stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון הולמס (שחקן פורנוגרפיה)
ראשית חייו

ג'ון הולמס נולד בשם ג'ון קרטיס אסטס, באשוויל, אוהיו, אביו עזב את הבית כשהיה בן שלוש, והוא כמעט שלא הכירו. אמו, מארי, באפטיסיטית דרומית אדוקה, נישאה להרולד הולמס כמה שנים מאוחר יותר, ושינתה את שם משפחתה. אביו החורג היה אלכוהוליסט אלים ונהג להגיע הביתה שיכור. מאוחר יותר התגרשה האם ועברה להתגורר בקולומבוס, אוהיו, שם חייתה מקצבת סעד. בעת שג'ון היה בן שמונה, נישאה בשלישית ועברה עם בעלה, הרולד באומן, לפאטאסקאלה, אוהיו. באומן היה מכה את ג'ון, הצעיר מבן ארבעת הילדים, לעיתים קרובות.
בגיל 16, לאחר שהותקף על ידי באומן, הכה אותו הולמס והפיל אותו במורד המדרגות. בעקבות זאת ברח מהבית, ולאחר ששהה מספר ימים ברחובות הודיע לאמו שאם יאלץ להמשיך להתגורר בבית הוא עלול להרוג את באומן. בהסכמת אמו התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שלוש שנים בגרמניה. לאחר שחרורו עבר ללוס אנג'לס שם עבד במגוון עבודות בהן גם זנות הומוסקסואלית. במסגרת עבודתו כנהג אמבולנס פגש אחות בשם שרון ג'ביני ב-1964 ונישא לה שנה מאוחר יותר.
קריירת הפורנוגרפיה

לאחר שנתיים של שגרה, במהלכן עבד כנהג מלגזה, הובילו תנאי עבודתו הקשים במחסן למחלת ריאות קשה. בתקופת החלמתו נהג הולמס לבקר במועדון הימורים. ערב אחד הבחין בו צלם פורנוגרפיה בעת שהשתין בשירותי המועדון והציע לו להצטלם למגזינים ולסרטים פורנוגרפיים. בתחילה הצטלם הולמס בעיקר למגזינים (אם כי לעיתים גם לסרטים) כשהוא שומר זאת בסוד מאשתו. דבר זה עלה בידו על נקלה עקב התפוצה המוגבלת של סוגה זו באותה תקופה. למעשה, בתחילת הקריירה שלו לא צוין כל שם ליד תמונותיו, ומאוחר יותר היו אלו מגוון שמות בדויים. בחוברת אחת, למשל, פורסמו תמונותיו תחת חמישה שמות שונים, על אף שברור היה שמדובר באותו אדם.
בעקבות ההצלחה לה זכו הסרטים "גרון עמוק", "השטן בגברת ג'ונס" ו"מאחורי הדלת הירוקה" בתחילת שנות השבעים, הפכה הפורנוגרפיה לאופנתית יותר, הגם שמעמדה החוקי נותר מפוקפק. באותה עת נעצר הולמס על סרסרות, אך נמנע ממאסר בכך שהפך מודיע עבור משטרת לוס אנג'לס.
עם הזמן רכש לעצמו מעמד של כוכב בתעשיית הסרטים הפורנוגרפים. הולמס כיכב בסדרת סרטים כבלש פרטי וב-1978 זכה לשכר של 3,000 דולר עבור השתתפותו בסרטים. בתקופתו, אישיות וכישרון משחק מינימלי היוו יתרון. זיהוי קולו כגבוה יותר ממה שניתן לצפות מדמות הבלש הקשוח שגילם, נוספה לביקורת שכישרון משחקו אינו מספיק אלא לפרודיה מוגבלת ובנאלית על דמותו של פיליפ מארלו. בתקופה זו החלה התמכרותו לקוקאין להשפיע על יכולתו לתפקד מינית.
הנשים בחייו

בעוד שבחייו המקצועיים קיים יחסי מין עם אלפי נשים (הולמס עצמו נטה להפריז וטען שקיים יחסי מין עם למעלה מ-14,000 נשים), נראה כי בחייו הפרטיים קשר עצמו עם ארבע או חמש נשים. נוסף לשרון לה היה נשוי עד 1983 (אף שבפועל השניים נפרדו בתחילת שנות ה-70), היה בקשר רציף גם עם ג'וליה סנט וינסנט (אותה הכיר דרך דודה שהפיק את אחד מלהיטיו) מ-1975 ועד לתקרית וונדרלנד ב-1981.
ב-1976 פגש נערה בת שש עשרה בשם דון שילר שהייתה חברתו מ-1976 ועד לתקרית וונדרלנד.
ב-1983 פגש הולמס את לורי רוז לה נישא ב-1987.
סמים ורציחות וונדרלנד

התמכרותו לסמים הפכה אותו ללא-רצוי בענף הפורנוגרפיה, והוא פנה לפשע. הולמס עסק בסחר בסמים, זנות, סרסרות (של חברתו בת השש עשרה, דון) הונאות אשראי וגנבות. הוא התיידד עם אדי נאש, סוחר סמים ובעל מועדון לילה, ממנו גם רכש סמים. באותו זמן, היה בקשר הדוק עם "כנופיית וונדרלנד", שנקראה על שם מחבואה, מחסן בשדרות וונדרלנד. הולמס פעל בשירות הכנופיה ומכר עבורה סמים לעיתים קרובות. לאחר שגנב כסף בכמה עסקאות סמים, חש הולמס במצוקה. בתמורה לחייו, דיווח, לכאורה, לכנופיה על מחבוא גדול של סמים, כסף ותכשיטים בביתו של נאש וסייע בארגון השוד שאירע ב-19 ביוני 1981. על אף שהולמס לא לקח חלק בשוד, נאש חשד במעורבותו, ולאחר שגרם לו להתוודות, יזם, לכאורה, פעולת נקם כנגד הכנופיה. 
יומיים לאחר השוד נמצאו ארבעה מחבריה מתים במחבואם. הולמס נכח במהלך הירצחם אך מידת מעורבותו לא הייתה ברורה. הוא קושר לרציחות ולבסוף השתחרר בשל חוסר ראיות. לאחר חצי שנה בה נמלט יחד עם חברתו דון, נעצר בפלורידה והוחזר ללוס אנג'לס. הרשויות שכעסו על סירובו לשתף פעולה, האשימו אותו בכל ארבעת מקרי הרצח שנעשו במהלך ניסיון שוד כושל.
התביעה הייתה פגומה מראשיתה בטענתה הבלתי אפשרית שאדם בודד יכול להלום למוות בארבעה ולפצוע קשה חמישי. הראיה העיקרית נגדו הייתה טביעת ידו שנמצאה סמוך לאחד הקורבנות, אך כיוון שהולמס ביקר בבית גם לפני כן, טביעות אצבעותיו נמצאו בכל מקום. הולמס זוכה מכל אשמה. המשך סירובו לשתף פעולה הוביל למאסרו בגין בזיון בית המשפט, אך הוא טען כי שיתוף פעולה מצדו יביא למות אחד מיקיריו.
עם שחרורו מהכלא ניסה לחזור לשרון אשתו, תוך הבטחה שיחזור למוטב, אך היא סירבה. ניסיונו להתאחד עם דון כשל גם הוא, כיוון שבתקופת מאסרו (וללא ידיעתו) נסעה עם אביה לתאילנד למשך שבע שנים, וחזרה רק סמוך למותו. שרון התגרשה מהולמס ב-1983, רק לאחר שתביעת מס הכנסה כנגד הולמס כמעט ורוששה אותה לגמרי.
כשהולמס חזר לפורנוגרפיה ב-1982 החל המעבר מצלולואיד לוידאו. הוא זכה להצעות עבודה רבות, אך שכרו פחת ומעמדו ככוכב הגדול ביותר חלף. התמכרותו נמשכה וכך גם חוסר תפקודו באולפן.
ימיו האחרונים

עם דעיכת הקריירה הופיע ב-1983 בסרט הפורנוגרפיה ההומוסקסואלי באורך מלא היחיד שלו. שם קיים יחסי מין עם ג'ואי ייל שמת מאיידס ב-1986. באותו זמן פגש את חברתו ואשתו לימים, לורי רוז, שחקנית פורנוגרפיה אף היא. ב-1986 אובחן כנשא איידס. על אף שהכחיש שימוש במחטים (הוא טען שהוא פוחד ממחטים, טענה שאושרה על ידי אשתו).
מעבר לשאלת שימושו בסמים, ולשמועות על הרגליו המיניים, היה הולמס חבר בכמה קבוצות סיכון ואת מקור הנגיף לא ניתן לקבוע.
הולמס המשיך לקיים יחסי מין לא מוגנים עם זכרים בסרטיו מבלי לדווח לשותפיו על מצבו (בין היתר גם עם צ'יצ'ולינה), ועבד עד להתפרצות מחלתו ב-1987.
הוא נישא לרוז בינואר 1987. חודשיים לפני מותו, ביקרו אותו בבית החולים שני בלשים בניסיון עקר אחרון לחלץ ממנו מידע על רציחות וונדרלנד. ג'ון הולמס מת מאיידס ב-13 במרץ 1988 בגיל 43. גופתו נשרפה מיד ואפרו פוזר בחוף אוקסנארד שבקליפורניה.
הערות שוליים

↑  ג'ון הולמס באתר www.johnholmesinches.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1571462  BnF: cb13979633c (data)  GND: 139347976  ICCU: UBOV675700  ISNI: 0000 0000 7693 0838  LCCN: n2007009800  SNAC: w6p02966  VIAF: 90731161   WorldCat (עם VIAF): 90731161
הסכם השלום של מוסקבה

| --- | --- |

 מקום יצירה:  מוסקבה 
 תאריך יצירה:  12 במרץ 1940 
 שפות:  רוסית, פינית, שוודית 
 
הסכם השלום של מוסקבה נחתם על ידי פינלנד וברית המועצות ב-12 במרץ 1940. הסכם זה סימן את סופה של מלחמת החורף בת 105 הימים, במסגרתו מסרה פינלנד חלק משטחה לברית המועצות. ההסכם נחתם על ידי ויאצ'סלב מולוטוב, אנדריי ז'דאנוב ואלכסנדר ואסילבסקי מצד ברית המועצות, וריסטו רייטי, יוהו קוסטי פאסיקיבי, רודולף וולדן ו-וויינו וואיאונמאה מצד פינלנד. תנאי ההסכם לא בוטלו לאחר פירוק ברית המועצות, והסוגיה הקרלית נותרה שנויה במחלוקת.
רקע

ממשלת פינלנד קיבלה לידיה את תנאי ההסכם הראשוניים מברית המועצות (באמצעות סטוקהולם) ב-31 בינואר 1940. עד אז, דרישות הסובייטים היו נרחבות יותר מכפי שהיה טרם פרוץ המלחמה. הסובייטים דרשו מפינלנד לוותר על המצר הקרלי, כולל העיר ויבורג (לשעבר ויפורי), וחופה של ימת לדוגה ולחכור את בסיס חיל הים האנקו בחצי האי האנקו למשך 30 שנה.
פינלנד דחתה את התנאים והגבירה את תחינותיה לשוודיה, צרפת ובריטניה לתמיכה צבאית. הדיווחים מחזית הלחימה עדיין העניקו תקווה לפינלנד, שציפתה למעורבותו של חבר הלאומים. איתותים חיוביים מצד צרפת ובריטניה, וציפייה למעורבות צבאית של שוודיה, היוו סיבות נוספות לפינלנד שלא למהר להיכנס למשא ומתן.
בפברואר 1940, הביע המפקד העליון של צבא פינלנד, מרשל קארל גוסטף אמיל מנרהיים, פסימיות בנוגע למצבה הצבאי של פינלנד, דבר שדרבן את ממשלת פינלנד להתחיל בשיחות שלום ב-29 בפברואר, באותו היום שבו פתח הצבא האדום במתקפה על ויפורי.
התנאים

ב-6 במרץ נסעה למוסקבה משלחת פינית בראשות ראש ממשלת פינלנד ריסטו רייטי. בזמן שיחות המשא ומתן, פרץ הצבא האדום את קווי ההגנה הפיניים סביב טאלי ועמד לכתר את ויפורי.
ההסכם נחתם בלילה שבין 12 במרץ (שעון מוסקבה) ל-13 במרץ (שעון מזרח אירופה). הפרוטוקול מהשיחות שצורף לדפי ההסכם, קבע כי הלחימה תסתיים בצהרי היום למוחרת, שעון לנינגרד, והלחימה אכן נמשכה עד אותה שעה.
הוויתורים וההפסדים הטריטוריאליים מצד פינלנד עלו על אלו שדרשו הסובייטים לפני תחילת המלחמה. פינלנד נאלצה לוותר על כמחצית מקרליה הפינית (כולל ויפורי) וקאקיסאלמי; סורטאוואלה וסואויארבי, וכל מפרץ ויפורי על כל אייו. בסך הכול, ויתרה פינלנד על כ-8% משטחה. כוחות צבא ואזרחים שנמצאו באותם אזורים פונו בהקדם אל תוך הגבולות החדשים; 422,000 תושבי קרליה 12% מאוכלוסיית פינלנד) פונו מבתיהם.
מחוז פטאמסו, שנכבש על ידי ברית המועצות, נותר בשליטת פינלנד, אך על פי ההסכם, פינלנד תעניק מעבר חופשי לאזרחים סובייטים דרך פטאסמו לנורווגיה.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלק ממחוז סאלה, על החלק הפיני של חצי האי ריבאצ'י (לשעבר קאלאסטאיאנסארנטו) בים ברנץ, ועל האיים הבאים במפרץ פינלנד: סורסארי, טיטארסארי, מושני (לשעבר לאבאנסארי), מאלי (לשעבר פנינסארי), וסאיסקארי. לבסוף, בסיס הצי בחצי האי האנקו הוחכר לברית המועצות ל-30 שנה בדמי שכירות שנתית של 8 מיליון מארק.
בניגוד לדעה הרווחת, בהסכם השלום לא הוענקה לסובייטים הזכות להעביר כוחות צבאיים באמצעות רכבות אל הבסיס בחצי האי הנקו, אך ברית המועצות תבעה את הזכות הזאת ב-9 ביולי, לאחר ששוודיה העניקה לגרמניה את הזכות להעביר את חיילי הוורמאכט לנורווגיה הכבושה באמצעות מערך הרכבות.
דרישות נוספות מצד הסובייטים היו מסירת כל הציוד והמתקנים הצבאיים שהיו בשטחים עליהם ויתרה פינלנד. לפיכך נאלצה פינלנד למסור 75 קטרים, 2,000 קרונות רכבת, ומספר מכוניות, משאיות וספינות. אזור התעשייה בעיר אנסו (כיום סבטוגורסק) שהיה בצד הפיני של הגבול החדש, התווסף גם הוא לרשימת הדרישות, ופינלנד ויתרה גם עליו.
מתווה הגבול החדש תאם את דוקטרינת ההגנה הסובייטית על פיה מחסומים טבעיים הניתנים להגנה יוותרו בשטח הסובייטי וכך שורטט הגבול מערבה למפרץ ויפורי ואזור הביצות בין אגם סאימה לימת לדוגה.
לפני המלחמה, פינלנד הייתה יצרנית מובילה של מוך, שהיה חומר גלם חשוב ליצור חומרי נפץ. על ידי כיבוש אנסו, ברית המועצות כבשה 80% מכושר הייצור של פינלנד.
פינלנד נאלצה לוותר על שליש מהכוח ההידרואלקטרי שלה, בעיקר תחנות כוח הידרואלקטריות על נהר הווקסה (לשעבר ווקסי) שיובאו ללנינגרד, שסבלה ממחסור של 20% בחשמל.
הפינים היו המומים מהתנאים המחמירים של הסכם השלום. אובדן הטריטוריה פגע בפינלנד במספר דרכים:
חלקים גדולים מהאזור הדרומי המאוכלס ביותר בפינלנד היו מחוברים לשאר היבשת באמצעות תעלת סאימה, אשר עתה נותקה בויבורג על ידי הסובייטים, ומשם התחברו למפרץ פינלנד.
האזור הדרומי עליו ויתרה פינלנד היה ליבה התעשייתי של המדינה.
הקרליינים והפינים קרובים מבחינה אתנית לעמים הבלטו-פיניים. בכך שוויתרה על חלק מקרליה, פינלנד איבדה כמחצית מהאוכלוסייה הקרלית, מצב שהוביל לדיון בהסוגיה הקרלית.
לפני המלחמה, הזוועות הסובייטיות נגד הפינים האינגריים היו מקור צער עמוק עבור רבים מהפינים. איבוד חלק מקרליה תרם להעמקתו של תחושת הצער.
תוצאות

מלחמת החורף והסכם השלום שנחתם לאחריה היו הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ההמשך ב-1941. זו נסתיימה ב-1944 עם חתימת הסכם שביתת הנשק של מוסקבה, שתנאיו היו זהים בעיקרם להסכם מוסקבה מ-1940.
הערות שוליים

↑  First published in English as Finland – Union of Soviet Socialist Republics. Treaty of Peace. Signed at Moscow, 12 March 1940; ratifications exchanged, 21 March 1940. The American Journal of International Law 34 (3), Supplement: Official Documents. (July 1940), pp.127–131.
↑  Pietinen Otso, kuvaaja. "ulkoministeri Väinö Tanner Yleisradiossa ja talvisodan rauhanehdot". www.finna.fi. נבדק ב-2019-12-31.
↑  Jussila, Osmo; Hentilä, Seppo; Nevakivi, Jukka (1999). From Grand Duchy to Modern State: A Political History of Finland since 1809. London: Hurst & Company. p. 187. ISBN 1-85065-421-2.
↑  "Protocol appended to the treaty of peace concluded between Finland and the Union of Soviet Socialist Republics on 12 March 1940".
↑  חזר לריבונות פינית ב-1944
שר החוץ הפיני ויינו טאנר מקריא את תנאי הסכם השלום ברדיו הפיני בצהרי היום ב-13 במרץ 1940.
ריוונדל

| --- | --- |

לאוטרברונן, המקום עליו ביסס טולקין את ריוונדל
 ממשל
 ראש המדינה:  אדון ריוונדל
 ראש הרשות המבצעת:  אדון ריוונדל
 אדון ריוונדל:  אלרונד 
 גאוגרפיה
 יבשת:  הארץ התיכונה
 היסטוריה
 הקמה:  משיסת ארגיון
 שונות
 
 המדינות בארץ התיכונה בזמן מלחמת הטבעת: באדום ריוונדל, בלבן מדינות אחרות
 
ריוונדל, או ריבנדל (המכונה גם ימלדריס) הוא מקום משכנו של חצי-העלף אלרונד בספריו של ג'. ר. ר. טולקין דוגמת שר הטבעות.
המקום נבנה באמצע העידן השני והיה אחד מהמעוזים העיקריים של המלחמה בסאורון בסוף העידן השני. ממקום זה יצאה בנוסף אחוות הטבעת במסע להשמדת הטבעת.
היסטוריה של ריוונדל

מייסדה של ריוונדל היה אלרונד שבנה אותה בתחילת העידן השני לאחר נסיגתו מארגיון.
ריוונדל הייתה אחד מארבעת המעוזות הראשיים של האלפים נגד סאורון. שלושת המעוזות האחרים היו לינדון, שהייתה ממלכה של עלפים. ארנור, שהייתה בברית עם הממלכה השלישית גונדור. שתי האחרונות היו ממלכות של בני אדם שהיגרו מנומנור. במהלך הקרבות הוטל על ריוונדל מצור על ידי צבאות מורדור שתקפו מדרום ארידור, אך ריוונדל הצליחה לשבור אותו ולתקוף חזרה את צבא מורדור. בקרב הברית האחרונה שהיה הקרב האחרון נגד מורדור ריוונדל שלחה כוחות גדולים שהיו חיוניים לצבא הברית האחרונה, מה שגרם לסאורון להפסיד בקרב ובמלחמה.
אחרי מות איסילדור בקרב בשדות הסיפנים עבדו הביא את שברי החרב של איסילדור ששמה היה נארסיל אל ריוונדל, ושם היא נשארה עד שאראגורן לקחה אחר יותר מאלפיים שנה אחר כך. בספר אחוות הטבעת ריוונדל שמשה את פרודו בגינס וחבריו למסתור בעת שברחו מהנזגול, ואחרי כן התכנסה שם המועצה שהחליטה לשלוח את פרודו כדי להשמיד את הטבעת בארץ מורדור, וכדי ללוותו לשלוח אחווה שהורכבה מנציגי העמים החופשיים של הארץ התיכונה.
כמה שנים לאחר סיום מלחמת הטבעת עזב אלרונד את ריוונדל והפליג אל ולינור. ובזה הסתיים העידן השלישי. בעידן הרביעי הלכה ונעזבה ריוונדל וכלתה כיוון שהאלפים עזבו בקצב הולך וגובר לוולינור.
היסטוריה של ריוונדל > תושבי ריוונדל

תושביה של ריוונדל הם האלפים אך בעידן השלישי שכנו בה גם הנוטרים (שמהם היה אראגורן). ובנוסף שכן בה בילבו בגינס למשך תקופה של בערך חצי יובל. תושבי ריוונדל המוכרים ביותר הם:
אלרונד שהקים את ריוונדל.
קלבריאן אשתו, עזבה לולינור באמצע העידן השלישי.
ארוון, בתו של אלרונד.
אלדן ואלרוהיר, בני אלרונד, הם תאומים ואחיה הגדולים של ארוון.
גלורפינדל, שר אלפים.
בילבו בגינס, הוביט שויתר מרצונו על הטבעת האחת והשתכן בה תקופה קצרה.
בתרבות הפופולרית

חברת לגו הוציאה דגם של ריוונדל על בסיס העיר שהוצגה בסרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון.
הערות שוליים

↑  THE LORD OF THE RINGS: RIVENDELL™ 10316 | LEGO® Icons, Lego.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילם הראשון, מלך הולנד

וילם הראשון, מלך הולנד (שם מלא: וילם פרדריק, בהולנדית: Willem Frederik; ‏24 באוגוסט 1772 – 12 בדצמבר 1843) היה נסיך אורנז', נסיך נסאו-אורנז'-פולדה בין השנים 1803–1806, ולאחר מכן נסיך אורנז'-נסאו עד לשנת 1813. בשנת 1815 מונה למלך הולנד, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1840.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

וילם נולד ב-24 באוגוסט 1772 בהאג, שהשתייכה לרפובליקה ההולנדית, כבנם הבכור של וילם החמישי, נסיך אורנז' ווילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו חונך וילם יחד עם אחיו פרדריק, נסיך אורנז'-נסאו על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר וההיסטוריון ההולנדי הרמן טוליוס. בשנת 1787 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית בבראונשווייג, ובשנת 1790 נשלח לחצר המלוכה הפרוסית. באותה שנה מונה לגנרל בצבא הרפובליקה ההולנדית, ומונה לחבר במועצת המדינה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ביוגרפיה > המלחמה עם צרפת

בשנת 1793 הכריזה צרפת מלחמה על הרפובליקה ההולנדית, ווילם מונה למפקד הצבא ההולנדי. וילם פיקד בהצלחה על המערכה בפלנדריה, אולם במאי 1794 הוחלף על ידי פרנץ ונצל, גראף פון קאוניץ-ויטברג על פי דרישת פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. זמן קצר לאחר מכן הצליחו הצרפתים לפרוץ את קווי ההגנה ההולנדיים, וב-18 בינואר 1795 פרצה בהולנד המהפכה הבטאווית. כתוצאה מכך ברח וילם החמישי, נסיך אורנז' לבריטניה יחד עם בני משפחתו, ולמחרת הוכרזה הרפובליקה הבטאווית.
זמן קצר לאחר עזיבתו חזר וילם לאירופה במטרה לפלוש להולנד, אולם נתקל בהתנגדות פרוסית למהלך זה. בשנת 1799 נחת וילם בצפון הולנד, כחלק מפלישה אנגלו-רוסית, אולם נתקל בהתנגדות מצד האוכלוסייה, ולבסוף חזר לבריטניה. בשנת 1800 הקים וילם בבריטניה את החטיבה ההולנדית של המלך, אולם לאחר חתימת שלום אמיין עם צרפת פורקה החטיבה. באותה שנה ביקר וילם את נפוליאון בצרפת, והצליח להקסים אותו, ובעקבות כך מונה וילם לנסיך אורנז'-נסאו-פולדה בגרמניה.
ב-9 באפריל 1806 מת אביו וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילם ירש את הטענות לזכויות הירושה של דוכסות נסאו. באותה שנה הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ווילם מונה למפקד דיוויזיה פרוסית. בקרב ינה-אאורשטדט נפל וילם בשבי, ונלקחו ממנו אדמותיו בגרמניה, אולם כעבור זמן קצר הוא שוחרר בערבות, ובשלום טילזיט אף קיבל וילם פיצויים מצרפת על לקיחת נחלותיו.
בשנת 1809 הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ווילם הצטרף למטהו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואף נפצע במהלך קרב וגראם.
במרץ 1813 נפגש וילם עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, שהבטיח לו לעזור בהקמת הולנד עצמאית, ולהעמיד את כמלך בראשה.
ביוגרפיה > התפתחויות כלכליות וחברתיות

מבחינה כלכלית זכתה המדינה החדשה להצלחה רבה, אף כי בתחילה סבל הצפון מאבטלה רבה ועוני, בעקבות הצפת השוק במוצרים בריטיים שערערו את יציבותו. אחד מתשעה אנשים חי במצב כלכלי שרק בקושי איפשר לו לשרוד. עובדים שנחלשו הוחלפו בעובדים רעננים ובעלי השכלה ממדינות אירופה האחרות, מה שעוד החמיר את בעיית האבטלה. ארגוני צדקה הקימו בתי-יתומים ו"עיירות עבודה" בשטחי הביצה שבצפון-מזרח המדינה, שם הושמו אלפי עניים בעבודה בכריית כבול, בתנאים סביבתיים קשים.
הדרום, שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, הודות לפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים, נשא בנטל החובות של הצפון. גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים. רוב הרווחים מהמסחר והתעשייה הושקעו בפרויקטים חדשים או נעלמו בכיסיהם של המנהלים. שביעית מהאוכלוסייה חיה בעוני רב.
המלך עשה כמיטב יכולתו כדי להביא לאחדות ולרווחה. למשל, הוא הנהיג את השיטה המטרית. צעד זה לא היה כה מובן מאליו, כיוון שהשיטה המטרית הייתה תוצר של שנות המהפכה הצרפתית הסוערות, והיא בוטלה למען השבת השלום בימי נפוליון. המלך קבע גם מכסי מגן על יבוא ויצוא כדי להפיח רוח חיים במסחר הגוסס באמסטרדם, והחל במדיניות של חפירת תעלות חדשות והרחבתן והעמקתן של תעלות ישנות, כדי לאפשר שינוע מטענים יעיל בכל ארצות השפלה - תעלות אלה עדיין בשימוש מסחרי גם כיום. צעדים נוספים שתרמו לחיזוק המדינה מבחינה כלכלית היו סלילת דרכים חדישות, שפתחו גישה קלה למחוזות שעד אז היו מבודדים; פיתוח והרחבת תעשיית הפלדה בוולוניה; פתיחתו מחדש של נמל אנטוורפן; ועידוד תעשיית הטקסטיל בדרום. כל אלה הביאו לגידול רב ביצוא הבדים, כלי הנשק, הברזל והפשתן, וביבוא צמר וכותנה. צי-הסוחר של אנטוורפן גדל וכלל כעת 117 ספינות. חלק גדול מהשקעה זו מימן המלך באמצעות ה"סינדיקט לסילוק חובות" שהקים, קרן שאותה דאג לשמור, למורת רוחם של בכירי השלטון, מחוץ לשליטת הפרלמנט. גם החינוך התרחב באופן משמעותי, מה שהורגש במיוחד בדרום, שבו האנאלפביתיות הייתה נפוצה יותר.
ב-1825 ייסד המלך - באמצעות הון מן הצפון, הדרום ומכיסו הפרטי - את חברת הסחר הנדרלנדית (Nederlandsche Handel-Maatschappij), לקידום הסחר עם המושבות. מיד לאחר מכן פרצה מרידה גדולה ביאווה, שדוכאה ביד ברזל. לאחר מכן, כדי לכסות על ההפסדים, הנהיגה הולנד ב"הודו ההולנדית המזרחית" (כיום אינדונזיה) ובעיקר ביאווה את שיטת ה-Cultuurstelsel ("שיטת עיבוד"), שלפיה 20% מהשטחים המעובדים מוקדשים ליצוא ולעשיית רווחים עבור הממלכה.
צעדים אלה הביאו לכך שהממלכה המאוחדת - ובעיקר הצפון - הרוויחה מן האיחוד, מהקלת החוב הלאומי ומהסחר עם המושבות. למרות המאמצים, עדיין נדרשו צעדים נוספים: ארצות השפלה אימצו את הישגי המהפכה התעשייתית של אנגליה. ספינת הקיטור ובתי חרושת ממוכנים הובאו לצפון על ידי פאול ון פליסינגן, ובעקבותיהם נבנו ספינות הקיטור הראשונות מתוצרת מקומית. ב-1835, לאחר החלוקה, זכה הדרום (שכבר הפך לממלכה העצמאית בלגיה) לזכות הראשונים על קו הרכבת הראשון באירופה היבשתית, בין בריסל למכלן; הצפון (הולנד) חנך את קו הרכבת הראשון (בין אמסטרדם והארלם) ב-1839.
ביוגרפיה > המהפכה הבלגית

האיחוד בין שני חלקי ארצות השפלה היה בעייתי מבחינה חברתית. המנטליות הדרומית ה"בורגונדית" והמנטליות הקלוויניסטית הצפונית היו שונות מאוד זו מזו. בין השאר נבעו הקשיים מכך שלאליטה בדרום (שהיו לה קשרים קרובים עם הצרפתים) היה עניין להגיע לעמדות כוח, ולפיכך הסכסוך בין שתי הקהילות עזר להם. בראבנט הצפונית (שהייתה חלק מהצפון, אף כי בעבר הייתה חלק מדוכסות בראבנט הדרומית) הייתה מחוז קתולי, ומחוז לימבורג היה קרוב יותר לפלנדריה מבחינה תרבותית מאשר לצפון, שאליו הוא השתייך. האליטה דוברת הצרפתית ניסתה לנצל את הבדלי הדת, השפה, המנטליות וסגנון-החיים למטרותיה הפוליטיות. לשני חלקי הממלכה היו מטענים פוליטיים והיסטוריים שונים, ובשני החלקים היו חששות מפני השתלטות של הדת והלשון של הצד השני, מה שעורר קונפליקטים נוספים. לצרפת היה תפקיד מכריע בהתססה חברתית מאחורי הקלעים; בצרפת הוקם, לדוגמה, "הלגיון הבלגי הפריזאי" (Légion belge parisienne), במימון פרטי, ובו שני גדודי מתנדבים שבכל אחד מהם 400 חיילים. ממשלת צרפת תמכה במאמצים אלו בשתיקה, מתוך שאיפה לספח לצרפת את דרום הממלכה המאוחדת.
האיחוד הטרי עורר גם בעיות פוליטיות. וילם הראשון שלט כאבסולוטיסט הנאור, מה שלא מצא חן בעיני רבים בדרום, שהיה מסורתי יותר. אך הייצוג הנמוך של הדרום בעמדות שלטוניות בכירות הביא לדרישה לאוטונומיה מצד רבים בדרום. צעדים שנועדו לכפות שימוש בשפה ההולנדית בלבד באזורים דוברי-הולנדית של הממלכה נתקלו בהתנגדות עזה מצד הקהילה הוולונית ומצד האליטה הפלמית דוברת-הצרפתית.
הדרום, שהיה כמעט כולו קתולי, רחש טינה כלפי הצפון ה"פרוטסטנטי" - אף כי לאמיתו של דבר 40% מתושבי הצפון היו קתולים, אלא שהם נדחקו לשוליים - ותבע לשנות את החוקה כך שהדת הקתולית תיחשב כדת-המדינה, מה שחיזק את הקריאות לאוטונומיה. אחד הדברים שהכעיסו יותר מכל את הכמורה הקתולית היה אובדן השליטה הכנסייתית המוחלטת בתחום החינוך. כך, למשל, ציווה המלך בשם חופש החינוך לסגור את הסמינרים הבישופיים ולהקים במקומם את ה"קולגיום פילוסופיקום", שהיה תלוי פחות בכנסייה.
בהנהגתו של בישוף העיר גנט, מונסיניור דה ברויי (De Broglie), התקרבו הדרומיים יותר ויותר לכדי מרידה. המלך ניסה להחניק את המרד בעודו באיבו, בין השאר באמצעות פגיעה בחופש העיתונות ופה ושם התערבות של כוח הז'נדרמריה, אבל כל אלה רק יצקו שמן על המדורה.
וילם קיווה שיוכל לנצל לטובתו את חילוקי הדעות בין הקתולים והליברלים בדרום, ובמשך שנים רבות הדבר עלה בידו; אך בסופו של דבר התעלו הקתולים והליברלים על המחלוקות והתאחדו נגד המלך. אבל משום שהמרידה הליברלית בצפון לא הייתה מושרשת בעם כולו - היא הונעה בעיקר על ידי רגשות אנטי-אפיפיוריים - רק בדרום התעוררה התקוממות כללית אמיתית, המהפכה הבלגית של 1830, שהובילה לפירוק הממלכה והקמתה של ממלכת בלגיה.
בנו של וילם - וילם, נסיך אורנז' שזכה לפופולריות ניכרת אף בדרום הולנד, עשה כמיטב יכולתו בבריסל על מנת להביא להסדר המבוסס על אוטונומיה מנהלית של המחוזות הדרומיים, תחת בית אורנז'-נאסאו. אולם אביו וילם הראשון דחה את ההסדר, ובשל כך הכריזו הבלגים על עצמאותם.
באפריל 1831 פיקד וילם, נסיך אורנז' על הצבא ההולנדי שנשלח על מנת לדכא את המרד הבלגי, אולם בעקבות לחץ כלל אירופי, ובשל התערבות צרפתית, נסוג וילם עם צבאו כעבור עשרה ימים. ב-21 ביולי 1831 הוכתר לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה למלך בלגיה, ובשנת 1839 הכירה הולנד בהסכם לונדון בעצמאותה של בלגיה וחתמה עמה על הסכם שלום.
ביוגרפיה > אחריתו

בעקבות שינויי החוקה עקב עצמאות בלגיה, ובעקבות כוונתו של וילם להתחתן עם הנרייט ד'אולטרמון, התפטר וילם ב-7 באוקטובר 1840 מתפקידו, ובנו וילם השני עלה לשלטון במקומו. ב-12 בדצמבר 1843 מת וילם בברלין, והוא בן 71 שנים.
משפחתו

ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה היו לו שישה ילדים:
וילם השני, מלך הולנד (1792–1849)
בן מת (1795)
פרדריק, נסיך הולנד (1797–1881)
פאולינה, נסיכת אורנז'-נסאו (1800–1806)
בן מת (1806)
מריאן, נסיכת הולנד (1810–1883)
יהדות מץ

בית הכנסת הגדול במץ, נחנך בשנת ה'תר"י
שאלון-אן
שמפאן
שרלוויל
מזייר
שאלון-אן
שמפאן
שרלוויל
מזייר
הקהילה היהודית במץ (פעמים רבות מיץ, ולעיתים מעץ) היא אחת הקהילות היהודית הוותיקות והחשובות באירופה.
בימי הביניים הייתה בעיר קהילה יהודית, שראשיתה המדויקת אינה ברורה. ככל הנראה נולד בעיר רבנו גרשום, מנהיג יהודי אשכנז בסוף המאה העשירית. מאוחר יותר שכן בעיר בית מדרשם של כמה מבעלי התוספות. בשנת 1365 גורשו יהודי מץ.
לאחר שחזרה העיר לידי צרפת באמצע המאה ה-16 התיישבו בעיר ארבע משפחות לפי היתר מצומצם שנבע מצורכי הצבא הצרפתי. קהילה של ממש נוצרה בסוף אותה מאה, ברובע יהודי ועם מוסדות אוטונומיים. בעשורים הבאים התפתחה הקהילה במהירות, וממחצית המאה ה-17 הפכה העיר למרכז יהודי חשוב. אף שבמספר תושביה לא הייתה מץ הקהילה הגדולה ביותר, היא זכתה לתהילה בעולם היהודי, במספר תחומים: הקהילה חוותה פריחה כלכלית, על אף נטל המיסים הגבוה, ומוסדותיה היוו מודל לחיקוי. בפרט זכתה מץ לתהילה תורנית כאשר משכה אליה רבנים נודעים כמו רבי יעקב יהושע פלק, רבי אריה לייב גינצבורג, ורבי יהונתן אייבשיץ, שגם ניהלו במץ ישיבה גדולה.
ערב המהפכה הצרפתית כללה אוכלוסיית מץ למעלה מאלפיים יהודים, ואוכלוסיית אלזס-לורן היהודית היוותה את הריכוז הגבוה ביותר של יהודים בצרפת כולה. בשנים אלו הוקם במץ בית דפוס עברי, והחלו תהליכי מודרניזציה בין יהודי העיר.
לאחר המהפכה הצרפתית ירדה מץ מגדולתה וכבר לא נחשבה לקהילה משמעותית באירופה כולה, אך עדיין הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות ביהדות צרפת. הוקמו בה קונסיסטוריה מחוזית ובית מדרש לרבנים ארצי. בראשית המאה ה-20 חוותה הקהילה גל הגירה ממזרח אירופה. בשואה נפגעה הקהילה, אך התחדשה לאחריה, וגם כיום היא קהילה משמעותית בצרפת.
יהדות מץ בימי הביניים > עדויות קדומות ליהודים במץ

ראשית ההתיישבות היהודית במץ אינה ברורה. יש הסבורים כי כבר בתקופה הרומית הגיעו יהודים למץ, אך אין לכך ראיות מפורשות. במאה הרביעית היה במץ בישוף ממוצא יהודי בשם שמעון (סימאון). אין בכך ראיה לקיומה של קהילה יהודית, אך ייתכן שהעובדה מרמזת על הימצאות יהודים באזור. ראיה ראשונה לקיומה של קהילה יהודית במץ היא משנת 888, אז נאסר על יהודים ונוצרים במץ לערוך סעודות משותפות. במסמך משנת 945 המונה את נכסיו של מנזר במץ, מופיע כרם שקודם לכן היה שייך ליהודי בשם דוד.