stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקס ובר (אמן)

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1881 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 באוקטובר 1961 (בגיל 80) גרייט נק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Mount Ararat Cemetery 
 מקום לימודים:  מכון פראט  Académie Matisse 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, קוביזם 
 הושפע על ידי:  ארתור וסלי דאו 
 
מקס ובר (באנגלית: Max Weber;‏ 18 באפריל 1881 – 4 באוקטובר 1961) היה צייר יהודי-אמריקאי ואחד הציירים הקוביסטים האמריקנים הראשונים, שבמהלך החיים המאוחרים פנה לנושאים יהודיים פיגורטיביים יותר באמנותו. הוא ידוע בעיקר בזכות "המסעדה הסינית" (1915).
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

מקס ובר נולד בביאליסטוק, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין עם הוריו היהודים האורתודוקסים בגיל עשר. הוא למד אמנות במכון פראט בברוקלין אצל ארתור וסלי דאו. דאו היה בעל השפעה מוקדמת על ובר בהיותו "מורה נאור וחיוני" בתקופה של לימוד אמנות שמרני, אדם שהתעניין בגישות חדשות ליצירת אמנות. דאו פגש את פול גוגן בפונט-אוון, היה סטודנט מסור לאמנות יפנית, והגן על הציור והפיסול המודרניסטיים המתקדמים שראה בתערוכת הארמורי בניו יורק בשנת 1913.
בשנת 1905, לאחר שלימד בווירג'יניה ומינסוטה, חסך ובר מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה, שם למד באקדמיה ז'וליאן בפריז והכיר את עבודתם של מודרניסטים כמו אנרי רוסו (שהפך לחבר טוב), אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, ונוספים. חבריו האמריקאים האחרים כללו כמה ציירים צעירים והרפתקנים לא פחות, כמו אברהם וולקוביץ', ופטריק הנרי ברוס.
צרפת האוונגרדית בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הייתה מקום פורה ומסביר פנים עבור ובר, אז בשנות העשרים המוקדמות לחייו. הוא הגיע לפריז בזמן כדי לראות תערוכה גדולה של סזאן, לשמוע את הסופרת גרטרוד שטיין ולהירשם לשיעורים באקדמיה הפרטית של מאטיס. רוסו נתן לו כמה מיצירותיו; אחרים, רכש ובר. הוא היה אחראי לתערוכה הראשונה של רוסו בארצות הברית.
ביוגרפיה > אמריקה

בשנת 1909 חזר לניו יורק ועזר להכניס את הקוביזם לאמריקה. באותה העת הוא נחשב לאחד הקוביסטים האמריקנים המוקדמים והמשמעותיים ביותר, אך קבלת הפנים שזכתה עבודתו בניו יורק באותה תקופה הייתה מייאשת מאוד. התגובה הביקורתית לציוריו בתערוכה משנת 1911 בגלריה 291, בהנהגת אלפרד סטיגליץ, הייתה קשה. הביקורות היו על גבול אלימות. הוא הותקף בגלל היותו אמן ברוטאלי, וולגרי ושעבודתו מיותרת. היסטוריון האמנות סם האנטר, כתב עליו "הקוביזם העגום והמהוסס של ובר סיפק לעיתונות את היעד המוצק הראשון שלהם להתקפות לפני תערוכת הארמורי."
ובר נתמך על ידי כמה בני דורו - כמו הצלמים אלווין לנגדון קובורן וקלרנס ווייט, ומנהל המוזיאון ג'ון קוטון דנה, שדאגו כי ובר יהיה נושא לתערוכת יחיד במוזיאון ניוארק בשנת 1913, התערוכה המודרניסטית הראשונה במוזיאון אמריקאי.
במשך כמה שנים נהנה ובר ממערכת יחסים טובה עם סטיגליץ, והוא פרסם שני מאמרים בכתב העת Camera Work של סטיגליץ (הוא גם כתב שירים קוביסטיים ופרסם ספר, "מאמרים על אמנות" בשנת 1916).
ובר היה במצב כלכלי קשה בשנים האלה באותה העת, הכיר מקרוב את וילהלמינה ובר פורלונג ותומאס פורלונג, אותם פגש בליגת הסטודנטים לאמנות, מקום בו לימד בין השנים 1919 עד 1921 ובשנת 1926 עד 1927.
הוא היה נושא לתערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון היהודי בשנת 1982.
ובר היה כנראה בעל אישיות קשה אפילו עם בני בריתו. היו לו סכסוכים גם עם סטגליץ. ובר לא היה מיוצג בתערוכת הארמורי המפורסמת מכיוון שחברו, ארתור דייוויס, אחד ממארגני התערוכה, הקצה לו מקום רק לשני ציורים. בהתקף של כעס הוא פרש מלהציג בתערוכה. אמנים אחרים במעגל של שטיגליץ שמרו על מרחק, במיוחד לאחר שובר אמר לאנשים שישנם רק שלושה ציירים מודרניים גדולים שלא ניתן לערער עליהם: סזאן, רוסו, והוא עצמו. "כמעט ללא יוצא מן הכלל, הם מצאו אותו מגעיל: דעתן, גס רוח, לא סובלני."
מקס ובר נפטר בניו יורק בשנת 1961.
הצלחה

עם הזמן, עבודותיו של ובר מצאו חסידים נוספים, ביניהם אלפרד ה. באר, ג'וניור, המנהל הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית. בשנת 1930 הציג המוזיאון לאמנות מודרנית רטרוספקטיבה של עבודתו, תערוכת היחיד הראשונה במוזיאון של אמן אמריקני.
הוא זכה לשבחים כ"חלוץ האמנות המודרנית באמריקה במאמר משנת 1945. בשנת 1948 דיווח מגזין Look על סקר שנערך בקרב מומחי אמנות לקביעת האמנים האמריקאים החיים הגדולים ביותר; מקס ובר דורג במקום השני, אחרי ג'ון מארין. הוא היה נושא לרטרוספקטיבה נודדת מרכזית בשנת 1949.
הוא הפך לפופולרי יותר בשנות הארבעים והחמישים בזכות עבודתו הפיגורטיבית, לעיתים קרובות עיבודים אקספרסיוניסטיים של משפחות יהודיות, רבנים ומלומדי תלמוד, מאשר בעבודה המודרנית המוקדמת שנטש בערך 1920 ועליו מבוסס המוניטין הנוכחי שלו.
לא כולם מאמינים כי ובר מימש את הפוטנציאל המוקדם שלו כשהפך לצייר ייצוגי ואקספרסיוניסטי לאחר מלחמת העולם הראשונה. המבקרת הילטון קרמר כתבה עליו כי לאור ההתחלה המדהימה בקריירה שלו, "ובר הוכיח במקום זאת שהפך לאחת האכזבות הגדולות של האמנות האמריקאית של המאה העשרים." עם זאת, מבקרים אחרים מעריכים אותו בגלל העשור הקוביסטי הנועז שלו. מתייחסים אליו באותה מידה של הערכה כמו לציירים מודרניסטים אחרים כמו ג'ון מרין, ארתור דייב, מרסדן הרטלי וצ'ארלס דמוט.
הערות שוליים

↑  http://whitney.org/Collection/MaxWeber/31382 (ארכיון)
↑  Max Weber - Artist - Hollis Taggart, archive.is, ‏2013-06-29
↑  Museum of Modern Art (New York N.Y.), Max Weber: retrospective exhibition, 1907-1930, Plandome Press, 1930. (באנגלית)
↑  Jacobson, Aileen (2012-05-04). "Pioneer's Landscapes in the Limelight". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-06-29.
↑  North, Percy (1945- ). Krane, Susan (1953- ). Przedm., Max Weber : the cubist decade, 1910-1920, High Museum of Art, 1991, ISBN 0-939802-69-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271053905171  PLWABN: 9810584853405606  BnF: cb121810297 (data)  GND: 118834010  ICCU: CFIV203124  ISNI: 0000 0000 8375 8933  LCCN: n80034015  NLA: 35595848  NLG: 223667  NTA: 072631627  PIC: 15052  RKD: 83176  SNAC: w69s1sz0  SUDOC: 035448938  Trove: 1008648  ULAN: 500029261  VcBA: 495/140987  VIAF: 41883358   WorldCat (עם VIAF): 41883358 
מקס ובר, קיץ, 1909
מקס ובר, נגן הצ'לו, 1917
מקס ובר, שבת, 1919
מרחק בין-חלקיקי ממוצע

מרחק בין-חלקיקי ממוצע (באנגלית: Mean inter-particle distance), או הפרדה בין-חלקיקית ממוצעת, הוא המרחק הממוצע בין חלקיקים מיקרוסופיים קרובים ביותר (אטומים או מולקולות) בגוף מקרוסקופי.
צורה כללית

משיקולים כלליים ביותר, המרחק הבין-חלקיקי הממוצע קשור לנפח פר חלקיק של החומר  1/n, כלומר:
\langle r\rangle \sim 1/n^{1/3},
כאשר  n=N/V היא צפיפות החלקיקים. את הצורה הכללית קל להסיק משיקולים של קינום, אך עם זאת, למעט מקרים פשוטים ספורים כמו למשל של גז אידיאלי, חישובים מדויקים לקביעת פקטור הפרופורציונליות בלתי אפשריים אנליטית; זה תלוי בגאומטריה המדויקת של סידור האטומים. לכן, לעיתים קרובות נעשה שימוש בביטויים מקורבים. ביטוי מקורב אחד כזה הוא Wigner-Seitz radius:
\left({\frac {3}{4\pi n}}\right)^{1/3},
אשר מתאים לרדיוס של כדור שיש לו נפח זהה לזה של הנפח פר חלקיק  1/n. הגדרה פופולרית אחרת היא:  1/n^{1/3}, אשר מתאימה לאורך הצלע של קובייה שלה נפח  1/n.
גז אידיאלי > התפלגות המרחק מהשכן הקרוב ביותר

נרצה לחשב פונקציית צפיפות ההסתברות של המרחק לחלקיק השכן הקרוב ביותר. נניח שישנם N חלקיקים בתוך אזור שלו נפח V. חלקיק שכן קרוב ביותר במרחק  r פירושו של דבר שבדיוק אחד מ-N החלקיקים נח במרחק הזה בעוד שאר  N-1 החלקיקים נמצאים במרחק גדול יותר ממרחק זה, כלומר הם נמצאים מחוץ לכדור עם רדיוס  r.
ההסתברות למצוא חלקיק בין רדיוסים  r ו- r+dr היא  (4\pi r^{2}N/V)dr, בעוד ההסתברות למצוא חלקיק מחוץ לכדור הזה היא  1-4\pi r^{3}/3V. לפיכך הביטוי לצפיפות ההסתברות הוא:
P_{N}(r)dr=4\pi r^{2}dr{\frac {N}{V}}\left(1-{\frac {4\pi }{3}}r^{3}/V\right)^{N-1}={\frac {3}{a}}\left({\frac {r}{a}}\right)^{2}dr\left(1-\left({\frac {r}{a}}\right)^{3}{\frac {1}{N}}\right)^{N-1}\,
כאשר a הוא פרמטר ששווה ל- a=\left({\frac {3}{4\pi n}}\right)^{1/3}.. אם ניקח את הגבול של  N\rightarrow \infty  ונשתמש ב- \lim _{x\rightarrow \infty }\left(1+{\frac {1}{x}}\right)^{x}=e, נקבל את התוצאה:
P(r)={\frac {3}{a}}\left({\frac {r}{a}}\right)^{2}e^{-(r/a)^{3}}\,.
גז אידיאלי > השוואה עם מהלך חופשי ממוצע

ההבדל המרכזי בין המהלך החופשי הממוצע למרחק הבין חלקיקי הממוצע הוא שהאחרון תלוי בצפיפות החלקיקים בלבד, בעוד שהמהלך החופשי הממוצע הוא פונקציה של צפיפות החלקיקים ושל גודל החלקיקים (חתך הפעולה האפקטיבי שלהם).
משלחת הפליטים במשחקים האולימפיים

| --- | --- |
הוועד האולימפי הבינלאומי
 
 הוועד האולימפי הלאומי
 קוד ייצוג:  EOR
 קודי ייצוג בעבר:  ROT (ב-2016)
 השתתפות במשחקי הקיץ (באפור: לא השתתפה)
 1896 • 1900 • 1904 • 1908 • 1912 • 1920 • 1924 • 1928 • 1932 • 1936 • 1948 • 1952 • 1956 • 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2016 • 2020 • 2024
 השתתפות במשחקי החורף (באפור: לא השתתפה)
 1924 • 1928 • 1932 • 1936 • 1948 • 1952 • 1956 • 1960 • 1964 • 1968 • 1972 • 1976 • 1980 • 1984 • 1988 • 1992 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014 • 2018 • 2022
משלחת הפליטים הם ספורטאים המוכרים במעמד של פליט, אשר משתתפים במשחקים האולימפיים שלא במסגרת משלחת של מדינה. לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), החליט הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת נבחרת אולימפית לפליטים כחלק מהתמודדות עם משבר הפליטים העולמי. עד כה, משלחת פליטים לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים. באולימפיאדת פריז (2024), לראשונה זכתה ספורטאית ממשלחת הפליטים במדליית ארד: מתאגרפת קמרונית החיה בבריטניה ולא יכולה לחזור למדינתה בשל נטייתה המינית.
הספורטאים הנכללים במשלחת נבחרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, המספק להם ציוד ומאמנים באמצעות "קרן הפליטים האולימפית". במקרים רבים, הפליטים מתאמנים במתקנים ועם מאמנים המשמשים את הספורטאים במדינה בה הם שוהים, אך בגלל שאין להם אזרחות של המדינה הקולטת אותם הם מייצגים את משלחת הפליטים.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)

במרץ 2016 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לכלול באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) משלחת שתורכב מספורטאים פליטים. המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים, מהם חמישה מדרום סודאן, שניים מסוריה, שניים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואחד מאתיופיה. בטקס הפתיחה של המשחקים נכנסה המשלחת לאצטדיון לפני המשלחת האחרונה, המארחת ברזיל. מבחינה ספורטיבית, היו הישגי משלחת הפליטים סמליים בעיקרם.
אולימפיאדת טוקיו (2020)

המשלחת מנתה 29 ספורטאים, מהם תשעה מסוריה, חמישה מאיראן, ארבעה מדרום סודאן, שלושה מאפגניסטן, שניים מאריתריאה, ונציג יחיד מהמדינות הבאות: קמרון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עיראק, סודאן, ונצואלה. המשלחת התחרתה ב-12 ענפי ספורט. כמו כן, קוד המשלחת שונה ל-EOR על פי ראשי תיבות בצרפתית של Équipe olympique des réfugiés.
הערות שוליים

↑  "IOC Refugee Olympic Team" [משלחת הפליטים האולימפית] (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  מדליה ראשונה בהיסטוריה למשלחת הפליטים, באתר ONE‏, 5 באוגוסט 2024
↑  "Olympic Refuge Foundation" [קרן הפליטים האולימפית] (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  אורן אהרוני, לראשונה: משלחת פליטים באולימפיאדה, באתר ynet, 3 במרץ 2016
↑  "Refugee Olympic Team to shine spotlight on worldwide refugee crisis" [משלחת הפליטים האולימפית תאיר זרקור על משבר הפליטים העולמי] (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. 3 ביוני 2016. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "29 refugee athletes to send a message of solidarity and hope to the world at the Olympic Games Tokyo 2020" [29 ספורטאים פליטים ישלחו מסר של סולידריות ותקווה לעולם במשחקים האולימפיים בטוקיו 2020] (באנגלית). הוועד האולימפי הבינלאומי. 8 ביוני 2021. נבדק ב-28 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
נואדיבו

| --- | --- |

 מדינה:  מאוריטניה מאוריטניה
 מחוז:  דחלט נואדיבו
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  118,000 (25 במרץ 2013)
 קואורדינטות:  20°56′00″N 17°02′00″W﻿ / ﻿20.9333333333333°N 17.0333333333333°W﻿ / 20.9333333333333; -17.0333333333333
 אזור זמן:  UTC
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מאוריטניה מוגדלת) נואקשוט קאדי ואדאן שינגטי תישית ולאתה סנגל מאלי סהרה המערבית אלג'יריה האוקיינוס האטלנטי נואדיבו(למפת מאוריטניה רגילה) נואקשוט קאדי ואדאן שינגטי תישית ולאתה סנגל מאלי סהרה המערבית אלג'יריה האוקיינוס האטלנטי נואדיבו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נוּאַדִיבוּ (בערבית: نواذيبو, בצרפתית: Nouadhibou) היא עיר נמל במאוריטניה. היא חלק ממחוז דחלט נואדיבו והיא ממוקמת בחצי האי ראס נואדיבו (אנ') בצפון מערב מאוריטניה על גדות האוקיינוס האטלנטי. היא עיר החוף הצפונית ביותר במדינה קרוב לגבול עם סהרה המערבית. העיר מונה כ-118,000 תושבים.
ערים תאומות

ספרד לאס פאלמאס דה גראן קנריה, האיים הקנריים, ספרד
מרתון חיל הנחתים

לוגו המרתון, המעוצב בהשראת אנדרטת חיל הנחתים
מרתון חיל הנחתים (באנגלית: Marine Corps Marathon; בראשי תיבות: MCM) הוא ריצת מרתון מקצועית ועממית שנתית הנערכת בארצות הברית מאז 1976 ביוזמתו ובניהולו של חיל הנחתים. התחרות נערכת בדרך כלל ביום ראשון האחרון בחודש אוקטובר, זמן קצר לפני יום השנה להקמת החיל (ה-10 בנובמבר). מסלול התחרות עובר במחוז ארלינגטון שבמדינת וירג'יניה ובעיר הבירה וושינגטון הסמוכה אליה, ומסתיים באנדרטת חיל הנחתים שבארלינגטון. בשנת 2018 השתתפו במרתון כ-30 אלף איש.
תולדות התחרות

רעיון ייסוד המרתון הועלה בשלהי 1975 על ידי קולונל ג'יימס פאולר (James L. Fowler) מחיל הנחתים. פאולר הציע לקיים מרתון של אנשי המילואים של חיל הנחתים, במטרה לשפר את היחסים בין הכוחות המזוינים לבין האזרחים בעקבות מלחמת וייטנאם, להעלות את קרנו של החיל, לסייע בגיוס מתנדבים לחיל, כדי לסייע לנחתים הרוצים בכך להתכונן למרתון בוסטון וכדי לגייס כסף למטרות צדקה. מפקד החיל אישר את הרעיון ומזכיר הצי נתן את תמיכתו לו. המרתון הראשון נערך ב-7 בנובמבר 1976 במסלול שעבר בווירג'יניה בלבד בהשתתפות 1,175 רצים. במרתון 1977 כבר עבר חלק מהמסלול בוושינגטון הבירה.
בתחילת דרכו אורגן המרתון על ידי מילואי חיל הנחתים. לאחר שמספר המשתתפים בו גדל והלך הועבר התפקיד לידי סגל בסיס הנחתים בוושינגטון הבירה, ולבסוף הועברה האחריות לארגונו בקביעות לידי סגל בסיס חיל הנחתים קוונטיקו.
המרתון הוא אחד מהמרתונים הגדולים ביותר בעולם שבהם אין מחולקים פרסים כספיים.
ההזנקה למרתון נערכת לא ביריית אקדח כמקובל במרתונים, אלא על ידי ירייה מתותח הוביצר בקוטר של 105 מילימטר.
במשך השנים התפרסו אירועי המרתון על פני שלושת ימי סוף השבוע והם מגיעים לשיאם במרתון בבוקר יום ראשון. בין האירועים נכללים ארוחת פחמימות וכן ריצת מייל לילדים מגיל 5 עד 12 (MCM Kids Run) המתקיימת במגרש החנייה הצפוני של הפנטגון. פסטיבל סיום נערך לאחר המרתון בעיר רוזלין שבארלינגטון.
שיא המרתון לגברים נקבע על ידי ג'ף סקאפינס מארצות הברית ב-1987 ‏(2:14:01 שעות). השיא לנשים נקבע על ידי אולגה מרקובה מרוסיה ב-1990 ‏(2:37:00 שעות).
בשנת 1979 השתתפה במרתון לראשונה חיילת חיל הנחתים, וב-1983 ניצחה לראשונה חיילת חיל הנחתים במרתון הנשים.
בשנת 2001 הובטח קיום המרתון רק שלושה שבועות לפני מועדו עקב הצורך לבנות תוכנית אבטחה חדשה עבורו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
מרוצים ומסלולים

מסלול המרתון משתנה מעט מדי פעם. ב-2018 חלף המסלול בסמוך לאתרים הידועים של ארלינגטון של וושינגטון הבירה, וביניהם (לפי סדרם במסלול):
ג'ורג'טאון
מרכז קנדי לאמנויות הבמה
אנדרטת לינקולן
פארק הפוטומק המערבי
שדרת העצמאות
אנדרטת מרטין לותר קינג
אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט
המול
אנדרטת מלחמת קוריאה
אנדרטת מלחמת העולם השנייה
אנדרטת וושינגטון
המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית
הגלריה הלאומית לאמנות
הקפיטול
בניין הסמית'סוניאן
הפנטגון
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
אנדרטת חיל הנחתים (סיום).
בשנת 2006 נוסף למרתון מסלול ריצה עממי של עשרה קילומטרים, המכונה MCM10K, שתחילתו במול ויתרתו חופפת למסלול המרתון המלא.
עוד קודם לייסוד המרתון החל חיל הנחתים לקיים מרוץ חצי מרתון (MCHH) בעיר פרדריקסברג (Fredericksburg) שבוירג'יניה. מרוץ זה מתקיים מדי שנה בחודש מאי והוא פתוח למשתתפים מגיל 10 ומעלה.
משתתפים

המרתון הוא אירוע עממי הפתוח לרצים בני 14 ומעלה. לאחרונה (2018) השתתפו בו רצים מארצות הברית ומ-50 מדינות נוספות בעולם.
במהלך השנים השתתפו במרתון שחקנים, פוליטיקאים ואנשי טלוויזיה, וביניהם קלרנס תומאס, ג'ון אדוארדס, אופרה וינפרי, אל גור, מייק האקבי ודרו קארי.
אירועים נוספים

במהלך השנים פיתח חיל הנחתים סדרת אירועים הנספחים למרתון. הם מתרחשים במשך כל שנה במספר סופי שבוע בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו:
מרץ - מרוץ 17.75 קילומטר (Marine Corps 17.75K) שנקבע לכבוד שנת יסוד החיל - 1775
אפריל - מרוץ Quantico 100, הנמשך מאה דקות. הוא הונהג ב-2017 לכבוד מלאת 100 שנים להקמת בסיס קוונטיקו
יוני - מרוץ Run Amuck, מרוץ מכשולים ובוץ באורך של ארבעה מייל (6.4 קילומטרים). קיימת גם גרסה מקוצרת של מרוץ זה באורך של שני מיילים הנקראת Mini Run Amuck
אוגוסט - תחרות טריאתלון בשם Quantico Tri: שחייה למרחק של 750 מטר, רכיבה על אופניים למרחק של 20 קילומטר וריצה למרחק של חמישה קילומטרים. במקביל יכולים רצים לרוץ במסלול Quantico 12K, הנערך בנתיב ריצה מסורתי של צוערי קורס הקצינים של חיל הנחתים הנערך בבסיס
נובמבר - מרוץ Turkey Trot 10K למרחק של עשרה קילומטרים, המאפשר למשתתפיו להשיל את המשקל שהוסיפו בארוחת חג ההודיה. ילדים מוזמנים להשתתף במרוץ למרחק של מייל אחד, הנקרא Turkey Trot Mile.
משתתפי מרתון 2018 מצטלמים על רקע אנדרטת חיל הנחתים
מרי סטינבורגן

| --- | --- |
סטינבורגן, 2009
סטינבורגן, 2009
 לידה:  8 בפברואר 1953 (בת 71) ניופורט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Mary Nell Steenburgen 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1978 
 מקום לימודים:  הנדריקס קולג' (1972)  North Little Rock High School (1971)  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס 
 בן או בת זוג:  מלקולם מקדואל (29 בספטמבר 1980–1 באוקטובר 1990)  טד דנסון (1995–?) 
 צאצאים:  צ'ארלי מקדואל 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
מרי נל סטינבורגן (באנגלית: Mary Nell Steenburgen; נולדה ב-8 בפברואר 1953) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1980 על תפקידה בסרט "מלווין והווארד".
ביוגרפיה

סטינבורגן נולדה בניופורט, ארקנסו שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי. ב-1972 היא עברה לניו יורק כדי ללמוד משחק. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בתפקיד הנשי הראשי במערבון הקומי "מבוקש תלוי או נשוי" (1978), לצד ג'ק ניקולסון, שגם ביים. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב כהופעת הבכורה הטובה ביותר. לאחר מכן כיכבה לצד מלקולם מקדואל בסרט המדע בדיוני "פעם אחר פעם", בה גילמה את אהובתו של הסופר האנגלי ה.ג'. ולס. בתום הצילומים השניים נהיו לזוג, והתחתנו ב-1980, בנישואים שהחזיקו 10 שנים. תפקידה הבא בקולנוע היה בדרמה הקומית של ג'ונתן דמי, "מלווין והווארד" (1980), בו גילמה את אשתו הראשונה של מלווין דאמר. על תפקידה בסרט זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. מאז כמעט כל תפקידיה בקולנוע ובטלוויזיה הם תפקידי משנה. שנה אחר כך כיכבה כבר בתפקיד אמא בסרטו עטור השבחים של מילוש פורמן "רגטיים", עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב. שנה אחר כך הופיעה בסרטו של וודי אלן "קומדיה סקסית של ליל קיץ", בו כיכבה לצד מיה פארו וחוזה פרר, כמו כן כיכבה בתפקיד מיפ חיס בסרט הטלוויזיה עליית הגג הסתרתה של אנה פרנק 1988.
מאז סוף שנות השמונים כיכבה בשורה של סרטים מצליחים, כגון: "לווייתני אוגוסט" (1987), כליליאן גיש הצעירה, ובקומדיות "אדמונית שכזאת", "הורים במשרה מלאה" וב"בחזרה לעתיד 3", בדרמות "אשת הקצב", לצד דמי מור, "מה עובר על גילברט?", "פילדלפיה", "פאודר", לצד ג'ף גולדבלום, "נבל העשב", לצד וולטר מתאו וסיסי ספייסיק והדרמה הביוגרפית "ניקסון", שביים אוליבר סטון, בה גילמה את אמו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
בשנות האלפיים כיכבה, בין השאר, בקומדיות "תינוק מן ההפקר", "הופ ספרינגס", לצד מיני דרייבר ו"קטן עליו", שהיה לשובר קופות גדול בחג המולד של 2003 בארצות הברית. כמו כן כיכבה בדרמות "החיים כבית" ו"קוראים לי סם". בנוסף תרמה את קולה לסרט האנימציה "תרועת הברבור". בין השנים 1996 - 1997 הופיעה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "אינק", באחד התפקידים הראשיים, ובשנות ה-2000 שבה לטלוויזיה, כשהיא מגלמת את אמו של ג'ייסון ריטר בסדרת הדרמה "ג`ואן מארקדיה", בין השנים 2003 - 2005. ב-1995 נישאה לשחקן טד דנסון, שגילם את אביו של ג'ייסון ריטר ב"החברים של ממפורד" (1999).
בשנת 2010 שיחקה בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל. בשנת 2017 שיחקה לצד קווין קליין בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
בשנים 2015–2018 שיחקה בסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם".
פילמוגרפיה

מלווין והווארד (1980).
קומדיה סקסית של ליל קיץ (1982) - אדריאן.
שנותי היפות בקרוס קריק (1983) - מארג'ורי קינאן רולינגס.
לווייתני אוגוסט (1987) - שרה הצעירה.
סוף הדרך (1987) - רוז פיקט.
עלית הגג הסתרתה של אנה פרנק 1988.
אדמונית שכזאת (1989) - איירין רותבאג'.
הורים במשרה מלאה (1989) - קארן.
בחזרה לעתיד 3 (1990) - קלרה קלייטון.
אשת הקצב (1991) - סטלה קיפובר.
מה עובר על גילברט (1993) - בטי קארבר.
פילדלפיה (1993) - בלינדה קונין.
נבל העשב (1995) - האחות איידה.
פאודר (1996) - ג'סי קאלדורט.
תרועת הברבור (2000) - דיבוב קולה של האם.
תינוק מן ההפקר (2001) - סאלי ריידר.
החיים כבית (2001) - קולין באק.
קוראים לי סם (2001) - דוקטור בלייק.
סאנשיין סטייט (2002) - פרנסין פיקני.
הופ ספרינגס (2003) - ג'ואני פישר.
קטן עליו (2003) - אמילי.
בית הילדים (2003) - גייל.
בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצ'קיס (2005) - מריאן הוצ'קיס
הנערה המתה (2006) - בוורלי.
בנו של נובל (2007) - ברקלי מייקלסון.
מת לחגוג (2008) - קלאם גאזל.
אחים חורגים (2008) - נאנסי האף.
ההצעה (2009) - גרייס פאקסטון.
על הזוג מורגן שמעתם? (2009) - אמה ויילר (רעייתו של קליי).
נערה מלוכלכת (2010) - קלודט.
סוף סוף ווגאס (2013) - דיאנה
שוורי ברהמין (2014) - הלן ווסט.
האחת שאני אוהבת (2014) - אמא (קול)
שיר אחד (אנ')‏ (2014) - קארן.
דרך ארוכה (2015) - ג'יני.
שבעה ימים בגיהנום (2015) - לואיז פולי.
קייטי אומרת להתראות (2016) - מייבל.
דין (2016) - קרול.
התגלית (2017) - מראיינת.
נשואים פלוס מינוס (2017) - סיביל ברגר.
מועדון הספר הטוב (2018) - קרול.
Antiquities ‏(2018) - ד"ר מרגו.
עונת השמחות (2020) - טיפר קלדוול.
סמטת הסיוטים (2021) - מיס הרינגטון.
מועדון הספר הטוב: הפרק הבא (2023) - קרול.
Last Train to Fortune‏ (TBA)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

חוק וסדר: מדור מיוחד (2002) - גרייס רינאטו
משועמם (2011) - ג'וספין
רוק 30 (2012) - דיאנה
כולנו יחד (2015) - לינדה
האיש האחרון בעולם (2015-2018) גייל קלוסטרמן.
הקונרים (2018) - מרסי בלינגר
להפוך לאלוהים במרכז פלורידה (2019) - אלן ג'יי בונר
גרייס ופרנקי (2020) - מרים
הפלייליסט של זואי (2020-הווה) - מגי קלארק
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1990

לוגו מצעד הבילבורד הוט 100
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1990 הוא רשימת השירים לסיכום שנת 1990 של הבילבורד הוט 100, שפורסמה בדצמבר 1990. דירוג המצעד מבוסס על נתוני השמעות ברדיו ועל נתוני מכירות שנאספו לאורך אותה שנה. כמו כן, הוא חושב לפי נתוני מכירות שנאספו בפרקי זמן ספציפיים שנקבעו על ידי בילבורד ומתבסס על מצעד השירים השבועי שמופק על ידו.
ראו גם

1990 בארצות הברית
הערות שוליים

↑  Longbored Surfer - 1990, longboredsurfer.com
| מצעדי סוף השנה של בילבורד הוט 100 |
| --- | --- | --- |
| 1946–1949 | 1946 • 1947 • 1948 • 1949 |  |
| 1950–1969 | 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 |  |
| 1970–1989 | 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 |  |
| 1990–2009 | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 |  |
| 2010–הווה | 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
משפחת אלביצי

שלט האצולה של המשפחה
דיוקן ג'ובאנה אלביצי-טורנאבוני. מאת דומניקו גירלנדיו
משפחת אלביצי (באיטלקית: Albizi או Albizzi) הייתה המשפחה ששלטה בפירנצה מ-1382 ועד 1434. המשפחה הייתה יריבה של בית מדיצ'י.
מקור המשפחה בעיר ארצו ובניה הגיעו למעמד של אוליגרכיה מקומית בפירנצה ושלטו בממשלת הרפובליקה במשך שני דורות. בשנת 1378 ארגנה הגילדה של מנפצי הצמר מרד עממי בשלטון ("מהפכת כפכפי העץ"), משפחת אלביצי, בראש קבוצת משפחות עשירות אחרות, בהן משפחת סטרוצי, שכרה את שירותיו של שכיר החרב הנודע ג'ון הוקווד לדיכוי המרד והפכה לחזקה במשפחות העיר. מעמד המשפחה התחזק עוד ב-1382 לאחר שצבא פירנצה הביס, בסיועו של הוקווד ושכירי החרב שלו, את צבאו של ג'אן גלאצו ויסקונטי והעיר השיגה הסכם שלום עם דוכסות מילאנו החזקה, תוך שימור עצמאותה. ב-1427 הייתה משפחת אלביצי למשפחה העשירה והחזקה בעיר ללא ערעור. למרות שחברי המשפחה היו פטרוני אמנים, הם השקיעו את רוב התקציב העירוני בשכירת חילות שכירי חרב ובמסעות מלחמה נגד לוקה, פיזה, סיינה, מדינת האפיפיור ודוכסות מילאנו.
אבי המשפחה היה מסו דלי אלביצי (1343-1417 ;Maso degli Albizzi). שני בניו היו רינלדו דלי אלביצי (Rinaldo degli Albizzi ;1370–1442) הבכור ולוקה (Luca Albizzi). בעוד שרינלדו היה יריבו של קוזימו דה מדיצ'י ובן בריתה של משפחת סטרוצי, היה לוקה חברו של קוזימו ללימודים ובן בריתו ואף חלק עמו את העניין באמנות.
ב-1433 הצליח רינלדו לשכנע את ראשי הציבור להגלות את קוזימו דה מדיצ'י מהעיר, אך לאחר שפירנצה הפסידה בקרב מול דוכסות מילאנו, ירדה קרנה של משפחת אלביצי. שובו של קוזימו מהגלות זמן קצר לאחר מכן סימן את עלייתו של בית מדיצ'י כשליטי העיר ואת סוף תקופת משפחת אלביצי, שנאלצה לגלות מהעיר. אחיו של רינלדו, לוקה הורשה להישאר בעיר, נשא לאשה בת מדיצ'י ואף הפך לאחד מ"תשעת האזרחים הנכבדים", חבר הממשלה המצומצמת של העיר (Gonfaloniere di Giustizia).
ג'ובאנה אלביצי-טורנאבוני (1468-1488 ;Giovanna Tornabuoni degli Albizzi) מסמנת התקרבות בין משפחות אלביצי ומדיצ'י. אביה החורג, ג'ובאני טורנאבוני (Giovanni Tornabuoni), היה דודו של לורנצו דה מדיצ'י. ג'ובאנה מופיעה במספר יצירות אמנות של הציירים סנדרו בוטיצ'לי (מופיעה בין השאר בפרסקו "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה") ודומניקו גירלנדיו.
מרי מקאלרוי

מרי ארתור מקאלרוי (באנגלית: Mary Arthur McElroy‏; 5 ביולי 1841 – 8 בינואר 1917) הייתה אחותו של הנשיא ה-21 של ארצות הברית צ'סטר ארתור שהיה אלמן. מאחר שאשתו של ארתור אלן לואיז ארתור נפטרה שנה קודם לבחירתו לנשיא, שימשה אחותו כגברת הראשונה של ארצות הברית.