stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בתי ורשה (יפו)
היסטוריה

בשנת 1871 הקים
הגרמני-טמפלרי יוהאן גאורג קאפוס הזקן (1905-1826; Johann Georg Kappus senior) חווה בפאתי המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו. לאחר שזקנו זקן הציע יוהאן גאורג קאפוס הצעיר (1928-1855) את החווה למכירה. את המקום קנה בשנת 1907 שאול יצחק פניגשטיין, חסיד גור, שעלה מוורשה שבפולין בשנת 1905. פניגשטיין פיתח את המקום, ולצד חקלאות השכיר את המקום ליהודים שפתחו מפעלי תעשייה זעירה כמו מפעל שמן, פקקים, מאפייה ועוד. גם בית כנסת פעל בחצר ושרת את דיירי החצר, אורחים מזדמנים ושכנים. כן השכיר חדרים למגורים פרטיים. אחד הדיירים במקום היה יצחק בן-צבי. חדרו שימש מרכז לצעירים אחרים חברי פועלי ציון. בחדר זה הם התקינו בשנת 1907 מכונת דפוס קטנה, שבה הדפיסו בהסתר מהשלטונות העות'מאניים עיתון ביידיש בשם דער אונפאנג "(ההתחלה").
 בחדר זה התאספו ב-29 בספטמבר 1907 עשרה צעירים, וייסדו בחשאי את ארגון בר גיורא, שנוסד במטרה לכבוש את השמירה במושבות היהודיות מידי הערבים והצ'רקסים.
 בזיכרונותיו מתאר בן צבי את הכינוס החשאי בחצר ורשה:
התאספנו במוצאי הושענא רבה, בליל שמחת תורה. הישיבה הייתה בחדרי, בקומה העליונה של אחד הבתים שבחצר ורשה... על הרצפה הייתה פרושה מחצלת וארגזי עץ אחדים מאלה שאורזים בהם פחי נפט, שימשו כשולחן כתיבה וכורסאות... עלייתי נחלקה לשני חדרים אשר שימשו לי כאחד לדירה לגור בה ולבית דפוס חשאי להדפיס בו כרוזים ועתון (אונפאנג). כאן התקיימה הישיבה הראשונה של אותו גרעין אשר ממנו צמח אחר כך השומר... חבר החלוצים היה שקוע ברעיון החדש אשר נולד ברגע זה וליכד את ליבותיהם ותבע מהם מעשים. כולנו האמנו בשחרור העם בכוחות עצמו, בכוח עבודה עצמית והגנה עצמית.
גירוש יפו ב-1917 לא פסח על משפחת פניגשטיין. בהיעדר המשפחה נשמרה החווה בזכות שכן ערבי. בפרעות תרפ"א תקפו ערבים את המקום וניסו לפרוץ אל פנים המתחם אבל הונסו על ידי חיילים בריטים מהגדוד העברי שהוזעקו ליפו בפיקודו של אליעזר מרגולין.
ברבות השנים עזבו בני המשפחה את המקום, והמקום הושכר ליהודים שהפעילו בתי מלאכה זעירים. המקום הותקף גם בשנת 1936. בשנת 1940 נפטר פניגשטיין, והמקום נמכר לערבים. במהומות שפרצו בגבול יפו–תל אביב לאחר הרצח בגן הוואי הותקף המקום ב-15 באוגוסט 1947 בידי פורעים ערבים, נשרף ונחרב עד היסוד.
בזמן שלטון המנדט הבריטי הוקם במקום בניין המשטרה הבריטית - יפו שבו פעלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל לאחר קום המדינה. בשנת 2000 נהרס בניין המשטרה הבריטית לצורך הקמת בניין משטרה חדש על חלקו של השטח. 2005 נחנך במקום בניין  תחנת משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס. לציון בתי ורשה הוקם בחזית הבניין עמוד ובו תולדות המקום ותבליט של בתי ורשה.
ראו גם

בניין המטה הארצי של משטרת ישראל (יפו)
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, תל אביב-יפו, הוצאת אחיעבר, 1965, ע' 114.
יעקב פניגשטיין, בתי וורשא - סיפורה של משפחת פניגשטיין ממתיישבי יפו בראשית המאה ה-20, הוצאת המשפחה, 2000.
הערות שוליים

↑  איל יעקב איזלר (Ejal Jakob Eisler): Der deutsche Beitrag zum Aufstieg Jaffas 1850–1914: Zur Geschichte Palästinas im 19. Jahrhundert (=Abhandlungen des Deutschen Palästina-Vereins; Band 22). Wiesbaden: Harrassowitz, 1997, p. 95. ISBN 3-447-03928-0
בית קשת הישנה

בית קשת הישנה היא נקודת ההתיישבות המקורית של קיבוץ בית קשת, ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית. במקום ניצב בית הביטחון הבנוי בטון ממוגן שהוכרז כאתר מורשת של בית קשת, בו שכן בעבר מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת. האתר מוקף גדר וסגור רוב הזמן. אל המקימים הצטרפו בעת ההקמה בוגרי המחנות העולים ובוגרי בית הספר החקלאי כדורי. ב-17 בספטמבר 1948 הונחה אבן הפינה למקום ההתיישבות הנוכחי של בית קשת. לאחר מכן עבר הקיבוץ לנקודת ההתיישבות הנוכחית.
כיום

כיום, בית קשת הישנה נחשבת לנקודת התיישבות ותיירות פופולרית בקרב חברי הקיבוץ וחוקרי אתרי מורשת בארץ בכלל.
הערות שוליים

↑  Noah, Limor (2014-10-24), עברית:  נקודת ההתיישבות המקורית של קיבוץ בית קשת, ממזרח לנקודת היישוב הנוכחית. במקום ניצב בית הביטחון של בית קשת, בו שכן בעבר מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת., נבדק ב-2021-10-03
↑  בית קשת הישנה - עמוד ענן, באתר amudanan.co.il
↑  ליער אלוני בית קשת: לכל מכונית, באתר שבילים – המאגר הישראלי למסלולי 4X4
↑  יואב קווה, טיול ביער אלוני בית קשת בסוף האביב, באתר הארץ, 31 במרץ 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת החדש (באד קיסינגן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  באד קיסינגן 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1902
 תאריך פתיחה רשמי:  1902 
 אדריכל:  קרל קראמפף 
 קואורדינטות:  50°12′06″N 10°04′31″E﻿ / ﻿50.2018°N 10.0754°E﻿ / 50.2018; 10.0754
  (למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהבית הכנסת החדש(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהבית הכנסת החדש
 
בית הכנסת החדש בעיר באד קיסינגן בבוואריה שבפרנקוניה התחתית, היה בית כנסת היסטורי שהוקם בשנות 1900-1902. המבנה ניזוק בפרעות ליל הבדולח ולאחר מכן, ב-1939 נהרס כליל.
היסטוריה

ידוע על קיומה של קהילה יהודית בבאד קיסינגן כבר מימי הביניים. בשנת 1705 הוקם בעיר בית כנסת לא רחוק מרחוב היהודים בעיר, שבנייתו הותרה במסגרת דמי החסות ששילמו היהודים לקיסר. במאה ה-19 הקהילה שגשגה וגדלה ושימשה כמרכז הקהילות היהודיות בצפון פרנקוניה, ובשנת 1851, נסתר בית הכנסת הקודם והוקם במקומו מבנה שכונה: "בית הכנסת הישן". עקב המספר הגדל והולך של חברי הקהילה היהודית בית הכנסת הפך לצר מדי וגם הוא נהרס בשנת 1927.
בשנת 1894 החל האדריכל הגרמני קרל קראמפף בתכנון בית כנסת חדש לפי דגם ביה"כ בבאדן-באדן, שנבנה בסגנון נאו רומנסקי. הכוונה הייתה לבנות בית כנסת שתייצג בכבוד את הקהילה היהודית, מבלי להתבלט מדי בסביבה הנוצרית. הבנייה החלה בסתיו 1899 ובשנת 1902 נערך טקס חנוכת הבית רב משתתפים, שבה נטלה חלק גם חלק מהאוכלוסייה הלא יהודית בעיר. אורך בית הכנסת היה 33 מטר על 18 מטר רוחב, ובאולם התפילה היו 200 מקומות ישיבה ו-120 בעזרת נשים.
חזן בית הכנסת היה לודוויג שטיינברגר, אביו של חתן פרס נובל לפיזיקה ג'ק שטיינברגר.
חורבן

בפוגרום בליל הבדולח הוסב נזק רב למבנה. חודש לפני כן סינן ראש מחוז היימבאך כי "קיומו של בית הכנסת היא שאלה של זמן". במרץ 1939 החליטה מועצת העירייה בעידודו של סגן ראש העיר ווילי מסרשמידט שהמבנה רעוע מדי ויש להרסו, למרות שמנהל המחוז ד"ר קונארד הצביע על כך שעלויות ההריסה גבוהות מדי ולפי הביטוח ניתן לתקן את הנזק. על אף שלא כולם הסכימו להריסה, רק מעט העזו להתנגד בגלוי. אחד מאלו שהביעו התנגדות גלויה היה הכומר הקתולי של העיר פרנץ הארטינגר שמתח ביקורת על ההריסה במהלך שיעור דת. מאוחר יותר הכחיש זאת הארטינגר, וההליכים שנפתחו נגדו בבית המשפט בבמברג בוטלו.
ב-1949 הובאו למשפט 14 ממשתתפי הפוגרום, ואחד ממנהיגיה נשפט לשתיים וחצי שנות מאסר. 12 הנתבעים הנותרים, ביניהם סגן ראש העיר, שוחררו "מחוסר ראיות" או "חוסר עדויות". בשנת 1951, לאחר משא ומתן ממושך שילמה העיר פיצויים בדף 165,000 מארק גרמני לארגון ניצולי שואה.
באתר בית הכנסת ההיסטורי קיים שלט הנצחה מאז 1967 ובשנת 2002 הונחה שם אנדטה חדשה.
הערות שוליים

↑  וידאו: טקס הנחת האנדרטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 238138766   WorldCat (עם VIAF): 238138766
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון

| --- | --- |

 בית ספר לרפואה
 תקופת הפעילות:  12 באוקטובר 1874 – הווה (150 שנה)
 מייסדים:  סופיה ג'קס-בלייק, אליזבת בלקוול, אליזבת גארט אנדרסון
 התמחות:  לימודי רפואה (אנ')
 בעלי תפקידים
 דקאן:  אליזבת גארט אנדרסון (1883–1903)
 מיקום
 מיקום:  לונדון, אנגליה אנגליה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°31′32″N 0°07′24″W﻿ / ﻿51.5256°N 0.1233°W﻿ / 51.5256; -0.1233
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבית הספר לרפואה לנשים בלונדון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבית הספר לרפואה לנשים בלונדון
 
בית הספר לרפואה לנשים בלונדון היה מוסד הלימודים הראשון בבריטניה שהכשיר נשים למקצוע הרפואה. בית הספר נוסד בשנת 1874 בהנהגת הרופאה סופיה ג'קס-בלייק ורופאות חלוצות נוספות, אליזבת בלקוול ואליזבת גארט אנדרסון, במסגרת המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה בבריטניה. בשנת 1998, מוזג בית הספר עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון (אנ').
רקע היסטורי

בסוף המאה ה-19, היחס כלפי נשים שעסקו ברפואה היה שלילי. שילוב נשים במקצוע הרפואה העלה בקרב הציבור והקהילה הרפואית שאלות לגבי המעמד המוסרי של פעילות כזו וכן שאלות לגבי עצם הנחיצות של נשים בתחום זה. המתנגדים לשילוב נשים במקצוע הרפואה הזהירו ששילובן בתחום יפגע ביחסים בין המינים וכן יהווה איום על המערכת החברתית כולה. העיתונות הפופולרית וכתבי העת של הקהילה הרפואית (אנ') גם יחד תיארו נשים העוסקות ברפואה כרגשניות, לא מאוזנות, לא מיניות וחסרות יכולת. כמו כן נטען ששילוב נשים במקצוע הרפואה פוגע בערך הצניעות. הרופא ג'וזף ליסטר תיעב את הרעיון של שילוב נשים במקצוע הרפואה והתנגד נחרצות ל"חוסר ההיגיון" שבשילוב נשים בלימודי רפואה ביחד עם גברים.
בשנת 1858, במטרה לפקח על העיסוק ברפואה, הפרלמנט הבריטי העביר את חוק הרפואה הראשון (אנ'). לפי החוק, רק אדם שקיבל רישיון לעסוק ברפואה באחד מ-19 המוסדות המוכרים בחוק - יכול לעסוק ברפואה. החוק אמנם לא אסר על נשים ללמוד רפואה או לגשת למבחנים לצורך קבלת רישיון לעסוק ברפואה, אבל בפועל אף אחד מאותם 19 מוסדות מוכרים בחוק - לא הסכים ללמד נשים רפואה או להגיש אותן למבחני קבלת הרישיון.
לפני פתיחת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון, היה זה כמעט בלתי אפשרי עבור נשים לרכוש השכלה במקצוע הרפואה בבריטניה. בתקופה שקדמה לפתיחת בית הספר, פעלו בבריטניה שתי נשים בלבד שהוסמכו לרופאות: אליזבת בלקוול (שקיבלה את רישיון הרפואה שלה בארצות הברית בשנת 1849) ואליזבת גארט אנדרסון, שבשנת 1865 ניצלה את אחת הפרצות ברגולציה והצליחה לקבל רישיון לעסוק ברפואה לאחר שעברה בהצלחה את המבחנים של אגודת הרוקחים (לאחר הסמכתה, אותה רגולציה שונתה כדי למנוע מנשים נוספות ללכת בעקבותיה).
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה

גברים ונשים כאחד התנגדו לשילוב נשים במקצוע הרפואה, אבל הייתה קבוצה שתמכה בשילוב נשים במקצוע הרפואה ופעלה לשינוי המצב, ביניהם הביולוגים צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי והפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל.
במשך עשרים שנה, התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה פעלה בשני מישורים במקביל: במישור החוקי, התנועה ניסתה לתקן את חוק הרפואה כך שיחייב את מוסדות הלימוד והרישוי הקיימים לאפשר לנשים להיכנס בשעריהם. במישור הפרקטי, התנועה ניסתה להכשיר נשים למקצוע הרפואה באמצעות כניסה למוסדות רפואה קיימים או באמצעות כינון מוסדות חדשים שאינם בשליטה גברית. בית הספר לרפואה לנשים בלונדון הוא תולדה של מאמץ במישור הזה.
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה > המכללה ללימודי רפואה לנשים

בשנת 1862, נוסדה מכללת הנשים לרפואה (אנ') על ידי איגוד הנשים לרפואה (אנ') במטרה להכשיר נשים לטפל בנשים ובילדים חולים. במכללה ניתן היה ללמוד קורסים בתחומים שונים כגון פיזיולוגיה ואנטומיה, אולם היקף לימודי הרפואה בה נותר קטן ולא מספק. המכללה ספגה ביקורות רבות מהקהילה הרפואית, ובסופו של דבר גם סופיה ג'קס-בלייק ואליזבת גארט אנדרסון טענו שההכשרה בה לקויה. עם הזמן, המכללה שינתה את מטרותיה הראשוניות והתרכזה יותר ויותר בהכשרת נשים למקצוע המיילדות. הפילוסוף ופעיל זכויות הנשים, ג'ון סטיוארט מיל, קיווה שכינון מכללה זו, על אף שאיפותיה הראשונות שנזנחו, היא רק הצעד הראשון לשילוב נשים במקצוע הרפואה. בשנת 1872, שינתה המכללה את שמה ונקראה 'המכללה ללימודי מיילדות לנשים'.
המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה > פרשת שביעיית אדינבורו

בשנת 1869, סופיה ג'קס-בלייק, איזבל תורן (אנ'), מתילדה צ'פלין (אנ'), הלן אוונס (אנ'), מארי אנדרסון (אנ'), אמילי בובל (אנ') ואדית פצ'י (אנ') נרשמו ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד ונודעו, עקב קורותיהן באוניברסיטה, בכינוי שביעיית אדינבורו (אנ'). האוניברסיטה התירה לשביעייה להיכנס לשיעורים ואף לגשת למבחנים. בסמסטר החורף, בין אוקטובר 1869 למרץ 1870, השביעייה הפגינה הצלחה יתרה בלימודים, ואדית פצ'י אף קיבלה את הציון הגבוה ביותר בבחינות בכימיה. הצלחה זו עוררה נגדן התנגדות, והובילה לניסיונות להרחיק אותן מהלימודים ולמנוע מהן להשלים את לימודי הרפואה. השביעייה נאבקה על זכותה ללמוד רפואה באוניברסיטה, ושיא המאבק הגיע במהומות אולם המנתחים (אנ') במסגרתן גברים רבים שלמדו רפואה באוניברסיטה התאגדו ב-18 בנובמבר 1870 מול הכניסה לאולם המנתחים (אנ'), ומנעו משבע הנשים להיכנס לשיעור אנטומיה.
אוניברסיטת אדינבורו החליטה שלשבע הנשים אסור ללמוד ביחד עם גברים, והציעה פשרה לפיה הנשים יוכלו ללמוד בקורסים מופרדים מגדרית אך לא יוכלו להירשם למבחנים. משמעות פשרה זו היא שהנשים לא יוכלו לקבל רישיון לעסוק ברפואה, ולכן היא לא ענתה על הצרכים של התנועה לשילוב נשים במקצוע הרפואה. השביעייה פנתה לבית המשפט של סקוטלנד כדי שיאפשר להן להשלים את לימודיהן באוניברסיטה, אך ביולי 1973 בית המשפט פסק שהאוניברסיטאות בסקוטלנד לא חייבות לקבל נשים אל שורותיהן ולא חייבות לאפשר להן גישה לבחינות. סופיה ג'קס-בלייק פנתה לכל בתי הספר לרפואה בלונדון בבקשה שיקלטו אותן להמשך לימודיהן, אך כולם סירבו.
לכל אורך הדרך, סופיה ג'קס-בלייק האמינה כי נשים צריכות ללמוד רפואה לצד גברים, אולם פרשת שביעיית אדינבורו אילצה אותה לשנות את עמדתה, ובקיץ 1874, גמלה בה ההחלטה להקים בית ספר לרפואה לנשים.
שנים מאוחרות של פעילות בית הספר

בין השנים 1883–1903, אליזבת גארט אנדרסון הייתה הדיקאן של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון. בכך הייתה אנדרסון לאישה הראשונה בעולם לשמש כדיקאן של בית ספר לרפואה. במאי 1895, הסגל וסטודנטיות של בית הספר ייסדו את כתב העת של בית הספר לרפואה לנשים בלונדון בעריכת מזכירת בית הספר איזבל תורן. כתב העת יצא לאור בין השנים 1895–1947 והוא היווה מרחב בו הסטודנטיות והרופאות יכלו לגבש את זהותן כנשים רופאות בנפרד מהסטריאוטיפים שדבקו בהן בעיתונות הפופולרית ובכתבי העת הרפואיים.
במסגרת פעילות מיסיונרית רפואית, הסטודנטיות של בית הספר נשלחו מחוץ לבריטניה כדי להכשיר נשים בלימודי רפואה במדינות בהן לרופאים גברים אסור היה להביט (לא כן שכן לגעת) בנשים. פרויקט זה זכה לתמיכה של המלכה ויקטוריה שהאמינה שלכל נתיני האימפריה הבריטית צריכה להיות נגישות לטיפול רפואי הולם. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רופאים רבים נקראו לשרת מעבר לים, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון התרחב עקב הצורך והביקוש הגדל של נשים ללמוד רפואה. בשנה זו הוכפלו בבית הספר מספר המעבדות וחדרי הלימוד, ולמדו בו 300 סטודנטיות. רופאות שהוכשרו בבית הספר תרמו גם הן למאמץ המלחמתי של בריטניה.
בית הספר קיבל לשורותיו נשים בלבד עד שנת 1948 בה כל בתי הספר בבריטניה פתחו את שעריהם לנשים. בשנת 1974, בית החולים החופשי המלכותי העתיק את משכנו להמפסטד, ובית הספר לרפואה לנשים בלונדון עבר בעקבותיו.
בשנים 1946, 1968 ו-1980 היה בית הספר בסכנת סגירה, עד שלבסוף מוזג עם יוניברסיטי קולג' לונדון. בשנת 2008 שמו של בית הספר שונה רשמית לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
בוגרות בולטות של בית הספר

לואיזה אולדריץ'-בלייק - מנתחת חלוצה
אליס סטיוארט - רופאה ואפידמיולוגית
אליס ויקרי (אנ') - רופאה ופעילה לזכויות נשים
פאני באטלר (אנ') - רופאה ומסיונרית רפואית. בוגרת המחזור הראשון של בית הספר
ראו גם

קולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד
הערות שוליים

1 2 3  London School of Medicine for Women, UCL BLOOMSBURY PROJECT, ucl.ac.uk
1 2 3 4 5 6 7 8  LONDON SCHOOL OF MEDICINE FOR WOMEN, London Metropolitan Archives Collections Catalogue, search.lma.gov.uk
1 2 3  Kondrlik, Kristin E. "Fractured Femininity and" Fellow Feeling": Professional Identity in the Magazine of the London School of Medicine for Women, 1895–1914." Victorian Periodicals Review 50.3 (2017): 488-516.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20  Molinari, Véronique. "‘Schools of their own’-The Ladies’ Medical College and London School of Medicine for Women." (2011)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Thomas A., Duck F. (2019) The London School of Medicine for Women. In: Edith and Florence Stoney, Sisters in Radiology. Springer Biographies. Springer, Cham.
1 2 3  Buildings For Training Nurses, Doctors… and Mothers! Former London School of Medicine for Women, 8 Hunter Street, Bloomsbury, London 1897-1900 by JM Brydon, historicengland.org.uk
↑  Nina Boyd, Animal Rights and Public Wrongs: a biography of Lizzy Lind af Hageby, P.14
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1215532202  LCCN: nr2006001687  VIAF: 142365262   WorldCat (עם VIAF): 142365262 
לוחית זיכרון למאבק שביעיית אדינבורו (אנ') להשתלב בלימודי רפואה
סופיה ג'קס-בלייק - מובילת המאבק לשילוב נשים במקצוע הרפואה, מייסדת בית הספר לרפואה לנשים בלונדון
בית הספר ללימודי רפואה לנשים בלונדון - רחוב האנטר
בית הכנסת הגר"א (שערי חסד)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  הגאון מווילנה 
 כתובת:  רחוב השל"ה 18 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1910
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־10 של המאה ה־20 
 קואורדינטות:  31°46′39″N 35°12′41″E﻿ / ﻿31.7775°N 35.2115°E﻿ / 31.7775; 35.2115
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הגר"א(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת הגר"א(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת הגר"א(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הגר"א
 
בית כנסת הגר"א ובור המים המרכזי בשכונת שערי חסד
בית הכנסת הגר"א הוא בית כנסת ותיק בשכונת שערי חסד בירושלים.
היסטוריה

בית הכנסת, שנקרא על שם הגר"א מווילנה, שוכן ברחוב בר זכאי שבמרכז השכונה. הוא הוקם בעשור השני של המאה ה-20, סמוך למועד הקמת השכונה, על ידי המקובל הירושלמי הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן שלצורך כך התרים את תושבי השכונה הפרושים ההולכים בשיטת הגר"א.
במשך כשני עשורים היה בית הכנסת בן קומה אחת. בשנות ה-30 נוספה לו קומה שנייה. הכניסה הראשית לבית הכנסת מוסתרת בקיר בטון, שהוצב שם במלחמת העצמאות בשנת תש"ח. חצר בית הכנסת מוקפת בסורג מתכת, ועליו סמלי השבטים וחלקי פסוקים מהתנ"ך.
בצמוד לבית הכנסת מצפון ישנה רחבה מרוצפת ובמרכזה בור מים חסום. ברחבה זו התקיימו טקסי החופה והקידושין בשכונת שערי חסד במשך עשרות שנים.
בחזית בית הכנסת, משמאל לפתח, קבוע שעון שמש קטן, המשמש זה למעלה משבעים שנה את מתפללי מניין 'ותיקין'. את שעון השמש בנה השען משה שפירא.
החזן הראשון של בית הכנסת במועדי השנה ובימים נוראים היה מקים בית הכנסת הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, ששימש אף כבעל קורא עד לפטירתו. נוסח התפילה שלו נודע כנוסח שערי חסד על פיו מתפללים בקהילות רבות.
חדרי הספח של בית הכנסת משמשים כ'שטיבלך'. בין מתפלליו לאורך השנים אישים ידועים מתושבי השכונה, ובהם הרב יעקב משה חרל"פ, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי לייב הכהן קמינצקי, והרב יוסף בוקסבוים.
רב בית הכנסת במשך שנים רבות היה הרב אברהם דוד רוזנטל, רב השכונה, ולאחר פטירתו מונה תחתיו בנו הרב יהושע מאיר רוזנטל, אב"ד בירושלים ומחבר הספר "מי הבאר".
מאז שנות ה-80 שוכן בקומה העליונה בית המדרש של ישיבת מעלות התורה שהייתה בראשות הרב שמואל אוירבך עד פטירתו.
בית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד הוא הוותיק שבבתי הכנסת בישראל הקרויים על שם הגר"א. בשנות ה-30 הוקם בית הכנסת הגר"א בתל אביב.
בשנת התש"פ הקימו בני ניניו של הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, הרב אפרים שמואל נוימן וחנוך ברקוביץ, בית כנסת על שם הגר"א ברחוב הרב שך בביתר עילית, המשמש לקהילה ליטאית צעירה בעיר ביתר עילית.
לקריאה נוספת

ראובן גפני, מקדש מעט - בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים, יד יצחק בן צבי ירושלים, 2004, עמ' 5–16
הערות שוליים

↑  David, Time – Arab clock begins at sunset | The Strange Side of Jewish History (באנגלית)
↑  Turning Clockwise: Jews and Timekeeping from Antiquity to Modernity
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526474605171  VIAF: 311794434   WorldCat (עם VIAF): 311794434 
שעונים בבית כנסת הגר"א. השעון בצד שמאל מונה "שעות ארץ ישראל", ומגיע ל-12 בשקיעת החמה בכל יום - שיטה שהתחילה במאה ה14-15 ונקראה לבהתחלה "שעות איטליות".
בתי וילארד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מכלול מבנים 
 כתובת:  29½ 50th Street, 24–26 East 51st Street, and 451–457 Madison Avenue, 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  מק'קים, מיד ווייט 
 סגנון אדריכלי:  נאו-רנסאנס 
 קואורדינטות:  40°45′29″N 73°58′31″W﻿ / ﻿40.758117°N 73.975253°W﻿ / 40.758117; -73.975253
 he
 
בתי וילארד סביב 1890
הכניסה הראשית למלון, המקום בו היו מצויים הבתים העורפיים
בתי וילארד (באנגלית: Villard Houses) הוא מבנה היסטורי השוכן בשדרת מדיסון שברובע מנהטן שבניו יורק. הבתים תוכננו במקשה אחת על מנת לדמות אחוזה רחבת ידיים בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי, אם כי בפועל היו אלה שישה בתים פרטיים נפרדים המקיפים חצר פנימית. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נבנה במתחם גורד שחקים מודרני - מלון לוטה ניו יורק פאלאס. מבחינה חיצונית בתי וילארד שומרו כמעט בשלמותם.
היסטוריה > הקמת בתי וילארד

הנרי וילארד, איש עסקים אמריקאי יליד ממלכת בוואריה, יזם את בנייתם של בתי וילארד בעת שכיהן כנשיא חברת התחבורה המסילתית נורת'רן פסיפיק ריילוויי. וילארד רכש חלקת אדמה בשדרת מדיסון במידטאון מנהטן, בין הרחובות 50 ו-51, מול קתדרלת פטריק הקדוש (המשתרעת על פני גוש בניינים שלם וכניסתה הראשית מצויה ברחוב המקביל – השדרה החמישית). הבעלים הקודמים של הקרקע קידמו תוכנית להקמת בית דירות בן תשע קומות, אך וילארד החליט להקים מקבץ של בתים פרטיים גדולים הבנויים סביב חצר פנימית הפתוחה לשדרה. ג'וזף מ. ולס, אדריכל ממשרד האדריכלים שהיה חדש באותה עת, "מק'קים, מיד ווייט", הופקד על תכנון המבנה. הבתים היו גדולים ומפוארים, נבנו בסגנון נאו-רנסאנס והתנשאו לגובה של 5 קומות. הם נבנו מאבנים בצבע חום כפי שהתעקש וילארד. בין אנשי המקצוע ששקדו על עיצוב הפנים של בתי וילארד היו האמן ג'ון לה פארגה, הפסל אוגוסטוס סנט גאודנס והצייר מייטלנד ארמסטרונג. מבחינה חיצונית המבנה היה סימטרי (במבט מהחזית), אך הבתים היו בגדלים שונים (חמש תוכניות שונות), אחד מהם גדול במיוחד - זה שהיה מצוי בפינת רחוב 50, ומיועד עבור וילארד.
היסטוריה > בתי ויליארד בשנים 1884 - 1977

הנרי וילארד הכריז על פשיטת רגל זמן קצר לאחר השלמת הבנייה, ב-1884. הוא התגורר במקום חודשים ספורים ואז נאלץ לעזוב. ביתו נמכר  לאליזבת מילס ריד, רעייתו של איל העיתונות וייטלאו ריד. ריד התגוררה בבית, שנודע כבית ריד, עד מותה ב-1931. בשנים 1943 עד 1945 בית ריד שימש כמועדון לנשות הצבא, לאחר שעבר את ההתאמות הנדרשות ואירח נשים בעלות של 50 סנט ללילה. הבעלות על בתי ויליארד החליפה ידיים פעמים רבות במהלך המאה ה-20. בשנים 1948 עד 1949 הארכידיוקסיה של ניו יורק רכשה את הבתים בזה אחר זה. היא מיקמה את משרדיה במקום והחזיקה בחמישה מהבתים. הבית השישי, זה המצוי בשדרת מדיסון פינת רחוב 51, היה בבעלות בית ההוצאה לאור רנדום האוס ושימש כמשרד – הוא נרכש מידי ג'וזף קנדי, אביו של ג'ון קנדי, ב-1946. משפחת קנדי רכשה את הבית לשם מגורים, אך לא עברה להתגורר בו מעולם. ב-1968 הוועדה לשימור אבני דרך בעיר ניו יורק הכריזה על המתחם כמבנה לשימור, ללא התנגדות של הבעלים. ב-1971 רכשה הארכידיוקסיה של ניו יורק את הבית השישי והאחרון – בית רנדום האוס. הרכישה התאפשרה בזכות תרומה של 2.25 מיליון דולר שהתקבלה מהנרי גייזמן. כשלוש שנים קודם לכן מפתח המקרקעין הארי הלמסלי, החל בניהול משא ומתן עם הארכידיוקסיה על רכישת המתחם כולו. הארכידיוקסיה מכרה את המתחם להלמסלי ב-1974 – למעשה, היא החכירה לו את הקרקע והמצוי מעליה בחוזה ל-99 שנים. המתחם כלל גם חלקת אדמה אחורית, בין הרחובות 50 ו-51. ב-1975 צורף המבנה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית.
היסטוריה > הקמת מלון במתחם ובתי וילארד בהווה

הארי הלמסלי ראה בבתי וילארד מיקום מושלם להקמת מלון פאר בשל מיקומם בלב מנהטן וכך היה. על תכנון המיזם הופקדו משרדי האדריכלים "אמרי רות ובניו" וכן "הארדי הולצמן פייפר". בתי ויליארד שומרו מבחינה חיצונית, כאשר רק ה"גיבנת" - חלק משני הבתים העורפיים שבכיוון הנגדי לשדרת מדיסון - נהרסה (על מנת לאפשר הקמת מגדל בתכנון מלבני לכל גובהו) ולאחר הריסתה נותר מבנה בצורת האות חי"ת, כמעט כל המבנה המקורי. בצמוד למבנה נבנה מלון בן 51 קומות עשוי מתכת וזכוכית. בתי וילארד שומרו מבחינה חיצונית ונעשה מאמץ לשמר אותם גם מבחינה פנימית, אם כי חלק הארי של השטח הוקצה לשימוש המלון. הכניסה הראשית למלון מוקמה בשדרת מדיסון ואילו המעבר אליה נקבע דרך החצר הפנימית והדלתות המובילות אליה מצויות במקום בו שכנו בעבר שני הבתים העורפיים. הבנייה החלה ב-1977. בשטחים הנותרים נעשה שימוש מסחרי, כאשר בפינת רחוב 50, במקום בו היה מצוי בית רנדום האוס, התמקמה עמותה לשימור מבנים – האגודה לאמנות מוניציפלית של העיר ניו יורק (נוסדה ב-1893) – כחלק מעסקה שנרקמה בין הלמסלי לכוחות שפעלו לשימור המבנה. המשרדים הושכרו לעמותה תמורת סכום סמלי בחוזה ל-25 שנה ולאחר התקופה הזו העמותה עברה למשכן צנוע יותר והשטחים הוצעו להשכרה לשימוש מסחרי (משרדים ומסחר) בשוק החופשי. מלון הלמסלי פאלאס נפתח ב-1980 והיה לאחד המלונות המבוקשים והיוקרתיים במנהטן. ב-1992 נרכש המתחם כולו (בתי ויליארד, המלון ומבנה בן שתי קומות הצמוד למלון, ברחוב 50, ומשמש מסעדה) על ידי חברה בבעלות חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי ושמו שונה למלון ניו יורק פאלאס. ב-2011 נמכר המלון לקבוצת נורת'ווד תמורת 400 מיליון דולר והקבוצה השקיעה 140 מיליון דולר בשיפוצו והוא כולל 909 חדרים וסוויטות. ב-2015 נמכר המתחם לרשת המלונות Lotte תמורת 805 מיליון דולר ושם המלון שונה לזה הנוכחי: מלון לוטה ניו יורק פאלאס.
לקריאה נוספת

Villard Houses, The life Story of a Landmark מאת ויליאם שופסין ומוסט ברודריק, ראה אור ב-1980 בהוצאת ויקינג פרס
הערות שוליים

1 2 3 4  פנלופה גרין, Rocking the Palazzo באתר הניו יורק טיימס, 30 באפריל 2014
1 2 3  לוגן ויבר, דייוויד סלומון, New York Palace Hotel באתר SHA ARCHIPEDIA
1 2 3  סטיבן ר. וייזמן, Villard Houses, City Landmark, Are Purchased by Archdiocese באתר הניו יורק טיימס, 12 במרץ 1971
↑  אמילי נונקו, Exclusive Photos: Tour the Lavish South Wing of the Gilded Age Villard Houses באתר 6sqft,‏ 27 באפריל 2016
↑  קתרין קלארק, New York’s iconic Palace Hotel will sell to South Korean firm for $805M באתר ניו יורק דיילי ניוז, 22 ביולי 2011
↑  ISBN 978-0670746859