stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקלט אנדרסון
ייצור ושימוש בזמן המלחמה

מקלט האנדרסון הראשון הוקם בגינה באיזלינגטון, לונדון ב-25 בפברואר 1939. בתקופה של כחצי שנה בין זמן זה לבין פרוץ המלחמה בספטמבר אותה שנה, יוצרו וחולקו כ-1.5 מיליון מקלטי אנדרסון לאנשים שהתגוררו באזורים שהיו צפויים לסבול מהפצצות, כמו לונדון ומרכזי ערים נוספות. עד סוף המלחמה יוצרו והוקמו עוד כ-2.1 מיליון מקלטים מסוג זה. סה"כ הותקנו כ-3.6 מיליון מקלטי אנדרסון.
מקלטי אנדרסון תוכננו לאכלס עד שישה אנשים. העיקרון המנחה להגנה היה שימוש בלוחות מעוקלים וישרים העשויים מברזל גלי מגולוון, כדי לבנות מקלט בצורת U הפוכה. שישה לוחות מעוקלים חוברו יחד בחלק העליון ויצרו את החלק העיקרי של המקלט, בצורה מעוגלת. שלושה לוחות ישרים הרכיבו כל אחד משני הצדדים, והחזית ואחורי המקלט הורכבו משני לוחות כל אחד. סך הכול היו כ-14 לוחות. ברצפה הותקן בור ניקוז קטן שמטרתו הייתה למנוע את הצפת המקלט במי גשם, אם יחלחלו לתוך המקלט. ממדי המקלט היו: גובה 1.8 מטרים, רוחב 1.4 מטרים, אורך 2 מטרים. המקלטים היו קבורים בעומק 1.2 מטרים לפחות, ומכוסים באדמה מעל הגג בעובי של לפחות 40 סנטימטרים. במקרים מסוימים הותקנו המקלטים בתוך בתים של אנשים וכוסו בשקי חול.
מקלטי אנדרסון יוצרו בשיטת בנייה טרומית ותוכננו כך שיהיה קל להרכיב אותם ללא ידע מקצועי. חלק מהמקלטים נבנו בהרכבה עצמית בידי בעלי הבתים עצמם או בסיוע שכנים. במקרים אחרים שילמו לפועלים כדי שירכיבו אותם. מבנה המקלטים היה חזק מאד, במיוחד מול כוח דחיסה שהופעל על ידי פצצות שפגעו בסמוך. המבנה הגלי שלהם תרם לחוזקם.
יעילות מקלטי אנדרסון הייתה מוגבלת ממספר סיבות. הם סיפקו הגנה נגד פצצות הדף רק אם היו קבורים למחצה באדמה, ולכן הם נטו להיות חשוכים, קרים ולחים. באזורים נמוכים הם נטו להיות מוצפים במים לאחר גשמים. כמו כן היה קשה לישון בהם בגלל בעיות צפיפות ורעש ההפצצות.
חלק מהמשפחות ישנו במקלטי אנדרסון בכל לילה, אבל רוב האנשים נכנסו אליהם רק לאחר השמע צופרי ההזעקה, ולפעמים אנשים פשוט נשארו בביתם. הממשלה המליצה על לקיחת מסמכים חשובים למקלט אבל אנשים נטו לשכוח זאת כשקמו באמצע הלילה. תושבים אחרים העדיפו את תחנות הרכבת, אף שהן היו רחוקות יותר מביתם וסבלו גם הן מצפיפות. בעיה נוספת שהגבילה את השימוש במקלטים הייתה שלאנשים רבים באזורים המתועשים יותר של אנגליה לא היו גינות בהן יכלו להקים מקלטים. סקר שנערך בנובמבר 1940, מצא כי 27% מתושבי לונדון השתמשו במקלטי אנדרסון, 9% ישנו במקלטים ציבוריים ו-4% לנו בתחנות הרכבת. שאר האנשים לנו בביתם או עבדו במשמרות לילה בתפקידים שונים (תעשייה, כיבוי אש, פקחים בטיחות נגד הפצצות, צוותי נ"מ וכו'). אלו שישנו בביתם חשו שאם נגזר עליהם למות עדיף למות בתנאים נוחים.
האבזור הפנימי היה נתון לשיקול דעתו של בעל המקלט ולכן היו שינויים נרחבים בנוחות. הממשלה הפיצה סרטונים וחוברות הוראות כיצד לאבזר את המקלט בצורה חכמה יותר - הכנת עצמית של דרגשים לשינה ל-6 אנשים, באמצעות מסגרת עץ ורשתות ברזל, הכנת מתקן חימום מנר ושני עציצי חרס, ושמירה על תה חם בבקבוק זכוכית מצופה עטוף בבד.
משפחות ניסו לייפות את המקלטים בצורות שונות. על האדמה שכיסתה את המקלטים נשתלו ירקות ופרחים, ונערכו גם תחרויות של המקלט הירוק ביותר בכל שכונה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פעלו הרשויות לאיסוף ופרוק המקלטים. בגלל מספרם הרב, הרשויות ביקשו מהתושבים לפרק אותם בעצמם ולהכין אותם לאיסוף. מי שבחר בכך יכל לרכוש את המקלטים מהממשלה (במידה ולא עשה זאת במהלך המלחמה) במחיר נמוך של 15 שילינג למקלט רגיל ובמחיר לירה שטרלינג למקלט גדול.
בשל מספרם הרב וחוזקם, מקלטי אנדרסון רבים קיימים עד עצם היום הזה. חלק ממקלטים הוצאו מהאדמה לאחר המלחמה והומרו לבקתות אחסון המשמשות לצורכי גינון.
בתרבות

המקלטים מוזכרים בספר "חנות הספרים האחרונה של לונדון".
הערות שוליים

↑  Anderson shelter, Readly
↑  תכניות להגנה מהתקפות אוויר, הצופה, 22 בדצמבר 1938
↑  Millions to be spent on British A.R.P, פלסטיין פוסט, 23 בדצמבר 1938
1 2 3 4 5 6 7 8 9  היסטוריה, אתר andersonshelters.org.uk
↑  Your Anderson Shelter This Winter (1940), נבדק ב-2024-02-24
מקלט אנדרסון נותר שלם כאשר הבניינים לצידו הרוסים לגמרי, לונדון 1941
הדסה טל

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בת 72 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  הדסה נורנברג 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  שירה 
 בן או בת זוג:  חיים טל 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס לאה גולדברג (2000) 
 hadassatal.com
 
הדסה טל (נולדה ב־1953 וגדלה בתל אביב) היא משוררת ישראלית וד"ר לספרות השוואתית.
ביוגרפיה

טל החלה לפרסם משיריה בכתב העת 'חדרים'. שירה "בי אדוני" הולחן על ידי דורי פרנס, ובשנית על ידי עדי רנרט עבור השחקנית לאורה ריבלין (פרויקט מפעל הפיס לתרבות ואמנות 'שירים באורמלא'). קולאז'ים משיריה הולחנו לקול, פסנתר וגונגים טיבטיים על ידי נעה בלאס, והוקלטו בקולה של אתי בן-זקן.
שיריה נכללו בכוריאוגרפיות, והועלו ב'פסטיבל אשה', ו'מחול אחר' (מרכז סוזן דלל 2006), ולהקת המחול רנה שיינפלד (2008, 2011).
זכתה בפרס לאה גולדברג לשירה לשנת 2000.
בשנת 2003 הקימה ואצרה את הגלריה לאמנות ע"ש בלה ושמחה נורנברג, באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2007–2009 הייתה חברה בבית מדרש "כנה" בירושלים, ובמקביל השתלמה בהוראת יוגה.
הדסה טל נשואה לפרופ' חיים טל ולהם שתי בנות.
ספריה

קולות (ספריית פועלים, 1999)
שיר ערש לתינוק שכמעט (הוצאת כרמל, 2005, ראה אור עם רישומיו של האמן מנשה קדישמן)
קפה נואר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, יצא לאור בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב)
לוּ באתי ציפור (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010)
אריסטיד מאיול

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1861 בניולס-סור-מר,  חבל רוסיון, צרפת (האימפריה הצרפתית השנייה) 
 פטירה:  27 בספטמבר 1944 (בגיל 82) צרפת של וישי 
 שם לידה:  Aristide Bonaventure Jean Maillol 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אקדמיית קולארוסי 
 תחום יצירה:  פיסול, ציור 
 זרם באמנות:  תנועת הנאבי, סימבוליזם 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום, אלכסנדר קבנל 
 יצירות ידועות:  Flore, L'Air, Action Enchained 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
בניול-סיר מר, כפר הולדתו של מאיול, מראה מהים
אריסטיד בונאוונטור ז'אן מאיול או אריסטידס בונאוונטורה ז'ואן מאיול (בצרפתית: Aristide Bonaventure Jean Maillol, ‏ 8 בדצמבר 1861 – 27 בספטמבר 1944) היה פסל, צייר, יוצר גובלנים ורשם צרפתי ממוצא קטלאני.
קורות חיים > ילדותו וצעירותו

אריסטיד מאיול נולד בשנת 1861 כילד הרביעי מבין חמשת הילדים של רפאל מאיול (1877-1825) וקאתרין לבית רוּז'ה (Rougé). אביו היה סוחר בדים ובעל כרם בכפר בניולס-סיר-מר ברוסיון שבקצה הדרום-מזרחי של צרפת. כפר זה נמצא במפגש שבין מרגלות הרי הפירנאים ובין הים התיכון, קרוב לגבול בין צרפת ובין ספרד. בבית דיברו קטלאנית. שם המשפחה "מאיול" משמעותו בשפה זו "יין צעיר". האב התמסר לעסקיו באלג'ריה לשם נסע לעיתים קרובות. הייתה לו שם אחות שניהלה חנות טקסטיל. האם, שעבדה כמוכרת בחנות בגדים, כרעה תחת העומס של גידול שלושת ילדיה הראשונים לבדה. לעזרתה באו אחיותיה, קלר ולוסי הרווקה שדאגו במיוחד לאריסטיד הקטן. הושיט יד גם אבי בעלה, ימאי לשעבר, שככל הנראה, עסק בצעירותו בהברחות סחורות בין ספרד ובין צרפת.
בבית הספר העממי בכפר נראה הילד מצייר תכופות ושוקע בחלומות. לא אהב כל כך לשחק עם ילדים אחרים אלא העדיף לאסוף לבדו פרפרים וחרקים מן הכרם או שדפים בחוף הים.
בגיל 12, אחרי שסיים את בית הספר העממי, עבר אריסטיד ללמוד בפנימיה במכללה קתולית "סן לואי דה גונזאג" בעיר פרפיניאן, 30 ק"מ מרחק מבניולס. הדבר היחיד שמשך עיניינו באותו בית ספר היה שיעורי הציור של מורה ממוצא פולני, היאסנט אלשימוביץ'. בגיל 13 צייר מאיול את ציוריו הראשונים בצבע שמן La Passe d'Ouve - המתאר את מפרץ הנמל בניול וכן סוס הדוהר מעל הר געש.
בגיל 15, בשנת 1877, מותו המוקדם של האב בעקבות מחלה ממושכת, צימצם באופן משמעותי את פרנסת המשפחה להכנסות שהופקו מהכרם, אבל גם אלה נפגעו כעבור שנתיים, מנזקי הפילוקסרה. כשבשנת 1879 סילקו אותו הכמרים מבית הספר, שב מאיול לכפרו נחוש בדעתו להיות צייר. אחרי זמן מה הוא חזר לפרפיניאן אל מורו לשעבר, אלשימוביץ', שלימד שיעורי ציור במוזיאון היאסנט ריגו בעיר. כשסבר מאיול כי מיצה את השיעורים, ביקש מהמורה רשות לראות את אוספי המוזיאון, אך נתקל בסירוב, מה שהעכיר את היחסים ביניהם. אחרי שכנועים רבים, הסכימה דודתו לוסי, להעניק לו הקצבה חודשית לצורך לימודי אמנות בפריז הרחוקה. בהמשך הסכימה גם הנהלת המחוז הפירנאים המזרחיים לממן לו מלגה שנתית קטנה עד שנת 1892.
מאיול חי בפריז בתנאי דלות, ונכשל פעמים חוזרות במבחני הכניסה לבית הספר לאמנויות יפות. בחר אז להשתתף כסטודנט-חוץ בשיעוריו של ז'אן-לאון ז'רום שלימד על יצירות אמנות עתיקות. ז'רום ייעץ לו בקרירות שינסה קודם ללמוד ב"בית הספר לאמנויות הקישוט". החל משנת 1883 נרשם מאיול במחלקת הפיסול של בית הספר הזה ורכש בו מיומנויות שבאו לידי ביטוי מאוחר יותר בקריירה שלו כפסל. באותה תקופה התגורר בתנאי עוני ב Rue des Vertus. סבל לא פעם מתת-תזונה וממחלת פרקים והתאשפז מספר פעמים בבתי חולים.
ב-1885 מאיול התקבל סוף סוף לבית הספר לאמנויות יפות והיה לתלמידם של אלכסנדר קבנל (1889-1823) וז'אן פול לוראן. מכיוון שלא זכה להערכתו של ז'רום עבר לקבל שיעורים אצל אדולף איבון שלימד ציורי עירום. כפי שהתוודע לאשיל לוז'ה איבון "החזיר אותו לדרך הישרה". בהמשך השתלם גם בעיצוב טאפטים וגובלנים.
מאיול הסתייג מהסגנון האמנותי האקדמי ששלט בבית הספר לאמנויות.
הפסל המפורסם אנטואן בורדל עזר לו ב-1889 לצאת מקשיים כספיים.
קורות חיים > הקריירה האמנותית

אחרי שראה במוזאון קלוני את שטיחי הקיר הגבירה והחד-קרן פתח סדנת שטיחי קיר בכפר הולדתו. באותה תקופה הכיר את קלוטילד נרסיס, שהייתה לבת זוג ולמודל הראשון שלו בפיסול.
בהשפעת ידידו החדש, הצייר פול גוגן, שאותו פגש ב-1892 חיפש מאיול את דרכו האישית.
בתיווכו של גוגן התיידד עם חסידי אסכולת הנאבי שבראשות אדואר ווייאר, פייר בונאר ומוריס דני. העריץ מאוד את יצירותיו של פייר פובי דה שאבאן
שנת 1900 נחשבת לפרשת דרכים בקריירה האמנותית שלו. אז המציא מאיול רפרטואר של צורות, שהקדימו את פסליו העתידיים. פסליו הראשונים מעץ, ואחר כך עבודותיו בטרקוטה וחימר,"ונוס" או "המתרחצות" בעמידה, כפופות או "המסתרקות",. מזכירים את הפיסול היווני הארכאי.
הסופר אוקטב מירבו והפסל אוגיסט רודן שביקרו בשנת 1902 את תערוכתו של מאיול בגלריית וולאר, התרשמו משלמות הצורות של הפסל "לדה". מירבו רכש אותה לעצמו. לפי עדותו של מירבו, רודן, לקח ערב אחד בידיו, בבית הסופר, פסלון שיצר מאיול,
ותוך כדי התבוננות בו ומישושו, אמר: "מאיול הוא פסל גדול ברמה של הגדולים ביותר... יש בה, אתה רואה, בחתיכת הברונזה הזאת, מופת לכולם - גם בשביל האמנים הוותיקים וגם עבור המתחילים הצעירים...שמחתי לראות אותה... אם למילה "גאון", שמדביקים אותה בצורה בלתי הולמת לכל כך הרבה אנשים, יש לה עדיין משמעות, זה בדיוק כאן... כן, למאיול יש את זה, גאונות הפיסול,... צריך להיות מרושע או בור מאוד, כדי לא להכיר בה. וכמה ביטחון יש בטעמו! ...כמה חוכמת חיים, בפשטותו!... מה שניתן להעריץ אצל מאיול, הנצחיות שיש בו,  בטוהר, בבהירות, בזוך של מלאכת ידו ושל חשיבתו..." ותוך כדי שהחזיר, בדחילו ורחימו, את הפסלון למקומו, הוסיף רודן עם חיוך על שפתיו ,שביטא את כל האושר שבהוקרת הכישרון הזה, שמי יותר ממנו, יהיה מסוגל להבין את מיומנותו , את שלמותו הטכנית ולחוש בו את הרטט העצום של החיים:"אני שקט בנוגע לעתידו של אדם כמוהו..."
.
מכאן והלאה הקדיש מאיול את עצמו במשך ארבעים שנה לפיסול בלבד. את פסלו הגדול הראשון מאבן "שלווה" (Sérénité) (1905) רכש האספן הגרמני קראל ארנסט אוסטהאוס בשביל הווילה שלו בהוהנאגן.
הנושא המועדף עליו היה העירום הנשי כאידיאל של יופי פלסטי: דמויות הנשים שעיצב הן חזקות, חסונות, גדולות, ברוח קלאסית כפי שיכול היה לראות בביקורו ביוון בשנת 1908. סגנונו מנוגד בסטטיות ובפורמליזם שלו ליצירותיו של אוגוסט רודן.
ב-1904 הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז. ב-1905 התפרסם בפסלו "ים התיכון" שהוצג גם כן בסלון הסתיו.
קורות חיים > גלריה

Désir - תשוקה 1907, ,תבליט גבוה בעופרת, מוזיאון ד'אורסה, פריז.
Danseuse - רקדנית 1896, תבליט שקוע בעץ
Baigneuse -0 מתרחצת 1902, תבליט בגבס, מוזיאון ד'אורסה, פריז.
Mme Henry Clemens van de Velde- גברת אנרי קלמנס ואן דה ולדה c. 1899, המוזיאון לאמנות קלאסית במוז'ן, מחוז האלפים הימיים
קורות חיים > מותו וחרושת השמועות סביבו

לפי מקורות רשמיים ב-15 בספטמבר 1944 מאיול נפצע קשה בתאונת דרכים, בעת שנסע במכוניתו של רופא בשם ניקולו (Nicolau). בעת סופה הרכב סטה מן המסלול והתהפך. מאיול נפטר בעקבות תאונה זו ב-27 בספטמבר 1944.
לפי מקורות מן החוגים הימניים ונוסטלגיים של המשטר וישי, המצטטות עדות של צייר בשם ריי טיאלייה, מאיול הוצא להורג על ידי חברים קומוניסטים של תנועת ההתנגדות הצרפתית בגלל קשריו עם הכובשים הגרמנים, ובמיוחד ידידותו עם ארנו ברקר, פסל רשמי של המשטר הנאצי. לפי מקורות אלה מאיול הועלה על רכב והובל ליער פונטנבלו. שם בוימה תאונה על ידי הפלת עץ על המכונית שבו נמצא והוא נהרג במקום.
עשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1964 הרשויות ארגנו לו הלווייה ממלכתית.
חייו הפרטיים

מאיול היה נשוי לקלוטילד לבית נרסיס ו. בנם היחיד בשם לוסיין מאיול נקרא אולי לזכרה של הדודה לוסי שגידלה את האמן בילדותו.
בעשור האחרון לחייו חי מאיול עם המודל שלו דינה ויירני בקשר אפלטוני.
חייו הפרטיים > שוד יצירותיו על ידי גרמניה הנצאית

בזמן הכיבוש הנאצי בצרפת עשרות יצירות של מאיול הוחרמו על ידי הארגון ERR או
"כוח המשימה רייכסלייטר רוזנברג" שהתמחה בשדידת יצירות אמנות.

בסיס הנתונים לגבי הארגון ERR ספר 30 יצירות, בעוד קרן האמנות האבודה בגרמניה הזכיר 33 יצירות של מאיות שנשדדו על ידי גרמניה הנאצית.
בסיס הנתונים במוזיאון להיסטוריה במינכן ציין 13 יצירות שנמצאו בנקודת האוסף המרכזי במינכן. פסלו "הראש של פלורה" נמצא בסליק של האספן הגרמני קורנליוס גורליט, בן של סוחר האמנות של היטלר, הילדברנד גורליט.
עם האספנים היהודים שנשדדו מיצירות של מאיול נמנו הוגו סימון, אלפרד פלכטהיים ואחרים.
הנצחה

1995 - מוזיאון מאיול בפריז, ברחוב גרנל 61-59, ברובע 7 - הוקם על ידי דינה ויירני ונחנך על ידי הנשיא מיטראן
מוזיאון מאיול בכפר הולדתו, בניול-סיר-מר, ממוקם בביתו "לה מטרי" (La Métairie) שבו התגורר החל משנת 1910
1964 - דינה ורני הקימה את קרן "דינה ויירני-אריסטיד מאיול" להנצחת מפעל חייו של האמן. מיוזמת שר התרבות אנדרה מאלרו, 18 מפסלי נשים בברונזה מאת מאיול שנתרמו על ידי דינה ויירני, הוצבו באופן קבוע בחלק המזרחי של גני טילרי בפריז, בגן קארוסל. אחרי שיפוץ המוזיאון גראן לובר, בשנת 1996 הפסלים הוחזרו למקומותיהם.
יצירות

Idea אידיאה 1900
Ile de France איל-דה-פראנס 1901
Leda לדה 1902
La Méditerranée 1905
1911 פלורה - במוזיאון לאמנות מערבית במוסקבה
Pomona 1912 פומונה
1912-1925 אנדרטה לסזאן,
1930 ונוס עם שרשרת - במוזיאון לאמנות "קונסטהאוס" בציריך
1938-1936 - שלוש נימפות בגלריית טייט בלונדון
יצירות > גלריה

טורסו (1911)
הנימפה המרכזית מבין שלוש הנימפות
עירום שט (1939)
הנהר (1938-43)
טורסו של פסל בקיץ
תרגיל על הר
הנהר, בקונסטהאלה בהמבורג Hamburg
הערות שוליים

↑  Russel T.Clement etc עמוד 491
↑  Ryozo Himino פרק 1
↑  L'ABCdaire de Maillol
↑  Ryozo Himino
↑  Ryozo Himino
↑  Ryozo Himino
↑  Ryozo Himino
↑  Russel T.Clement etc עמוד 492
↑  L'ABCdaire de Maillol עמוד 116
↑  L'ABCdaire de Maillol עמוד 58
↑  Russel T. Clement etc
↑  אתר אוניברסיטת לה אוור - הוועד לפעולה חברתית ותרבותית
↑  באתר ימני לאומני קטלאני
↑  Ryozo Himino פרק 1
↑  במבצע רוזנברג
↑   בסיס נתונים במוזיאון במינכן
↑  הוצב בברצלונה לרגל המשחקים האולימפיים ב-1992.
↑  כרזה בתערוכה לאמנות אוונגרדית בהמבורג 1933-1890: ”
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279858705171  PLWABN: 9810690935605606  AAG: 1918  AGSA: 3406  BIBSYS: 90736943  BNE: XX1072768  BnF: cb11913991d (data)  CANTIC: a10393420  CiNii: DA01073688  GND: 118730274  ISNI: 0000 0001 0854 4692  KulturNav: 69234718-de79-4439-876f-dbd52a6a88be  LCCN: n80015568  LNB: 000055378  Léonore: 242666  MusicBrainz: c55b60b7-72d8-404c-88ba-f0ee2c456e3a  NDL: 00448547  NGV: 730  NKC: jn19990005315  NLA: 35202089  NLG: 133725  NSK: 000284072  NTA: 06950251X  PIC: 16880  RERO: 02-A003551852  RKD: 52024  SELIBR: 331352  SNAC: w6g44rm7  SUDOC: 027273520  Trove: 862897  ULAN: 500001596  VcBA: 495/138842  VIAF: 14228   WorldCat (עם VIAF): 14228
סדר מילים נושא-נשוא-מושא

בטיפולוגיה לשונית, נושא–נשוא–מושא (SVO) הוא מבנה של משפט שבו הנושא מגיע ראשון, הנשוא שני ומושא שלישי. ניתן לסווג שפות לפי הסדר הכי נפוץ של חלקי דיבור אלו במשפטים לא מסומנים (כלומר, משפטים שבהם לא נעשה שימוש בסדר מילים חריג להדגשה). עברית מודרנית כלולה בקבוצה זו. דוגמה למשפט מסוג זה בעברית היא "יונתן אכל תפוזים".
| סדר | דוגמה | שימוש | שפות |
| --- | --- | --- | --- |
| נושא-מושא-נשוא (SOV) | "יונתן תפוזים אכל." | 45% | אבזית, אבחזית, אדיגית, איינו, אמהרית, יוונית עתיקה, אכדית, ארמנית, אווארית, איימרה, אזרית, במבארה, בסקית, בנגלית, בורמזית, בורושסקי, צ'וקצ'י, עילמית, הינדוסטנית, חתית, הופי, הונגרית, איטלמן, יפנית, קברדינית, קוריאנית, כורדית, לטינית, טיבטית, מלאיאלאם, מנצ'ורית, מונגולית, נאוואחו, נפאלית, ניבחית, אורומו, פאלי, פשטו, פרסית, קצ'ואה, סנסקריט, סינהלית, טמילית, טלוגו, תיגרינית, טורקית, יוקאגיר |
| נושא-נשוא-מושא (SVO) | "יונתן אכל תפוזים." | 42% | ערבית מדוברת, סינית, אנגלית, צרפתית, האוסה, עברית מודרנית, אינדונזית, איטלקית, קשמירית, מלאית, יוונית מודרנית, פורטוגזית, ספרדית, סוואהילית, תאית, וייטנאמית |
| נשוא-נושא-מושא (VSO) | "אכל יונתן תפוזים." | 9% | ערבית ספרותית, שפות ברבריות, עברית מקראית, עברית משנאית, ארמית, פיליפינית, געז, אירית, מאורית, גאלית סקוטית, טונגאית, ולשית |
| נשוא-מושא-נושא (VOS) | "אכל תפוזים יונתן." | 3% | שפות אלגונקוייאניות, שפות אראוואק, שפות אוסטרונזיות, שפת קאר, צ'ומאש, שפת פיג'י, מלגשית, שפות המאיה, שפות אוטו-מנגואניות, קקצ'י, שפות סאלישניות, טרנה |
| מושא-נשוא-נושא (OVS) | "תפוזים אכל יונתן." | 1% | הישקאריינה, אוררינה |
| מושא-נושא-נשוא (OSV) | "תפוזים יונתן אכל." | 0% | טובאטי, ווראו |
מידע על שכיחות סדר מילים בשפות מסקר שנערך על ידי ראסל טומלין בשנות ה־80
נושא-נשוא-מושא (SVO) הוא הסדר השני בשכיחותו לפי מספר השפות הידועות, אחרי נושא-מושא-נשוא (SOV). ביחד, SVO ו-SOV מהווים יותר מ-87% מהשפות בעולם.
תכונות

שפות נושא–נשוא-מושא מציבות כמעט תמיד פסוקיות לוואי אחרי שם העצם שהן משנות ומילות קישור שמשפיעות על פעלים לפני האיבר ששונה. יוצאות הדופן הראויות לציון הן מבחר השפות הסיניות.
חוץ ממספר שפות נושא-נשוא-מושא הקיימות במערב אפריקה, הרוב המכריע של שפות אלו, כגון אנגלית, ממקם מיליות יחס לפני צירופים שמניים.
רוב שפות הנושא-נשוא-מושא מציבות יחסת שייכות אחרי שם העצם, אך מיעוט משמעותי, כולל שפות ה-SVO הנ"ל של מערב אפריקה, שפות המונג-מין, חלק מהשפות הסינו-טיבטיות, ושפות אירופאיות כמו שוודית, דנית, ליטאית ולטבית ממקמות את יחסת השייכות לפני שם העצם (כפי שניתן היה לצפות משפת נושא-מושא-נשוא).
לשפות נושא-נשוא-מושא שאינן אירופאיות יש בדרך כלל נטייה חזקה למקם שמות תואר, כינויי רמז וספרות אחרי שמות העצם שהם משנים, אבל סינית, וייטנאמית, מלזיה ואינדונזית מציבות ספרות לפני שמות עצם, כמו באנגלית.
שפות יוצאות דופן

דוגמה לסדר נושא-נשוא-מושא באנגלית היא:
(אנדי אכל דגני בוקר).
בשפה אנליטית כגון אנגלית, סדר נושא–נשוא-מושא הוא יחסית קבוע מכיוון שהוא הקובע איזה חלק במשפט הוא הנושא ואיזה הוא הנשוא, ובלעדיו ייתכנו מספר פירושים שונים למשפטים ("הכלב נשך את אנדי" ו"אנדי נשך את הכלב" פירושם שני דברים שונים לחלוטין, בעוד שבמקרה של "נשך את אנדי הכלב", ייתכן שיהיה קשה לקבוע אם זה משפט שלם או משפט חלקי שבו "אנדי הכלב" המושא והנושא חסר/מרומז). לעומת אנגלית, בעברית מודרנית (שהיא יותר אנליטית מעברית מקראית, אבל פחות מאנגלית) המקרים בהם יכול להתקיים בלבול כתוצאה מחוסר סדר הם מעוטים יותר אבל עדיין קיימים.
המצב מורכב יותר בשפות שאין להן סדר הדוק של נשוא ומושא שנכפה על ידי הדקדוק שלהן, לדוגמה רוסית, פינית, אוקראינית או הונגרית. כאן, הסדר מוחלט דווקא על ידי הדגשה. רוסית מאפשרת שימוש בנושא, נשוא ומושא בכל סדר ו"מערבבת" חלקים על מנת להעביר בכל פעם משמעות הקשרית שונה. לדוגמה, "любит она его" (אוהבת היא אותו) עשוי לשמש כדי לציין "היא מתנהגת כך כי היא אוהבת אותו", או "его она любит" (אותו היא אוהבת) משמש בהקשר "אם תשים לב, אתה תראה שהוא זה שהיא באמת אוהבת". דוגמה נוספת היא "его любит она" (אותו אוהבת היא) עשוי להופיע בנוסח "אני מסכים שהחתול הוא אסון, אבל מאז שאשתי מעריצה אותו ואני מעריץ אותה. ...". ללא קשר לסדר, ברור ש"его" הוא האובייקט מכיוון שהוא ביחסת מושא ישיר (Accusative case).
בפולנית, סדר נושא-נשוא-מושא הוא בסיסי במשפט חיובי, וסדר אחר משומש כדי להדגיש חלק כלשהו ממנו או כדי להתאים אותו להקשר רחב יותר. לדוגמה, "Roweru ci nie kupię" (אני לא אקנה לך אופניים), "Od piątej czekam" (אני מחכה מחמש).
בטורקית, שימוש בנושא-מושא-נשוא נחשב לרגיל אבל לפעמים ניתן להשתמש בנושא-נשוא-מושא כדי להדגיש את הפועל. לדוגמה, "John terk etti Mary'yi" (מילולית: "ג'ון/עזב/מארי": ג'ון עזב את מארי) היא התשובה לשאלה "מה עשה ג'ון עם מארי?" במקום המשפט הרגיל [SOV] "John Mary'yi terk etti" (מילולית: ג'ון/מארי/עזב ).
גרמנית והולנדית מציגות את הסדר נושא-נשוא-מושא בחלק מהאיברים העיקריים, אבל הן בעצם שפות בהן הנשוא שני, ולא שפות הנתונות לסדר הספציפי של נושא-נשוא-מושא. יש להן סדר נושא-מושא-נשוא במשפטים משועבדים, כפי שניתן בדוגמה הראשונה למטה. דוגמה 2 מציגה את ההשפעה של סדר בו הנשוא שני: חלק הדיבור הראשון בפסוקית לא חייב להיות הנושא כאשר הוא בא לפני הנשוא.
"Er weiß, dass ich jeden Sonntag das Auto wasche."/"Hij weet dat ik elke zondag de auto was." (גרמנית והולנדית בהתאמה: "הוא יודע שאני שוטף את המכונית כל יום ראשון, מילולית: "הוא יודע שאני כל יום ראשון את המכונית שוטף".) בהשוואה למשפט הפשוט "Ich wasche das Auto jeden Sonntag."/ "Ik was de auto elke zondag.", "אני שוטף את המכונית כל יום ראשון".
"Jeden Sonntag wasche ich das Auto."/"Elke zondag was ik de auto." (גרמנית והולנדית בהתאמה: "בכל יום ראשון אני שוטף את המכונית", מילולית: "בכל יום ראשון שוטף אני את המכונית"). המשפט "Ich wasche das Auto jeden Sonntag"/"Ik was de auto elke zondag" ניתן לתרגום מושלם לעברית בתור "אני שוטף את המכונית כל יום ראשון", אבל ההעברה של שם הפועל ללפני הפועל/הנשוא יוצרת מבנה ששונה מהמבנה הרגיל בעברית.
ראו גם

סדר מילים נושא-מושא-נשוא
סדר מילים מושא-נושא-נשוא
סדר מילים מושא-נשוא-נושא
סדר מילים נשוא-מושא-נושא
סדר מילים נשוא-נושא-מושא
הערות שוליים

↑  צ'רלס מאייר, Introducing English Linguistics, Cambridge University Press, 2010. (באנגלית)
↑  ראסל טומלין, Basic Word Order: Functional Principles, לונדון: Croom Helm, 1986, עמ' 22, ISBN 9780709924999. (באנגלית)
↑  דוד קריסטל, The Cambridge Encyclopedia of Language (2nd ed.), קיימברידג': Cambridge University Press, 1997, ISBN 0-521-55967-7. (באנגלית)
↑  מת'יו ס. דרייר, Order of Genitive and Noun, The World Atlas of Language Structures Online (באנגלית)
↑  דנה ביילץ, Polish, an Essential Grammar, ראוטלג', 2007, עמ' 272. (בפולנית)
↑  מסד הנתונים WALS מתייחס לגרמנית כשפה חסרת סדר בסיסי קבוע, ראה WALS פרק 81 (באנגלית)
קונסטנצה (מחוז)

| --- | --- |
סמל קונסטנצהסמל קונסטנצה

 מדינה:  רומניה רומניה
 רשות מחוקקת:  Constanța County Council 
 בירת המחוז:  קונסטנצה 
 שטח:  7,071 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  655,997 (1 בדצמבר 2021)
 קואורדינטות:  44°16′N 28°19′E﻿ / ﻿44.27°N 28.31°E﻿ / 44.27; 28.31 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.cjc.ro
 he
 
מיקום המחוז קונסטנצה ברומניה
מחוז קונסטנצה (ברומנית: Județul Constanța) הוא מחוז של רומניה בחבל דוברוג'ה בקצה הדרום-מזרחי של מדינה זו, על חוף הים השחור.
המחוז נקרא לפי שם עיר הנמל קונסטנצה שהיא בירת המחוז.
המחוז קונסטנצה הוא המחוז עם האחוז הגדול ביותר של תושבים עירוניים ברומניה (69.76%). מתוך אוכלוסייה של 769,666 תושבים, 536,910 חיים בערים (1.7.2015).המחוז קונסטנצה עומד במקום החמישי בין מחוזות רומניה לפי תרומתו ל-תמ"ג, דהיינו 21,73 מיליארדים ליי.
שטחו הוא 7,071 קמ"ר, מה שמהווה 2.97% משטח רומניה. הוא במקום השמיני בין המחוזות לפי השטח, ובמקום החמישי לפי מספר תושביו.
מיקום גאוגרפי

בצפון גובל מחוז קונסטנצה במחוז טולצ'ה. הוא נפרד ממנו בקו קונבנציונלי העובר מהדנובה עד לים השחור, תוך חציית רמת קסימצ'ה וקומפלקס האגמים ראזים, זמייקה וסינואה.
בדרום המחוז גובל במדינה השכנה, בולגריה עם שני מחוזות - דובריץ' וסיליסטרה. הגבול הרומני-בולגרי חוצה את רמת דוברוג'ה הדרומית בין היישובים אוסטרוב (במערב) וואמה וקה (במזרח)
ממערב הדנובה מפרידה בין מחוז קונסטנצה למחוזות קלראש, יאלומיצה ובראילה כאשר היא זורמת לאורך הגדה הגבוהה של דוברוג'ה.
במזרח - בין גורה פורטיצה בצפון לוואמה וקה בדרום, מסתימת רמת דוברוג'ה בחוף הים השחור. בתוך מי הים, לפי החוזים הבינלאומיים, המיים הטריטוריאליים של רומניה מגיעים עד ל-22 ק"מ מהחוף.
השם

שם המחוז בא מן העיר הנמל קונסטנצה, בירת המחוז. העיר נקראה בזמנו "טומיס קונסטנטיאנה" ככל הנראה לכבוד אחות למחצה של הקיסר קונסטנטינוס הגדול. בהמשך בלטינית נקרא Constantia קונסטנטיה (בהיגוי מאוחר קונסטנציה), המתועד משנת 950, ובימי השלטון העות'מאני - קסטנג'ה Köstence. הרומנים קוראים לו קונסטנצה.
היסטוריה

ההיסטוריה של המחוז חופפת בחלקה עם תולדות חבל דוברוג'ה.
המתיישבים הראשונים באזור - בתקופת הברזל היו התראקים, הענף הדאקי או ה"גטי" שלהם.
החל מהמאה השביעית לפני הספירה הגיעו לכאן מתיישבים יוונים שהביאו איתם מבנה חברתי, אדריכלות והישגים טכניים מהמתקדמים באותה תקופה. הם הקימו ערי-מדינה כמו היסטריה (Histria) (איסטריה של ימינו), קאלאטיס (כיום מנגליה) וטומיס, כיום קונסטנצה.
אחרי שהקיסר טראיאנוס כבש את דאקיה בשתי מלחמות (102-101 ו-105–106) במאות הראשונה-השנייה לספירה סופח דרומה של דוברוג'ה לאימפריה הרומית. השטח נכלל בפרובינקיה מזיה התחתונה ובתוכה, במחוז שנקרא "סקיתיה הקטנה" - Scythia Minor. הרומאים היו אחראים לתנופה הכלכלית והחברתית של האזור. עם הערים שהקימו נמנה טרופאום טראיאני (Tropaeum Traiani) כיום היישוב אדמקליסי.
החל מהמאה הרביעית הפך האזור לחלק מהאימפריה הביזנטית עם הפסקה קצרה של שליטה בולגרית. במאות השנים הבאות בימי נדידת העמים חצו את המקומות האלה עמים נודדים רבים:האווארים, הגותים, הסלאבים והבולגרים. 
במאה ה-13 סבלו התושבים מפלישת הטטרו-מונגולים. במאה ה-14 - ה-15 סופח האזור לאימפריה העות'מאנית. במאה ה-14 לתקופה קצרה השתייך האזור לדספוטות של דוברוטיץ' או דוברוטיצה ולנסיכות ולאכיה. במאות ה-18 ה-19 נמצא האזור פעמים חוזרות תחת שליטה צבאית רוסית, זאת תוך כדי המלחמות בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית.
בעקבות מלחמת העצמאות של רומניה שהייתה חלק מהמלחמה הרוסית עות'מאנית (1877–1878) בשנים 1877–1878 הסתפחה דוברוג'ה לרומניה. בימי מלחמת העולם הראשונה התנהלו כאן קרבות בין הרומנים לגרמנים- בייחוד בקרב טופראיסאר. בשנים 1917–1918 נמצא המחוז בשליטה צבאית של גרמניה. אחרי השחרור בשנת 1918 התחזקו בו שליטת רומניה והמרכיב הדמוגרפי הרומני.