stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צפון אפריקה
היסטוריה > העידן הקלאסי > העידן הנוצרי

העידן הנוצרי בצפון אפריקה החל מעליית הנצרות בצפון אפריקה עם התנצרות האימפריה הרומית באופן רשמי בשנת 380 לספירה, ועד הכיבוש המוסלמי של האזור במאה ה-7.
במהלך המאות ה-3 וה-4 קנתה לה הנצרות מעמד של בכורה באזור. בשנת 284 לספירה, התפלגה האימפריה הרומית לאימפריה לאימפריה מזרחית (האימפריה הביזנטית) ולאימפריה מערבית. כך היה גם בצפון אפריקה, והגבול באזור זה בין שתי המדינות עבר באמצע לוב של ימינו, כך שמצרים וקירנאיקה במזרח היו תחת שלטונה של האימפריה המזרחית, וחלקו המערבי של האזור (מערב לוב, תוניסיה, אלג'יריה ומרוקו של ימינו) היה תחת האימפריה המערבית.
במהלך המאה ה-5 איבדה האימפריה הרומית המערבית את שטחי שלטונה במערב צפון אפריקה, ובמאה ה-7 איבדה האימפריה הרומית המזרחית את שטחי שלטונה במזרח צפון אפריקה. את הריק השלטוני באזור תפסו מספר שבטים ברברים אשר פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו צוברים כוח והשפעה. בשנים אלו המשיכה הנצרות להוות את הדת המשמעותית באזור.
היסטוריה > העידן המוסלמי

הנצרות לא נשארה הדת השלטת בצפון אפריקה לאורך זמן. במהלך המאה ה-7, במקביל להתפוררותה של האימפריה הרומית המזרחית, נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, ותושבי האזור, חלקם ברצון חלקם בכוח, התאסלמו וקיבלו את האסלאם כדת השלטת. דת זו היא הדת הרווחת באזור כמעט באופן מלא עד ימינו אלה. ימים אלו היו ימים של פריחה תרבותית באזור, אך עד מהרה, עם התמוטטותה של האימפריה המוסלמית, הוא שקע לסכסוכים בין שושלות מוסלמיות על השליטה באזור.
היסטוריה > העידן המוסלמי > צפון אפריקה תחת שלטון זר > שלטון עות'מאני

בשנת שלאחר ימי הביניים, האזור (למעט מרוקו של ימינו) היה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית והתאפיין בשליטה רופפת. השלטון העות'מאני התרכז בערים אלג'יר, תוניס וטריפולי.
היסטוריה > העידן המוסלמי > צפון אפריקה תחת שלטון זר > שלטון אירופאי

במאות ה-18 וה-19, צפון אפריקה הייתה תחת שלטונם של הצרפתים, הבריטים, הספרדים והאיטלקים. במהלך שנות ה-50, ה-60 וה-70 של המאה ה-20, כל מדינות צפון אפריקה זכו בעצמאות מן השלטון הקולוניאלי האירופי, למעט כמה מושבות ספרדיות קטנות בקצה הצפוני של מרוקו.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

במערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו המושבות הגרמניות קמרון, וטוגולנד (טוגו) בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
דרומה משם דרום אפריקה ניהלה את המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, ובה כבשה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה). המושבות הגרמניות במערב ובדרום מערב אפריקה נפלו לידי מדינות ההסכמה עד 1916.
החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה: את מזרח אפריקה הגרמנית (כיום, בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

חזית צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, התאפיינה בהתקדמויות ונסיגות נשנות של שני הצדדים הלוחמים (בעיקר הגרמנים והבריטים). בספטמבר 1940 התקדמו כוחות איטליה מלוב, שהייתה בשליטה איטלקית, למצרים, שהייתה בשליטה בריטית. הכוחות הבריטיים בפיקוד ארצ'יבלד וייוול הצליחו להדוף את האיטלקים וכעבור חצי שנה לקחו בשבי כ-113,000 חיילים איטלקיים. במרץ 1941 נחתו בצפון אפריקה שתי דיוויזיות גרמניות ("קורפוס אפריקה") בפיקודו של רומל. רומל הצליח להדוף את בעלות הברית לגבול לוב-מצרים, פרט לנמל טוברוק שבלוב, שנשאר כמובלעת של בעלות הברית. הגנרל הבריטי אוקינלק החליף את ויוול בפיקוד על הזירה וניסה לתקוף את הגרמנים בנובמבר 1941. עד ינואר 1942 הוא התקדם עד בנגזי שבלוב, ושחרר את המצור על טוברוק. אחר כך הוא נסוג. ביוני 1942 כבשו מדינות הציר את טוברוק, והתקדמו עד לאזור אל עלמיין מזרחה לגבול המצרי-לובי.
דמוגרפיה > מוצאות אתניים

אזור צפון אפריקה יותר הומוגני מבחינה אתנית מאשר אפריקה שמדרום למדבר סהרה, לאחר הפלישה של אנשי המערב לצפון אפריקה הרוב הוא מורכב בעיקר מערבים ומברברים.
אוכלוסיית צפון אפריקה עומדת על 256,854,635 תושבים המתחלקים בין המדינות על פי הטבלה הבאה:
| --- | --- |
מדינה: אוכלוסייה
מצרים: 107,770,524
סודן: 47,958,856
אלג'יריה: 44,700,000
מרוקו: 34,314,130
תוניסיה: 11,516,189
לוב: 6,754,507
מאוריטניה: 3,840,429
דמוגרפיה > דתות

רובם המכריע של תושבי צפון אפריקה הם מוסלמים, עם בני מיעוטים של נוצרים וכן בני אמונות שבטיות אפריקאיות.
ראו גם

המגרב
קרן אפריקה
הפילוג באימפריה הרומית (284 לספירה) לאימפריה מזרחית (האימפריה הביזנטית) ולאימפריה מערבית
החלוקה האירופית של אפריקה בראשית מלחמת העולם הראשונה (1914).
טנקים בריטים שועטים לעבר העמדות בצפון אפריקה ב-26 בנובמבר 1941
ויזה לארצות הברית

ויזת B1/B2 לארצות הברית
ויזה לארצות הברית לכל החיים. סוג ויזה זה-  בוטל לאחר פיגועי 11 בספטמבר. כיום מוענקת ויזה לעשר שנים לכל היותר.
ויזה לארצות הברית היא אשרת הגעה המונפקת על ידי שגרירות ארצות הברית או הקונסוליה שלה ומעניקה לנושא הוויזה את הזכות להגיע לתחומי ארצות הברית ולהגיש בקשת כניסה. קבלת הוויזה אינה מקנה כניסה אוטומטית לארצות הברית. בנקודת ההגעה (נמל תעופה, נמל ימי, או מעבר גבול יבשתי) קובע מפקח מטעם מחלקת ההגירה אם נושא הוויזה רשאי להיכנס לתחומי ארצות הברית. החלטה זו היא על פי שיקול דעתו בלבד והיא אינה ניתנת לערעור.
תוכנית ויתור ויזה

אדם שאינו אזרח ארצות הברית, שמעוניין להיכנס לתחומה מחויב להגיש בקשה לוויזה לפני הגעתו. יוצאי דופן הם אזרחי אחת מ-42 המדינות החתומות על הסכם ויתור ויזה המקנה לאזרחי מדינות אלה כניסה ללא ויזה לארצות הברית ובתמורה כניסה של אמריקאים לארצות גם ללא ויזה. תוכנית זו נקראת Visa Waiver Program – VWP.
בשנת 2009 נוסף חוק שאזרחי מדינות אלו חייבים להירשם לפני הנסיעה באתר אינטרנט של ממשלת ארצות הברית המכונה ESTA – Electronic System for Travel Authorization במידה ומגיש הבקשה לא מסומן במערכת ניתן אישור בו במקום בצורת טופס ירוק אותו צריך להדפיס ולהצמיד לדרכון בעת כניסה לארצות הברית. לעיתים המערכת לא מאשרת מייד את הבקשה אלא לאחר מספר ימים ולעיתים רחוקות אינה מאשרת כלל. אתר זה נותן מידע מוקדם למשרד ההגירה האמריקאי על אזרחים זרים המעוניינים להיכנס למדינה.
מדינות רבות באיחוד האירופי, ישראל, יפן, ניו זילנד ועוד חתומות על הסכם זה.
אזרחים ישראלים בעלי אזרחות כפולה שכלולה בהסכם הוויזות יכולים להיכנס לארצות הברית בדרכון הזר שלהם.
כמו כן זכאי להיכנס ללא ויזה מי שהוא אזרח קנדה או ברמודה.
להלן רשימת המדינות החתומות על הסכם ויתור הוויזה: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, איסלנד, אירלנד, אנדורה, אסטוניה, בלגיה, ברוניי, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, טאיוואן, יוון, יפן, ישראל, לוקסמבורג, לטביה, ליטא, ליכטנשטיין, מונקו, מלטה, נורווגיה, ניו זילנד, סן מרינו, סינגפור, סלובניה, סלובקיה, ספרד, פורטוגל, פולין, פינלנד, צ'כיה, צ'ילה, צרפת, קוריאה הדרומית, קטר, קרואטיה, שוודיה, שווייץ.
הבקשה לקבלת ויזה

יש שני סוגי ויזה בסיסיים בארצות הברית:
ויזה זמנית (Nonimmigrant visa) – ויזה המיועדת לביקורים לצורך תיירות, עסקים, עבודה או לימודים.
ויזת הגירה (Immigrant visa) – ויזה המיועדת לכל מי שמתכוון לחיות בארצות הברית בקביעות וללא הגבלת זמן.
כל המחזיקים בדרכון שאינו שייך לאחת מהמדינות המורשות, חייבים לקבל ויזה על מנת להגיע לנקודת הכניסה לארצות הברית ושם לבקש את אישורו של נציג ההגירה להיכנס לארצות הברית.
לאחר אסון התאומים בשנת 2001, השגרירויות האמריקאיות ברחבי העולם החמירו את סף דרישותיהן מתיירים וממהגרים כאחד על מנת למנוע את איומי הטרור על ארצות הברית. למרות שהחמרת נוהלי הוויזה נעשתה מטעמי ביטחון, השיקול המכריע היה החשש מהגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
מועמדים המבקשים אשרות כניסה לארצות הברית צריכים לשלם 185 דולר עבור הריאיון עצמו בשגרירות. ניתן לשלם באשראי או באמצעות בנק הדואר. לאחר מכן נקבעים ראיונות בשגרירות או קונסוליה של ארצות הברית בה מקבל המבקש תשובה חיובית או שלילית. אם קיבל תשובה שלילית כספו אינו מוחזר לו.
סביב בקשת הוויזה התפתחה תעשייה שלמה של ארגונים וחברות שמנצלות את העובדה שישראלים רבים אינם קוראים היטב אנגלית, ועייפים מכדי להבין את הבירוקרטיה סביב הוויזה. חברות אלו גובות סכום של כ-100 שקלים תמורת השירות פלוס דמי בקשת הוויזה, אולם דבר זה אינו הכרחי ואנשים רבים מגישים את הבקשה בעצמם. כמו כן לעיתים חברות אלו מתהדרות בשירות קיצור תורים המסתמך כביכול על בסיס קשרים עם גורמים בשגרירות. חברות אלו משתמשות בשירות הניתן חינם לכל אזרח לקביעת תור דרך האינטרנט, שינוי זמן התור והקדמת התור במקרה שמישהו ביטל את תורו.
הבקשה לקבלת ויזה > הדרישות

עשרות מיליוני תיירים בעלי אזרחות זרה מבקרים בארצות הברית מדי שנה ורבים אף מהגרים אליה לצמיתות.
המבקשים ויזת אורח חייבים להוכיח כי הם עומדים בתנאים שהוגדרו על ידי מחלקת ההגירה (Immigration and Nationality Act). הסברה, על פי החוק האמריקאי, היא שכל מי שמבקש ויזת אורח הוא מהגר פוטנציאלי. מסיבה זו חלה על הפונים לקבלת ויזה חובת ההוכחה כי הם אינם מתכוונים להגר לארצות הברית. על המבקשים:
להצהיר על מטרת ביקורם בארצות הברית (תיירות, עסקים, טיפול רפואי וכדומה).
להצהיר על כוונתם להישאר לתקופה מוגבלת בלבד.
להעיד על מגוריהם מחוץ לארצות הברית, לצד הצגת התחייבויות קודמות המעידות על חזרתם הצפויה לארצם בתום הביקור.
על-פי רוב מפעילה השגרירות האמריקאית בישראל שיקול דעת מוגבר כלפי:
חיילים משוחררים שרוצים לטייל בארצות הברית, וזאת משום שטרם הספיקו להתבסס. במיוחד נכון הדבר כלפי אלו שלא עבר זמן רב יחסית מאז השחרור ושלא הספיקו לעבוד או ללמוד תקופה ארוכה אחרי הצבא.
ילידי מדינות ערביות ומוסלמיות שמוגדרות על ידי מחלקת המדינה האמריקאית כמדינות טרור – איראן, סודאן, סוריה, לוב, קוריאה הצפונית וקובה – צריכים להמתין לוויזה בממוצע חודש ימים, עד שבקשתם תיבדק על ידי סוכנויות הממשל השונות בוושינגטון.
הבקשה לקבלת ויזה > הגשת הבקשה בעבר

בין השנים 2003–2006 נדרשו המועמדים מחזיקי הדרכון הישראלי להגיש את בקשת אשרת הכניסה דרך סוכני הנסיעות בלבד. החל ממרץ 2006 מחזיקי הדרכון הישראלי המבקשים אשרת-כניסה נדרשים למלא את הטפסים הנדרשים דרך אתר האינטרנט של שגרירות ארצות הברית בלבד, להדפיס את הטפסים כאשר הם מלאים ושלמים, ולהגיש אותם ביום בו נקבע הריאיון. תהליך זה כרוך בעלות אגרה. הפונים נדרשים לספק טפסים ואישורים שונים לפני הריאיון.
הבקשה לקבלת ויזה > הריאיון בשגרירות

מטרת הריאיון בשגרירות היא לוודא שאין בכוונת המועמד להשתקע בארצות-הברית, על פי בדיקת הנתונים שהמועמד הגיש יחד עם הטפסים שנכללים בהחלטה הסופית: עצמאות פיננסית, מקום עבודה יציב, רכוש גשמי, ילדים ומשפחה בארץ, חשבון בנק, בית והיעדר הרשעות פליליות בארץ המוצא של הפונה.
ברוב המקרים הריאיון אורך מספר דקות בלבד ובסופו החלטת הפקיד. רוב דחיות בקשות הוויזה של אזרחי ישראל נגרמות בגין העובדה שהמועמד לא הצליח לשכנע את המראיין כי הוא מתכוון לחזור לארץ בתום ביקורו באמריקה. למרבית הנדחים עבר פלילי, בעיות סמים וכדומה.
יחד עם זאת, יש ישראלים המדווחים כי למרות שעמדו בסף הדרישות והציגו בפני הקצין הקונסולרי את הטפסים הנדרשים לא זכו באשרת כניסה וזאת מבלי לקבל סיבה.
פירוט סוגי הוויזות > ויזות B למבקרים

ויזת ה-nonimmigrant השכיחה ביותר היא ויזת B-1 / B-2, שידועה גם כ"ויזה לאורחים זמניים לצורך עסקים או בילוי". העותרים לקבלת ויזה זו יקבלו לבסוף ויזת B-1 (אורח זמני לצורך עסקים) או B-2 (אורח זמני לצורך בילוי) אם הסיבה שלהם לנסיעה מספיק ספציפית כדי שהקצין הקונסולרי יאשר לעותרים לקבל סטטוס זה.
פירוט סוגי הוויזות > ויזות K לארוסים ובני זוג

על אף שוויזות אלו מונפקות לאנשים בעלי כוונות להגר לצמיתות לארצות הברית, הן עדיין באופן טכני מסווגות כוויזות nonimmigrant (זמניות). אזרחי ארצות הברית יכולים לעתור ל-USCIS לבקשת ויזה זמנית לארוסים/ות שלהם, בני/ות זוגם ו/או ילדים שנמצאים בחסות הארוס/בן הזוג. במקרה של ויזת אירוסין ויזת ה-K-1 תאפשר להם להישאר בארצות הברית לתקופה של 90 יום בלבד במהלכה יצטרכו לשאת את האזרח האמריקאי העותר ולאחר מכן להגיש מועמדות לסטטוס של תושב קבע חוקי. אם הנישואים לא מתבצעים בתוך מסגרת הזמן הזאת, הארוסים יהיו חשופים להליכי גירוש. במקרה של בני/בנות זוג נשואים, ויזת K-3 תקפה לשנתיים ויכולה לקבל הארכות ללא גבול כל עוד הנישואים שעליהם ויזה זו מבוססת לא מתבטלים. המחזיקים בוויזות K-3 וK-4 יהיו זכאים להיתר עבודה ויוכלו לצאת ולהיכנס לארצות הברית כל עוד הוויזות שלהם יהיו בתוקף.
פירוט סוגי הוויזות > ויזות F לסטודנטים

ויזות אלו מיועדים עבור סטודנטים במוסדות אקדמאים, לצורך הגשת בקשה יש להירשם תחילה למוסד לימודים המוכר במערכת ה-SEVIC, ולאחר קבלת טופס i-20 ממוסד הלימודים יש להמשיך בהגשת הבקשה הוויזה, העותרים לוויזה זו יצטרכו להוכיח בריאיון שיש באפשרותם לממן את הלימודים ואת שהותם בארצות הברית.
פירוט סוגי הוויזות > מעמדם של בני זוג מאותו המין

בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית, שפסל חוק פדרלי האוסר על הממשל להכיר בבני זוג מאותו המין, אין יותר הבדל בין זוגות מאותו המין לבין זוגות הטרוסקסואליים. אזרחים ישראלים יכולים לקבל את ויזת הארוס (ויזת K-1) ללא תלות במינן/ם ומין בנות/בני זוגן/ם. מכיוון שמדינת ישראל אינה מאפשרת נישואין של בני זוג מאותו המין, רק זוגות חד-מיניים הנשואים במדינות זרות המאפשרות נישואין כאלה יכולים לקבל יחס של זוג נשוי ולקבל ויזות "נלווה" כשמדובר בוויזת בני זוג (K-3) או בוויזות לצורכי עבודה או לימודים בארצות הברית.
ראו גם

גרין קארד
הגרלת הגרין קארד
ארצות הברית
רשות התעופה הפדרלית
הערות שוליים

↑  https://www.scotusblog.com/case-files/cases/windsor-v-united-states-2/
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
דרכון הולנדי בעל זיהוי ביומטרי המקנה זכות כניסה לארצות הברית
לילותיו הלבנים של הדוור

| --- | --- |

 בימוי:  אנדריי קונצ'לובסקי 
 הופק בידי:  אנדריי קונצ'לובסקי 
 תסריט:  אנדריי קונצ'לובסקי 
 שחקנים ראשיים:  Irina Yermolova 
 מוזיקה:  אדוארד ארטמייב 
 צילום:  אלכסנדר סימונוב 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 2014 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  רוסיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לילותיו הלבנים של הדוור (ברוסית: Белые ночи почтальона Алексея Тряпицына) הוא סרט דרמה רוסי משנת 2014 בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי. זהו חלקו האחרון בטרילוגיה של קונצ'לובסקי על המראה האחורית של רוסיה. הסרט מגולל את סיפורם של תושבי כפר רוסי נידח, שמגעם העיקרי עם העולם החיצון הוא דוור. כל השחקנים בסרט הם לא מקצועיים והליהוק ארך שנה.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה ב-2014 בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
תקציר העלילה

קונצ'לובסקי לוקח את הצופה לחבל ארכנגלסק בצפון רוסיה, לחופי אגם קנוזרו, 450 קילומטר מהים הלבן. מקום שבו הזמן כאילו עצר מלכת, כך שהתושבים עדיין מנהלים את התקשורת עם העולם אך ורק באמצעות הדוור; מקום שבו השמש לא שוקעת בקיץ, והלילות לא נגמרים.
הסרט משרטט את דיוקנאותיהן של דמויות מקומיות, ובראשן אלכסיי טריאפיצין (ליוחה) הדוור, הנודד ברגל או באמצעות סירה בין הכפרים הנידחים, מבקר את שכניו, מחלק מספק להם לחם, דואר, מיסים, נורות, כסף ופנסיה. הוא החיים עבורם. הוא חולם בהקיץ על חתול אפרפר-כחלחל מסתורי הפוקד את בקתתו. במהלכה של העלילה הוא מנסה להצית להבה ישנה עם אהובתו מימי בית הספר, מתיידד עם בנה הצעיר, ויוצא לחפש את מנוע הסירה שלו שנגנב.
חברת הדואר הרוסית השקיעה בהפקת הסרט כ-30 מיליון רובל (כ-820 אלף דולר), ועוד 26.5 מיליון רובל (כ-720 אלף דולר) הוקצו על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית. ועדת האוסקר הרוסית שקלה לשלוח את הסרט לתחרות האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך הבמאי ביקש לא לשלוח אותו בגלל שהחלוקה לסרט באנגלית ולסרט בלועזית מונעת מרגש עליונות תרבותית של מדינות המערב דוברות האנגלית, והתרבות האחרת. דעתו נתקבלה, ובמקומו ייצג את רוסיה הסרט לוויתן.
הערות שוליים

↑   אריאלה בנקיר, הוכרזו הזוכים בפסטיבל ונציה, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2014
↑  https://variety.com/2014/film/festivals/venice-film-review-the-postmans-white-nights-1201298548/
שכונת האולפנה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
שכונת האולפנה, בית אל, ב-2011
שכונת האולפנה או גבעת האולפנה הם כינויים ל-14 בניינים ובהם 84 דירות בחלקו הצפון-מזרחי של היישוב בית אל, על מורדות הר ארטיס. השכונה נבנתה בעשור הראשון של המאה ה-21, וכונתה כך על שם אולפנת רעיה הסמוכה.
השכונה התפרסמה בעקבות עתירה לבג"ץ שביקשה את מימוש צווי ההריסה שהוציא המנהל האזרחי לחמישה בניינים ומספר קרוואנים, שאכן פונו בקיץ 2012.
בנייה ואכלוס

תחילת הליכי הבנייה במקום בשנת 1998, לאחר אישור עקרוני שניתן על ידי ממשלת ישראל לבנייה במקום (יחד עם אישור לבניית שכונה נוספת בבית אל, שכונת 'מעוז צור') שבאה בעקבות רצח בני משפחת צור בפיגוע ירי בדצמבר 1996.
בניית השכונה בפועל נעשתה על ידי "החברה לפיתוח קריית הישיבה בית אל", שבראשה עומד הרב זלמן ברוך מלמד. מנהלי החברה היו יעקב כץ ויואל צור, ובדירקטוריון החברה ישב מלבדם גם הרב משה גנץ. חברה זו היא חברת בת של חברת "הולילנד הולדינגס", חברה הרשומה באיי מרשל (דבר המאפשר חסיון בנוגע לבעלי החברה ובעלי התפקידים בה, מתוקף חוק החברות באיי מרשל). בניית השכונה נעשתה ללא קבלת היתרי בנייה, וכאשר שטח השכונה הוא מחוץ לגבולות צו התפיסה שמסדיר את מעמד רוב אדמות היישוב בית אל, דבר שהוביל להוצאת צווי הפסקת עבודה עוד בשלב עבודות התשתית ולאחריהן צווי הריסה בידי המנהל האזרחי. היזמים התעלמו מהוצאת הצווים, ומנגד לא נאכפו הצווים על ידי המנהל שהוציא אותם.
ממשלת ישראל, בראשות אהוד ברק, סייעה לבנייה במקום באמצעות משרד השיכון, שמימן את עבודות התשתית במקום (בערך של כ־4 מיליון שקל, עד לקיץ 2003), וכן נתנה מענק בסך 90,000 ש"ח לרוכשים שהתחייבו לגור במקום 15 שנה.
בדיעבד התברר שיזמי השכונה הונו רשויות שונות באמצעות רישום כוזב של מספרי המגרשים בשכונה, כאשר המספרים שנרשמו היו שייכים בפועל למגרשים בשכונה סמוכה שהייתה בבנייה, והקרקע לבנייתה הייתה בבעלות החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית. הטעיה זו הייתה גם כלפי רוכשי הדירות, שקיבלו מסמכי רכישה מהיזמים עם מספר חלקה כוזב ללא ידיעתם, מסמכים שבאמצעותם הגישו בקשה לקבלת משכנתא מבנק.
בנייה ואכלוס > חלקה 34 ו־39

חמישה מתוך ארבעה עשר הבניינים בשכונה נבנו בשטח חלקות 34 ו־39, חלקות הרשומות בטאבו על שם שני תושבי הכפר דורא אל קרע הסמוך. לטענת חארבי חסן, שהקרקע הייתה רשומה על שם אביו, במקום היה כרם עד לשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אז הוכרז המקום כשטח אש של בה"ד 4 הסמוך, ועל כן לא ניתן היה לעבד את הקרקע באופן אינטנסיבי.
לטענת יזמי השכונה ותושבי המקום, נרכשה אחת החלקות במקום (חלקה 34) מאדם שהציג עצמו כבעלים, באמצעות ארגון אמנה. אולם חקירת משטרה גילתה כי המוכר כביכול היה קטין בתקופת רישום החלקה בטאבו, ועל כן לא ייתכן שהוא בעל החלקה. יזמי השכונה עצמם הודו בחקירתם במשטרה כי מדובר בקרקע פלסטינית פרטית, ועל אף זאת הם החלו בעבודות במקום מבלי שהוסדר נושא הבעלות, וללא קבלת היתרי בנייה לשכונה.
בנייתם של חמשת הבניינים האלו החלה בשנת 2000. בשנת 2006 הוציא המנהל האזרחי צו סופי להפסקת העבודות של 4 בניינים ולהריסת הבנייה הבלתי חוקית שנעשתה מחוץ לשטח השיפוט של בית אל, ללא תוכניות מתאר, ותוך פלישה לקרקע פרטית.
הצווים לא נאכפו, ובאוקטובר 2008, הוגשה לבג"ץ עתירת הפלסטינים הטוענים לבעלות על הקרקע, בסיוע ארגון יש דין. העתירה דרשה את מימוש צווי ההריסה וכן מניעת האכלוס של הבניינים שנבנו באופן בלתי חוקי על אדמות פרטיות במתחם ג'בל ע'רטיס. 4 מתוך חמשת הבניינים אוכלסו בשנת 2008 לפני הוצאת צו ביניים של בג"ץ שאסר על אכלוסם. לבג"ץ נמסר על ידי המנהל האזרחי כי כל הדירות מאוכלסות ואף נמסרה רשימת שמות המשפחות לבג"ץ.
בתגובה לעתירה הודיעה המדינה ב-1 במאי 2011 שתפנה את הבניינים כחלק מהחלטה גורפת להסיר מבנים שנבנו על קרקע פרטית. בחודש יוני 2012 פורסם שבית נוסף, השישי במספר, נבנה על קרקע פרטית.
מרבית הדירות בבניינים שנבנו על חלקות אלו נמצאות בבעלות החברה היזמית ומושכרות לדיירים, אך 6 מתוך 30 הדירות נרכשו על ידי אנשים פרטיים מהחברה היזמית.[דרוש מקור]
העתירה לבג"ץ

באוקטובר 2008 עמדו בשכונה 14 בניינים מאוכלסים ובהם חמשת הבניינים המיועדים לפינוי (30 יח"ד)[דרוש מקור]. באותו חודש הוגשה עתירה לבג"ץ בשם שני עותרים להוצאת צו ביניים וצו על תנאי. העותרים טענו לבעלות על הקרקע וטענו שהבנייה הייתה ללא ידיעתם וללא הסכמתם. כיוון שבירור בעלות הקרקע אינו נושא לבג"ץ, עבר ההליך לבית המשפט המחוזי והדיון הפותח צפוי להתקיים בחודש יולי 2012.
באמצע נובמבר נתן בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס יחידות הדיור שטרם אוכלסו. ההליך בבג"ץ התמשך כמה שנים ובמאי 2011 פרסמה המדינה הודעה כי "בנייה על קרקע פרטית תוסר בתוך שנה". על סמך זאת קבע הבג"ץ כי המדינה כבר החליטה להרוס את הבניינים ולפיכך מוצה ההליך וניתן פסק דין ללא צו. מספר ימים לפני סוף השנה האמורה הגישה המדינה לבג"ץ עמדה, לפיה אותה החלטת ממשלה שעל פיה ניתן פסק הדין, נפתחת מחדש לדיון ו”ראש הממשלה ופורום השרים מבקשים לשקול מחדש את דרך יישום המדיניות עליה החליטו”. בג"ץ לא קיבל עמדה זו שהביעה רק בקשה לבחון מחדש את הנושא אך לא הייתה בה בשורה של שינוי מדיניות. בג"ץ תקף את הממשלה בטענה שאותה החלטה עוגנה בפסק דין ולא ניתן לפתוח אותה לדיון חוזר בקלות כזו. בהחלטת בג"ץ נאמר כי עד לתאריך 01.07.2012 על המדינה להרוס את הבניינים המדוברים. בעקבות כך הוקמה מפקדת בראשות יורם אוחיון וב-28 ביוני 2012 הסתיים פינוי המשפחות שגרו בשכונה.
לקראת פינוי המשפחות שגרו בבתים שיועדו להריסה פורסמו ידיעות לא מאומתות אודות הסכם שאליו הגיעה לשכת ראש הממשלה עם הנהגת המתנחלים. על פי אותם פרסומים, ההסכם הוא ההסבר לשינוי בדפוס הפעולה של המתנחלים - מקריאה למאבק נחוש נגד הפינוי להסכמה לפינוי שקט. נודע כי פעולת פינוי המשפחות והעברתן מן הדירות שבהן התגוררו נעשתה על חשבון המדינה, כמו גם הקמת שכונת הקרווילות בבית אל שבהן שוכנו התושבים. אולם ההסכם עצמו מעולם לא פורסם.
בדצמבר 2013 פורסם לראשונה כי מכרז להרחבת מבנה בית המדרש של ישיבת בית אל, היזמית שהקימה באופן לא חוקי את בתי שכונת האולפנה, שהוציאה החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית נעשה על פי הנחיה מפורשת של משרד ראש הממשלה וכחלק מפינוי שכונת האולפנה. זו הייתה, למעשה, הפעם הראשונה שבה הודה גורם רשמי במתן הטבה בשווי מיליוני שקלים לישיבה בבית אל כחלק מן הפינוי למרות שאותה הטבה אינה קשורה לפינוי עצמו.
פרקליטות המדינה החליטה שלא להגיש כתב אישום באשמת אחיזת מקרקעין בכוח, הסגת גבול, ובניה ללא היתר כנגד יזמי השכונה, בנימוק שנסיבות העניין אינן מצדיקות את המשך פעולות החקירה. ערר שהוגש כנגד החלטה זו על ידי יש דין ובעלי הקרקעות נדחה על ידי בג"ץ.
הערות שוליים

↑  בת-ציון קרוב ויוסי גולדשטיין, הקמת יישובים ביהודה ושומרון: בית אל כמקרה מבחן, מחקרי יהודה ושומרון, 238-211 כח (2), אוניברסיטת אריאל בשומרון, 2019 doi: 10.26351/JSRS/28-2/4
↑  סקירה כללית על איי מרשל
↑  יועמ"ש מערכת הביטחון: בוני האולפנה התעלמו מצווי הריסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 ביוני 2012
1 2  בג"ץ 868/14 חרבי אברהים מוסטפא מוסטפא נ' פרקליט המדינה
↑  סרטון תדמית של מטה המאבק על שכונת האולפנה, אתר יוטיוב
↑  חשיפה: רישום כוזב של בנייני המריבה בגבעת האולפנה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 במאי 2012
↑  גדעון לוי, בעל הקרקע של גבעת האולפנה מאמין בישראל, באתר הארץ, 8 ביוני 2012
↑  חיים לוינסון, יזם שכונת האולפנה בבית אל: ידענו שמדובר בקרקע פלסטינית פרטית, באתר הארץ, 10 במאי 2012
↑  בג"ץ 9060/08
1 2  החלטת בג"ץ מיום 07.05.2012 - מסכמת את הדיונים בתיק זה
↑  עקיבא אלדר, התגלה בנין נוסף על החלקה הפרטית בגבעת האולפנה, באתר הארץ, 15 ביוני 2012
↑  החלטת בג"ץ מיום 12.11.2008
↑  פסק הדין מיום 21.09.2011
↑  יהושע בריינר וטל שלו‏, תושבי גבעת האולפנה אישרו את ההסכם לפינוי מרצון, באתר וואלה, 20 ביוני 2012
↑  עמיחי רובין, ‏היה דיל? המדינה תרחיב את מבנה הישיבה בבית אל, באתר "סרוגים", 24 בדצמבר 2013
שלט בכניסה לשכונה
בובי סנדס

רוברט ג'ררד "בובי" סנדס (אנגלית: Robert Gerard "Bobby" Sands, ידוע גם בשמו המאומץ האירי: Roibeárd Gearóid Ó Seachnasaigh, רוֹבַּארְד גֶ'רוֹיְיד אוֹ'שַׁאכְנֶסִי; 9 במרץ 1954 – 5 במאי 1981) היה חבר "הצבא האירי הרפובליקני הזמני", הידוע בשל מותו במהלך שביתת רעב במחאה על תנאי הכליאה של הרפובליקנים הצפון-אירים בבתי-הכלא הבריטיים.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

סנדס נולד באבוטס קרוס שבעיירה ניוטונאבי מצפון לבלפסט, לג'ון ורוזלינד סנדס. שני הוריו היו קתולים, אם כי סבו מצד אביו היה פרוטסטנטי, ושם משפחתם מרמז על מוצא סקוטי. הצלצול הלא-גאלי של השם אפשר למשפחה הקתולית להשתלב בקלות יחסית ברובע האמיד, שהיה מאוכלס כמעט אך ורק בפרוטסטנטים. בובי היה הבן הבכור, והיו לו שתי אחיות ואח צעירים: מרסלה, ברנדט וג'ון. לקראת סוף שנות ה-50 החלה המשפחה לסבול הטרדות משכניהם על רקע דתם, שנחשפה לבסוף. ב-1961, לאחר הצקות ואיומים, נאלצו לעבור מביתם לראת'קול, שיכון אחר בניוטונאבי שבו היוו הקתולים 30% מהאוכלוסייה.
באמצע העשור הלך והחמיר המתח בצפון אירלנד: למול קריאת הקתולים להפסיק את האפליה נגדם, הקימו קיצונים פרוטסטנטים את כוח המתנדבים מאלסטר ב-1966. התנגשויות בין שני הפלגים התחוללו ברחבי הצפון, ובאוגוסט 1969 הן הגיעו לשיאן בגל של מהומות שגבה מאות פצועים והביא לשיגור צבא בריטניה לאזור. במקביל למאורעות אלו, סבל סנדס הצעיר מהתנכלות שכניו. הוא ואחיותיו הוכו על ידי ילדים אחרים לעיתים תכופות. ב-1970 עזב בובי את בית-הספר, בגיל חמש-עשרה, ומצא עבודה כמתלמד במפעל להרכבת אוטובוסים. הוא עזב את המשרה ב-1972, לאחר שהוכה ואוים ברצח מספר פעמים על ידי העובדים האחרים. ביוני אותה שנה הותקף בית הוריו על ידי אספסוף, והמשפחה עזבה לרובע קתולי במערב בלפסט.