stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמב"ם
מתפיסותיו העקרוניות > שלילת ההגשמה

הרמב"ם דגל בשלילת הגשמות (ממשות פיזיקלית, גוף) ושלילת התארים (תכונות חיצוניות; רגשות, לדוגמה) מהאל מכל וכל. רובו המוחלט של החלק הראשון מספרו מורה נבוכים נועד לטהר את המחשבה היהודית משתי תפיסות אלו. שלילת שתי תפיסות אלו נגזרת לדעתו מהפסוק "שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד", שכבר בתקופות קדומות היווה פסוק מכונן, וזו הסיבה שכה הרבה ללחום בהן ואף קבע את "ייחוד האל" ו"שלילת ההגשמה" לשניים משלושה עשר עיקרי האמונה היהודית שניסח. תפיסת גשמות האל הייתה נפוצה בקרב ההמון היהודי כמו גם אצל מיעוט מחכמי ישראל (דוגמה מפורסמת: ר' משה תקו, בן תקופתו של הרמב"ם), ומפרספקטיבה של זמן ניתן לקבוע שמלחמתו של הרמב"ם בתפיסה זו נחלה הצלחה מוחלטת. התפיסה שעמה התעמת הרמב"ם בנושא תוארי האל רווחה הרבה יותר בקרב ההמון ובקרב החכמים, והצלחת הרמב"ם לגביה הייתה מועטה.
הרמב"ם הדגיש רבות שיש לפרש את הפסוקים כך שביטויי ההגשמה אינם אלא לשון מושאלת, ושאת רבות מאגדות חז"ל יש לקבל שלא כפשוטן (בפרט אם הן סותרות ברובד זה את השכל), אלא להבינן כמשלים, בניגוד לרוב העם והחכמים בדורו.
הכת הראשונה היא רוב מי שראיתי חיבוריו ומי ששמעתי עליו, תקבל אותם כפשטם, ולא תפרשם פירוש נסתר[...] זאת הכת מאבדת הדרת הדת ומאפילה זהרה, ושמה דת ה' בהפך המכוון בה[...]ורוב מי שיעשה זה הם הדרשנים המבארים לבני אדם את אשר לא יבינוהו הם, והלואי היו שותקים.
כמו כן, שלל הרמב"ם אמונות כגון אסטרולוגיה, העלאה באוב או פעולות מאגיות אחרות. בניגוד לרמב"ן, שסבר שיש בדברים אלו אמת – אלא שהתורה אסרתם, סבר הרמב"ם שאלו אשליות ותעתועים, ואין בהם ממש. כך, לדוגמה, כתב במשנה תורה:
ודברים האלו כולן (הכוונה לפעולות מאגיות כגון כישוף או העלאה באוב), דברי שקר וכזב הן; והן שהטעו בהן עובדי עבודה זרה הקדמונים לגויי הארצות כדי שיינהו אחריהן[...] כל המאמין בדברים אלו וכיוצא בהן, ומחשב בליבו שהן אמת ודברי חכמה, אבל התורה אסרה אותן – אינו אלא מן הסכלים ומחסרי הדעת.
מתפיסותיו העקרוניות > תורה ומצוות

הרמב"ם מנה את האמונה באלוהים ובכך שהתורה ניתנה מהשמים כי"ג העיקרים, שהכופר בהם "הרי יצא מן הכלל וכפר בעיקר".
הרמב"ם סבר שלכל המצוות יש גם סיבות וטעמים שיכולים להיות מובנים לנו, שהם בכללם הקניית השקפות נכונות, מידות טובות, וסילוק העושק והעוולה מהעולם. הוא אף הקדיש למעלה מעשרים פרקים ב"מורה נבוכים" לבניית שיטה מסודרת לטעמי מצוות רבים.
הרמב"ם ראה בסגנון החיים האידיאלי חיי תורה ועבודה, חיים של תורה שיש עמה מלאכה, וכך ראה גם את עבודתו כרופא. יתרה מזאת, הוא ביקר בספריו קשות לומדי תורה שנסמכו על קופת הציבור, שעושים את התורה "קרדום לחפור בו" ואמר עליהם שהם מחללים שם שמים. עמדה זו של שלילת הפרנסה מתרומות הוא פסק להלכה ולא ראה בה הדרכה בלתי מחייבת, אלא איסור מן התורה: ”כל המשים על ליבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה, ויתפרנס מן הצדקה, הרי זה חילל את השם וביזה את התורה וכיבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא, לפי שאסור ליהנות בדברי תורה בעולם הזה. אמרו חכמים: כל הנהנה מדברי תורה - נטל חייו מן העולם. ועוד ציוו ואמרו: לא תעשם עטרה להתגדל בהם, ולא קורדום לחפור בהם. ועוד ציוו ואמרו: אהוב את המלאכה, ושנוא את הרבנות. וכל תורה שאין עימה מלאכה, סופה בטילה, וסוף אדם זה, שיהא מלסטם את הבריות.”
את ייעודו הסופי של האדם, ראה בידיעתו את ה' ובהפניית כל מעשיו למען השגתו את האלוהים. מדרגתו של אדם המפנה את כל מעשיו להשגת האלוהים, קרובה בתפיסת הרמב"ם למדרגת הנביאים.
את הנבואה ראה כדרגה העליונה ביותר שאליה יכול האדם להגיע, ואליה עליו לשאוף כל חייו. הגעה לדרגה זו היא באמצעות השכל. הנביא שנבואתו היא השלמה ביותר הוא משה רבנו, שבו ראה הרמב"ם מופת ודגל לכל הדורות.
הרמב"ם התנגד נחרצות לתפיסה הדטרמיניסטית (ובכלל זה שלל גם את האסטרולוגיה כהבל), וטען שלאדם יש יכולת בחירה חופשית לשנות את תכונותיו.
מתפיסותיו העקרוניות > בריאות הגוף והנפש

הרמב"ם היה מראשוני המטיפים לרפואה מונעת. בספריו הרפואיים ואף ב"משנה תורה" הוא מדריך לתזונה נכונה והתעמלות. לרמב"ם הייתה ידיעה גם בפסיכולוגיה. אפשר לראות בו מראשוני הדוגלים ביהדות בטיפול פסיכולוגי. כפי שקבע ב"שמונה פרקים", שהחולה בנפשו שתכונותיו נוטות אל הקיצוניות, צריך להתייעץ עם החכם – רופא הנפש, שיעזור לו לאבחן את מצבו וייעץ לו כיצד לאזן את תכונותיו ולהגיע לשביל הזהב, באמצעות עשייה מתמדת והפוכה לתכונה הקיצונית הקיימת בו – שיטה הבנויה על דברי פילוסופים כדברי אריסטו בספר אתיקה, ועל דברי חז"ל, כפי שהרמב"ם מעיר בעצמו בהקדמתו לשמונה פרקים.
תזונה נכונה – הרמב"ם מנחה את האדם לבחור את המזון לא על פי טעמו, אלא על פי יעילותו. הרמב"ם גם קורא שלא לאכול אלא על קיבה ריקה, להשתדל שלא לאכול מטעמים שונים בארוחה אחת, אלא רק מין אחד, לא לשתות בזמן האוכל ולהקפיד להימנע מן השובע: "כי אם נתמתחה האיצטומכה (=קיבה) ביותר ממה שבטבע, יחלשו פעולותיה..." (קצרת, פרק 1, 59).
התעמלות – שמירה על כל עקרונות הבריאות, ללא התעמלות, אינה מספיקה לפי הרמב"ם ובמוקדם או במאוחר ייאלץ הנוהג כך לקחת תרופות, ככתוב "ואם יטרידהו להתעמל, אז לא יספיקהו טוב ההנהגה, עד שיצטרך לזה לקיחת הרפואות המבריאות" (פרקי משה, מאמר 1,18) וכן "ובהתעמלות ידחה נזק רוב ההנהגות הרעות" (הנהגת הבריאות, שער 1, 3).
הנהגת בריאות הנפש ברפואת הרמב"ם – "ויחשוב הרופא כי כל חולה ליבו צר, וכל בריא רחב הנפש... והוא הקודם ברפואת כל חולה" (הנהגת הבריאות, בריאות הנפש, 13). רפואת הנפש היא יסוד מכריע בחשיבותו, כאשר מדובר ברפואת הרמב"ם. הוא ראה בשלמות הנפש של האדם חלק בלתי נפרד מבריאותו ובעת חולי תבע לטפל בנפש ובגוף כבמקשה אחת.
מתפיסותיו העקרוניות > שאלת הפער בין כתביו לעמדותיו האמיתיות

מיעוט חוקרים בני זמננו, כמו גם חלק מהפרשנים בני זמנו, טענו שלכאורה קיים הבדל בין כתביו של רמב"ם לאמונותיו האמיתיות, וכי בחלק מכתביו מוצפנים רעיונות שסותרים כמה מיסודות האמונה. יש טוענים, כי רמב"ם עצמו הבחין בין "דעות אמיתיות", המתאימות לפילוסופים ולחכמים, לבין דעות אשר אינן בהכרח נכונות, אך נחוץ שהמון העם יאמין בהן, לצורך שמירה על התנהגות נאותה ועל הסדר החברתי. לדעת חלק מפרשניו, הן האוהדים והן הביקורתיים, רמב"ם רומז בספרים כגון "מורה נבוכים" ו"ספר המדע" על כפירה בתורה מן השמים, תחיית המתים, בריאת העולם, אדם וחוה ועוד,
מאידך, יש הטוענים כי אין הפרש בין אמונותיו האמתיות של רמב"ם לבין המופיע בכתביו.
הערכה וביקורת

לצד הרבים שמצאו חשיבות רבה בספריו של הרמב"ם, היו גם שהתנגדו להם. לספרו משנה תורה לא כתב הרמב"ם מקורות והתבסס על פרשנותו לתלמוד, מה שקומם חכמים אחרים, בהם הראב"ד. נוסף על כך, עוררו חלק מפסקיו התנגדות בחלק מקהילות ישראל, בעיקר באירופה. התנגדות זו שככה מעט לאחר שהראב"ד כתב סדרה של השגות על דברי הרמב"ם.
למעשה רק יהודי תימן הסתמכו על הרמב"ם כפוסק יחיד, אם כי חלק גדול מפסקי ההלכה המקובלים בקהילות היהודיות מתבססים בעקיפין על פסקיו, שכן רבי יוסף קארו ראה ברמב"ם את אחד משלושת מקורות הפסיקה המרכזיים של השולחן ערוך (לצד פסיקות הרי"ף והרא"ש).
הרא"ש בנוסף לביקורת על כך שפסקי הרמב"ם מובאים בספרו כדברי נבואה בלא ראיה, הוסיף שלפי השמועה הרי"ף ור"י הזקן והראב"ד היו גדולים בחכמה ובמניין יותר מהרמב"ם, ומאוחר יותר המהרש"ל כשהביא את דבריו כתב שלשיטתו כל מקום שנחלקו רבינו תם ור"י על הרמב"ם הלכה כמותם. וכך כתב גם מאוחר יותר הרב יאיר חיים בכרך שבעלי התוספות היו מופלגים בחכמה מהרמב"ם, והרב מלאכי הכהן הביא את דבריו בכללי הרמב"ם.
בשונה מהאופן המתון למדי של ההתנגדות ל"משנה תורה", ההתנגדות ל"מורה נבוכים" הייתה חריפה הרבה יותר, בפרט בקרב יהדות צרפת וממלכת ספרד הנוצרית, שלא הייתה קרובה להגות המוסלמית ועסקה פחות בפילוסופיה. בין המתנגדים היו שראו בספר את "הרע במיעוטו", כתשובה לכופרים שלא יכלו לקבל את האמת הטהורה. מתנגדים חריפים יותר סברו שיש בספריו דברי כפירה וביקרו גם את השפעתם של אריסטו והפילוסופיה היוונית בכלל על הרמב"ם. היו בהם גם כאלו שהחרימו או שרפו את ספריו. גם כיום יש קבוצות של יהודים המתנגדות למורה נבוכים, כגון חסידות ברסלב הנוהגת לאסור כל קריאה במשנתו האמונית של הרמב"ם (למעט כתביו ההלכתיים) ע"פ הוראת רבי נחמן מברסלב מייסד החסידות. לטענתו, הרמב"ם עיוות באמונה הקדושה כאשר הוא כתב את מורה נבוכים ואת ספר המדע.
ל"מורה נבוכים" נודעה השפעה על הוגים נוצרים באירופה, ובפרט תאולוגים נוצרים (כמו תומאס אקווינס, שהעריך אותו במיוחד, האפיפיור הונוריוס הרביעי, שהוציא כתב הגנה על "מורה נבוכים", וגוטפריד לייבניץ) שהתעניינו בפילוסופיה היוונית הקלאסית, ובאופן שבו היא נתפסת בקרב מאמינים מונותאיסטים. פילוסופים מודרניים, יהודים ונוצרים, עסקו בהגותו ופיתחו אותה.
על ההערצה לרמב"ם יעידו דברי המשורר יהודה אלחריזי: "בגללך אמר אלהים: נעשה אדם בצלמנו כדמותנו", והאמרה המפורסמת (החרותה על מצבתו): "ממשה עד משה לא קם כמשה".
תמונתו של הרמב"ם

דיוקנו המפורסם של הרמב"ם, המופיע על גבי מדליות, בולים, תבליטים ועוד, מקורו באיור המופיע בספר Thesaurus antiquitatum sacrarum ("אוצר העתיקות המקודשות") מן המאה ה-18, של בלסאוס אוגולינוס (אנ'), המבוסס, לעדות הכותב, על "תחריט עתיק". לפרסומו של הדיוקן הביא יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה), ובעקבותיו המומר איש המיסיון משה מרגליות, שהביא את הדיוקן לאנגליה. אולם מקובל כי דמות זו היא דמיונית, ואינה מתארת את דיוקנו המקורי של הרמב"ם.
מספר תמונות דיוקן עממיות נוספות נפוצו במהלך העת החדשה, אולם הן לא התפרסמו כמו זאת ממהדורתו של בלסאוס.
בבית הנבחרים האמריקאי מוצג תבליט דיוקנו של הרמב"ם (בדמות פילוסוף יווני) שנעשה בשנת 1953, והוא אחד מבין 23 התבליטים (ובהם גם תבליט של משה רבנו) המוצגים, של מי שעבודתם הייתה אבן יסוד לחוקת ארצות הברית.
הדיוקן המקורי, כפי שהופיע ב-Thesaurus antiquitatum sacrarum
דיוקן הרמב"ם בכניסה לבית החולים רמב"ם שבחיפה
דיוקנו של הרמב"ם על בול ישראלי משנת 1953
ראו גם

תור הזהב של יהדות ספרד
רציונליזם יהודי בימי הביניים
שביל הזהב
שלושה עשר עיקרים
שלילת התארים
לקריאה נוספת > כללי

יהודה ליב הכהן פישמן (עורך), רבנו משה בן מימון - חייו, ספריו, פעולותיו ודעותיו, חלק ראשון, - מאמרים של רבנים, תלמידי חכמים, וחוקרים, חלק שני, מוסד הרב קוק: ירושלים תרצ"ה (באתר היברובוקס).
יצחק טברסקי, כרמי הורוביץ (ע), כמעיין המתגבר: הלכה ורוח ביצירת חכמי ימי הביניים, שער ראשון ושני, עמ' 61–362, מרכז זלמן שזר, תש"ף (2020).
לקריאה נוספת > חיבורים בעלי אופי אקדמי

יעקב בלידשטיין, עקרונות מדיניים במשנת הרמב"ם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2001 (מהדורה שנייה).
מאיר בניהו, תשובות שאלות להרמב"ם, ירושלים תשמ"ה.
יצחק יוליוס גוטמן, הפילוסופיה של היהדות, פרק על הרמב"ם, עמ' 142–169, מוסד ביאליק, 1951.
משה הלברטל, הרמב"ם, מרכז זלמן שזר, 2009.
דוד הרטמן, הרמב"ם, הלכה ופילוסופיה, מאנגלית - אביב מלצר, עם עובד, תל אביב, 1979.
דוד הרטמן, מנהיגות בעיתות מצוקה, על איגרות הרמב"ם, מאנגלית - צבי זוהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989.
משה חלמיש (עורך), דעת הרמב"ם - ילקוט מאמרים בחקר משנת הרמב"ם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2004.
יעקב לוינגר, הרמב"ם כפילוסוף וכפוסק, מוסד ביאליק, 1990.
ישעיהו ליבוביץ, שיחות על פרקי אבות ועל הרמב"ם, הוצאת שוקן, 1979.
ישעיהו ליבוביץ, אמונתו של הרמב"ם, הוצאת משרד הביטחון, סדרת "האוניברסיטה המשודרת", 1980.
עדיאל קדרי, עיוני תשובה - הלכה, הגות ומחשבה חינוכית בהלכות תשובה לרמב"ם, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תש"ע.
אביעזר רביצקי, עיונים מיימוניים, הוצאת שוקן, 2006.
אביעזר רביצקי (עורך), הרמב"ם - שמרנות, מקוריות, מהפכנות, קובץ מחקרים, מרכז זלמן שזר, 2008.
אליעזר שביד, הפילוסופים הגדולים שלנו, חלק ב' - משנת הרמב"ם, עמ' 161–303, הוצאת ידיעות אחרונות, 1999.
מאיר אוריין, המורה לדורות, מונוגרפיה מקיפה על הרמב"ם, תולדות חייו ומשנתו, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשט"ז.
מיכה גודמן,  סודותיו של מורה הנבוכים, הוצאת דביר, 2010.
מנחם קלנר, גם הם קרויים אדם: הנוכרי בעיני הרמב"ם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2016, (249 עמודים).
חיים גמליאל, רפואת הרמב"ם במבחן המדע בן זמננו, הוצאת מכון מש"ה, קריית אונו, 2014
יואל קרמר, הרמב"ם: ביוגרפיה, תרגמה שונמית ליפשיץ, הוצאת רסלינג, 2019.
שרה סטרומזה, הרמב"ם בעולמו - דיוקנו של הוגה ים־תיכוני, הוצאת מאגנס, 2021.
ישראל נתנאל רובין, כפירותיו של הרמב"ם, הוצאת ידיעות ספרים, 2023.
עומר מיכאליס, עת לעשות לה' הפרו תורתך, מסורת ומשבר בהגותו של הרמב"ם, הוצאת מאגנס 2023.
לקריאה נוספת > חיבורים בעלי אופי תורני

ב.ז. בנדיקט, הרמב"ם ללא סטיה מן התלמוד, אסופת שיעורים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ה.
שמואל זנויל כהנא, רבנו משה בן מימון, ורשה תרצ"ה.
משה רבפוגל יסודות שמירת בריאות הגוף והנפש על פי הרמב"ם, סיכום הגותו מתוך חיבוריו, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים 2007, מהדורה שנייה בשנת 2015
שבח קנביל, תולדות גדולי ההוראה תולדות הרמב"ם, עמ' 13–27, ניו יורק תשט"ו (באתר היברובוקס).
ביאורים

↑  אבו עמראן (עמרם) הוא כינוי ערבי ל"משה".
↑  מיימוּן, מערבית: ميمون, Maymun, "בר מזל".
↑  בהקדמתו ל"מורה נבוכים", מציין הרמב"ם שהחל לכתוב את 'ספר הנבואה', אך הפסיק כאשר הבין כי אם יסביר את משלי הנבואה בצורה מפורשת יבינו זאת גם "המון העם" ולא רק הראויים לכך, ואם יסתיר את הפירוש על ידי משלים לא תועיל הכתיבה מאומה.
↑  פסוק זה פותח את קריאת שמע, וחז"ל ראו בפסוקים שאתו ובו בפרט את תמצית "קבלת עול מלכות שמים".
ראשי הממשלה: החלוצים

| --- | --- |

 בימוי:  Richard Trank 
 מוזיקה:  לי הולדרידג' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2013 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ראשי הממשלה: החלוצים (באנגלית: The Prime Ministers: The Pioneers) הוא סרט דוקומנטרי משנת 2013 בבימויו של ריצ'רד טרנק. הסרט מבוסס על ספרו של יהודה אבנר ומגולל את סיפורם של ראשי ממשלת ישראל הראשונים, דוד בן-גוריון ולוי אשכול. הסרט מציג את האירועים המרכזיים בתקופה זו דרך עיניו של אבנר, ששימש כיועץ פוליטי, ומביא עדות אישית על ההחלטות הדרמטיות שהשפיעו על עתידה של מדינת ישראל. הסרט משלב צילומים היסטוריים וראיונות עם דמויות מפתח.
עלילה

יהודה אבנר מספר את התקריות בסרט התיעודי. שנותיה הראשונות של ישראל מוצגות בפירוט קטן יותר. אבנר ביקר בביתו את הארי ס. טרומן כדי להודות לו על תמיכתו בישראל. מוצגת גם מלחמת ששת הימים של 1967. סצנה מציגה את לוי אשכול ולינדון ב' ג'ונסון בחווה של האחרון בטקסס בינואר 1968. שניהם נוטים לעגל שזה עתה נולד חולה. כמו כן תוארו התקפות טרור על ישראל בתקופת כהונתה של גולדה מאיר כראש הממשלה ומלחמת יום הכיפורים ב-1973.
צוות השחקנים

סנדרה בולוק - גולדה מאיר (קול)
רוברט קייט
מייקל דאגלס - יצחק רבין (קול)
לאונרד נימוי - לוי אשכול (קול)
סטיבן שוב
כריסטוף וולץ - מנחם בגין (קול)
ביקורות

באתר הביקורות Rotten Tomatoes דירג אותו ב-38% על סמך 13 ביקורות, עם ציון ממוצע של 88/10. דאגלס זכה בפרס בראשית בינואר 2015 על מעורבותו בקולנוע היהודי ופועלו למען שלום עולמי.
ג'ו ליידון כתב בוראייטי שהסרט התאים לצופי מסך הבית. הוא מתח ביקורת על טרנק ואמר כי "מאמציו לייפות את הנרטיב של אבנר" היו "מתנשאים ומסיחים את הדעת". ליידון כינה את הקריינות ברכה מעורבת והייתה ביקורתית כלפי בולוק שדובבה את קולה של גולדה מאיר. הוא ציין את ההבדל בין הקולות שלהם. הוא סבר שסצנת העגל בחווה של לינדון בי ג'ונסון הייתה כמו "פרק מדע בדיוני".
הערות שוליים

↑  Scheck, Frank (21 באוקטובר 2013). "The Prime Ministers: The Pioneers: Film Review". The Hollywood Reporter. אורכב מ-המקור ב-6 בדצמבר 2013. נבדק ב-25 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Prime Ministers: The Pioneers (2013)". Rotten Tomatoes (Flixster). נבדק ב-24 במאי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Braunold, Joel (24 בינואר 2015). "Michael Douglas: An inspiration for the next generation of Jews?". Haaretz. נבדק ב-25 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Leydon, Joe (5 בנובמבר 2013). "'The Prime Ministers: The Pioneers' review: A Celebratory Look at Israel's First Three Decades". Variety. Houston. אורכב מ-המקור ב-17 בדצמבר 2014. נבדק ב-25 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
זיכרון הצדק

| --- | --- |
 בימוי:  מרסל אופולס
 הופק בידי:  אנה קריגן מקס פלבסקי המילטון פיש החמישי (אנ') סנפורד לייברסון (אנ') דייוויד פוטנאם (אנ')
 עריכה:  אינגה בהרנס
 צילום:  מייקל דייוויס
 מדינה:  צרפת, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 הקרנת בכורה:  4 באוקטובר 1976
 משך הקרנה:  278 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
זיכרון הצדק (באנגלית: The Memory of Justice) הוא סרט תיעודי שביים מרסל אופולס. הסרט עוסק בעיקר בפשעי מלחמה ובמשפטי נירנברג.
הסרט נוצר בהשראת ספרו של טלפורד טיילור מ-1970, "Nuremberg and Vietnam: An American Tragedy (אנ')". טיילור מתראיין בהרחבה במהלך הסרט, אך אופולס מתייחס לספר כנקודת מוצא לבחינת האפשרות שאנשים ישפטו זה את זה, במיוחד לאור התנהגותם בהקשרים אחרים, כמו גם התמודדות עם אחריות אישית מול אחריות קולקטיבית. הסרט דן ברעיון שכל קבוצה שלטונית מסוגלת לבצע פשעי מלחמה.
לסרט הייתה התחלה קשה. הוא מומן במקור בקיץ 1973 על ידי ה-BBC,‏ PolyGram (אנ'), וחברה פרטית שבסיסה בלונדון, Visual Program Systems (VPS); זו האחרונה רצתה שהסרט יעסוק בעיקר במעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם ובמעורבותה של צרפת באלג'יריה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן 1976, אך לא צורף לתחרות הראשית.
הסרט שוחזר על ידי ארכיון הסרטים של האקדמיה (אנ') ב-2015. גרסה משוחזרת זו הוקרנה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו בספטמבר 2015, ובפסטיבל הסרטים של לונדון באוקטובר 2015.
בשנת 2017 התייחס אופולס לסרט כ"עבודה האישית והכנה ביותר שעשיתי אי פעם."
משתתפים (רשימה חלקית)

יהודי מנוחין
רוברט קמפנר
גוסטב מארק גילברט
קרל דניץ
אלברט שפר
דניאל אלסברג
ביאטה קלרספלד
סרז' קלרספלד
הנס-יואכים קולנקאמפף
ולטר ורלימונט
בנג'מין פרנץ
אדגר פור
הנס קרל
ג'ון קנת גלבריית
אנרי אלג
אויגן קוגון
גרהרד רוזה
ריצ'רד פאלק
משתתפים (רשימה חלקית) > קטעי ארכיון

ג'פרי לורנס
פאן טי קים פוק
רוברט ה. ג'קסון
הרמן גרינג
רודולף הס
יואכים פון ריבנטרופ
אדולף היטלר
הערות שוליים

↑  TIFF.net | The Memory of Justice, tiff.net
↑  The Memory of Justice, British Film Institute
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008896480005171
שיפי חריטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 באוגוסט 1985 (בת 39)
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  1515422959
 
שיפי חריטן (נולדה בי"ט באב תשמ"ה, 6 באוגוסט 1985) היא אשת תקשורת, עיתונאית ושדרנית רדיו.
ביוגרפיה

נולדה ביישוב יקיר שבשומרון, לזיסל ולרב ישראל אריה הכהן שקרקה, בילדותה עברו ליישוב עמנואל ולמדה בבית ספר יסודי ובתיכון 'בית יעקב' בעמנואל.
בתקשורת

ב־2008 החלה את דרכה העיתונאית, בעריכת חדשות ומדור דעות וטור שבועי ב'קצר נט' - אתר חדשות חרדים בקצרה.
ב-2010 הקימה את 'מאמי' – ניוזלטר שבועי לנשים חרדיות, מתוך רצון לתת מענה לחרדיות באינטרנט שמחפשות תוכן איכותי שלא נכנס לעיתוני הפרינט בעיקר מטעמי צניעות עם רשימת התפוצה שלמעלה מ-3500 נרשמות, ונמשך במשך כשלוש שנים.
ב-2013 הייתה עורכת למשך כשנה את מוסף 'משפחתנו'- לנשים וילדים בעיתון המחנה החרדי, ועורכת חדשות באתר JDN לתקופה.
כתבה באתר המקום הכי חם בגיהנום.
הייתה בין הפעילים בהקמת אתר 'דוסים' ובעלת טור באתר בשם 'זעם נשי' והתראיינה באופן קבוע לרדיו וטלוויזיה בהם ל'ירקון 70' וסדרת תוכניות עם אלי ביתאן, שנקראת "דוסים בחללית".
במאי 2015 התמנתה לעורכת ראשית של 'לובי נשי' באתר חדרי חרדים, ב-2018 עזבה וחזרה ב-2019 כשהתחלפו הבעלים, לעוד שנה, קידמה הרבה אג'נדות לפנים חרדיות, התייחסה לתופעה של אלימות כלפי נשים, ערכה תחקירים, ביקרה במעון לנשים מוכות חרדיות ועוד.
ב-2018 ו־2019 הגישה פינת שבועית של לייף סטייל בתוכנית "מנדי ביתאן" בכאן מורשת.
ב־2019 התחילה לעבוד באתר בחזית, שם ערכה את מדור ומגזין 'רגע לנפש' למשך שנתיים.
ב־2020 השתתפה חריטן בסדרה הדוקומנטרית "נייעס" מבית כאן 11 העוסקת בעולם התקשורת החרדית.
עורכת מגזין 'מרגלית' – עיתון הנשים של יום ליום ושדרנית ברדיו קול ברמה, מגישה תוכנית שבועית 'בואי בשלום' מדי יום חמישי.
חיים אישיים

ב־2003, התחתנה עם ארלה חריטן, להם נולדו שלושה ילדים. ב־2021 התחתנה בשנית, עם בצלאל גרימברג. מתגוררת בנתניה.
הערות שוליים

↑  יוסי ניכטגר, ‏הבית נשרף כליל, 'הזוהר' נותר שלם, באתר כיכר השבת, 20.10.2009
↑  אתר שכבר לא קיים
↑  מאמי מספר 1
↑  שיפי חריטן, שיפי חריטן, Author at המקום הכי חם, באתר "המקום הכי חם בגיהנום"
↑  עד 2015 זעם נשי
↑  אפרת פינקל, שיפי חריטן חוזרת ל'לובי נשי': "אני באה עם משהו חדש" באתר פאשקעוויל, 07.02.2019
↑  רגע לנפש אתר בחזית
↑  משה נעים, נַיֶיעס – סדרה ב"כאן 11" המגוללת את סיפורה של התקשורת החרדית, באתר "כאן ישראל", 10 במרץ 2020
↑  בואי בשלום באתר קול ברמה
פיקוד הדרום

| --- | --- |
 
סמל ודגל של פיקוד הדרום
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צבא הגנה לישראל
 סוג:  פיקוד מרחבי
 בסיס האם:  באר שבע
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:  כל מלחמות ישראל
 פיקוד
 יחידת אם:  המטה הכללי
 דרגת המפקד:    אלוף
 מפקדים:  מפקדי הפיקוד
פיקוד הדרום (בר"ת: פָּדָ"ם) הוא פיקוד מרחבי בצה"ל. הפיקוד, שמפקדתו הראשית שוכנת בבית הסראייה בבאר שבע, אחראי לכל היחידות הממוקמות בגזרת עזה, הנגב, הערבה ואילת. מטה הפיקוד צפוי עד 2023 לעבור למתחם בצמוד לקריית התקשוב שמוקמת במזרח באר שבע. מפקד הפיקוד הנוכחי הוא אלוף יניב עשור.
היסטוריה

במשך שנים רבות היה אחראי פיקוד הדרום על הגנת הנגב (וחצי האי סיני, בעת שהיה בשליטת ישראל) מפני מצרים. פיקוד הדרום היה מעורב בכל 5 מלחמות שבין ישראל למצרים: מלחמת העצמאות (1949–1948), מבצע קדש (1956), מלחמת ששת הימים (1967), מלחמת ההתשה (1970–1968) ומלחמת יום הכיפורים (1973). ריבוי הפעילות המבצעית באזור והנטל הרב על הפיקוד גרם לתחלופה מהירה יחסית של מפקדי הפיקוד.
במהלך פעולות התגמול, בחצי הראשון של שנות ה-50, ערך פיקוד הדרום פעולות אחדות, נגד מצרים ונגד ירדן. באמצע שנות ה-50 פורק הפיקוד משיקולי תקציב והפך למחוז דרום כחלק מפיקוד המרכז, אך הוקם מחדש לאחר חצי שנה.
בעקבות מלחמת ששת הימים צורף חצי האי סיני לשטח שבשליטת פיקוד הדרום. הפיקוד נשא בחלק ניכר מעול הלחימה במלחמת ההתשה, שהחלה ב-8 במרץ 1969 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970. המלחמה התאפיינה בהפגזות כבדות של ארטילריה מצרית על עמדות צה"ל לאורך התעלה ובפשיטות קומנדו מצריות. בתגובה הפעיל צה"ל את חיל האוויר שניסה לשתק את מקורות הירי לאורך התעלה ובשלב מאוחר יותר עבר לתקיפת מטרות רבות בעומק מצרים. בנוסף, יזמה ישראל פשיטות קומנדו ופשיטות משוריינות לשטח מצרים.
במלחמת יום הכיפורים הייתה זירת הדרום הזירה היבשתית החשובה ביותר. הצבא המצרי חצה את תעלת סואץ וערך התקפה רחבת היקף על קו בר-לב. סמכות מפקד הפיקוד הופקעה מהאלוף שמואל גונן ("גורודיש") שאיבד שליטה בתחילת המלחמה בעקבות סכסוכים חוזרים ונשנים עם אלוף (מיל') אריאל שרון (שהיה קודמו בתפקיד). הממשלה מינתה בצו חירום את רא"ל חיים בר-לב, הרמטכ"ל לשעבר, כמפקד-על של חזית הדרום והוא זה שהנהיג את המלחמה שם עד לסיומה.
החל משנות ה-80, לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, הייתה חזית הדרום מול מצרים שקטה למדי ועיקר הפעילות התמקדה בשמירה על הגבול בפני מבריחים וביטחון שוטף ברצועת עזה.
לפיקוד הדרום יש המנון, שכתב איזי מן והלחין דרור אלכסנדר: "ארץ הדרום / של אשל ושיטה / אנחנו הפיקוד / על פני הסכנה / ארץ הדרום / שקטה אך לא שקטה / אנחנו הפיקוד / שומרים על המדינה...".
היסטוריה > האינתיפאדה השנייה

באינתיפאדה השנייה היה אחראי פיקוד הדרום על המלחמה בטרור ברצועת עזה. גדר המערכת שנבנתה סביב הרצועה ב-1993 סייעה למניעת זליגה של פיגועי התאבדות מהרצועה, אך המחבלים עקפו בעיה זו באמצעות פיתוח רקטות קסאם שנורו מעל הגדר לעבר יישובי עוטף עזה והעיר שדרות. רצועת עזה - אחד המקומות הצפופים בעולם - הייתה ידועה כמעוז קיצוני של הטרור, בייחוד של החמאס והג'יהאד האיסלאמי - שם הם שלטו במחנות הפליטים והקימו תעשיית יצור אמל"ח משגשגת. עזה רוויה בנשק נ"ט ולכן יש בה סכנה גדולה לכלי רכב בעלי מיגון קל. החל משנת 2004 הלחימה ברצועת עזה נהפכה לאינטנסיבית במיוחד, וכללה סיכולים ממוקדים, פשיטות משוריינות קצרות ומלחמה עיקשת במנהרות ההברחה והתופת של המחבלים. בעקבות ריבוי פעילות הטרור ברצועה, ובייחוד המנהרות וירי הקסאמים, חישפו דחפורי חיל ההנדסה שטחים נרחבים מאוד בצפון ודרום הרצועה והרסו (לפי מספרים של ארגוני זכויות אדם) אלפי בתים. זירות העימות העיקריות ברצועה הן (מצפון לדרום) מעבר ארז, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'בליה, חאן יוניס, ציר כיסופים, רפיח וציר פילדלפי.
בשנת 2005 היה פיקוד הדרום מעורב בביצוע תוכנית ההתנתקות שחלקה העיקרי היה פינוי כל ההתנחלויות ברצועת עזה. ב-12 בספטמבר יצא אחרון החיילים מרצועת עזה וצה"ל נערך מחוץ לגדר המערכת.
היסטוריה > אחרי האינתיפאדה

כיום מקובל לציין את סוף האינתיפאדה השנייה ב-2005. אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט-ספטמבר 2005 המצב ברצועת עזה רק הסלים. קצב ירי הרקטות גבר, וצה"ל חזר לתקיפות אוויריות של פעילי טרור ומחסני אמל"ח. ב-25 ביוני 2006 נחטף החייל גלעד שליט ובעקבותיו יצאה ישראל למבצע גשמי קיץ שגרם נזק ואבדות לארגוני הטרור, אך לא השיג את מטרתו, בין השאר בעקבות פרוץ מלחמת לבנון השנייה בחזית הצפונית. בשנים שלאחר מכן התנהל עימות מוגבל ביישובי עוטף עזה שספגו פגיעות רקטות ופצמ"רים וברצועת עזה שם תקף צה"ל את ארגוני הטרור. ב-2008 הגיעו ישראל וחמאס להסכם רגיעה "תהדיאה", אך הוא נשבר בנובמבר 2008 ובעקבות הסלמה נוספת יצא צה"ל בסוף דצמבר למבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 - ינואר 2009). ההיבט הצבאי של המבצע נוהל על ידי מפקד פיקוד הדרום האלוף יואב גלנט. במבצע גרמה ישראל נזק כבד ואבדות רבות לארגוני הטרור ובראשם לחמאס (למעלה מ-700 מחבלים נהרגו במבצע) תוך ספיגת מעט מאוד אבדות. מנגד, ישראל ספגה ביקורת בעולם על הנזק הרב שגרמה ברצועת עזה. בעקבות המבצע קטן ירי הרקטות באופן ניכר.
עד סוף 2010 שרר באזור שקט יחסי, אך המצב הסלים שוב בדצמבר 2010, אז ירה חמאס טיל נגד טנקים מדגם קורנט אל עבר טנק ישראלי. סבב הלחימה ידע הסלמות ורגיעות, כאשר באפריל 2011 רשמה מערכת כיפת ברזל יירוטים מוצלחים של רקטות גראד 122 מ"מ תקניות שנורו אל עבר אשקלון, אשדוד ובאר שבע.
ב־18 באוגוסט 2011 התרחשה מתקפת הטרור בדרום ישראל, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, בסמוך לגבול ישראל-מצרים. מחבלים מצרים פתחו באש על אוטובוס "אגד" (קו 392) בכביש 12, ובהמשך פתחו באש (לרבות שיגור טיל נ"ט) על אוטובוס נוסף ומכוניות של אזרחים ישראלים ובכך רצחו שישה אזרחים ישראלים, ופצעו 40. בחילופי האש במהלך המרדף אחרי התוקפים נהרגו 7 מהמחבלים, חמישה חיילים מצרים וכן חייל צה"ל ולוחם ימ"מ. ישראל הגיבה לפיגועים בהתקפה של חיל האוויר לעבר מטרות של ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, אותו האשימה ישראל בתכנון הפיגוע. הפלסטינים הגיבו בירי רקטות לעבר יישובי הדרום שגרר חילופי אש שנמשכו מספר ימים.
בשנת 2012 היו שני סבבים של הסלמה:
הסלמת מרץ 2012 החלה עם הריגתו של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית על ידי צה"ל ב-9 במרץ. בעקבות זאת החל ירי רקטות נרחב מרצועת עזה לעבר מטרות אזרחיות בישראל, ובתגובה תקף חיל האוויר הישראלי יעדי טרור. ההסלמה נמשכה מספר ימים ודעכה ב-16 במרץ.
מבצע עמוד ענן החל ב-14 בנובמבר 2012 והסתיים ב-21 בנובמבר 2012. המבצע החל עם חיסולו של אחמד ג'עברי, מפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס. במהלך המבצע תקף צה"ל אלפי תקיפות על יעדים ברצועת עזה, ובמקביל נורו מרצועת עזה אלפי רקטות לעבר יישובים בישראל. פיקוד הדרום נערך לכניסה קרקעית לרצועה, אך זו לא מומשה.