stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתיאל עמיחי
ביוגרפיה

עמיחי נולד בסוף שנת 1925 במושב תל עדשים, בנם של יחיאל והניה עמיחי, מראשוני המתיישבים ביישוב. היה פעיל במחנות העולים.
בשנת 1942, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לפלמ"ח ובליל הגשרים פיקד על כוח מהגדוד השני שפוצץ גשר מסילת ברזל על נחל הבשור שחיבר בין עזה לרפיח. במלחמת העצמאות נטל חלק בקרבות חטיבת יפתח בצפון. בתחילת אפריל היה נציג הפלמ"ח במפקדת מבצע נחשון ולאחר מכן היה קצין המבצעים של חטיבת הראל, תחת פיקודו של יצחק רבין בקרבות בגזרת ירושלים מאמצע אפריל ועד סוף מאי 1948. השתתף במבצע דני והיה מפקד הגדוד הראשון בקרב חירבת כוריכור. במבצע גי"ס, בליל 27-28 ביולי 1948, כבש הגדוד שלו את אל-פאלוג'ה, אולם לאחר שנורתה עליהם אש מהמצרים ונודע לו שמשטרת עיראק אל-מנשייה לא נכבשה הוא החליט לסגת. שני מ"פים שלו ניסו לערער על הפקודה, אך ניסיון ליצור קשר עם מפקד חטיבת יפתח נכשל והגדוד נסוג. בעקבות הנסיגה הדיח המח"ט מולה כהן את עמיחי מפיקוד על הגדוד. אסף שמחוני מונה במקומו וישעיהו גביש נתמנה לסגנו בהמשך המלחמה שימש עוזר קצין מבצעים בחזית הדרום, ובהמשך, כקצין מבצעים בחטיבת אלכסנדרוני. אחיו הצעיר יאיר נהרג במלחמה, ב-14 בינואר 1948.
לאחר המלחמה היה מדריך בבית הספר הגבוה לטקטיקה ובשנת 1950 שימש כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי. בשנים 1952–1954 כיהן כמפקד מחוז ירושלים, ולאחר מכן היה ראש מחלקה במטכ"ל. ב-1 בפברואר 1956 נכנס לתפקיד ראש הג"א ועסק בריכוז סמכויות על הגורמים השונים והגברת התיאום בין גורמים צבאיים ואזרחיים שיש להם תפקיד בהגנת העורף. בהמשך היה שליח באלג'יריה, אחראי על קבוצה של 28 קצינים מישראל שהגיעו כשליחים אל יהודי המקום.
נישא לאילת, בתו של המחנך יעקב ניב (המפקח הראשי של זרם העובדים, מנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות ומפקח החינוך במחוז תל אביב), והיה אב לשלוש.
בשנת 1961 החל לכהן כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באקרה, בירת גאנה. לאחר כשנה עבר לאביג'אן, בירת חוף השנהב. ב-16 בפברואר 1963 נהרג בתאונת דרכים עם אשתו ובתם בת החמש רוית. ארונותיהם הוטסו לישראל והובאו לקבורה בהלוויה צבאית בבית קברות נחלת יצחק בהשתתפות בכירי משרד החוץ וצה"ל.
על שמו רחוב ברמלה ומדור אפריקה ואסיה בספריית המטכ"ל.
לקריאה נוספת

ראובן אבינועם (עורך), בית עמיחי, ירושלים: דפוס סיון ("הוצאת ידידים"), תשכ"ד. ("לזכר אל"ם איתיאל עמיחי ומשפחתו שנספו בתאונה בעת היותם בחוף השנהב")
הערות שוליים

↑  מבצע גי"ס 1, באתר מרכז מידע פלמ"ח.
↑  אלוף משנה ח. הרצוג מפקד מחוז ירושלים, דבר, 17 בנובמבר 1954.
↑  מונה ראש הג"א, דבר, 24 בינואר 1956.
↑  יואל מרקוס, 8 דקות מכריעות של הג"א, דבר, 29 בינואר 1956.
↑  משה גבאי, עלייה ארצה ושליחות באלג’יריה, ברית (כתב העת של יהודי מרוקו).
↑  זכר אל"מ עמיחי בוועדת החוץ והביטחון, דבר, 20 בפברואר 1963.
↑  על הספר באתר מרכז מידע פלמ"ח.
קברם של אתיאל עמיחי, אשתו אילת ובתו רוית, בבית קברות נחלת יצחק
פאר רוקאוויי

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 עיר אם:  ניו יורק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בשכונה:  60,035 (2010)
 קואורדינטות:  40°36′03″N 73°45′25″W﻿ / ﻿40.600919444444°N 73.756972222222°W﻿ / 40.600919444444; -73.756972222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיפאר רוקאוויי(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיפאר רוקאוויי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פֿאר רוקאוויי (באנגלית: Far Rockaway) היא שכונה בחלק המזרחי של חצי האי רוקאוויי ברובע קווינס בניו יורק. היא הקטע המזרחי ביותר של חצי האי. השכונה משתרעת מרחוב בּיץ' (Beach) 32 מזרחה ועד לקו מחוז נסאו. גבולה הדרומי הוא האוקיינוס האטלנטי; היא אחת מכמה שכונות לאורך חוף רוקאוויי.
השכונה שייכת לנפה 14 של קווינס, והמיקוד שלה הוא 11691. אכיפת החוק בה באחריות המחוז ה־101 של משטרת ניו יורק.
היסטוריה

התושבים הילידים של חצי האי רוקאוויי היו בני שבט קנארסי, תת־קבוצה של המוהיגן, ששכנו באזור. בסביבות שנת 1639, מכר שבט המוהיגן את רוב הרוקאוויי לחברת הודו המערבית ההולנדית. בשנת 1664 הביסו האנגלים את המושבה ההולנדית והשתלטו על אדמותיה, בניו יורק של היום. בשנת 1685, הסכימו ראש השבט, טאקאפּוּצָ'ה, והמושל האנגלי של המחוז, למכור את הרוקאוויי לפלוני קפטן פּאלמר תמורת 31 לירות שטרלינג.
חצי האי רוקאוויי הוגדר במקור חלק מהעיר המפסטד, ולימים חלק ממחוז קווינס. פאלמר ושלטונות העיר המפסטד התווכחו על הבעלות על רוקאוויי, וב־1687 מכר פאלמר את האדמה לריצ'רד קורנל, בעל בית יציקה מפלאשינג. קורנל ומשפחתו גרו באחוזה במה שהיום נקרא השדרה המרכזית (Central Avenue) של פאר רוקאוויי, ליד חוף האוקיינוס האטלנטי. במותו, נקבר קורנל בבית קברות משפחתי קטן, כיום בית העלמין קורנל.
בסוף המאה ה־19 רצתה אגודת בעלי הרכוש ברוקאוויי להקים מלון בחצי האי, מכיוון שהלך והפך מבוקש כיעד לנופש קיץ. האגודה, המורכבת מעשירים רבים בעלי בתים באזור, קנתה את רוב הרכוש של קורנל. הם פיתחו מלון בשם "הביתן הימי" באותו מקום, אתר שמשך אליו אורחים כמו הנרי וודסוורת' לונגפלו, וושינגטון אירווינג ומשפחת ואנדרבילט. אגודת רוקאוויי בנתה גם את "כביש רוקאוויי". המלון נשרף עד היסוד בשנת 1864, אך באזור נבנו בתי מלון ובתי מגורים פרטיים נוספים.
במאה ה־19 נהגו אנשים לנסוע לרוקאוויי בכרכרות רתומות לסוסים, או ברכיבה. מעבורת קיטור הפליגה ממנהטן תחתית לברוקלין. בשנות ה־80 של המאה ה־19 פתחה חברת הרכבת של לונג איילנד קו רכבת חדש בשם "הסתעפות חוף רוקאוויי" כדי לשרת את תחנת פאר רוקאוויי. מסילת הברזל הגיעה ללונג איילנד סיטי ולטרמינל פלטבוש (כיום אטלנטיק טרמינל). פתיחת קו הרכבת הביאה לגידול האוכלוסייה בחצי האי. בנג'מין מוט העניק לחברת הרכבת 28 דונם קרקע עבור מחסן רכבת. שווי הקרקע האמיר והעסקים באזור גדלו, וב־1888 היה פאר רוקאוויי כפר גדול יחסית. הוא התאגד ככפר מוכר ב־19 בספטמבר של אותה שנה.
בשנת 1898, סופח האזור לניו יורק רבתי, שכללה את קווינס. בכמה הזדמנויות ניסו פאר רוקאוויי, האמלס, ארוורן, וקווינס כולה להתנתק מהעיר. בשנים 1915 ו־1917 עברה בבית המחוקקים הצעת חוק המאשרת את ההיפרדות, אך ראש עיריית ניו יורק, ג'ון פרוי מיטשל הטיל וטו ומנע זאת.
דמוגרפיה

לפי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 2010, מונה אוכלוסיית פאר רוקאוויי 50,058 נפש, שינוי בן 1,714 נפשות (3.4%) ביחס לשנת 2000. השכונה משתרעת על שטח של כ־5000 דונם, וצפיפות האוכלוסין בשכונה היא 9,900 תושבים לכל קילומטר מרובע.
מקרב התושבים 25.5% (12,778) לבנים, 44.7% (22,400) אפרו־אמריקאים, 0.3% (175) אמריקאים ילידים, 1.9% (931) אסיאתים. היספנים או לטינים מכל גזע היו 24.7% (12,366) מהאוכלוסייה.
הגיוון בשכונה רב ויש בה מהגרים רבים מג'מייקה, גיאנה, וגואטמלה, וכן מרוסיה ומאוקראינה. בשכונה מתגוררים גם יהודים אורתודוקסים רבים.
מוסדות יהודיים

בתחילת ובאמצע המאה ה־20 התיישבו בפאר רוקאוויי מהגרים יהודים רבים. הם הקימו בתי כנסת ובתי ספר פרטיים רבים, כולל מוסדות בהפרדה מגדרית לחינוך ילדים אורתודוקסים. לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר נוספו שיכוני מגורים במחוז נסאו ולאחר מכן במחוז סאפוק, עזבו משפחות יהודיות רבות את רוקאוויי לטובת השיכונים החדשים. לפי ה"הניו יורק טיימס", פאר רוקאוויי "פרחה בשנות הארבעים אבל קמלה ... בשנות השישים", עד ש"כמה משפחות יהודיות... הקימו את האגודה להלוואות חינם עבריות לרוכשי דירות חדשים".
עם בתי הכנסת בשכונה נמנה גם בית הכנסת קהילת כנסת ישראל בפאר רוקאוויי (בית הכנסת הלבן), שנוסד ב־1922. בתי הספר כוללים את המכון למדעי היהדות (והישיבה) "שאר ישוב", ישיבת דרכי תורה, וישיבת פאר רוקאוויי.
מוסדות יהודיים > בתי כנסת נוספים (בעבר ובהווה)

אגודת ישראל של לונג איילנד
אגודת ישראל של ווסט לורנס
המרכז היהודי בייזווטר
ישראל הצעיר של פאר רוקאוויי
ישראל הצעיר של בייזווטר
מוסדות יהודיים > בתי ספר אחרים (בעבר ובהווה)

בנות בית יעקב
בית הספר היסודי לבנים שיח יצחק
אולפנא לבנות
המכון העברי של לונג איילנד
ישיבת עטרת שמעון
מכון שרה
בית הספר לילדי הבדואים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית ספר 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1914
 תאריך פתיחה רשמי:  1914 
 קואורדינטות:  31°14′30″N 34°47′10″E﻿ / ﻿31.241666666667°N 34.786222222222°E﻿ / 31.241666666667; 34.786222222222
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) בית הספר לילדי הבדואים(למפת באר שבע רגילה) בית הספר לילדי הבדואים(למפת צפון הנגב רגילה) בית הספר לילדי הבדואים(למפת צפון הנגב מוגדלת) בית הספר לילדי הבדואים  he בית הספר לילדי הבדואיםhe בית הספר לילדי הבדואיםמפת  __ באר שבע (in English: Beersheba) [‌צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון (in English: Bnei Shimon Regional Council) ממזרח: __ עומר (יישוב) (in English: Omer, Israel), __ תל שבע (in English: Tel Sheva) מדרום: __ שגב שלום (in English: Shaqib al-Salam), __ מועצה אזורית מרחבים (in English: Merhavim Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
בית הספר לילדי הבדואים שוכן במערב העיר העתיקה של באר שבע. הוא הוקם בשנת 1914 ותוכנן לשמש כבית ספר לילדי הבדואים. מיד עם סיום בנייתו הוא הוסב לשימוש הצבא העות'מאני. לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים הוא הוסב בחזרה לבית ספר. לאחר מלחמת העצמאות הוא שימש בתור בית החייל עד 1979, אז הועבר בית החייל. בהמשך שוקם המבנה, ומשנת 2013 הוא מהווה חלק מפארק קרסו למדע, פארק מדע לנוער. דגם של בית הספר מוצג בפארק מיני ישראל.
היסטוריה > בנייתו

המבנה נבנה בשנת 1914 במטרה לשמש כבית ספר לילדי הבדואים, אך הוא לא שימש למטרה זו עם הקמתו. הוא תוכנן על ידי הממשל העות'מאני במטרה לשמש כבית ספר חקלאי לילדי הבדואים שהתגוררו בסביבה. ייתכן כי המודל שעמד לנגד עיני הממשל העות'מאני היה מודל בתי הספר החקלאיים שהחלו להיות מוקמים בשטחי הארץ על ידי גורמים פרטיים, באישור הממשל, בסוף המאה ה-19. באזור הנגב לא היה קיים עד אז בית ספר מסודר, והכוונה הייתה להפוך את הבדואים, באמצעות חינוך, מנוודים לעובדי אדמה ביישובי קבע.
כדי להקל על שבטי הבדואים המרוחקים, בית הספר נבנה במתכונת של פנימייה. צורת בית הספר אופיינית לבנייני הציבור העות'מאניים בעיר באר שבע: בניין דו-קומתי גדול, בעל גג רעפים, הבנוי בצורה סימטרית עם כניסה מרכזית בת שלוש קשתות, אשר נפתחת לאולם מרכזי גדול. הבניין דומה בעיקרו למבני הסראיה, אלא שחזיתו מעוצבת בסגנון מזרחי יותר. החלונות קשותים (ולא שטוחים כבבנייני הסראיה), והקומה השנייה נתמכת בעמודים עגולים, בנויים אבנים מסותתות. בבניין נבנתה גם כניסה אחורית, מהודרת פחות, ובה עלייה במדרגות היישר לקומה השנייה, וכן וטור של כיתות נוספות מאחור.
התוכנית העקרונית לבניית בית ספר מרכזי בעיר באר שבע הועלתה כבר בשנותיה הראשונות. בשנת 1908, בעת ביקור רשמי של מושל מחוז ירושלים, נאם הפחה לפני השיח'ים על תוכנית זו ופירט את מטרתה:
התוכניות לבניית בית הספר התעכבו. מדי פעם הופיעו בעיתונות הודעות על בנייתו, אך רק בשנת 1913 החלה הבנייה בפועל. ב-1914 היה הבניין בשלבי סיום, אך בגין פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט הממשל להשתמש במבני הציבור בעיר כבתי מלאכה ואספקה לטובת הצבא העות'מאני. בניין בית הספר, שהיה גדול ומרווח, ובנייתו הסתיימה זה עתה, הוסב לבית חולים והותאם לקבלת חולים.
היסטוריה > בית חולים בתקופה העות'מאנית

במהלך שנת 1915 שופץ הבניין מחדש, הותאם לייעודו כבית חולים של הסהר האדום והחל לקלוט חולים. רוב המאושפזים לא היו פצועי מלחמה, אלא חולים במגפות שפרצו בצבא העות'מאנית, שהתנאים הרפואיים וההיגייניים בו היו ירודים. בחורף 1916 פרצו מגפות קשות. חיילים הושכבו בצפיפות על הרצפה בהיעדר מספיק מיטות, והבניין התמלא בחולים עד אפס מקום. התמותה בבית החולים הייתה כה רבה, עד כי חיילים עשו ככל שביכולתם על מנת שלא להתאשפז בו.
היסטוריה > בית הספר בתקופת המנדט

עם תום מלחמת העולם הראשונה וכיבוש באר שבע על ידי כוחות המנדט הבריטי בארץ ישראל, חזר הבניין לשמש כבית ספר לבנים ובנות. קומתו הראשונה שימשה את הבנים, שנכנסו אליו מהכניסה הראשית; הקומה השנייה שימשה את הבנות, שנכנסו אליו בכניסה מהפתח האחורי, במעלה המדרגות, ישירות לקומה השנייה.
בית הספר לילדי הבדואים פעל כבית ספר יסודי במשך כשלושים שנה. תלמידיו היו לרוב מבין משפחות הפקידות המנהלית שחייתה בבאר שבע, ומהמשפחות המיוחסות של שבטי האזור, ולכן כונה גם "בית הספר לילדי השייח'ים". למעשה, רוב ילדי הבדואים שהתגוררו באזור הנגב לא זכו ללמוד בו.
לקראת סוף תקופת המנדט למדו בבית הספר כ-300 תלמידים מקומיים ועוד כ-100 בדואים ילדי השייח'ים, בכיתות א–ז. עקב היעדר מקום הועברו הבנות ללמוד במבנה ייעודי שנבנה בסמוך ושימש אחרי שחרור באר שבע את בית ספר "מצדה" (כיום משמש את משרדי פארק קרסו למדע).
לבניין בית הספר נודעה חשיבות במהלך מלחמת העצמאות. עם כניסת הצבא המצרי לעיר בחודש מאי 1948, הוא בנה את מפקדתו בבית הספר. הבניין שימש לפגישה של נציג מצרים מחמוד ריאד ושל רמטכ"ל הצבא הישראלי החדש, יגאל ידין, ובו נקבעו הסדרי שביתת הנשק בין ישראל למצרים.
היסטוריה > בית החייל

ביוני 1949 נחנך במבנה בית החייל. בטקס החנוכה הכריז יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק: "באר שבע תהיה באר החיים ללוחמי ישראל". הבניין שופץ, ובקומה הראשונה נבנו חדרי כושר, חדרי עיון, אולם ספורט, מועדון ומשרדים; הכיתות בקומה למעלה שופצו והיו למגורי החיילים. המבנה שימש כבית החייל וכמשרד קצין העיר במשך כשלושים שנה. בשנת 1979 הועבר בית החייל למבנה של קבע ואיתו משרד קצין העיר.
היסטוריה > פארק מדע לנוער

ב-12 השנים שלאחר מכן היה הבניין בחזקת פיקוד הדרום, ואז הועבר לרשות עיריית באר שבע.
אחרי פינויו שופץ הבניין על ידי העירייה בשיתוף האגודה לשימור בתים, ומשנת 2013 הוא מהווה חלק ממתחם פארק קרסו למדע.
הערות שוליים

↑  גדעון ביגר, אלי שילר, באר שבע ואתריה, הפרק: "בית הספר לילדי הבדווים", הוצאת אריאל, 1991. עמ' 89-90.
↑  גדעון ביגר, אלי שילר, באר שבע ואתריה, הפרק: "בית הספר לילדי הבדווים", הוצאת אריאל, 1991. עמ' 90.
↑   פתיחת בית החייל בבאר שבע, 1949 - סינמטק ירושלים/ארכיון המדינה, סרטון  באתר יוטיוב
↑  גדעון ביגר, אלי שילר, באר שבע ואתריה, הפרק: "בית הספר לילדי הבדווים", הוצאת אריאל, 1991. עמ' 92.
חייל אוסטרלי בכניסה לבית החולים, נובמבר 1917
רוטוטום

רוטוטום
רוטוטם או רוטוטום (באנגלית: Rototom) הוא תוף חסר-מעטפת, לו רק ראש ומסגרת אבץ או אלומיניום. בניגוד לתופי "טם" אחרים (כמו טמטמים), לרוטוטמים יש גובה צליל מדויק, ויש הכותבים להם תפקידים כמו לכלים הרמוניים. את הרוטוטמים ניתן לכוון בקלות על ידי סיבוב ראש התוף. מכיוון שהראש מסתובב על חוט, הסיבוב מגביר או מוריד את הראש ביחס לקצה התוף, ולכן מגדיל או מקטין את המתח בראש.
שני מתופפים שהשתמשו ברוטוטמים בתחילת דרכם היו ביל ברופורד וטרי בוזיו. בן בבן, המתופף של Electric Light Orchestra השתמש ברוטוטמים, בעיקר באלבומים Discovery ו-Secret Messages. הרוטוטמים הומצאו על ידי חברת REMO. ניק מייסון מלהקת פינק פלויד השתמש בהם בשיר Paintbox ובפתיחה של השיר Time באלבומם The Dark Side of the Moon מ 1973.
מאסטר ג'יימס הולאנד, מתופף לשעבר בתזמורת הפילהרמונית של לונדון, ממליץ מאוד על השימוש ברוטוטמים בספרו Percussions, חלק מאנציקלופדיה מוזיקלית שפורסמה על ידי יהודי מנוחין. הולאנד המליץ עליהם כתחליף לתופי הטימפני, כיוון שיש להם צליל דומה והם יותר שקטים וזולים (ולכן מתאימים לתלמידי טימפני, שלא רוצים להשקיע בקניית טימפני).
רוג'ר טיילור מקווין משתמש בהם בגרסת הכיסוי של "Let There Be Drums" ב-Return of the Champions.
תורת ההצגות המודולרית

תורת ההצגות המודולרית היא תחום באלגברה מופשטת, בו נחקרות הצגות של חבורות סופיות מעל שדות בעלי מאפיין חיובי. זהו תת-תחום של תורת ההצגות, בה נחקרות הצגות כלליות של חבורות סופיות. מקרה מעניין במיוחד בתורה זו הוא המקרה בו מאפיין השדה מחלק את גודל החבורה, בו משפט משקה לא תקף ולאלגברת החבורה יש רדיקל לא טריוויאלי.
בעוד שמדובר בנושא שעומד בפני עצמו, תחום זה גם קשור למספר תחומים בולטים נוספים במתמטיקה, בהם קומבינטוריקה, תורת המספרים וגאומטריה אלגברית. יתרה מכך, למידת תורת ההצגות המודולרית תורמת בתורה לתחומים הנ"ל. למחקר התחום עצמו תרמו מספר מתמטיקאים לאורך המאה ה-20, הבולטים בהם הם לאונרד יוג'ין דיקסון וריכרד בראואר. עבודתו של בראוור בתחום תרמה רבות לפיתוח הכלים שהובילו למשפט המיון לחבורות פשוטות סופיות.
כאמור לעיל, המקרה המעניין בתורה זו הוא המקרה בו מאפיין השדה לא זר לגודל החבורה. במקרה זה משפט משקה לא תקף; במקומו, חוקרים את המבנה של אלגברת החבורה בעזרת חלוקתה לבלוקים, שהם אוסף מקסימלי של אידיאלים דו-צדדיים שסכומם הישר שווה לאלגברה. חישוב הבלוקים נעשה בעזרת פירוק איבר היחידה לסכום של אידמפוטנטים של מרכז האלגברה. בלוקים אלו קשורים גם למודולים האי-פריקים של אלגברת החבורה, אשר בדרך כלל לא יהיו פרויקטיביים.
"השערת גובה אפס" של בראוור, שלפיה בחבורה לא אבלית תמיד יש הצגה אי-פריקה עם גורמי-p שאינם מוסברים על ידי חבורות הדפקט, הוכחה ב-2024 .
ראו גם

תורת ההצגות
החבורה הסימטרית#תורת ההצגות
לקריאה נוספת

Jean-Pierre Serre, Linear Representations of Finite Groups. Springer-Verlag (1977).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541016205171  BnF: cb12267183h (data)  GND: 4311996-7  LCCN: sh85086465  SUDOC: 031460097
שמן ארגן

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  שמן זרעים, שמן בישול 
 מוצא:  מרוקו 
 
אגוזי הארגן
שמן ארגן (מכונה גם שמן מרוקאי) הוא שמן צמחי המופק מאגוזי עץ הארגן, מין אנדמי הגדל במרוקו ובמחוז טינדוף במערב אלג'יריה. שמן הארגן עשיר בוויטמין E ומכיל חומצות שומן חיוניות כמו: אומגה 3 ו-אומגה 6. מחירו גבוה.
תהליך הפקת שמן הארגן

על עצי הארגן מטפסות עיזים שאוכלות את עלי העץ הקוצניים. עיזים אלה מנערות את ענפי העץ והפירות, הלא הם האגוזים, נופלים על הרצפה. האגוזים נאספים ומועברים אל מפיקי השמן, בקואופרטיב נשים מסורתי או אל מפעל מודרני המייצר את השמן. תהליך הפקת שמן הארגן מבוצע לעיתים קרובות על ידי קבוצות נשים בשיטה מסורתית של כתישת האגוזים באבן ריחיים לאחר יבושם בשמש וקלייה, הפיכתם לעיסה והוספת מים בתהליך ממושך שבסופו מופק השמן.
תהליך הפקת שמן הארגן > תהליך הפקת השמן בישראל

בישראל תהליך גידול העץ והפקת השמן נעשית באזורים חמים או מדבריים בנגב, הערבה, בקעת הירדן ובאזורים דרומית לאשקלון, וקיים מקום ראשון בעולם במושב חוסן שבגליל שהצליח לגדל את עץ הארגן תחת תנאי אקלים גליליים, למקום קוראים ארגן בגליל.
ניתן לצפות בהליך ההפקה המלא לאורך כל ימות השנה בבית בד מיוחד להפקת שמן ארגן במושב נתיב הגדוד שבבקעת הירדן.
הרכב כימי

חומצה אלפא-לינולנית <0.5 %
חומצה סטארית 6.0 %
חומצה פלמיטית 12.0 %
חומצה לינולאית 36.8 %
חומצה אולאית 42.8 %
שימוש למאכלים

שמן הארגן בעל ערך תזונתי גבוה ומשמש לתיבול של סלטים, קוסקוס, מאכלי בשר, דגים, ואורז. במרוקו משמש השמן להפקת ממרח הקרוי "אמלו" המופק משמן הארגן בשילוב עם אגוזים ודבש.
שימוש לרפואה

בשמן הארגן נעשה לאורך השנים שימוש כגון טיפול בפצעי בגרות, מניעת שטף דם ופצעי דם, מונע קמטים בעור ומרכך עור יבש, כמו גם בזיקה לבצקת, אקזמה, כוויות ואבעבועות רוח.
שימוש לקוסמטיקה

שמן הארגן מכיל נוגדי חמצון, ויטמינים ומינרלים ונעשה בו שימוש בתעשיית הקוסמטיקה במגוון מוצרים לעור ולעור הפנים. כמו כן, נעשה בשמן הארגן שימוש במוצרים לחיזוק וטיפוח השיער והציפורניים.
הערות שוליים

↑  ארגן בגליל למכירה, באתר טעם הגליל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14507034k (data)  GND: 7580729-4 
עיזים מטפסות על עץ ארגן במרוקו
תהליך הפקת שמן הארגן במרוקו על ידי כתישת האגוזים באבן ריחיים
ייצור ממרח האמלו במרוקו
אלן גרבר

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1955 (בן 69) 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג'  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד  Rock Island High School 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד 
 תפקיד:  נשיא אוניברסיטת הרווארד (2 בינואר 2024) 
 בת זוג:  אן יהנדה
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (2017) 
 
אלן מיכאל גרבר (באנגלית: Alan Michael Garber; נולד ב-1955) הוא רופא, כלכלן בריאות ומנהל אקדמי (אנ') יהודי אמריקאי. הנשיא של אוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה

גרבר נולד ב-1955 להארי וז'אן גרבר, משפחה יהודית, וגדל באילינוי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1976 עם תואר BA בכלכלה ובהמשך קיבל תואר MA ותואר שלישי בכלכלה. תוך כדי לימודי הדוקטורט שלו, הוא נרשם במקביל לאוניברסיטת סטנפורד, שם קיבל תואר MD ב-1983. הוא השלים את ההתמחות שלו ברפואה פנימית בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל המסונף לבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד ב-1986.
ביוגרפיה > קריירה

גרבר ירש את סטיבן היימן (אנ') בתפקיד המנהל האקדמי של אוניברסיטת הרווארד ב-1 בספטמבר 2011.
גרבר הוא גם פרופסור למדיניות בריאות (אנ') בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, פרופסור לכלכלה בבית הספר לאמנויות ומדעים באוניברסיטת הרווארד (אנ'), פרופסור למדיניות ציבורית בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד ופרופסור במחלקה למדיניות וניהול בריאות בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד (אנ').
לאחר התפטרותה של קלודין גיי מתפקידה כנשיאת אוניברסיטת הרווארד, שימש גרבר כנשיאה הזמני של אוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן מונה לנשיא הקבוע של האוניברסיטה עד לסוף השנה האקדמית 2027-2026.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גרבר נשוי לאן יהנדה, ולהם ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  "Who is Alan Garber? Meet Harvard's New Interim President. | News | The Harvard Crimson". www.thecrimson.com. נבדק ב-2024-01-03.
↑  "Alan Michael Garber". Stanford University. נבדק ב-10 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441881905171  GND: 129516503  ISNI: 0000 0000 4364 1909  LCCN: no89005732  NTA: 073049026  SUDOC: 095208739  VIAF: 38000528   WorldCat (עם VIAF): 38000528
חייקה קלינגר

| --- | --- |
חייקה קלינגר, בנדין, 1939
חייקה קלינגר, בנדין, 1939
 לידה:  25 בספטמבר 1917 בנדין, רפובליקת פולין 
 התאבדה:  19 באפריל 1958 (בגיל 40) העוגן, ישראל 
 מדינה:  ישראל, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 
חַייקָה קלינגֶר (בפולנית: Chajka Klinger;‏ 25 בספטמבר 1917 – 18 באפריל 1958) הייתה ממנהיגות הארגון היהודי הלוחם בבנדין, נחקרה בעינויים על ידי הגסטפו, נמלטה והייתה הראשונה מקרב לוחמי הגטאות שהגיעו לארץ ישראל, ועמה יומניה המהווים עדות אותנטית ראשונית על מרד הגטאות בוורשה ובבנדין.
גלגולי היומנים

בשל אופיים המיוחד של היומנים לווה תהליך פרסומם בקשיים מרובים במהלך השנים, ורק בשנים האחרונות הם נחשפים במלואם. קלינגר עצמה כתבה בשנת 1944 גרסה מורחבת ליומניה לקראת הוצאתם לאור בעברית, אך להוציא מספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות תנועתית לא זכתה לראותם מופיעים בדפוס בשלמות.
במהלך מערכת הבחירות של שנת 1955 עמדו היומנים במרכז פרשה פוליטית שהעירה את הרוחות במפ"ם ובמק"י. "קול העם", ביטאונה של מק"י פרסם שלושה מאמרים שהיו חתומים בידי "אדק". נטען בהם שמרדכי אנילביץ' החזיק בעמדות פרו קומוניסטיות, שעמדו בניגוד לעמדות המנהיגות בארץ ישראל, והאחרונים כתבו לאנשי המחתרת בפולין כי הם מתנגדים להגנת הגטאות. "על המשמר", ביטאונה של מפ"ם, הגיב בחריפות ושלל מכול וכול את טענותיו של "אדק", ואף הטיל ספק בקיומו של אדם כזה. בדיעבד התברר כי מחבר המאמרים היה שמואל רון (רוזנצוויג), חבר המחתרת בזגלמביה, שהשתמש ביומניה של קלינגר כבסיס לטענותיו. בפרט הסתמך "אדק" על קטעים ביומנים שבהם אזכרה כמה פעמים מברק שהגיע מהארץ, חתום בידי יצחק טבנקין, מנהיג הקיבוץ המאוחד. לפי רשימותיה של קלינגר, כלל המברק הנחיה "נצלו את כל הדרכים להגירה", שפורשה בבנדין כהנחיה שלא לערוך התגוננות נוספת לאחר מרד גטו ורשה. הפרשה עוררה סערה גדולה בחוג השמאל בישראל, והסתיימה לאחר שרון אותר, וקלינגר דרשה וקיבלה את יומניה חזרה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1956, נכלל מאמר גדול של קלינגר בספר השומר הצעיר (ספרית פועלים, 1956), שהתבסס על הגרסה המורחבת של יומניה. ממאמר זה הושמטה התייחסותה ל"מברק טבנקין" וביקורתה החריפה על הארץ, ואילו תיאור כישלונות המחתרת הפך למעשי גבורה והלל. קלינגר התלוננה על כך במכתב ששלחה לחברתה חייקה גרוסמן בשנת 1958.
רק לאחר מותה הוציא קיבוץ העוגן, בשיתוף עם ספרית פועלים, את הספר מיומן בגטו (ספרית פועלים וקיבוץ העוגן 1959), שהיה אמור להביא את מכלול יומניה של קלינגר. אלא שהספר נערך באורח רשלני תוך שיבוץ קטעים שונים של יומניה על דעת העורך (דוד הנגבי), וללא ציון מקורות מתאים. יתרה מכך, החומר המתורגם נערך וצונזר לעיתים עד ללא הכר. קטעים רבים הושמטו, וקטעים אחרים רוככו. בפרט הקפיד העורך לטשטש את ביקורתה החריפה של קלינגר לגבי מחדלי תנועתה והיישוב הארצישראלי בכלל; את עמדותיה הרדיקליות לגבי הציונות; את ניתוחיה המרקסיסטיים למצוקת העם היהודי בשואה; את תיאור מעשי הבגידה והכישלונות במחתרת. למרות כל האמור לעיל, נחשב הספר כמקור חשוב להבנת מהלכי ההתגוננות בגטאות, וחוקרים רבים השתמשו בו במשך השנים כנתינתו.
בשנת 2011 הופיע הספר נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, שחובר על ידי בנה, ההיסטוריון וחוקר השואה פרופ' אביהו רונן, המסתמך על מכלול כתביה המקוריים של קלינגר, ובו לראשונה תמונה מלאה על חייה ועל כתיבתה. הספר זכה בפרס בהט לכתבי יד פורצי גבולות של אוניברסיטת חיפה בשנת 2010. בשנת 2016 יצאו לאור יומניה המקוריים משנת 1943 בעריכה מדעית, תחת השם: אליכם אני כותבת.
כתביה

חיה קלינגר, "החלוץ עם עמו: סיפור חברה שניצלה", דבר הפועלת, יולי 1944, 49-51.
חיה קלינגר, "לנקום ולחיות: פרקים מתוך מיומן בגטו", משמר, 1.9.1944.
חייקה, "הרעיון שהסעיר את רוחנו", משמר, 20.4.1945.
חיה רוזנברג (קלינגר), "חברות בגיטו", הדים, אפריל 1945, 40-42.
חייקה קלינגר, "שני ביקורים: קטעי יומן", משמר, 18.4.1947.
חייקה קלינגר, "השומרים בבנדין על משמר כבוד עמם", ספר השומר הצעיר, כרך א', ישראל רוזנצוויג ולוי דרור (עורכים), מרחביה: ספרית פועלים, 1956, 691–705
חייקה, חוברת זיכרון, קיבוץ העוגן, 1958.
חייקה קלינגר, מיומן בגטו, תרגום מפולנית: צבי ארד, ספרית פועלים וקיבוץ העוגן, 1959.
חייקה קלינגר, אליכם אני כותבת: היומנים המקוריים, בנדין 1943, תרגום מפולנית: צבי ארד ואלכסנדר נצר, עורך: אביהו רונן, יד ושם ומורשת, 2016.
Chajka Klimger, I am writing these words to you : the original diaries, Będzin 194, edited by Avihu Ronen, translated from Polish by Anna Brzostowska and Jerzy Giebułtowski, Yad Vashem Publications and Moreshet Publications, 2017.
לקריאה נוספת

ישראל גוטמן, מרד הנצורים: מרדכי אנילביץ' ומלחמת גטו ורשה, ספרית פועלים, 1963.
רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
זיוה שלו, טוסיה – טוסיה אלטמן מההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" למיפקדת הארגון היהודי הלוחם, מורשת ואוניברסיטת תל אביב, 1992.
נעימה ברזל, עד כלות ומנגד: המפגש בין מנהיגי המרד והחברה הארצישראלית, הספרייה הציונית ליד ההסתדרות הציונית העולמית, 1998.
אביהו רונן, נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, הוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים, 2011.