stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלוויו
דמוגרפיה

על פי אומדן משנת 2012, ההכנסה החציונית למשק בית בעיר היא 88,073$ וההכנסה לנפש בעיר היא 48,719$. בשנת 2006 העיר דורגה כאחת מ-25 הערים עם שיעורי הפשע הנמוכים ביותר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בעיר כ-122,363 אנשים בכ-50,355 משקי בית. ההרכב הגזעי הוא 62.6% לבנים, 2.2% אפרו-אמריקאים, 0.4% אינדיאנים, 27.6% אסייתים, 3.3% מגזעים אחרים, ו-3.9% משני גזעים או יותר.
קהילה יהודית

בעיר בליויו קיימת קהילה יהודית תוססת שבראשה עומד הרב מרדכי פרקש, בקהילה בתי כנסת, מקווה טהרה, גני ילדים, קייטנות קיץ, ומגוון פעילויות לכל הגילאים.
כלכלה

העיר מהווה מוקד כלכלי של אזור מזרח סיאטל ושוכנות בו חברות בינלאומיות רבות. בעיקר מאז 2005 העיר הפכה למוקד מרכזי למרכזי פיתוח טכנולוגיים, אלה כוללים בין היתר את:
Expedia ,T-Mobile US ,SAP Concur ו- Symetra. בלווי היא משכן למספר משרדי לוויין עבור חברות טכנולוגיה גדולות כמו eBay, אורקל, סיילספורס, גוגל ומיקרוסופט.
בשנת 2019 הודיעו אמזון ופייסבוק על תוכניות לפתוח מרכזי הנדסה גדולים בבלווי עם תוכניות להוסיף אלפי עובדים.
ערים תאומות

לטביה לייפאיה, לטביה
טאיוואן חוואליין, טאיוואן
הערות שוליים

↑  BellevueWA.gov, City of Bellevue, WA
| דגל וושינגטון מדינת וושינגטון |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אולימפיה |  |
| אזורים גאוגרפיים | חצי האי קיטסאפ • חצי האי לונג ביץ' • חצי האי אולימפיק • איי סן חואן • רכס הרי הקסקייד • נהר קולומביה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | סיאטל • ספוקיין • טקומה • ונקובר • בלוויו • קנט • אוורט • רנטון • יאקימה • פדראל וואיי • ספוקיין וואלי • קירקלנד • בלינגהאם • קנוויק • אובורן • פאסקו • מריסוויל • לייקווד • רדמונד • שורליין |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות וושינגטון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554932405171  BnF: cb15338480h (data)  GND: 4445988-9  LCCN: n79138599  MusicBrainz: a6da921e-27cb-4ae5-914b-37e4ff7ff15a  NARA: 10045465  NKC: xx0129236  VIAF: 153597621   WorldCat (עם VIAF): 153597621
ברכה קליין-תאיר

| --- | --- |

 לידה:  1950 (בת 74 בערך) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת, יועצת ומנחה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת SF (אנ')
 
ברכה קליין-תאיר (נולדה ב-1950) היא מחברת, יועצת ארגונית ומורה רוחנית.
ביוגרפיה

קליין-תאיר נולדה ב-1950 במעברת מונטיפיורי בתל אביב למשפחה דתית לאומית. בגיל 13 יצאה בשאלה. בשנות ה-70 למדה קבלה אצל הרב שרגא ברג. ב-1978 השלימה לימודי תואר ראשון בתקשורת המונים מטעם אוניברסיטת תל אביב. אחר-כך עברה לארצות הברית. באמצע שנות ה-80 החלה את לימודי הדוקטורט שלה בחינוך (תואר EdD), מנהיגות וניהול ארגוני באוניברסיטת קליופרניה בסן פרנסיסקו SFSU (אנ'). התזה שלה עסקה בארגונים אוטופואטיים בישראל ובארצות הברית.
בין שתי התוכניות נסעה למזרח הרחוק לשנה ונפתחה ללימודי זן ובודהיזם ביפן.
לקראת סוף שנות ה-80 הצטרפה ללימודי פוסט-דוקטורט בחשיבה יצירתית באוניברסיטת באפלו[דרוש מקור]. בסוף שנות ה-80 חזרה לישראל ומונתה לראש מנהל הסגל בקונצרן כור. היא גם הייתה ראש היחידה לפיתוח ארגוני ופיתוח מנהלים ברפא"ל. בהמשך דרכה ייסדה וניהלה ארבעה מכוני ייעוץ והדרכה[דרוש מקור].
מ-2002 היא תלמידה של התוכנית החדשה "ספר הידע". מלבד שמונת ספריה הקימה, בשנת 2019, את "הבית לחוכמה מתהווה" והפרויקט הארגוני "ארגון המחר – ארגון חכם".
חיים אישיים

היא גרושה ללא ילדים ומתגוררת ביהוד.
ספריה

"המוח: הוראות שימוש", הוצאת צ'ריקובר, 1999
"המנהיג שמאפשר לאלף פרחים לפרוח", הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
"באתי ואמרתי אני אהבה", הוצאת אסטרולוג, 2006
"ארגוני המחר החדשים", הוצאת אור עם, 2010
"מרעיון מוצלח לעסק מצליח" – פרק בחסות המרכז למצוינות עסקית, 2011
"Tomorrow's New Organizations", הוצאת קונטנטו, 2013
האם דגים בים צמאים?" הוצאת קונטנטו, 2015
"מסלול המראה לקומה המאה – להשיג את הלא ייאמן", הוצאת ספרי צמרת, 2018
"לזרוע דעת – למצוא את יצור האנוש האמיתי" הוצאת ארגמן-מיטב, 2020
ספריה > ספרים באנגלית

Tomorrow's New Organizations, CreateSpace 2017
הערות שוליים

↑   ד"ר ברכה קליין תאיר: "בואו להתאהב באני האמיתי שאתם" ב'בית לחכמה מתהווה'", באתר הארץ, 13 באוקטובר 2020
↑  New horizons for organizations: Organization as an autopoietic system in Israel and the United States Klein, Bracha. University of San Francisco. ProQuest Dissertations Publishing, 1988. 8825369
↑  מינויים (ראש מנהל הסגל בכור), מעריב, 11 באוקטובר 1988
↑  איילת קדם, סוף עידן המוות. חדשות חדרה, 6 בספטמבר 2020
↑   שני ליטמן, הספר שרוצה להחליף את התנ"ך, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2017
↑  מדריכים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309361705171  ISNI: 0000 0000 6694 227X  LCCN: nr2002036089  VIAF: 27002767   WorldCat (עם VIAF): 27002767
ג'ון טינדל

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1820 מחוז קרלו, אירלנד 
 פטירה:  4 בדצמבר 1893 (בגיל 73) הייזלמיר, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום קבורה:  St. Bartholomew's Churchyard 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  מייקל פאראדיי, Friedrich Stegmann, רוברט בונזן 
 מוסדות:  המכון המלכותי של בריטניה הגדולה 
 פרסים והוקרה:  הרצאת בייקר (1881, 1864, 1861, 1855)  מדליית רמפורד (1864)  המדליה המלכותית (1853)  עמית החברה המלכותית 
 בן או בת זוג:  Louisa Charlotte Tyndall (29 בפברואר 1876–?) 
 תרומות עיקריות
 אטמוספירה, דיאמגנטיות, קרינה אינפרא אדומה, אפקט טינדל, חינוך פיזיקה
 חתימה:   
 
ג'ון טינדל (באנגלית: John Tyndall‏; 2 באוגוסט 1820 - 4 בדצמבר 1893) היה פיזיקאי בריטי, בין החשובים במאה ה-19, נולד במחוז קרלו שבאירלנד. עבודותיו החלו להתפרסם בשנות ה-50 של המאה ה-19 ממחקריו על דיאמגנטיות. בהמשך, הוא פרסם תגליות בנוגע לתכונותיו הפיזיקליות של אוויר וקרינת אינפרא-אדום. טינדל נחשב לחלוץ בתחומים אלה ולמעשה היה הראשון שמדד באופן מדויק את בליעת האור היחסית בתחום האינפרא האדום של גזים שונים באוויר דוגמת חמצן, חנקן, פחמן דו-חמצני, מתאן ואוזון. התרמופייל (Thermopile), המכשיר בו השתמש לצורך מדידותיו, הוא ציון דרך מוקדם בהיסטוריית הספקטרוסקופיה של בליעת אור בגזים בתחום האינפרא-אדום.
כמו כן, טינדל פרסם למעלה מתריסר ספרים שהנגישו תגליות ניסוייות עדכניות מהמאה ה-19 לקהל הרחב. אחת התגליות החשובות, שנובעת כמסקנה מאחד הניסיונות שערך, היא גילוי אפקט החממה.
הנצחה

הרי טינדל במרכז חצי האי אירוסמית', בחוף לובה, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה, נקראים על שמו של ג'ון טינדל.
ראו גם

יוניס ניוטון פוט
הערות שוליים

↑  הרי טינדל באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302421005171  PLWABN: 9810623069305606  BIBSYS: 90238440  BNE: XX1463375  BnF: cb12173986t (data)  CANTIC: a11647929  CiNii: DA01820531  GND: 118803050  HDS: 044280  ISNI: 0000 0001 2131 0508  LCCN: n79139759  LNB: 000318903  MGP: 219258  NDL: 00459318  NKC: mzk2003202346  NLA: 35559888  NLG: 159964  NTA: 070039089  RERO: 02-A003916563  SNAC: w6w37zm7  SUDOC: 030293189  Trove: 995916  VcBA: 495/249648  VIAF: 46802617   WorldCat (עם VIAF): 46802617 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בדצמבר 1901 סאס-לקנצה  (כיום לקינצה במחוז ביסטריצה-נסאוד), טרנסילבניה, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 באפריל 1992 (בגיל 90) רומא, איטליה (הרפובליקה האיטלקית) 
 מדינה:  רומניה   אל סלוודור
 
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו או ג'ורג'ו מאנדל-מנטלו (ברומנית: George Mandel-Mantello או באיטלקית: Giorgio Mandel-Mantello, שמו בלידה: גיירג' מאנדל, בהונגרית: György Mandl,‏ 11 בדצמבר 1901 סאס-לקנצה או לכניץ [בימינו -לקינצה], מחוז ביסטריצה-נסאוד, רומניה - 25 באפריל 1992 רומא) היה איש עסקים, בנקאי, נדבן ודיפלומט יהודי-רומני, יליד טרנסילבניה, מאוחר יותר איטלקי, ששימש בימי מלחמת העולם השנייה והשואה כקונסול כבוד של אל סלוודור בשלוש ארצות במזרח אירופה ואחר כך כ"מזכיר ראשון" בקונסוליה של אל סלוודור בז'נבה בשנים 1942–1945. הוא נודע במאמציו הרבים, לצד הקונסול הכללי קסטיינוס להציל יהודים מהשמדה. בעזרת תעודות אזרחות סלוודוריות הם הצילו אלפי יהודים. בנוסף באמצע שנת 1944 הפיץ מנדל-מנטלו בפומבי דיווחים על גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ מתוך רצון להרעיש עולמות בנוגע לגורלם.
קורות חיים > שנותיו המוקדמות

מנדל-מנטלו נולד בשם ג'יירג' מאנדל להורים יהודים אורתודוקסים - ברוך יהודה מאנדל ואידה יינטה לבית שפיץ, בכפר לקנצה או סאס-לקנצה (בגרמנית - ליכניץ, ברומנית לקינצה) בטרנסילבניה, באזור ביסטריצה, בימינו מחוז ביסטריצה-נסאוד המאוכלס באוכלוסייה רומנית, הונגרית וגרמנית "סקסונית".אביו היה בעל טחנת קמח והמשפחה הייתה מבוססת. לגיירג' היו שלוש אחיות ושני אחים. אחד מאחיו, יוז'ף, היה מעורב לימים בפעילות ההצלה של מנדל.

מנדל למד בבית הספר הגבוה למסחר בבודפשט והחל משנת 1921 עבד באחד הבנקים של וינה.
קורות חיים > בין מלחמות העולם

בעוד הוריו גרו רוב השנים בעיר ביסטריצה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בשנת 1918 חי ג'ורג'ה מנדל תחילה בעיר קלוז' ובווינה ואחר כך בבוקרשט, שם היה בעלים של בית חרושת לטקסטיל וניהל את אחד הבנקים הרומנים. באותם הימים הפך מנדל לאוהד של הציונות ואף ביקר בארץ ישראל.
השתתף גם בעסקה של אספקת נשק מרומניה לאל סלוודור שבאמריקה המרכזית.
בשנים 1938–1939 נכח מנדל בכניסתם של הנאצים לווינה ולפראג והתחיל להיות מוטרד מהיחס האכזרי של גרמניה הנאצית כלפי היהודים. עדיין לא הבין טוב את קיצוניות התוכניות של הנאצים וסבר שיש מקום להקים חברות פיננסיות שבהן יוכלו היהודים להפקיד כספיהם עד עבור זעם מתוך אמון שהם יוחזרו להם בעתיד. גם כן חשב שחברות כאלה תוכלנה לסייע ליהודים במצוקה בעת הרדיפות. בסופו של דבר תוכניותיו בסוגיה זו לא יכלו להתגשם.
קורות חיים > בימי השואה

בשנת 1939 כהוקרה על הסיוע ביחסי המסחר של סלוודור, הוענק למנדל דרכון סלוודורי ותפקיד של קונסול כבוד של מדינה זו ברומניה, הונגריה ויוגוסלביה. בהזדמנות זו קיבל מנדל גם שם משפחה בעל צליל לטיני - מנטלו או מנטייו (Mantello) כדי להסוות את מוצאו היהודי. מנדל מנטלו לא ידע ספרדית ולא דרך מעולם על אדמת אל סלוודור. ב-1941 אחרי שבעקבות ארצות הברית, הכריזה סלוודור מלחמה עם מעצמות הציר, נסגרה הנציגות של סלוודור בבוקרשט ומנדל-מנטלו יצא את גבולות רומניה להונגריה. ב-1942 נאלץ לעזוב יחד עם אשתו ובנו גם את הונגריה ובדרכו לשווייץ נעצר על ידי הגסטפו בנמל פיומה. אחרי חודש מעצר בזאגרב הצליח להשתחרר ולהגיע בחזרה לבוקרשט מחופש לטייס משנה של מטוס צבאי קטן. מרומניה נסע ברכבת לשווייץ בעזרת תעודה מזויפת של קצין רומני.
הקונסול הכללי של סלוודור בז'נבה, הקולונל חוסה קסטיינוס קונטררס, אותו הכיר היכרות קודמת בבוקרשט תוך כדי קשרי הסחר, העסיק אותו החל מאוגוסט 1942 בקונסוליה בתפקיד שהמציא בשבילו: "מזכיר ראשון של הקונסוליה".
קורות חיים > בימי השואה > התעודות הסלוודוריות

באותה תקופה דרכונים דרום-אמריקאיים היו סחורה מבוקשת מאוד בשוק השחור בשווייץ. הנאצים נגעו פחות ביהודים בעלי אזרחויות אלה מפני שבדרום ומרכז אמריקה הייתה קיימת פזורה גרמנית חשובה וחששו מתגובות תגמול של מדינות אלה כלפי הגרמנים.
תעודות זהות ודרכונים ממדינות אלה, אפילו מזויפים, נמכרו בימים ההם בכסף רב, מפני שהיוו דרך הצלה כמעט יחידה מפני רדיפות קשות ושליחה למחנות ריכוז.
לעומת זאת קסטיינוס ומנדל התחילו להנפיק ליהודים דרכונים בחינם, בלי ידיעת השלטונות הסלוודוריים.
עם זאת הקונסול השיג את ברכתו של ד"ר גוסטבו גררו, משפטן מכובד מארצו שהתגורר בשווייץ, והמליץ שבמקום דרכונים תונפקנה תעודות אזרחות . תחילה סופקו מסמכים כאלה בשווייץ. בהמשך, בעזרת שליחים דיפלומטיים, דואר ובדרכים אחרות סיפק מנדל תעודות שהגיעו ליהודים בהולנד, בצרפת ואף בפולין. הוא הוציא על חשבונו כ-100,000 פרנקים שווייצריים על המפעל הזה. נעזר בהנפקת התעודות על ידי עוזרו, מתייה מילר ועוד חמישה סטודנטים שווייצרים שעבדו בהתנדבות. . תוך שנתיים חולקו מעל 10,000 מסמכים כאלה, חלקם עם חלקים ריקים לשם מילוי פרטים בדיעבד. לפי הערכות מסוימות, מפני שתעודות אלה התייחסו למשפחות, היו עשויות לסייע לכ-30,000-40,000 אנשים. המספר הרב של תעודות התחילו לעורר את חשדות הנאצים, אולם הקונסוליה בז'נבה הסבירה שלא הייתה טעות כי באירופה אכן חיים סלוודורים רבים.
קסטיינוס שכנע את הממשלה השווייצרית להעניק חסות בהונגריה ליהודים בעלי התעודות הסלוודוריות וגם שר החוץ הסלוודורי בממשלה החדשה בסן סלוודור, חוליו אנריקה, פנה לשווייץ בעיניין זה.
לדעתו של מרדכי פלדיאל, היסטוריון של השואה המלמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בפועל עזרו התעודות הסלוודוריות בוודאות למאות יהודים, לדברי קרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט - לאלפים.
בשנת 1944, אחרי פלישת הצבא הנאצי להונגריה, התחיל מנדל-מנטלו להיות מעורב במאמצים למנוע את המשך הגירושים ההמוניים של היהודים מארץ זו, כולל מהשטחים שסופחו לה בשנת 1940 ובהם צפון טרנסילבניה שבה התגוררו הוריו. לבקשתו, הדיפלומט הרומני ד"ר פלורין מנוליו, נספח מסחרי של צירות רומניה בברן ושותף לשעבר בעסקים של אחיו, יוסף מנדל, ביקר באוסטריה ובהונגריה כשבידיו דרכונים בשביל הוריו של מנדל. לרוע מזלם, הדיפלומט עוכב בדרך והגיע אליהם מאוחר מדי, כמה ימים אחרי גירושם במאי 1944 אל מחנות המוות. מנוליו היה עד להתרוקנות האזור מיהודים.
קורות חיים > בימי השואה > "פרוטוקולים של אושוויץ"

מנוליו הצליח לקבל בבודפשט דוח"ות של המנהיג היהודי מיקלוש (משה) קראוס מ-19 ביוני 1944 והביא אותו למנדל בז'נבה. מקור אחד הדו"חות היה כנראה הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל שפרש ב-5 דפים גרסה מקוצרת של 33 הדפים של "פרוטוקולים של אושוויץ":הדו"ח של ורבה ווצלר והדו"ח רסין-מורדוביץ'. דו"חות אלו תיארו בפרוטרוט את פעילות מפעל המוות באושוויץ-בירקנאו.
הדו"ח של קראוס נערך ב-6 עמודים בהונגרית, פירט את ריכוז היהודים בגטאות ואת גירושם עד 19 ביוני 1944 של כ-435,000 יהודים הונגרים, בכל עיר ועיר, לאושוויץ.
מנדל הדפיס מאות עותקים של דו"חות אלה ושיגר אותם בכל רחבי שווייץ, אל פוליטיקאים, כמרים (ובראשם הפסטור פאול פוגט וקרל בארט), נציגים רשמיים של ארצות הברית ובריטניה. למחרת כל 180 העיתונים בשווייץ יצאו בקריאה למנוע את הטבח, האפיפיור פיוס השנים עשר קרא ב-25 ביוני 1944 לעוצר מיקלוש הורטי "לשים קץ לרדיפות על בסיס דת וגזע", הנשיא רוזוולט הורה להפציץ את בודפשט ב-2 ביולי 1944 כלחץ על השלטון ההונגרי.
באותה שנה, 1944, הקים מנטלו וניהל את הוועד השווייצרי לסיוע ליהודי הונגריה (Schweizerische Hilfskomitee für die Juden in Ungarn). בהיבטים שונים בנושאים הקשור להצלת היהודים בהונגריה הוא שיתף פעולה עם ראול ולנברג וקארל לוץ.
קורות חיים > אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי המלחמה עמד מנדל-מנטלו בפני תביעה משפטית של השלטונות השווייצריים - ובמיוחד של היינריך רותמונד, מפקד משטרת ההגירה, שהיה ידוע כאנטישמי. הליכים משפטיים נגדו בעילת "פשעים" שהיו כרוכים במאמציו להציל נפשות, הסתיימו לבסוף בזיכוי מכל סעיפי האישום. הוא החליט לעזוב את שווייץ והתיישב ברומא. לא חזר מעולם לבקר בשווייץ וביקר פעמים חוזרות בישראל.
תאוריות קונספירציה של חוגים אנטישמיים ומכחישי שואה ייחסו לו קשרים עם ה-CIA ועם המוסד הישראלי ותוך כדי כך חלק ב"קשר יהודי" לרצוח את הנשיא קנדי בשנת 1963.
חיים פרטיים

החל משנת 1928 היה ג'ורג'ה מנדל נשוי לאירנה לבית ברגר, שנפטרה בשנות ה-1940. לזוג נולד בן אחד, אנריקו מנדל-מנטלי (יליד 1930)
אחרי המלחמה הוא התחתן שנית. מנישואיו השניים נולדו לו עוד שני ילדים - בן (אנדראה) ובת (סוזנה).
הנצחה

2005 - בנו, אנריקו, תרם אוסף עותקים של תעודות סלוודוריות שהנפיק אביו למוזיאון השואה בוושינגטון.
סרט התעודה Glass House (בית הזכוכית) מספר את מעשי מנדל-מנטלו וקסטיינו קונטררס, וכולל ראיונות עם ילדיהם.
ראו גם

חוסה קסטיינוס קונטררס
הצלת יהודים במהלך השואה
לקריאה נוספת

David Kranzler Man Who Stopped the Trains to Auschwitz: George Mantello, El Salvador, and Switzerland's Finest Hour, Syracuse University Press 2000
David Montgomery,“Unsung Savior,” The Washington Post, 15.07.2008
John LampertiEl Salvador’s Holocaust Hero, personal website
Mordecai Paldiel Diplomat Heroes of the Holocaust Ktav Publishing House, Inc.2007
הערות שוליים

↑  David Kranzler ע'9
1 2  ארקדי לוקין 2010 - Jewish.ro
↑  הערך ב-Jewish Virtual Library ברשת
↑  קרן ראול ולנברג
↑  John Lamperti ע' 5
↑  אתר הקרן ראול ולנברג
↑  Margie Burns
↑  D.Kranzler ע'87
↑  John Lamperti ע'6-7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265077205171  BnF: cb14576289m (data)  GND: 122717902  ISNI: 0000 0001 0128 2626  LCCN: n00045577  NTA: 263783987  VIAF: 18455908   WorldCat (עם VIAF): 18455908
גבעת קווירינאלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  50 מ' 
 מדינה:  איטליה 
 מיקום:  רומא, איטליהאיטליה
 קואורדינטות:  41°54′04″N 12°29′18″E﻿ / ﻿41.901111111111°N 12.488333333333°E﻿ / 41.901111111111; 12.488333333333
  (למפת רומא מוגדלת) גבעת קווירינאלה(למפת רומא רגילה) גבעת קווירינאלה שבע גבעות רומא
 
חצר החוקה בפאלאצו דלה קונסולטה.
גבעת קווירינאלה (או, על פי השם הלטיני: גבעת קווירינאליס – Collis Quirinalis; באיטלקית: colle Quirinale; גבעת קווירינאלה) היא אחת משבע גבעות רומא. הגבעה נמצאת צפון-מזרחית למרכז רומא ההיסטורית. כיום נמצא על הגבעה ארמון הקווירינאלה - מעונו הרשמי של נשיא איטליה. בעבר הייתה הגבעה תלולה יותר, אולם עבודות בנייה במהלך השנים העלימו את קצוותיה. כיום, הנקודה הגבוהה ביותר שעל הגבעה מצויה בגני ארמון הקווירינאלה - 50 מטרים מעל פני הים, ובניין משרד האוצר של ימינו - 60 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

על פי המסורות של רומא העתיקה, הייתה הגבעה מקום מושבו של שבט הסבינים, ועליה התגורר המלך טיטוס טאטיוס. הגבעה נקראה על שמו של אלם של הסבינים - קווירינוס, לכבודו הוקם מקדש בראש הגבעה. עם זאת, ישנם אזכורים של שמות נוספים עבור חלקי הגבעה: "גבעת לטיאריס" לחלקה הדרומי (collis Latiaris), "גבעת מוקיאליס" לחלקה המרכזי (collis Mucialis), ו"גבעת סאלוטריס" לחלקה הצפוני (collis Salutaris), כאשר חלקה המזרחי נקרא "גבעת קווירינאליס". ישנה סברה אחרת לפיה מקור שם הגבעה במילה "אלון" בלטינית ("quernus" - "קוורנוס"), בשל העצים שצמחו על הגבעה.
קברים שהתגלו בגבעה מעידים על היותה מקום יישוב החל מהמאה השמינית לפנה"ס.
בשנת 446 לפנה"ס הוקם על הגבעה מקדש לסנקוס, ככל הנראה במקום בו עמד מקדש קדום יותר. בתקופת אוגוסטוס הייתה הגבעה חלק מהרובע השישי של רומא, אזור שכונה מאוחר יותר "אלטה סמיטה" (Alta Semita). אוגוסטוס אף הקים על הגבעה מקדש לאל מרס.
הקיסר קונסטנטינוס הראשון הקים על הגבעה את מרחצאות קונסטנטינוס - המרחצאות האחרונים שנבנו בתקופת האימפריה. לא נותרו שרידים של מרחצאות אלה.
במהלך ימי הביניים נבנו על הגבעה מנזר פטרוס הקדוש ודומיניק, ובסמוך לו נבנה הטורה דלה מיליציה. במהלך המאה ה-19 שונה אופי השכונה, הורחבו רחובותיה, נהרסו מבנים רבים וזאת על מנת לתת לה אופי מודרני המתאים לאופייה של רומא כבירת איטליה (מגמה שנמשכה באזורים אחרים של רומא במהלך השלטון הפשיסטי).
אתרים בעלי חשיבות

במרכז הגבעה נמצא ארמון הקווירינאלה, המשמש בית המגורים הרשמי של נשיא איטליה. לפני ביטול המלוכה בשנת 1946, שימש הארמון כארמונו של מלך איטליה, וסימל את המלוכה, ולפני הקמת המלוכה האיטלקית בשנת 1871 שימש הארמון את מגורי האפיפיור.
על הגבעה כמה אתרים נוספים בעלי חשיבות:
כנסיית סנט'אנדראה אל קווירינאלה מעשה ידי האדריכל ג'ובאני לורנצו ברניני.
כנסיית סאן קארלו אלה קווטרו פונטנה של בורומיני.
כנסיית סאן סילבסטרו אל קווירינאלה שהוקמה בשנת 1000 לערך, נבנתה מחדש במאה ה-16 ושופצה במאה ה-19.
פאלאצו וולפי די מיסוראטה, שנבנה במאה ה-18.
פאלאצו אלבאני דל דראגו, שנבנה על ידי האדריכל דומניקו פונטנה והורחב על ידי אלסנדרו ספצ'י עבור האפיפיור קלמנס ה-11.
פאלאצו ברארצ'יני שנבנה בין השנים 1876–1883 ומשמש כיום את משרד ההגנה אל איטליה.
הפאלאצו דלה קונסולטה - בית המשפט לחוקה של איטליה, אשר הוקם על ידי האדריכל פרדיננדו פוגה עבור האפיפיור קלמנס ה-12 בסמוך לארמון הקווירינל.
איור של ארמון הקווירינאלה בשנת 1827.
ג'האנגיר

נור א-דין מוחמד סלים הידוע בכינוי האימפריאלי ג'האנגיר (בפרסית: جهانگیر, "כובש העולם"; 31 באוגוסט 1569 – 28 באוקטובר 1627), היה השליט המוגולי הרביעי, אשר מלך בין השנים 1627-1605.
במהלך חייו כתב ג'האנגיר יומן, בו הוא תיעד חלקים נרחבים מחייו. ביומנו ג'האנגיר פורש הן מאורעות גדולים והן פרטים קטנים מחיי היומיום בחצר המלוכה. ניתן ללמוד על הרפתקאותיו, אהבותיו והרגליו, כמו נטייתו לצרוך אופיום ואלכוהול. שלטונו של ג'האנגיר אינו מאופיין בהתפתחויות פוליטיות או צבאיות משמעותיות וגבולות האימפריה אותם כונן אכבר, אביו, נותרו פחות או יותר כפי שהיו. באופן כללי ניתן לתאר את תקופת מלכותו של ג'האנגיר כתקופה של שלום ושגשוג עבור האימפריה המוגולית, ומעלתה העיקרית הייתה בפריחתה התרבותית.
ראשית חייו

ב-31 באוגוסט 1569 נולד סלים, השליט המוגולי הרביעי והבן הבכור של אכבר וראג'קומארי היר קונווארי המכונה מרים א-זמאני (אנ'), נסיכה ראג'פוטית (אנ'), בתו של ראג'ה ברמל (אנ'). סלים היה השליט המוגולי הראשון אשר אמו לא הייתה ממשפחה טורקית או פרסית. חסר סבלנות לרשת את השלטון, בשנת 1599, בעת שאכבר נסע דרומה לרמת דקאן, ניצל סלים את היעדרותו כדי למרוד באביו. המרד כשל וסלים הובס. בשנת 1603 חמידה באנו בגום (אנ'), הידועה בכינוייה מרים מכּאני (Maryam Makani), אמו של אכבר וסבתו של סלים, הצליחה לפייס בין השניים. לפני מותו, אכבר הניח את טורבנו על ראשו של סלים, פעולה שסמלה את סלים כממשיך דרכו.
מותו

בריאותו של ג'האנגיר התרופפה בשל שתיית אלכוהול, שימוש באופיום ורדיפת נשים, מצב שאפשר לנור ג'האן כוח רב ושליטה בחצר.
בעקבות מזג האוויר החם בשנת 1627, נסע ג'האנגיר בפעם האחרונה לקשמיר. לאחר ימים ספורים, הוא חלה באופן חמור. במסע חזרה, ב-28 באוקטובר 1627, לא הרחק מלאהור, ג'האנגיר נפטר. אף אחד מבניו לא היה עמו במותו.
בנו החמישי, הנסיך שאהריאר (אנ') תפס את המלוכה בעזרתה של נור ג'האן והנסיך ביסינגהאר מירזא (בנו של הנסיך דניאל (אנ')) ושלט כחודשיים עד שצבאו נחל תבוסה מידי צבא בפיקודו של אסף ח'אן(אנ') אחיה של נור ג'האן, והוא הוצא להורג. את השלטון תפס למשך כחודש דוואר (אנ') אולם ב-23 בינואר 1628 ח'וראם, בנו השלישי של ג'האנגיר ירש את כס המלכות, נטל לעצמו את הכינוי שאה ג'האן והוציא את יריביו להורג.
נישואים

לג'האנגיר היו נשים וילדים רבים.
בנו הבכור, ח'וסרו מירזא, נולד באוגוסט 1587, היה בנה של מאנבוואטי באיי (אנ'), נסיכה ראג'פוטית ואשתו הראשונה של ג'האנגיר, אותה נשא בפברואר 1585. ח'וראם, בנו השלישי של ג'האנגיר, נולד בינואר 1592 מהנסיכה הראג'פוטית ג'ודה ביי (אנ'), אותה הוא נשא בינואר 1586.
נישואים > נור ג'האן

תשומת-לב מיוחדת משכו נישואיו של ג'האנגיר לנור ג'האן (אנ') שנולדה בשם מהר-אן-ניסה. במשך כחמש עשרה שנים בלטה אישיותה המרשימה ועובדת היותה האישה בעלת העוצמה הרבה ביותר בתקופת השיא של האימפריה המוגולית. בשנת 1611 ג'האנגיר פגש את האלמנה הצעירה של קצין מוגולי שנהרג בבנגל, חיזר אחריה ונשא אותה לאשה. נור ג'האן נודעה ביופייה ושירתה בפמליה של אחת מהאלמנות של אכבר. אביה מירזא ע'יאס בג (אנ') היה בן אצולה בכיר בחצר המלוכה של ג'האנגיר. בהמשך קיבל את התואר "אעתימאד א-דוולה" (Itimad-ud-Daula) ונהנה מכוח כמעט בלתי מוגבל. אחיה אסף ח'אן (אנ') הפך גם הוא לאישיות רבת עוצמה בממלכה. המלכה החדשה הפכה במהירות לאשתו האהובה של ג'האנגיר ובנישואיהם היא קיבלה את התואר 'נור ג'האן', 'אור העולם'. האשה החכמה, האתלטית והכישרונית הייתה הכוח המניע והמשפיע מאחורי כס המלוכה, יחד עם אביה ואחיה. צווים אימפריאליים רשמיים הונפקו לפעמים בשמה של נור ג'האן. ג'האנגיר טבע את שמה על גבי מטבעות ובמשך יותר מעשור הסתמך רבות על עצתה. הודות לאשתו נור ג'האן, ג'האנגיר יכול היה לחיות חיי מותרות, להקדיש זמן רב לעיסוק באומנות ובמדעים ולהשקיע זמן מועט בענייני השלטון.
העשרה תרבותית

בזיכרונותיו של ג'האנגיר באה לידי ביטוי התעניינותו בנושאים רבים ובעיקר באמנות, לה העניק חסות. הוא השקיע אנרגיות רבות בתרבות החצרונית של המוגולים, הבולטת בעיטוריה הזוהרים ותכנן ארבעה גנים מרהיבים בצפון הודו ובקשמיר. ג'האנגיר אהב את תחום הציור המיניאטורי שהיה אסתטי בעיניו והיה מבקר תובעני ואנין טעם. האמנים המוכשרים של הסדנה האימפריאלית ציירו מגוון רחב של נושאים לבקשתו של ג'האנגיר: חיות, פרחים ומוטיבים טבעיים אחרים. תחת שלטונו האופנות הנטורליסטיות באמנות המוגולית הגיעו לשיאן. ג'האנגיר תיעד לפרטי פרטים את תצפיותיו על עולם הצומח ועל ממלכת החי שבארצו. ציירי החצר ציירו עדויות מאוירות של כל מה שהתרחש, מגילוי צמחים נדירים ועד לפגישות השליט עם הסופים, ובפרט עם היוגים(אנ'). עבור ג'האנגיר חלק מן הציורים שימשו גם ככלי פוליטי, באותו האופן ששימשו את אביו.
יחסי חוץ

בשל המתיחויות התמידיות מהן סבל מחוז קנדהאר (אנ'), רצה ג'האנגיר לכונן יחסים טובים עם האימפריה הספווית. לשם כך, בשנת 1611, שיגר ג'האנגיר משלחת בכירים נושאת מתנות אל עבאס שאה הראשון, שהעדיף לטפח יחסים דיפלומטיים חמים עם ג'האנגיר לאחר ניסיונו הכושל האחרון לכבוש את קנדהאר. בחורף 1622 עבאס שאה הראשון ניצל את מחלתו של ג'האנגיר ואת מאבקם של ח'וראם ונור ג'האן על השליטה בחצר הטימורית, כדי להוביל צבא פרסי לקנדהאר. חיל המצב המוגולי שלא הוכן כהלכה, נכנע בטרם יכלה להגיע תגבורת וקנדהאר שבה להיות תחת שליטה פרסית.
חברת הודו המזרחית הבריטית החלה לסחור בהודו בזמן שלטונו של ג'האנגיר. הדיפלומט תומאס רו (אנ') תיאר בצורה בהירה את החיים בחצר המלוכה המוגולית ואת הקשיים עמם הבריטים נאלצו להתמודד, כגון המתנות הרבות שהיה עליהם להעניק לשליט המוגולי ולפקידים הבכירים כדי לגרום לדברים להתבצע.
הקונפליקטים שהתעוררו בין הסוחרים האירופאים השונים — אנגלים, הולנדים ופורטוגזים — היוו מטרד רציני עבור הפקידים האימפריאליים והסוחרים שבשפת-הים. ג'האנגיר עצמו שאף לקיים יחסים חברותיים עם הרשויות הפורטוגזיות בגואה. בשנת 1613, לכדו הפורטוגזים ארבע ספינות אימפריאליות בעלות אוצר רב שחלקן אף היו שייכות לאמו של ג'האנגיר, מרים א-זמאני. ג'האנגיר זעם ושיגר את מושל סוראט לתבוע פיצויים. המפקד המוגולי הגיע להסדר עם רב החובל האנגלי אותו הוא גייס לעזרתו, וכך המשנה למלך הפורטוגזי הובס על ידי הצי האנגלי. במקביל הכוחות האימפריאליים כתרו את מחוז דמאן (אנ') ורוב הפורטוגזים שחיו בגבולות האימפריה המוגולית נעצרו, מיסיונרים פורטוגזיים סולקו ודתם ופולחנם נאסרו. מוכרעים מכל הבחינות, הפורטוגזים פתחו במשא ומתן לשלום, שבסיומו נחתמה ברית בין הצדדים. עד לסיום שלטונו של ג'האנגיר לא פרצו מלחמות נוספות בין המוגולים והפורטוגזים.