stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'רל"ה

ה'רל"ה (5,235) ובקיצור רל"ה – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-12 בספטמבר 1474 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 1 בספטמבר 1475.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 18 שעות ו-212 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-276. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 27 (סימנה כזיאא) במחזור השמש ה-187.
שנה זו היא שנת 1,406 לחורבן הבית, ושנת 1,786 לשטרות.
אירועים

הספר העברי הראשון הודפס בדפוס - פירוש רש"י לתורה, ברג'ו די קלבריה שבאיטליה
נולדו

רבי בנימין בן מתתיהו מארטה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
הזב הגדול

| --- | --- |

נהר הזב ליד אַרְבִּיל
 מידע כללי
 אורך:  473 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  403 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  26,200 קמ"ר
 יובלים:  Khazir River, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  חידקל
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה, עיראק
 
 
הזב הגדול (בפרסית زاب بزرگ; בערבית الزاب الاعلى – תעתיק מדויק: אלזאב אלאעלא; בטורקית: Büyükzap Suyu; בכורדית: Zêyê Mezin; בארמית סורית: ܙܒܐ ܥܠܝܐ; ביוונית עתיקה Λύκος; בלטינית Lycus) הוא נהר הנובע בטורקיה וזורם דרומה לאורך 473 ק"מ, עד שהוא מתמזג עם נהר החידקל, דרומית לעיר מוסול שבעיראק. הנהר תוחם בקירוב את הגבול הדרומי של תפוצת האוכלוסייה הכורדית בעיראק, ומהווה גבול פוליטי של האזור האוטונומי הכורדי. הנהר מהווה מקור מים חשוב של החידקל, ומשמש להשקיה ולהפקת אנרגיה הידרואלקטרית באמצעות סכרים הבנויים עליו.
בשנת 750 לספירה התחולל קרב גדול על נהר הזב בין הח'ליפים מבית אומיה לבין בית עבאס.
ראו גם

הזב הקטן
נהר דיאלא
אגם דוכאן
דפים למחקר בספרות

| --- | --- |

עטיפת "דפים למחקר בספרות", גיליון 4, 1988
 מו"ל:  אוניברסיטת חיפה 
 תאריכי הופעה:  1984–הווה (כ־40 שנה) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 ISSN:  0334-0686
 
דפים למחקר בספרות הוא כתב עת בהוצאת החוג לספרות עברית והשוואתית של אוניברסיטת חיפה. בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בספרות עברית ובספרות עולם.
כתב העת נוסד בשנת 1984 בידי ד"ר שלום לוריא, שהיה גם עורכו הראשון.
הזדהות ארגונית

הזדהות ארגונית (באנגלית: Organizational Identification - OID) היא מונח מתחום ההתנהגות הארגונית ופסיכולוגיה תעשייתית - ארגונית.
במהלך השנים הוצעו הגדרות שונות למונח, אשר ברובן מתייחסות לשייכות הפרט לארגון. השייכות יכולה להתבטא בתפיסת העצמי כחלק בלתי נפרד מהארגון; או, כחיבור קוגניטיבי בין ה"אני" לארגון.
פראט ( Pratt, 1998) מציע כי הזדהות ארגונית מתרחשת כאשר האמונות של הפרט אודות הארגון אליו הוא משתייך הופכות לחלק מההגדרה העצמית.
מהגדרות אלו משתמע כי הפרט לא צריך להיות חלק מהארגון על מנת להזדהות איתו. כמו כן, מתוארות בהגדרות ההשלכות הקוגניטיביות שיוצרת הזדהות ארגונית. כיום, דנים גם על ההשלכות הרגשיות וההתנהגותיות הנובעות מהזדהות זו.
פראט מגדיר שני נתיבים להזדהות: האחד, באמצעות ההכרה כי ערכי הארגון דומים לערכי הפרט ("הזדהות" במובן של זיהוי); השני, שינוי ואדפטציות ב"עצמי" כדי להתאים לארגון ולהטמיע את ערכיו ("הזדהות" במובן של הטמעה).
כדי להבהיר מהי הזדהות ארגונית חשוב להבחין אותה מתופעות ארגוניות אחרות. ראשית, הפנמה (Internalization) של ערכי הארגון, אשר כמו הזדהות ארגונית, כוללת הטמעה של ערכים ואמונות של הארגון. עם זאת, הטמעה זו נובעת מצרכים ומניעים שונים. הפנמה נובעת מהרצון להיות צודק בעוד הזדהות עם ערכי הארגון במובן ההזדהות הארגונית נובעת ממשיכה לארגון. בנוסף, הפנמה גוררת שינוי מהותי בעצמי משום שהיא מצריכה הטמעה מעמיקה יותר של ערכי הארגון. כמו כן, הגדרתו של פראט באשר לשני הנתיבים המובילים להזדהות, מבחינה בין הזדהות והפנמה כך שההפנמה היא שלב מקדים והכרחי ליצירת הזדהות בנתיב השני המתואר (שינוי ואדפטציה ב"עצמי" על מנת להתאים לארגון).
שנית, לעיתים קיימת עמימות בהבחנה בין הזדהות לבין המונח "מחויבות ארגונית" (Organizational Commitment). מחויבות ארגונית, כמו הזדהות, מתארת את הקשר והחיבור לארגון. בניגוד להזדהות, המחויבות הארגונית אינה מסבירה את הקשר באמצעות מונחים מעולם ה"עצמי" (self). מחויבות ארגונית דנה במידת שביעות הרצון של העובד מהארגון ולא בצורה בה העובד רואה עצמו ביחס לארגון ומגדיר עצמו ביחס אליו. כמו כן, מחויבות ארגונית מתייחסת ומדגישה את מידת הקבלה של ערכי הארגון בעוד הזדהות מדגישה את הטמעת ושיתוף הערכים.
לבסוף, עמימות קיימת גם בהבחנה בין הזדהות לבין התאמה בין עובד לארגון (Person-Organization Fit). מונח זה מתייחס גם הוא לקשר בין עובד וארגון, אך מנקודת מבט אינסטרומנטלית. כלומר, הקשר נבחן במונחים של עלות–תועלת, יתרונות ורווחים שהאחד מפיק מהשני (הארגון מהעובד, וההפך). מאידך, הזדהות ארגונית בוחנת את הקשר בין העובד לארגון מנקודת מבט של תאוריות זהות.
הערות שוליים

↑  Ashforth B. E., & Mael F. A. (1989). Social Identity Theory and the Organization. Academy of Management Review, 14, 20-39.
↑  Cheney G. (1983). On the various and changing meanings of organizational membership: A field study of organizational identification. Communication Monographs, 50, 342-362.
↑  Dutton J. E., Dukerich J. M., & Harquail C. V. (1994). Organizational Images and Member Identification. Administrative Science Quarterly, 39, 239-263.
↑  Pratt, M.G., (1998). To be or not to be: Central Questions in organizational identification. In Whetten D.A., & Godfrey P.C. (Eds.): Identity in Organizations: Building theory through conversation (pp.171- 207). Thousand Oaks, CA: Sage.
החבובות (זיכיון)

| --- | --- |

 יוצר:  ג'ים הנסון 
 שונות
 muppets.disney.com
 
החבובות (באנגלית: The Muppets) הן משפחת דמויות שנוצרה על ידי ג'ים הנסון בשנת 1954. תחילה הן היו מיועדות לתוכנית Sam and Friends שהוקרנה בתחנת טלוויזיה מקומית בוושינגטון. כיום הן זיכיון בבעלות חברת דיסני. הזיכיון כולל בין היתר סרטי קולנוע, סרטי טלוויזיה וסדרות טלוויזיה.
המילה "Muppet" הושמעה בראשונה בשנת 1956 ולפי גרסת הנסון היא התבססה על המילים "Marionette" ו-"puppet".
הדמויות המפורסמות הן: קרמיט הצפרדע, מיס פיגי, גונזו הגדול, חיה, הטבח השוודי, סטטלר ווולדורף ופוזי הדוב.
על אף הכישלון של "החבובות" ב-2015, דיסני המשיכה להביע רצון מתמשך בחידוש המותג. כחלק משירות הזרמת המדיה "דיסני+", סדרת טלוויזיה חדשה בשם "Muppets Live Another Day" הייתה אמורה לעלות ב-2020 ולעקוב אחר מעללי החבורה לאחר אירועי הסרט "החבובות כובשות את מנהטן", כאשר היא בוטלה באוגוסט 2019. סדרה חדשה נוספת לדיסני+ נקראת "Muppets Now", הפקתה הוכרזה באוגוסט 2019 והיא החלה להיות משודרת ב-31 ביולי 2020. ב-8 באוקטובר 2021, ספיישל של החבובות לליל כל הקדושים בשם "החבובות: האחוזה הרדופה" עלה בדיסני+.
סדרות טלוויזיה

| סדרת טלוויזיה | שנת התחלה | שנת סיום |
| --- | --- | --- |
| סאם וחברים | 1955 | 1961 |
| החבובות | 1976 | 1981 |
| חבובוטף | 1976 | 1981 |
מפלצות חבובות קטנות: 1985
השעה של ג'ים הנסון: 1989
| החבובות בלילה | 1996 | 1998 |
| החבובות | 2015 | 2016 |
| חבובוטף | 2018 | 2022 |
החבובות עכשיו: 2020
| החבובות - מהומה | 2023 |  |
סרטים

החבובות - 1979
תעלול החבובות הגדול - 1981
החבובות כובשות את מנהטן - 1984
מזמור חג המולד של החבובות - 1992
החבובות באי המטמון - 1996
החבובות בחלל - 1999
החבובות - 2011
החבובות - מבוקשות - 2014
החבובות: האחוזה הרדופה - 2021
ה'רל"ב

.
ה'רל"ב (5,232) ובקיצור רל"ב – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-16 בספטמבר 1471 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 2 בספטמבר 1472.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 3 שעות ו-31 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בחג. איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים.
זו שנה שלישית לשמיטה, ושנת 7 במחזור העיבור ה-276. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 24 (סימנה כדידז) במחזור השמש ה-187.
שנה זו היא שנת 1,403 לחורבן הבית, ושנת 1,783 לשטרות.
אירועים

מי"ג בטבת עד י"ב באדר - כוכב השביט הגדול של 1472 (אנ') נראה בשמי אירופה (בעיקר באיטליה). המופע הממושך (59 ימים) עורר דיון הלכתי לגבי ברכת "שכוחו וגבורתו מלא עולם" על ראיית הכוכב.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
הערות שוליים

↑  לקט יושר, יורה דעה, הלכות חוקות הגוים.
היסטוריה של עם ישראל
החבובות בארץ עוץ

| --- | --- |

 בימוי:  קירק אר טאצ'ר 
 הופק בידי:  ביל ברדה
 תסריט:  דברה פרנק סטיב הייס אדם גולדברג טום מרטין
 עריכה:  אנדרי מרקוס
 שחקנים ראשיים:  החבובות אשנטי ברדן קווין לטיפה דייוויד אלן גרייר ג'פרי טמבור
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו 
 צילום:  טוני וסטמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  ABC TV Walt Disney Studios Home Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 20 במאי 2005
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט ילדים, סרט מוזיקלי 
 סרט קודם:  חג מולד שמח עם החבובות 
 סרט הבא:  החבובות: מכתבים לסנטה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
החבובות בארץ עוץ (באנגלית: The Muppets' Wizard of Oz') הוא סרט טלוויזיה מוזיקלי בהשתתפותן של החבובות והזמרת אשנטי.
הסרט בוים על ידי קירק טאצ'ר והופק על ידי ביל ברטה.
הסרט עוקב אחרי נערה צעירה בשם דורותי גייל אשר חולמת להיות זמרת, אבל לא יכלה להגשים את חלומה, אחרי שנקלעה לסופת טורנדו עם חסילון המחמד שלה טוטו, היא יוצאת אל המסע אל הקוסם מארץ עוץ, האיש שמאמין שהיא וכל האזרחים יאמינו בעצמם כדי להגשים את חלומותיהם.
הסרט הופק על ידי חברת ג'ים הנסון מספטמבר עד פברואר 2004 והוקרן בטלוויזיה האמריקאית ב-ABC במאי 2005.
עלילה

דורותי גייל (אשנטי) היא נערה צעירה שגרה בפארק הקרונועים בקנזס. הייתה לה משאלה לעזוב את קנזס ולהפוך לזמרת מפורסמת, אולם היא עובדת במסעדה של דוד הנרי ודודה אם והחלום שלה הרחיק לכת. לפתע היא שמעה שקרמיט הצפרדע והחבובות מחפשים זמרת בשביל תוכנית טלוויזיה בכיכובם. דודה אם סירבה אולם דוד הנרי תמך בחלום שלה ודורותי שמחה, כשהגיעה לאודישן היה מאוחר אז היא נתנה לקרמיט דיסק עם שיר שלה. כשחזרה הביתה סירנות הטורנדו רעשו באזור של משפחתה. כאשר דוד הנרי ודודה אם רצו למקום מבטחים, דורותי מיהרה לבית כדי לקחת את טוטו, סרטן המחמד שלה. אולם היא לא הספיקה לצאת מהבית והטורנדו סחף אותה ואת טוטו לארץ מוזרה. כאשר היא נחתה היא הופתעה לשמוע את טוטו (פפה) מדבר, והבינה שהיא כבר לא בקנזס.
דורותי וטוטו הבינו שהם נמצאים בארץ המוצ'קינים, עיר קטנה בארץ עוץ. אחרי שהבינה את מצבם של אנשי העיר, המוצ'קינים, היא לומדת שהמנהיג, הקוסם מארץ עוץ, יוכל להגשים את חלומה להיות זמרת. היא פוגשת את הקוסמת הטובה מהצפון (מיס פיגי), אשר נותנת לה נעלי זכוכית מהמכשפה הרעה מהמזרח, אחותה של הקוסמת מהצפון אשר נהרגה מהקרונוע שנחת עליה. מיד לאחר כן דורותי יצאה למסע עם טוטו דרך האבנים הצהובות כדי לפגוש את הקוסם מארץ עוץ אשר גר בעיר הברקת, עיר הבירה של עוץ. למסע מצטרפים הדחליל (קרמיט), יצור הפח (גונזו), והאריה הפחדן (פוזי) כדי לבקש מהקוסם מוח, לב ואומץ. אולם כשהגיעו לעיר הברקת נאלצים דורותי וחבריה לחסל את המכשפה הרעה מהמערב ולהביא את העין הקסומה שלה לקוסם.
החבורה יצאה למשימה כדי להגשים את משאלותיהם, אולם הם נתפסו על ידי המכשפה הרעה מהמערב (מיס פיגי) ועוזריה, הקופים המעופפים. לאחר שהקופים ניסו לחסל את דורותי, טוטו קרא למוצ'קינים כדי לשחרר את דורותי. לאחר כמה שניות, דורותי הצליחה לחסל את המכשפה הרעה מהמערב באמצעות אמבטיה של מים מינרלים אשר עושה למכשפה אלרגיה. לאחר שהמכשפה נמסה דורותי לקחה את העין הקסומה שלה. בליווי הקופים המעופפים, דורותי וחבריה חזרו לעיר הברקת כדי לקבל את משאלותיהם, אולם הם גילו שהקוסם הוא בסך הכל איש רגיל. הוא ביקש את העין מפני שהיא לא תוכל לראות מי הוא באמת, אבל הוא החליט בכל זאת להגשים את משאלותיהם והוא הפך את דורותי לזמרת, אולם לאחר מכן הבינה דורותי שהיא רצתה לחזור הביתה לקנזס ולהיות עם משפחתה. לאחר שביקרה בארץ המוצ'קינים, היא פגשה את גלינדה, הקוסמת הטובה מהדרום (מיס פיגי). גלינדה אמרה לדורותי שהיא צריכה לנקוש שלוש פעמים בעלי הזכוכית שלה וכך תוכל לבוא לכל מקום, דורותי נפרדה מכל חבריה, נקשה בנעלי הזכוכית ואמרה "קחו אותי הביתה לדודה אם".
כשחזרה לקנזס, היא רצה למסעדה ומצאה את קרמיט אשר התרשם מהדיסק שלה והציע לה לככב בתוכנית החדשה של החבובות, בהתחלה דורותי סירבה, אולם לאחר תמיכתם של דוד הנרי ודודה אם היא החליטה לככב עם החבובות. הסרט מסתיים כאשר דורותי שרה עם החבובות בתוכניתם.
צוות השחקנים

אשנטי – דורותי גייל
קווין לטיפה – דודה אם
דוויד אלן גרייר – דוד הנרי
ג'פרי טמבור – הקוסם
הוצאה להורג מבוימת

הוצאה להורג מבוימת היא שיטת עינוי פסיכולוגי, שבו גורמים לקורבן להאמין שהוא מובל להוצאה להורג. בדרך כלל, זה כולל כיסוי של עיני הקורבן, דרישה שיצהיר על בקשותיו האחרונות, אילוץ הקורבן לחפור את הקבר שלו ולעיתים אף אילוצו לצפות במספר הוצאות להורג אמיתיות המתרחשות באותו מקום, ובכך לגרום לקורבן להאמין כי יוצא להורג בפעם הבאה. לעיתים ירי ליד הקורבן או ירי של כדורי סרק עליו מסיים את האירוע.
המטרה בביום הוצאה להורג היא לגרום לקורבן העינויים טראומה נפשית. הטראומה תוביל להתמוטטות, ולמצב שבו הקורבן יודה או יגיד כל דבר על מנת להפסיק את העינויים, או תרתיע את הקורבן מלפעול בצורה מסוימת, בתור "אזהרה" כי זו תוביל להוצאה אמיתית להורג.
במהלך מלחמת עיראק הואשמו מספר קצינים בצבא האמריקאי כי ביצעו הוצאות להורג מבוימות באסירים. גם צבא צפון קוריאה השתמש בעינויים מסוג זה על מנת לסחוט הודאות בריגול מחיילי ספינת הריגול USS Pueblo ב-1968. ניצולי משבר בני הערובה באיראן דיווחו כי גם שם בוצעו הוצאות מבוימות להורג.
בין קורבנותיה הידועים של הוצאה להורג מבוימת היו הסופר הסיני ג'אנג שיאנליאנג והסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי (ב-1849). דוסטויבסקי השתייך ל"חוג פטרשבסקי", וחוקרי צבא הצאר, במסגרת העינויים, העמידו את חברי החוג מול כיתת יורים, למרות שכבר ידעו כי התקבלה חנינה מן הצאר. החוויה השפיעה קשות על כתיבתו של דוסטויבסקי. שטפן צווייג כתב על כך ב"שעות הרות גורל".
הוצאה להורג מבוימת מופיעה לעיתים קרובות ביצירות אמנות ותרבות פופולרית, בשל המתח שהיא יוצרת אצל הקהל. דוגמאות לכך הן ההוצאות המדומות להורג בסרטים "האיש שבפנים" של ספייק לי, "ונדטה" ו"המתווך".
הוצאה להורג מבוימת משתייכת לקבוצת סוגי עינויים הקרויה "עינויים לבנים" - סוגי עינויים נפשיים ופסיכולוגיים קשים, אשר אינם גורמים נזק פיזי ישיר.
האורטוריה של גאורגיוס הקדוש (פדובה)

האורטוריה של גאורגיוס הקדוש (באיטלקית: Oratorio di San Giorgio) היא קפלה או אולם תפילה קתולי בסגנון גותי בפדובה, אזור ונטו, בצפון-מזרח איטליה. היא ראויה לציון בשל ציורי הפרסקו שבתוכה. ביולי 2021 נכלל המבנה על ידי אונסק"ו בין אתרי המורשת העולמית כחלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
היסטוריה

האורטוריה נבנתה בתחילה כמבנה העומד בפני עצמו על ידי המרקיז ריימונדינו לופי דה סורניה (marchese di Raimondino Lupi da Soragna) בשנת 1376 כקפלת הקבורה המשפחתית. האורטוריה נמצאת באותו כיכר שבו נמצא המבנה המרשים של בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה. הקירות הפנימיים מכוסים במחזור של עשרים ושניים ציורי פרסקו, בהזמנתו של ריימונדינו דה לופי, המתארים סצנות מחייהם של גאורגיוס הקדוש, קתרינה מאלכסנדריה, לוצ'יה הקדושה מסירקוזה (הקדושים המגנים של משפחת לופי דה סורניה) וישו. קיר המזבח מציג את צליבת ישו, והתקרה היא קמרון חבית המעוטר בכוכבים. במקור, היה במרכז המבנה גם הסרקופג של המרקיז ריימונדינו שהוצב על מבנה אדריכלי שהיה עטור עשרה פסלים של בגודל טבעי של דה לופי ומשפחתו. מבנה מרשים זה הגיע כמעט עד התקרה. עם זאת, בסוף המאה השש עשרה, המבנה פורק וכל שנותר כעת הוא הסרקופג, המוצב לאורך הקיר הימני, ושברי פסלים.
את ציורי הפרסקו השלימו האמן אלטיקיירו דה דזביו (אנ') ושותפיו, כולל יאקופו ד'אוונצי (אנ') ויאקופו דה ורונה (אנ') שהשלימו את מחזור הפרסקו בשנת 1384. במהלך המלחמות הנפוליאוניות כוסו הציורים בסיד עד שנחשפו מחדש בשנת 1837. כתוצאה מכך, רבים מהם ניזוקו.
תיאור > אדריכלות

מבחוץ יש לאורטוריה יש צורה פשוטה מאוד מלבנים חשופות עם חזית גמלון משולש וחלון רוזטה. החזית אינה מקושטת במיוחד למעט שלושה תבליטים שטוחים מטרקוטה המתארים את גאורגיוס הקדוש קוטל את הדרקון, ושלט האצילים של משפחת לופי דה סורניה (זאב תוקף). גם המבנה הפנימי פשוט, אולם ארוך עם תקרה בצורת קמרון חבית ורצפת אריחים. הייחודיות של המבנה היא במחזור ציורי הפרסקו שעל הקירות ובעיטורים על התקרה.
תיאור > קיר המזבח – צליבת ישו

פרסקו הצליבה על הקיר שמעל המזבח מתאר את ישו על הצלב בעוד מרים, אם ישו בוכה מלמטה, ומנוחמת על ידי השליחים והמאמינים. הצלב נושא את הקיצור "INRI", ראשי תיבות של הביטוי הלטיני Iēsus Nazarēnus, Rēx Iūdaeōrum ("ישו הנוצרי, מלך היהודים"). מלאכים מקיפים את ישו בשמים, וממסגרים אותו כדמות המרכזית, ומכוונים את עינו של הצופה אליו. אלטיקיירו מנצל ציור בפרספקטיבה של המלאכים המעופפים והסוס האפור בחזית כדי ליצור אשליה של נקודת מבט מציאותית.
תיאור > ציורי הפרסקו בקיר הכניסה

קיר הכניסה מתאר סצנות מילדותו של ישו. הסצנות מתקדמות מלמעלה למטה משמאל לימין ומופרדות לחמישה חלקים. הבשורה למרים בחלק העליון של הקיר; הסצנה מתייחסת לאירוע שבו המלאך גבריאל מגיע אל מרים כדי להגיד לה שהיא תוליד את בנו של אלוהים. הסצנה השמאלית האמצעית היא סגידת הרועים, כאשר בעקבות לידתו של ישו מגיעים אליו הרועים הסמוכים לחלוק כבוד למשיח שזה עתה נולד. סצנה זו משולבת לעיתים קרובות עם סגידת האמגושים, אך כאן הם נפרדים, כשהאחרונה מימין לראשונה. הסצנה השמאלית התחתונה ניזוקה, אך מתארת הבריחה למצרים. הסיפור מספר על המלך הורדוס שציווה להרוג את כל התינוקות בתחומי שיפוטו בתקווה להרוג את הילד המשיח. בתגובה נמלטה המשפחה הקדושה למצרים, מחוץ להישג ידו. הציור האחרון בפינה הימנית התחתונה הוא הסצנה שבה מוכנס ישו הרך באופן רשמי ליהדות, המכונה הצגתו של ישו הרך הנולד בבית המקדש.
תיאור > חיי גאורגיוס הקדוש

בקיר הצפון-מזרחי נמצאים שבעה ציורי קיר, שרובם מפרטים את חייו של גאורגיוס הקדוש, שאליו מוקדשת האורטוריה. אחד מציורי הפרסקו הבולטים מתאר את האגדה על גאורגיוס הקדוש קוטל את הדרקון. הקדוש יושב על סוס כשחניתו, אסקלון (מאשקלון), עומדת לדקור את הדרקון בפה, כדי להציל את הנסיכה המצוירת ברקע. אחר מראה את גאורגיוס הקדוש כשעומדים לערוף את ראשו בשל סירובו להקריב לאלים רומיים והתעקשותו להישאר נוצרי. שני ציורי קיר אחרים בקיר הצפון-מזרחי מפרטים אגדות אחרות על הקדוש: גאורגיוס הקדוש מטביל את המלך ומשפחתו, וגאורגיוס הקדוש משוחרר על ידי מלאכים מהעינויים על הגלגל.
תיאור > חיי הקדושות קתרינה מאלכסנדריה ולוצ'יה מסירקוזה

מול הקיר הנגדי של הציורים מחייו של גאורגיוס הקדוש יש ציורי פרסקו של ארבע סצנות מחייהן של הקדושות קתרינה מאלכסנדריה ולוצ'יה מסירקוזה.
קתרינה הקדושה מוצגת בציור אחד בתקופת מותה קשורה לגלגל השבירה שעל פי האגדה נהרס במגע שלה, בעוד מלאך טס מעל. בדומה לגאורגיוס הקדוש, גם קתרינה הקדושה מוצגת ברגעים שלפני שנערף ראשה משום מחאתה כנגד רדיפת הנוצרים. בפרסקו היא כורעת על האדמה כשידיה בתנוחת תפילה. גבר עומד מאחוריה, חרב מורמת לקראת הפעולה, ושלושה מלאכים ממתינים למעלה, ככל הנראה כדי לקבל אותה. שני מלאכים נוספים ניצבים על הר המחזיק במה שנראה כארון הברית.
הפרסקו הראשון של לוצ'יה הקדושה מראה את עמדתה בפני שופט לאחר שדווח עליה שנשבעה להישאר בתולה כמו אגאתה הקדושה. השופט מצווה לשלוח אותה לבית בושת, המוצג באמצע. התמונה השמאלית הקיצונית מציגה אותה קשורה לעמוד קלון על מוקד בוער. המדורה בוערת מתחתיה כאשר שוורים לא מצליחים להזיז אותה, אף על פי שלכאורה הייתה חסינה ללהבות בשל התערבות אלוהית. מאוחר יותר היא עברה עינויים בשמן רותח ויצאה ללא פגע, אך בסופו של דבר היא מתה כתוצאה מחרב שחדרה לצווארה. הציור השני של לוצ'יה הקדושה מראה את הלווייתה, בהשתתפות קהל רב של אנשים, כולל כמה מחברי הכנסייה, כגון נזירות. בקהל נמצאים ג'ובאני דה לופי וג'ובאני דונדי (אנ'), רופא מפורסם וחברו של פרנצ'סקו פטרארקה. גופתה של לוצ'יה שוכבת על במה מוגבהת באמצע הסצנה, בעוד אישה בברדס השחור מתפללת מעליה.
גלריה

מבט מכיוון הכניסה
הציורים על קיר הכניסה
הצגת ישו בבית המקדש
הצליבה
למעלה, גאורגיוס מטביל את המלך סרוויוס, למטה, גאורגיוס עובר עינויים
קתרינה ולוצ'יה בבית המשפט
מות הקדושים של קתרינה (למעלה) ולוצ'יה (למטה)
הלווייתה של לוצ'יה הקדושה
ביאורים

↑  מלטינית orare "להתפלל", היא מקום קטן שנועד לתפילה ובפועל מילה נרדפת לקפלה, למעט מעט מקומות שבהם, בניגוד לקפלה, לא עורכים במקום מיסה
הערות שוליים

↑  Executive Summary
↑  Nomination Text, Pages 130-137
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr00016865  VIAF: 138811631   WorldCat (עם VIAF): 138811631
הארפאט

מפת האזור
מגדל הפעמונים ממזרח
מנזר הארפאט (ארמנית Հաղպատավանք - "הרפאטאוונק") הוא מנזר ומתחם דתי במחוז לורי בצפונה של ארמניה. המתחם נחשב ליצירת מופת של האדריכלות הדתית הארמנית בימי הביניים, והוא משלב מוטיבים מהאדריכלות הביזנטית והמקומית. בשנת 1996 הוכרז המנזר, יחד עם מנזר סאנאהין הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

הקמתו של המנזר החלה בתקופת שלטונו של המלך אבאס הראשון במהלך בשנות השישים של המאה ה-10, והבנייה הסתיימה בשנת 991. המקום נודע כ"סורב נשאן של הארפאט" ("הצלב הקדוש של הארפאט") והחל משמש כמרכז חינוך נוצרי חשוב. בשנת 1105 נכבש המתחם על ידי הסלג'וקים והועלה באש, ובשנת 1130 נהרסו חלק מהמבנים באתר ברעידת אדמה. בשל חשיבותו של המנזר, הוקם בסמוך לו, בשנת 1233, מבצר שנועד להעניק לו הגנה, אך הדבר לא מנע את כיבושו בידי המונגולים בשנת 1241. לאחר מכן נמשכה הפעילות הדתית במקום, ובמאה ה-13 נוספו מבנים חדשים למתחם. במהלך המאה ה-17 בוצעו עבודות שיקום נרחבות.
האתר

המנזר משקיף על עמק הנהר פמבק, והוא בנוי על צוק ירוק במחצית גובהו של המדרון, כדי להעניק לו הגנה ומסתור. האתר מכוסה כעניין שבשגרה בעננים. כמקובל בארמניה, המנזר מוקף במספר כפרים קטנים. אורכו של המתחם הוא כ-120 מטר מצפון לדרום ורוחבו המרבי ממזרח למערב מגיע לכ-100 מטר. המבנים ערוכים סביב הקתדרלה המרכזית ונבנו אגב התחשבות במיקומם ובאופיים של מבנים קודמים. המתחם כולל את המבנים הבאים:
כנסיית סורפ נשאן (כנסיית הצלב הקדוש - 1), אליה מחוברים הנרתקס ממערב ('2), כנסיית גרגוריוס המאיר בפינה הדרום-מערבית (3), הספרייה בפינה הצפון-מזרחית (6), וכן גלריית הספרייה (5) ובניין חמזספ מצפון (7).
מבנים עצמאיים כוללים את כנסיית אסטווצצין (4) ואת מגדל הפעמונים (8).
סביב המנזר חומה אליה מחובר חדר האוכל (9).
מחוץ לחומה, בצידו הדרום-מערבי של המתחם, ניצבת קפלה קטנה.
האתר > הקתדרלה והנרתקס (גאוויט)

המבנה הגדול במתחם הוא זה של קתדרלת הצלב הקדוש הניצבת במרכזו (1). הוא נבנה בשנים 967–991, ומהווה דוגמה טיפוסית לאדריכלות הארמנית של המאה ה-10. הכיפה המרכזית נתמכת בארבעה עמודים גדולים המהווים חלק מהקירות החיצוניים. צידם החיצוני של הקירות מכוסה כמעט לחלוטין בגומחות בצורת משולש. הפרסקאות באפסיס מתאר את ישו הכל יכול, ודמותו של התורם העיקרי למימונו של הפרסקו, הנסיך הארמני חוטולוחאגה, מתוארת בציור בטרנספט הדרומי. תבליטים של מייסדת המנזר, המלכה חוסרוואנוש, ושל שני בניה, מופיעים בגמלון המזרחי. אזור המזבח עוטר בפרסקאות שונים פעם נוספת במהלך המחצית השנייה של המאה ה-13, ונראה כי כל שטחו הפנימי של המבנה היה מכוסה בפרסקאות, אך הם השתמרו רק בחלקו הדרומי. למעט מספר תוספות מהמאה ה-12 ומהמאה ה-13, ובכלל זה הנרתקס, שמר המבנה על צורתו המקורית.
הנרתקס (המינוח הארמני הוא "גאוויט" - 2) נוסף לקתדרלה בצידה המערבי בעשור השני של המאה ה-13, והוא גדול ממנה ושונה ממנה בסגנונו. הוא שימש למפגשים, לעריכת שיעורים וטקסי השכבה, ונועד גם לתפילה. מתפללים שלא נמצא להם מקום בתוך הכנסייה התפללו כאן. המבנה עשוי מעץ ונתמך בארבעה עמודים במרכזו. קשתות מחלקות את הגג לתשעה חלקים, והמרכזי שבהם הוא הגבוה ביותר. הרצפה מכוסה כולה באבני המצבות של בני משפחת קיורקיאן.
האתר > המבנים הצמודים לקתדרלה

מצפון לקתדרלה שוכנת הגלריה המלבנית (5) של הספרייה. זהו אולם צר וארוך המחובר אל הקתדרלה מדרום, אל בניין חמזספ מצפון, אל חצר המתחם ממערב ואל הספרייה ממזרח.
בניין חמזספ (7*) נבנה בשנת 1257 על ידי אב המנזר חמזספ ונועד לשמש כמקום מפגש. המבנה רבוע בצורתו ובמרכזו ארבעה עמודים תומכים. העמודים והקירות נעדרים עיטורים ומדגישים את העיטורים בחלקו המרכזי של המבנה.
המבנה הקטן של הספרייה (6) רבוע בצורתו, והוא הוקם באמצע המאה ה-11. גגו המקורי היה עשוי עץ ונשען על עמודים מרכזיים. גג האבן הנוכחי הוקם בין השנים 1258–1262 ושינה את מראהו של המבנה.
כנסיית גרגוריוס המאיר (3) נבנתה בשנת 1005 והיא צמודה לפינה הדרום-מערבית של הקתדרלה. במקור היא נשאה כיפה, אך זו הוסרה בשנת 1211 והוחלפה בקמרון חבית. במהלך המאה ה-13 נוספו לה קפלות צדדיות.
האתר > המבנים הנוספים במתחם

מגדל הפעמונים (8) הוקם בשנת 1245 ממזרח לקתדרלה, בנקודה הגבוהה באתר. למבנה שלוש קומות. צורת הקומה הראשונה של המבנה היא כשל צלב ואילו השנייה בצורת מלבן. קשתות הזווית שבמעברים בין שתי הקומות פונות כלפי חוץ ועשויות בצורת עלי תלתן. הקומה השלישית כוללת כיפה מחודדת קטנה הניצבת על עמודים.
חדר אוכל נבנה (9) במהלך המאה ה-13 ומהווה דוגמה חשובה לבניין ציבורי ארמני. השטח הפנימי גדול במיוחד ומחולק באמצעות עמודים לשני חלקים שמכוסים בשני גגות. לבניין נוסף מבנה כניסה בהמשכו של ציר האורך של החלק הפנימי. המבנה והסידור הפנימי של חדר אוכל מזכירים את אלה של הספרייה, דבר הרומז על כך שנבנו על ידי אדריכלים מאותה אסכולה.
קברי משפחת אוקניאן (10) נבנו בתחילת המאה ה-8, וקדמו להקמת המנזר. הם כוללים שלוש קפלות מלבניות צמודות זו לזו.
במתחם פזורים מספר חצ'קרים (אנ') (אסטלות נושאות גילופי צלב) מהמאות ה-11 עד ה-13. עיטורי החצ'קרים הם בעיקרם גאומטריים עם מוטיבים של פרחים. על החצ'קר הידוע ביותר שהוקם ב-1273 מופיעות גם דמויות בני אדם ששולבו בעיטורים.
חצ'קר מן המאה ה-13 במתחם המנזר
האורטוריה של סן מיקלה

האורטוריה של סן מיקלה (באיטלקית: Oratorio di San Michele) היא קפלה או אולם תפילה קתולי בסגנון גותי בפדובה, אזור ונטו, בצפון-מזרח איטליה. האורטוריה היא שריד מכנסיית "מלאכי עליון הקדושים" (Chiesa dei Santi Arcangeli), ששמה הוסב ל"סן מיקלה" (מיכאל הקדוש) עוד מהתקופה שהלומברדים שלטו בצפון איטליה. הם טענו שמיכאל הוא הקדוש המגן של איטליה לאחר ניצחונם על הביזנטים. באורטוריה יש קפלה שקירותיה מכוסים לגמרי במחזור ציורי פרסקו מהמאה ה-14 על חיי הבתולה מאת יאקופו דה ורונה (אנ'). ביולי 2021 נכלל המבנה על ידי אונסק"ו בין אתרי המורשת העולמית כחלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.