stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברלין (להקה)

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  1978 – 1987; 1997 – הווה
 סוגה:  מוזיקת הגל החדש 
 חברת תקליטים:  אניגמה • גפן • קולומביה • טיים בומב
 www.berlinpage.com
 חברים
 טרי נון ג'ון קרופורד דיוויד דיאמונד דייב שולץ קרלטון בוסט ריק "רוק" רוקפריורה
 
ברלין (באנגלית: Berlin) היא להקת גל חדש אמריקאית, שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1978. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית בשנות ה-80 עם מספר סינגלים, ביניהם הלהיט "Take My Breath Away" (אנ') מהסרט "אהבה בשחקים" משנת 1986, שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר. סינגלים מצליחים נוספים של הלהקה הם "The Metro", "Sex (I'm A...)" ו-"No More Words".
האלבום Count Three & Pray זכה להצלחה בין-לאומית.[דרוש מקור]
הלהקה התפרקה  ב-1987, זמן קצר לאחר שהשיגה הצלחה עולמית.  הסולנית, טרי נאן, שמרה על הזכויות לשימוש בשם הלהקה, והיא יצרה אותה מחדש בסוף שנות ה-90 עם הרכב אחר.
דיסקוגרפיה

| --- | --- |
 אלבומי אולפן 1980: Information  1982: Pleasure Victim  1984: Love Life  1986: Count Three & Pray  2002: Voyeur  2005: 4Play  2013: Animal  2019: Transcendance  2020: Strings Attached:  אלבומי הופעה 2000: Live: Sacred and Profane  2009: Terri Nunn & Berlin – All the Way In  2019: Sweet Surrender (Live 1984)
הערות שוליים

↑  Berlin Biography, Songs, & Albums, AllMusic (באנגלית)
↑  Berlin - Count Three & Pray (באנגלית), נבדק ב-2022-12-25
↑  Remember Top Gun's song Take My Breath Away in 1986? Interview with John Crawford of Berlin, web.archive.org, ‏2022-04-02
↑  Joel Harley, "80s popstar looks basically the same as she did 38 years ago during Top Gun hit", Metro, June 9, 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13901938j (data)  GND: 16040576-2  ISNI: 0000 0001 1957 271X  LCCN: n91122431  MusicBrainz: c7cb9a2e-ff57-4bb8-bd2c-83524e18e369  NKC: mzk2008466766  VIAF: 144172220   WorldCat (עם VIAF): 144172220
הרפובליקה הדומיניקנית

הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: República Dominicana) היא מדינה השוכנת בחלק המזרחי של האי היספניולה באנטילים הגדולים שבאיים הקאריביים ("איי הודו המערבית"). היא תופסת כשני שלישים משטח האי (בחלקו המערבי שוכנת האיטי). זוהי ארץ הררית ברובה, המתרוממת עד מעל ל-3,000 מטר, יותר מבכל אי אחר באיים הקאריביים. ההרים מכוסים יערות-עד עבותים. בין רכסיהם מפרידים עמקים פוריים המאוכלסים בצפיפות. לאורך החופים משתרעים מישורים. האקלים טרופי וחום שורר בכל ימי השנה. רוחות הסחר מביאות עמן משקעים מרובים, בעיקר לצפון המדינה.
היסטוריה

ההיסטוריה של האי עליו שוכנת הרפובליקה הדומיניקנית מתחילה זמן רב בטרם נתגלה האי היספניולה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492. תושבי האי בעת הגילוי האירופי, בני עם הטאינו הגיעו אל האי בתחילת המאה ה-7, אך האי היה מיושב מזה זמן רב בידי שבטי הארוואק השונים. גילוי האי על ידי האירופים הביא להשמדת תושביו המקומיים בעבודות כפייה, רעב, מחלות, והתעללות ובאמצע המאה ה-16 לא היו עוד טאינוס בחיים על אדמת האי.
הספרדים ששלטו באי, והקימו עליו את העיר הראשונה בעולם החדש, סנטו דומינגו, יישבו אותו בעבדים אפריקנים, שעבדו במטעי הסוכר והטבק. עד המאה ה-18 עבר האי בהדרגה לידי צרפת. בראשית המאה ה-19 גורשו הצרפתים מן האי בהתקוממות עבדים. ב-1814 שבה סנטו דומינגו לידי ספרד, וב-1814 הכריזה על עצמאותה. לאחר הכרזת העצמאות נכבשה סנטו דומינגו על ידי האיטי, וב-1844 מרדו תושביה כנגד שלטון האיטי והשיגו את עצמאותם.
בין 1861 ל-1863 שבו ושלטו במדינה הספרדים, עד ששבו וגורשו במרידה. ב-1869 נעשה מאמץ של תושבי האי להסתפח כמדינה אל ארצות הברית, אך מאמץ זה נכשל. מתקופה זו ואילך שיחקה ארצות הברית תפקיד מפתח בהיסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית, והשפעתה הייתה רבה. בשנותיה האחרונות של המאה ה-19 הידרדרה המדינה לאנרכיה, ושליטים רודנים לתקופה קצרה החליפו זה את זה בהפיכות ומרידות. ב-1916 נכבשה המדינה על ידי ארצות הברית, והוחזקה תחת שלטון צבאי עד לשנת 1924. בין 1930 ל-1961 הייתה המדינה תחת שלטונו של הרודן רפאל לאונידס טרוחיו.
במהלך המלחמה הקרה, היה האי זירה למאבק הבין גושי. במשך שנים תמכה ארצות הברית בשלטונו של טרוחיו הפרו-מערבי (אף על פי שתמיכה זו התפוגגה במהלך שנות שלטונו האחרונות). דוגמה נוספת להתערבות האמריקנית הייתה ב-1965, כאשר כוחות אמריקנים פלשו לאי והתערבו במלחמת האזרחים הדומיניקנית, שפרצה לאחר הדחת הנשיא חואן בוש שנבחר באופן דמוקרטי, והודח בהפיכת אנשי ימין ב-1963. הפלישה האמריקנית הבטיחה שממשלתו של בוש, שנבחרה באופן חוקי, לא תחזור לשלוט ברפובליקה. ממשלו של לינדון ג'ונסון הצדיק את הפלישה בטענה כי בכירים בממשל בוש היו קומוניסטים פרו-קובנים.
בשנת 1961 נרצח טרוחיו ועלה לשלטון סגנו, חואקין בָּלָגֶר. בתחילה המשיך בלגר המשיך את שלטון האימים של טרוחיו, אך להבדיל ממנו יזם הקמה בקנה מידה רחב של בתי ספר, הקים תשתית רפואה ציבורית והשיק רפורמות כלכליות. צעדים אלו שיפרו את המצב במדינה במידה ניכרת, ורמת החיים ברפובליקה הדומיניקנית עלתה. כמו כן בלגר הכריז על שטחים עצומים בתור שמורות טבע וכפה בכוח שימור יערות בקנה מידה רחב מאוד, ובכך הציל את יערות המדינה מגורלם של יערות האיטי הסמוכה שהתקרחה לגמרי. לצורך זה לא בחל בלגר בהפעלת הצבא כנגד מתיישבים לא חוקיים בשמורות הטבע הנרחבות שהקים. עם השנים ריכך בלגר את סגנון שלטונו. בתחילת דרכו הבחירות לנשיאות זויפו מתחילתן ועד סופן ומתנגדי שלטונו נאסרו, עברו עינויים ואף נרצחו, אך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר לניהול בחירות הוגנות. בלגר הפסיד בבחירות ב-1978, אך נבחר שוב לאורך שלוש קדנציות רצופות ב-1986, 1990 ו-1994. לאחר מכן לא הציג עצמו למועמדות לנשיאות, והתמקד בשמירת הטבע הקרובה לליבו עד יומו האחרון.
השפעתם של בני הרפובליקה המהגרים לארצות הברית גדלה, וחוק שאיפשר הצבעתם בבחירות לנשיאות הביא לבחירת לאונל פרננדס, יליד האי שגדל ובגר בניו יורק כנשיא הרפובליקה משנת 2000. בעשורים האחרונים גילתה הרפובליקה הדומיניקנית נטייה ליציבות פוליטית וצמיחה כלכלית, יותר משכנתה הקרובה האיטי.
פוליטיקה

ברפובליקה הדומיניקנית נהוגה שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית, וכן עקרון הפרדת רשויות – הסמכויות מחולקות בין 3 רשויות עצמאיות: הרשות המבצעת, הרשות השופטת והרשות המחוקקת. לנשיא הסמכות למנות את חברי הממשלה, להוציא לפועל חוקים שנחקקו על ידי הרשות המחוקקת, וכן הוא הרמטכ"ל של כוחות הצבא. הנשיא וסגנו מציגים מועמדות לבחירות יחדיו, ונבחרים בבחירות ישירות לתקופת כהונה של 4 שנים.
הרשות המחוקקת נחלקת ל-2 חלקים: הבית העליון – הסנאט (32 צירים), והבית התחתון – בית הנבחרים (150 צירים). הבחירות לנשיאות נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-4. הבחירות לקונגרס והבחירות המוניציפליות, לעומת זאת, נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-2, אך לא ב-4.
כלכלה

כלכלת הרפובליקה הדומיניקנית על פי התמ"ג (ppp) שלה היא הגדולה בקאריביים ושמינית בגודלה ממדינות אמריקה הלטינית, אך התמ"ג לנפש שלה מעט נמוך מן ממוצע מדינות אמריקה הלטינית. מ-1990 גדל התוצר בקצב של 5.78% לשנה, קצב גבוה מהממוצע מדינות אמריקה הלטינית שעומד על 4.14% (על פי נתוני הבנק העולמי List of Latin American and Caribbean countries by GDP (PPP) (אנ')), מה שיאפשר לו לפי הערכות להדביק את הממוצע בשנים הקרובות.
הכלכלה מושתתת בעיקר על חקלאות. הסוכר הוא הגידול המרכזי ומהווה את הבסיס לכלכלה ולתעשייה. גידולים נוספים: קקאו, קפה, בננות וטבק. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ירד מעמד החקלאות עם ירידת מחירי הסוכר.
התעשייה הקלה מתבססת בעיקר על טקסטיל, שחלקו בכלכלה גדל לאחר חתימת הסכמי סחר חופשי עם מדינות שכנות ובמיוחד ארצות הברית. לתיירות מקום מרכזי בכלכלתה של הרפובליקה הדומיניקנית, הנחשבת לאחת המדינות המתוירות ביותר באיים הקריביים.
היקף הפעילות בענף הכרייה זינק בסוף המאה ה-20. הוא כולל כריית ניקל, בוקסיט, נחושת, זהב וכסף.
גאוגרפיה

בירת הרפובליקה הדומיניקנית היא סנטו דומינגו, בה מתגוררים למעלה מ-2.5 מיליון תושבים. העיר השנייה בגודלה היא סנטיאגו דה לוס קביירוס, או בשמה המקוצר והנפוץ יותר סנטיאגו ובה שוכנים כ-836 אלף תושבים. הערים הגדולות אחריהן הן (לפי הסדר) סן פדרו, לה וגה או קונספסיון דה לה וגה, וסן פרנסיסקו. ידוע מאוד הוא אזור הנופש פונטה קאנה בחופיה המזרחיים של הרפובליקה, אליו מגיעים נופשים רבים מכל רחבי העולם.
במדינה 3 רכסי הרים עיקריים. הרכס המרכזי נקרא בשם הרי המרכז (בספרדית: קורדיירה סנטרל) אשר מתחילים בהאיטי, משתרעים עד למרכז האי ומסתיימים בדרומו. עליהם נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בשרשרת איי הודו המערבית: פיקו-דוארטה (3,175 מטר מעל לפני הים). רכס נוסף הוא ההרים הצפוניים (בספרדית: קורדיירה ספטנטריונל), ואלו מקבילים להרי המרכז. בנוסף, הם חוצצים בין עמק הסיבאו למישורי חופי האוקיינוס האטלנטי. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס זה היא פיקו דייגו דה אוקמפו. הרכס המרכזי האחרון הוא רכס הרי המזרח, והוא הרכס הנמוך והקצר מבין השלושה. ברפובליקה לא חסרים מים, והיא שופעת בנהרות ואגמים, לדוגמה נהר הסוקו, היגואמו, רומנה, יאק-דל-נורטה, יאק-דל-סור, יונה, יומה ועוד רבים אחרים. בשטח הרפובליקה נמצא אגם אנריקיו שהוא האגם הגדול באיים הקריביים.
דמוגרפיה

מוצאם של רוב הדומיניקנים מעורב – רובם אירופאים אפריקאים. 11% מהדומיניקנים הם בעיקר משושלת אפריקנית, כולל מהגרים בני האיטי רבים וצאצאיהם. 16% הם ממוצא ספרדי או אירופי אחר. אחרים ממוצא אסייתי, בעיקר סיני. בנוסף ישנם ממוצא מזרח תיכוני, בעיקר ערבים. התרבות הדומיניקנית הושפעה רבות מתרבות אמריקה הלטינית, אפריקה, האיים האנטילים וארצות הברית.
מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הובילו בעיות ומצוקות כלכליות להגירה מסיבית של דומיניקנים לארצות הברית, בעיקר לערים הגדולות בחוף המזרחי. בניו יורק יש אזורים בהם יש כל כך הרבה דומיניקנים, עד כי נהוג להשוות את האזורים לרפובליקה הדומיניקנית עצמה. כתוצאה מכך, הדומיניקנים הם אחת מהקבוצות הגדולות של מהגרים מאמריקה הלטינית לארצות הברית.
דמוגרפיה > יהודים

היהודים הראשונים הגיעו לרפובליקה הדומיניקנית במאה ה-19. ביולי 1916 נבחר דוקטור פרנסיסקו אנריקס לנשיא הרפובליקה והיה בכך ליהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה, אך למשך ארבעה חודשים. באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים התגוררו ברפובליקה כמה עשרות יהודים. בועידת אוויאן הוכרז על תוכנית לקלוט במדינה 100,000 פליטים יהודים. ובדו"ח משלים מיולי 1939 נמצא שניתן ליישב ברפובליקה 29,000 משפחות. לקראת סוף 1939 הושג הסכם בין הג'וינט והרפובליקה על יישוב 500 משפחות. בפברואר 1940 אושר ההסכם על ידי בית הנבחרים של הרפובליקה. למדינה הגיעו כ-10,000 יהודים שנמלטו מאירופה.
בתחילת המאה ה-21 חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-100 יהודים, רובם בסוסואה.
יחסים עם ישראל

המדינה הייתה היחידה מבין 32 מדינות שהשתתפו בוועידת אוויאן שהסכימה לקלוט לשטחה כ-100 אלף יהודים פליטים מגרמניה, ועוד טרם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל תמכה בתוכנית החלוקה של האו"ם בנובמבר 1947. מאז ועד היום שומרת המדינה על מדיניות פרו-ישראלית, ועומדת לצד ישראל בהצבעותיה באו"ם.
ראו גם

רפאל מולינה מוריו
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  סאן דומינגו או הרפובליקה הדומיניקאנית, הארץ, 17 בינואר 1939
↑  100,000 פליטים תקלוט סן דומינגו, הַבֹּקֶר, 17 בינואר 1939
↑  דו"ח על אפשרויות ההתיישבות לפליטים, הַבֹּקֶר, 21 ביולי 1939
↑  סאן דומינגו, הצופה, 21 בדצמבר 1939
↑  פליטים יהודים לבוליביה, הצופה, 29 בפברואר 1940
↑  Dominican Republic Provides Sosua as a Haven for Jewish Refugees, www.jewishvirtuallibrary.org
↑  Simone Gigliotti, ‘Acapulco in the Atlantic’: Revisiting Sosúa, a Jewish Refugee Colony in the Caribbean, Immigrants & Minorities 24, 2006-03-01, עמ' 22–50 doi: 10.1080/02619280600590209
| מדינות ושטחים תלויים באמריקה הצפונית (לרבות אמריקה המרכזית) |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • איי בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מרטיניק • מונטסראט • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
| מדינות האיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות האיים הקריביים | אנטיגואה וברבודה • בהאמה • ברבדוס • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • קובה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • גוואדלופ •הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו •קוראסאו |  |
| הקהילייה הקריבית (CARICOM) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה • בהאמה[1] • בליז • ברבדוס • גרנדה • גיאנה • ג'מייקה • דומיניקה • האיטי • טרינידד וטובגו • מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • סורינאם |  |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אנגווילה • ברמודה • איי טרקס וקייקוס |  |
| מדינות משקיפות | ארובה • ונצואלה • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • סנט מארטן • פוארטו ריקו • קולומביה • קוראסאו |  |
[1] חברה בקהילייה אך לא בשוק המשותף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557306405171  BNE: XX451435  BnF: cb13162779p (data)  CiNii: DA14059180  GND: 4012694-8  HDS: 003383  ISNI: 0000 0001 2370 0622  KulturNav: fd14d78b-ed1e-41ca-bd84-5dbd36ef2ed3  LCCN: n79094586  MusicBrainz: 696cb3e0-5084-30ab-9916-65ece70adbf6  NARA: 10044698  NDL: 00561679  NKC: ge129063  NLA: 35740210  RERO: 02-A000137005  SUDOC: 026399520  UKPARL: CCq00pwv  VIAF: 158288801   WorldCat (עם VIAF): 158288801
ג'נה

ג'נה (בצרפתית: Djenné) היא עיר מסחר היסטורית קטנה אך חשובה בדלתה העליונה של נהר הניז'ר, במרכז מאלי. העיר מפורסמת בשל הסגנון האדריכלות המבוסס על לבני בוץ, ובייחוד המסגד הגדול של ג'נה, שנבנה ב-1220 ושופץ ב-1907. ג'נה הייתה בעבר מרכז של מסחר והשכלה, ומאז הקמתה היא נכבשה מספר פעמים. העיר נחשבת לעתיקה ביותר באפריקה שמדרום למדבר הסהרה, ומרכזה ההיסטורי הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1988. מבחינה מנהלית העיר שייכת לאזור מופטי.
היסטוריה

בני הסונינקה הקימו את ג'נה בשנת 800 על חורבות היישוב שהוקם על ידי דייגים בני הבוזו. העיר התרחבה במהירות במאה ה-13 לאחר שפליטים סונינקים מהאימפריה של גאנה היגרו לאזור ניז'ר והתיישבו בג'נה.
ג'נה הייתה מרכז אנימיזמי למרות עליית כוחו של האסלאם באזורים שמסביבה. במאה ה-13 והמאה ה-14 החל תהליך אסלאמיזציה מתון על ידי הסוחרים ממאלי וצפון אפריקה. בערך באותה תקופה נחרבה העיר ז'נה-ז'נו, הנמצאת במרחק שלושה ק"מ דרומית-מזרחית לג'נה.
קאנבורו, המלך של ג'נה, המיר את דתו לאסלאם בשנת 1300 בקירוב, והחל בבנייתו של המסגד הגדול הראשון. קאנבורו עשה זאת, בין היתר, בגלל התושבים החדשים ורצונו לעורר את הכלכלה. כיוון שהאימפריה של מאלי נהנתה מתקופה של יציבות פוליטית במאה ה-14, עמדה ג'נה בקשרי מסחר חופשיים עם הערים והכפרים שבאזור דלתת הניז'ר. לאחר שטימבוקטו נכבשה על ידי מאלי נוסד קשר כלכלי בין שתי הערים למשך מאתיים השנים הבאות. ג'נה סיפקה לטימבוקטו מוצרים מהיערות הגשם ואזור הסוואנה, ובין אלה מזון, זהב ועבדים, ובתמורה רכשה מטימבוקטו הליטים מנווה המדבר של הסהרה, כמו גם סחורות יקרות אחרות מצפון אפריקה.
למרות קרבתה לאמיפריית מאלי, ג'נה מעולם לא הייתה חלק ממנה. היא התקיימה כעיר-מדינה עצמאית, והייתה מוגנת על ידי התנאים הגאוגרפיים ועל ידי חומות. לפי האגדה ניסתה האימפריה של מאלי לכבוש את העיר 99 פעמים לפני שוויתרה על שאיפה זו. ג'נה נכבשה ב-1473 על ידי סוני עלי מאימפריית סונגהאי. לפי האגדה נמשך המצור על ג'נה 7 חודשים ו-7 ימים, ובסופו נהרג מלכה של העיר, והיא נכנעה ללא תנאי. אלמנת המלך התחתנה עם סוני עלי, והשלום הושב על כנו. מרוקו כבשה את העיר ב-1591 לאחר שהחריבה את עמדות השליטה של סונגהאי באזור. במאה ה-17 הייתה ג'נה למרכז מסחר ולימוד פורח. שיירות מג'נה נסעו מהעיר לעיתים תכופות על מנת לסחור עם הערים הסמוכות בגהו, בונו מאנסו, בונדוקו ואחרות.
השליטה בעיר התחלפה מספר פעמים בתקופה שלאחר המאה ה-17. ג'נה הייתה חלק מממלכת סגו בין 1670 ל-1818, האימפריה של מאסינה בין 1818 ל-1861, והאימפריה של טואוקולר בין 1861 ל-1893. הצרפתים כבשו את העיר ב-1894, ובתקופה זו שקעה העיר, ועימה דעך גם היקף הפעילות המסחרית בה.
העיר

בין נימוקי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים להכללת ג'נה ברשימת אתרי המורשת העולמית נזכר הסגנון האדריכלי בו בנויה העיר. הבניינים בנויים מבוץ ומחתיכות עצים החוצות את הקירות, וקומת קרקע שלהם פתוחה, בהתאם לסגנון טואוקולר או לסגנון המרוקני. עם זאת חזותה של העיר העתיקה נפגעה עקב בנייתם של מבנים מודרניים, ולמרות היותה של העיר העתיקה אתר מורשת עולמית.
המבנה הבולט בעיר הוא המסגד הגדול שיכול להכיל עד 1,000 מתפללים, וגובהו עשרים מטרים. הגג נתמך על ידי 100 עמודים, וסגנונו האדריכלי דומה לזה בו נקטו הבנאים הסודנים משבט הבוזו. תושבי העיר הם אלה המתחזקים את המסגד, ומאז תקרית שהתרחשה לפני כמה שנים ועירבה צלמי אופנה איטלקיים, מותרת הכניסה למסגד לתיירים מוסלמים בלבד.
מבנים נוספים הם קבר טופאמה דג'נפו, שלפי האגדה הקריב את עצמו לצורך הקמת העיר, והשרידים של ז'נה-ז'נו, שהייתה עיר חשובה בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-13.
ג'נה מפורסמת גם בשל כך שהיא הופכת לאי כאשר הנהרות עולים על גדותיהם בשלהי עונת הגשמים. אולם, בשנת 2008 התעוררה בעיה אחרת כאשר דווח כי העיר מתייבשת בגלל סכר שהוקם על הנהרות באני וטאלו, הנמצאים במרחק 150 ק"מ במעלה הזרם. גם יום השוק הנערך בעיר פעם בשבוע מושך אליה מבקרים.
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מונה כ-14,196 תושבים נכון לשנת 2005, לעומת 10,275 תושבים ב-1976. רוב תושבי ג'נה מדברים בשפות הסונגהאי, והשפות משקפות את המגוון האתני של האזור. בכפרים שמסביב לג'נה מדברים בבוזו, פופולדה ובאמבארה.
לקריאה נוספת

Jackson, John Glover, (2001) Introduction to African Civilizations, Secaucus, New Jersey: Citadel Press, ISBN 0806521899
הערות שוליים

↑  "Heaven on Earth: Islam", November 23, 2004 video documentary, History Channel. Producer/director, Stephen Rooke. Scriptwriter/host: Christy Kenneally
↑  "Village of the dammed", by Ben Willis, in Geographical, (London) March 2008
↑  Communiqué du Conseil des ministres du 3 mai 2006 cité par L’Essor du 4 mai 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559869805171  BnF: cb120670142 (data)  GND: 4085447-4  LCCN: n82129137  SUDOC: 028937848  VIAF: 123181239   WorldCat (עם VIAF): 123181239 
בנייני בוץ מסורתיים בג'נה
השוק ליד המסגד הגדול של ג'נה
יהודה לייב פרנק

| --- | --- |

 לידה:  1852 תרי"ב קלווריה, ליטא 
 פטירה:  1913 (בגיל 61 בערך) ג' באב תרע"ג 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1913 
 השתייכות:  חובבי ציון 
 צאצאים:  צבי פסח פרנק 
 
הרב יהודה לייב פרנק (תרי"ב ; 1852 – ג' באב תרע"ג; אוגוסט 1913) היה רב ועסקן, חבר אגודת חובבי ציון בקובנה, ממייסדי חדרה ורבה  הראשון. אביו של הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים.
קורות חיים

נולד בקלווריה, בפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (ליטא) לרב צבי פסח ומינה (לבית טורצקי) פרנק. למד בישיבת וולוז'ין והוסמך לרבנות. נישא למלכה, בתו של אחד מנכבדי קובנה, תנחום שילמן (בת אחרת של ר' תנחום נישאה לרב אברהם שינקר, מראשוני תנועת המוסר). לאחר חתונתו התיישב סמוך לחותנו בקובנה.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נוסדה בקובנה אגודה ששמה לה למטרה לקדם את רעיון יישוב ארץ ישראל. פרנק הצטרף לאגודה ונבחר למזכירה. האגודה פעלה לרכישת אדמות חדרה. בין רוכשי האדמות הייתה משפחת פרנק - יהודה לייב פרנק ואחיינו הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תרנ"ג (1893) עלה פרנק ארצה עם משפחתו והיא השתכנה בחאן שהיה בשטח היישוב חדרה. פרנק היה מהפעילים המרכזיים של מתיישבי חדרה, ובמשך תקופה אף שימש ראש ועד המושבה, וכמו כן שימש כרב המושבה.
תנאי המקום הקשים והביצות היקשו על חיי המתיישבים. אשתו של פרנק חלתה בקדחת צהובה ומתה בשנת תרס"ה (1905). פרנק המשיך להתגורר במקום, עד שאף הוא חלה בקדחת, ובעקבות זאת נאלץ לעזוב את חדרה ולעבור לירושלים. בשבתו בירושלים הוא התמסר ללימוד תורה. בשנת תר"ע (1910), לאחר פטירת רבה של ירושלים, הרב שמואל סלנט, נשלח לליטא על ידי "הוועד הכללי" של היישוב הישן כדי לאתר רב ראשי חדש לירושלים. נפטר בשנת תרע"ג ממחלת הקדחת ונקבר בהר הזיתים.
אחיו הוא הרב שרגא פייבל פרנק.
ילדיו

הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים
הרב זאב וולף פרנק, מחכמי ירושלים ומחבר הספר "תולדות זאב" (1885 - 1952). בנו הוא הרב חיים שרגא פייבל פרנק - רבה של שכונת ימין משה, וחתנו הוא הרב אברהם דב אוירבך - רבה של שכונת בקעה.
תנחום פרנק, היה מוותיקי חדרה, עסק בחקלאות וטיפל בענייני הדת במושבה. בנו הוא אהרון פרנק. חתנו של תנחום פרנק הוא יצחק בריט (כתיב אחר: ברית), אחיו של הרב זבולון גרז אב"ד רחובות.
פשה, אשת יצחק גבריאלוביץ
ציפה, אשת חיים טיקולסקי, התגוררו בארצות הברית
ינטה, אשת הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב. שניהם נרצחו בחברון במאורעות תרפ"ט.
אברהם בן-ארצי

| --- | --- |

אברהם בן-ארצי, כחודש לפני מותו
 לידה:  8 באוקטובר 1947 כפר מעש, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  1 ביולי 2010 (בגיל 62) 
 מדינה:  ישראל 
 צאצאים:  נועה רוטמן, יונתן בן ארצי 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 79 בחטיבה 14  מפקד גדוד 532  סגן מפקד חטיבה  ראש מטה אוגדה  קצין תודעת אויב בחיל המודיעין  קצין ביחידת מבקר מערכת הביטחון  עוזר קצין שריון ראשי לענייני כשירות
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום כיפור
 
אברהם בן-ארצי (8 באוקטובר 1947 – 1 ביולי 2010) היה איש צבא ישראלי בדרגת אלוף-משנה, סופר ומשורר. במהלך שירותו הצליח להשתקם מפציעה קשה שעבר, לחזור לשירות צבאי ולהתקדם בסולם הדרגות חרף נכות קשה. בן-ארצי כתב ספר אוטוביוגרפי שתיעד את תהליך שיקומו. כמו כן, כתב שירה ופרסם מאמרים כתובים. לאחר שחרורו עסק בכתיבת עבודת דוקטורט בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון.
ביוגרפיה

אברהם בן-ארצי נולד בכפר מעש, על-יד פתח תקווה, ילד שני לחיים ודובית (לבית בר). למד בבית הספר העממי הס שבפתח תקווה ובתיכון ע"ש א. שיין. בנעוריו היה מדריך בתנועת "הנוער העובד והלומד" וכתב בעיתון התנועה "במעלה". בסיום הלימודים בתיכון החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי הרוח, ולאחר כשנה של לימודים התגייס לצה"ל. הוא למד לתואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות בשנת 1974. בשנת 1994 סיים את הלימודים לתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון, אף הוא באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > תקופת השירות הצבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל. עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. לאחר תום המסלול השלים קורס קציני חי"ר בהצטיינות. הוא השתתף בפעילויות מבצעיות רבות, כלוחם וכקצין, בהן מבצע תשורה – מבצע פיצוץ המטוסים בביירות. בן ארצי כתב את המנון היחידה, אותו הלחין דובי זלצר. במאי 1972 נישא לדליה רבין, בתו של יצחק רבין. באותה שנה חזר לשירות קרבי תוך הסבה למפקד בשריון. ערב מלחמת יום הכיפורים היה בהסבה לקציני שריון במה שכונה ה"קק"ש שלא נגמר". בהמשך שירותו הצבאי שירת בתפקידים שונים בחיל השריון עד אשר התמנה למפקד גדוד 79 בחטיבה 14 בשנת 1975. בשנת 1976 מונה למפקד גדוד 532, בו הוכשרו חניכי קורס מפקדי טנקים.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה בן-ארצי בבית חותנו בתל אביב בעת הסעודה המפסקת. עם הידיעות על מלחמה, יצא בטרמפים לכיוון בסיס רפידים. בדרכו פגש צוער מבה"ד 1 בשם עודד מאירון. בן-ארצי הקים פלוגה ממספר טנקי מגח שמצאו בסככות בבסיס רפידים ומאירון היה לסגנו. בהמשך המלחמה חברו בן-ארצי ומאירון לגדוד 195 של חטיבה 401. באחד מימי הלחימה קפץ חייל מצרי על הטנק של בן-ארצי. בן-ארצי הרג אותו באקדח והודיע על כך בקשר: "סודאני בתמסורות". הצירוף הפך לביטוי שגור בחיל השריון לאחר מכן.[דרוש מקור]
במהלך שירותו כמפקד גדוד טנקים, ב-20 בנובמבר 1976, בגיל 29, נפצע קשה בתאונה בסיני, כשהג'יפ בו נסע התהפך במהלך אימון. הוא היה שרוי בתרדמת במשך כחודש, וכשהתעורר נאלץ לשקם יכולות גופניות בסיסיות כמו אכילה ודיבור. הוא שיקם גם יכולות קוגניטיביות כמו גישה אל זיכרונו והתמודד נפשית עם מצבו החדש. ב-1979 התגרשו בני הזוג.  בן-ארצי המשיך בשירותו הצבאי ומילא תפקידים מגוונים: סגן-מפקד חטיבה, ראש מטה אוגדה, קצין תודעת אויב בחיל המודיעין וקצין ביחידת מבקר מערכת הביטחון.
ביוני 1992 פרסמה אמו ספר על פציעתו ועל היחסים המורכבים עם דליה רבין והוריה. הוא הכחיש את כל הכתוב בספרה של אמו. במכתב ששלח למערכות העיתונים, כתב בן ארצי כי אשתו לשעבר סעדה אותו במסירות בזמן שהיה מאושפז בבית החולים. הוא הוסיף, כי קיבל עזרה מהוריה, לאה ויצחק רבין וכי יחסיו עימם קורקטיים, ואילו יחסיו עם דליה רבין טובים, וכוללים שיתוף פעולה לגידול ילדיהם..