מתחם היריד הבין-לאומי על שם רשיד כראמי
היסטוריה

בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בתקופת נשיאותו של פואד שהאב, קודמה בלבנון מדיניות כללית של מודרניזציה והפחתת הפערים בין הפריפריה הלבנונית לבין הבירה ביירות. עיקרון חשוב במדיניות היה הפיכתה של העיר הצפונית טריפולי למרכז כלכלי משמעותי יותר. בשל פתיחת מספר ירידים בין-לאומיים בארצות ערב, בדמשק שבסוריה ובבגדאד שבעיראק, הוחלט ליזום יריד כזה בטריפולי. היוזמה קודמה על ידי ראש הממשלה רשיד כראמי, שהגיע מאזור טריפולי, ואושרה בהחלטת ממשלה ב-1959.
ממשלת לבנון החלה לחפש אחר אדריכל ידוע-שם שיתכנן את הפרויקט. בסיוע השגריר הברזילאי בלבנון, שהיה אמון יחד עם הדיפלומט הלבנוני בברזיל על היחסים החמים בין שתי המדינות, יצרה הממשלה קשר עם נימאייר, שבאותו זמן כבר צבר לעצמו מוניטין בזכות פרויקטים בהם היה מעורב, כגוון תכנון הבירה ברזיליה. נימאייר הגיע לטריפולי ביולי 1962, הסתובב בעיר, למד על המבנה שלה וגיבש תוכנית ראשונית שהוצגה במסיבת עיתונאים יחד עם כראמי בספטמבר באותה שנה.
כשנימאייר פרסם את תוכניתו בכתבי עת לאדריכלות ציין שלא אהב את בחירת המגרש הייעודי, שכן נבחר ללא מחקר מקדים של התוואי העירוני הקיים. נימאייר סבר כי מגרש אדמה בסמוך לחוף הים התיכון היה עדיף בהרבה. נימאייר תכנן את הפרויקט כך שייקשר בין המרכז ההיסטורי ובין הנמל, ועל כן תכנן גם שכונות מסביב לפרויקט ליצירת מוקד עירוני שלישי שישלים את הרצף בכל העיר. באופן כללי תפס נימאייר את הפרויקט כאפשרות לשיפור המרחב העירוני בטריפולי בכללותו. הוא שם דגש על שטחים פתוחים נרחבים ואטרקציות, שלא קשורות במישרין ליריד. שטחים אלה ישרתו את כלל אוכלוסיית העיר לאורך זמן, יעודדו התכנסויות ציבוריות ללא הקשר דתי ויביאו ל"מודרניזציה חברתית" בנוסף לאדריכלית. כמו כן, בניגוד לתכנוני ירידים דומים עד אז שכללו ריבוי ביתנים קטנים ונפרדים (עיצוב שנימאייר תפס כ"אדריכלות רעה" ו"מבלבלת"), תכנן נימאייר מבנה מרכזי גדול מאוד לתצוגות של המדינות שיתארחו ביריד במעין צורת בומרנג שייצור רצף והרמוניה לאורך כל הפרויקט – עיצוב שנעשה בהשראת תוכנית הפיילוט של ברזיליה.
התכנון המקורי של נימאייר ראה במתחם חלק אינטגרלי מהרצף העירוני ורצה שיהיה פתוח ונגיש לשאר העיר באמצעות סלילת כביש מרכזי, אך בפועל הממשלה הלבנונית דחפה לגרסה שאפתנית פחות וקלה יותר לאבטחה בעיצוב הסופי - כך שהמתחם היה מגודר, השכונות ההיקפיות שנימאייר תכנן לא יצאו לפועל והכביש הוסט אל מחוץ למתחם, אם-כי קרוב אליו.
לאחר שתוכנית נימאייר התקבלה, למעשה נגמרה המעורבות הישירה שלו כמעט לחלוטין, ובניית הפרויקט, שהיה אחד מהמורכבים והגדולים שנעשו בלבנון, נעשתה על ידי מספר חברות הנדסה ובנייה מקומיות. טקס הנחת אבן הפינה התרחש ב-1 באוקטובר 1963, אך העבודות המשמעותיות החלו רק ב-1967, לאחר שנים של התאמות בתכנון, משא ומתן עם הקבלנים ובירוקרטיה.
ב-1975, לאחר שהעבודות התקדמו באיטיות יחסית בשל קשיים תקציביים אך היו לקראת שלבי סיום, פרצה מלחמת האזרחים בלבנון והפרויקט נעצר לחלוטין. בשל מיקום המתחם קרוב לכניסה של טריפולי ולנתיבי התחבורה הראשיים, הוא הפך למעוז אסטרטגי שהחליף ידיים פעמים רבות. במשך תקופה קצרה הוא היה מפקדה של הכוחות המזוינים של סוריה לאחר שנסוגו לצפון לבנון במהלך מלחמת לבנון הראשונה עם ישראל. הכוחות השונים ששלטו על המתחם בזזו כמעט את כל הציוד שהיה בו למעט שלדי הבניינים, והוא נפגע במקומות שונים בצורה קלה מנזקי לחימה. ב-1990, לאחר סיום הלחימה, החל המתחם להיקרא על שם רשיד כראמי, שנרצח בהתנקשות ב-1987 במהלך המלחמה.
בשנים שלאחר מכן היו שני ניסיונות שיפוץ של המתחם, אחד ב-1993 ואחד מסיבי יותר ב-1997, שנעשו ללא התייעצות עם נימאייר וששינו את המטרות והמאפיינים של מספר מבנים. במהלך השיפוץ, מתחם מגורים אחד הפך למלון, ששינה לחלוטין את מאפייניו האדריכליים. בהמשך העשור תכנן משרד הנוער והספורט של לבנון בניית אצטדיון כדורגל בחלק הדרומי של המתחם לרגל גביע אסיה בכדורגל 2000 שלבנון אירחה, אך בעקבות לחץ ציבורי התוכנית הוסטה לחלק אחר של העיר. ב-2001 עלתה תוכנית להפוך את המתחם לפארק שעשועים, מעין "דיסנילנד מזרח-תיכוני"; גם הפעם נעשה קמפיין ציבורי נגד התוכנית. ב-2006 האתר הוסף לרשימת המעקב של אתרים בסיכון של קרן המונומנטים העולמית (אנ'), וגם הפעם התוכנית נזנחה. ב-2006 עלתה תוכנית להפוך אותו ליריד של סחורות מיובאות-סיניות, אך אישור התוכנית נעצר בעקבות מלחמת לבנון השנייה שפרצה באותה שנה והעימות בין צבא לבנון והארגון האסלאמיסטי פתח אל-אסלאם. תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 והשפעותיה על לבנון קברו את התוכנית לחלוטין. על-אף שתוכניות שיקום כלליות של המיזם לא אושרו, השיפוצים החלקיים הביאו לכך שחלקים מהמתחם החלו להיות בשימוש, כמו התיאטרון הפתוח שאירח הופעות עד 2016 ותערוכות שמתקיימות בחלק הדרומי המשופץ של הביתן המרכזי.
ב-2019 יזמה ממשלת לבנון הקמה של "מרכז ידע וחדשנות", שאמור לעזור ליצירת תעשיית היי-טק בעיר ולשפר את מצבה הכלכלי, בחלק המערבי והשומם יחסית של המתחם. הממשלה פתחה במכרז בינלאומי לתכנון המרכז, בשיתוף גופים לאומיים ובין-לאומיים לאדריכלות ולשימור, תוך דרישה שהמרכז החדש יתחשב במבנים הקיימים ויסייע בשימור שלהם ושל התכנון המקורי של נימאייר. המכרז הושלם אך הפרויקט נתקע לאור המשבר הכלכלי החמור שהחל בלבנון בסוף 2019.
ב-2018 לבנון הוסיפה את האתר לרשימת המועמדים שלה להכרזה על אתר מורשת עולמית, ובנוסף קרן גטי (אנ') נתנה מענק בשביל תכנון תוכנית שיקום כוללנית לאתר בשיתוף אונסק"ו, במסגרת תוכנית כוללת של הקרן לשימור מבני אדריכלות מודרנית. במרץ 2022 הפרלמנט הלבנוני אימץ חוק שאמור לאפשר את שימור האתר בהתאם לסטנדרטים של אונסק"ו.
בינואר 2023, בכינוס מיוחד של ועדת המורשת העולמית, המתחם הוכרז כאתר מורשת עולמית בהליך חירום מזורז יחסית. זאת, לנוכח המשבר הכלכלי בלבנון ומצבו המידרדר של המתחם, והוא הוגדר בהתאם כאתר מורשת עולמית בסיכון. בנימוקים להחלטת הוועדה הוזכרו הייחודיות של האתר כדוגמה בולטת לאדריכלות מודרנית בעולם הערבי. זאת, לנוכח בשל קנה המידה הגדול, השילוב של מרכיבים מהאדריכלות האסלאמית והלבנונית-מסורתית והשפעתו על האדריכלות בלבנון בדור שלאחר בנייתו; הייצוגיות של תופעת הירידים הבין-לאומיים שצמחו בעולם הערבי ככלי לחיזוק הלאומיות וההשתלבות במודרניזציה העולמית; הייחודיות שלו לעומת מתחמי ירידים קודמים והניסיון להשפיע בצורה רחבה יותר על המרחב העירוני; והעובדה שעל אף מצבו המידרדר והלא-מושלם, שלדי המבנים ואלמנטים נוספים במתחם השתמרו בצורה מספיק טובה בשביל להראות את התכנון המקורי של נימאייר ואת החשיבות שלו.