stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי עמק המוות
גאולוגיה > ביקוע והשקעה

בקע נפער ובהמשך הציף את האזור כחלק מההתפרקות של יבשת-העל רודיניה בנאופרוטרוזואיקון (לפני כ-755 מיליוני שנים) ויצירת האוקיינוס השקט. קו חוף דומה לשולי האוקיינוס האטלנטי בארצות הברית של ימינו שוכן ממזרח. מרבד אצות שכיסה את המשטח הקרבונטי, תוך יצירת דולומיט נונדיי (Noonday Dolomite). שקיעה של האזור התרחשה כאשר הקרום היבשתי הלך ונעשה דק יותר והאוקיינוס השקט שזה עתה נוצר התרחב תוך יצירת תצורת אייבקס. אחר -כך נוצרה אי התאמה זוויתית (פער בתיעוד הגאולוגי).
אגן אוקיינוס אמיתי התפתח במערב כשהוא שובר את התצורות הקדומות יותר לאורך חזית תלולה. טריז של משקעים קלאסטיים החל להצטבר בבסיס של שני צוקים תת-ימיים, החל ביצירה של מדף יבשתי נגדי. שלוש תצורות התפתחו מתוך המשקעים שהצטברו על הטריז. המאובנים הראשונים של בעלי חיים מורכבים נמצאו בתצורות שנוצרו עקב כך. בולטים בהם הם הפאונה של האדיאקרה וטרילוביטים. ההתפתחות של המין השני התרחשה כחלק מהמפץ הקמבריוני.
מישורי הבוץ החוליים פינו את מקומם לפני כ-500 מיליון שנים למשטח קרבונטי (דומה לזה המקיף את איי בהאמה של ימינו), שהתמידו במשך 300 מיליון השנים אחר-כך, תקופת עידן הפלאוזואיקון. מיקומו של עמק המוות היה אז בתחומי עשר או עשרים מעלות מקו המשווה של הפלאוזואיקון. בין השכבות העבות של משקעים עשירים בקרבונטים נוצרו שכבות אבן חול כאשר קרקעית הים התרוממה מדי פעם מעל לקו המים. אף שפרטים של הגאוגרפיה השתנו במהלך תקופת זמן ארוכה זו, כיוונו של קו החוף היה צפון צפון-מזרח והשתרע מאריזונה עד יוטה. שמונה התצורות והחבורה שנוצרו בתקופה זו הן בעובי 6 קילומטרים והן שוכנות מתחת למרבית הרכסים קוטונווד (Cottonwood), פיונרל, גרייפוויין (Grapevine) ופנאמינט.
גאולוגיה > דחיסה והתרוממות

מתחילת ועד אמצע המזוזואיקון נדחף הקצה המערבי של יבשת אמריקה הצפונית כגד הלוח הפסיפי שמתחת לאוקיינוס השקט, תוך יצירת אזור הפחתה. אזור הפחתה הוא סוג של אזור מגע בין לוחות שונים של קרום כדור הארץ, שבו הלוח הימי הכבד יותר נוחת מתחת לקרום היבשתי הקל יותר. עקב כך החלו הרי געש להתפרץ, הרים החלו להתרומם וקו החוף נדחף מערבה. בצפון-מערב החלה להיווצר הקשת הסייראנית (Sierran Arc) מהחום והלחץ שנוצרו מההפחתה, וכוחות דחיסה גרמו להיווצרות העתקי דחיקה.
במקביל לאירועים אלו ואחריהם הייתה תקופה ארוכה של התרוממות וסחיפה, שגרמה לאי התאמה גדולה, פער זמן משמעותי בין יחידות מסלע. משקעים באזור עמק המוות שהם תוצאת סחיפה נישאו הן מזרחה והן מערבה באמצעות הרוח והמים. עקב אי ההתאמה אין תצורות של סלעי משקע מהיורה עד האאוקן, ייתכן שלמעט כמה סלעים געשיים מהיורה.
סחיפה במשך מיליוני שנים רבות יצרה מישור חסר צורה באופן יחסי. לפני 35 מיליוני שנים זרמו פלגים איטיים על פני השטח. כמה תצורות דומות אחרות הושקעו אז.
גאולוגיה > התמחות ואגמים

התמחות נרחבת של חלקים גדולים של קרום כדור הארץ מתחת לדרום-מערב ארצות הברית וצפון-מערב מקסיקו שמקורה בתופעת אגן ורכס החלה לפני כ-16 מיליון שנים והאזור עדיין מתרחב. ההתמתחות החלה להשפיע על עמק המוות ועמק פנאמינט לפני 3 מיליון שנים. קודם לכן היו הסלע שכיום הם ברכס פנאמינט על גבי הסלעים במה שעתיד להיות ההרים השחורים והרי קוטונווד. ההסעה האופקית והאנכית של גושים אלו הושגה באמצעות תנועה על העתקים נורמליים. העתקי הסטה אופקי ימני לאורך העתקי הסטה שכיוונם במקביל לבסיס הרכסים עזרו גם הם לפיתוח האזור. כוחות פיתול, הקשורים כנראה לתנועה הצפון-מערבית של הלוח הפסיפי לאורך העתק סן אנדראס (מערבית לאזור), אחראי כנראה לתנועה האופקית.
פעילות געשית הקשורה להתמתחות זו החלה החל מלפני 12 מיליון שנים ל-4 מיליון שנים. השקעה מתרכזת בעמקים (אגנים) מחומרים שנסחפים מרכסים סמוכים. קצב הכמות של החומרים ששקעו הייתה שווה פחות או יותר לקצב השקיעה של העמקים, מה שגרם במשך השנים לשמירת גובה קרקעית העמק.
עידני הקרח מהפליסטוקן החלו לפני 2 מיליון שנים, ומים מקרחונים מרכס הרי הסיירה נבדה הסמוך שהפשירו הזינו סדרה של אגמים שמילאו את עמק המוות ועמק פנאמינט והאגנים מסביבם. האגם שמילא את עמק המוות היה אחרון בסדרה של אגמים שהוזנו על ידי הנהר אמרגוסה (Amargosa River) והנהר מוהאבי, וייתכן שגם על ידי הנהר אוונס. האגם הגדול ביותר שכיסה את רוב הקרקעית של עמק המוות, שהגאולוגים מכנים אגם מנלי החל להתייבש לפני 10,500 שנים. מישורי מלח ואגמים יבשים (באנגלית playas) נוצרו כאשר הקרחונים מעידן הקרח נסוגו, ובכך צמצמו באופן דרסטי את מקורות המים של האגמים. נותרו רק סימנים קלושים לקווי החוף הקדומים.
אקולוגיה

שלא כבמקומות טיפוסיים יותר לרוחב מדבר מוהאבי, בבתי גידול רבים בעמק המוות, התלויים במים, יש מגוון של מיני צמחים ובעלי חיים שאינם נמצאים בשום מקום אחר בעולם. קיומם של מינים אלו הוא בעיקר תולדה של ההיסטוריה הגאולוגית הייחודית ותהליך האבולוציה שהלך והתפתח בבתי הגידול שהיו מנותקים זה מזה בתקופת הפליסטוקן
אקולוגיה > צמחייה

עמק המוות הוא אחד המקומות החמים והצחיחים ביותר באמריקה הצפונית, ועם זאת הוא משכן למעל ל-1,000 מינים של צמחים, כש-23 מתוכם, כולל הצמח הנדיר Holmgrenanthe petrophila (באנגלית rock lady), אינם מצויים בשום מקום אחר בעולם.
בתי הגידול בפארק משתנים ממישורי המלח בגובה 86- מטרים מתחת לפני הים ועד תנאים תת-אלפיניים על פסגת טלסקופ, המתנשאת לגובה 3,368 מטרים מעל פני הים. מישורי המלח נטולי צמחייה, וביתרת קרקעית העמק ובחלק הנמוך של המדרונות יש צמחייה מועטה, אף שבדרך כלל במקומות שבהם יש מים יש שפע צמחייה. שאר הצמחייה בפארק משתנה בהתאם לבתי הגידול, החל מצמחים כדוגמת לראה משולשת, Atriplex hymenelytra (באנגלית Desert holly) וינבוט בלוטי (Prosopis glandulosa) באזורים הצחיחים, דרך צמחים כדוגמת Atriplex confertifolia (באנגלית shadscale)‏, Coleogyne ramosissima (באנגלית blackbrush), עץ יהושע, ואורן פיניון-ערער במורדות ההרים, וכלה ביערות אורן גמיש (Pinus flexilis) ואורן האצטרובל הזיפני במקומות הגבוהים.
המפתח להישרדות הוא הסתגלות לסביבה הצחיחה. לדוגמה, ללראה משולשת ולינבוט יש מערכת שורש שיפודי שיכולה לחדור 15 מטרים לתוך הקרקע במטרה לנצל את אספקת מי התהום הזמינה כל השנה. המגוון של חבורות הצמחייה בעמק המוות הוא תוצאה של המיקום של האזור באזור המעבר בין מדבר מוהאבי, מדבר האגן הגדול ומדבר סונורה. מיקום זה, בשילוב עם הפרשי הגובה הגדולים בתחומי הפארק, תומך בצמחייה האופיינית לשלושה אזורי חיים: "סונורה תחתית" (Lower Sonoran), קנדית (Canadian) ואלפינית/ארקטית בחלקים של רכס פנאמינט. בהתבסס על הסיווגים של מונז (Munz) וקק (Keck) קיימות שבע קהילות של צמחייה בתחומי אזורי חיים אלו, כל אחת מאופיינית על ידי צמחייה דומיננטית ונציגים משלושה סוגי צמחייה: שיחים, עצים מדבריים ויער של מחטניים. מיקרו בתי גידול מחלקים עוד יותר חלק מהקהילות לאזורים, בייחוד על קרקעית העמק.
היסטוריה > תושבים ראשונים ואוכלוסיות חולפות

ידוע על ארבע תרבויות של ילידים שחיו באזור ב-10,000 השנים האחרונות. הקבוצה הידועה הראשונה, "אנשי נווארס ספרינג" (Nevares Spring People), היו ציידים-לקטים שהגיעו לאזור כנראה לפני כ-9,000 שנים כאשר עדיין היו אגמים קטנים בעמק המוות ובעמק פנאמינט הסמוך. האקלים אז היה נוח יותר, וחיות ציד גדולות היו עדיין בשפע. לפני כ-5,000 שנים החליפו "אנשי מסקיט פלאט" (Mesquite Flat People) את אנשי נווארס ספרינג. לפני כ-2,000 שנים הגיעו "אנשי סרטוגה ספרינג" (Saratoga Spring People) לאזור, שבתקופה זו כבר היה מדבר חם וצחיח. יכולות הציד והליקוט של האנשים מתרבות זו היו מתקדמות יותר והם היו מיומנים במלאכת יד. הם גם השאירו תצורות מסתוריות מאבן בעמק.
לפני כאלף שנים הגיעו לאזור בני הטימבישה (Timbisha, לשעבר היו קרויים שושוני (אנ') והיו ידועים גם כפנאמינט וקוסו), צדו בעלי חיים וליקטו פולים של ינבוט יחד עם צנוברים מאורן פיניון. בשל הבדלי הגובה הניכרים בין קרקעית העמק ורכסי ההרים, בייחוד במערב, היה דפוס הנדידה השנתי של בני הטימבישה אנכי. מחנות החורף שלהם שכנו קרוב למקורות המים בקרקעית העמק. ככל שמזג האוויר התחמם באביב ולקראת הקיץ, העשב הבשיל במקומות גבוהים יותר ויותר. עד נובמבר חיו בני הטימבישה בפסגות הרכסים שבהם הם אספו צנוברים לפני שפנו לשוב לקרקעית העמק לתקופת החורף. כמה משפחות של בני טימבישה חיות עדיין בתחומי הפארק בפרנס קריק (טימבישה הוא השם הילידי למקום). מאהונו (Maahunu) הוא אתר של יישוב לשעבר של בני הטימבישה ששכן סמוך לטירת סקוטי (Scotty's Castle), אבל ננטש. סלים רבים המוצגים בטירת סקוטי נעשו על ידי הטימבישה, שהועסקו במקום כפועלים ובעבודות ניקיון לפני ששירות הפארקים רכש את המקום.
הבהלה לזהב בקליפורניה הביאה בכנפיה את ראשוני האנשים ממוצא אירופי לבקר באזור. בדצמבר 1849 שתי שיירות של נוסעים בדרכם לשדות הזהב של קליפורניה שבהן בסך הכל כ-100 קרונות נכנסו לעמק המוות לאחר שהלכו לאיבוד במה שחשבו שהוא קיצור דרך לשביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail). במשך שבועות לא הצליחו אנשי השיירה, המכונה חבורת בנט-ארקן (Bennett-Arcane Party), למצוא מעבר היוצא מהעמק. הם הצליחו למצוא מי שתייה במעיינות שונים באזור, אבל נאלצו לשחוט כמה מהשוורים שלהם על מנת לשרוד. הם השתמשו בעץ של הקרונות שלהם על מנת לצלות את הבשר ולהכין בשר מיובש. המקום שבו עשו זאת קרוי כיום "מחנה העגלות השרופות" (Burned Wagons Camp) ושוכן סמוך לדיונות החול.
לאחר שנטשו את קרונותיהם, הם יצאו מהעמק בהליכה. זמן קצר לאחר שעזבו את העמק, הסתובבה אחת הנשים בקבוצה ואמרה, "להתראות עמק המוות", ובכך נתנה לעמק שבו שרדו בני החבורה את שמו. בחבורה היה גם ויליאם מנלי (William Lewis Manly), שספרו האוטוביוגרפי "עמק המוות בשנת 49" מספר בפרוטרוט מסע זה ופרסם את האזור (מאוחר יותר קראו גאולוגים על שמו את האגם הפרהיסטורי שמילא פעם את העמק).
היסטוריה > תנופת פריחה ודעיכה

העפרות הידועות ביותר הקשורות לאזור היו גם הקלות ביותר לכרייה וגם הרווחיות ביותר: משקעים אוופוריטיים כדוגמת מלחים, בוראט וטלק. בוראקס נתגלה על ידי רוזי וארון וינטרס (Rosie and Aaron Winters) בסמוך לחוות "נווה המדבר בעמק המוות" (אז הייתה קרויה גרינלנד) ב-1881. מאוחר יותר באותה שנה הפכו "מפעלי הבוראקס איגל" (Eagle Borax Works) לפעילות הבוראקס הכלכלית הראשונה בעמק המוות. ויליאם טל קולמן (William Tell Coleman) הקים את מפעל "מפעלי בוראקס הרמוני" (Harmony Borax Works) והחל לעבד את העפרה בשלהי 1883 או תחילת 1884, והמשיך עד 1888. חברת הכרייה והזיקוק ייצרו בוראקס לייצור סבונים ולשימושים תעשייתיים. התוצר הסופי שונע מהעמק עד למסוף הרכבת במוהאבי במרחק של 266 קילומטרים משם. הקרונות שהכילו 10 טון נמשכו על ידי "צוות של 20 פרדות" (twenty-mule team), בפועל צוות של 18 פרדות ושני סוסים.
מהירות הקרונות של הצוותים של 20 הפרדות הייתה בממוצע 3 קילומטרים לשעה ונדרשו 30 ימים להשלים מסע הלוך ושוב. השם המסחרי "צוות הבוראקס של 20 הפרדות" (20-Mule Team Borax) התקבע על ידי "חברת הבוראקס של החוף הפסיפי" (Pacific Coast Borax Company) של פרנסיס מריון סמית (Francis Marion Smith) לאחר שסמית רכש את אחזקות הבוראקס של קולמן ב-1890. מסע פרסום בלתי נשכח השתמש בדמות הקרונות על מנת לקדם את סבון היד הגרגירי המכונה בורקסו (Boraxo) ותוכניות הרדיו והטלוויזיה הקרויות "ימי עמק המוות" (Death Valley Days). ב-1914 נבנתה רכבת עמק המוות כדי לשרת את פעילות הכרייה בחלק המזרחי של העמק. הכרייה המשיכה לאחר התמוטטות האימפריה של קולמן, ובשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 היה האזור המקור הגדול ביותר בעולם של בוראקס. "תצורת פרנס קריק" בת ארבעה עד שישה מיליון שנים היא המקור העיקרי של מינרלים של בוראט שנכרו ממישורי המלח של עמק המוות.
מבקרים אחרים נשארו כדי לחפש ולכרות עפרות כסף, זהב, עופרת ונחושת. מפעלי הכרייה הספורדיים הללו סבלו ממיקומם המרוחק וסביבת המדבר הקשה. בדצמבר 1903, חיפשו שני גברים כסף. האחד היה כורה אירי מבוטל בשם ג'ק קין (Jack Keane) והאחר היה שוחט בסקי בעל עין אחת מבלאראט (Ballarat) בשם דומינגו אטצ'רן (Domingo Etcharren). במקרה גילה קין מדף סלע רחב שבו זהב שניתן למצות בלי להפעיל כור היתוך בסמוך לאתר שבו עבדו השניים וקרא לאתר הכרייה "מכרה הפלאים של קין" (Keane Wonder Mine). תגלית זו החלה בהלה לזהב קטנה וקצרת ימים לאזור. מכרה הפלאים של קין יחד עם המכרות בריוליט (Rhyolite), בסקידו (Skidoo) ובהאריסבורג (Harrisburg) היו המכרות היחידים שהפיקו מספיק מתכת על מנת להיות רווחיים. קרו גם מעשי תרמית גמורים (פרסום שקרים על עפרות במקומות שלא היו), למשל בלידפילד (Leadfield), אבל מרבית פעולות הכרייה הסתיימו אחרי שסדרה קצרה של מכרות כשלו להניב עדות לעפרות משמעותיות (מכרות אלו מפוזרים בכל האזור ומהווים סיכון משמעותי לכל אחד שנכנס לתוכם). העיירות המשגשגות שקמו סביב מכרות אלו פרחו במהלך העשור הראשון של המאה ה-20, אבל הפכו לעיירות רפאים לאחר הפאניקה של 1907.
היסטוריה > תיירות מוקדמת

מתקני התיירות הראשונים המתועדים בעמק המוות היו קבוצה של בתי אוהלים שנבנו בשנות העשרים באתר בו שוכן כיום היישוב סטובפייפ. אנשים נהרו לאתרי נופש שנבנו סביב מעיינות טבעיים שחשבו שיש להם תכונות מרפא ושיקום. בשנת 1927 הפכה "חברת הבוראקס של החוף הפסיפי" את מגורי הצוות של חוות פרנס קריק לאתר נופש, תוך הקמת מתקני נופש ואת "אכסניית פרנס קריק". המעיין בפרנס קריק נוצל לפיתוח אתר הנופש, ובעקבות הטיית המים החלו הביצות מסביב להתכווץ.
עד מהרה היה העמק ליעד חורף פופולרי. מתקנים אחרים החלו בתור אתרי נופש פרטיים אבל מאוחר יותר נפתחו לציבור. הבולט מבין אלה היה חוות עמק המוות (Death Valley Ranch), הידועה יותר בשם טירת סקוטי (Scotty's Castle). בית חווה גדול זה, שנבנה בסגנון התחייה הספרדית (Spanish Revival), הפך למלון בסוף שנות השלושים ולאתר תיירותי, במיוחד בזכות התהילה של "סקוטי מעמק המוות" (Death Valley Scotty) . סקוטי מעמק המוות, ששמו האמיתי היה וולטר סקוט (Walter Scott), היה כורה זהב שהעמיד פנים שהוא הבעלים של "הטירה שלו", שלטענתו בנה ברווחים ממכרה הזהב שלו. אף אחת מהטענות לא הייתה נכונה, אבל הבעלים האמיתי, המיליונר אלברט מוסי ג'ונסון (Albert Mussey Johnson), טיפח את המיתוס. כאשר נשאל על ידי עיתונאים מה הקשר שלו לטירה של וולטר סקוט, ענה ג 'ונסון כי הוא בנקאי של סקוט.
היסטוריה > שימור והיסטוריה מאוחרת יותר

הנשיא הרברט הובר הכריז על מונומנט לאומי בעמק המוות וסביבו ב-11 בפברואר 1933, כשהוא מקצה לצורך כך כ-8,000 קילומטרים רבועים מדרום-מזרח קליפורניה וחלקים קטנים מהחלק הדרום-מערבי ביותר של נבדה.
שתים-עשרה חברות עבדו בעמק המוות תוך שימוש בחיל השימור האזרחי בתקופת השפל הגדול ועד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. הם בנו קסרקטינים, יישרו 800 קילומטרים של דרכים, התקינו צינורות מים וקווי טלפון, והקימו 76 בניינים. ברכס פנאמינט נסללו שבילים אל מקומות תצפית מעניינים ועבור האינדיאנים משבט הטימבישה נבנה כפר מלבני חמר שכלל מכבסה ותחנת מסחר. כמו כן נבנו חמישה אתרי מחנאות, שירותים, שדה נחיתה למטוסים ומתקני פיקניק.
הקמת המונומנט גרמה לסגירה זמנית של השטח מפני חיפוש אחרי מתכות וביצוע כרייה. עם זאת, עמק המוות נפתח מחדש במהירות לכרייה בעקבות החלטה של הקונגרס של ארצות הברית ביוני של אותה שנה. ככל שחלו שיפורים בטכנולוגיה של הכרייה שאפשרו לעבד עפרות באיכות ירודה, וציוד כבד חדש אפשר לשנע כמויות גדולות יותר של סלעים השתנתה תמונת הכרייה בעמק. הימים של "מחפש הזהב הבודד", שהיה הדמות אותה קישרו עם המערב הרומנטי של ארצות הברית, חלפו מהעולם. מכרות פתוחים עמוקים ומכרות שחשפו שטחים נרחבים יצרו צלקות עמוקות בנוף ככל שחברות הכרייה הבינלאומיות רכשו זכויות כרייה בשטחים גלויים במונומנט הלאומי. הזעקה הציבורית שקמה עקב כך הובילה להגנה גדולה יותר על כל אזורי הפארקים הלאומיים והמונומנטים בארצות הברית.
ב-1976 העביר הקונגרס את הצעת החוק "חוק כרייה בפארקים" (Mining in the Parks Act) שסגרה את המונומנט הלאומי עמק המוות לאפשרות של רכישת זכויות כרייה חדשות, אסורה על מכרות פתוחים וחייבה את שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לבחון את החוקיות של עשרות אלפי זכויות כרייה שאושרו לפני 1976. מכרות קיימים קיבלו רשות להמשיך על בסיס מוגבל ב-1980 תוך הקפדה חמורה יותר על תקני איכות הסביבה.
חטיבת ניהול המשאבים (Resources Management Division) של הפארק מנטרת כרייה בתחומי הפארק וממשיכה לבחון מחדש 19 קבוצות של זכויות כרייה רשומות ופחות מ-10 זכויות שאינן רשומות. ב-2005 נסגר מכרה בילי (Billie Mine), מכרה בוראקס תת-קרקעי ששכן לאורך הדרך על דנטהס ויו (Dante's View) ובכך הגיע לסיומו פרק הכרייה בפארק.
ארגון אונסק"ו כלל ב-1984 את המונומנט הלאומי עמק המוות כמאפיין המרכזי של שמורת הביוספירה מדבריות מוהאבי וקולורדו (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve). ב-31 באוקטובר 1994 הורחב שטח המונומנט בעוד 5,300 קילומטרים רבועים והוגדר כפארק לאומי, כחלק מהצעת החוק הגנת מדבר קליפורניה (California Desert Protection Act, חוק ציבורי 103–433) שעברה בקונגרס של ארצות הברית. המעמד המשודרג של עמק המוות הפך אותו לפארק הלאומי הגדול ביותר במדינות הרצופות של ארצות הברית. הצמחים ובעלי החיים בפארק תלויים ומתבססים על מי תהום. ערים גדולות ועיירות בתחומי מערכת הזרימה האזורית של מי התהום בפארק, צומחות בקצב גידול בין הגדולים ביותר בארצות הברית. דוגמאות בולטות ברדיוס של עד 150 קילומטרים כוללות את לאס וגאס ופארמפ בנבדה. במקרה של לאס וגאס מעריכה לשכת המסחר המקומית כי בכל חודש מצטרפים לעיר כ-6,000 תושבים. בין 1985 ל-1995 גדלה אוכלוסיית עמק לאס וגאס מ-550,700 ל-1,138,800 תושבים.
ב-1977 השתמש הבמאי ג'ורג' לוקאס בחלקים מעמק המוות כאתרי צילום לסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים, שבה הם ייצגו את כוכב הלכת הפיקטיבי טטואין.
פעילויות

ניתן לבצע סיורים בפארק זמין ברכב אישי, רכב שטח, אופניים, אופני הרים (על דרכים מוסדרות בלבד), וסיורים רגליים. רכיבה דרך הפארק על אופנוע גם היא סוג של בילוי פופולרי. גישה לאתרי עניין היסטוריים אפשרית דרך כביש 190 של קליפורניה, כביש בדווטר (Badwater Road), כביש סקוטיס קאסל (Scotty's Castle Road), וכבישי אספלט לתצפית דנטה (Dante's View) ולווילדרוז (Wildrose). יותר מ-550 קילומטרים של דרכי עפר ודרכים לרכבי שטח מאפשרים גישה לסיורים רגליים בחיק הטבע, מחנאות ואתרים היסטוריים. כל הרכבים חייבים להיות בעלי רישיון רכב. בפארק יש שבילי הליכה באורכים משתנים וברמות קושי שונות, ומרבית האזורים השוממים נגישים בהליכה בלבד. יש אלפי אפשרויות לסיורים רגליים. התקופה הסבירה לביקור בפארק היא מ-15 באוקטובר עד 15 במאי, תוך הימנעות מהטמפרטורות הקיצוניות בקיץ. סיורים היסטוריים בתשלום הנערכים על ידי מדריכים מחופשים נערכו בטירת סקוטי ההיסטורית, אבל נכון למאי 2019 הם מושבתים בשל נזקים שגרמו שיטפונות לדרך ולמבנים, והאתר לא צפוי להיפתח לפני 2020.
יש תשעה אתרי מחנאות מוסדרים בתחומי הפארק ולינה בשטח אפשרית לאחר קבלת היתר במרכז המבקרים. חברת Xanterra Parks & Resorts היא הבעלים והמתפעלת של אתר הנופש הפרטי "נווה המדבר בעמק המוות" (Oasis at Death Valley), הכולל שני בתי מלון נפרדים ושונים: "האכסניה בעמק המוות" (Inn at Death Valley) היא מלון היסטורי בן 4 כוכבים, ו"החווה בעמק המוות" (Ranch at Death Valley) היא מלון של שלושה כוכבים בסגנון חווה המעלה זיכרון ימים רחוקים של חיפוש וכריית זהב. חברת Death Valley Lodging מפעילה את המוטל "כפר סטובפייפ ולס" (Stovepipe Wells Village). מוטל נוסף נמצא בעמק פנאמינט וקרוי Panamint Springs Resort. אפשרויות לינה נוספות קיימות במוטלים מחוץ לפארק.
מרכז המבקרים שוכן באזור אתר הנופש של פרנס קריק על כביש מדינתי 190. במקום מוקרן סרטון בן 20 דקות . בתקופת החורף מנובמבר עד אפריל מציעים שומרי הפארק סיורים מודרכים ומגוונים, סיורים רגליים, הרצאות ומצגות על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של עמק המוות. במרכז המבקרים יש תצוגות המתארות את הגאולוגיה, האקלים, בעלי החיים ותולדות הטבע של הפארק. יש גם חלקים ספציפיים הדנים בהיסטוריה האנושית וניסיון של החלוצים במקום. "האגודה לתולדות הטבע של עמק המוות" (Death Valley Natural History Association) מפעילה חנות ספרים המכוונת ספציפית להיסטוריה הטבעית והתרבותית של הפארק.
בפינה הצפון-מזרחית של עמק סלין יש כמה בריכות מתוחזקות של מעיינות חמים. לבריכות אפשר להגיע לנהיגה בנהיגה בדרך עפר (Saline Valley Road) במשך כמה שעות, או בטיסה במטוס קל למסלול נחיתה המכונה "רצועת התרנגולת" (Chicken Strip), מסלול נחיתה בלתי רשום במרחק קצר מהמעיינות.
הפארק הלאומי עמק המוות הוא אתר פופולרי לאסטרונומיית חובבים כיוון שהשמים שלו הם בין האפלים ביותר בארצות הברית. למרות מיקומו המרוחק ממקומות יישוב ההשפעה שלהם מורגשת בפגיעה באיכות האוויר ובראות בלילה. בייחוד זיהום האור מלאס וגאס. השמים האפלים ביותר נמצאים בפינה הצפון-מערבית של הפארק, כולל אתרים דוגמת מכתש אובאהבה (Ubehebe Crater), המוגדרים בדרגה 1 (שמים אפלים מעולים) בסולם בורטל למיסוך שמי הלילה (Bortle scale). בתנאים אלו אפשר לראות את גלקסיית אנדרומדה וגלקסיית המשולש בעין בלתי מזוינת, ושביל החלב מטיל צללים. בתנאים אלו ניתן לראות בעין בלתי מזוינת גם תופעות אופטיות כדוגמת אור גלגל המזלות (zodiacal light או "שחר כוזב") או מבריקות-שכנגד (gegenschein). מרבית האזורים הדרומיים של הפארק מסווגים בדרגה 2 (שמים אפלים ממוצעים) בסולם בורטל.
לקריאה נוספת

Kiver, Eugene P.; David V. Harris (1999). Geology of U.S. Parklands (Fifth ed.). New York: John Wiley & Sons. ISBN 978-0-471-33218-3.
The National Parks Index (PDF). Washington, D.C.: National Park Service, U.S. Department of the Interior. 2001–2003. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-07-13.
Death Valley General Management Plan (PDF). Washington, D.C.: National Park Service, U.S. Department of the Interior. באפריל 2002. {{cite book}}:  (עזרה)
Death Valley National Park Visitor Guide 2008/2009 (PDF). National Park Service, U.S. Department of the Interior.
"Death Valley National Park website". National Park Service, U.S. Department of the Interior. (adapted public domain text)
Rothman, Hal K., and Char Miller. Death Valley National Park: A History (University of Nevada Press; 2013) 216 pages; an environmental and human history
Sharp, Robert P.; Allen F. Glazner (1997). Geology Underfoot in Death Valley and Owens Valley. Missoula, Montana: Mountain Press Publishing Company. ISBN 978-0-87842-362-0.
"Death Valley National Park Virtual Geology Field Trip". U.S. Geological Survey. 2004-01-13. אורכב מ-המקור ב-2008-09-22. נבדק ב-2019-05-08. (adapted public domain text)
"Death Valley's Incredible Weather". U.S. Geological Survey. 2004-01-13. אורכב מ-המקור ב-2008-06-01.
Wallace, William James; Edith Wallace (1978). Ancient Peoples and Cultures of Death Valley National Monument. Ramona, CA: Acoma Books. ISBN 978-0-916552-12-1.
Wright, Laureen A.; Miller, Martin G. (1997). "Chapter 46: Death Valley National Park, Eastern California and southwestern Nevada".  In Ann G. Harris (ed.). Geology of National Parks (Fifth ed.). Dubuque, IA: Kendall/Hunt Publishing. pp. 610–637. ISBN 978-0-7872-1065-6.
כריסטיאן לופה

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1943 (בן 81) יסטשמביה-זדרוי, רפובליקת פולין 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה היגלונית  האקדמיה לאמנויות הבמה ע"ש לודביק סולסקי  בית הספר הלאומי לקולנוע בלודז'  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה  Karol Miarka Liceum 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 תחום יצירה:  חברת תיאטרון, בימוי, סצנוגרפיה 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2017)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2002)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2005)  פרס התאטרון האירופי (2009)  Stanisław Ignacy Witkiewicz Award (2020)  פרס נסטרוי  Paszport Polityki  עיטור הידידות (רוסיה)  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  העיטור האוסטרי למדע ואמנות  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Zbysław Maciejewski  פיוטר סקיבה 
 
כריסטיאן לופה (בפולנית: Krystian Lupa;‏ נולד ב-7 בנובמבר 1943) הוא במאי תיאטרון פולני, תפאורן, גרפיקאי ומתרגם.
לופה מכהן כפרופסור בבית הספר הלאומי הגבוה על שם לודוויק סולסקי בקרקוב.
התחלת דרכו

לופה נולד ביסטשמביה-זדרוי, שלזיה עילית בעיצומו של הכיבוש הנאצי בפולין, כבנם של מנהל בית ספר ביישוב, לודוויק לופה, ואשתו ורוניקה. בנעוריו גילה משיכה לאומנויות. אחרי לימודי תיכון בעיר ז'ורי, בלחץ ההורים נרשם ללימודי פיזיקה באוניברסיטה היאגלונית של קרקוב, אולם לבסוף עזב והלך ללמוד באקדמיה לאמנויות של קרקוב. סיים בשנת 1969 עם דיפלומה לגרפיקה ולחרטות. למד אחר כך שנתיים קולנוע בבית הספר הלאומי לקולנוע בלודז', תקופה שבה היה פעיל בתיאטרון הסטודנטים בעיר. בלט כצעיר לא קונפורמיסטי, בעל שיער ארוך ומנהגי "היפי" ועבודותיו לא מצאו חן בעיני הנהלת בית הספר לקולנוע. בסופו של דבר סולק משם בטענות שהוא נרקיסיסט קיצוני וחסר תקנה. לופה לא אמר נואש ונרשם ללימודי בימוי תיאטרון בבית הספר הלאומי הגבוה על שם לודוויק סולסקי בקרקוב.
בין השאר עבד כעוזר לצד הבמאי קונרד סווינרסקי. ב-8 בינואר 1977 הציג בבימויו בתור עבודת הגמר את המחזה של ויטקאצי - "יפות וקופים", שזכתה בהצלחה.