stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלא פלצנזה
בתקופה הנאצית

לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוחמרו תנאי הכליאה בכלא. מטרת הכליאה הוסבה משיקום והחזרה למוטב, למטרות של ענישה, הרתעה, נקמנות וחיסולם של יריבים פוליטיים ואנשים שנחשבו כסיכון למשטר, או שנחשבו כנחותים מבחינה גזעית. אסירים רבים שהושמו בו היו גם אנשים שהורשעו על ידי בתי המשפט המיוחדים של המשטר הנאצי (Sondergerichte) שכוננו בשנת 1933 ועל ידי בית הדין העממי (Volksgerichtshof) שהוקם על ידי היטלר בשנת 1934, כתוצאה ממורת רוחו על כך שבמשפט שריפת הרייכסטאג זוכו חלק מן הנאשמים. לבית דין זה ניתנו סמכויות לדון במגוון רחב למדי של עבירות פוליטיות, כמו פעילות בשוק השחור, האטה בעבודה, תבוסתנות ובגידה והעונשים שהטיל היו חמורים ובמקרים רבים נגזר בו עונש מוות.
בתקופה הנאצית > במלחמת העולם השנייה

כשפרצה מלחמת העולם השנייה נוספה לאסירי הכלא קבוצת כלואים נוספת והיא עובדים זרים שהובאו לגרמניה מהמדינות הכבושות, חלקם מרצון וחלקם בכפייה. על התנאים בכלא מספר רוג'ר מורהאוז בספרו "ברלין במלחמה":
מעת השלמת בנייתו של הכלא ועד לעליית הנאצים לשלטון הוצאו להורג בין כותלי הכלא 36 אסירים בלבד שהורשעו בעבירת רצח. בתקופת השלטון הנאצי הוצאו להורג בכלא 2,891 אסירים, מכללם כ-2,500 בזמן המלחמה. ההוצאות להורג היו בעריפת ראשיהם של הנדונים בגרזן בחצר הכלא. בשנת 1936 אישר היטלר להכניס לכלא גיליוטינה לעריפת ראשי הנידונים, וזו הוכנסה לכלא בשנת 1937. מחצית מן המוצאים להורג מאז היו גרמנים ומחציתם זרים. בהתקפת אוויר של בנות הברית על ברלין בספטמבר 1943 הופצץ הכלא, ואסירים רבים, שנשארו כלואים בתאיהם בעת האזעקה, נהרגו. כתוצאה מהרס התאים הצליחו אסירים בודדים להימלט מן הכלא. בהפצצה נהרסה הגיליוטינה ובמקומה באה שיטת המתה אחרת: לתקרת חדר ההוצאה להורג הוצמדה קורת עץ עבה שלאורכה חוברו אנקולי בשר שנשאלו מאיטליזים ובתי מטבחיים, ועליהם נתלו האסירים, בקבוצות של שמונה בכל פעם.
בין המוצאים להורג בכלא היו אנשי מחתרת "התזמורת האדומה" שנתפסו על ידי הנאצים.
ב-1944, לאחר כישלון קשר העשרים ביולי, גזרי דין המוות שהוטלו על הקושרים על ידי רולנד פרייזלר בבית הדין העממי בוצעו בכלא. ההוצאות להורג תוארו על ידי ויליאם שיירר בספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי":
תיאור מחריד של ההוצאות להורג בכלא מביא קוסטנטין פיצגיבון בספרו "20 ביולי: הקשר נגד היטלר":
לאחר מלחמת העולם השנייה

עם כיבוש ברלין השתלט הצבא האדום ב-25 באפריל 1945 על הכלא ומצא אותו ריק ברובו מכלואים.
בעלות הברית החליטו כי הכלא ישמש להבא ככלא לעבריינים צעירים.
בשנת 1951 החליט הסנאט של מערב ברלין להנציח את עברו של הכלא בקיר זיכרון שהוקם במקום בו עמד הגרדום. הקיר נחנך בשנת 1952. מאז הפך האתר למקום התייחדות עם קורבנות המשטר הנאצי.
הערות שוליים

↑  רוג'ר מורהאוז, ברלין המלחמה: חיים ומוות בבירתו של היטלר, 1945-1939. תרגום: עמנואל לוטם. הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2012. עמ' 270-272.
↑  ויליאם שיירר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי", הוצאת שוקן, 1976, עמ' 878.
↑  קונסטנטין פיצגיבון "20 ביולי: הקשר נגד היטלר", תל אביב: הוצאת מערכות, 1987, עמ' 161.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575018905171  GND: 1095802259  LCCN: n94016426  VIAF: 131502109   WorldCat (עם VIAF): 131502109
לגונה אבריאה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  לגונה 
 מידות
 שטח:  560 קילומטר רבוע
 אורך:  130 קילומטר
 רוחב ממוצע:  7 ק"מ 
 מידע נוסף
 נהר מזין:  Agnébi, Komoé River 
 מקור לנהר:  Canal de Vridi 
 מדינות באגן הניקוז:  חוף השנהב 
 קואורדינטות:  5°16′19″N 4°20′21″W﻿ / ﻿5.27186111°N 4.33924722°W﻿ / 5.27186111; -4.33924722
  (למפת חוף השנהב מוגדלת) יאמוסוקרו קורוגו בואקה דאלואה סן פדרו בונדוקו גאנה בורקינה פאסו  מאלי גינאה ליבריה מפרץ גינאהלגונה אבריאה(למפת חוף השנהב רגילה) יאמוסוקרו קורוגו בואקה דאלואה סן פדרו בונדוקו גאנה בורקינה פאסו  מאלי גינאה ליבריה מפרץ גינאהלגונה אבריאה
 
הלגונה סמוך למרכז העיר אביג'אן
לגונה אבריאה (בצרפתית Lagune Ébrié) היא לגונה באורך של כ-130 ק"מ ברוחב של כ-4 ק"מ בממוצע, המשתרעת בדרומה של חוף השנהב, לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ממנו היא מופרדת על ידי רצועת חוף צרה. עומק מימיה של הלגונה הוא כחמישה מטרים בלבד, ומאז 1950 היא מחוברת אל האוקיינוס באמצעות תעלת ורידי (Vridi) שנחפרה בעיר אביג'אן. נוסף לאביג'אן, שוכנות לחוף הלגונה הערים גראן-בסאם, בינז'רוויל (Bingerville), ז'אקוויל (Jacqueville) וטיאגבה (Tiagba).
מפת הלגונה
כבאות אווירית

ה-Canadair CL-215T הוא מטוס כיבוי שתוכנן במיוחד למטרת כיבוי שריפות, להבדיל ממטוסים שהוסבו למטרה זו
כבאות אווירית היא אמצעי לחימה בשרפות יער באמצעות מטוסים, מסוקים או כלי טיס ייעודיים הנושאים עמם כימיקלים, כגון מים, קצף, ותקרישים או חומרים מעכבי בעירה שפותחו במיוחד למטרה זו. שימוש בכלי טיס ייעודי לכיבוי שריפות יער רחבות היקף קיים מאז שנת 1953, וזו הדרך היעילה ביותר (ובפועל - היחידה) לנשיאה ופיזור של חומרי כיבוי בתנאי שטח קשים.
מטוסי כיבוי

מטוסי כיבוי או "מפציצי מים" הם מטוסים (בעלי כנף קבועה), שבחלקם התחתון ממוקם מכל מים אותו ניתן לרוקן באוויר. ישנם שני סוגים עיקריים של מטוסי כיבוי, והם נבדלים באופן מילוי המכל - בחניה או בתנועה. הסוג הראשון הוא מטוסים רגילים בעלי מכל מים (בפרט מטוסים שהוסבו למטוסי כיבוי), שמצריכים חניה כדי למלא את המכל במים, בדומה לתדלוק. הסוג השני הוא מטוסים ימיים, שנבנו במיוחד כך שניתן יהיה למלא את מכל המים שלהם באמצעות קִפָּה - תעופה איטית מעל מקור מים, כאשר חלקו התחתון של המכל נוגע במים (פעולה זו נראית כמו נחיתה על המים, אלא שהמטוס אינו עוצר כי אם ממשיך לטוס ומגביה בתום מילוי המכל).
שחרור המכל נעשה על ידי הטייס בעת שהוא מנמיך טוס, וההטלה אורכת בדרך כלל שניות ספורות. למטוסי הכיבוי מבנה מיוחד המסוגל לעמוד בלחצי אוויר משתנים, כמו בשנייה שלאחר פליטה של מטען המים, או במשבי הרוח החזקים הקיימים באזורי האש. למרות זאת, הטיסות הללו בדרך כלל מסוכנות יותר מטיסות אחרות, והסיכון לתאונות במהלך טיסות כיבוי אש גבוה.
מטוס הכיבוי CL Canadair-215 הוא המטוס הראשון שתוכנן למטרת כיבוי שריפות. זהו מטוס אמפיבי מיוחד לכיבוי שריפות, שיכול לשאת 6,137 ליטר מים ולטוס במהירות של 320 קמ"ש. הוא יכול להתמלא תוך 12 שניות בגיחה לאגם או ים, ולטוס בגובה 30 מטר מעל שריפת יער כדי לשפוך עליה מים. הוא מסוגל לטוס היטב במהירות נמוכה ובמשבי רוח עזים האופייניים לסביבת שריפות ענק, ואף מסוגל להמריא ולנחות במסלולי עפר ודשא. נכון ל-2024, מחירו של מטוס כזה הוא כ- 55 מיליון דולר.
דגמים נפוצים נוספים הם ה-מרטין מארס (Martin JRM), ו- Beriev Be-200 Altair מטוס ימי מסוגל להכיל 12 טון מים.
מטוסי כיבוי > מטוסי כיבוי גדולים

מספר דגמים של מטוסי נוסעים או מטוסי מטען גדולים הוסבו למטרות כיבוי אש. ביניהם ניתן למצוא את מטוס ה-Tanker 910 מוסב מ-מקדונל דאגלס DC-10 עם קיבולת של 45,000 ליטר, C-130 הרקולס המצויד במערכת מודולרית מוטסת לכיבוי שריפות (MAFFS) עם קיבולת של 12,000 ליטר, וה-Consolidated PB4Y-2 Privateer.
מטוס הכיבוי הגדול בעולם הוא בואינג 400–747 המכונה סופרטנקר (Evergreen Supertanker), מטוס רחב-גוף שהוסב למטוס כיבוי ונכנס לשירות פעיל בשנת 2016. למטוס קיבולת של 73,437 ליטר. הוא החליף מטוס בואינג 200–747 אשר פעל משנת 2009, עם קיבולת של 94,850 ליטר ומערכת ראיית לילה, ההופכת אותו לאחד המטוסים היחידים לכיבוי אש המסוגלים לפעול גם בלילה. מטוס האיליושין 76 הרוסי (מדגם IL-76 MD) מסוגל להכיל 42 טון מים בשני מכלי מים בבטנו, הניתנים לריקון בו זמנית או בנפרד בתוך שבע שניות. תדלוק ומילוי האיליושין במים אורכים כ-45 דקות עד שעה.
מסוקי כיבוי

מסוקי כיבוי מסוגלים להאט למהירות נמוכה מעל האש ולפלוט את חומר הכיבוי בדיוק מרבי. המסוקים מצוידים על פי רוב במכלים או דליים, כאשר הדליים נטענים על ידי הצללתם למאגרי מים כאגמים, נהרות, או מאגרי מים ניידים, בעוד שמכל מוטען על פי רוב על הקרקע, ולעיתים ניתן לשאוב אליו מים תוך כדי הטיסה באמצעות שנורקל תלוי. על הדיוק בהטלת המים מהמכל אחראי מכונאי שעומד בדלת ומכוון את הטייסים, כאשר מכונאי נוסף מתפעל את המכל כשהוא שוכב על רצפת המסוק.
דגמים נפוצים של מסוקי כבאות הם בל 205 ואריקסון S-64 Helitanker הכולל שנורקל למילוי מים בעת טיסה, ומיקרו-מעבד השולט בדלתות מכל המים, לפי תנאי הרוח ואזורי האש אותם יש לרסס.
מסוק כיבוי מדגם בל 205 מוריד מים במהלך אימון בקליפורניה
האריקסון S-64 איירקריין, בשדה התעופה יואנינה ביוון
הדגמה של יירוט מכל מים של ה-Tanker 910, דצמבר 2006
מסוק מדגם Sikorsky S-70A-27 אוסף מים מנהר
מטוס כיבוי מדגם Beriev Be-200 בחוף עתלית במהלך השרפה בכרמל
בישראל

חומר הכיבוי בו משתמשים בישראל הוא חומר מעכב אש בשם הרטאדנט המיוצר בצרפת. כדי להתמודד עם פוטנציאל השריפות בארץ נדרש מלאי של לפחות עשר טונות מהחומר.
ככלי טיס שימשו במשך כעשור (1989–2001) מסוקי יסעור של צה"ל, שהותקן בהם מכל מים מאולתר ("יערית") של 5 קוב. השימוש במסוקים החל במהלך השרפה בכרמל בשנת 1989, ונמשך עד לשנת 2001 בה הוחלט להפסיק את השימוש במסוקים למשימה זו שכן שלדת המסוקים ניזוקה עקב עומס משקל המים. המדינה העבירה את האחריות לאספקת כלי הטיס לחברות ריסוס פרטיות, אך הותירה בידיה את האחריות למלאי חומרי הכיבוי.
בשנת 2010 פרצה שרפת ענק בכרמל, ועקב חוסר בכלי טיס ובחומרי כיבוי הוחלט להשיב חלקית מסוקים לכיבוי השרפה, וכן לפנות בבקשה לסיוע מהקהילה הבינלאומית, יוון טורקיה וארה״ב (ששלחה את מטוס הכיבוי הגדול בעולם דאז, ה"סופר טנקר" של אוורגרין, שנשא 90 טונות של חומר מעכב בעירה). כחלק מלקחי השרפה הוחלט על הקמת 
טייסת "אלעד", המחזיקה כיום (נובמבר 2016) ב-14 מטוסי כיבוי מדגם אייר טרקטור 802. ב-22 בנובמבר 2016 פרץ גל שריפות (בחלקם בכוונת זדון והוגדרו כפיגועי טרור לכל דבר) במספר אזורים בארץ, חיפה, כרמיאל, זכרון יעקב, ירושלים, שומרון ועוד. עקב היובש והרוחות העזות התפשטו הדליקות במהירות עצומה, וישראל נזקקה לסיוע בינלאומי מיוון, קרואטיה, רוסיה, אזרבייג'ן, איטליה ואף מארצות הברית ששלחה את מטוס הכיבוי של חברת "גלובל סופר טנקר״, שנשא 75 טונות מעכבי בעירה. הערכת קק"ל הייתה שגל השריפות כילה שטח מיוער בלמעלה מ-30% מאשר השרפה בכרמל.
הטייסת השתתפה גם בכיבוי השרפה בהרי ירושלים שפרצה באוגוסט 2021.
במדינות אחרות

משמר היערות בארצות הברית שוכר או מחזיק בבעלותו כ-1,000 מטוסים ומסוקים מדי 'עונת שריפות', שהסתכמו בשנים האחרונות בהוצאה שנתית של מעל 250 מיליון דולר.
צרפת מחזיקה צי אווירי של כלי טיס לכיבוי אש שבסיסם בנמל התעופה מרסיי-פרובאנס. מטוסי הכיבוי עורכים סיורים קבועים באזורי הסיכון על מנת לאתר מוקדי אש ולחסלם במינימום זמן. את מסוקי הכיבוי משכירה ההגנה האזרחית לחברות פרטיות מדי עונת שריפות, כאשר ישנם גם חברות פרטיות המשכירות כלי טיס לשירותי הכיבוי במדינה. בין המטוסים שהיו או נמצאים בשימוש במדינה (2010):
כתריסר מטוסי בומברדיר 415 - קיבולת של 6 טון מים
מספר מטוסי בומברדיה דאש 8 Q400 - קיבולת של 10 טון מים
מטוסים שהיו בשימוש והוחלפו כמעט כולם: גראמן Tracker S-2FT, קנדאיר CL-215 (עם קיבולת של 5.5 טון מים), דגמים שונים מסדרת PBY קטלינה
הכבאות האווירית בגרמניה מתופעלת כולה על ידי חברה פרטית, הפורסת את כלי הטיס ברחבי המדינה באופן שתתאפשר הגעתם לאזורי שרפה בכל מקום בגרמניה לא יאוחר מחמש שעות לאחר הגעת ההתרעה. מטוסים בשימוש (2010):
PZL M18 Dromader - קיבולת של 2,200 ליטר מים
PZL 106 Kruk - קיבולת של 1000 ליטר מים
Cessna 172
באוקראינה נעשה שימוש במטוסים מדגם An-32P Firekiller בעלי קיבולת של 8 טון מים.
לספרד יערות רבים בשטחה, ומתבצעות בה כאלף שעות טיסה לכיבוי אש בשנה, באזור ולנסיה וברצלונה בלבד.
פריסה מבצעית

במהלך כיבוי אווירי נעשה בדרך כלל שימוש במטוס החג בגובה רב מעל מסלול האש ומתאם את כלל מאמצי הכיבוי. בנוסף מוזנקים מטוסי ניווט בגובה נמוך לפני כלי הטיס העוסקים בכיבוי על מנת לסמן להם את המסלול ליירוט מטעני המים או מעכבי האש, וכן כדי לוודא את בטיחותם של כבאי הקרקע והאוויר.
המים אינם ניתזים ישירות על הלהבות בגלל השפעתם הקצרה. מעכבי אש מוצנחים בדרך כלל מלפני האש או בשוליה ועשויים להישאר יעילים יומיים או אף יותר. הם גורמים לעצירה מלאכותית של האש בשטחים מחוספסים מדי או בשטחים שאינם נגישים לצוותי הכיבוי על הקרקע. הכיבוי האווירי מלווה בדרך כלל במאמצים קרקעיים, אך היו שרפות שמטוסי כיבוי חיסלו זמן רב לפני שצוותי הקרקע הצליחו להגיע אליהם.
פריסה מבצעית > שרפה מבוקרת

מסוקי כיבוי משמשים גם להצתה של שרפה מבוקרת, באמצעות מטף אש המשתלשל מבטן המסוק. מכשיר נוסף ובטיחותי יותר המשמש למטרה זו נקרא "מכשיר הצתה אווירי מושהה" (DAID) שיורה מטר של "כדורי פינג פונג" בוערים אל תוך היער. זמן קצר לפני שהם נפלטים מהמטוס, מוזרקים אתילן גליקול או גליצרין בכדורי הפלסטיק הקטנים הללו המכילים אשלגן. התגובה האקסותרמית (פליטת חום) שגורמת לפרצי אש נמרצים רק לאחר שמכשיר השיהוי מפעיל את ערבוב הכימיקלים, מסכנת את המסוק פחות מאשר הובלת חומרים בוערים. מערכת-כדור פינג פונג יעילה בעיקר באזורים בהם מבוקשים דפוסי דליקה מורכבים.
הערות שוליים

↑   בלומברג, המטוס שנלחם באחד האיומים הגדולים על כדור הארץ חוזר לחיים, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2024
↑  Firefighting Supertanker Spirit of John Muir unveiled in Colorado Springs demonstration. Denver Post, May 5, 2016
↑  הריחוף מעל האש אסורה עקב הסכנה שבליבוי האש על ידי הרוח מהרוטור
↑  איילת גונדר, בעקבות סדקים שהתגלו במימסרים: מסוקי היסעור לא יסייעו יותר בכיבוי שריפות, באתר חיל האוויר הישראלי
↑  תני גולדשטיין, כך הפריטה המדינה את שירותי הכיבוי מהאוויר, באתר ynet, 4 בדצמבר 2010
↑  ליאור שליין, עניינים בוערים, באתר חיל האוויר הישראלי, 1 באפריל 1999
4 בדצמבר 2010, שלושה מטוסים ימיים של חיל האוויר היווני, מדגם בומברדיר 415 ממלאים את מכלי המים בים התיכון מול חוף עתלית, בעת פעולות כיבוי השרפה בכרמל
מטוס כיבוי בפעולה בשרפה באזור מבוא מודיעים, 23 במאי 2019
בומברדיה דאש 8-Q400 בתצורת כיבוי, אחד משני המטוסים שנבנו עבור ה-Sécurité Civile הצרפתית בפעולה
כמו פעם (אלבום של גילה אדרי)

"כמו פעם" הוא אלבום האוסף הראשון והיחידי בדיסקוגרפיה של הזמרת הישראלית גילה אדרי. את האלבום הוציאה בשנת 2013 לאור חברת התקליטים הליקון. הוא כולל שירים מארבעת המיני-אלבומים ואלבום האולפן הקודמים שלה.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | הנשיקה הראשונה  | 3:21 |
| 2. | התאהבתי ממבט ראשון  | 3:21 |
| 3. | פאף דרקון הפלא  | 4:01 |
| 4. | עד ספטמבר  | 2:31 |
| 5. | שמלת החתונה  | 2:41 |
| 6. | בוא אליי  | 2:41 |
| 7. | שלכת  | 2:41 |
| 8. | יקירי  | 2:51 |
| 9. | ערב של סתיו  | 2:41 |
| 10. | שיקוי האהבה  | 2:41 |
| 11. | ידעת לשיר  | 3:21 |
| 12. | ימים שהיו  | 2:21 |
| 13. | מכל רגשותיי  | 3:01 |
| 14. | אל תעזבני  | 3:01 |
| 15. | עשר ורבע בערב  | 3:51 |
| 16. | כל ילדה היא פרח  | 2:51 |
| 17. | עוד דקה אחת  | 2:01 |
| 18. | למה  | 2:51 |
| 19. | אל תשכח  | 2:21 |
| 20. | אמור לה  | 2:36 |
| 21. | בואי ילדה  | 3:41 |
| 22. | בובת קש  | 2:22 |
| 23. | דה דו רון רון  | 2:51 |
| 24. | ליל סתיו  | 3:12 |
| 25. | מה אכפת לי  | 3:21 |
| 26. | לאבד אותך  | 3:21 |
| 27. | יום גשם  | 2:25 |
| 28. | לא יירא  | 3:51 |
| 29. | השד הנפלא  | 3:21 |
| משך כולל: | משך כולל: | 80:30 |
הערות שוליים

↑  גילה אדרי – כמו פעם (2013), סטריאו מונו
| גילה אדרי |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: הנשיקה הראשונה
מיני-אלבומים: את אהבתי • יקירי • שיר הרוק • כל ילדה היא פרח
אלבום אוסף: כמו פעם
יעקב כץ (עיתונאי)

| --- | --- |

יעקב כץ עם מייק פומפאו, 2019
 לידה:  14 באוגוסט 1979 (בן 45) שיקגו, אילינוי, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מעסיק:  ג'רוזלם פוסט
 סוג כתב:  כתב צבאי, עורך ראשי
 פרסים והוקרה:  Nieman Fellowship (2013) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  yaakovkatz
 
יעקב כץ (באנגלית: Yaakov Katz; נולד ב-14 באוגוסט 1979) הוא עיתונאי וסופר ישראלי-אמריקאי ששימש כעורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט.
ביוגרפיה

כץ נולד בשיקגו שבמדינת אילינוי, בארצות הברית ועלה לישראל בנעוריו בגיל 14 בשנת 1993. הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כץ שימש ככתב ופרשן צבאי בג'רוזלם פוסט מ-2003 עד שנת 2013. במקביל שימש בשנים 2009–2012 ככתב לענייני ישראל במגזין לענייני ביטחון של קבוצת ג'יינס. (Jane's Defence Weekly) באוגוסט 2012 עד יולי 2013 שימש עמית במרכז ניימן לעיתונות באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן שימש מרצה אורח בבית הספר ללימודי המשך של אוניברסיטת הרווארד עד לשנת 2017.
עם שובו לישראל מונה ליועצו של שר הכלכלה והשר לירושלים והתפוצות נפתלי בנט, כולל בתפקיד מקשר לקהילות יהודיות ברחבי העולם.
בשנת 2016 מונה לעורך ראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט. ושימש בתפקיד עד מרץ 2023.
חיים פרטיים

כץ נשוי לחיה, מנכ"לית מדרשת מת"ן ובתם של הרב אהרון בינה ראש ישיבת נתיב אריה ומלכה בינה מייסדת מת"ן. הם הורים לארבעה ילדים.
ספריו

"ישראל נגד איראן, מלחמת הצללים" יחד עם יועז הנדל, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011
"קוסמי הנשק: כיצד הפכה ישראל למעצמת-על של חדשנות צבאית", יחד עם אמיר בוחבוט, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2017
"קוד אריזונה", הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2020
הערות שוליים

↑  ‘Post’ military reporter Yaakov Katz named adviser to Bennett, ג'רוזלם פוסט, 15 באוגוסט 2015
↑  לי-אור אברבך, ‏עורך ראשי חדש ל"ג'רוזלם פוסט": יעקב כץ, באתר גלובס, 13 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283629005171  PLWABN: 9810571205605606  BIBSYS: 12040725  BnF: cb16770875r (data)  GND: 1012965481  ISNI: 0000 0001 2208 0337  LCCN: no2011105946  NKC: hka20181000104  NTA: 344543811  SUDOC: 16401554X  VIAF: 171675047   WorldCat (עם VIAF): 171675047
כמה פעמים ספרת עד עשר

כמה פעמים ספרת עד עשר הוא אלבום הבכורה של הזמר רפי פרסקי שראה אור בנובמבר 1989. האלבום נוצר בתקופה סוערת בישראל שהחלה עם האינתיפאדה הראשונה ויצרה גל של יצירות מוזיקליות ובהתאם לכך הוא מבטא רגשות כעס, תסכול, דיכאון ואף מרידה במוסכמות החברתיות, כמו עיסוק (ישירות או במרומז) במיניות, התאבדות, סמים ואלכוהוליזם. האלבום מכר 37 אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב, כאשר מספר שירים שודרו בתדירות גבוהה בתחנות הרדיו ואף זכו לקאברים בתחרויות כישרונות מוזיקליים בטלוויזיה בישראל שנים לאחר מכן. את כל השירים באלבום (מילים ולחן) כתב פרסקי בעצמו ועיבד יעקב גלעד (מלבד "מיליון דולר" שפרסקי וגלעד עיבדו יחד).
השיר "שפעת קלה", החותם את האלבום, נכתב אודות מחלתה של המשוררת יונה וולך. סיפר פרסקי לימים בראיון: ”כמי שהיה חובש בצבא, היא הייתה מבקשת ממני להזריק לה את משכך הכאבים פטידין. עד הרגע האחרון האמינה שתצא מהמחלה. "זאת רק מחלה, כמו שפעת", השלתה את עצמה. על כך כתבתי לתקליט הראשון שלי את השיר שפעת קלה”.
רשימת השירים

| כמה פעמים ספרת עד עשר> מס' | כמה פעמים ספרת עד עשר> שם | כמה פעמים ספרת עד עשר> משך | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  | כמה פעמים ספרת עד עשר>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | כמה פעמים  | 4:18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | פעם בשבוע  | 3:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | עם הפנים אל הקיר  | 4:25 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | טוב לי-טוב לי  | 3:25 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | כבוד המשפחה  | 4:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | רק שיכור רוצה לעצור  | 4:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | מיליון דולר  | 5:00 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | עין רעה  | 3:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | גנב  | 4:28 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | לבכות  | 3:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | ברעש הנורא  | 3:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | שפעת קלה  | 4:15 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 49:16 |  |  |  |  |  |  |  |
הנגנים באלבום

רפי פרסקי - גיטרה חשמלית, כותב מילים, מלחין
יהודה פוליקר - אקורדיון ב"מיליון דולר"
עודד פרח - טמבורין
יעקב גלעד- הפקה מוזיקלית
אורן אליעזרי - גיטרה
תמיר קליסקי - קלידים
אלי בן שושן - תופים וכלי הקשה
צביקה דרכמן - גיטרה בס
חיים אזיקרי - גיטרה בס ב"גנב"
הוקלט ובושל באולפני "טריטון"
טכנאי הקלטה ב"טריטון": מרק רוטוול
הקלטות נוספות באולפני "המון"
טכנאי הקלטה באולפני "המון": יעקב מורנו
עוזרי טכנאי באולפני "המון": עודד פרח, אייל דפנא
מיקסים: מרק רוטוול, סימון ויינשטוק, ראובן שפירא, יעקב מורנו
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, ‏רפי פרסקי: "נמאס לי ששרים לי ברחוב 'כמה פעמים ספרת עד עשר'", באתר מעריב אונליין, 25 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: bc12abb4-f951-402b-a1a6-b27c0e921947
כילוניס (בת לאוטיכידס)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 מדינה:  ספרטה 
 בן או בת זוג:  קלאונימוס  אקרוטאטוס השני 
 
המצור על ספרטה. נשות ספרטה עומדות בצד הפנימי של החומה, מטפלות בגופות הנושרות ממנה.
כילוניס (ביוונית: Χιλονίς; המאה ה-3 לפנה"ס) הייתה נסיכה ספרטנית, בתו של לאוטיכידס מהשושלת האאוריפונטידית. אשתו של קלאונימוס, והמאהבת של אקרוטאטוס השני.
ביוגרפיה

כילוניס הייתה בתו של אציל ספרטני בשם לאוטיכידס, מבית המלוכה האאוריפונטידי. על פי פלוטרכוס, היא נודעה כיפהפייה.
היא נישאה לקלאונימוס, נסיך מהשושלת האגידית. קלאונימוס היה מבוגר ממנה. הוא נודע כבעל "מזג אלים ושרירותי" וזלזל באשתו. כילוניס התאהבה "באופן נואש" בנסיך אקרוטאטוס השני, בן אחיינו של קלאונימוס. הרומן ביניהם היה ידוע לרבים. על פי פלוטרכוס, בגידתה של כילוניס, כמו גם העובדה שקלאונימוס סולק מכס המלוכה לטובת אראוס הראשון, אביו של אקרוטאטוס, גרמה לכך שקלאונימוס הסית את פירוס מלך אפירוס לתקוף את ספרטה.
בעת שפירוס תקף, שהה המלך אראוס הראשון בכרתים. לפיכך, על הגנת העיר פיקד אקרוטאטוס. בספרטה הציעו בתחילה לשלוח את הנשים לכרתים כדי להגן עליהן, אולם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות מצד הנשים עצמן. אשה בשם ארכידמיה הגיעה עם חרב בידה בפני הגרוסיה, ובשם נשות ספרטה הצהירה שהן לא מוכנות לחיות אם ספרטה תיפול. לפיכך, הוחלט שהנשים ישתתפו בהגנת העיר, ויחד עם הגברים הן חפרו תעלה נגד פילי הקרב של פירוס. במשך יומיים הצליחו התושבים לעמוד נגדו, כשהגברים לוחמים על החומות והנשים מטפלות בפצועים וקוברות את הגופות הנושרות מהחומה, משום שמפואר "למות בזרועות אמותיהם ונשותיהם". כילוניס עצמה לא השתתפה בהגנה. על פי המסופר, היא הכינה חבל תלייה והצהירה שאם בעלה יכבוש את העיר היא תשים קץ לחייה.
המצור הגיע לקיצו כאשר שלח אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון גיס שכירים שלו תחת פיקודו של אמינאס איש פוקיס לעזרת העיר, ואראוס חזר מכרתים עם 2,000 חיילים. פירוס נאלץ לעזוב את ספרטה, ומאוחר יותר מת בארגוס. גורלו של קלאונימוס אינו ידוע. פלוטרכוס מספר שלאחר יום הקרב הראשון, נכנס אקרוטאטוס מכוסה בדם לספרטה, ונראה נאה יותר מתמיד. כל נשות ספרטה קינאו בכילוניס, וזקני ספרטה ביקשו ממנו לעזוב את הקרב ולשאת את כילוניס לאשה כדי שיוליד ילדים נוספים כמוהו. הדבר אינו מצוין במפורש במקורות, אולם נראה שלאחר מכן נישא אקרוטאטוס לכילוניס באופן חוקי. אקרוטאטוס מת בקרב בשנת 262 לפנה"ס, ובאותה שנה ילדה כילוניס את בנם הראשון, אראוס השני. מכאן ואילך לא ידוע עליה דבר.
על פי פלוטרכוס, אהדת העיר הייתה נתונה לאהבתם של כילוניס ואקרוטאטוס, ולא לקלאונימוס, בעלה החוקי של כילוניס. בהנחה שפלוטרכוס כתב אמת ולא הגזים כדי להגביר ולהסביר את עוצמת הזעם של קלאונימוס, הרי שמדובר בטענה מוזרה מאוד, בהתחשב בכך שבספרטה קידשו את הנישואין והחובה כערך עליון. לפיכך, ניתן לראות בכך הד לדברי פילארכוס, שאראוס ואקרוטאטוס השחיתו את המידות של בני ספרטה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פלוטרכוס, "חיי פירוס", 26.
↑  פלוטרכוס, "חיי פירוס", 27.
↑  פלוטרכוס, "חיי פירוס", 28.
↑  פלוטרכוס, "חיי אגיס", 3.
↑  מצוטט אצל: אתנאיוס, "משתה החכמים", ספר חמישי, 20.
↑  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, volume 1, "Cheli'donis", 1873
כוורת חוזרת

כוורת חוזרת היה סיבוב הופעות של להקת כוורת שנערך החל מקיץ 1990 לאחר שהלהקה התאחדה לכבודו. אחת מההופעות הוקלטה ברדיו גל"צ, והיא הופעה שהתקיימה ב-4 באוקטובר 1990 בפארק הירקון בתל אביב ונקראה "כוורת נפרדת", והייתה האחרונה בסבב הופעות הנ"ל. בנוסף סיבוב ההופעות הונצח בסרטו הדוקומנטרי של צבי שיסל, "כוורת - תמונות מחיי הלהקה". הסרט יצא בשנת 1992 וכן הופץ בקלטת וידאו, ובשנת 2013 ראה אור לראשונה על גבי DVD. במופעים אלו צפו יותר מ־100,000 אנשים.
חברי הלהקה

גידי גוב - שירה
דני סנדרסון - גיטרה, שירה
אפרים שמיר - גיטרה, שירה
יצחק קלפטר - גיטרה, שירה
יוני רכטר - קלידים, שירה
אלון אולארצ'יק - גיטרה בס, שירה
מאיר פניגשטיין - תופים, שירה
הערות שוליים

↑  טל פרי, רבי מכר בערבון מוגבל, מעריב, 19 בספטמבר 1990
יחסי איטליה–מקסיקו

| יחסי איטליה–מקסיקו |
| --- | --- |
איטליה: מקסיקו


איטליה: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 1,964,375
אוכלוסייה
59,293,250: 131,133,866
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 13,642
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי איטליה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לבין מקסיקו. שתי המדינות הן חברות ב-G20, בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה

הקשר הראשון בין איטליה למקסיקו היה בשנת 1869, קצת לפני סיום האיחוד האיטלקי בשנת 1870; כאשר איטליה הביעה את רצונה לפתוח קונסוליה במקסיקו. קונסוליה איטלקית נפתחה במקסיקו בדצמבר 1872, עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא כוננו עד 15 בדצמבר 1874. בשנת 1875 פתחה מקסיקו משרד דיפלומטי ברומא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקסיקו נותרה נייטרלית מכיוון שהייתה מעורבת במהפכה שלה באותה תקופה וסגרה את משרדה הדיפלומטי ברומא. היא פתחה מחדש את לשכתה הדיפלומטית בשנת 1922. בשנות ה-30 של המאה ה-20, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו להתדרדר כאשר ראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני פלש וסיפח את אביסיניה (כיום אתיופיה) במהלך מלחמת איטליה-אתיופיה השנייה בשנים 1935–1936. מקסיקו הייתה אחת המדינות הבודדות שהתנגדו נחרצות לכיבוש אביסיניה על ידי כוחות איטלקיים. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-22 במאי 1942, הכריזה מקסיקו מלחמה על מדינות הציר (שכללה את איטליה) בגלל התקפות של צוללות גרמניות על שני מכליות נפט מקסיקניות במפרץ מקסיקו באותה השנה. יחסים דיפלומטיים כוננו מחדש ב-1 ביוני 1946 ואיטליה ומקסיקו חתמו על חוזה שלום ב-10 בפברואר 1947.
בשנת 1974 הפך הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס לראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר באיטליה. בשנת 1981 הפך הנשיא סנדרו פרטיני לראש המדינה האיטלקי הראשון שביקר במקסיקו. מאז הביקורים הראשונים נערכו ביקורים רבים בין מנהיגי שתי המדינות. שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים ועבדו מקרוב על מספר פרויקטים. בשנת 2014 שיתפו פעולה הסוכנות המקסיקנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח (AMEXCID) ומשרד החוץ ושיתוף הפעולה האיטלקי במימון ותיאום של 12 פרויקטים מחקריים במגזרים אסטרטגיים, כמו מדעים מדויקים, מדעים ביו-רפואיים, סביבה ואנרגיה, חקלאות וטכנולוגיות חקלאיות, תעופה וחלל וטכנולוגיות המיושמות על מוצרי תרבות.
ב-17 באוקטובר 2017 נערכה ברומא ישיבת הוועדה הבין מדינתית של מקסיקו–איטליה בראשות שר החוץ המקסיקני, לואיס וידגריי ושר החוץ האיטלקי אנג'לינו אלפנו.