stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי
ייסוד התוכנית

המערכה בפולין בראשית מלחמת העולם השנייה הביאה את ממשלת בריטניה להכרה כי יהיה עליה לייסד כוח אווירי משמעותי על מנת לשרוד במאבק מול גרמניה הנאצית. על פי הערכתה שיעור האבידות בין צוותי האוויר צפוי להיות גבוה ולפיכך יהיה נחוץ להכשיר מדי שנה 20 אלף טייסים ו-30 אלף אנשי צוות אוויר במקצועות אחרים על מנת לעמוד בצרכי המלחמה.
במהרה הוברר שלא ניתן יהיה לערוך בבריטניה את הכשרתם של כל אנשי צוות האוויר הדרושים. שטח המדינה היה קטן והמרחב האווירי שלה מצומצם מכדי שניתן יהיה להקים ולהפעיל בה שדות תעופה ובסיסי אימונים במספר מספיק מבלי להפריע לפעילות האווירית המבצעית (ולפחות מבלי לגרום לפגיעה קשה בענף החקלאות עקב תפיסת שטחי גידול). בנוסף היה צפוי שפעילות האויב תגרום לשיבוש קשה בפעילות האימונים של אנשי צוותות האוויר. לפיכך הועלה הרעיון ליזום תוכנית לאימון חלק מאנשי צוות האוויר הדרושים במדינות הדומיניונים.
מגעים בין ממשלת בריטניה לבין ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הובילו לשיחות בין משלחות מטעמן, שנערכו בקנדה בחודשי המלחמה הראשונים. הן הבשילו ב-17 בדצמבר 1939 לכלל חתימת הסכם על אימוני אוויר, שזכה לכינוי "הסכם ריוורדייל" (על שם הנציג הבריטי הראשי לשיחות, הלורד ריוורדייל).
עיקרי ההסכם שהושג היו אלה:
להכשיר 55% מאנשי צוותות האוויר הדרושים לחילות האוויר של האימפריה הבריטית מחוץ לבריטניה. קנדה נועדה לשמש כבסיס האימונים הראשי, שכן לרשותה עמדו משאבי קרקע נרחבים להקמת בסיסי אימונים, מרחבים אוויריים גדולים, תנאי מזג אוויר מתאימים ופוטנציאל ייצור תעשייתי מספיק לצורכי האימונים.
להכשיר 50 אלף אנשי צוות אוויר מדי שנה – כ-22 אלף מבריטניה, כ-13 אלף מקנדה, כ-11 אלף מאוסטרליה וכ-3,000 מניו זילנד.
להקים במדינות הדומיניונים עשרות בתי ספר למקצועות הטיסה השונים (לטייסים, מהנדסי טיסה, נווטים, מטילני פצצות, מקלענים ואלחוטאים), לרבות בתי ספר בסיסיים ומתקדמים לטיסה.
לערוך לחלק מן המתגייסים אימוני טיסה בסיסיים בארצות המוצא שלהם, שלאחריהם הם ייצאו לקנדה לקבלת אימון טיסה מתקדם.
להציב את אנשי צוות האוויר מהדומיניונים שיסיימו את הכשרתם ויוקצו לחיל האוויר המלכותי לטייסות שיזוהו עם חילות האוויר של ארצות מולדתם ויהיו כפופות לחיל האוויר המלכותי (אלו זכו לכינוי "טייסות סעיף 15" ע"ש הסעיף הרלוונטי בהסכם). בפועל ובניגוד להסכם הוצבו אנשי צוות משלוש מדינות הדומיניונים כמעט בכל הטייסות הבריטיות בחיל האוויר המלכותי.
נקבע כי בריטניה והדומיניונים יישאו בהוצאות ההכשרה לפי מפתח חלוקה מוסכם.
הפעלת התוכנית

הפעלת התוכנית השאפתנית הצריכה מאמץ ארגוני גדול, ובמיוחד בחילות האוויר של מדינות הדומיניונים, אשר היו קטני ממדים בעת שפרצה המלחמה. כך, באותה עת הכשירה אוסטרליה רק כ-50 טייסים צבאיים מדי שנה. נדרשה הגדלה רבתי של מספר המשרתים בהם – במיוחד בסגל המדריכים והתחזוקה - כמו גם הרחבה מקבילה של מתקני האימונים וצי מטוסי האימונים שעמדו לרשותם. לצורך ייצור המטוסים, דלק המטוסים והחלפים הדרושים נדרשה הרחבה מתאימה של הייצור התעשייתי באותן מדינות. בעניין זה סייעה קרבתה הגאוגרפית של קנדה לארצות הברית.
לאחר תקופת התארגנות בת מספר חודשים החלו המתגייסים הראשונים באימוני הטיסה שלהם במסגרת התוכנית בחודש אפריל 1940. האימונים נערכו בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ורודזיה הדרומית וכן בדרום אפריקה (על פי תוכנית מקבילה (ראו להלן)).
רבים מבוגרי התוכנית הוצבו לחילות האוויר של הדומיניונים. לכן הגיעו מקנדה לבריטניה אנשי צוות האוויר הראשונים שסיימו את הכשרתם בתוכנית בחודש נובמבר 1940.
בראשית ימי התוכנית אכן עברו מרבית המגויסים משלוש ארצות הדומיניונים את אימוניהם המתקדמים בקנדה, אך לאחר זמן סיימו יותר ויותר מהם אימונים אלו גם באוסטרליה.
פרוץ המלחמה עם יפן באוקיינוס השקט הביאה לשינויים בהפעלת התוכנית. אוסטרליה וניו זילנד נדרשו להפעלת כוחות אוויר רבים יותר בזירת זו. לכן נדרשה הצבתם של מגויסים רבים יותר משלהן שסיימו את אימוניהם בטייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי, שפעלו באותה זירה.
באימונים במסגרת התוכנית השתתפו בנוסף ליוצאי ארבע המדינות השותפות בה גם אלפי מגויסים ממדינות אחרות של בעלות הברית. הם הגיעו מצרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, דנמרק, הולנד, בלגיה, נורווגיה, יוון וארצות הברית. כן השתתפו בה מתנדבים מפינלנד, ארגנטינה, ציילון ופיג'י. גם מועמדים ארץ ישראלים השתתפו בקורסי טיס במסגרת התוכנית, וביניהם עזר ויצמן ודן טולקובסקי.
ב-1944 החל זרם אנשי התגבורת שהוכשרו במסגרת התוכנית והוצבו לזירה האירופית לעלות על הצרכים שם. בשל כך החלו הממשלות המעורבות בהקטנת ממדי התוכנית. ההשתתפות האוסטרלית בתוכנית הסתיימה למעשה באוקטובר 1944 (אם כי היא הופסקה רשמית רק בסוף מרץ 1945).
עלות התוכנית בפועל הייתה גדולה בהרבה מכפי שנחזה תחילה והגיעה ל-2.2 מיליארד דולר.
תרומת קנדה לתוכנית הייתה הגדולה ביותר: מכלל עלות התוכנית נשאה קנדה בסכום של 1.6 מיליארד דולר. בה בלבד הוקמו 107 בתי ספר למקצועות צוות אוויר ו-184 יחידות סיוע אחרות, שנפרסו ב-231 אתרים ברחבי המדינה. הוקמו בה לצורכי התוכנית 8,300 מבנים, מהם 700 מוסכי מטוסים, והונחו 4,000 קילומטרים של קווי כוח חשמלי. קנדה גם העסיקה 104 אלף איש בבסיסי האימונים שהוקמו בתחומיה. התוכנית סיפקה דחיפה משמעותית לכלכלת הפרובינציות של קנדה, שסבלו מהשפל הכלכלי של שנות השלושים. קנדה זכתה מפי נשיא ארצות הברית רוזוולט לכינוי "שדה התעופה של החירות" (על משקל כינויו לארצות הברית כ"מחסן הנשק של הדמוקרטיה").
ככלל היוותה השתתפות קנדה בתוכנית חלק ניכר מתרומתה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמה כולה, והיא הפחיתה מהלחץ עליה לשגר חיל משלוח קרקעי גדול יותר לאירופה – פעולה שהייתה שנויה במחלוקת בקרב הקנדים הצרפתים.
מאפריל 1940 ועד לסיום המלחמה הוכשרו בבסיסים בקנדה בסך הכל 131,533 אנשי צוות אוויר, שמהם כ-73 אלף היו קנדים, כ-9,600 אוסטרלים וכ-7,000 ניו זילנדים.
השותפה השנייה במעלה בתוכנית הייתה אוסטרליה. עד תום המלחמה החלו את אימוני האוויר בה 37,500 איש ומהם סיימו את האימונים באוסטרליה עצמה כ-27,000.
תוכנית אימוני הטיסה המשותפת

תוכנית זו (Joint Air Training Scheme) הייתה תוכנית מקבילה לתוכנית אימוני האוויר הגדולה יותר. היא נערכה בדרום אפריקה. במסגרתה פעלו בה 38 בתי ספר למקצועות צוותי האוויר וצוותי הקרקע. בריטניה סיפקה לדרום אפריקה את המטוסים והציוד הדרושים להפעלתם. בסך הכל הוכשרו במסגרת תוכנית זו 33,347 אנשי צוות אוויר, שמהם שירתו בחיל האוויר הדרום אפריקאי 12,221.
לאחר המלחמה

ההשתתפות בתוכנית הותירה בקנדה לאחר המלחמה מגזר חזק של עסקי תעופה. היא גם העניקה לה תוספת גדולה של שדות תעופה, שרבים מהם ממשיכים להיות פעילים עד היום (שדות תעופה שכאלו נותרו גם באוסטרליה). כמו כן, התוכנית היוותה ככל הנראה את אחד המקורות למספר תוכניות הכשרה של אנשי צוות אוויר שנערכו בקנדה לאחר מלחמת העולם השנייה בשיתוף עם מדינות חברות ברית נאט"ו, לרבות NATO Air Training Plan, ‏ Military Training Assistance Plan ו-NATO Flying Training in Canada.
הנצחה

מוזיאון תוכנית אימוני האוויר בעיר ברנדון במניטובה מציג את תולדות התוכנית ופריטי ציוד שונים ממנה, לרבות 14 מטוסים.
בשנת 1959 נחנכה באוטווה בירת קנדה אנדרטה לזכר 800 אנשי צוות אוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, שחלקם נפלו במהלך שהותם בקנדה לצורך אימוני אוויר במסגרת התוכנית.
אנדרטאות נוספות לנספים במסגרת תוכנית אימוני הטיסה ניצבות במדינות אחרות שהשתתפו בה, דוגמת דרום אפריקה ואוסטרליה. אתרי מספר בסיסי אימונים לשעבר שפעלו במסגרת התוכנית באוסטרליה הוכרזו בה כאתרי מורשת.
לקריאה נוספת

F.J. Hatch (1983), Aerodrome of Democracy: Canada and British Commonwealth Air Training Plan 1939-1945
הערות שוליים

↑  בסך הכל היו כ-50 טייסות קנדיות שכאלה, כ-22 אוסטרליות ושש מניו זילנד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85300673  VIAF: 140653235   WorldCat (עם VIAF): 140653235 
שלט זיכרון באתר אחד מבתי הספר לטיסה בקנדה
אנדרטה לאנשי חיל האוויר המלכותי שנפלו בדרום אפריקה במהלך אימוני הטיסה
ליאון בר

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1970 ה' בניסן ה'תש"ל קריית גת, ישראל 
 נהרג:  8 באוקטובר 2023 (בגיל 53) כ"ג בתשרי ה'תשפ"ד כביש 232, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בגדרה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1989–2015 (כ־26 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה גדוד 202  סמג"ד ומ"פ בה"ד 1  מפקד פלחה"ן צנחנים  ראש מדור כשירויות מקחצ"ר  קצין אג"ם חטיבת הצנחנים  רע"ן כשירויות מקחצ"ר  מפקד גדוד 906  סגן מפקד חטיבת מנשה  קצין מבצעים פיקוד המרכז  ראש מטה אוגדת איו"ש
 
ליאון בר (בן מוחה) (ה' ניסן תש"ל, 11 באפריל 1970 – כ"ג בתשרי תשפ"ד, 8 באוקטובר 2023) היה אלוף-משנה שהציל עשרות אזרחים מהקרבות בשדרות ומהטבח בפסטיבל נובה ב-7 באוקטובר 2023. למחרת, ב-8 באוקטובר נהרג על ידי מחבל שארב לו כשעצר ליד מכונית משטרה ירויה, בעת שנסע יחד עם בנו לחפש ניצולים ממעשי הטבח שבוצעו במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
לאחר מותו הוענק לו ולבנו אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, במעמד נשיא המדינה, יצחק הרצוג.
ביוגרפיה

ליאון נולד לעמרם ואליס בן מוחה בקריית גת. ב-6 באוגוסט  1989 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 202. בר עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד  ושירת בגדוד עד תפקיד מפקד פלוגה. בשנים 1995–1997 שירת כמפקד פלחה"ן צנחנים, והוביל אותה  בלחימה בדרום לבנון כנגד חזבאללה. בשנים 2004–2006 פיקד על גדוד 906 בביסלמ"ח. בהמשך שימש כראש מטה אוגדת איו"ש בדרגת אלוף-משנה. הוא השתחרר לאחר 26 שנות שירות והוכר כנכה צה"ל לאחר ששמיעתו וברכיו נפגעו במהלך שירותו הצבאי.
בר בוגר פו"מ "ברק" במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה. בעל תואר ראשון במדעי ההתנהגות מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
הצלת אזרחים בשדרות ומפסטיבל הנובה > רקע

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
הצלת אזרחים בשדרות ומפסטיבל הנובה > הצלת האזרחים

ב-7 באוקטובר 2023, ב-8:00 בבוקר, עם תחילת תפוצת הסרטונים על מחבלים הנוסעים על טנדרים בשדרות בתחילת מתקפת הפתע, יצא בר מגדרה לשדרות, אליה הגיע בסביבות 9:00 ופינה פצוע לבית חולים.
לאחר מכן, עם תחילת הדיווחים על הטבח המסיבה ברעים, נסע בר לשטח וחילץ פצועים ונמלטים ליישובים הסמוכים כמו פטיש ונתיבות, וכן לבתי החולים ברזילי, סורוקה וקפלן.
למחרת נסע עם בנו עומר, שזמן מה קודם לכן השתחרר משירות כסמ"פ בצנחנים, ויחד חיפשו ניצולים על כביש 232. ליד אנדרטת חץ שחור, ראו רכב משטרתי ירוי, וירדו לראות אם יש שם מישהו שזקוק לעזרה. מחבל שארב במקום פתח לעברם באש. עומר נפצע ברגלו, ואביו, ליאון, נורה מספר פעמים ונהרג במקום.
בר נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין בגדרה.
באוקטובר 2024 הוכרז כי הוא אחד מהזוכים באות נשיא המדינה לגבורה אזרחית.
חיים אישיים

ליאון היה נשוי לעינת. לזוג נולדו שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  עומר בר, בנו של ליאון בר ז"ל מספר: אבא שלי גיבור, באתר ערוץ 7, 10 באוקטובר 2023
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※  מערכת את"צ, סיכום מספר הנפגעים בצה"ל בשנתיים החולפות, באתר צה"ל, 2 בינואר 2025
↑  ※ אלון חכמון, ‏גיבורים בכחול: 67 שוטרים ושוטרות חירפו נפשם בהגנה על ישראל בשנת המלחמה, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2024
↑  ※ יואב זיתון, ההקפצה של צוות "טקילה" והאובדן של שב"כ, באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  דני קושמרו, ‏כך צולם סרטון המחבלים הראשון בשבת השחורה: "פחדתי, אבל ידעתי שחייבים לדעת מה קורה בשדרות", באתר ‏מאקו‏, 13 בינואר 2024
↑  אל"מ ליאון בר ז"ל חילץ עשרות פצועים מהמסיבה ונהרג בהיתקלות, באתר הביטחוניסטים, ‏7 באוקטובר 2023
↑   הקריב את חייו: הקצין הבכיר שהציל עשרות אזרחים - ונפל בקרב | סיפור הגבורה שלא סופר, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 17:26)
↑  שושי חתוקה, ‏עמית מן ז"ל וילדי משפחת תעסה: אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, באתר ‏מאקו‏, 9 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012803669405171
ג'ון רטקליף

ג'ון לי רטקליף (באנגלית: John Lee Ratcliffe; נולד ב-20 באוקטובר 1965) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, המכהן כראש ה-CIA מאז ינואר 2025, בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ. קודם לכן, בממשל טראמפ הראשון, כיהן רטקליף כראש המודיעין הלאומי. בין השנים 2020–2015 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של טקסס.
ביוגרפיה

רטקליף נולד באילינוי, הצעיר משישה ילדיהם של זוג מורים. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם ותואר JD במשפטים באוניברסיטת סאותרן מתודיסט שבטקסס. לאחר הלימודים עסק בעריכת דין בדאלאס. בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש מונה על ידי הממשל לאחראי לוחמה בטרור וביטחון לאומי במחוז מזרח טקסס, תפקיד בו שימש מ-2004 עד 2007, ולאחר מכן לפרקליט המדינה במחוז, תפקיד בו שימש עד 2008. במקביל כיהן בשנים 2004 עד 2012 כראש עיריית הית'.
ב-2014 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית מול חבר הקונגרס המכהן ראלף הול שהתמודד לקדנציה 18 ברציפות. רטקליף גבר על הול בסיבוב השני ברוב של 53% מול 47%. בבחירות הכלליות התמודד ללא תחרות, ונבחר לנציג המחוז הרביעי של טקסס בבית הנבחרים. הוא הושבע לתפקידו בינואר 2015. ב-2016 נבחר לכהונה שנייה ברוב של 88%, וב-2018 לכהונה נוספת ברוב של 76%. הוא מכהן בקונגרס כחבר בוועדת המודיעין, בוועדת המשפטים, בוועדה לביטחון המולדת ובוועדת האתיקה.
רטקליף הוא מתומכיו המובהקים של דונלד טראמפ, ותקף בחריפות את התובע המיוחד רוברט מולר. הוא טען כי התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 סייעה להילרי קלינטון ולא לטראמפ.
ב-28 ביולי 2019 הכריז נשיא ארצות דונלד טראמפ על כוונתו למנות את רטקליף לראש המודיעין הלאומי, אך מועמדותו בוטלה כעבור כחמישה ימים. בפברואר 2020 הודיע טראמפ בשנית כי בכוונתו למנות את רטקליף לראש המודיעין הלאומי במקומו של ממלא המקום, ריצ'רד גרנל, והוא הושבע לתפקיד במאי 2020.
בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ כי בכוונתו למנות את רטקליף לראש ה-CIA. ב-15 בינואר 2025 הופיע רטקליף לשימוע בפני ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית. ב-23 בינואר אישר הסנאט האמריקאי את מינויו ברוב של 74 מול 25. באותו היום הושבע לתפקידו בידי סגן נשיא ארצות הברית ג'יי. די. ואנס.
רטקליף נשוי למישל, אותה הכיר בזמן לימודי המשפטים בטקסס, והם הורים לשתי בנות.
ליאור גפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1969 (בן 55)
 ענף מדעי:  רפואת לב
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  רמב"ם – הקריה הרפואית לבריאות האדם 
 פרסים והוקרה:  פרס ע"ש דוגלס זייפס מטעם האגודה הקרדיולוגית האמריקאית, פרס מיכאל ברונו מטעם קרן יד הנדיב, פרס מייסדי טבע
 מספר צאצאים:  2 
 תרומות עיקריות
 הפיכה של תאי גזע עובריים לתאי גזע בוגרים, הפיכת תאי גזע לתאי לב
 
ליאור גפשטיין (נולד ב-7 ביולי 1969) הוא פרופסור חבר במחלקה לפיזיולוגיה של הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון, בה הוא עומד בראש המעבדה למחקר אלקטרופיזיולוגי ושיחזור תפקודי של הלב. בנוסף, הוא רופא מומחה בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם, ומנהל המחלקה הקרדיולוגית. מחקריו עוסקים בהנדסת רקמות מתאי גזע, ואלקטרופיזיולוגיה של הלב. בשנת 2006 היה הזוכה הראשון בפרס זייפס היוקרתי.
ביוגרפיה

גפשטיין נולד לפרופ' שמעון גפשטיין. 
בשנת 1991 גפשטיין סיים לימודי תואר ראשון במדעי הרפואה בהצטיינות. בשנת 1996 סיים בהצטיינות לימודי דוקטור ברפואה ובשנת 1999 סיים לימודי דוקטור בפילוסופיה במחלקה לפיזיולוגיה וביופיזיולוגיה. את כל מסלול לימודיו עשה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמרצה בפקולטה לרפואה בטכניון ובשנת 2004 התמנה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2002 הוא סיים התמחות ברפואה פנימית ובשנת 2004 סיים התמחות בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם. בין השנים 2005-2006 הוא התמחה באלקטרופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ומאז שנת 2006 הוא משמש רופא קרדיולוג בכיר ביחידה לאלקטרופיזיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם.
פרסם עשרות מאמרים על מחקריו בירחונים רפואיים בולטים וכתב פרקים במספר ספרי רפואה. כיום הוא מנהל המחלקה הקרדיולוגית בבית החולים רמב"ם ועומד בראש המעבדה למחקר אלקטרופיזיולוגי ושיחזור תפקודי של הלב ע"ש משפחת סוניס בפקולטה לרפואה של הטכניון. הוא זכה לפרסים רבים על מחקריו פורצי הדרך. בשנת 2006 זכה בפרס זייפס להוקרת עבודתו המדעית של חוקר צעיר שנתן תרומה יוצאת דופן למחקר הקרדיו-וסקולרי תוך הצגת הישגים אקדמיים מרשימים. הוענקו לו פרס מייסדי טבע לשנת 2003, פרס מיכאל ברונו ברפואה לשנת 2009, פרס על הצטיינות במחקר מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופי, האיגוד הקרדיולוגי הישראלי ועוד. בחודש נובמבר 2012 נבחר לחבר האקדמיה הצעירה למדעים כאחד מתוך 26 חוקרים ומדענים צעירים מהשורה הראשונה בישראל. הוא הרופא היחיד מבין החוקרים שנבחרו לאקדמיה.
נשוי לוורדית, רופאה במקצועה. יש לו שני בנים.
מחקרו

מחקרו של ליאור גפשטיין עוסק בתאי גזע וביישומיהם הרפואיים, בעיקר למחלות לב כגון אי-ספיקת לב והפרעות קצב. במקרה של אי ספיקת לב, הלב מתכווץ באופן לא תקין בגלל אובדן תאי לב, שלרוב נגרם מהתקף לב קשה. במעבדתו של ליאור גפשטיין עובדים על פתרון שיהפוך תאי גזע לתאי לב חדשים, ובכך לרפא את המחלה. במקרה של הפרעת קצב הרכיב שאחראי על קביעת קצב הלב מתקלקל, ואז יש צורך בקוצב לב. במעבדתו של ליאור גפשטיין עובדים על פיתוח קוצב לב ביולוגי, שבנוי מתאי הלב המותאמים למטרת קביעת קצב הלב. הבעיה עם קוצבי הלב כיום היא שהוא עלול להתקלקל, לגרום לזיהום או בעיות אחרות שאין בקוצב הלב הביולוגי. ליאור גפשטיין עובד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת טורונטו, שם יש חוקרים המסוגלים לגרום לתאי גזע להיות סוג מסוים של תא לב, ובכך להיות מותאמים לאחד מסוגי המחלה המתוארים למעלה.
בשנת 2000 המעבדה שלו הייתה הראשונה בעולם שהצליחה להפוך תאי גזע עובריים לתאי גזע אנושיים, ועל כך הם זכו לפרסום בינלאומי. כיום הם לא משתמשים בתאי גזע עובריים שמקורם בביצית מופרית, אלא בתאים בוגרים שהוחזרו להיות תאי גזע. הדרך שבה תהליך זה נעשה פותחה על ידי זוכה פרס נובל שיניה ימאנאקה, שמצא דרך "להחזיר" תאים בוגרים למצבם הצעיר שהוא תאי גזע, ובכך לפתור את הבעיה העיקרית בשימוש בתאי גזע בפרט ובהשתלות בכלל, שהיא דחייה של השתל על ידי הגוף. תופעה זאת מתרחשת מכיוון שהגוף מתייחס לשתל כאל גוף זר ועקב כך דוחה אותו בתור מנגנון הגנה. הסיבה שהפתרון של גפשטיין פותר את הבעיה הזאת היא שאפשר לקחת תאים כדוגמת תאי עור מהמטופל, ולהשתיל אותם בלב אחרי תהליך של הפיכה לתאי גזע ומיונם לתאי לב.
הערות שוליים

↑  פרס זייפס היוקרתי לפרופסור ליאור גפשטיין מרמב"ם ומהטכניון, באתר הידען, ‏29.3.2006
↑  התפוח והעץ, כלבו, 9 במאי 2014
↑  קורות חייו של ליאור גפשטיין, באתר בית חולים רמב"ם (ארכיון)
↑  הקרדיולוג פרופ' ליאור גפשטיין – הרופא היחיד באקדמיה הלאומית הצעירה למדעים. Doctors Only.co.il‏ 21.11.2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415026905171  VIAF: 2413156991009261180006   WorldCat (עם VIAF): 2413156991009261180006
אמירטס (כדורגל)

מועדון התרבות והספורט האמירויות (בערבית: نادي الإمارات الثقافي الرياضي), הידוע גם כמועדון האמירויות (באנגלית: Emirates Club) או רק כאמירטס, הוא מועדון כדורגל מהעיר ראס אל-ח'ימה המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1969 ממיזוג של שלוש קבוצות כדורגל מקומיות: אל-איתיחאד, אל-אהלי וא-שעב, תחת השם מועדון עומאן. בעונתה הראשונה של הליגה המקומית, 1973/74 (אנ'), העפילה הקבוצה לבית הגמר יחד עם הם היו אחת משלוש הקבוצות הראשונות יחד עם אל-אהלי מדובאי ואל-ערובה משארג'ה, אך סיימה במקום האחרון עם נקודה אחת בלבד.
באוקטובר 1982 שונה שם המועדון לאל-קאדסיה, ושנתיים לאחר מכן הוא אוחד עם א-טליה וא-נסר וליצירת מועדון הספורט התרבותי אמירטס.
במהלך השנים התנדנדה הקבוצה בין הליגה הראשונה לשנייה, וזכתה באליפות ליגת המשנה (אנ') ב-1978, 1984, 1997 ו-2003.
ב-2010 זכתה אמירטס בגביע הנשיא לאחר ניצחון 3–1 על א-שבאב, והעפילה לליגת האלופות האסיאתית. בעונת 2011 ל התחרות היא הודחה בשלב הבתים לאחר שסיימה במקום השלישי אחרי זוב אהאן האיראנית וא-שבאב הסעודית ולפני א-ריאן הקטרית. וב-29 במאי 2011 התאחדו מועדוני אמירטס וראס אל-ח'ימה תחת השם מועדון האמירויות (אמירטס) על מנת לייצג את אמירות ראס אל-ח'ימה וזאת בהמלצת שליט האמירות שייח' סעוד בן סקר אל-קאסמי.
ב-9 באוגוסט 2023 חתם בקבוצה הקשר הספרדי אנדרס אינייסטה, וב-17 בספטמבר חתם בה בן ארצו החלוץ פאקו אלקאסר. ב-3 בפברואר 2024 הושאל לאמירטס הישראלי דיא סבע ממכבי חיפה.
תארים

1977/78, 1983/84, 1996/97, 2002/03, 2012/13, 2019/20
2009/10
2010
עונה אחרי עונה

| עונה | רמה | מקום | גביע הנשיא | גביע הליגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008/09 | 2 | 2 | סיבוב הגמר |  |
| 2009/10 | 1 | 11 | זכייה | סיבוב ראשון |
| 2010/11 | 2 | 2 | רבע גמר |  |
| 2011/12 | 1 | 11 | שמינית גמר | סיבוב ראשון |
| 2012/13 | 2 | 1 | סיבוב מקדים |  |
| 2013/14 | 1 | 11 | שמינית גמר | סיבוב ראשון |
| 2014/15 | 1 | 10 | שמינית גמר | סיבוב ראשון |
| 2015/16 | 1 | 12 | רבע גמר | סיבוב ראשון |
| 2016/17 | 1 | 11 | רבע גמר | סיבוב ראשון |
| 2017/18 | 1 | 11 | שמינית גמר | סיבוב ראשון |
| 2018/19 | 1 | 13 | רבע גמר | רבע גמר |
| 2019/20 | 2 | 1 | סיבוב מקדים |  |
| 2020/21 | 2 | 2 | רבע הגמר |  |
| 2021/22 | 1 | 14 | שמינית גמר | סיבוב ראשון |
| 2022/23 | 2 | 2 | שמינית גמר |  |
שחקנים מפורסמים בעבר

מרוקו מוסטפא חאג'י
ספרד אנדרס אינייסטה
ספרד פאקו אלקאסר
ישראל דיא סבע
הערות שוליים

↑  סיקור העונה, באתר RSSSF
↑  היסטוריה של הקבוצה, באתר forum.kooora.com
↑  "دمج ناديي الإمارات ورأس الخيمة" [מיזוג מועדוני האמירויות וראס אל-ח'ימה]. האמירויות היום (בערבית). 29 במאי 2011. נבדק ב-2024-02-08. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "سعود بن صقر يبارك التشكيل الجديد للصقور" [סעוד בן סקר מברך את ההקמה החדשה של הבזים]. האמירויות היום (בערבית). 11 ביוני 2011. נבדק ב-2024-02-08. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אינייסטה חתם באמירייטס מאיחוד האמירויות, באתר ONE‏, 9 באוגוסט 2023
↑  דורון בן דור, ‏רשמית: דיא סבע הושאל לחצי עונה לאמירייטס, באתר ONE‏, 3 בפברואר 2024
מנהרות (ספר של רותו מודן)

| --- | --- |

עטיפת הספר ובה ארבעה מגיבוריו. מימין לשמאל: זוזו, מהדי, נילי ברושי, נמרוד ברושי
 מידע כללי
 מאת:  רותו מודן
 הוצאה
 הוצאה:  כתר
 תאריך הוצאה:  2020
 מספר עמודים:  275
 עורך:  נח סטולמן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  997008912075905171
מנהרות הוא רומן גרפי מאת הקומיקסאית הישראלית רותו מודן. הספר יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת כתר.
תקציר העלילה

נילי ברושי היא ארכאולוגית ישראלית, בתו של ארכאולוג עבר מפורסם, ישראל ברושי, שפרש מעיסוקו בארכאולוגיה בעקבות הדמנציה שלקה בה. כשמתגלה כתובת עתיקה שמתקשרת למחקרו הגנוז של אביה, היא מתחילה חפירה של מנהרה מתחת לגדר ההפרדה כדי לחשוף את ארון הברית שאבד, ושאותו החלה לחפש בילדותה יחד עם אביהּ. לחפירה היא לוקחת אתה את בנה דוקטור בן השבע. הנלהב למשחקי מחשב בטלפון סלולרי. לחפירה מצטרף אחיה, נמרוד ברושי, החולם לקבל תקן במחלקה לארכאולוגיה. את המיזם מממן אספן העתיקות אמיל אבולוף, ונילי מוסיפה לכך כסף מהחסכונות של אביה. עם תחילת החפירה מצטרף למיזם שמואל גדנקן, דתי לאומי המצפה לגאולה עם מציאת ארון הברית, ומכין פרה אדומה לטהרה הנדרשת. גדנקן מצרף לחפירה ארבעה נערי גבעות. נילי וחבורתה יוצאים למסע נגד הזמן כדי להספיק לגלות את הממצא לפני פרופסור מוטקה שריד, יריבו הוותיק של ישראל ברושי.
במהלך חפירת המנהרה הם נתקלים פוגשים מנהר שחפרו מהדי וזוזו, שהחלו בחפירה בצדה האחר של גדר ההפרדה. נילי מכירה את מהדי וזוזו מילדותה, שבה חפרו השניים יחד עם אביה. גם מהדי וזוזו מצטרפים למיזם החפירה. העלילה ממשיכה מכאן עם דמויות נוספות ועם שלל התפתחויות ותפניות.
תביעת דיבה

מיכל ויואב ברושי, ילדיו של הארכאולוג מגן ברושי, שנפטר ביולי 2020, הגישו תביעת דיבה נגד רותו מודן והוצאת כתר, בנימוק שהספר מכפיש ומבזה אותם ואת זכר אביהם, "פוגע בפרטיותם ורומס את נפשם". התובעים דורשים פיצוי בסך 750 אלף ש"ח, וצווים שיורו על השמדת כל עותקי הספר שטרם נמכרו ויאסרו פרסום עתידי של הספר. התביעה הסתיימה בפשרה שבה מודן התנצלה בפני התובעים, התחייבה לשנות את שמות הגיבורים במהדורות עתידיות של הספר, ותשלם לתובעים פיצוי בסך 65,000 ש"ח.
הערות שוליים

↑  אורן פרסיקו, מנהרות בין מציאות לבדיון, באתר העין השביעית, 25 ביולי 2023
↑   גילי איזיקוביץ, רותו מודן תפצה את משפחתו של הארכיאולוג מגן ברושי ב-65 אלף שקלים, באתר הארץ, 24 בפברואר 2025
דונלד פייז'ון

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1974 (בן 50) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 מקום לימודים:  בית ספר המקצועי לילדים 
 בת זוג:  ליסה אסקי (2005-2001)  קאסי קוב (2012-הווה)
 מספר צאצאים:  6
 פרופיל ב-IMDb
 
דונלד אדאוסון פייז'ון (באנגלית: Donald Adeosun Faison; נולד ב-22 ביוני 1974) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ומנחה טלוויזיה אמריקאי. הוא מוכר ביותר כתפקידו כד"ר כריסטופר דאנקן טורק בסדרה "סקראבס".
ביוגרפיה

פייז'ון נולד בהארלם, ניו יורק, בנם של שירלי, סוכנת כישרונות, ודונלד פייז'ון האב, קבלן בניין. הוריו התגרשו ב-1992. אחיו הצעיר הוא הזמר אולאמידה פייז'ון. שמו האמצעי נובע מהמילים "אדא" (שפירושו "כתר") ו"אוסון" (שמשמעותו "נהר החיים") בשפה המערב אפריקאית של אנשי היורובה. הוריו היו פעילים בתיאטרון השחור הלאומי בהארלם. הוא למד בבית הספר המקצועי לילדים במנהטן עם חברו הטוב, השחקן דאש מייהוק.