stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פתנים
סוגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  פתן המוות (Acanthophis) - בו 7 מינים.  Aspidelaps - בו 2 מינים.  Aspidomorphus - בו 3 מינים.  Austrelaps - בו 3 מינים.  Boulengerina - בו 2 מינים.  קרייט (Bungarus) - בו 12 מינים.  Cacophis - בו 4 מינים.  Calliophis - בו 8 מינים, ביניהם פתן אלמוגי כחול מלאי.  פתן גמד (Demansia) - בו 9 מינים.  ממבה (Dendroaspis) - בו 4 מינים.  Denisonia - בו 2 מינים.  Drysdalia - בו 3 מינים.  מין יחיד - נחש בארדיק (Echiopsis curta).  מין יחיד - נחש קצר-אף (Elapognathus minor).  Elapsoidea - בו 10 מינים.  Furina - בו 5 מינים.  מין יחיד - קוברה טבעתית (Hemachatus haemachatus).  Hemiaspis - בו 2 מינים.  Hemibungarus - בו 3 מינים.  מין יחיד - ארלקינו מפוספס (Homoroselaps dorsalis).  Hoplocephalus - בו 3 מינים.  Leptomicrurus - בו 4 מינים. |  מין יחיד - נחש סולומונס קטן עיניים (Loveridgelaps elapoides).  מין יחיד - נחש קטן-עין פפואני (Micropechis ikaheka).  מין יחיד - נחש אלמוגים אריזוני (Micruroides euryxanthus).  פתן אלמוגים (Micrurus) - בו 69 מינים.  קוברה (Naja) - בו 23 מינים.  מין יחיד נחש נמרי (Notechis scutatus).  מין יחיד - נחש פיג'י (Ogmodon vitianus).  מין יחיד - רב פתן מלכותי (Ophiophagus hannah).  טאיפן (Oxyuranus) - בו 3 מינים.  מין יחיד - נחש רב-רצועות (Paranaja multifasciata).  מין יחיד - נחש אגם קרונין (Paroplocephalus atriceps).  פתן אפעי (Pseudechis) - בו 7 מינים.  Pseudohaje - בו 2 מינים.  פתן חום (Pseudonaja) - בו 8 מינים.  Rhinoplocephalus - בו 6 מינים.  מין יחיד - נחש אלמוגים סולומונסי (Salomonelaps par).  Simoselaps - בו 13 מינים.  Sinomicrurus - בו 5 מינים.  Suta - בו 10 מינים.  Toxicocalamus - בו 11 מינים.  Tropidechis - בו 2 מינים.  Vermicella - בו 5 מינים.  פתן שחור (Walterinnesia) - בו 2 מינים. |  |
קבוצת העשרה

קבוצת העשרה הוא שמה של קבוצת אמנים אשר פעלו בישראל בשנים 1951-1960. הקבוצה הציגה 12 תערוכות קבוצתיות ונתפשה כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים". היא ניסתה להציב כאלטרנטיבה אמנות בעלת סממנים מקומיים ישראלים.
הרקע להקמת הקבוצה

הרקע להקמת הקבוצה היה הצגתה של תערוכה קבוצתית בבית אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ב-23 בפברואר 1951. המציגים, תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"הסטודיה", פנו אל ראובן רובין, יו"ר האגודה, וזה איפשר את הצגת התערוכה. השם - "קבוצת העשרה" נבחר לפי מספר המציגים בתערוכה. על המציגים בתערוכה נמנו: אליהו גת, אלחנן הלפרן, קליר יניב, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, דן קדר, משה פרופס, שמעון צבר, צבי תדמור וניסן רילוב. לדברי פרופסור גילה בלס, ייתכן ושמה של הקבוצה נועד גם למנוע מן הביקורת להטביע "חותם אידאולוגי כלשהו על המציגים".
פעילות קבוצת העשרה

הגרעין המקורי של הקבוצה השתנה במהלך התצוגות השונות של הקבוצה. חלק מחברי הקבוצה, ביניהם לויסון, קדר ורילוב נסעו לפריז לאחר התערוכות הראשונות ואילו אמנים אחרים הצטרפו אליה. אהרון אשכנזי לדוגמה, הצטרף לקבוצה והציג תערוכותיה החל משנת 1955. שולמית טל הצטרפה בשנת 1953. אמנים אחרים הצטרפו לתערוכות בודדות: אורי ריזמן, אריה סרטני, איצ'ה ממבוש וגרשון דוידוביץ. תערוכה של הקבוצה אשר הוצגה בשנת 1953 ובה הציגו תשעה אמנים, כונתה "תערוכת התשעה".
אמנותה של הקבוצה התקבלה כבעלת ביקורת על ההגמוניה של "אופקים חדשים", אשר הוקמה בשנת 1948. האמנות של "העשרה" הציגה אלטרנטיבה לציור המופשט האירופי-מודרניסטי, בתביעה להשיב אל תוך האמנות את הסממנים של החיים בישראל. "הרגשנו", כתבו חברי הקבוצה במניפסט התערוכה השמינית, "בצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי. מתוך אחידות החיים בקשנו להגיע לאחידות של צורה וסגנון. שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה.".
למרות הניסיון להציג חזית אידאולוגית אחידה אל מול אנשי "אופקים", לא נותקו הקשרים האישיים והמקצועיים עם מוריהם. במאמר מאוחר מתארת קלייר יניב את הקמת הקבוצה כהמשך ישיר של הפעילות האמנותית בסטודיו הלימודי. "היה כיוון מסוים לקבוצה, אבל לא הייתה אידאולוגיה מגובשת" כתבה קליר יניב, מחברות הקבוצה. למעשה, אמנותם של חברי הקבוצה הייתה מושפעת בסגנונה גם היא מן המגמות המודרניסטיות שבאמנות האירופית.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 החלו אחדים מבין חברי הקבוצה, כגון פרופס, ליפשיץ ויניב, להתנסות במידות שונות של הפשטה בציוריהם. הקבוצה הפסיקה להציג תערוכות משותפות והתפרקה, אך הקשרים החברתיים בין חבריה השתמרו.
חזרה לעקרונות הראשוניים של הקבוצה, כהתנגדות לאוונגרד המודרניסטי, הציג אליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים, אז הקים קבוצה חדשה בשם "אקלים" ובה היו חברים אורי ריזמן, אברהם אופק, צבי אלדובי, מיכאל גרוס, טובה ברלינסקי, חנה לוי ואחרים.
הערות שוליים

↑  בלס, גילה, קבוצת העשרה, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, עמ' 6.
↑  מתוך מניפסט של קבוצת העשרה, קטלוג התערוכה ה-8, דצ' 1956- ינואר 1957, מוזיאון תל אביב.
↑  יניב, קליר, "זווית ראייה אישית", בתוך: בלס, גילה, קבוצת העשרה, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, עמ' 39.
צ'ארלס פולק הבן

צ'ארלס פולק הבן (באנגלית: .Charles Polk Jr;‏ 15 בנובמבר 1788 –  27 באוקטובר 1857) היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, ובהמשך המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של דלאוור וכמושל דלאוור ה-27 וה-30 בשתי תקופות כהונה נפרדות בשנים 1827–1830 ובשנים 1836–1837.
ראשית חייו

צ'ארלס פולק הבן נולד ליד העיירה ברידג'וויל שבדלאוור, כבנם של צ'ארלס פולק האב ושל מרי מנלאב פולק. משפחת פולק הגיעה לאמריקה מסקוטלנד, והנשיא ג'יימס פולק היה דודן רחוק שלו. רוברט פולק התיישב במחוז סומרסט שבפרובינציית מרילנד ב-1660, ובני ענף המשפחה בדלאוור היו צאצאים שלו. צ'ארלס פולק האב היה ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושירת ב-1777 ברגימנט של קולונל דייוויד הול. הוא היה בעל שטחי קרקעות נרחבים באזור ברידג'וויל, כיהן שמונה שנים בבית הנבחרים של דלאוור, והיה נציג לוועידת החוקה של המדינה ב-1792.
לאחר מות אביו ב-1795 החל פולק הבן ללמוד בבית הספר וסטאון שבמחוז צ'סטר בפנסילבניה, ולאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית עם קנסי ג'ונס האב, נשיא בית המשפט העליון של דלאוור, אך מעולם לא עסק במקצוע. ב-1812 הוא כבר היה הבעלים של פונדק ליד ברידג'וויל.
קריירה פוליטית

פולק היה חבר המפלגה הפדרליסטית, שנהנתה מרוב במחוזות קנט וסאסקס, אך הייתה כמעט בשוויון ברמה המדינתית עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בשל כוחה של זו האחרונה במחוז ניו קאסל. כתוצאה מכך, היו הבחירות המדינתיות בדלאוור צמודות בדרך כלל והתנהלו בהן מאבקים קשים. דלאוור הייתה המדינה האחרונה בארצות הברית שבה הייתה למפלגה הפדרליסטית השפעה כלשהי, לאחר שבשאר המקומות נעלמה למעשה לחלוטין. עד 1827 התפלגו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הג'פרסונית הוותיקה לסיעה הג'קסונית, או הסיעה הדמוקרטית, או סיעת אדמס/קליי, שנודעה בתחילה כמפלגה הלאומית הרפובליקנית ומאוחר יותר כמפלגה הוויגית. אלו שנותרו במפלגה הפדרליסטית, שרבים המהם היו בדלאוור, הלכו בעקבותיהם.
פולק ורוב הפדרליסטים בדלאוור הצטרפו לסיעת אדמס/קליי, והחלו לתפוס את השליטה מטעם הלאומים-הרפובליקנים ולאחר מכן מטעם הוויגים בפוליטיקה של דלאוור. כמו הפדרליסטים, הוויגים היו חזקים במיוחד במחוזות קנט וסאסקס, אך היו כמעט בשוויון עם המפלגה הדמוקרטית שהייתה בעלת כוח ברובו של מחוז ניו קאסל. התחרות בין צפון לדרום המדינה נמשכה כמקודם, רק תחת שמות שונים.
קריירה פוליטית > מחוקק בדלאוור

בתחילה ייצג פולק את מחוז סאסקס, וכיהן שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים המדינתי בשנים 1814–1815. לאחר שעבר למחוז קנט, הוא נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם מטעם מחוז זה. הוא כיהן בבית הנבחרים בעוד שני מושבים של הבית בין השנים 1818–1824. ב-1819 הוא גם נבחר למנהלת המחוז. ב-1824 הוא נבחר כחבר הסנאט של דלאוור, בו הוא כיהן תקופת כהונה אחת בשנים 1825–1827. במושב של 1826 הוא היה יושב ראש הסנאט.
קריירה פוליטית > מושל דלאוור > תקופת כהונתו הראשונה

באותה שנה בחרה המפלגה הפדרליסטית בפולק כמועמדה לתפקיד מושל דלאוור, ולאחר מערכת בחירות קשה הוא נבחר, לאחר שזכה בהפרש קל מול מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים דייוויד האזרד. הוא כיהן כמושל מ-16 בינואר 1827 ועד 19 בינואר 1830.
ב-1829 עברה חקיקה שקבעה את הקמתן של מועצות חינוך בכל אחת מנפות המדינה, והוקמו בית ספר קטנים כך שלכל תלמיד היה בית ספר במרחק של לא יותר משני מילים (שלושה ק"מ) מביתו. הייתה זו תוכנית שאפתנית ויצירתית לשיפור החינוך העל-יסודי שפותחה וקודמה כבר קודם לכן על ידי וילארד הול, שהיה אז שופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית (אנ'). לתוכנית היה מימון ברמה זו או אחרת מהמדינה, אך הייתה ציפייה שהרשויות המקומיות ישלימו אותו, כשרבות מהן לא עשו כן.
במהלך תקופת כהונתו של פולק כמושל, הירידה בתפוקת היבולים עקב שחיקת האדמות הייתה לעניין שעורר דאגה רבה. כדי לטפל בבעיה, שכרה האספה הכללית של דלאוור מומחה ממכון פרנקלין (אנ') בפילדלפיה, שהעניק להם ייעוץ בעל ערך לשימוש בדשנים. באותה עת, החלה כרייתה של תעלת צ'ספיק ודלאוור, וכמה מהחקלאים במחוז ניו קאסל הבינו שהחוואר שהופק מפעולות החפירה יוכל להעשיר את אדמותיהם. תוך עשיית שימוש באדמה זו, ניטעו עצי האפרסק הראשונים ליד דלאוור סיטי.
עם זאת, רבים סברו שהבעיה נובעת מסיבה אחרת. ללא ספק, פולק, ששיקף את החשיבה הזאת, קבע שהבעיה נעוצה בעבודה בלתי מספקת, באומרו שהבעיה נבעה מ"המצב האומלל של אוכלוסיית האפרו-אמריקאים שמספרם במדינה הלך וגדל... חסרי אחריות, ללא מורא החוק, ואומללים... שבט נודד ללא מקום מגורים קבוע, שלחלופין נודד מן העיר אל הכפר". פולק ואחרים היו מודאגים בנוגע למספרים הגדולים של האפרו-אמריקאים ובמקום להתייחס לבעיה באופן ישיר, שאפו להגביל את כניסתם למדינה.
קריירה פוליטית > מושל דלאוור > חוקת 1831

ב-1831 התקבלה חוקת דלאוור החדשה. פולק היה נשיא ועידת החוקה, אך המנהיג האמיתי של הוועידה היה מזכיר המדינה לשעבר בממשלו של פולק וידידו האישי, הסנאטור ג'ון קלייטון. בחוקה שהתקבלה נקבעו עריכת בחירות בחודש נובמבר, קיום מושבים דו-שנתיים של האספה הכללית, תקופת כהונה של ארבע שנים למושלי המדינה ולסנאטורים מטעמה, ותקופת כהונה של שנתיים לחברי בית הנבחרים. למושלים לא הותר להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת. במערכת המשפט בוצע גם כן שינוי, שעל פיו הופחת מספר שופטי בית המשפט העליון של המדינה מתשעה לחמישה.
קריירה פוליטית > מושל דלאוור > תקופת כהונתו השנייה

לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, נבחר פולק שוב ב-1834 לסנאט של דלאוור, ובמושב של 1835–1836 כיהן כיושב ראש הסנאט. בתפקידו זה הוא היה הראשון על פי חוקת המדינה בסדר הירושה לתפקיד המושל, וכשנפטר המושל קיילב בנט בעת כהונתו, הושבע פולק במקומו וכיהן בפעם השנייה כמושל בשארית תקופת כהונתו המתוכננת של בנט מ-11 ביולי 1836 ועד 17 בינואר 1837. לאחר מכן הוא שב לכהן בסנאט עד ינואר 1843, כשבמושב האחרון כיהן שוב כיושב הראש שלו.
בשנים 1843–1848 שימש פולק כרשם הצוואות של מחוז קנט, וב-1850 עבר לווילמינגטון, כאשר הנשיא ג'ון טיילר ביקש ממנו לשוב מפרישתו כדי לכהן שלוש שנים כגובה המס של נמל וילמינגטון. לבסוף הוא מונה באוגוסט 1857 כשופט בבית המשפט העליון של דלאוור.
חיים אישיים

פולק נשא לאישה את אליזבת פורנל, ולשניים נולדו תשעה ילדים. ב-1816 רכש פולק שטח אדמה רחב בחוף ביג סטון, ליד מילפורד במחוז קנט. הוא הקים שם את ביתו לחוף מפרץ דלאוור.
צ'ארלס פולק נפטר בביתו בחוף ביג סטון ב-27 באוקטובר 1857. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני הישן בדובר, בשטח בו שוכן כיום מוזיאון המדינה של דלאוור. בנו, ויליאם א. פולק, כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1867–1868.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 221.
צי הצללים

אח"י אף על פי כן, מספינות צי הצללים ששימשה כנחתת בחיל הים, ומהווה היום חלק ממוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה
'צי הצללים' הוא כינוי של כ-45 אוניות מעפילים שנתפסו על ידי "הסיירת הפלשתינאית" - שייטת הצי הבריטי שהוקמה בשלהי 1945 למניעת ההעפלה - ונעצרו בשובר הגלים בנמל חיפה. לאחר כיבוש חיפה על ידי ההגנה בקרב על חיפה באפריל 1948, ועל אף שהבריטים שלטו בנמל עד 30 ביוני, הוחל בהכנת עשרה כלי שיט מתוך "הצי" הזה שהיו בעלות עבר קרבי, ביניהן 2 קורבטות, לשימוש קרבי. אוניות אלו הוו את בסיס חיל הים הישראלי במהלך מלחמת העצמאות.
סגר ימי בריטי, ומעצר

בסיום מלחמת העולם השנייה חודשה ההעפלה של שארית הפליטה - ניצולי השואה מאחר שהבריטים המשיכו במדיניות הספר הלבן שפורסם ב-1939. ההתחלה הייתה צנועה (ספינת המעפילים הראשונה 'דלין' הביאה באוגוסט 1945 37 מעפילים). 6 הספינות הראשונות הצליחו לפרוץ את הסגר הבריטי. לעצירת זרם הפליטים שהלך וגבר - כ-70,000 עד הכרזת העצמאות ב-1948 - הטילה 'הסיירת הפלשתינאית' סגר ימי על חופי הארץ. ספינות המעפילים יורטו בדרכן והובלו לנמל חיפה שם הורדו הפליטים והובלו למחנות מעצר בארץ, שהמרכזי והגדול בהם היה מחנה המעצר בעתלית. אחרי שהמחנה בעתלית התמלא (כ-3000 איש) בשנת 1946, החלו הבריטים להעביר את המעפילים למחנות המעצר בקפריסין. יוצאים מהכלל היו 4,500 מעפילי אקסודוס שהוחזרו לגרמניה ו-15,000 מעפילי 'הפאנים' שהועברו ישירות לקפריסין והאוניות נעצרו בקפריסין (בהסכמה עם הבריטים הצוותים נשארו באוניות).
השמשת מספר מאוניות "צי הצללים"

עוד לפני סיום המנדט הבריטי החלו בחשאי עבודות להכשרת מספר אוניות מצי הצללים לשימוש 'השירות הימי' שהיה תחילתו של חיל הים. שתי הראשונות, האונייה מדינת היהודים ששמה הוסב לאח"י אילת (א-16) והאונייה ווג'ווד (שם רשמי 'השומר', ק-18), הניפו את נס השירות הפעיל בחודשי מאי-יוני ויצאו למעגן תל אביב. שתיים נוספות, הגנה, ששמה בחיל הים היה אח"י הגנה (ק-20) ובן הכט, ששמה הוסב לאח"י מעוז (ק-24), הצטרפו לחיל הים במהלך יולי 1948. לאחר שהבריטים סיימו את שליטתם בנמל חיפה בסוף יוני 1948, הושמשו מספר אוניות נוספות מצי הצללים לשימוש צבאי בחיל הים ולמשימות הבאת עולים ורכש.
צוותי אוניות צי הצללים שהושמשו שיקפו את כח האדם עליו התבססו חיל הים וצי הסוחר בתקופת הקמת המדינה: יוצאי הפלי"ם, אנשים ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ומגוון אנשים נוספים בעלי ניסיון בימאות ובדיג - בוגרי תנועות הנוער הימיות ובתי הספר ואקדמיות ימיות בישראל ומחוצה לה, ביניהם מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) וגיוס חוץ לארץ (גח"ל), יהודים ואחרים, שהגיעו לסייע במקצועות ימיים ובפיקוד ימי.
לאחר קום המדינה, טיפלה בהשמשת אוניות צי הצללים חברת "אניות וספינות" - חברת בת של המוסד לעלייה שהתמזגה באוגוסט 1948 עם חברת "צים". החברה גם טיפלה באוניות צי הצללים הרבות שלא הושמשו, היוו מטרד והיה צורך לסלקן מהנמל.
להלן טבלה של ספינות צי הצללים שהושמשו עבור חיל הים או צי הסוחר (משא/נוסעים):
| שם הספינה | שם בחיל-הים (אח"י) / בצי האזרחי  | הערות |
| --- | --- | --- |
| בן-הכט | אח"י מעוז ק-24 |  |
| יאשיהו ווג'ווד | אח"י השומר (ווג'ווד) ק-18 |  |
| הגנה | אח"י הגנה ק-20 |  |
| התקווה | אח"י התקווה ק-22 |  |
| מדינת היהודים | אח"י אילת א-16 | הוחלף לאח"י מצפן |
| אף-על-פי-כן | אח"י אף-על-פי-כן | נמצאת במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה |
| חנה סנש | אח"י חנה סנש |  |
| גאולה | גאולה א/ק 29 |  |
| ברכה פולד | ברכה פולד א/מ 28 |  |
| קדימה | קדימה א/מ 24 |  |
| תיאודור הרצל | תיאודור הרצל א/ק 31 |  |
| תל-חי | תל-חי א/מ 38 |  |
| משמר-העמק | משמר-העמק | לא צורפה לצי הסוחר הישראלי והמשיכה לשאת דגל איטלקי; עסקה בהבאת עולים ורכש |
הספינות העיקריות ב"צי הצללים"

אח"י מעוז (ק-24) - הספינה נתפסה על ידי הבריטים במרץ 1946, כששימשה כספינת מעפילים בשם בן הכט. הספינה נכנסה לשירות בחיל הים הישראלי בספטמבר 1948 כאוניית אספקה בשם אח"י מעוז וממנה יצאו סירות הנפץ ששימשו להטבעת המשחתת המצרית האמיר פארוק במלחמת העצמאות.
אח"י וג'ווד - קורבטה שנתפסה על ידי הבריטים ביוני 1946 כאשר שימשה כספינת מעפילים בשם "יאשיהו וג'ווד". הספינה נכנסה לשירות ביוני 1948 כאח"י וג'ווד (ק-18), והשתתפה בכמה מהחשובות שבפעילויות חיל הים במלחמת העצמאות ובהן הפגזת צור, הפגזת עין רזאל, טיבוע המשחתת האמיר פארוק והפגזת עזה. אח"י וג'ווד הוצאה משירות אחרי שחיל הים קלט באמצע שנות החמישים את המשחתות אח"י אילת ואח"י יפו.
אח"י הגנה (ק-20) - קורבטה שנתפסה על ידי הבריטים ביולי 1946, כאשר שימשה כספינת מעפילים בשם "הגנה". הספינה נכנסה לשירות ביולי 1948 והוצאה משירות בשנות החמישים, לאחר קליטת המשחתות אח"י אילת ואח"י יפו.
"ברכה פולד" - הספינה נתפסה על ידי הבריטים באוקטובר 1946 כששימשה כספינת מעפילים בשם "ברכה פולד". בשנת 1948 הועברה לחזקת חברת "אוניות וספינות", ושימשה למטרת תובלה אזרחית מספר שנים בחברה זו שהתמזגה עם צים.
אח"י אף-על-פי-כן - הספינה נתפסה על ידי הבריטים בקיץ 1947 כששימשה כספינת מעפילים בשם "אף על פי כן". הספינה הושמשה על ידי חיל הים הישראלי, ושימשה כנחתת. בשנת 1958 יצאה הספינה משירות. הספינה מהווה היום חלק מתצוגת מוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
אח"י אילת (א-16) - הספינה נתפסה על ידי הבריטים באוקטובר 1947 כששימשה כספינת מעפילים בשם "מדינת היהודים". ב-21 במאי 1948 הושמשה כספינת חיל הים אח"י אילת. בשנת 1956, עם הכנסתה לשירות של אח"י אילת ק-40 הוסב שמה ל"אח"י מצפן". הספינה הוצאה משירות ב-22 בפברואר 1961.
אקסודוס - לאחר שהמעפילים הורדו ממנה בנמל חיפה, האנייה צורפה לצי הצללים. בגלל חשיבותה ההיסטורית לא סולקה ונשארה נטושה בנמל מספר שנים, עד שעלתה באש באוגוסט 1952 ושרידיה טובעו בחוף שמן.
מקורות וקריאה נוספת

דניאלה רן, בין ספינה לרציף' תולדות לשכת הספנות הישראלית 1982-1932, פרדס הוצאה לאור, 2008, עמ'92-91, 113, 215-213.
מורי גרינפילד, "הצי הסודי של היהודים", משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1994.
ראו גם

מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי
אדמונד וילהלם ברילנט
פרשת מותו של סיומה מירוניאנסקי

סיומה מירוניאנסקי
כרזה שפרסם הוועד המרכזי של מק"י ב-1949
פרשת מותו של סיומה מירוניאנסקי מתייחסת לאירוע שהתחולל ב-1941 במהלכו נלקח מזכיר סניף תל אביב של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), סיומה מירוניאנסקי, למטה משטרת המנדט לצורך חקירה, ומאז נעלמו עקבותיו. על פי החשד הוא הוכה למוות בתחנת המשטרה וגופתו הוסתרה. הדרישה ממשטרת המנדט לחקור את הפרשה נדחתה. ב-1948 (לאחר קום המדינה) החליט היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, להקים ועדת חקירה בנושא, וזאת בעקבות עדויות חדשות שצצו. גם ועדה זו לא הצליחה לקבוע חד משמעית מה עלה בגורלו של מירוניאנסקי. פרשה זו נשארה בלתי מפוענחת, וגופתו של מירוניאנסקי מעולם לא התגלתה.
רקע

מייד עם סיום מלחמת העולם השנייה נוצר קונפליקט בין מדינות המערב (וארצות הברית בראשן) לבין ברית המועצות, וזאת על רקע של אידאולוגיה ומאבקי שליטה על אזורים בעולם. בריטניה, ששלטה בארץ ישראל לפי המנדט שהוענק לה, התייצבה לצד ארצות הברית בהתנגדות לרוסיה בפרט ולקומוניזם בכלל. במסגרת התנגדות זו רדפו שלטונות המנדט אחרי המפלגות הקומוניסטיות בארץ ישראל והפעילים שלהן. רדיפה זו התבטאה במגבלות תנועה, מאסרים והגדרת התנועות הקומוניסטיות כבלתי חוקיות.
פעילותו של מירוניאנסקי בארץ ישראל

מירוניאנסקי נולד בסביבות 1911 ברומניה ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30 יחד עם אשתו קלרה. לאחר עלייתם שכר הזוג דירה ברחוב ורבורג בתל אביב, וסיומה החל לפעול בארגוני שמאל וביניהם במפלגה הקומוניסטית ובארגון האנטי פשיסטי אנטיפה. מכיוון שהשלטונות הוציאו את הארגונים הקומוניסטים מחוץ לחוק, נאלץ סיומה לפעול במחתרת, ואף זכה לכינוי המחתרתי "אריה". לפרנסתו עבד סיומה בבניין.
היעלמותו של סיומה

ב-7 ביולי 1941 נשלח אחד מחברי המפלגה להביא כרוזים מבית הדפוס המחתרתי של התנועה שלייד תיאטרון הבימה בחזרה לביתו ברחוב נחמני 48 אך נעצר על ידי הבולשת הבריטית (CID) שגילתה את מקום מגוריו ועצרה שם מספר חברים מהנהגת המפלגה וסיומה ביניהם. העצורים הובלו לחקירות במטה הבולשת. בחקירתו של סיומה היו מעורבים מספר חוקרים יהודים וביניהם הקצין יצחק שטיינברג, בן-אפרים, שמאי, זלדמן, ברמן, יעקב קנר, גילבין ועוד. לאחר מעצר והחקירה נעלמו עקבותיו של סיומה.
החקירות המוקדמות

זמן קצר לאחר היעלמותו החלו הארגונים הקומוניסטים לדרוש מהשלטונות הבריטים לחקור את היעלמותו של סיומה אך אלו דחו את הבקשה וטענו שסיומה כלל לא נעצר על ידי הבריטים.
החקירה לאחר קום המדינה

ב-1948 חודשה דרישת האלמנה קלרה ומק"י משר המשפטים פנחס רוזן לפתיחת החקירה. פנייה זו נתמכה על ידי נבחרי מועצת העם הקומוניסטים וכן על ידי העיתון הקומוניסטי קול העם שטרח להזכיר את דבר הפרשה ואת הצורך בחקירה ומיצוי הדין עם חוקרי המשטרה היהודים.
באוקטובר 1948 הודיע שר המשטרה שהבדיקה שעשה החוקר שלמה סופר לא מראה שיש בסיס להאשמה על רצח מירוניאנסקי אולם בגלל הלחץ החברתי והפוליטי הנחה להקים ועדת חקירה.
לאחר דיון בממשלה (ב-27 באוקטובר 1948) מינה היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא ועדה לבדיקת הפרשה (יו"ר מרדכי עליאש, חברים נחום ניר-רפאלקס, מרדכי שטנר). הוועדה החלה את פעולתה בתחילת דצמבר 1948.
בין השאר הופיעו בפני ועדה זו:
חברי הארגונים הקומוניסטים שהעידו על יחס מפלה, רדיפה ואלימות קיצונית מצד המשטרה הבריטית.
מיכאל כהן, שעבד ב-1941 כמזכיר בבולשת הבריטית ביפו, סיפר בעדותו כי שמע צעקות איומות מהחדר שבו נחקר סיומה. כשנכנס לחדר ראה את הקצין שטיינברג ואחרים מכים את סיומה באגרופני ברזל, באלות גומי ובמקלות ואת סיומה מתבוסס בדמו. כעבור זמן קצר הוזעק רופא ערבי, שקבע את מותו של סיומה. לפי עדותו ראה כהן שוטרים עוטפים את גופתו של סיומה בשמיכה ומעבירים אותה לטנדר משטרתי. לדברי כהן שטיינברג איים עליו שלא יעז לספר מה שראה.
שלמה רוזנשטיין, שהיה קצין חקירות במשטרה הבריטית, סיפר כי נתבקש, ביולי 1941, לחקור את מותו של סיומה. הוא קיים שיחה עם וילקינס, מפקד המשטרה, שסיפר לו, כי הזהיר את הקצינים היהודים שלא יגזימו בהכאתו של סיומה. וילקינס גם אמר לרוזנשטיין, כי גופתו של סיומה הושלכה לים.
הקצינים היהודים שהיו מעורבים בחקירה מסרו את עדותם בפני החוקר וכולם הכחישו שהיו מעורבים בפרשה.
עם סיום החקירה פרסם החוקר את מסקנותיו לפיהן אין הוכחה חד משמעית למעורבות המשטרה בהיעלמותו של סיומה. החוקר טען שכל מסמכי המשטרה הקשורים לפרשה נעלמו וכן שעדותו של העד המרכזי, מיכאל כהן, אינה אמינה בגלל משפט הרצח בה היה מעורב באותה תקופה. עם זאת, קבע החוקר ששלושה שוטרים (יצחק שטיינברג, חיים ברמן וקנר) ידעו שסיומה נחקר במשטרה אך שיקרו בעדותם ויש לשקול את המשך שירותם. מסקנות החוקר נדונו בישיבת הממשלה ועל אף המסקנות ה"אנמיות" הוחלט להשעות 3 קצינים לתקופה מסוימת (בין המושעים היה יעקב קנר).
ב-1966 העלה מאיר וילנר הצעה לפתיחת החקירה בנושא אך ההצעה הורדה מהפרק מאחר שחלה התיישנות על הרצח.
קול העם

בתקופת החקירה האשים העיתון הקומוניסטי קול העם את השוטרים, שהיו מעורבים בחקירתו של סיומה ב-1941, ברצח ("בוגדים ורוצחים שיש להעמידם לדין"). מכיוון שרובם היו עדיין בשירות המשטרה ב-1948 הורה פרקליט המדינה לעורכי העיתון להתנצל על האשמה זו. על אף שאיש מעורכי העיתון לא התנצל, לא הועמד אף אחד מהם לדין.
הנצחתו

ב-1952 קראה המפלגה הקומוניסטית למועדון המפלגה (ברח' מרכז בעלי מלאכה 26 בתל אביב) על שמו של מירוניאנסקי.
הערות שוליים

↑  ארגון "אנטיפה" הוגדר כארגון דמוקרטי חוקי לכן נאלץ סיומה להסתיר מארגון זה את פעילותו המפלגתית הבלתי חוקית
↑  לפי גרסה אחרת נעצר סיומה בדרכו לאותה דירה ברחוב נחמני
↑  הקומוניסטים דורשים לחדש את החקירה בענין מותו של סיומה מריאנסקי בכלא-יפו, מעריב, 14 בספטמבר 1948
↑  תעלומת מותו של ס. מירוניאנסקי, הארץ, 15 בספטמבר 1948
↑  הקומוניסטים תובעים חקירה במות מירוניאנסקי בכלא, המשקיף, 15 בספטמבר 1948
↑  שמואל מיקוניס, שאילתה לשר המשפטים בעניין חקירת רוצחי סיומה מירונאנסקי, קול העם, 22 בספטמבר 1948
↑  מ.ק.ה, תהא חקירה גלוייה, ייאסרו הרוצחים מייד!, קול העם, 30 בספטמבר 1948
↑  החקירה ברצח מירוניאנסקי לא העלתה דבר ממשי, הצופה, 27 באוקטובר 1948
↑  מ.ק.ה, על הפרק - הרוצחים לא ינוקו, קול העם, 27 באוקטובר 1948
↑  נסתיימה החקירה במסיבות רצח מירוניאנסקי, חרות, 27 באוקטובר 1948
↑  הודעה בדבר מינוי ועדת חקירה, בעיתון הרשמי של ממשלת ישראל הזמנית, 29 באוקטובר 1948
↑  הודעת דובר הממשלה על החקירה בענין רצח סיומה מירוניאנסקי, קול העם, 1 באוקטובר 1948
↑  תוקם ועדה לחקירת נסיבות מותו של מירוניאנסקי, מעריב, 1 בנובמבר 1948
↑  ועדת חקירה לעניין סיומה מירוניאנקו, דבר, 2 בנובמבר 1948
↑  וועדה לחקירת רצח מירוניאנסק, על המשמר, 21 בנובמבר 1948
↑  החלה החקירה בתעלומת רצח מירוניאנסקי, חרות, 7 בדצמבר 1948
↑  החוקר פקפק באמינותה של עדות זו מאחר שבתקופת החקירה הועמד כהן לדין בגלל חשד שרצח את אשתו
↑  פרטי-כל ישיבת הממשלה, באתר ארכיון המדינה, 6 בספטמבר 1949
↑  נדחתה הצעה לחקור רצח מירוניאנסקי לפני 25 שנים, על המשמר, 6 ביולי 1966
↑  הח' סיומה מירוניאנקו נרצח ע"י קציני משטרה יהודים, קול העם, 9 בספטמבר 1948
↑  מ.ק.ה, יבואו הפאראנים היהודים על עונשם, קול העם, 10 בספטמבר 1948
↑  סיומה מירוניאנסקי נרצח בבולשת ביפו!, קול העם, 14 בספטמבר 1948
↑  דרישה ל"קול העם" לחזור בו מהאשמותיו, הארץ, 22 בספטמבר 1948
↑  בית למפלגה הקומוניסטית על שם סיומה מירוניאנסקי, קול העם, 19 בדצמבר 1952
קוד שפה

קוד שפה הוא קוד המקצה אותיות או מספרים כמזהים או מסווגים לשפות. ניתן להשתמש בקודים אלה לארגון אוספי ספרייה או הצגת מצגות נתונים, לבחירת הקיטלוג והתרגומים הנכונים במחשב וכייעוד קצרצר לצורות ארוכות יותר של שמות שפה. תוכניות קוד שפה מנסות לסווג את העולם המורכב של שפות אנושיות, ניבים וריאציות. רוב התוכניות עושות פשרות בין היותן כלליות לבין היותן שלמות מספיק כדי לתמוך בניבים ספציפיים. לדוגמה, רוב האנשים במרכז יבשת אמריקה ובדרום אמריקה דוברים ספרדית. הספרדית המדוברת במקסיקו, למשל, תהיה שונה במקצת מהספרדית המדוברת בפרו או במדינה אחרת הדוברת את אותה השפה, בנוסף לאזורים שונים בתוך מקסיקו בהם ישנם ניבים שונים ומבטאים שונים של ספרדית. ערכת קוד שפה עשויה לקבץ את כל אלה כ"ספרדית" לבחירת פריסת מקלדת, לרוב כ"ספרדית" לשימוש כללי, או להפריד כל ניב כדי לאפשר ניבים ספציפיים לאזור.
ראו גם

אקדמיה ללשון
גלוטולוג
המצפה הבלשני
האטלס העולמי של מבני השפות
אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם
אתנולוג
פסטיבל רגאיי במדבר

הבמה המרכזית
פסטיבל רגאיי במדבר (באנגלית: Reggae in the Desert) הוא פסטיבל מוזיקה עצמאי אשר החל דרכו בשנת 2008 מתוך רצון ליצירה תרבותית חדשה בנגב וקידום תרבות הרגאיי בישראל, פרי יוזמה של שלושה צעירים תושבי רמת נגב (בעבר ובהווה) אשר רצו לייסד אירוע מוזיקלי גדול, שימשוך אליו אלפי אנשים. הפסטיבל מתקיים מדי שנה בחודש ספטמבר או אוקטובר במשך יומיים, החל משעות הצהריים של יום שישי ועד שעות אחר הצהריים של יום שבת. האירוע מציע תוכנית מוזיקלית בסגנונות הרגאיי השונים, בליווי הרכבים מוזיקליים מהארץ ומחו"ל, וכן סדנאות מודעות נפש ויצירה. פסטיבל רגאיי במדבר מתקיים בחסות המועצה האזורית רמת הנגב.
היסטוריה > במות

הבמה המרכזית – בה מופיעים האמנים המרכזיים מישראל ומחו"ל.
במת ה-Roots – מביאה את תרבות הסאונד סיסטם לצד מערכת הגברה ייחודית מסוגה בישראל של חברי ההרכב One a way.