stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה הקרימינלית בקסימוב

המלחמה הקרימינלית בקסימוב (ברוסית: Касимовская криминальная война) היא מלחמה קרימינלית בין מספר ארגוני פשע ממוסקבה, ריאזאן וארגוני פשע מקומיים בעיר קסימוב, מחוז ריאזאן לצורך שליטה בגנבות ממפעל המתכות האל ברזיליות של פריוקסקי. זו אחת ממלחמות הפשע האלימות ביותר ברוסיה בשנות התשעים; יותר מ-50 איש הפכו לקורבנות מלחמה זו.
רקע

בשנת 1989 הוחלט להקים מפעל לעיבוד זהב בקסימוב, שזכה לשם "מפעל המתכות האל ברזיליות של פריוקסקי". הוא נבדל בין מפעלים דומים בנובוסיבירסק, קרסנויארסק ושצ'לקובו לא רק על ידי היקפי ייצור גדולים, אלא גם על ידי מערכת אבטחה חזקה - גדוד שלם של כוחות הביטחון הפנימיים עסק באבטחה. בשנת 1991 ייצר המפעל התכה ראשונה של זהב. אירוע זה הפך את חייה של עיירה מחוזית שקטה.
ההתחלה

בשנת 1992 אנשים החלו להיעלם בקסימוב. חלקם נמצאו ביערות שמסביב עם עקבות עינויים, כך שלא תמיד ניתן היה לזהות אותם. תושבים מקומיים כבר דיברו אז שכל זה קשור למפעל לעיבוד הזהב. עם זאת, רשויות אכיפת החוק לא הבינו זאת מייד. המוזרויות של הרציחות וההיעלמויות הללו היו שאנשים בשכבות שונות לחלוטין של האוכלוסייה הפכו לקורבנות - מאנשי עסקים מצליחים ועד עובדים רגילים ואנשי צבא. עד מהרה נשמעו יריות בקסימוב וסביבתה. הקורבנות, כמו בעבר, היו מגוון אנשים.
בקשר למצב החירום בקסימוב הוחלט לערוך בדיקה במפעל, אולם לא אותרו עובדות על אובדן הזהב. אבל בשנת 1994 בניז'ני נובגורוד נעצרו אלכסיי אגפוב וסרגיי סביטנב, שאיתם היה מטיל זהב קילוגרם של זהב תעשייתי. נקבע כי מטיל זה אמור היה להיות במפעל בקסימוב, שממנו לא אבדה מיליגרם זהב. אולם החוקרים היו המומים ממש מההודאות של אגפוב וסביטנייב: התברר כי בנוסף לקילוגרם שנתפס, הם מכרו בעבר עוד 22 קילוגרמים של זהב. במדינה שבה עוד לפני מספר שנים נידונו למוות בגין גנבת כמה גרם של מתכות יקרות, היה זה עניין בעל חשיבות מיוחדת למדינה.
המצב בקסימוב הפך לסיבת ההליכים במועצה המיוחדת במשרד הפנים. נוצר צוות חקירה שאליו הצטרפו פרקליטות הפדרציה הרוסית ושירות הביטחון הפדרלי. הבדיקה היסודית ביותר במפעל בוצעה שוב, ושוב הכל ירד למיליגראם.
החקירה

גם אם היו גנבות מהמפעל, אז באותה העת לא היה ברור כיצד עבר הזהב דרך המחסומים השמורים בכבדות. החוקרים הציעו כי זה לא היה ללא עזרת הצבא ששמר עליו. אך כל עובדי הגדוד עברו בדיקות מיוחדות והיו להם מאפיינים ללא דופי.
במפעל נערכו סריקות המוניות. לבסוף, באחד החדרים האחוריים, הם מצאו כפפת עבודה ממולאת מוטות זהב.
המצב בקסימוב היה מתוח. בעיר הופיעו נציגים של מספר ארגוני פשע ממוסקבה (אחוות סולנצבו, ארגון הפשע פודולסקאיה וכו') ושל ריאזן (ארגון הפשע סלונובסקאיה). ההרג התחלף זה בזה. זרם מאסיבי של זהב רוסי נצפה בשווקים השחורים של המדינות הבלטיות, מולדובה וטורקיה. ועובדי המפעל בנו לעצמם קוטג'ים מפוארים, קנו מכוניות זרות יקרות. בבתי הקזינו של קסימוב היו משחקים על סכומי עתק, יותר מאשר בבתי הקזינו המפורסמים במוסקבה.
המשפט

היקף הדיונים בבתי המשפט היה חסר תקדים בהיסטוריה של רוסיה. יותר מ-120 איש הורשעו על ידי בית משפט רגיל, 54 נוספים על ידי בית דין צבאי. העונש המקסימלי - מאסר עולם - קיבל ויטלי אנטוליביץ' קורבטוב, יליד 1963. שאר חבריהם קיבלו עד 25 שנות מאסר.
הערות שוליים

↑  https://www.sovsekretno.ru/articles/zolotushniki/
↑  https://russian7.ru/post/kasimovskaya-kriminalnaya-voyna-krup/
הנרי ראולי בישופ

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1787 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  30 באפריל 1855 (בגיל 67) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מזרח פינצ'לי 
 מוקד פעילות:  לונדון רבתי 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  אנה בישופ (1831–1839) 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 
סר הנרי ראולי בישופ (אנגלית: Sir Henry Rowley Bishop‏; 18 בנובמבר 1786 - 30 באפריל 1855) היה מלחין אנגלי. הוא התפרסם בשירו !Home! Sweet Home (למילים מאת ג'ון הווארד פיין), שמקורו באופרה הקומית שלו משנת 1823, "קלארי, או הנערה ממילאנו". הוא חיבר או ערך כ-120 יצירות דרמטיות, ביניהן 80 אופרות, אופרות קלות, קנטטות ובאלטים. בישופ כתב לכל התיאטראות החשובים בלונדון של זמנו - בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, התיאטרון המלכותי, תיאטרון דרורי ליין, ווקסהול גארדנס ותיאטרון היימרקט.
יצירתו

האופרה הראשונה שלו, "הכלה הצ'רקסית" (1809) זכתה להצגה אחת ב"דרורי ליין", שאחריה נשרף התיאטרון והפרטיטורה אבדה. האופרות של בישופ נושאות דמיון רב יותר לסוגה המוקדמת, האנגלית במקורה, של האופרה באלאדה, או למחזות הזמר המודרניים מאשר לאופרה הקלאסית של אירופה הקונטיננטלית, המכילה רצ'יטטיבים. הסגנון והמתכונת שבהם כתב בישופ היו לטעמם של הקהל בתקופתו. "אלאדין" שלו (1827) מתואר לעיתים כיצירה המשמעותית ביותר שלו. היא נכתבה בהזמנת "דרורי ליין" כדי להתחרות ב"אוברון" של ובר בקובנט גארדן ותואמת יותר את הסגנון האירופאי הקלאסי - אם כי לא זכתה להצלחה בשעתה.
בישופ היה פרופסור למוזיקה, תחילה באוניברסיטת אדינבורו (1841) ואחר באוניברסיטת אוקספורד (1848); הוא היה בין מנהליה המקוריים של האגודה הפילהרמונית כשזו נוסדה ב-1813. הוא ניצח בקובנט גארדן ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בישופ התחתן פעמיים; הן הוא והן הנשים שנשא בזו אחר זו היו זמרים. כמה משיריו של בישופ ויצירות דומות שלו נמצאים עדיין ברפרטואר הווקאלי ואילו יצירותיו הגדולות יותר נשכחו מלב.
בישופ חיבר את המוזיקה לשורה של אופרות שייקספיריות בבימוי פרדריק ריינולדס בשנים שבין 1816 ל-1828.
בשנותיו המאוחרות פקדה אותו שערורייה, הוא נשא את אשתו השנייה, הזמרת אנה ריבייר שהייתה צעירה ממנו בעשרים וארבע שנים, בשנת 1831. ב-1839 נטשה ריבייר את בעלה ואת שלושת ילדיהם והסתלקה עם מי שהיה לה מאהב, נבלן ומלווה ניקולא-שארל בוקסה. (1789 - 1859). 
ריבייר עזבה את אנגליה ויצאה לסיור קונצרטים קבוע ברחבי העולם.
בישופ קיבל תואר אבירות בשנת 1842, המוזיקאי הראשון שזכה בכבוד זה. אף כי במהלך חייו נהנה מהכנסות בלתי מבוטלות, במותו היה עני אביון. הנרי ראולי בישופ נולד ומת בלונדון ושם גם נקבר, בבית הקברות פינצ'לי.
יצירות חשובות

"אנג'לינה", 1804; אופרטה
"טאמרלן ובאייזט" 1806; בלט
"המטורף, או הגזלנים השווייצרים", 1810; אופרה
"אנדרטת הפליז", 1813; מלודרמה
"הטוחן ואנשיו", 1813; מלודרמה
"סאדאק וקאלאסטרדה, או מי השיכחה", 1814; אופרה
"אח ואחות", 1815; מופע בידור
"דצמבר ומאי", 81818; אופרטה
"לבו של מיד-לותיאן", 1819; דרמה מוזיקלית
"הקרב על בות'וול בריג", 18120; רומנסה מוזיקלית
"אנגלים בהודו", 1827; אופרה-קומיק
"ילוה, או היתום מרוסיה", 1829; דרמה מוזיקלית
"היום השביעי" 1833; קנטטת קודש
הערות שוליים

↑  Norman Gilliland, Grace Notes for a Year: Stories of Hope, Humor and Hubris From the World of Classical Music, Madison, Wisconsin, NEMO Productions, 2002; p.9.
F. Corder, "The Works of Sir Henry Bishop," The Musical Quarterly Vol. IV No. 1 (1918), pp. 78-97.
M. Faul, "Nicolas-Charles Bochsa, harpiste, compositeur, escroc" (editions Delatour, France 2003)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282988605171  PLWABN: 9810536037805606  BNE: XX1680888  BnF: cb14839768f (data)  CiNii: DA0930708X  GND: 116195398  ICCU: MUSV008025  ISNI: 0000 0000 8386 7443  LCCN: n80145401  LNB: 000047424  MusicBrainz: 1cbb6948-65bb-422f-875a-44397956a575  NDL: 00520067  NLA: 36380374  NLK: KAC200307677  NTA: 102986959  SNAC: w6d79bmk  SUDOC: 093636946  Trove: 1252497  VIAF: 59829909   WorldCat (עם VIAF): 59829909
הילרי מנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביולי 1952 גלוסופ, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 בספטמבר 2022 (בגיל 70) אקסטר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Hilary Mary Thompson 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שפילד, בית הספר לכלכלה של לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 יצירות בולטות:  וולף הול, הביאו את הגופות, Every Day is Mother's Day 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (17 ביוני 2006)  פרס על שם ויניפרד הולטבי (1990)  פרס וולטר סקוט (2010)  פרס דייוויד כהן (2013)  מדליית הנשיא (האקדמיה הבריטית) (2016)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (14 ביוני 2014)  עמית החברה המלכותית לספרות  פרס בוקר (2012)  מדליית בודלי (2013)  פרס הות'ורנדן (1996)  פרס בוקר (2009)  עמית הספרות (2020) 
 hilary-mantel.com
 
דיים הילרי מרי מנטל, DBE, FRSL (באנגלית: Dame Hilary Mary Mantel;‏ 6 ביולי 1952 – 23 בספטמבר 2022) הייתה סופרת בריטית בשפה האנגלית, שחיברה רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים, וזכרונות.
היא זכתה פעמיים בפרס מאן בוקר, ראשית בשנת 2009 על הרומן ההיסטורי וולף הול (Wolf Hall (אנ')), המתאר את עלייתו של תומאס קרומוול לגדולה בחצר הנרי השמיני מלך אנגליה, ובפעם השנייה בשנת 2012 על הרומן השני בסדרת קרומוול הביאו את הגופות (Bring Up The Bodies (אנ')). שני הרומנים שימשו כבסיס לסדרת הטלוויזיה "וולף הול". מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס פעמיים; גברים שזכו בו פעמיים הם ג'ון מקסוול קוטזי, פיטר קארי, וג'. ג'. פארל (אשר זכה בפעם השנייה לאחר מותו). הכרך השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light, ראה אור ב-2020.
קולה של הילרי מנטל, בתוכנית רדיו מועדון הספרים של ה-BBC
ביוגרפיה > ראשית דרכה

מנטל נולדה בשם הילרי מרי תומפסון בגלוסופ, דארבישייר, הבכורה בין שלושה ילדים, וגדלה בכפר האדפילד בדארבישייר, שם למדה בבית ספר יסודי קאתולי על שם צ'ארלס הקדוש. הוריה, מרגרט לבית פוסטר והנרי תומפסון, שניהם ממוצא אירי, נולדו באנגליה.
הוריה נפרדו, ומנטל לא ראתה עוד את אביה מאז הייתה בת 11. אמה הייתה בזוגיות עם ג'ק מנטל (1932–1995), והם עברו עם ילדיהם, לרומילי, צ'שייר, וג'ק הפך לאביה החורג הלא-רשמי של מנטל. היא שינתה את שמה חוקית לשמו של מנטל, אף שלא אומצה רשמית.
הרקע המשפחתי של מנטל שימש השראה לחלק גדול מיצירתה. בממואר שפרסמה בשנת 2003, בשם "Giving Up the Ghost", היא כתבה על אובדן אמונתה הדתית בגיל 12, דבר שהותיר בה חותם:
הקלישאה האמיתית, תחושת האשמה. את גדלה מאמינה שאת רעה וטועה. ואצלי, מכיוון שהתייחסתי למה שנאמר לי ברצינות רבה, נוצר הרגל חזק מאוד של התבוננות פנימה ושל בחינה עצמית, ואני מחמירה עם עצמי מאוד. לכן שום דבר אף פעם לא היה מספיק טוב. זה משול להצבת שוטר, ולא סתם שוטר, אלא שוטר שכל הזמן משנה את החוקים.
היא למדה במנזר האריטאון ברומילי. בשנת 1970, החלה לימודי משפטים בלונדון סקול אוף אקונומיקס. עברה לאוניברסיטת שפילד והשלימה תואר ראשון במשפטים בשנת 1973. בימי לימודיה הייתה סוציאליסטית.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לאחר סיום לימודיה, עבדה מנטל במחלקת העבודה הסוציאלית של בית חולים גריאטרי, ואחר כך כזבנית בחנות כלבו.
ביוגרפיה > קריירה ספרותית

בשנת 1974 החלה לכתוב רומן על המהפכה הצרפתית, שפורסם לימים בשם A Place of Greater Safety.
בשנת 1985 פרסמה מנטל רומן ראשון, Every Day is Mother's Day, ושנה לאחר מכן, רומן המשך, Vacant Possession. לאחר שובה לאנגליה, שימשה מבקרת קולנוע בשבועון The Spectator בין השנים 1987 ו-1991. בנוסף, פרסמה רשימות ביקורת בכמה עיתונים וכתבי עת באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 1988 פרסמה רומן בשם Eight Months on Ghazzah Street, אשר נשען על חוויותיה בערב הסעודית, ובאמצעות תיאור התנגשות ערכים מאיימת בין שכנים בבנין מגורים, בחן את המתחים בין תרבות איסלמית לבין תרבות המערב.
בשנת 1989 פרסמה רומן בשם Fludd, שמתרחש בשנת 1956 בכפר בדוי בצפון אנגליה. הרומן זכה בפרס על שם וויניפרד הולטבי.
בשנת 1992 פרסמה את הרומן A Place of Greater Safety, רומן ארוך שניחן בהקפדה היסטורית, ושעוסק בשלושה מהפכנים, ז'ורז' דנטון, רובספייר, וקאמיל דמולן, מילדותם ועד למותם בטרם עת בימי שלטון הטרור בשנת 1794. הרומן זכה בפרס "ספר השנה" מטעם ה-Sunday Express.
הרומן A Change of Climate‏ (1994), שמתרחש בנורפוק הכפרית, בוחן את חייהם של רלף ואנה אלדרד, המגדלים ארבעה ילדים ומקדישים את חייהם לצדקה.
הרומן ניסוי באהבה ("An Experiment in Love"‏, 1996, יצא בעברית בשנת 1997, בהוצאת אור עם, בתרגום יעל שינפלד) מתרחש באוניברסיטה בלונדון ב-1970. הוא עוסק בחייהן של שלוש נשים צעירות, שתי חברות ואויבת אחת, בהגיען לאוניברסיטה, ובשאיפות ורצונות של נשים, ואיך הם מסוכלים לא פעם. דמותה של מרגרט תאצ'ר מופיעה ברומן. הרומן זכה בפרס הות'ורנדן.
ספרה הבא, The Giant, O'Brien‏ (1998), מתרחש בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומבוסס על סיפורו האמיתי של צ'ארלס ברן (או אובריין). הלה הגיע ללונדון כדי להתפרנס מהצגת עצמו לראווה כענק. עצמותיו מוצגות לראווה במוזיאון המכללה המלכותית לרפואה באנגליה. הרומן עוסק באובריין וביריבו, הרופא הסקוטי ג'ון האנטר, ומציג אותם לא כדמויות היסטוריות אלא כיריבים באגדה אלימה, קורבנות הכרחיים של עידן הנאורות. מנטל עיבדה את הספר לתסכית עבור BBC Radio 4.
בשנת 2003 פרסמה מנטל את הממואר Giving Up the Ghost, אשר זכה בפרס "ספר השנה" של ארגון MIND. באותה שנה פרסמה קובץ סיפורים קצרים בשם Learning to Talk. כל הסיפורים עוסקים בילדוּת. בשנת 2005 פרסמה רומן בשם Beyond Black, שעוסק במדיום, שמסתירה מאחורי חזות רגועה ועליזה נפש פצועה מאוד.
בשנת 2009 פרסמה את הרומן וולף הול (Wolf Hall) על יועצו ואיש סודו של הנרי השמיני, תומאס קרומוול. הספר זכה לשבחי הביקורת. הספר זכה בפרס מאן בוקר באותה שנה, ובפרס כספי בסך 50,000 לירה שטרלינג. חבר השופטים, בראשות השדרן ג'יימס נוטי, תיאר את הספר כ"הישג סיפורי נדיר".
ספר ההמשך, Bring Up the Bodies, ראה אור באנגלית במאי 2012 וזכה לשבחים. כמו כן זכה בתואר "ספר השנה" מטעם פרס קוסטה לשנת 2012, וכן בפרס מאן בוקר לשנת 2012. מנטל היא האשה הראשונה שזכתה בפרס מאן בוקר יותר מפעם אחת, וכן הבריטית הראשונה שעשתה כן.
הרומן השלישי בטרילוגיה, The Mirror and the Light יצא לאור במרץ 2020.
מנטל עבדה גם על ספר עיון קצר The Woman Who Died of Robespierre, על אודות המחזאית הפולנייה סטניסלבה פז'יבישבסקה. בנוסף פרסמה מאמרים ומסות, בעיקר בגרדיאן, ב-London Review of Books, וב-The New York Review of Books.
ביוגרפיה > בעיות בריאות

בשנות העשרים שלה, סבלה מנטל ממחלה קשה ומכאיבה. תחילה אובחנה כסובלת ממחלת נפש, אושפזה, וטופלה בתרופות אנטי-פסיכוטיות, שלדבריה דווקא גרמו להופעת תסמינים פסיכוטיים. בעקבות החוויה הזו, נמנעה מנטל מלהיעזר ברופאים במשך שנים.
בסופו של דבר, בבוטסוואנה, עיינה מנטל מתוך ייאוש בספר לימוד רפואי והגיעה למסקנה שייתכן שהיא סובלת ממקרה חריף של אנדומטריוזיס; האיבחון העצמי שלה אושר על ידי רופאים בלונדון. המחלה והניתוח שנדרש בעקבותיה הותירו אותה עקרה, והמשיכו להקשות על חייה. טיפולים ממושכים בסטרואידים גרמו לה לעליית משקל ושינו את המראה החיצוני שלה באופן משמעותי.
מנטל מהייתה מעורבת ותמכה בעמותת SHE לסובלות מאנדומטריוזיס.
ביוגרפיה > חייה הפרטיים ומותה

מנטל נישאה בשנת 1972 לגאולוג ג'רלד מקיואן. בשנת 1977 עברו להתגורר בבוטסוואנה למשך חמש שנים. בהמשך, חיו ארבע שנים בג'דה, בערב הסעודית. לימים פרסמה מנטל ממואר על התקופה בכתב העת London Review of Books. שנים אחר כך סיפרה בראיון שעזיבת ג'דה הייתה "היום המאושר בחיי". מקיואן חדל לעסוק בגאולוגיה, כדי לנהל את הצד הכספי של הקריירה של מנטל. בשלב מסוים התגרשו, אך נישאו מחדש שנים ספורות לאחר מכן.
מנטל נפטרה ב-23 בספטמבר 2022, בגיל 70.
פרסים והוקרה

קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2006); דרגת "גבירה מפקדת" (Dame Commander) משנת 2014.
פרס על שם שיווה נאיפול (1987)
פרס הספרות Southern Arts עבור הספר Fludd‏ (1990)
פרס צ'לטנהם עבור הספר Fludd‏ (1990)
פרס על שם וויניפרד הולטבי עבור Fludd‏ (1990)
פרס ספר השנה של ה-Sunday Express עבור A Place of Greater Safety‏ (1992)
פרס הות'ורנדן עבור An Experiment in Love‏ (1996)
פרס ספר השנה של ארגון MIND עבור Giving Up the Ghost‏ (2003)
פרס מאן בוקר עבור Wolf Hall‏ (2009)
פרס וולטר סקוט עבור Wolf Hall‏ (2010)
פרס "סופרת השנה באנגליה" מטעם Specsavers עבור Wolf Hall‏ (2010)
פרס מאן בוקר עבור Bring Up the Bodies‏ (2012)
פרס "סופרת השנה באנגליה" מטעם Specsavers עבור Bring Up the Bodies‏ (2012)
פרס קוסטה בקטגוריית הרומן עבור Bring Up the Bodies‏ (2012)
פרס קוסטה בקטגוריית ספר השנה עבור Bring Up the Bodies‏ (2012)
פרס דייוויד כהן (2013)
פרס South Bank Sky Arts עבור Bring Up the Bodies‏ (2013)
ספריה שתורגמו לעברית

ניסוי באהבה, תרגמה יעל שינפלד, הוצאת אור עם, 1997.
וולף הול, תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת בבל, 2010.
הביאו את הגופות, תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת בבל, 2015.
הערות שוליים

1 2  דף על מנטל (אנגלית) באתר של המועצה הבריטית, 2011.
↑  ניק קלארק, רשימה על הזכייה בפרס בשנת 2012 (אנגלית), באתר האינדיפנדנט, 11 בספטמבר 2012.
↑  ג'יימס פרסלי וחפציבה אנדרסון, "Hilary Mantel's ‘Wolf Hall' Wins U.K. Man Booker, 50,000 Pounds" באתר בלומברג, 6 באוקטובר 2009.
1 2  לריסה מקפארקוהר, "How Hilary Mantel Revitalized Historical Fiction", באתר הניו יורקר, 15 באוקטובר 2012.
↑  "Hilary Mantel remembers her stepfather's books", באתר הגרדיאן, 17 באפריל 2010.
↑    Anna Murphy, ‏Hilary Mantel interview, The Telegraph, 1 March 2010
↑  דף ביוגרפי (אנגלית) באתר המועצה הבריטית.
↑  אליסון פלאד, "Man Booker prize shortlist pits veteran Coetzee against bookies' favourite Mantel", באתר הגרדיאן, 8 בספטמבר 2009.
↑  מארק בראון, "Booker prize goes to Hilary Mantel for Wolf Hall", באתר הגרדיאן, 6 באוקטובר 2009.
↑  [ניל מוקרג'י, "The Booker got it right: Mantel's Cromwell is a book for all seasons", באתר הטיימס, 6 באוקטובר 2009.
↑  בן הויל, "Man Booker Prize won by Hilary Mantels tale of historical intrigue", באתר הטיימס, 6 באוקטובר 2009.
↑  דיווח על הזכייה (אנגלית) באתר NPR.
↑  "Hilary Mantel's Heart of Stone", באתר Slate,‏ 4 במאי 2012.
↑  "Hilary Mantel reveals plans for Wolf Hall trilogy" באתר ה-BBC,‏ 18 בנובמבר 2011.
↑  "Hilary Mantel wins 2012 Costa novel prize" באתר ה-BBC,‏ 2 בינואר 2013.
↑  אזכור המקרה בכתבת בריאות (אנגלית) בגרדיאן, 7 ביוני 2004.
↑  דף ביוגרפי (אנגלית) באתר פרס מאן בוקר.
↑  "Once upon a life" באתר הגרדיאן, 21 בפברואר 2010.
↑  אליזבת רנזטי, "Inverview Mantel: She writes about Cromwell, but Henry VIII is the key" באתר הגלוב אנד מייל, 18 ביוני 2012.
↑  ג'יין קורנוול, "Hearths of Darkness", בתוך Weekend Australian,‏ 17–18 באפריל 2004, עמוד R7.
↑  goldbert, Max (September 23, 2022). Hilary Mantel Dies: ‘Wolf Hall’ Author Was 70. Deadline Hollywood, retrieved September 23, 2022
↑  רשימת הכיבודים מופיעה ב-London Gazette, גיליון 60895, 14 ביוני 2014, עמוד B8.
↑  אליסון פלאד, "EL James comes out on top at National Book awards", באתר הגרדיאן, 5 בדצמבר 2012.
↑  "Hilary Mantel wins 2012 Costa novel prize", באתר ה-BBC, 2 בינואר 2013.
↑  רוברט מקראם, "Hilary Mantel's Bring Up the Bodies: a middlebrow triumph", באתר הגרדיאן, 29 בינואר 2013.
↑    Sameer Rahim, ‏Costa Book Award: who would dare refuse Hilary Mantel her crown?, The Telegraph, 29 January 2013
↑  "Hilary Mantel wins Costa Book Award", באתר ה-BBC,‏ 30 בינואר 2013.
↑  אליסון פלאד, "Hilary Mantel adds David Cohen award to Booker and Costa prizes", באתר הגרדיאן, 7 במרץ 2013.
↑  Winners, David Cohen Prize for Literature (באנגלית)
↑  רשימת הזוכים בפרס (אנגלית), באתר West End Theatre.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308521005171  PLWABN: 9810586419705606  BIBSYS: 90404137  BNE: XX935684  BnF: cb125653070 (data)  CANTIC: a10592787  CiNii: DA07109686  GND: 123670039  ICCU: MILV154424  ISNI: 0000 0001 0857 0938  LCCN: n87901027  LNB: 000267952  MusicBrainz: 8be21d95-9ca7-419d-90cb-376273ca9a9e  NDL: 01234410  NKC: jn19990005375  NLA: 35809024  NLG: 75064  NLK: KAC201008950  NSK: 000566852  NTA: 073407429  RERO: 02-A027111015  SELIBR: 326857  SNAC: w6ht4h7m  SUDOC: 034956247  Trove: 1097157  VIAF: 44415775   WorldCat (עם VIAF): 44415775
הסופר קאפ הקזחי

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  2008
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורגל של קזחסטן
 מספר מתמודדים:  2
 מדינות משתתפות:  קזחסטן קזחסטן
 זוכה:  טובול (2024)
 הכי הרבה זכיות:  אקטובה, טובול (3 זכיות)
 
הסופר קאפ הקזחי (בקזחית: Қазақстан Суперкубогы) הוא תחרות כדורגל שנתית הנערכת בכל קיץ לפני פתיחת עונת הכדורגל הקזחית. התחרות מפגישה בין אלופת קזחסטן והזוכה בגביע הקזחי וההכרעה נקבעת במשחק אחד. במקרה של זכייה בדאבל, המשתתפת השנייה תהיה סגנית אלופת הליגה.
מהדורת הפתיחה של הגביע נערכה בשנת 2008.
משחקי הגמר

| --- | --- |
*: משחק שהלך לתוספת זמן
†: משחק שהוכרע בפנדלים לאחר הארכה
| עונה | זוכה | תוצאה | סגנית | אצטדיון | צופים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | אקטובה | 2 – 0 | טובול | האצטדיון המרכזי אלמטי | 12,000 |
| 2010 | אקטובה | 2 – 0 | אטיראו | אסטנה ארנה | 8,000 |
| 2011 | אסטנה | 2 – 1 | טובול | אסטנה ארנה | 4,100 |
| 2012 | אורדבסי שימקנט | 1 – 0 | שחטאר קאראגנדי | אסטנה ארנה | 12,000 |
| 2013 | שחטאר קאראגנדי | 3 – 2 * | אסטנה | אסטנה ארנה | 11,200 |
| 2014 | אקטובה | 1 – 0 | שחטאר קאראגנדי | אסטנה ארנה | 14,000 |
| 2015 | אסטנה | 0 – 0 † | קאיראט אלמטי | אסטנה ארנה | 20,000 |
| 2016 | קאיראט אלמטי | 0 – 0 † | אסטנה | אסטנה ארנה | 14,500 |
| 2017 | קאיראט אלמטי | 2 – 0 | אסטנה | האצטדיון המרכזי אלמטי | 13,500 |
| 2018 | אסטנה | 3 – 0 | קאיראט אלמטי | אסטנה ארנה | 12,500 |
| 2019 | אסטנה | 2 – 0 | קאיראט אלמטי | האצטדיון המרכזי אלמטי | 16,000 |
| 2020 | אסטנה | 1 – 0 | קייסר | טובול ארנה | 2,900 |
2021: לא התקיים בשל מגפת הקורונה
| 2022 | טובול | 2 – 1 | קאיראט אלמטי | אסטנה ארנה | 6,000 |
| 2023 | אסטנה | 2 – 1 | אורדבסי שימקנט | אסטנה ארנה | 7,313 |
| 2024 | טובול | 1 – 1 † | אורדבסי שימקנט | מרכז הספורט מרדן | 6,000 |
זכיות לפי קבוצות

| קבוצה | זכייה | סגנות | שנות זכייה | שנות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אסטנה | 6 | 4 | 2011, 2015, 2018, 2019, 2020, 2023 | 2013, 2016, 2017, 2021 |
| טובול | 3 | 2 | 2021, 2022, 2024 | 2008, 2011 |
| אקטובה | 3 | 0 | 2008, 2010, 2014 |  |
| קאיראט אלמטי | 2 | 4 | 2016, 2017 | 2015, 2018, 2019, 2022 |
| שחטאר קאראגנדי | 1 | 2 | 2013 | 2012, 2014 |
| אורדבסי שימקנט | 1 | 2 | 2012 | 2023, 2024 |
| אטיראו | 0 | 1 |  | 2010 |
| קייסר | 0 | 1 |  | 2020 |

| כדורגל בקזחסטן קזחסטן |
| --- | --- | --- |
| ניהול | פדרציית הכדורגל של קזחסטן • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל הקזחית • הליגה הקזחית הראשונה • מבנה הליגות |  |
| תחרויות גביע | הגביע הקזחי • הסופר קאפ הקזחי |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה |  |
דרך ההר

ערך זה עוסק בדרך קדומה החוצה את ארץ ישראל לאורכה. אם התכוונתם לשדרות בחיפה שנקראו בעבר דרך ההר, ראו .
דרך ההר (כחול), דרך הים (סגול), דרך המלך (אדום), ודרכי מסחר עתיקות נוספות. 1300 לפנה"ס בערך
דרך ההר (כחול), 1 דרך השקיעה, 2 מעלה אדומים, 3 מעלה אפק, 4 מעלה בית חורון, 5 דרך אילון, 6 דרך לכיש
מקווה טהרה לעולי רגל, בדרך אבות, באזור גוש עציון, כניסה
מקווה טהרה לעולי רגל, בדרך האבות, באזור גוש עציון, בפנים
אבן המיל, בדרך אבות, באזור גוש עציון, מציינת את המיל ה-12 מירושלים לכיוון חברון
דרך ההר או דרך האבות היא דרך קדומה החוצה את ארץ ישראל לאורכה, מדרום לצפון.
דרך ההר מחברת בין הערים המרכזיות מהתקופות הקדומות: באר שבע, חברון, בית לחם, ירושלים, שכם, עפולה, נצרת. מקור הכינוי "דרך האבות" הוא בסיפורי התנ"ך המתארים את צעדתם של שלושת האבות בדרך המשוערת כתוואי. הדרך חוצה את רוב ארץ ישראל, ועוברת בשטחי מדינת ישראל,  והרשות הפלסטינית. כיום, תוואי הדרך חופף ותואם ברובו הכללי את כביש 60 המתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת.
הדרך מהווה חיבור טבעי בין רכסי שדירת ההר המרכזית של הארץ (קו פרשת המים). בניגוד לדרכים כדרך הים ודרך המלך, שהן דרכים בינלאומיות החוצות את הארץ, דרך ההר היא דרך פנים-ארצית.
תוואי הדרך

ניתן לסמן את נקודתה הדרומית ביותר של דרך ההר בבאר שבע. מבאר-שבע מטפסת הדרך אל הרי חברון. את חברון חיברה דרך רוחב לעזה שעל דרך הים (דרך בית גוברין). (כביש 35) מבאר שבע יצאו דרכי רוחב אל עבר הירדן המזרחי דרך צפון הנגב ומדבר יהודה.
תוואי הדרך מחברון צפונה תואם לתוואי כביש 60. כלומר דרך חלחול, בית לחם, ירושלים, רמאללה, שכם, ג'נין, ועפולה. (ליתר הדיוק, מגידו, שעל דרך הים)
הדרך מתחברת לדרך הים באמצעות דרכי רוחב, למשל מירושלים ליפו. (כביש 1, כביש 44 וכביש 412) מאזור שכם יוצאת דרך מתחברת לדרך הים דרך קלקיליה, (כביש 55) באזור כפר סבא, ודרך לעבר הירדן המזרחי דרך נחל תרצה (ואדי אל פארעה) וגשר אדם (ג'סר דמיא) (דרך מבוא השמש, כביש 57). דרך עתיקה חשובה נוספת המחברת את דרך ההר לשפלה היא "מעלה בית חורון" או כביש 443 של ימינו, המתפצל מרכס קו פרשת המים באזור הר חוצבים וממשיך לאורך שלוחה ארוכה עד השפלה.
ממצאים מדרך ההר באזור גוש עציון > מקוואות טהרה

בימי בית שני שימשה הדרך כנתיב עלייה לרגל לירושלים מבאר שבע וחברון, בזמן שבית המקדש היה קיים, ולכן נתגלו בדרך מספר מקוואות טהרה ששימשו את העולים לרגל.
ממצאים מדרך ההר באזור גוש עציון > אבן המיל

במקום התגלתה אבן מיל, שמסמנת שגם בתקופת הרומאים הדרך שימשה כדרך מרכזית. אבן המיל מציינת את המיל ה-12 מירושלים לכיוון חברון.
דרך ההר בירושלים

בסיפור פילגש בגבעה מסופר על שיירה משפחתית קטנה הנעה על דרך ההר מבית-לחם צפונה, "וְהַיּוֹם רַד מְאֹד; וַיֹּאמֶר הַנַּעַר אֶל-אֲדֹנָיו, לְכָה-נָּא וְנָסוּרָה אֶל-עִיר-הַיְבוּסִי הַזֹּאת (=ירושלים)--וְנָלִין בָּהּ". האיש מסרב ומתעקש ללכת הלאה צפונה עד הגבעה או הרמה. כלומר, ירושלים הקדומה לא ישבה על דרך ההר. ואכן, דרך ההר בירושלים עוברת על קו פרשת המים העירוני העובר ברחובות דרך חברון (שיא גובה: כתף הינום), קרן היסוד, רחוב שמואל הנגיד והמלך ג'ורג' (שיא גובה: מנזר רטיסבון), מאחורי רחבת בניין המשביר לצרכן לאזור בניין כלל ומעלה רחוב יפו ומשם צפונה דרך מערב מקור ברוך וכרם אברהם אל גבעת התחמושת (כיום אתר הנצחה) והגבעה הצרפתית ומשם דרך שועפאט ובית חנינא אל רמאללה ובית-אל (כביש 60). ירושלים הקדומה שכנה מדרום-מזרח לקו זה והגעה אליה מדרך ההר חייבה סטיה מסוימת מן הדרך.
ראו גם

כביש 60
לקריאה נוספת

מנשה הראל, The Routes of the Patriarchs, אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל 51, 1982, עמ' 87-103
הערות שוליים

↑  ספר שופטים, פרק י"ט, פסוק י"א