stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב ישראל דה האן
חייו בהולנד > יצירתו הספרותית

בנוסף לכמה עבודות פחות חשובות (אוסף הסיפורים "Kanalje", או "תעלה קטנה", הרומן "Ondergangen", או "שקיעות" וטקסטים שהתפרסמו בכתבי-עת שונים), כתב דה האן שני רומנים גדולים שהכו גלים בזמנם ושערכם הספרותי אינו מוטל בספק.
ב-1904 יצא הרומן "צינורות" (בהולנדית: Pijpelijntjes; משחק מילים על שם הרובע פּייפּ באמסטרדם, שבו מתרחשת העלילה) וחולל שערורייה. הספר הוקדש ל"אָלֶטְרִינוֹ הטוב" (ארנולד אלטרינו) שהיה רופא וידידו של דה האן, אך גם הוא נרעש למקרא הספר והנושא שבו עסק. פ' ל' טאק, עורכו הראשי של העיתון Het Volk ("העם"), שלח לדה האן מכתב פיטורין, ולמחרת היום שלח לו מכתב נוסף, ובו כתב לו כי הוא עדיין מוזמן "לשוחח עם מישהו קצת יותר מבוגר" – כלומר עם טאק עצמו. הסופר והפסיכיאטר פרדריק ואן אדן, שהיה גם הוא ידידו של דה האן, הוקיע את הספר. חבר אחר של דה האן, הסופר לודווייק ואן דייסל, הגיב תחילה בהזדהות, אך מאוחר יותר הלך והרחיק עצמו מעליו. לבסוף, דה האן פוטר אחר כבוד מעבודתו כמורה, ונזרק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
גם אלטרינו וגם דה האן עצמו התאמצו ביותר למצוא את כל העותקים שהופצו לחנויות ולקנות אותם בחזרה. כבר באותה שנה הופיעה מהדורה שנייה מתוקנת, שנעדרה ממנה ההקדשה ונמחקו ממנה רמיזות לדמותו של אלטרינו. דה האן תכנן לכתוב חלק שני ל"צינורות", אך התוכנית מעולם לא יצאה לפועל. קטעים ספורים התפרסמו בכתבי עת, אך מלבדם הספר אבד למשך עשרות שנים. בינתיים, הוא פרסם את "מכתב פתוח ל-פ' ל' טאק", ובו בא חשבון עם העורך שלו לשעבר.
ב-1908 הופיע רומן שני בשם "פתולוגיות: הידרדרותו של יוהאן ואן פֵרֶה דה וית" (Pathologieën: De ondergang van Johan van Vere de With), שעסק גם הוא בהומוסקסואליות. ספר זה חולל פחות שערוריות מקודמו; אומנם בכמה מקומות בספר ניכרת נימה של סאדיזם, אבל הפעם מתייחס המספר לנושא ספרו בביקורתיות רבה יותר, כפי שמרמזת גם הכותרת.
לקראת סוף חייו של דה האן נשכחו הרומנים שלו, והוא הקדיש את רוב האנרגיה היצירתית שלו לכתיבת שירה. עוד ב-1900 פרסם שירים שכתב בנעוריו, אבל כעת התחילו להופיע כרכי שירה בשלים וחדשים, שברבים מהם הוא שב לנושאים הומוארוטיים. בה במידה העסיקה אותו גם היהדות והחיבוטים הקשורים בה, וכמה משיריו הארוכים (במיוחד Het Joodsche lied, "השיר היהודי", פואמה בשני חלקים) מתעמקים בנושא.
קובץ שיריו המפורסם ביותר הוא "מרובעים" (Kwatrijnen), מאות שירים קצרצרים בני ארבע שורות (בהשראת ה"רֻבַּאעִיַּ֫את" של עומר ח'יאם), המספרים בהדרגה את סיפור בואו של דה האן לארץ ישראל וחוויותיו בה. שירים אלה, שראו אור אחרי מותו של דה האן, רוויים נימה אישית ואינטימית ובעלי קצב ייחודי משלהם, ומציגים דמות של מספר רגיש, רגשן, עקשן וחד-עין. בזכות שירים אלה הוא נודע בשנים שלאחר מותו, עד שהרומנים המוקדמים שלו נתגלו מחדש. קובץ המכיל את כל שיריו יצא לאור לראשונה ב-1952.
ארכיונו שמור בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם.
פעילותו הפוליטית וחייו בישראל

בשנת 1912 נסע דה האן לאימפריה הרוסית כדי לחקור את תנאי המאסר בבתי הסוהר שם. עם שובו פרסם את הספר "בתי סוהר רוסיים", על התנאים התת-אנושיים שמצא במוסדות אלו. לאחר שובו מרוסיה, חל בו מפנה אידאולוגי. הוא חזר בתשובה, שב להיות יהודי דתי והצטרף לציונות הדתית. ב-1916 הגיש את הדוקטורט שלו במשפטים, שעסק בהיבטים בלשניים וסמנטיים של החוק והמשפט, באוניברסיטת אמסטרדם. אחרי מלחמת העולם הראשונה החליט לעלות לארץ ישראל.
דה האן הגיע לארץ בשנת 1919 ורצה להשתלב בתנועה הציונית. עד מהרה התברר לו כי איש אינו מעוניין בשירותיו – לא במוסדות היישוב וגם לא באוניברסיטה העברית, שהייתה אז בשלבי הקמה. הוא ביקש לשמש כקונסול הולנד בירושלים ונדחה על ידי שלטונות הולנד. ב-1921 עמד בראש התלמוד תורה הספרדי "דורש ציון". מאוכזב ומתוסכל, חל שוב מהפך בחייו והוא הצטרף לחוגים הקנאיים של העדה החרדית, מתנגדי החילוניות והציונות. הוא הפך למקורבו של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית.
באותה עת התפרנס דה האן מעבודתו כמרצה למשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים, מפרסום שירתו ומכתיבה בעיתון ההולנדי הנפוץ "Algemeen Handelsblad". כתבותיו עסקו בתיאור החיים בארץ ישראל והיו פופולריות בהולנד. בשנותיו בירושלים המשיך ביחסיו עם גברים, שאותם מצא בקרב נערים מערביי ירושלים, אם כי הסתיר את הדבר מחבריו החרדים. עולמו זה התבטא בספר שיריו בסגנון המרובעים, שבשל כך נקרא "המרובעים". הספר יצא לאור בהולנד מעט לפני מותו, בשנת 1924.
הרצח

במאי 1923 קיבל דה האן מכתב איום ובו דרישה שיעזוב את ארץ ישראל עד 24 במאי או שיירצח, הוא התעלם מהאיום וב25 במאי פרסם את הטקסט הבא:
כמה תמים הוא יום העשרים וחמישה בחודש כשלא נרצחת בעשרים וארבע בו. לא בזכות המכתב. כי כך היה כתוב בו: 'דה האן! בזאת אני מודיע לך כי אם לא תעזוב את ארצנו לפני 24 בחודש זה, תיירה ככלב שוטה...גם אם יקיפו אותך שוטרים ובלשים, נשיג אותך כדי למלא את המצווה הקדושה 'ובערת הרע מקרבך'..' ומכתב נבון ונדיב זה כתוב כמובן עברית, לשון תחייתנו הלאומית, ובסגנון שאיני יכול לתאר את יופיו בהולנדית, שפה שאינה מתחייה
. ב-1 ביולי 1924 הוא אמור היה לצאת ללונדון עם משלחת מטעם העדה החרדית, במטרה לפעול נגד אישור החוק למתן מעמד לקהילות היהודיות בארץ ישראל, שלדעת העדה החרדית היה בו כדי לתת יתרון ליישוב הציוני. השמועה אמרה שבכוונתו לפעול בלונדון גם לביטול הצהרת בלפור (דה האן עצמו הכחיש טענות על פעילות בכיוון הזה, שעלו בעקבות פגישה קודמת).
ב-30 ביוני 1924 יצא דה האן לרחוב יפו בירושלים לאחר תפילת ערביתבבית הכנסת שבחצר בית החולים שערי צדק. הוא נורה שלוש פעמים באקדח. הרוצח נמלט. משטרת המנדט לא הצליחה לגלות את זהות הרוצח, סייעניו או שולחיו, ותיק החקירה נסגר.
היסטוריונים שחקרו את אירוע ההתנקשות סבורים שאברהם תהומי (זילברג), איש "ההגנה" ולימים ממקימי האצ"ל, יזם את הפעולה. גם בערוב ימיו, עשרות שנים אחרי הרצח, סירב תהומי להודות בפה מלא שביצע את מעשה הרצח. בריאיון לשלמה נקדימון ב-1983 הודה באחריות מסוימת למעשה ובכך שבוצע בידי "ההגנה".
תהומי פנה לממונה עליו, זכריה אוריאלי, והלה אישר לו את הפעולה לאחר התייעצות עם בכירים ממנו. במהלך השנים הועלו השערות באשר לזהות אותם בכירים. הוזכרו בעיקר שמותיהם של יוסף הכט, שעמד בראש "ההגנה", ושל יצחק בן-צבי. בספר תולדות ההגנה מופיעה עדותו של הכט שהוא יזם את הפעולה, ורק לאחר שבוצעה הודיע לבן צבי. בשנת תשט"ז פורסם בשבועון העולם הזה שרחל ינאית בן-צבי הייתה שותפה לתכנון. תהומי הכחיש זאת במכתב לעיתון, וכן לימים לחוקר עודד ארצי.
תהומי הכחיש את דעתו של עודד ארצי, שלפיה ביצע את הרצח בשמו של תא מחתרתי בשם "המפעל". תא זה, שהורתו ב"חבורת אודסה", התגבש בשנים 1923–1924 והיה בעל מאפיינים המזכירים את מחתרת "הקיבוץ". התא מנה 13 חברים מקרב קבוצת השרון, אנשי העלייה השלישית שזוהו עם מפלגת הפועל הצעיר, ומפקד התא היה אליהו בן חורין (בינדר). לדעת ארצי, בן חורין הוא שנתן את הפקודה, וצוות הביצוע כלל את תהומי ואת זאב משי.
בשנת 2019 נחשף מכתב של תהומי משנת 1979, שבו אישר כי בן צבי השתתף בהחלטה על הרצח. הביצוע הוטל על תהומי ועל אברהם גיורא קריצ'בסקי.
זכרו והשפעתו > בתנועה הציונית

רצח דה האן נחשב לרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה, וזעזע את היישוב. בעיתונות פורסמו מאמרי הסתייגות חריפים, אך גם מאמרים שלא שכחו את אופיו ועברו. מייד אחרי מותו, התפרסמה כתבה בעיתון הארץ:
מת מיתה משונה אדם מוזר ותמוה, שעורר את הציבור והכאיב לו במשך חודשים ושנים רצופות, אדם חוטא ואומלל, שכולו היה חידה סתומה, אדם בעל כישרונות מזהירים ורוח אפילה, איש המלחמה והמחתרת, עשוי לבלי חת ומלא נכלי מזימות של חולשה אוכלת במחשך, מקנא לאמונות ולדעות הקדושות בעיני רבים, ומחלל את הקודש על ידי תכסיסים פסולים... ד"ר דה-האן הרבה להרע לחיינו הציבוריים, ופגיעתו היתה בהם רעה ומלאה חתחתים ותקלות, הוא הכניס לחיינו הציבוריים את יסוד ההרס והשטנה והשנאה שאינה יודעת גבול, את המלחמה הקיצונית שאינה בודקת באמצעים ואין עמה אחריות, מתוך עקשנות נלחם מיום ליום ברוב היישוב העברי בארץ ישראל
אף היו מאמרים שניסו להעביר את האחריות לצד הנפגע:
בירושלים נרצח דה-האן... מלחמה היתה לו בארץ ובבוניה, מלחמה למוות ולחיים, מלחמה עד חורמה! ומה הפלא אם שטנה מסוכנת זו ואם בגידה לאומית זאת עוררה כנגדו את הלבבות, וכל החי והבריא בישראל רחש לו שאט נפש ושנאת בוז. ומה הפלא, אם המעשים המסוכנים הללו עודדו את מישהו מהמקריבים שעה שעה, ימים ושנים את נפשם על מזבח התחיה לנקום את נקמת עמו וארצו...
בשבועון מטעם ההסתדרות הציונית הוצדק הרצח על סמך היתר הלכתי לפגוע במלשינים. מנגד שיבח ראש עיריית ירושלים מוסא כאזם אל-חוסייני את דה האן "המנוח היה מפורסם בחכמתו..במבטו החד.. ובתוכניתו שהייתה צריכה להביא לידי הסכמה עם מנהיגי התנועה הערבית, בהיותה מבוססת על יסודות מוצקים, הייתה הסכמה זו מבטיחה גם ליהודים החרדים את אותן הזכויות שהציונים והועדים שלהם מקפחים אותן"
הפובליציסט אורי קיסרי כתב ב"דבר", כשנה וחצי לאחר הרצח:
אני לא ראיתי בו מלשין שפל וקטן-נפש, אך אדם עמוק, משורר וחקרן שהרע והטוב משמשים בו בערבוביה, ושלבסוף בעקב חיים שבורים ורצוצים, בעקב ענויי נשמה נרדפת, גבר בו הרע על הטוב. … דה-האן הלשין לשם שמים, כך לפחות האמין הוא. דעתו לא הייתה צלולה ביותר ואין להטיל עליו אחריות רבה על מעשיו
בלט בחריפותו הפובליציסט איש תנועת העבודה משה בילינסון, שכתב: ”דגל התנועה אל יהיה נכתם, לא בדם נקיים, ולא בדם חייבים, אחרת - תהא תנועתנו בכל רע, כי הדם מושך אחריו דמים. הדם תמיד מתנקם ואם פוסעים פעם בדרך זו, שוב אין יודעים אנה אפשר להגיע”.
עם זאת, כתב חוקר מדע המדינה שלמה אבינרי:
באור זה רואה אני גם את ההשתקה סביב רצח דה-האן, שהיה כנראה הרצח הפוליטי הראשון בארץ. דה-האן היה, בלי ספק, אדם שחיבל במפעל הציוני, אבל רק הלך רוח מיוחד יכול להגיע מכאן עד להחלטה לרצוח אותו ועד לנכונות רוב ההנהגה היישובית - פרט לכמה יוצאים מהכלל כמו בילינסון וגליקסון - לקבל ולהפיץ את הבדיה שערבים רצחו אותו, ואף להדגיש את החשדות בקשר לסטיותיו המיניות, כמניע אפשרי המטשטש את זהותם האמיתית של הרוצחים
זכרו והשפעתו > בעדה החרדית

דה האן נקבר בהר הזיתים ובהלוויה השתתפו אלפים. בחלק מן החוגים החרדים הפך דה האן לקדוש מעונה. באגודת ישראל העולמית, שמלכתחילה לא שבעה נחת מפעילותו של דה האן, שהייתה קיצונית מדי לטעמה, נשמעו קולות הסתייגות ממנו עם פרסום ספריו ההומוסקסואליים לאחר מותו, והתנועה נמנעה מהנצחת שמו.
הרב זוננפלד והרב דיסקין, מחשובי הרבנים של ירושלים, ניסחו את הכתוב על מצבתו. בין היתר כתבו שם: ”... אשר זנח אחריו כל חמודות תבל וישלך נפשו מנגד וילחם כארי כגבור בלי חת ויגן בכל לבו ונפשו לחזוק ובסוס עדת החרדים פעה"ק תו"ב וכנפול לפני בני עוולה נפל חלל בדמי ימיו ובמבחר שנותיו”. הרב יוסף חיים זוננפלד אף הכריז: ”מובטחני כי מי שמדבר בגנותו של דיהאן אפילו בדבר קט, אין לו חלק לעולם הבא”. מסורת זו נמשכת עד היום.
באמצע שנות השמונים ניסתה העדה החרדית לשנות את שמה של גינת זופניק שבירושלים ל"גן יעקב ישראל דה האן". מדי שנה, לקראת תאריך כ"ט סיוון, שהוא יום השנה להירצחו, מפרסמים נטורי קרתא מודעות רחוב בגנות הרצח.
זכרו והשפעתו > בתרבות הכללית

הסופר ארנולד צווייג כתב ב-1932 רומן המבוסס על פרשת חייו של דה האן בשם "דה פרינט שב הביתה" (תורגם לעברית בשם "דה וריאנט שב הביתה"). בספר "נוצות" מאת חיים באר יש דמות המבוססת על דמותו של דה האן.
בשנות השבעים, עם התחזקותה של התנועה לזכויות ההומוסקסואלים בהולנד, נתגלו שני הרומנים הגדולים שלו ויצאו לאור במהדורות חדשות. "צינורות" עובד גם למחזה בשנות השמונים של המאה ה-20. אף על פי שהיה משורר מוערך, לא נקרא רחוב על שמו של דה האן עד 1993, בשל המחלוקת שנקשרה בשמו. בשנה זו, נקרא רחוב על שמו ברובע פּייפּ (Pijp) באמסטרדם, הרובע שבו מתרחשת עלילת "צינורות". ברחוב זה גם לוח זיכרון לזכרו של דה האן, ועליו חקוק שירו "אי-שקט" (ONRUST).
במאה ה-21 מועלה זכרו של דה האן על ידי קהילת הלהט"ב כמשורר ואיש רוח שנרצח, אומנם על רקע פוליטי, אך בטענה שדמו הותר ביתר קלות בשל נטייתו המינית. שורה משירו של דה האן, "שיר לדייג צעיר" – "כזו כמיהה ללא גבול לידידות", חקוקה על אחת משלוש צלעות ה"הומומונומנט" באמסטרדם – אנדרטה המציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם.
רשימת ספריו > שירה

1910 – שירים
1914 – שירים ליברטיניים
1915 – "השיר היהודי", כרך ראשון
1917 – שירים
1919 – "קרתגו חדשה"
1921 – "השיר היהודי", כרך שני
1922 – ירושלים
1924 – מרובעים
1952 – כל השירים בהוצאה מדעית
1982 – אנתולוגיה משיריו
רשימת ספריו > פרוזה

1904 – צינורות (הודפס בפעם האחרונה ב-2006)
1904 – "תעלה קטנה" (יצא לאור מחדש ב-1977)
1907 – שקיעות (יצא מחדש ב-1984)
1907 – 1910 – "משפטי חיווי": מכתמים שהופיעו בעיתון "דה אמסטרדמר" ובירחון הפלמי "התעוררות", וקובצו לראשונה לספר ב-1954
1908 – פתולוגיות (הודפס בפעם האחרונה ב-2003)
1983 – "סיפורים עצבניים" (Nerveuze vertellingen), הופיעו לראשונה בעיתונים וכתבי עת שונים בתחילת המאה העשרים
רשימת ספריו > תיעודי

1913 – "בבתי סוהר רוסיים"
1916 – עבודת דוקטורט במשפטים
בעת שהותו בארץ-ישראל פרסם דה האן מאות טורים ורשמי-מסע בעיתון "אלחמן האנדלסבלאד", שבהם שָׁטַח את חוויותיו, רשמיו, דעותיו על העדות השונות בארץ (כולל ביקורת על התנועה הציונית); כמו כן מוזכרים בכתביו אישים ידועים מהתקופה: טרומפלדור, ז'בוטינסקי, ביאליק (שאותו העריץ, ואף הקדיש לו שיר) ואחרים. רשימות אלו טרם ראו אור בכרך אחד, אך כמה כרכים קטנים שלהן ראו אור:
1925 – "פלסטינה", עם הקדמה מאת קרי ואן ברוכן
1941 – "מכתבים מירושלים", אנתולוגיה בעריכת דוד קוקר
1981 – "יעקב ישראל דה האן – כתבנו בפלסטינה", אוסף מאמרים מהשנים 1919–1924 בעריכת לודי חיבלס
לקריאה נוספת

ספר ההגנה, כרך ב', חלק ראשון, הוצאת מערכות, 1959.
דוד תדהר, בשירות המולדת, הוצאת ידידים, 1960.
ש. א. שטוקהמר, "האמת על פרשת דיהאן", מודיעין, 46, 1971.
שלמה זלמן זוננפלד, האיש על החומה, ירושלים, תשס"ו, עמ' 281–301, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
מנחם פרידמן, חברה ודת באורתודקסיה הלא ציונית בארץ ישראל תרע"ח-תרצ"ו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, ה'תשל"ח.
רות וולף, "נוכחות מוחלטת: דמותו של יעקב ישראל דה-האן ביצירה הסיפורית של קרי ואן ברוכן", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"א.
עודד ארצי, "המפעל" - תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, קתדרה, 22, 1982.
שי בר יעקב, "פרשת יעקב די האן", עיתון 77, 61, 1985.
שמעון רובינשטיין, "פרשת דה-האן - רצח פוליטי או הוצאה להורג של מוסדות "המדינה שבדרך", כיוונים, 27, 1985.
שלמה נקדימון ושאול מייזליש, דה האן - הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, הוצאת מודן, 1985.
צבי ויהודה משי־זהב, הקדוש רבי יעקב ישראל דה־האן הי"ד – הרצח הציוני הראשון בא"י, הוצאת "מכון היהדות החרדית", ירושלים ה'תשמ"ו, באתר אוצר החכמה
ד. הלוי, רצח בירושלים, הוצאת תפוצה.
יוחנן אלדד, "דה-האן: מהשירים הליברטיניים לשירה יהודית", מחקרים על תולדות יהדות הולנד, ה'תשמ"ח-1988.
מ. מ. גרליץ, מרא דארעא ישראל, כרך ב', הוצאת ירושלים, ה'תשס"ג.
מבחר מתוך "המרובעים" של דה-האן, "עשרה מרובעים על אהבת ציון ועל אהבת נערים", התפרסם בגיליון 4 (ספטמבר 2006) של כתב העת הו! בעריכת דורי מנור (מהולנדית: רונן סוניס ואירית באומן).
סונטה פרי עטו של דה-האן (מהולנדית: אביעד שטיר) התפרסמה בקובץ פני שבת, בעריכת יהושבע סמט-שינברג ואליעז כהן, הוצאת משיב הרוח, ה'תשפ"א. עמ' 259.
קרי ון ברוכן, הבית הקטן שליד התעלה (תרגמה מהולנדית לעברית: שפרה פינקהוף), תל אביב: עם עובד, ה'תשל"א-1971.
אשר אילני, התנקשויות פוליטיות בארץ ישראל, הוצאת כרמל, 2004.
הערות שוליים

↑  אריה דיין, כך חיסלה ההגנה את דה-האן, כל העיר, 26 במרץ 1982
↑  דה האן : הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל, עורכים שלמה נקדימון, שאול מייזליש, תל אביב 1985, 103-102.
↑  משי זהב, עמ' 296
↑  משי זהב, עמ' 66
↑  משי זהב, עמ' 148
↑  משי זהב, עמ' 64–66, 315–316
↑  משי זהב, פרק י"ג
↑  משי זהב, עמ' 63,‏ 157,‏ 230
↑  משי זהב, עמ' 151–152
1 2  משי זהב, עמ' 157
↑  התזכיר מופיע בספר "שרשרת הדורות בתקופות הסוערות" ח"ב עמ' 203, ותצלום התזכיר המקורי (בעברית ובערבית) מופיע שם בעמוד 214
↑   יעקב ישראל דה האן, בזאת אני מודיע לך, כי אם לא תעזוב את ארצנו תיירה ככלב שוטה, באתר הארץ, 24 ביוני 2024
↑  ד"ר די האן, הכחשה, דואר היום, 16 בפברואר 1922
↑  מתוך כתבה שכתב הרב משה בלוי בגיליון חד פעמי שיצא לכובד י"ג לרצח בשם "זיכרון יעקב"
↑  שמעון טיקוצקי, עד האקדח יור בליבי: 90 שנה לרצח יעקב ישראל דה האן, באתר בחדרי חרדים, 10 ביולי 2014
1 2  משה ויסברג, כך התקבלה ההחלטה לרצוח העסקן החרדי, באתר בחדרי חרדים, 14 ביוני 2019
מכתבי תהומי, King David Auctions באתר בידספיריט
↑  עודד ארצי, ‏'המפעל' – תולדותיו של תא מחתרתי בקבוצה החלוצית האינטימית ופרשת רצח דה-האן, קתדרה 22, ינואר 1982
↑  עמרי מניב, יהודי מחסל יהודי: סיפור הרצח של יעקב דה-האן, באתר nrg‏, 17 במרץ 2010
↑  הופיע במשי זהב, עמ' 241–242
↑  הופיע במשי זהב, עמ' 244
↑  עתון "העולם", שבועון מטעם ההסתדרות הציונית, גיליון ל', כ"ג תמוז תרפ"ד, עמ' 598
↑  הופיע במשי זהב, עמ' 242
↑  ד"ר רבי יעקב ישראל דה האן- הרצח הציוני פוליטי הראשון בארץ ישראל, חלק א' - זעקת השכמה, באתר shabtay-av
1 2  כ"ט סיון - הילולת הרב ד"ר יעקב ישראל ב"ר יצחק דה האן ז"ל, באתר פורום לתורה, ‏2019-07-02
↑  מרא דארעא ישראל - מערכותיו של מרן יוסף חיים זאננעפעלד, יוסף משה סופר, ירושלים תשס"ג, עמ' ערב.
↑  חילוני, חרדי והומו - חלק ב', באתר GoGay
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262275505171  PLWABN: 9810530424305606  BnF: cb12716989c (data)  BPN: 26814161  GND: 119369788  ISNI: 0000 0001 1035 4599  LCCN: n79043881  NKC: skuk0002822  NTA: 068730527  SNAC: w60m4jtx  SUDOC: 028856309  Trove: 1144909  VIAF: 2596495   WorldCat (עם VIAF): 2596495 
ספסל זיכרון לדה האן בזאנדאם, עליו מצוטטות שורות שיר שלו: "מה יפה ורחב נהר זאן. / נער הייתי בזאנדאם. / ירושלים: בעדינות כבחלום / אני נזכר כאן בנעורי ובכל חג יהודי."
תעודת אזרחות זמנית של דה האן משנת 1922
דה-האן בתלבושת ערבית
אברהם תהומי, אחד החשודים המרכזיים ברצח דה האן
קברו של דה האן בהר הזיתים
אחת מצלעות ההומומונומנט באמסטרדם, ועליה חלק ממילות שירו של דה האן "שיר לדייג צעיר".
התחלה חדשה (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  John Carney 
 הופק בידי:  Tobin Armbrust, ג'אד אפאטו 
 תסריט:  John Carney 
 עריכה:  Andrew Marcus 
 שחקנים ראשיים:  קירה נייטלי ג'יימס קורדן רוב מורו Mary Catherine Garrison איה קאש Maddie Corman דניאל ברייסבויס קתרין קינר מוס דף מארק ראפלו סי-לו גרין היילי סטיינפלד אדם לוין Terry Lewis 
 מוזיקה:  גרג אלכסנדר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  חברת ויינסטין, Sycamore Pictures, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  חברת ויינסטין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 ביולי 2014 
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט מוזיקלי, סרט קומדיה, סרט רומנטי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 www.beginagainfilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
התחלה חדשה (באנגלית: Begin Again) הוא סרט דרמה קומית-מוזיקלית אמריקאי משנת 2013, בבימויו של ג'ון קרני, שגם כתב את התסריט. הסרט עוקב אחר מפיק מוזיקלי כושל וזמרת-יוצרת צעירה, המוצאים זה את זו בניו יורק ומחליטים להקליט אלבום עצמאי ברחבי העיר. בתפקידים הראשיים מככבים מארק ראפלו וקירה נייטלי, ולצידם מופיעים אדם לוין, היילי סטיינפלד, ג'יימס קורדן, קתרין קינר וסי-לו גרין. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2013, ויצא לאקרנים בארצות הברית ביולי 2014. הסרט הופק בתקציב של כ-8 מיליון דולר והכניס למעלה מ-63 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה

גרטה (קירה נייטלי) ודייב (אדם לוין) הם זוג מוזיקאים בריטים המגיעים לניו יורק לאחר שדייב חותם על חוזה עם חברת תקליטים גדולה. ההצלחה המהירה משנה את דייב, והוא בוגד בגרטה, מה שמוביל לפרידתם. גרטה, שבורת לב, מוצאת עצמה לבד בעיר הגדולה. במקביל, דן (מארק רופאלו), מפיק מוזיקלי שבעברו הצלחות רבות, נמצא בשפל מקצועי ואישי. לאחר שפוטר מחברת התקליטים שהקים, הוא נתקל במקרה בגרטה המופיעה בבר מקומי. דן מתרשם מכישרונה ומציע להקליט אלבום עצמאי ברחבי ניו יורק, תוך שימוש במיקומים שונים בעיר כרקע מוזיקלי. הפרויקט המשותף מוביל את שניהם למסע של גילוי עצמי והתחדשות.
צוות השחקנים
מארק רופאלו – דן, מפיק מוזיקלי כושל.
קירה נייטלי – גרטה, זמרת-יוצרת בריטית.
אדם לוין – דייב, בן זוגה לשעבר של גרטה, מוזיקאי מצליח.
היילי סטיינפלד – ויולט, בתו המתבגרת של דן.
ג'יימס קורדן – סטיב, חבר ותיק של גרטה ונגן רחוב.
קתרין קינר – מרים, גרושתו של דן.
סי-לו גרין – טרבלמייקר, ראפר מצליח וחבר של דן.
ביקורות

הסרט "התחלה חדשה" קיבל ביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 83% המבוסס על 275 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרטו של ג'ון קרני מציע חוויה ויזואלית ומוזיקלית מרעננת, אך העלילה סובלת מקצב איטי בחלקה הראשון." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 62 מתוך 100, המבוסס על 39 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אורון שמיר מעיתון "הארץ" כתב: "ג'ון קרני דוחף מצלמה לתוך לב אוהב ומצליח לצלם דברים בלתי ניתנים לתיעוד כמו השראה, כאב ואהבה. עוזר לו קאסט שחקנים מעולה, ופסקול שהוא לא פחות ממופלא."
אבנר שביט מאתר "וואלה" ציין: "בניגוד ל'פעם אחת' שהיה כל כך טבעי ואמיתי, כאן מהלכי העלילה נראים מאולצים, כאילו שנכפו על הסיפור ולא צמחו מתוכו."
יעל ברנר מאתר "ynet" הוסיפה: "שבע שנים לאחר מכן, מצויד בתקציב גדול, ושחקנים ואמנים מוכרים, מביים קרני סרט דומה המתרחש הפעם בניו יורק, ומכוון מלכתחילה לקהל רחב יותר. התוצאה היא סרט הרבה יותר מלוטש, ששיאיו מכוונים גבוה יותר - אך כמו אותה מנת פועלים משודרגת, איבד בדרך חלק גדול מהאותנטיות ומהקסם הראשוני."
הערות שוליים

↑   אורון שמיר, "התחלה חדשה": לאהוב בקטן, להצליח בענק, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2014
↑  אבנר שביט‏, "התחלה חדשה": הסרט שלא מצליח להוכיח כי מוזיקה יכולה לשנות את החיים, באתר וואלה, 2 בספטמבר 2014
↑  יעל ברנר, "התחלה חדשה": רק מניירות של אינדי, באתר ynet, 1 בספטמבר 2014
בואו לאכול איתי (תוכנית טלוויזיה ישראלית)

ערך זה עוסק בתוכנית מציאות ישראלית המשודרת בכאן 11. אם התכוונתם לתוכנית טלוויזיה אחרת בעלת שם דומה, ראו .
| --- | --- |
סמליל התוכנית החל מהעונה השביעית
סמליל התוכנית החל מהעונה השביעית
 מבוסס על:  "Come Dine with Me" (בריטניה)
 סוגה:  תוכנית מציאות
 יוצרים:  ITV Studios
 כותבים:  תסריט קריינות: דקלה קידר
 מנחים:  קריינות: שי אביבי
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  8 + 2 עונות ספיישל
 מספר פרקים:  246
 הפקה
 מפיק:  אסף גיל (עונות 1–5) עומר לקנר (עונות 1–2) גיל זמק (עונה 3) עדי רוסמן (עונות 4–6) אבי ארמוזה (עונה 6–) מיכל שלף וולמן (עונה 7–)
 חברת הפקה:  גיל הפקות (עונות 1–5) Armoza Formats (עונה 6–)
 עורכים:  אסף גיל (עונות 1–5) עדי לוי (עונות 1–2) תמר איכילוב (עונות 3–4) הלית לוי (עונות 5–7) אבי ארמוזה (עונה 6–) טליה נחמני (ספיישל פסח–)
 בעלי תפקידים נוספים:  עורכת ליהוק: קלרי גלזר (עונות 1–2) ענת רשף (עונה 3–7) ארבל צירלין לוי (ספיישל פסח–)
 אורך פרק:  25–50 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון (עונות 1–2) כאן 11 (החל מעונה 3)
 פורמט (תמונה):  16:9, HDTV
 תקופת שידור מקורית:  6 במאי 2012 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר התוכנית
 דף התוכנית ב-IMDb
סמליל התוכנית בשתי עונותיה הראשונות
סמליל התוכנית מהעונה השלישית עד העונה השישית
בואו לאכול איתי היא תוכנית מציאות ישראלית המבוססת על הפורמט הבריטי "Come Dine with Me" של ערוץ 4 הבריטי. התוכנית עלתה לאוויר ב-6 במאי 2012 בערוץ הראשון, שם שודרה במשך שתי עונות והחל מעונתה השלישית משודרת בכאן 11. פרקי התוכנית מלווים בקריינות קומית של שי אביבי.
ב-15 באוגוסט 2024, התוכנית חודשה לעונה תשיעית שההרשמה אליה נפתחה ב-2 בספטמבר. ב-17 בנובמבר החלו צילומי העונה התשיעית וצילומי עונת ספיישל פסח נוספת.
פורמט

בתוכנית מתחרים חובבי בישול מי מביניהם הוא הבשלן האולטימטיבי, תוך כדי נוצרים מפגשים חברתיים בלתי שגרתיים היוצרים מצבים טעונים, חלקם קומיים.
כל מתמודד מארח את המתמודדים האחרים בביתו הפרטי לארוחה הכוללת שלוש מנות: ראשונה, עיקרית וקינוח. מלבד האוכל על המתמודד להשקיע בבידור ובחוויה הכוללת, כדי לשמח ולארח כהלכה את המתמודדים הסועדים אצלם. בסיום הארוחה מעניקים המתמודדים המתארחים למארח ציון מ-1 עד 10. בתום סבב האירוח נפתחות המעטפות, וחושפים מי מבין הבשלנים השיג את הציון הגבוה ביותר. המנצח זוכה בנסיעה קולינרית לאיטליה.
המתמודדים המשתתפים בתוכנית הם מראה מגוונת ואקסטרימית של החברה הישראלית, כפי שבא לידי ביטוי בדברים כגון גילאי המשתתפים, מצבם הסוציו-אקונומי, דעותיהם הפוליטיות, ארצות המוצא והדת שלהם, מקצועותיהם, התפיסות הקולינריות שלהם (טבעונים, צמחונים, קרניסטים, שומרי כשרות) ועוד.
סקירת התוכנית

| >  עונה ... עונה . |  >  פרקים  .. . פרקים  . | שודרה לראשונה> הפרק הראשון | שודרה לראשונה> הפרק האחרון | פורמט | מספר שבועות | ערוץ שידור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 50 | 6 במאי 2012 | 12 ביולי 2012 | יחידים | 10 | הערוץ הראשון |
| 2 | 50 | 1 בדצמבר 2013 | 27 בפברואר 2014 | יחידים | 10 | הערוץ הראשון |
| 3 | 20 | 9 באוקטובר 2018 | 13 בדצמבר 2018 | זוגות | 10 | כאן 11 |
| 4 | 16 | 5 בינואר 2020 | 26 בפברואר 2020 | זוגות | 8 | כאן 11 |
| 5 | 25 | 1 באוגוסט 2021 | 2 בספטמבר 2021 | יחידים | 5 | כאן 11 |
| 6 | 30 | 14 באוגוסט 2022 | 22 בספטמבר 2022 | יחידים | 6 | כאן 11 |
| 7 | 25 | 30 ביולי 2023 | 31 באוגוסט 2023 | יחידים | 5 | כאן 11 |
| פסח 2024 | 5 | 21 באפריל 2024 | 27 באפריל 2024 | יחידים | 1 | כאן 11 |
| 8 | 25 | 14 ביולי 2024 | 15 באוגוסט 2024 | יחידים | 5 | כאן 11 |
| פסח 2025 | 5 | 13 באפריל 2025 | 17 באפריל 2025 | יחידים | 1 | כאן 11 |
היסטוריה

בשנת 2011 רכשה רשות השידור את זכויות השידור של התוכנית.
התוכנית עלתה לאוויר ב-6 במאי 2012 בערוץ הראשון כחלק מלוח השידורים החדש של הערוץ שניסה להתחרות בערוצים המסחריים בשעות ה"פריים טיים". התוכנית שודרה בערוץ במשך שתי עונות, ולאחר סגירת רשות השידור היא עברה לכאן 11.
ב-9 באוקטובר 2018 עלתה התוכנית בכאן 11 והתקיימה לראשונה בפורמט הזוגות. התוכנית התקיימה בפורמט זה במשך שתי עונות, עד החזרה לפורמט היחידים בעונה החמישית.
החל מהעונה השישית, התוכנית מופקת על ידי חברת "Armoza Formats" לאחר מעבר זכויות ההפקה מחברת "גיל הפקות" שהפיקה את חמשת העונות הראשונות של התוכנית.
בספטמבר 2023, שר התקשורת שלמה קרעי יצא נגד התבטאויות פוליטיות לכאורה במהלך הקריינות של העונה השביעית כחלק ממאבקו בתאגיד השידור הישראלי.
במרץ 2024 החלה ההפקה של תוכנית הבת "בואו לאכול איתי בערבית", המיועדת להשתתפות החברה הערבית. התוכנית צפויה לעלות לשידור במכאן 33.