stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האביר השחור (מונטי פייתון)
מאחורי הקלעים

לפי פרשנות האודיו של ה-DVD מאת קליז, מייקל פיילין ואריק אידל, מקורה של האפיזודה בסיפור שסופר לקליז בשיעור אנגלית בעת לימודיו בבית הספר: שני מתאבקים רומאים נאבקו זה בזה תוך תחרות עצימה וממושכת במיוחד, עד שבסופה נשענו זה אל זה באפיסת כוחות. רק כאשר מתאבק אחד נמלט לבסוף החוצה מהזירה תוך הכרה בתבוסתו, הבינו הוא וכל הקהל אתו שהאיש השני כבר מת, ולמעשה ניצח במשחק לאחר מותו. מוסר ההשכל של הסיפור, על פי המורה של קליז, היה "אם אתה אף פעם לא מוותר, אתה לא יכול להפסיד" – הצהרה אשר, לדברי קליז, תמיד נראתה לו כ"בלתי תקינה מבחינה פילוסופית". הסיפור היה תיאור מעוות (או זכור בצורה לא מדויקת) של מותו של המתאבק היווני ארכיצ'יון מפיגליה[דרוש מקור].
קליז הוסיף ואמר שהסצנה הייתה עלולה להיראות חסרת לב וסדיסטית, אלמלא העובדה שהאביר השחור לא מפגין כל כאב ופשוט ממשיך להילחם, או לפחות מנסה, למרות היותו פצוע קשה. כמו כן, ככל שהסצנה מתקדמת וארתור מתעצבן יותר ויותר, הדיאלוג שלו עובר מלשון ארכאית של ימי הביניים ("אתה אכן אמיץ, אדוני האביר, אבל הקרב הוא שלי") ללשון מודרנית ("תראה, ממזר טיפש, לא נותרו לך שום זרועות!"), ולבסוף לסרקסטי ("מה אתה הולך לעשות, לדמם עליי?"), בעוד שהאביר השחור מוסיף ומתריס באותה לשון ארכאית ("אני בלתי מנוצח!" הוא צועק לאחר שנותרה לו רק רגל אחת, שעל כך ארתור פשוט עונה: "אתה מטומטם").
הסצנה הזו היא אחת הידועות ביותר בסרט כולו. שורה מפורסמת מתוך הסצנה, "'זוהי רק שריטה", מרמזת לשורה שנאמרת על ידי דמותו של מרקוטיו במחזה רומיאו ויוליה של שייקספיר, בה הוא אומר "איי, איי, שריטה, שריטה", בהתייחסו לפצע המוות שלו; משפט זה הפך לביטוי המרמז על מישהו שמתעלם מפגם או מבעיה קטלנית. הביטוי "זה רק פצע בבשר" נאמר במקור בסדרת הרדיו הבריטית "The Goon Show", בפרק שכותרתו "The Giant Bombardon", ושודר ב-1954. קבוצת מונטי פייתון הכירה בהשפעתה של הסדרה על יצירתם. התייחסות הומוריסטית נוספת לפציעה קטלנית כאל "רק פצע בבשר" הופיעה גם בקומדיה "נערתו ששת" משנת 1940, בתגובה לדיווח על משרתת שנורתה על ידי סגן השריף.
הערות שוליים

↑  Monty Python – The Black Knight, youtube
↑  "John Cleese on the Black Knight and Douglas Adams' High Heels". Wired.com. 8 בנובמבר 2014. נבדק ב-22 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Goon Show Site – Script – the Giant Bombardon (Vintage Goons Series, Episode 4)". אורכב מהמקור ב-6 במאי 2021. נבדק ב-16 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: unfit URL (link)
↑  "Internet Archive: His Girl Friday – 1940".
גאורג קייזר

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1878 מגדבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 ביוני 1945 (בגיל 66) אסקונה, שווייץ 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Monument Cemetery 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 זרם ספרותי:  אקספרסיוניזם 
 יצירות בולטות:  שועי העיר קאלה, מבוקר עד חצות, גז 
 
לוח הנצחה בלואיזנפלאץ 3, בברלין-שרלוטנבורג
גֶאוֹרְג קַייזֶר (בגרמנית: Friedrich Carl Georg Kaiser‏; 25 בנובמבר 1878 – 4 ביוני 1945) היה סופר גרמני. גאורג קייזר היה המחזאי המצליח ביותר של הזרם האקספרסיוניסטי. כסופר הוא יצר 70 מחזות, שרבים מהם נשכחו.
ביוגרפיה

קייזר נולד במגדבורג. הוא היה בן למשפחת סוחרים ויועד לנהל עסקים, אולם הוא העדיף לעסוק בכתיבה.
הוא היה פורה מאוד וכתב במספר סגנונות שונים. כמחזאי אקספרסיוניסטי, הוא היה, יחד עם גרהרט האופטמן, המחזאי המבוצע בתדירות הגבוהה ביותר של רפובליקת ויימאר. מחזותיו של גאורג קייזר כוללים את "שועי העיר קאלה" ( Die Bürger von Calais‏, 1913), מ"בוקר עד חצות" (Von morgens bis mitternachts‏, 1912), וטרילוגיה, הכוללת את האלמוג (Die Koralle ‏, 1917), גז (Gas‏, 1918), גז II (Gas II‏, 1920).
הוא מת באסקונה (אנ'), בשווייץ, ונקבר במורקוטה (אנ') ליד לוגאנו.
עבודותיו

שועי העיר קאלה (Die Bürger von Calais), שנכתב ב-1913, בוצע רק ב-1917. זו הייתה ההצלחה הראשונה של קייזר. המחזה צפוף מאוד מבחינה לשונית, כאשר הדיאלוג שלו כולל מונולוגים רגשיים רבים המושפעים מסגנונו של אוגוסט שטרם (אנ'). בדומה ליצירות אחרות של קייזר מהתקופה, הוא נושא את חותמה של הפילוסופיה של פרידריך ניטשה, הקוראת לפרט המודרני להתעלות מעל הבינוניות באמצעות פעולות יוצאות דופן; ה"אדם החדש" האקספרסיוניסטי הפך לנחלת הכלל של הסוגה.
הסרט "מבוקר עד חצות (אנ')", שצולם על ידי קרלהיינץ מרטין (אנ') ב-1920, נכתב כמחזה ב-1912 והוצג לראשונה ב-1917. אחת היצירות המוצגות בתדירות הגבוהה ביותר של התיאטרון האקספרסיוניסטי הגרמני, העלילה שלו מתייחסת לקופאי (בגילומו של ארנסט דויטש (אנ') בסרטו של מרטין) בבנק קטן ב-W (לכאורה ויימאר), אשר שם לב לכוחו של הכסף מביקורה של גברת איטלקייה עשירה. הוא מועל ב-60,000 מארק ונעלם ל-B (ברלין) שם הוא מנסה למצוא חוויות טרנסצנדנטיות בספורט, רומנטיקה ודת, רק כדי להיות מתוסכל ולהתאבד בסופו של דבר.
המחזות האקספרסיוניסטיים הקלאסיים של קייזר, שנכתבו ממש לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, קראו לא פעם לאדם להתנתק לחלוטין מהעבר, ולחדש את החברה בת זמנו. הוא נמנע מאפיון, ובמיוחד מפסיכולוגיית הדמויות, במקום זאת הפך את גיבוריו ודמויות אחרות לארכיטיפים, תוך שימוש בדיאלוג אנטי-נטורליסטי ביותר הכולל לעיתים קרובות נאומים אישיים ארוכים.
המחזה "Die jüdische Witwe" ("האלמנה היהודייה", 1920) עוסק בסיפורה של יהודית.
הצגת הבכורה של המחזה של קייזר "זֶה בְּצַד זֶה" (Nebeneinander, 1923), 'מחזה של אנשים' (Volksstück), נערכה בברלין ב-3 בנובמבר 1923, בבימויו של ברתהולד פירטל (אנ') בעיצובו של ג'ורג' גרוס. במחזה זה התרחק קייזר מהאקספרסיוניזם של יצירותיו הקודמות. תוך ניצול אפיון מרוכך יותר ודיאלוג קומי קצר יותר מציאותי יותר כדי לספר סיפור קליל של משכונאי אידיאליסט שנקלע להיפר-אינפלציה שפקדה את גרמניה באותה תקופה (התייצבות המטבע הגיעה שבועיים לאחר הצגת הבכורה), ההצגה חנכה את תנועת האובייקטיביות החדשה (אנ') (Neue Sachlichkeit) בדרמה. "קייזר עזב את הענן שנהג להקיף אותו", נכתב בסקירה של המחזה ב-Weltbühne, "ונחת עם שתי רגליו על הקרקע".
מחזותיו של קייזר, במיוחד "מבוקר עד חצות", השפיעו מאוד על המחזאים הגרמנים שפעלו במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כולל איוואן גול, ארנסט טולר וברטולט ברכט, שהסתמך על השימוש של קייזר בסצנות דמויות רביו ובמשלים, שהושפעו ממחזות גרמניים מימי הביניים וממחזות מיסתורין (אנ') מהמאה ה-16.
קייזר שיתף פעולה עם המלחין קורט וייל באופרות בנות המערכה האחת "Der Protagonist" ("גיבור העלילה" 1926) ו-Der Zar lässt sich photographieren ("הצאר מרשה לעצמו להצטלם", 1928) וגם "Der Silbersee" ("אגם הכסף", 1933).
בשנותיו האחרונות, הוא פיתח ביקורת על עידן המכונות המודרני שאפיין את טרילוגיית הגז. קייזר, שנכלא לזמן קצר ב-1923 בשל גניבת כיכר לחם במהלך המשבר ההיפר-אינפלציוני, ברח לשווייץ עם עליית הנאצים לשלטון בשנות ה-30 של המאה ה-20 (קייזר יצא לגלות ב-1938). שם פנה לכתיבת מחזות בחרוזים בנושאים מיתולוגיים, כולל פיגמליון, אמפיטריאון ובלרופון, ומחזה פציפיסטי, "החייל טנאקה" (Der Soldat Tanaka‏, 1940).
רפסודת המדוזה (Das Floß der Medusa‏, 1945) הוא מחזה כתוב בחרוזים שהופך את האתוס של שועי העיר מקאלה לכיוון פסימי יותר; כדי להימנע ממזל רע, שלושה עשר ילדים על סירת הצלה מטביעים את הצעיר שבהם. (ראו את הפריגטה לה מדוז עבור הספינה הטרופה ההיסטורית ואת רפסודת המדוזה על התיאור המפורסם שלה באמנות).
לקריאה נוספת

Frank Krause, ed. (2015). Georg Kaiser and Modernity. Göttingen: V&R unipress. ISBN 3-89971-245-5
Banham, Martin, ed. (1995). "Kaiser, Georg". The Cambridge Guide to Theatre. Cambridge: Cambridge University Press. p. 585. ISBN 978-0-521-43437-9.
Willett, John (1996) [1978]. Art and Politics in the Weimar Period: The New Sobriety 1917–1933. New York: Da Capo Press. ISBN 978-0-306-80724-4.
הערות שוליים

↑  הערך קַיזֶר, גֶאוֹרְג באנציקלופדיה העברית, כרף כ"ט, עמוד 618
1 2 3 4  Banham 1995.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263433705171  PLWABN: 9810681491805606  BIBSYS: 90116485  BNE: XX1251096  BnF: cb12155326c (data)  CiNii: DA01137565  GND: 118559427  HDS: 012018  ICCU: CFIV070981  ISNI: 0000 0001 1067 4883  LCCN: n50045090  LNB: 000144898  MusicBrainz: f1a1b647-bb8b-4078-937d-034128ed0fdf  NDL: 00543354  NKC: ola2003193681  NLA: 35257351  NLK: KAC199634650  NSK: 000653990  NTA: 068386796  RERO: 02-A016383449  SELIBR: 252612  SNAC: w6s18563  SUDOC: 030060656  TLS: Georg_Kaiser  Trove: 885176  VIAF: 64044776   WorldCat (עם VIAF): 64044776
ג'יימס אלן (סנאטור)

ג'יימס אלן (באנגלית: James Browning Allen‏; 28 בדצמבר 1912 – 1 ביוני 1978) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה במשך כעשור. טרם היבחרו לסנאט, כיהן כסגן מושל אלבמה בשתי תקופות כהונה, האחת בין השנים 1955-1951 והשנייה בין השנים 1963-1967. בראשית דרכו הפוליטית היה חבר בבית הנבחרים של אלבמה ובסנאט של אלבמה.
ביוגרפיה

ג'יימס אלן נולד בעיירה גדסדן באלבמה. הוא למד באוניברסיטת אלבמה ולאחר סיום הלימודים עסק בתחום המשפטים. בשנים 1938–1942 הוא היה חבר בית הנבחרים של אלבמה. בשנת 1943 הוא התגייס לצי של ארצות הברית. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ג'יימס אלן התמודד בבחירות לסנאט של אלבמה ונבחר לכהונה בשנים 1946–1950. במשך שתי תקופות כהונה הייתה סגן המושל (בשנים 1951–1955 ובשנים 1963–1967).
בשנת 1968 ג'יימס לאן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית תוך ניצחון על הנציג המתחרה וקבלת 76% מהבוחרים. הוא היה בין הנציגים השמרנים של המפלגה. במרץ 1974 הוא תמך במועמדות של ג'ורג' וולאס לנשיא ארצות הברית.
בהיותו חבר סנאט הוא היה נחשב לאמן הפיליבסטר.
ג'יימס אלן נפטר מהתקף לב ואשתו מריון אלן נכנסה לסנאט במקומו. בבחירות פנים מפלגתיות היא הפסידה למועמד אחר ולכן בהמשך לא התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית.
מעיין אליקים

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1985 (בן 39) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  רב-תחומי
 פרסים והוקרה:  פרס קרן קשת, המחלקה לאמנות, בצלאל, פרס קרן אוסטרובסקי, פסטיבל הקולנוע ירושלים, 2020 פרס נתה דושניצקי-קפלן
 www.maayanelyakim.com
 
מעיין אליקים (נולד ב-8 ביולי 1985) הוא אמן ישראלי הפועל במגוון רחב של אמצעים, בהם פיסול, פיסול-ציבורי, מיצב, צילום, וידאו ארט והדפס.
עבודותיו הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות, במוזיאונים, גלריות ובמרחב הציבורי, בין היתר במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון בת-ים, מוזיאון פתח תקווה, גלריה זומר וגלריית המדרשה בת״א. לאורך השנים זכה למענקים ופרסים שונים. בקיץ 2022 נפתחה תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה שלו ״שעון, שמש״ במוזיאון תל אביב לאמנות.
ביוגרפיה

בשנים 2004–2010 למד אמנות בבצלאל. בין השנים 2010–2013 הקים והיה עורך-שותף בכתב-עת לאמנות בשם "מחול". הוא מרצה במחלקה לאמנות בבצלאל ובבית הספר לאמנות רב-תחומית בשנקר. חי ועובד בתל אביב. נשוי לשירה אליקים, פסיכולוגית קלינית, ולשניים בת משותפת.
עבודתו האמנותית

בשנת 2017 יצר את העבודה "בריכת שיקוף (אין גן ללא נחש)“ המוצבת קבע בכיכר אירופה בתל אביב. היא הכוללת תבליט רצפה המבוסס על מפת השמים.
ב-2020 נבחר להשתתף בתוכנית הרזידנסי שך גלריה שכטר ובשנת 2021 נבחר להשתתף בתוכנית הרזידנסי של ארטפורט.
בינואר 2022 השתתף בתערוכה הקבוצתית "המצאת הציור: איך עשית את זה?" שאצר יצחק ליבנה בגלריית נגא, תל אביב. בעבודה שהציג יצר בפיגמנטים טבעיים כוכב לכת המצטייר כלבה רותחת ומבעבעת, ובשוליה קו מתאר כחול.
ביולי 2022 הציג במוזיאון תל אביב את תערוכת היחיד אותה אצר דורון רבינא. התערוכה - "שעון, שמש", מתייחסת למיתוסים ולמסורות ומעניקה להם הקשרים חדשים בעבודות אמנות במגוון סוגי מדיה וטכניקות. התערוכה כוללת עבודת קיר המְדמה חזית של בניין בסגנון אקלקטי ושתי במות תצוגה המציגות אוסף יצירות כולן עשויות בעבודת יד.
תוכניות שהות אמן

2015 - אותם השמיים אותה האדמה, תל אביב
2018 - פילצ'וק - בית הספר לזכוכית, ניפוח זכוכית, סיאטל, ארצות הברית
2020 - גלריה שכטר, נווה שכטר, תל אביב
2021 - ארטפורט תל אביב
לימודים

2006-2004 המחלקה לקולנוע, וידאו וניו מדיה, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2010-2006 תואר ראשון, המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2009 תוכנית לחילופי סטודנטים, בית הספר קופר יוניון, ניו יורק, ארצות-הברית
פרסים

2010 פרס קרן קשת, המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2014 מלגה, קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2015 פרס קרן אוסטרובסקי, פסטיבל הקולנוע ירושלים
מלגת שהייה, Same Sky / Same Land, הולנד
2020 פרס נתה דושניצקי-קפלן
עבודות קבע

2017 בריכת השתקפות (אין גן ללא נחש), תבליט רצפה, יציקת גרנוליט, גן קקטוסים וסוקולנטים,
2019 ראי השמים, עבודה תלויית אתר, מלון ארטיסט, תל אביב
כיכר אירופה, רחוב שאול המלך 33, תל אביב אוצרת: הילה כהן שניידרמן
תערוכות יחיד

2014 - הנצח בעין הסערה, הגלריה של המדרשה לאמנות הירקון 19, תל אביב. אוצר: בועז ארד
2016 הסהר הפורה, הראל מדפיסים ומוציאים לאור, תל אביב
2018 - ונהר יוצא מעדן, ספריית שוקן, ירושלים
2018 - גלגולי צורה, גלריה זומר - חדר פרויקטים, תל אביב. אוצרת: הילה כהן שניידרמן
2022 - "שעון, שמש", מוזיאון תל אביב, אוצר דורון רבינא
תערוכות קבוצתיות

2011 - כנראה פה, זומר גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב
2013 - תקרה גבוהה, גלריה פרישמן, תל אביב-יפו
2015 - ארמון הבדולח והמקדש הארור, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה
2016 - SpaceTime: וידאו-ארט ומיצב מתוך אוסף "הארץ", גלריה מינוס אחת, תל אביב
2017 - שובו של הנייר: מחשבות על רישום, בית האמנים, ירושלים
2018 - אותו דבר אבל אחר, מינוס אחת, תל אביב
2018 - בעיות השעה, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2018 - חפירות - אמנות מזמן עכשיו, מוזיאון ארצות המקרא, ירושלים
2021 - המצאת הציור: איך עשית את זה?, נגא גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
2022 דמיון חומרי: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2022 - מבעד למראה, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע
קטלוגים

2018 ונהר יוצא מעדן, עיצוב והפקה: מיכאל גורדון. כולל את הטקסטים ״אבנים משונות ושכנות טובה״
מאת רתם ליניאל וג׳סי לוקארד; הספרייה מאת מעיין אליקים; תיעוד התערוכה וגרסת ספר לעבודה
שישה לוחות ראשונים. 108 עמודים, עברית.
2022 שעון, שמש. מוזיאון תל אביב לאמנות. עיצוב והפקה: מיכאל גורדון. כולל את הטקסט ״אבות ותולדות: מקראה״ מאת דורון רבינא. 108 עמודים, עברית ואנגלית.
לקריאה נוספת

גלעד מלצר, למוזיאון תל אביב היתה הזדמנות לעורר פולמוס. זה שוב לא קרה, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2022
עוזי צור, עוצם עין אחת| אליקים בן בצלאל, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2022
הערות שוליים

↑  תערוכות: אליקים, מעיין, באתר מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית -, תערוכות: מעיין אליקים, באתר מוזיאון ישראל
↑  סמדר שפי, תערוכת האוסף "אפורה כל שיטה, רק עץ החיים ירוק לעד" ו"שעון שמש" מעיין אליקים, באתר החלון, ‏2022-11-01
↑  מעיין אליקים, מרכז מידע לאמנות ישראלית, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  מעיין אליקים, באתר שנקר
↑  מעיין אליקים, באתר בית לאמנות ישראלית
↑  חגית פלג רותם, מעיין אליקים, רעות קרן, ניבי אלרואי וזהר גוטסמן ברזידנסי של נווה שכטר, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2020-10-11
↑  מעיין אליקים, באתר בית לאמנות ישראלית
↑   עוזי צור, עוצם עין אחת | נס הציור בבחינת יש מאין, באתר הארץ, 4 בינואר 2022
↑  מעיין אליקים: שעון, שמש, באתר מוזיאון תל אביב לאמנות
↑  דנה גילרמן, מודד את הצער: מעיין אליקים בתערוכת יחיד ראשונה, באתר כלכליסט, 27 ביולי 2022
↑   עוזי צור, השקט הנצחי של מעיין אליקים, באתר הארץ, 14 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394322205171 
מעיין אליקים, שעון שמש, מוזיאון תל אביב. צילום אלעד שריג
אפואס דה בורגון

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה צרפתייה, גבינה תעשייתית, washed-rind cheese, גבינה מחלב פרה, גבינת חווה 
 אזור מוצא:  קוט ד'ור, יון, הוט-מארן 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 ייצור כולל:  1,342 טונה (נכון ל־2017) 
 תו תקן:  כינוי מקור מבוקר, כינוי מקור מוגן 
 
אֶפּוּאַס (בצרפתית: Époisses de Bourgogne או רק Époisses) היא גבינה תחומה חוקית לייצור בכפר אפואס וסביבותיו במחוז קוט-ד'אור, בערך באמצע הדרך בין דיז'ון לבין אוסר, בדוכסות בורגונדי לשעבר, צרפת. ייצורה מתבסס על תהליכים חקלאיים ומשאבים שנמצאים באופן מסורתי באזור זה.
מאפיינים

אפואס היא גבינה חריפה רכה מחלב פרה. היא מבשילה במריחה, ב"קליפה שטופה" (שטופה בתמלחת וב"מארק דה בורגון", ברנדי חרצני הענבים - דומה לגרפה - המקומי). היא עגולה בסביבות ה-10 ס"מ קוטר או 18 ס"מ קוטר, בצבע אדום-כתום רך ייחודי. היא מיוצרת מחלב גולמי או מפוסטר, נמכרת בקופסת עץ עגולה ולעיתים מוגשת במסעדות עם כפית בשל מרקמה הרך במיוחד. הגבינה מוגשת לרוב עם בירה טראפיסטית או סוטרן.
היסטוריה

בתחילת המאה השש עשרה, הכפר היה ביתם של קהילת נזירים ציסטרציאנים במנזר Cîteaux שלפי האגדה שבעל פה, החלו בייצור הגבינה. מאתיים שנה מאוחר יותר, כשהקהילה עזבה, ירשו החקלאים המקומיים את המתכון, שהתפתח במהלך המאה שלאחר מכן. נפוליאון אהב במיוחד את הגבינה, והמשפטן והפוליטיקאי המפורסם ז'אן אנטלם בריה-סאווארן סיווג אותה כ"מלך כל הגבינות".
אף על פי שהייתה פופולרית בתחילת המאה העשרים, עם למעלה מ-300 חוות שייצרו את הגבינה, הייצור כמעט גווע עד סוף מלחמת העולם השנייה. הדבר נבע מאובדן חלק ניכר מאוכלוסיית הגברים, והותיר את הנשים לעבוד בשדות, מה שהוביל בתורו להזנחה של עסקי החלב המקומיים ושל ייצור הגבינות.
ייצור

בשלב הראשון של הייצור, החלב המלא מחומם לסביבות 30 מעלות צלזיוס כאשר ההתקרשות נמשכת לפחות 16 שעות. את הגבן השביר מנקזים בתבניות, ולאחר מכן נותנים למי גבינה לזלוג החוצה. כ-48 שעות לאחר מכן מסירים את הגבינה מהתבניות, ממליחים אותה ומניחים על מתלים לייבוש. לאחר שהתייבשה, היא מועברת למרתפים להתיישנות.
כל גלגל גבינה נשטפת עד שלוש פעמים בשבוע בתערובת של מים וה"ברנדי חרצני ענבים", ומצוחצחת ביד כדי לפזר את החיידקים באופן שווה על פני השטח. השמרים וחומרי התסיסה מייצרים את המראה החיצוני הכתום-אדום הייחודי, כפי שהוא מתפתח על פני תקופה של כשישה שבועות.
בשנת 1991 זכתה הגבינה למעמד כינוי מקור מבוקר (AOC), הקובע כי הייצור חייב לפעול לפי הכללים הבאים:
יש לבצע את הקרשת החלב על ידי חומצת לקטית ולהמשיך אותה במשך 16 שעות.
יש לחתוך את הגבן בגסות ולא לשבור.
לאחר הניקוז, מותר להשתמש רק במלח יבש.
על פי תקנת AOC, רק גבינה המיוצרת בקומונות הרשומות במחלקות קוט-ד'אור, הוט-מארן ויון יכולה לשאת את הכינוי.
לקריאה נוספת

Masui, Kazuko; Yamada, Tomoko (1996). French Cheeses. London: Dorling Kindersley. ISBN 978-0-7513-0896-9.
הערות שוליים

↑  "L'Epoisses AOP".
1 2  Masui & Yamada 1996, p. 133.
↑  "Epoisses". INAO. אורכב מ-המקור ב-2017-03-14. נבדק ב-2008-07-06.
גבינה צרפתית אפואס מותג בקופסת עץ
גבינה אפואס ויין לבן עם לחם מחמצת
אגואיטורי

האגואיטורי (בלטינית: Eguiturii) היו שבט קלטו-ליגורי ששכן בהרי האלפים מריטימה בתקופת הברזל.
שם

הם מוזכרים בתור Eguituri על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה).
המשמעות של השם האתני Eguituri(i) נותרה לא ברורה. צורת הנקוב המקורית הייתה כנראה Eguiturii. הקידומת egui - עשויה להיות וריאנט של equi -, שניתן לתרגם כ'סוס'. ניתן להשוות את הסיומת - turi(i) לשם האתני Turi או Turii או (Tyrii), שבט שהתגורר בקרבת מקום בעמק סטורה העליון.
גאוגרפיה

האגואיטורי שכנו כנראה בעמק נהר הורדון העליון. הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לאדאנאטס, לגליטאה והבודיונטיקי, מערבית לנמטורי, צפונית לסנטי ולוורגוני, ודרומית לסבינקאטס ולקטוריגס.
היסטוריה

הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 9780674993648.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
Evans, D. Ellis (1967). Gaulish Personal Names: A Study of Some Continental Celtic Formations. Clarendon Press. OCLC 468437906.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
הערות שוליים

↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20.
1 2  Barruol 1969, p. 381.
↑  Evans 1967, p. 200.
Dog Man Star

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת סווייד
 יצא לאור:  10 באוקטובר 1994 
 סוגה:  בריטפופ 
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  57:50 
 חברת תקליטים:  Nude Records 
 הפקה:  Ed Buller 
 
Dog Man Star הוא אלבומה השני של להקת הרוק האלטרנטיבי האנגלית סווייד, שיצא באוקטובר 1994 ב-Nude Records. האלבום הוקלט בלונדון באולפני מאסטר רוק בתחילת 1994, והופק על ידי אד בולר. זה היה האלבום האחרון של סוויד בהשתתפות הגיטריסט ברנרד באטלר שלא חזר ללהקה במשך שנים רבות; המתיחות הגוברת בינו לבין הזמר ברט אנדרסון הסתיימה בכך שבאטלר עזב לפני שההקלטה הושלמה.
בניגוד לאלבום הבכורה, בו ניכרו השפעותיהם של דייוויד בואי והסמית'ס, "Dog Man Star" מפגין אסתטיקה מגוונת יותר ושואב ממגוון רחב יותר של השפעות. אף על פי שהוא לא הצליח מסחרית כמו קודמו, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי וזכה למעמד אלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) בנובמבר 1994. האלבום תואר על ידי מגזין ה"רולינג סטון" כ"אחד האלבומים היומרניים ביותר שיצאו אי פעם על ידי חברת תקליטים גדולה." שאינו עולה בקנה אחד עם סצנת המוזיקה המיינסטרים ומראה שהלהקה סטטה הרחק מ"סצנת בריטפופ" של הלהקות "Dog Man Star" זכה לשבחים על ידי מבקרים וצבר בהתמדה קהל מאזינים. באוקטובר 2013, מיקם מגזין "NME" את האלבום במקום ה-31 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
רקע

בתחילת 1994, כשסוויד עמדה להוציא את הסינגל "Stay Together", האווירה בלהקה הייתה בשפל. אביו של באטלר מת בדיוק כשהלהקה עמדה להתחיל את סיבוב ההופעות השני שלה באמריקה. השבוע הראשון של הסיבוב בוטל, והלהקה טסה חזרה ללונדון מניו יורק. כשהסיבוב אכן התחדש, באטלר היה כבר מאורס לארוסתו אליסה – התרחק משאר חברי הלהקה הרבה יותר מבעבר. לדברי באטלר, "הם ממש התרעמו על העובדה שהם היו בסיבוב הופעות עם מישהו שלא רצה לחגוג". באטלר אפילו נסע בנפרד, או לבד, במונית, או באוטובוס התיירות של הקרנבריז. ואז, באטלנטה, הלהקה סבלה מעליית הביקוש שהם יהיו המופע פותח של הקרנבריז, שהפכו ללהקה מושכת קהל גדול יותר, הודות ללהיט
"Linger".; אנדרסון אמר ש"כל עניין היריבות בין הלהקות יצא מכל פרופורציה". עד שהגיעו לניו יורק, לחברי סוויד נמאס וההופעות האחרונות בוטלו.
לדברי המתופף סיימון גילברט, באטלר הפך לבלתי נסבל ובלתי אפשרי לעבוד איתו, והלהקה לא יכלה לתפקד יחד יותר. כדי להקליט את אלבומו הבא של סוויד עבר אנדרסון להייגייט, צפון לונדון, והחל לכתוב מילים בזמן שהוא חי בדירה מבודדת; תקופה אשר מפורטת בביוגרפיה של הלהקה "Love and Poison".
האלבום תואר מאוחר יותר על ידי הסופר ניק דורדן כ"תקליט הרוק הבריטי המפונפן והמפוצץ ביותר של העשור". אנדרסון אמר שהסאונד המופרז שלו נובע מהשימוש שלו בסמים פסיכדליים: "עשיתי הרבה מאוד אסיד באותו זמן, ואני חושב שזה זה שנתן לנו את הביטחון לפרוץ גבולות." הוא גם אמר שהוא שגשג בסביבה הסוריאליסטית שבה חי באותה תקופה; בסמוך הייתה כת הידועה בשם המנוניטים, שלעיתים קרובות היו שרים מזמורים במהלך בולמוס הסמים של אנדרסון. לאחר הצלחת אלבום הבכורה שלהם, זמש זכו לשבחים כממציאים של בריטפופ, משהו שהם היו גאים בו לזמן קצר. עם זאת, בריטפופ התחיל להיות נשלט על ידי הלהקות האחרות, בעיקר אואזיס, בלר ופאלפ. זה הגעיל את אנדרסון, שכינה את הבריטפופ "סרט 'Carry On' מוזיקלי". מחשש שהוא היה במסלול התנגשות להפוך לסלבריטאי, הרחיק את עצמו בכוונה מהמקום, מה שגרם למעבר שלו להיגייט. "לא יכולנו להיות יותר חסרי עניין בכל העניין המטורף הזה, דמוי קריקטורה, מזויף ממעמד הפועלים", אמר הזמר ב-2008. "ברגע שהכרנו את זה, הלכנו וכתבנו את 'Dog Man Star'. לא יכולת למצוא תקליט שהוא פחות בריטפופ."
אנדרסון הצהיר שהרבה מהמיניות של האלבום נוצרה בהשראת פרינס. הוא גם שאב השראה מסקוט ווקר. בספרו "The Last Party", ג'ון האריס סבר שהשפעתו של ווקר הייתה נפוצה לאורך האלבום, והדגיש את השירים "Still Life" ו-"Black or Blue". השפעות נוספות היו "כלבי האהבה" של קייט בוש ו-"Berlin" מאת לו ריד; שאנדרסון תיאר כ"אלבומים עם מסע מוזיקלי וסיפורים של עצב וחושך". באטלר שאב השראה מ The queen is dead של הסמיתס, Closer של ג'וי דיויזן ועוד.
ביקורות

ניל שטראוס כתב "הניו יורק טיימס", אמר: "האלבום מסתכל אחורה לעידן שבו גלאם רוק פגש רוק אמנותי, עם שירים מעובדים בקפידה המושרים עם ראוותנות שמזכירה את דייוויד בואי ומלווים בכל דבר מתזמורת בת 40 נגנים. לסינתיסייזר ישן של Moog." השפעת בואי עדיין הייתה נוכחת בכל מקום, אולם בניגוד להופעת הבכורה שלהם, זמש התמקדה בצליל אפל ומלודרמטי יותר. כמה מבקרים השוו את התקליט ל-"Diamond Dogs". עם רבים שמציינים את השיר "The power" בתור האודה הברורה ביותר לבואי.
ב-2011, בריאן בויד מה-"אייריש טיימס" כתב על כך שהתקליט עורר "בלבול המוני" בקרב המבקרים, עם מילים כמו מפוצץ ומפומפוזי בביקורות רבות. בבריטניה, בעוד שחלקם הודו שהוא לא חף מפגמים, המבקרים דיברו פה אחד בחיוב על הסידורים הניסיוניים של התקליט. ג'ון האריס מ-"NME" כינה אותו "תקליט מבהיל: אלבום מוקף בחום הלבן של משהו שקרוב לגאונות". הוא הוסיף: "השירים של 'Dog Man Star' הם עיצובים מפוארים, שנחקקו על רקע גרנדיוזי". דייוויד סינקלייר מהמגזין "Q" כתב: "עם 'Dog Man Star' הקבוצה זיכה כמעט כל טענה שהועלתה אי פעם בשמם. אלבום ארוך, רחב ידיים ולא לגמרי חסר פגמים, הוא יוכרז בשנים הבאות כהישג הגמר של הרכב שהמציא מחדש את הרוקנ'רול האנגלי, להקת גיטרות בשנות התשעים." ניקולס ברבר מה"אינדפנדנט" כינה את זה "תערובת של פופ הוקס ומחוות תיאטרליות". הוא הוסיף: "לפעמים 'Dog Man Star' הוא מבולגן ומופרך. אבל שום אוסף תקליטים אינו שלם בלעדיו."
סטיוארט מקוני מ"סלקט" כינה אותו "שיא נהדר; לפחות טוב כמו הופעת הבכורה שלהם וכנראה טוב יותר כאשר צופים בו דרך הטלסקופ ההפוך של ההיסטוריה". David Cavanagh מ-"Mojo" שיבח את התקליט, עם שבחים מיוחדים לשני השירים האחרונים; קורא לזה אוסף של "שירי פסנתר מעולים ומספרי רוק מגניבים... לפני שהגיע לשיא עם כנראה 15 הדקות הטובות ביותר מכל תקליט השנה". מחוץ לעיתונות הלונדונית, ה-"Ireland's Hot Press", האינדיפנדט האירי, ומגזין "Scotland's List" פרסמו ביקורות חיוביות.