stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שייח' ג'ראח
היסטוריה > התקופה הממלוכית והעות'מאנית

לאחר כיבושה של ירושלים בידי צלאח א-דין ב־1187, חילק צלאח א-דין אדמות סביב ירושלים לקציני צבאו, בין השאר באזור שיח ג'ראח. אזור זה ניתן לרופאו, חוסאם א-דין אל-ג'ראחי, שבנה במקום זאווייה, ששימשה גם כמדרסה. ב־1202 נקבר חוסאם א-דין במקום, ובשלהי המאה ה־19 נבנה במקום מסגד עם מינרט, המוכר כיום כמסגד סוויסה ג'ראח. האתר נחשב לאחד מחשובי האתרים המוסלמים הקדושים סביב ירושלים, ועל שמירתו הופקדה משפחת דיסי. תיאורים מהמאה ה-19 מזכירים במקום חאן קטן.
במאה ה-17 נבנה בסמוך למבנה הזאוויה ארמון קיץ של אחד ממכובדי ירושלים בשם קצר אל-עמאווי. מבנה זה נהרס במהלך קרבות מלחמת העצמאות.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שנמדדה בשנות ה-70 של המאה ה-19, מסומן האזור כשטח חקלאי, חלק משטח נרחב שהיה מצפון לירושלים.
שכונת שייח' ג'ראח החלה להתפתח בהדרגה החל משנות ה-60 של המאה ה-19, שלהי התקופה העות'מאנית, כאשר נכבדיה ועשיריה הערבים של ירושלים החלו להקים בתי מידות לאורך דרך שכם מצפון לעיר העתיקה כחלק מתהליך היציאה מן החומות. אחת המשפחות הערביות המיוחסות בירושלים בתקופת המנדט, משפחת נשאשיבי, התגוררה בשכונה, וכיום יש רחובות בשכונה הקרויים על שמות בני המשפחה. גם בנים למשפחת חוסייני היריבה אחזו בבתים בשכונה, הבולט בהם המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, שביתו עמד בקצה המזרחי של השכונה (לימים מלון שפרד).
בסמוך לשכונה מצויים קבר שמעון הצדיק, מערת הסנהדרין הקטנה, ושתי שכונות יהודיות. שכונת שמעון הצדיק הוקמה בשנת 1890 על שטח שנרכש ב-1875, ושכונת נחלת שמעון נוסדה בתחילת המאה ה-20. במהלך מאורעות תרצ"ו (1936–1939), נאלצו תושביהן לנטוש את בתיהם, כדי להציל את נפשם מהפורעים הערבים. בתום מאורעות הדמים חזרו התושבים היהודים לבתיהם.
מיכאל בן יאיר, שנולד בשכונה ב-1942, מעיד שהוא זוכר יחסים טובים מאוד בין יהודים וערבים בילדותו. כך למשל, בשביעי של פסח היו עושים פיקניק יחדיו בשטח הפתוח שהיה על יד קבר שמעון הצדיק. יתר על כן, סבתו שימשה כמוח'תאר גם של הערבים.
הרחוב המרכזי בשכונה, דרך הר הזיתים, הוביל ממרכז ירושלים לבית החולים הדסה ולאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

בסוף דצמבר 1947 הותקפו ונפצעו 20 נוסעים יהודים שעברו דרך שייח ג'ראח בדרכם להר הצופים על ידי מפגעים ערבים; זה היה אחד מהאירועים הראשונים שהובילו למלחמת העצמאות. בתגובה, פשטו אנשי ההגנה בחודש ינואר 1948 על בתים בשכונה והציתו אותם. בהדרגה התרוקנה השכונה הערבית מתושביה, ואת מקומם תפסו לוחמים מארגון הנג'דה שהמשיכו בהתקפות על יהודים שנסעו בכלי רכב או התגוררו בשכונות היהודיות.
באפריל 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות שמעון הצדיק ונחלת שמעון לעזוב במהירות את בתיהם. היה זה יומיים לאחר הריגת עבד אל-קאדר אל-חוסייני בקסטל, ולאחר פרשת דיר יאסין. הבריטים הניחו שכוחות אל-ג'יהאד אל-מוקאדס שחוסייני עמד בראשם ינסו לנקום, ואכן כך היה. כוחות ערביים בפיקודו של בהג'ת אבו גרביה תקפו ב-13 באפריל 1948 שיירה יהודית שהייתה בדרכה להר הצופים, וטבחו בנוסעיה. חללי שיירת הדסה כללו 78 רופאים, אחיות, מטופלים ואנשי צוות של בית החולים הדסה. כוחות של פלמ"ח "הראל" שחשו לעזרתם נהדפו על ידי הבריטים. האירוע עורר זעזוע ביישוב היהודי בישראל ושאר העולם.
בחול המועד פסח, ב-25 באפריל 1948, במהלך מבצע יבוסי, כבש הפלמ"ח את שייח' ג'ראח ואת השטח בו שכנו השכונות היהודיות. הבריטים הכריחו אותם לסגת בטענה שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם. כוחות "ההגנה" ואצ"ל השתלטו על השכונה ובית הספר לשוטרים מיד לאחר עזיבת הבריטים ב-14 במאי 1948. ב-19 במאי 1948 נכבש המקום על ידי הלגיון הערבי ונותר בידי ממלכת ירדן עד למלחמת ששת הימים.
לאחר איחוד ירושלים ב-1967 נבנתה אנדרטה סמוך למקום הטבח בשיירת הדסה במרכז השכונה, ובה שמות 78 הנרצחים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות > מלון שפרד

ב-1985 נקנה מתחם "מלון שפרד" שבשכונה בידי איל ההון היהודי-אמריקאי ארווינג מוסקוביץ. ביולי 2009 העניקה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה של עיריית ירושלים אישור להקמת שכונה יהודית קטנה במקום. בעקבות ההחלטה מתחו ארצות הברית ובריטניה ביקורת על ישראל.
בתים בשכונה

הבית של עסאף נשאשיבי. הבית נמצא בדרך הר הזיתים 30
הכניסה המערבית לשכונה, ו"וילה נשאשיבי" – מהבתים הראשונים של השכונה. נבנה בין השנים 1911‏-1918 על ידי פח'רי נשאשיבי. שימש את עבדאללה מלך ירדן בביקוריו בירושלים, הצד שרואים מרחוב שמעון הצדיק
הבית של פח'רי נשאשיבי ("וילה נשאשיבי"). הכניסה והצד שרואים מדרך שכם.
בית ח'רופה, בדרך הר הזיתים 18, נבנה בשנות ה-40
בית של משפחת אל חוסייני, נבנה בשנות ה-40 של המאה ה-19, נקנה בסוף מאה ה-19 על ידי טאהר אל-חוסייני אבא של אמין אל-חוסייני. הבית נמצא בדרך הר הזיתים
בתים בשכונה > הליכים משפטיים בקשר לבתים בשכונה

בשנת 1875, רכשו הרבנים הראשיים בירושלים, חלקות בשטח של כ-17 דונם במתחם קבר שמעון הצדיק, ורשמו אותן כהקדש. הבעלות על חלקות אלו עברה לוועדים של היישוב היהודי הישן בירושלים: ועד עדת הספרדים בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל.
במלחמת השחרור כבש הצבא הירדני את מזרח ירושלים ובתוך כך את שכונת שמעון הצדיק, וחלקות אלו הועברו לידי הממונה הירדני על נכסי האויב. הממונה השכיר את שטח החלקות למשרד השיכון הירדני, שבנה במקום 28 יחידות דיור. דירות אלו היו מיועדות, על פי חוזה שנחתם בין ממשלת ירדן לאונר"א, עבור פליטים פלסטינים שישכרו את הדירות מהממשלה הירדנית ובכך יפסיקו להיחשב לפליטים על ידי אונר"א. בחוזים שנכרתו בין משרד השיכון הירדני לבין המשתכנים בדירות נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנות שכירות, כאשר בשנים אלו המשתכנים צריכים לשלם מיסים ודמי שכירות ולטפח את המקום. בחוזים אלו נקבע כי בתום תקופת הניסיון משרד השיכון הירדני יעביר את הבעלות על הדירות למשתכנים ללא תשלום. אמנם, העברת הבעלות לא יצאה לפועל.
לאחר איחוד ירושלים, עברו הנכסים שהיו בידי הממונה הירדני על נכסי האויב לידי האפוטרופוס הכללי הישראלי. על פי חוק הסדרי משפט ומנהל, על האפוטרופוס לשחרר את הקרקעות והנכסים שבידו לבעלים המקוריים שלהם, ואכן, בספטמבר 1972 שחרר האפוטרופוס את החלקות שבמתחם והבעלות על החלקות נרשמה על שם ועד עדת הספרדים בירושלים והוועד הכללי כנסת ישראל.
בעשרות השנים שלאחר מכן התנהלו הליכים משפטיים שנגעו לתביעת פינוי בתיהם מהשתכנים, וכן להפרת חובות המשתכנים לשלם שכירות לוועדים. בית המשפט הכיר במשתכנים כדיירים מוגנים, ולפיכך חלק מתביעות הפינוי נדחו וחלקן התקבלו, במסגרת חוק הגנת הדייר. בית המשפט פסק בעקביות כי הוועדים הם הבעלים של המקום, קביעה שהתעצמה לאחר שהצדדים חתמו על הסכם דיוני לפיו הנכסים במתחם שייכים לוועדים.
במקרים מסוימים נזרקו בקבוקי תבערה על בתי היהודים בשכונה.
הפרשה לא נשארה בשדה המשפטי, כיוון שהיא נתפסת אצל חלקים בציבור ובתקשורת כקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני. פעילי שמאל וחברי כנסת ממפלגות שמאל ארגנו מפעם לפעם אירועי מחאה נגד פינוי המשתכנים. לעיתים האירועים נעשו אלימים, וכללו יידוי אבנים על אזרחים וכוחות משטרה. בשכונה.
לקריאה נוספת

אלון קדיש, משה ארנוולד, קרבות יבוסי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008
הערות שוליים

1 2  תהילה ביגמן, בלי עזרה ממונטיפיורי, אתר סגולה
↑  יצחק רייטר וליאור להרס, שייח ג'ראח - הערכת מצב, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2010.
↑  יניב שרון ודוד טברסקי, ‏סמלים לאומיים ורגשות דתיים: איך סכסוך נדל"ן יכול להבעיר מדינה שלמה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 במאי 2021
↑  שכונת שייח ג'ראח באתר עיריית ירושלים, 23.05.2021
↑  מכון ירושלים למחקרי מדיניות, "על נתונייך ירושלים" 2021, עמ' 20
↑  שכבת גבולות שכונות העיר במערכת ה-GIS של עירית ירושלים
↑  יהושע בן אריה, עיר בראי תקופה, ירושלים החדשה בראשיתה, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים 1979, עמ' 85
↑  בן-ציון דינור (עורך),ספר תולדות ההגנה, חלק ב, ב, עמ' 778-631.
↑  מיכאל בן יאיר, שייח' ג'ראח, תל אביב: חרגול, 2013, עמ' 8, 32
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: הוצאת דביר, תשס"ד 2004, עמ' 141.
↑  פורעי שיך ג'ארח מוסיפים לרצוח, דבר, 19 בפברואר 1948 
 שיך ג'ראח מוסיפה לירות, דבר, 8 בפברואר 1948
↑  פעולות עיקריות במסגרת מבצע יבוסי, במרכז מידע פלמ"ח
↑  פנחס וולף‏, "הריבונות בירושלים איננה ניתנת לערעור", באתר וואלה, 19 ביולי 2009
↑  בן כספית, ארצות הברית: עצרו את הבנייה ב"מלון שפרד" במזרח י-ם, באתר nrg‏, 19 ביולי 2009
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבניה הערבית מחוץ לחומות, הוצאת כתר 1985, עמ' 299
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554967705171  GND: 1046968866  LCCN: n2012013911  VIAF: 232536485   WorldCat (עם VIAF): 232536485 
אנדרטה ל-78 הנרצחים בטבח שיירת הדסה
זאוליט

זאוליט
המבנה המולקולרי הנקבובי הזעיר של הזאוליט, ZSM-5
זאוליטים (מיוונית, "זאין" – לרתוח, "ליתוס" – אבן) הם קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי טקטוסיליקט (סיליקט במבנה מרחבי). מינרלים אלה בנויים מטטרהדרונים של SiO4+4 הקשורים בכל ארבעת קודקודיהם לטטרהדרונים אחרים. בחלק מהטטרהדרונים מחליף אלומיניום את הצורן במרכז הטטרהדרון. מבנה דומה לזה של פצלת השדה, אלא שבזאוליטים המבנה יוצר חללים גדולים (במונחים מולקולריים) בין הטטרהדרונים. גודל החללים נע בין שניים לשמונה אנגסטרום. בחללים אלו מתיישבות בדרך כלל מולקולות של מים.
הזואוליט שימש את בני המאיה במשך אלפי שנים בטיהור מים. המונח זאוליט נטבע ב-מאה ה-18 על ידי המינרלוג השוודי אקסל פרדריק קרונשטדט שהבחין שחימום מהיר של המינרל, שגורם למים שהיו בתוך הנקבוביות הזעירות להתאדות, גורם לאבנים להתנועע. קרונשטדט קרא למינרל זאוליט, קיצור של ביטוי ביוונית שמשמעו "אבן רותחת".
תיאור

צבע הזאוליטים הוא בדרך כלל לבן, אדמדם או חסר צבע. קשיותם בין 3.5 ל-5.5 בסולם מוס, ומשקלם הסגולי נמוך יחסית, 2.0–2.4 והוא נובע ממבנם הנקבובי.
בטבע נמצאו כ-48 סוגים של זאוליטים ובמעבדה הצליחו ליצור יותר מ-1,500 סוגים נוספים. הזאוליטים הם מינרלים סיליקטיים המכילים אלומיניום בעלי מבנה "פתוח" שיכול לספוח מגוון רחב של קטיונים של מתכות אלקליות ומתכות אלקליות עפרוריות כדוגמת Na+, K+, Ca2+, Mg2+ ואחרים. יונים חיוביים אלה קשורים בקשר חלש ובתמיסה הם מתחלפים בנקל ביונים אחרים. בין הזאוליטים הנפוצים ביותר מצויים: אנלציט, חבזיט, היולנדיט, נתרוליט, פיליפסיט וסטילביט. נוסחת הנתרוליט לדוגמה היא: Na2Al2Si3O10-2H2O.
הזאוליטים בנויים באחד משלושת סוגי המבנים הבאים:
דמויי שרשרת שבו המינרלים יוצרים גבישים פריזמטיים דמוי מחט, למשל נתרוליט.
דמויי יריעה, כדוגמת היולנדיט.
בעלי שלד, כדוגמת החבזיט.
זאוליטים טבעיים נוצרים כשסלעים געשיים ושכבות אפר געשי מגיבות למגע עם מי תהום אלקליים. זאוליטים התגבשו גם בשכבות סלעי משקע שהתרבדו בסביבה ימית רדודה, זמן רב (מאלפי ועד מיליוני שנים) לאחר יצירת השכבות. כמעט ולא ניתן למצוא זאוליטים טבעיים טהורים ובדרך כלל הם מזוהמים בדרגות שונות על ידי מינרלים אחרים, מתכות, קוורץ וזאוליטים אחרים. משום כך לא נעשה שימוש בזאוליטים טבעיים ביישומים מסחריים חשובים רבים שבהם אחידות וטוהר החומר הם הכרח.
זאוליטים הם החברים האלומו־סיליקטים בקבוצת המוצקים בעלי הנקבוביות הזערוריות המכונים "מסננות מולקולריות". המונח מסננת מולקולרית מתייחס לתכונה ייחודית של חומרים אלה, היכולת למיין מולקולות בצורה בררנית בהתבסס על תהליך ניפוי על פי גודל. תכונה זו מקורה במבנה הנקבובית המולקולרית שגודלה קבוע. הזאוליטים המועילים ביותר הם אלו שבהם החללים המולקולריים מתחברים ויוצרים תעלות. הגודל המקסימלי של מולקולות או יונים היכולים לחדור לנקבוביות של זאוליט נקבע על פי קוטר התעלות. מקובל לקבוע את גודל התעלות על פי גודל הטבעת של הפתח, כך למשל, המונח "טבעת8" מתייחס ללולאה סגורה הבנויה מ-8 טטרהדרונים שבמרכזם צורן (או אלומיניום) המוקפים אטומי של חמצן. טבעות אלו אינן תמיד שטוחות וסימטריות בצורה מושלמת בשל מגוון גורמים, כולל הלחץ המופעל על ידי הקשר בין יחידות הנדרשות ליצור את המבנה הכללי, או הקואורדינציה בין חלק מאטומי החמצן בטבעות לקטיונים שבתוך המבנה. משום כך פתחי הנקבוביות של כל הטבעות מגודל אחד אינם זהים.
מקורות למחצב

הזאוליטים הם מינרלים נפוצים וניתן למצאם בחללים הנוצרים בסלעים וולקנים במקומות רבים בעולם. בארץ ישראל ניתן למצוא זאוליטים בסלעים וולקנים בגליל התחתון בכרמל ובמכתש רמון.
את הזאוליטים הטבעיים כורים באמצעות טכניקות מקובלות של מכרה פתוח. על מנת להגיע אל המחצב מסלקים את שכבות האדמה והסלע שמעליו. את המחצב מרסקים באמצעות פיצוצים מבוקרים או באמצעות מחפרים וטרקטורים מצוידים ביעה אופני. בתהליך מרסקים את המחצב, מייבשים אותו וטוחנים אותו. המחצב הטחון מסווג בהתאם לגודל הגרגירים ומשונע בשקים או בצובר. לעיתים מסננים את החומר המרוסק על מנת לסלק גרגרים דקים מדי כשנדרש חומר גרגירי, ומוצרים מסוימים הבנויים ככדוריות קטנות מיוצרים מהחומר דק הגרגיר. היצרנים יכולים לשנות את תכונות הזאוליטים או לערב את מוצרי הזאוליטים עם חומרים אחרים לפני המכירה על מנת לשפר את ביצועיהם.
הייצור העולמי של זאוליטים טבעיים עומד על 4 מיליון טון. מתוך כמות זו כ-2.6 מיליון טון משונעים לשוקי סין לשם שימוש בתעשיית המלט. היצרנים המובילים בתחום הזאוליטים הטבעיים נמצאים במזרח אירופה במערב אירופה, באוסטרליה ובאסיה. לשם השוואה רק 57,400 טון של זאוליטים טבעיים (כ-1% מכלל הייצור העולמי) מיוצרים באמריקה הצפונית. רק לאחרונה הבינו באמריקה הצפונית את הפוטנציאל הגלום בחומר לשווקים הנוכחיים והעתידיים.
קיימים מספר סוגים של זאוליטים סינתטיים המיוצרים בתהליך של התגבשות איטית של ג'ל סיליקה-אלומינה בנוכחות בסיסים אלקליים בתבניות אורגניות.
לזאוליטים סינתטיים יש מספר יתרונות משמעותיים על אלה הנוצרים בטבע.
את החומר הסינתטי ניתן לייצר בצורה אחידה וטהורה.
ניתן לייצר זאוליטים במבנים שאינם מופיעים בטבע. דוגמה ידועה לכך הוא זאוליט A.
מכיוון שחומרי הגלם העיקריים לייצור זאוליטים הם סיליקה ואלומינה, שהם בין התרכובות המצויות בשפע על כדור הארץ, הפוטנציאל לייצור זאוליטים הוא למעשה בלתי מוגבל.
תהליכי ייצור זאוליטים דורשים הרבה פחות זמן מה-50 עד 50,000 שנים הנדרשים בטבע לייצור זאוליטים.
החיסרון הוא שאין כיום יכולת ליצור גבישים בממדים דומים לאלו הנוצרים בזאוליטים הטבעיים. דרך אחת להתגבר על מגבלה זו היא לגדל את גבישי הזאוליט במצב של אפס כבידה (חוסר משקל). דרך זו נוסתה בתחנת החלל הבין-לאומית.
שימושים

שימושים ביתיים – בזאוליטים נעשה שימוש נרחב במצעים מחליפי יונים במערכות ריכוך או טיהור מים ביתיים ומסחריים כדוגמת המסנן המצוי במכלים של חברת בריטה, או המסנן לאקווריום של דגי נוי. הצרכן הגדול ביותר של זאוליטים סינתטיים הוא שוק אבקות הכביסה. על פי נתוני 1992 נרכשו על ידי היצרנים כ-1.44 מיליון טון של זאוליט A כל שנה.
כימיה – הזאוליטים משמשים כמסננת מולקולרית להפרדת מולקולות (רק מולקולות בגדלים וצורות מסוימים יכולות לעבור).
פטרוכימיה – בתהליכי יצור בתעשייה הפטרוכימית נעשה שימוש נרחב בזאוליטים כזרזים.
חקלאות – זאוליטים משמשים כתוסף מזון למספוא של חיות משק והם מסייעים בספיגת רעלנים העלולים להימצא במזון.
רפואה – מערכות לייצור חמצן המבוססות על זאוליטים נמצאות בשימוש נרחב על מנת לייצר חמצן באיכות הנדרשת ברפואה. בזאוליט נעשה שימוש כמסננת מולקולרית המחלצת חמצן מהאוויר בתהליך שבו בולע הזאוליט את החנקן שבאוויר.
קירור וחימום – ניתן להשתמש בזאוליטים כקולטי שמש ובקירור בספיחה. ביישומים אלו מנצלים את יכולת ספיחת החום הגבוהה של הזאוליטים ואת יכולתם לספוח ולפלוט מים תוך כדי שימור יציבות המבנה הפנימי שלהם. יכולת היגרוסקופית זו בתוספת לתגובה האקסותרמית המתרחשת כאשר הזאוליטים עוברים ממצב מיובש למצב ממוים (ספיחת חום), הופכים את הזאוליטים הטבעיים ליעילים באחסון אנרגיית חום, סולרית או עודפת.
בנייה – זאוליט סינתטי משמש גם כתוסף בתהליך הייצור של אספלט בתערובת חמימה (בניגוד לאספלט בתערובת חמה). פיתוח השיטה החל בגרמניה בשנות ה-90 וזכה להתעניינות ציבורית ניכרת בעולם משום שהוספת הזאוליטים לתערובת מאפשרת להשתמש בטמפרטורה נמוכה יותר של התערובת בזמן ייצור והנחת האספלט, עקב כך נחסך שימוש בדלק. מעבר לחיסכון הכספי, התהליך מקטין את פליטת גזי החממה.
אבני חן – תומסוניט הוא סוג של זאוליט המשמש כאבן חן ונאסף מאזורים שבהם היו זרמי לבה לאורך ימת סופיריור במינסוטה ובמישיגן. גושים קטנים של תומסוניט מאזורים אלה הם תוצאה של בליה של בזלת משטפי הלבה ונוהגם לאוספם על החופים ועל ידי צוללים בימת סופיריור.
שימושים עתידיים – לזאוליטים יש את היכולת לבצע הפרדה בררנית ומדויקת של גזים כולל סילוק של מים, פחמן דו-חמצני וגופרית דו-חמצנית ממקורות של גז טבעי, זאוליטים גם מסוגלים לבצע הפרדה של גזים אצילים, N2, פראון ופורמאלדהיד. עם זאת טרם נבדקה יכולת זו באופן מעשי.
הערות שוליים

↑  הסקר הגאולוגי האמריקני של 2004
↑  גידול גבישי זאוליט באתר נאס"א
↑  ג'סיקה מרשל, "Saved by 'sand' poured into the wounds", באתר newscientist.com, ‏16 במרץ 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534243405171  GND: 4067660-2  LCCN: sh85149750  NDL: 00563784  NKC: ph127636
דימיטר גרקוב

דימיטר פניוטוב גרקוב (בבולגרית: Димитър Панайотов Греков;‏ 14 בספטמבר 1847, בולגרד, נסיכות מולדובה – 7 במאי 1901, סופיה, נסיכות בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר וכן כראש ממשלת נסיכות בולגריה.
ביוגרפיה

גרקוב נולד בעיר בולגרד אשר בחבל בסרביה ואת השכלתו התיכונית רכש בעיר הולדתו. הוא הוסמך למשפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס שבצרפת. גרקוב עבד כעורך דין בעיר בראילה ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגר לנסיכות בולגריה ומונה לנשיא בית המשפט העליון בסופיה. בהמשך, היה חבר באספה הלאומית הראשונה של בולגריה ואף יושב הראש שלה לתקופה קצרה ב-1883. לאחר מכן מונה לשר המשפטים בממשלתו של טודור בורמוב והמשיך בתפקידו זה גם בממשלתם של קלמנט טרנובסקי ולאוניד סובולב. ב-1886 מונה לשגריר נסיכות בולגריה לאימפריה העות'מאנית והוצב באיסטנבול ובהמשך, מונה על ידי סטפן סטאמבולוב לחבר משלחת איתור המועמד לתפקיד נסיך בולגריה, לאחר שאלכסנדר בטנברג ויתר על כיסאו.
בין 1890 ל-1894 כיהן בממשלתו של סטפן סטאמבולוב כשר הפנים ולתקופה מסוימת גם כשר המשפטים. לאחר פרישתו של סטאמבולוב מראשות הממשלה, עבר גרקוב ל"מפלגת העם הליבראלית" ונבחר ליושב ראשה. ב-1899, לאחר התפרקות הקואליציה בראשון קונסטנטין סטואילוב, הטיל עליו הנסיך פרדיננד להקים ממשלת קואליציה אשר תשלב בין חברי מפלגת העם הליבראלית, המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגה הליברלית-רדוסלאבובית בראשות וסיל רדוסלאבוב. ממשלת הקואליציה שהקים סבלה מחוסר יציבות ובאוקטובר 1899 הוא התפטר. גרקוב חזר להנהיג את מפלגת העם הליבראלית וב-1901 הלך לעולמו והוא בן 54 שנים.
גרקוב והקהילה היהודית

ב-1889 הגישה הנהגת הקהילה היהודית לאישור ממשלת בולגריה הצעה במסגרתה היא תנוהל באמצעות קונסיסטוריה מרכזית. את ההצעה קיבלו ראשי הקהילה מהרב צדוק כהן מצרפת. מספר חודשים לאחר הגשת הבקשה מונה גרקוב לשר החוץ והדתות ובהנחיית ראש הממשלה סטאמבולוב הוא אישר את הבקשה.
בספטמבר 1891 הוזמן הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר סימון דנקוביץ לפתיחת מושב האספה הלאומית הבולגרית. הרב התיישב ליד ראש הכנסייה הבולגרית ולא במקום שהוקצה לו בתא הדיפלומטים הזרים, משום שסבר שכך ראוי יותר. השר גרקוב התעמת עם הרב דנקוביץ ולאחר ויכוח אשר גלש לטונים גבוהים, הורה לרב לשבת במקום שהוקצה לו. למחרת תבע השר גרקוב מראשי הקונסיסטוריון לפטר לאלתר את הרב דנקוביץ. ניסיונות הפשרה לא הועילו והרב דנקוביץ עזב את תפקידו ואת בולגריה.
הערות שוליים

1 2  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר השחרור מעול העותומנים (1878-1898), בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 69-70.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קונסטנטין סטואילוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  30 בינואר 1899 – 13 באוקטובר 1899 | הבא: טודור איבנצ'וב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטפן סטאמבולוב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  14 בנובמבר 1890 – 31 במאי 1894 | הבא: גריגור נאצ'וביץ' |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קונסטנטין סטואילוב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  30 בינואר 1899 – 13 באוקטובר 1899 | הבא: טודור איבנצ'וב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132567830  ISNI: 0000 0000 1889 6176  VIAF: 35620436   WorldCat (עם VIAF): 35620436
ניל פרייד RS:X

גלשן מדגם ניל פרייד RS:X
ניל פרייד RS:X‏ (באנגלית: Neil Pryde RS:X) הוא דגם של גלשן רוח בתכנון חברת "ניל פרייד" מהונג קונג. בשנת 2005 החליט איגוד השיט הבין-לאומי כי דגם זה יהיה הדגם האולימפי, והוא החליף את דגם המיסטרל, שהיה בשימוש עד אז. במאי 2012 הוחלט ב-ISAF (פדרציית השיט הבינלאומית) כי החל מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) יוחלף הניל פרייד RS:X בגלישת קיט, אך החלטה זו בוטלה בנובמבר באותה שנה. לבסוף הדגם הוחלף בגלשן ה-IQFoil.
נתונים טכניים

אורכו של הגלשן, שעוצב בידי ז'אן בולדואר, 2.86 מ', ורוחבו 93 ס"מ. משקלו 15.5 ק"ג, והוא נחשב כבד ביחס לגלשנים דומים. גודלו של המפרש 9.5 מ"ר בדגמים המיועדים לגברים ו-8.5 מ"ר בדגמים המיועדים לנשים. גובהו של התורן 5.2 מ' ו-4.9 מ', בהתאמה.
בישראל > אליפות ישראל

אליפות ישראל הראשונה בדגם הניל פרייד RS:X נערכה בשנת 2006, וסימנה את חילופי הדורות בענף הגלישה: גל פרידמן, זוכה מדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, סיים רק במקום הרביעי, ובתחרות ניצח שחר צוברי. בין הנשים גברה מעין דוידוביץ' על אלופת העולם לשעבר, לי קורזיץ.
בישראל > הישגים בינלאומיים

לאורך השנים זכו שייטות ושייטי הדגם RS:X ברחבי העולם בהישגים ובניצחונות בתחרויות בינלאומיות רבות לנשים ולגברים, לבוגרים ולנוער. מהבולטים שבהם:
ב-2006, בשבוע בינלאומי בפורטוגל, זכה גל פרידמן במדליית כסף
ב-2006, בשבוע בינלאומי בפורטוגל, זכתה לי קורזיץ במדליית כסף
ב-2008, באולימפיאדת בייג'ינג ייצגו את ישראל צוברי ודוידוביץ'. שניהם העפילו לשיוט המדליות. שחר צוברי זכה במדליית הארד האולימפית.
ב-2008, באליפות העולם בניו זילנד, זכה שחר צוברי במדליית ארד
ב-2008, באליפות אירופה לנוער, זכו שלושה שייטים בשלושת המקומות הראשונים.
ב-2009, באליפות העולם באנגליה, זכה נמרוד משיח במדליית כסף
ב-2010, באליפות אירופה בפולין, זכה שחר צוברי במדליית זהב
ב-2010, באליפות העולם בדנמרק ובשבוע הולנד, זכה נמרוד משיח בשתי מדליות ארד
ב-2011, באליפות נוער בקרואטיה, זכתה נעמי כהן במדליית ארד
ב-2011, באליפות העולם באוסטרליה, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב, ובאליפות אירופה בבולגריה, במדליית כסף
ב-2012, בגביע העולם בהולנד, זכה שחר צוברי במדליית זהב
ב-2012, באליפות העולם לנוער באירלנד, זכתה נעמי כהן במדליית כסף
ב-2012, באליפות העולם לנוער בתאילנד, זכתה שחר טיבי במדליית כסף
ב-2012, באליפות העולם בספרד, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב
ב-2012, באליפות אירופה בפורטוגל, זכתה מעיין דוידוביץ במדליית כסף
ב-2013, בגביע העולם בצ'ינגדאו-סין, זכה שחר צוברי במדליית זהב, ובאליפות אירופה בברסט צרפת, במדליית כסף
ב-2013, באליפות אירופה לנוער בברסט, צרפת, זכתה הדר הלר במדליית זהב, ובאליפות עולם לנוער איטליה, במדליית כסף
ב-2013, באליפות העולם בברזיל, זכתה לי קורזיץ במדליית זהב
ב-2013, באליפות אירופה לנערות בברסט צרפת, זכתה שחר טיבי במדליית זהב
ב-2015, אליפות אירופה באיטליה, זכתה נוי דריהן במדליית זהב, ובאליפות עולם לנוער בפולין, זכו דריהן ויואב עומר במלדיית זהב כל אחד
ב-2016, באליפות אירופה בפינלנד, זכתה נוי דריהן במדליית זהב
ב-2017, באליפות אירופה בצרפת, זכתה ירדן איסק במדליית זהב
ב-2021, באליפות אירופה בפורטוגל, זכה אופק אלימלך במדליית ארד
הערות שוליים

↑  דניאל רוט, ‏הלכו המדליות? מריו 2016 יובטלו תחרויות גלישת הרוח, באתר ערוץ הספורט, 5 במאי 2012
↑  ניר שועלי, גלשני הניל פרייד יישארו כדגם אולימפי, באתר nrg‏, 10 בנובמבר 2012
↑  אסי ממן, ‏אלימלך זכה בארד באליפות אירופה בגלישת רוח, באתר ONE‏, 13 במרץ 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ראזי

ערך זה עוסק בלוחם מוסלמי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עות'מאן הראשון מקים הנסיכות העות'מאנית, שכונה עות'מאן ראזי, מוביל קבוצת "ראזים" לקרב.
ראזי (בערבית: غازي, בתעתיק מדויק: ע'אזי; ה-ע' מבוטאת כרי"ש גרונית) או גאזי (בטורקית: Gazi) הוא ביטוי ממקור ערבי, המציין את הלוחמים שהשתתפו בראזייה, שנקראה מאוחר יותר ראזווה (غزو, או Gazve), ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים. בהמשך הואדר ביטוי זה והפך לתואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה.
מקורם של הראזים והתפתחות התואר

הביטוי הוענק לשבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות.
לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות. בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות. השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו.
במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים. הנדידה המסיבית של שבטי האוע'וז והפיכתם לכוח צבאי, אשר בתחילה תועל במשחק הפוליטי בין הישויות השונות באנטוליה ואחר כך כצבא של נסיכויות עצמאיות, גרם להעברת הייחוס ראזי לצבאותיהם.