stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כותרת (כתיבה)
ראו גם

קליקבייט - כותרות פיקנטיות, שבדרך כלל, אינן אינפורמטיביות במכוון
הערות שוליים

1 2  רני רדזלי, תת-כותרת ויחסיה עם הלוגו שלנו, באתר האינטרנט של "סטודיו רני רדזלי"
↑   שרה ליפקין,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'כותרת מִשְׁנֶה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: שרה ליפקין, מילון מושגים בשפה העברית, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 2010, תשע"א
מיה טבת דיין

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1975 (בת 49) תל אביב, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 סוגה:  שירה, פרוזה
 הושפעה מ:  יהודה עמיחי, אולב האוגה, ריימונד קארבר, רוהינטון מיסטרי, איריס אליה כהן, אווה קילפי, שהרה בלאו
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש רה"מ לוי אשכול לשנת 2018 ציון לשבח מטעם פרס קוגל לספרות (2016)
 https://mayatevetdayan.com/
 
מיה טבת דיין (נולדה ב-3 באפריל 1975) היא משוררת, סופרת, ומרצה להינדואיזם. בעלת תואר דוקטור בהינדואיזם ושירה סנסקריסטית. כלת פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט 2018.
ביוגרפיה

טבת דיין נולדה בתל אביב וגדלה בהוד השרון. אמה, עפרה טבת, הייתה מגישת תוכניות בגלי צה"ל, שדרנית בטלוויזיה החינוכית וכן במאית דוקומנטרית.
טבת דיין למדה בתיכון "הדרים" בהוד השרון. במהלך שירותה הצבאי הייתה עורכת וכתבת בעיתון "במחנה". בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות ותואר שני ודוקטורט בפילוסופיה, כולם באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה תחת מלגת הנשיא והרקטור של אוניברסיטת תל אביב, בהנחייתם של פרופסור דוד שולמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור שלמה בידרמן מאוניברסיטת תל אביב. בעבודה זו תרגמה את היצירה הסנסקריסטית השירית הגדולה The Naishadhiya-Caritam מסנסקריט לאנגלית וכן ניתחה יצירות אמנות שנלוו ליצירה זו.
בשנים 2003–2014 לימדה טבת דיין קורסים שונים במסגרת החוגים לפילוסופיה וללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
טבת דיין עוסקת בכתיבה ובהוראה. היא נשואה להראל דיין, איש מחשבים ולזוג שלוש בנות.
מיצירתה

בשנים 2006–2010 כתבה את הבלוג "עבודת אלילים" שעסק בהיבטים של המחשבה ההודית כפי שהם משתקפים בתרבות הפופולרית בהודו ובמערב.
בשנת 2012 לקחה חלק בכתיבת קטלוג התערוכה "צפיפות החומר" במוזיאון תל אביב לאמנות, שהציגה אמנות עכשווית מהודו, וכן הנחתה סדרת מפגשים במסגרת תערוכה זו.
בשנת 2014 הציגה את התערוכה "שיחותיי עם אמי המתה" בגלריה של תיאטרון תמונע בתל אביב. התערוכה הציגה משיריה של טבת דיין לצד צילומי עיזבונה של אימה שנפטרה שנה קודם לכן. התערוכה הוצגה במקום כחצי שנה.
בין היתר, שירים פרי עטה הוצגו בתערוכות שונות, למשל: "נשים, תודעה, עוצמה 2" באודיטוריום חיפה (2015), "פרידה" בגלריה חנינא ביפו (2016).
"ויהי ערב, ויהי תוהו" זכה בציון לשבח מטעם פרס קוגל לספרות יפה ביוני 2016.
בשנת 2018 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש רה"מ לוי אשכול לשנת 2018. מנימוקי הוועדה: "מיה טבת דיין היא סופרת ומשוררת מבטיחה, שמצליחה להעביר קשת אדירה של רגשות, כולל כאב ושכול וצער, באמצעות שורות פשוטות, יומיומיות כביכול, שחודרות היישר ללב. השירה של טבת דיין מיוחדת בהיותה נגישה לכל אחד – כמו פתקים קטנים מהחברה הכי טובה שידעה שתבין בדיוק למה היא מתכוונת – ומשובצת רגעים מזוקקים הגורמים לקורא להרגיש שהיא מדברת בשמו, גם אם לא חווה אותן חוויות כמוה, ושאינו לבד בעולם, וזה מרגש באופן עמוק."
ספריה

אלף שנים לחכות, אור יהודה : כנרת, זמורה-ביתן, 2011
ויהי ערב, ויהי תוהו, חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2015
לאן שנצוף שם בית, סדרת כבר, מוסד ביאליק, דצמבר 2017
כדי להסתדר עם המצב, מוסד ביאליק, 2021
פמיניזם כפי שלימדתי את בנותיי, הוצאה עצמית, 2023
הדברים שאנו נושאים עימנו, תרגום משירת דוריאן לקס, הוצאת קשב לשירה, 2024
Wherever We Float, That's Home, Saturnalia Books, New York (2024)
ספריה > ביקורות

הספר "ויהי ערב, ויהי תוהו" זכה לשבחי המבקרים. על גב הכריכה כתבה הסופרת שהרה בלאו: "מחזורי השירים של מיה טבת דיין הם מהמקוריים והמרגשים שקראתי. יש בהם יכולת זיקוק מיוחדת של הכאב, של ההעדר ושל האין. והכל נעשה בפשטות, דרך היומיום, במילים "קטנות" שהולמות בקורא בעצמה גדולה. ספר השירה שלה פצוע ופוצע, עדין ופרוע, משתולל מתוך כאב, אך עם זאת בעל גבולות לשוניים ברורים ומדויקים. זהו הישג שירי גדול. השירה הישראלית למודת שירי כאב ושכול, אבל מחזורי השירים של מיה טבת דיין העוסקים במות האם, הם מהמקוריים והמרגשים שקראתי".
המשורר יקיר בן-משה, עורך הספר, כתב: "שיריה של מיה טבת דיין נוגעים באופן חד, מצמית ומרגש עד כאב, במותה של האם. השירים נפרשים לאורך שתי חטיבות גדולות – בלשון שקופה, קריסטלית – ומגוללים עולם רב ממדים, בו ההיעדר הופך לממשות. "וַיְהִי עֶרֶב, וַיהִי תֹּהוּ, וַיהִי פִּי תְּהוֹם", פותחת טבת דיין את ספר השירים הנפלא הזה ומזמינה אותנו להקשיב ללשון הבריאה הפנימית: לשון הזמן, המקום והאני".
על הספר ״פמיניזם כפי שלימדתי את בנותיי״ כתבה עטרה אופק: ״זה ספר וואו. 18 מחשבות סדורות, מנומקות ובהירות על מה זה להיות בעולמנו אשה, נערה, ילדה, זקנה… וכולו ספרון קטן וצנוע, אבל בעצם – פצצה מתקתקת… הספר הזה יפקח את עיניכן, כי הוא פוקח עיניים, מחזיק לנו את העפעפיים כמו באטבי כביסה ולא מוותר ומראה לנו… מתחשק לי לחלק עותק במתנה לכל אשה ונערה שאני מכירה, ובעצם גם לכל גבר ונער״.
על ״כדי להסתדר עם המצב״ כתב המבקר רן יגיל: ״מיה טבת דיין כבשה אותי בפשטות שירתה הטובה. הרבה זמן לא קראתי ספר מענג כזה״. המבקר והמשורר אלי הירש כתב: ״טבת דיין מצליחה לכתוב על הימים הללו בדייקנות ובעוצמה בזכות הפואטיקה המיוחדת שלה – פואטיקה של כנות וישירות, של חתירה לביטוי עצמי שלם ועם זאת מאוזן ככל האפשר – שמאפשרת לה לבטא בבהירות יוצאת דופן פחדים, קונפליקטים, תחושות של כישלון וחוסר אונים בלי ליפול עמוק מדי, בלי לאבד פרספקטיבה, בלי לאבד את חוש המידה גם ברגעים התזזיתיים ביותר.״
הערות שוליים

↑  מיה טבת-דיין, באתר library.osu.edu
↑  טבת עפרה, באתר http://www.kolnoan.co.il/'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(ארכיון)
↑  איתמר באומר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מילים על מים – Words on Water: כנס סופרים הודי – ישראלי, באתר http://www.my-asia.co.il/, ‏08 ביוני, 2012(הקישור אינו פעיל)
↑  מיה טבת דיין בידיעון הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת חיפה, באתר הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת חיפה'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'(ארכיון)
↑  [http://www.bloomberg.com/research/stocks/private/person.asp?personId=42951409&privcapId=7960034&previousCapId=7960034&previousTitle=Risotech%20Ltd. Harel Dayan
Co-founder and Senior Technical Lead, Risotech Ltd.], http://www.bloomberg.com/, ‏February 13, 2016
↑  צפיפות החומר - אמנות עכשווית מהודו, ‏31 במאי - 8 בדצמבר 2012
י' בסיון תשע"ב - כ"ד בכסלו
↑  צפיפות החומר: אמנות עכשווית מהודו באתר מוזיאון תל אביב לאמנות, באתר http://www.tamuseum.org.il/'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'(ארכיון)
↑  "ויהי ערב, ויהי תוהו" זוכה בציון לשבח מטעם פרס קוגל, ‏2 יוני 2016
↑  יובל פלוטקין,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'הוכרזו הזוכים בפרסי רה"מ לספרות עברית, באתר ynet, 9 בדצמבר 2018
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'רן יגיל,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'הרבה זמן לא קראתי ספר שירה מענג כזה, שמדבר אליך בגובה העיניים, באתר הארץ, 22 בדצמבר 2021
↑  פמיניזם כפי שלימדתי את בנותיי, באתר מיה טבת דיין
↑  פמיניזם כפי שלימדתי את בנותי מיה טבת דיין, באתר המתלהבת | עטרה אופק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313691705171  BnF: cb177709724 (data)  GND: 1013258568  ISNI: 0000 0001 2207 3903  LCCN: no2011064602  VIAF: 169966786   WorldCat (עם VIAF): 169966786
עלייה לרגל

ילדים יהודים עולים להר הבית בחול המועד פסח, 2024
עלייה לרגל או צליינות (בארמית צלי – מתפלל) היא פעולה מקובלת בדתות רבות, בה יוצאים המאמינים במסע למקום קדוש על פי דתם על מנת לטהר את עצמם או למלא אחר מצווה.
עלייה לרגל ביהדות

עלייה לרגל היא הפעולה של עלייה לירושלים, באחד משלוש הרגלים כלומר, החגים, שנקראו כך על פי הפסוק "שלוש רגלים תחוג לי בשנה" פסח, שבועות וסוכות. העלייה לרגל נזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה: "שלוש פעמים בשנה יראה כל זכורך את פני האדון ה' אלהי ישראל". על פי ההלכה, עלייה לרגל כוללת הגעה אל בית המקדש (מצווה המכונה גם "ראייה", כי החובה היא "להראות לפני ה'"), והבאת שלושה קרבנות שונים: עולת ראייה, שלמי חגיגה, ושלמי שמחה. במצוות הראייה מחויבים גברים בוגרים בלבד, ומדרבנן מחויבים גם קטנים היכולים לעלות לבית המקדש. במצוות השמחה ברגלים, המתקיימת על ידי אכילת בשר שלמי החגיגה ושלמי השמחה מחויבות גם נשים, ולכן הן צריכות לעלות לירושלים כדי לאכול מבשר הקרבנות, אולם אינן מחויבות להגיע לבית המקדש.
המשנה מתארת את העלייה לרגל כחגיגה גדולה, שבה היו מקשטים את העולים לרגל, שרים ומנגנים. מקובל כי בזמן העלייה לרגל הייתה צפיפות עצומה בירושלים, ובכל זאת אומרת המשנה: ”מעולם לא אמר אדם 'צר לי המקום שאלין בירושלים'.” מקורות מהתקופה של סוף ימי בית שני טוענים כי המספרים הגיעו למאות אלפי ואף מיליוני עולי רגל, אם כי היסטוריונים מטילים ספק אם אכן המספרים היו כה גדולים. בסוף ימי בית שני ידוע כי היו עולים לרגל מכל רחבי הפזורה היהודית, מרומא, מאלכסנדריה, מספרד ומבבל, ומארצות נוספות. העולים הביאו עימם עושר רב לירושלים, וקבעו את מעמדה כעיר מרכזית גם למי שגר בחוץ לארץ. ישנה תקנה מיוחדת הקרויה פסי ביראות, המתירה איסור מדרבנן של הוצאה מרשות לרשות בשבת, המיועדת אך ורק להשקאת בהמות עולי הרגלים.
החג שבו העלייה לרגל הייתה המסיבית ביותר הוא חג הסוכות, וכששואלת המשנה מדוע מתחילים לבקש בתפילה על הגשמים רק כשבועיים אחרי סוכות, התשובה היא "כדי שיגיעו עולי רגלים לביתם שבבבל". ישנם תיאורים ארוכים במשנה על החגיגות שהיו נוהגים בהם בחג הסוכות, ועל ההכנות לחגיגות אלו.
מזמן חורבן בית המקדש לדעת חלק מהפוסקים, בטלה מצוות העלייה לרגל, אף שהיו והמשיכו במנהג זה, כסמל לחשיבותה של ירושלים וכתקווה לבנין המקדש. הרדב"ז פסק שבימינו בראיית רצפת המקדש מקימים את מצוות העלייה לרגל.
לאחר הקמת המדינה ובמשך 19 שנים בהן לא היה ניתן לעלות להר הבית, הונהגה על ידי משרד הדתות ומנכ"לו שמואל זנוויל כהנא, עלייה לרגל סמלית להר ציון בימי חול המועד בפסח ובסוכות. רכבת מיוחדת מת"א עם עולי רגל בהנהגת הרב ידידיה פרנקל הגיעה לתחנת הרכבת בירושלים ומשם בליווי תזמורות ושירה עלו רגלית להר ציון בתהלוכה מפוארת.
בקרב קהילת ביתא ישראל נהוג חג נוסף של המשלב עלייה לרגל, הוא הסיגד. חג זה שנקבע בהשראת עצרת עזרא ונחמיה אשר התקיימה בימי שיבת ציון, כולל תהלוכה לראש פיסגת הר עם ספרי הקודש. באתיופיה נהגו הקסים, כהני העדה, לבחור בהר מתאים וטהור לקיום העצרת, החג חל חמישים יום לאחר יום הכיפורים. בישראל, נחוג החג בירושלים בטיילת ארמון הנציב.
לדעת החתם סופר אף על פי שכיום אין חובה לעלות לרגל, העולה לרגל לירושלים אל סביבת מקום המקדש מקיים מצווה, מפני שהקדושה נשארה בהר הבית.
עלייה לרגל ביהדות > בביקורת המקרא

במקור הכהני אין חוק בדבר עלייה לראות את פני ה' בשלוש רגלים, ואת הקרבנות והחגיגות יש לערוך בכל מושבות ישראל ובכל הבמות. בס"י ובס"א יש חוק בדבר עלייה, אך אין לו הדגשה מיוחדת. במקור הדויטרונומיסטי המצב משתנה, מרכז הכובד של החגים הוא עלייה למקום בו יבחר ה'. ההשערה היא שמרבית חוקי הפולחן לא היו קשורים במקורם לעיר הקודש. אולם אפילו חג הפסח שבמקורו הוא חגיגה משפחתית, כולל כעת גם עלייה לרגל.
עלייה לרגל ביהדות > מקור השם בעברית

כחלק מסקר הר מנשה, בניצוחו של הארכאולוג פרופסור אדם זרטל, נמצאו במרוצת השנים מספר מתחמי אבן עתיקים בסמוך ליפית, משואה, רימונים, נחל תרצה, שכם (מזבח הר עיבל) וארגמן אשר נבנו בצורת כף רגל. זרטל טוען כי מתחמים אלה, אשר כולם ללא יוצא מן הכלל נמצאים על צלעות ההרים, אולם אף פעם לא בשיא הגובה, שימשו בתור אתרי פולחן ואירועים שבטיים (להבדיל מאתרי פולחן כנעניים־פגניים שנבנו לרוב על ראשי גבעות והרים) בטרם ריכוז כל הסמכויות הדתיות והלאומיות בירושלים בימי דוד ושלמה.
זרטל מוסיף ואומר כי מתחמים אלה הם למעשה אותם הגלגלים המוזכרים פעמים רבות בתנ"ך (גלגל מלשון גל אבנים ולא כמקובל לחשוב מלשון המילה מעגל). לדבריו, בשלושת האירועים המרכזיים ביותר לעם ישראל: פסח, שבועות וסוכות היו מתאספים נציגי השבטים באותם גלגלים על מנת להקריב זבחים לאלוהים. מכאן דבק המונח "רגל" לכל אחד מאותם שלושה חגים ומכאן גם, לדבריו, מקור הביטוי עלייה לרגל – עלייה פיזית, פשוטה כמשמעה, אל אותם מתחמי כף הרגל.
בהמשך כאשר רוכזו כל הסמכויות הדתיות בירושלים, איבד הביטוי עלייה לרגל את משמעותו הראשונית והקדומה וקיבל פירוש חדש, אשר השתמר בעברית עד עצם היום הזה, בתור עלייה בפועל אל בית המקדש שבירושלים. בכל הדורות המונח עלייה משמש בהוויה היהודית והציונית לתיאור שיבת העם לארצו.
עלייה לרגל בנצרות

במאפייני העלייה לרגל הנוצרית יש זיקה חלשה למאפייני העליות שקדמו לה, ולכן ניתן לראות בה תופעה חדשה. הניסיון לקשר בינה לבין העלייה לרגל היהודית, אינה מחויבת המציאות לאור ההבדלים הרבים בין העליות.
העלייה לרגל ביהדות שבימי המקדש התרחשה בשלוש הרגלים – שלושה מועדים קבועים בשנה, העלייה הייתה מצוות חובה, העולים נהגו בהלכות ספציפיות ומנהגים ידועים. זאת אל מול העלייה הנוצרית, כמעשה חסידות, אשר לא גובתה בדינים והלכות קבועות למעט אלו שנקבעו על ידי הקומוניטס – העולים עצמם תוך כדי התרחשות העלייה גופא.
הצליינות הנוצרית הושפעה מנדודיו של אברהם ונדודיהם של בני ישראל במדבר, נדודים הקשורים ישירות לעבודת האל. לכן התפתחה גישת peregrinatio pro amore Dei, עלייה הנובעת מאהבת האל או שוטטות מאהבת האל. שוטטות שתביא את הצליין למקומות קדושים או למקומות בהם יש שרידי קדושים או שהתרחש בהם נס.
בנצרות ישנה עליה לרגל גם למקומות נוספים, כמו רומא, לורד בצרפת, סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד, פאטימה בפורטוגל, צ'נסטוחובה בפולין, שמשכו אליהם עולי רגל רבים גם עקב המשמעות הרוחנית הגדולה שלהם, וגם עקב היותם קרובים ונגישים יותר או שהמסע אליהם מסוכן פחות (בהיותם תחת שלטון נוצרי). עם זאת, עיקר העלייה לרגל מתרכזת לאורך הדורות בעיקר בירושלים ובשאר האתרים הקדושים לנצרות, שכן היא אפשרה למאמין להתחבר לישו ולשליחים באופן גאוגרפי ובה בעת – רוחני.
על פי הנט (Hunt), המניע העיקרי לעלייה הנוצרית היה סקרנות אינטלקטואלית נוסח המסעות הפגאניים, אך בשונה מן המסעות הפגאניים, רצון הצליין הנוצרי להתחבר למקום הקדוש דווקא דרך העבר, בתיווך הטקסט המקראי ובחוויה העבר על תפארתו ולא על שרידיו הפיזיים. מבקרים, תיירים וחוקרים הפכו לעולי רגל נוכח המפגש עם המקומות הגאוגרפיים שמצוינים במקרא.
ניסיונם של העולים להתחקות אחר ישו, העולה לרגל הנוצרי הראשון – מושא לחיקוי על ידי העולים, דרך הקורות אותו בברית החדשה "שדרגה" את הביקור ההיסטורי לחוויה דתית צרופה, בבקרם בעץ התאנה, גת שמנים ובכנסיית הקבר, חוו את ימיו האחרונים של המשיח הנוצרי, מאות שנים לאחר עלייתו השמימה.
המקום הקדוש משמש עדות לאוונגליונים כך שהביקור בהם משמש בשני כיוונים: לבקיאות בכתבי הקודש מחד, ומאידך להעצמת החוויה הדתית.
הירונימוס לוקח את הרעיון בצורה קיצונית יותר. הוא אינו מקנה למקום הקדוש ערך מיוחד משלו, אלו תולה בביקור ערך דידקטי, העלייה נופכת בביקור ערך בעיקר כאמצעי להבנה חווייתית של המאורעות המקראיים, של הטקסט.
החוקרת אורה לימור, שמתנגדת נחרצות לקביעה של הנט, מסבירה את ראשית הצליינות הנוצרית, מלבד ההשפעה הסביבתית מהיהדות ומדתות פגאניות, דווקא מתוך פולחן מרטירים או קדושים נוצרים, אשר הפכו ברבות הימים לאתרים קדושים.
העלייה לרגל הנוצרית החלה כתופעה ספונטנית של בודדים וקבוצות. אט אט הפכה לכדי תופעה מרכזית בנצרות, מוכרת ומגובה על ידי הממסד הכנסייתי בפניטציה כמעשה תשובה או במסעות הצלב שמסמלים את שיאה – לוחמים־ציילנים הנקראים לדגל הכנסייה על ידי האפיפיור אורבן השני וממשיכיו עד גרגוריוס העשירי.
עלייה לרגל באסלאם

אחת מחמש המצוות העיקריות בדת האסלאם היא אל־חג' – الحجّ – העלייה לרגל לעיר הקדושה של האסלאם מכה בחודש ד'וּ אל־חִג'ה (האחרון בשנה בלוח המוסלמי) וקיום הטקסים שם, וזאת לפחות פעם בחיים. לאחר העלייה לרגל מקובל לכנות את המוסלמי בתואר הכבוד "חאג'", אם כי אין חובות, איסורים או זכויות מיוחדות הכרוכים בתואר זה.
עלייה לרגל לאתרים שאינם הכעבה מכונה זיארה (زِيارة). האתרים לזיארה קשורים לחייו של הנביא מוחמד, מלוויו, צאצאיו ודמויות חשובות אחרות בהיסטוריה האסלאמית, כדוגמת האימאמים השיעים והקדושים הסופים. האתרים השונים כוללים מסגדים, קברים, ומקומות בהם התרחשו קרבות מפורסמים. הזיארה נפוצה במיוחד בקרב השיעה, ועל ידי סונים שמרנים נחשבת ככפירה ו"סגידה לקברים".
עלייה לרגל בדתות נוספות

ביוון העתיקה עלו לרגל לאורקל מדלפי אנשים מכל קצות העולם היווני. היוונים פנו לאורקל כדי לקבל הוראות מהאלים בענייני מלחמה ושלום, אמונה, פולחן ועוד. עבור רבים היווה האורקל תחליף לפולחן אחיד ולדת מסודרת.
גביית מכס מעולי רגל בדרכם לדלפי על ידי העיר קריסה הובילה לפריצת מלחמת הקודש הראשונה של דלפי.
ההינדים מאמינים שטבילה בגנגס שוטפת את החטאים, ופיזור אפר הגופה בנהר משפר את החיים בגלגול הבא ואף להגיע למוקשה (שחרור מגלגל החיים) מוקדם יותר. הינדים אדוקים עורכים עלייה לרגל לנהר כדי לרחוץ בו ולעשות מדיטציה על גדותיו. כמו כן, מקובלת עלייה לרגל למקדשים וזאת למטרות דומות.
הדרוזים נוהגים לעלות לרגל ב־25 באפריל למקום בו לפי אמונתם נמצא קברו של יתרו בחג נבי שועייב כמו כן הם עולים לקבר הנביא סבלאן ב־10 בספטמבר ליד הכפר חורפיש, וב־25 בינואר חוגגים הדרוזים בישראל בקבר אל-חד'ר (אליהו הנביא) שבכפר יאסיף שליד עכו.
הבהאים עולים לרגל לאתרים הקדושים לבהאים בישראל, שהחשובים שבהם הם קברו של הבאב, הנביא שהניח את היסוד לאמונה הבהאית בכיפת הבאב בחיפה, וקברו של בהאא אללה באל־באהג'ה בעכו.
עלייה לרגל (שימוש מודרני)

כיום משתמשים בצמד המילים עלייה לרגל במקרים בהם מתאספים המונים למקום אחד, כגון: עלייה לקברי צדיקים, נסיעות חסידים לרבותיהם וכדומה. גם מקומות חילוניים נקראים מוקדי עלייה לרגל. מקומות אלו כוללים אתרי קניות, אתרי טיול ואף אתרי זיכרון כמו כיכר רבין וקברה של רחל המשוררת. הקבלה שכזו תיתכן בעיקר אם מתייחסים לתאורטיקנים סוציולוגים כמו ויקטור טרנר ולא לחוקרי דת מהדור הקודם כגון מירצ'אה אליאדה.[דרושה הבהרה]
לקריאה נוספת

אורה לימור, אלחנן ריינר, מרים פרנקל, עלייה לרגל – יהודים, נוצרים, מוסלמים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ד – 2014.
אורה לימור, אלחנן ריינר (עורכים), עלייה לרגל – יהודים, נוצרים, מוסלמים: אסופת מאמרים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה – 2005.
יואל רפל אוריאל רפפורט, אנציקלופדיה לתולדות ארץ־ישראל, הוצאת מודן – משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986 – ערך "עלייה לרגל"
מנשה הראל, הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל, זמורה־ביתן, 1997, עמ' 334–341
הערות שוליים

↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'שמות,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'כ"ג,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'י"ד
↑  ספר'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'דברים,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'פרק'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'ט"ז,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'פסוק'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'ט"ז
↑  התוספות במסכת פסחים (תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'מסכת פסחים,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'דף ג', עמוד ב' דיבור המתחיל "מאליה מי קספו לך") כותבים שרק מי שגר בארץ ישראל ויש לו קרקע בארץ ישראל חייב במצוות עלייה לרגל, ובכך מסבירים מדוע רבי יהודה בן בתירא לא עלה לירושלים, כפי המסופר בגמרא שם.
↑  ישנה מחלוקת בין בית הלל לבית שמאי במשנה,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'מסכת חגיגה,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'פרק א', משנה א' בנוגע לגיל המדויק.
↑  משנה,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'מסכת אבות,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'פרק ה', משנה ה'
↑  שי כהן חלק ב, עמוד תקכג
↑  יחזקאל קויפמן,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'תולדות האמונה הישראלית, כרך א, תל אביב, תרצ"ז–תשט"ז, עמ' 119–126
↑  מוסף סוכות,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'חשיפת מקומות הפולחן הקדומים שלנו, באתר ישראל היום, 19 בספטמבר 2013
↑  עורכים: יורם צפריר ושמואל ספראי, ספר ירושלים: התקופה הרומית והביזאנטית, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1999, עמ' 392
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548686905171  BNE: XX551556  BnF: cb11940247w (data)  GND: 4064460-1  LCCN: sh85102131  NDL: 00575121  NKC: ph115844 
יהודים מביטים אל הר הבית דרך שער הברזל בחג סוכות. לדעת הרדב"ז בימינו מתקיימת בכך המצווה
ילדה יהודיה בהר הבית, פסח 2024
צליין העובר בדרך סנטיאגו בעלייתו לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה
נשמות צליינים ביום-הדין האחרון; קטע מפיסול הטימפנון בקתדרלת אוטן, סביבות 1130; הצליין הנושא את סמל הצלב עולה לארץ הקודש, והצליין הנושא את דימוי הקונכייה עולה לרגל לקומפוסטלה
עולים לרגל למכה
עולים לרגל טיבטים, בדרכם ללהסה.
מאמינים הינדואים, עולים לרגל, טובלים בנהר הגנגס החוצה את העיר רישיקש.
מארת גוטייה

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1925 מונטניל, צרפת 
 פטירה:  30 באפריל 2022 (בגיל 96) מו, צרפת 
 שם לידה:  Marthe Monique Valentine Gautier 
 ענף מדעי:  רפואת ילדים, תסמונת דאון 
 מקום לימודים:  הפקולטה לרפואה של פריז (1955) 
 מוסדות:  בית החולים ארמן-טרוסו  אוניברסיטת פריז 7  המוסד הלאומי לבריאות ומחקר רפואי 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר ההצטיינות הלאומי (15 בנובמבר 2018)  קצינה בלגיון הכבוד (18 באפריל 2014) 
 
מארת גוטייה (בצרפתית: Marthe Gautier;‏ 10 בספטמבר 1925 - 30 באפריל 2022) הייתה רופאת ילדים וחוקרת צרפתייה, שהייתה ידועה בעיקר בזכות עבודתה בטיפול בילודים ותינוקות חולי לב וחולי כבד ובתפקידה המרכזי בגילוי הקשר בין מחלות גנטיות להפרעות כרומוזומים. בשנת 2014 היא זכתה להכרה מדעית וציבורית על תפקידה המרכזי בגילוי הכרומוזום הנוסף בתסמונת דאון.
ראשית חייה וחינוך

מארת גוטייה נולדה במונטניל, ליד פריז, בת חמישית מתוך שבעה ילדים במשפחה של חקלאים. היא גילתה עניין ברפואת ילדים מגיל צעיר. בשנת 1942 הצטרפה לאחותה פולט שעמדה לסיים את לימודי הרפואה בפריז עם התמחות ברפואת ילדים. באוגוסט 1944 בעת שחרור פריז מהכיבוש הנאצי, אחותה נהרגה. למרות מות אחותה, אותה החשיבה לחונכת החשובה ביותר שלה, היא המשיכה בלימודי הרפואה, עברה את בחינת הכניסה של "Internat des hôpitaux de Paris" ובילתה את ארבע השנים הבאות בתור סטאז'רית כדי לצבור ניסיון קליני ברפואת ילדים.
בשנת 1955 הגישה והגנה על התזה שלה בקרדיולוגיית ילדים בהנחיית רובר דברה (Robert Debré). התיזה התמקדה במחקר של פתולוגיה קלינית ואנטומית של צורות קטלניות של קדחת שיגרונית (אנדוקרדיטיס ראומטית) כתוצאה מזיהום סטרפטוקוק.
רובר דברה, האחראי על רפואת ילדים בצרפת באותה תקופה, הציע לגוטייה מלגה למשך שנה באוניברסיטת הרווארד כדי לרכוש ידע בקרדיולוגיית ילדים, תוך כדי התמקדות בשני יעדים עיקריים: הראשון הוגדר כמיגור הקדחת השיגרונית, באמצעות פניצילין וטיפול במחלות לב וכלי דם מסכנות-חיים באמצעות קורטיזון; השני התייחס להקמת מחלקה לאבחון מחלות לב מולדות וביצוע ניתוחים של תינוקות וילדים קטנים. כדי לשפר את מצבה הכלכלי, גוטייהעבדה במהלך שהותה בהרווארד גם במשרה חלקית במעבדה המתמחה בתרבית תאים, מצב בו תאים גדלים בתנאים מבוקרים. המטרה הייתה להשיג תאים חוץ-גופים של פיברובלסט מקטעים שנלקחו מאבי העורקים. כך במהלך השנה היא התמחתה בתחום תרבית תאים, בנוסף לשני היעדים שנקבעו מראש.
גוטייה נסעה לבוסטון בספטמבר 1955. אליה הצטרפו שני חוקרים נוספים בעלי מלגת פולברייט, ז'אן אלקרדי וז'אק קוברור. השלושה היו המתמחים הצרפתים הראשונים של בתי החולים בפריז (Hôpitaux de Paris) שנסעו כמילגאים להתמחות בארצות הברית.
בתום שנת ההתמחות בבוסטון, גוטייה חזרה לפריז. בינתיים, בהיעדרה, עבודתה בשירות הקרדיולוגיה לילדים בבית החולים Bicêtre בפריז, שהובטחה לה, נמסרה לרופא אחר. בהיוודע לה על קיום משרה זמינה בבית החולים ארמנד-טרוסו היא החליטה להצטרף לצוותו של פרופסור ריימון טורפין (Raymond Turpin).
המחקר של טורפין התמקד באותם הימים בתסמונות פולי-מורפולוגיות, שהנפוצה בהן היא טריזומיה, או תסמונת דאון המאופיינת במוגבלות שכלית ובחריגות מורפולוגיות. באותה תקופה, טורפין דגל בהשערה שקיים מקור כרומוזומלי לטריזומיה. אך לא הייתה אף מעבדה לתרבית תאים בצרפת שתוכל לאמת השערה זו. בנוסף, התפיסה הרווחת הייתה שמספר הכרומוזומים האנושיים נאמד על 48, אם כי ללא כל וודאות אמפירית.
תסמונת דאון > תרבית תאים במעבדה

בשנת 1956 ביולוגים מאוניברסיטת לונד בשוודיה הודיעו כי לבני אדם יש 46 כרומוזומים בדיוק. שנים רבות קודם לכן טורפין העלה את הרעיון של תרבית תאים על מנת לאפשר ספירת הכרומוזומים בטריסומיה. גוטייה, אשר הצטרפה לא מכבר לקבוצת רופאי הילדים שבראשה עמד פרופסור טורפין בבית החולים ארמנד-טרוסו, הציעה לנסות לעשות זאת, היות שהוכשרה בגידול תאים (תרביות) בארצות הברית. טורפין הסכים לספק לה דגימות של רקמות מחולים עם תסמונת דאון. בכך, למרות אמצעים מאוד מצומצמים, הצליחה גוטייה להקים את המעבדה הראשונה לתרבית תאים חוץ גופית בצרפת.
כדי לספור את הכרומוזומים עבדה גוטייה על פיברובלסטים שמקורם ברקמות חיבור, שהושגו מילדים שעברו ניתוחים מתוכננים בהרדמה מקומית. עיקרון תרבית התא הוא פשוט, אבל בשל התנאים הפרימיטיביים שעמדו לרשות גוטייה היו מכשולים מעשיים רבים בעבודתה. היא נאלצה להשתמש בהלוואה אישית לרכישת ציוד במעבדה. להשגת פלזמה היא השתמשה בתרנגול שרכשה ואכסנה בחצר בית החולים, ודמה שלה שימש מקור של סרום אנושי. היא השתמשה בשיטת "ההלם ההיפוטוני" (hypotonic shocks) ואחריו ייבוש וצביעה של הדגימה שעל הסלייד, שיטה המאפשרת פיזור הכרומוזומים של התאים וספירתם ביתר קלות. בסופו של דבר היא אישרה שהפרוטוקול עבד ברקמות חיבור. באמצעות שיטה זו גוטייה הגיעה למסקנה כי בתאים של ילדים בריאים יש 46 כרומוזומים. במאי 1958 היא הבחינה בכרומוזום נוסף בתאיו של ילד הלוקה בתסמונת דאון, העדות הראשונה לחריגות כרומוזומלית אצל ילדים הלוקים בתסמונת דאון.
תסמונת דאון > הכרזת תוצאות

באותה תקופה לא היה במעבדות בבית החולים ארמנד-טרוסו מיקרוסקופ המסוגל לצלם תמונות של הסליידים. כמו כן, באותו זמן מתמחה נוסף, ג'רום לז'ן (Jerome Lejeune), תלמידו של פרופ' טורפין, עבד איתו בחקר ההיבטים הגנטיים של ילדים "מונגולואידים", לפי המינוח שרווח בשנות ה-50 וה-60, במקביל לעבודתו במרכז הלאומי למחקר מדעי, הוא הציע לצלם אתסליידים במעבדה אחרת, המצוידת טוב יותר למשימה זו. גוטייה הפקידה את הסליידים שלה בידיו. באוגוסט 1958 התצלומים זיהו את הכרומוזום הנוסף בקרב חולי תסמונת דאון. לז'ן לא החזיר את הסליידים, אלא דיווח על התגלית כשלו, בכנס מדעי בקנדה.
בינואר 1959, בעקבות המשך המחקר של מקרים חדשים נוספים, כפי שהיא כתבה בעדותהוכדי להקדים את פרסום תוצאות קבוצה אנגלית, שעבדה במקביל, מעבדת טרוסו פרסמה את תוצאות התגלית באקדמיה למדעים, באמצעות מאמר קצר יחסית. ג'רום לז'ן הופיע כמחבר ראשון, מרי גותייה השנייה (איות שגוי של שמה!) וטורפין מחבר אחרון.
צוות טורפין היה הראשון שזיהה את הסטייה הכרומוזומלית, שהביאה בעקבותיה פרסומים נוספים שגם גוטייה הייתה שותפה להם.