stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונטיאק מצוי

| מונטיאק מצוי |
| --- | --- |
 מונטיאק מצוי בהודו
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילים
שבט:: מונטיאקים
סוג:: מונטיאק
מין:: מונטיאק מצוי
שם מדעי
 Muntiacus muntjak ‏צימרמן, 1780
תחום תפוצה


מונטיאק מצוי או מונטיאק אדום (שם מדעי: Muntiacus muntjak), הוא מין אייל קטן בסוג מונטיאק הנפוץ בדרום ומזרח אסיה, ובעל התפוצה הרחבה ביותר מכל המונטיאקים. המונטיאק הצהוב הנפוץ בבורנאו לצד המונטיאק המצוי, נחשב בעבר כתת-מין שלו. נקבת המונטיאק המצוי נחשבת ליונק בעל המספר הנמוך ביותר של כרומוזומים: 2n = 6 בלבד. גם לזכר מספר הכרומוזומים נמוך יחסית (7), ולשם השוואה למונטיאק הסיני (Muntiacus reevesi) הקטן יותר, יש מספר דיפלואידי של 46 כרומוזומים.
המונטיאק המצוי מכונה גם כיתר המונטיאקים "אייל נובח" או "קאהוקאר", בשל צליל קולו המזכיר נביחה שהלה עושה כהתרעה מפני סכנה מתקרבת או כהפגנת דומיננטיות; לפעמים מונטיאק זה מסוגל לנבוח במשך שעה או יותר. בעוד שהמונטיאק המצוי הוא אחד מהאיילים הנפוצים ביותר ברחבי דרום-מזרח אסיה, הוא נחשב לאחד מבעלי החיים האסיאניים שמעט מאוד ידוע עליהם. ציד של אייל זה, ממלא תפקיד חשוב אצל המקומיים במדינות דרום-מזרח אסיה ונחשב כמקור עיקרי לבשר ועורות כמו גם באופן פחות יותר לפוחלץ ושעשוע. לעיתים קרובות בעלי חיים אלה ניצודים בשולי שטחים מעובדים כיוון שהם נחשבים על ידי החקלאים כמטרד המשחית יבולים וקליפות עצים. עם זאת, איילים אלה עדיין נפוצים בשפע באסיה, כאשר בסין לבדה מספרם נאמד ב-1993 בכ-500,000, ובהודו מספרם נאמד ב-2004 בסביבות 150,000-140,000.
על פי סיווג חדשני של IUCN המונטיאק המצוי מחולק לשני מינים: מונטיאק הודי או מונטיאק אדום צפוני (Muntiacus vaginalis), נפוץ מפקיסטן והודו ועד תאילנד; ומונטיאק סומטרי או מונטיאק אדום דרומי (Muntiacus muntjak), נפוץ מתאילנד ועד איי סומטרה, ג'אווה ובורנאו שבאינדונזיה.
אנטומיה

למונטיאק המצוי יש פרווה קצרה ורכה בעלת שערות עבות וצפופות, ובמיוחד לאלה המצויים באזורים קרים. בקיץ צבע הפרווה הוא חום אדמדם בגב ובחלק האחורי, וזהוב יותר בחלק הקדמי ובצידי הפנים, ואילו בחורף חום כהה, אפרפר או צהבהב. הגחון, השפתיים והגרון לבנים. האוזניים בינוניות, העיניים קטנות והאף גדול וכהה. צבע הגפיים נע בין שחור לחום אדמדם כהה, ומרכז הפנים הוא חום כהה. לאוזניים יש שיער מאוד קטן שבקושי מכסה אותם. אורך ראשו וגופו של מונטיאק זה משתנה על פני תפוצתו הרחבה בין 90 ל-100 ס"מ, וגובהו נע בין 53–70 ס"מ. הזכרים על פי רוב יהיו גדולים יותר מהנקבות. לזכרי המונטיאק יש קרניים קצרות באורך של 15 ס"מ, המתחלקות לשני סיעופים בדרך כלל עד שלושה לכל היותר; מרבית הקרן מכוסה בפרווה גרמית כתומה היוצאת מאזור המצח, ולאורכה נמשך פס שחור עד החריצים שמעל העיניים. מלבד זאת לזכרים יש גם ניבים עליונים ארוכים הבולטים מעט מהשפה החוצה, ולהם יכולת לגרום לפציעה חמורה אצל בעלי חיים או מונטיאקים אחרים. לנקבות יש שתי חתיכות פרווה הנראות ככפתורים במקום שבו הקרניים ממוקמים אצל בזכרים. הזכרים של מונטיאק זה טריטוריאליים מאוד, ולמרות גודלם הזעיר קרבות ביניהם יכולים להיות אכזריים בשל ניביהם. המונטיאק המצוי יכול להיות תוקפני גם לבעלי חיים אחרים והוא אף יכול להגן על עצמו מפני טורפים כגון כלבים.
תת-מינים

בהנחה שהמונטיאק ההודי והסומטרי נחשבים למין אחד, למונטיאק המצוי 15 תת-מינים:
(M. m. malabaricus) נפוץ בדרום הודו ובסרי-לנקה.
(M. m. aureus) נפוץ בפקיסטן, צפון, מרכז, ומערב הודו, נפאל, בנגלדש, ובהוטן.
(M. m. grandicornis) נפוץ במיאנמר.
(M. m. vaginalis) נפוץ בצפון מיאנמר ודרום מערב סין.
(M. m. nigripes) נפוץ בווייטנאם ובאי האינאן (סין).
(M. m. curvostylis) נפוץ בתאילנד, לאוס, וקמבודיה.
(M. m. peninsulae) נפוץ בחצי האי המלאי.
(M. m. annamensis) נפוץ בצפון סומטרה.
(M. m. montanus) נפוץ באזורים הרריים בסומטרה.
(M. m. muntjak) נפוץ בג'אווה ודרום סומטרה.
(M. m. nainggolani) נפוץ באיים: "באלי" ו"לומבוק".
(M. m. bancanus) נפוץ באיים: "לוטונג" ו"באנגקה".
(M. m. pleicharicus) נפוץ בדרום בורנאו.
(M. m. rubidus) נפוץ בצפון בורנאו.
(M. m. robinsoni) נפוץ באיים: "בינטאן" ו"לינג'אה".
תפוצה ובית גידול

למעלה: ; במרכז: ; למטה: .
המונטיאק המצוי הוא האייל הנפוץ ביותר בדרום אסיה: תפוצתו מתחילה בצפון פקיסטן, עוברת דרך צפון מרכז ודרום הודו, סרי לנקה, נפאל, בהוטן, בנגלדש, דרום סין העממית (כולל האי האינאן, הונג קונג, ודרום טיבט) מיאנמר (בורמה), תאילנד, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, חצי האי המלאי, האיים האינדונזים: סומטרה, באנגקה, ליטונג, לומבוק, לינג'אה, גאווה, באלי, ובבורנאו אף בצד של מלזיה וברוניי. המין היה מצוי בעבר גם במדינת האיים סינגפור, אך נכחד משם. מלבד זאת המין נמצא גם בצפיפות הגבוהה ביותר בדרום-מזרח אסיה.
בית גידולו הוא מגוון למדי וכולל יערות טרופיים וסוב-טרופיים נשירים, שטחי מרעה, סוואנות, שיחים ויערות לחים ויבשים, כמו גם אזורים הררים למרגלות הרי ההימלאיה; במקומות אלה הם יכולים להימצא עד גובה של 3,000 מטר מעל פני הים. המין חייב מקור מים זמין וזהו בין הגורמים היחידים שישפיעו על העדפת בית גידולו. לזכרים יש טריטוריה שעשויה לחפוף לשטחים של מספר נקבות, אך לא של זכר אחר.
אקולוגיה והתנהגות

מלבד בעונת הרבייה ובששת החודשים הראשונים שלאחר לידה, הנקבות ובפרט הזכרים חיים בבדידות. הזכרים מסמנים את שטחם על ידי שפשוף בלוטות הריח שמתחת לעיניים בקרקע ובעצים, או על ידי שפשוף פרסותיהם באדמה וגירוד קליפת עצים או נשיכת עלים עם השיניים התחתונות שלהם; סימני ריח אלה מאפשרים למונטיאקים אחרים לדעת אם השטח תפוס או לא. כאשר הזכרים נמצאים במאבק על שטחים החופפים לטריטוריות רבות של נקבות או בעלי מזון זמין, הם נלחמים בקרניהם אחד עם השני או עם הניבים שהם נשקם המסוכן יותר. מונטיאקים אלה הם בעלי חיים פוליגמיים, ומגיעים לבגרות בשנה הראשונה או השנייה לחייהם. למונטיאק זה אין עונת רבייה קבועה, וכל מחזור רבייה נמשך כ-14 עד 21 ימים כשמתוכם היחום הוא שני ימים. במהלך העונה הזכרים יאספו לעיתים הרמון הכולל כ-10 מנקבות. תקופת ההריון היא 6–7 חודשים לאחריהם הנקבה ממליטה עופר אחד בדרך כלל ומדי פעם גם תאומים. הנקבות יולדות בצמחייה צפופה כדי להיות מוסתרות מטורפים וממונטיאקים אחרים. העופר נגמל לאחר שישה חודשים ומיד לאחר מכן עוזב את אמו כדי להקים טריטוריה משלו. המונטיאקים זקוקים לטריטוריה כדי לדעת את דרכי ההימלטות ומקומות מסתור שונים, ואם הזכר אינו חזק מספיק כדי להחזיק טריטוריה משלו הוא יהיה קורבן לטיגריסים, נמרים או דולים במוקדם או במאוחר. טורפים קטנים יותר כגון תנים או גחניים עלולים אף הם לנסות לטרוף מונטיאק זכר, ובמקרים רבים ייצאו אם פציעות חמורות מניביו.

איילים אלו הם יצורים ערניים מאוד. כאשר המונטיאקים נלחצים מאדם או טורף, הם יתחילו להשמיע קולות המזכירים נביחות. במקור, הקולות נחשבו כאמצעי תקשורת בין האיילים בעונת הרבייה, או כהתראה; עם זאת, במחקרים מאוחרים יותר הקולות זוהו כמנגנון המשמש אך ורק במצבים המלחיצים את המונטיאק, ונועדו לגרום לטורף להבין שהוא כבר זוהה ושיחשוף את עצמו או ילך. מנגנון הנביחות נמצא בתדירות גבוהה יותר ככל שהראות של המונטיאק על הטורף מצטמצמת, ויכול להימשך יותר משעה לאחר ניסיון טרף אחד.
המונטיאק המצוי נחשב כיונק אוכל-כל ותזונתו כוללת עשבם, קיסוס, שיחים קוצניים, עלים בגובה נמוך, קליפות עצים, זרדים, עשבי תיבול, פירות, נבטים, זרעים, נצרים רכים, ובאופן יוצא דופן משאר האיילים גם פגרים, ביצי ציפורים, וחיות קטנות בעלות דם חם. המונטיאק פעיל בדרך כלל בקצה היער או בקרחות יער נטושות. המונטיאקים נפוצים במטעי תה הגדולים באזור הרי נילג'ירי בדרום הודו, וגורמים נזקים כבדים לזרעי התה. הניבים הגדולים עוזרים להם בתהליכי העלאת הגרה ועיכול המזון.
מצב שימור

המונטיאק המצוי ניצוד באופן נרחב באסיה (על ידי רובים, חניתות, קני נשיפה, כלבי ציד ומלכודות) לבשרו ועורו אולם למרות זאת הוא מסווג על ידי IUCN כ"ללא חשש" (LC) בשל תפוצה וצפיפות גדולה, והסתגלות לסוגי בתי גידול שאיילים אחרים נכחדו מהם. עם זאת במקומות מסוימים כגון פקיסטן, בנגלדש, הונג קונג, וייטנאם ולאוס (ובמידה פחותה גם תאילנד, קמבודיה ומלזיה) אוכלוסייתו נמצא במצב ירידה ושורדת רק באזורים מוגנים; בנפאל, הודו, סרי לנקה, בהוטן ואינדונזיה נמצאות האוכלוסיות היציבות ביותר. בבורנאו (שבו המונטיאק המצוי נרדף לבשר יחד עם המונטיאק הצהוב, החזיר המזוקן ואייל הסמבר) אין זה סביר להניח שציידים מבחינים בין המונטיאק המצוי למונטיאק הצהוב כך שקשה לדעת האם הם נתונים ללחץ ציד דומה, אולם ייתכן שהמונטיאק המצוי סובל פחות מציד כיוון שהוא מאכלס אזורים הרריים שאינם נגישים. המונטיאק המצוי נהנה גם בעקיפין מפעולות שימור ושמורות טבע שהוקמו למען חיות בסכנת הכחדה כגון: פיל אסייתי, קרנף הודי, קרנף סומטרה, קרנף ג'אווה, טפיר אסייתי,
תאו אסייתי, גאור, בנטנג, טאר נילגירי, טאקין, אייל אלדי, אייל ברסינגה, אייל חזירוני, אלקרן הגדות, סאולה, טיגריס בנגלי, טיגריס הודו-סיני, טיגריס מלאי, טיגריס סומטרה, נמר הודי, נמר סרי-לנקה, נמר צפון-סין, דול מצוי, אורנגאוטן ועוד.
הערות שוליים

↑  מונטיאק מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
גולגולת של מונטיאק מצוי.
נביחות אזעקה של המונטיאק המצוי
זוג מונטיאקים מצויים וחזיר בר שניצודו.
מיהאי ברודי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בינואר 1883 שאטוראליאויהיי, הונגריה 
 פטירה:  1944 (בגיל 60 בערך) גרמניה הנאצית אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1905) 
 
מיהאי ברודי (בהונגרית: Bródy Mihály; שאטוראליאויהיי, 18 בינואר 1883 – מחנה ההשמדה אושוויץ, 1944) היה עיתונאי, משורר, מורה ועורך עיתון יהודי-הונגרי. אחיו לאסלו ברודי היה משורר, סופר ועורך דין.
קורות חיים

מיהאי ברודי נולד במשפחה יהודית בת תשעה ילדים. אביו היה ז'יגמונד ברודי (1851–1917) סוחר ואימו ינקה פרידמן (1853–1922). הוא למד באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים ודוקטורט במדעי הרוח. הוא החל את דרכו כעיתונאי ביומון "יומן של בודפשט" (Budapesti Napló). לאחר סגירת העיתון הוא הקים עם רוב עובדיו של ה"יומן של בודפשט" את היומון "היום" (A Nap) שהיה הצהובון המודרני הראשון בהונגריה. בהמשך עבד בוורשאץ כמורה ממלא מקום. בקיץ 1908 החליף את מיהאי באביץ' (שהועבר אז לפוגאראש), בבית הספר הריאלי הראשי בסגד. מאמריו הופיעו ב"חדשות סגד", הוא היה כותב מאמרי המערכת הראשי ומבקר התיאטרון של העיתון "סגד והאזור". בפברואר 1919 נשא הרצאה על סוציאליזם בסנטש ובצ'ונגראד. במרץ נבחר לוועדת התרבות והחינוך בת השלושה חברים בדירקטוריום של סגד. בקיץ של אותה שנה מינה אותו ז'יגמונד קונפי למנהל בית הספר התיכון. הוא נבחר גם לנשיא איגוד המקצועי של עובדי שירות המדינה החדש שהוקם. כאשר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בחרה הנהגה מקומית בסגד ב-3 בדצמבר 1919, הוא היה חבר בוועדת הבחירות. ברודי ברח ליוגוסלביה בדצמבר 1919, שם נעצר והוחזר בכפייה (הוסגר) להונגריה בשנת 1921. הועבר לבודפשט והוחזק במעצר לפני משפט בכלא ברחוב מרקו. בסופו של דבר, עורך דין מסובוטיצה הצליח לשחרורו וברודי היגר לאוסטריה. כעבור שנה עבר עם משפחתו ליוגוסלביה, שם הפך לעורך הראשי של העיתון "ההונגרים של נובי סאד", אחר כך במחוז סובוטיצה העורך של "העיתון מחוז באץ'" (Bácsmegyei Napló), ולבסוף העורך של "העיתון ההונגרי של יוגוסלביה" (Jugoszláviai Magyar Újság). לפני מלחמת העולם השנייה ברודי שימש גם כמזכיר הקהילה היהודית בסובוטיצה. כאשר השטחים דרומית להונגריה (צפון יוגוסלביה) שוב עברו לשלטון הונגרי, הוא נעצר מספר פעמים בשל דעותיו הקומוניסטיות. בשנת 1941 נכלא בבאצ'קה טופולה במחנה מעצר. בהמשך גורש ונפטר באושוויץ.
אשתו הייתה ארז'בט פירניצר. בתו הייתה קלרה ברודי (1912–?)
עבודותיו

גלים (שירים, 1904)
יאנוש ויידה (בודפשט, 1904)
הנצחה

רחוב נקרא על שמו בסגד.
לקריאה נוספת

מיהאי ברודי בבסיס הנתונים של המוזיאון הספרותי פטפי
פרנץ אפרו: רחוב ברודי מיהאי, סגד (15 בספטמבר 1982) Új Élet, שנת הופעה 37, גיליון מספר 18
פאל גויאש: חייהם ויצתירותיהם של סופרים הונגרים. 2002-1990
טיבור קולוז'י: דיקטטורה ופשיזם (2 בספטמבר 1976) מדיאר סו, כרך 33, מספר 242, עמ' 12.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. מיהאי ברודי.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a sátoraljaújhelyi izraelita hitközség születési akv. 6/1883. folyószáma alatt".
↑  "Bródy Zsigmond elhunyt". Az Újság. 1917-01-31. p. 9.
↑  "Tanárok áthelyezése". Szeged és Vidéke. 1908-07-22. p. 3.
↑  "Bródy Mihályt átadták a szerbek a magyar hatóságnak". Szegedi Napló. 1921-08-03. p. 4.
↑  "Gergely Klára születési bejegyzése a szegedi polgári születési akv. 766/1912. folyószáma alatt".
↑  "Hullámok". Budapesti Hírlap. 1904-02-04. p. 8.
מועצה אזורית עמק הירדן

מועצה אזורית עמק הירדן היא מועצה אזורית בעמק הירדן. היא הוקמה בשנת 1949, לאחר שגוש היישובים באזור התקיים משנות ה־30, והיוותה דגם למועצות אזוריות שהוקמו לאחריה.
בתחומי המועצה ישנם 22 יישובים, מתוכם 17 קיבוצים, 4 יישובים קהילתיים ומושב אחד. כמו כן נמצאת בתחומה המכללה האקדמית כנרת.
ב־2021 המועצה פתחה בתהליך לשינוי שמה למען מיתוג מחודש, בדומה לשכנתה נוף הגליל ולמועצות שדות דן, עמק המעיינות.
גאוגרפיה

שטח המועצה סובב את הכנרת.
גבולות המועצה הן:
צפון – מועצות מבואות החרמון והגליל העליון
מזרח – מועצה אזורית גולן
דרום – מועצה אזורית עמק המעיינות
מערב – יבנאל, מועצה אזורית גליל תחתון ומועצה אזורית עמק יזרעאל
בתוך שטח המועצה נמצאות העיר טבריה והמועצה המקומית מגדל.
דמוגרפיה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית עמק הירדן 14,860 תושבים (מקום 141 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.6%‏.   אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 84.2%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,894 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
יישובי המועצה

| מספר | צורת היישוב | יישוב | שנת הקמה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | קיבוץ | אלומות | 1947 |
| 2 | מושב | אלמגור | 1961 |
| 3 | קיבוץ | אפיקים | 1932 |
| 4 | קיבוץ | אשדות יעקב איחוד | 1924 |
| 5 | קיבוץ | אשדות יעקב מאוחד | 1924 |
| 6 | קיבוץ | בית זרע | 1927 |
| 7 | קיבוץ | גינוסר | 1937 |
| 8 | קיבוץ | דגניה א' | 1910 |
| 9 | קיבוץ | דגניה ב' | 1920 |
| 10 | קיבוץ | האון | 1949 |
| 11 | קיבוץ | חוקוק | 1945 |
| 12 | יישוב כפרי | כנרת | 1908 |
| 13 | קיבוץ | מסדה | 1937 |
| 14 | קיבוץ | מעגן | 1949 |
| 15 | קיבוץ | עין גב | 1937 |
| 16 | יישוב קהילתי | פוריה - כפר עבודה | 1949 |
| 17 | יישוב קהילתי | פוריה - נווה עובד | 1949 |
| 18 | יישוב קהילתי | פוריה עילית | 1955 |
| 19 | קיבוץ | קבוצת כנרת | 1913 |
| 20 | קיבוץ | רביד | 1981 |
| 21 | קיבוץ | שער הגולן | 1937 |
| 22 | קיבוץ | תל קציר | 1949 |
ראשי מועצה

בדצמבר 2015 התפטר יוסי ורדי, ששימש ראש המועצה במשך 13 שנים, זאת בהתאם לסיכום עם פרקליטות המדינה בעקבות פרשת תשלומי שכר עודפים למספר עובדי המועצה שהתרחשה בשנת 2007. במקומו מונה באופן זמני עוזי קרן מעין-גב, עד לבחירות שהתקיימו בתחילת פברואר 2016. בסבב הראשון לא התקבל הרוב הנדרש, בסבב השני שהתקיים בסוף פברואר 2016 נבחר עידן גרינבאום.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אברהם האפט - ממייסדי דגניה ב', ראש ועד מתיישבי הגוש הראשון (1939-1949) וראש המועצה הממונה הראשון (1949) וראש המועצה הנבחר הראשון 1950–1957
מנחם רולל ממסדה (1976-1957)
יונה רוזן (רוזנפלד) ממעגן (1984-1976)
זאב שור מעין גב (2002-1984)
יוסי ורדי מדגניה א' (2015-2002)
עוזי קרן מעין גב - ממלא מקום זמני בין התפטרות יוסי ורדי לבחירת עידן גרינבאום
עידן גרינבאום מאשדות יעקב מאוחד (2016 ואילך)
ראו גם

עמק הירדן
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לטבלת הדירוג המלא.
↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן).
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ישראל מושקוביץ, טרנד החלפת שמות יישובים: עוד מועצה מבקשת לשנות תדמית, באתר ynet, 30 ביולי 2021
↑  פרופיל מועצה אזורית עמק הירדן באתר הלמ"ס
↑  קרני עם-עד, עמק הירדן: יוסי ורדי התפטר מראשות המועצה, באתר mynet‏ קיבוץ, 16 בדצמבר 2015
↑  נעה שפיגל, עידן גרינבאום נבחר לראש המועצה האזורית עמק הירדן, באתר הארץ, 23 בפברואר 2016
| דגל ישראל מועצות אזוריות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הצפון | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף •  מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל |  |
| מחוז חיפה | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה |  |
| מחוז המרכז | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |  |
| מחוז ירושלים | מטה יהודה |  |
| מחוז הדרום | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר |  |
| אזור יהודה והשומרון | גוש עציון • הר חברון • מגילות ים המלח • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון |  |
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265409205171
מנזר הוסיוס לוקאס

מנזר הוסיוס לוקאס (יוונית Μονή Οσίου Λουκά) הוא מנזר היסטורי מוקף חומה שנמצא ליד העיר דיסטומו שבמרכז יוון. המנזר הוא אחד מהשרידים החשובים ביותר של האדריכלות והאמנות הביזנטית, והוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, ביחד עם מנזר נאה מוני בכיוס ומנזר דפני.
היסטוריה

מנזר הוסיוס לוקאס ממוקם על מורדות הר הליקון. הוא נוסד בראשית המאה ה-10 על ידי הנזיר לוקאס הקדוש, ששרידי גופתו נשמרים במנזר מאז. הנזיר (נפטר ב-7 בפברואר 953) התפרסם לאחר שניבא את כיבוש כרתים על ידי הקיסר הביזנטי רומנוס. לא ברור האם התכוון לרומנוס הראשון, שהיה הקיסר באותה תקופה. אולם, האי נכבש למעשה על ידי ניקפורוס השני בתקופת שלטונו של רומנוס השני. הדעה היא שבמהלך תקופת שלטונו של רומנוס השני (959 – 963) נבנתה כנסיית תאוטוקוס.
החלק הקדוש ביותר של המנזר הוא קברו של לוקאס הקדוש, שבמקור היה בקטקומבה, אך הועבר בתקופה מאוחרת יותר לאזור שבין שתי הכנסיות. המנזר השיג את עושרו (כולל המימון שנדרש לבנייה) מהעובדה שנאמר על שרידיו של לוקאס הקדוש כי הם מפרישים מיירון, שהוא סוג של שמן ריחני בעל סגולות ריפוי. צליינים שקיוו להתרחשות הניסים ישנו לצד הקבר על מנת להירפא באמצעות אינקובציה. הפסיפסים שנמצאו מסביב לקבר מייצגים לא רק את לוקאס הקדוש עצמו, אלא גם את ההגומן (אב המנזר) פילוטאוס.
אדריכלות

כנסיית תאוטוקוס, הוותיקה יותר במתחם, היא הכנסייה היחידה שידוע עליה כי נבנתה בחלק היבשתי של יוון במאה ה-10. בניין זה, שצורתו היא מקבילית, הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסוג הבנייה צלב-בתוך-ריבוע במדינה; תוכנית הבניין דומה לזו של מסגד פנארי איסה בקונסטנטינופול. הקירות בנויים בשיטת האופוס רטיקולאטום (חלק מהקירות עשוי לבנים, חלק מאבן וחלק משיש) ויש עליהם תבניות פסאודו-קופיקיות.
כנסיית תאוטוקוס צמודה לקתוליקון השוכן מדרום לה והמתוארך לשנים 1011–1012. הקתוליקון הוא הכנסייה הכיפתית-מתומנת הקדום ביותר ששרד, ויש בו שמונה עמודים המסודרים סביב מתחם של נאוס. הכיפה החצי כדורית מונחת על ארבע קשתות זווית היוצרות את המעבר מהבסיס המצולע מתחת לכיפה אל המרובע המוגדר על ידי הקירות שמתחת לכיפה. צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני עם נרתקס בצידה המערבי ואפסיס בצידה המזרחי. מרכז הצלב מוקף בגלריות וקפלות בכל אחד מארבעת הצדדים.
קישוטים

הוסיוס לוקאס הוא המנזר הגדול ביותר מבין שלושת המנזרים ששרדו מאמצע התקופה הביזנטית ביוון. הוא שונה ממנזר דפני וממנזר נאה מוני בכיוס בכך שהוא מוקדש לקדוש צבאי יחיד. נבואתו של לוקאס הקדוש על הכיבוש מחדש של כרתים מונצחת בתמונה של יהושע בן נון על הקיר החיצוני של כנסיית פאנאגיה: יהושע נחשב למודל עבור "לוחם למען האמונה", שעזרתו הייתה יעילה מאוד במהלך כיבוש ארץ ישראל על ידי עם ישראל. הקתוליקון מכיל אוסף פסיפסים משומר היטב מתקופת הרנסאנס המקדוני. אולם, המתחם לא שלם: התמונה המקורית של דמותו של ישו בתוך הכיפה חסרה, כמו גם הציורים של המלאכים שבדרך כלל נמצאים על החלונות העליונים.
המנזר זכה למוניטין מכובד בכל רחבי האימפריה הביזנטית הודות לקישוטים המפוארים שלו שעיטרו את קירותיו. מלבד קיר התמיכה, תחריטים, צלחות זהב וכסף, ציורי קיר, ופסיפסים (בייחוד אלה הבנויים כמשטחים לא ישרים), בפנים המנזר ניתן היה למצוא מגוון רחב של קישוטים כגון נברשות, וילונות משי ומפות מזבח. רק חלק קטן מכל אלה נמצאים כיום באתרם. למרות זאת, פנים המנזר נותר מקום מרשים מבחינת יופיו והוא "נותן את הרושם הטוב ביותר האפשרי כיום כדי להבין כיצד נראו החלקים הפנימיים של הכנסיות במאות הראשונות לאחר האיקונוקלאזם".
הערות שוליים

↑  תאוטוקוס הוא כינוי בנצרות האורתודוקסית, הנצרות האוריינטלית והכנסיות הקתוליות המזרחיות למרים, אם ישו ומשמעותו "יולדת האל"
↑  Rosemary Morris. Monks and Laymen in Byzantium, 843-1118. Cambridge University Press, 1995. ISBN 0-521-31950-1. Page 27.
↑  Linda Safran. Heaven on Earth: Art and the Church in Byzantium. ISBN 0-271-01670-1. Page 127.
↑  Banister Fletcher's A History of Architecture (ed. by Dan Cruickshank). Architectural Press, 1996. ISBN 0-7506-2267-9. Page 310.
קשת הזווית של הכנסייה
אחד הפסיפסים במנזר - ישו רוחץ את רגלי השליחים לפני הסעודה האחרונה
פסיפס לוקאס הקדוש
מזרקה (דושאן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  מרסל דושאן 
 תאריך יצירה:  1917 
 טכניקה וחומרים:  צבע שמן, חרסינה 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  48 ס״מ 
 גובה:  36 ס״מ 
 עומק:  61 ס"מ
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  T07573 (גלריית טייט) 
 מיקום:  Mondongo
 
"מזרקה" ("Fountain") היא פסל "רדי מייד" שיצר הפסל הצרפתי מרסל דושאן בשנת 1917.
"מזרקה" היא משתנה עשויה חרסינה לבנה בגודל של 23.5 ס"מ על 18 ס"מ ובגובה של 60 ס"מ, עליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה "R. Mutt, 1917". דושאן הסביר כי החתימה על המשתנה מתייחסת הן לשם חנות החברה, "J.L. Mott Iron Works", ששכנה בבית מס' 118 בשדרה החמישית שבניו יורק, והן לדמות בקומיקס בשם "Mutt and Jeff".
העבודה הוצגה לראשונה ב"תערוכת העצמאות" (the Independents show) בשנת 1917, כשהיא מוצבת על כן. היצירה המקורית אבדה לאחר התערוכה ולא הוצגה לאחר מכן. בשנת 1953 הציג דושאן העתק (רפליקה) של העבודה, בתערוכה קבוצתית של תנועת דאדא, בגלריית סינדי ג'ניס (Sindey Janis Gallery) בניו יורק (15 באפריל - 9 במאי). דושאן, שארגן את התערוכה, הציג את העבודה כשהיא תלויה מעל משקוף דלת. העתקים נוספים נוצרו בשנת 1964 על ידי ארטורו שוורץ, באישורו של דושאן.
עבודה זו, בסוגת אמנות ההלם, נחשבת לאחת מן העבודות המורכבות ביותר באמנות המודרנית, כיוון שהיא נראית כחסרת תוכן ממשי. היא גורמת לצופה לשאול "מהי אמנות?" או "מה ראוי להיות אמנות?". הדרך שבה דושאן בחר לעשות זאת היא בעזרת המושג "רדי מייד", שמשמעותו היא לקיחת עצם מן המוכן והפיכתו ליצירת אמנות. בכך מבטל דושאן את ההנחה כי השיפוט העיקרי של יצירת אמנות הוא בטיפול האמנותי בה, כלומר ב"מגע היד" של האמן. האסתטיקה של יצירות "רדי מייד" מצביעה דווקא על "המחשבה האמנותית" כאלמנט החשוב ביותר ביצירתה של אמנות. רעיון זה נתפש בעיני ציבורים שונים כנלעג, דבר המועצם על ידי השימוש המכוון של דושאן דווקא במשתנה ציבורית וכינויה "מזרקה", תוך ערעור על המושג המקובל של מהי "מזרקה". מאחר שמדובר ב"משתנה" - המזרקה היא בעצם הצופה ביצירה, ולא היצירה עצמה.
החלפת העבודה המקורית בהעתקים יוצרת מעין שיבוש של התפיסה האמנותית המקורית של העבודה כ"רדי מייד". דושאן דאג לייצר את המשתנה בייצור מיוחד, שכן ייצור דגם המשתנה במפעל המקורי הופסק. שיבוש זה גם חושף את האשליה המרקסיסטית של שיבוש ערך החליפין של העבודה המקורית. כעת היא נתפשת שוב כמוצר אמנותי גבוה בעל ערך חליפין. על פי השערה שהעלה חוקר האמנות ג'יימס לג'יו, שהשווה את צילום המשתנה המקורית לקטלוגים של חברות לכלים סניטריים, המשתנה המקורית לא הייתה כלל מתוצרת חברת "Mutt", אלא מתוצרת חברה אחרת (כנראה משתנה מדגם "Bedfodshire" מתוצרת חברת "A. Y. MacDonald Company).
העתקים של העבודה נמצאים במוזיאונים שונים בעולם, בהם גם במוזיאון ישראל, במוזיאון פילדלפיה לאמנות ועוד.
הערות שוליים

↑  ראו: Leggio James (ed.), High & Low, Moma, New York, 1990, pp. 274-275.
↑  ראו: Leggio James (ed.), High & Low, Moma, New York, 1990, pp. 276-277.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415203205171  GND: 4570648-7  LCCN: n98092977  VIAF: 182379309   WorldCat (עם VIAF): 182379309