stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מציאת אישה ליצחק
תוכן הסיפור > המפגש בין יצחק ורבקה

יצחק יוצא לשדה למקום באר לחי ראי, מקום בו התגלה המלאך כאשר ברחה הגר משרה גבירתה. רמב"ן מפרש כי: ”שהיה יצחק הולך תמיד אל המקום ההוא, כי הוא לו מקום תפלה בעבור הראות שם המלאך, והוא יושב בארץ הנגב קרוב משם”. הכתוב מספר כי יצחק יצא " לָשׂוּחַ בַּשָּׂדֶה". יש שפירשו כשיחה והסבר זה נתמך בסיפור כי יצחק יצא להתאבל על אמו: "וַיִּנָּחֵם יִצְחָק, אַחֲרֵי אִמּוֹ." ואחרים סברו כי לשוח הוא מלשון שיח השדה. יצחק רואה את שיירת הגמלים הבאה לקראתו. רבקה נושאת את עיניה, רואה את יצחק ושואלת לזהות האיש הבאה לקראתה. העבד עונה לה כי "הוּא אֲדֹנִי". רבקה מתעטפת בצעיף ויש שזיהו מעשה זה בצניעות האופיינית לרבקה. אחרים סברו כי הרגישה נוח יותר בסביבת העבד מאשר עם יצחק המיועד לה.
באפילוג לסיפור המופיע בפרק מסופר כי יצחק מביא את רבקה לאוהל אמו ואחר כך מתאבל עליה. הנישואין עצמם באים לידי ביטוי בשורשים: ב-ו-א ול-ק-ח המתארים נישואין במקרא. שרה נזכרת פעמיים בסוף הסיפור וכך יוצרת התורה זיקה בין קשריו של יצחק עם אמו לבין קשריו עם אשתו. יצחק מתואר כבנו של אברהם ורבקה היא הנכנסת לאוהל אמו ועתה היא זו שתנהל אותו. יש בכך רמז לתחילתו של סיפור הדור הממשיך רבקה ויצחק.
מוטיב האירוסין

במקרא מופיע המוטיב החוזר של פגישת הנער והנערה ליד הבאר המובילה לנישואין. הידועים שבסיפורים אלו הן סיפור פגישתם של יעקב ורחל ליד הבאר, משה וציפורה בראשית כ"ד הוא הופעתו הראשונה של המוטיב החוזר. בדרך כלל יוצג כי איש זר מגיע לעיר או מקום אחר. הוא מגיע לאזור באר המים. דו-שיח מתנהל בינו ובין הנערה המיועדת. הנערה מזמינה את האיש לביתה. אב המשפחה עורך משתה לכבוד האיש והנער והנערה נישאים. לעיתים יחרוג הסיפור תוך שינוי קל מהקונוונציה הידועה. בסיפור המופיע בבראשית כ"ד האיש המיועד לשאת את האישה אינו העבד הנפגש עם הנערה ומוזמן לביתה.
ייצוגים בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1919-1920 כתב לוין קיפניס את השיר אליעזר ורבקה, הולחן בשנת 1928 על ידי ידידיה אדמון ונכנס לחוברות לגננות וזכה לתפוצה רבה. מוכר בביצוע הזמרת הדסה סיגלוב.
בין השנים 1912-1928 יצר האמן העברי משה מורו, על פי רישום של זאב רבן, את התבליט אליעזר ורבקה אשר הופץ גם בגרסאות של סיכות ותליונים מכסף וכן כלוחית נחושת לאלבומי תמונות מעור.
מועד חיבור הסיפור

בעבר, נהוג היה לשייך את סיפור מציאת אישה ליצחק למקור היהוויסטי, אחד מארבעת המקורות של התורה לפי השערת התעודות, שנכתב בתקופת בית ראשון. זאת, כיוון שבסיפור זה נעשה שימוש בשם יהוה עוד טרם התגלות ה' למשה. בשני מקורות אחרים, המקור הכהני והמקור האלוהיסטי, נעשה שימוש בשם זה רק לאחר ההתגלות, בעוד שלפניה נעשה שימוש בשם אלוהים בלבד. עם זאת, לדברי חוקר המקרא אלכסנדר רופא, מספר ביטויים בסיפור מציאת אישה ליצחק מעידים על כך שהסיפור נכתב בתקופת בית שני. הסיפור קרוב בלשונו לספרים שנכתבו בתקופת בית שני, כגון אסתר, דניאל, עזרא, נחמיה ודברי הימים ואף שורר בו דמיון ללשון חז"ל. לפיכך, רופא מפריד את סיפור מציאת אישה ליצחק מהמקור היהוויסטי. דוגמות להשפעה של לשון מאוחרת:
”ה' אֱלֹהֵי הַשָּׁמַיִם” (פסוקים ג'–ז') – מופיע כלשונו בספר עזרא, פרק א', פסוק ב' ובספר נחמיה, פרק א', פסוק ד'.
”מִגְדָּנֹת” (פסוק נ"ג) מלשון "מתנות" – מופיע כלשונו בספר עזרא, פרק א', פסוק ו' ובספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוק ג'.
”וַיַּבְרֵךְ הַגְּמַלִּים” (פסוק י"א), כלומר הוריד את הגמלים על הברכיים – בדומה ל-”וַיַּעֲמֹד עָלָיו וַיִּבְרַךְ עַל בִּרְכָּיו” (ספר דברי הימים ב', פרק ו', פסוק י"ג), וכן מתקשר לשורש החז"לי "להבריך", שפירושו כיסוי ענף באדמה.
”הַגְמִיאִינִי נָא מְעַט מַיִם מִכַּדֵּךְ” (פסוק ט"ז) – הפעלים "לגמוא" ו"לגמוע" שאולים מלשון חז"ל, ומשמעותם זהה. הפועל המתאים בלשון המקרא כאן הוא "להשקות".
אאולוס אוויליוס פלאקוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 לפנה״ס רומא, הרפובליקה הרומית 
 פטירה:  39 אנדרוס (יוון), יוון 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 תפקיד:  פרפקט של מצרים (33 לספירה–38 לספירה) 
 
אאולוס אוויליוס פלאקוס (בלטינית: Aulus Avilius Flaccus) היה פרפקט במצרים, שמונה על ידי הקיסר טיבריוס בסוף שנת 32 או תחילת שנת 33 לספירה.
הוא גדל עם בניה של בתו של אוגוסטוס קיסר ובשנים מאוחרות יותר היה חברו של טיבריוס.
תקופת שלטונו חופפת לפרעות נגד יהודי אלכסנדריה בשנת 38 לספירה. על פי תיאורים מסוימים, ובהם תיאורו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, פלאקוס היה אחראי למעשי זוועה נגד היהודים במהלך המאורעות הללו.
בחיבורו "נגד פלאקוס", פילון כותב שפלאקוס התיר לאספסוף להציב פסלים של הקיסר קליגולה - שדרש שינהגו בו כבאל - בבתי כנסת יהודיים באלכסנדריה, שנחשבה התגרות חסרת תקדים. בהמשך, הוציא פלאקוס הודעה שבה כינה את כל היהודים "זרים" ובכך התיר לכל המעוניין להמשיך להשמיד את היהודים "כאילו היו שבויי מלחמה". פילון כותב שבתגובה להודעה, דחף האספסוף את היהודים מארבעה רבעים של העיר ודחס את כולם אל חלק קטן מאוד של רובע חמישי, כאשר המון העם פנה לביזה וחילק אותו כשלל במלחמה.
פלאקוס בסופו של דבר הודח מתפקידו והוגלה. הוא נאסר בסתיו 38 לספירה, ולאחר מכן גורש אל האי אנדרוס (אנ'), שם הוצא לאחר מכן להורג בשנת 39 לספירה.
הערות שוליים

↑  מנחם שטיין, כתבי היסטוריה, מבוא, עמ' 7.
1 2  Flaccus, באנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
↑  פילון האלכסנדרוני, נגד פלאקוס, פרק ששי, סעיפים 43-40.
↑  פילון האלכסנדרוני, נגד פלאקוס, פרק שמיני, סעיפים 56-53.
↑  מנחם שטיין, כתבי היסטוריה, מבוא, עמ' 15.
↑  פילון האלכסנדרוני, נגד פלאקוס, פרק שמונה עשרה, סעיף 151, פרק תשעה עשר.
↑  פילון האלכסנדרוני, נגד פלאקוס, פרק עשרים ואחד, סעיפים 190-185.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284217305171  PLWABN: 9811263551205606  GND: 1147210632  ISNI: 0000 0004 4891 0978  LCCN: n2003101187  NTA: 255863527  VIAF: 289609989   WorldCat (עם VIAF): 289609989 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משפט הממדים עבור העתקות ליניאריות

סקיצת ההעתקה ליניארית בין מרחבים וקטוריים, עם תיאור הגרעין והתמונה
משפט הממדים עבור העתקות ליניאריות (ידוע גם כמשפט המימד השני, משפט המימדים השני, ומשפט הדרגה והאפסות) הוא משפט באלגברה ליניארית העוסק בשוויון עבור העתקה ליניארית בין מימד התחום לבין מימד תמונת וגרעין ההעתקה הליניארית.
בכתיב מתמטי: יהיו  U ו- V מרחבים וקטורים מעל שדה  F. נגדיר את  f להיות העתקה ליניארית,  f:U\rightarrow V, אזי   \dim _{F}Im(f)+\dim _{F}\ker(f)=\dim _{F}U.
הוכחת המשפט > אסטרטגיה

נבחר בסיסים שמכילים מספר וקטורים מסומן כללי עבור התמונה וכך גם עבור הגרעין, ונראה שמקורות הווקטורים בבסיס התמונה מצורפים יחד עם וקטורי הבסיס של הגרעין מהווים בסיס עבור התחום. מכך, ינבע שסכום מספר הווקטורים בבסיס של הגרעין ומספר הווקטורים בבסיס התמונה (שזה אותו מספר הווקטורים שהם המקורות) שווה למספר הווקטורים בתחום. מכאן ינבע כי סכום מימד התמונה ומימד הגרעין שווה למימד התחום של העתקה ליניארית, כנדרש.
הוכחת המשפט > הוכחה > בחירת סדרות וקטורים מתאימות

נקח את  u_{1},...,u_{k} להיות הבסיס של גרעין ההעתקה, ואת  v_{1},...,v_{m} להיות הבסיס של תמונת ההעתקה. מכאן, מימד הגרעין הוא  k ומימד התמונה הוא  m. נשים לב לכך שלכל וקטור בתמונה יש מקור מהתחום, כלומר ניתן לרשום את  v_{1},...,v_{m} כך:  f(w_{1}),...,f(w_{m}), (כאשר  w_{1},\dots ,w_{m} וקטורים ב- U). צריך להוכיח שמימד התחום הוא  m+k. נעשה זאת על ידי הוכחה כי סדרת וקטורים  w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k} מהווה בסיס של התחום  U.
הוכחת המשפט > הוכחה > הוכחה כי סדרת הווקטורים פורשת את המרחב  U

נראה כי  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})=U. תחילה, נראה כי  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})\subseteq U: כל וקטור בסדרת הווקטורים  w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k} מוכל ב- U בפני עצמו (שכן הגרעין הוא קבוצת וקטורים מהתחום, וגם המקורות של התמונה הם קבוצת וקטורים מהתחום), ולכן  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})\subseteq U. 
כעת, נראה כי  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})\supseteq U: נקח וקטור כללי מ- U ונסמנו  u. נתבונן בהצגה היחידה של  f(u) על ידי בסיס התמונה:  f(u)=a_{1}\cdot v_{1}+...+a_{m}\cdot v_{m}. כעת, נתבונן בוקטור  u-(a_{1}\cdot w_{1}+...+a_{m}\cdot w_{m})\in U (ששייך ל- U, מכיוון ש- U הוא תת-מרחב וקטורי, ולכן סגור לחיבור ולכפל בסקלר). נפעיל את ההעתקה  f על הווקטור בו אנו מתבוננים ונראה שהואיל ו- f היא העתקה ליניארית, כלומר משמרת חיבור וכפל בסקלר, מתקיים: 
 f(u-(a_{1}\cdot w_{1}+...+a_{m}\cdot w_{m}))=f(u)-(a_{1}\cdot f(w_{1})+...+a_{m}\cdot f(w_{m}))=a_{1}\cdot v_{1}+...+a_{m}\cdot v_{m}-(a_{1}\cdot v_{1}+...+a_{m}\cdot v_{m})=0
לכן נובע ש- u-(a_{1}\cdot w_{1}+...+a_{m}\cdot w_{m})\in \ker(f), ולכן יש לו ייצוג על ידי צירוף וקטורי בסיס הגרעין:  u-(a_{1}\cdot w_{1}+...+a_{m}\cdot w_{m})=b_{1}\cdot u_{1}+...+b_{k}\cdot u_{k}ולאחר העברת אגפים נקבל את הייצוג של  u על ידי צירוף הווקטורים  w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k}:
u=a_{1}\cdot w_{1}+...+a_{m}\cdot w_{m}+b_{1}\cdot u_{1}+...+b_{k}\cdot u_{k}
ולכן,  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})\supseteq U. קיבלנו הכלה דו כיוונית ומכאן  Span(w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k})=U.
הוכחת המשפט > הוכחה > הוכחה כי סדרת הווקטורים בלתי תלויים ליניארית

כדי להוכיח אי-תלות ליניארית נניח שעבור הסקלרים  c_{1},...,c_{m},s_{1},...,s_{k} הצירוף הליניארי של הווקטורים  w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k} מביא לאפס המרחב הווקטורי. צריך להוכיח כי  c_{1}=...=c_{m}=s_{1}=...=s_{k}=0_{F} (תנאי שקול לאי תלות ליניארית). לפי הנחה זו:  c_{1}w_{1}+...+c_{m}w_{m}+s_{1}u_{1}+...+s_{k}u_{k}=0_{U} 
נפעיל על השוויון את ההעתקה הליניארית  f: 
 f(c_{1}w_{1}+...+c_{m}w_{m}+s_{1}u_{1}+...+s_{k}u_{k})=c_{1}f(w_{1})+...+c_{m}f(w_{m})+0+...+0=c_{1}v_{1}+...+c_{m}v_{m}=0
(הווקטורים של בסיס הגרעין שייכים לגרעין ולכן הפעלת ההעתקה עליהם מביאה לאפס.וכל העתקה ליניארית על וקטור האפס שווה ל-0). ואם כן מכיוון ש- v_{1},...,v_{m} בסיס של התמונה, אזי המקדמים  c_{1},...,c_{m} הם אפסים (מכיוון שהווקטורים  v_{1},...,v_{m} בלתי תלויים ליניארית). ואז, נחזור לביטוי המקורי ונקבל  0\cdot w_{1}+...+0\cdot w_{m}+s_{1}u_{1}+...+s_{k}u_{k}=0_{U} ומאותם שיקולים של היות  u_{1},...,u_{k} בסיס, נובע ש- s_{1},...,s_{k} אפסים. ולכן כל הסקלרים המקדמים הם בהכרח 0, ולכן קיבלנו ש- w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k} בלתי תלוים ליניארית, כנדרש.
הוכחת המשפט > הוכחה > סיכום

הראנו ש- w_{1},...,w_{m},u_{1},...,u_{k} סדרת וקטורים בלתי תלויה ליניארית שפורשת את  U ולכן הם מהווים בסיס עבור  U. אם כן, נשים לב שמימדו של  U הוא  m+k. נזכור כי בתחילת ההוכחה הגדרנו את מימד התמונה להיות  m ומימד הגרעין להיות  k, אזי לפיכך נקבל: 
 \dim _{F}Im(f)+\dim _{F}\ker(f)=\dim _{F}U
שזה מה שצריך להוכיח.
הפיתוי האחרון של ישו

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הפיתוי האחרון של ישו 
 בימוי:  מרטין סקורסזה 
 הופק בידי:  ברברה דה-פינה הארי אולפאנד
 תסריט:  פול שרדר
 עריכה:  תלמה סקונמייקר 
 שחקנים ראשיים:  וילם דפו הרווי קייטל ברברה הרשי הארי דין סטנטון דייוויד בואי
 מוזיקה:  פיטר גבריאל 
 צילום:  מיכאל בלהאוס 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Cineplex Odeon Films 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוגוסט 1988 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  164 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, historical drama film, סרט היסטורי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 תקופת התרחשות:  פסחא 
 תקציב:  כ-$7,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   lasttemptationofchrist
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הפיתוי האחרון של ישו (במקור: The Last Temptation of Christ) הוא סרט קולנוע אמריקני בבימוי מרטין סקורסזה מ-1988. התסריט עובד על בסיס הרומן באותו השם מ-1955, מאת ניקוס קאזאנצאקיס, שהציג את ישו כנאבק בפיתויים ובפחדים שונים וחי את חייו באופן שונה מהמתואר בברית החדשה. צילומי הסרט נערכו במרוקו.
סקורסזה היה מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, וברברה הרשי (בתפקיד מרים המגדלית) הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה

ישו הוא נגר גלילי בימי השלטון הרומי ביהודה. הוא רדוף בידי תחושת שליחות וחזיונות אלוהיים, מהם הוא מנסה להימלט, ונוטה לחולמנות ולמלמולים חסרי-פשר. ישו מתפרנס מהכנת הקורות עליהן נצלבים מורדים קנאים, והיהודים בסביבתו מתעבים אותו בשל כך. ידידו לשעבר, הקנאי יהודה איש קריות, נשלח להתנקש בו, אך מנסה לגייסו למאבק תחת זאת. ישו שנוא גם על ידי מרים המגדלית, חברת ילדות שהפכה לפרוצה בעקבות קשר לא-ברור שהיה ביניהם בעבר, שהוא אחוז חרטה לגביו. לאחר שהוא מציל את מרים מהמון זועם המבקש לסקלה בעוון זנות וחילול שבת, ישו מתחיל להטיף לעם, גם אם בהיסוס רב. הוא מגלה שלמילותיו יש כח, לאחר שהמאזינים מפרשים את הדרשה על ההר כקריאה לטבוח בעשירים. הוא מגייס תלמידים, ביניהם יהודה, ונטבל על ידי יוחנן המטביל. ישו יוצא למדבר להתבודד עם האיסיים, ושם השטן מנסה לפתותו. לאחר שהוא שב מן המדבר הוא מבצע מספר ניסים, מתעודד, צובר ביטחון עצמי ומשתכנע יותר ויותר שהוא אכן המשיח, כפי שרבים סביבו כבר מאמינים. מרים מבית עניה ומרתא, שאצלן הוא מתארח, מציגות בפניו חזון ביתי ומיושב יותר  ישו ותלמידיו צועדים אל ירושלים, שם הם מעוררים מהומה ומטיפים על יום הדין הקרב ובא.
ישו מוכה החזיונות וההיסוסים מפרש דימום מידיו כאות לכך שעליו למות על הצלב, ומשכנע את יהודה איש קריות להסגירו לרומאים בכוונת מכוון, למרות שהאחרון מתקשה לקבל זאת. ישו נעצר ונחקר על ידי פונטיוס פילטוס, המתקשה להבין מהן כוונותיו, ומחליט להוציאו להורג. ישו מוקע על הצלב, אך מלאכית-ילדה מחלצת אותו ומרפאה את פצעיו, באמרה שאלוהים רצה את קרבנו ושעתה הוא חופשי. ישו המאושר מתחתן עם מרים המגדלית ומקים משפחה, וחי חיים רגילים. לא הכל כשורה: הוא נתקל בפאולוס, המספר אודות מותו על הצלב ותחייתו של ישו המשיח, וגוער בו על כך שפאולוס מתיימר לספר את שאירע לו עצמו; פאולוס אומר שאיש לא יאמין לו ושהוא שמח שנפגשו, שכן עתה יוכל לשכוח מן האדם האמיתי ולהתמקד במשיח האלוהי. כעבור שנים רבות, בעת שהרומאים מדכאים את המרד הגדול, ישו גוסס על ערש דווי, ושליחיו-לשעבר באים לחזות במותו. יהודה איש קריות זועם על כך שהפנה עורף לייעודו כמושיע, וישו מוחה ומצביע על המלאכית העומדת בפינה. יהודה מתבונן בה ומגלה לו שהיא איננה אלא השטן, שניסה לפתותו בעבר. ישו המדמם והחלוש מתפלל לאלוהים ואומר שברצונו להיות לקרבן בעד האנושות, כפי שנועד להיות. הוא מוצא את עצמו שוב ממוסמר אל הצלב ארבעים שנה קודם. ישו צורח בשמחה "כֻּלָּה!" וראשו נשמט.
שחקנים

וילם דפו – ישו
הארווי קייטל – יהודה איש קריות
ברברה הרשי – מרים המגדלית
הארי דין סטנטון – פאולוס
דייוויד בואי – פונטיוס פילטוס
ארווין קרשנר – זבדיה
ליאו מרקס – השטן (קול)
הפקה

מרטין סקורסזה רצה ליצור גרסה קולנועית של חייו של ישו מאז ילדותו. בזמן שהוא ביים את ברברה הרשי בסרט Boxcar Bertha משנת 1972, היא נתנה לו עותק של הרומן ניקוס קאזאנצאקיס. סקורסזה רכש את הזכויות להפקת סרט על פי הספר בסוף שנות ה-70, וביקש מפול שרדר לעבד אותו לתסריט לסרט. הפקת "הפיתוי האחרון של ישו" הייתה אמורה להתחיל במקור ב-1983, עבור חברת סרטי פרמאונט, בתקציב של כ-14 מיליון דולר. צוות השחקנים המקורי כלל את איידן קווין בתור ישו, סטינג בתור פונטיוס פילאטוס וריי דייוויס בתור יהודה איש קריות הסרט היה אומר להיוצ מצולם בישראל ובינואר 1983 הגיע סקורסזה לירושלים, והתחיל בהכנות לצילומים, בסיוע המפיק ארנון מילצ'ן. אולם הנהלת סרטי פרמאונט החלה לשקול מחדש את ההפקה בעקבות עליית תקציב הסרט ומכתבי מחאה שהחלו להתקבל מקבוצות דתיות. לבסוף בוטלה הפקת הסרט בדצמבר 1983.
בשנת 1986, סרטי יוניברסל החלו להתעניין בפרויקט. סקורסזה הציע לצלם את הסרט תוך 58 ימים תמורת 7 מיליון דולר, ויוניברסל בסופו של דבר העניקה אור ירוק להפקה, שכן סקורסזה הסכים גם לביים סרט מיינסטרים עבור החברה בעתיד. המבקר והתסריטאי ג'יי קוקס עבד עם סקורסזה כדי לשנות את התסריט של שרדר. איידן קווין ויתר על התפקיד של ישו, וסקורסזה ליהק את וילם דפו לתפקיד. סטינג גם ויתר על התפקיד של פילאטוס, כשהתפקיד ניתן במקומו לדייוויד בואי. הצילומים העיקריים החלו באוקטובר 1987 במרוקו, בתנאים ולוח זמנים קצר. והיה צורך לאלתר ולעבד סצנות על הסט עם מעט התלבטויות, מה שהוביל את סקורסזה לפתח אסתטיקה מינימליסטית לסרט.
המחלוקת סביב הסרט

הצגתו של ישו כמתחבט, חלוש ונוטה לתאוות עוררה מחאה נרחבת בחוגים נוצריים ברחבי תבל, והפכה את "הפיתוי האחרון" לאחד הסרטים השנויים במחלוקת והמותקפים ביותר בהיסטוריה. כבר ב-1983, כשסרטי פרמאונט הודיעה על כוונתה לעבד את ספרו של קאזאנצאקיס (שהצגתו הלא-אורתודוקסית את חיי ישו ב"פיתוי" ובכתבים אחרים הביאה לכך שהכנסייה היוונית סירבה להעניק לו קבורה דתית), מנהיגים נוצריים הביעו מורת רוח. ב-1987 נטשה פרמאונט את המיזם, ואולפני יוניברסל נטלו אותו על עצמם. סקורסזה ניסה להרגיע את הקהל הנוצרי וטען שהסרט יחזק את אמונתם, והאולפן אף שכר את היועץ האוונגליסטי טים פנלנד, שהיה בעל קשרים טובים בחוגים הפרוטסטנטיים הפונדמנטליסטיים, כדי למתן את ההתנגדות הדתית הצפויה. פנלנד לא עמד בלחץ, שכלל אלפי שיחות טלפון יומיות ומיליוני מכתבים נזעמים, והתפטר. ג'רי פולוול וכמרים בכירים אחרים תיארו את הסרט המתוכנן ככפירה באלוהיותו של ישו, והכנסייה הקתולית בארצות הברית קראה לעשרות מיליוני חבריה להחרים את הסרט לכשיצא. הפעיל הנוצרי ביל ברייט אף ניסה לגייס הון כדי לרכוש את כל הזכויות מיוניברסל ולהשמיד את כל העותקים. תנופת המחאה נגד "הפיתוי האחרון" הוכתמה ונחלשה, לאחר שהכומר הבפטיסטי הפונדמנטליסטי רוברט היימרס העיר הערות אנטישמיות על "מפיקים יהודים הפוגעים בדתנו" ועל "כסף יהודי" בעת הפגנה סמוך לביתו של בעלי יוניברסל, לואיס וסרמן; הקישור בין ההתנגדות לימין הדתי הקיצוני, לאנטישמיות ולדמויות תמהוניות כמו היימרס (שהוצגו בהבלטה בתקשורת) פגע בתדמיתה.
גם היציאה לאקרנים של הסרט לוותה בהפגנות ענק, במעשי ונדליזם באולמות קולנוע ובאיומים. במחוז אסקמביה בפלורידה, השלטון המקומי אסר את ההקרנה והטיל עונש של שישים ימי מאסר או קנס של 500 דולר על כל מי שיפר את הצו, אך ההוראה בוטלה מיד על ידי בית-המשפט. הלחץ הכלכלי של הקהל הנוצרי הפיק תוצאות טובות יותר: כמה רשתות ארציות סירבו להפיץ את הסרט מחשש לחרם, ובמספר ערים גדולות בדרום ארצות הברית, שיקול מסחרי דומה הביא לכך ש"הפיתוי" לא הוצג על ידי שום בית-קולנוע. בבריטניה, עיתון הימין ה"דיילי מייל" נרתם למסע נגד הסרט, ואגודות ציבוריות שמרניות הגישו מחאה חריפה לצנזורה. זו אף שקלה להפעיל את חוק הכפירה הישן נגד סרטו של סקורסזה, שהוצג בהקרנה מיוחדת לעשרים ושמונה אנשי דת בריטיים שקבעו פה אחד ש"איננו טמא", ובעקבות כך הותר להקרנה באוגוסט 1988, אך הוגבל לבני 18 ומעלה. בצרפת הגיעה האלימות לשיא, כשבית-קולנוע בפריז הוצת על ידי קתולים ושלושה-עשר איש נפצעו בדליקה, בהם אחד קשה. השלכת פצצות סירחון והצתות אירעו גם בערים צרפתיות נוספות, מה שהרחיק את הקהל מהאולמות. באיטליה, סקורסזה נתבע בבית-משפט באשמת חילול הקודש אך זוכה. בדרום אמריקה הקתולית, תחת לחץ כבד של הכנסייה, ארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו, אורוגוואי, הרפובליקה הדומיניקנית וטרינידד וטובגו אסרו את הצפייה; בקולומביה, תנועת ימין קיצוני אף איימה להתנקש בחיי שר התקשורת אם יאשר את הסרט. בברזיל התקיימה בכורה מעוטת-משתתפים, אך הלחץ הציבורי הביא לביטול ההצגות במהרה. ממשלת יוון סירבה לאסור את הסרט, שהתקבל הפגנות אלימות מלוות ובוונדליזם מצד פעילים אורתודוקסים. לבסוף, בית-המשפט פסק לטובת העותרים נגד הסרט, אם כי סירב לתבוע את המפיצים. לחץ של פונדמנטליסטים הביא דרום אפריקה שלא להציג את "הפיתוי" לאחר בכורה ביוהנסבורג.
בספטמבר 1988 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה, למרות עתירה של אנשי דת באיטליה נגד ההקרנה, שופט התיר אותה.
המחלוקת סביב הסרט > איסור הקרנה בישראל

הקרנתו של הסרט נאסרה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות באוקטובר 1988, לאור המהומה שחולל כבר בעולם והחשש לפגיעה בקהילה הנוצרית. המועצה ביססה את החלטתה על פנייה של אנשי דת נוצרים, ולא על תוכן הסרט. גם הרב ישראל לאו תמך באיסור ההקרנה.
מפיצי הסרט בישראל, חברת "גולן גלובוס", עתרו למועצה לביקורת סרטים ומחזות שתשנה את החלטתה, אך היא לא נעתרה. בדצמבר 1988 עתרו לבג"ץ, אך יהושע יוסטמן, יושב ראש המועצה לביקורת סרטים ומחזות, התעקש לא לשנות את ההחלטה בשל חשש שהקרנתו בישראל תפגע בסדר הציבורי. ביוני 1989 החליט בית המשפט העליון, בהרכב של חמישה שופטים פה אחד, להתיר את הקרנתו. השופטים קבעו כי לא הייתה הצדקה לפסול את הסרט, כיוון שאין כל ודאות שהקרנתו תפגע בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי העובדה שהסרט הוקרן במדינות נוצריות מובהקות כמו איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה, הופכת את פסילתו בארץ ללא הגיונית. החלטת בית המשפט העליון הייתה תקדים שהחליש את כוחה של הצנזורה על סרטים בישראל.
ב-1995 דחה בית המשפט עתירה לאסור את ההקרנה בטלוויזיה בכבלים. בפברואר 2004 בחרה חברת הכבלים HOT שלא להקרין את הסרט, בעקבות מחאות של אזרחים ערבים נוצרים.
לקריאה נוספת

Thomas Lindlof,‏ Hollywood Under Siege: Martin Scorsese, the Religious Right, and the Culture Wars.‏ University Press of Kentucky, 2008.
הערות שוליים

↑  עדנה פיינרו, סקורסי  מספר על ישו, חדשות, 27 באוקטובר 1988
↑  שאול שיר-רן, מארטין סקורסיזה מפתה את ישו, כל העיר, 28 בינואר 1983
1 2  גידי אביבי, מי שלא בא לראות בא למחות, כותרת ראשית, 24 באוגוסט 1988
↑  ישראל רוזנבלט, "הפיתוי של ישו" הוגבל לבני 18 ומעלה, מעריב, 30 באוגוסט 1988
↑  תמר גולן, 10 נפצעו בפריס מפיצוץ בבית הקולנוע בו הוקרן "הפיתוי האהרון של ישר, מעריב, 24 באוקטובר 1988
↑  רוני פז, נפתח פסטיבל ונציה. בתכנית: "הפיתוי האחרון", חדשות, 29 באוגוסט 1988
↑  רויטרס, ונציה: "הסרט לא פגע בכבוד ישו", חדשות, 5 בספטמבר 1988
↑  הצנזורה בארץ פסלה את "הפיתוי של ישו", חדשות, 18 באוקטובר 1988
↑  משה נגבי, יש סיכו׳ טוב לבטל בבג״ץ את הפסילה, חדשות, 18 באוקטובר 1988
↑  עירית נחמני, בשנו האב, הבן ויהושע ׳וסטמן, חדשות, 19 באוקטובר 1988
↑  ורד לם, רונן טל, תגובות מספיק שצלבנו את ישו, חדשות, 19 באוקטובר 1988
↑  רן לוי-, "אפילו ברומא לא נפסל ׳הפיתוי האחרון של ישו ", חדשות, 1 בדצמבר 1988
↑  ברוך מאירי, יוסטמן תקיף בדעתו לאסור הקרנת "הפיתוי האחרון של ישו", מעריב, 11 בינואר 1989
↑  רן לוי-, הותרה הקרנת "הפיתוי האחרון של ישו׳, חדשות, 16 ביוני 1989
↑  משה נגבי, פרשנות משפטית -  עוד קיצוץ בכנפי הצנזורה, חדשות, 16 ביוני 1989
↑  ענת באלינט, שידור "הפיתוי האחרון של ישו" בכבלים בוטל בשל מחאות נוצרים, באתר הארץ, 22 בפברואר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381599205171  NKC: unn20201094477
הפללת שווא

הפללת שווא, המוכרת גם בכינוי תפירת תיק, היא האשמת שווא בפשע, באמצעות ראיות כוזבות או מתן עדות שקר המפלילות אדם חף מפשע.
מאפיינים

במקרים מסוימים, אדם שמבצע פשע מנסה להפליל מישהו אחר, למשל - הוא מעיד שהוא ראה אותו בורח מהמקום שבו התרחש הפשע. ישנם גם מקרים בהם רשויות אכיפת החוק, כמו המשטרה או הפרקליטות, גורמות במכוון להפללת שווא, ממניעים שונים. במקרים רבים, פושעים מנסים להכחיש את פשעיהם בבית המשפט בטענה ש"תפרו להם תיק".
המקריה הידוע ביותר של הפללת שווא הוא פרשת דרייפוס בסביבות 1900, שבה קצין יהודי אלפרד דרייפוס האושם בריגול ובגידה בצרפת, מולדתו. הפרשה גרמה לשערורייה ציבורית רחבה והייתה קשורה גם לאנטישמיות. דרייפוס הורשע, הושפל בטקס פומבי, והוגלה לאי השדים, אך מאבק ציבורי בהובלת אינטלקטואלים הוביל לזיכויו.
ידועים מספר מקרים של הפללת שווא על מנת להשיג הישגים פוליטיים. לדוגמה, בזמן שביתת הטקסטיל של לורנס בשנת 1912, המשטרה גילתה מטען נפץ במשרדי החברה וטענה שהאיגוד המקצועי ניסה לפוצץ את הבניין. מאוחר יותר הסתבר שמנהלי החברה הטמינו את המטען, בעזרתו של ראש העיר.
ג'ו היל היה פעיל בתנועת העבודה האמריקאית וחבר בארגון IWW, להם התנגדו ראשי התאגידים הגדולים בארצות הברית. בשנת 1914 הוא הואשם ברצח שלא ביצע, והוצא להורג בנובמבר 1915.
בעבודת המשטרה תועדו מספר מקרים שבהם שוטר ירה על חשוד שאינו חמוש, ולאחר מכן הניח כלי נשק ליד הגופה על מנת להצדיק את הירי כהגנה עצמית. פעולה זו, של הפללת אדם שנורה, נחשבת להתנהגות שאינה הולמת שוטר.
בתנ"ך

האיסור על הפללת שווא באמצעות עדות שקר הוא אחד מעשרת הדברות: "לא תענה ברעך עד שקר". עם זאצ, בתנ"ך מופיעים שני סיפורים של הפללת שווא:
בפרשת יוסף ואחיו מורה יוסף להטמין גביע כסף בשק של בנימין, ובעקבות כך הואשם בנימין בגנבה.
בפרשת כרם נבות חמד אחאב המלך את כרם נבות. כיוון שנבות סירב למכור את כרמו, ארגנה איזבל, אשתו של אחאב, הפללת שווא של נבות, שבעקבותיה הוא הוצא להורג בסקילה, וכרמו עבר לבעלות המלך.
בדיוני הכנסת התייחסו למשפט העברי בעת העיסוק בדיני העונשין וראיות כוזבות. ישנה התייחסות לכך שראיה בעדות וראיה שבכתב שתיהן שוות בעונש אם הן שקר, עם זאת המשפט העברי תומך בכל שהעונש לא יהיה אחיד אלא מותאם לחומרת המעשה.
בספרות ובאמנות

בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה מוצגות לעיתים קרובות עלילות בהן אדם חף מפשע מנסה להוכיח ש"תפרו לו תיק". הפללת שווא משמשת כמרכיב מרכזי בסרטים זהות במלכודת, סודות אל איי, משימה בלתי אפשרית, צעקה 4; בסדרות הטלוויזיה נמלטים, משפחת סימפסון; ובספרים רבים, למשל הארי פוטר והאסיר מאזקבאן.
דוגמה לעלילה שבמרכזה הפללה כזו היא הסרט "הנמלט" משנת 1993, המבוסס על סדרת טלוויזיה באותו שם. כוכב הסרט, המגולם על ידי האריסון פורד, הוא רופא המנסה להוכיח שהוא לא הרג את אשתו, אלא אדם אחר שמנסה להפליל אותו.
דוגמה נוספת היא סדרת הטלוויזיה 24. בעונה הראשונה, גיבור הסדרה ג'ק באואר חייב להגן על הסנאטור דייוויד פאלמר ממזימת התנקשות, אך אחד ממתנגדיו של פאלמר "תופר תיק" לבאואר, וגורם לפאלמר לחשוד בו. גם בעונות מאוחרות יותר של הסדרה נתקל באואר במקרים של הפללת שווא.
לקריאה נוספת

יוסף זוהר, הקבצן השביעי, 2018. הוצאת יוסף זהר.
ראו גם

תלונת שווא
אונס בדוי
עדות שקר
הערות שוליים

↑  ג'ו היל, באתר התוכנית "חיים של אחרים" ששודרה בגלי צה"ל, ‏22 בנובמבר 2015.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 612-619: הצעת חוק לתיקון דיני העונשין (ראיות כוזבות), באתר דעת.
מרטין אומאלי

מרטין אומאלי ויהושע שני בעת ביקורו בישראל
מרטין ג'וזף אומאלי (באנגלית: Martin Joseph O'Malley; נולד ב-18 בינואר 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל מרילנד בין השנים 2007–2015, מטעם המפלגה הדמוקרטית. קודם לכן כיהן כראש עיריית בולטימור. בין השנים 2023–2024 כיהן כנציב מנהל הביטוח הלאומי של ארצות הברית.