stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וושינגטון ויזארדס
היסטוריה > תקופת אכזבות בפלייאוף (1979–1988)

התבגרותו של סגל השחקנים ופציעות החלו לתת את אותותיהם בבולטס; בעונת 1979/1980 הבולטס בקושי הצליחו להגיע אל משחקי הפלייאוף, כאשר הם משיגים את המקום השישי והאחרון במזרח, על אף שנפלו למאזן שלילי של 39–43 בתום העונה הסדירה. בפלייאוף, הם נוצחו בסוויפ בסדרה של שני משחקים בידי פילדלפיה 76'. שנה לאחר מכן כשלו הבולטס ולא הצליחו להיכנס אל משחקי הפלייאוף, לראשונה מזה 13 שנים. בקיץ 1981 פרש וס אנסלד ממשחק, בעוד אלווין הייז עבר לשחק ביוסטון רוקטס.
בעונת 1981/1982 הציגו הבולטס יכולת טובה תחת המאמן ג'ין שו, כשהם מסיימים את העונה הסדירה במאזן חיובי 43–39, ואף מעפילים לחצי גמר האזור המזרחי, בהובלתו של גרג באלרד. ב-1981/1982 הצליחו הוויזארדס לסיים את העונה הסדירה במאזן חיובי (42–40), אולם החמיצו את הפלייאוף בשל חוזקן של יתר קבוצות המזרח. בכל שלוש העונות הבאות המשיכו הבולטס לשחק כדורסל בינוני, כשסיימו את העונה הסדירה במאזן שלילי, והודחו מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון. השחקנים הבולטים של הקבוצה באותה תקופה היו הקלע ג'ף מלון והסנטר ג'ף רולנד.
לקראת עונת 1986/1987 העבירו הבולטס את רולנד בטרייד לפילדלפיה 76', תמורת הסנטר חבר היכל התהילה מוזס מלון. מוזס וג'ף מלון הובילו את קלעי הקבוצה, עם 24.1 ו-22.0 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה, והבולטס השיגו מאזן של 42–40 בסיומה של העונה הסדירה. בסיבוב הראשון של פלייאוף 1987 הודחו הבולטס בשלושה משחקים בידי דטרויט פיסטונס. לאחר פתיחה חלשה לעונת 1987/1988, פוטר המאמן קווין לוגרי כאשר הבולטס החזיקו מאזן של 8–19, ובמקומו מונה כוכב הקבוצה לשעבר – וס אנסלד. תחת שרביט האימון של אנסלד השתפרו הבולטס והצליחו להגיע שוב למשחקי הפלייאוף, חרף מאזן ניצחונות שלילי 38–44. בפלייאוף עצמו הפסידה הקבוצה מול דטרויט פיסטונס בסיבוב הראשון, ובכך הודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף בפעם החמישית ברציפות. מאז, חלפו עוד 9 שנים עד שהבולטס שבו אל הפלייאוף.
היסטוריה > תקופת השפל (1988–2001)

את עונות 1989 ו-1990 סיימו הבולטס עם מאזן כולל של 71 ניצחונות ו-93 הפסדים, על אף יכולת טובה של ג'ף מלון וברנרד קינג, שהשיגו ממוצעים של 23.0 ו-21.5 נקודות למשחק, בהתאמה. בקיץ 1990 הועבר מלון בטרייד ליוטה ג'אז, בתמורה לפרביס אליסון, ובהיעדרו של מלון, קלע קינג בעונת 1990/1991 שיא קריירה של 28.4 נקודות בממוצע למשחק (שלישי בליגה). באותה שנה מינתה הנהלת המועדון את סוזאן או'מאלי לנשיאת הקבוצה, ובכך הפכה לאישה הראשונה המכהנת כנשיאת מועדון בהיסטוריה של ה-NBA. את עונת 1991/1992 סיימו הבולטס במאזן 25–57 ואת עונת 1992/1993 במאזן 22–60, עקב פציעות רבות ויכולת לא יציבה. מכת הפציעות המשיכה להטריד את הבולטס כאשר שחקני מפתח כפרביס אליסון, רקס צ'אפמן וקלברט צ'ייני החמיצו חלקים מעונת 1993/1994; התוצאה הייתה מאזן עלוב של 24–58.
לקראת עונת 1994/1995 פוטר אנסלד מאימון הקבוצה, לאחר כ-6 וחצי עונות, ובמקומו מונה ג'ים ליינאם. בבחירה החמישית של דראפט 1994 בחרו הבולטס את ג'וואן הווארד, ובמקביל העבירו את טום גוגליוטה יחד עם שלוש בחירות דראפט עתידיות בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, תמורת שחקן השנה השנייה כריס ובר. בעוד העונה מתחילה עם הבטחה, פציעת כתף של ובר גרמה לו להחמיץ 19 משחקים והבולטס השתרכו מאחור במשך כל העונה, אותה סיימו עם המאזן הגרוע בתולדות המועדון, 21–61. ובר הציג ממוצעים של 20.1 נקודות למשחק ו-9.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך סירב לניתוח שהיה אמור לתקן את כתפו הפגועה. נראה היה כי עונת 1995/1996 הסתיימה עוד לפני שהחלה עבור הבולטס, כאשר ב-21 באוקטובר נפצע שוב ובר בכתפו, ונעדר מ-67 משחקים. כמו כן סבלו מפציעות הרכזים מארק פרייס (ששיחק רק 7 משחקים) ורוברט פאק (31 משחקים). נקודת האור של העונה הייתה בחירתו של ראשיד וולאס כבחירה הרביעית בדראפט 1995, ויכולתו הגבוהה של הווארד אשר קלע 22.1 נקודות בממוצע למשחק, אך הבולטס נותרו מחוץ לפלייאוף בפעם השמינית ברציפות, עם מאזן שלילי 39–43.
לקראת עונת 1996/1997 ויתרה הקבוצה על וולאס, כאשר העבירה אותו בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת הרכז רוד סטריקלנד. לאחר פתיחה חלשה של 22–24 פיטרו הבולטס את המאמן ג'ים ליינאם, ומינו במקומו את ברני ביקרסטאף, אשר שימש כעוזר מאמן בקבוצת האליפות של הבולטס משנת 1978. הבולטס הגיבו היטב, וניצחו ב-22 מ-36 המשחקים הבאים כדי לסיים את העונה במאזן 44–38 – המאזן הטוב ביותר של המועדון מאז עונת 1978/1979. במחזור האחרון של העונה הסדירה גברו הבולטס על קליבלנד קאבלירס בקרב ישיר על ההעפלה לפלייאוף, ובכך העפילו אליו לראשונה מזה 9 עונות. בפלייאוף עצמו הפסידה הקבוצה בסוויפ (0–3) מול האלופה שבדרך, שיקגו בולס. השחקנים המובילים של הקבוצה באותה עונה היו ובר (20.1 נקודות ו-10.3 למשחק), הווארד (19.1 נקודות למשחק) וסטריקלנד (17.2 נקודות ו-8.9 אסיסטים למשחק).
היסטוריה > תקופת השפל (1988–2001) > הבולטס הופכים לוויזארדס

בשנת 1995 הודיע בעלי המועדון, אייב פולין, על כוונתו לשנות את שמו של המועדון עקב הקונוטציה האלימה של השם "בולטס" (באנגלית: "קליעים"), בעיקר בהשפעת שיעורי הפשיעה והאלימות שגאו בעיר וושינגטון בתחילת שנות ה-90. אירוע נוסף אשר השפיע על ההחלטה על שינוי השם היה רצח יצחק רבין, חברו הקרוב של פולין. בשנת 1997 נערכה תחרות לבחירת שם חדש למועדון, והאפשרויות צומצמו ל"דרגונס", "אקספרס", "סטאליונס", "סי דוגס", ו"וויזארדס". ב-15 במאי 1997 שינה המועדון באופן רשמי את שמו לוושינגטון ויזארדס. באותה השנה עברו הוויזארדס לאולם "MCI סנטר", הנקרא עתה קפיטל ואן ארנה (בעבר "ורייזון סנטר").
את עונת 1997/1998 סיימו הוויזארדס במאזן חיובי 42–40, אך החמיצו במעט את הפלייאוף. רוד סטריקלנד סיים את העונה כמלך האסיסטים של ה-NBA, עם ממוצע של 10.5 אסיסטים למשחק, והוא נבחר לחמישייה השנייה של העונה. בסיום העונה נשלח כוכב הקבוצה כריס ובר בטרייד לסקרמנטו קינגס, תמורת מיץ' ריצ'מונד ואוטיס ת'ורפ.
הוויזארדס סיימו את עונת 1998/1999 המקוצרת במאזן 18–32, ואת העונה העוקבת סיימו במאזן 29–53. בשתי העונות הוביל ריצ'מונד את קלעי הקבוצה עם ממוצעים של 19.7 ו-17.4 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. בינואר 2000 מונה שחקן העבר מייקל ג'ורדן לג'נרל מנג'ר של הוויזארדס, במקומו של וס אנסלד. בעונת 2000/2001 פרח שחקן השנה השנייה ריצ'רד המילטון, עם 18.1 בממוצע למשחק, אך המועדון סיים את העונה עם המאזן הגרוע בהיסטוריה של המועדון; 19–63. בפברואר 2001 היו הוויזארדס מעורבים בטרייד ענק, כאשר שלחו את ג'וואן הווארד, קלווין בות' ואובינה אקזי לדאלאס מאבריקס, תמורת כריסטיאן לייטנר, יוברט דייוויס, קורטני אלכסנדר, לוי ואט ואית'ן תומאס.
היסטוריה > תקופת מייקל ג'ורדן (2001–2003)

בדראפט 2001 זכו הוויזארדס בבחירה הראשונה, וניצלו אותה כדי לבחור את שחקן התיכונים קוואמי בראון. בספטמבר 2001 הודיע הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, מייקל ג'ורדן, אשר גם החזיק בחלק מיעוט מהבעלות על המועדון, על חזרתו למשחק פעיל כשחקן הוויזארדס. עקב חוקי ה-NBA, נאלץ ג'ורדן לוותר על חלקו בבעלות המועדון לקראת חתימה על חוזהו בקבוצה. ב-54 המשחקים הראשונים של העונה הוביל ג'ורדן את הוויזארדס למאזן 27–27, עם ממוצעים מרשימים של 24.6 נקודות, 6.0 ריבאונדים ו-5.4 אסיסטים למשחק, אולם במשחק מול מיאמי היט ב-24 בפברואר 2002 נפצע בברכו, ונאלץ להחמיץ את מרבית המשך העונה. וושינגטון סיימה את אותה עונה עם מאזן שלילי 37–45; שיפור של 18 ניצחונות לעומת העונה הקודמת.
לקראת עונת 2002/2003 החתימה הקבוצה את לארי יוז, וצירפה את ג'רי סטקהאוס בטרייד תמורת ריצ'רד המילטון. את העונה הסדירה סיימו הוויזארדס עם מאזן זהה לזה של העונה הקודמת (37–45), ובכך החמיצו את הפלייאוף בפעם השישית ברציפות. ג'ורדן עצמו סיים את העונה כשחקן היחיד של הוויזארדס ששיחק בכל 82 המשחקים, והשיג ממוצעים של 20.0 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק. באפריל 2003 הודיע ג'ורדן על פרישתו ממשחק, בפעם השלישית והאחרונה.
לאחר העונה הודח ג'ורדן מתפקיד נשיא הקבוצה, להפתעת רבים מהשחקנים, מההנהלה ומהציבור, על ידי אייב פולין, המחזיק ברוב הבעלות על המועדון. ג'ורדן חש נבגד, כשחשב שיקבל חזרה לידיו את חלקו בבעלות על המועדון לאחר שקריירת המשחק שלו תגיע לקיצה, אך פולין הצדיק את מהלך פיטוריו של ג'ורדן כשציין כי לג'ורדן הייתה השפעה מזיקה על הקבוצה.
היסטוריה > תקופת בראדלי ביל (2019–2023)

באפריל 2019 פוטר ארני גרונפלד מתפקידו כג'נרל מנג'ר של הקבוצה, ובמקומו מונה טומי שפרד, אשר היה חבר בהנהלה המקצועית של המועדון מאז שנת 2003. בתחילת עונת 2019/2020 נודע שג'ון וול סובל מקרע בגיד אכילס, ועל כן הוא ייעדר מהמגרשים במשך שנה נוספת. בהיעדרו, הצטיין בראדלי ביל עם ממוצע של 30.5 נקודות למשחק (שני בליגה), ולצדו בלטו דאוויס ברטאנס והרוקי רוי הצ'ימורה שהצטרפו לקבוצה באותה עונה. הוויזארדס סיימו את העונה המקוצרת במקום העשירי באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 25–47.
לקראת עונת 2020/2021 הועבר ג'ון וול בטרייד ליוסטון רוקטס, יחד עם בחירת סיבוב ראשון בדראפט, תמורת ראסל וסטברוק. כמו כן צירפה הקבוצה את השחקן הישראלי דני אבדיה, עם הבחירה התשיעית של דראפט 2020. במהלך העונה לא צלח השילוב בין ווסטברוק לביל, ואף על פי שהצליחה וושינגטון לעלות לפלייאוף דרך טורניר הפלייאין, היא הודחה בסיבוב הראשון נגד פילדלפיה 76 בתוצאה 4-1. במהלך הדראפט של אותה השנה, בחרה הקבוצה את קורי קיספרט בבחירה ה-15 של הסיבוב הראשון. עוד באותו הקיץ הועבר ראסל ווסטברוק בטרייד גדול ללוס אנג'לס לייקרס, תמורת מונטרז הארל, קנטביוס קלדוול-פופ וקייל קוזמה. בנוסף החתימה הקבוצה את הרכז המחליף של ברוקלין, ספנסר דינווידי. בנוסף לכך, פיטרה הנהלת המועדון את המאמן סקוט ברוקס, והחתימה את המאמן ווס אנסלד ג'וניור, עוזר מאמן מדנבר נאגסט ובנו של שחקן העבר של המועדון, ווס אנסלד.
את העונה העוקבת פתחה וושינגטון ללא רוי הצ'ימורה ותומאס בראיינט, ואף על פי כן הצליחה להגיע לרצף ניצחונות מרשים ולזמן קצר החזיקה במקום הראשון במזרח. אולם לאחר חזרתם של האצ'ימורה ובראיינט לסגל, התמלאה מחדש הרוטציה מה שהוביל על פי דיווחים למתחים בחדר ההלבשה ולאווירה לא בריאה בקבוצה, שהתבטאה בהידרדרות בביצועי הקבוצה לאחר שזו צנחה למקום ה-11 במזרח. במהלך העונה גברו השמועות על הכוונה של בראדלי ביל לעזוב את הקבוצה בסיום העונה, ובעקבות כך ניסו הויזארדס להעביר בטרייד כוכב נוסף לשורות הקבוצה. לאחר שביל נפצע בשורש כף היד וסיים את העונה מוקדם מהצפוי, העבירה הנהלת הויזארדס את מונטרז הארל לשארלוט הורנטס בתמורה לאיש סמית', את ארון הולידיי לפיניקס סאנס והנחיתה בטרייד את הסנטר של דאלאס מאבריקס, קריסטפס פורזינגיס, בתמורה לדאביס ברטנס וספנסר דינווידי.
לאחר שגם בעונת 2022-2023 לא הצליחה להעפיל לפלייאוף, ב-19 באפריל 2023 הוויזארדס פיטרו את הגנרל מנג'ר טומי שפרד, וב-24 במאי 2023 החתימו במקומו את מייקל ווינגר הגנרל מנג'ר לשעבר של הקליפרס. עוד באותו קיץ - העבירו הויזארדס בטרייד את בראדלי ביל לפיניקס סאנס לאחר כ-11 עונות במדי הקבוצה, בתמורה לכריס פול (ששוחרר לאחר הטרייד ועבר לגולדן סטייט ווריורס), לאנדרי שאמט ובחירות סיבוב שני בדראפט.
אולמות ביתיים

אינטרנשיונאל אמפיתיאטר (1961–1962)
שיקגו קוליסאום (1962–1963)
בולטימור סיוויק סנטר (1963–1973)
יו אס איירווייס ארנה (במקור נקרא "קפיטל סנטר") (1973–1997)
קפיטל ואן ארנה (בעבר נקרא "MC סנטר" ו-"ורייזון סנטר") (1997–הווה)
סמלי הקבוצה

עונת 1961/1962
עונת 1962/1963
בין השנים 1963–1969
בין השנים 1969–1987
בין השנים 1987–1997
בין השנים 1997–2011
בין השנים 2011–2015
מאז שנת 2015
מאמני הקבוצה

הנתונים מעודכנים לסוף עונת 2023/2024:
| מאמן | שנים | עונה סדירה> משחקים | עונה סדירה> ניצחונות | עונה סדירה> הפסדים | עונה סדירה>  % הצלחה | פלייאוף> משחקים | פלייאוף> ניצחונות | פלייאוף> הפסדים | פלייאוף>  % הצלחה | הישגים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ים פולארד | 1961–1962 | 80 | 18 | 62 | 0.225 | — | — | — | — | — |
| ג'ק מקמהון | 1962 | 38 | 12 | 26 | 0.316 | — | — | — | — | — |
| בובי לאונרד | 1962–1964 | 122 | 44 | 78 | 0.361 | — | — | — | — | — |
| באדי ז'נט | 1964–1965 | 80 | 37 | 43 | 0.463 | 10 | 5 | 5 | 0.500 | — |
| פול סימור | 1965–1966 | 80 | 38 | 42 | 0.475 | 3 | 0 | 3 | 0.000 | — |
| מייק פארמר | 1966 | 9 | 1 | 8 | 0.111 | — | — | — | — | — |
| באדי ז'נט (2) | 1966 | 16 | 3 | 13 | 0.188 | — | — | — | — | — |
| ג'ין שו | 1966–1973 | 548 | 291 | 257 | 0.531 | 40 | 14 | 26 | 0.350 | זכייה בפרס מאמן העונה (1969) |
| קיי. סי. ג'ונס | 1973–1976 | 246 | 155 | 91 | 0.630 | 31 | 14 | 17 | 0.452 | — |
| דיק מוטה | 1976–1980 | 328 | 185 | 143 | 0.564 | 51 | 27 | 24 | 0.529 | זכייה באליפות ה-NBA‏ (1978) |
| ג'ין שו (2) | 1980–1986 | 479 | 231 | 248 | 0.482 | 15 | 5 | 10 | 0.333 | זכייה בפרס מאמן העונה (1969) |
| קווין לוגרי | 1986–1988 | 122 | 57 | 65 | 0.467 | 8 | 2 | 6 | 0.250 | — |
| וס אנסלד | 1988–1994 | 547 | 202 | 345 | 0.369 | 5 | 2 | 3 | 0.400 | — |
| ג'ים ליינם | 1994–1997 | 210 | 82 | 128 | 0.390 | — | — | — | — | — |
| בוב סטאק | 1997 | 1 | 0 | 1 | 0.000 | — | — | — | — | — |
| ברני ביקרסטאף | 1997–1999 | 149 | 77 | 72 | 0.517 | 3 | 0 | 3 | 0.000 | — |
| ג'ים ברובלי | 1999 | 18 | 5 | 13 | 0.278 | — | — | — | — | — |
| גאר הרד | 1999–2000 | 44 | 14 | 30 | 0.318 | — | — | — | — | — |
| דארל ווקר | 2000 | 38 | 15 | 23 | 0.395 | — | — | — | — | — |
| לאונרד המילטון | 2000–2001 | 82 | 19 | 63 | 0.232 | — | — | — | — | — |
| דאג קולינס | 2001–2003 | 164 | 74 | 90 | 0.451 | — | — | — | — | — |
| אדי ג'ורדן | 2003–2008 | 421 | 197 | 224 | 0.468 | 26 | 8 | 18 | 0.308 | — |
| אד טאפסקוט | 2008–2009 | 71 | 18 | 53 | 0.254 | — | — | — | — | — |
| פליפ סונדרס | 2009–2012 | 181 | 51 | 130 | 0.282 | — | — | — | — | — |
| רנדי ויטמן | 2012–2016 | 377 | 178 | 199 | 0.472 | 21 | 12 | 9 | 0.571 | — |
| סקוט ברוקס | 2016–2021 | 390 | 183 | 207 | 0.469 | 24 | 10 | 14 | 0.417 | — |

| וס אנסלד הבן | 2021–2024 | 207 | 77 | 130 | 0.372 | — | — | — | — | — |
| בראיין קיף | 2024 | 39 | 8 | 31 | 0.205 | — | — | — | — | — |
מנהלי הקבוצה (ג'נרל מנג'רים)

| ג'נרל מנג'ר | תקופה | הישגים |
| --- | --- | --- |
| הארי האנין | 1961–1962 | – |
| פרנק ליין | 1962–1963 | – |
| פול הופמן | 1963–1965 | – |
| באדי ז'נט | 1965–1968 | – |
| ג'רי זקס | 1968–1973 | – |
| בוב פרי | 1973–1990 | זכייה באליפות ה-NBA‏ (1978)   2 זכיות בפרס מנהל העונה (1979, 1982) |
| ג'ון נאש | 1990–1996 | – |
| וס אנסלד | 1996–2000 | – |
| מייקל ג'ורדן | 2000–2001 | – |
| וס אנסלד | 2001–2003 | – |
| ארני גרונפלד | 2003–2019 | – |
| טומי שפרד | 2019–2023 | – |
| מייקל ווינגר | 2023 - הווה |  |
הישגים ופרסים > שיאים למשחק בודד

חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת 1973/1974.
נקודות: 60, גילברט ארינאס מול לוס אנג'לס לייקרס, 17 בדצמבר 2006. בראדלי ביל, מול פילדלפיה 76, 07 בינואר 2021.
ריבאונדים: 37, וולט בלאמי מול סנט לואיס הוקס, 4 בדצמבר 1964.
אסיסטים: 22, קווין פורטר מול אטלנטה הוקס, 5 במרץ 1975.
חטיפות: 9, גאס ויליאמס (1984), מייקל אדמס (1991) וג'ון וול (2010).
חסימות: 15, מאנוט בול מול אטלנטה הוקס (1986) ומול אינדיאנה פייסרס (1987).
הישגים ופרסים > שיאי קריירה בקבוצה

הנתונים מעודכנים לסוף עונת 2023/2024, ומתייחסים לעונה הסדירה בלבד. חטיפות וחסימות נספרו רק החל מעונת 1973/1974:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  נקודות: 1. אלווין הייז - 15,551  2. בראדלי ביל - 15,391  3. ג'ף מלון - 11,083  4. ג'ון וול - 10,879  5. וס אנסלד - 10,624 |  ריבאונדים: 1. וס אנסלד - 13,769  2. אלווין הייז - 9,305  3. גאס ג'ונסון - 7,243  4. וולט בלאמי - 5,438  5. גרג באלרד - 4,094 |  אסיסטים: 1. ג'ון וול - 5,282  2. וס אנסלד - 3,822  3. בראדלי ביל - 2,972  4. רוד סטריקלנד - 2,712  5. קווין פורטר - 2,593 |  חטיפות: 1. ג'ון וול - 976  2. בראדלי ביל - 772  3. גרג באלרד - 762  4. אלווין הייז - 736  5. פיל צ'ניר - 667 |  חסימות: 1. אלווין הייז - 1,558  2. צ'ארלס ג'ונס - 1,051  3. מאנוט בול - 908  4. ברנדן הייווד - 865  5. ריק מהורן - 557 |  |  |  |
הישגים ופרסים > פרסים אישיים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  MVP של העונה וס אנסלד - 1969 MVP של סדרת הגמר וס אנסלד - 1978 רוקי השנה וולט בלאמי - 1962  טרי דיסינג'ר - 1963  ארל מונרו - 1968  וס אנסלד - 1969 השחקן המשתפר של העונה פרביס אליסון - 1992  דון מקליין - 1994  גאורגה מורשאן - 1996 מאמן השנה ג'ין שו - 1969, 1982 מנהל השנה בוב פרי - 1979, 1982 מאמנים במשחק האולסטאר ג'ין שו - 1969  קיי. סי. ג'ונס - 1975  דיק מוטה - 1979  אדי ג'ורדן - 2007 |  חמישיית העונה הראשונה ארל מונרו - 1969  וס אנסלד - 1969  אלווין הייז - 1975, 1977, 1979 חמישיית העונה השנייה גאס ג'ונסון - 1965, 1966, 1970, 1971  ארצ'י קלארק - 1972  אלווין הייז - 1973, 1974, 1976  פיל צ'ניר - 1975  בוב דאנדרידג' - 1979  מוזס מלון - 1987  רוד סטריקלנד - 1998  גילברט ארינאס - 2007 חמישיית העונה השלישית ברנרד קינג - 1991  ג'וואן הווארד - 1996  גילברט ארינאס - 2005, 2006  ג'ון וול - 2017  בראדלי ביל - 2021 חמישיית ההגנה הראשונה גאס ג'ונסון - 1970, 1971  בוב דאנדרידג' - 1979  לארי יוז - 2005 חמישיית ההגנה השנייה מייק ריורדן - 1973  אלווין הייז - 1975  מאנוט בול - 1986  ג'ון וול - 2015 |  חמישיית הרוקיז הראשונה טרי דיסינג'ר - 1963  רוד ת'ורן - 1964  גאס ג'ונסון - 1964  וולי ג'ונס - 1965  ג'ק מארין - 1967  ארל מונרו - 1968  וס אנסלד - 1969  מייק דייוויס - 1970  פיל צ'ניר - 1972  ניק ות'רספון - 1974  מיץ' קופצ'אק - 1977  ג'ף רולנד - 1982  ג'ף מלון - 1984  טום גוגליוטה - 1993  ג'ון וול - 2011  בראדלי ביל - 2013 חמישיית הרוקיז השנייה לארי סטיוארט - 1992  ג'וואן הווארד - 1995  ראשיד וולאס - 1996  קורטני אלכסנדר - 2001  ג'רוויס הייז - 2004  רוי הצ'ימורה - 2020 |  שחקנים במשחק האולסטאר וולט בלאמי - 1962–1965  טרי דיסינג'ר - 1963, 1964  גאס ג'ונסון - 1965, 1968–1971  דון אול - 1965–1967  ביילי האוול - 1966  ארל מונרו - 1969, 1971  וס אנסלד - 1969, 1971–1973, 1975  ארצ'י קלארק - 1972  ג'ק מארין - 1972  אלווין הייז - 1973–1980  פיל צ'ניר - 1974, 1975, 1977  דייב בינג - 1976  בוב דאנדרידג' - 1979  ג'ף רולנד - 1984, 1985  ג'ף מלון - 1986, 1987  מוזס מלון - 1987, 1988  ברנרד קינג - 1991  מייקל אדמס - 1992  ג'וואן הווארד - 1996  כריס ובר - 1997  מייקל ג'ורדן - 2002, 2003  גילברט ארינאס - 2005–2007  אנטואן ג'יימיסון - 2005, 2008  קארון באטלר - 2007, 2008  ג'ון וול - 2014–2018  בראדלי ביל - 2018, 2019, 2021 |  |  |  |  |
הישגים ופרסים > שחקנים שמספר גופייתם הוצא לגמלאות

| מספר | שחקן | עמדה | שנים בקבוצה |
| --- | --- | --- | --- |
| 6 | ביל ראסל | סנטר | לא שיחק בקבוצה (הליגה הפרישה את המספר בכל קבוצותיה) |
| 10 | ארל מונרו | רכז/קלע | 1967–1971 |
| 11 | אלווין הייז | פאוור פורוורד/סנטר | 1972–1981 |
| 25 | גאס ג'ונסון | סמול פורוורד/פאוור פורוורד | 1963–1972 |
| 41 | וס אנסלד | סנטר | 1968–1981 |
| 45 | פיל צ'ניר | קלע | 1971–1979 |
לודוויג ואן בטהובן

.
| --- | --- |
דיוקן של בטהובן משנת 1820 מעשה ידי יוזף קרל שטילר
דיוקן של בטהובן משנת 1820 מעשה ידי יוזף קרל שטילר
 לידה:  17 בדצמבר 1770 בון, נסיכות הבוחר מקלן (כיום גרמניה)
 פטירה:  26 במרץ 1827 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער וינה, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  בון, מדלינג, וינה, באדן 
 תקופת הפעילות:  1782–1827 (כ־45 שנים) 
 זרם:  קלאסית/רומנטית
 סוגה:  מוזיקה לתזמורת, מוזיקה קאמרית, סולו פסנתר, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה לתזמורת כלי נשיפה
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור 
 מספר יצירות ידוע:  917 מסודרות Bia1-849
 מספר צאצאים:  0 
 פרסים והוקרה:  Bröckemännche Award (2020) 
 www.beethoven.de
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
בטהובן בילדותו
לודוויג ואן בטהובן (בגרמנית: Ludwig van Beethoven; 17 בדצמבר 1770 – 26 במרץ 1827) היה מלחין ופסנתרן וירטואוזי גרמני. נחשב לאחד מגדולי המלחינים בכל הזמנים, לדמות בולטת בתקופה הקלאסית ובתקופה הרומנטית, ולמלחין הידוע ביותר של תקופת המעבר הקצרה שהייתה ביניהן. רעיונותיו וגאוניותו עוררו השראה בדורות של מוזיקאים ומאזינים.
בשנות העשרים המאוחרות לחייו החל לאבד את שמיעתו, אובדן שיכול לפגוע קשות בתפקודם של אנשים בכלל ושל מוזיקאים בפרט, ונחשב מביש בתקופתו. אולם בטהובן המשיך להפיק יצירות מופת גם לאחר שחירשותו נעשתה מוחלטת. באופן יוצא דופן בין בני זמנו, עבד כמלחין עצמאי, ארגן קונצרטים ונתמך בידי כמה פטרונים בעלי הון. אורח חיים זה, שהיה אפשרי בזכות מוניטין יוצא דופן, איפשר לו להסתיר את לקותו מסובביו. מרבית בני תקופתו גילו שהיה חירש רק מקריאת הווידוי שבצוואתו.
בין יצירותיו המפורסמות ביותר נמנות הסימפוניות השלישית ("הרואית" - Eroica), החמישית ("הגורל", "הניצחון"), השישית ("הפסטורלית" - Pastoral), השביעית והתשיעית ("המקהלתית" - Choral) המכילה את ה"אודה לשמחה" - An die Freude, שנכתבה כשכבר היה חירש לחלוטין. כמו כן ידועות מיסה סולמניס, הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 ("קיסר" - Emperor), הקונצ'רטו לכינור, פרק רביעיית המיתרים "הפוגה הגדולה" המהפכני, הסונאטות לפסנתר: "הפאתטית" (Pathétique), "אור הירח" (Mondscheinsonate), "ולדשטיין" (Waldstein), "אפאסיונטה" (Appassionata), "סונאטת האמרקלאוויר" (Hammerklavier), וכן היצירה "לאליזה" (Für Elise).
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

בטהובן נולד בעיר בון שבנסיכות הבוחר מקלן, באימפריה הרומית הקדושה (כיום בשטח גרמניה), ליוהאן (1740–1792) ומגדלנה (1744–1787) ואן בטהובן. ידוע כי בטהובן הוטבל לנצרות ב-17 בדצמבר, וכי משפחתו חגגה את יום הולדתו ב-16 בדצמבר. סבו מצד אביו, לודווייק (Lodewijk) ואן בטהובן (1712–1773), היה מוזיקאי מדוכסות בראבנט (כיום בחלק הפלמי של בלגיה) שעבר לבון בגיל 21, והיה זמר בס בחצר נסיכות קלן וברבות הימים הקאפלמייסטר של המקום. בטהובן הנכד נקרא על שמו (לודוויג הוא המקבילה הגרמנית של לודווייק בפלמית). האב יוהאן, זמר טנור באותו מקום, נתן גם שיעורים בפסנתר ובכינור כדי להשלים את הכנסתו.
יוהאן החל ללמד את בנו לודוויג מוזיקה כשזה היה בן חמש, בתקווה שהילד יוכל לסייע בפרנסת המשפחה. בטהובן אכן הראה כישרון מוזיקלי מיוחד והתקדם במהירות בלימודיו. האב היה מורה קשוח ובלתי צפוי – הוא נהג לצוות על בנו להתאמן בנגינה כל היום בחדרו. כיוון שהיה מודע להצלחתו של לאופולד מוצרט עם בנו, רצה אף הוא להציג את בנו לודוויג כ"ילד פלא", ועל אף שכבר מלאו לו שבע הציגו כבן חמש במודעות על הופעתו הראשונה במרץ 1778. האב לחץ על בטהובן להיקשר לתחום המוזיקה כבר מגיל צעיר, והכביד עליו בתביעות קשות כדי שיוכל לפרנס את משפחתו.
כשהגיע בטהובן לגיל תשע החל אחד מידידי אביו ללמדו לנגן בפסנתר. לא אחת היה האב שב עם חברו המורה לביתו באמצע הלילה, כשהם שתויים לחלוטין, וגורר את לודוויג הצעיר ממיטתו כדי שינגן לפניהם עד שיירדמו. השניים לא השניאו על בטהובן את הנגינה – אדרבה, המוזיקה היא שהמציאה לילד מקום מפלט ממכאוביו.
מורו המפורסם הראשון של בטהובן, שלימדו מאז שהיה בן 11, היה כריסטיאן גוטלוב נפה (1748–1798). כשזה עזב כדי לעבוד במקום אחר, נקרא לודוויג למלא את מקומו בנגינה בכנסייה, ועשה זאת בהצלחה רבה. באותה עת הושפע בטהובן מאוד מיצירותיו של באך. בגיל 14 החל לעבוד למחייתו כנגן בתזמורת החצר, ומלבד עיסוק זה החל לחבר יצירות משלו.
ב-1787 נסע בטהובן הצעיר לווינה בפעם הראשונה, מתוך כוונה להיפגש, בין היתר, עם מוצרט, שהיה אז כבן שלושים. לא ידוע אם פגישה כזו אכן התקיימה ואם כן, מה קרה בה. לפי מקור אחד, בטהובן פגש בווינה את מוצרט וניגן לפניו, וכשזה האזין לנגינתו, אמר: "יש לשים לב אליו – יבוא יום והעולם כולו ידבר אודותיו". בטהובן עזב את וינה ושב לביתו עקב גסיסת אמו ממחלת השחפת. מאז ביקור ראשון זה בווינה חלם בטהובן לחזור למרכז המוזיקה החשוב ולהגשים את שאיפותיו כמוזיקאי. עם מותה של אמו, כשהיה בן 17, השתנה אורח חייו באופן קיצוני. בגלל האלכוהוליזם המחמיר של אביו הוא לקח על עצמו לגדל ולפרנס את שני אחיו הצעירים. בטהובן מצא את פרנסתו במתן שיעורי נגינה. בבית משפחתו של אחד מתלמידיו הכיר את כתביו של גתה, אותו פגש אישית מאוחר יותר. הוא נהג לצאת לבדו לטיולים ארוכים מחוץ לעיר, ולרשום מנגינות שעלו בדעתו בפנקס קטן – הרגל שליווה אותו כל ימיו. ממנגינות קצרות אלו פיתח לאחר מכן את יצירותיו.
ביוגרפיה > בגרותו

בתחילת שנות העשרים לחיי בטהובן התעכב המלחין יוזף היידן בדרך מקרה בעיר בון בדרכו ללונדון, ובשובו ממנה חזרה לווינה. בבון הוא פגש את בטהובן, שהראה לו קנטטה שחיבר, והיידן התרשם ממנה לטובה. בעקבות זה החליט נסיך העיר בון לשלוח את בטהובן ללמוד אצל היידן ואף דאג לממן את לימודיו ואת שהותו בווינה. בטהובן הגיע לווינה ב-1792 והשתקע בעיר בהמלצת הרוזן ולדשטיין (Waldstein). את הסיכוי ללמוד הלחנה אצל היידן ראה בטהובן כפיצוי על החמצת הלימוד אצל מוצרט, שמת שנה לפני כן. אולם הקשר עם היידן לא עלה יפה. היידן כבר היה מבוגר, שבע הצלחה ומפורסם בעולם כולו, ובטהובן הצעיר והמרדן לא הסב לו נחת. כמו אחרים, היידן מצא שאי אפשר להציב גבולות לעצמאותו של בטהובן הצעיר ולא ניתן לכבול את רוחו. השיעורים באו לקיצם בשנת 1794 כאשר היידן נסע לאנגליה. ידוע כי היידן היה מכנה את בטהובן "המונגולי הגדול", כנראה בשל מראהו של בטהובן באותם ימים – בחור גוץ וגס למראה, חסר נימוסים, חם מזג ועקשן.
מהווידוי שבצוואתו של בטהובן מתבררת הסיבה למוניטין שיצאו לו כאדם גס רוח. בטהובן הסתיר את אובדן השמיעה ההולך ומחמיר שלו, שנחשב אז לדבר מביש. בשל לקותו התקשה להבין את דברי זולתו, ובני שיחו לא הבינו מדוע דבריהם מעלים את חמתו. תקריות אלה הלכו ותכפו, וכאשר הייתה חירשותו של בטהובן מוחלטת, חשבו הבריות שהוא מתעלם בכוונה מדבריהם. הם נואשו מלצפות ממנו לתגובות מנומסות ומאוזנות, ואילו הוא התייאש מקבלת יחס סלחני ומבין. הנתק בין בטהובן לציבור הגיע לשיאו בעת שהקהל באולם הקונצרטים, המלא מפה לפה, קיבל בתשואות סוערות את ביצוע הבכורה של הסימפוניה התשיעית, אך בטהובן, שלא ראה ממקומו על דוכן המנצחים את הקהל המריע מאחוריו, חשב שאיש אינו מוחא כפיים ועל כן לא הסתובב אל הקהל ולא השתחווה. על פי השמועה, בשלב זה קם הכנר הראשי (לפי סטנלי, אחד הסולנים) והפנה אותו בעדינות אל הקהל, כדי שייווכח במו עיניו בתגובה הנלהבת ליצירתו.
על אף השם שיצא לו כאדם גס רוח, בטהובן קשר קשרים עם משפחות אצולה וזכה להצלחה כפסנתרן בחצר הקיסר ובקונצרטים פומביים. הוא לימד רבים מבני האצילים ופרסם יצירות חדשות כל העת. דומה שכולם העריכו את כישרונו בנגינה, בניצוח ובהלחנה. יצירותיו הראשונות שנשאו מספר אופוס – שלוש השלישיות לפסנתר, כינור וצ'לו אופוס 1 – בוצעו בשנת 1795. במקום לעבוד בשביל פטרון קבוע כמו הכנסייה או חצר אצולה (כשם שנהגו אז רוב המלחינים), בטהובן עבד באופן עצמאי, אף שלעיתים קרובות כתב יצירות עבור פטרונים מזדמנים. הוא ביסס עצמו כלכלית באמצעות שילוב של מלגות שנתיות ומתנות מאנשי האצולה, הכנסות מקונצרטים, מתן שיעורים ומכירות של יצירותיו.