stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת, שוודיה 
 בן או בת זוג:  דזירה קלארי (17 באוגוסט 1798–?) 
 צאצאים:  אוסקר הראשון, מלך שוודיה 
 השתייכות:  צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1780–1810 (כ־30 שנה)
 דרגה:  מרשל צרפת
 פעולות ומבצעים
 המהפכה הצרפתית   המלחמות הנפוליאוניות
 עיטורים
 לגיון הכבוד הצלב הגדול של צלב הברזל
 
קרל הארבעה עשר, נקרא גם יוהאן השלישי או קרל יוהאן (בשוודית ובנורווגית: Karl Johan;‏ 26 בינואר 1763 – 8 במרץ 1844) היה מלך שוודיה (כקרל הארבעה עשר יוהאן) ומלך נורווגיה (כקרל השלישי יוהאן) מ-1818 ועד מותו וכיהן דה פקטו כעוצר וכראש המדינה מ-1810 ועד 1818. עם כניסתו למשפחת המלוכה השוודית, הוא נקרא גם הנסיך הריבון של פונטקורבו בדרום-מרכז איטליה מ-1806 ועד 1810 (תואר שנוצר על ידי נפוליאון ב-1806), אך לאחר מכן חדל להשתמש בתואר זה.
נולד כז'אן ברנדוט, ולאחר מכן קיבל את השם המלא ז'אן-בטיסט ז'ול ברנדוט, ועם אימוצו על ידי מלך שוודיה נוסף לו השם קרל. בהיותו בשוודיה הוא לא השתמש בשם ברנדוט, אך הקים את השושלת המלכותית הנושאת שם זה.
ברנדוט היה צרפתי מלידה, והייתה לו קריירה ארוכה כקצין בצבא צרפת. הוא מונה להיות מרשל צרפת על ידי נפוליאון למרות שבין השניים היו יחסים סוערים. שירותו בצרפת הסתיים ב-1810, כאשר הוא התמנה כיורש העצר לכתר השוודי, מאחר שלמשפחת המלוכה השוודית לא היה יורש לאחר קרל השלושה עשר.
ברנדוט היה איש גבה קומה ועל הפרש הגובה שבינו לבין הקיסר נרקמו סיפורים רבים. מיתוס פופולרי, שלא זכה לאישור, טוען כי לאחר מותו ב-1844 נמצאה על גופו כתובת הקעקע "Mort aux rois" ("מוות למלכים"), מזכרת מימי המהפכה.
ראשית חייו

ז'אן ברנדוט נולד בפו שבצרפת, כבנם של ז'אן אנרי ברנדוט, שהיה תובע בפו, ושל אשתו, ז'אן דה סנט וינסנט, אחייניתו של אב המנזר של סירקס שבדרום צרפת. במקור נקראה המשפחה דו פווה (du Poey או de Pouey), אך שמה שונה לברנדוט, שמה של אחת מאימהות המשפחה, בתחילת המאה ה-17.
קריירה צבאית

ברנדוט התגייס לצבא צרפת כטוראי בנחתים המלכותיים ב-3 בספטמבר 1780, ותחילה שירת בקורסיקה לאחר כיבושה בידי צרפת. במהלך הזמן הוא היה מוצב בקוליקור שבדרום צרפת ולאחר שמונה שנים קודם לדרגת סמל. לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הקנו לו כישוריו הצבאיים קידום מהיר. ב-1792 הוא קודם לדרגת קולונל וב-1794 לדרגת בריגדיר. לאחר ניצחונו של ז'אן בפטיסט ז'ורדן (אנ') בפלר, ביוני 1794, הוא היה לגנרל של דיוויזיה. בקרב טנינגן (אנ') ב-1796 היה ברנדוט זה שתרם באופן הבולט ביותר לנסיגה המוצלחת של צבא צרפת מעבר לריין, לאחר שהובס על ידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן. ב-1797 הוא העביר בהצלחה תגבורת מאזור הריין דרך האלפים לטובת צבאו של נפוליאון באיטליה. ב-1798 הוא כיהן כשגריר בווינה, אך התפטר מתפקידו בשל המהומות שנגרמו עקב כך שהוא הניף את דגל צרפת על גבי בניין השגרירות.
מיולי ועד ספטמבר 1799 כיהן ברנדוט בתפקיד שר המלחמה, תפקיד בו הוא הפגין יכולת גבוהה. הוא דחה את בקשת הסיוע של נפוליאון בהפיכה שזה ביצע בנובמבר 1799 ומאפריל 1800 ועד אוגוסט 1801 הוא פיקד על הצבא הצרפתי במחוז ונדה.
עם הקמתה של הקיסרות הראשונה, מונה ברנדוט לאחד מ-18 המרשלים של הקיסרות ומיוני 1804 ועד ספטמבר 1805 הוא שימש כמושל הנובר שנכבשה לא מכבר. במהלך מסע המלחמה של 1805 שיתף ברנדוט פעולה עם צבא מהנובר במהלך גדול שהסתיים בתבוסתו של הגנרל האוסטרי מאק בקרב אולם. כגמול לתרומתו בקרב אוסטרליץ, הוא הפך להיות הנסיך הריבון של פונטקורבו, אך במהלך המערכה נגד פרוסיה באותה שנה, הוא ננזף על ידי נפוליאון על אי השתתפות צבאו בקרב ינה-אאורשטדט, למרות שהוא שהה בקרבת מקום.
ב-1808, בתוקף תפקידו כמושל ערי הנזה, הונחה ברנדוט לנהל מסע מלחמה כנגד שוודיה, דרך האיים של דנמרק, אך התוכנית הסתיימה בלא כלום בשל הצורך בכוחות ובשל נטישת המערכה על ידי חיל המשלוח הספרדי. במלחמה נגד אוסטריה, הוביל ברנדוט כוח סקסוני בקרב וגראם ובהזדמנות זו, ביוזמתו שלו, הוא הוציא פקודת יום שייחסה את הניצחון בעיקר לגבורת חייליו הסקסונים, עובדה שהוכחשה על ידי נפוליאון. במהלך קרב זה נלקחו מברנדוט סמכויות הפיקוד שלו לאחר שנסוג בניגוד לפקודותיו של נפוליאון. מאוחר יותר העיר נפוליאון ש"שום דבר לא עוצר את ברנדוט". בתקופת גלותו בסנט הלנה הוא אמר, "אני יכול להאשים אותו בכפיות טובה, אך לא בבגידה".
ההצעה לקבלת הכתר השוודי

ברנדוט שב לפריז, שם הפקידה בידיו מועצת השרים את האחריות על הגנתה של הולנד כנגד חיל המשלוח הבריטי במערכה על וולכרן. ב-1810 הוא עמד לקבל את המינוי החדש של מושל רומא, כאשר הוא נבחר באופן בלתי צפוי ליורש העצר של קרל השלושה עשר, מלך שוודיה. בעיית ירושתו של קרל השלושה עשר החלה להתבהר כבר שנה קודם לכן, כאשר הוא עלה לכס המלכות ונראה היה שהענף השוודי של שושלת הולשטיין-גוטורפ עומד להיגדע לאחר מותו של קרל. המלך היה אז כבר בן 61 ומצב בריאותו היה רעוע. הוא היה חשוך ילדים. המלכה שרלוט הביאה לעולם שני ילדים שמתו בינקותם ולא היה סיכוי שהיא תצליח ללדת ילד נוסף. המלך אימץ את הנסיך הדני, קרל אוגוסט, כבנו, זמן קצר לאחר הכתרתו, אך זה מת חודשים ספורים לאחר הגעתו לשוודיה.
ברנדוט נבחר להיות יורש העצר, בין השאר בשל העובדה שרוב צמרת הצבא השוודי הייתה בעד בחירתו של קצין צבא לתפקיד המלך, לאור הסיבוכים הצפויים מול רוסיה. סיבה נוספת לבחירתו הייתה האהדה האישית כלפיו שנבעה מהיחס הטוב שהוא הפגין כלפי השבויים השוודים במהלך המלחמה עם דנמרק. הבחירה בברנדוט הוכרעה סופית על ידי אחד מאנשי חצר המלכות השוודית, הברון קרל אוטו מורנר, שביוזמתו האישית, הציע לברנדוט את ירושת הכתר השוודי. ברנדוט דיווח על ההצעה לנפוליאון, שהתייחס לכל העניין כאל שטות. הקיסר לא תמך בברנדוט, אך מצד שני לא התנגד, כך שברנדוט הודיע למורנר שהוא לא יסרב לכבוד אם הוא ייבחר. ממשלת שוודיה נדהמה מעזות הפנים של מורנר, והוא נעצר מיד עם שובו לשוודיה. עם זאת, זכתה מועמדותו של ברנדוט לתמיכה וב-21 באוגוסט 1810 הוא נבחר על ידי הפרלמנט להיות נסיך הכתר החדש. כתוצאה מכך הוענקה לו על ידי המלך דרגת גנרליסימו בצבא שוודיה. חודש לאחר מכן, ב-26 בספטמבר 1810, הוא ויתר על התואר של נסיך פונטקורבו.
נסיך הכתר ועוצר

ב-2 בנובמבר נכנס ברנדוט באופן חגיגי לסטוקהולם וב-5 בנובמבר הוא קיבל את שבועת האמונים של הריקסדג (הפרלמנט) ואומץ על ידי קרל השלושה עשר תחת השם "קרל יוהאן". במקביל הוא המיר את דתו מהנצרות הקתולית ללותרניזם של חצר המלכות השוודית. ברנדוט זכה לכיבודים רבים, כמו חברות כבוד באקדמיה המלכותית השוודית למדעים שהוענקה לו ב-21 בנובמבר 1810.
עד מהרה זכה נסיך הכתר החדש באהדה ציבורית והוכר כאיש החזק ביותר בשוודיה. תשישותו של המלך הזקן והמחלוקות שנתגלעו בין חברי המועצה המלכותית של שוודיה, הותירו את השליטה בידיה של הממשלה, בעיקר את השליטה על יחסי החוץ. המהלך המרכזי של מדיניותו של קרל יוהאן היה המהלך לסיפוחה של נורווגיה, והוא הוכיח שהוא אינו בובה של צרפת.
ב-1813 כרת קרל יוהאן ברית עם אויביו של נפוליאון, כולל בריטניה ופרוסיה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, מתוך תקווה לשמור לעצמו את נורווגיה. לאחר התבוסות בקרב ליצן ובקרב באוצן במאי 1813, היה זה נסיך הכתר השוודי שהפיח רוח לחימה בבעלות בריתו ובוועידה שהתקיימה בטרכנברג הוא התווה את התוכנית הכללית של המערכה שהחלה לאחר פקיעת תוקפה של שביתת הנשק של פלסוויץ.
כמפקד העליון של הצבא הצפוני הגן קרל יוהאן בהצלחה על מבואותיה של ברלין ונחל ניצחונות נגד ניקולה אודינו באוגוסט וכנגד מישל נה בקרבות בגרוסברן ובדנוויץ, אך לאחר קרב לייפציג הוא פנה לדרך משלו, נחוש בדעתו כנגד כל הסכנות להכניע את דנמרק ולשמור לעצמו את נורווגיה. מאמציו הגיעו לשיאם בהסכם קיל שבמסגרתו הועברה נורווגיה לשליטת השוודים.
עם כל זאת, לא היו מוכנים הנורווגים לקבל את מרותה של שוודיה. הם הכריזו על עצמאותם, אימצו חוקה ליברלית ובחרו בנסיך הכתר הדני, כריסטיאן פרדריק, כמלכם. השוודים נחלו ניצחון מהיר במלחמה השוודית-נורווגית תחת פיקודו של קרל יוהאן. כמנצח יכול היה קרל יוהאן להכתיב את התנאים לנורווגיה, אך הוא ויתר וקיבל על עצמו את החוקה הנורווגית. מהלך זה סלל את הדרך לנורווגיה להיכנס לאיחוד עם שוודיה ב-1814.
מלך שוודיה ונורווגיה

בעקבות מותו של קרל השלושה עשר ב-5 בפברואר 1818, עלה קרל יוהאן לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר יוהאן, מלך שוודיה וכקרל השלישי יוהאן, מלך נורווגיה באוניה פרסונלית ובתחילה זכה לאהדתם של שני העמים עליהם מלך. העובדה שהוא מעולם לא למד לדבר שוודית או נורווגית, היוותה רק מכשול קטן עבורו, שכן שפת אמו הצרפתית הייתה הלינגואה פרנקה של התקופה ושפת הדיפלומטיה המסורתית, וזו הייתה שגורה על פיהם של רוב אנשי האצולה השוודית.
תקופת מלכותו של קרל יוהאן עמדה בסימן השלמת כרייתה של תעלת גותה הדרומית, שהחלה 22 שנים קודם לכן וקישרה את אגם ונרן עם וסודשופין שליד הים, 180 ק"מ מזרחה. כמי שהיה בעל דעות רדיקליות בצעירותו, השתנו דעותיו במשך השנים בהדרגה לכוון הימני של המפה הפוליטית ובעת עלייתו לכס המלוכה הוא כבר היה שמרן קיצוני. גישתו האוטוקרטית, במיוחד הצנזורה שהטיל על העיתונות, היו בלתי פופולריים, במיוחד לאחר 1823. עם זאת, השושלת שהקים לא עמדה מעולם בפני סכנה של ממש, שכן הן השוודים והן הנורווגים היו גאים במלך אירופאי, שהיו לו מוניטין טובים.
גם בנורווגיה הוא התמודד עם אתגרים. החוקה הנורווגית העניקה לפרלמנט הנורווגי, הסטורטינג, סמכויות גדולות יותר בהשוואה לכל בית מחוקקים באירופה של אותה תקופה. בעוד שבשוודיה הייתה לקרל יוהאן סמכות להטלת וטו, הייתה סמכותו זו בנורווגיה מוגבלת. הוא דרש מהסטורטינג להעניק לו זכות וטו מוחלטת, אך נסוג מדרישתו.
ההתנגדות לשלטונו הגיעה לשיאה בשנות השלושים של המאה ה-19 עד כדי דרישות להתפטרותו. קרל יוהאן שרד את הלחצים הללו ובפברואר 1843 הוא חגג את יובל הכסף שלו בהתלהבות רבה. קרל יוהאן מלך על שוודיה ונורווגיה מ-1818 ועד למותו ב-1844.
מותו

ב-26 בינואר 1844, יום הולדתו ה-81, נמצא קרל יוהאן בחדרו כשהוא מחוסר הכרה בעקבות שבץ מוחי שלקה בו. למרות שמאוחר יותר הוא חזר להכרתו, הוא מעולם לא החלים באופן מלא וב-8 במרץ הוא מת. קרל הארבעה עשר יוהאן נטמן בהלוויה מלכותית בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם.
נישואין ומשפחה

ברנדוט נישא ב-17 באוגוסט 1798 לדזירה קלארי, בתו של סוחר משי ממרסיי ואחותה של ז'ולי קלרי, אשתו של ז'וזף בונפרטה. דזירה הייתה מאורסת קודם לכן לנפוליאון. ברנדוט ודזירה הולידו בן אחד בלבד, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, שמלך אחרי מות אביו.
יער מאכל

גינת היער של רוברט הארט
יער מאכל היא שיטה חקלאית, סביבתית ואקולוגית לגידול מזון מצמחים, שמשלבת עצי פרי מגוונים, שיחי מאכל, עשבי תיבול ומרפא, צמחים מטפסים וירקות רב שנתיים אשר מפיקים תועלת ישירה לבני אדם, לצד תועלת לסביבה. בשיטה זו, נשתלים מספר סוגי צמחים באופן שמייצר אזור מיוער המפיק מזון תוך שמירה על איזון בר קיימא בין מרכיבי הקרקע.
גינון יערות היא שיטה פרהיסטורית להבטחת מזון באזורים טרופיים. בחצי השני של המאה העשרים הותאמה השיטה לאקלים ממוזג ויערות מאכל הוקמו בארצות רבות באירופה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, יפן ועוד.
נכון ל-2023 ישנם כ-100 יערות מאכל בישראל. יער המאכל הראשון הוקם בה ב-2011 בקדרון.
היסטוריה

טיפוח יערות מאכל היא אחת משיטות עיבוד הקרקעות הוותיקות ביותר. השיטה התפתחה ככל הנראה בתקופות פרהיסטוריות באזורים טרופיים ובעלי מונסון. בתהליך בו שיפרו קבוצות אנשים את צורת החיים שלהם באופן מיידי, זוהו סוגי צמחים יעילים והורבו בידי האנשים, וצמחים לא יעילים הושמדו.
טיפוח יערות מאכל עדיין נפוץ באזורים טרופיים וידוע בשמות שונים, כגון: "גינות בית" בדרום הודו, נפאל, זמביה, זימבבואה וטנזניה; "גינות יער קנדניות" בסרי לנקה ו"הגינות של העיצוב המושלם" בג'אווה. יערות מאכל הוכחו[דרוש מקור] כמקור אוכל גדול במיוחד לאוכלוסיות מקומיות.
באקלים ממוזג

בשנות ה-60 של המאה ה-20 טיפוח יערות מאכל אומץ ושונה בידי רוברט הארט כך שיתאים לאקלים הממוזג של בריטניה. התאוריות של הארט פותחו והועמקו בידי מרטין קרוופורד.
השיטה של רוברט הארט
רוברט הארט ביסס את השיטה שלו על העובדה כי ניתן לחלק את היער הטבעי לשכבות נפרדות. השיטה שלו המבוססת על השכבות הבאות:
החופה – השכבה בנויה מהעצים הבוגרים של היער
עצים נמוכים – שכבה זאת כוללת עצים לא בוגרים ועצים ננסים
שיחים – שכבה זאת מורכבת משיחי מאכל, כגון: פירות יער
צמחים נמוכים – שכבה המורכבת מעשבים וירקות
תת קרקעי – צמחים אשר מגודלים בשביל השורשים שלהם, כגון תפוחי אדמה
כיסוי קרקע – שכבה זאת מורכבת מצמחים המתפשטים על הקרקע, כגון אבטיחים
משתנה – שכבות של צמחים מטפסים וגפנים
אחד המפתחות להצלחת השיטה היא בחירת הצמחים. הארט בחר צמחים שאוהבים צל, כך שהחוסר בשמש לא היה בעייתי. מרבית הצמחים אשר מגודלים היום, כגון גזרים, לא היו שורדים בשיטה זאת מחוסר בשמש.
בישראל

יער המאכל הראשון בישראל הוקם בשנת 2011 במושב קדרון. שטח היער 17 דונם, ומעבר לגידולים החקלאיים מתקיימים במקום סיורים וסדנאות.. מאז הוקמו יערות מאכל בשטחים ציבוריים ופרטיים במגוון סוגי התארגנות. ישנם יערות מאכל שהוקמו כעמותה, כגון יער המאכל 'קורן', שהוקם בצמוד לקיבוץ הגושרים שבאצבע הגליל  או כגון ׳עם הטבע׳ שבגן יבנה, ישנן יוזמות פרטיות, כגון יער המאכל בית לחם הגלילית (מכונה גם קמפוס יער בע״מ) שבעמק יזרעאל, ובו לצד מודל יער המאכל קיים גם מודל חקלאי מסחרי המבוסס על אותם עקרונות (מודל המכונה אגרופורסטרי, או לחלופין חקלאות יערנית), וישנן מאות גינות ומשקים אשר מטופחים על-פי המודל ולאו דווקא פתוחים לציבור. מלבד אופי ההתארגנות, היערות שונים זה מזה בגודלם ובתנאים הפיזיים, בתשתיות ובבחירות האישיות של המתכנן/המתחזק על-פי התועלות הרצויות וצרכי השימוש, ברמת האינטנסיביות של התחזוקה והחקלאות, וכן באופי ההתנהלות הכלכלית והקהילתית.
בעשור השלישי של המאה ה-21 מתרחבת תופעת יערות המאכל בישראל, ובמספר ערים הוקמו יערות מאכל ביוזמת העירייה לרווחת התושבים (לדוגמה: הרצליה, אשדוד)
בישראל קיימת קהילה פעילה בשם "הפורום הארצי ליערות מאכל" המספקת מידע ומאפשרת יוזמות חדשות בנושא. בקהילה זו ניתן לקבל מידע מעודכן על הקמה ופיתוח של יערות מאכל נוספים. מתוך אותה קהילה קמה ב-2020 חברה לתכנון והקמת יערות מאכל (ריפורסט), המקימה מאז יערות קהילתיים ופרטיים ברחבי ישראל.
ראו גם

פרחי מאכל
הערות שוליים

↑  יער מאכל בקדרון
↑  יער מאכל קורן, באתר קרן קיימת לישראל
↑  הפורום הארצי ליערות מאכל ברשת החברתית, באתר facebook
| קיימות |
| --- | --- | --- |
| מושגי מפתח | איכות הסביבה • אקולוגיה • סביבתנות • טביעת רגל אקולוגית • מאזן אקולוגי • צדק בין-דורי |  |
| איומים | משבר האקלים • התחממות עולמית • הידלדלות שכבת האוזון • הכחדה המונית |  |
| אסטרטגיות סביבתיות | חשיבה סביבתית • קיימות מקומית • חינוך סביבתי • אקו-אנרכיזם • אקולוגיה עמוקה • עירוניות חדשה |  |
| פסולת | הפחתה במקור • קומפוסט (התכלות) • שימוש חוזר • מיחזור (מיחזור בישראל) • מדרג הפסולת • שטח הפסולת של האוקיינוס השקט  • שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי  • שטח הפסולת הצפון אטלנטי |  |
| תשתיות ובנייה | תחבורה בת קיימא • בנייה ירוקה • תכנון רגיש למים • בנייה באדמה • בנייה תואמת אקלים |  |
| גינון וחקלאות | גינה קהילתית • גינון יובשני • חקלאות אורגנית • גידול ביו-אינטנסיבי • מזון מקומי • גינון גרילה • פרמקלצ'ר • יער מאכל • חקלאות עירונית • חקלאות בת קיימא • חומרים מזינים |  |
| אנרגיה | אנרגיה חלופית • אנרגיה ירוקה • אנרגיה מתחדשת • אנרגיה סולארית • אנרגיית רוח • אנרגיה הידרואלקטרית • RDF |  |
| כלכלה | תרבות הצריכה • מזון מהיר • שיווק ערכי • שיווק ירוק • גרינווש • פיתוח בר-קיימא • תיירות בת קיימא • השקעה אחראית • כלכלה אקולוגית • התיישנות מתוכננת |  |
| ארגונים בישראל | החברה להגנת הטבע • המשרד להגנת הסביבה • אדם טבע ודין • אקו-ויקי • חיים וסביבה • מגמה ירוקה • המרד בהכחדה • צלול |  |
| מיזמים נבחרים | אג'נדה 21 • יום ללא קניות • תערוכת קלינטק • תחבורה היום ומחר • פרויקט עדן • ביוספירה 2 • BedZED • יום איכות הסביבה העולמי • שמיטה ישראלית |  |
ציור של שיטת שבע השכבות
אורי מלמד

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1970 (בן 54) תל אביב 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון חדש  ישיבת נתיבות עולם 
 מספר צאצאים:  7 
 http://www.orimelamed.co.il
 
אוֹרי מלמד (נולד ב-11 באוקטובר 1970) הוא מבקר מסעדות, סטנדאפיסט, מוסמך לרבנות ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב למשפחה חילונית. אימו בתיה מלמד היא עיתונאית ב"לאשה", ואביו נשוי בשנית לעיתונאית יעל פז מלמד.
למד בתיכון חדש. אחר כך עבר לקיבוץ גזית. היה קומונר בקן השומר הצעיר בנתניה. שירת כעורך תוכנית בוקר ומפיק בתחנת הרדיו גלי צה"ל. בתקופת שירותו בתחנה אף הלחין את אות הפתיחה לתוכנית הבוקר "שבע אפס שבע" בהגשת אלכס אנסקי.
לאחר שהשתחרר מצה"ל עבר לפריז, שם שהה במשך שלוש שנים. בפריז למד ב"מכון ללימודי צרפתית ותרבות צרפת" של האוניברסיטה הקתולית של פריז. כמו כן שימש מבקר מסעדות עבור המגזין "גורמה" של רשת מעריב. למד מגדנאות בתדמור.
בפריז החל תהליך של חזרה בתשובה. בתחילה פנה לכיוון היהדות החרדית ולמד בישיבת נתיבות עולם בבני ברק ובישיבת הליכות שלמה של הרב מרדכי אוירבך - רב קהילת אביר יעקב בתל אביב. לאחר מכן עבר לזרם הדתי לאומי, ולמד 11 שנים בישיבות: 4 שנים במכון מאיר, שנה בישיבת הר המור, ו-5 שנים בישיבת אור עציון. בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת מורשת יעקב.
למד במכון עמיאל להכשרת רבנים לתפוצות, הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה ריסקין ובמשך שנתיים שימש רב באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי. בשנים 2009–2010 שימש רב בית הכנסת "רעות" בתל אביב.
בין השנים 2007–2014 שימש מבקר המסעדות של העיתון "מקור ראשון".
ב-2011 הגיש את התוכנית "אוכלים כשר" בערוץ אורות - תוכנית אכלו במסעדות ודיברו על אוכל ופרשת השבוע. בתוכנית התארחו שרה ב"ק, שלמה וישינסקי, מתי סרי, טוביה צפיר, שהרה בלאו ומני פאר.
ב-2012 העלה מופע סטנד-אפ בשם "כיפה לבנה" ובו הוא נוגע בנושאים כמו הורות, ילדים, תל אביב, דת וכלבים.
מאז שנת 2014 חבר ב"זובור", פאנל סטנדאפיסטים בהנחיית אור רייכרט ובו השתתפו יאיר אורבך, אמיר מויאל ויותם זמרי.
ב-2016 פתח מלמד מסעדת המבורגרים כשרה בתל אביב בשם "ממפיס". בנובמבר 2017 פתח סניף נוסף סמוך לשוק מחנה יהודה בירושלים, וב-2019 פתח סניף בפתח תקווה.
ב-2020 השתתף, בצוותא עם שותפתו דפנה, בתוכנית "MKR המטבח המנצח" והפסיד בשלב המסעדות.
ב- 2024 הקים תוכנית פודקאסט בו הוא משוחח עם אנשי ימין על נושאים אקטואליים. בין השאר הוא פרסם בפודקאסט את תאוריית הכזב על ה"בגידה מבפנים" בשבעה באוקטובר בנוסף, מלמד קרא לציבור הדתי "להתנשא על חילונים. זה הדבר, זה צו השעה... להתנשא. לבוז לחילונים... לומר להם... אתם פח זבל של ההיסטוריה" כינה את תל אביב "עיר שמנרמלת אנטישמיות, מקום חשוך ורעיל, מקום של קנאות" ואת הציבור החילוני בתל אביב "תת-רמה"..
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  רעות סהר‏, ממפיס: ההמבורגר הכשר הגיע לת"א, באתר וואלה, 20 בנובמבר 2016
↑  שידור לא פרווה, באתר ערוץ 7
↑  אורן מאיירס,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'אראל סג"ל על סטרואידים, ינון מגל עם ציאניד, באתר העין השביעית, 2 ביולי 2024
↑  שוקי טאוסיג,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'קורבן פעם נוספת, באתר העין השביעית, 23 באוגוסט 2024
מוהיליב-פודילסקי

מוהיליב-פודילסקי נקראה בעבר מוגילב (באוקראינית: Могилів-Подільський, ברוסית: Могилёв-Подо́льский, ברומנית: Moghilău, ביידיש: מאָהילעװ) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה. מרכז נפת מוהיליב-פודילסקי. העיר נמצאת על הגדה המזרחית של הנהר דנייסטר בגבול עם מולדובה. אוכלוסיית העיר מונה כ-30 אלף איש.
לאחר הכיבוש הגרמני ביולי 1941 והעברת טרנסניסטריה לשלטון רומני בהסכמי טירספול וטיגינה שימשה מוגילב החל מספטמבר 1941 כעיר מעבר מרכזית בגירושם של יהודי רומניה לטרנסניסטריה כחלק משואת יהודי רומניה.
היסטוריה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .
העיר נוסדה בשנת 1595 על ידי ירימיה מובילה (Ieremia Movilă; בפולנית: מוהילה), שליט נסיכות מולדובה, אשר קנה את האדמות באזור. כעבור שנה, הוא העביר את השליטה באזור לחתנו, שטפן פוטוצקי. פוטוצקי בנה במקום מבצר ולכבוד חמיו קרא לו: "מוהיליב".
יהודים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לפני הכיבוש הגרמני-רומני מנתה הקהילה היהודית במוגילב, כפי שזו נקראה בפי היהודים, כ-9,000 נפש, כמחצית מאוכלוסיית העיר. בעקבות כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-19 ביולי 1941 החלו רציחות וגירוש של יהודי הקהילה.
בסוף 1941 לפי עדויות שנאספו, נותרו במקום ובישובים קטנים הסמוכים לשארהורוד 3,733 בלבד מיהודי המקום המקוריים, רובם נשים וילדים, שכן הגברים גויסו או נמלטו עם הצבא הסובייטי, ורבים מן הגברים הנותרים נרצחו על ידי כוחות הכיבוש הנאציים והרומניים. באותה העת לפי הרישומים הרומניים נותרו בעיר מוגילב עצמה רק 3,000 מיהודי המקום.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, מוגילב-פודולסק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 715–717), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מוגילב פודולסקי האנציקלופדיה המקוונת של הגטאות, יד ושם
1 2  Florence Heymann, "Bottles in the Sea, Letters of Deported Jews in Mogilev (Transnistia), November-December 1941", in "Local History, Transnational memory in the Romanian Holocaust", ed. Valentina Glajar and Ed Teodorescu, pp. 77-89 (Palgrave: Macmillan, 2011). פלורס היימן, בקבוקים בים (באנגלית), מכתבים של יהודים מצ'רנוביץ שגורשו לטרנסניסטריה ובייחוד למוגילב
↑  הגטאות
↑  יואניד, עמ' 211; לביא ואנצ'ל, פנקס הקהילות: רומניה, עמ'466.
↑  אנצ'ל, תולדות השואה: רומניה, כרך ב, עמ' 800.
↑  Matatias Carp, "Holocaust in Romania: Facts and Documents on the Annihilation of Romania’s Jews, 1940-1944" (Bucharest: Primor, 1994), p. 211. לפי דיווחים רומניים 118,000 יהודים חצו את הניסטרו מזרחה, מחציתם עברו דרך מוהיליב. רק 15,000 הצליחו להישאר בעיר.
↑  שחן, עמ' 194; בן-ציון פוקס (עורך). "ספר יהודי סוצ'בה (שוץ) וקהילות הסביבה" (ישראל: טפר, 2007), עמ' 106.
↑  דף יזכור ליהודי מוגילב פודילסקי על פי תרגום לאנגלית של הפרק Moghilev בספר תולדות היהודים בבוקובינה מאת ד"ר הוגו גולד (אתר חקר הדורות היהודי JewishGen בתוך אתר קישור קהילות kehilalinks)
↑  קונשטאד, "טאגבוך", עמ' 25
↑  הספר בקבוקים בים, היימן, עמודים 79-82
↑  קונשטאד, רישום יומן מיום 29 באפריל 1942
↑  קונשטאד, "טאגבוך", עמ' 67
↑  עדות ברוך קלמנוביץ, ארכיון יד ושם, 3/1104O
↑  עדות חנה הזנפרץ, ארכיון יד ושם 3/11150O
↑  עדות מנחם רש, ארכיון יד ושם 3/13097O
↑  קונשטאד, טאנבוך, עמ' 52
↑  עדות שמחה זיגפריד זיידנשטיין (יליד 1922), עובד מחלקת הרישום עבור השלטונות הרומניים, ארכיון יד ושם 3/10799O
↑  יואניד, עמ' 211
↑  עדות יצחק ילון, ארכיון יד ושם, 3/1238O
↑  עדות משה (מוזס) כץ במשפטם של פושעי המלחמה ברומניה, "הארץ", 17 ביוני 1945.
↑  עדות בנימין ברכר ארכיון יד ושם
↑  קרב כיס קמניץ פודולסקי מפה צילומי סרטים ותמונות מן הקרב. (יוטיוב)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535647405171  GND: 4636419-5  LCCN: n97000190  NKC: ge1036687  SUDOC: 181850419  VIAF: 159614345   WorldCat (עם VIAF): 159614345
פרנצ'סקו בורומיני

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1599 ביזונה, Locarno District, הקונפדרציה השווייצרית הישנה 
 התאבד:  3 באוגוסט 1667 (בגיל 67) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  סן ג'ובאני דיי פיורנטיני 
 תקופת הפעילות:  1608–1667 (כ־59 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  בארוק 
 הושפע על ידי:  קרלו מאדרנו 
 יצירות ידועות:  סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה 
 פרסים והוקרה:  המסדר העליון של ישו (26 ביולי 1652) 
 
פרנצ'סקו בורומיני (Francesco Borromini באיטלקית, ששמו המקורי היה פרנצ'סקו קסטלי Francesco Castelli; ‏25 בספטמבר 1599 – 2 באוגוסט 1667) היה אדריכל איטלקי יליד הקנטון השווייצרי טיצ'ינו - כפי שהוא מוכר בשמו המודרני, אשר יחד עם בני דורו ג'ובאני לורנצו ברניני ופייטרו דה קורטונה היה דמות מובילה בהופעת אדריכלות הבארוק הרומי.
בורומיני, סטודנט נלהב לאדריכלות של מיכלאנג'לו ושל חורבות העת העתיקה, פיתח ארכיטקטורה יצירתית ומיוחדת במינה, אם כי אידיוסינקרטית במקצת, תוך שימוש במניפולציות של צורות אדריכליות קלאסיות, רציונליות גאומטרית בתוכניות ומשמעויות סמליות בבנייניו. ניכר שהייתה לו הבנה מעמיקה בסטרוקטורות, מה שחסר היה אולי לברניני וקורטונה, שהוכשרו בעיקר בתחומים אחרים של האמנות החזותית. רישומי העופרת הרכה שלו מובחנים במיוחד. הוא היה למדן ואוטודידקט, שטיפח וצבר ספרייה גדולה לאורך חייו.
הקריירה שלו הוגבלה על ידי אישיותו. שלא כמו ברניני שאימץ בקלות את גלימת איש החצר המקסים במרדף אחר פרויקטים חשובים, בורומיני היה מלנכולי ומהיר חימה, מה שגרם לו לזנוח פרויקטים מסוימים ולסיים את חייו בהתאבדות.
ככל הנראה, מכיוון שעבודותיו היו אידיוסינקרטיות, השפעתו לאחר מכן לא הייתה נרחבת אך היא ניכרת ביצירותיהם של פיידמונטס, של קמילו-גוארינו גואריני, וכמיזוג של הסגנונות האדריכליים של ברניני וקורטונה, בארכיטקטורת הבארוק המאוחרת של צפון אירופה. מבקרים מאוחרים של הבארוק, כמו פרנצ'סקו מיליזיה והאדריכל האנגלי סר ג'ון סואן, היו ביקורתיים במיוחד כלפי עבודתו של בורומיני. מסוף המאה התשע-עשרה ואילך, התעורר מחדש העניין ביצירותיו של בורומיני והארכיטקטורה שלו זכתה להערכה על חדשנותה.
ראשית חייו ויצירות ראשונות

בורומיני נולד בביסונה, ליד לוגאנו בטיצ'ינו, שהייתה באותה תקופה תחום שפוט של הקונפדרציה השווייצרית הישנה. הוא היה בנו של סתת אבן והחל את דרכו כסתת בעצמו. עד מהרה נסע למילאנו ללמוד ולתרגל את מלאכתו. הוא עבר לרומא בשנת 1619 והחל לעבוד אצל האדריכל קרלו מאדרנו, קרוב משפחתו הרחוק שנחשב לאחד מאבות הבארוק. הוא עבד עימו בבזיליקת פטרוס הקדוש ואחר כך גם בארמון בארבריני. כשמדרנו נפטר בשנת 1629, בורומיני וקורטונה המשיכו לעבוד על הארמון בניהולו של ברניני. לאחר שהתבסס ברומא, שינה את שמו מקסטלי לבורומיני, שם שמקורו במשפחת אמו ואולי גם מתוך הערכה לקארלו בורומאו .
עבודות עיקריות > סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה (סן קרלינו)

בשנת 1634 קיבל בורומיני את הפרויקט העצמאי הגדול הראשון שלו לתכנן את הכנסייה, האכסדרה והמנזר של סן קרלו אלה קוואטרו פונטנה (המכונה גם סן קרלינו). המתחם, השוכן על גבעת קווירינאלה ברומא, תוכנן עבור המסדר הדתי של הטריניטארים הספרדים. הבניינים הנזירים והאכסדרה הושלמו תחילה, ולאחר מכן נמשכה בניית הכנסייה בין השנים 1638 -1641. בשנת 1646 הוקדשה הכנסייה לסן קרלו בורומאו. הכנסייה נחשבת בעיני רבים ליצירת מופת של אדריכלות הבארוק הרומית. סן קרלינו הייתה קטנה להפליא בהתחשב במשמעותה לארכיטקטורת הבארוק; עד כי צוין כי הבניין כולו יכול להשתלב באחד מקירות הכיפה של בזיליקת פטרוס הקדוש .
האתר בו הוקמה הכנסייה לא היה פשוט; זה היה אתר פינתי והמרחב בו היה מוגבל. בורומיני מיקם את הכנסייה בפינת שתי דרכים מצטלבות. אף על פי שלבטח את הרעיון לחזית המתעקלת הגה באמצע שנות ה-1630, הוא נבנה רק לקראת סוף חייו של בורומיני והחלק העליון לא הושלם אלא לאחר מות האדריכל.
בורומיני תכנן את תוכנית קומת הקרקע המורכבת של הכנסייה מתוך תצורות גאומטריות שלובות, תכסיס בורומיני טיפוסי לגיבוש תוכניות. ההשפעה המתקבלת היא שנדמה כי הקירות התחתונים הפנימיים נארגים פנימה והחוצה, בחלקם רומזים לצורת צלב, בחלקם לצורת משושה ובחלקם לצורת אליפסה; צורות גאומטריות שנמצאות כולן במפורש בכיפה שמעל.  השטח התחום בין הקשתות התומכות בכיפה מסמן את המעבר מהקיר התחתון אל הפתח הסגלגל של הכיפה. מתומנים, צלבים ומשושים, משתלבים אלו באלו, מוארים על ידי חלונות הנסתרים מהצופה העומד למטה, ומצטמצמים בגודלם כאשר הכיפה מתנשאת כלפי מעלה ומגלה את סמל השילוש הקדוש.