stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס ויינשטיין (מדען)
קורות חיים

בוריס ויינשטיין נולד בשנת 1921 במוסקבה למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי בית ספר ויינשטיין החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1945. בשנת 1947 הוא סיים לימודי הנדסה במכון לפלדה ומתכות.
לאחר סיום הלימודים ויינשטיין החל לעבור במכון לקריסטלוגרפיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1955 ויינשטיין סיים עבודת תואר שלישי. בשנת 1962 הוא מונה למנהל מכון לקריסטלוגרפיה בו עבד.
בשנת 1976 ויינשטיין התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ויינשטיין התמחה בחקר המבנה הפנימי של גבישים וחלבונים. הוא היה בין הראשונים שניצל למטרה זו התמרת פורייה.
בשנת 1979 ביחד עם עובדי המכון ולדימיר פרידקין וולדימיר אינדבום הוא כתב ספר "קריסטלוגרפיה מודרנית" ב-4 כרכים. הספר תורגם לאנגלית.
משנת 1982 ועד ל-1996 ויינשטיין היה עורך ראשי של כתב עת מדעי "קריסטלוגרפיה".
על פעילותו בתחום המדע לוויינשטיין הוענק עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל ועיטור ההצטיינות למען המולדת. בשנת 1990 הוענק לו פרס אוולד של האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה.
ויינשטיין נפטר בשנת 1996 ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה.
ארמיית הבוג (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 ביולי 1915 – 31 במרץ 1918 (שנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  אלכסנדר פון לינסינגן
ארמיית הבוג הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה

ארמיית הבוג הוקמה ב-8 ביולי 1915 על ידי שינוי שמה של ארמיית הדרום, ולמפקדה מונה גנרל אלכסנדר פון לינסינגן. הארמייה פעלה 
בהמשך כחלק מקבוצת הארמיות פון לינסינגן, והשתתפה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ובכיבוש אוקראינה בידי מעצמות המרכז.
סדר הכוחות > 8 ביולי 1915

בעת הקמתה ב-8 ביולי 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| ארמיית הבוג | קורפוס המילואים ה-40 | דיוויזיית המילואים ה-81 |
| ארמיית הבוג | קורפוס המילואים ה-40 | דיוויזיית המילואים ה-82 |
| ארמיית הבוג | קורפוס המילואים ה-24 | הדיוויזיה הבווארית ה-11 |
| ארמיית הבוג | קורפוס המילואים ה-24 | הדיוויזיה ה-107 |
| ארמיית הבוג | הקורפוס ה-6 | דיוויזיית המילואים ה-25 |
| ארמיית הבוג | הקורפוס ה-6 | דיוויזיית המילואים ה-35 |
| ארמיית הבוג | הקורפוס ה-6 | הדיוויזיה ה-4 |
ראו גם

החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
ארכיון הכנסת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  ארכיון 
 כתובת:  משכן הכנסת, ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  הכנסת
 מנהל:  הינדה נובומינסקי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – פברואר 1949
 תאריך פתיחה רשמי:  פברואר 1949 
 קואורדינטות:  31°46′36″N 35°12′19″E﻿ / ﻿31.776666944444°N 35.205278055556°E﻿ / 31.776666944444; 35.205278055556
 he
 
ארכיון הכנסת הוא ארכיון מנהלי ופרלמנטרי/הסטורי המשרת את הכנסת, מתעד ומשמר את המסמכים בארגון, לטובת חברי הכנסת ועוזריהם, עובדי הכנסת, חוקרים ומשפטנים והציבור הרחב.
היסטוריה

התיעוד הפרלמנטרי התחיל עם הישיבה הראשוה של מועצת העם ב-4 במאי 1948 ומאז מתקיים תיעוד ושימור רציף של המידע בארכיון הכנסת. ארכיון הכנסת משמש הן ארכיון מינהלי והן ארכיון היסטורי. תפקידו העיקרי הוא לתעד ולשמר את כל המסמכים הנוצרים בארגון, להעריכם ולקבוע נהלים לשמירת החומר הדרוש לעבודה הפרלמנטרית השוטפת ולצרכים מחקריים ומשפטיים; הארכיון המינהלי משרת את כל מחלקות הכנסת. בארכיון ההיסטורי נערך תיעוד ושימור של כל המסמכים הפרלמנטריים, לרבות פרסומים, תצלומים ותעודות מיוחדות;
החל מהעשור השני של המאה ה-21, פועלים עובדי הארכיון בתוכנית סדורה להמרת מסמכים היסטוריים לקבצים דיגיטליים ויצירת מפתוח לחיפושים עתידיים. במהלך התוכנית נסרקו כל המסמכים הפרלמנטריים העיקריים: דיוני מליאת הכנסת, דיוני ועדות הכנסת, הצעות חוק וחוקים, פרסומים, תצלומים ועוד.
פעילות הארכיון

הארכיון הוא יחידה בכנסת, חלק מאגף בכיר מידע ובו עובדים כ-12 עובדים קבועים. מנהלת הארכיון היא אינדה נובומינסקי. הצוות המקצועי של ארכיון הכנסת מארגן את המסמכים השוטפים של הכנסת, מעריך אותם וקובע תקופות שמירה וחשיפה, על פי חוק הארכיונים, התשט"ו-1955, ותקנות הארכיונים.
בארכיון נקבעים נהלים לשמירת המידע הארגוני, וניתנת הדרכה ליחידות הכנסת בדבר ניהול הרשומות הפיזיות והאלקטרוניות.
מרבית החומרים נשמרים במצבם המקורי במצעי נייר שונים כמו דפי מכונת כתיבה, כתבי יד וחומרים מודפסים לצד מדיה דיגיטלית ואופטית שנצברה במהלך השנים. החומר המודפס סודר בראשיתו בכרטסות מחולקות לפי נושאים ונשמרה רשימת מצאי מפורטת למיקום המלאי במגנזות.
החומר הפרלמנטרי רובו ככולו אינו מסווג וזמין במערכות ממוחשבות באתר הכנסת כמו צילומי מליאות כולל פרוטוקולים מסונכרנים ומאגר מסמכים רחב היקף מראשית הכנסת ועד הזמן הנוכחי.
אוספי הארכיון

בארכיון הכנסת נשמרים מסמכי מקור ועותקים מכל שנות פעילות הכנסת. בין אלו ניתן למנות את האוספים הבאים:
"דברי הכנסת" - תיעוד הדיונים במליאה
רישומי תיעודי ישיבות מליאות הכנסת החל מהישיבה הראשונה במסגרת מועצת העם ועד למליאות הנוכחיות. בארכיון נשמרות גרסאות סטנוגרמה שהן פרוטוקול הדיון הלא-ערוך שנוצר בשיטות קצרנות ולצידו התיעוד הערוך לאחר הגהה ועריכה לשונית ותוספת תיקונים מצד חברי הכנסת. פרוקוטול המליאה נשמר באופן דיגיטלי החל מהכנסת השלוש עשרה וכקובץ אודיו מהכנסת השמונה עשרה.
פרוקוטולי דיוני ועדות הכנסת - זמין בספריית הכנסת בכרכים לפי סדר כרונולוגי ובאופן דיגיטלי באתר הכנסת. תחילת התיעוד הדיגיטלי בכנסת החמש עשרה.
סדרת החקיקה:
חוקים שהתקבלו כולל כל החומר המקדים הקשור אליהם: הצעות חוק, פרוטוקולים במליאה ובוועדות, חומרי רקע שהוגשו ועוד. בחומר הנזכר מופיעות גם התייחסות וחוות דעת של יועצים משפטיים של הכנסת ומשרדי הממשלה ונתונים שנמסרו לחברי הכנסת בידי מומחים ורשויות שונות.
לצד אלו נשמר תיעוד החוקים שלא התקבלו בהם הצעות חוק שעברו קריאה ראשונה, הצעות חוק פרטיות שלא הגיעו לדיון במליאה והצעות חוק שהוסרו מסדר היום והליך החקיקה שלהן הופסק.
פרסומי הכנסת בהם פרוטוקולים ששוחררו לעיון הציבור, מסקנות ועדות חקירה פרלמנטריות ותקנונים.
תצלומי הכנסת בהם תיעודי ישיבות המליאה והוועדות, סיורי חברי כנסת בישראל ובחו"ל וביקורי אחמ"ים בהם בני מלוכה ונשיאי מדינות כאנואר סאדאת וביאטריקס, מלכת הולנד.
אוסף תעודות בהם חתימות נשיאים, ראשי ממשלה ושרים, הזמנות למשלחות ישראליות מבתי נבחרים זרים וברכות שונות.
אוספים אישיים של חברי הכנסת ועובדיה שביקשו את הפקדתם בארכיון בהם יושב ראש הכנסת הראשון יוסף שפרינצק ומזכיר הכנסת הראשון משה רוזטי.
כמו כן נשמרים בארכיון תיעודים הקשורים לחקיקת משנה, הצעות לסדר-היום, דיונים יזומים, רישומי הצבעות ידניות ואלקטרוניות, הצעות אי-אמון, שאילתות, תיקי מינהל הכנסת וכו'.
נגישות לציבור

ביולי 1996 הורה יושב ראש הכנסת דן תיכון על פתיחת פרוטוקולי הוועדות לצפייה חופשית ומאז מתאפשרות פניות רבות בהם מחברי הכנסת ומחלקותיה, משפטנים, חוקרים והציבור הרחב. בין אלו מטופלות בקשות לאיתור חומר חזותי להפקת פרסום ותערוכה. עובדי הארכיון עזרו וסייעו בהפקת תערוכה על הפסל דני קרוון שיצירותיו מעטרות את משכן הכנסת, תערוכה מיוחדת לכבוד שגרירים ודיפלומטים ותצלומים שנמסרו למוזיאון בית פרומין בו שכנה הכנסת בראשיתה.
הארכיון מפרסם מעת לעת חומרים שיש בהם עניין לציבור.
ראו גם

ספריית הכנסת
מרכז המחקר והמידע של הכנסת
הערות שוליים

↑  אוספי הארכיון באתר "ארכיון הכנסת"
↑  ישי כהן, ‏הכנסת - בתיעוד היסטורי • צפו בתמונות, באתר כיכר השבת, 21 בינואר 2019
↑  ישראל חוגגת 75 באתר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385453105171  VIAF: 15151715673213782854   WorldCat (עם VIAF): 15151715673213782854
אלגרו (עיר)

אלגרו (איטלקית Alghero; קטלאנית L'Alguer - ל'אלגר; סרדו S'Alighera - ס'אליגרה), היא עיר בנפת סאסארי, בצפון-מערבה של סרדיניה באיטליה. העיר מכונה גם "ברצ'לונטה" (Barceloneta), היינו, "ברצלונה הקטנה", על שום המיעוט החי בעיר והדובר אלגרס, ניב מזרחי של קטלאנית, ומסיבה זו נחשבת העיר לחלק מהארצות הקטלאניות. מספר תושביה של העיר עמד בשנת 2009 על 43,831 איש.
העיר מוגדרת כ"אזור לשוני" (Isola linguistica) קטלאני, ו-22.4% מתושביה דוברים אלגרס. גם בחלקו העליון של סמל העיר נראים הדים לקשר שלה עם התרבות הקטלאנית, וזאת בדמות תשעת הפסים האדומים והצהובים המופיעים בסמל ההיסטורי של ממלכת אראגון.
ב"ריביירת האלמוגים" (Riviera del Corallo) הסמוכה לעיר ניתן למצוא אלמוגים אדומים, אשר שימשו באמנות המקומית לאורך מאות שנים ועד ההווה. אלמוג אדום אף נראה במרכזו של סמל העיר, ויש הגורסים כי שמה של אלגרו בא מהמילה הלטינית "אלגריום" (Aleguerium), היינו אצות. לפי דעה אחרת מקור שמה של העיר במילה הערבית "אלג'זירה" (الجزيرة), היינו "האי".
גאוגרפיה ואקלים

העיר יושבת לחופו של מפרץ רדה די אלגרו (rada di Alghero) בים התיכון. היא ממוקמת בצפון-מערבה של סרדיניה, כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לבירת הנפה סאסארי. מצפון לעיר משתרע מישור נורה (Nurra) ומערבית לה שוכן מפרץ פורטו קונטה (Porto Conte) הנתחם על ידי שני חצאי האיים הקרסטים של קאפו קאצ'ה (Capo Caccia) ופונטה ג'יליו (Punta Giglio). המפרץ נמצא בשטח השיפוט העירוני של אלגרו, והוא ידוע במיוחד במערת הנטיפים מערת נפטון (Grotta di Nettuno) שנמצאת בקאפו קאצ'ה. ממזרח ומדרום לעיר משתרעת סדרה של גבעות נמוכות, חלקן ממוצא געשי.
האזור הבנוי של העיר מחולק לשני חלקים עיקריים המשתרעים לאורך החוף. שני החלקים מחוברים זה לזה בפרוזדור בנוי צר ברובע פיווראדה (Pivarada - ראו מפה), הגובל ממערב בים וממזרח בבית הקברות ובמפעל לטיהור שפכים. בחלק הדרומי של העיר נמצאים המרכז ההיסטורי השוכן על חצי אי קטן ואליו צמוד הנמל מצפון, ובחלק הצפוני שוכנים בתי המלון ובתי ההארחה של העיר.
האקלים באלגרו ים תיכוני וטמפרטורות המקסימום הממוצעות נעות בין 14 °C בחודש ינואר ל-29 °C בחודשים יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית עומדת על 592 מ"מ בממוצע, והמשקעים יורדים בעיקר בחורף, החל באוקטובר ועד אפריל. החודש הגשום ביותר הוא נובמבר עם כמות משקעים ממוצעת של 104 מ"מ. רוחות הנושבות בדרך כלל ממערב מביאות אל העיר אוויר ימי וממתנות את הטמפרטורות בה.
היסטוריה

ממצאים מעידים כי התיישבות באתר שבו שוכנת אלגרו התקיימה כבר בתקופת האבן החדשה לפני כ-6,000 שנים. בסביבתה של העיר שוכנים הנקרופוליס של אנגלו רויו ושל סאנטו פדרו, שבהם קברים בצורת היפוגאום המיוחסים לתרבות אוציירי (cultura di Ozieri). מאוחרים לאלה הם הנוראגים של פאלמוורה ושל סנט'אימבניה, שניהם שרידים של התרבות הנוראגית של סרדיניה. אלגרו הייתה בין היישובים הפיניקים המוקדמים בסרדיניה, ועדויות מראות על קיומה של קהילת סוחרים פיניקים יציבה בסנט'אימבניה במאה ה-9 לפנה"ס. עוד נתגלה באזור פסלון ארד של אלילה כנענית מהמאה ה-10 לפנה"ס או ה-11 לפנה"ס. לפי דעה אחרת, הפיניקים הגיעו לאזור במאה ה-8 לפנה"ס, ועיירת עיבוד המתכות הפיניקית-נוראגית במקום סחרה עם האטרוסקים בחצי האי האפניני.
השלטון הרומי שהחל באלגרו במאה ה-2 לפנה"ס הותיר אחריו ממצאים מועטים יחסית אך בעלי חשיבות. בסנט'אימבניה נתגלו שרידיה של וילה רומית שהוקמה במאה ה-1 לפנה"ס ונותרה בשימוש עד המאה ה-5. בווילה שני אגפים - האחד למגורים ובו עיטורים עשירים, והאחר יועד למשק הבית. מצפון לווילה נמצאו שרידיו של בית מרחץ רומי. בשנת 2007 התגלה נקרופוליס רומי סמוך לעיר ובו יותר מ-400 קברים, המתוארכים הן לתקופת הרפובליקה והן לתקופת האימפריה. ממצאים רומיים נוספים כוללים את הגשר ליד פרטיליה (Fertilia), וכן מקדש שהוקדש לפולחן המים ואשר הוקם על שרידיו של מקדש ובאר מהתקופה הנוראגית. עוד נטען שהעופרת ששימשה ליציקת פסל הזאבה הקפיטולינית נחצבה במכרות הסמוכים לעיר. השלטון הרומי בא אל קיצו בעיר במאה ה-5 עם כיבוש סרדיניה בידי הוונדלים, ולאחר מכן כבשו אותה הביזנטים.
ראשיתה של העיר הנוכחית היא בשנת 1102 עת משפחת דוריה (Doria), מהמשפחות השולטות ברפובליקה של ג'נובה, הקימה בעיר מצודה ונמל. המושלים לבית דוריה שלטו בעיר במשך כ-250 שנה, למעט תקופה קצרה בשנת 1284 שבמהלכה נשלטה על ידי פיזה. במאה ה-13 הוקפה אלגרו בחומה. חומה זו לא מנעה את כיבוש העיר ב-31 באוגוסט 1353 בידי ממלכת אראגון בהנהגתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון, לאחר שנחלשה עקב המוות השחור והרעב שהכו בה. חומות העיר חוזקו סמוך לאחר מכן, והעיר יושבה על ידי קטלאנים וביניהם גם יהודים מחצי האי האיברי. גירוש יהודי העיר האמידים ב-1492 הכה מכה קשה בכלכלת העיר, אך היא התאוששה בתחילת המאה ה-16 בסיועו של פרננדו השני, מלך אראגון, שהיה אותה עת מלך ספרד. פרננדו הרס את החומה המקורית של העיר שהייתה במצב מדורדר (כיום נותרו ממנה שרידים בודדים בלבד), והקים תחתיה את החומה הנוכחית. ב-1503 פרסם האפיפיור יוליוס השני בולה שהכריזה על אלגרו כמקום מושבו של בישוף. באותה הזדמנות הוחלט על הקמתה של קתדרלת מריה הקדושה (Cattedrale di Santa Maria), אולם עבודות הבנייה החלו רק ב-1567. בשנת 1652 הכתה מגפת דבר קשה נוספת בעיר, וזו לא מוגרה משך ארבע שנים.
הסכם אוטרכט מ-1713 מסר את השליטה בסרדיניה כולה לידי בית הבסבורג. בכך בא לסופו השלטון הקטלאני באלגרו שנמשך 359 שנים, ואופיה הקטלאני של העיר כבר התקבע בה היטב. ב-1720 שוב החליף האי ידיים ונמסר לשליטת בית סבויה. אלגרו הייתה לחלק מממלכת סרדיניה, שהייתה למעשה איחוד בין סרדיניה לפיימונטה. בשנת 1821 הכה בעיר רעב אשר גרם להתקוממות תושביה, התקוממות שדוכאה אגב שפיכות דמים. חפיר חדש נחפר סביב חומת העיר כדי לשפר את הגנתה. ב-1861 הייתה סרדיניה ואלגרו עימה לחלק מממלכת איטליה.
בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה יובשו חלק מהביצות הסמוכות לעיר ושכונות חדשות קמו תחתן, אך המלריה הודברה באזור רק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצץ המרכז ההיסטורי של העיר וניזוק קשות, אך לאחר המלחמה הלכה אלגרו וביססה את מעמדה כעיר נופש וכמרכז תיירותי.
תחבורה

שדה התעופה אלגרו-פרטיליה (Aeroporto di Alghero-Fertilia) שוכן במישור נורה, ליד פרטיליה, כ-10 ק"מ צפונית לאלגרו. תחילתו של השדה כשדה תעופה צבאי בימי מלחמת העולם השנייה, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 החל מבנה ההנגאר בצידו המזרחי של האתר לשמש תעבורה אווירית אזרחית. בית נתיבות של ממש אשר זכה לשם "ריביירת האלמוגים" (Riviera del Corallo) נחנך בשנת 1968, ומסלול ההמראה היחיד (02–20) הוארך לאורך של 3,000 מטר בשנות ה-70. בשנות ה-80 חוסלה הפעילות הצבאית בשדה, וחברת אליטליה הקימה בו בית הספר לתעופה (Scuola di volo di Alghero). בשנת 2008 הסתיימו העבודות לחידוש בית הנתיבות אשר מסוגל להתמודד עם תנועת נוסעים שנתית של מעל לשני מיליון איש. ב-2009 החלה חברת ריינאייר לעשות שימוש בנמל והיא מפעילה ממנו טיסות לכ-25 יעדים ברחבי אירופה. כיום נחשב שדה התעופה לאחד משני השדות החשובים בסרדיניה (האחר הוא שדה התעופה של קליארי) והוא משרת טיסות פנים למספר יעדים באיטליה וטיסות בינלאומיות, בעיקר של חברת התעופה במחיר נמוך ריאנאייר. בשנת 2011 עשו כמיליון וחצי נוסעים שימוש בנמל, גידול של פי יותר מפי שניים לעומת 664,330 הנוסעים שעברו דרכו בשנת 2000.
קו רכבת ובו מסילה בודדת מחבר את אלגרו לסאסארי. הקו מתחיל בתחנת אלגרו-סנט'אגוסטינו (Alghero-Sant'Agostino) שברובע פייטראיה (Pietraia) בצפון העיר, ומטפס מגובה של תשעה מטרים עד לסאסארי השוכנת ברום של 176 מטר מעל פני הים. קו הרכבת מיושן, אינו מחושמל והמסילה צרה (950 מ"מ). הוא מופעל בידי חברת הרכבות של סרדיניה (Ferrovie della Sardegna) בתדירות של עד 11 רכבות ביום בכל כיוון, העושות את 30 הק"מ בין שתי הערים בכ-35 דקות. בימי ראשון ובחגים הרכבות אינן פועלות, והתנועה בין הערים מוחלפת בשירות אוטובוסים. קו הרכבת שאורכו המקורי היה 35 ק"מ נחנך ב-1 במרץ 1889, והרכבות הונעו בקטרי קיטור עד שהוחלפו בקרונועי דיזל לאחר מלחמת העולם השנייה. באלגרו שתי תחנות רכבת נוספות במרכז העיר - אלגרו-סאן ג'ובאני (Alghero-San Giovanni) ואלגרו-פורטו (Alghero-Porto) - אך אלה יצאו משימוש בשנת 1988 בשל הפרעת תנועת הרכבות לתנועת כלי הרכב בעיר, והקו קוצר בחמישה ק"מ. חברת הרכבות של סרדיניה מפעילה גם את התחבורה העירונית, בעיר שכוללת שבעה קווי אוטובוס ובכלל זה קו לשדה התעופה.
נמל אלגרו משמש כיום ספינות דיג ותיירים, ובעיקרו הוא פועל כמרינה. הנמל מוגן על ידי שני שוברי גלים - האחד מדרום (Molo Sud - הרציף הדרומי) והאחר מצפון (Nuovo Molo di Sottoflutto - הרציף החדש של סוטופלוטו) - ואורך כל אחד מהם הוא 850 מטר.
אתרי העיר > הביצורים

העיר העתיקה של אלגרו, המכונה גם המרכז ההיסטורי, שוכנת על חצי אי קטן המחובר אל היבשה בצידו המזרחי. צורתו של הרובע כשל מלבן שאורכו 500 מטר לערך ורוחבו 300 מטר. במקום זה קמה המצודה הראשונה של העיר בשנת 1102, והרובע בוצר לראשונה על ידי אנשי ג'נובה במאה ה-13. חומות אלה שופצו במחצית השנייה של המאה ה-14 לאחר הכיבוש הקטלאני, אך נהרסו - החומות והמגדלים הנוכחיים הם מתחילת המאה ה-16. כ-70% מהחומות השתמרו היטב בכל צדדי הרובע הפונים אל הים, ורק בצד המזרחי הפונה אל היבשה נותר מהן קטע קצר. מערכי הביצורים קרויים על שמות מגלי עולם - בדרום נמצאת חומת כריסטופר קולומבוס, במערב חומת מרקו פולו ובצפון חומת אנטוניו פיגפטה וחומת פרדיננד מגלן. בצפון גובל הרובע בנמל העיר, ורציפיו בחלק זה נקראים רציף הבריאות (Banchina sanita) ורציף המכס (Banchina dogana).
סביב הרובע ניצבים שבעה מגדלים, ואלה הם (ממזרח בכיוון השעון):
במגדל שער היבשה (Porta Terra) או מגדל השער (Portal) שוכנת כיום חנות מזכרות, וממנה ניתן לעלות לתצפית על העיר. המגדל הקיים נבנה על בסיסו של מגדל קודם שכונה בשם "מגדל היהודים" (Torre degli Ebrei). מגדל היהודים נבנה בשנת 1360 על ידי יהודי העיר במימון יהודי קליארי. בשער המעוצב בסגנון גותי ניצבת מצבה לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה.
מגדל סן ג'ובני (San Giovanni או Sant Joan).
מגדל סוליס (Sulis) או התקווה המלכותית (l'Esperó Rejal).
מגדל סן ג'קומו (San Giacomo או Sant Jaume).
מגדל אבק השריפה (Polveriera או Polvorera).
מגדל סנט'אלמו (Sant'Elmo) או המדונינה (Madonnina).
מגדל גריבאלדי (Garibaldi) או מגדל המדלנה (Maddalena).
מגדל סן ג'קומו
מגדל סוליס בפינה הדרום-מזרחית של העיר העתיקה
חומת פיגפיטה ובה מגדל סנט'אלמו (משמאל) ומגדל אבק השריפה (בתווך)
"מגדל היבשה" ניצב במקום בו עמד "שער היהודים" משנת 1360
אתרי העיר > כנסיות העיר

הקתדרלה - החשובה שבכנסיות העיר היא קתדרלת מריה הקדושה (Cattedrale di Santa Maria Immacolata) הנחשבת, יחד עם הקתדרלה בעיר בוסה, לאחת משתי הכנסיות המרכזיות של הדיוקסיה של אלגרו-בוסה. תחילתה בבולה של האפיפיור יוליוס השני ב-1503 אשר הורתה על איחודן של שלוש דיוקסיות קטנות יותר לדיוקסיה אחת שמרכזה באלגרו. עבודות ההקמה של הקתדרלה השוכנת בצפונה של העיר העתיקה החלו רק ב-1567 במקום בו ניצבה כנסייה קודמת, והיא נבנתה בסגנון גותי-קטלאני. הקתדרלה נפתחה לפולחן ב-1593 אף על פי שהמבנה טרם הושלם, ובמאה ה-17 הושלמה הקמת הכיפה המרכזית המתומנת. המבנה עוטר במאה ה-18, ובמאה ה-19 חודשה חזיתה בסגנון נאו-קלאסי. מגדל הפעמונים המתומן של הקתדרלה ניצב בצידה האחורי, והוא חולש על העיר ונחשב לאחד מסימני ההיכר שלה. הכניסה למבנה היא מכיכר הקתדרלה (piazza del Duomo) הקטנה שמצפון לו והחזית מעוטרת בארבעה עמודים דוריים. חלל המבנה מחולק לשלוש ספינות ובשתי הצדדיות קבועות שש קפלות, שלוש בכל צד. שתי הקפלות הקדמיות גדולות מארבע האחרות ומעליהן כיפות, וגם באפסיס הוקמו חמש קפלות. כנסיית המדונה מרוזאריו (Madonna del Rosario) צמודה לקתדרלה ממזרח, וכיום שוב אינה משמש לפולחן, והיא מאחסנת מאז שנת 2000 את מוזיאון יצירות האומנות של הקתדרלה ושל כנסיות העיר האחרות (Il Museo d'Arte Sacra).
כנסיית סן פרנסיסקו (Chiesa di San Francesco) - כנסיית פרנציסקו הקדוש שוכנת במרכזה של העיר העתיקה וממזרח צמוד אליה המנזר הפרנציסקני. הכנסייה הוקמה במאה ה-14, ובמאה ה-15 עוצבה מחדש בסגנון גותי-קטלאני. ב-17 בפברואר 1593 התמוטט חלקה המרכזי של הכנסייה ועבודות השיקום הושלמו ב-1598. המבנה הוקם מאבן חול ומגדל הפעמונים הרבוע שלו דומה לזה של הקתדרלה, אך הוא קטן ממנו. החזית צנועה ומעל לדלת היחידה ארכיטרב שבו קבוע סמל המסדר הפרנציסקני ורוזטה קטנה. הספינה המקורית הבודדת הוחלפה לאחר השיפוץ בשלוש, ולאלה נוספו חמש קפלות בכל צד. הספינה המרכזית מחולקת לחמישה חללים שביניהם מפרידים עמודים בצורת צלב הנושאים קשתות. הספינה הימנית מובילה אל חדר המלבושים והלאה אל הקלויסטר של המנזר, שבו שתי קומות מעוטרות במפתחים בצורת קשת המקיפים את החצר מכל צדדיה.
כנסיית מיכאל הקדוש (Chiesa di San Michele) - הכנסייה בסגנון הבארוק ניצבת בדרומה של העיר העתיקה ומוקדשת למיכאל הקדוש, הקדוש המגן של אלגרו. הכנסייה שנזכרה כבר ב-1364 שימשה כקתדרלה הזמנית של אלגרו מעת שהייתה לדיוקסיה ב-1503 ועד שנחנכה קתדרלת מריה הקדושה בעיר. עם זאת, מבנה הכנסייה הנוכחי הוקם בין השנים 1612–1675. פנים המבנה עשוי מספינה אחת שבכל אחד מצדדיה שלוש קפלות. הספינה מחולקת לשלושה חלקים על ידי קשתות רוחביות הנחות על עמודים קורינתיים, והתקרה מעוצבת בצורת קמרון חבית. דמותו של מיכאל הקדוש נראית בציור גדול במזבח המרכזי ובפסל של הקדוש בו הוא נראה כשהוא מביס את השטן, והאחרון מונח לרגליו כשהוא כבול. הכנסייה ידועה בכיפה המתומנת שלה המצופה בצידה החיצוני באריחי מיוליקה.
הכיפה הצבעונית של כנסיית מיכאל הקדוש
המזבח בקתדרלה
חזית כנסיית סן פרנסיסקו
הקלויסטר בכנסיית סן פרנצ'סקו
אתרי העיר > האתרים הפרהיסטוריים ליד אלגרו

הנקרופוליס של אנגלו רויו (necropoli di Anghelu Ruju) הוא נקרופוליס המיוחס לתרבות אוציירי שפרחה בסרדיניה החל באלף ה-4 לפנה"ס. בנקרופוליס 38 קברים המתוארכים לתקופה שבין 3500 ל-1800 לפנה"ס, והחצובים בשכבת אבן הגיר. הגישה לאולמות הקבורה היא באמצעות פיר ובו מדרגות, ובמקום נמצאו אביזרים שונים כמו כלי נשק, כדים ופסלונים.
הנקרופוליס של סנטו פדרו (necropoli di Santu Pedru) מתוארך גם הוא לתקופה שבין 3500 ל-1800 לפנה"ס. בהיפוגאום זה 12 קברים, שאליהם מוליך פרוזדור ארוך המסתיים באולם המרכזי. צורתו של האולם המרכזי היא כשל מלבן, תקרתו נתמכת בשני עמודים וסביבו חמישה חדרי קבורה משניים. העיטורים באתר עוסקים ביחס שבין קבר ובית וחיים ומוות, ובמקום נמצאו כדים שלהם ארבע רגליים, ואשר נמצאו בכל רחבי האי.
הכפר הנוראגי של פאלמוורה (Nuraghe di Palmavera, ראו תמונה לעיל) מתוארך לתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-8 לפנה"ס. בחלקו המרכזי של האתר שני מגדלים, ומחוץ לחומה המקיפה אותם שוכן יתר הכפר שבו היו לפחות 150 בקתות. המגדל המרכזי נבנה בשלב ההקמה של הכפר, ובחומה שלה חמש צלעות נקבעו ארבעה מגדלים נוספים. הבקתה הגדולה בכפר יועדה למפגשי התושבים, ובה ניצב דגם של מגדל אבן קדושה (Baetylus) שייצג את הנוראגה ואת חשיבותו הדתית והחברתית.
מרכזו של הנוראגה של סנט'אימבניה (Nuraghe di Sant'Imbenia), המתוארך לתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-5 לפנה"ס, בנוי בצורת ריבוע ובליבו ניצב המגדל הראשי. שני המגדלים המשניים, מהם נותר רק הבסיס, ניצבו סמוך לכניסה לאתר בפינתו הדרום-מזרחית. הכפר הוקם בין המאה ה-15 למאה ה-13 לפנה"ס, אך השרידים שנותרו בו כיום הם מהמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס. תושבי הכפר עסקו באמנויות שונות, ועמדו בקשרי מסחר עם הפיניקים, ועדות לכך מצויה בקרמיקה יוונית ופניקית שנתגלתה במקום.
יהדות אלגרו

יהדות אלגרו זכתה לפריחה מיוחדת במחצית השנייה של המאה ה-14. בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1381, והורחב בשנת 1438. בית קברות היה קיים כבר בשנת 1383, והוא הוגדל בשנת 1435. בשנת 1390 הגיע לעיר הרופא וחכם הקבלה יהודה בן דוד ממרסיי. הוא נבחר לרבם של יהודי קליארי, ושימש בתפקיד לפחות עד 1408, וכן מונה כשופט לכל יהודי סרדיניה.
במהלך המאה ה-15 עלתה חשיבותם של יהודי העיר, והקהילה אספה 1,600 דוּקָטים לצורך פיתוח המכרות באי. שני יהודים אחרים מימנו את חיזוק חומות העיר בשנת 1423. ב-1467 מונה משה די קרקאסוני על ידי המשנה למלך לממונה הראשי על "בית המשפטים" של העיר. יחד עם אחיו, נינו קרקאסוני, עסק במתן הלוואות ששימשו לבניית אוניות מלחמה ואספקה לצבא. שמואל קרקאסוני ויעקב הכהן היו ראשי הקהילה, ובנו את בית הכנסת הגדול בשנת 1454. לפי סברה אחת בני משפחת קרקאסוני, אשר לא רצו לאבד את ממונם, המירו את דתם עת גורשו יהודי סרדיניה ב-1492.
אחת הסימטאות היוצאות מרחוב ארזמוס, מול הקתדרלה, מכונה בשם "קררו דלס הבראוס ("Carrero' dels Hebreus"), היינו, רחוב היהודים. היום אין בעיר קהילה יהודית.
ערים תאומות

ספרד בלגר, ספרד
ספרד ברצלונה, ספרד
ספרד טרגונה, ספרד
ספרד פלמה דה מיורקה, ספרד
אנדורה אנקמפ, אנדורה
ראו גם

מפרץ פורטו קונטה
הארצות הקטלאניות
לקריאה נוספת

יהודה דוד אייזענשטיין, אוצר ישראל - אנציקלופדיא לכל מקצועות תורת ישראל, ספרותו ודברי ימיו חלק רביעי, הוצאת ספרים "שילה" - ירושלים. ערך "סרדיניא"
בצלאל רות, תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962
לוצ'אנו טאס, יהודי איטליה, ספריית מעריב, תל אביב, 1978
Annie Sacerdoti, Guida All'Italia Ebraica, Marietti, Casale Monferrato, 1986
הערות שוליים

1 2  Prima della Storia, Alghero turismo (הקישור אינו פעיל)
↑  Miles, Richard (2010). Carthage Must Be Destroyed: The Rise and Fall of an Ancient Civilization. United States: Penguin Books. pp. 42–43. ISBN 978-0-14-312129-9.
↑  אתר השמורה הימית קאפו קאצ'ה-איזולה פיאנה
↑  מקור Istituto Nazionale di Statistica
↑  Enquesta d'usos lingüístics a l'Alguer
↑  Legge Regionale 15 ottobre 1997, n. 26
↑  Curs d'Alfabetització de Català de l'Alguer
↑  Alghero Airport - History
↑  SOGEAAL Traffic data
↑  מכונה גם: Porta Reyal
↑  מקור: אוצר ישראל עמוד 287
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564541805171  BNE: XX456362  LCCN: n81062622  MusicBrainz: 0f069208-1c7c-4356-9d27-452ffcefe9bb  NKC: xx0036526  SUDOC: 027935124  VIAF: 130814643   WorldCat (עם VIAF): 130814643 
קאפו קאצ'ה (בקדמת התמונה) ופונטה ג'יליו (בחלקה העליון) משני צדדיו של מפרץ פורטו קונטה. אלגרו שוכנת על החוף שבאופק (מימין למעלה)
"נגן האורגן" - מתאר פראידוליה במערת הנטיפים מערת נפטון באלגרו
הנוראגה של פאלמוורה
הגשר הרומי ליד פרטיליה
בניין העירייה ועליו דגלי האיחוד האירופי, איטליה וקטלוניה
שילוט דו-לשוני באלגרו
אנדרטת "אחדות הלשון" בדרך ויטוריו אמנואלה
קתדרלת מריה הקדושה באלגרו
שדה התעופה של אלגרו
רכבת בתחנת אלגרו
המרינה בנמל אלגרו
הטיילת על חומת מרקו פולו לאורך חופה המערבי של העיר העתיקה
הקתדרלה, מגדל הפעמונים וכיפותיה: מימין הכיפה הצבעונית (תחת פיגומים), בתווך הכיפה הראשית ומשמאל שתי הכיפות שמעל לקפלות הקדמיות
"רחוב היהודים"
ויה קארלו אלברטו או קרר דה לס אסקולס בעיר העתיקה
פיאצה צ'יוויקה או פלאסה דה פו וול
פיאצה ונציה-ג'וליה בשכונת פרטיליה בצפון העיר
ארמיית הדגל האדום הראשונה

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  יולי 1938 – 1959 (כ־20 שנה)
 מקים היחידה:  משרד ההגנה של ברית המועצות
 מלחמות:  מבצע סערת אוגוסט
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  קוזמה פודלאס 
 מפקדים
 
ארמיית הדגל האדום הראשונה (ברוסית: Краснознамённая армия ‏я‏-1 ) הייתה ארמייה של הצבא האדום שהוצבה במזרח הרחוק הרוסי במלחמת העולם השנייה.