1984 (ספר)
ביקורת וניתוח

"1984" העסיק מבקרים רבים, שפירשו את העלילה במיני אופנים, וייחסו לאורוול מניעים פוליטיים ופילוסופיים שונים. על אף הפשטות-לכאורה, שחסכה בדרך כלל מן המוציאים לאור את הצורך לצרף מבואות והערות, צפונות בה למעשה דקויות רבות הנטועות בהקשר בו חי וכתב אורוול בשנות ה-40, שהקורא הממוצע עיוור אליהן, ושהיו יכולות להיות נהירות רק לקהל קוראיו הקבוע בכתב-העת "טריביון". בספר ניכרת השפעתם של רומנים דיסטופיים אחרים, בייחוד "אנו" ליבגני זמיאטין (איזאק דויטשר אף האשים את אורוול בהעתקה מכוונת מזמיאטין), "עקב הברזל" לג'ק לונדון, ו"עת הקיץ הנרדם" מאת ה. ג'. וולס. הנובלה נקראה לעיתים כנבואת זעם דיסטופית מפני עתיד טוטליטרי בלתי-נמנע, ולעיתים כאזהרה נוקבת וקריאה לפעול כדי למנוע זאת. כמה מבקרים עמדו דווקא על האיכות הסאטירית של הטקסט, ועל המגמה ללגלג ולהגחיך את המצב הקיים, ולאו דווקא להתריע מפני העתיד. מבחינה זו – צ'סלב מילוש היה מראשוני המבקרים לציין זאת, והמוציא-לאור של אורוול פרדריק ורבורג הבחין בכך עוד כשקיבל את הטיוטה – "מסעי גוליבר" הוא ההשראה המובהקת ביותר לספר. הביוגרף והמומחה לכתבי אורוול ברנרד קריק ציין שהסופר כתב פעם על ג'ונתן סוויפט, שספרו נע בין סאטירה עוקצנית לייאוש קדורני מן הטבע האנושי, בלי להתחייב לגמרי לאף אחת מן העמדות. לדעת קריק, דברים אלו הולמים עד מאוד אף ביחס לקריאה ב"אלף תשע מאות שמונים-וארבע".
הנושא הגלוי ביותר לעין בספר הוא ביקורת הטוטליטריות. משטר כל-יכול הנשען על משטרה חשאית אכזרית ומנהל מלחמת נצח נגד אויב חיצוני, מפלגה יחידה, עינוי מתנגדים והעלמתם במחנות, פולחן אישיות, כפייה להתוודות על פשעים אידאולוגיים, ילדים המחונכים להלשין על הוריהם ולהיות נאמנים לשלטון לפני המשפחה – כל אלו הם התייחסות ברורה לכך, ובייחוד למשטר סטלין. עמנואל גולדשטיין המופיע בספר הוא כמובן רמיזה לאויבו המובהק של סטלין, טרוצקי, ושמו והיותו יהודי מזכירים את מוצאו ושמו המקורי של טרוצקי, לב ברונשטיין. כך גם היותו של "האח הגדול" משופם ונערץ כסטלין. שכתוב ההיסטוריה, כולל הוצאת מהדורות חדשות של ספרות רשמית ששמות המתנגדים הפוליטיים שהועלמו נמחקו ממנה, מקביל לפרקטיקה הסטליניסטית, וכך גם התעמולה (חסרת הביסוס במציאות) על הישגי ייצור מדהימים. היכולת לשנות את מדיניות החוץ מן הקצה ולהפוך צר לרע ולהפך, כהרף עין, מזכירה את התפנית הסובייטית החיובית כלפי גרמניה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב; התמונה של ותיקי המפלגה המודחים שראה וינסטון התבססה על טעויות של התביעה במשפטי מוסקבה, שייחסה לשלושה נאשמים מפגש במלון בקופנהגן שנסגר זמן רב קודם. אורוול היה טרוצקיסט בשעתו, לחם בשורות הפו"ם הטרוצקיסטי במלחמת האזרחים בספרד, ונחרד מן הדורסנות והאופורטוניזם שראה אצל הסטליניסטים שם. עם זאת, הוא לא ביקש לגנות אך ורק את המשטר הסובייטי. השלטון והאידאולוגיה הטוטליטריים המוצגים בספר הם עירוב גרוטסקי במתכוון בין הקומוניזם לנאציזם. בידור ההמונים הסאדיסטי, המיליטריזם המודגש, מפגני ההתעמלות וארגון הנשים הצעירות הקנאיות מזכירים את היטלר לפחות כמו את סטלין.
לא רק אותם כיוון הסופר לתקוף. מושג ה"חשבפשע" והיומרה לשלוט בנפשו ובתודעתו של האדם ולדכא את יצריו הבסיסיים הם התייחסות דווקא לכנסייה הקתולית. אורוול היה אנטי-קתולי בשנים שבין המלחמות וציין את רצונו לעסוק בכנסייה באחת הטיוטות. או'בריאן רדוף שגעון הגדלות הוא בעל שם אירי (ולפיכך קתולי), מתואר כאינקוויזיטור, ואומר שהמפלגה יכולה לכוף על היקום את הקוסמולוגיה הנוחה לה, באופן המזכיר את משפט גלילאו. נימה אחרת, שאורוול בזק בזהירות, היא האנטי-אמריקניות. בספר, שמה של בריטניה נמחה והיא הפכה ל"מנחת א'", טריטוריה הכפופה ל"אוקיאניה" שהיא בבירור גלגול עתידני של ארצות הברית, ו"המבצרים הצפים" הם משחק מילים על "המבצרים המעופפים" מימי המלחמה. אורוול התנגד בשעתו לכך שהמגן האפשרי היחיד מפני הסובייטים במלחמה הקרה הוא הגמוניה אמריקנית, והציע הקמת דמוקרטיות סוציאליסטיות באירופה. אורוול הונע לכתוב את "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" אחרי ששמע על ועידת טהראן וחלוקת העולם לאזורי השפעה. החזון של טבח ושעבוד עמים שלמים, וכפיית אומות ותיקות להתאגד יחד תחת שליטת מעצמה יחידה, מבטאים את סלידתו מן הרעיון של אימפריות ותחומי שליטה, עוד מבלי להתייחס לטיב המשטר שיונהג בהם.
תמה אחרת היא ההומניזם של הסופר. הנובלה מציגה מופעים של הגינות, אמון הדדי וזיכרון אף על רקע שלטון האימים של "המפלגה", אותם יסודות החיוניים לקיומה של חברה תקינה. "המפלגה" חותרת תחת כל אחד מהם ומכוונת לעקור אותו, ובכך לפגוע ולהשחית את צלם האנוש של האוכלוסייה. בסופה המר של הנובלה, אנושיותם של וינסטון וג'וליה נשאבת מהם, והם נעשים, מילולית, ל"לא-אנשים". השחתת מוסד המשפחה, הסתת ילדים נגד הוריהם והפרת האמון בין בעלים לנשותיהם, מסמלת את מפלציותו של המשטר. התנגדותו של וינסטון ל"אח הגדול" נעשית קודם כל בכך שהוא משמר את אנושיותו: הוא מתעקש להיאחז בזיכרון ולקיים יחסים של אמון עם ג'וליה ואחרים. שמה הראשון של הנובלה בטיוטה היה "האדם האחרון באירופה"; כשם שאו'בריאן אומר לווינסטון שאם הוא אדם, הרי הוא האדם האחרון.
מפלצתיותה של "המפלגה", ותמונת העתיד הקודרת שמשרטט הספר, מתבטאות בשלושה שדות. הראשון הוא שימוש בתקשורת ההמונים החדישה כדי לטפח בורות ואדישות בקרב ההמון. הספרות המופצת להמונים כה חסרת מקוריות עד שהיא מופקת במכשירים אוטומטיים. ה"טלצג", שמשמש למעקב ולתעמולה, הוא פארודיה של הסופר על הטלוויזיה, אותה ראה כמכשיר מסוכן להתפתחות המוסרית והתרבותית, המשמש כדי לגזול את הפנאי למטרות בידור נחות ולהטפיש את האוכלוסייה. השדה השני הוא סילוף וסירוס השפה, ההופכת מאמצעי לשקף את המציאות לכלי לעיוות ולמניפולציה בידי המשטר. האינטלקטואלים של "המפלגה" עושים בלשון כרצונם, כדי להציג תמיד את מה שנוח ל"אח הגדול", והיא עצמה מושמדת ומוחלפת ב"שיחדש" הדל והבירוקרטי. במאמרו הקלאסי מ-1946 "פוליטיקה והשפה האנגלית", מחה אורוול על עיוותי לשון מכוונים שנועדו לעדן את זוועות המלחמה, ובייחוד את הזוועות שחולל סטלין; הוא קבע ששום יצירה איכותית לא יצאה לאור בברית המועצות ובגרמניה, משום שכותבים אינם יכולים לפעול בתנאים כאלו, ושהשקר הוא חלק מובנה במשטר טוטליטרי. השדה השלישי הוא מחיקת הזיכרון וההיסטוריה, החיוניים לחירות ואף לשפיות: אנשי מיניסטריון האמת משכתבים את העבר ומחליפים אותו לפי צורכי ההווה מדי יום. לווינסטון לא נותר שום דבר להיאחז בו כשהוא מנסה לעמוד על שלו מול או'בריאן, המתיימר לשלוט בחוקי הפיזיקה, ולהתעקש על קיומה של מציאות אובייקטיבית, שאיננה נתונה לשליטת "המפלגה". הסלידה שבה מתאר אורוול את האופן בו הדיקטטורה מעוותת את המציאות הושפעה בין היתר ממה שממע אודות הליסנקואיזם. הספר משווה לאו'בריאן כריזמה כמעט מהפנטת, עד כדי שכנוע (מבקרים כמו דויטשר תקפו את אורוול על כך), אך קטעים אחרים מאפשרים לקורא לזכור בכל זאת שיש ראיות הסותרות אותו ושהוא מציג טירוף, לא אמת.
השאלה המעמדית, והיחס בין הפועלים למשכילים, מוצגת בצורה מורכבת, המשקפת את לבטיו של אורוול בעניין. מחד, הספר עורך רומנטיזציה ל"פרולים". בכך שהם דבקים במשפחותיהם ובקהילותיהם, ומתעניינים בדברים פשוטים ויום-יומיים, וינסטון רואה בהם הבטחה לכך ש"המפלגה" לא תוכל למשטר את האוכלוסייה כפי רצונותיה ולדכא את הדחפים הבסיסיים של האדם, ושלבסוף היא איננה כל-יכולה. ה"פרולים" נבדלים מהמעמד האינטלקטואלי של "המפלגה החיצונה" בכך שלא זנחו את אנושיותם למען אידאולוגיה נוקשה. בד בבד, המעמד הנמוך הוא המון גס ונבער שאיננו מסוגל לפעולה פוליטית, על אף כוחו הפוטנציאלי העצום, ומתעניין אך ורק בצרכי היום-יום הדחופים. או'בריאן מבטל את האפשרות שיתקוממו אי-פעם כפנטזיה, ו"המפלגה" מתייחסת אליהם כשווי ערך לבהמות ומניחה להם לנפשם (יש בכך סטייה עקרונית מהדגם הטוטליטרי, שכיוון לגייס ולהסעיר את המון העם). הניגוד המשלים בין החיוניות ושמחת החיים לבין השטחיות והגסות של ה"פרולים" מיוצג בדמותה של ג'וליה, הנמרצת ומלאת התושיה, שאיננה מעלה על דעתה להתנגד למשטר ושנרדמת כשווינסטון מנסה לקרוא באזניה ספר. יחס זה משקף את הדו-ערכיות של האינטלקטואלים המתקדמים, שראו במעמד העובד את המפתח לשינוי החברתי העתידי, ובה בעת התאכזבו מכך שדורות של חינוך חובה ותנאי חיים שהשתפרו לא הניעו את ההמון לפתח תודעה פוליטית ולהתעניין במשהו מעבר לצרכיו הצרים.
היחס למשכילים, מנגד, הוא כמעט אחיד בשליליותו. ברנרד קריק עמד על כך שהתמה של בגידת האינטלקטואלים, והאנטי-אינטלקטואליזם המסוים של אורוול (שאמר כי אידאולוגים אינם יכולים להתקיים ללא כורי פחם), הם יסוד חשוב בספר. חברי "המפלגה החיצונה" בעלילה משתמשים בשכלתנותם המנוכרת כדי לתרץ בטיעונים שונים ומשונים את פחדנותם, חנפנותם ונכונותם לשרת את המשטר למען קידום עצמי ומשרה נוחה. אצל כמה מעמיתיו של וינסטון, דווקא הנבונים יותר, הנכונות לציית אפילו לא מתורצת בקלישאות הריקות של האינגסוק, והם קרובים לניהיליזם. האינטלקטואלים מדחיקים את אנושיותם, מתאכזרים איש לרעהו, ומפגינים ניתוק רגשי (אפילו ג'וליה, ששמחה שמאהבה הראשון התאבד) בשם להיטותם לרצות את ממוניהם. הצמאון לכח לשמו מתגלם באו'בריאן, איש "המפלגה הפנימית", שנסחף בניתוק ובציניות האינטלקטואליים שלו עד כדי טירוף. לזיקה בין כוחנות וסמכותנות לאינטלקט מצורפת גם הלימה לסאדיזם ומיניות מודחקים, המתפרצים בעת הבידור האלים המוצג לאוכלוסייה – נקודה שג'וליה עומדת עליה לגבי קנאותם הנובעת מתסכול מיני של פעילי המפלגה, ושווינסטון עצמו מפגין כשהוא מתאווה לג'וליה ומשתוקק לרצחה. כל זה איננו מוגבל דווקא לביקורת הטוטליטריות, אלא לביקורת על כל מערכת היררכית או פקידותית שהיא, ולסלידתו של הסופר מהאינטלקטואלים הסוציאליסטים בדורו, שהניחו לעצמם להעתיר שבחים על סטלין תוך הדחקת אכזריותו בתירוצים שונים. הוא ראה את המשכילים הפרוגרסיבים כמי שהתייאשו מההמון וביקשו למשול בו או לרצות אותו בבידור נחות, כמו זה שהמפלגה מייעדת ל"פרולים", ולא לרוממו. המתח המעמדי מוקצן בדמותו של מר צ'רינגטון, שמבטאו הקוקני מעודן יחסית ל"פרול", ומשום כך הוא רוכש את אמונו של וינסטון; צ'רינגטון מאבד כליל את המבטא ועובר להגייה המקובלת, אך רק כשהוא חושף עצמו כסוכן "משטרת המחשבות". הדילמות שחווה אורוול בחייו מתבטאות אף בדמותו של וינסטון הגיבור, שהוא עובד "משרד האמת" ומשכיל. הסופר כתב ערב פרוץ מלחמת העולם כי הספרות מתה לעת עתה, וחובה להפיק תעמולה למען הרע, כדי להבטיח את הניצחון על הרע יותר; הוא פנה לעבוד במשרד המידע (כלומר התעמולה) הבריטי, אם כי התפטר ב-1943. וינסטון, על אף היותו אינטלקטואל, הוא דמות חיובית המתייצבת למול הדיכוי ונותרת נאמנה לאמת.
עיקר גדול ב"אלף תשע מאות שמונים-וארבע", שמבקרים לא שמו לבם אליו עד שנות ה-70, הוא היותו במידה רבה פולמוס המכוון נגד ספרו של האינטלקטואל הטרוצקיסט-לשעבר ג'יימס ברנהם, "המהפכה הניהולית" (אנ'), מ-1941. ברנהם טען כי לא הקומוניזם ולא הקפיטליזם יגברו, אלא שמתוך האליטות בשתי המערכות תיווצרנה לבסוף אוליגרכיות טכנוקרטיות, אדישות מבחינה אידאולוגית, שתפעלנה להנציח את כוחן ושליטתן. מלחמת העולם הייתה עתידה לדעתו להסתיים בכך שגרמניה, יפן וארצות הברית תחלקנה את העולם ביניהם (שטח ברית המועצות היה גדול מכדי שתוסיף להתקיים כיחידה אחת). אורוול כתב שני מאמרי ביקורת נוקבים כנגד ברנהם ב"טריביון". הוא תקף בייחוד את הטענה ששלטון יכול לחתור לשררה לשמה, ללא כל הצדקה מאחוריה, ואת הקביעה שאין הבדל בין פאשיזם לקומוניזם ושאין אלו אידאולוגיות מוגדרות שאנשים מאמינים בהן, אלא אך כסות צינית לשלטון מעמד המנהלים. הוא לימד קטגוריא על ברנהם תוך שהוא מערב בכך את תפיסותיו על הטיפוסים הבירוקרטיים, הן אלו שתפסו את השלטון בברית-המועצות ודיכאו את הכוחות הסוציאליסטיים הספונטניים ברפובליקה הספרדית, והן אלו שהשתררו על השמאל הבריטי. טורו מפברואר 1946 מטרים במידה רבה את "אלף תשע מאות שמונים-וארבע":
”התאוריה של ברנהם איננה אלא גרסה אחת של פולחן הכח שכה רווח עתה בקרב אינטלקטואלים... אם תבחנו את האנשים התומכים ברוסיה על אף שהם מודעים לטיב המשטר הרוסי, ניתן לראות שהם משתייכים ל"מעמד המנהלים" של ברנהם. לא מנהלים במובן הצר, אלא מדענים, טכנאים, מורים, עיתונאים... בני המעמד הבינוני החשים נלחצים על ידי מערכת שעודנה אריסטוקרטית בחלקה, ורעבים לכח ויוקרה. הם מביטים אל ברית המועצות ורואים, או חושבים שהם רואים, מערכת שחיסלה את המעמד הגבוה, מחזיקה את המעמד הנמוך במקומו, ומעניקה כח מוחלט לאנשים כמותם. רק לאחר שהמשטר הסובייטי נעשה טוטליטרי במובהק, החל מספר ניכר של משכילים אנגלים להתעניין בו. ברנהם... מביע את משאלתם הסודית: להשמיד את הסוציאליזם השוויוני הישן וליצור חברה היררכית שבה האינטלקטואלים, סוף סוף, יחזיקו בשוט. ברנהם כנה דיו לומר שהסוציאליזם לא ישתרר; האחרים אומרים שכן, אך נותנים למילה 'סוציאליזם' מובן חדש המשחית את הישן. אך התאוריה שלו, על אף האובייקטיביות המעושה, איננה אלא רציונליזציה למשאלתו. אין סיבה לחשוב שהיא מגלה לנו דבר אודות העתיד, למעט אולי העתיד המיידי. היא מספרת לנו רק איזה עולם רוצים בני "מעמד המנהלים" עצמם, או לפחות המודעים והשאפתנים מביניהם.”
הספר "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה", החיבור הסודי שנכתב כביכול בידי גולדשטיין, איננו רמיזה ל"המהפכה נבגדת" של טרוצקי, אלא קודם כל לספרו של ברנהם. "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" מגחיך למעשה רבות מעמדותיו של ברנהם, המתגשמות בצורה דיסטופית בעלילה, כך שבקורא – המונחה ברמזים רבים להבין שהעולם המתואר אבסורדי ובל-ייתכן – עולה רושם חזק שאינן יכולות להתקיים במציאות. אורוול סנט גם בתורתו המאוחרת יותר של ברנהם, שהפך לאנטי-קומוניסט מושבע והציג את הסובייטים ככח שטני וכל-יכול, והצהיר כנגדו כי רבים מתומכי הקומוניזם אינם גאונים חורשי רע, אלא שוטים ותמהונים. דמויותיהם המגוחכות של עמיתי וינסטון ב"משרד האמת" ממחישות זאת.
לבסוף, "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" רצוף אינספור שנינויות ובדיחות, חלקן פנימיות אך רבות מהן מובנות לקורא הבריטי שחי בימי הוצאתו לאור. רובד זה נעלם מעיני הקורא הממוצע כיום. כך, לדוגמה, אורוול עבד בימי המלחמה במשרד המידע, ששכן בבית הסנאט באוניברסיטת לונדון, מבנה לבן, גבוה ושולט על סביבתו כמו "מיניסטריון האמת" בספר; הוא השתתף בישיבות משמימות בחדר שמספרו 101, והיה כפוף לשר המידע, ברנדן בראקן, שכונה בראשי התיבות BB, כמו "האח הגדול" בספר. השר נודע כסמכותני אך מרוחק, ואורוול היה מתבדח שאיננו בטוח אם הוא אכן קיים, שוב כמו דמות הרודן בספר. כרזת "האח הגדול" איננה מחווה לסטלין או להיטלר, אלא דווקא לכרזה הפטריוטית המפורסמת "לורד קיצ'נר רוצה אותך". האובססיה למילה "ניצחון" ושימוש בה בכל הזדמנות אופיינית לבריטניה של ימי המלחמה, ותיאורה של לונדון כעיר זרועת חורבות, שבה קשה להשיג תערי גילוח, מעליות נתקעות והפסקות החשמל מזומנות, מתאים בדיוק למצבה מיד לאחר תום הקרבות. "שיחדש" הוא פארודיה על האנגלית הבסיסית הקצרנית שפיתח הבלשן צ'ארלס ק. אוגדן.