ג'ון רוס (קצין צי)
קורות חיים > משלחות לחוג הארקטי > 1829: משלחת ארקטית שנייה

פארי, הסגן שלו במשלחת הקודמת, חזר לאזור הארקטי ב-1819, והפליג 600 מייל (970 קילומטרים) מערבה מעבר ל"הרי קרוקר", ובכך גילה את תעלת פארי - הציר הראשי של המעבר הצפון-מערבי. חלקית כדי לגאול את המוניטין שלו, רוס הציע להשתמש בספינת קיטור עם שדרית שטוחה כדי לפרוץ דרך הקרח. האדמירליות לא הייתה מעוניינת, אבל הוא הצליח לשכנע את איל הג'ין פליקס בות' (אנ') לממן את המשלחת הארקטית השנייה הזו, שהחלה ב-1829. הספינה שלו הייתה הוויקטורי (Victory), אוניית קיטור עם גלגלי משוטה שניתן להרים אותם מהקרח. ודוד ניסיוני בלחץ גבוה שנבנה על ידי ג'ון אריקסון (אנ'). הוויקטורי נבנתה בשנת 1826 וקודם לכן שימשה כמעבורת בין ליברפול לאי מאן. המנוע גרם לבעיות ובמהלך החורף הראשון הוא הושלך על החוף. הספינה נשאה ארבעה קצינים - ג'ון רוס, ג'יימס קלארק רוס, ויליאם תום, הרופא ג'ורג' מקדיארמיד ו-19 גברים. המטרה הייתה מפרצון פרינס ריג'נט (אנ') בקצה המערבי של האי באפין, שם איבד פארי את ספינתו, פיורי, ב-1825.
רוס עזב את התמזה ב-23 במאי 1829. מפרץ באפין היה חופשי מקרח בצורה יוצאת דופן וב-6 באוגוסט הוא עבר את הנקודה שבה חזר לאחור 10 שנים קודם לכן. ב-11 באוגוסט, הוא פנה דרומה לתוך מפרצון פרינס ריג'נט, וב-13 באוגוסט הגיע לחוף פיורי, שם פארי נטש את ספינתו. שלד הספינה נעלם אבל היו ערמות של אספקה על החוף, חלק מהן הוא לקח. בהמשך דרומה הוא הפך לאירופאי הראשון במפרץ בותיה (אנ'), אך עד סוף ספטמבר הוא נחסם על ידי קרח 200 מייל (320 קילומטרים) דרומית לחוף פיורי. הוא החליט להעביר את החורף בנמל פליקס בקצה המזרחי של חצי האי בותיה (אנ'). בינואר 1830 הגיעה קבוצה של אינואיטים מהקבוצה האתנית של הנציליק (אנ') שסיפקה אוכל ומידע. לאחד מהם יצר נגר הספינה רגל עץ.
באביב 1830 ערך ג'יימס קלארק רוס ערך מספר נסיעות מערבה לתוך פנים הארץ. ב-9 באפריל, הוא הגיע לצד המערבי של חצי האי בותיה ובמאי חצה את הקרח אל החוף הצפון-מערבי של אי המלך ויליאם, בהנחה שהוא חלק מהיבשת. זה היה באמצע ספטמבר לפני שהקרח שחרר את הספינה. הצוות ניסר את קרח החוף וגרר את הספינה למים פתוחים, אך עד מהרה היא נתפסה שוב בקרח. באוקטובר המשיכו לנסר את הקרח ולגרור את הספינה לתוך מפרץ שריף, שם בילו את החורף השני שלהם רק שלושה מיילים (4.8 קילומטרים) מנמל פליקס. אף אינואיט הגיע עד אפריל 1831 שלאחר מכן. ג'יימס קלארק רוס חצה את חצי האי בותיה, וב-1 ביוני 1831, הפך לאירופאי הראשון שהגיע לקוטב המגנטי הצפוני. באוגוסט החלה הספינה לנוע אך הספיקה לעבור רק ארבעה מיילים (6.4 קילומטרים) לפני שנלכדה בנמל ויקטוריה. בינואר 1832, היה ברור שהספינה לעולם לא תצא. התוכנית של רוס הייתה לגרור את סירות הספינה צפונה לחוף פיורי, לאסוף שם אספקה, למצוא מים פתוחים ולקוות להינצל על ידי ספינת ציד לווייתנים.
הם עזבו את הוויקטורי ב-29 במאי 1832. עשרה ימים לאחר מכן, ג'יימס קלארק רוס חזר מחוף פיורי ודיווח שהסירות של פיורי ניתנות לתיקון, מה שחסך מהם את העמל של גרירת הסירות. הם הגיעו לחוף פיורי ב-1 ביולי, יצאו בשלוש סירות ב-1 באוגוסט, והגיעו למצר בארו (אנ') בסוף אוגוסט. מצאו שדה קרח שלם, הם המתינו ארבעה שבועות עד שהקרח יימס, ויתרו, חזרו דרומה, השאירו את סירותיהם במפרץ באטי (אנ') והלכו לחוף פיורי. ב-8 ביולי 1833 הם עזבו למפרץ באטי וב-14 באוגוסט ראו מים פתוחים בפעם הראשונה. הם עזבו ביום למחרת והגיעו לקצה מפרצון פרינס ריג'נט. ב-26 באוגוסט, הם הבחינו בספינה אך היא חלפה על פניהם. כמה שעות לאחר מכן, הם התגלו על ידי ספינה אחרת, שהתברר שהיא איזבלה שעליה הוא פיקד בשנת 1819. אלמלא תגליתו ב-1819 לא היו ציידי לווייתנים באזור. באוקטובר הם חזרו לאנגליה.
למשלחת היו שלושה הרוגים. רוס הוצג למלך ויליאם הרביעי וקיבל תואר אבירות. הצוות קיבל שכר כפול במשך כל ארבע השנים על ידי האדמירליות אף על פי שהם לא היו בצי המלכותי. הניסיון המרשים הזה, כמו גם המידע המדעי והאתנולוגי שנאסף על ידי הצוות של רוס, הביאו לו את המוניטין שהוא חיפש זה מכבר. בהשוואה לחוקרים ארקטיים אחרים בני זמנו, זה היה הישג בעל ממדים הרואיים וכנראה בשל העובדה שרוס התיידד ולמד מהאינואיטים.
ידידי היציב והנאמן, מר ויליאם תום, מהצי המלכותי, שהיה איתי בעבר באיזבלה, לצד תפקידו כשלישי בסולם הפיקוד, נטל על עצמו את האחריות על היומן המטאורולוגי, הפצה וכלכלת האספקה, ויש לייחס לתוכניותיו ולהצעותיו את דרגת הבריאות הלא שכיחה ממנה נהנה הצוות שלנו; וכיוון ששניים מתוך השלושה שנספו בארבע השנים וחצי מתו מוקדם במסע ממחלות שאינן מיוחדות לאקלים, ניתן לומר כי רק אדם אחד נספה. מר מ'דיארמיד, הרופא, שעבר כמה מסעות לאזורים האלה, הצדיק את ההמלצה שקיבלתי עליו; הוא היה מועיל בכל קטיעה וניתוח שביצע, ומופלא בטיפולו בחולים; ואיני מהסס להוסיף שהוא יהיה תוספת מכובדת לשירות הוד מלכותו.
קומנדר רוס, מר תום ואני, אכן שירתנו ללא שכר; אבל, במשותף עם הצוות, איבדנו את הכל, ועל כך אני מתחרט יותר, כי זה מונע לגמרי לתגמל את חבריי הסובלים, שעליהם איני יכול אלא להמליץ לשם שיקולי כבודו. עם זאת, יש לנו הנחמה שתוצאות המסע הזה היו חד משמעיות ולמדע חשובות ביותר, וניתן להבין אותן בקצרה במילים הבאות. גילוי מפרץ בותיה, היבשת ומצר בותיה פליקס, ומספר עצום של איים, נהרות ואגמים; הקביעה הבלתי מעורערת שהנקודה הצפון-מזרחית של אמריקה משתרעת עד המעלה ה-74 של קו הרוחב הצפוני; תצפיות יקרות ערך מכל סוג, אבל במיוחד על המגנט; וכדי להכתיר את כולם, יהיה הכבוד להציב את שמו המהולל של הריבון האדיב ביותר שלנו ויליאם הרביעי על מיקומו האמיתי של הקוטב המגנטי.
אולם שוב, רוס נתקל במחלוקת לגבי הקרטוגרפיה שלו. בשנת 1830, במהלך המשלחת, ג'יימס קלארק רוס שרטט שלושה איים במצר ג'יימס רוס (אנ') וקרא להם איי בופורט. ג'ון רוס מעולם לא ראה את האיים. מאוחר יותר, באנגליה, ג'ון רוס, תוך שימוש בסמכותו כמנהיג המשלחת, שינה את שמות האיים לאיי קלרנס (אנ'), ואף הוסיף מספר איים בדיוניים לקבוצה, בניסיון לכאורה להרשים את המלך החדש, ויליאם הרביעי. בשנת 1834 קיבל רוס את מדליית הזהב (מייסדים) מהחברה הגאוגרפית המלכותית ומדליית זהב מהחברה הגאוגרפית הצרפתית, וכן עיטורי מסדרים זרים שונים, כולל תואר אביר המסדר המלכותי של כוכב הקוטב (אנ') של שוודיה וכן תואר אבירות כעמית של מסדר האמבט בבריטניה. ג'ון רוס כיהן כקונסול בריטניה בסטוקהולם משנת 1839 עד 1846.