stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ס. פיילי
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

במלחמת העולם השנייה שירת פיילי כקצין לוחמה פסיכולוגית בדרגת קולונל והיה מוצב בבריטניה תחת פיקודו של דוויט דייוויד אייזנהאור. על שירותו זכה בעיטורי לגיון הכבוד, לגיון ההצטיינות וצלב המלחמה. בעת שירותו הכיר את הכתב הבכיר אדוארד מורו. ב-1946 מינה את מורו לסגן נשיא CBS ואחראי על תוכניות החדשות והאקטואליה.
שיא התהילה וההשפעה של מורו בא מההתעמתות שלו במסגרת תוכניתו המובילה "See It Now" עם הסנטור ג'וזף מקארתי. ב-8 במרץ 1954 הקדישו מורו ואנשי צוותו את כל חצי השעה ל"דו"ח על הסנטור ג'וזף ר. מקארתי" שבו חשפו את שיטותיו של מקארתי בעיקר בעזרת הקלטות שלו עצמו. שבועות ספורים לאחר מכן ניתנה למקארתי זכות התגובה בתוכנית שהוקדשה לשם כך. חוסר הניסיון הטלוויזיוני של מקארתי גרם לכך שהתגובה המתלהמת שלו, שבה תקף את מורו כ"מנהיג עדת תנים", רק העצימה את הנזק שנגרם למעמדו הציבורי, והיוותה את אחד השלבים בנפילתו האישית ובסוף המקארתיזם. אולם העימות עם מקארתי תרם לא רק לנפילתו של מקארתי, אלא פגע גם במורו עצמו. הוא הפך להיות דמות שנויה במחלוקת עבור הרשת, ומנהליה ופיילי בראשם חששו שהוא מהווה עבורה נטל. זמן קצר אחר כך, חשף מורו את חילוקי הדעות בפומבי, בנאום שנשא בוועידת "איגוד מנהלי החדשות ברדיו ובטלוויזיה" (RTNDA‏) 
, שבו תקף בחריפות את הרשתות המסחריות על כך שהן נותנות לשיקולים מסחריים לרדד את שידוריהן, המסכים נשטפים בתוכניות בידור אסקפיסטיות ואילו תוכניות החדשות הרציניות נדחקות לשוליים. הנאום דירדר עוד יותר את היחסים בין מורו לפיילי, שהרגיש שמורו נושך את היד שמאכילה אותו. ב-1960 הגיעה לסופה הקריירה של מורו ב-CBS.
ב-1959 מינה פיילי את ג'יימס טי. אוברי (.James T. Aubrey, Jr) לנשיא CBS. אוברי ידע לקלוע לטעם הקהל ובעונת 1963–1964 היו 14 מתוך 15 התוכניות בראש טבלת המדרוג של הפריים טיים של CBS ו-12 מתוך 15 התוכניות בשאר שעות השידור. עם זאת, פיילי לא אהב את התוכניות הבלתי איכותיות (קומדיות קלות ושעשועוני טלוויזיה) ולאחר שהעימות שלו עם אוברי הגיע לשיאו ב-1965 פוטר אוברי.
פיילי, שהתעניין באמנות תרם למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, רכש עבורו מספר ציורים של פבלו פיקאסו והיה לנשיאו של המוסד ב-1962. ב-1976 תרם להקמת "The Paley Center for Media" בלוס אנג'לס שהפך למוזיאון הטלוויזיה והרדיו.
במהלך השנים דילל את החזקותיו ברשת ועם מותו היו בידו רק 9% ממניות הרשת. כחמש שנים לאחר מותו נמכרה השליטה ב-CBS לתאגיד וסטינגהאוס.
ב-1958 וב-1961 זכה בפרס פיבודי.
חייו הפרטיים

פיילי נישא פעמיים. אשתו הראשונה הייתה דורותי הארט (Dorothy Hart Hearst;‏ 1908–1998), לה נישא ב-1932. בזכות קשריה (היא הייתה נשואה לפני כן לבנו של ויליאם רנדולף הרסט), חיברה בין פיילי לבין בכירים בפוליטיקה מחוגו של פרנקלין דלאנו רוזוולט. השניים התגרשו ב-1947.
אשתו השנייה של פיילי הייתה אשת החברה ואייקון האפנה ברברה "בייב" פיילי, בתו של הארווי קושינג. השניים נישאו ב-28 ביולי 1947, ארבעה ימים בלבד לאחר שהתגרש מדורותי. כיוון שפיילי היה יהודי, לא יכלו בני הזוג, שהיו מהנוצצים והמקובלים ביותר בחברה, להתקבל למועדון בלונג איילנד. לפיכך בנו בני הזוג בית קיץ בשם "Kiluna North" בניו המפשייר ושם אירחו את ידידיהם, בהם לוסיל בול, דייוויד או. סלזניק, גרייס קלי ואחרים. לאחר מותה של ברברה ב-1978, נתרם הבית לדארטמות' קולג'. לזוג שני ילדים ויליאם וקייט.
לקריאה נוספת

As It Happened: A Memoir, Garden City, NY: Doubleday, 1979 אוטוביוגרפיה
Sally Bedell Smith, In All His Glory: the Life and Times of William S. Paley and the Birth of Modern Broadcasting, Random House Trade Paperbacks, 2002 ISBN 978-0812967760
הערות שוליים

↑  לפי דברי טרומן קפוטה בתיעוד שיחתו עם מרילין מונרו, תחת הכותרת "ילדה יפה" בספר "מוזיקה לזיקיות", ה"ס" באמצע שמו של פיילי אינה מייצגת שם שני
↑  Edward R. Murrow: A Report on Senator Joseph R. McCarthy - See it Now (CBS-TV, March 9, 1954)‎, באתר אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275589605171  BIBSYS: 90123902  BnF: cb11941652t (data)  GND: 136406068  ISNI: 0000 0000 8281 6951  LCCN: n79003951  NARA: 10582083  NTA: 120367114  SNAC: w6862qxx  SUDOC: 193717832  VIAF: 94314965   WorldCat (עם VIAF): 94314965
ז'ואאו, מושל פורטוגל

ז'ואאו, מושל פורטוגל (בפורטוגזית: João, Condestável de Portugal; ‏13 בינואר 1400 – 18 באוקטובר 1442), היה בנו של ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, וסבם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ביוגרפיה

ז'ואאו נולד בסאנטארם ב-13 בינואר 1400, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ובלאנש מלנקסטר. בשנת 1415 השתתף ז'ואאו בכיבוש העיר סאוטה, ובשנת 1418 מונה לראש מסדר ז'ואאו הקדוש עם החרב, ובאותה שה נשלח עם אחיו אנריקה הספן להטיל מצור על סאוטה.
בשנת 1431 מונה ז'ואאו לקונסטייבל - מושל פורטוגל, ובשנת 1433 מת אביו ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ואחיו דוארטה, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון. דוארטה דאג ליצור קונצנזוס בממלכה, ולפיכך כינס את הקורטס 5 פעמים במהלך שלטונו.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה. במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום. בעצת אחיו אנריקה הספן ופרננדו החליט אחיו דוארטה לכבוש אף אותה, על אף התנגדות האפיפיור וז'ואאו ואחיו פדרו, דוכס קוימברה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגזי לעבר העיר. פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגזים לא נותרה ברירה אלא להיכנע. במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגזים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירב לכך דוארטה בעצת אחיו אנריקה, ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
בשנת 1438 מת אחיו דוארטה, ובנו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו. בשל מינויה של אלמנתו של דוארטה - לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל לעוצרת הממלכה, קמה התנגדות לשלטונו של אפונסו, וז'ואאו השתלט על ליסבון וחבר לאחיו פדרו, דוכס קוימברה שטען לזכותו על הכתר. אולם, ב-18 באוקטובר 1442 מת ז'ואאו באלקאסר דו סאל, ובעקבות כך הצליח אפונסו החמישי להשתלט על הממלכה כולה.
משפחתו

בשנת 1309 התחתן ז'ואאו עם איזבל מברסלוש, בתם של אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה וביאטריש פריירה דה אלווים, ממנה היו לו 4 ילדים:
דייגו, מושל פורטוגל (1425–1443)
איזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה (1428–1496), התחתנה עם חואן השני, מלך קסטיליה
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו (1430–1506), התחתנה עם פרננדו, דוכס ויזאו
פיליפה, נסיכת פורטוגל (1432–1444)
ולדימיר קיסנקוב

ולדימיר סרגייביץ' קיסנקוב (ברוסית: Владимир Сергеевич Кисенков; נולד ב-8 באוקטובר 1981 בקלוגה שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים

התחיל לעסוק בכדורגל בלוקומוטיב קלוגה. ב-2004 עבר לויטיאז פודולסק. בשנים 2007–2010 שיחק בספרטק נלצ'יק. באוגוסט 2010 חתם בדינמו מוסקבה, אך בשל פציעה שקיבל באימון אחרי התנגשות עם קווין קוראני לא שיחק במועדון החדש עד סוף העונה, כאשר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו רק במחזור הראשון של העונה הבאה מול לוקומוטיב מוסקבה. במשחק זה הקבוצה ספגה 2 שערים בעיקר בגלל טעותיו, וולדימיר עצמו קיבל הישנות פציעה. עד היום אותו משחק הוא היחיד שקיסנקוב ערך במדי דינמו. ב-12 ביולי 2012 הושאל לרוסטוב.
החל מעונת 2013/2014 החל לשחק בטום טומסק.
אפיון משחק

ידוע בשל בעיטותיו החזקות ממרחק. מאמנו הקודם מספרטק נלצ'יק יורי קרסנוז'אן ועוד אמן בעיטות ממרחק דמיטרי מולוש מכנים אותו כבעל אחת הבעיטות הכי חזקות בליגה הרוסית.
הצלת הילדים בבסלניי

הצלת הילדים בבסלניי אירעה באוגוסט 1942, כאשר תושבי האאול בסלניי (אנ') אימצו ילדים יתומים, רובם יהודים, אשר נמלטו מאזורי הקרבות בלנינגרד. תושבי הכפר שמרו על חייהם במהלך השואה וזייפו מסמכי אוכלוסין כדי להערים על הכיבוש הנאצי שהמדובר בילדים מקומיים, תוך סיכון חייהם. לאורך השנים סירב יד ושם לדון בהענקת אות חסיד אומות העולם למשפחות.
רקע

ב-10 באפריל 1942 פונה בית היתומים ששכן על גדות נהר האוחטה, ליד לנינגרד. הילדים נשלחו לכיוון ארמביר שבארמניה, באמצעות דרך החיים שעל אגם לדוגה הקפוא. באוגוסט ההתקפה הגרמנית הגיע לקווקז והוחלט להסיט את מסלול השיירה לאבחזיה שבהרים. באזור טברדה הופצצה הרכבת עם הילדים המפונים על ידי הלוופטוואפה. חלק מהקרונות עלו באש וכל היושבים בהם איבדו את חייהם. היתר, כ־300 במספר, נאלצו להתקדם רגלית. הילדים אשר שרדו, בני 3 עד 14, פונו באמצעות ארבע עגלות סוסים והחלו לנוע בין הכפרים, בניסיון לארגן להם הצלה. התושבים בכפרים השונים סירבו להסתיר את הילדים, שרובם היו יהודים, בשל הרעב הכבד ומחשש שהנאצים יכבשו את האזור ויענישו אותם.
הצלה

כשנכנסו העגלות עם הילדים חלושים לכפר בסלניי, כפר צ'רקסי-מוסלמי, כ-40 ק"מ מערבית לצ'רקסק, המקומיים, בעיקר נשים ומבוגרים שנותרו בכפר כיוון שהגברים היו בחזית, חששו שהילדים לא יצליחו לשרוד את המסע להרים והציעו לאמץ אותם. ראש מועצת הכפר, סגיד שובגנוב, ומזכיר הקולחוז, קושין לחוב, כינסו ישיבה בה הוחלט על אימוצם של 36 ילדים, מהם 32 יהודים, ועל הקצאת תוספות מזון למשפחות המאמצות. הם זייפו את רישומי האוכלוסין של הכפר, והעניקו תעודות מזויפות לילדים. כבר ביום הראשון ראש הכפר רשם בכל המסמכים הרשמיים את הילדים כצ'רקסים מוסלמים שנולדו בכפר. המשפחות המאמצות לימדו אותם צ'רקסית, ואלה שלא קלטו את השפה, התבקשו להעמיד פנים כאילמים.
במהרה נכבש האזור על ידי הגרמנים, אשר העריכו כי חלק מהילדים הנמלטים מהטבח הגיעו לכפר. מורזבק אוחטוב, זקן הכפר שמונה על ידי הנאצים, הצליח לשכנע את הממונה הנאצי כי הידיעות בדבר הגעת ילדים לאזור היו שקריות. בזכות כך, ובזכות המסמכים המזויפים, הילדים לא נחשפו. במהלך 152 ימים בהם שלטו הנאצים על הכפר, נהרג נער אחד, אשר הואשם בהסגת גבול לשטח החיילים הנאצים. על אף האיומים הקולקטיביים, סירבו 1,800 תושבי הכפר להסגיר את הילדים.
אחרית דבר

לאחר נסיגת הנאצים, אוחטוב הואשם על ידי השלטונות הסובייטיים בשיתוף פעולה עם הנאצים, אולם הוא שוחרר לאחר שבועיים של חקירה. רוב הילדים ניצולי הפרשה הועברו לבית יתומים בסטאלינגרד, אך שלושה מהם בחרו להישאר בכפר. התושבים הסבירו את המניע לגבורתם בתחושת חובה כצ'רקסים וכמוסלמים להצלת חיי אדם, הנובע מתוך קוד הכבוד המכונה "אדיגה חאבזה". בייחוד עליהם לדאוג לחיי ילדים הנתונים בסכנה, ללא קשר למוצאם או לדתם.
לאורך השנים סירב יד ושם לדון בהענקת אות חסיד אומות העולם למשפחות. לפי ההיסטוריון יאיר אורון, הסיבה לכך היא כי הסיוע ניתן בשל תחושה הומניטארית, ולא בעזרה לילדים בשל יהדותם. במרץ 2017 דנה בנושא ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
לקריאה נוספת

פרופ' יאיר אורון, הבנאליות של החמלה: על הצלת ילדים יהודים בכפר הצ'רקסי-מוסלמי בסלניי שבקווקז ב-1942, הוצאת רסלינג, 2016
אבי בלום, הצלת הילדים מבסלניי, באתר מסע אחר, ‏אפריל 2019
בני ציפר, בכפר כמא הועמדתי מול עובדות מצמררות, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2016
עדי חשמונאי‏, הסיפור הנשכח של הכפר הצ'רקסי שהציל עשרות ילדים יהודים בשואה, באתר וואלה, 8 במרץ 2017
ניצן צבי כהן, ‏חסידי אומות עולם / סיפור של הכפר הצ'רקסי-מוסלמי שתושביו הצילו ילדים יהודים בזמן השואה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 במרץ 2017
הערות שוליים

↑  ועדת החינוך ל'יד ושם': לא נעשתה עבודת מחקר מעמיקה על הצלת ילדים יהודיים על ידי תושבי הכפר הצ'רקסי בסלניי במהלך מלחמת העולם השנייה, באתר ועדת החינוך, הכנסת, ‏8 במרץ 2017
הרמן מארק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במאי 1895 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 באפריל 1992 (בגיל 96) אוסטין, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  אוסטריה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  ברלין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה  המכון הטכנולוגי של קרלסרוהה  בית ספר טנדון להנדסה באוניברסיטת ניו יורק 
 תלמידי דוקטורט:  אוטו קראטקי 
 פרסים והוקרה:  מחוות והוקרות
 תרומות עיקריות
 חלוץ בתחום הכימיה של הפולימרים
 
הרמן פרנץ (פרנסיס) מארק (בגרמנית: Hermann Franz Mark, באנגלית: Herman Francis Mark;‏ 3 במאי 1895 – 6 באפריל 1992) היה כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי-אמריקאי ממוצא יהודי, שתרומתו העיקרית הייתה בפיתוח מדע הפולימרים.
מחקריו של מארק על המבנה המולקולרי של סיבים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן היו הוכחה חשובה לתאוריה המקרומולקולרית של מבנה הפולימר. יחד עם האווינק (Houwink) הוא ניסח את שוויון מארק-האווינק או שוויון מארק-האווינק-סקורדה (Mark-Houwink-Sakurada equation), המתאר את התלות שבין הצמיגות האינהרנטית של פולימר למסה המולקולרית היחסית שלו (משקל מולקולרי). מארק פעל להכרה במחקר הפולימרים כענף נפרד של הכימיה. הוא כתב את תוכנית הלימודים הראשונה בנושא בארצות הברית, יסד את כתב העת הראשון בנושא, והיה בין הפעילים הראשיים שתרמו להקמת חטיבת הפולימרים באיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (International Union of Pure and Applied Chemistry). בין השאר היה מארק יו"ר הוועדה המדעית שהייתה אחראית על הקמת מכון ויצמן למדע.
ילדות ונעורים (1914-1895)

מארק, בנם השני של הרמן קרל מארק (Herman Carl Mark), ולילי מילר (Lili Mueller), נולד בווינה ב-1895. אביו היה רופא יהודי שהמיר את דתו ללותרניזם כשהתחתן, ועם זאת, רוב חבריהם של בני הזוג היו יהודים. בין החברים שהתארחו בביתם, שעשו רושם על הרמן מארק הצעיר, היו הפסיכיאטר זיגמונד פרויד, המחזאי ארתור שניצלר, המלחין גוסטב מאהלר ומנהיגי הציונות תאודור הרצל וחיים ויצמן. מארק היה חובב ספורט והצטיין בסקי ובכדורגל, ואף היה שחקן בנבחרת הלאומית של אוסטריה.
שני גורמים עיקריים הביאו את הרמן מארק להתעניין במדע. הראשון היה מורהו, פרנץ הלווטי (Franz Hlawaty), שידע להפוך את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה למובנים, והשפיע מאוד על מארק הצעיר. השני, היה סיור שערך מארק יחד עם חברו במעבדות של אוניברסיטת וינה בגיל שתים-עשרה. את הביקור ארגן אבי החבר שלימד מדע. הביקור שלהב את דמיונם של הנערים, והם הפכו את חדרי השינה שלהם למעבדות. לשניהם הייתה גישה לכימיקלים דרך אבותיהם, והם החלו לערוך ניסויים.
מארק סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1913, והתכוון להמשיך ללימודי המדע באוניברסיטה. מכיוון ששירות של שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי היה אז חובה, עמדו בפניו שתי אפשרויות, להתגייס לפני הלימודים באוניברסיטה, או מיד לאחר סיומם. מארק בחר באפשרות הראשונה והתגייס ליחידה האלפינית של הצבא. הוא הוצב בדרום טירול (כיום טרנטינו - אלטו אדיג'ה באיטליה). בתקופה זו למד טיפוס הרים, ספורט בו הצטיין ואותו אהב. הוא אמור היה להשתחרר בקיץ 1914.
מלחמת העולם הראשונה (1919-1914)

באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. שנת השירות של מארק בצבא התארכה לחמש שנים שבמהלכן, על פי עדותו, נפצע שלוש פעמים וזכה ב-15 מדליות. מארק שירת כקצין ביחידת העילית "רגימנט מס' 2 של משמר הקיסר" (k.k. Kaiserschützen Regiment Nr. II) של הצבא האוסטרו-הונגרי. מתקופה זו מזכיר מארק במיוחד את הקרב על הר אורטיגרה (Ortigara) שבהרי האלפים ביוני 1917, כאשר הצליח לשכנע את מפקדיו לצאת להתקפת נגד מוצלחת כנגד האיטלקים שכבשו את הפסגה האסטרטגית. בסוף המלחמה, בנובמבר 1918, נפל בשבי האיטלקי ושהה קרוב לשנה כשבוי במנזר ליד בארי. תקופה זו הקדיש ללימוד שפות (איטלקית, צרפתית ואנגלית), כימיה, מקצוע שהחל ללמוד שנתיים קודם לכן כשהחלים מפציעה בשדה הקרב, ומתמטיקה. בסוף 1919 חזר לווינה.
אוניברסיטת וינה (1921-1919)

מארק נרשם ללימודים באוניברסיטת וינה. על מנת להשלים את הזמן שאבד במלחמה השלים מארק שלושה סמסטרים בשנה אחת וסיים בתואר דוקטור בכימיה ב-1921. נושא הדוקטורט שלו היה "סינתזה של פנטפנילאתיל". המורה לכימיה של מארק באוניברסיטה היה וילהלם שלנק (Wilhelm Johann Schlenk), גרמני שמומחיותו הייתה בכימיה אורגנית. שלנק התרשם מאוד ממארק והציע לו להצטרף אליו לאוניברסיטת ברלין שם הוצעה לשלנק משרת הפרופסור לכימיה בה החזיק קודם לכן אמיל פישר, זוכה פרס נובל לכימיה.
מכון הקיסר וילהלם (1926-1922)

שנה אחרי שעבר מארק לברלין עם אשתו הטרייה, מימי שרמק (Mimi Schramek), פנה פריץ הבר, זוכה פרס נובל לכימיה לשלנק בבקשת עזרה. האבר, מנהל מכון הקיסר וילהלם (Kaiser Wilhelm Gesellschaft, כיום מכון מקס פלאנק), חיפש כימאי אורגני מודרני עבור מכון מחקר הסיבים, חלק ממכון הקיסר וילהלם, ושלנק המליץ ללא היסוס על מארק. מארק ואשתו עברו לשכונת דאהלם שברובע צלנדורף בברלין, שם שכן המכון.
חמש השנים בהן שהה מארק במכון מחקר הסיבים שבמכון הקיסר וילהלם היו פוריות מאוד. בהדרכתו של מיכאל פולני, כימאי (ופילוסוף של המדע לעתיד) הונגרי ממוצא יהודי, הפך מארק למומחה בהפעלת ציוד הרנטגן ופענוח התצלומים בטכניקה שהייתה אז בחיתוליה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. הוא בחן את המבנה של חומרים אורגנים ואנאורגניים שונים כדוגמת הקסאמתילן טטרמין, חומצה אוקסלית, כלוריד הכספית ("קלומל") וגרפיט. שמו הופיע על יותר מ-50 מאמרים מקצועיים שעסקו במבנה מתכות, תרכובות אורגניות ואנאורגניות ופולימרים. לינוס פאולינג למד את עקרונות הטכניקה של קריסטלוגרפיה של קרני רנטגן ממארק. הידע הטכני שרכש פולינג ממארק אפשר לפולינג את ביסוס העבודה המקורית על מבנה החלבונים. בין השניים התפתחה חברות מקצועית שנמשכה כל חייהם. אדם נוסף שנעזר בידע של מארק היה אלברט איינשטיין, שביקש ממארק ועמיתיו רשות לעשות שימוש בשפופרות קרני הרנטגן רבות העוצמה שהיו זמינות במעבדות שלהם על מנת לאמת את אפקט קומפטון. החשיבות ההיסטורית של גילוי זה הייתה בכך שהוא אישש את ההנחה של איינשטיין בדבר האופי החלקיקי של האור, הנחה שטרם הייתה מקובלת באותם ימים. הנחה שבגינה זכה בפרס נובל לפיזיקה.
I. G. Farben‏ (1932-1926)

ב-1926 פנה קורט מאייר (Kurt Heinrich Meyer), כימאי שווייצרי שהיה מנהל בחברת הענק אי גה פארבן (I. G. Farbenindustrie) למארק והציע לו את משרת מנהל מעבדת המחקר לתרכובות של מולקולות גדולות בלודוויגסהאפן. החברה החלה לייצר סיבים מלאכותיים אחרי מלחמת העולם הראשונה, ומאייר, שהכיר את המומחיות שצבר מארק במכון הסיבים, היה זקוק למדען בשיעור קומתו על מנת לשפר את תכונות הסיבים המלאכותיים שיצרה החברה ולחקור סוגים נוספים של סיבים. בתמורה להסכמתו דרש מארק וקיבל את האפשרות לערוך מחקרים גם בנושאים שהיה ברור שאין להם ערך כלכלי, וכן שיעמוד לרשותו צוות של כימאים ופיזיקאים. בשש שנותיו באי גה פארבן פעל מארק לסייע לניסיונות הראשונים הרציניים לשווק מסחרי של חומרים כדוגמת פוליסטירן, פוליוויניל כלורי, פוליוויניל אלכוהול וגומי סינתטי. מארק היה שותף בהפיכת אי גה פארבן למובילת שוק בייצור ובשיווק של פולימרים חדשים וקופולימרים. במהלך עבודתו באי גה פארבן במעבדה שבלודוויגסהאפן התגוררו מארק ואשתו במאנהיים שבגדה הנגדית של נהר הריין, לזוג נולדו שני בנים, הנס ופטר.
בתקופה זו הוא היה חתום על כ-80 מאמרים, שלושה ספרים, ו-17 פטנטים. אחד המאמרים שיצא לאור ב-1928 ועסק במבנה הצלולוזה ועליו חתומים מאייר ומארק היה המאמר המדעי הראשון שדן במבנה פולימר שצלח את מבחן הזמן. בין מחקריו היה על מבנה הגומי הטבעי, פחמן טטראכלוריד, גרמניום טטראכלוריד, בנזן וציקלוהקסן. אף על פי שמארק העריך מאוד את הכימאי הרמן שטאודינגר (Herman Staudinger זוכה פרס נובל לכימיה לעתיד), שהיה חלוץ בתחום הפולימרים, פרץ בין השניים ריב מר שנמשך שנים רבות אחר כך. שטאודינגר, כחלוץ בתחום, טען שמארק ומאייר גנבו את רעיונותיו. הוויכוח היה גם בתחום המקצועי כששטאודינגר טען שמבנה הפולימרים הוא כשל מוט קשיח בעוד שמארק ומאייר נוכחו על פי הבדיקות שעשו כי צורתם כשל סליל.
ב-1932 זומן מארק למשרדו של מנהל המפעל. הלה הודיע לו שמכיוון שהיטלר יעלה לשלטון בקרוב, מעמדו, כאזרח זר וכבנו של יהודי, יתערער מאוד. גם אם לא יפוטר מיד אין שום סיכוי כי הוא יקודם אי פעם. הוא הציע למארק לחפש עבודה אחרת, "מחוץ לגרמניה".
וינה (1938-1932)

מארק חזר לווינה, העיר בה גדל, וקיבל משרת פרופסור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת וינה. הוא שהה בווינה במשך שש שנים מוצלחות, שבהן תכנן תוכנית לימודים חדשה בכימיה פולימרית, הראשונה מסוגה, והמשיך לבצע מחקרים בתחום המקרומולקולות. העבודה החשובה ביותר שלו מתקופה זו נעשתה יחד עם הפיזיקאי היהודי יליד הונגריה (ולעתיד אזרח אמריקני) יוג'ין גות (Eugene Guth) והייתה ניסוח של תאוריה סטטיסטית של האלסטיות של המולקולה של הגומי. בין תלמידיו הנודעים מתקופה זו, הקריסטלוגרפית הבריטית הלן מגאו (Helen D. Megaw ‏2002-1907), ומקס פרוץ, ביולוג וחתן פרס נובל לכימיה לעתיד, אותו שלח מארק ב-1935 ללמוד קריסטלוגרפיה אצל עמיתו ג'ון דזמונד ברנל במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. באותה שנה (1935) שילב מארק את אהבתו לטיפוס הרים עם מחקר מדעי. הוא הצליח לשכנע עמיתים מהאקדמיה הסובייטית למדעים לארגן משלחת טיפוס להרי הקווקז על מנת לבדוק השערה שריכוז הדאוטריום בקרחונים קדומים גדול מריכוזו במים רגילים. מבחינת מדעית התוצאות לא היו חד משמעותיות, אבל חברי המשלחת נהנו מאוד מהחוויה.
בספטמבר 1937 פגש מארק בדרזדן את ק. ב. תורן (C.B. Thorne), מנהל בחברה הקנדית הבינלאומית לנייר ועיסת עץ (Canadian International Pulp and Paper Company). בפגישה הציע תורן למארק משרה כמנהל המחקר בחברה במשרדים בהוקסברי (Hawkesbury) שבאונטריו שבקנדה, במטרה לחקור תהליכי ייצור לשימושים חדשים בעיסת העץ כדוגמת סיבי ריון, אצטט הצלולוזה וצלופן. מארק ענה כי הוא עסוק מאוד, אבל ינסה לבקר בקנדה שנה אחר כך על מנת לסייע בארגון מתקני המחקר של החברה.
הבריחה מאירופה הנאצית

בתחילת 1938 החל מארק להתכונן לעזוב את אוסטריה והעביר סמכויות ניהול לעמיתיו. באותו זמן רכש בחשאי חוטי פלטינה ששוויים היה כ-50,000 דולר וכופף אותם לצורת קולבים ואשתו סרגה להם ריפוד על מנת שניתן יהיה להבריח את הקולבים מהמדינה.
כשכוחותיו של היטלר פלשו לאוסטריה והכריזו על האנשלוס (האיחוד הפוליטי בין גרמניה לאוסטריה) פוטר מארק ממשרתו, ואף נאסר, הושלך לכלא של הגסטפו, ודרכונו הוחרם. הוא הואשם בשל קשריו עם אנגלברט דולפוס, חברו לנשק ממלחמת העולם הראשונה וקנצלר אוסטריה בשנים 1934-1932. דולפוס הוציא מחוץ לחוק באוסטריה את המפלגה הנאצית במטרה להבטיח את עצמאות אוסטריה, וסופו שנרצח על ידי הנאצים בניסיון הפיכה שנכשל. מארק הצליח להשתחרר ולקבל בחזרה את דרכונו בעזרת חבר מבית הספר התיכון שהיה איש מפתח בממשל החדש תמורת תשלום שוחד שהיה שווה לשנת משכורתו באוניברסיטה. הוא שוחרר תוך אזהרה שלא ליצור קשר עם אף יהודי אחר.
מארק שלח מברק לחברה הקנדית הבינלאומית לנייר והודיע כי הוא מוכן לבוא. הוא פנה לשגרירות הקנדית והשיג ויזה לקנדה, וויזות מעבר דרך שווייץ, צרפת ואנגליה. בסוף אפריל 1938 חצו בני משפחת מארק את הגבול לשווייץ בתואנה של מסע סקי. הם הגיעו לציריך יום למחרת, ומשם נסעה המשפחה לאנגליה דרך צרפת. בספטמבר, בעודו משאיר זמנית את משפחתו מאחוריו, עלה מארק על ספינה למונטריאול. תוך כדי המסע השלים מארק את כתיבת המהדורה האנגלית של "הכימיה הפיזיקלית של פולימרים מרוכבים" (Physical Chemistry of High Polymers). אשתו ושני בניו הצטרפו אליו כמה שבועות אחר כך.
קנדה (1940-1938)

מארק שהה בעיירה הקנדית הקטנה הוקסברי כשנתיים. הוא לא התכוון להישאר בה זמן רב. מטרתו הייתה לסייע למפעל לעבור מודרניזציה ולהכשיר צוות חוקרים, ואחר כך לחזור ללמד באקדמיה. בתקופה זו התרכז בשיפור תהליכי הייצור של עיסת העץ, אצטאט הצלולזה וויסקוזה. אחד השימושים לוויסקוזה היו חוטים עבור צמיגים. העיסוק בנושא הפגיש את מארק עם אנשים מחברת דופונט. אחד ממנהלי החברה שהיה גם בוועד של המכון הפוליטכני של ברוקלין הציע למארק משרה אקדמית במוסד בתוספת משרת ייעוץ לדופונט. מארק שהרגיש כי כישוריו המקצועיים מוצו בהוקסברי ורצה לחזור לאקדמיה נעתר. בספטמבר 1940 הצטרף מארק לסגל המכון ועתיד היה לעבוד בו עד סוף הקריירה האקדמית שלו.
ארצות הברית (1992-1940)

המחקר הראשון שהוטל על מארק במכון הפוליטכני של ברוקלין (השם שונה אחר כך ל"האוניברסיטה הפוליטכנית של ניו יורק", שכיום היא חלק מאוניברסיטת ניו יורק) היה קשור לסוג הלכה הטבעית המכונה "שלאק" (Shellac). הלכה, היוצרת משטח קשה ועמיד בפני שריטות על רהיטים, מיוצרת מקליפת הגולם של החרק Laccifera lacca החי על עצים בעיקר בתאילנד ובהודו, ויבואה הצטמצם בשל המלחמה. במסגרת "לשכת השלאק" (Shellac Bureau מחלקה שמומנה על ידי היבואן של שלאק לארצות הברית) הוטל על מארק לנסות להכין לכה סינתטית בעלת תכונות זהות.
כמו באוניברסיטת וינה הקים מארק תוכנית מבוססת בתחום הפולימרים שכללה בנוסף למחקר את תוכנית לימודי הפולימרים לתואר ראשון שהייתה ראשונית בארצות הברית.
ארצות הברית (1992-1940) > פעילותו של מארק בזמן המלחמה

מארק היה מעורב בכמה פרויקטים צבאיים שלא היה קשר בינם ובין פולימרים. רוב המחקר על פרויקטים אלו בוצע במרתף של בנייני המכון הפוליטכני ברחוב ליבינגסטון בברוקלין. אחד הפרויקטים היה לבחון את יעילות דגם חתול השלג הצבאי M29 Weasel (סמור). הוא נסע לאתר הניסיונות בקנדה ובחן את השפעת השלג על ביצועי הרכב. פרויקט אחר היה לבחון את השפעות הרוח והגלים על נחתת מהדגם Ducq, אבל הפרויקט המעניין ביותר התחיל בביקור חברתי שערך על פי בקשת מדען בריטי עמית.
באמצע 1942 כתב הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל למארק, אותו הכיר ממפגשים מהתקופה שקדמה למלחמה, וביקש שייפגש עם הממציא היהודי אנגלי ג'פרי פייק. ששהה אז בוושינגטון. ברנל ופייק היו אז יועצים מדעיים למטה מבצעים משולבים שעסק בתכנון וביצוע פעילות מלחמתית ששילבה בין זרועות האוויר, הים והיבשה. פייק היה אז בוושינגטון במסגרת שיתוף הפעולה הצבאי בין בריטניה וארצות הברית. הוא ניסה לשכנע את האמריקנים ליישם רעיון שהעלה לבניית חתול שלג שהנעתו מבוססת על בורג ארכימדס. האמריקנים לא השתכנעו ובסופו של דבר בחרו בשיטת הנעה קונבנציונלית המבוססת על זחלילים, ובנו את הדגם M29 (אותו דגם שמארק בדק בקנדה). במכתביו לברנל סיפר פייק על תסכוליו ועל רצונו להתפטר ועל כן כתב ברנל למארק וביקש שייפגש עם פייק.
בפגישה סיפר פייק למארק כי הוא מחפש דרך ליישם רעיון להכנת משטח קרח שישמש כשדה תעופה צף באמצע האוקיינוס האטלנטי עבור מטוסי בעלות הברית במשימות ציד צוללות גרמניות. בניגוד לפלדה, חומר הגלם לבניית נושאות מטוסים, שהיה מצוי בצמצום, קרח הוא חומר שהיה מצוי בשפע במקומות כמו קנדה. הבעיה שקרח הוא חומר שביר ופגיעת פצצות בו תגרום להתנפצותו. מארק סיפר לפייק כי על פי ניסיונו בחברה הקנדית הבינלאומית לנייר ועיסת עץ, הוספת עיסת עץ לקרח יוצרת תערובת חזקה הרבה יותר. בשובו לניו יורק בדק מארק על פי בקשתו של פייק את הרעיון באמצעות קבוצת המחקר שלו במכון הפוליטכני, ואימת שהוספת אחוז קטן של נסורת או עיסת עץ לקרח מחזקת מאוד את החומר ויותר מכך החומר החדש מתמוסס הרבה יותר לאט מקרח טהור.
פייק סיכם את הניסיונות ושלח תזכיר ללואי מאונטבאטן, מפקד מטה מבצעים משולבים. בתזכיר סיכם פייק את הרעיון והציע לקרוא למיזם "פרויקט חבקוק". לאחר מאונטבאטן קיבל מברנל אישור לתקפות המדעית של הרעיון הוא החליט להמשיך בפרויקט. בדיקת התערובת האידיאלית של קרח ועיסת עץ הוטלה על מקס פרוץ. פרוץ, ביולוג אוסטרי שהיה תלמידו של מארק בווינה, שהה אז במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'. הצוות של פרוץ אישר את התוצאות של הצוות של מארק ולתערובת החדשה הוענק השם פייקריט על שם פייק (אף על פי שמארק היה בעל הרעיון). בסופו של דבר לא יצא פרויקט חבקוק לפועל מסיבות טכניות ופוליטיות.