אייכמן בירושלים
אייכמן והבנאליות של הרוע

בהסתמך על עדותו של אייכמן ועל העדויות ההיסטוריות אודות פשעי הנאצים שהיו זמינות בתקופת כתיבת החיבור, ארנדט תיארה את אייכמן דרך מספר נקודות עיקריות:
חוסר היכולת של אייכמן לחשוב באופן מוסרי: אייכמן הצהיר בבית המשפט שהוא תמיד ניסה לציית לצוויו הקטגורי של עמנואל קאנט, כפי שנדון בפירוט בפרק השמיני: "חובותיו של אזרח שומר חוק". ארנדט טוענת שאייכמן שואב לקח מעוות מדברי קאנט: אייכמן לא הכיר ב"אוטונומיה" של התבונה המעשית הגלומה ביכולת לשפוט כללי פעולה כחוקים אוניברסליים שחלים על כל ישות אינטליגנטית, אלא אימץ רק את הרעיון שמעשיו של אדם אחד צריכים לחפוף לחוק כללי, ללא יוצאים מן הכלל. בניסוחיו של קאנט לציווי הקטגורי, המחוקק הוא האני המוסרי, וכל האנשים הם מחוקקים; בניסוחו של אייכמן, המחוקק היה היטלר ויש מי שאינו נחשב לאיש.
הסימן הראשון לכך שאייכמן מבחין במעורפל שבכל העסק הזה מעורב משהו מעבר לשאלה של חייל המבצע פקודות פליליות בעליל מעצם טבען וכוונתן, הופיע [...] כאשר הכריז לפתע בהדגשה רבה שהוא חי כל חייו על פי העקרונות המוסריים של קאנט, ובמיוחד על פי ההגדרה הקאנטיאנית של מושג החובה. [...] הוא המשיך והסביר שמהרגע שבו הוטל עליו לבצע את "הפתרון הסופי", הוא חדל לחיות על פי עקרונות קאנטיאניים, שהוא ידע זאת ושהוא התנחם במחשבה שהוא כבר "לא אדון למעשיו", ושהוא לא מסוגל "לשנות דבר". מה שאייכמן לא אמר בבית המשפט הוא שבאותה "תקופה של פשעים שקיבלו הכשר חוקי של המדינה", כפי שהוא עצמו קרא לכך כעת, הוא לא זנח ממש את הנוסחה של קאנט מאחר שהיא לא ישימה עוד, אלא עיוות אותה לומר: פעל כאילו עקרונות פעולותיך זהים לעקרונות המחוקק או לחוקי המדינה - או, לפי ניסוחו של האנס פרנק ל"צו הקטגורי ברייך השלישי", שאפשר שאייכמן הכיר: "פעל בצורה כזאת שהפיהרר, אילו ידע על פעולתך, היה תומך בה" [...] קאנט, כמובן, לא התכוון מעולם לומר דברים ברוח זו; להפך, לדידו כל אדם היה מחוקק מרגע שהתחיל לפעול: בשימוש ב"תבונה המעשית" שלו מצא האדם את העקרונות שיכולים וחייבים להיות עקרונות חוק.
הבנאליות של אייכמן וחוסר יכולתו לחשוב בעצמו: התזה של ארנדט היא שאייכמן למעשה לא היה פנאטי או בעל הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אלא אדם ממוצע וארצי שסמך על הגנות קלישאתיות במקום לחשוב בעצמו, הונע מקידום מקצועי ולא מאידאולוגיה, והאמין בהצלחה כשלעצמה כתקן של "החברה הטובה". בנאליות, במובן זה, אינה אומרת שמעשיו של אייכמן היו רגילים בשום צורה, אלא שפעולותיו נבעו ממעין שאננות שהייתה בלתי חריגה לחלוטין. ארדנט מבליטה את השימוש העקבי של אייכמן בביטויים קלישאתיים ובמליצות. לדידה, הוא הפגין את השקפת עולמו הלא מציאותית ואת חוסר מיומנויות התקשורת המשתק שלו באמצעות הסתמכות על "שפה בירוקרטית" (Amtssprache) אותה כינה "השפה היחידה שלי" ועל "כללי לשון" (Sprachregelung) ועל סיסמאות (Schlagworte).
האנטישמיות של אייכמן: בעוד שלאייכמן אולי היו נטיות אנטישמיות, ארנדט טוענת כי: ”במקרה של אייכמן לא מדובר בשנאה מטורפת ליהודים, באנטישמיות קנאית, או בשטיפת מוח מכל סוג אחר. לו "אישית" לא היה מעולם שום דבר נגד יהודים.”.
ההשתייכות והצייתנות של אייכמן: ארדנט מתארת את אייכמן כמי ששאף "להשתייך" כל חייו, ומתייחסת לכך שהצטרף לאורך חייו לארגונים שונים בכדי להגדיר את עצמו, וכן התקשה לחשוב בכוחות עצמו מבלי להשתייך לארגון כלשהו. בצעירותו השתייך לארגונים ימק"א, ואנדרפוגל ו-Jungfrontkämpferverband. בשנת 1933, הוא נכשל בניסיונו להצטרף ל-Schlaraffia (ארגון גברים הדומה לבונים חופשיים), ובשלב זה ארנסט קלטנברונר, חבר משפחתו ופושע מלחמה לעתיד, עודד אותו להצטרף לאס אס. בסוף מלחמת העולם השנייה, אייכמן מצא את עצמו בדיכאון כשנותר ללא קבוצת השתייכות. ארנדט ציינה כי מעשיו לא מונעים מרוע מתוחכם, אלא מתוך מסירות עיוורת למשטר ולצורך שלו להשתייך ולהצטרף לקבוצה. במילותיו שלו: ”חשתי שאיאלץ לנהל חיים ללא מנהיג, חיים אישיים קשים. אני לא אקבל הנחיות מאף אחד, לא יעבירו לי שום פקודות או הוראות, לא יהיו שום תקנונים מחייבים שאפשר להיוועץ בהם - בקיצור, חיים שכמותם לא ידעתי עד כה השתרעו לפני.”
חוסר האינטליגנטיות של אייכמן: למרות טענותיו, ארנדט סברה כי אייכמן לא היה אינטליגנטי במיוחד. כפי שארנדט מפרטת בפרק השני של הספר, הוא לא היה מסוגל להשלים לא בית ספר תיכון או הכשרה מקצועית כלשהי, ומצא את העבודה המשמעותית הראשונה שלו, איש מכירות נודד בחברת הנפט ואקום (אנ'), רק בזכות קשרים משפחתיים. ארנדט ציינה כי גם במהלך הקריירה שלו באס אס, וגם במהלך משפטו בירושלים, ניסה אייכמן לכסות על חוסר כישוריו והשכלתו, ואף "הסמיק" כשהעובדות הללו התגלו. אייכמן וראשי איינזצגרופן אמנם נחשבו לחלק מ"אליטה אינטלקטואלית", אולם בניגוד למנהיגי איינזצגרופן, אייכמן סבל מ"חוסר דמיון" ו"חוסר יכולת לחשוב".
התרברבותו של אייכמן: ארנדט גורסת כי במספר נקודות אייכמן טען שהוא אחראי לזוועות מסוימות ולפשעי מלחמה, למרות שחסר לו הכוח או המומחיות לבצע פעולות אלה. יתרה מכך, אייכמן העלה טענות אלו למרות שהן פגעו בהגנתו, ומכאן הערתה של ארנדט כי ”התרברבותו של אייכמן היא שהביאה עליו כליה. הייתה זו שחצנות לשמה כשאמר לאנשיו לקראת סוף המלחמה: "אני אקפוץ צוחק, אל תוך קברי, מפני שהעובדה שמותם של חמישה מיליון יהודים [...] רובץ על מצפוני, וזה גורם לי סיפוק בלתי רגיל". הוא לא קפץ [...]”. ארנדט גם מציעה שייתכן שאייכמן העדיף להיות מוצא להורג כפושע מלחמה מאשר לחיות בתור אף אחד. זה מקביל להערכת היתר שלו לאינטליגנציה שלו ולערך העבר שלו בארגונים שבהם שירת, כאמור לעיל.
חוסר ראיית הזולת וחוסר תחושת האחריות של אייכמן: ארנדט מצביעה על כך שיותר מחטא ההתרברבות, ”היה פגם נוסף באופיו, ספציפי ומכריע יותר, והוא חוסר יכולת כמעט מוחלט לראות דברים מנקודת מבטו של הזולת.” ארנדט טוענת שאייכמן, בתפקידו הפריפריאלי בוועידת ואנזה תמך בתוכניתו של ריינהרד היידריך לפתרון הסופי של השאלה היהודית בעיקר בליבו. רק כשראה את חברי "החברה המכובדת" תומכים ברצח המוני, ומשתתפים בהתלהבות בתכנון הפתרון, חש אייכמן שהאחריות המוסרית שלו נרגעה, כאילו היה הוא "פונטיוס פילאטוס", נציב יהודה מטעם הרומאים. ארנדט מתייחסת לאמירתו של אייכמן: ”היתה לי מין תחושה של פונטיוס פילאטוס, כי הרגשתי נקי מכל אשמה.”
שפיות דעתו של אייכמן: במהלך מאסרו לפני משפטו שלחה ממשלת ישראל לא פחות משישה פסיכולוגים לבדוק את אייכמן. פסיכולוגים אלו לא מצאו זכר להפרעה נפשית, כולל הפרעת אישיות. ארדנט מתייחס להערת אחד הרופאים שציין שהתכונה הבלתי רגילה היחידה שהפגין אייכמן היא היותו "נורמלי" יותר בהרגליו ובדיבורו מהאדם הממוצע.
ארנדט מסכמת את אפיון אישיותו של אייכמן: ”למרות כל מאמצי התביעה, כל אחד יכול היה להיווכח שהאיש הזה אינו "מפלצת", אבל היה קשה באמת לא לחשוד בו שהוא ליצן.” היא סבורה ששהחשד שאייכמן אינו מפלצתי כפי שנוח היה לדמיין סיכן את יוזמת המשפט, שכן קשה לשאת את הדברים בהתחשב בסבל המפלצתי שהוא ודומיו גרמו למיליוני בני אדם. אף שמה שנראה בעיני ארנדט כ"ליצנות" גרועה לא זכה לתשומת לב לאורך המשפט, היא עומדת על הסתירות המרובות בדבריו לאורך המשפט. ”ומה אפשר לעשות עם מי שחוזר ומבטיח לחוקר המשטרתי, שהדבר הגרוע ביותר שהוא יכול לעשות הוא להתחמק מאחריותו האמתית, להיאבק על צווארו, לבקש רחמים - ואז, על פי הוראת סניגורו, מגיש מסמך כתוב בכתב יד ובו בקשת מחילה?”
התזה של ארנדט עומדת כנגד שתי גישות מקובלות לתיאור פשעי השואה. ארנדט מתנגדת בתוקף לתפיסה הרווחת שהפושעים הנאצים היו פסיכופתים לחלוטין, מפלצות לא אנושיות, השונים במהותם מאנשים "רגילים", ולכן מבררת מושג של רוע "בנאלי" שאינו רוע מוחלט. בנוסף לכך, ארנדט גם מתנגדת למסקנתם של רבים שמצבי קיצון, כמו בשואה, יכולים לגרום אפילו לאנשים השגרתיים ביותר לבצע פשעים איומים עם התמריצים המתאימים, אך ארנדט לא הסכימה בתוקף עם הפרשנות הזו, שכן אייכמן עקב מרצונו אחר "עקרון הפיהרר". ארנדט מתעקשת שהבחירה המוסרית נשארת גם תחת טוטליטריות, ושלבחירה זו יש השלכות פוליטיות גם כאשר הבוחר חסר אונים פוליטית:
מבחינה פוליטית, הלקח הוא שבתנאי טרור יילכו רוב האנשים בתלם, אבל יהיו אנשים שלא, והלקח מן הארצות השונות שה"פתרון הסופי" הוצע להן הוא שזה "היה יכול לקרות" ברוב המקומות אבל זה לא קרה בכל מקום. מבחינה אנושית אין צורך ביותר מכך, ואי אפשר לדרוש יותר כדי שהפלנטה הזו תמשיך להיות מקום מתאים לחיים של בני אנוש.
המקור באנגלית
[U]nder conditions of terror most people will comply but , just as the lesson of the countries to which the Final Solution was proposed is that "it could happen" in most places but . Humanly speaking, no more is required, and no more can reasonably be asked, for this planet to remain a place fit for human habitation.
כאלטרנטיבה ל"בנאליות של הרוע" ולציות עיוור, ארנדט מזכירה בכמה נקודת את הצלת יהודי דנמרק:
סיפורם של יהודי דנמרק הוא sui generis, יחיד במינו, ולהתנהגות העם הדני וממשלתו לא היה אח ורע בכל ארצות אירופה [...] מפתה להמליץ על הסיפור כקריאת חובה במדעי המדינה לכל הסטודנטים המבקשים ללמוד משהו על הכוח העצום הגלום בפעולה לא־אלימה ובהתנגדות ליריב בעל אמצעים אלימים עדיפים בהרבה. נכון, היו ארצות אחרות באירופה שחסרו "הבנה נאותה של השאלה היהודית", ולמעשה רובן התנגדו לפתרונות "רדיקליים" ו"סופיים" [...] רק הדנים העזו להשמיע קול בנושא בפני אדוניהם הגרמנים.
המקור באנגלית
It was in DENMARK, however,' that the Germans found out how fully justified the Foreign Office's apprehensions had been. The story of the Danish Jews is sui generis, and the behavior of the Danish people and their government was unique among all the countries of Europe--whether occupied, or a partner of the Axis, or neutral and truly independent. One is tempted to recommend the story as required reading in political science for all stμdents who wish to learn something about~the enormous power potential inherent in non-violent action and in resistance to an opponent possessing vastly superior means of violence. To be sure, a few other countries in Europe lacked proper "understanding of the Jewish question," and actually a majority of them were opposed to "radical" and "final" solutions