stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רציונליזם יהודי בימי הביניים
הפרשנות הרציונליסטית > שלילת ענייני מאגיה ואמונות תפלות > תקופת הגאונים רב סעדיה גאון ורב שמואל בן חפני

לדוגמה, סיפור בעלת האוב מעין דור המתאר, לכאורה, את העלאת רוחו של שמואל הנביא על ידי בעלת האוב (ספר שמואל א', פרק כ"ח) קיבל פירושים שונים על ידי מפרשים רציונליסטים. רב סעדיה גאון טען שבעלת האוב לא העלתה את רוחו של שמואל, ושמואל התגלה בנבואה לשאול, וכך פירש גם רב האי גאון.
רב שמואל בן חפני העלה טענה שכל הדברים המיוחסים בסיפור לשמואל אינם אלא דברי בעלת האוב, שכוחות מאגיים לא היו לה אבל "לחזות" את העתיד המר היא הצליחה, כפי שלדעתו כל בעל היגיון היה יכול לחזות. דבריהם של שלושת הגאונים מובאים בפירושו של רד"ק, אך הוא לא הזדהה עם פרשנותם. הרמב"ם פירש שבעלות האוב נהגו להשמיע לחשים חסרי פשר שהפונה אליהן היה מפענח אותם מהירהורי ליבו, וכך קרה גם לשאול ש"ניבא" את עתידו בעצמו. אבן עזרא שלל גם הוא את הטענה שלבעלת האוב היו כוחות מאגיים, אך לא פירש את הסיפור.
ראינו מחלוקת בין הגאונים בדבר הזה וכלם נשתוו כי מעשה האוב הבל ותוהו ודברי כזב והתול ... זהו פי' רב שמואל בן חפני הגאון ז"ל.  ואמר אף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחיתה האשה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל.
על חרטומי מצרים העתיקה אומרת התורה "ויעשו כן החרטומים בלטיהם", ורס"ג בתרגום התורה לערבית מתרגם את זה כתחבולות (אחיזת עיניים). מעבר לתרגום נקודתי זה, הוא גם מרחיב ומסביר את הסיפור כולו בספרו הנבחר באמונות ובדעות:
ואם ישאל שואל: והיאך עשו המכשפים כמו משה באותותיו?
נאמר כי האותות אשר עשה הן עשר, הפיכת המטה והתשע האחרות, ולא הזכירה התורה, שהם עשו כמותו כי אם בשלוש; ואף השלוש, לא אמרה התורה שעשו כמוהו, להשוות בינו לבינם, אלא הזכירה את זאת, כדי להראות השוני שבין פעולתו ופעולתם.
והוא שהיא אמרה בפירוש, שמשה עשה דברים גלויים כאשר צווה ה', ואילו עשו דברים נעלמים ונסתרים, שכאשר חוקרים אחריו מתגלית התחבולה, כאומרו בשלוש: "ויעשו כן החרטומים בלטיהם", ומלה זו בלשון, בהחלט הדבר הנעלם הנסתר והמכוסה, כאמרו: "הנה היא לוטה בשמלה" [...] וכיוון שבארה התורה באמרה "בלטיהם", נתברר הדבר שהוא כדי לדחות מעשיהם, לא כדי לאמתו. והנה זה כאמרך "ראובן אמר דברים נכונים ושמעון אמר טעות", או תאמר "עשה לוי מעשה טוב ועשה זבולון מעשה רע", שאינך מתכוון, אלא להבדיל בין שני הדיבורים והפעולות, לא להשוותם.
ואחר שהנחתי יסוד זה אסתפק בכך, ולא ארשום פרטים: היאך אפשר לעשות תחבולה, במקומות המים המועטים ולשנותו על ידי צבע; והיאך מניחים במקצת המימות דבר מסוים ויברחו ממנו הצפרדעים; אלא, שכל אלה פרטים שלא ייתכן כמותם בדברים הגדולים.
 אבל מה שעשה משה, הרי הפך את מי הנילוס בכללותו [...] מה שלא תיתכן בו תחבולה ולא ערמה [...]
כך, אותם פסוקים שנראים כמספרים על כישופים אמתיים המשנים את טבע המציאות הפיזיקלית, נמצאים על ידי רס"ג כאומרים את ההפך הגמור.
הפרשנות הרציונליסטית > שלילת ענייני מאגיה ואמונות תפלות > הרמב"ם

הרמב"ם התייחס לכשפים בחריפות יתירה והם בוטלו על ידו כהבלים. למקורות רבים בהם תוארו כשפים, לכאורה, הוא נתן פרשנות התואמת להשקפתו.

כך כתב הרמב"ם בפירושו למשניות (עבודה זרה, ד') בהתייחסו לאסטרולוגיה, לכישוף, ללחשים, לשדים ולהעלאה באוב:
”החסידים מבני דתנו חושבים שהם דברים אמיתיים [...] ואינם יודעים שהם דברים בטלים כוזבים.”
אפילו את מושג עין הרע, המופיע בתלמוד פעמים אין ספור, סירב לקבל בפרשנותו המאגית.[דרוש מקור]
אף בספרו "משנה תורה", ביחס לתיאורם של איסורי הכישוף ביהדות, מבטא הרמב"ם זלזול, בטענה שהלחשים והכשפים הם תרגילים פסיכולוגיים ואחיזות עיניים. כך לדוגמה:
”כיצד הוא מעשה האוב? זה שהוא עומד ומקטיר קטורת [...] עד שישמע השואל כאילו אחד מדבר עמו ומשיבו על מה שהוא שואל בדברים מתחת הארץ, בקול נמוך עד מאוד, וכאילו אינו ניכר לאוזן אלא במחשבה מרגיש בו.”
”איזהו חובר? זה שמדבר בדברים שאינן לשון עם ואין להן עניין, ומעלה על דעתו בסכלותו שאותן הדברים מועילין, עד שהן אומרים שהאומר כך וכך על הנחש או על העקרב אינו מזיק [...] וכל אותן הקולות והשמות המשונים המכוערים, "לא ירעו, וגם היטֵיב אין אותם".”
אמנם בחתימת דבריו על איסורים אלו, הוא כותב בהכללה שהכל שקרים, ומזהיר שאין לטעות אחריהם. היינו שאף שלולא אזהרת הרמב"ם "כל המאמין.." הרי היה מקום להימשך אח"ז מכל מקום מזהיר הרמב"ם שאין בהם אמת ומביא את סיבות ההמצאה שלהם, לדעתו:
ודברים האלו כולן, דברי שקר וכזב הן; והן שהטעו בהן עובדי עבודה זרה הקדמונים לגויי הארצות כדי שינהגו אחריהן. ואין ראוי לישראל שהן חכמים מחוכמים, להימשך בהבלים אלו, ולא להעלות על לב שיש תועלת בהן; שנאמר "כי לא נחש ביעקב ולא קסם בישראל", ונאמר "כי הגוים האלה אשר אתה יורש אותם – אל מעֹננים ואל קֹסמים ישמעו; ואתה – לא כן" וגו'.
כל המאמין בדברים האלו וכיוצא בהן, ומחשב בליבו שהן אמת ודבר חכמה, אבל התורה אסרתן – אינו אלא מן הסכלים ומחסרי הדעת, ובכלל הנשים והקטנים שאין דעתן שלמה. אבל בעלי החכמה ותמימי הדעת, יידעו בראיות ברורות שכל אלו הדברים שאסרה תורה אינם דברי חכמה, אלא תוהו והבל שנמשכו בהן חסרי הדעת, ונטשו כל דרכי האמת בגללן. ומפני זה אמרה תורה כשהזהירה על כל אלו ההבלים: "תמים תהיה עם ה' אלוהיך".
הפרשנות הרציונליסטית > פרשנות חדשה למקורות

מאחר שהרמב"ם ותלמידיו שמרו על נאמנות לתלמוד היה עליהם להסביר מקורות רבים בדרך שונה מהפשט, כדי שלא יסתרו את השקפותיהם. כך למשל, סיפורים על היתקלויות בין שדים לאמוראים, ממחברי הגמרא, הוסברו כאילו התרחשו בחלום, סוגיות אחרות הוסברו כגוזמאות ומדרשים אחרים הוסברו כמשלים. לדוגמה, תיאורי הגיהנום המחרידים הוסברו על ידי הרמב"ם כהמחשות – ולמעשה, עונשם של הרשעים לא יהיה בייסורי הגוף, אלא בהתרחקותם מזיו השכינה. דוגמה לכך היא המימרה: "כל הלועג לדברי חכמים נידון בצואה רותחת", המוסברת על ידי הרמב"ם: ”ואין צואה רותחת חמורה מן הסכלות שגרמה לו להלעיג.”
רבי אברהם בן הרמב"ם מציע דרך שיטתית ללימוד האגדות שבתלמוד תוך כדי הסתמכות על העקרונות שלעיל. לאלו המעדיפים לקבל את דברי חז"ל כפשוטם הוא קורא "סכלים" וסובר שדווקא דרך זו תוביל בסופו של דבר לכפירה ולזלזול בדברי חכמים.
חסיד מובהק נוסף של האסכולה המיימונית, רבי מנחם המאירי, המשיך בדרכם וטען שהדעות הסוברות שקריאת שמע באה להגן מפני ”המזיקים הידועים... והן הדעות הכוזבות.”
הרציונליסטים עסקו הרבה בענייני החוכמה והמדע וביקשו להסביר את הפער בין דברי חז"ל לאמת המדעית. במאמר העוסק בעניין זה כותב רבי אברהם בן הרמב"ם שחז"ל עלולים לטעות בדברי התכונה, הרפואה והגאוגרפיה, ואין לקבל דעתם בנושאים אלו ללא בדיקה. לדעתו תהיה הליכה עיוורת כזו אחריהם בענייני חוכמות הטבע בגדר משוא פנים שאסרה תורה.
במיוחד שלל הרמב"ם את הגשמת האל וראה אותה ככפירה. תיאורים כגון "יד ה'", "חרון אף ה'" וכדומה נחשבו בידיו לאלגוריה. נראה שבעניין שלילת ההגשמה הייתה הסכמה רחבה סביב שיטתו, אך שררה התנגדות להגדרת המגשימים ככופרים.
אומנם בהשגותיו לרמב"ם כתב הראב"ד כי בדעה המגשימה אחזו: "רבים וטובים ממנו". אם הכוונה "ממנו" היא "מהרמב"ם עצמו", הרי יש כאן התרסה חריפה כלפיו. אם הכוונה בלשון "ממנו" היא "מעם ישראל" (כפי שפירש החזון איש), עדיין יש בכך להעיד כי שלילת ההגשמה לא הייתה בלתי שנויה במחלוקת. בין מגשימי האל הידועים ביותר באותה עת היה רבי משה תקו.
הפולמוס

רבות מדעותיהם של הרציונליסטים היו לזרא בעיני מתנגדיהם, נאמני הקבלה והמיסטיקה. בראשם עמד רבי יונה גירונדי, ואף הרשב"א והרא"ש נטלו חלק עימם. הפולמוס החריף משדרשו מתנגדי הרמב"ם לאסור את "מורה נבוכים" לקריאה לצעירים מתחת לגיל עשרים וחמש. המאירי תקף את הרעיון בחריפות וטען שדווקא הלבבות הצעירים פתוחים יותר לחוכמות העמוקות. עם זאת, גם הוא סבר שרק אלו שמלאו כרסם בש"ס ובפוסקים רשאים להתעמק בעניינים אלו.
המחלוקת הגיעה לשיאה עם שריפת כתבי הרמב"ם על-ידי הנוצרים. אלו התערבו בסכסוך הפנים יהודי ביוזמתם או ביוזמת מתנגדי הרמב"ם (עניין זה מעולם לא הובהר). המדורה הגדולה שהציתו בפרובאנס זעזעה אף את המתנגדים. על פי המסופר, עלה רבי יונה גירונדי לקבר הרמב"ם וביקש ממנו סליחה פומבית. עם התרככות עמדות סיעתו נדם קול הפולמוס.
אומנם בפרספקטיבה היסטורית נראה שכוחה של הקבלה היה חזק יותר, והשפעתה על היהדות המסורתית גדולה לאין ערוך. הזרמים הרציונליסטיים נחלשו גם, ואולי במיוחד, ביהדות תימן שאדיקותם במשנתו של הרמב"ם הייתה גבוהה, במאות שנים האחרונות החלו לזנוח את דרכו ולדבוק בדרכה של הקבלה, פלג הדרדעים בתימן ניסו להחזיר את הרציונליות לתימן.
גם ביהדות המזרח, שפלגים גדולים ממנה עמדו לימין הרמב"ם נגד מתנגדיו, בנושא זה לא הלכו בדרכו, כדעת החולקים על הרמב"ם. הרב עובדיה יוסף בספרו "הליכות עולם" חלק ז' פרשת פינחס עמוד ר"י מביא את דברי הרמב"ם ואת החולקים עליו:
הרמב"ם שכתב בעניין השדים והרוחות הכשפים והלחשים שהכל שקר, ובביאורי הגר"א (הגאון מווילנה) יו"ד ס' קעט' ס"ק יג' כתב ע"ז בזה"ל: וכבר היכו על קודקדו. שהרי מצינו כמה מעשיות בגמרא על פי שמות וכשפים, כדאיתא בגמרא בשבת (דף פא' עמ א'), ובחולין (דף ק"ה עמ' ב'), ובסנהדרין (דף ס"ח עמ' א'), ובירושלמי (ס"פ ד' מיתות). וכו'. והפילוסופיא הארורה הטתו ברוב לקחה, לפרש הגמ' הכול בדרך הלציי, ולעקור אותן מפשטן.
מצד שני, דעתו של הרמב"ם בעניין הגשמתו של האל נתקבלה וגם דעתו בנושא פירוש התורה התקבלה באופן חלקי (אין זרם רבני בעת המודרנית שמפרש את כל דברי התורה לפי הפשט).
ראו גם

רציונליזם#ביהדות
רציונליזציה (פסיכולוגיה)
הערות שוליים

↑  משנה תורה, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, ו', א'
↑  משנה תורה, הלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, י"א, י'
↑  הקדמה לפירוש המשנה לרמב"ם.
↑  ראו מה שכתב כאן הרב יצחק רצאבי בהערה על הסכמת הרב פנחס קורח
רפיק שחאדה

| --- | --- |
 לידה:  1977 (בן 40 בערך) Btigramo, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 השתייכות:  הצבא הסורי 
 דרגה:  לואא' (מייג'ור גנרל)
 תפקידים בשירות
 מפקד ענף 293 במודיעין הצבאי ראש המודיעין הצבאי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים בסוריה
 
רפיק שחאדה (בערבית: رفيق شحادة; נולד ב-1977) הוא קצין בדרגת לואא' ומפקד המודיעין הצבאי הסורי מאז 2012.
קריירה

שחאדה הוא קצין בכיר (בדרגה מקבילה לאלוף בצה"ל) בכוחות המזוינים של סוריה, אשר פיקד בעבר על ענף 293 (המחלקה לביטחון פנים) במודיעין הצבאי. בנוסף, שימש כיועץ לנשיא בשאר אל-אסד לנושאי אסטרטגיה ומודיעין צבאי ונחשב למקורב אליו. ביולי 2012 הוחלט לקדמו ולמנותו למפקד המודיעין הצבאי.
סנקציות

ב-24 באוגוסט 2011, האיחוד האירופי החליט להטיל עליו, יחד עם 14 אישים סורים ואיראנים נוספים, סנקציות (הקפאת נכסים ואיסור כניסה) בשל, לטענת האיחוד, "מעורבות ישירה ואחריות לאלימות נגד אוכלוסייה אזרחית בדמשק". זאת במסגרת הפעילות של 'ענף 293' של המודיעין הצבאי תחת פיקודו בדמשק. כמו כן, הוא נכנס לרשימת האישים הסורים שמעורבים/אחראים לפשעי מלחמה, הרשימה שידועה בכינוי "הרשימה השחורה".
משרד האוצר הבריטי החליט באותו יום להוסיף את שחאדה לרשימת האישים הסורים שמוטלות עליהם סנקציות בגלל מעורבות בפשעי מלחמה, יחד עם קצינים סורים נוספים. משמעות הדבר היא החמרת הסנקציות של בריטניה נגדו. חודש לאחר מכן, גם שווייץ החליטה להטיל עליו סנקציות. באוקטובר 2011 קנדה הטילה עליו (בצעד סמלי בעיקרו) איסור כניסה למדינה.
הערות שוליים

↑  מאמר על 'החוג הפנימי של אסד', כולל את שחאדה (באנגלית)
↑  כתבה על החלפת ראש המודיעין הצבאי הסורי (באנגלית)
↑  כתבה על סנקציות חדשות על אישים בסוריה (שחאדה ביניהם)
↑  רשימת האישים והחברות הסורים שבריטניה מטילה עליהם סנקציות
ריביירה סקרה

קניון נהר סיל בריביירה סקרה
"ייננות הרואית" - כרמים על גדותיו התלולות של נהר סיל
ריביירה סקרה (בגליסית: Ribeira Sacra) הוא אזור גאוגרפי בדרום גליסיה הכולל את גדותיהם של הנהרות קבה (Cabe), סיל ומיניו. האזור שוכן בדרום מחוז לוגו וצפון מחוז אורנסה. מונפורטה דה למוס משמשת כבירתו הבלתי רשמית של האזור והיא גם העיר הגדולה באוכלוסייתה באזור זה.
בשנת 2019 הגיש משרד התרבות הספרדי את מועמדותו של האזור להכרזתו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו והיא נידונה בכינוס ה-45 של ועדת המורשת העולמית, בשנת 2022, אך לא התקבלה.
שם האזור

משמעותו המילולית של שם האזור היא "גדת הנהר הקדושה" וזאת, ככל הנראה כאזכור למנזרים הרבים אשר שכנו על גדות הנהרות באזור. עדות כתובה ראשונה לשמו של האזור נמצאה במסמך מ-21 באוגוסט 1124, במנזר במונטדרמו (Montederramo) שבמחוז אורנסה. שמו של האזור החל להיות נפוץ לאחר שהוזכר בכתבי ההיסטוריון הספרדי אנטוניו דה יפס (1552–1618).
מאפייני האזור

קניון נהר סיל, המשמש גבול טבעי בין מחוז לוגו למחוז אורנסה, הוא אחד המאפיינים הבולטים של האזור. על גדות הקניון מערכת אקולוגית עשירה ונופים מרהיבים. במקום הוקמו מצפורים המשמשים לתצפית על הנוף. חלק ניכר משטחי ריביירה סקרה הוכרזו שטחי Natura 2000, אזורים להגנת הטבע בתחום האיחוד האירופי.
18 מבני מנזרים עדיין עומדים על תילם באזור הריביירה סקרה ומשמשים אתרי תיירות, אחד הבולטים שבהם הוא מנזר סנטו אסטבו (Mosteiro de Santo Estevo de Ribas de Sil) על גדתו הדרומית של קניון נהר סיל. חלק ממבנה המנזר הוכשר כמלון יוקרה ברשת Paradores de Turismo de España.
כינוי מקור

היינות המיוצרים בריביירה סקרה זכו להגנת כינוי מקור ומהווים חלק מן המטבח הגליסיאני ומופקים בעיקר מענבי מנסיה (Mencía). הכרמים באזור מרוכזים על הגדות התלולות של הנהרות והגפנים גדלות בטרסות אבן. הגישה הקשה לכרמים היקנו לייננות בריביירה סקרה מעמד של "ייננות הרואית" (Heroic Viticulture). אזור זה נודע ביינותיו עוד בתקופה הרומית והמסורת באזור מספרת כי יין אמנדי מריביירה סקרה הובא לארמונו של יוליוס קיסר ברומא.
מסלולי הליכה

אזור ריביירה סקרה נודע בזכות שבילי ההליכה המסומנים הרבים בו. שביל ההליכה הבולט הוא דרך סנטיאגו החורפית (Camino de Invierno). עולי הרגל לסנטיאגו, המבקשים להימנע מחציית רכסי ההרים המושלגים בגבולה של גליסיה, סוטים מן "הדרך הצרפתית" בפונפרדה, חוצים את קניון נהר הסיל בדרכם למונפורטה דה למוס ומשם לסנטיאגו דה קומפוסטלה, במסלול שאורכו 275 ק"מ. שביל זה הוכר רשמית כאחד מנתיבי העלייה לרגל, לצורך קבלת "קומפוסטלה", בשנת 2016.
הערות שוליים

↑  La Ribeira Sacra ya es candidata a patrimonio de la humanidad. La Voz de Galicia, April 06, 2019
↑  A Centre for the Heroic Viticulture
רעש שביעית

| --- | --- |

בית שאן חרבה ב"רעש השביעית"
 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  18 בינואר 749‏
 מגניטודה:  ההערכה היא בסביבות 7 עד 7.5 בסולם ריכטר
 במדינות או באזורים:  בלאד א-שאם, הח'ליפות האומיית
 מוקד:  בקעת הירדן
 הרוגים:  לא ידוע
 פצועים:  לא ידוע
 קואורדינטות:  32°00′N 35°30′E﻿ / ﻿32°N 35.5°E﻿ / 32; 35.5
  (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רעש שביעית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רעש שביעית(למפת דרום השומרון רגילה) רעש שביעית(למפת דרום השומרון מוגדלת) רעש שביעית
 
חורבות סוסיתא
רעש שביעית או רעש שביעי הייתה רעידת אדמה קשה שפגעה באזור ארץ ישראל וסביבתה באמצע המאה השמינית לספירה, ככל הנראה בשנת 748, או 749.
קיימות עדויות בכתב לאסון שפקד את הארץ ממקורות נוצריים, יהודיים ומוסלמיים, וכן התגלו עדויות להרס בחפירות ארכאולוגיות בירושלים, בבית שאן, בטבריה, בכפר נחום, בח'רבת אל-מפג'ר שליד יריחו, ובחפירות באום אל-קנאטר. לפי כל העדויות הללו, נהרגו ברעש האדמה רבבות בני-אדם ונהרסו מבנים רבים, בהם העיר טבריה, העיר בית שאן ומסגד אל-אקצא בירושלים.
שם הרעש נקבע כיוון שהוא נזכר בפיוטים כרעש שקרה בשנת "שביעית", כלומר שנת שמיטה. תיארוך הרעש, שהיה אירוע מזעזע בתולדות הארץ, מעלה בעיות רבות במחקר, ומשליך על מדעי היהדות בנושא קביעת שנות השמיטה.
לחורבן טבריה ברעש היו השלכות קשות על היצירה הדתית היהודית בארץ ישראל. הרעש הביא למעשה לקץ המפעל הארץ ישראלי המקורי בתחומי המדרש והפיוט.
המקורות היהודיים - צום כ"ג בשבט

בגניזת קהיר נשמרו מספר פיוטים ארצישראליים קדומים שנכתבו לצום כ"ג בשבט. צום זה נקבע, כך מתברר, ליהודי ארץ ישראל לזכר החורבן וההרס שנגרמו ברעידת האדמה. בפיוטים אלה נקרא הצום "צום רעש שביעי". מרדכי מרגליות פרסם קטע נוסף מהגניזה, המכיל דף מסידור הכולל הנחיות בערבית שתרגומן:
"ובכ"ג בשבט צום לארץ ישראל יקראוהו 
 צום הרעש משום שארץ ישראל רעשה ונפלו ממנה 
 הרבה ערים ומתו תחת החרבות חכמים
ויש לו במקראות רמז "בזעם תצעד ארץ". מזמן שחרבה 
 ירושלים עד הזמן שקרה (הרעש) בארץ ישראל מניין בזע"ם"
הכותב מזכיר את הפסוק בספר חבקוק, פרק ג', פסוק י"ב: "בזעם תצעד ארץ". "בזע"ם לחורבן", בגימטריה, לפיה לאותיות הסופיות יש ערך של מאות, (מ"ם סופית=600) הוא 679 שנים מחורבן בית שני. מנייה זו, האופיינית ליהודי ארץ ישראל בתקופה המוסלמית, שחלקם מנו שנים לבריאת העולם וחלקם לחורבן הבית, מצביעה על שנת 748 לספירה כמועד הרעש.
הדבר עולה בקנה אחד עם הקביעה בפיוט אחר שהרעש התרחש בשנת שמיטה, כי שנת ד'תק"ח (המקבילה ל-748) היא שנת שמיטה, לפי שיטת הגאונים ומנהג אנשי ארץ ישראל, שנפסק ברמב"ם שקובע שיש לחלק את השנים שחלפו מאז החורבן בשבע, ואם המספר מתחלק ללא שארית, אזי השנה היא שנת שמיטה. הציון של שנת שמיטה אינו נדיר, יהודים בארץ ישראל נהגו לציין את שנות השמיטה בתאריכיהם, על מצבות ובמסמכים.
החוקרת פרופ' שולמית אליצור, פקפקה בכל הייחוס של הרעש לשנת השמיטה דווקא. אליצור טענה שמרגליות הסתמך על כתב-יד יחידי, המכנה את הרעש 'רעש שביעית'. ואילו בשאר הנוסחים: הנוסח הוא 'רעש שביעי'. בהרצאה בקונגרס השלושה עשר למדעי היהדות, הסב א' ברבריאן את תשומת הלב לרשימה של עשרה רעשים המתפייטת באופַן לפרשת יתרו של ר' שמואל השלישי, והציע שהכינוי 'רעש שביעי' קשור לרעש השביעי הנזכר באותה רשימה.
אם אכן הייתה רשימה אגדית זו ידועה בין בני ארץ ישראל בעת רעידת האדמה הקשה בסוף שנות הארבעים של המאה השמינית, אפשר שהאנשים שראו את האסון הגדול זיהו את הרעש עם הרעש השביעי שברשימה, ואולי אף ציפו לביאת הגאולה בעקבותיו, כמקובל בעת זעזועים קשים או שינויים היסטוריים מופלגים. אפשר שבאותה עת זכה הרעש לכינוי 'רעש שביעי', וייתכן גם שכאשר ראו שלא הייתה ברעש כל בשורה לגאולה הרחיבו את הרשימה המדרשית והעמידו אותה על עשרה רעשים, כדי לכלול בה את הרעש שחוו כ'רעש שביעי'. מובן שאין זו אלא הצעה בעלמא, והעובדה שר' שמואל השלישי, שהיה בן ארץ ישראל, מביא כ'רעש שביעי' ברשימתו אירוע הכרוך בגאולה העתידה, מעידה לפחות על כך שהוא לא זיהה רעש זה עם האסון שגרם להרס היישוב היהודי בגליל כמאתיים וחמישים שנים קודם לימיו. ייתכן אפוא שאכן יש כאן מפתח להבנת הכינוי 'רעש שביעי', אולם הדברים לא יצאו מכלל השערה.
אליצור מעירה גם על כך שרק האותיות זע"ם בטקסט מנוקדות, ואין ניקוד מעל האות ב', כלומר, ייתכן שהשנה שבה אירע הרעש אינה אלא 677 לחורבן. שנה זו היא שנת ד'תק"ו לבריאת העולם (746 לספירה).
מקורות נוצריים

כרוניקן ביזנטי בשם מיכאל הסורי מספר על רעש אדמה גדול שפגע בכל הארץ והחריב את יישוביה, ובמיוחד הרס את טבריה ובה שלושים בתי כנסת של היהודים. הוא מתארך את הרעש לשנת 131 להג'רה, שהחלה בסוף שנת 1059 למניין הסלאוקי, כלומר שנת 749 לספירה.
כרוניקן ביזנטי אחר, וחשוב יותר, תיאופנס מחבר ה"כרוניקה העולמית" מוסר (הערות הבהרה בסוגריים, על-פי מקור הציטוט):
ביום 18 בינואר, בשנת 6238 לבריאת העולם שנת שלטונו השישית של הקיסר קונסטנטינוס החמישי ושנת שלטונו השלישית של הח'ליף מרואן השני, אירעה רעידת אדמה קשה בפלשתינה, באזור הירדן ובסוריה, בשעה הרביעית (כלומר בסביבות עשר) בבוקר. הרבה רבבות של אנשים ללא מספר מתו, כנסיות ומנזרים נפלו ובמיוחד במדברה של עיר הקודש.
בשל הסתירה הפנימית בקטע בין שיטות המנייה השונות, חלוקות הדעות אם השנה היא שנת 746 או שנת 747. אם התאריך הוא 18 בינואר 746, הרי שתאריך זה מתאים לכ"ב בשבט שנת ד'תק"ו.
מקורות מוסלמיים

מרדכי מרגליות מביא שני מקורות מוסלמיים:
ג'מאל א-דין אלמקדסי (מת ב-1364), מחבר הספר "מעורר הרצון לביקור בלקודס וא-שאם" כותב :"בזמן רעידת האדמה של שנת 130 (להג'רה) נהרסו הצדדים המזרחי והמערבי של המסגד (אל-אקצא)."
אבו אל-מחסין אבן טערברדי (מת ב-1469), מוסר כי "בשנת 130 היו הרבה רעידות חזקות בא-שאם... ונחרבה ירושלים... ונהרגו אנשים הרבה... ויש אומרים שזה היה בשנת 131 להג'רה."
לשם הבהרה - שנת 130 להג'רה נמשכה מספטמבר 747 עד אוגוסט 748, ושנת 131 להג'רה נמשכה מאוגוסט 748 עד אוגוסט 749.
מתי אירע הרעש - דעות במחקר

מרדכי מרגליות בדק ומצא ש-18 בינואר אינו קרוב לכ"ג בשבט בשנת 748. לעומת זאת, בשנת 749 חל 18 בינואר בכ"ד בשבט. סטייה של יום אחד אפשרית בהחלט כי כללי הלוח העברי בתקופה זו לא הושלמו לחלוטין. אבל דבר זה מוביל למסקנה מרעישה מבחינה יהודית, לפיה שנת השמיטה של היום מוקדמת בשנה אחת מהשמיטה שנהגה בארץ ישראל אז.
מרגליות סומך על הצלבת מקורות כתובים. הוא מניח שלמרות חוסר ההתאמה המקורות מתייחסים לאותו מאורע וכל אחד תורם פיסת מידע. הוא גם סומך על ציון שנת השמיטה לצד אירועים, כפי שנהגו יהודי ארץ ישראל של התקופה.
יורם צפריר וגדעון פרסטר מחזקים את קביעתו של מרגליות לשנת 749 מכיוון אחר. בחפירות שנעשו בבית שאן התגלתה באחת החנויות גווייתו של אדם שעל פי השערתם נהרג ברעש, ובידו כלי מלא מטבעות, כשעל אחת מהן טבועה "שנת 131 להג'רה" כלומר - 749. הם כותבים:
אין ספק כי המטבע, שניכרים בו סימני הטביעה הטרייה שלא התעמעמה בעקבות שימוש ממושך, הגיע לידי בעל החנות שבועות או אף ימים ספורים לפני 18 בינואר 749, עת נקבר במפולת החנות יחד עם שאר חפצי הערך.
באשר לנושא שנת השמיטה הם מזכירים את מחקרו של וכהולדר שמצא, על פי תאריכי מצבות מצוער ששנת ד'ר"א (440–441 לספירה) הייתה שנת שמיטה, 749-441=308 ומספר זה מתחלק ב-7 ללא שארית, כלומר זה מתיישב עם זה שד'תק"ט היא שנת שמיטה.
יעקב קרץ' ועמיקם אלעד מציגים תזה שונה. הם הופכים על פיה את אמרתו של מרגליות "מכיוון שאין להניח שהיו שני רעשים שווים לפרטיהם בזה אחר זה בתוך שלוש שנים ... הרי מסתבר שהם מתכוונים לאותו הרעש." וטוענים שהדבר אכן אפשרי; לדבריהם יש פער גדול בדיווחים: בעוד שחלקם מדברים על אזור עמק הירדן (בית שאן, טבריה, יריחו), דיווחים אחרים מדברים על ירושלים, ואין הדיווח על ירושלים מזכיר את עמק הירדן, ולהפך. לכן, הם טוענים, היו לפחות שני רעשי אדמה עזים בין השנים 746–749.
משה גיל הגיב לטענות מרגליות, צפריר ופרסטר. הוא דחה לחלוטין את טענות מרגליות על סטייה בשנת השמיטה מהמקובל בהווה, וציין שעל פי עדויות החל מתחילת המאה התשיעית (כחמשים שנה בלבד לאחר הרעש) השמיטה זהה לשמיטה לפי המניין שבידינו, כך ששיבוש במניין השמיטות בתוך עשרות שנים הוא בלתי סביר בעליל. ממצא המטבעות מבית שאן, ששימש כראיה העיקרית של צפריר ופרסטר, הוא מפרש באופן שונה. לדעתו, אין כלל סיבה להניח שהאדם בעל המטבעות נהרג ברעש, וסביר יותר שנהרג במהלך חורבן העיר שהתלווה לכיבוש העבאסי בסוף 132 להג'רה (750 לספירה). הוא קובע שאין לסמוך על הממצא ממצבות צוער, שכן "איש לא הצליח לפרשן כראוי".
בשל כל אלו, הוא קובע ששנת השמיטה היא ודאי ד'תק"ח, בהתאם למניין הנמצא בידינו היום, והעדות מהמטמון בבית שאן אינה מעידה דבר, לשיטתו. לכן, הוא מעדיף את העדות העולה בעקביות מכל המקורות היהודיים והמשתקפת בפיוטים שנכתבו באותה התקופה ובוודאי שמרו על התאריך ביתר דיוק, על פני העדויות המוסלמיות והנוצריות, שאינן שומרות על עקביות ומביאות תאריכים שונים, וקובע את הרעש לכ"ג בשבט ד'תק"ח, 28 בינואר 748.
דלדול היצירה הארץ ישראלית בעקבות הרעש

במאה השנים הראשונות לשלטון המוסלמי, עדיין הורגשה פעילות יצירתית בקרב יהודי הארץ, בעיקר בטבריה. נכתבו חיבורים חשובים בהלכה, באגדה ובפיוטים. מזמן זה ואילך פונים יהודי ארץ ישראל אל יהודי הגולה, הן לסעד הלכתי (למשל לרב יהודאי גאון) והן לסיוע חומרי. אין ספק שבעיני יהודי ארץ ישראל של התקופה היה רעש האדמה חורבן שלא היה כדוגמתו מאז חרב בית המקדש השני.
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות, "לקביעת זמנו של רעש שביעית", ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, שנה ח' (תש"א), חוברת ג'. סריקה במאגר DLIR.
מרדכי מרגליות, "תעודה חדשה על 'צום הרעש'", תרביץ כ"ט (תש"ך), עמ' 339–344. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יורם צפריר וגדעון פרסטר, "לשאלת התאריך של 'רעש שביעית'", תרביץ נ"ח (תשמ"ט), עמ' 357–362. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יעקב קרץ' ועמיקם אלעד, "על תיארוך 'רעש השביעית' ומשמעותו", תרביץ ס"א (תשנ"ב), עמ' 67–82. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
משה גיל, ‏בענייני ארץ-ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה, קתדרה 70 (טבת תשנ"ד), עמ' 30–33
הערות שוליים

1 2  The big one is coming - Haaretz Daily Newspaper | Israel News
↑  749 CE Golan... JPost - Health & Sci-Tech - Science & Environment
↑  פורסמו על ידי מנחם זולאי בידיעות המכון לחקר השירה העברית ג' עמ' קנג ואילך ובמאמרו של זולאי "ארץ ישראל ועליות רגלים בפיוטי ר' פנחס", בקובץ "ירושלים" תשי"ג, ע"מ נא
↑  מרדכי מרגליות, "תעודה חדשה על 'צום הרעש'", תרביץ כ"ט, עמ' 339-344
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות שמיטה ויובל, פרק י', הלכה ו'.
↑  בספרה "פיוטי ר' פינחס הכהן", (ירושלים תשס"ד)
↑  כתב יד אדלר 2038 דף 4–6
↑  האופן נדפס אצל יוסף יהלום ונאויה קצומטה, יוצרות רבי שמואל השלישי, יד בן-צבי, ירושלים תשע"ד, כרך א', עמ' 345–346.
↑  מרדכי מרגליות, "לקביעת זמנו של רעש שביעית", ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, שנה ח' (תש"א), חוברת ג' עמ' 117 ויורם צפריר וגדעון פרסטר, "לשאלת התאריך של 'רעש שביעית'", תרביץ נ"ח, עמ' 259
↑  מרדכי מרגליות, "תעודה חדשה על 'צום הרעש'", תרביץ כ"ט, עמ' 2–341, יורם צפריר וגדעון פרסטר, "לשאלת התאריך של 'רעש שביעית'", תרביץ נ"ח, עמ' 358
↑  לפי המניין הנוצרי האלכסנדרי שהוא מניין נוצרי לבריאת העולם
↑  מרדכי מרגליות, "לקביעת זמנו של רעש שביעית", ידיעות החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, שנה ח' (תש"א), חוברת ג' עמ' 101
↑  א-שאם הוא שם הפרובינציה של "סוריה הגדולה", הכוללת את סוריה, עבר-הירדן וארץ-ישראל
↑  מרדכי מרגליות, "תעודה חדשה על 'צום הרעש'", תרביץ כ"ט, עמ' 343 ואילך
↑  יורם צפריר וגדעון פרסטר, "לשאלת התאריך של 'רעש שביעית'", תרביץ נ"ח, עמ' 360 ואילך
↑  B.Z.Wacholder, The Calendar of Sabbatical Cycle During the Second Temple and Early Rabbinic Period, HUCA 44 (1973), pp. 153-196
↑  משה גיל, ‏בענייני ארץ-ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה, קתדרה 70 (טבת תשנ"ד), עמ' 30–33.
| רעידות אדמה באזור הלבנט |
| --- | --- | --- |
| העידן הקלאסי | רעידת האדמה באנטיוכיה ב-115 • רעידת האדמה ביהודה ב-130 • רעידות האדמה בגליל ב-363 • רעידת האדמה באנטיוכיה ב-526 • רעידת האדמה בביירות ב-551 |  |
| ימי הביניים | רעידת האדמה בגליל ב-749 • רעידת האדמה בדמשק ב-847 • רעידת האדמה בעכו ב-881 • רעידת האדמה בבקעת הירדן ב-1033 • רעידת האדמה במזרח הקרוב ב-1068 • רעידת האדמה בעמק הירדן ב-1138 • רעידת האדמה בחלב ב-1138 • רעידת האדמה בחמה ב-1157 • רעידת האדמה בסוריה ב-1170 • רעידת האדמה בסוריה ב-1202 |  |
| התקופה העות'מאנית | רעידות האדמה במזרח הקרוב ב-1759 • רעידת האדמה בירושלים ב-1834 • רעידת האדמה בגליל ב-1837 |  |
| העת המודרנית | רעידת האדמה ביריחו ב-1927 • רעידות האדמה בנפת שוף בלבנון ב-1956 • רעידת האדמה בשארם א-שייח' ב-1969 • רעידת האדמה במפרץ אילת ב-1995 • רעידת האדמה בטורקיה ב-2023 |  |