stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניית ביבו
המחקר: שיקולים ויישום > תהליך השינוע במערכת הביבו

הסוכר עובר שבעה שלבים בדרכו מן היצרן למלאים של היבואן, כולם ללא מגע יד אדם. האוטומציה לא רק מחישה את ההובלה ומפחיתה את הוצאות המימון של היבואנים. היא גם מונעת נזקים פיזיים מן השקים ומשפרת את איכות המוצר וההיגיינה שלו.
הובלה בקרונות רכבת מיוחדים מבית הזיקוק לממגורת המסוף בנמל היצוא.
הטענה מן המסוף לספנות האונייה באמצעות מסוע תפזורת אוטומטי הפועל בכל תנאי מזג אוויר ותפוקתו 7,500-10,000 טון ליממה.
ספנות האונייה מבודדות, מצופות נירוסטה, ממוזגות ומוגנות משינויים במזג האוויר החיצוני. קיימים בהן מתקנים לניקוי מרכזי ולשאיבת אבק.
בנמל הפריקה מועבר הסוכר מן הספנות ומוזרם לאולם האריזה באמצעות מערכת שינוע פנימית, שאיכותה מאושרת להובלת מזון.
באולם האריזה נשקל הסוכר במאזנים אלקטרוניות (בדרך כלל 50 ק"ג נטו לשק) ונמזג לשקי יוטה או פוליפרופילן בעלי ביטנת פוליאתילן. השקים נתפרים לסגירה הרמטית.
השקים המלאים נפרקים באמצעות מסועים הישר מאולם האריזה אל מחסנים על רציף הנמל, או במסירה ישירה למשאיות, קרונות רכבת או דוברות, החונים לצד האנייה. הפריקה נעשית בכל תנאי מזג אוויר ותפוקתה 300–500 טון לשעה. ספירת השקים הנפרקים היא אוטומטית.
לחלופין, ניתן לפרוק בצובר, הישר למכליות ניידות או לממגורות, בתפוקה של 750 טון לשעה.
סיכום

שלוש אוניות ביבו הוסבו/נבנו עד כתיבת ערך זה (יוני 2014). שמותיהן:
CHL Innovator (מעמס 20,000 טון); CHL Progressor (מעמס 43,000 טון); MRS Pioneer (מעמס 22,000 טון). אונייה רביעית נמצאת בתכנון ראשוני.
האוניות בבעלות חברת Commodity Handling Pte Ltd הרשומה בסינגפור ובבעלות ענק הקומודיטיז ED&F Man מלונדון. ניהול האוניות הוא בידי חברת CHL Shipping BV שבסיסה ברוטרדם.
מושג הביבו הוא ”רעיון מהפכני שיושם בהצלחה מרבית בסחר הסוכר הלבן”. מערכות התובלה שבאו לעולם בעקבות יישומו - ובראשן אוניות הביבו - עוררו עניין רב וזכו לשבחים מחוגי הספנות. גדולתו של הרעיון הייתה בכך שהוא הביא להצברת מטען שמזה מאות שנים הובל בחוסר יעילות מובהקת - כשהוא ארוז בשקים. ההצברה החישה את הסבב בנמלי הטעינה והפריקה וחסכה כסף רב למיליונים של צרכנים ברחבי העולם. שני ספיחים רבי-ערך התקבלו מהחידוש.
ספיח הראשון היה הגדלת כמות המטען להפלגה. התקרה לאונייה קונבנציונלית הייתה 12,000 טון. לאוניית הביבו הראשונה היה כושר מעמס של 20,000 טון. לשנייה 43,000 טון. שתיהן הפליגו עם מטען מלא.
הספיח השני היה חשוב הרבה יותר: אוסטרליה, שהיא יצרן הסוכר היעיל ביותר בעולם, לא הצליחה אף פעם לייצא את המוצר הסופי של מצרך זה, בשל עלות הסווארות האוסרנית שלה. ”מערכת הביבו אפשרה לאוסטרליה להצטרף לראשונה לשורת המדינות שמייצאות סוכר לבן.”. המעגל נסגר. המדינה שהייתה החלוצה בהובלת סוכר גולמי בצובר בשנת 1957, עשתה זאת שנית עם סוכר לבן ב-1994, עם כניסת אוניית הביבו הראשונה לשירות היצוא מקווינסלנד.
לקריאה נוספת

Sugar Yearbooks 1986-2014, International Sugar Organization, London.
Australian Sugar Yearbooks 1986-2014, Rural Press, Ormiston, Qld.
הערות שוליים

↑  כשהכוונה היא לסוכרוז, התרכובת הכימית שנוסחתה היא C12H22O11
↑  סטטיסטיקות של International Sugar Organization, London.
↑  בשירות ממתקני החברה בקובה למפעל זיקוק הסוכר שלה בבוסטון. ראה Meade, G. P. & Chen, J. C. P. . Cane Sugar Handbook, 10th edition, J. Wiley & Sons, New York, N.Y., 1977, p.347
↑  בת 8,000 טון מעמס-מטען. מתוצרת מספנת Burmeister & Wain, קופנהגן.
↑  מהוואי למתקני חברת C & H Sugar Refinery בסן פרנסיסקו.
↑  אז: Colonial Sugar Refining Co. Ltd
↑  תפוסה ברוטו 7,952 טונות. נבנתה במספנת Wm Gray & Co. Ltd, Hartlepool, U.K.
↑  חברת CSR, סידני.
↑  רעיון ההפצה הכוללת Total Distribution Concept, או לוגיסטיקה, הוא "ראייה רחבה ויעילה של תהליכי תנועה, ייצור וניהול-מלאי של חומרים ומוצרים, ליעילות המרבית". ראה Gronland, S. E., & Thorvaldsen, S., Ship Design in Total Transportation Framework, The Society of Naval Architects and Marine Engineers Combined Symposium on Ship Costs and Energy, New York N. Y. ,September 30 - October 1, 1982, p. 89-95.
↑  חברת C & H Sugar מקליפורניה דיווחה שהמעבר מהובלת סוכר גולמי בשקים להובלה בצובר הביא עמו חיסכון של 98% בעלויות השינוע. Sugar Trade and Shipping Trends in the 1980s, Study No.134, Drewry Shipping Consultants Ltd, London, 1985, p.57-58.
↑  כאשר מתעלמים מהמרכיבים "הקפיטליסטים" של פחת וריבית בעלות היומית של כלי השיט. ראה Talkenberger, W. D., Zuckertransport mit Schiffen, Z. Zuckerind, 19.5. 287-289
↑  תפוסה 4,993 טונות ברוטו. נבנתה 1937 (!). אי אפשר שלא להתפלא על המוטיבציה של מקבלי ההחלטות לבצע ניסוי כה חשוב באונייה מיושנת שדינה גריטה זה מכבר.
↑  Atkins, M., Sugar – a Sour Note for Bulkers, in Bulk Shipping...the Boom to Come, Lloyd's Shipping Economist Conference, London, December 8-9, 1982.
↑  Sugar Yearbook, 1977.
↑  Dr. J. Bruhns, Assistant Editor Zuckerindustrie, Berlin,.
↑  גלובס, מאי 1986.
↑  Towards an Innovative Integrated Management System for Overseas Distribution of Dry Bulk Edible Commodities, School of Mechanical & Industrial Engineering, University of New South Wales, Sydney, Australia, 1988
↑  BIBO Pioneer to Begin Trading Next Month, Lloyd's List, April 28, 1986, London, p.5
↑  International Bulk Journal, Dorking, Surrey, UK, June 1986, p.126
↑  ענק התובלה האוסטרלי באותם ימים – TNT Limited.
↑  החברה הלונדונית הוותיקה E D & F Man Ltd.
↑  Lloyd's List, April 28, 1986, London, p.12
↑  Financial Times, London, 30 April 1986.
↑  Trans Terminal Service (TTS) Dunkerque, France
↑  m/v Cape Rodney, built 1976, 16,646 GRT, 26,930 dwt
↑  The Naval Architect, London, September 1985.
↑  Taylor, G. R., BIBO - A New Shipping Concept Put Into Practice, Bicentennial Maritime Symposium, The Institute of Marine Engineers, Sydney, NSW, Australia, January 18 - 20, 1988.
↑  Trade Review-Sugar, International Bulk Journal, Dorking, Surrey, UK, April 1995, p.67
↑  לסטטיסטיקות של יצוא הסוכר מאוסטרליה ראה Sugar Year Book, בהוצאת International Sugar Organization, London
רב חובל אברהם אריאל 1986
טעינת סוכר בצובר בנמל דנקרק
פריקת אוניית ביבו - תיאור סכמתי
מערכת מילוי השקים
מיסו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  fermented bean paste, מאכלים מסויה, רוטב לתיבול 
 מטבח:  המטבח היפני 
 מוצא:  יפן 
 מרכיבים עיקריים:  סויה 
 
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  43.02 ג'
 
 קלוריות:  199 קק"ל
 
 חלבונים:  11.69 ג'
 פחמימות:  26.47 ג'
 שומן:  6.01 ג'
 שומן רווי:  1.139%
 שומן חד בלתי רווי:  1.242%
 שומן רב בלתי רווי:  3.204%
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  4 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.098 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.233 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.906 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.199 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  0 מ"ג
 
 ברזל:  2.49 מ"ג
 סידן:  57 מ"ג
 מגנזיום:  48 מ"ג
 זרחן:  159 מ"ג
 אשלגן:  210 מ"ג
 נתרן:  3728 מ"ג
 בטא-קרוטן:  52 מק"ג
 סיבים תזונתיים:  5.4 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
מיסוֹ (ביפנית: 味噌) הוא מוצר תיבול יפני מסורתי שמיוצר על ידי התססת פולי סויה באמצעות העובשים Aspergillus oryzae או Aspergillus sojae המכונים ביפנית קוג'י, מלח בריכוז גבוה וכן תוספת של דגנים, כגון אורז או חיטה. צבעו נע בין צהבהב (״מיסו לבן״, ביפנית: שירומיסו, 白味噌) המאפיין מיסו מופחת מלח עם זמן תסיסה קצר שמקובל באזור קיוטו, ועד לחום (״מיסו אדום״, ביפנית: אקאמיסו, 赤味噌) עבור מיסו שעבר תסיסה ארוכה עם אחוז מלח גבוה יותר ובנוכחות שמרים.  טעמו החזק והייחודי נוצר בתהליך ההתססה, בה משתחררות חומצות אמינו כתוצאה מפירוק חלבוני הסויה ע״י האנזימים המופרשים על ידי העובש. באותו תהליך, אנזימים מפרקי עמילנים  מפרקים את הפחמימות המצויות בחומר התסיסה.  המיסו משמש לתיבול רטבים, שימור ירקות ודגים, השריית בשר וירקות לפני אפייה, ובעיקר להכנת מרק מיסו, שמלווה כל ארוחה יפנית מסורתית. היותו עשיר בחלבונים, ויטמינים ומינרלים מעניקה לו חשיבות תזונתית במטבח היפני. הוא משמש להכנת מאכלים במטבח היפני המסורתי כמו גם בבישולים מודרניים ואף זכה להכרה עולמית. טעמו מלוח בעיקרו, אך מרכיבים וזמני תסיסה שונים, עשויים להשפיע על טעמו ועל צבעו. צבעו וטעמו של המיסו שלא עבר פסטור ממשיכים להתחזק גם כשהוא שמור במקרר.
מיסו ביפן מקוטלג לפי הדגן עליו מופק הקוג׳י.  הוא קרוי kome לאורז, mugi לשעורה ו-mame לסויה.
ביפן מקובלת גם החלוקה החציונית למיסו לבן ואדום על פי צבעו ואופן הפקתו של המיסו.
היסטוריה

שורשיו של המיסו נעוצים ככל הנראה בסין, בה מוזכר המיסו בכתבים מהמאה ה-3 לפנה"ס והוא שימש בין השאר כמרכיב עיקרי בתזונתם של הבודהיסטים הצמחוניים. במאה ה-6 הגיע המיסו ליפן יחד עם הבודהיזם, ונקרא אז "הישִיו" או "שי". עם השנים התפתחו שיטות הייצור ונוצרו סוגים שונים שנועדו למטרות שונות.
המיסו משמש גם כרכיב תרבותי חשוב בתרבות היפנית. על פי המסורת, בליל הכלולות, החתן מזמין את הכלה למרק מיסו, מה שמסמל הזמנה ליחסי מין. כיום, המנהג אינו מקובל, והוא התפתח לגרסה שונה שהעיקר בה הוא הגשת המרק בחתונות. כיום המיסו נפוץ מאוד במטבח היפני, אך גם בארצות סמוכות כמו קוריאה וסין, ובשנים האחרונות הפך לפופולרי ברחבי העולם.
גלריה

מרק מיסו
מבחר סוגי מיסו בסופרמרקט ביפן (2014)
מיסו נמכר במכלי פלסטיק
הערות שוליים

↑  History of Miso, Soybean Jiang (China), Jang (Korea), and Tauco / Taotjo (Indonesia) (200 B.C. to 2009) - SoyInfo Center
↑  איריס ז'ורלט, טוקיו, מיסו, באתר ynet, 30 באוקטובר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4200820-7  NDL: 00567721
כלא איסלאס מריאס

| --- | --- |

מפת איסלאס מריאס
 מידע כללי
 סוג:  כלא
 מיקום:  איסלאס מריאס
 מדינה:  נאיאריט, מקסיקו
 בעלים:  ממשלת מקסיקו
 מפעיל:  מזכירות ביטחון הציבור המקסיקנית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1905
 תאריך פתיחה רשמי:  1905 
 
 קואורדינטות:  21°34′03″N 106°32′40″W﻿ / ﻿21.5675°N 106.54444444444°W﻿ / 21.5675; -106.54444444444
  (למפת מקסיקו מוגדלת) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו כלא איסלאס מריאס (למפת מקסיקו רגילה) מקסיקו סיטי גוודלחרה מונטריי פואבלה טיחואנה לאון סיודאד חוארס סלטיו סן לואיס פוטוסי ארצות הברית גוא. ב. הונ. האוקיינוס השקט  מפרץ מקסיקו כלא איסלאס מריאס 
 
כלא איסלאס מַרִיאָס, או באופן רשמי מושבת העונשין הפדרלית איסלאס מריאס (בספרדית: Colonia Penal Federal Islas Marías) היה בית סוהר ומושבת עונשין של הממשלה הפדרלית של מקסיקו, שנוהל באמצעות המזכירות הפדרלית לביטחון הציבור. הכלא היה ממוקם על איסלה מריה מאדרה, האי הצפוני והגדול בארכיפלג איסלאס מריאס מחוץ לחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו, בתחומי מדינת נאיאריט.
היסטוריה

הכלא נבנה בשנת 1905, תחת ממשלת פורפיריו דיאס. כלא איסלאס מריאס היה "גאוות הממשלה", והיה מודל הכליאה המודרני ביותר של אותה תקופה, "הוכחה לבריחה", אשר פעלה כחלופה לשיכון עבריינים, שבגלל הפרופיל שלהם והרקע, לא יכולים להיות מוחזקים בכלא לקומברי (Lecumberri) (אנ').
עד 1950 מושבה זו הייתה ידועה כמרכז מעצר פדרלי, בשל אלימות, מחלה ועבודת כפייה. לפי הערכה, המספר הכולל של האסירים ששוכנו שם עלה על 29,000.
במהלך ממשלת ארנסטו סדייו החליטה הממשלה על מודרניזציה של מערכת בתי הכלא, ואיסלאס מריאס הוצא משימוש. ב-27 בנובמבר 2003 הוכרז המקום כשמורה ביוספרית, אך מערכת בתי הכלא המשיכה להתקיים.
מצב בתי הכלא במקסיקו נעשה כל כך חמור עד שהממשלה הודיעה ב-2004 כי הם מפעילים מחדש את בית הכלא של איסלאס מריאס כדי להעביר 2,500 אסירים מבתי כלא בכל רחבי הארץ.
ברם, ב-18 בפברואר 2019 חתם נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור, על הצהרה לסגירת בית הכלא הפדרלי של איסלאס מריאס ואמר כי הוא רוצה לקדם "יותר בתי ספר ופחות בתי כלא".
בריחות מהכלא

מהכלא ברחו לפחות 76 אסירים ב-25 השנים האחרונות, 29 מהם בשנה אחת – שנת 1986. על פי דיווחי העיתונות הגורמים הם ערנות מינימלית, מחסור בשומרים וציוד לקוי. בין האסירים המסוכנים ביותר שנמלטו היו 28 רוצחים וחוטפים. מתוך 76 הנמלטים רק 10 נתפסו מחדש. לפי מקור אחד,95% מהבריחות נגרמו עקב שחיתות.
ב-25 באוקטובר 1986 ברחה משפחה שלמה של חוטפים, האחים רייס סרבין ממיצ'ואקאן, והם מעולם לא נתפסו.
ב-16 בינואר 2006 הצליחו שלושה סוחרי סמים לברוח. היו אלה חוסה אברהם גונסאלס סאלאס, פרננדו מנדס דל פיירו ולואיס ריי לופס באררה. גונסאלס סאלאס ומנדס דל פיירו נידונו בקליפורניה, ארצות הברית. באמצעות תוכנית לחילופי אסירים הם הועברו למדינת מיצ'ואקאן. גונסאלס סאלאס נידון ל-24 שנים בגין הברחת מתאמפטמינים והרואין. מנדס דל פיירו נידון ל-18 שנים על החזקה והפצה של קוקאין. לופס באררה שהגיע מלסן לואיס פוטוסי נכנס לאיסלאס מריאס ב-7 באוקטובר 2000. הוא נידון ל-11 שנים ולשלושה חודשים על החזקת מריחואנה.
ב-24 בנובמבר 2011 ניסו שישה אסירים להימלט באמצעות מכלי פלסטיק כמכשירי ציפה. הם נסחפו על ידי זרמים כ-60 קילומטרים מדרום לאי. סירה חולפת הבחינה בהם והסגירה אותם לשלטונות, והם הוחזרו מיד לכלא האי.
מינהל

במשך שנים רבות נוהל בית הסוהר על ידי מזכירות הפנים. במהלך השנים נעה אוכלוסיית הכלא מ-300 עד 3,000 אסירים.
בנוסף לאסירים, על האי ישנם עובדים של מוסדות שונים של הממשלה הפדרלית, כגון המזכירות לחינוך הציבורי, המזכירות לאיכות הסביבה, המזכירות לתקשורת ותחבורה, משרדי דואר ומזכירות הצי.
קבוצה נוספת של מתיישבים כוללת שרי דת וחניכים של הכנסייה הקתולית, נזירות מסדר השירות החברתי ומורים וקרוביהם.
המושבה נשלטת על ידי פקיד ממשלתי שהוא גם מושל האיים וגם השופט הראשי.
הפיקוד הצבאי הוא עצמאי מהממשלה ומופעל על ידי קצין של הצי המקסיקני.
הכומר הראשון בהיסטוריה של איסלאס מריאס היה האסיר ארטורו סלסידו, שנידון על סחר בסמים. סלסידו בנה את בית התפילה הראשון והרכיב את הכנסייה הנוצרית הראשונה בכלא.
הערות שוליים

↑  "La Jornada". Jornada.unam.mx. 2004-10-13. נבדק ב-2011-11-25.
↑  "'Mexico's Alcatraz' prison to be turned into a cultural centre". theguardian.com. 2019-02-18. נבדק ב-2019-02-19.
↑  AP, הכלא האחרון באי באמריקה ייסגר, באתר ynet, 19 בפברואר 2019
↑  "La corrupción y las grandes fugas :: Investigaciones". esmas. נבדק ב-2011-11-25.
↑  "La corrupción y las grandes fugas :: Investigaciones". esmas. נבדק ב-2011-11-25.
↑  Stevenson, Mark (2005-05-12). "6 inmates nabbed after Hollywood-style escape - World news - Americas - msnbc.com". MSNBC. נבדק ב-2011-11-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2011039506  VIAF: 171913512   WorldCat (עם VIAF): 171913512
סיר לילה

סיר לילה (בעברית ספרותית: עֲבִיט שופכין ובסלנג: קרדל) הוא מכל עגול דמוי סיר שנמצא בעבר בחדרי שינה תחת המיטות ושימש כשירותים לשעות הלילה.
סיר לילה
"בורדלו", סירי לילה לנשים
אימוני גמילה בחינוך המשותף - קיבוץ אילון, שנות ה-60
סירי לילה היו עשויים חרסינה ולרוב כללו מכסה.
סירי הלילה היו לפעמים חלק ממערכת כלי רחצה בעיצוב זהה, שכללה קערת רחצה, כד, סבונייה וסיר לילה.
סירי לילה מיוחדים לנשים, "בורדלו" ("Bourdaloue"), עוצבו בצורה אליפטית או מלבנית מוארכת, לעיתים עם שפה מוגבהת, כדי לאפשר לנשים שימוש בהם בתנוחת כריעה או עמידה וכן בלבשן את בגדי היום. קיימת אגדה כי השם "בורדלו" הוא על שמו של הכומר הקתולי הצרפתי לואי בורדלו (Louis Bourdaloue), אשר דרשותיו היו כה ממושכות עד כי משרתותיהן של בנות האצולה הניחו במהלכן בדיסקרטיות סירי לילה כאלו תחת שמלות גבירותיהן.
סירי לילה שימשו עד המאה ה-19, עת הוחלפו על ידי אסלות המודחות במים. כיום הם עדיין בשימוש באזורים מסוימים, למשל בסין.
בישראל שימשו בעבר גם סירי לילה עשויים אמייל. במלון המלך דוד היו עד סוף שנות ה-50 חדרים ללא  שירותים צמודים, ובחדר נמצאה שידה ובה סיר לילה.

בבתי סוהר לפני קום המדינה ואחריו נעשה בתאי האסירים שימוש בעביט שופכין, או כפי שכונה "קרדל".
כאשר מרגילים פעוטות בגמילה מחיתולים, משתמשים לרוב בסירי פלסטיק דמויי סיר לילה, בגודל המתאים לפעוט, אשר עדיין אינו מסוגל לשבת בנוחות על אסלה (זו גבוהה מדי ובעלת פתח רחב מדי עבורו). סירים כאלו מתאימים לתקופת הגמילה גם מהיותם ניידים, כך שהפעוט אינו צריך להתאפק עד שיגיע לחדר השירותים. יש ביניהם המשמיעים מנגינה כאשר הפעוט מצליח לכוון לתוכם. בקיבוצים הייתה נהוגה בתקופת החינוך המשותף הושבת כל ילדי הפעוטון בשעה קבועה על סיריהם.
מכל שתפקידו כשל סיר לילה משמש חולים הרתוקים למיטתם. הוא עשוי פלדת אל-חלד כדי לאפשר חיטוי מיטבי או מכל פלסטי שלתוכו מכניסים מכל חד-פעמי מקרטון.
ביהדות סיר לילה (גרף של רעי) הוא דוגמה למוקצה מחמת מיאוס.
סיר לילה יפני מתקופת אדו
סירי לילה מאמייל שנתלו לייבוש על המעקה בבית הילדים
סיר לילה רפואי מפלדת אל-חלד
הערות שוליים

↑  סיר לילה באמצע הלובי, אודות תערוכה במלון המלך דוד, מאתר 02net
↑  מאוזכר בצירוף תמונה בפרסום "מוזיאון אסירי המחתרות"
↑  באתר הזירה הלשונית של רוביק רוזנטל
↑  מוקצה, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284949005171  GND: 4499116-2  NKC: ph1075667
זעתרה (נפת שכם)

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 גובה:  560 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  63 (2017)
 קואורדינטות:  32°07′21″N 35°15′34″E﻿ / ﻿32.1224011°N 35.2593941°E﻿ / 32.1224011; 35.2593941 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) זעתרה(למפת צפון השומרון רגילה) זעתרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זעתרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום זעתרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זעתרה (בערבית: زعترة) הוא כפר פלסטיני קטן בנפת שכם. הכפר צמוד לצומת תפוח מדרום לעיירה חווארה, ממערב לכפר ביתא.
נכון ל-2017, אוכלוסיית הכפר מנתה 63 תושבים.
הכפר נוהל בידי ועדה מקומית עד שבשנת 2012 עברה האחריות לשירותים המוניציפליים לידי מועצת ביתא.
הערות שוליים

↑  ARIJ The Applied Research Institute – Jerusalem, Beita Town Profile(including Za’tara Locality) (עמ' 4–5)
פקודת שובך יונים

שובך יונים הייתה תוכנית המגננה של צה"ל להדיפת מתקפה מצרית בחזית חצי האי סיני. התוכנית הייתה מבוססת על כוחות שהיו פרוסים על תעלת סואץ, וכן על עתודה של כוחות השריון שהיו מרוחקים מתעלת סואץ ועמדו בקו התעוזים. על כוחות אלו היה לסייע לכוחות שעל שפת התעלה ובמעוזי קו בר-לב, לתגבר את המעוזים ולאייש את הסוללה שעל שפת התעלה. כך, על פי התוכנית, ימנע צה"ל מן המצרים את צליחת התעלה. אף על פי שהייתה זו תוכנית מגננה, הרי שהיא לא כללה התמודדות רצינית עם צורך בקרב נסיגה, ופעלה תחת עקרון "אף שעל". זאת, בדומה לתפיסת המגננה הישראלית בחזית רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
סד"כ צה"לי לשובך יונים

הסד"כ הצה"לי כלל גדוד שאייש את המעוזים (בסך הכל 16 מעוזים מאוישים, בפרוץ המלחמה היו בו כ-450 חיילי חי"ר ועוד כ-50 טנקיסטים), חטיבה מרחבית 275 ואוגדה 252 (אוגדת סיני). כן נכללו כוחות נוספים כגון יחידות בקרה, יחידות נ"מ ועוד.
סד"כ צה"לי לשובך יונים > מתקני ההצתה

לאחר מלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה, נהגה רעיון חדש במטה על פיו, ייבנו מתקני הצתה חבויים בסוללת העפר הישראלית המשקיפה על המים. במקרה של חשש לחצייה מצרית, מתקנים אלו יזרימו סולר בכמויות גדולות שיצוף על פני מי התעלה הזורמים. סולר זה יוצת ויהווה מחסום אש שיקשה מאוד על חצייה מצרית של התעלה. בסופו של דבר הבינו בפיקוד כי הפעלת תוכנית כזו דורשת הצבת מכלי סולר ענקיים בסביבה רגישה ונפיצה וגם אם אלו היו מתחת לאדמה, עדיין לא היו מוגנים דיים. התברר איפוא כי שיטה זו בעייתית מידי והיא ננטשה עוד כשהיה אריאל שרון אלוף פיקוד הדרום.
עם זאת כדי להרתיע את המצרים, המשיך צה"ל לתחזק בצורה מסוימת 2 מתקנים כאלו והציב עוד מתקני דמה. בראשית ההרעשה המצרית ביום כיפור, המערכות לא היו פעילות, אם ממצב תחזוקתי נמוך או משום שלא היה מי שיפעיל אותן.
אירועי המלחמה

בתחילת מלחמת יום הכיפורים היה אלוף אלברט מנדלר מפקד אוגדת סיני אשר ברשותה היו כמעט 300 טנקים מאורגנים ב-3 חטיבות שריון. בעקבות איחור הדיווחים ועקב כך ששעת הפתיחה באש הייתה אמורה להיות ב-18:00, על פי המידע המודיעיני שהתקבל מהמוסד באותו בוקר, למרות רצונו לקדם כוחות לכיוון התעלה, נמנע האלוף מנדלר מקידום טנקים בבוקרו של היום עקב פקודתו של אלוף פיקוד הדרום אז, אלוף שמואל גונן (גורודיש) כדי שלא ליצור התגרות במצרים. הוא קבע שתתקיים תזוזה רק לאחר השעה 16:00. עקב גישה זו לא קודמו הטנקים אל המעוזים אלא רק לאחר תחילת ההרעשה המצרית.
כתוצאה מכך, חצו כוחות חי"ר מצריים, תחת חיפוי ארטילרי, את התעלה ללא התנגדות. לאחר התבססות בגדה המזרחית של התעלה, כבשו כוחות החי"ר המצריים, המשופעים בנשק נ"ט את עמדות הירי הישראליות ומנעו את חבירת הטנקים למעוזים הנצורים.
בכך למעשה לא יצא מבצע שובך יונים אל הפועל ואנשי המעוזים היו מכותרים כאשר למצרים יש דריסת רגל חזקה בצדה המזרחי של התעלה.
אירועי המלחמה > כישלון המבצע

היות שיציאתם של הטנקים מאוגדת סיני הסדירה לכיוון המעוזים הייתה מאוחרת מידי, הושמדו טנקים רבים על ידי הכוחות המצריים שחיכו להם. במהלך השבוע הראשון של המלחמה ובמיוחד עד 9 באוקטובר ניסו שוב ושוב כוחות סדירים ומילואים להגיע אל המעוזים אך שום ניסיון כזה לא צלח. חיילים מ-2 מעוזים בלבד הצליחו להימלט, כל החיילים ממוצב פורקן ו-24 חיילים ממוצב מילאנו ב', כאשר 19 נוספים ממילאנו נתקעו ברחובות העיר קנטרה ומתוכם נלקחו 8 לשבי והשאר נהרגו.
אריאל שרון שהיה אחד מ-3 מפקדי האוגדות הלוחמות בסיני במלחמת יום הכיפורים, לחץ כל העת על חדירה ישראלית לכיוון התעלה יחד עם פינוי המעוזים וזאת למרות ההתנגדות המצרית העיקשת. רצונות אלו שלו נתקלו בחומת סירוב של הפיקוד הבכיר (בעיקר מצד אלוף פיקוד הדרום שמואל גורודיש) ולא יצאו לפועל, לפחות לא לפי תוכניותיו של שרון.
מתקפת הנגד הישראלית של ה-8 באוקטובר הייתה המאמץ העיקרי שעשתה ישראל לשחרור אנשי המעוזים, אך משזו נכשלה לא הייתה לצה"ל אפשרות צבאית לחלץ את הלכודים והמכותרים.
ההתייחסות המצרית לשובך יונים

בספרו "חציית התעלה" מתאר מי שהיה הרמטכ"ל המצרי במלחמת יום הכיפורים, סעד א-שאזלי את הידע המצרי אודות תוכנית שובך יונים. לדבריו:
הכרנו את תוכניתו של האויב להגנת התעלה על בורייה. שובך יונים הייתה תוכנית שמרנית בנוסח בית ספר לקצינים... הערכנו שהאויב יוכל לצאת למתקפות נגד בעזרת תת-יחידות בסדר גודל של פלוגות או גדודי טנקים תוך 15-30 דקות משעת ה-ש. מתקפות נגד גדולות בכוח של חטיבה צפויות כשעתיים לאחר שעת ה-ש.
לאחר סקירת התוכנית הישראלית, מתאר שאזלי את התוכנית המצרית להתמודדות עמה:
כדי להוציא כוח זה מכלל פעולה שיגרנו לעברה השני של התעלה חמש דיוויזיות חי"ר. הן חצו בחזית רחבה ככל האפשר, למעשה לכל אורך התעלה... כל דיוויזה הייתה אמורה להגן על ראש הגשר שלה כנגד מתקפות שריון עזות של האויב. לפיכך תגברנו כל אחת מהן בחטיבת טנקים (שלושה גדודים); גדוד של תותחים נ"ט מתנייעים SU-100; וגדוד של נשק נגד טנקים מונחה. נוסף על כך היו חיילי החי"ר עצמם מצוידים בכל כלי נשק נגד טנקים ונגד מטוסים מיטלטל או נגרר שהיה בכוחם לשאת.
כוחות השריון הישראלים אכן נעו לגזרת התעלה בהתאם לצפי המצרי - ביחידות קטנות. אלו, נתקלו במערכי הגנה זמניים רוויי נ"ט שפגעו קשות בשריון הישראלי, ולמעשה מנעו ממנו לחבור למעוזים ולהגיע לרמפות שעל הסוללה הישראלית על התעלה וגבו אבדות רבות.
ראו גם

מבצע באדר
לקריאה נוספת

אמנון רשף,  "לא נחדל!": חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים, הוצאת דביר, 2013. פרק ג', עמודים 47-56
עמנואל סקל, הסדיר יבלום? : החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים, הוצאת מעריב, 2011
אורי בר-יוסף, התאוששות: צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים, הוצאת דביר, 2023.
איסכאכא

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  סלפית
 שטח:  5,333 דונם
 גובה:  522 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,198 (2017)
 קואורדינטות:  32°06′13″N 35°13′31″E﻿ / ﻿32.103611111111°N 35.225205555556°E﻿ / 32.103611111111; 35.225205555556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) איסכאכא(למפת צפון השומרון רגילה) איסכאכא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איסכאכא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום איסכאכא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
איסכאכא (בערבית: إسكاكا) הוא כפר פלסטיני השוכן במחוז סלפית שבשומרון, 27 ק"מ דרומית מערבית לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,107 תושבים בשנת 2016.
איסכאכא גובל ביישובים הפלסטינים זאוויה ולובאן א-שרקיה במזרח, סלפית (עיר) ממערב, ומרדה, יאסוף וג'מעין מצפון; ונמצא בין ההתנחלויות אריאל וכפר תפוח, ובקרבת נופי נחמיה.
היסטוריה

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 127 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-186 מוסלמים שהתגוררו ב-48 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,311 דונם. מתוכם היו 1,309 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,624 של גידולי דגנים, ו-12 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן מ-1949, עבר איסכאכא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 האוכלוסייה של איסכאכא הייתה 415 נפש.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר איסכאכא משליטה ירדנית לישראלית. בהסכם אוסלו ב' סווגו 25% מאדמות הכפר כשטח B ו-75% הנותרים כשטח C. מדינת ישראל הפקיעה 356 דונמים של אדמה מאיסכאכא, לבניית אריאל, נופי נחמיה ולגדר ההפרדה.
הערות שוליים

↑  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  המכון למחקר יישומי - ירושלים, Iskaka Village Profile
| Flag of Senegalיישובי נפת סלפית |
| --- | --- | --- |
| ערים | סלפית |  |
| מועצות מקומיות | בידיה • בורוקין • דיר איסתיא |  |
| כפרים | דיר בלוט • פרח'ה • איסכאכא • כפר א-דיכ • חארס • ח'ירבת קיס • כיפל חארת' • מרדה • מסחה • קראוות בני חסאן • קירה • ראפאת • סרטא • יאסוף • זאוויה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584246905171
הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973

הפגזת החוף הסורי במלחמת 1973 הייתה סדרת תקיפות שנערכו בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר, בלילה החמישי של מלחמת יום הכיפורים. במהלכן הופגזו יעדים צבאיים ואסטרטגיים סוריים על ידי ספינות סער ישראליות.