stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנא שמרוק
מחקריו

שמרוק היה מראשית דרכו המחקרית גם היסטוריון וגם חוקר יידיש. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא היסטורי: הקיבוץ היהודי וההתיישבות היהודית בבילורוסיה הסובייטית (1923-1918) וגם בהמשך פרסם בכתב העת ציון מחקרים היסטוריים. הוא ראה עצמו כהיסטוריון של ספרות יידיש.
אני רואה עצמי כהיסטוריון של ספרות יידיש. לעתים מגיע אני לתופעות ספרותיות מן המחקר ההיסטורי - אך לא להיפך. כך, למשל, אירע במחקרי אודות הספרות החסידית, אליה הגעתי מן החקר ההיסטורי של תנועת החסידות ולא מתוך עיסוקי הספרותי.
שמרוק ראה את שפת יידיש ותרבותה כחלק מתרבות ישראל המלאה כולל קשריה עם הספרות העברית, התנ"ך והתלמוד. כשנשאל אם אין לראות ביידיש פריזמה ייחודית של ציוויליזציה בת אלף שנה ענה:
אם בביטוי ײִדישע ציװיליזאַציע הכוונה רק למה שנוצר ביידיש, אני דוחה את ההשקפה הצרה הזאת מכל וכול. אין רמב"ם ביידיש ואין מעשה מגוחך יותר מלוותר על הרמב"ם בשם היידישיזם. תרבותנו אחת היא ואין להגביל אותה ללשון אחת.
שמרוק היה חוקר בעל ידיעות רחבות בכל תחומי מדעי הרוח והתעניין במגוון רחב של נושאים מפרשנות מקרא ועד שירה מודרנית, מאמנות רוסית ועד תולדות החינוך בימי הביניים. 
הוא פיתח תחומי מחקר חדשים בתרבות יידיש כמו מחקר היצירה העממית, תולדות עיתונות יידיש וכדומה. הוא עסק רבות בקשר בין ספרות יידיש הקדומה לספרות הלא יהודית. הוא ערער על התפיסה המקובלת עד ימיו שספרות יידיש הקדומה, החל מכתב יד קיימברידג' (1382 היו משוררים נודדים בוהמיים שנקראו במחקר שפּילמאַן, מושג שנלקח מתולדות הספרות הגרמנית. שמרוק הוכיח שתיאורית השפילמאן אינה נכונה לגבי ספרות יידיש.
שמרוק עמד על כך שהיצירה ביידיש עד מחצית המאה ה-19 נכתבה מתוך תפיסת עולם דתית בעיקרה ובכך יצא נגד המסורת שראתה ביידיש מבשרת של החילוניות. הוא ביקר את הערכת היתר של ההשכלה בתולדות היהודים במזרח אירופה על ידי ההיסטוריונים כמו שמואל אטינגר, רפאל מהלר ואחרים.
שמרוק דן במחקריו בספרות יידיש מתחילתה במאה ה-14 ועד ימינו, כולל בנושאים כמו ספרות השונד הלא קנונית, שהוא היה הראשון שדן בה. הוא עסק גם בספרות החסידית ביידיש, כמו סיפוריו של רבי נחמן מברסלב ויצירות סופרי ההשכלה הראשונים כמו יוסף פרל. מבין הסופרים במאה העשרים עסק בחיים גרדה, איציק מאנגר ואברהם סוצקבר.
מפרסומיו

מחזות מקראיים ביידיש, האקדמיה הלאומית למדעים, 1979.
שלום עליכם, מדריך לחייו וליצירתו, הקיבוץ המאוחד, 1980.
תרבות יהודית בברית המועצות (עם מיכאל זנד), האוניברסיטה העברית, 1973.
הקריאה לנביא: מחקרי היסטוריה וספרות של חנא שמרוק (עורך: ישראל ברטל), מכון זלמן שזר, 1999.
חנא שמרוק, המחזה ה"חסידי" של י"ל פרץ, בתוך: צדיקים ואנשי מעשה, תשנ"ד-1994.
חנא שמרוק, פרץ הדראמאטיקן, מולד, כ"ג, תשכ"ו-1966.
ספרות יידיש - פרקים לתולדותיה, תל אביב : מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ח 1978.
מפרסומיו > מעריכותיו

דער נסתר, הנזיר והגדיה : סיפורים, שירים, מאמרים, תרגם מ-יידיש פרופ' דב סדן, מבוא מאת חנא שמרוק, מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ג, 1963, (328 עמודים).
מנדלי מוכר ספרים - כתביו ואיגרותיו להתקנת מהדורתם האקדמיאית, עריכה  ביחד עם שמואל ורסס, האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למדעי היהדות, מפעל מנדלי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תשכ"ה, 1964.
מדרש איציק..., (אריינפיר און דערקלערונגען דב סדן.. רעדאגירט : חנא שמערוק), מחבר : איציק מאנגר, מבוא : דב סדן, עורך : חנא שמרוק, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לספרות יידיש, ירושלים, תשכ"ט, 1968, (227 עמודים).
ספר דב סדן : קובץ מחקרים מוגשים לו שבעים וחמש שנה, המערכת : שמואל ורסס, נתן רוטנשטרייך, חנא שמרוק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים, תל אביב, תשל"ז, 1976, (397 עמודים).
מפרסומיו > ממאמריו

"מדרש איציק ובעיות מסורותיו הספרותית", הספרות ב', 2, תש"ל, 1970.
ספר יובל לכבודו

ישראל ברטל, חוה טורניאנסקי, עזרא מנדלסון (עורכים), ספר יובל לחנא שמרוק; קובץ מחקרים בתרבות יהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ג-1993.
לקריאה נוספת

לזכרו של חנא שמרוק: דברים שנאמרו במלאת שלושים למותו, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשנ"ח.
חוה טורניאנסקי, 'לזכר חנא שמרוק ז"ל (לזכרו)', מדעי היהדות, 38, 1998, 355–361.
יעקב רבי, 'תרומותיה של יידיש למורשת ישראל', על חנא שמרוק, ספרות יידיש - פרקים לתולדותיה, על המשמר, אוגוסט 1979.
יעקב ויצנר, 'דראמה ותיאטרון ביידיש – יסודות וראשית', ריאיון עם פרופסור חנא שמרוק עם צאת ספרו "מחזות מקראיים ביידיש 1697–1750", האוניברסיטה, 25, 1981.
אברהם מאיר הברמן, 'על מחזות קדומים ביהדות-אשכנזית', על חנא שמרוק, "מחזות מקראיים ביידיש, 1697-1750", תשל"ט, מאזנים, נ', 3, 1980.
הערות שוליים

1 2  לזכרו של חנא שמרוק: דברים שנאמרו במלאת שלושים למותו.
↑  מוסמך למדעי הרוח, חרות, 2 במאי 1957
↑  מינויים חדשים באוניברסיטה העברית, דבר, 29 באוגוסט 1971.
↑  ארכיון חנא שמרוק, בספרייה הלאומית
↑  שמרוק, פרקים פֿון דער ײִדישער ליטעראטור־געשיכטע, פרק ג'
↑  ישראל ברטל, מן השוק לאקדמיה - מפעלו המדעי של חנא שמרוק. בתוך: לזכרו של חנא שמרוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268009605171  PLWABN: 9810703474005606  BIBSYS: 90337739  BnF: cb13486975r (data)  CiNii: DA03087537  GND: 120699192  ISNI: 0000 0001 1004 1242  LCCN: n81014553  NKC: xx0023410  NLA: 36228506  NTA: 073442151  RERO: 02-A018820474  SELIBR: 308612  SUDOC: 035690321  Trove: 1233216  VIAF: 110189611   WorldCat (עם VIAF): 110189611
גאבור שטיינר

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1858 טימישוארה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 בספטמבר 1944 (בגיל 86) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 מקצוע:  אמרגן, במאי, מוציא לאור ואיש עסקים
 פרסים והוקרה:  צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף (1904) 
 
גאבור שטיינר (בגרמנית: Gabor Steiner, בהונגרית: Steiner Gábor, ‏ 28 במאי 1858 טמשוואר – 9 בספטמבר 1944 בוורלי הילס) היה מנהל תיאטרון, אמרגן, במאי, מוציא לאור ואיש עסקים אוסטרי, יהודי יליד באנאט.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

גאבור שטיינר נולד ב-1858 בעיר טימישוארה, אז טמשוואר, בחבל באנאט, שהיה אז חלק מהאימפריה האוסטרית והמשתייכת בימינו לרומניה. הוא היה השלישי מבין חמשת הילדים של השחקן ומנהל התיאטרון מקסימיליאן שטיינר, יליד הונגריה, ושל רוזה, בת למשפחה היהודית קולינסקי מטימישוארה. בשנת 1862, כשגאבור היה בן 4, הוא עבר עם המשפחה לווינה, בה למד בבית ספר יסודי לותרני, אחר כך בחטיבת ביניים וב"גימנסיה אקדמית"
קורות חיים > הקריירה בתחום התיאטרון

שטיינר עבד כשנה בחברת טקסטיל ולמד משחק בתיאטרון הפרטי הנסיכותי זולקובסקי, שעל במתו הופיע לראשונה בשנת 1873. בשנים 1884-1877 היה לגזבר הראשי של תיאטר אן דר וין המנוהל על ידי אביו, ובהמשך על ידי אחיו, פרנץ. בשנת 1882 התמנה למנהל תיאטרון רזידנץ בהנובר, שבו עבד גם כבמאי ראשי. אחר כך עבר לדרזדן כדי להיות ראש משרד של אחיו, שבינתיים הפך למנהל "תיאטרון רזידנץ" בעיר זו, וכן עבד כבמאי ושחקן. כעבור זמן קצר עבר לברלין וניהל בה את תיאטרון האופרטה "ולהאלה". משם חזר לווינה והתמנה למנהל האמנותי של תיאטרון קארל (קארלתיאטר) בשכונת לאופולדשטאדט.
בשנת 1887 התחתן שטיינר עם זמרת במקהלת התיאטרון של אביו ורקדנית בשם מריה מיצי הולמן ובאותה שנה הקים סוכנות קונצרטים והצגות משלו והוצאה לאור. 
בלידת בנו היחיד, מקס שטיינר הסנדק בטקס הטבילה היה המלחין ריכרד שטראוס. 
גאבור שטיינר עצמו עזב מאוחר יותר את הקהילה היהודית והמיר את דתו לנצרות לותרנית, תוך הוספת השם כריסטיאן. בשנת 1889 הוא הקים עיתון לתיאטרון בשם "נוייס תיאטרבלאט" שנסגר כעבור שנה בגלל חוסר כדאיות.
בשנת 1892 היה למנהל תיאטרון "הנס וורסט ביהנה" ב"רוטונדה הווינאית".
קורות חיים > מלך הפראטר

החל משנת 1894 חכר שטיינר תמורת 26,000 גולדן, לעשר שנים, את המגרש קייזרוויזה (Kaiserwiese) עם "הגן האנגלי", בכניסה לפארק פראטר בווינה, מהחברה האנגלית .The Assets Realisation Co כדי להקים בו, את פארק השעשועים "ונציה בווינה" (Venedig in Wien) שנפתח לקהל ב-1895. מתכנני התצוגה ששחזרה נוף ונציאני עם גונדולות ולגונה, היו האדריכל אוסקר מרמורק והצייר פרדיננד מוזר. כדגם לתצוגה זו שימשה התערוכה האקסטרווגנטית "ונציה בלונדון" (Venice in London) של אימרה קירהאי באולם "אולימפיה" בלונדון, אותה ראה שטיינר עצמו מוקדם יותר באותה שנה.
שטיינר פתח באזור גם בית ראינוע שכשל מבחינה כלכלית, ועוד מזנון איטלקי עם אוטומטים.
הוא לא הסתפק באלה ובשנת 1897 ארגן בקייזר וויזה (במקום "מגדל מוראנו" של פארק ונציה) את ההקמת הגלגל הענר המפורסם של וינה, ,"וינר ריזנראד".לפי הזמנתו של שטיינר, נבנה הגלגל בגלאזגו, על ידי איש חיל הים הבריטי וולטר באסט כחיקוי של הגלגל של פריס שבתערוכה העולמית של שיקגו משנת 1893. 
בצומת המאות ה-19 וה-20 היה גאבור שטיינר למפעיל העיקרי של הפראטר
ונחשב באותה תקופה בווינה לאב הרוחני של מופעי הרוויו המודרניים. 
בפארק "וונציה בווינה" הוצגו בין השאר, לראשונה, יצירות מצליחות של מלחינים כמו אוסקר שטראוס, פרנץ להאר, יוזף הלמסברגר הבן, אדמונד אייזלר וריכרד הויברגר.
בשנת 1897 התמסר שטיינר לניהול תיאטרון "דאנצרס אורפאום" שהציג הצגות תיאטרון לצד מופעי "וארייטה". 
בסופו של דבר, בשנת 1908 עקב העלות הגבוהה של השקעותיו והפקותיו, שביניהן הצגת האופרטה של פאול לינקה - השלאגר של העונה", נקלע שטיינר לקשיים כספיים עצומים. נאלץ לפשוט רגל ולהעביר את ניהול עסקיו לידי הוגו פירסט ואלפרד א. וינטר.
בהמשך בשנים 1909–1912 הוא ניהל את התיאטרון ובית המלון רונאכר וחזר בשלב מסוים לניהול הפארק ונציה. אולם שובנכנס לחובות ופשט רגל. 
בשנת 1914 עצרו את הגלגל הענק ועם פריצת מלחמת העולם הראשונה הפראטר נהפך לבסיס צבאי.
הגלגל הופקע בשנת 1916 והועמד למכירה במכרז. קנה אותו איש העסקים היהודי אדוארד שטיינר, שלא הייתה לו קרבה משפחתית לגאבור שטיינר. שטיינר נמלט מווינה עוד ב-1913 ועזב את אשתו.
קורות חיים > שנות שפל- מלחמת העולם הראשונה והתקופה שבין מלחמות העולם

אחרי 1913 התיישב שטיינר זמנית בלונדון, אחר כך נדד לשווייץ ולניו יורק. ב-1921 חזר לווינה, שבה הוקמה בינתיים רפובליקה. קיווה לשווא להתמנות מנהל התיאטרון ביוזפשטאדט וסופו של דבר התנחם בהקמת הוצאה לאור מוזיקלית. אולם מצבו הפיננסי היה במהרה קשה מאוד והוא נאלץ להיעזר בסיוע קבוע של בנו, מקס, שעשה חיל בארצות הברית כמלחין לסרטים.
קורות חיים > הגירתו לארצות הברית

ב-7 בספטמבר 1938 בנסיבות סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, מאוים כיהודי, שטיינר בן ה-81, הצליח להינצל באמצעות הגירה לארצות הברית, לבית בנו בקליפורניה. 
בהוליווד הוא נשא לאישה את מזכירת בנו, ארנה מונדליוס.
גאבור שטיינר נפטר בשנת 1944 בבוורלי הילס ונקבר בבית הקברות ווסטווד ביישוב.
פרסים ואותות הוקרה

עציטור לגיון הכבוד של צרפת
עיטור המסדר הקיסרי ע"ש פרנץ יוזף של אוסטרו-הונגריה
עיטור המסדר הרוסי אנה הקדושה
הנצחה

דרך גאבור שטיינר בפראטר הווינאי, נקרא לזכרו בשנת 1987
לקריאה נוספת

Peter Wegele - Max Steiner: Composing, Casablanca, and the Golden Age of Film Music Rowman&Littlefield, Lanham, Maryland 2014
Hans Pemmer: Schriften zur Heimatkunde Wiens. Festgabe zum 80. Geburtstag. Hg. von Hubert Kaut. Wien [u.a.]: Jugend & Volk 1969 (Wiener Schriften, 29), S. 86
Illustriertes Wiener Extrablatt, 25.06.1897
Die Presse, 30.08.1986, 31.08.1986
Die Presse Magazin, 24.03.1988
Profil, 22.12.1986, S. 73 ff.
הערות שוליים

↑  האתר הגניאלוגי Geni
↑  P.Wegele 2014 עמוד 52
↑  דרך גאבור קטיינר באתר ויקי על תולדות וינה Wien Geschichte Wiki
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119347768  VIAF: 57422606   WorldCat (עם VIAF): 57422606 
מראה מפארק השעשועים "ונציה בווינה" בשנת 1895
הגלגל הענק "וינר ריזנראד" בפראטר, כפי שנראה בימינו
המתקפה המשולבת על דמשק וחומס (2018)

המתקפה המשולבת על דמשק וחומס התרחשה ב-14 באפריל 2018, בשעה 04:00 (שעון סוריה), במהלכה ביצעו ארצות הברית, צרפת ובריטניה שורה של תקיפות צבאיות מהאוויר, שכללו שימוש במטוסי קרב ומפציצים מאוישים ובטילים ששוגרו ממשחתות וצוללות נגד אתרים ממשלתיים וצבאיים בסוריה. שלוש המעצמות המערביות אמרו כי ביצעו את ההתקפה בתגובה למתקפה הכימית בדומא שאירעה ב-7 באפריל 2018, שאותה הן ייחסו לממשלת סוריה. סוריה הכחישה שהשתמשה בנשק כימי בדומא, וכינתה את ההתקפות האוויריות הפרה של החוק הבינלאומי.
פיצוצים סמוך לדמייר
המטרות שהותקפו כללו מבנים ששימשו את מרכז סרס, בהם מרכזי מחקר צבאיים ומפעלי נשק כימי. המתקפה כללה שימוש בטילי שיוט ששוגרו ממשחתות וצוללת לצד שימוש במפציצים ומטוסי קרב.
רקע

ב-7 באפריל 2018 העיר דומא, הסמוכה לדמשק, הותקפה בנשק כימי. העיר הופצצה על ידי פצצות חבית שהכילו רעלים כימיים וגז עצבים. בין 70 ל-150 בני אדם נהרגו בתקיפה בעקבות חשיפה לסארין ולכלור, ומאות נפצעו. מדינות המערב ייחסו את התקיפה למשטר אסד, אך סוריה הכחישה שהשתמשה בנשק כימי בדומא. רוסיה טענה אף היא שלא נעשה שימוש בנשק כימי בדומא, וייחסה את הטענות לזיוף של המודיעין הבריטי.
למחרת התקיפה בדומא האשים נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, את נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ואת איראן בתמיכה בבשאר אל-אסד, ואיים שאסד ישלם מחיר כבד על התקיפה. בעקבות דבריו אלה החלה ארצות הברית לגבש קואליציה של מדינות לתקיפה בסוריה.
התקיפה

ב-14 באפריל 2018, בשעה 04:00 (שעון סוריה), ביצעו ארצות הברית, צרפת ובריטניה שורה של תקיפות צבאיות מהאוויר, שכללו שימוש במטוסי קרב ומפציצים מאוישים ובטילים ששוגרו ממשחתות, נגד אתרים ממשלתיים וצבאיים בסוריה. בתקיפה שוגרו לעבר המטרות 105 טילי שיוט, בהם 66 טילי טומהוק (37 טילים שוגרו מאוניות מלחמה בים סוף, 23 טילים שוגרו מהמפרץ הפרסי ושישה שוגרו מצוללת תקיפה ממזרח הים התיכון). שני מפציצי B-1 לנסר שיגרו 19 טילי AGM-158 JASSM (אנ'). ארבעה מטוסי טורנדו בריטיים, שהמריאו מבסיס אקרוטירי שבקפריסין, שיגרו שמונה טילי שיוט מדגם Storm Shadow (אנ'). מטוסי דאסו ראפאל ומיראז' 2000 של חיל האוויר הצרפתי שיגרו שבעה טילי שיוט, ועוד חמישה טילים שוגרו מספינות של הצי הצרפתי.
המטרות שהותקפו כללו מבנים ששימשו את מרכז סרס, מפעל לייצור סארין במחוז חומס ומתקן אחסון במחוז חומס.
לדברי ארצות הברית, התקיפה השיגה את מטרותיה, ופגעה קשות ביכולתה של סוריה לייצר נשק כימי. לדברי סוריה ורוסיה, מרבית הטילים יורטו.
כינוס מועצת הביטחון

בעקבות התקיפה יזמה רוסיה כינוס של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שבו הגישה הצעת החלטה לפיה המתקפה היא "תוקפנות נגד הרפובליקה הערבית הסורית מצד ארצות הברית ובעלות בריתה והפרה של החוק הבינלאומי ושל אמנת האו"ם". מועצת הביטחון דחתה הצעה זו.
ראו גם

המתקפה הכימית בדומא
מלחמת האזרחים בסוריה
נשק להשמדה המונית בסוריה
התקיפה האמריקאית בסוריה (2017)
הערות שוליים

↑  ליעד אוסמו, דיווח בסוריה: עשרות הרוגים בתקיפה כימית של אסד, באתר ynet, 7 באפריל 2018
↑  עמית ולדמן, ‏"יש הוכחות שאסד ביצע טבח כימי", באתר ‏מאקו‏, 14 באפריל 2018
↑  ד-פ-א, רויטרס ואיי.פי, רוסיה: בריטניה פברקה את התקיפה הכימית בדומא, באתר הארץ, 13 באפריל 2018
↑  טראמפ על המתקפה הכימית בסוריה: "פוטין, רוסיה ואיראן אחראיות לתמיכה באסד החיה", באתר כלכליסט, 8 באפריל 2018
↑  ערד ניר, ‏קואליציה לתקיפת סוריה: האם ומתי?, באתר ‏מאקו‏, 12 באפריל 2018
↑  סער הס, מטומהוק עד מיראז': הטילים והמטוסים שתקפו בסוריה, באתר ynet, 14 באפריל 2018
↑  אמיר בוחבוט וטל שלו‏, נכתשו עד דק: הלוויין חושף את ההרס במתקני הנשק הכימי בסוריה, באתר וואלה, 15 באפריל 2018
↑  טראמפ: "מתקפה שבוצעה באופן מושלם"; הפנטגון: "תוכנית הנשק הכימי חזרה שנים לאחור", באתר כלכליסט, 14 באפריל 2018
↑  ליעד אוסמו, גרסת רוסיה ליירוטים - וצבא סוריה מציג את הנ"מ, באתר ynet, 18 באפריל 2018
↑  רוסיה: "התנהגות המערב חוליגנית". בריטניה: "אתם תטיפו לנו מוסר?", באתר ynet, 14 באפריל 2018
מזכיר ההגנה של ארצות הברית ג'יימס מאטיס בתדרוך לעיתונאים לאחר התקיפה המשולבת בסוריה בה השתתפו ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה (אפריל 2018)

תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה נערכה בליל 29 באפריל 2018, ובה תקפה ישראל בסיסים צבאיים ומחסני אמצעי לחימה ותחמושת איראנים על אדמת סוריה. באתרים המופצצים נראו ונשמעו פיצוצים עזים. לפי הדיווחים, בתקיפה הושמדה תחמושת רבה ונהרגו 26–40 אנשי צבא ובהם 11–19 חיילים איראנים, שחברים במשמרות המהפכה האסלאמית או במיליציות השיעיות הפועלות תחת כנפי איראן. בשבוע שלאחר התקיפה זהות התוקף לא אושרה רשמית, אך מקורות רבים – בהם בכירים בממשל האמריקאי וכלי תקשורת בעולם – ייחסו את התקיפה לישראל, שלא התייחסה לדיווחים אלו. אחרי מבצע בית הקלפים ב-10 במאי לקחה ישראל אחריות על התקיפה ובכיר בצה"ל אמר שבתקיפה הושמדה מערכת נ"מ איראנית מתקדמת. יחד עם התקיפה בשדה התעופה T-4 נגד מטרות איראניות שבה בין היתר נהרגו 7 חיילים אירנים ב-9 באפריל, תקיפה זו גרמה להעלאת העימות בין ישראל לאיראן לסדר היום בישראל ובעולם.
רקע

ב-2011 פרצה בסוריה התקוממות נגד שלטונו של בשאר אל-אסד. אסד הפעיל כוח צבאי רב כדי לדכא את ההתקוממות, וכתוצאה מכך שקעה סוריה למלחמת אזרחים עקובה מדם, שנמשכת עד היום (נכון ל-2018) ובה נהרגו למעלה מחצי מיליון בני אדם ומיליונים נוספים הפכו לפליטים. בעקבות חוסר יכולתו של אסד לדכא את ההתקוממות, ובזכות היותו בעל ברית של איראן ורוסיה, הוא החל לקבל סיוע צבאי ניכר שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה. בהדרגה החלה איראן לשלוח עוד ועוד כוחות לסוריה ואף הקימה בה בסיסים צבאיים. מלבד לסייע לסורים מטרת איראן היא להתבסס בשטחי סוריה על מנת לפעול משטחה נגד ישראל. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודיע שמבחינת ישראל מדובר ב"קו אדום" ושישראל לא תרשה לאיראן להתבסס בסוריה.
רקע > עימותים ישירים בין ישראל לאיראן

ב-2018 הפך העימות בין ישראל לאיראן לגלוי. עד אז תקפה איראן את ישראל באמצעות פרוקסי, ארגונים הפועלים מטעמה אך לא מהווים חלק רשמי מכוחותיה. הפרוקסי העיקרי היה חזבאללה, שניסה להקים תשתית טרור בסוריה ומשם לבצע פיגועים נגד ישראל. מנגד, ישראל פעלה נגד איראן במבצעים חשאיים ונמנעה לקחת עליהם אחריות.
ב-10 בפברואר 2018 החל שדה התעופה T-4 בו הוצבו כוחות איראניים את יום הקרבות בין ישראל לסוריה: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם שאהד 141 שחדר לישראל והופל באזור בית שאן. בתגובה תקפו מטוסי F-16I ישראלים את קרון ההפעלה של המל"ט בבסיס T-4 והשמידו אותו. אחד מהמטוסים התוקפים נפגע והתרסק בשטח ישראל ובתגובה תקף צה"ל 12 מטרות סוריות ואיראניות ברחבי סוריה.
ב-9 באפריל לפנות בוקר, לדברי ארצות הברית ורוסיה, תקפה ישראל את שדה התעופה T-4 שבסוריה. בתקיפה נהרגו כ-14 אנשי צבא, מהם 7 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן ובהם מפקד מערך המל"טים האיראני בסוריה. לפי הדיווחים ישראל ביצעה את התקיפה באמצעות מטוסי F-15I רעם ששיגרו טילי אוויר-קרקע. ישראל סרבה להתייחס לדיווחים אלה אך תומאס פרידמן מהניו יורק טיימס כתב שבכיר בצה"ל הודה בביצוע התקיפה. האיראנים האשימו את ישראל בתקיפה והבטיחו נקמה.
רקע > משלוחי הטילים האיראניים

כשבוע לאחר תקיפת שדה התעופה דיווח המודיעין האמריקאי על משלוחי נשק אוויריים שהגיעו מאיראן לסוריה, שכללו גם כמות רבה של טילי קרקע-קרקע (טק"ק) ארוכי טווח עם ראש קרב כבד המסוגלים לפגוע בכל שטח מדינת ישראל. את הטילים הללו אחסנה איראן בבונקרים שנמצאים בבסיסים בצפון סוריה בהם יש פעילות של המיליציות השיעיות הכפופות לאיראן. טילים אלה היו כנראה הסיבה והיעד לתקיפה.
התקיפה

ב-29 באפריל, בשעה 22:00 בערך, הותקפו שני בסיסים צבאיים: אחד במחוז חלב והשני במחוז חמה (חמאת), ששימש כבסיס של חטיבה 47 הסורית וכמרכז לוגיסטי חשוב עם מחסני אמצעי לחימה רבים עבור איראן ומיליציות שיעיות מטעמה. בבונקרי התחמושת אוחסנו הטילים האיראניים, והם כנראה היו יעד התקיפה. לדברי צה"ל, במחסנים הייתה גם מערכת נ"מ איראנית מתקדמת מדגם סוום ח'רדאד היעילה לטווח של 110 קילומטר, בה האיראנים תכננו להשתמש נגד חיל האוויר הישראלי. המערכת הושמדה בתקיפה.
לפי דיווחים בתקשורת הסורית, התקיפה בוצעה באמצעות פצצות חודרות בונקרים. כלי התקשורת הפרו-סורי אל-מסדר טען שאת התקיפה ביצע מטוס F-35 חמקן ישראלי. גורמים אמריקאים אמרו לרשת NBC שמטוסי F-15 ישראליים ביצעו את התקיפה.
בעקבות התקיפה נשמעו פיצוצים עזים באזור, כולל כדור אש גדול שנראה למרחוק, ודווח על כ-26–40 הרוגים, מהם 11–18 איראנים. נזק כבד נגרם למקום ואמצעי לחימה רבים הושמדו, דבר שגרם לפיצוצי משנה רבים. לפי הניו יורק טיימס, בתקיפה הושמדו כ-200 טילים.
מכון סייסמוגרפי אירופאי מדד רעש בעוצמה של כ-2.6 מגניטודה כתוצאה מהפיצוץ הענק שנוצר.
תגובות

סוריה האשימה כי "מדובר בתקיפה מכוונת של האויב" אך לא הבהירה מי עומד מאחורי התקיפה. ארגוני המורדים בסוריה לקחו אחריות, אך מספר דיווחים טענו שארצות הברית והממלכה המאוחדת שיגרו טילים בליסטיים משטח ירדן על בסיסים אלו. איראן הכחישה בהתחלה שהבסיס נפגע ושאיראנים נהרגו, אך מאוחר יותר האשים מקור של חזבאללה את ישראל בתקיפה. בכלי תקשורת, בעיקר בעולם הערבי, שיערו שישראל עומדת מאחורי התקיפה, אך ישראל הרשמית שמרה על שתיקה בנושא ונמנעה מלקחת אחריות על התקיפה.
כעבור מספר ימים האשימה איראן את ישראל בתקיפה והבטיחה נקמה. להערכת מערכת הביטחון הישראלית הנקמה תהיה שיגור מטח טילי קרקע-קרקע על מטרות צבאיות, ככל הנראה על ידי חזבאללה ומיליציות שיעיות תחת פיקוד משמרות המהפכה האסלאמית.
אחרי מבצע בית הקלפים בו ערכה ישראל תקיפה אווירית נרחבת על תשתיות צבאיות של משמרות המהפכה האסלאמית בסוריה, אישר צה"ל באופן רשמי שהוא היה אחראי על תקיפת הבונקרים האיראניים ושבתקיפות הושמדה מערכת נ"מ איראנית מתקדמת.
ראו גם

העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן (פברואר 2018)
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  יואב זיתון, צה"ל לוקח אחריות: תקפנו מערכות נ"מ איראניות בסוריה, באתר ynet, 11 במאי 2018.
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  כך יירט צה"ל את המל"טים האיראניים בדרכם לישראל, באתר צה"ל
↑  כך נראים שברי המל"ט האיראני והבסיס הסורי ממנו שוגר, באתר צה"ל, 10 בפברואר 2018
↑  עדי חשמונאי, דניאל סיריוטי, שלומי דיאז, שלמה צזנה, מתקפה נרחבת בעומק סוריה: מטוסי חיל האוויר תקפו את מערך ההגנה האווירית הסורית ומטרות איראניות, באתר ישראל היום, 10 בפברואר 2018.
↑  ynet, בכירים בארה"ב: "ישראל תקפה בסוריה ועדכנה מראש את וושינגטון", באתר ynet, 9 באפריל 2018.
↑  דניאל סיריוטי, דיווחים באיראן: מפקד מערך המל"טים נהרג בתקיפה בסוריה, באתר ישראל היום, 9 באפריל 2018.
↑  ynet, בכיר בצה"ל הודה: "זו הפעם הראשונה שתקפנו חיילים איראנים", באתר ynet, 16 באפריל 2018.
↑  שי לוי, ‏אם הדיווחים הנכונים: כך ישראל תוקפת בסוריה, באתר ‏מאקו‏, 30 באפריל 2018.
↑  https://www.almasdarnews.com/article/suspected-israeli-attack-completely-destroys-syrian-missile-base-in-hama-photos/
↑  "Is Israel preparing for war with Iran?". NBC News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-05-01.
↑  טל שלו וסוכנויות הידיעות‏, דיווח: 200 טילים הושמדו בתקיפות בסוריה, 11 איראנים נהרגו, באתר וואלה, 30 באפריל 2018.
↑  סוכנויות הידיעות‏, דיווח בסוריה: עשרות הרוגים בתקיפת בסיס מיליציות בחסות איראנית, באתר וואלה, 30 באפריל 2018,
ynet, הותקפו "מחסנים חשובים" של משמרות המהפכה בסוריה, 26 נהרגו - רובם איראנים, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2018.
↑  מערכת ישראל היום, דיווח בסוריה: עשרות הרוגים במתקפה - בהם 18 איראנים, באתר ישראל היום, 29 באפריל 2018.
↑  מערכת ישראל היום, תוכנית הנקמה האיראנית: מטח כבד של טילים על צפון הארץ, באתר ישראל היום, 6 במאי 2018.
↑   התוכנית האיראנית נחשפת: מתקפת טילים לעבר ישראל, ערוץ היוטיוב של כאן חדשות, 6 במאי 2018.
התקיפה האמריקאית בסוריה (2017)

ב-7 באפריל 2017 תקף צי ארצות הברית באמצעות טילי שיוט את בסיס חיל האוויר הסורי א-שעיראת (בערבית: الشعيرات) ליד חומס, בתגובה למתקפה הכימית בח'אן שייח'ון שביצע צבא סוריה יומיים קודם לכן.
רקע

שימוש פומבי בולט ראשון בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה נעשה ב-2013 על ידי משטר אסד במתקפה הכימית בע'וטה, בה נהרגו מסארין למעלה מאלף אזרחים. נשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה איים בפעולה צבאית אך הסתפק בסופו של דבר בהסכם בין סוריה למעצמות בדבר פירוק הנשק הכימי הסורי.
ב-2014 הכריזו האו"ם ונשיא ארצות הברית ברק אובמה, כי כל או כמעט כל הנשק הכימי שהיה בסוריה הושמד על פי ההסכם הנ"ל. גם ישראל הייתה שותפה בפועל להכרזה זו, ואף הפסיקה בעקבות זאת לחלק מסכות אב"כ לתושביה וצמצמה את ייצורן. ישראל גם עדכנה בעקבות זאת את אופן היערכות צה"ל למול איום בנשק כימי.
בניגוד לכל אלה, כבר ב-2014 וביתר שאת בשנתיים שלאחריה, ככל שמלחמת האזרחים הסורית נמשכה, הסתבר שמשטר בשאר אל-אסד הפר את הסכם פירוק הנשק הכימי והחביא יכולות כימיות שיוריות, עליהן לא דיווח ובהן השתמש מפעם לפעם במסגרת מלחמת האזרחים ולמרות הכחשותיו.
המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון

ב-4 באפריל 2017 הפציצו מטוסי חיל האוויר הסורי את העיר ח'אן שייח'ון שבמחוז אידליב שבסוריה, הנשלטת על ידי ארגון המורדים היאת תחריר א-שאם שמוכרז בארצות הברית כארגון טרור. ההפצצה כללה גם גז רעיל, ככל הנראה סארין, וכתוצאה ממנה נהרגו כ-87 בני אדם ונפצעו מעל 400.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, האשים את המשטר הסורי בביצוע המתקפה הכימית, ואמר כי "העולם המתורבת לא יכול להתעלם" מן המעשה. מזכיר המדינה האמריקני, רקס טילרסון, אמר כי "כל מי שמשתמש בנשק כימי כדי לתקוף את בני עמו מראה התעלמות בסיסית מההגינות האנושית והוא חייב לתת דין וחשבון".
לעומתם, סגן שגריר רוסיה לאו"ם, ולדימיר ספרונקוב, הזהיר את ארצות הברית מההשלכות השליליות העלולות להיות לתקיפה צבאית שלה בסוריה, אם תתבצע והוסיף כי "האחריות תהיה על כתפי אלה שייזמו פעולה טראגית שכזאת".
בתוך הממשל האמריקאי התנהל ויכוח בין שני אגפים שונים בנוגע לתגובה הנדרשת. הפלג המכונה "לאומני" ובפועל בדלני, בראשות סטיב באנון התנגד לפעולה צבאית, בעוד הפלג המכונה "דמוקרטי" ובפועל גלובליסטי, בראשות ג'ארד קושנר תמך בה. פלג אחרון זה הוא שניצח בוויכוח הפנימי.