ויליאם וורדסוורת'
תהליך היצירה של וורדסוורת'

הִלַּכְתִּי כְּעָנָן בּוֹדֵד

שָׁט עַל פְּנֵי גֵּאָיוֹת וּרְכָסִים,

כְּשֶׁפִּתְאֹם רָאִיתִי מִתְגּוֹדֵד

הָמוֹן זָהֹב שֶׁל נַרְקִיסִים,

לְצַד הָאֲגַם, תַּחַת הָעֵצִים,

רוֹקְדִים בָּרוּחַ מִתְרוֹצְצִים.



כְּהֶבְזֵק כּוֹכָבִים מִתְנוֹצֵץ

בִּשְׁבִיל הֶחָלָב שָׁב וָרָץ,

נִמְשָׁכִים בְּרֶצֶף בְּלִי קֵץ

לְאֹרֶךְ שׁוּלֵי הַמִּפְרָץ,

רְבָבָה רָאִיתִי בְּבַת-אַחַת,

נָדִים בְּרֹאשָׁם בְּרִקּוּד לְלֹא חַת.



הַגַּלִּים רָקְדוּ לְצִדָּם, אַךְ

עֲלִיצוּתָם עַל הַגַּלִּים הִתְעַלְּתָה,

מְשׁוֹרֵר הֵיאַךְ לֹא יִשְׂמַח

בְּחֶבְרָה נְעִימָה אֵין בִּלְתָּהּ:

הִבַּטְתִּי שׁוּב וָשׁוּב, בְּלִי לְתָאֵר

אֵיזֶה אוֹצָר בְּלִבִּי יִשָּׁאֵר:



הֵן תְּכוּפוֹת כִּי אֶשְׁכַּב עַל סַפָּתִי

בְּהִרְהוּר אוֹ בְּלִי כְּבֵדוּת,

הֵם יַבְזִיקוּ בְּעֵינֵי בָּבָתִי

הַמְּאַשֶּׁרֶת אֶת הַבְּדִידוּת,

אֲזַי עֹנֶג אֶת לִבִּי יִפְקֹד

עִם הַנַּרְקִיסִים לִרְקֹד.
באפריל 1802 וורדסוורת' ואחותו טיילו ביערות שמעבר לפארק גובארו. דורות'י כתבה בעיתון היומי של גרסמיר:
ראינו מעט נרקיסים סמוכים לחוף... כשהלכנו לאורכו, נתגלו עוד ועוד; עד שלבסוף תחת עפאי העצים ראינו רצועה ארוכה שלהם משתרעת לאורך החוף ברוחב כביש כפרי. מעולם לא ראיתי נרקיסים כה יפים. הם גדלו בין אבנים מכוסות טחב ומעליהן; חלקם מניחים את ראשם על האבנים כאילו היו כריות; והשאר התנוענעו והתנודדו ורקדו, ממש נראים כצוחקים עם הרוח שנשבה על פני האגם. הם נראו כה שמחים, תמיד נוצצים, תמיד משתנים.
וורדסוורת' חיבר את השיר בשנת 1804, והוא יצא לאור בשנת 1807 בספר "שירים בשני כרכים" בפרק שכותרתו "הלכי-רוח של שכלי". לכאורה השיר של וורדסוורת' אינו אלא תיאור התרשמות, כמו זו של דורות'י, בלשון שיר. אלא שכמובן במציאות וורדסוורת' לא התהלך בודד כענן, אלא טייל עם אחותו; לא הבחין בבת-אחת ברבבת נרקיסים, אלא ראה בהדרגה אגודות אגודות. וורדסוורת' היה משחזר בזיכרונו סצנה, מתבונן בה ולומד אותה ממרחק רפלקטיבי, אזי היה נסוג לעולמו הפנימי למצות את משמעותה. וורדסוורת' כתב: "נושא השורות האלו זה רגש יסודי ורושם פשוט על הכח המדמה, ולא אימוצו". כלומר, תהליך היצירה של וורדסוורת' או של משוררים אחרים לחוד ותוכן השיר לחוד. קודם לימיו של וורדסוורת', "רגשות יסודיים ורשמים פשוטים" כאלה לא נחשבו כראויים לשירה, אלא אם שימשו כמשל מוסרי על עולמו של האדם. עבור וורדסוורת', עולם הטבע אינו דבר סתמי הדומה לעולם האדם, אלא הכל הויה אחת, ולפיכך מראות הטבע אינם דברים חיצוניים, אלא עליהם להיות מאוחדים עם לבו ומחשבתו של המשורר. השורות "הם יבזיקו בעיני בבתי / המאשרת את הבדידות" נתרמו לשיר על ידי אשתו של וורסוורת'. בגרסה הראשונה של השיר, במקום "חברה נעימה", נכתב "חברה צוחקת". השיר כלל רק שלשה בתים (למעט הבית המתחיל בשורה "כהבזק כוכבים מתנוצץ"), והבית הראשון נכתב כך:
הִלַּכְתִּי כַּעֲנַן בּוֹדֵד

שָׁט עַל פְּנֵי גֵּאָיוֹת וּרְכָסִים,

כְּשֶׁפִּתְאֹם רָאִיתִי מִתְגּוֹדֵד

הָמוֹן רוֹקֵד שֶׁל נַרְקִיסִים,

לְאֹרֶךְ הָאֲגַם, תַּחַת הָעֵצִים,

רְבָבָה בָּרוּחַ רוֹקְדִים.
וורדסוורת' הוציא לאור את גרסתו הסופית של השיר (המופיעה למעלה) בשנת 1815. מבחינה טכנית, השינויים שנעשו בבית הראשון נחוצים בעבור הבית השני, ומבחינה פיוטית משפרים את הבית הראשון. הבית החדש, שוורדסוורת' צירף לשיר, מעמיקו משמעותית. בלעדיו, אפשר לפרש את השיר כהתנחמות של המשורר הבודד במראות טבע המשמחים אותו. בבית החדש וורדסוורת' משווה בין המראה הנשגב של כוכבים נוצצים בשביל החלב לבין המראה היפה של רבבת נרקיסים רוקדים ברוח. קודם לוורדסוורת', השוואה בין הנשגב ליפה נחשבה לחסרת-טעם. אלא שכאמור וורדסוורת' מתייחס לאדם כחלק מהויה אחת, לשמים וארץ כבריאה אחת, ולכל הבריות כיצורים חיים השייכים לעולמו של בוראן. לפיכך, אם בתחילת השיר וורדסוורת' שט על פני גאיות ורכסים כענן, הרי שבסופו הוא שמח לרקוד ברוחו הנמוכה עם נרקיסים. ההתגלות הפתאומית של רבבת נרקיסים מדגישה את הגדלות ורוממות הרוח שהטבע יכול לעורר באדם. וורדסוורת' כשלעצמו היה מתפעל אפילו למראה פרח אחד.
אֵיךְ פֶּרַח-הָאָחוּ מְגַלֶּה תִּפְרַחְתּוֹ?

כִּי הַפֶּרַח הַקָּטָן הַנָּאֶה חָפְשִׁי

עַד שָׁרְשׁוֹ, וְנוֹעָז בְּחֵרוּתוֹ;

כֵּן הֶהָדָר שֶׁל עֵץ יְעָרִי

לֹא נוֹבֵעַ מִיְּצִיקָה בְּתַבְנִית צוּרָנִית,

אֶלָּא מִשֶּׂגֶב חִיּוּנִיּוּתוֹ הָעַצְמִית.
(שורות מתוך שיר שוורדסוורת' הוציא לאור בשנת 1842)