stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל בורונדי

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  28 ביוני 1967
 מוטיבים עיצוביים:  כוכב משושה, צלב אנדראס הקדוש, שדה, מסגרת 
 
דגל בורונדי אומץ ב-28 ביוני 1967. הצבע הירוק מסמל תקווה, הלבן מסמל טוהר, והאדום את המאבק לעצמאות. הדגל מורכב מצלב לבן שמחלק אותו לארבעה אזורים - שניים ירוקים ושניים אדומים. במרכז הדגל ישנו עיגול שמכיל שלושה כוכבים ומסמל את שלוש הקבוצות האתניות המרכזיות של בורונדי: ההוטו, הטווה והטוטסי. שלושת הכוכבים מסמלים גם את שלושת מרכיבי המוטו הלאומי: אחדות, עבודה וקדמה.
ראו גם

סמל בורונדי
המנון בורונדי
גולהא (תוכנית רדיו)

גולהא (בפרסית: گلها; בתרגום לעברית: "פרחים") הייתה תוכנית רדיו בין השנים 1956 עד 1979 בתחנת "רדיו טהראן", שהייתה בבעלות ממשלת איראן. התוכנית כללה 1,578 תוכניות רדיו המורכבות מכ-847 שעות של מוזיקה ושירה.
היסטוריה

תוכניות הרדיו של גולהא מורכבות מפרשנות ספרותית עם דיקלום שירה, מושרת בליווי מוזיקלי ומשולבת בקטעי סולו מוזיקליים. במשך 23 השנים שבהן שודרו תוכניות אלו, הוזמנו להשתתף מבקרי הספרות הבולטים של איראן, מדקלמי שירה, זמרים, מלחינים ומוזיקאים. תוכניות גולהא מורכבות ממספר סדרות נפרדות של תוכניות בעלות דגש מעט שונה בתוכן. התוכניות נקראות: גולהא-י ג'אווידאן, ברג-י סבז, גולהא-י רנגארנג, גולהא-י תאזה ויכ שאח'ה גול.
התוכניות היוו דוגמה למצוינות בתחום המוזיקה ודוגמה של ביטוי ספרותי, תוך שימוש ברפרטואר של למעלה מ-250 משוררים פרסיים קלאסיים ומודרניים, וקבעו אמות מידה ספרותיות ומוזיקליות שעדיין מסתכלים עליהן בהערצה באיראן כיום ומיוחס על ידי חוקרים ומוזיקאים כאנציקלופדיה של מוזיקה פרסית ושירה פרסית.
היסטוריה > סיום שידור התוכנית

תוכנית גולהא שודרה בתחנת רדיו בבעלות ממשלתית, והגיעה לסיומה עם בוא המהפכה הפוליטית האיראנית ב-1979, מכיוון שבמהלך השנים המוקדמות שלאחר 1979, מוזיקה ושירה נחשבו ככלי כנגד המהפכה. רבים מאמני גולהא היגרו לצמיתות מאיראן ורבים שנותרו הפסיקו להופיע בציבור במשך מספר שנים.
בין כוכבי התוכנית היו זמרות רבות. לאחר המהפכה, השלטון הוציא מחוץ לחוק שירת סולו של נשים. נשים היו חופשיות להמשיך לנגן בכלי נגינה, ולשיר במקהלות, ולשיר סולו מול קהל שכולל רק נשים, אך נאסרה הקלטת שירת סולו נשית.
מורשת

הומיון חורם, כנר שהיה אחד מנגני גולהא, הגיב 25 שנים לאחר סיום התוכנית: "יש לראות בתוכניות גולהא אוצר שמע של ממש בהיסטוריה של המוזיקה הפרסית המסורתית. בהתחשב במאמצים המדהימים שהושקעו בהפקת התוכניות הללו והשפעתן החזקה על החברה, הן עדיין נחשבות היום למשאב הטוב ביותר עבור המוזיקה שלנו. ראוי וחשוב מאוד שתוכניות אלו ישמרו ויעברו לדורות הבאים".
בשנת 2005 ג'יין לואיסון, חוקרת במחלקה למוזיקה באוניברסיטת לונדון (SOAS), החלה לערוך עבודת מחקר ארכיונית של תוכניות גולהא, שעזרה להקים את "פרויקט גולהא". ארגונים אחרים התומכים בפרויקט גולהא כוללים את בית הספר ללימודי מזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון, המכון הבריטי ללימודי איראן, ארגון המורשת האיראנית בלונדון והספרייה הבריטית.
הערות שוליים

1 2  Lewisohn, Jane. "Flowers of Persian Song and Music: Davud Pirniā and the Genesis of the Golhā Programs". The Golha Project Website. The Iran Heritage Foundation.
1 2 3  "این گلستان همیشه خوش باشد | جدید آنلاین" [This Orchard Be Ever Pleasant]. jadidonline.com (Jadid Online). נבדק ב-2022-06-03.
↑  Homayoun Khorram, The Clamor of the Stars (Ghugha-yi sitaragan), Farhang va Pazhuhish, Special Issue on Music, No. 197 (August 2005), p. 20.
↑  "Legend of Golha, جدید آنلاین". jadidonline.com (Jadid Online). נבדק ב-2022-06-03.
דודו סראנסה

אלשנדרו סילבה דה סוזה (בפורטוגזית: Alexandro Silva de Sousa; נולד ב-15 באפריל 1983), הידוע כ"דודו סראנסה", הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

דודו החל את הקריירה המקצוענית שלו בויטוריה, משם עבר לקאשיווה רייסול. קבוצתו הראשונה באירופה הייתה סטאד רן הצרפתית, אליה הגיע ב-2004. לאחר חצי עונה לא כל כך מוצלחת ברן, בה כבש שער אחד בלבד ב-15 הופעות, עבר דודו בינואר 2005 לצסק"א מוסקבה מרוסיה, איתה זכה בשתי אליפויות, שני גביעים ושני סופר קאפ. ב-6 באוגוסט 2008 חתם דודו באולימפיאקוס היוונית לשלוש שנים תמורת 6 מיליון אירו. במאי 2009 הוא האריך את חוזהו עד יוני 2013 עם סעיף שחרור של 8.5 מיליון אירו. דודו עבר תקופה מצוינת באולימפיאקוס במהלכה זכה בשתי אליפויות וגביע אחד, אך ב-7 באפריל 2011 קיבל הצעה מאתלטיקו מיניירו, ואולימפיאקוס הסכימה למכור אותו תמורת 1.1 מיליון אירו בחוזה לשלוש שנים. ב-2012 עבר לגויאס. ב-27 בינואר 2014 חתם ב-OFI כרתים היוונית.
ב-5 ביוני 2014 עבר דודו לישראל וחתם לעונה אחת במכבי נתניה, שלושה שבועות לאחר מכן נחת בארץ והתקבל על ידי כ-50 מאוהדי הקבוצה בשדה התעופה. סראנסה סבל מפציעה וכלל לא שיחק במדי הקבוצה, וב-22 בספטמבר 2014 שוחרר מהמועדון. בינואר 2015 חתם בקבוצת פורטלזה מהליגה השלישית בברזיל. ב-28 במאי 2016 חתם סראנסה בבוטפוגו.
לדודו יש 11 הופעות במדי נבחרת ברזיל. הוא השתתף עימה בגביע הקונפדרציות 2003 וזכה עם הנבחרת בקופה אמריקה 2004.
תארים והישגים

Campeonato Baiano: ליגת כדורגל שבבאהיה בברזיל (2) - 2002, 2003
גביע Copa do Nordeste: קבוצות מצפון מזרח ברזיל (1) - 2003
אליפות רוסיה (2) - 2005/2006, 2006/2007
הגביע הרוסי (2) - 2005/2006, 2007/2008
הסופר קאפ הרוסי (2) - 2006, 2007
אליפות יוון (2) - 2008/2009, 2010/2011
הגביע היווני (1) - 2008/2009
Campeonato Mineiro: ליגת כדורגל שבמינאס ז'ראיס בברזיל (1) - 2011/2012
אליפות הליגה השנייה בברזיל (1) - 2012/2013
Campeonato Goiano: ליגת כדורגל שבגויאס בברזיל (1) - 2012/2013
Campeonato Searanesa ‏ (1) - 2016
קופה אמריקה (1) - 2004
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (1) - 2003
מלך השערים בגביע העולם עד גיל 20 (1) - 2003 (4 שערים)
הערות שוליים

↑  רכש מרשים: דודו חתם במכבי נתניה, באתר nrg‏, 6 ביוני 2014
↑  סיון גולדנברג, ‏כ-50 אוהדי נתניה קיבלו את פניו של דודו סיארנסה, באתר ONE‏, 27 ביוני 2014
↑  מוטי פשכצקי, ‏פרסום ראשון: סארנסה שוחרר ממכבי נתניה, באתר ערוץ הספורט, 22 בספטמבר 2014
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2004 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 ז'וליו סזאר •  2 מנסיני •  3 לואיזאו •  4 חואן •  5 רנאטו •  6 גוסטבו נרי •  7 אדריאנו •  8 קלברסון •  9 לואיס פביאנו •  10 אלכס •   11 אדו •  12 פאביו • 13 מאייקון •  14 בורדון • 15 כריס • 16 דודו סראנסה • 17 אדריאנו קורייאה • 18 ז'וליו בפטיסטה • 19 דייגו • 20 פליפה • 21 ריקרדו אוליביירה • 22 ואגנר לאב • מאמן: פריירה |  1 ז'וליו סזאר •  2 מנסיני •  3 לואיזאו •  4 חואן •  5 רנאטו •  6 גוסטבו נרי •  7 אדריאנו •  8 קלברסון •  9 לואיס פביאנו •  10 אלכס •   11 אדו •  12 פאביו • 13 מאייקון •  14 בורדון • 15 כריס • 16 דודו סראנסה • 17 אדריאנו קורייאה • 18 ז'וליו בפטיסטה • 19 דייגו • 20 פליפה • 21 ריקרדו אוליביירה • 22 ואגנר לאב • מאמן: פריירה | ברזיל |
דגמי טנקים עיקריים

טנק מרכבה הוא דגם הטנק העיקרי בשימוש צה״ל מאז שנות ה-80 של המאה ה-20
טנק הוא רכב קרבי משוריין החמוש בדרך כלל בתותח ובמקלעים. הטנק מוגן בשריון עבה, העוזר לו לשרוד את האש של האויב בשדה הקרב.
הטבלה הבאה מסדרת את דגמי הטנקים העיקריים לפי מדינות המייצרות אותן. בתוך המדינות, הדגמים מסודרים לפי סדר כרונולוגי, מהמוקדם אל המאוחר. הרשימה לא נועדה להכיל את כל דגמי הטנקים שיוצרו, אלא רק את הדגמים העיקריים והמייצגים. דגמים אחרים ניתן לראות כאן.
לחלק מהטנקים לא נתון עובי במ"מ של השריון, אלא מצוין רק סוג השריון. הסיבה לכך היא שברוב הטנקים החדשים הנתון המדויק של עובי השריון מסווג.
ראו גם

טנקים של צה"ל
| טנק |
| --- | --- | --- |
| ערכי משנה | היסטוריה של הטנקים • מבנה הטנק • סוגי טנקים • דגמי טנקים עיקריים (לפי ארצות) |  |
| מיגון הטנק | שריון פסיבי • שריון מרוכב • שריון ריאקטיבי • מערכת הגנה אקטיבית לטנקים • מדוכות עשן |  |
| ראו גם | לוחמת שריון • חיל שריון • רכב קרבי משוריין  • טנקים בשירות צה"ל • חיל השריון הישראלי |  |
| נגד טנקים | נגד טנקים • רקטה נגד טנקים • טיל נגד טנקים • תעלת נ"ט • בזנ"ט • מטען גחון |  |
דגמים נבחרים • טנקי מערכה מודרניים
דגל בלארוס

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  7 ביוני 1995
 מוטיבים עיצוביים:  פס אדום רחב, פס ירוק צר בתחתית, לצד התורן דוגמה דקורטיבית
 דגלים היסטוריים   :   דגל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס 1951 - 1991  דגל בלארוס 1991- 1995
דגל בלארוס אומץ ב-7 ביוני 1995 ואושר במשאל עם, כאשר הוא מחליף עיצוב קודם ששימש מאז קבלת העצמאות מברית המועצות. הדגל החדש דומה לזה שהיה בשימוש כאשר בלארוס הייתה חלק מברית המועצות, בהשמטת הפטיש והמגל. הדוגמה הדקורטיבית בצד שמאל של הדגל היא דוגמה בלארוסית מסורתית, והצבע האדום אמור לסמל את דמם של מגיני בלארוס. הירוק מסמל את היערות שבמדינה.
הדגל הקודם של בלארוס (בין השנים 1991–1995) הוא לבן-אדום-לבן (עיצוב של קלאודזי דוז'-דושבסקי על ידי רפובליקה עממית קצרת זמן בשנת  1918). הנשיא לוקשנקו ביקש להחליפו בטענה ששימש את הבלארוסים ששיתפו פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה. ב-14 במאי 1995 נערך משאל עם בנושא והצעת לוקשנקו להחליף את הדגל התקבלה ברוב של 75% על-פי התוצאות הרשמיות. האופוזיציה הבלארוסית לרבות מפלגת הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית לא מכירה בתוצאות משאל העם ובדגל החדש ומוסיפה להניף את הדגל הלבן-אדום-לבן בהפגנות ובאירועים אותם היא מארגנת.
ראו גם

סמל בלארוס
המנון בלארוס
דגם מעגלי

דגם מעגלי
הדגם המעגלי או דגם קונצנטרי, ידוע גם בשם דגם בורג'ס, היא אחת התאוריות המוקדמות בתחום תכנון ערים. הדגם הוצג לראשונה בשנת 1925 על ידי הסוציולוג ארנסט בורג'ס.
הדגם

הדגם התבסס על תאוריית אקולוגיה-אנושית שנעשתה על ידי בורג'ס תוך התמקדות בעיר שיקגו, והיה הראשון לכלול הסבר על חלוקת קבוצות חברתיות בתוך אזורים עירוניים. דגם זה מורכב מטבעות מעגליות אשר מתארות צורת שימוש בקרקעות עירוניות. במרכז הדגם עיגול פנימי שבו נמצא מרכז העסקים הראשי ומסביבו מעגלים המוקדשים למגורים ותחומים אחרים. דגם זה מהווה למעשה גרסה עירונית למודל שפותח על ידי הכלכלן הגרמני יוהאן היינריך פון תינן. הדגם של בורג׳ס השפיע על פיתוחם של דגמים מאוחרים יותר, כגון הדגם המגזרי והדגם הרב־קוטבי.
החלוקה בדגם מתבצעת על פי האזורים הבאים:
העיגול הפנימי, בו נמצא מרכז העסקים הראשי
אזור מעבר שבו מעורבים יחד מגורים ומסחר
בתי מגורים למעמד הפועלים (נקרא גם: העיר הפנימית)
בתי מגורים למעמד הביניים (בפרברים)
אזור יוממות
בורג'ס ציין כי ישנה קורלציה בין המרחק ממרכז העסקים הראשי לבין עושרו של האזור המיושב - משפחות אמידות נוטות לחיות רחוק יותר ממרכז העסקים במחוז המרכזי. בנוסף, בורג'ס ציין כי מרכז העסקים הראשי יגרום להרחבתו כלפי חוץ, דבר שיאלץ הוספת טבעות אחרות כדי להרחיבו החוצה.
עבודתו של בורג׳ס תרמה ליצירת תאוריית עקומת שכר הדירה, אשר גורסת כי סידור המעגלים תלוי במחיר שאנשים יהיו מוכנים לשלם עבור האדמה בהם. מחיר זה מושפע ישירות מהרווח שניתן להפיק מניהול עסק באותה אדמה. מרכז העיירה יהיה בעל מספר הלקוחות הגבוה ביותר, ולכן הוא משתלם לפעילות קמעונאית. מפעלי ייצור ישלמו פחות עבור הקרקע מכיוון שהם מעוניינים בעיקר בקרבה לעובדים ובמעבר הסחורה, והמעגלים החיצוניים יוקדשו למגורים.
ביקורת

המודל אותגר על ידי מתכנני ערים רבים בני זמננו. ראשית, המודל אינו עובד טוב בערים מחוץ לארצות הברית, במיוחד באלה שפותחו בהקשרים היסטוריים שונים. אך אפילו בארצות הברית, בעקבות שינויים והתקדמות בתחומי התחבורה וטכנולוגיית המידע, וגם שינויים בכלכלה העולמית, ערים כבר לא מאורגנות לפי אזורים מוגדרים.
ראו גם

| גאוגרפיה עירונית |
| --- | --- | --- |
| תחומי מחקר | עירוניות |  |
| מבנה אזורי | רחוב כפרי |  |
| מבנה עירוני | רחובות שתי וערב • דגם מעגלי • דגם מגזרי • דגם רב-קוטבי • דגם העיר האנכית • דגם לא סדיר |  |
| עיר מתמחה | ערי תעופה • ערי נמל • ערי רכבות • ערי מסחר • ערי תעשייה • עיר תיירות • עיר אוניברסיטה • ערי בירה • ערי עולם |  |
ראו גם פורטל גאוגרפיה
תאוריית עקומת שכר הדירה
גירושי יהודי צרפת

מיניאטורה המתארת את גירוש צרפת
יהדות צרפת, מהקהילות היהודיות העתיקות באירופה, עברה גירושים חוזרים ונשנים במהלך ימי הביניים, כשהמכנה המשותף להם הוא אנטישמיות, כמו גם תאוות בצע.
הגירוש הראשון ב-1182

פיליפ השני, מיד לאחר הכתרתו למלך צרפת - 14 במרץ 1181, החל ברדיפת היהודים ובהחרמת חלק מרכושם, ובהמשך, בשנת 1182 (ד'תתקמ"ב), גירש אותם מאזור המלוכה, והפקיע את שאר רכושם הנייח. המטרה בכל התהליך הייתה העשרת קופת המלוכה.
לאחר 16 שנה, בשנת 1198 (ד'תתקנ"ח), שוב משיקולים כספיים, התיר המלך פיליפ השני את חזרת היהודים.
הגירוש ב-1270

בשנת 1270 (ה'ל'), במהלך מסע הצלב השמיני, הטיל לואי התשיעי, מלך צרפת הגבלות ועונשים על המלווים בריבית היהודים ואף גזר על חלקם גירוש. באותה שנה הורה שכל יהודי בתחומי הממלכה שיימצא ללא טלאי צהוב יקנס בעשר ליברות כסף.
הגירוש ב-1289

ב-1289 היהודים גורשו מאנז'ו, מיין, נווארה וגסקוניה. רובם עברו להתגורר בפריז, שם התקבלו על ידי פיליפ הרביעי, אם כי הוטלו הגבלות על עסקיהם.
הגירוש הגדול ב-1306

לקראת אמצע שנת 1306 (ה'ס"ו), המלך פיליפ הרביעי הוציא צו גירוש על היהודים, על מנת למלא את קופת הממלכה שהתרוקנה. רכושם הופקע מהם, כולל אדמות, בתים ומטלטלין, שאלה האחרונים נמכרו במכירה פומבית. ב-י' באב (22 ביולי) של אותה השנה, יום למחרת תשעה באב, נעצרו היהודים בבתי הכלא, שם הם קיבלו הודעה כי הם נידונו לגלות, ועליהם לעזוב את כל שטחי הממלכה בתוך חודש, בלא ליטול עמהם דבר, מלבד הבגדים שעליהם. אלו שבחרו להמיר את דתם ולהתנצר - לא גורשו.
תשע שנים חלפו מאז הגירוש, כשלואי העשירי, בשנת מלכותו הראשונה - 1315 (ה'ע"ה), התיר ליהודים לשוב למקומות בהם התגוררו לפני הגירוש. בעיקרון, תוקף ההיתר היה לתקופה של עשר שנים בלבד, והוא היה כפוף למספר הגבלות על היהודים השבים. לאחר חלוף עשר השנים נתן המלך ארכה בת שנה להסדרת עזיבת היהודים, שאף זו הייתה עשויה להתבצע בהגבלות מסוימות, אך לבסוף הצהיר כי הוא פורש עליהם את חסותו.
הגירוש ב-1322

ב-1322 גורשו שוב מרבית היהודים על ידי שארל הרביעי, מלך צרפת (בנו של פיליפ הרביעי), שלא היה מרוצה מן ההכנסות שקיבל מן הקהילות היהודיות.
הגירוש ב-1394

בתקופתו של ז'אן השני ב-1359 ושוב ב-1361 נעשו ניסיונות לאפשר ליהודים להתיישב שוב בצרפת. ניתנה להם ערובה לביטחונם למשך עשרים שנה, והם הורשו אפילו לגבות ריבית גבוהה על הלוואות. בנו של ז'אן השני, שארל החמישי ניסה להגן על היהודים במשך כל ימי מלכותו, ואף האריך בעשרים שנה את הערובה לביטחונם ואת זכותם להתגורר בצרפת - זכויות שניתנו לראשונה בתקופתו של אביו. אך ב-1365-1366 חוגים מסוימים ניסו להשפיע עליו לגרש את היהודים וב-6 בינואר 1367 הוא נאלץ לחתום על צו גירוש שלא יצא לפועל, וציווה לערוך רשימה של נכסי היהודים (צווים דומים הוצאו על ידו ב-1368 וב-1370). אחרי מותו של שארל החמישי ב-1380, ההמון תקף את היהודים. רבים מהם נרצחו וילדים יהודים נחטפו. ראש עיריית פריז איג אובריו ניסה למנוע את הפוגרום ביהודים, ואפילו החזיר מספר ילדים להוריהם, אך הוא פוטר והושם בכלא. ב-1382, איג אובריו והיהודים היו קורבנות של מהומות "מרד הפטישאים" נגד הכתר הצרפתי.
שארל השישי, שירש את המלכות מאביו, שודל אף הוא לגרש את היהודים, ובסופו של דבר אכן נכנע ללחץ ההמון, וב-17 בספטמבר 1394 (כ"ב בתשרי ה'קנ"ה), בחג שמיני עצרת, שנתיים לאחר שלקה במחלת נפש שגרמה לו התקפות חוזרות ונשנות של שיגעון, פרסם צו, כי מחמת תלונות חוזרות ונשנות הבאות לאוזניו על פשעים שביצעו היהודים כלפי הנוצרים, נאסר על כל היהודים להתגורר בתחומי הממלכה (זאת למרות שחלפו רק 13 שנה מתוך ה-20 שנות ערבות לביטחון היהודים, שהוענקו על ידי אביו). הצו לא נאכף מיידית. ניתנה ליהודים שהות למכור את נכסיהם ולפרוע את חובותיהם. כמו כן אלו הנוצרים שלוו מאת היהודים, חויבו לפרוע את חובותיהם (בהמשך, לאחר עזיבת היהודים, אלו שעדיין לא פרעו את חובותיהם, נפטרו מכך). במשך החורף של 1395 יצאו היהודים מגבול צרפת, כשהם מלווים בדרכם על ידי שומרים עד הגבול.
גירוש פרובאנס ב-1501

מ-1484 החלו להישמע ולהישנות קריאות לגרש את היהודים גם במחוזות עצמאיים, שעד עתה היו נוחים ליהודים הגרים בהם, דוגמת פרובאנס, אלא ששארל השמיני לא שעה אליהם. לאחר מותו ב-1498, בן דודו לואי השנים עשר, שירש אותו, הוציא צו גירוש כללי על כל יהודי פרובאנס, הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שלו כמלך. הצו לא נאכף מיד, וחודש שוב בשנת 1500, ושוב ב-1501. בפעם זו האחרונה, היא יושמה באופן סופי. יהודי פרובאנס קיבלו את האפשרות להמיר את דתם ולהתנצר, והיו שאכן עשו זאת. כל השאר גורשו. בארבע ערים שהיו תחת שליטתו של האפיפיור, ובעיקר בעיר הגדולה אביניון, נשארו היהודים, שכונו יהודי האפיפיור, כבני חסותו של האפיפיור שלא נטל חלק בגירושים.
ראו גם

יהדות צרפת בימי הביניים
גירוש היהודים מפריז (1942)
הערות שוליים

1 2  מאת ענת פרי, אותה אנטישמיות ישנה, באתר הארץ, 5 במרץ 2002
↑  עמק הבכא (לרבי יוסף הכהן הרופא, קראקוב 1895) עמ' 71.
גארי בארלו

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1971 (בן 53) פרודשם, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  Frodsham School 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 www.garybarlow.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גארי בארלו, 2012
גארי בארלו (באנגלית: Gary Barlow; נולד ב-20 בינואר 1971) הוא זמר-יוצר, פסנתרן ומפיק מוזיקלי בריטי. נודע בעיקר כזמר המוביל בלהקת הבנים המצליחה "טייק ד'את", שזכתה לפופולריות בשנות ה-90, והתאחדה בשנת 2005. מאז פירוקה הקליט אלבומים והופיע גם במסגרת קריירת סולו. בנוסף הופיע ב-2011 כשופט בתוכנית הכישרונות הבריטית המצליחה "אקס פקטור".
ביוגרפיה

בארלו נולד בפרודשם, צ'שייר שבבריטניה. בילדותו למד בעצמו לנגן בקלידים, וכנער שר והופיע במועדונים קטנים.
ב-1990 החל את פעילותו במסגרת להקת הבנים "טייק ד'את", לצד רובי ויליאמס, ג'ייסון אורנג', מארק אואן והווארד דונלד. בארלו היה הזמר המוביל בלהקה ושר את מרבית השירים באלבומים ובהופעות. הוא גם כתב את רוב השירים שהוקלטו באלבומי הלהקה. הלהקה הקליטה שלושה אלבומים, שזכו להצלחה במכירות ובמצעדים, והופיעה ברחבי העולם. הלהקה התפרקה ב-1996, מספר חודשים לאחר עזיבתו של ויליאמס.
לאחר הפירוק פנה בארלו לקריירת סולו, וב-1996 יצא אלבומו "Open Road", שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ולמכירות של שני מיליון עותקים ברחבי העולם. לעומת זאת, אלבומו השני "Twelve Months, Eleven Days", שיצא ב-1999, נחל כישלון במכירות והגיע רק למקום ה-34 במצעד. בארלו גם כתב לאורך השנים שירים רבים לאמנים אחרים.
ב-2005 התאחדה להקת "טייק ד'את", והחלה לצאת לסיבובי הופעות ולהקליט אלבומים נוספים. בארלו ממשיך לכתוב ולהוביל בה כזמר, לצד רובי ויליאמס, שזכה לקריירת סולו מוצלחת מאוד לאחר הפירוק. במקביל החלו השניים לשתף פעולה גם מחוץ ללהקה, וב-2011 הקליטו דואט בשם "Shame", שזכה להצלחה בבריטניה וברחבי העולם. בהמשך הופיע בארלו במספר הופעות סולו.
ב-2006 יצאה אוטוביוגרפיה שכתב, "My Take". ב-2007 יצאה מהדורה מעודכנת של האוטוביוגרפיה, העוסקת גם באיחוד של "טייק ד'את" מנקודת מבטו.
ב-2009 נבחר בסקר שנערך בבריטניה לכותב השירים הטוב ביותר.
ב-2011 החליף בארלו את סיימון קאוול כשופט בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אקס פקטור", וזכה לביקורות חיוביות.
ב-2012 נבחר על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, לארגן את חגיגות יובל היהלום (60 שנה) למלכותה. בארלו נסע ברחבי ממלכות חבר העמים הבריטי בעולם כדי להרכיב את שיר החגיגות הרשמי, "Sing", וארגן את הקונצרט החגיגי שהתקיים לפני ארמון בקינגהאם ה-4 ביוני 2012 בהשתתפות מיטב האמנים. בעקבות תרומתו לחגיגות ועבודת הצדקה בה הוא עוסק, הוענק לבארלו באותה שנה התואר OBE (מסדר האימפריה הבריטית) על ידי המלכה.
בארלו הופיע עם חבריו ללהקת טייק ד'את באחד משירי טקס הנעילה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. לקראת סוף אותה שנה יצא למסע הופעות מצליח ברחבי בריטניה.
חיים אישיים

בארלו נישא בשנת 2000 לרקדנית דון, שהופיעה עם להקת "טייק ד'את" בהופעותיה. לזוג שלושה ילדים (בתו הרביעית מתה בלידה ב-2012).
דיסקוגרפיה

Open Road‏ (1997)
Twelve Months, Eleven Days‏ (1999)
Sing‏ (2012)
Since I Saw You Last‏ (2013)
Music Played by Humans‏ (2020)
The Dream of Christmas‏ (2021)
הערות שוליים

↑  טל פרי, ‏הבריטים השתגעו: גרי בארלו עקף את לנון ומקרטני, באתר ‏מאקו‏, 3 בפברואר 2009
↑  עינב שיף‏, גארי בארלו עוקף את ג'ון לנון, באתר וואלה, 2 בפברואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 15027517  BnF: cb140041139 (data)  GND: 119481022  ISNI: 0000 0001 1487 1745  LCCN: n2007009194  MusicBrainz: c999fc02-ab9a-4f4c-a0e7-98ff8325ffb5  NKC: ola2009548080  NLK: KAC2020L4082  NSK: 000415585  NTA: 177244410  SUDOC: 260109576  VIAF: 3281685   WorldCat (עם VIAF): 3281685
גארי אולסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בנובמבר 1957 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בספטמבר 2000 (בגיל 42) מלבורן, אוסטרליה 
 שם לידה:  גארי קנת' גרנט
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 בן או בת זוג:  קנדי דייויס (1985–1990) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרופיל ב-IMDb
 
גארי אולסן (באנגלית: Gary Olsen;‏ 3 בנובמבר 1957 - 12 בספטמבר 2000) היה שחקן אנגלי. אולסן ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד בן פורטר בקומדיית המצבים "2.4 ילדים בממוצע" של ה-BBC.
ביוגרפיה

אולסן נולד בשם גארי קנת' גרנט בלונדון. אחרי מות הוריו בילדותו הוא גדל אצל דודו ודודתו. הוא למד בבית הספר "Archbishop Tenison's Church of England School" בקנינגטון. אחרי הלימודים הצטרף ללהקות תיאטרון לנוער ויצא לסיבובי הופעות עם להקות תיאטרון שוליים, כגון Incubus ו-"Lumiere and Son" עד לשנת 1976. בשלב זה שקע בסצנת הפאנק רוק כסולן של להקת Swank, עד שחזר לתיאטרון ב-1978. בהמשך עזר לפתח את ההפקה של "Up on the Roof", בה כיכב ב-1987 בתיאטרון דונמאר ובתיאטרון אפולו בלונדון.
הופעת הבכורה של אולסן על המסך הייתה ב-1979 בסרט "Birth of The Beatles" בתפקיד רורי סטורם. הוא הופיע במספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה בריטיות, כגון בסרט הקאלט "Quadrophenia" שאליו לוהק בהמלצת חברו גארי הולטון. אולסן גילם את השוטר דייב ליטן בעונה הראשונה של הסדרה "The Bill", וזכה להכרה רחבה כשהחל לשחק בתפקיד אב המשפחה בן בסיטקום "2.4 ילדים בממוצע" בין השנים 1991 ל-1999. הוא כיכב בתפקיד ארתור הויל בסרט הקומי "הימור בין חברים" לצדם של סמנתה ג'אנוס וניל מוריסי. אולסן הופיע בפרסומות טלוויזיה, שהבולט שבהם היה ב-1996 עבור בנק לאומי וסטמינסטר.
בנוסף להופעותיו על המסכים שיחק אולסן גם בתיאטרון בין השאר במחזות "מופע האימים של רוקי" ו-"What the Butler Saw". עוד גילם את האפיפיור ליברטי השלישי בהפקה אוסטרלית של המחזמר "Bad Boy Johnny and the Prophets of Doom".
אולסן הופיע בתפקיד סטיב בתוכנית "קומיק סטריפ מציג...". ב-1986 כיכב יחד עם בריאן בובל בסדרת הטלוויזיה "Prospects", על שני צעירים בדוקלנדס המנסים את מזלם להתקדם אבל לרוב נכשלים.
ב-1981 שיחק אולסן בתפקיד קטן אבל חשוב בסדרת הטלוויזיה "The Day of the Triffids" של ה-BBC, בדמות מנהיג כנופיית רחוב בפרק 4, ובתפקיד "טורנס" בפרק הסיום.
בין 1984 ל-1986 שיחק אולסן בתפקיד דייב ליטן ב-12 פרקים של הסדרה "The Bill", כולל פרק הפיילוט משנת 1983. ב-1986 כיכב בסדרה "Prospects" לצדו של בריאן בובל, על שני חברים בדוקלנדס המנסים את מזלם בכל דבר כדי להרוויח "כמה לירות". ב-1988 הופיע בספין אוף של "איסטאנדרס" בשם "CivvyStreet" בתפקיד אלברט, האב של משפחת ביל. תפקידו המוכר ביותר היה בדמות בן פורטר בסדרה הקומית "2.4 ילדים בממוצע" (1991 עד 1999). עוד שיחק בתפקיד ראשי בקומדיות המצבים "Health and Efficiency" (בין 1993 ל-1995), וב-"Pilgrim's Rest" לצדה של גוון טיילור. בשנים 1999 ו-2000 הופיע אולסן בתפקיד ג'ונו בפרסומות של Daz Dogs.
ב-1993 שיחק אולסן בתפקיד טוני בתוכנית של ה-BBC בשם "Paul Calf's Video Diary".
אולסן זכה לשבחים על תפקידיו במחזות זמר כגון "מופע האימים של רוקי", "Cut and Thrust",‏ "Gorky Brigade, Welcome Home",‏ "The Pope's Wedding",‏ "Saved Dialogues",‏ "Metamorphosis",‏ "Serious Money",‏ "What the Butler Saw",‏ "Way of the World", ו-"Bad Boy Johnny and the Prophets of Doom". הוא קיבל שבחים בעיקר על הופעתו בתפקיד מואי במחזה "On the Ledge" שהועלה בתיאטרון הלאומי ב-1993. ב-1995 שיחק באותו תיאטרון במחזה "אפריל בפריז". תפקידו האחרון בתיאטרון היה בשנת 2000 כשגילם את איוואן במחזה "אמנות" מאת יסמינה רזה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1985 התחתן אולסן עם השחקנית קנדי דייוויס. אחרי גירושיהם התחתן אולסן עם ג'יין אנתוני ב-1991, ולבני הזוג נולדו שני ילדים. אולסן נפטר ממחלת הסרטן בוויקטוריה שבאוסטרליה, לשם היגר אחרי שאובחנה מחלתו. הוא היה בן 42 במותו.