stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראש כוחות ההגנה (אוסטרליה)
אחריות

ה-CDF מפקד על ה-ADF בהנחיית שר ההגנה ומעניק ייעוץ בנושאים הנוגעים לפעילות צבאית, לרבות פעולות צבאיות. בדיארכיה, ה-CDF משמש כיו"ר משותף של ועדת ההגנה, יחד עם שר ההגנה, בפיקוד ובשליטה של ארגון ההגנה האוסטרלי (ADO).
ה-CDF הוא העמדה המקבילה האוסטרלית של מה שבנאט"ו ובאיחוד האירופי ידוע בתור ראש ההגנה (CHOD), בבריטניה ידוע בתור ראש מטה ההגנה (CDS), ובארצות הברית ידוע בתור יושב ראש המטות המשולבים (CJCS), עם זאת, עם האחרון אסור על פי חוק להיות בעל סמכות פיקוד מבצעית על הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מבחינה חוקתית, המושל הכללי של אוסטרליה, הוא דה יורה המפקד העליון של כוחות ההגנה של אוסטרליה. עם זאת, בפועל, ממשלת אוסטרליה מפעילה דה-פקטו, רשות מבצעת באמצעות המועצה המבצעת הפדרלית. ה-CDF ממונה על ידי המושל הכללי בעצת שריו. המינוי הוא נייטרלי מבחינה פוליטית, כמו כל התפקידים הצבאיים, ואינו מושפע מחילופי שלטון.
מאז 4 ביולי 2014, ה-CDF מונה לתקופת כהונה קבועה של ארבע שנים על פי חוק ההגנה (1903). לפני מועד זה, המינוי היה לשלוש שנים. תפקידו של CDF עובר באופן עקרוני בסבב בין הצי המלכותי האוסטרלי (RAN), הצבא האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF). אולם בפועל, זה לא היה המצב, מתוך עשרים מינויים, עשר היו מהצבא, שישה מהצי וארבעה מחיל האוויר.
בזמן שלום, ראש כוחות ההגנה הוא הקצין היחיד בדרגת ארבעה כוכבים ב-ADF (אדמירל, גנרל או מרשל אוויר ראשי). ה-CDF נעזר בסגן ראש כוחות ההגנה (VCDF) ומשמש כיו"ר ועדת ראשי השירות, המורכבת מראשי הזרועות: ראש הצי (CN), ראש הצבא (CA) וראש חיל האוויר (CAF), כולם קצינים בדרגת שלושה כוכבים (תת אדמירל, לוטננט גנרל או מרשל אוויר), וכך גם ה-VCDF.
היסטוריה

לפני 1958 לא היה CDF או מקבילה. הייתה קיימת ועדת ראשי המטות (COSC) אך לא הוקם תפקיד נפרד כקצין הבכיר שלה. במקום זאת, כיהן ראש השירות הבכיר כיו"ר ועד הראשים. במרץ 1958 מונה לוטננט גנרל סר הנרי וולס ליושב ראש, ועדת ראשי המטות, תפקיד בלתי תלוי ובכיר באופן רעיוני במפקדי הצבא, הצי וחיל האוויר. עם זאת, וולס וממשיכיו לא פיקדו על הכוחות המזוינים האוסטרליים בשום מובן משפטי, ליושב ראש היה רק תפקיד מייעץ בהפעלת הזרועות הנפרדים. בפברואר 1976 פורק COSC ותפקידו החדש של ראש מטה כוחות ההגנה (CDFS) נוצר עם סמכות פיקודית על ה-ADF. באוקטובר 1984 שונה שם התפקיד לראש כוחות ההגנה כדי לשקף בצורה ברורה יותר את התפקיד וסמכותו.
מנויים

הרשימה הבאה מתעדת באופן כרונולוגי את מי שמילא את תפקיד ראש כוחות ההגנה או את תפקידיו הקודמים. התואר הרשמי של התפקיד באותו פרק זמן רשום מיד לפני הקצינים שמילאו את התפקיד.
| סדר כהונה | שם   (שנות חיים) | תמונה | תחילת הכהונה | סיום הכהונה | משך הכהונה | זרוע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
יו"ר, ועדת ראשי המטות
| 1 | לוטננט גנרל   סר הנרי וולס   (1898–1973) |  | 23 במרץ 1958 | 22 במרץ 1959 | 364 ימים | צבא אוסטרליה |
| 2 | תת אדמירל   סר רוי דאולינג   (1901–1969) |  | 23 במרץ 1959 | 27 במאי 1961 | שנתיים ו-65 ימים | הצי המלכותי האוסטרלי |
| 3 | מרשל אוויר ראשי   סר פרדריק שרגר   (1904–1984) |  | 23 במאי 1961 | 18 במאי 1966 | 4 שנים ו-355 ימים | חיל האוויר המלכותי האוסטרלי |
| 4 | גנרל   סר ג'ון ווילטון   (1910–1981) |  | 19 במאי 1966 | 22 בנובמבר 1970 | 4 שנים ו-187 ימים | צבא אוסטרליה |
| 5 | אדמירל   סר ויקטור סמית'   (1913–1998) |  | 23 בנובמבר 1970 | 23 בנובמבר 1975 | 5 שנים | הצי המלכותי האוסטרלי |
| 6 | גנרל   סר פרנק האסט   (1918–2008) |  | 24 בנובמבר 1975 | 8 בפברואר 1976 | 76 ימים | צבא אוסטרליה |
ראשי מטה כוחות ההגנה
| 6 | גנרל   סר פרנק האסט   (1918–2008) |  | 9 בפברואר 1976 | 20 באפריל 1977 | שנה ו-70 ימים | צבא אוסטרליה |
| 7 | גנרל   סר ארתור מקדונלד   (1919–1995) |  | 21 באפריל 1977 | 20 באפריל 1979 | שנה ו-364 ימים | צבא אוסטרליה |
| 8 | אדמירל   סר אנתוני סיננוט   (1922–2001) |  | 21 באפריל 1979 | 20 באפריל 1982 | שנתיים ו-364 ימים | הצי המלכותי האוסטרלי |
| 9 | מרשל אוויר ראשי   סר נוויל מקנמרה   (1923–2014) |  | 21 באפריל 1982 | 12 באפריל 1984 | שנה ו-357 ימים | חיל האוויר המלכותי האוסטרלי |
| 10 | גנרל   סר פיליפ בנט   (1928–) |  | 13 באפריל 1984 | 25 באוקטובר 1984 | 195 ימים | צבא אוסטרליה |
ראשי כוחות ההגנה
| 10 | גנרל   סר פיליפ בנט   (1928–) |  | 26 באוקטובר 1984 | 12 באפריל 1987 | שנתיים ו-168 ימים | צבא אוסטרליה |
| 11 | גנרל   סר פיטר גרציה   (1932–) |  | 13 באפריל 1987 | 16 באפריל 1993 | 6 שנים ו-3 ימים | צבא אוסטרליה |
| 12 | אדמירל   סר אלן ביומונט   (1934–2004) |  | 17 באפריל 1993 | 6 באפריל 1995 | שנתיים ו-2 ימים | הצי המלכותי האוסטרלי |
| 13 | גנרל   ג'ון בייקר   (1936–2007) |  | 7 ביולי 1995 | 3 ביולי 1998 | שנתיים ו-361 ימים | צבא אוסטרליה |
| 14 | אדמירל   כריס בארי   (1945–) |  | 4 ביולי 1998 | 3 ביולי 2002 | 3 שנים ו-364 ימים | הצי המלכותי האוסטרלי |
| 15 | גנרל   פיטר קוסגרוב   (1947–) |  | 4 ביולי 2002 | 3 ביולי 2005 | שנתיים ו-364 ימים | צבא אוסטרליה |
| 16 | מרשל אוויר ראשי   אנגוס יוסטון   (1947–) |  | 4 ביולי 2005 | 3 ביולי 2011 | 5 שנים ו-364 ימים | חיל האוויר המלכותי האוסטרלי |
| 17 | גנרל   דייוויד הארלי   (1953–) |  | 4 ביולי 2011 | 30 ביוני 2014 | שנתיים ו-361 ימים | צבא אוסטרליה |
| 18 | מרשל אוויר ראשי   מארק בינסקין   (1960–) |  | 30 ביוני 2014 | 6 ביולי 2018 | 4 שנים ו-6 ימים | חיל האוויר המלכותי האוסטרלי |
| 19 | גנרל   אנגוס קמפבל |  | 6 ביולי 2018 | 10 ביולי 2024 | 6 שנים ו-4 ימים | צבא אוסטרליה |
| 20 | אדמירל   דייוויד ג'ונסטון   (1962–) |  | 10 ביולי 2024 | מכהן | 15 ימים | הצי המלכותי האוסטרלי |
הערות שוליים

↑   ."Chief of the Defence Force – Roles and Responsibilities". Department of Defence.
↑   "The Secretary and Chief of the Defence Force – "the Diarchy"". Department of Defence.
↑  10 USC 152. Chairman: appointment; grade and rank
↑  Federal Executive Council Handbook. Department of the Prime Minister and Cabinet
↑  Defence Act 1903
↑   "New Australian Defence Force Command Team" (Press release). Office of the Prime Minister of Australia. 4 April 2014.
↑   "Chief of the Defence Force: Previous Chiefs". Department of Defence. Archive.
ראדוביש

ערך זה עוסק בעיר במקדוניה הצפונית. אם התכוונתם למחוז, ראו .
ראדוביש (במקדונית: Радовиш) היא עיר שנמצאת במקדוניה הצפונית.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת כ-86.5 ק"מ מסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית. בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר ראדובישקה.
תנועה ותחבורה

העיר ממוקמת ליד הכבישים A4 ו-P603.
ערים תאומות

בולגריה דריאנובו, בולגריה
בולגריה טטוון, בולגריה
קרואטיה בלישצ'ה (אנ'), קרואטיה
איטליה קונטורסי טרמה (אנ'), איטליה
רומניה וסלוי, רומניה
רוסיה זפרונדניה (אנ'), רוסיה
סרביה וליקה פלאנה (אנ'), סרביה
טורקיה אליאה (אנ'), טורקיה
טורקיה צ'ינרג'יק (אנ'), טורקיה
טורקיה ארגנה (אנ'), טורקיה
טורקיה סלצ'וק (אנ'), טורקיה
טורקיה טאשקפרי (אנ'), טורקיה
טורקיה יאלובה (אנ'), טורקיה
אוקראינה קמניץ-פודולסקי, אוקראינה
הערות שוליים

↑  Радовишка Река, Macedonia, mk.geoview.info
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560141705171  NKC: ge835382 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מקדוניה הצפונית ובנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קשת רובינסון

שחזור המחלף
קשת המחלף בציור מהמאה ה-19
קשת רובינסון, 2005
קשת רובינסון היא כינויו של מחלף מדורג ששכן בכניסה להר הבית בירושלים, בימי בית המקדש השני. המחלף אפשר להולכים מחוץ להר הבית, במפלס הרחוב הנמוך, לעלות ולהיכנס למפלס הר הבית הגבוה. קשת רובינסון נחשבת לאחד המֶחְלָפִים הראשונים בעולם. היא נקראת על שם המגלה שלה בשנת 1838, החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון, שאיתר את שרידי הקשת הגדולה ששולבה במחלף.
מיקום ותיאור

שרידי קשת רובינסון שוכנים בתחום הגן הארכאולוגי ירושלים, כ-12 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית של הר הבית, מימין לשער המוגרבים. המחלף חרב כמעט לגמרי עם חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה, בעקבות המרד הגדול. למרות זאת, ניתן לשער את גודלו ומראהו על פי שרידיו המצויים עדיין בתחומי הגן הארכאולוגי.
בסיסו של המחלף היה מבנה מרובע גדול ממדים, שהתנשא לגובה מספר קומות. מבנה זה שימש לצורכי עולי הרגל, והכיל מקוואות ציבוריים רבים. לא שרד כמעט דבר ממבנה זה, חוץ מקומת הקרקע שנחצבה כמעט כולה באבן. בקומה זו נתגלו מקוואות רבים, וכן צנרת מסועפת שהובילה מים (כנראה מהאמה העליונה) ישירות אל המקוואות. כן נתגלו שרידי ריצוף עשויים פסיפס, המעידים על היופי והעושר שאפיינו את המבנה.
העלייה למחלף החלה בגרם מדרגות שכיוונו צפון-דרום, בחלקו הדרומי של המבנה הגדול. גרם מדרגות זה גודר משני צדיו במעקות משוננים, ששרידיהם התגלו בשטח. גרם המדרגות הסתיים ברחבה רבועה על גג המבנה, ושם פנו העולים ב-90 מעלות ימינה, עברו מעל קשת ענקית, ונכנסו דרך פתח כפול בכותל המערבי לתוך רחבת הר הבית.
הקשת הענקית, שעל שמה נקרא המחלף כולו, נמתחה על פני הרחוב המרוצף שלמרגלות הכותל מקצה לקצה, כ-13 מטרים מהכותל. שרידי הרחוב ואומנת הקשת הקיימים עדיין, מלמדים כי רוחבה היה 15.20 מטרים, קוטר מעגל הקשת הוא כ-13 מטרים, ומשקלה המשוער הגיע לכדי 1,600 טון.
הקשת התחילה בכותל המערבי, גובהה מעל מפלס הרחוב שמתחתיה התנשא לרום של 17.5 מטרים, והיא הסתיימה באומנה רחבה. גובה האומנות עד למוצא הקשת היה 11 מטרים בערך, ומעליו גובה של 6.5 מטרים נוספים, שהוא רדיוס הקשת. אורך האומנה 15.20 מטרים, כרוחב הקשת, ועוביה 3.60 מטרים, עובי שהיה נחוץ כדי לתת בסיס איתן לאומנה הנושאת את לחץ הקשת. היא בנויה מאבני ענק שגודלן כגודל אבני הכותל, וגם הן מסותתות סיתות שוליים. באומנה שולבו ארבע חנויות קטנות, שפתחיהן מצד מזרח והן אטומות מצד מערב, כחלק ממערכת חנויות שנבנו משני צדי הרחוב. הנדבך השלישי באומנה בנוי מאבנים גדולות, המשמשות גם כמשקופי החנויות. כדי להקל על העומס על המשקופים, נבנו מעליהם קשתות שנסתמו באבני גולל בצורת חצי עיגול. על פי הארכאולוג מאיר בן דב, קשת רובינסון הייתה "הגדולה בתבל בזמנה".
ההיסטוריון הירושלמי יוסף בן מתתיהו תיאר את המחלף בספרו קדמוניות היהודים: ”והשער האחרון אל שאר העיר, ונפרד הוא ממנה על ידי מדרגות רבות שירדו למטה אל הרחוב אשר בעמק, ומשם שוב עלו המדרגות אל מעלה העיר”.
כיצד נבנתה הקשת

בניית קשת כה גדולה וכבדה הצריכה ידע טכנולוגי רב, שהגיע לשיאו באותה עת. הרומאים פיתחו טכניקה להקמת קשת על ידי בניית מערכת פיגומי עץ בצורת חצי עיגול. אבני הקשת סותתו בצורת טרפז עדינה, והן הונחו על הפיגומים, כך שהפאה הצרה נשענה ישירות עליהם. לאחר שמערכת הפיגומים כוסתה כולה באבנים, הוכנסה האבן הראשה למרכז הקשת, והפיגומים סולקו. בעקבות כך נצמדו אבני הקשת בחוזקה זו אל זו, וצורתן הטרפזית מנעה מהן ליפול. הלחץ התמידי שהופעל על הקשת חיזק אף יותר את אחיזת האבנים, ושיפר את עמידות הקשת.
אנו יודעים כי קשת רובינסון נבנתה באופן זה, מפני שעד ימינו נותרו בכותל המערבי אבני התמך, שהחזיקו את מערכת פיגומי העץ. אבנים רבועות אלו בולטות מן הכותל בשורה ישרה ואחידה, מתחת לתחילת קמרון הקשת[דרוש מקור: בנוסף, מאיר בן דב כותב אחרת]. בנוסף, ניתן להבחין באבן גדולה מאוד שנפרשה לכל רוחב הקשת בתחילת הקמרון, כדי להבטיח את יציבות המבנה. מעל אבן זו נותרו שתי אבני ענק מן הקמרון, שצורתן הטרפזית בולטת לעין.
תיארוך

שיפוץ הר הבית מיוחס למלך הורדוס בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, ולכן מקובל לייחס לו גם את בניית המחלף. איכות הבנייה והטכנולוגיה המתקדמת לתקופתה מאששים הנחה זו, בהסתמך על מבנים נוספים של הורדוס ברחבי ארץ ישראל. נראה כי בניית המחלף נועדה להביא את עולי הרגל הרבים ישירות אל הסטיו המלכותי, שנבנה על ידי הורדוס בהר הבית לאורך הכותל הדרומי.
הארכאולוגים רוני רייך ואלי שוקרון מצאו בבסיס הכותל המערבי באזור קשת רובינסון מטבעות שהוטבעו לאחר מותו של הורדוס. נתון ארכאולוגי זה ממחיש את העובדה שבניית כותלי הר הבית וקשת רובינסון הייתה מפעל אדיר שנמשך על-פני עשרות שנים ולא הושלם בימיו של הורדוס. הממצא מאשש את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, המספר כי רק בימיו של המלך אגריפס השני (נינו של הורדוס) הסתיימה העבודה.
כיצד נהרסה הקשת

עם נפילת ירושלים בידי צבא טיטוס בשנת 70 לספירה, עמלו חיילי הלגיון הרומי על הריסתו השיטתית של הר הבית. בין היתר הוחרב המבנה הגדול במחלף עד היסוד, ומגרם המדרגות המוביל אליו נותרו מדרגות בודדות. הריסת הקשת דרשה מאמץ מיוחד, שכן כל לחץ שהופעל עליה גרם, כאמור, דווקא לחיזוקה. נראה כי הרומאים הכריעו את הקשת לאחר שהצליחו לשלוף את אבן הראשה. בעקבות כך קרסה הקשת כולה בבת אחת. עדות לכך ניתן למצוא בקטע הרחוב שמתחת לקשת, שנהרס באופן כמעט מוחלט. בניגוד לרוב אבני הריצוף, שנסדקו ונטו תחת חבטת אבני הכותל שהופלו עליהן מלמעלה, אבני הריצוף שמתחת לקשת רובינסון נשברו לגמרי ונדחסו בכוח אל תוך תעלת הביוב שעברה מתחתן. הרס כזה יכול היה לקרות רק בעקבות נפילת הקשת כולה (או רובה).
ראו גם

מנהרות הכותל
הרובע ההרודיאני
הבית השרוף
לקריאה נוספת

צ'ארלס וורן, ירושלים של מטה, הוצאת משרד הביטחון, ירושלים, 1987
מאיר בן-דב, חפירות הר הבית: בצל הכתלים ולאור התגליות, הוצאת כתר, ירושלים, 1982
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, 1989
אייל מירון, ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד בן צבי, 1996
אילת מזר, המדריך השלם לחפירות הר הבית, הוצ' שוהם, ירושלים, 2000
יעקב ביליג ורוני רייך, החפירות החדשות לאורך הכותל המערבי בקרבת קשת רובינסון, בתוך (עורך) ד"ר יעקב אשל, מחקרי יהודה ושומרון - כרך שביעי, הוצאת מכון המחקר של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, תשנ"ז, עמ' 41–44
רוני רייך, חורבן ירושלים בשנת 70 לסה"נ: תיאורו של יוסף בן מתתיהו והממצא הארכאולוגי, קתדרה, חוברת 131, ניסן תש"ס, מרס 2009, עמ' 32, באתר JSTOR
הערות שוליים

↑  מאיר בן-דב, חפירות הר הבית, פרק 7: המחלפים הקדומים בעולם, עמ' 123.
↑  ירושלים לדורותיה, יחידה 3 (כתבו: ישראל רונן, רבקה ניר, רוני רייך), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ח – 2017, עמ' 159.
↑  מאיר בן-דב, חפירות הר הבית, פרק 7: המחלפים הקדומים בעולם, עמ' 130-128.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 15, סעיף 410.
↑  Yuval Baruch, Jerusalem, Robinsons Arch -- Results of a Geophysical Study, CITY OF DAVID - STUDIES OF ANCIENT JERUSALEMT | The 22nd Conference | Editor: Eyal Meiron | Vol. 16, 2021-01-01
↑  רוני ריך, "חפירות באזור קשת רובינסון 2011, ממפלס הרחוב המרוצף ועד הסלע הטבעי", חידושים בחקר ירושלים 17, 2011, עמ' 219–238
↑  Edward Robinson, Biblical Researches in Palestine, Mount Sinai and Arabia Petraea, Volume 1, 1841, pages 424-425
↑  מאיר בן-דב, ‏כתובות עבריות חקוקות באבן מהר־הבית וסביבתו, קתדרה 40 (תמוז תשמ"ו), עמ' 16–19; יהושע שוורץ, "ביקורת ספרים", על אתר יא (טבת תשס"ג), עמ' 102–103.
| הר הבית |
| --- | --- | --- |
| מבני הר הבית | מסגד אל-אקצא • כיפת הסלע • אורוות שלמה • כיפת השלשלת • כיפת שלמה • כיפת הרוחות • כיפת הדקדוק • כיפת העלייה • המינרטים בהר הבית • הכוס • מוזיאון האסלאם |  |
| הר הבית בדתות המונותאיסטיות | הר הבית ביהדות • הר הבית בנצרות • הר הבית באסלאם |  |
| הכותל המערבי | שער קיפונוס • רחבת הכותל המערבי • הכותל הקטן • קשת רובינסון • שער ברקלי • קשת וילסון • שער וורן • שער המוגרבים • שער השלשלת • שער הטהרה • שער מוכרי הכותנה • שער הברזל • שער המשגיח • שער בני ע'ואנימה • מנהרות הכותל |  |
| הכותל הדרומי | שערי חולדה • השער הכפול • העופל • הגן הארכאולוגי ירושלים |  |
| הכותל המזרחי | שער הרחמים • שער שושן |  |
| הכותל הצפוני | שער טדי • השער החשוך • שער הסליחה • שער השבטים |  |
| מבנים בהר בעבר | בית המקדש הראשון • בית המקדש השני • מקדש הורדוס • מקדש יופיטר • בית המקדש של יוליאנוס |  |
| מבנים מתוכננים בעתיד | מעלית הכותל • הרכבל לכותל • בית המקדש השלישי |  |
| עליית יהודים להר הבית | כניסה להר הבית (הלכה) • הגבלת כניסה להר הבית |  |
| שונות | הסטטוס קוו בהר הבית • זיהוי מקום המקדש • פגיעה ארכאולוגית בעתיקות הר הבית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285542905171 
ריצוף הרחוב ההרוס למרגלות הקשת
קשת רובינסון בציורו של ג'ון דאגלס וודוורד עבור סדרת ארץ ישראל הציורית, 1881
החפירות למרגלות הקשת, 1969
קרן חכמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בנובמבר 1974 (בת 49) 
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  גל תורן 
 פרופיל ב-IMDb
 
קרן חֹכמה (נולדה ב-12 בנובמבר 1974) היא כוריאוגרפית ובמאית טלוויזיה, פרסומות וקליפים ישראלית. זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לבימוי הטוב ביותר.
קריירה

חכמה פעלה כרקדנית וככוריאוגרפית מחוץ לישראל. בשנת 1999, שבה לישראל כדי להשתתף בפסטיבל 'הרמת מסך'. באותה התקופה, אף על פי שמעולם לא למדה בימוי, היא ביימה את הקליפ ״עמוק במים״ של להקת מלכת הפלקט. הזמר, אסף אמדורסקי, התרשם מהתוצאה וביקש ממנה לביים קליפ גם עבורו, ומאז החלה לעסוק בבימוי קליפים ובאותה שנה זכתה בפרס קליפ השנה על בימוי הקליפ לשיר ״אריק״ של שלומי שבן.
בשנת 2006, החלה לביים מערכונים בתוכנית ארץ נהדרת. חכמה זכתה בפרס MTV על בימוי הקליפ המרסדס של להקת מרסדס בנד. בשנת 2008, ביימה את התוכנית רד בנד ביחד עם הבמאי איתן צור, ובשנת 2009 זכתה על בימוי זה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית. בשנת 2018, ביימה את הקליפ לשיר "Toy", של נטע ברזילי, שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון במאי 2018.
חכמה הייתה אחראית על בימוי הגלויות באירוויזיון 2019 אשר התקיים בעיר תל אביב, ומשודרות במשך 40 שניות לפני שכל מתמודד עולה לשיר על הבמה.
חיים אישיים

חכמה נשואה למוזיקאי גל תורן, סולן להקת מרסדס בנד, ולשניים שלוש בנות אילי, ניאה וראני. מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  מירב קריסטל, עבודה צמודה, באתר ynet, 15 באוגוסט 2008
↑  אור בר שלום,
גל תורן: "אני לא אשרוד בלי לעשות מוזיקה", אתר הארץ, 9 בפברואר 2012
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2008 - עודד דוידוף (הכל דבש) | פרס האקדמיה לטלוויזיה - הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית  2009 - איתן צור וקרן חכמה (רד בנד) יחד עם רם נהרי (אמאל'ה) | הבא: 2010 - |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011546310205171  VIAF: 12166233950996041382   WorldCat (עם VIAF): 12166233950996041382
קבוצת רוסיץ'

| --- | --- |

במרכז סמל קבוצת רוסיץ' מופיע קולוברט, צלב קרס סלבי.
 פרטים
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  יוני 2014 – הווה (כ־10 שנים)
 מקים היחידה:  Alexey Milchakov 
 מלחמות:  מלחמת רוסיה-אוקראינה, מלחמת האזרחים הסורית, מרד קבוצת וגנר
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  אלכסיי מילצ'קוב
 
קבוצת רוּסיץ' (ברוסית: Диверсионно-штурмовая разведывательная группа Русич, קרי: קבוצת סיור, חבלה ותקיפה רוסיץ') היא מיליציה רוסית ימנית־רדיקלית ונאו-נאצית. המייסד והמנהיג שלה הוא אלכסיי מילצ'קוב, והיא פועלת במסגרת קבוצת ואגנר. הקבוצה נלחמה לצד בדלנים פרו-רוסים במלחמת דונבאס מיוני 2014 עד יולי 2015, ולצד חיילים רוסים בפלישה הרוסית לאוקראינה.
היסטוריה > מלחמת דונבאס

הקבוצה נלחמה לצד הבדלנים הפרו-רוסים באוקראינה במלחמת דונבאס מאז יוני 2014, במסגרתה ביצעה פעולות סיור וחבלה מאחורי קווים אוקראינים, וכן מילאה תפקיד משמעותי במספר קרבות מרכזיים בתחילת המלחמה.
היסטוריה > מלחמת דונבאס > 2014

בקיץ 2014 נלחמה הקבוצה לצד מפקד הכוחות הבדלנים הרוסי אלכסנדר "באטמן" בדנוב והשתתפה בקרבות על נמל התעופה לוהנסק.
אחד המבצעים הידועים ביותר של הקבוצה היה מארב של טור של גדוד איידר האוקראיני במחוז לוהנסק ב-5 בספטמבר 2014, לאחר שהייתה אמורה להיכנס לתוקף הפסקת אש. ב-6 בספטמבר דווח כי 11 חיילים נהרגו במארב "שאורגן על ידי הכוחות המיוחדים של רוסיה". בפרסום אחר מאותו היום צוין כי במארב נהרגו בין 20 ל-29 לוחמים.
קבוצת רוסיץ' פרסמה סרטון מחקירתו של איבן איסיק, חבר מגדוד איידר שנלכד במהלך המארב. בסרטון נראה איסיק כאשר על לחיו מגולף קולוברט, צלב קרס סלבי המשמש כסמל הקבוצה. חמישה ימים לאחר מכן רואיין איסיק בבית החולים על ידי התועלמן הפרו-רוסי גרהם פיליפס, כאשר הוא סובל מכוויות ב-70% מגופו. מספר ימים לאחר מכן נחטף איסיק מבית החולים ונרצח. בנתיחה לאחר המוות נמצא כי איבריו הפנימיים נחתכו ועורבבו בגופו, וחלקים ממוחו נמצאו בקיבתו.
בסתיו 2014 השתתפה הקבוצה בקרב על שדה התעופה הבינלאומי של דונייצק.
היסטוריה > מלחמת דונבאס > 2015

בעקבות מותו של מנהיג הכוחות הבדלנים הרוסי אלכסנדר בדנוב במארב ב-1 בינואר, הודיע מילצ'קוב, מפקד קבוצת רוסיץ', כי יחידתו אינה כפופה עוד להנהגת הרפובליקה העממית של לוהנסק. מילצ'קוב כינה את ראש הרפובליקה העממית של לוהנק איגור פלוטניצקי ואת ממשלתו "בני זונות", והצהיר כי יחידתו תילחם "נגדם ונגד האוקראינים".
בפברואר 2015 נכלל מילצ'קוב ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי.
באמצע 2015 יצאה הקבוצה לחלוטין מדונבאס.
היסטוריה > מ-2015 עד 2022

עם שובו מדונבאס עסק מילצ'קוב באימון בני נוער במחנות קרב מיוחדים ברוסיה, בשיתוף גורמי ימין רדיקלי.
סגנו של מילצ'קוב, יאן פטרובסקי, הוא תושב נורווגיה לשעבר, בה התגורר ועבד עם אזרח נורווגי הקשור לקבוצות הימין הקיצוני חיילי אודין ותנועת ההתנגדות הנורדית. באוקטובר 2016 עצרה המשטרה הנורווגית את פטרובסקי וגירשה אותו לרוסיה, לאחר שהוכר כאיום על ביטחונה הלאומי של נורווגיה.
הקבוצה ידועה לשמצה בקרב התקשורת והבלוגרים האוקראינים בשל תדמיתה האכזרית. בשנת 2017 האשימה הפרקליטות הצבאית של אוקראינה את מילצ'קוב במעורבות ברצח 40 חיילים אוקראינים.
בשנת 2017 נשלחו חמושים מקבוצת רוסיץ' לסוריה כדי לאבטח תשתיות נפט וגז בבעלות חברות רוסיות. בחשבון האינסטגרם שלהם פרסמו החמושים תמונות מתדמור שבמרכז סוריה, שם מופיע אחד מהם בהצדעה נאצית. בתמונה שפורסמה ב-2017 מופיע אדם בלבוש צבאי המחזיק ראש כרות סמוך לתדמור. מחקירה של ארגון Bellingcat עולה כי מדובר ככל הנראה במילצ'קוב.
בראיון בסוף שנת 2020 טען מילצ'קוב כי קבוצתו מנתה באותה תקופה עשרות לוחמים, והוסיף כי "אנשים רבים מצטרפים וצריך לברור אותם".
היסטוריה > פלישה רוסית לאוקראינה

הקבוצה חזרה לאוקראינה בתחילת אפריל 2022, בעיצומה של הפלישה הרוסית. לוחמי רוסיץ' הועברו למחוז חרקוב באוקראינה. בשנת 2022 נכללה הקבוצה ומפקדיה ברשימת הסנקציות של ארצות הברית בשל "אכזריותם יוצאת הדופן" בקרבות במחוז חרקוב. רוסיץ' משתייכת לקואליציה של מיליצות נאו-נאציות הלוקחות חלק בפלישה הרוסית לאוקראינה, המורכבת בין היתר מהתנועה האימפריאלית הרוסית, יחידת אטומוואפן רוסלנד ומסדר תשע הזוויות.
באפריל 2023 פרסמה הקבוצה סרטון בערוץ הטלגרם שלה בו מתוארת עריפת ראשו של שבוי אוקראיני (אנ'), יחד עם כיתוב המבטיח עריפות נוספות.
באוגוסט 2023 נעצר יאן פטרובסקי בפינלנד ואוקראינה ביקשה את הסגרתו. קבוצת רוסיץ' הציבה אולטימטום לממשלת רוסיה כי לא תשתתף בשום קרב באוקראינה עד שיובטח שחרורו של פטרובסקי. הקבוצה לקחה חלק במאמץ הרוסי להתגוננות מפני מתקפת הנגד האוקראינית ב-2023 (אנ'), וייתכן כי היעדרותה הובילה להפסדים בשדה הקרב.
במאי 2024 פרסמה הקבוצה בערוץ הטלגרם שלה כיצד היא עושה שימוש ברחפנים להטלת הגז הרעיל כלורופיקין, האסור בשימוש מבצעי, על עמדות אוקראיניות.
אידאולוגיה וסמלים

רוסיץ' מתוארת כקבוצת ימין רדיקלי נאו-נאצי בעלת שיוך פאן-סלבי ופאן-סקנדינבי.
בדומה לתנועות לאומניות רוסיות אחרות, עושה הקבוצה שימוש בדגל הקיסרות הרוסית, אך בגרסתו ההפוכה – כך שהצבע הלבן נמצא למעלה.
בפוסט שפורסם בערוץ הטלגרם של הקבוצה ועסקת ב"פתרון השאלה האוקראינית", הוצע לכפות על נשים אוקראיניות לשרת כנשותיהם של חיילים רוסים, ללא כל זכויות אדם ואזרח. על פי הצעה זו, כל חייל רוסי יקבל 2–3 ילדות בנות 10 ומטה כשפחות מין, זאת כדי "לפתור את הבעיה הדמוגרפית ברוסיה". בנוסף טענו חברי הקבוצה כי "אונס אינו פשע" וכי "נשים אוקראיניות חולמות על אונס על ידי חיילים רוסים".
אידאולוגיה וסמלים > מתנדבים זרים

מתנדבים נאו-נאצים מרחבי אירופה נלחמים בשורות קבוצת רוסיץ'. בנוסף, חברי רוסיץ' היו קשורים בעבר לתנועת ההתנגדות הנורדית בפנוסקנדיה, ופטרובסקי ניסה לגייס ממנה לוחמים לשורותיו. כמו כן, מקיים הארגון קשרים אדוקים עם הימין הקיצוני הפיני. כך לדוגמה, הצטרפה ונלחמה לצד רוסיץ' קבוצת המתנדבים הפינית קארהוּ (בפינית: דוב).
ראו גם

קבוצת וגנר
קורפוס הפאנצר השלישי (ורמאכט)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934 – 8 במאי 1945 (10 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה הפלישה לפולין  המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  קרב קורסק
 פיקוד
 מפקדים
הקורפוס השלישי (בגרמנית: III. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם בברלין ב-1 באוקטובר 1934 בשם "הקורפוס השלישי", וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקדו ארווין פון ויצלבן, שהוחלף ב-16 בנובמבר 1938 על ידי קורט האזה.
בפרוץ המלחמה לחם הקורפוס ה-3 בפלישה לפולין, כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-14 בנובמבר 1940 מונה קורט פון גרייף למפקד הקורפוס. ב-15 בינואר 1941 מונה אברהרד פון מקנזן למפקד הקורפוס, וב-21 במרץ 1941 הפך הקורפוס לקורפוס ממונע. במבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מקבוצת הפאנצר הראשונה, במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-31 במרץ 1942 העביר פון מקנזן את הפיקוד על הקורפוס ללאו גייר פון שוופנבורג ויצא לחופשה קצרה, וב-20 ביולי 1942 חזר לפקד על הקורפוס שבינתיים הפך לקורפוס פאנצר, ופיקד עליו במהלך מתקפת הקיץ ובכלל זה בקרב חרקוב השני. ב-2 בינואר 1943 מונה הרמן בריית למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך קרב קורסק כחלק מפלגת הארמייה קמפף, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ובספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השמינית. ב-20 באוקטובר 1943 מונה היינץ ציגלר למפקד הקורפוס, וב-25 בנובמבר 1943 החליפו פרידריך שולץ. ב-9 בינואר 1944 חזר הרמן בריית לפקד על הקורפוס, ובמרץ הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה. ב-31 במאי מונה דיטריך פון זאוקן למפקד הקורפוס, וב-29 ביוני 1944 שוב חזר הרמן בריית לפקד על הקורפוס. באוגוסט 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ובאוקטובר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, עימה לחם בקרבות בהונגריה ובאוסטריה עד סוף המלחמה.
מפקדים

ארווין פון ויצלבן (1 באוקטובר 1935 - 16 בנובמבר 1938)
קורט האזה (16 בנובמבר 1938 - 14 בנובמבר 1940)
קורט פון גרייף (14 בנובמבר 1940 - 15 בינואר 1941)
אברהרד פון מקנזן (15 בינואר 1941 - 31 במרץ 1942)
לאו גייר פון שוופנבורג (31 במרץ 1942 - 20 ביולי 1942)
אברהרד פון מקנזן (20 ביולי 1942 - 2 בינואר 1943)
הרמן בריית (2 בינואר 1943 - 20 באוקטובר 1943)
היינץ ציגלר (20 באוקטובר 1943 - 25 בנובמבר 1943)
פרידריך שולץ (25 בנובמבר 1943 - 9 בינואר 1944)
הרמן בריית (9 בינואר 1944 - 31 במאי 1944)
דיטריך פון זאוקן (31 במאי 1943 - 31 בינואר 1943)
הרמן בריית (29 ביוני 1944 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > המערכה בפולין

במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-50
חטיבת "נצה"
סדר הכוחות > המערכה בצרפת

במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-3
הדיוויזיה ה-23
הדיוויזיה ה-52
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
דיוויזיית הפאנצר ה-13
דיוויזיית הפאנצר ה-14
הדיוויזיה הממונעת ה-25