stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדם תקומה
השפעת אופי המשטח על מקדם התקומה

הפיתוח לעיל מניח התנגשות על משטח קשיח באופן אינסופי (perfectly rigid), כלומר משטח שקבוע הקפיץ שלו הוא אינסוף. אולם התוצאות בפועל של מקדם התקומה שונות באופן משמעותי. ניתן להסביר הבדל זה על ידי כך שמייחסים קבוע קפיץ  \beta \cdot k לקפיץ החיצוני למערכת הקפיצים והמסות (הקפיץ התחתון באיור) באופן שמשקלל גם את קבוע הקפיץ של המשטח שלוקח חלק בהתנגשות כלומר כך ש-:  {\frac {1}{\beta \cdot k}}={\frac {1}{k_{s}}}+{\frac {1}{k}} (חיבור קפיצים בטור). ניתן להסתכל על המודל כעת כעל הבעיה של אוסצילטור הרמוני מאולץ - למערכת הקפיצים והמסות הפנימית יש תדירות תנודה פנימית טבעית מסוימת בעוד פועל עליה כוח מאלץ (F(t על ידי הקפיץ החיצוני. תוצאות ניסוייות מראות שלגרף של מקדם התקומה כתלות ב-  \beta  יש מינימום בנקודה מסוימת. ההסבר לכך נעוץ בתופעת התהודה - כאשר תדירות הכוח המאלץ תואמת את תדירות התנודה הטבעית הפנימית של המערכת נוצר "רזוננס" בין הכוח המאלץ למערכת - והמערכת סופגת יותר אנרגיה, כך שרק מעט מהאנרגיה "נשארת" למרכז המסה - רובה עובר לרובד פנימי של הגוף, כלומר לתנודות פנימיות.
מודל להתנגשות של גוף תיבתי בגוף בעל מסה אינסופית. באיור מוראה מערך של שני קפיצים ומסות שמתנגש ברצפה. במקרה זה, מקדם התקומה מתואר כמאפיין פנימי של הגוף, ללא קשר להתנגשות.
נואבו סנטנדר

| --- | --- |

 
 ממשל
 שפה נפוצה:  ספרדית 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  3 בספטמבר 1746 
 
מפה של ספרד החדשה לאורך מפרץ מקסיקו
נואבו סנטנדר (בספרדית: Nuevo Santander) היה אזור של מלכות המשנה של ספרד החדשה, המכסה את המדינה המקסיקנית המודרנית טמאוליפס והשתרע עד לדרום טקסס של ימינו בארצות הברית.
היסטוריה

נואבו סנטנדר נקראה על שם סנטנדר, קנטבריה, ספרד, ויושבה על ידי קולוניסטים ספרדיים אמריקאים במסע התיישבות מרוכז שהגיע לשיא בשנים 1748–1750. היא הייתה תחת סמכות השיפוט של האודינסיה המלכותית של גוודלחרה בנושאים שיפוטיים, ובשנת 1776, נואבו סנטנדר הפכה לחלק מהמחוז האוטונומי למחצה של הפרובינציה הפנימית.
חוסה דה אסקנדון ייסד את המושבה ב-1747. בשנת 1755 נוסדה חימנס, שהפכה לעיר הגדולה ולבירה של המושבה. שמה של המדינה שונה לטמאוליפס לאחר שמקסיקו קיבלה את עצמאותה ב-1821.
הערות שוליים

↑  "TSHA | Nuevo Santander". www.tshaonline.org. נבדק ב-2022-05-28.
נואבה קנסיון

| --- | --- |

מרסדס סוסה היא בין המוזיקאים הראשונים של נואבה קנסיון
 מקורות סגנוניים:  מוזיקת פולק
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-1960, אמריקה הלטינית וספרד
 תת-סוגות
 נואבו קאנטו
 סצינות אזוריות
 ארגנטינה, ברזיל, בוליביה, צ'ילה, קולומביה, קובה, אל סלוודור, גואטמלה, מקסיקו, ניקרגואה, פרגוואי, פרו, פורטוגל, ספרד, אורוגוואי, ונצואלה
נוּאֶבָה קַנְסיוֹן (בספרדית Nueva canción, "שיר חדש") הייתה תנועה מוזיקלית באמריקה הלטינית, שהתעוררה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 בכמה ממדינות היבשת. "השיר החדש" היה שונה מהמוזיקה הפופולרית שקדמה לו בכך שכלל מחויבות חברתית ונקט עמדה פוליטית. התנועה צמחה בדרומה של אמריקה הדרומית - בארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי - והתפשטה מאוחר יותר למדינות אמריקה המרכזית והאיים הקריביים.
בסגנונו המוזיקלי התבסס ה"נואבה קנסיון" על מוזיקה עממית דרום-אמריקנית, אך היה פתוח לשילוב ופיתוח של צורות חדשות. בין השאר הושפעו יוצריו ממוזיקת ג'אז ורוק ומיוצרים שפעלו באותה תקופה בספרד (כגון ז'ואן מנואל סראט) ובארצות הברית (בוב דילן וג'ואן באאז), ששיריהם נשאו מסרים חברתיים ופוליטיים.
היסטוריה

ראשיתו של ה"נואבה קנסיון" בארגנטינה, עם הקמתה, בפברואר 1963, של תנועת Nuevo Cancionero, שקראה לפיתוח סגנון זֶמֶר לאומי, חוצה גבולות בין סוגות מוזיקליות כגון הטנגו (שהיה פופולרי בערים הגדולות) והפולקלור (המקובל בפרובינציות), תוך התחדשות מתמדת והימנעות מהשפעות מסחריות. בין מייסדי הקבוצה היו הזמרת מרסדס סוסה ובעלה הראשון, מנואל אוסקר מאטוס. במקביל התגבשו קבוצות בעלות מסרים דומים גם בצ'ילה ובמדינות נוספות, והסגנון החדש הפך פופולרי ברחבי היבשת. בברזיל התפתח בתקופה זו זרם הטרופיקליה, ששילב אף הוא סגנונות מסורתיים וחדשניים עם מסרים חברתיים ומחאה נגד המשטר הצבאי.
רבים משירי ה"נואבה קנסיון" מוּכּרים כשירי מחאה משום שמילותיהם הביעו התנגדות להתערבות זרה - צבאית, מדינית או כלכלית - במדינות אמריקה הדרומית, מחו כנגד חוסר השוויון החברתי ותמכו בזכויות הפועלים, האיכרים והאינדיאנים בארצות אלה. העמדה השמאלנית של השירים נתמכה על ידי משטרים סוציאליסטיים כגון זה של קובה. נשיא צ'ילה סלבדור איינדה אף הכריז כי "לא תיתכן מהפכה ללא שירים".
בתגובה לכך, רבים מהמשטרים הדיקטטוריים ששלטו במדינות אמריקה הלטינית בין 1960 ל-1980 הפעילו צנזורה ואף אסרו לחלוטין השמעה של יצירות ה"נואבה קנסיון". רבים מהאומנים נעצרו לחקירה וחלקם נאסרו או הוגלו מארצותיהם. הדיכוי החריף ביותר היה בצ'ילה תחת שלטון הרודן אוגוסטו פינושה, כאשר כבר ביומה השני של ההפיכה הצבאית בהנהגתו הובל אחד הזמרים הבולטים של התנועה, ויקטור חרה, לאצטדיון, עונה והוצא להורג בעודו שר את המנון האונידד פופולר, הקואליציה הסוציאליסטית שהופלה בהפיכה. מרסדס סוסה נעצרה אף היא בזמן שהופיעה בפני קהל, ב-1979, תקופת שלטון הדיכוי של החונטה הצבאית בארגנטינה. היא שוחררה ממעצרה בזכות הפופולריות הרבה שלה, אולם בחרה לצאת לגלות כדי שתוכל להופיע ולבטא את דעותיה בחופשיות, ובדרך זו גם הפיצה את ה"נואבה קנסיון" בעולם.
לאחר נפילת המשטרים הרודניים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עם שובם של האומנים הגולים לארצותיהם, נערכו כמה קונצרטים היסטוריים ויצירות ה"נואבה קנסיון" זכו לפופולריות מחודשת.
אומנים ויצירות

אומני הפולקלור אטאהואלפה יופאנקי מארגנטינה וויולטה פארה מצ'ילה נחשבים למי שסגנונם שימש השראה ובסיס ל"נואבה קנסיון". עם יוצרי ה"נואבה קנסיון" נמנים, בין השאר, מרסדס סוסה, לאון חייקו, וססר איסז'ה מארגנטינה, הלהקות קילאפאיון (Quilapayún) ואינטי-אילימני (Inti-Illimani) מצ'ילה, שיקו בוארקי, קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל מברזיל, ועוד.
בין היצירות המפורסמות, נודע השיר Canción con todos ("שיר עם כולם", הידוע בגרסה העברית כ"שיר לדרום אמריקה") כהמנון הבלתי-רשמי של אמריקה הדרומית; שירה של ויולטה פארה Gracias a la vida ("תודה לחיים") זכה לגרסאות כיסוי רבות, שהמפורסמת בהן היא של מרסדס סוסה; "הקנטטה סנטה מריה דה איקיקה" של להקת קילאפאיון, שנכתבה לזכר טבח סנטה מריה דה איקיקה, הופצה בצ'ילה בראשית שנות ה-70, אך נאסרה להשמעה תחת שלטון פינושה משום שקראה להתאחדות הפועלים למאבק על זכויותיהם; השיר הברזילאי Pra não dizer que não falei das flores ("כדי שלא יאמרו שלא דיברתי על פרחים"), הידוע גם בשם Caminhando ("בהליכה"), זכה במקום שני בתחרות זמר בינלאומית ב-1968, אך מיד לאחר מכן נאסר להשמעה על ידי הדיקטטורה הצבאית בברזיל, ועקב כך הפך לסמל המאבק בדיקטטורה.
ראו גם

El pueblo unido jamás será vencido
מיסה קריאוז'ה
משלחת לואאיסה

גארסייה חוֹפְרֶה דה לוֹאַאִיסָה (בספרדית: García Jofre de Loaísa;‏ 1490 - 30 ביולי 1526) היה מגלה ארצות ספרדי מן המאה ה-16, שהצטווה על ידי המלך קרלוס הראשון לפקד על משלחת לאסיה, שנודעה בשם "משלחת לואאיסה". בשנת 1525 נשלחה בנתיב המערבי ליישב את איי התבלינים באיי הודו המזרחית, וכך חצתה את האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. יותר מ-450 איש הפליגו במשלחת, בהם בעלי מלאכה שונים וצוות מנהלי, במטרה להקים מושבות ספרדיות קבועות באיי הודו המזרחית.
היסטוריה

צי של שבע ספינות השתתף במשלחת: "סנטה מריה דה לה ויקטוריה", "אספיריטו סנטו", "אנונסיאדה", "סן גבריאל", "סנטה מריה דל פאראל", "סן לסמס" ו"סנטיאגו". חופרה דה לואאיסה התמנה לרב חובל יחד עם חואן סבסטיאן אלקנו, שהגיע אל איי התבלינים בשנת 1521 במשלחת של מגלן.
הצי הפליג מלה קורוניה ב-24 ביולי 1525, והגיע לחופי פטגוניה בינואר 1526. בשבועות הבאים, התכנס הצי והתפזר לחלופין עקב רוחות עזות, בשעה שניסה ללא הצלחה להיכנס אל מצר מגלן. שתי ספינות נטרפו ואחת שינתה כיוון אל האוקיינוס האטלנטי וערקה מן המשלחת. בסופו של דבר הגיעו ארבע הספינות הנותרות, במזג אוויר סוער, אל האוקיינוס השקט במאי, שם נפוצו שוב, הפעם לצמיתות, בעוד סופה.
"סן לסמס", ספינה תלת-סיפונית, נעלמה כליל בשעת הסופה. ה"סנטיאגו" הפליגה צפונה ובמסע מדהים של 10,000 ק"מ הגיעה לחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו ביולי 1526, ובכך ביצעה את השיוט הראשון מאירופה לחוף המערבי של צפון אמריקה.
הספינה השלישית, "סנטה מריה דל פאראל", הפליגה באוקיינוס השקט והגיעה אל איי סאנגיר סמוך לחוף הצפוני של סולאווסי, שם עלתה הספינה על שרטון ואנשי צוותה נקטלו או נשבו לעבדות בידי הילידים. משלחת ספרדית אחרת, שהגיעה ממקסיקו ב-1528, הצילה ארבעה מהם. התלת-סיפונית "סנטה מריה דה לה ויקטוריה" הייתה היחידה שהשלימה את הקפת העולם והגיעה אל איי התבלינים בספטמבר 1526.
לואאיסה עצמו מת מצפדינה ב-30 ביולי 1526, אלקנו הלך לעולמו ימים ספורים אחריו, ואלונסו די סאלאסאר שלושה שבועות לאחר זאת. אינייגס הגיע אל איי ויסאיאס ומינדנאו בפיליפינים ואל איי מולוקה, אבל מת מהרעלת מזון. רק אנדרס דה אורדאנטה ועוד 24 אנשים שרדו ונחתו בשלום על איי התבלינים. הם חזרו לספרד בשנת 1536, בארמדה של הודו הפורטוגזית ותחת משמר פורטוגזי.
בתרבות

המותחן של גרג סקואן, "הקסדה הספרדית", מתחקה לכאורה אחר גורלה של "סן לסמס". הספר מתבסס על התאוריה של החוקר האוסטרלי רוברט לנגדון (אנ'), לפיה עלתה הספינה על שרטון באי האלמוגים אמאנו (חלק מפולינזיה הצרפתית של ימינו), שם השליכה לים חלק מתותחיה כדי לצוף ואז עשתה דרכה אל טהיטי, שם נותרו חלק מאנשי הצוות, כאשר האחרים המשיכו בדרכם וגילו את ניו זילנד.
ראו גם

היסטוריה של הפיליפינים
לקריאה נוספת

Landín Carrasco, Amancio. España en el mar. Padrón de descubridores. Madrid: Editorial Naval ISBN 84-7341-078-5
Oyarzun, Javier. Expediciones españolas al Estrecho de Magallanes y Tierra de Fuego. Madrid: Ediciones Cultura Hispánica ISBN 84-7232-130-4.
"Expedición de Loaysa ó Loaisa 1524-1536". Historia Naval de España
Snow, Philip & Waine, Stefanie. The people from the horizon. London: Mclaren Publishing ISBN 0-947889-05-1
"Expedition of García de Loaisa 1525-26." In The Philippine Islands, 1493-1898, edited and annotated by Emma Helen Blair and James Alexander Robertson. Cleveland, Ohio: A.H. Clark Company, 1903-9. Vol. 2, 1529-1561. Pp. 25-35.
Scowen, Greg. The Spanish Helmet. Whare Rama Books ISBN 978-1-4635-5848-2
נתיב מסעה של משלחת לואאיסה
מרכז המעצרים כהריזכ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 מדינה:  איראן 
 קואורדינטות:  35°21′01″N 51°50′45″E﻿ / ﻿35.350278°N 51.845833°E﻿ / 35.350278; 51.845833
  (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןמרכז המעצרים כהריזכ(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןמרכז המעצרים כהריזכ
 
מרכז המעצרים כַּהְריזַכּ (בפרסית: بازداشتگاه کهریزک), הוא מתקן כליאה המופעל על ידי רשויות המשפט של איראן, וממוקם בדרומה של טהראן.
כהריזכ הוא אחד המתקנים הידועים לשמצה בעולם, באכזריותו ובתנאי הכליאה התת-אנושיים שבו. בתקופת המחאה הירוקה שפרצה באיראן לאחר הבחירות בשנת 2009, שימש המתקן לכליאתם ועינויים של כמה אלפי פעילים פוליטיים.
בשל הביקורות בחו"ל, ובאיראן עצמה, הורה ב- 28 ביולי 2009, האייתוללה עלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן, לסגור את המתקן.
מרקומנים

המרקומנים (באנגלית: Marcomanni) היו שבט גרמאני, קרוב לוודאי מקבוצת השבטים השוואבית. מקור שמם הוא ככל הנראה בביטוי גרמני עתיק הנובע מהמילים - Mark + Mann, שמשמעותו היא אנשי ספר. המרקומנים התיישבו באזור נהר המיין, זמן קצר לאחר 100 לפנה"ס. לאחר ניצחונו של דרוסוס עליהם ב-9 לפנה"ס הם עברו, בראשות מנהיגם מארובודוס, לבוהמיה.
בבוהמיה ייסד מארובוס ברית שבטים גדולה, שהפכה לממלכה רבת עוצמה, עד שאפילו אוגוסטוס, קיסר רומא, ראה אותה כאיום לרומא. למרות חוזקה של ממלכה זו, היא התפוררה כמעט לגמרי לאחר המלחמה עם הכרוסקים בראשותו של ארמיניוס ב-17 לספירת הנוצרים בה נחל צבאו של מארבודוס תבוסה מרה, והוא עצמו נאלץ להימלט לאיטליה.
במאה ה-2 כרתו המרקומנים ברית עם כמה שבטים נוספים למלחמה נגד רומא. הם נלחמו בזמנם של הקיסרים הרומיים דומיטיאנוס, טראיאנוס ואדריאנוס. מאבק זה הגיע לשיאו בשנת 168 בערך, כאשר המרקומנים פלשו לפאנוניה (כיום הונגריה), כבשו אותה לאחר ניצחון גדול בקרב קרנונטום, ולאחר מכן פלשו לאיטליה. למרות ניצחונותיהם הראשונים הצליח מרקוס אורליוס, הקיסר הרומאי, להדוף אותם ונלחם בהם עד יום מותו. המלחמות תמו עם מותו ומות שני מפקדי המשמר הפרטוריאני ומכונות בשם "המלחמות המרקומניות".
המרקומנים כרתו ברית שלום עם בנו של מרקוס אורליוס, הקיסר קומודוס, בשנת 180, אך המשיכו להתגרות מדי פעם ברומאים על ידי חציית נהר הדנובה.
מקס וינדמילר

מקס וינדמילר (בגרמנית: Max Windmüller‏; 7 בפברואר 1920, אמדן (Emden), מזרח פרזיה (אנ') – 21 באפריל 1945 צ'אם, אוברפפאלץ, גרמניה) היה חבר גרמני-יהודי בהתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה ועזר להבריח מאות יהודים, בעיקר צעירים, לארץ ישראל. וינדמילר פעל בזהות בדויה תחת השם "קוֹר" או "כור אנדרינגה", ונעזר גם בתעודה אישית גרמנית שניתנה לו מהמחתרת, מ-15 בפברואר 1944 על שם ארט ון נורדן (Aart van Noorden). בעזרת תעודות של משטרת הביטחון הגרמנית יכול היה לנוע בחופשיות בדרכים ולהשיג הקלות לחברים שנסעו בחסותו.
ילדותו והבריחה להולנד

מקס וינדמולר נולד בגרמניה לקצב וסוחר הבקר, מוריץ וינדמולר ולג'ט (לבית זליגמן). היו לו ארבעה אחים. הוא נקרא מקס על שם אחיו של אביו שמת במלחמת העולם הראשונה. בשנים 1926 עד 1933 למד בבית הספר היסודי היהודי באמדן. בשנת הלימודים האחרונה הוא הצטרף לליגת הנוער הסוציאליסטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, משכו השלטונות הגרמניים את רישיון העסק של אביו והמשפחה החליטה להגר להולנד. הם עברו תחילה לביילן שבהולנד אל דודתו של מקס, ומשם אל העיר חרונינגן. שם הצטרפו וינדמילר ואחיו הבכור יצחק אל ארגון המחתרת החלוצית בהולנד,"וסטרוויל" (Westerweel). במחתרת וסטרוויל פעלו יחד יהודים ובני דתות אחרות להצלת היהודים מרדיפות. שיתוף פעולה כזה לא היה מובן מאליו בהולנד. חברי קבוצת וסטרוויל ארגנו תעודות זיהוי, מקומות מסתור והזדמנויות מילוט, במיוחד לילדים וצעירים יהודים-גרמנים שברחו מגרמניה. לימים, הפך יצחק למנהיגה של קבוצה זו בעוד שוינדמילר השלים הכשרה לחקלאות בעיר אסן לקראת העלייה לארץ ישראל. זמן קצר לפני פרוץ המלחמה ב-1939 יצחק הפליג לארץ ישראל על אוניית המעפילים "דורה" ואילו מקס, שכבר היה על הסיפון ותכנן להפליג יחד עם אחיו, שוכנע על ידי הפעיל היהודי, רון כהן, להישאר בהולנד.²
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית אל אדמת הולנד. בתקופה זו היו בהולנד גם יהודים שחיו בכפוף למשטר הגרמני. אירוע טראומטי עבור היהודים בהולנד אירע בשנת 1941 כאשר 900 יהודים - כולם צעירים - נתפסו על ידי הגרמנים וגורשו למחנה הריכוז מאוטהאוזן. עד סוף ספטמבר 1941, כמעט כולם נרצחו במאוטהאוזן. שלטונות הכיבוש הגרמניים איימו על כל מי שלא מילא אחר הוראותיהם בגירוש למאוטהאוזן.
לנוכח סכנה זו, רבים מהצעירים שביקשו להגר לארץ ישראל התכוננו לחיים במחתרת ונתמכו על ידי ההולנדים. וינדמולר פגש בהולנד את מטה לנדה, יהודייה שנמלטה מוינה, לה נישא מאוחר יותר. ביולי 1942 החלו הנציונל-סוציאליסטים בגירושים המוניים של יהודי הולנד. עשרות אלפי יהודים הובאו למחנה המעבר וסטרבורק, משם החלו השילוחים השבועיים למחנות ההשמדה אושוויץ וסוביבור. בין המגורשים ממחנה וסטרבורק היו אמו של וינדמילר ואחיו סלומון יחד עם אשתו וילדו, שהיה אז רק בן שבועות ספורים.
חייו של וינדמילר במחתרת ההולנדית

בראשית 1943, שלטונו של הרייך השלישי נעשה נוקשה יותר על אדמת הולנד. זו הייתה התקופה בה הגרמנים התחילו לגייס הולנדים לעבודות כפייה. בנוסף, בתקופה זו כבר גורשו מרבית יהודי הולנד למחנות ההשמדה, כאמור. רק חברי מחתרת בודדים הצליחו להגיע לשווייץ בעזרת תעודות היודנראט שהוענקו להם במחתרת. כמה חברים הועברו על ידי "יופ" (יוהאן חרארד), ו"שושו" (יואכים סימון, היה מנהיג המחתרת ההולנדית), שניהם פעילי מחתרת.
עם זאת, היה הכרח להעלות תוכנית חדשה על מנת להציל כמה שיותר יהודים. התוכנית הייתה לעבוד תחת הוורמאכט כפועלים הולנדים. באוגוסט עבר "ויקטור", קורט ריילינגר - לצרפת. מטרתו הייתה להסתער על מלאכת הארגון. גם "וילי" (ארנסט הירש), ו"כור" (מקס וינדמילר) גויסו לפעולה. העבודה הוקלה במידה רבה משהצליחה העברת "טרנספורטים של פועלים" מהולנד לצרפת, על סמך תעודות מיוחדות.
בצרפת אורגנו כמה קבוצות מקרב יהודי הולנד שצוידו בנשק על ידי הצרפתים ונכללו לכלל הפעולות של המאק"י (הם נקמו בגרמנים ובמשתפי פעולה) קבוצה יהודית נמצאה תקופה גם בתוך היער. על אנשי החלוץ הוטלו גם תפקידי ריגול, שבו היו מעוניינים מאוד האנגלים. האנגלים הבטיחו מצידם היתר-כניסה לארץ ישראל. שירות המודיעין בשביל האנגלים רוכז בידי מקס וינדמילר. האנגלים לא עמדו בהבטחתם ולא התירו ליהודים להיכנס לארץ ישראל.
ב-27 באפריל 1944, הגיעו מהגסטאפו בצרפת לחדרה של לולי אקהרט במלון בפריס, בין היתר, כדי לחפש את מקס, שהיה אז במשימת הצלה בהולנד. כפי שידעו הגסטאפו מראש על פי עדות של בעלת המלון בו שהו, התקיימה פגישת פעילי הקבוצה בצרפת ואסרו חלק מהחברים: קורט ריילינגר, ציפי (אלפרד פרנקל), וילי (ארנסט הירש), לולי אקהרט, וסוזי הרמן.
לאחר שנודע לו על מאסרם, רצה מקס לשחרר את החברים העצורים. ביוני 1944 וינדמילר ופאולה קאופמן הכירו שני אנשים, בשם שארל ריבן ו"לידיה", אולגה צ'רבינסקי. שארל ואולגה טענו כי הם משירות המודיעין האנגלי, והם מוכנים לעזור בהברחת חברי המחתרת מבית הכלא. בתמורה לכך הם דרשו תוכניות גרמניות. קאופמן ווינדמילר כתבו מכתב לקורט ריילינגר "נאנו", אשר כאמור לעיל, נאסר. תשובתו במכתב הייתה מוזרה - הכתוב היה בהולנדית, אבל באותיות גרמניות. משהו נראה בעיניהם של וינדמילר וקאופמן לא תקין אך לא ידעו מה. נמצא שמוסר המכתב בגד בו והעביר את המכתב לידי הגסטאפו שעינה את ריילינגר עד שכתב מכתב תשובה. הוא ניסה להזהיר במכתב את מקס, אך הלה לא הרגיש בדבר, והיה סבור שהכל כשורה.
מאוחר יותר, התברר כי אותם "סוכני מודיעין בריטים" היו סוכני הגסטאפו. הם התקינו מיקרופון מתחת לשולחן בית הקפה בו הם נפגשו. הגרמנים חיפשו את וינדמילר, את מטה ואת אד לינוייל (שני פעילי מחרת נוספים). כבר בזמן החקירה של אותם חברי מחתרת שנאסרו, נתפסו ונעצרו גם מקס וינדמילר ("כור"), פאולה קאופמן וכמו כן גם אנשי מחתרת צרפתים ואנגלים אחרים.
חברי המחתרת הוחזקו בבית הכלא בפרן, בקרבת פריז, עד אוגוסט 1944, ואז הועברו למחנה הריכוז דראנסי בצרפת. כעבור שישה ימים הוצאו חמישים אנשים ברכבת האחרונה מדראנסי לכיוון גרמניה. ביניהם היו חברי המחתרת שנעצרו. בדרך, אחד הפעילים ממחתרת המאק"י, פוצץ את הפסים על מנת לעכב את הרכבת. בתגובה רצו החיילים הגרמנים להרוג את חברי המחתרת ואף כרו את קברם אך למזלם התערב קצין גרמני מחיל האוויר, והם נמלכו בדעתם.
בספטמבר 1944, הגיעה קבוצת האסירים למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה, שם הפרידו ביניהם. את קאופמן שלחו הלאה, קורט ריילינגר ניצל והגיע לשוודיה שבוע לפני תום המלחמה. "וילי" מת בברגן בלזן באביב 1945, אחרי מחלה. וינדמילר הועבר למחנה בסביבת האנובר, והחזירו אותו במרץ 1945 לבוכנוואלד.
מותו

כאשר שחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית היה כבר בפתח, גורש ווינדמולר בטרנספורט האחרון למחנה בוכנוולד. וינדמילר יצא ב-14 באפריל 1945 מהמחנה ב"צעדת מוות" לכיוון דרום, ונורה למוות ב-21 באפריל על ידי איש אס אס, בדרך ממחנה פלוסנבורג (Flossenbuerg) למחנה דכאו (Dachau), יום אחד לפני השחרור.
אמנם לא הצליח לעלות לארץ ישראל בעצמו, אך בעזרתו ובזכותו הצליחו צעירים רבים אחרים לעלות ארצה ולהקים משפחות שלמות. לשם השוואה, וינדמילר הציל באופן אישי כ־100 צעירים יהודים, כשקבוצת וסטרוויל כולה הצילה 393 יהודים.
ראו גם

המחתרת החלוצית בהולנד - קבוצת וסטרוויל
לקריאה נוספת

ספר הפרטיזנים היהודים. רחביה, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. כרך ב', 1958
מקס וינדמילר: פעילות במחתרת החלוצית בהולנד, ארכיון בית לוחמי הגטאות
הערות שוליים

1 2  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק כצנלסון, תשכ"ט
↑  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשכ"ט, עמ' 315
↑  אוסף קורט ריילינגר, באתר ארכיון בית לוחמי הגטאות
↑  המחתרת החלוצית בהולנד – "קבוצת ווסטרוויל"
↑  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק ילנסון, תשכ"ט, עמ' 219 - 224
1 2  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק ילנסון, תשכ"ט, עמ' 220
↑  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון., תשכ"ט
↑  עדינה כוכבא, המחתרת החלוצית בהולנד הכבושה, ישראל: בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשכ"ט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008897989605171  GND: 1033723827  ISNI: 0000 0004 0350 6816  LCCN: no2018075649  VIAF: 300097227   WorldCat (עם VIAF): 300097227
נואבו לאון

| --- | --- |
סמל נואבו לאוןסמל נואבו לאון

 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מושל:  רודריגו מדינה
 רשות מחוקקת:  הקונגרס של נואבו לאון 
 בירת המדינה:  מונטריי
 תאריך ייסוד:  1824
 שטח:  64,156 קמ"ר (דירוג: 13)
 גובה:  243 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  Cerro El Potosí (Nuevo León) (3,721 מטר) 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במדינה:  5,189,970 (דירוג: 8, 2015)
  ‑ צפיפות:  75 נפש לקמ"ר (דירוג: 14, 2012)
 קואורדינטות:  25°34′00″N 99°58′14″W﻿ / ﻿25.566666666667°N 99.970555555556°W﻿ / 25.566666666667; -99.970555555556 
 אזור זמן:  UTC -6
 www.nl.gob.mx
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת נואבו לאון מוגדלת) מונטריי לינרס מונטמורלוס סבינס אידלגו סקטקס ארצות הברית טמאוליפס קואווילה סן לואיס פוטוסי נואבו לאון(למפת נואבו לאון רגילה) מונטריי לינרס מונטמורלוס סבינס אידלגו סקטקס ארצות הברית טמאוליפס קואווילה סן לואיס פוטוסי נואבו לאון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נואבו לאון (בספרדית: Nuevo León; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של נואבו לאון, בספרדית: Estado Libre y Soberano de Nuevo León) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. נואבו לאון נמצאת בצפון-מזרח מקסיקו וגובלת בטמאוליפס בצפון ובמזרח, סן לואיס פוטוסי בדרום, סקטקס בדרום-מערב, קואווילה במערב ומדינת טקסס האמריקנית בצפון. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מונטריי.
היסטוריה

מתיישבים אירופאים הגיעו לראשונה לאזור נואבו לאון של ימינו בסוף המאה ה-16. בין המתיישבים הראשונים היו מספר משפחות יהודים אנוסים שבאו מחצי האי האיברי. האנוסים בהנהגתו של לואיס קרווחל התיישבו בעיר מונטריי ובאזור הוקמה הממלכה החדשה של לאון שבראשה עמד קרווחל. האנוסים סבלו מתנאים קשים ולבסוף ההתיישבות ננטשה. מונטריי הוקמה סופית ב-1596.
עם קבלת עצמאות מקסיקו, הוקמה מדינת נואבו לאון ב-1824. במהלך השנים שלאחר מכן נואבו לאון ניסתה להיפרד מכלל מקסיקו. הניסיון המוצלח הראשון היה ב-1840 כשהיא הצטרפה לרפובליקת ריו גרנדה העצמאית, ששרדה כשנה בלבד. בניסיון המוצלח השני מושל נואבו לאון סנטיאגו וידאורי הכריז ב-1855 על עצמאות נואבו לאון וסיפח את מדינת קואווילה במסגרת רפובליקת לה סיירה מדרה, אך כעבור זמן קצר וידאורי הובס והובא אל בניטו חוארס שביטל את סיפוח קואווילה.
כלכלה

רמת החיים במדינה המתועשת היא מהגבוהות במקסיקו ודומה אף לכמה ממדינות אירופה, כמו למשל פולין וסלובקיה. במדינה גם יש גם חקלאות רבה, הכוללת גידול תפוזים ודגנים. בשנים האחרונות הממשל פועל למשיכת השקעות באזור באווירונאוטיקה, ביוטכנולוגיה, מכטרוניקה, טכנולוגיות מידע ותקשורת והקמת פארק לטכנולוגיה ומחקר באזור.
נואבה אספרטה

נואבה אספרטה (בספרדית: Nueva Esparta) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה מורכבת מהאיים מרגריטה, קוצ'ה וקובגואה הנמצאים בים הקריבי, מול חופי מדינת סוקרה.
המדינה משתרעת על שטח של 1,150 קילומטרים רבועים והיא המדינה הקטנה ביותר מבחינת שטח בוונצואלה (לא כולל הישויות הפדרליות שאינן מדינות). במדינה מתגוררים 491,610 תושבים (נכון ל-2011). בירתה של המדינה היא לה אסונסיון והעיר הגדולה ביותר בה היא פורלמר.
היסטוריה

האירופאי הראשון שהגיע לאיים היה כריסטופר קולומבוס ב-15 באוגוסט 1498. קולומבוס קרא לאי הגדול מביניהם לה אסונסיון. כעבור שנה שם האי שונה למרגריטה על ידי פדרו אלונסו ניניו וקריסטובל גרה, ככל הנראה בשל הפנינים הרבות שנמצאו סביב האי (משמעות השם "מרגריטה" בלטינית היא פנינה).
לאחר מלחמת העצמאות של ונצואלה במאה ה-19 האיים צורפו לרפובליקת קולומביה הגדולה. לאחר שרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 האזור צורף לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית מרגריטה.
ב-1864 ונצואלה הפכה להיות מדינה פדרלית ושטחי הפרובינציה הפכו למדינת נואבה אספרטה. משמעות השם היא "ספרטה החדשה", והוא הוענק למדינה כהוקרה לגבורה של הלוחמים המקומיים במלחמת העצמאות של ונצואלה שהזכירה את גבורת הלוחמים הספרטנים ביוון העתיקה.
ב-1881 המדינה אוחדה עם מספר מדינות נוספות, אך חזרה להיות מדינה נפרדת בסוף המאה ה-19. ב-1904 המדינה אוחדה עם עוד מספר מדינות באזור שמעמדן הורד למחוז פדרלי שנקרא סקסיון אוריינטל, אך ב-1909 נואבה אספרטה השיבה לעצמה את מעמדה.
כלכלה

כלכלת המדינה מסתמכת בעיקר על תיירות ומסחר, בייחוד מאז שהאי מרגריטה הוגדר כאזור סחר חופשי ב-1966 וב-1974, כאשר הנמל של האי מרגריטה הוכרז כנמל חופשי. בנוסף לענפים אלו הכלכלה מסתמכת גם על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול חצילים, תירס, מלונים ועגבניות, גידול מקנה ודיג.
הערות שוליים

1 2  מפקד האוכלוסין והדיור הלאומי ה-14 - תוצאות עבור מדינת נואבה אספרטה, מכון הסטטיסטיקה הלאומי של ונצואלה (בספרדית).
↑  venezuelatuya.com, Nueva Esparta y Dependencias Federales
| מדינות ונצואלה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אמסונאס • אנסואטגי • אפורה • ארגואה • בוליבר • ברינס • גואריקו • דלטה אמקורו • ורגאס • טאצ'ירה • טרוחיו • יארקוי • לרה • מונגס • מירנדה • מרידה • נואבה אספרטה • סוליה • סוקרה • פורטוגסה • פלקון • קוחדס • קרבובו |  |
| ישויות פדרליות נוספות | הדפנדנסיות הפדרליות • מחוז הבירה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552722505171  BNE: XX453089  BnF: cb15201266x (data)  GND: 278030-6  LCCN: n82086490  MusicBrainz: 01ac40a3-523c-473c-8613-933dca16063e  VcBA: 494/58109  VIAF: 127864518   WorldCat (עם VIAF): 127864518