעם הארגון למורשת תרבותית באיראן
באג-א אראם – הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו
מתחם המפרץ הפרסי – קניון שני בגודלו במדינה
באזאר וכיל - מבנה ישן שהוכרז אתר מורשת של איראן.
תרבות וספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ברק שיראז היא קבוצת כדורגל מהעיר.
בשנים 1967–1977 נערך נערך מדי שנה בתקופת הקיץ פסטיבל האמנויות בשיראז שהיה פסטיבל אמנויות בינלאומי.
השכלה

ב-1946 הוקמה בעיר מכללה ללימוד רפואה, שהפכה בהמשך לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת שיראז (נודעה בעבר כאוניברסיטת פהלאווי).
מוסדות מוכרים נוספים בשיראז או בסמוך אליה הם אוניברסיטת אזאד האסלאמית, האוניברסיטה הטכנולוגית של שיראז, ואוניברסיטת שיראז למדע שימושי וטכנולוגיה.
תחבורה

בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של שיראז, שהוא אחד מנמלי התעופה הגדולים באיראן.
בעיר מופעלת מערכת הרכבת התחתית של שיראז, הכוללת מספר קווים ואשר בנייתה החלה ב-2001.
יהדות שיראז

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בכתב משנת 981 הוזכר שיהודים הגיעו להלווייתו של מנהיג מוסלמי מקומי. לפי עדות של בנימין מטודלה בשנת 1162 היו בעיר כ-10 אלף יהודים.
היו תקופות שבהן הם נהנו מחופש פולחן יחסי אך גם סבלו מרדיפות. בשיראז חגגו פורים מועד קטן או אבן אלחסן, ב' בחשוון במאה ה-12 (השנה המדויקת לא ידועה). יהודי העיר נאלצו להתאסלם אחר שהקצב אבד אלחסם הלשין עליהם לפני השלטון שהם קיללו את דת האסלאם, כדי לנקום על שהודח מתפקידו על חשד שמכר בשר טרף בערב ר"ה. לפני מותו הודה הקצב בכתב ששקר העליל על אחיו. כתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לדתם. אותו היום עשאוהו יו"ט לדורות לאכול ולשמוח.
קוג'ה יעקב אהרון, בנקאי יהודי מאנגליה וסוכן של חברת הודו המזרחית הבריטית בבצרה ביקר בעיר בתקופת הכיבוש הפרסי של בצרה בשנת 1777. במהלך המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו צורפים או בעלי חנויות. בשנת 1830 היו בעיר כ-3 אלף משפחות יהודים. בהמשך חלק מהם התאסלם מסיבות שונות. מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם שהיה בין ראשי הקהילה התאסלם ואף כתב ספר נגד יהדות.
בשנת 1904, כתגובת לפעילותם של המיסיון הנוצרי ושל התנועה הבהאית בקרב יהודי הקהילה, נוסד בעיר בית ספר של רשת אליאנס, שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-30 באוקטובר 1910 הותקף הרובע היהודי של שיראז בעקבות האשמות שווא שהיהודים הרגו ילדה מוסלמית לצורכי פולחן. מספר יהודים נהרגו והרובע כולו נשדד בידי המון הפורעים.
בשנת 1948 חיו בשיראז בין 12,000 ל-15,000 יהודים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היהודים לצאת מהרובע היהודי. רשת אורט הפעילה מוסדות חינוך במקום. בשנת 1960 כאלף ילדים יהודים למדו בבתי ספר ממשלתיים.
באפריל 2000, הובאו למשפט בשיראז 13 יהודים שנאשמו בריגול לטובת ישראל. בלחץ הקהיליה הבינלאומית שיזם ג'אק מאהפר הם שוחררו לבסוף, האחרונים בשנת 2003. בסוף אותו עשור מספר היהודים בשיראז נאמד בכ-5,000. על אף שלא התגורר שם רב, פעלו בעיר 15 בתי כנסת לפחות.
אישים מפורסמים

סיבויה – בלשן, המאה ה-8
סעדי – משורר, המאה ה-13
קוטב א-דין שיראזי - מדען ומשורר, המאה ה-13
חאפז – משורר, המאה ה-14
אל-וצאף – היסטוריון, המאה ה-14
מולא סדרה – פילוסוף ואיש דת מוסלמי, המאה ה-17
מוחמד כרים ח'אן זנד – מייסד השושלת הזנדית, מושל איראן בשנים 1751 -1779
סיד עלי מוחמד שיראזי, הבאב – מייסד הדת הבאבית ומבשר הדת הבהאית, המאה ה-19
ערים תאומות

הרפובליקה העממית של סין צ'ונגצ'ינג, הרפובליקה העממית של סין
טג'יקיסטן דושנבה, טג'יקיסטן
קפריסין ניקוסיה, קפריסין
הודו פונה, מהאראשטרה, הודו
תמונות

שער הקוראן
קבר חאפז בשיראז
קבר סעדי בשיראז
מוזיאון פארס, שיראז
המסגד העתיק בשיראז
מסגד וכיל
מסגד נסיר א-דין מולכ בשיראז
גני אראם בעיר
לקריאה נוספת

Limbert, John (2004). Shiraz in the Age of Hafez: The Glory of a Medieval Persian City. Seattle and London: University of Washington Press. ISBN 0-295-98391-4.
Berney, K. A.; Ring, Trudy, eds. (2013). Middle East and Africa: International Dictionary of Historic Places, Volume 4. Routledge. ISBN 978-1-884964-03-9.
הערות שוליים

↑  Limbert, עמ' 9
↑  "History of Shiraz". אורכב מ-המקור ב-6 בפברואר 2008. נבדק ב-31 בינואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  דיאנה בחור, שוחררו כל 13 יהודי איראן שהואשמו בריגול, באתר ynet, 20 בפברואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550314205171  BnF: cb125445443 (data)  GND: 4118622-9  LCCN: n80066882  MusicBrainz: e0d9974f-e368-4881-900b-ebde90aa1f8d  NARA: 10044331  NKC: ge632838  SUDOC: 069079552  VIAF: 144243944   WorldCat (עם VIAF): 144243944
אל-יום א-סאבע

| --- | --- |

 סוג:  יומי
 תדירות:  יומון 
 פורמט:  קומפקט
 מו"ל:  חברת "עיתונות מצרית, הוצאה לאור ופרסום"
 מייסד:  וליד מוסטפא
 בעלים:  United Media Services 
 עורך ראשי:  ח'אלד סלאח
 מנכ"ל:  סאלי פיש
 תאריכי הופעה:  2008–הווה (כ־17 שנים)
 שפה:  ערבית
 מערכת:  קהיר 
 מדינה:  מצריםמצרים
 ISSN:  1001974822
 www.youm7.com (בערבית)
 
אַלְ-יַוְם אַ-סַּאבִּע (בערבית: اليوم السابع, בתעתיק מדויק: אליום אלסאבע – "היום השביעי") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית אשר אתר האינטרנט שלו הוא הנצפה ביותר במצרים.