stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה
ההשמדה

על פי היסטוריון הפוראימוס, איאן האנקוק, שיעור הנרצחים היחסי בקרב אוכלוסיית הצוענים השתווה "וכמעט בוודאות אף עלה על שיעור הקורבנות בין היהודים". כמו היהודים, גם הם נכלאו בגטאות, כולל גטו לודז' וגטו ורשה (אפריל-יוני 1942), שם הם היוו מעמד נפרד. על פי היסטוריון הגטו עמנואל רינגלבלום נשלחו הצוענים לגטו משום שהגרמנים רצו
להשליך לגטו את כל המלוכלך, הבלוי, המוזר, שממנו... יש לפחד ושבכל מקרה יש להשמיד.
מזרחה משם, צוותי איינזצגרופן איתרו מחנות נודדים של צוענים ורצחו את יושביהם במקום, מבלי שנותרו עקבות או רישומים. בינתיים המשיך ריטר בחקירת הצוענים הגרמנים, ומיין אותם לחמש חטיבות שונות: צוענים טהורי דם, "יותר צוענים מגרמנים", בני תערובת (מישלינגה), "יותר גרמנים מצוענים" ו"גרמנים בעלי התנהגות צוענית". לצוענים טהורים הותר חופש תנועה רב יותר, ולצוענים מעורבים "באופן מועט" הוצע לשלב אותם מחדש בקהילות סינטי "טהורות". כמו כן ניתנו הקלות לצוענים ששירתו בוורמאכט ובתעשיות חיוניות, אך הוצע לעקר אותם. לגבי כל האחרים (קרוב ל-30,000) הוציא היינריך הימלר פקודה לשלוח אותם לאושוויץ.
גם במדינות ששלטו בהן ממשלות בובות בחסות הנאצים התבצע רצח עם בצוענים, ובמיוחד בקרואטיה תחת שלטון האוסטאשה. עשרות אלפי צוענים נרצחו במחנה יאסנובאץ (אולי כ-50,000), לצדם של סרבים ויהודים. הצוענים הובאו לאתר תחת כיפת השמיים, בתנאים ירודים מאלו של שאר האסירים, ונשלחו כולם לטבח. קבוצה אחת של צוענים ביאסנובאץ הושארה בחיים ושימשה כקבוצת קברנים שהשתתפה ברצח. משתפי-פעולה רומנים וקרואטים לפעמים שנאו צוענים או התעללו בהם, אף יותר מביהודים.
ב-16 בדצמבר 1942 ציווה הימלר לשלוח לאושוויץ צוענים שדינם מוות. עבור בני רומה באירופה קיבלה פקודה זו משמעות דומה למשמעות ועידת ואנזה עבור היהודים. כשנה לאחר מכן, ב-15 בנובמבר 1943, ציווה הימלר שצוענים וצוענים-למחצה ייחשבו "באותה רמה כמו היהודים ויישלחו למחנות ריכוז".[דרוש מקור: מדויק]
ממשלותיהן של המדינות ששיתפו פעולה עם הגרמנים, ביניהן הונגריה ורומניה, תרמו גם הן לתוכנית הנאצית לחסל את צועני אירופה, אך בקנה מידה קטן יותר; רוב הצוענים בשתי מדינות אלו ניצלו. ממשלת הונגריה שלחה לאושוויץ 30,000-70,000 צוענים, וממשלת קרואטיה 26,000. צוענים נשלחו למחנות ריכוז והשמדה גם מהולנד, בלגיה, לוקסמבורג, איטליה, צרפת, פולין, השטח הכבוש של ברית המועצות והמדינות הבלטיות. ממשלת רומניה של יון אנטונסקו הפעילה מחנות ריכוז משלה בטרנסניסטריה, שם מתו כ-11,000 מבין 25,000 הצוענים שנשלחו לשם.
בפרוטקטוראט של בוהמיה ומוראביה (שמה של צ'כיה תחת שלטון הנאצים) נשלחו הצוענים למחנות לטי והודונין, לפני ששולחו לאושוויץ.
דרכי רדיפת הצוענים על ידי הנאצים השתנו ממקום למקום. במקומות מסוימים השמידו את כל הצוענים ללא הבחנה; במקומות אחרים (בעיקר גרמניה ואוסטריה) ניסו להבדיל בין סוגים שונים של צוענים, על בסיס גזעי; בברית המועצות והמדינות הבלטיות הכבושות תחת הנאצים הייתה הוראה לפגוע רק בצוענים המקיימים אורח חיים נוודי, ולהתייחס לצוענים יושבי-קבע כאילו היו אזרחים רגילים - וזאת בניגוד לאידאולוגיית הגזע שראתה דווקא בנוודים טהורי-גזע. לפעמים הודחו צוענים משורות הצבא ונשלחו לאושוויץ, אך במקרים אחרים נלקחו אסירים צוענים מן המחנות וגויסו לצבא, שם הם עסקו בעיקר בתפקידים שכרוכה בהם סכנת חיים, כמו פינוי שדות-מוקשים, או קבירת גופות של יהודים וקורבנות אחרים של הנאצים ועוזריהם.
ראו גם

מחנה ריכוז ברלין-מרצאן
השמדת לא-יהודים במלחמת העולם השנייה
לקריאה נוספת

גלעד מרגלית, ג'נוסייד: גרמניה הנאצית והצוענים, האוניברסיטה הפתוחה, 2006, באתר פא"ר
גלעד מרגלית, "גרמניה האחרת" והצוענים, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1998
יהודה באואר, יהודים, צוענים וסלבים : מדיניותו של הרייך השלישי, ילקוט מורשת, מ"ו, תשמ"ט-1989, עמ' 17–42.
מרטין הולר, "כמו יהודים?" רדיפתם והשמדתם של "צוענים" בידי הנאצים בשטחי ברית המועצות תחת המנהל הצבאי הגרמני : פרשנות חדשה המבוססת על מקורות סובייטיים, דפים לחקר השואה, כ"ד, תש"ע-2010, עמ' 111–143.
קאתלין כץ, זיכרון מודחק - סיפורי שואה של צוענים מהונגריה, רסלינג, 2017.
הערות שוליים

↑  Genocide of European Roma (Gypsies), 1939–1945, www.ushmm.org (באנגלית)
↑  גלעד מרגלית, גרמניה הנאצית והצוענים, עמ' 100: הצוענים הגרמנים אינם משתמשים כלל במונח זה.
↑  ראו: תעודות היסטוריות.
↑  ראו: ספרייה וירטואלית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010489764005171  BnF: cb11954138t (data)  LCCN: sh85148419  LNB: 000350943  SUDOC: 027518159 
טלאי המשולש החום שניתן לצוענים במחנות ריכוז
אחת התמונות המפורסמות מתקופת השואה. ילדה עם כיסוי ראש היא תמונה של סטלה שטיינבאך הלקוחה מסרט על החיים במחנה וסטרבורק שצולמה על ידי רודולף ברסלאוור. שטיינבאך זוהתה בטעות כיהודייה ובשנת 1994 התגלתה שייכותה האתנית
מפת המחנות והגטאות העיקריים שבהם הייתה אוכלוסיית צוענים גדולה.
ז'וזף בונפרטה

ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד
ז'וזף בונפרטה (בצרפתית: Joseph Bonaparte‏; 7 בינואר 1768 - 28 ביולי 1844) היה אחיו הבכור של נפוליאון בונפרטה, עורך-דין, דיפלומט ופוליטיקאי, שהוכתר על ידי נפוליאון למלך נאפולי בשנים 1806 עד 1808, ולאחר מכן למלך ספרד עד 1813.
ראשית דרכו

נולד בקורסיקה ב-7 בינואר 1768, כג'וזפה נפוליאונה בואונפרטה, בנם הבכור של לטיציה וקרלו בואונפרטה, עורך דין ממשפחת אצולה זוטרה, בואונפרטה. למד בתיכון בצרפת, שהשתלטה על האי בשנת לידתו, ובהמשך למד משפטים בפיזה. במהלך המהפכה והמאבק שהתעורר בקורסיקה בין חסידי צרפת והרפובליקה לבין הבדלנים צידד, יחד עם אחיו נפוליאון ולוסיין, בצד הצרפתי, ועל כן נאלץ לנטוש את האי ולעבור לפריז. משם עבר למרסיי וב-1794 נשא לאשה את ז'ולי קלארי, בתו של סוחר, שאחותה דזירה התארסה מאוחר יותר לנפוליאון. לזוג נולדו שלוש בנות.
ב-1796 התלווה אל אחיו נפוליאון, הצעיר ממנו בשנה, במסע המלחמה שניהל כנגד האוסטרים באיטליה. לאחר מכן השתתף בחיל המשלוח הצרפתי להשתלטות מחדש על קורסיקה, ומונה על ידי הדירקטורט כדיפלומט בפארמה וברומא. עם שובו מרומא נכנס לחיים הפרלמנטריים וב-1798–1799 שימש כציר במועצת החמש-מאות (הבית התחתון של הרשות המחוקקת בצרפת בימי הדירקטורט).
עלייתו לגדולה בחסות אחיו

לאחר הפיכת 18 בברימר, עת הפך נפוליאון לקונסול ולשליט למעשה של צרפת, היה ז'וזף חבר במועצת המדינה. הוא ניהל מטעם צרפת את המגעים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-1800 ועם אוסטריה, משא ומתן שהוביל לחוזה לונוויל, בפברואר 1801. בנוסף, ניהל את המגעים עם בריטניה יחד עם איג-ברנאר מארֶה, לקראת חתימת חוזה אמיין, במרס 1802.
באוגוסט 1802 הכריז נפוליאון על עצמו קונסול ראשון לכל חייו, בעל הזכות למנות את יורשו. ז'וזף, שהיה קנאי לזכות האח הבכור, תבע שהוא יוכרז כיורש, מהיותו של נפוליאון חשוך ילדים באותה עת. הדבר גרם לסכסוך בין האחים, שאף החריף עם הכתרתו של נפוליאון לקיסר (אפריל 1804). נפוליאון הבטיח לז'וזף לעשותו מלך לומברדיה אם יוותר על התביעה לרשת את הקיסרות, אך ז'וזף סירב.
במהלך 1803 ניסה ללא הצלחה לעצור את ההידרדרות ביחסי צרפת ובריטניה. בתקופת מסע המלחמה של נפוליאון אל מרכז אירופה בסתיו 1805 כיהן כעוצר.
בראשית 1806 נשלח ז'וזף בראש כוח צרפתי אל ממלכת נאפולי כדי לסלק את אחיזתם של הבורבונים מדרום איטליה. משפחת המלוכה נמלטה לסיציליה, שם נהנתה מהגנת הבריטים, ובמרס 1806 מינה נפוליאון את ז'וזף למלך נאפוליּ. בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ ז'וזף להתמודד עם קופת אוצר ריקה, אוכלוסייה מדולדלת, תככים של הבורבונים וחסידיהם והתקפות חוזרות של הבריטים. חרף כל זאת עלה בידו לחולל רפורמות משמעותיות במערכת הפאודלית המיושנת של הממלכה, וליזום עבודות ציבוריות משמעותיות.
ביולי 1808 העלה נפוליאון את ז'וזף על כס המלוכה הספרדי, לאחר סילוקם של המלך הבורבוני קרלוס הרביעי, ובנו פרדיננד. על הכס בנאפולי הציב נפוליאון את גיסם של בני בונפרטה, המרשל ז'ואקים מירא.
אחריתו

הבונפרטיסטים (חסידיו של נפוליאון לאחר נפילתו) ראו בז'וזף, הבכור לבית בונפרטה, את היורש החוקי לכתר קיסר צרפת, לאחר מותו של בנו החוקי היחיד של נפוליאון ב-1832. ז'וזף לא עשה דבר כדי לקדם את תביעתו לכתר. הוא עקר לארצות הברית וחי בניו יורק, פילדלפיה וניו ג'רזי, בנפרד מאשתו וילדיו שנותרו באירופה. ב-1841 הורשה ז'וזף להתיישב בפירנצה שבאיטליה, ושם נפטר ב-1844. גופתו טמונה בארמון האינוולידים.
משפחתו

לז'וזף ולז'ולי קלארי נולדו שלוש בנות:
ז'ולי (1796)
זנאיד (1801-1854)
שרלוט (1802-1839)
סמל בית המלוכה של ז'וזף בונפרטה כמלך נאפולי וסיציליה.
סמל בית המלוכה של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד. במרכז נמצא העיט הקיסרי הצרפתי, וסביבו שישה סמלים המייצגים את חלקי ממלכת ספרד
ווט F4U קורסייר

ווט F4U קורסייר (באנגלית: Vought F4U Corsair) היה מטוס קרב חד-מנועי מתוצרת חברת ווט (Vought) האמריקאית מימי מלחמת העולם השנייה, שיועד לפעול על נושאת מטוסים. המטוס התבסס על מנוע בוכנה רדיאלי עוצמתי ובאותה עת נחשב בעיני היפנים כמטוס הקרב המסוכן בזירות הקרב.
המטוס שירת גם במלחמת קוריאה, ועד ליציאתו הסופית מפעילות מבצעית בשנות ה־60[דרוש מקור] והיה למטוס הקרב המונע במנוע הבוכנה בעל השירות הממושך ביותר.
פיתוח

בפברואר 1938 פרסם הצי האמריקני מכרז לפיתוח מטוס קרב חד־מנועי ומטוס קרב דו־מנועי. חלק מדרישות הצי למטוס היו יכולת נשיאת ארבעה תותחים (או שלושה, עם אפשרות לנשיאת תחמושת רבה יותר) וטווח של מינימלי של 1,000 מיל (1600 ק"מ). ביוני נחתם חוזה לייצור האבטיפוס XF4U-1, שעיצב רקס ביזל, המתכנן הראשי, וצוות הפיתוח של חברת ווט האמריקנית. לאחר בחינת הדגם הראשוני פיתוח האבטיפוס המשיך במהירות. האבטיפוס הונע באמצעות מנוע XR-2800-4, שהפיק 1,805 כוחות־סוס, ולו הוצמד מדחף גדול וכנף גדולה יחסית למטוסי קרב בני זמנו. טיסת הבכורה של ה־XF4U-1 נערכה ב־29 במאי 1940, אך הופסקה כאשר לשוניות הקיזוז שלו החלו לפרפר.
באוקטובר אותה שנה, טס ה־XF4U-1 מסטראפורד להארטפורד במהירות ממוצעת של 652 קמ"ש, ושבר את שיא מהירות הטיסה למטוסי הקרב האמריקאיים החד־מנועיים של אותה תקופה, שעמד על 640 קמ"ש.
טיסות הניסוי הדגימו את יתרונותיו של הקורסייר בנתוני מהירות וטיפוס מעולים, אך גם העלו כמה קשיים שבגללם היה צריך לשכתב את דרישות הביצועים של המטוס. לדוגמה, דרישת הצי למטוס שיצא מסחרור בשני סיבובים הייתה צריכה להתמתן שכן הקורסייר לא יכול היה לעשות זאת בלי עזרת מצנחים מיוחדים.
ב־2 באפריל 1941 חתם הצי על חוזה לקניית 584 מטוסי F4U-1, הישג גדול לווט שהצליח לעמוד בקריטריונים למטוסים המיועדים לפעילות על נושאת מטוסים.
עיצוב > מנוע ומדחפים

הקורסייר נבנה סביב מנוע רדיאלי גדול בעל 18 צילינדרים שייצר 2,000 כוחות־סוס (1,500 קילו־ואט) Pratt & Whitney R-2800. כדי לעזור למטוס לנצל את כוח המנוע שולב מדחף תלת-להבי עם מהירות קבועה הגדול בזמנו למטוסי קרב (קוטר המדחף היה 4.08 מטרים).
עיצוב > כנפיים

כדי לאפשר קיפול כנף היה צריך לשלב כני נסע המתקפלים אחורה אל תוך הכנף, אך בשל המיתר שנבחר לכנף היה בלתי אפשרי לייצר כני נסע שהיו גבוהים דיים להפרדת המדחף מהקרקע. בשל כך נבנו הכנפיים בהטייה מטה לקראת כני הנסע, ובהטייה מעלה אחריהם בדומה מאוד למטוסי השטוקה הגרמנים – מה שכונה כנף שחפית הפוכה. בשל כך הייתה הכנף כבדה ומסובכת להרכבה, אבל היא הורכבה בזווית אנהדרלית (Anhedral angle) מושלמת לצמצום הגרר.
מבנה הכנפיים יצר בעיות נוספות. במהירויות נמוכות כנף שמאל הייתה יכולה להזדקר בלי סימנים מקדימים. אם היו מעלים מצערת לפתע (לאחר ביטול נחיתה והליכה סביב למשל), הכנף הייתה מזדקרת וצונחת, והמומנט הסיבובי שהמנוע היה יוצר היה מוסיף לגלגול, והמטוס היה עלול להתהפך על גבו. הבעיה נפתרה על ידי הוספת פס הזדקרות מיוחד בקצה כנף שמאל. כונסי האוויר לרדיאטור ולמגדש מוקמו בכנף בין הגוף לכני נסע (בניגוד לרוב המטוסים שבהם הם מוקמו מחוץ לכנפיים).
עיצוב > כני נסע

כני הנסע נתמכו בכנפיים ונסגרו לתוכן תוך קיפול אחורה. בעת פתיחה ננעלו כני הנסע בעזרת תומכה אשר הגבירה את השרידות בנחיתות על גבי נושאות מטוסים. לקורסייר הייתה נטייה לדלג בעת נגיעה ראשונית בנחיתה, וכדי למנוע זאת הותקן שסתום זליגה שאפשר ללחץ ההידראולי שתמך בכני נסע לצאת בהדרגה ולשכך את המכה.
עיצוב > גוף המטוס

מבחינת מבנה אווירודינמיקה וחומרים, הקורסייר היה בקדמת הטכנולוגיה של זמנו, אבל במבנה שלו שולבו גם חומרים בסיסיים. לדוגמה, משטחי ההיגוי וקצות הכנפיים כוסו בבדים (הקורסייר היה המטוס האחרון שנבנה כך), ומשטחי ההיגוי עצמם נבנו מעץ. חלקי הגוף החיצוניים הגדולים בגוף המטוס יוצרו מאלומיניום, ואלו שלא יועדו לפתיחה רותכו בשיטת ריתוך חדשנית (ריתוך נקודתי), שחסכה בברגים ואומים.
ששת המקלעים הותקנו בתוך הכנפיים, ולכן המקום היחיד שבו אפשר היה להכניס תאי דלק היה קדמת תא הטייס. בשל זאת הוזז תא הטייס 0.8 מטר לאחור והגוף הוארך מעט. תא הטייס צויד ב־65 ק"ג של לוחות שריון, ומאחורי משענת הראש של הטייס הותקנה זכוכית חסינת ירי בעובי 38 מילימטר כדי להגדיל את הראות האחורית באמצעות "פנלים שקופים" מאחורי תא הטייס.
עיצוב > חימוש

המטוס צויד בשישה מקלעי M2 בראונינג בקוטר 12.7 מילימטר, שלושה בכל כנף. המקלעים החיצוניים חומשו ב־375 קליעים ושאר המקלעים ב־400. בהגדרות הצי ניתן דגש על נשיאת חימוש, והקורסייר הותאם לשאת חימוש רב, החל מפצצות במשקלים שונים, וכלה ברקטות כבדות בקוטר של 125 מילימטרים.
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה > חיל הנחתים

הקורסייר בדגמיו הראשונים לא התאים לפעולה מנושאת מטוסים. אף על פי שב־1942 הטייסת הראשונה השלימה מבחני הסמכה על נושאת מטוסים, הטייסות לא נפרסו על ספינות הצי. רוב המטוסים הועברו לכוחות הנחתים, שלא השתמשו לרוב בנושאות מטוסים. אלה בירכו על בואו של מטוס שהיה בבירור עדיף על הזירו היפני ששלט עד אז בכל זירת האוקיינוס השקט. מפברואר 1943 טייסות הקורסיירים נפרסו בגוודלקנל ולבסוף גם בשאר איי שלמה.
למרות ההתחלה המבישה במה שנקרא מאוחר יותר "טבח יום האהבה" (כאשר קורסיירים נקראו לסייע למטוסי P-40 שליוו מטוסי B-24 ליברייטור שעמדו להפציץ שדות תעופה בקאהילי. בקרב שהתחולל אבדו שני B-24, שני P-40 ושני קורסיירים שהתנגשו במהלך הקרב) למדו הטייסים לנצל את תכונותיו החזקות של ה־F4U כנגד מטוסי הזירו והחלו לשלוט בשמי האוקיינוס השקט.
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה > הצי האמריקני

טייסות הצי המצוידות בקורסיירים לא נפרסו על נושאות מטוסים בשל בעיית ה"הקפיצות" על נושאות המטוסים ובשל בעיית שדה ראייה בנחיתות עליהן. הבריטים הסמיכו את טייסות הקורסיירים על נושאות המטוסים שלהם הרבה לפני האמריקאים. הם פתרו את בעיית שדה הראייה בנחיתה – הקורסייר פנה תוך כדי גישה לנחיתה, וההתיישרות עצמה באה שניות לפני הנגיעה בסיפון. בנחיתה כזאת לא ראה הטייס את סיפון נושאת המטוסים, אלא בשניות האחרונות לנחיתה. בעת הנחיתה נעשה שימוש בקצין שהכווין לנחיתה על ידי סימני ידיים ושלטים שעזר לטייס להעריך את שיעור ההנמכה והפנייה הדרושים כדי להתיישר בצורה מיטבית.
למרות כל זאת בפשיטות על רבאול מטוסי טייסת VF-17 נחתו, חומשו ותודלקו על נושאות המטוסים USS Essex ו־USS Bunker Hill. אך ראשוני הטייסות הוסמכו לשירות בספינות הצי רק באפריל 1944.
נתוני סטטיסטיקה שפורסמו לאחר המלחמה מלמדים שבצי ובחיל הנחתים טסו הקורסיירים ל־64,051 גיחות, ורק 15% מהן היו מנושאות מטוסים. טייסי F4U רשמו 2,140 הפלות ו־189 אבדות (יחס של 11:1). בתפקיד תקיפה הקורסיירים הטילו 15,621 טונות של חימוש (70% מכלל החימוש שהוטל על ידי מטוסי קרב במלחמה).
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה > הצי המלכותי הבריטי

בתחילת המלחמה הצי הבריטי השתמש במטוסים כדוגמת הבלאקבורן סקואה (Blackburn Skua). ההשערה הייתה שמטוסים הפועלים מנושאות מטוסים לא יצטרכו להתמודד כנגד איומים חזקים יותר ממטוסים אמפיביים. לאחר זמן מה שונתה הגישה והצי רכש גרסאות מיוחדות של ההוריקן והספיטפייר (שנקרא סיפייר). למרות זאת הטווח המוגבל לא אפשר למצות את הפוטנציאל שלהם בעודם מוצבים על גבי נושאות מטוסים, ולכן רכש הצי הבריטי מטוסים אמריקאיים, וביניהם גם הקורסייר.
הבריטים עשו מספר התאמות למטוס כגון קיצור הכנפיים ב־200 מילימטר כדי להתאים לנושאות המטוסים הבריטיות הקטנות ובנוסף, הורם הכיסא ב־180 מילימטר והחופה הוגדלה בהתאם כדי לשפר את הראות מתא הטייס. סך הכל קיבלו הבריטים 2,012 מטוסים ממגוון הדגמים, והם פעלו גם באירופה וגם באוקיינוס השקט.
היסטוריה מבצעית > מלחמת העולם השנייה > הצי המלכותי של ניו זילנד

הטייסים הניו־זילדיים קיבלו את הקורסיירים שלהם בשלהי 1944 אך בשל חוסר במטוסי אויב בקרבת ניו זילנד, שימשו המטוסים בעיקר כמטוסי תקיפה, והם סייעו לכוחות אמריקאיים, ניו זילנדיים ואוסטרליים.
היסטוריה מבצעית > מלחמת קוריאה

במלחמת קוריאה הקורסייר בגרסתו החדשה AU-1 הותאם במיוחד כמטוס תקיפה, אך לסיכול ההתקפות הליליות של הפוליקרפוב Po-2 שבשל מהירותו האיטית היה מטרה בעייתית למטוסי הסילון, שימשו הקורסיירים גם כמיירטים ליליים.
עם הופעת המיג־15 עלה שיעור האבדות של AU-1, אך יעילותו כמטוס תקיפה פיצתה על המחיר באבדות.
היסטוריה מבצעית > מדינות אחרות

צרפת רכשה 93 קורסיירים לשירות הצי שלה ב־1952, וב־1953 רכשה כ־25 מטוסים נוספים, יוצאי מלחמת קוריאה, מהצי האמריקאי.
הקורסיירים שירתו במלחמת אלג'יריה, במלחמת הודו-סין הראשונה ובמבצע מוסקטר.
מפעילות

ארצות הברית ארצות הברית
אל סלוודור אל סלוודור
צרפת צרפת
הונדורס הונדורס
ניו זילנד ניו זילנד
ארגנטינה ארגנטינה
בריטניה בריטניה
הערות שוליים

↑  1953 - ארצות הברית
 1979 - הונדורס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567880505171  GND: 4243459-2  LCCN: sh85033064  NARA: 10665159  NKC: ph761289 
F4U-1 בתהליכי הרכבה אחרונים במפעל ווט
F-4 קורסייר "מקפץ" לאחר נגיעה. התנהגות בעייתית זו הביאה לאיסור שימוש בצי האמריקני עד שתוקנה הבעיה
רקטות FFAR מותקנות על קורסייר
קורסייר משגר רקטות HVAR על מוצב יפני באוקינאווה
ויקטור הוגו (כדורגלן)

ויקטור הוגו גומס סילבה (בפורטוגזית: Victor Hugo Gomes Silva; נולד ב-11 במאי 2004 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פלמנגו מליגת העל הברזילאית.
קריירת מועדונים

הוגו גדל במחלקת הנוער של פלמנגו. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פלמנגו במסגרת ליגת העל הברזילאית. הוא זכה עם פלמנגו בגביע ליברטדורס לעונת 2022, וכן בגביע הברזילאי לעונה זו.
תארים

גביע ליברטדורס (1): 2022
הגביע הברזילאי (1): 2022
השמועה אומרת ש...

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  רוב ריינר 
 הופק בידי:  ג'ורג' קלוני, סטיבן סודרברג 
 תסריט:  טד גריפין 
 עריכה:  רוברט לייטון 
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר אניסטון ג'יימי ריי ניומן אנדי מילדר רוג'ר לים סטיב סאנדווס ג'ני ווייד Maree Cheatham ארין הייס Leigh French Charlotte Colavin ג'ניפר טיילור כריסטופר מקדונלד מארק ראפלו שירלי מקליין קווין קוסטנר ארין ברטלט ריצ'רד ג'נקינס מייק ווגל מינה סוברי קתי בייטס Lynn Wanlass 
 מוזיקה:  מרק שיימן 
 צילום:  פיטר דמינג 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Village Roadshow Pictures, Section Eight Productions 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 בדצמבר 2005
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, דרמה קומית 
 תקציב:  70 מיליון דולר
 הכנסות:  88.9 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   rumorhasit
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
השמועה אומרת ש... (באנגלית: Rumor Has It...) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2005, בבימויו של רוב ריינר, על פי תסריט מאת טד גריפין ובכיכובם של ג'ניפר אניסטון, קווין קוסטנר, שירלי מקליין ומארק רופאלו. הסרט מספר את סיפורה של אישה המגלה כי ייתכן שאמה וסבתה עשויות להיות ההשראה לרומן "הבוגר" משנת 1963 מאת צ'ארלס וב (אנ'). הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, והיה אכזבה בקופות הכרטיסים. הסרט הכניס רק 88.9 מיליון דולר, לעומת תקציב שעמד על 70 מיליון דולר.
תקציר העלילה

אישה שומעת שמועה כי משפחתה שימשה השראה לרומן הבוגר ומחליטה לחפור בארון השלדים המשפחתי. היא נפגשת עם גבר כריזמטי ומסכנת את יחסיה עם ארוסה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ג'ניפר אניסטון | שרה |  |
| קווין קוסטנר | בו |  |
| שירלי מקליין | קתרין |  |
| מארק ראפלו | ג'ף |  |
| ריצ'רד ג'נקינס | ארל |  |
| כריסטופר מקדונלד | רוג'ר |  |
| סטיב סאנדווס (אנ') | סקט |  |
| מינה סוברי | אנני |  |
| מייק ווגל | בלייק |  |
| קתי בייטס | הדודה מיסטי |  |
| ג'ורג' המילטון | בתפקיד עצמו |  |
הפקה

התסריטאי האמריקאי טד גריפין היה אמור לשמש כבמאי הסרט על פי התכנון המקורי, אך כבר מיום הצילומים הראשון ב-21 ביולי 2004 החלו לצוץ בעיות. בתוך שבוע אחד החל גריפין להסתכסך עם שאר הצוות, וב-5 באוגוסט פיטר את הצלם אד לקמן מהפרויקט. לאחר שנראה היה כי גריפין לא יוכל לשתף פעולה כראוי עם שאר חברי הפרויקט, הוא פוטר על ידי המפיק הראשי סטיבן סודרברג, וההפקה הופסקה על מנת לאפשר לבמאי המחליף, רוב ריינר, לבצע שינויים על פי ראות עיניו. הצילומים שבו לפעילות ב-18 באוגוסט.
תגובות וביקורות

המבקרים קיבלו את "השמועה אומרת ש..." בצורה שלילית לרוב. באתר Rotten Tomatoes הוענק לסרט ציון 19% מביש, בהתבסס על ביקורות של 113 מבקרים. גם אתר Metacritic ציין את הסרט לרעה עם ציון משוקלל של 35 מתוך 100, בהתבסס על 29 ביקורות.
המבקר א. א. סקוט ממגזין ה"ניו יורק טיימס" כתב על הסרט כי, "אני מניח ששמועות יכולות להיות גרועות יותר, אם כי כרגע אני אובד עצות בניסיון למצוא כיצד. גב' מקליין ומר קוסטנר הם אנשי מקצוע ותיקים, שנותנים בדיחות הרבה יותר יבשות מכפי שמגיע להם, וג'ניפר אניסטון שלמה ומרתקת כתמיד [...] עם זאת מאמציה מבוזבזים בסרט שלא נראה כי הוא מייצר עניין אפילו בפני עצמו".
רוג'ר איברט ממגזין "שיקגו סאן-טיימס" פחות קטל את הסרט בביקורת שפרסם, וכתב כי "העלילה [...] נשמעת כמו גימיק. זאת מכיוון שזהו באמת גימיק. אבל זהו גימיק טוב. ו'השמועה אומרת ש...' יכול לעבוד מסיבות חיוביות, בין היתר בזכות הסאונד שלו והנוכחות של קווין קוסטנר [...] זה לא סרט נהדר, אבל הוא מאוד מהנה לצפייה והבדיחות בו מצחיקות".
מייק לסאל מכתב העת "סן פרנסיסקו כרוניקל" פרסם ביקורת על הסרט, בה ציין כי "בסרט יש את הטריפטיכון הקטלני ההוא שהופך לסימן ההיכר הרומנטי-קומי של ריינר: סנטימנט מטפטף, סצנות מרושעות שמטריפות את הדמויות ואימת הרפתקאות [...] מיותר לציין ש'השמועה' נכשל כממשיך דרכו של 'הבוגר'. הוא נכשל מבחינה אמנותית אך גם מבחינה פילוסופית בכך שהוא מפריך את רוחו של הסרט הקודם, תוך שהוא לא מציע שום דבר אטראקטיבי במקומו".
השחקן פיטר טרוורס פרסם אף הוא ביקורת על הסרט במגזין "רולינג סטון", בה העניק לו כוכב אחד בלבד מתוך ארבעה. הוא הוסיף: "התסריט המצמרר, מאת טד גריפין, מבוים על ידי רוב ריינר בערפל סהרורי, תוך שחזור הופעתו של קוסטנר בצורה מדויקת כמו בסרט "הצד הטוב של הכעס", ובכך סוחט את כל המיץ מהעלילה".
הערות שוליים

↑  השמועה אומרת ש... (2005), באתר אידיבי
↑  Thompson, Anne (2004-08-25). "A Film Studio Fires a Director, Raising Eyebrows in Hollywood (Published 2004)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-03-11.
↑  Rumor Has It ... (2005) (באנגלית), נבדק ב-2021-03-11
↑  Rumor Has It..., נבדק ב-2021-03-11
↑  Scott, A. O. (2005-12-23). "A Romantic Entanglement With a Heart of Celluloid (Published 2005)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-03-11.
↑  Roger Ebert, Rumor Has It movie review & film summary (2005) | Roger Ebert, https://www.rogerebert.com/ (באנגלית)
↑  Mick LaSalle, HOLIDAY MOVIE REVIEWS / Passion gets a bad rap and Aniston's ditzy act gets old in Rob Reiner's play-it-safe homily 'Rumor Has It', SFGATE, ‏2005-12-24 (באנגלית אמריקאית)
↑  Peter Travers, Peter Travers, Rumor Has It…, Rolling Stone, ‏2006-01-06 (באנגלית אמריקאית)
זורו המדהים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "קללת קפיסטרנו" מאת ג'ונסטון מקולי
 בימוי:  סקוט המינג
 תסריט:  אריק לוואלד
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 מוזיקה:  ג'ון קמפבל
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  DIC Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 22 בדצמבר 2002 ישראל 2014
 משך הקרנה:  כ-72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט אקשן, סרט הרפתקאות
 סרטים בסדרה:  DIC Movie Toons
 דף הסרט ב־IMDb
 
זורו המדהים (באנגלית: The Amazing Zorro) הוא סרט אקשן והרפתקאות מונפש טלוויזיוני אמריקאי, אשר מבוסס על ספר הרפתקאות בכיכובו של זורו בשם "קללת קפיסטרנו" מאת ג'ונסטון מקולי, שיצא לאור לראשונה בשנת 1919. הסרט בוים על ידי סקוט המינג, נכתב על ידי אריק לוואלד, והופק על ידי DIC Entertainment כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons", כאשר הסרט הוא השנים עשר בסדרה.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-22 בדצמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-72 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה

הסרט מתרחש באלטה קליפורניה בשנת 1815, ועוקב אחר דייגו דה לה וגה, אריסטוקרט צעיר שפועל בסודיות תחת השם "זורו". חלק מפעולותיו הן עזרה למעמד הנמוך שסובל מדיכוי על ידי המשטר אליו הוא משויך.
מדבבים

הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| דייגו דה לה וגה - זורו | קוסה מנקומה | לירון לב |
| לואיסה | סילביה מלדונאדו | רונה בקרמן |
| ניקו פולידו | קתלין בר | דולב סלע |
| דון קרלוס פולדיו | מארק אצ'יסון | דן שצברג |
| דונה קטלינה | כרמן אגירה | אורנה כץ |
| סמל גרסיה | אלי גבאי | גדי לוי |
| המושל | ג'ון נובאק | אלי לולאי |
| קפטן ראמון | דייל וילסון | עמי מנדלמן |
| סייוה |  | רום מילשטיין |
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלון שר, דניאל מגון ויהונתן מגון.
הערות שוליים

↑  זורו המדהים, באתר Behind The Voice Actors
זידופן

| --- | --- |
 
 מאכלים
 מוצא:  יונאן 
 מרכיבים עיקריים:  אפונה, כוסברה, זנגביל, בצל ירוק 
 
זידופן (בסינית: 稀豆粉) הוא מרק סיני, הפופולרי במחוז יונאן, העשוי מאפונה מבושלת,  לרוב מתובל עם שום כתוש, ג'ינג'ר, כוסברה, בצל ירוק, פתיתי צ'ילי יבשים ושמן פלפל סצ'ואן. המרק נאכל לעיתים קרובות עם יוטיאו מטוגן בשמן עמוק או לחמים שטוחים סיניים, במיוחד קונג יו בינג.
הערות שוליים

↑  Chris Horton (2012). "Getting Away: Tengchong". GoKunming.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השמדה עצמית

השמדה עצמית היא תכונה של מערכת, המקנה לה את היכולת להשמיד את עצמה תחת נסיבות מוגדרות מראש. המנגנון להשמדה עצמית הוא אמצעי הגנה על מערכות ועל מידע בעלי רגישות גבוהה, שעשוי להיכנס לפעולה בתום השימוש במערכת, במקרה של תפקוד לקוי, או במקרה שבו המערכת פועלת בלא מפעיל, ועלולה ליפול לידי האויב.
שימושים בתחומים השונים > ביולוגיה

תאים חיים מכילים מנגנון השמדה עצמית המכונה אפופטוזה. בביולוגיה של התא, אפופטוזה היא מוות תאי מתוכנת; מוות מכוון של תאים.
בניגוד לנקרוזה (מוות טראומטי של תאים בעקבות זיהום או פציעה), תהליך האפופטוזה הוא מדורג, מסודר ועקבי. האפופטוזה היא אחד התהליכים הנחקרים ביותר בביולוגיה, אשר שופכת אור על תהליכים רבים אחרים בתא, ועל שלל היבטים גנטיים, ביוכימיים ורפואיים.