stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל דב חיים קריס
תפקידים ציבוריים

היה פעיל ב"אגודת עיר גנים", אחד משבעת החברים שעל שמם נרשמה האדמה שנרכשה מתושבי כפר סלמה, והפכה לחלק מרמת-גן.
שימש בתור מומחה בוועדות שומה ומטעם בתי המשפט למיסי רכוש עירוני ובורר מכריע בענייני שומה ובעשרות סכסוכי בנין וקרקע.
ב-1921 נבחר לאספת הנבחרים הראשונה וב-1931 היה ציר בקונגרס הציוני ה-17. היה ממייסדי ארגון החיילים המשוחררים מהגדודים העברים וממייסדי מושבם אביחיל ומראשוני מתנחליו. פעיל בוועד הפועל של מרכז בעלי מלאכה, וארגן בשביל חבריו שלש שכונות ותכנן אותן. היה פעיל בשעתו ביישוב בעלי מלאכה בעזה (יחד עם ד"ר אברהם אמירה ). חבר הנהלת קרדיט למלאכה. היה יו"ר ועד שכונת גבעת-נער ועסקן בוועד השכונות ופעיל בהן גם בענייני תרבות מסורתית (הרצאות בתנ"ך). אח במסדר בני ברית, ובשנת 1966 היה הנשיא ה-19 של לשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים. היה סגן יו"ר הלגיון הבריטי בארץ ובנה את שכונתו הראשונה ליד רמת השרון. יו"ר ועד הצמחונים והטבעונים בארץ. חבר איגוד חבר העמים הבריטי בארץ. חבר באיגוד האדריכלים בארץ. כחבר ההגנה השתתף בהגנת תל אביב ב-1921 וביתר הפעולות בכל השנים, היה קצין במשמר האזרחי והיה קצין בהג"א. כתב את "קונטרס הלכות אפוטרופסות", הוצאת בני ברית, (1962).
נשא לאשה את טובה-מיכל בת אביגדור לבית מולר. נולדו להם בן ושלוש בנות.
נקבר בבית העלמין באביחיל.
לקריאה נוספת

מודרניזם, 1930-1956
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שמואל דב חיים קריס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יא (1961), עמ' 3737
↑  דני רכט, בתי קריס בהמשך שפירא, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  בית העלמין באביחיל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297158105171  ISNI: 0000 0004 0298 9772  VIAF: 298782059   WorldCat (עם VIAF): 298782059
שמואל חכם

הפגנות תמיכה בשמואל חכם, 1969
שמואל חכם (1929 - 8 ביוני 1994) היה ראש המועצה המקומית הרביעי של רמת השרון.
חייו

חכם נולד בבגדאד להוריו כדורי ומסעודה ועלה לישראל ב-1949. הוא הצטרף תחילה לקיבוץ קדמה, וב-1950 הגיע לרמת השרון, ושימש כמזכיר מועצת הפועלים. לאחר מכן התגייס לצה"ל, וב-1959 נבחר למועצת העיר מטעם מפא"י וכיהן כסגנו של ראש המועצה דוד רשף.
עם התפטרותו של רשף מראשות המועצה ב-1962 נבחר חכם לתפקיד במקומו, והוא נבחר לכהונה נוספת לאחר הבחירות ב-1964. חכם המשיך בקו שהוביל קודמו, של שינוי אופייה של המושבה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, אך ביטל את התוכנית להעברת מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין-הראשונים. בנוסף, הושלמה במהלך כהונתו הקמת מערכת הביוב המרכזית.
בבחירות שנערכו ב-1969 עמד חכם שוב בראש רשימת מפא"י, אך בבחירות ניצחה רשימה עצמאית בראשות פסח בלקין שהקימה קואליציה עם גח"ל. חכם נשאר חבר המועצה עד 1974.
ב-1994 הלך חכם לעולמו ונקבר בבית העלמין הישן של רמת השרון. על שמו נקראת כיכר בשכונת נווה מגן בעיר.
אברהם שלום שאקי

אברהם שלום שאקי (1906 – 4 בנובמבר 1990) היה מחנך ישראלי וחבר הכנסת מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה

שאקי נולד בתימן ולמד בחדר בצנעא. בשנת 1914, בילדותו, עלה לארץ ישראל ולמד בכפר התימנים בשילוח שבירושלים, בתלמוד תורה דורש ציון ובבית המדרש למורים "מזרחי". לפרנסתו עסק בהוראה, והחל משנת 1924 פעל בקרב העדה התימנית בישראל. מאוחר יותר למד במכון למדעי המזרח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1929 החל שאקי לעסוק בהוראה בחדרה, ובשנים 1930–1951 לימד בתל אביב. בשנת 1936 נבחר לחבר הנהלת "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל". לאורך השנים נמנה שאקי עם פעילי הפועל המזרחי ומחלקת התנועה ליהודי תימן, וכן היה ממקימי ארגון הנוער הדתי "בני ישורון" וממייסדי הארגון ללימודי תורה והסתדרות הנוער התימני "בני שלום".
לאחר קום המדינה מונה שאקי למנהל בית הספר הדתי במחנה לעולי תימן שבעין שמר (1950–1951) ולמנהל בית ספר בבני ברק (1952–1963). הוא פרש מעיסוקיו בחינוך עם כניסתו לכנסת החמישית, בשנת 1962, במקום מרדכי נורוק. שאקי פעל בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והתרבות. חיבר את הספר היכל עבודת השם (ד' כרכים), על מנהגי עדות ישראל.
משפחה

בניו ובנותיו של שאקי הם: הבכורה ורדה, ד"ר אחיעזר שאקי (מורה בכיר במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן), הרב יהוישיב דוד והרבנית תהילה, הנשואה לרב אליעזר ברלנד, מנהיג פלג "שובו בנים" בחסידות ברסלב.
לקריאה נוספת

יצחק גולדשלאג, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ו', עמ' 898 - 900.
הערות שוליים

↑  שמו היה אברהם, ונטל לעצמו את שם אביו שלום כשם שני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385413005171  LCCN: n86066807  VIAF: 45782221   WorldCat (עם VIAF): 45782221 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהודה דרניצקי

יהודה (יודין) דְרָנִיצקי (26 באפריל 1910 – 14 ביוני 2002) היה איש ציבור ישראלי. החזיק בתפקידים בכירים בהסתדרות העובדים הכללית וכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם מפ"ם.
חייו

דרניצקי נולד בשנת 1910 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה). בנעוריו הצטרף במחתרת לשורות השומר הצעיר, ועמה עלה לארץ ישראל בשנת 1925.
בארץ היה דרניצקי פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל ונמנה בין מייסדי הליגה הסוציאליסטית והחוגים המרקסיסטיים. לאחר מכן הצטרף למפלגת "השומר הצעיר", ויחד עמה התמזג לשורות מפ"ם.
למד שנה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1942 החל בפעילות ציבורית כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב ובנוסף נבחר למועצת ההסתדרות ולמזכירות בית הדין העליון שלה. בשנת 1949 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ובשנת 1955 לוועדה המרכזת. משנת 1966 עמד בראש המחלקה לדמוקרטיה תעשייתית בהסתדרות. כמו כן שימש מרצה בבית הספר לפעילי ההסתדרות.
בשנת 1952 יצא מטעם ההסתדרות והמגבית לארצות הברית, אולם כניסתו סורבה בגלל היותו חבר מפ"ם והוא נשלח לאליס איילנד. לאחר 18 ימים הוא שב לישראל.
בבחירות לכנסת הראשונה הוצב במקום ה-23 של רשימת מפ"ם ולא נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת השמינית, בגלל עקרון הרוטציה שהגביל את כהונת חברי מפ"ם לשתי קדנציות, הוצב במקום ריאלי ברשימת המערך בבחירות לכנסת השמינית. בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו-שרעבי והיה חבר ועדת הכלכלה וועדת העבודה והרווחה.
פרסם מאמרים רבים בעיתון "דבר".
הערות שוליים

↑  מכתב הקמת החוגים המרכסיסטיים, דבר, 10 בנובמבר 1933
↑  חזית השמאל, משמר, 25 ביולי 1944
↑  חברי המרכז של המפלגה המאוחדת, על המשמר, 25 בינואר 1948
↑  רשימת חברי מועצת ההסתדרות, דבר, 26 באפריל 1942
↑  הרכב מועצת ההסתדרות שנבחרה בועידה, דבר, 9 בפברואר 1945
↑  מוסדות ההסתדרות, דבר, 2 ביוני 1942
↑  הורכבה משלחה ההסתדרות למגבית בארה"ב, על המשמר, 7 באוקטובר 1952
↑  י. בן ארי, י. יודין מוסר על מעצרו באי הדמעות כקרבן ציד המכשפות בארה"ב, על המשמר, 30 בדצמבר 1952; המשך
↑  רשימת מפלגת־הפועלים המאוחדת לאסיפה המכוננת, על המשמר, 25 בינואר 1949
↑  עקרון הרוטאציה מפיל חללים במועמדי מפ"ם, מעריב, 13 באוגוסט 1973
↑  נבחרו חמשת סגני יו"ר הכנסת, דבר, 5 בפברואר 1974
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב אל-מנצורה (1973)

קרב אל-מנצורה (בערבית: معركة المنصورة الجوية) הוא כינויו המצרי של אחד הקרבות הגדולים בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים. הקרב התרחש ב-14 באוקטובר 1973, שהוא היום התשיעי למלחמה. מטרת חיל האוויר הישראלי הייתה תקיפת שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך לנוכח שיגור מטוסי ירוט מצריים ניהלו המטוסים הישראלים קרבות אוויר וחלקם לא ביצעו את משימת התקיפה.
רקע

כנף 104 של חיל האוויר המצרי בפיקוד גנרל אחמד עבד אל רחמן כללה שלוש טייסות.
טיסות אלה הוצבו בשדות התעופה אל-מנצורה וטנטא שבצפון דלתת הנילוס.
הטייסות נחשבו לאיכותיות ביותר וצוידו במטוסי קרב מתקדמים, בין היתר מדגם מיג 21MF וטייסת עצמאית של מטוסי מיראז' 5 שהועברה לרשות מצרים כסיוע מלוב.
מבנים מטייסות מיג 21 הללו נשלחו החל מהיום הראשון למלחמה לביצוע משימות ירוט ותקיפה של כוחות קרקע ישראליים.
בחיל האוויר הישראלי הוחלט לתקוף שדות תעופה אלה כדי להחזיר לחיל את השליטה המלאה בשמים.
על פי התוכנית יתקפו בו זמנית 48 מטוסי פנטום שלושה יעדים סמוכים: מבנה מטייסת האחת בהובלת מפקד הטייסת איתן בן אליהו עם הנווט עמירם טלמון יתקוף את בסיס אל-מנצורה כתקיפה מקדימה, מבנה מטייסת העטלף בהובלת מפקד הטייסת אליעזר פריגת עם אהרון כץ (נווט) יתקוף את בסיס טנטא, ומבנה מטייסת אבירי הזנב הכתום בהובלת מפקד הטייסת יפתח ספקטור עם הנווט רועי מנוף יתקוף אף הוא את בסיס טנטא.
הטייסים הונחו להשתדל שלא לנהל קרבות אוויר ולהתמקד ככל הניתן בהפצצת הבסיסים.
המצרים צפו כי חיל האוויר יתקוף את שדה התעופה באל-מנצורה ולכן העמידו מבנים של מטוסי מיג 21 בכוננות להזנקה לירוט לשם הגנה עליו.
מהלך הקרב

בצהרי 14 באוקטובר המריאו 48 מטוסי הפנטום משלוש טייסות וטסו בגובה נמוך מעל לים התיכון בדממת אלחוט, במבנים של שישיות.
בשעה 15:15 נתגלו המטוסים על ידי המצרים ונשלחה התרעה בדבר 20 מטוסים שטסים לכיוון הדלתא.
מפקד חיל האוויר המצרי, חוסני מוברק, הורה למפקד הכנף אל רחמן להזניק 16 מטוסי יירוט מדגם מיג 21.
מובארק האמין כי המטוסים מהווים פתיון ליירוט (בדומה לתרגילי הסחה במלחמת ההתשה) והורה שלא ליצור מגע עם המטוסים הישראליים אלא אם יגיעו אל מעל לבסיס אל־מנצורה ורק אז לנסות ליירט אותם.
בשעה 15:30 עודכן פיקוד חיל האוויר המצרי כי למעשה נעים לכוון הדלתא המצרית כ־60 מטוסים בשלושה נתיבי התקדמות שונים.
מטוסי המיג 21 שהיו כבר באוויר קיבלו פקודה לתקוף את המטוסים הישראלים בשלושת כווני הטיסה. במקביל הוזנקו 16 מטוסי מיג 21 נוספים משדה התעופה מנצורה ושמונה מיג 21 נוספים מבסיס טנטא.
8 המטוסים הראשונים של טייסת האחת הספיקו לשחרר את הפצצות על המטרות בשדה תעופה אל־מנצורה ולאחר מכן להפיל 3 מטוסי מיג 21..
המטוסים שהגיעו לתקיפת מטרות בשדה התעופה טנטא, לאחר כ־38 דקות טיסה, גילו כי מולם מטוסי מיג 21 במוד יירוט אשר נועלים עליהם. חלק מהמטוסים הישראליים שהיו חמושים בתצורת תקיפה שחררו את מטען הפצצות והדלק, כדי לנהל קרב אוויר בלתי מתוכנן והם שבו על עקבותיהם מבלי לבצע את משימת התקיפה..
בשעה 15:38 התריעה יחידת המכ"ם האווירי המצרית על 16 מטוסים ישראלים נוספים שמתקרבים בגובה נמוך מאוד כגל תקיפה שני. בתגובה הזניקו המצרים מטוסי יירוט נוספים משדה התעופה אבו חמד.
בשלב זה התפתחו קרבות אוויר סוערים והמוניים בהשתתפות עשרות מטוסים מכל צד. חלק ממטוסי המיג הספיקו לנחות לתדלק ולחזור לקרב. חלק קטן ממטוסי חיל האוויר הישראלי הצליח להטיל פצצות על היעדים אולם מרבית המטוסים נהלו קרבות אוויר ותמרונים מבלי לבצע את המשימה. הנזק לשדות התעופה לא היה משמעותי אך בהפצצות הושמדו שני מטוסי מיג 21 על הקרקע.
בסך הכל הופלו בכל גלי התקיפה חמישה מיגים מצריים, אחד מהם התרסק במהלך הקרב. הופל מטוס F-4 פנטום ישראלי אחד מטייסת אבירי הזנב הכתום בטעות על ידי מטוס נשר ישראלי מטייסת עוף החול. שני אנשי הצוות צנחו לים וחולצו בשלום על ידי מסוק יסעור שניהל קרב עם כלי שיט מצרי שניסה לשבות את הטייסים.
הקרב כולו נמשך כ־53 דקות, השתתפו בו כ־160 מטוסי קרב משני הצדדים.
למחרת בוצעה השלמה של המבצע על ידי תקיפת שדה התעופה טנטא בהצלחה, כאשר מטוס פנטום אחד מטייסת העטלף הופל (על ידי טיל SA-3 מצרי), הטייס נפל בשבי והנווט נהרג.
קרב אל-מנצורה בראי המצרים

קרב אל מנצורה תואר בידי המשטר המצרי של חוסני מובארכ כניצחון מוחץ של חיל האוויר המצרי. נוסף על כישלון המשימה הישראלית, המקובל על היסטוריונים צבאיים כעובדתי, טענו המצרים שמטוסיהם הפילו בין 15 ל-18 מטוסים ישראליים במחיר אובדן של שלושה עד שישה מטוסים מצריים. בהתאם לזאת, יום חיל האוויר המצרי שהיה קבוע ב-2 בנובמבר שונה ליום הקרב של אל-מנצורה.
נתוני חיל האוויר הישראלי סותרים נתונים אלו וטוענים שחיל האוויר המצרי הפיל בקרב לכל היותר מטוס ישראלי אחד (מטוס ישראלי אחד הופל על ידי טיל קרקע-אוויר מצרי מסוג SA-3 ומטוס שני הופל בטעות על ידי מטוס ישראלי).
סיבות מספר הפכו את הקרב לגולת הכותרת של מורשת הקרב המצרית במלחמת יום כיפור:
הצלחתו של מבצע מוקד לתקיפת שדות התעופה המצריים במלחמת ששת הימים הייתה סמל לתבוסה המצרית במלחמה זו, כישלון ישראל במבצע דומה שש שנים אחר כך, היווה סמל להצלחת חיל האוויר המצרי.
נשיא מצרים חוסני מובארכ היה מפקד חיל האוויר המצרי במלחמת יום כיפור ופיקד על המארבים המצריים.
בשנת 1221 נחלו האיובים ניצחון חשוב כנגד הצלבנים באותו מקום בקרב אל-מנצורה.
לקריאה נוספת

יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, הפרק "14 באוקטובר - קרב אל־מנצורה", עמ' 369–374.
הערות שוליים

↑  תמונות מהקרב, באתר Egypt Daily News
↑  Dr. David Nicolle ו- Sherif Sharmy,‏ Battle of el-Mansourah, Middle East Database,‏ באתר Air Combat Information Group,‏ 24 בספטמבר 2003
↑  רן גורן דווח תוצאות אלפא, הוצאת קונטנטו נאו, 2022, עמודים 288-294
↑  אבירם ברקאי, "בשם שמים - טייסת האחת במלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר, 2013, עמודים 397-405
↑  יפעת גליק, ‏מר בטיחות, באתר חיל האוויר הישראלי, "בטאון חיל האויר" 148, 1 בדצמבר 2002
↑  Al-Ahram Weekly | Sky High | Gems in the sky
↑  Mock battle marks Air Force Day, אתר אל אהראם, 15-21 באוקטובר 1998
אל-מוסתזהר

אל-מוסתזהר באללה (מילולית: המבקש עזרה מן האל), אבו אל-עבאס בן אל-מקתדי באללה (בערבית: المستظهر بالله, ابو العباس بن المقتدي بالله; בתעתיק מדויק: אלמסתט'הר באללה), נולד ב-1074 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין השנים 1094 ו-1118. 22 שנות שלטונו עמדו בסימן השפעה פוליטית דועכת למול העלייה במאבקים מבית ופלישת מסע הצלב הראשון לאזור. אחד ממנהיגי הצלבנים, רמון הרביעי, רוזן טולוז, אף יצא למסע נגד בגדאד אך נבלם בחוצות טוקט שבצפון אסיה הקטנה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים את ירושלים מידי הפאטמים. המוני פליטים ומקיפים מצאו את דרכם לבגדאד. למרות הלחץ הציבורי מיאן אל-מוסתזהר לשלוח כוחות נגד הצלבנים בשל הצרות הפוליטיות מבית. התסיסה העממית התפרצה במשך שני ימי שישי, עת המוני עם שהוסתו בידי אבן אל-ח'שאב, הקאדי של חלב, התפרצו למסגד הגדול, ניתצו את דוכן ההטפה ואת מושב הח'ליף. אך כל אלה לא הניעו את אל-מוסתזהר ולא את הסולטאן הסלג'וקי לצאת בפעולה.
| בית עבאס  ★  العبّاسيّون |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | אל-עבאס • אבן אל-עבאס •  ההאשמיה והמהפכה העבאסית • בית עבאס •  רשימת הח'ליפים |  |
| הח'ליפים המוקדמים בבגדאד (750–833) | א-ספאח • אל-מנסור • אל-מהדי • אל-האדי • הארון א-רשיד • אל-אמין • אל-מאמון |  |
| הח'ליפים בסאמרא   (833–892) | אל-מעתצם • אל-ואת'ק I • מתוכל  I • אל-מנתצר •  אל-מסתעין I • אל-מעתז • אל-מהתדי • אל-מעתמד •  מופק (בפועל) |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הטורקים (892–946) | אל-מעתדד I • אל-מכתפי • אל-מקתדר • אל-קאהר • א-ראדי • אל-מתקי • אל-מסתכפי I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הבויהים (946–1065) | אל-מטיע • א-טאאע • אל-קאדר • אל-קאאם I |  |
| הח'ליפים בבגדאד תחת הסלג'וקים ויורשיהם (1065–1258) | אל-מקתדי • אל-מוסתזהר • אל-מסתרשד • א-ראשד • אל-מקתפי • אל-מסתנג'ד I • אל-מסתדא • א-נאצר • א-זאהר • אל-מסתנצר I • אל-מסתעצם I |  |
| הח'ליפים הסמליים בקהיר תחת הממלוכים   (1261–1517) | אל-מסתנצר II • אל-חאכם I  • אל-מסתכפי II • אל-ואת'ק II • אל-חאכם II • אל-מעתדד II • אל-מתוכל II • אל-ואת'ק III • אל-מסתעצם II • אל-מסתעין II • אל-מעתדד III • אל-מסתכפי III • אל-קאאם II • אל-מסתנג'ד II • אל-מתוכל III • אל-מסתמסכ • אל-מתוכל IV |  |
| בירות הח'ליפות העבאסית | בגדאד • סאמרא • א-רקה • קהיר |  |
| אחרים | קרב הזב (750) • ח'יזוראן • אל-מאייד • ברמכים • נפילת בגדאד (1258) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אל-מקתדי | הח'ליפים לבית עבאס  1094–1118 | הבא: אל-מסתרשד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: mustazhir-billah 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רוסתם בסתוני

רוסתם בסתוני (בערבית: رستم بستوني;‏ 15 במרץ 1923 - 26 באפריל 1994) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת השנייה ועורך שבועון המפלגה בערבית "אל פג'ר".
ביוגרפיה

בסתוני נולד בשנת 1923 בא-טירה שליד חיפה. בוגר הטכניון באדריכלות ושנים אחדות עסק בהוראה. במהלך הכנסת הראשונה שימש מזכיר סיעת מפ"ם ובאותה תקופה החל לפעול בחטיבה הערבית במפלגה. במערכת הבחירות לכנסת השנייה (1951) נבחר לכהן מטעמה כחבר הכנסת.
בכנסת היה בסתוני חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. בשנת 1953 פרש מהסיעה עם משה סנה ואברהם ברמן להקמת סיעת שמאל, אך כעבור זמן חזר לשורות מפ"ם, אך עזב את המפלגה סופית ב-1961.
בשנת 1954 הגיש בכנסת, יחד עם מאיר וילנר (מק"י), הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, אותו כינו "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
במרוצת השנים החזיק בשורת תפקידים מטעם המפלגה, ובהם עורך השבועון הערבי "אל פג'ר" ויועץ לענייני הכפר הערבי במשרד השיכון. בשנת 1966 ייסד את "ועדת הפעולה הערבית-ישראלית למען ישראל".
בסתוני היה תומך עקבי בפתרון המדינה האחת. לאחר מלחמת ששת הימים הפציר בישראל שלא לסגת מהשטחים שכבשה: "על ישראל להשאיר את השטחים בידיה, ובמקביל לתכנן ולהוציא לפועל תוכנית ארוכת-טווח לרכוש את אמונם ורצונם הטוב של מיליון וחצי הערבים המאכלסים את השטחים הללו. תידרש סבלנות, אבל הזמן בצדה של ישראל, והמטרה היא שלום במזרח התיכון."
בשנת 1969 היגר לארצות הברית. בארצות הברית הוא לימד היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה של מדינת ניו יורק, ולאחר מכן שימש כאדריכל ראשי של הקולג' הניו יורקי לטכנולוגיה.
בסתוני היה חבר הכנסת הערבי הראשון שכיהן מטעם מפלגה ציונית.
הערות שוליים

↑  ר. בסתוני מגלה סיבות פרישתו מפעילות במפ"ם, דבר, 6 בספטמבר 1961
↑  רוסטום בסתוני עזב את מפ"ם, קול העם, 10 באוגוסט 1961
↑  מק"י הגישה הצעת חוק לביטול הממשל הצבאי, קול העם, 2 בדצמבר 1954.
↑  Know Your History: Israeli Arab Rustum Bastuni Advocates For Israel To Hold On To Judea And Samaria, 1968, ‏16 באפריל 2017 (באנגלית).
↑  Carl Alpert, ⁨Arab Says Hope Of His People Lies With Israel, ‏1 בפברואר 1968 (באנגלית).
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מירי גולדפרב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 54 בערך) פתח תקווה
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מיס ישראל (1991)
 מקצוע:  דוגמנית
 
מירי גולדפרב (נולדה ב-1970) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1991.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בפתח תקווה. הייתה מתעמלת אמנותית בנבחרת ישראל עד שפרשה בגיל 18 בגלל בעיות בגב. בגיל 20, בסיום השירות הצבאי, זכתה גולדפרב בתחרות מלכת היופי לשנת 1991.
כיום עובדת גולדפרב בבית החולים רפאל
עם הרבי מלובביץ'

לאחר זכייתה בשנת 1991, נפגשה גולדפרב עם הרבי מלובביץ' ב770 שבברוקלין. במהלך הפגישה, ביקשה מהרבי ברכה לאושר לה ולמשפחתה וכן שתתחתן במהירות. הרבי בירכה ב'בשורות טובות והצלחה רבה', ונתן לה דולר לצדקה ולברכה כנהוג אצל הרבי מזה שנים.
לאחר מכן אמר לה הרבי:
"כתוב בתנ"ך, בתורה, ש'שקר היופי'. אבל אחר כן ההמשך - 'אשה יראת השם היא תתהלל'. ואיתא (=כתוב) במפרשים (=בפירושים על התורה) שאז - באם היא 'אשה יראת השם' - היא מנצלת את היופי שלה לעניינים יפים, בתורה ומצוות".
בסיום הפגישה אמר לה הרבי: "תמסרי את זה גם לחברות שלך, לסגניות ולכל המשתתפים".
הרבי נתן לה עוד דולר, ואמר: "זה בשביל כל המשתתפות".
חיים אישיים

לאחר שנה שבה עסקה בדוגמנות הכירה את שחקן הכדורגל אלי דריקס ולאחר חצי שנה נישאו. במהלך השנים נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑   מלכת היופי שפגשה את הרבי | סדרת סרטונים לרגל יום הילולת הרבי מלובביץ', סרטון בערוץ "רגע של חכמה", באתר יוטיוב (אורך: 05:41)
↑  הרבי מליובאוויטש: יופי אמיתי, נבדק ב-2021-07-13
↑  חלוקת דולרים – חב"דפדיה, באתר chabadpedia.co.il
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרכז לניהול משברים לאומיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  עמדת פיקוד, בסיס צבאי, בונקר עמוק 
 שימוש:  מרכז שליטה ובקרה לשעת חירום
 מיקום:   ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 מפעיל:  המטה לביטחון לאומי
 הקמה ובנייה
 עלות:  מסווגת, מוערכת במיליארדי שקלים
 אדריכל:  משרד ראש הממשלה
 
 קואורדינטות:  31°47′01″N 35°12′09″E﻿ / ﻿31.783555°N 35.202533888889°E﻿ / 31.783555; 35.202533888889
  (למפת ירושלים מוגדלת) המרכז לניהול משברים לאומיים(למפת ירושלים רגילה) המרכז לניהול משברים לאומיים(למפת הרי ירושלים רגילה) המרכז לניהול משברים לאומיים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) המרכז לניהול משברים לאומיים he
 
המרכז לניהול משברים לאומיים (בראשי תיבות: המנ"ל) הוא מרכז שליטה ובקרה לשעת חירום של ממשלת ישראל הנמצא בהרי ירושלים. המרכז פועל תחת המטה לביטחון לאומי ומשרד ראש הממשלה.
היסטוריה

בשנת 2002 הורה ראש הממשלה אריאל שרון על הקמת בונקר תת-קרקעי בירושלים בו ישהו ראשי המדינה במצב חירום. המזכיר הצבאי של ראש הממשלה האלוף יואב גלנט תכנן את פנים המבנה.
בשנת 2007 אישרה הממשלה בראשות אהוד אולמרט, תוכנית מבנה חדשה כחלק מיישום המלצות ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי מלחמת לבנון השנייה שתקפה את היעדר התיאום בין הדרג המדיני לצבא. בהחלטת הממשלה סוכם כי המטה לביטחון לאומי ינהלו ויפעילו באופן שוטף ובמהלך השנים הועברה האחריות ממשרד ראש הממשלה למשרד שר הביטחון לתקופה קצרה. הבונקר נחנך בשנת 2011.
המיזם התת-קרקעי הורחב עד למרכז העיר, מתחת לקריית הממשלה ובשנת 2009 קושר אליו מעון ראש הממשלה פרויקט אלמוג שנבנה בלב העיר.
עלות בניית המיזם והחציבה המסווגת הוערכה במיליארדי שקלים בשל עומק החפירה, המערכות שהורכבו והליך בבנייה הממושך. עיתונאים שונים מתחו ביקורת על העלות הגבוהה.
פעילות

הבונקר הממשלתי בהרי ירושלים נבנה במטרה לאפשר הפרדה בניהול השוטף בין הממשלה לגורמי הצבא שנמצאים במוצב הפיקוד העליון בקריה בתל אביב.
המתחם נבנה באופן תת-קרקעי בעומק של עשרות מטרים, במטרה לעמוד במתקפות שונות בהם תקיפה אווירית, רעידת אדמה, התקפה בנשק כימי או נשק ביולוגי וכימי. מערכות השליטה ממוגנות כנגד מתקפות סייבר.
מרכז השליטה כולל חדרי ישיבות, משרדים ולשכות לשרים ובכירי הממשלה ואולמות. כמו כן, נבנו תשתיות לשהות ארוכת טווח בהן חדרי אוכל וחדרי שינה לשעת חירום.
מערכות שליטה ממוחשבות מאפשרות הצגת נתונים משטח הלחימה ושיתוף פעולה עם כל גורמי הביטחון.
ממשלת ישראל התכנסה מספר פעמים מאז הקמתו בקבינט גם בעת שגרה.
המתחם הושמש בעקבות איומי תקיפה מצד איראניים בעקבות ההתנקשות באסמאעיל הנייה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בזמן מתקפת הטילים הנרחבת של איראן על ישראל ב-1 באוקטובר 2024, ראש הממשלה בנימין נתניהו שהה במתחם וכינס בו את הקבינט המדיני-ביטחוני כאשר שר הביטחון וראשי הצבא שהו ב"בור" בקריה.
ראו גם

מוצב הפיקוד העליון
מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי
המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית
הערות שוליים

↑  הבור בירושלים: מכאן תנוהל המדינה בשעת חירום, באתר ynet, 7 בדצמבר 2003
↑    איתמר אייכנר ועופר פטרסבורג, בונקר טוב, בונ-קר טוב, באתר "ידיעות אחרונות", 24 במאי 2018
↑  מתקן שליטה ממשלתי סודי נחצב בהרי ירושלים, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2003
↑  צ'יקו מנשה, שרים על הבונקר: "נראה כמו בסרטי מדע בדיוני", באתר nana10‏, 22 ביוני 2011
↑  דפנה ליאל, ‏כך נראה הבור של ראש הממשלה, באתר ‏מאקו‏, 15 בפברואר 2009
↑  צור שיזף, בור בלי תחתית, באתר ynet, 7 בדצמבר 2003
↑  כיכר השבת, ‏בבונקר הסודי הוחלט: כך יוכרז על מלחמה, באתר כיכר השבת, 24 במאי 2018
↑  איתמר אייכנר, על רקע איומי איראן: הבונקר התת-קרקעי בי-ם יופעל לראשונה?, באתר ynet, 6 באוגוסט 2024
↑  איתמר אייכנר, קורין אלבז-אלוש, בזמן המתקפה: נתניהו שהה בבונקר בהרי ירושלים; הקבינט מכונס, באתר ynet, 1 באוקטובר 2024
האלה העבריה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רפאל פטאי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  עיון 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1967 
 
האלה העבריה הוא ספר משנת 1967 מאת ההיסטוריון והאנתרופולוג היהודי רפאל פטאי, שבו טוען המחבר שמבחינה היסטורית, לדת היהודית בתקופת המקרא היו אלמנטים של פוליתאיזם, בעיקר פולחן אלות ופולחן של האלה האם, ושעבדו את אלוהי ישראל יחד עם "אשתו", האלה אשרה, בפולחן משותף.