stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לופה פיאסקו
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2006: Lupe Fiasco's Food & Liquor
2007: Lupe Fiasco's The Cool
2011: Lasers
2012: Food & Liquor II: The Great American Rap Album Pt. 1
2015: Tetsuo & Youth
2017: Drogas Light
2018: Drogas Wave
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2020: HOUSE (עם קאלין אליס)
2020: TAPE TAPE (עם סאונדטראק)
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2005: Fahrenheit 1/15 Part I: The Truth Is Among Us
2006: Fahrenheit 1/15 Part II: Revenge of the Nerds
2006: Fahrenheit 1/15 Part III: A Rhyming Ape
2009: Enemy of the State: A Love Story
2011: Friend of the People: I Fight Evil
2013: Lost in the Atlantic
2015: Pharaoh Height 2/30
הערות שוליים

↑  Kellman, Andy. "Lupe Fiasco - Biography". AllMusic. נבדק ב-4 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Smith, Bryan (2 באוגוסט 2007). "Lupe Fiasco, Word Star". Chicago. נבדק ב-4 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Watson, Margeaux (17 בינואר 2008). "Lupe Fiasco: The Art of Being Cool". Entertainment Weekly. נבדק ב-27 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lupe Fiasco: rapping outside the box". FindArticles. CBS Corporation. בדצמבר 2006. אורכב מ-המקור ב-2012-05-29. נבדק ב-28 באפריל 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Biography Today", p.62
↑  Batey, Angus (20 בינואר 2007). "The death of bling". The Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Touch the Sky – Lupe Fiasco - Chart History". Billboard. נבדק ב-13 ביוני 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Watson, Margeaux (11 בינואר 2008). "Meet rapper Lupe Fiasco – Lupe Fiasco's The Cool". Entertainment Weekly. נבדק ב-28 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kaufman, Gil (10 בפברואר 2008). "Grammy Awards Get Rolling As Amy Winehouse, Alicia Keys, Kanye West Win Early Honors". MTV News. נבדק ב-6 באוקטובר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Crosley, Hillary (27 בנובמבר 2007). "The Unclassifiable Lupe Fiasco". Billboard. נבדק ב-6 בדצמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pareles, Jon (17 בדצמבר 2007). "New CDs". The New York Times. נבדק ב-15 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Caulfield, Keith (March 16, 2011). Lupe Fiasco's 'Lasers' Lands at No. 1 on Billboard 200. Billboard. Retrieved on March 16, 2011.
↑  Rabin, Nathan. "Lupe Fiasco's long-delayed Lasers debuts at number one | Music | Newswire". The A.V. Club. נבדק ב-17 במרץ 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2013. נבדק ב-21 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  Food & Liquor II: The Great American Rap. "Food & Liquor II: The Great American Rap: Lupe Fiasco: Music". Amazon.com. נבדק ב-2012-10-01.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "Listen To Lupe Fiasco's New Single, "Deliver," Featuring Ty Dolla $ign". The Source. ארכיון מ-13 בנובמבר 2014. נבדק ב-2 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lupe Fiasco, 'Tetsuo & Youth' – 40 Best Rap Albums of 2015". Rolling Stone. 23 בדצמבר 2015. ארכיון מ-26 בדצמבר 2015. נבדק ב-26 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Billboard 200 - March 4, 2017". Billboard 200. נבדק ב-14 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008816738205171  BIBSYS: 7063448  BnF: cb15124737p (data)  GND: 135448255  ISNI: 0000 0003 6860 9392  LCCN: no2006109172  MusicBrainz: cf15719f-51f9-4db8-a15d-5eed9664ce69  NKC: xx0096203  SUDOC: 157863239  VIAF: 310077   WorldCat (עם VIAF): 310077
מוריץ בולי

| --- | --- |

מוריץ בולי  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  28 באוגוסט 1876 בלגרד, נסיכות סרביה 
 פטירה:  23 באוגוסט 1936 (בגיל 59) בלגרד, ממלכת יוגוסלביה 
 מדינה:  ממלכת סרביה, ממלכת יוגוסלביה
 מקום קבורה:  בית הקברות החדש של בלגרד 
 השכלה:  מכון רוברט קוך (1909)  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת רוסטוק 
 תקופת הפעילות:  מ-1905 
 מעסיק:  מכון הבריאות הקיסרי (גרמניה), בית החולים הצבאי בווראצ'אר (בלגרד), בית החולים הצבאי בניש 
 
מוריץ (מנחם) בּוּלִי (וגם די-בּוּלִי, בסרבית: Мориц Були;‏ 28 באוגוסט 1876, בלגרד, נסיכות סרביה – 23 באוגוסט 1936, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה רופא וקצין יהודי, בן הקהילה הספרדית בבלגרד אשר התמחה במחלות זיהומיות והקים את מכון הריפוי לעגבת ומכון החיטוי הרפואי הראשונים בסרביה. כן הקים את השירות הבקטריולוגי הסרבי ועמד בראשו.
ביוגרפיה

מוריץ בולי נולד בבלגרד לידידיה בולי איש ציבור, נשיא הקהילה הספרדית של בלגרד וחבר הפרלמנט הסרבי ולמרקושה-מרקאדה בולי אשת ציבור. אח להוגו בולי ואח חורג לבנציון בולי. הוא רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו, ותיכונית בדרזדן ולייפציג אשר בקיסרות הגרמנית. בהמשך, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה וסיים אותם ברוסטוק. ב-1905 השלים התמחות רפואית בבקטריולוגיה במכון רוברט קוך. בין השנים 1909–1910 הועסק כפרופסור משנה במכון הבריאות הקיסרי (גר') בברלין בין השאר כעוזרו של אוגוסט פון וסרמן. בולי שב לסרביה לבקשת הממשל הסרבי בכדי לסייע בבלימת התפרצות מגפה בעיר אוברנובאץ הסמוכה לבלגרד. הוא הקים את השירות הבקטריולוגי הסרבי ועמד בראשו עד 1912. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה גויס לצבא הסרבי ושירת בשורת תפקידי קצין רפואה. בהמשך, במהלך מלחמת הבלקן השנייה הועלה לדרגת פודפולקובניק וכיהן כרופא דיוויזיית דרינה של הצבא הסרבי. במהלך המלחמות טיפל בהתפרצויות של כולרה בצבא הסרבי, הקים והפעיל מערך חיסון לכולרה. לאחר תום המלחמה הקים בבלגרד את המכון הרפואי לטיפול בעגבת בשיטת וסרמן, והיה זה המכון הרפואי הראשון בסרביה שעסק בטיפול ממוקד בעגבת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניהל בית חולים צבאי בניש וטיפל בהתפרצויות של טיפוס המעיים ובהמשך נקרא לנהל בית חולים צבאי בבלגרד. לאחר הכרעת המערכה על סרביה וכיבוש הממלכה, נסוג ביחד עם כוחות הצבא והממשלה לקורפו וניהל שם מעבדה בקטריולוגית. לאחר המלחמה, פעל להקמת מערכת אספקת מים מודרנית בבלגרד, ולצידה מכון טיהור מים והוא הוקם בהמשך, בהתאם לתוכנית המתאר שערך.
מוריץ בולי הלך לעולמו בבלגרד ב-1936, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-60. נקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות החדש בבלגרד.
הערות שוליים

↑  יהודים נודעים בסרביה, עמוד 47 (בסרבית).
↑  סרג'ן בארישיץ', יהודי בלגרד, באתר savezscg.org (בסרבית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2582 8817  VIAF: 1083898   WorldCat (עם VIAF): 1083898
מועצת הטבק

מועצת הטבק הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הטבק בישראל. המועצה הוקמה בשנת 1961 על ידי שר החקלאות משה דיין ומוזגה לתוך מועצת הזיתים בשנת 1979.
מועצת הטבק הוקמה בשנת 1961 על פי החלטת שר החקלאות, משה דיין. במועצה היו חברים נציגי המגדלים, יצרני הסיגריות והממשלה. מכיוון שכ-90% ממגדלי הטבק היו ערבים ודרוזים, בראש המועצה הועמד דרוזי, עבדאללה ח'יר. המועצה עסקה בהסדרת הענף כדי להשיג מחירים יותר גבוהים למגדלים וחלוקת סובסידיות ממשלתיות בין המגדלים. המועצה ניסתה להביא לשימוש נרחב יותר של טבק ישראלי בתעשיית הסיגריות המקומית, אולם יצרני הסיגריות העדיפו טבק מזן מיובא והיקפי גידול הטבק בישראל ירדו מאוד.
במשך שנים בקשה הממשלה להקטין את מספר מועצת הייצור, על ידי איחוד מועצת הטבק לתוך מועצת הזיתים. המיזוג יצא לפועל בסוף שנות ה-70.
הערות שוליים

↑  הקומו 14 מועצות שיווק, דבר, 9 באוגוסט 1961
↑  ערבי בראש מועצת הטבק, מעריב, 5 בינואר 1962
רוב ליצרנים הערביים במועצה, דבר, 8 בינואר 1962
↑  דיין: סמכויות נרחבות יינתנו, דבר, 30 במרץ 1962
↑  נקבע מודד לחלוקת הסובסידיה לטבק, דבר, 6 במאי 1962
↑  הוגשו בקשות לשתילת, חרות, 25 במרץ 1964
↑  צמצום גידול הטבק המקומי, דבר, 8 בנובמבר 1970
↑  יואל דר, גידול טבק - ענף גוסס, דבר, 7 באפריל 1971
↑  מגדלי טבק מהגליל מוחים, דבר, 4 במרץ 1969
ראובן בן צבי, מתנגדים למיזוג מועצת הטבק עם מועצת הזית, מעריב, 8 במאי 1969
יואל דר, הטבק והזיתים, דבר, 4 באפריל 1974
↑  הודעה למגדלי הזיתים, מעריב, 9 באוקטובר 1980
להקת חיל הים

| --- | --- |
כותרת הבטאון "מערכות ים" - עטיפת התקליט של הלהקה "וביום השלישי" בשנת 1968
כותרת הבטאון "מערכות ים" - עטיפת התקליט של הלהקה "וביום השלישי" בשנת 1968
 פיקוד:  חיל הים
 מקימים:  מפקד חיל הים אלוף יוחאי בן-נון וראש מדור החינוך, רב־סרן מאיר שפיר
 תקופת הפעילות:  1961–1975 (כ־14 שנים)
 תוכניות:  14
 התוכנית הראשונה:  הזקן והים (1948)  מפגש ה־13 (1961)
 התוכנית האחרונה:  דרך בים (1975)
 להקות משנה:  "יוצאי להקת חיל הים"
להקת חיל הים היא להקה צבאית ישראלית. הלהקה נמנית עם הלהקות הצבאיות הראשונות שהוקמו בישראל ומהבולטות שבהן. שיא פעילות הלהקה היה בשנים 1961–1975. הלהקה הוציאה משורותיה כמה מטובי האמנים בישראל וביניהם: שלמה ארצי, ריקי גל ורבקה זהר.
הלהקה מופעלת כיום במתכונת צוות הווי ובידור בחיל הים, ובהופעות מיוחדות לגיוס תרומות לצה"ל בחו"ל.
תוכניות ראשונות

להקת חיל הים הוקמה ב־1948. במהלך מלחמת העצמאות הפיקה שתי תוכניות שנקראו: "תוכנית מספר 1" והשנייה – "הזקן והים", באדר תש"ט פורסם כי ”הלהקה לאחר התארגנותה מחדש עם במאי חדש מופיעה בתכנית "אסירי-קרח" הכוללת שלושה מערכונים ובניגוד לקודמת נכר בה נושא משותף ומרכזי - הים.  הלהקה מתכוננת להכנת הצגה שלמה על נושא הים.”

כיוון שמפקדי החיל סברו שרמתה האמנותית של הלהקה אינה גבוהה מספיק, הורדה התוכנית לאחר שבועות בודדים. הלהקה פורקה וחבריה פוזרו בין בסיסים שונים בחיל הים.

במקביל ללהקה פעלה תזמורת ובשנת 1953 הופעלה מקהלת חיילות חיל הים.
להקה מוקדמת של חיל הים שפעלה במהלך מלחמת העצמאות.
תזמורת חיל הים בתקופת מלחמת העצמאות.
מקהלת חיילות חיל הים בהופעה, בשנת 1953.
שנות השישים

הופעת בכורה "מפגש ה־13" – בשנת 1961 לקראת חגיגות יום החיל ה־13, שנחוג ב־13 ביולי 1961, הורכבה להקת חיל הים מחדש והפיקה את תוכניתה "מפגש ה־13". התוכנית נקראה על שם מנהג הפלי"ם למפגשי חברים ב־13 בחודש שהחל ב־13 ביולי 1946. הבמאי היה שרגא פרידמן, את המילים לתוכנית כתבו הסופר בנימין גל והפזמונאי דן אלמגור. המלחין מאיר נוי הלחין ועיבד את כל השירים. הידועים שבהם היו: "החיל הלבן", "השלוש עשרה" ו"מיטה קרה".
לאורך השנים כתבו ללהקה מיטב הכותבים, המלחינים והמעבדים כחיים חפר, דן אלמגור, מאיר נוי, סשה ארגוב, יוסי גמזו, אפי נצר, אריה לבנון, משה וילנסקי וחיים גורי, שירים רבים, בהם "אילו הייתה אורית בצוללת" (עמוס אטינגר/אריה לבנון), "הטרפדות" (יוסי גמזו/אפי נצר) ו"שיר השייטת" (נעמי שמר).
להקת חיל הים לא הרבתה להופיע לעומת להקות אחרות, אלא הופיעה רק באירועים מיוחדים של החיל, ושיריה לא הוקלטו באופן מסודר אף כי שאר הלהקות הצבאיות החלו כבר לייצר תקליטים רבים. התוכניות במשך השנים היו:
תוכנית מס' 2 – "סתם חול של ים" וגם "צחוק גלים" 1962.
תוכנית מס' 3 – "מעבר לדופן" 1963.
תוכנית מס' 4 – "מלא קדימה" 1965.
תוכנית מס' 5 – "כאן האדם קובע" 1966.
תוכנית מס' 6 – "הפלג 282" 1966.
הזמנה ליום חיל הים ה־13 והופעה ראשונה של הלהקה 1961.
חברי הלהקה בהופעה הראשונה "מפגש ה־13" 1961.
הופעת הלהקה ביישובי עולים 1961.
הלהקה במופע 1961.
התוכנית השנייה של הלהקה "סתם חול של ים" 1962.
רישום של צייר מערכות ים זאב שוורץ את חברי הלהקה בתוכנית השנייה "סתם חול של ים" 1962.
הלהקה עם פיקוד החיל בתוכנית השנייה "סתם חול של ים" 1962.
חברי הלהקה עם מפקד החיל יוחאי בן־נון וראש מחכ"א חיים רפאלי 1962.
תוכנית הלהקה "מעבר לדופן" 1963.
במה ומושבים שהוכנו בעתלית להופעת הלהקה בפני ותיקי חיל הים 1963.
תוכנית הלהקה מס' 4 "מלא קדימה", 1964.
תוכנית מס' 4 "מלא קדימה" 1965.
תוכנית מס' 5 "כאן האדם קובע" 1966.
הופעה בתוכנית החמישית "כאן האדם קובע" 1966.
הלהקה בקטע מתוך תוכנית מס' 5 "כאן האדם קובע" 1966.
התוכניות הבאות

תוכנית מס' 11 "הללו ים" – בתום התוכנית "שירת הים", עזב בני נגרי את ההפקה. את מקומו של נגרי החליף מתי כספי, בוגר להקת פיקוד דרום. יחד עם ליטאי, הפיק כספי את התוכנית "הללו ים" ב־1973. בתוכנית זו בלט השיר "כוסית לפלי"ם" המספר על תקופת העפלה, "...אפשר לומר הרבה דברים ולספר פי כמה איך מפלוגה של הפלי"ם אשר ירדה הימה הוקם פה חיל הים..." (זרובבלה ששונקין/יאיר מילר). חלק מהטקסטים בתוכנית התבססו על שירי ים קלאסיים שתורגמו על ידי דן אלמגור מלחנים אנגליים, כמו למשל, "לחוף בארברי" (אנ'), "מה נעשה למלח שיכור" (אנ'). בתוכנית זו השתתפה יעל לוי. שירי התוכנית הצליחו פחות מקודמותיה, וליטאי וכספי עזבו את הלהקה. לתוכנית יצא תקליט שמאגד את כל השירים שהופיעו בה, וזה היה לאריך-נגן האחרון של הלהקה.
תוכנית מס' 13 – "הרימו עוגן" – ב-30 במרץ שנת 1975 נערכה הופעת בכורה חגיגית בבית החייל החדש בחיפה. התוכנית "הרימו עוגן", בבימויו של נדב לויתן עם עיבודים של אלדד שרים. התוכנית המשיכה להזדהות בסגנון המוזיקה והמילים משירים עממים שתורגמו לעברית וגם שירים ישראליים חדשים ומקוריים.
תוכנית מס' 14 – "דרך בים" – ב־1975 הפיקה את התוכנית האחרונה, "דרך בים". בזמן החזרות לתוכנית הלהקה כמעט התפרקה מכיוון שאנשי חיל הים ראו בחומרים שהיא מציגה כרדודים מאוד. מאותו רגע נכנס לתמונת ההפקה יאיר רוזנבלום, וזרק "גלגל הצלה". עזר לעבד את השירים מבחינה מוזיקלית והלהקה הופיעה עם החומר החדש שלה כרגיל. חברי ההרכב מנו 9 זמרים וזמרות וגם ארבעה נגנים. שלושה שירים ממנה הוקלטו לסינגל שנקרא "להקות צבאיות וצוותי הווי 1975–1976", בהם השירים "דרך בים", "אלפי שירים" ו"לא אשכח זאת רעי". מאחר שגם תוכנית זו לא הניבה להיטים גדולים, היא למעשה סימנה את דעיכת הלהקה וירידתה מהבמה.
הרמטכ"ל רפאל איתן במסגרת תוכנית צמצום וחיסכון הכריז בשנת 1978 על סגירת הלהקות הצבאיות, ועל כן, להקת חיל הים הפסיקה פעילותה החל מאותה שנה. כמו שאר הלהקות הצבאיות, שבה הלהקה לפעול בהדרגתיות החל משנות ה-80 המאוחרות.
התוכניות הבאות > גלריה

הלהקה בצילום פרסומת על ספינה בנמל 1970.
להקת חיל הים בתוכניתה "שירת הים" בדף הכריכה של מערכות ים 1971.
תקליט התוכנית "שירת הים" 1971.
הלהקה בהרכב מלא 1971.
הלהקה עם מפקד החיל אלוף אברהם בוצר וראש מספן כוח האדם אל"ם דב שפיר 1971.
חיה ארד עם הלהקה שרה לחיילי צה"ל בסיני 1971.
חיה ארד בשיר "על אם הדרך" של נעמי שמר ונתן אלתרמן. פרס כינור דוד, בנייני האומה בירושלים – להקת השנה 1971.
חיה ארד עם הלהקה שרה לחיילי צה"ל בסיני 1971.
רכב הלהקה בדרכו להופעה בסיני.
דיסק הכסף שנמסר לחיה ארד וללהקה כפרס עבור השיר "על אם הדרך" שזכה במקום הראשון.
פרס כינור דוד ללהקות צבאיות נמסר ללהקה בפעם השנייה בשנת תשל"ב.
רכב הלהקה בחולות סיני בדרכו להופעה מקבל סיוע בדחיפה 1972.
הלהקה מופיעה בפני חיילי צה"ל ברפידים, ספטמבר 1973.
תוכנית מס' 13 של הלהקה "הרימו עוגן" 1974.
להקת חיל הים בתוכניתה "הרימו עוגן" 1975.
יוצאי להקת חיל הים

יוצאי להקת חיל הים – בתחילת שנות ה-80, בעקבות ערב חד־פעמי של הלהקה עם שירים מכל הזמנים, הקימו כמה מבני הלהקה את ההרכב "יוצאי להקת חיל הים", שהמשיך להופיע באירועים שונים של החיל עד היום. בימים אלו כאשר אף אחד מחברי הלהקה אינו בגיל השירות למילואים מופיעים ותיקי להקת חיל הים בערבי זמר ואירועים שונים בהרכב המקורי.
יוצאי להקת חיל הים בהופעה, 1984.
יוצאי להקת חיל הים בהופעה 1990
המאה ה-21

בדומה לשאר הלהקות הצבאיות, הרכב הלהקה וחבריה מגוון והשתנה פעמים רבות לאורך השנים. כמעט מיום הקמתה הורכבה הלהקה מזמרים בלבד, אך הדבר שונה בעשור השני של המאה ה-21, ונכון להיום, הלהקה מונה זמרים ונגנים. בנוסף, ללהקה משובץ טכנאי קול.
להקת חיל הים פועלת ומופיעה בכנסים פנימיים ויחידות החיל בכל השנה, עם רפרטואר מגוון המתעדכן מדי שנה. פעילות הלהקה כפופה למספן כוח אדם, תחת פיקוד קצינת חינוך בדרגת סגן.
פעילות הלהקה כוללת בין היתר יציאה במשלחות מיוחדות לחוץ לארץ, בעבור גיוס תרומות לצה"ל וייצוג ישראל במדינות זרות.
המאה ה-21 > גלריה

הלהקה מופיעה באירוע של עמותת חיל הים בפני ותיקי החיל, 20 במאי 1998.
הופעת הלהקה בכנס ותיקי יחידה 788 בגינוסר, 25 באפריל 2002.
הלהקה בהופעה במפגש ותיקי אח"י כידון (סער 4), 16 במאי 2003.
יוצאי הלהקה בהופעה במפגש "ים עסקים" של עמותת חיל הים, 11 באפריל 2003.
תקליטור הכולל 11 שירים של הלהקה במשך השנים, 2010.
הופעה בפני אנשי חיל הים בטקס מצטיינים ליום העצמאות תשע"ג.
מפקד חיל הים רם רוטברג עם חברי הלהקה באירוע ט"ו בשבט 2013.
הופעה בכנס מצטייני חיל הים תשע"ד בבה"ד חיל הים.
הלהקה בהופעה. במרכז נטע ברזילי 2014.
הלהקה לדורותיה. חיה ארד עם נטע ברזילי 10 במאי 2014.
הלהקה בהרכב מלא 2014.
הופעת הלהקה בטקס מצטייני חיל הים בבסיס ההדרכה לכבוד יום העצמאות תשע"ד.
אירוע התנדבות עם קבוצת המקהלה בבית מוגן רחוב יהודית בתל אביב.
הופעה בפני כלל חיילי בסיס חיפה בחסות חברת תנובה.
המאה ה-21 > הופעות בחו"ל

הלהקה יצאה במשלחות לפריז בשנת 2011, ,מקסיקו סיטי בשנת 2012 ולארצות הברית בשנים 2013–2014.
להקת חיל הים עם ילדי בית ספר יהודי בבולטימור, מאי 2014.
אירוע גאלה של משלחת הלהקה עם חוג ידידי צה"ל באטלנטה, ג'ורג'יה 2014.
חברי להקת חיל הים ולהקת חיל חינוך באירוע ידידי צה"ל באטלנטה, ג'ורג'יה 2014.
לקריאה נוספת

אלחנן ויניצקי, סתם חול של ים, תוכנית חדשה בלהקת חיל הים, במחנה יולי 1962.
חיל הים משעשע ומחנך להקת חיל הים ותזמרתו הופיעו על במת "אהל-שם", אמר, 11 באוקטובר 1961.
אלי שחף כינור דוד ללהקת חיל הים, "מערכות ים" חוברת 91 נובמבר 1968, ע' 46.
יצחק שילה, יידישע פיראטן במוצב, במחנה, פברואר 1970.
אלי שחף, להקת חיל הים בתוכניתה ה-9 "מערכות ים" חוברת 98 אפריל 1970
יוסי רחמן, שירת הים בחיל הים, על המשמר 15 באפריל 1971.
בתיה ורמי אנטיאן, הדרך בים – להקת ח"י, "בין גלים" אוקטובר 1975, עמ' 7.
אגם תותחני, שירת הים - מערכת אתר זרוע הים, 29 בספטמבר 2022.
ביאורים

↑  תוכנית זאת נספרת כהופעת הבכורה של הלהקה.  התוכניות משנת 1948 לא נכללו במניין תוכניות הלהקה.
↑  מימין לשמאל: צליל חלף, רועי פרידמן ונטע ברזילי.
↑  רועי פרידמן נטע ברזילי ואדר חייט.
↑  מימין לשמאל: אוהד שגיא, צליל חלף, רועי פרידמן ונטע ברזילי.
↑  מימין לשמאל: אדר חייט, אוהד שגיא, צליל חלף, רועי פרידמן ונטע ברזילי.
↑  במרכז במדי חיל הים מפקד המשלחת סא"ל אבי גאון, ולשמאלו לפי הסדר: אוהד שגיא, אדר חייט, נטע ברזילי, מפקדת הלהקה צליל חלף, ודור לניאדו איש הסאונד של הלהקה.
הערות שוליים

↑  להקת חיל הים - הלהיטים הגדולים, שירים ישראלים - הגדולים ביותר, שירי להקת חיל הים, שירים ישראלים, מוסיקה ישראלית, דני ליטאי, יאיר רוזנבלום, רבקה זוהר, מוסיקה, מוזיקה, שירי הלהקת הצבאיות, באתר yosmusic.com, ‏2020-04-27
↑  חוברת "חיל הים" אדר תש"ט, עמ' 41.
↑  המקור: מפקדת חיל הים, הזמנה לאירוע שנשלחה לחוגגים, יולי 1961
↑  חיה ארד באתר "שירונט".
↑  יעקב שכנר, "כוסית לפלי"ם" באתר הפלי"ם.
↑  אירועי החיל, 'בין גלים' אפריל 1975, עמ'21
| להקות צבאיות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות | הצ'יזבטרון • חישטרון • הלהקה הצבאית הארצית • להקת הכרמל • להקת איילון  הרכבים קטנים: להקת אלכסנדרוני • להקת חיל הים • הצמד עדה וניניו • להקת צלילי הקסם • להקת תל ליטוינסקי |  |
| להקות צבאיות | להקת הנח"ל • להקת פיקוד הצפון • להקת פיקוד המרכז • להקת פיקוד הדרום • להקת חיל הים • להקת גייסות השריון |  |
| צוותי הווי | צוות הווי הנח"ל • צוותי הווי פיקוד מרכז • צוותי הווי פיקוד צפון • צוות הווי פיקוד דרום • להקות חיל האוויר • צוותי הווי גייסות השריון • להקת חיל התותחנים • מקהלת הרבנות הצבאית • צוות הווי הנדסה קרבית • צוות הווי פיקוד ההדרכה • להקת הגדנ"ע • להקת חינוך מיוחד • להקת קיטבג • להקת חילות השדה • להקת החמ"ניות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308033705171  ISNI: 0000 0000 8697 6311  LCCN: no2017065299  MusicBrainz: 78ea0af3-438c-4498-89b8-141575081efd  VIAF: 126038234   WorldCat (עם VIAF): 126038234
לינץ' באמצעות צמיג בוער

צמיג בוער
לינץ' באמצעות צמיג בוער (באנגלית: Necklacing) היא שיטה לרצח, שבה אוזקים את ידיו של אדם מאחורי גבו, כורכים צמיג גומי של כלי רכב סביב צווארו או פלג גופו העליון, ממלאים את הצמיג בדלק נוזלי, ומציתים את הצמיג. משקלו של הצמיג מונע מהקורבן לזוז ממקומו, והוא מת כתוצאה מכוויות הנגרמות מהאש ומהגומי הנמס. מקור השם הלועזי במילה Necklace - שרשרת שעונדים סביב הצוואר.
העינוי, מלבד הכאבים והסבל הרב, כלל גם אימה דתית. תושבי אפריקה האמינו כי רצח באמצעות שרפה מביא לכך שרוחו של אותו אדם מתנתקת מרוחות אבותיו.
בדרום אפריקה

שיטת לינץ' זו נקשרה במיוחד לתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה. אז היא שימשה תושבים מהאוכלוסייה השחורה לשם רצח שחורים שנחשדו בשיתוף פעולה עם השלטון הלבן. בשנים 1984-‏1987 הציתו למוות פעילים נגד האפרטהייד בדרום אפריקה 672 אנשים, כמחציתם באמצעות צמיג בוער. רציחתה בדרך זו של מאקי סקוסנה (Maki Skosana) בת ה-24 ב-1985, בחשד שהייתה מודיעה של המשטרה, צולמה ושודרה בטלוויזיה של דרום אפריקה ועוררה זעזוע בעולם.
מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני התנגדה באופן רשמי ללינץ' באמצעות צמיג בוער, ובמיוחד יצא נגדה הכומר דזמונד טוטו. בכירים אחרים במפלגה העלימו עין. ויני מנדלה, אשתו של נלסון מנדלה, אף התבטאה כי "אין לנו רובים - יש לנו רק אבנים, קופסאות גפרורים ודלק... עם קופסאות הגפרורים וה-Necklacing שלנו נשחרר את ארצנו."
לאחר תום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, הוסיף לינץ' באמצעות צמיג בוער לשמש בדרום אפריקה כאמצעי להריגה בלא משפט של אנשים שנחשדו בביצוע פשעים פליליים כגון אונס וגנבה.
צלם העיתונות קווין קרטר צילם בדרום אפריקה לינץ' באמצעות צמיג בוער. תצלום זה זיכה אותו בהמשך בפרס פוליצר.
בארצות אחרות

הצתות למוות באמצעות כריכת צמיג על גוף הקורבן והצתתו, או הקפתו בצמיגים בוערים, נערכו בארצות נוספות:
בסרי לנקה על ידי מורדים מרקסיסטים-לניניסטים ומאוחר יותר על ידי תושבים סינהאלזים נגד תושבים טמילים במהלך הסכסוך האתני שם.
על ידי המון הינדי, שרצח סיקים במהומות שפרצו לאחר ההתנקשות בראש ממשלת הודו אינדירה גנדי על ידי שומרי הראש הסיקים שלה.
במרכז אמריקה, במיוחד על ידי סוחרי סמים בריו דה ז'ניירו שבברזיל וקרטלי הסמים במקסיקו.
סטודנטים באביג'אן שבחוף השנהב, שסבלו בשנות התשעים ממכת פריצות לחדרי המעונות שלהם, נטלו את החוק לידיהם וערכו לחשודים בפריצות שתפסו לינץ' באמצעות צמיג בוער.
הערות שוליים

↑   השפעות נקלייסינג, סרטון  באתר יוטיוב
↑  How Necklacing Became The Guillotine Of The Anti-Apartheid Movement, All That's Interesting, ‏19 במאי 2018 (באנגלית)
מועצת הירקות

סמל מועצת הירקות
מועצת הירקות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הירקות בישראל. המועצה הוקמה בשנת 1958 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הירקות התקיימו כבר בשנת 1952 סביב הצעת חוק שהובאה לכנסת על ידי שר החקלאות. ביוני 1954 עלו קריאות להחיש את הקמת המועצה בגלל עודפי ירקות בשוק שגרמו לירידת מחירים. באוקטובר 1956 קיים משרד החקלאות דיונים עם נציגי ארגונים העוסקים בגידול ושיווק ירקות במטרה לסיים את חקיקת החוק באותה שנה. משהליכי החקיקה לא הסתיימו, הוחלט להקים את המועצה עוד לפני חקיקת החוק וישיבה ראשונה של המועצה התקיימה ביוני 1957. חוק מועצת הירקות חוקק לבסוף בקיץ 1959.
המועצה פעלה לעידוד צריכת ירקות במבצעים שונים ובאריזת ירקות בשקים.
המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הפירות, מועצת הפרחים והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הירקות במועצה זו.
הערות שוליים

↑  הסקסור הפרטי יגבש עמדתו לגבי הוק מועצת הירקות, הַבֹּקֶר, 15 ביולי 1952
↑  תוחש הקמתה של מועצת הירקות, דבר, 14 ביוני 1954
↑  הצעת חוק ל"מועצת הירקות" תוגש בקרוב לדיון בממשלה, דבר, 9 באוקטובר 1956
↑  המועצה לשיווק ירקות תחל בקרוב בפעולה, על המשמר, 17 במאי 1957
↑  יוטל פיקוח על עגבניות, מעריב, 7 ביוני 1957
↑  א. אבשלום, האם ימנע החוק יצירת עודפי ירקות, שערים, 20 באוגוסט 1959
↑  ילד חיבר 34 אלף מלים מהאותיות "אין כמיץ עגבניות", דבר, 20 באוגוסט 1957
↑  תפו"א באריזת שקי־רשת, דבר, 1 באוגוסט 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257246205171
מחוז בלה

בלה (געז: ባሌ; ידוע גם בשם "באלי") היה מחוז שהתקיים בדרום-מזרחה של אתיופיה. המחוז נקרא על שמה של המדינה האסלאמית בלה ששכנה בעבר באזור. גבולות המחוז היו הנהרות ובי שבלה במזרח ובצפון וגנלה במערב.
המחוז נוסד בתחילת המאה ה-20, פורק וסופח להררג בשנות ה-40 של אותה המאה ובשנת 1963 הוחזר. המחוז גבל במחוז הררג במזרח ובצפון, במחוז ארסי בצפון-מערב, בסידאמו בדרום ובמערב ובסומליה בדרום מזרח. בירת המחוז הייתה העיר גובה (אנ').
רוב אוכלוסיית המחוז הייתה מוסלמית בדתה והקבוצות האתניות העיקריות היו האורומו והסומלים.
כיום שטח המחוז מחולק בין מחוז בלה שבמדינת אורומיה לבין מחוז אפדר שבמדינת סומלי.[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  Bahru Zewde, A History of Modern Ethiopia, 1855-1991, (Second Edition), James Curry, Ohio University Press & Addis Ababa University Press, 2002, ISBN 0821414402, p. 86
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אתיופיה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוריץ, רוזן אולדנבורג

| --- | --- |
 לידה:  1145 
 פטירה:  1209 (בגיל 64 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Salome von Wickerode 
 
מוריץ הראשון, רוזן אולדנבורג (בגרמנית: Moritz I. von Oldenburg; בערך 1145 - בערך 1211) היה רוזן אולדנבורג מ-1169 עד 1211.
ביוגרפיה

מוריץ נולד בערך בשנת 1145, והיה בנם של כריסטיאן הראשון, רוזן אולדנבורג ואשתו קוניגונדה. בשנת 1167 אביו מת והיינריך האריה לקח את אולדנבורג תחת שלטונו. מוריץ גורש משטחי הרוזנות ולאחר מכן שירת במשך שנים את הארכיבישוף של קלן, פיליפ הראשון פון היינברג, אשר בשנת 1178 לקח על עצמו ניסיון פיצוי לא מוצלח. היינריך גם הכריח אותו למסור את ריטברג למשפחת פון קויק. בשנים 1180 ו-1181, מוריץ השתתף במלחמה הקיסרית נגד היינריך האריה ולבסוף קיבל מהקיסר פרידריך הראשון את זכויותיו הריבוניות בחזרה.
בגלל רכוש ובעיות פיאודליות, מוריץ התנגד לענף וילדסהאוזן של בית אולדנבורג שנוסד על ידי דודו היינריך הראשון והארכיבישופים של ברמן, נאסר זמנית ונאלץ להישאר וסאל של הארכיבישוף. את שמו ניתן למצוא בסביבות שנת 1200 מספר פעמים בשורות המסמכים של הארכיבישוף.
כדי להימנע מחלוקת ירושה, נרצח אחיו כריסטיאן הצלבן, אולי ביוזמתו של מוריץ. כרוניקת Rastede מציינת אותו לפחות כשותף. לפי אותו מקור, האבירים פון האטן, דוהלן וסאנום, שנחשפו כרוצחים, הוצאו להורג. בין השנים 1192 ו-1198, מוריץ ואמו קוניגונדה הקימו מנזר בברגדורף, המקום בו נרצח אחיו, שחזר ממסע הצלב בארץ הקודש. תחילה עם נזירות מברמן, קצת אחר כך עם ציסטרציאנים ממרינטל. עם זאת, המנזר ליד הלמשטדט לא שגשג והוקם מחדש בהודה ב-1232.
בשנת 1198 תמך מוריץ בוולפים במלחמת כס המלכות הגרמנית ולעיתים תמך בהולשטיין נגד דנמרק. על ידי בניית טירות הוא עורר את המרידות הראשונות באוסטרינגן וב-Rüstringen.
משפחתו

הוא התחתן עם זלומה, בתו של אוטו השני, רוזן וויקראת, ממנה נולדו לו:
אוטו הראשון, רוזן אולדנבורג (1209–1251)
כריסטיאן השני, רוזן אולדנבורג (1211–1233)
הדוויג מאולדנבורג (מתה ב-1228)
זלומה מאולדנבורג (מתה ב-1267)
קונגינדה מאולדנבורג (מתה ב-1290)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811472154705606  GND: 137568258  VIAF: 216159032710601181090   WorldCat (עם VIAF): 216159032710601181090