stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלאונטולוגיה

שלד של טריצרטופס בתצוגה מוזיאלית המורכב ממאובנים של מספר פרטים. הדינוזאורים הם אולי נושא המחקר המזוהה ביותר עם פלאונטולוגיה בקרב הציבור הרחב.
פלאונטולוג מסיר בעדינות שכבת סלע מחוליות של דינוזאור. מאובני העצמות הללו נשתמרו ב"מחצבת דינוזאור" שבמונומנט הלאומי דינוזאור על גבול קולורדו ויוטה.
פָּלֵאוֹנְטוֹלוֹגִיה (באנגלית: Paleontology) היא תחום מחקר מדעי של היצורים החיים שהתקיימו לפני, ולפעמים כולל, תחילת עידן ההולוקן (התקופה הגאולוגית הנוכחית שהחלה בערך לפני 11,700 שנה). התחום כולל חקר מאובנים (שהם סימנים שהשאירו בעלי חיים וצמחים מתקופות קודמות, בשכבות האדמה השונות, בהם גם בעלי חיים שנכחדו כגון הדינוזאורים). בעשרות השנים האחרונות נחקרים גם מיקרו מאובנים של חד תאיים שמאפשרים לחקור את ההיסטוריה הרחוקה של התפתחות החיים.  התחום מאפשר לסווג אורגניזמים, לחקור את האנטומיה שלהם, ואת האינטראקציות שלהם זה עם זה ועם הסביבה שלהם (הפליאוקולוגיה שלהם). תצפיות פליאונטולוגיות תועדו עוד במאה ה-5 לפנה"ס, אך התחום התבסס כענף מדעי במאה ה-18 כתוצאה מעבודתו של ז'ורז' קיווייה על אנטומיה השוואתית, והתפתח במהירות במהלך המאה ה-19. המונח נמצא בשימוש מאז 1822, ומקורו מיוונית: פלאו (παλαιός) פירושו ישן, און (ὄν) פירושו "קיים, יצור", לוגיה (λογία) פירושו "תורה", "לימוד" או "מחשבה".
בניגוד לפלאונטולוגיה, עוסקת הנאונטולוגיה בחקר היצורים בני זמננו או בכאלו שנכחדו בעת החדשה. לעיתים נעזרים חוקרים בשיטות משני הענפים גם יחד.
לפלאונטולוגיה מספר ענפי משנה, בהם:
פלאוזואולוגיה, חקר המאובנים שמקורם בבעלי חיים.
פלאובוטניקה, חקר המאובנים שמקורם בצמחים.
מיקרופלאונטולוגיה, חקר המאובנים שמקורם במיקרואורגניזמים.
פלאואנתרופולוגיה, חקר מאובנים מן האבולוציה של האדם.
פלאואקולוגיה, חקר המאובנים במטרה להרכיב ולהבין את האקולוגיה והתנאים בהם חיו היצורים הקדומים על-פני כדור הארץ.
בקרב הציבור הרחב ידועה בעיקר הפלאוזואולוגיה ובפרט הפלאונטולוגיה של בעלי חוליות. תחום הפלאונטולוגיה של בעלי החוליות מפותח ביותר מכיוון שהשלדים והעצמות של בעלי חוליות הם עצמים קשים הנוטים להתאבן. הדינוזאורים הם אולי נושא המחקר המפורסם והמזוהה ביותר של הפלאונטולוגיה.
המחקר הפלאונטולוגי משלב בין מספר תחומי ידע, העיקריים שבהם הם ביולוגיה, אנטומיה (ובפרט אוסטאולוגיה – חקר מבנה העצם (אנ') – כאשר חוקרים מאובני בעלי חוליות), טפונומיה, מדעי כדור הארץ וגאולוגיה.
במחקר הפלאונטולוגי יש מספר סוגי התמחות ומחקר:
עבודת שדה וחפירת מאובנים. פלאונטולוג שעיקר התמחותו היא בחפירת וגילוי מאובנים בשטח מכונה "צייד מאובנים".
עבודת מעבדה לניקוי המאובנים והכנתם למחקר.
חקר המאובנים והסקת מידע לגבי בעל החיים ממנו הם באו: כיצד הוא חי, מה הוא אכל ואיזה גומחה אקולוגית הוא מילא. תחום זה דורש ידע רב בביולוגיה ואנטומיה בפרט, וכולל בתוכו ענפים רבים של הביולוגיה בהם אוסטאולוגיה, זואוטומיה, אנטומיה השוואתית, פתולוגיה, ביומכניקה, פילוגנטיקה ואקולוגיה.
שחזור שלד בעל החיים על ידי טכנאי המוזיאון.
אמנות פלאונטולוגית: איורים וציורים של השלד המלא של בעל החיים וכן איך היה נראה כשהיה חי ("בשר ודם"). במובן הרחב תחום זה כולל גם יצירת מיניאטורות דינוזאורים ודגמים תלת-ממדיים, הן אמיתיים והן בגרפיקה ממוחשבת.
פילוגנטיקה וקלדיסטיקה: מיקומו של בעל החיים ב"עץ המשפחה" האבולוציוני ויחסו לבעלי חיים וקבוצות אחרות.
ראו גם

פלאואנתרופולוגיה
תיארוך רדיומטרי
מוזיאון ההיסטוריה של סאמצחה-ג'אוואחתי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 מיקום:  אחלציחה 
 מדינה:  גאורגיה 
 
 קואורדינטות:  41°38′33″N 42°58′35″E﻿ / ﻿41.6425°N 42.976388888889°E﻿ / 41.6425; 42.976388888889
 he
 
מבט מבפנים
תבליט עם דוגמת כתב אֲסוֹמְתַוְרּוּלִי
מוזיאון ההיסטוריה סאמצחה-ג'אוואחתי על שם איוואן גַ'ווָחִישׁווִילִי (בגאורגית: ივანე ჯავახიშვილის სახელობის სამცხე-ჯავახეთის ისტორიული მუზეუმი) הוא מוזיאון בעיר אחלציחה, גאורגיה. המוזיאון המחוזי באחלציחה נוסד בשנת 1923, על בסיסו נפתח המוזיאון להיסטוריה מקומית בשנת 1937. בשנת 1972, המוזיאון נקרא על שמו של איוואן גַ'ווָחִישׁווִילִי (אנ'). חלק חשוב מהמורשת התרבותית של האזור נאסף במוזיאון: כתבי יד עתיקים, חומר אפיגרפי, ארכאולוגי, נומיסמטי, אתנוגרפי וצילומים היסטוריים. כיום נשמרים בקופות המוזיאון למעלה מ-25,000 מוצגים. מקום מיוחד תופסים דגימות של כתובות גאורגיות ותערוכות שטיחים. פיקוח של המדינה מתבצעת על ידי משרד התרבות הגאורגי.
הִיסטוֹרִיָה

החוקר והאתנוגרף איוואן גְּווָרַדְזֶה (גאו') או בכינויו 'מישהו ממסחי'. גילה עניין במורשת התרבותית של סאמצחה-ג'אוואחתי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. גווארדזה הקים מוזיאון משפחתי עם תערוכות שאסף וסיפק חומרים למדענים וחוקרים גאורגים מתוך החומרים שאסף. החומרים שנאספו במוזיאון המשפחתי של גווארדזה, בכנסיות ובמנזרים שנחרבו היו הבסיס להקמת המוזיאון המחוזי באחלציחה בשנת 1921. כיוון שלא נמצא מבנה מתאים, נסגר המוזיאון בשנת 1924, והתערוכות של נמסרו למוזיאון הממלכתי של גאורגיה ע"ש סימון ג'נשיה.
בשנת 1937, לאחר ניסיונות רבים של בנו של גוורדזה, קונסטנטין (גאו') לפתוח את המוזיאון, נפתח שוב נפתח המוזיאון במבנה הקודם של המוזיאון המחוזי באחלציחה. מאז 1972, המוזיאון שָׁנָה הוא היה ממוקם בשני מבנים במצודת רבאתי (אנ'), בחלק העליון של המצודה.
מעמדו של המוזיאון השתנה לעיתים קרובות. עד 2005, זה היה חלק ממוזיאון הממלכתי של גאורגיה על שם סיימון ג'נשיה. בשנת 2005, מוזיאונים אורגנו מחדש בגאורגיה, ושמו שונה ממוזיאון הממלכתי של גאורגיה למוזיאון הלאומי של גאורגיה, ומוזיאון אחלציחה נקרה בשמו המלא מוזיאון אחלציחה - המוזיאון ההיסטורי של סאמצחה-ג'וואחאתי על שם איוואן ג'ווחישווילי.
מוצגי המוזיאון

מיקומו של המוזיאון באנדרטה ההיסטורית קבע את הפוטנציאל המוזיאוני הגדול ביותר שלו. מוצגים יוצאי דופן השמורים במוזיאון מוצגים באחד עשר אולמות תצוגה.
כתבי יד ייחודיים וספרים מודפסים ישנים נשמרים במוזיאון אחלציחה. אטרות מהמאה ה-11-13-15, קטעי כתבי יד מהמאה ה-16 מתוך עוטה עור הנמר, "דוקטרינה נוצרית" שנדפסה באיטליה בשנת 1477, מילון גאורגי-איטלקי (אנ') שפורסם בשנת 1626, תהילים שנדפסו בבית הדפוס של וחטנג השישי (גאו') בשנת 1709 וכו'.
אוסף המוזיאון כולל גם ארכיבים אישיים של אישי ציבור גאורגים (זֶכַּרְיָה צִ'יצִ'ינַדְזֶה (אנ'), פטר חָרִיסְצָארַשְׁווִילִי (אנ'), איוואן גווַארַמַּדְזֶה (גאו'), מיכאיל תָּמַרַשְׁווִילִי (אנ'), ניקולוז אסאתיאני, זֶכַּרְיָה דִּידִימָאמִישְׁווִילִי, דימיטרי אנטונוב, גיאורגי גָּמֶרֶקֶלִי, איליה מָאִסּוּרָדְזֶה (גאו'), בסריון טאבידזה, גיורגי גּוֹגוֹלַדְזֶה, קונסטנטין גְּווַארַמַדְזֶה (גאו') ואחרים).
המוזיאון ההיסטורי כולל מונומנטים אפיגרפיים של אזור סאמצחה ג'אוואחתי חשובים. מהבולטים שבהם הוא ארכיון המטבעות, הכולל מטבעות ייחודיים רבים. ראוי לציין את האוסף של ניקולוז בֵּגִישְׁווִילִי, מטבעות נחושת וכסף, מטבעות זהב וכסף ביזנטיים מהמאה ה-11, מטבעות סלג'וקים (אנ'), קאאנורי ומטבעות אילח'אניים מהמאה ה-13, מטבעות מהמאה ה-13–14 שהוטבעו על ידי קאזאן חאן (אנ') וקווארקווארה הראשון ג'אקלי (אנ'), ומטבעות שונים שנטבעו במסחתי ומציגים צדדים שונים של ההיסטוריה הפוליטית ושל יחסי המסחר והכלכלה של האזור.
האוסף הארכאולוגי של המוזיאון משמר את החומרים שנמצאו בשטחה של סאמצחה ג'אוואחתי: כלים פלאוליתיים ונאוליתיים, מונומנטים חשובים מתקופת הברונזה הקדומה, התיכונה והמאוחרת והתקופה העתיקה. חומרים הממחישים את התפיסה והפיתוח של חקלאות, גידול בקר, והמטלורגיה.
האוסף האתנוגרפי מכיל מוצגים המשקפים את החיים המשפחתיים, הכלכליים והחברתיים של אוכלוסיית האזור: כלים חקלאיים וצבאיים, בגדים לאומיים, כלי בית, דוגמאות של גילופי עץ, כלי נחושת וכסף וכלי בית מלאכה, דגלי אַמְכָּר (גאו'), שטיחים, רקמה ומלאכת יד בכלל ומוצרי מסחר.
המוזיאון כולל גם תערוכות המתארות את פעילותו המרכזים החשובים ביותר של התרבות הגאורגית בחו"ל כמו הסוואנה הגאורגית של איסטנבול.
בשנת 2009 נפתחה תערוכה חדשה במוזיאון ההיסטוריה של סאמצחה ג'אוואחתי, המבוססת על החומרים שהושגו כתוצאה מהמשלחות הארכאולוגיות שבוצעו במסגרת פרויקט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, מוצגים שם לראשונה 800 מוצגים.
הערות שוליים

↑  במילה המחוזי הכוונה לאוייזד אחלציחה (אנ'). אוייזד או מחוז היה בשימוש בעידן האימפריה הרוסית.
↑  קאאנורי (גאו') - מטבע כסף מונגולי אנונימי שהוטבע בטביליסי בשנות ה-60–70 של המאה ה-13, עם התואר חאן מצד אחד, ומצד שני הסמל הדתי של האסלאם, ומקום ותאריך ההטבעה. סוג זה של כסף הוטבע בכמויות גדולות בשנים 1261–1280. הוא התפשט במזרח גאורגיה, ארמניה וכנראה גם מחוץ לעבר הקווקז.
↑  אַמְכָּר (מקור מפרסית همکار) (גאו') - איגוד של אדונים בעלי מלאכה בערי ימי הביניים בעבר הקווקז. קודם לכן, אגודת בעלי המלאכה בגרוזיה נקראה תָּאבּוּנִי (თაბუნი). המילה אמכר נפוצה בגאורגיה רק במאה ה-19. חברי האגודה היו כפופים לאמנה שפירטה את תפקידי בית המלאכה, זכויות וחובות החברים, תנאי הייצור, לרוב גם אמצעי הייצור, ארגון בית המלאכה כמפעל ועוד. השפעתם של הארגונים דעכה מאוחר יותר, והיא נגרמה לא רק מהצמיחה המספרית של בעלי מלאכה, אלא גם מההתמחות ההדרגתית של ייצור בתחום אחד, חלוקתם לקבוצות מיוחדות צרות. לכל ארגון כזה היה דגל משלו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1085929264  VIAF: 1011145857117922922493   WorldCat (עם VIAF): 1011145857117922922493
שלמה פינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1908 פריז, צרפת 
 פטירה:  9 בינואר 1990 (בגיל 81) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  פילוסופיה, פילוסופיה יהודית
 מקום מגורים:  צרפת, רוסיה, אנגליה, גרמניה, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  משה אידל, שלום רוזנברג, אליעזר שביד 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1985)  פרס ישראל (1968)  פרס רוטשילד 
 
שלמה פּינֶס (Pines;‏ 5 באוגוסט 1908 – 9 בינואר 1990) היה חוקר פילוסופיה יהודית וכללית, פרופסור לפילוסופיה יהודית, קבלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשכ"ח (1968).
קורות חיים

פינס נולד בקיץ 1908 בפריז, שבה שהתה משפחתו במסגרת לימודי הדוקטורט של אביו. האב, מאיר פינס, היה ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ומנהיגיה, ושימש מטעמה ציר לקונגרס הציוני השביעי. בין קרובי משפחתו מצוי יחיאל מיכל פינס. בהיותו בן תשעה חודשים שבו הוריו לרוסיה והתגוררו בריגה ולאחר מכן בעיר הנמל ארכנגלסק, שבה התגוררו עד מעברם לאנגליה בשנת 1919. בשנת 1921 השתקעו בגרמניה.
פינס סיים את לימודיו ולמד גם יוונית וערבית, ובשנת 1925 החל בלימודי פילוסופיה וערבית באוניברסיטת היידלברג. בשנת לימודיו הראשונה ביקר לראשונה בארץ ישראל. בשנת 1926 עבר ללמוד באוניברסיטת ז'נבה ולמד בלשנות וספרות צרפתית. כעבור שנת לימודים אחת עבר שוב ולמד באוניברסיטת ברלין, בה סיים את לימודיו בשנת 1934 בתואר דוקטור. בשנים אלו הוא למד פילוסופיה, ערבית, פרסית, טורקית וסנסקריט. עבודת הדוקטורט של פינס עסקה בנושא "תרומות לתורת האטומים האיסלאמית" (Beiträge zur islamischen atomenlehre) (ב-1997 ראתה אור מהדורה מעודכנת של המחקר בתרגום לאנגלית).
בשנת 1932 חזר פינס לפריז. בשנים 1937–1939 הרצה במכון להיסטוריה של המדעים והטכנולוגיה והחל בכתיבת מאמרים, בהם הראשון בסדרת מאמריו על אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי. בתקופה זו פגש את פאני רירחובסקי, סטודנטית לפילוסופיה, ונישא לה. בשנת 1940 הם עלו לארץ ישראל עם בנם הבכור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד פינס במשרד הצנזורה האימפריאלית. לאחר קום המדינה הועסק במחלקה למזרח התיכון של משרד החוץ, והתמחה בענייני פרס של שושלת פהלווי. בשנת 1952 עזב את המשרד והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה יהודית וקבלה וכן בחוג לפילוסופיה. בשנות עבודתו האקדמית הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין (1961) ופרש כפרופסור אמריטוס (1977).
מחקריו

בין השנים 1952–1988 פרסם פינס 158 פרסומים מדעיים, בהם ערכים בתחום פילוסופיה יוונית עבור האנציקלופדיה העברית. מרבית מחקריו עסקו בטקסטים פילוסופיים ומדעיים מימי הביניים תוך התמקדות בהגותם של אבן סינא, רמב"ם, חסדאי קרשקש ואחרים. פינס התפרסם במיוחד בזכות התרגום האנגלי שלו ל"מורה הנבוכים" לרמב"ם – תרגום שפורסם ביחד עם הקדמה מדעית ארוכה על המקורות הפילוסופיים של הספר, הכוללת הקדמה מאת ידידו הפילוסוף ליאו שטראוס על 'כיצד לקרוא את מורה הנבוכים'. בשנות השישים החלו מחקריו להתפרס לטקסטים דתיים וסנסקריטיים ותקופת התמחותו הורחבה להוגים מהרנסאנס והעת החדשה, דוגמת ברוך שפינוזה, ניטשה ואחרים. ידיעותיו בשפות רבות תרמו להרחבת היקף עבודתו, אשר עסקה בכתבי פילוסופיה, מדע ודת שנכתבו במשך מאות ואלפי שנים.
בשנת 1960 נבחר פינס כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח על מפעל חייו.
בשנת תשל"ה-1975 זכה בפרס רוטשילד על עבודתו בתחומי מדעי היהדות והפילוסופיה הערבית והערבית-יהודית.
ב-1984 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו במחקר הפילוסופיה היהודית.
מספר רב של מאמריו של פינס הועלו לדף על שמו ב-Academia.edu שהופעל על ידי "העמותה לזכרו של שלמה פינס".
מתלמידיו

אליעזר שביד
שלום רוזנברג
משה אידל
חגי בן-שמאי
מיכאל שורץ
ספריו

תולדות הפילוסופיה היהודית: רשימות לפי הרצאות ש’ פינס, 2 כרכים, ירושלים: מפעל השכפול, תשכ"ד–תשכ"ה. (התוכן: חלק א: מפילון עד הרמב"ם; ערך: י[שראל] אגרא; חלק ב: מהרמב"ם עד שפינוזה; ערכה: א[ביבה] ברושי)
הסכולאסטיקה שאחרי תומאס אקווינאס ומשנתם של חסדאי קרשקש ושל קודמיו: דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; כרך א, חוברת 11 (תשכ"ו).
הכינוי האיראני לנוצרים ויראי ה': דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ב, חוברת 7 (תשכ"ו). (ראה אור בתרגום לאנגלית)
היהודים הנוצרים במאות הראשונות של הנצרות, ירושלים: (דפוס מרכז), תשכ"ט.
Nouvelles études sur Awhad al-Zamân Abu-l-Barakât al-Baghdâdi, Paris: A. Durlacher, 1955.
A new fragment of Xenocrates and its implications, Philadelphia: American Philosophical Society, 1961 (Transactions of the American Philosophical Society, new ser., v. 51, pt. 2)
The Jewish Christians of the early centuries of Christianity according to a new source: Proceedings (Israel Academy of Sciences and Humanities), v. 2, no. 13 (1966).
Scholasticism after Thomas Aquinas and the teachings of Hasdai Crescas and his predecessors: Proceedings (Israel Academy of Sciences and Humanities), v. 1, no. 10 (1967).
The Iranian name for Christians and the "God-fearers", Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1967. (אנגלית: הכינוי האיראני לנוצרים ויראי ה')
An Arabic version of the Testimonium Flavianum and its implications, Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1971. (העדות של יוסף בן מתתיהו על ישו בנוסח ערבי והמשתמע מכך)
Some traits of Christian theological writing in relation to Moslem Kalām and to Jewish thought: Proceedings (Israel Academy of Sciences and Humanities), v. 5, no. 4 (1973).
Studies in Islamic Atomism; translated from German by Michael Schwarz; edited by Tzvi Langermann, Jerusalem: Magnes Press, 1997. (מהדורה מעודכנת של הדיסרטציה של פינס מ-1936)
ספריו > קובצי מחקרים

בין מחשבת ישראל למחשבת העמים: מחקרים בתולדות הפילוסופיה היהודית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז 1977.
Studies in Abul-Barakat Al-Baghdadi: Physics and Metaphysics, Jerusalem: Magnes Press, the Hebrew University (The Collected works of Shlomo Pines, v. 1), 1979.
Studies in Arabic Versions of Greek Texts and in Mediaeval Science, Jerusalem: Magnes Press, the Hebrew University (The Collected works of Shlomo Pines, v. 2), 1986.
Studies in the History of Arabic Philosophy; edited by Sarah Stroumsa, Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University (The Collected works of Shlomo Pines, v. 3), 1996.
Studies in the History of Religion; edited by Guy G. Stroumsa, Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University (The Collected works of Shlomo Pines, v. 4), 1996.
Studies in the History of Jewish Thought; edited by Warren Zev Harvey, Moshe Idel, Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University (The Collected works of Shlomo Pines, v. 5), 1997.
La liberté de philosopher: de Maïmonide à Spinoza; traduction de l’hébreu et de l’anglais, introduction et notes de Rémi Brague; avec la collaboration de R[enée] Bouveresse-Quilliot et G[érard] Haddad, Paris: Desclée de Brouwer, 1997.
Иудаизм, христианство, ислам: парадигмы взаимовлияния: избранные исследования; под редакцией Ури Гершовича и Сергея Рузера, Иерусалим: Гешарим; Московский государственный университет имени М. В. Ломоносова; Институт Стран Азии и Африки, 2009.
ספריו > תרגום ועריכה

אריסטו, הנספחות למסות על הטבע: (מטאפ'יסיקה), ספרים ז–ט; תרגום והערות מאת חנה וחיים רוזן; עריכה פילוסופית בשיתוף עם שלמה פינס, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('ספרי מופת פילוסופיים', לה), תשכ"ז.
שלמה פינס (עורך), ספר זכרון ליעקב פרידמן ז"ל: קובץ מחקרים; הביא לדפוס: דוד רוזנטל, ירושלים: המכון למדעי היהדות – האוניברסיטה העברית, תשל"ד.
Moses Maimonides, The Guide of the Perplexed; tr. with an introd. and notes by Shlomo Pines; with an introductory essay by Leo Strauss, Chicago: Univ. of Chicago Press, 1963. (אנגלית: "מורה נבוכים" לרמב"ם)
S. Sambursky and S. Pines, The concept of time in late Neoplatonism: texts with translation, introduction and notes, Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1971. (מושג הזמן באסכולה הניאו-אפלטונית המאוחרת)
Гершом Шолем, Основные течения в еврейской мистике; под общей редакцией Ш. Пинеса; перевел Н. Бартман; редактор Н. Прат, ירושלים: Библиотека Алия, 1984. (רוסית: גרשם שלום, זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית)
Shlomo Pines and Yirmiyahu Yovel (eds.), Maimonides and Philosophy: papers presented at the Sixth Jerusalem Philosophical Encounter, May, 1985 / edited by, Dordrecht: M. Nijhoff, 1986.
ספר יובל לכבודו

משה אידל, זאב הרוי, אליעזר שביד (עורכים), ספר היובל לשלמה פינס: במלאת לו שמונים שנה, 2 כרכים (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, גיליונות ז, ט), ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי – המרכז לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום, תשמ"ח 1988–תש"ן 1990. (חלק ב כולל דברי הספד בשעת לוויה מאת שאול שקד, זאב הרוי ומשה אידל, ודברים לזכרו מאת יהודה ליבס, אביעזר רביצקי ואליעזר שביד)
לקריאה נוספת

ביבליוגרפיה של כתביו:
'ביבליוגרפיה של כתבי שלמה פינס', בתוך: ספר היובל לשלמה פינס א (גיליון ז), 17–38; השלמות לביבליוגרפיות: ב (גיליון ט), 473.
הערות שוליים

↑  "פרסי ישראל" תשכ"ח – לאישים על מפעל חייהם: שלמה פינס, מעריב, טור 3, 14 באפריל 1968.
↑  הוענקו פרסי רוטשילד, דבר, 24 במאי 1976.
| פרשני מורה הנבוכים |
| --- | --- | --- |
| מתרגמים | שמואל בן יהודה אבן תיבון • יהודה אלחריזי • מנדל לפין •אהרן מני  • יוסף קאפח • מיכאל שורץ • הלל גרשוני |  |
| פרשנים ראשונים | משה בן שלמה מסלרנו • שם טוב בן יוסף אבן פלקירה • אברהם אבולעפיה • יוסף אבן כספי • משה נרבוני • האפודי • אשר קרשקש • זכריה הרופא • מרדכי כומטינו • שם טוב בן יוסף אבן שם טוב • יצחק אברבנאל • דוד בן יהודה מסר לאון • מרדכי יפה  • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד |  |
| פרשנים מהעת החדשה | שלמה מימון • יהודה אבן שמואל • ליאו שטראוס • שלמה אבינר • מפעל משנה תורה |  |
| תרגומים לשפות אחרות | שלמה מונק (צרפתית) • שלמה פינס, מיכאל פרידלנדר (אנגלית)  • אלכסנדר אלטמן (גרמנית) • מיכאל שניידר (רוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266542505171  PLWABN: 9810642550705606  BnF: cb12033982f (data)  GND: 119465485  ICCU: CFIV054870  ISNI: 0000 0001 2130 7173  LCCN: n50010302  LNB: 000097231  NKC: skuk0004605  NTA: 074967371  SELIBR: 83951  SUDOC: 028520106  TDVİA: pines-shlomo  VcBA: 495/236457  VIAF: 45268042   WorldCat (עם VIAF): 45268042
עין-חתול (סוג)

| עין-חתול |
| --- | --- |
 עין חתול חברבר
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: עין-חתול
שם מדעי
 Telescopus ‏ואגלר, 1830

עין-חתול (שם מדעי: Telescopus) הוא סוג של נחשים תת-ארסיים ממשפחת הזעמניים. הסוג כולל 13 מינים, בהם עין חתול חברבר הנפוץ בישראל. תפוצתם מפקיסטן ועד צפון אפריקה וכן באפריקה שמדרום לסהרה.
המינים בסוג זה מגיעים לאורך של 80-180 ס"מ והם בעלי צבעי הסוואה, חיוורים לרוב. רק המין עין-חתול חצי-טבעתי בעל צבע כתום בולט. אלו ציידים מיומנים על הקרקע או על העצים, לפי המין, וניזונים מזוחלים קטנים (בעיקר לטאות), מכרסמים, דו-חיים וציפורים.
כל מיני עין החתול הם ארסיים; ארסם הוא נוירוטוקסין (פוגע במערכת העצבים). הם לא נחשבים מסוכנים לבני אדם משום שהארס בעל ערך LD50 גבוה, ומכיוון שלנחש יש שיני ארס אחוריות כך שהוא צריך לנשוך נשיכה עמוקה כדי שהארס יועבר לקורבנו.
מינים

בסוג זה 13 מינים:
Telescopus beetzi
עין חתול אדמדם (Telescopus dhara)
עין חתול חברבר (Telescopus fallax)
Telescopus gezirae
עין-חתול אפור (Telescopus hoogstraali)
Telescopus nigriceps
Telescopus obtusus
Telescopus pulcher
Telescopus rhinopoma
עין-חתול חצי-טבעתי (Telescopus semiannulatus)
Telescopus tessellatus
Telescopus tripolitanus
Telescopus variegatus
הערות שוליים

↑  מידע על המינים מאתר reptile-database.reptarium
מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב

| --- | --- |
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט היסטורי, דרמה 
 ארץ מקור:  רוסיה רוסיה
 שפות:  רוסית 
 מספר פרקים:  10 
 הפקה
 מפיק:  Vladimir Dostal 
 שידור
 רשת שידור:  רוסיה-1
 תקופת שידור מקורית:  15 במרץ 2010 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב (ברוסית: Смерть Вазир-Мухтара. Любовь и жизнь Грибоедова) היא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2009, המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת יורי טיניאנוב אודות השנה האחרונה לחייו של אלכסנדר גריבוידוב, סופר, דיפלומט ומלחין רוסי.
עלילה

האריסטוקרט הרוסי הצעיר אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב, שהשתתף בכינון השלום בטורקמנצ'אי, מגיע לבירה סנקט פטרבורג, שם הוא זוכה להצלחה בחברה, מנהל חיים נעימים, ובין לבין מפתח תוכנית לקולוניזציה הרוסית ולפיתוח הכלכלי של הקווקז. הצאר ניקולאי מעוניין יותר בגריבוידוב כדיפלומט המסוגל לדרוש תשלום פיצויים מהפרסים. גריבוידוב מעוניין גם לקבל כספים — הוא מקווה שאלה ילכו לפיתוחה של גאורגיה.
זמן קצר לפני עזיבתו הגורלית לפרס, התחתן גריבוידוב עם הנסיכה הגאורגית נינה צָ'בצָ'בַדזֶה. בקרוב בני הזוג יגלו: יהיה להם ילד. אך החובה התבררה כגבוהה יותר מאהבה, וגריבוידוב נאלץ לנסוע לטהראן לנהל משא ומתן ישיר עם שאה פתח עלי.
עם הגעתו לטהראן התנהג גריבוידוב בהתרסה ובחוצפה; התנהגותו בקהל הגבוה ביותר זעזעה את הפרסים. נוספו לכך תככים של אויבים פוליטיים ואישיים: מנהיגי הצבא של השאה אלאייר חאן והעריק הרוסי שמשון חאן, כמו גם דיפלומטים בריטים. בבוקר 30 בינואר 1829, התקהל קהל מחוץ למסגד הראשי בטהראן ובצעקות התקדם אל בניין השגרירות הרוסית.
במהלך המתקפה על השגרירות, שהתרחשה בתמיכת השלטונות, נהרגו כל עובדיה, למעט המזכיר הראשון מלצוב שהסתתר מתחת לשטיחים. גם הסריס הראשי המבושה של הרמון השאה, מירזה יאקוב, שהיה בתפקיד לאבטחת השגרירות, נמחץ למוות. השאה שלח שגרירים לפטרבורג להתנצל והגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון, בין היתר, את יהלום השאה המפורסם מכתר המוגול. מעוניין בנייטרליות של הפרסים בעיצומה של המלחמה הרוסית באימפריה העות'מאנית, הצאר סולח להם על רצח הדיפלומטים, כמו גם כחלק מהפיצויים שדרש השגריר במחיר חייו.
שחקנים ודמויות

מיכאיל יליסייב – "אלכסנדר גריבוידוב"
אנטולי גושצ'ין – "סשקה, משרתו של גריבוידוב"
איוון סטבונוב – מזכיר"ב, מזכירת השגרירות הרוסית"
יבגני קרפוב – "אדלונג"
אנדריי זיברוב – "ניקולאי הראשון"
ולרי סולוביוב – "פסקביץ'"
ויקטור קוסטצקי – "מקדונלד"
סרגיי אלימפייב – "פושקין"
מריה אברמישווילי – "נינה" צָ'בצָ'בַדזֶה
קארינה רזומובסקאיה – י"לנה בולגרינה"
סרגיי ברקובסקי – "בולגרין"
אולגה מדיניך – "טלשבע"
גלי עבידולוב – "קנצלר נסלרודה"
הליום סיסוב – "קרילוב"
איגור "שיבנוב" – "רודופיניקין"
דמיטרי סוטירין – "בורצב"
ויקטור סמירנוב – "ירמולוב"
אנדריי שימקו – "צ'אאדאייב"
אולגה וולקובה – "פרסקוביה ניקולאיבנה"
לריסה מאלבנאיה – "נסטסיה פיודורובנה"
מיכאיל טריאזורוקוב – "סגן" וישניאקוב
ולדימיר ברנוב – "ניקולאי ניקולאייביץ"'
אנדריי מתיוקוב – "סנקובסקי"
רומן גריבקוב – "פומין"
יבגני טיטוב – "קרטיגין"
סרגיי לוסב – "סיפיאגין"
דמיטרי פודנוזוב – "שמשון חאן"
טייזיה פופנקו – "הנסיכה סלומה"
אזמט בגירוב – "פאזיל חאן"
סרגיי שלגונוב – "ד"ר מקניל"
טטיאנה קוליש – "ליידי מקדונלד"
יורי זגרנייב – "אלאהר חאן קג'אר"
ניקולאי אישטייב – "מנוצ'הר חאן"
מיכאיל קרפנקו – "סקריפולוב"
אריק קניה – "עבאס מירזה"
סטנלי קרסוביצקי – "חוזרוב-מירזה"
ניקולאי דיק – "סביני"
נטליה ורפולומייבה – "דאשה"
רומן אייג'ב
מיכאיל דורופייב
לורנצו שימיץ'

לורנצו שימיץ' (בקרואטית: Lorenco Šimić; נולד ב-15 ביולי 1996 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בבארי מהליגה איטלקית השנייה בהשאלה ממכבי חיפה.
קריירת מועדונים

שימיץ' גדל בהיידוק ספליט, ממנה הושאל להוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית בינואר 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית ב-4 במאי 2015, במשחק מול דינמו קייב, משחק בו הובסה קבוצתו 0-6. הוא ערך שתי הופעות נוספות במדי הקבוצה, לפני שחזר לקרואטיה לספליט. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בינואר 2016, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-1 במרץ, בתיקו 2-2 נגד אוסייק. ב-10 באפריל כבש שער בכורה בקריירה בנציחון 0–3 על איסטרה פולה.
ב-31 בינואר 2017 חתם שימיץ' בסמפדוריה מהסרייה א', אך לא שיחק בה כלל, בטרם הושאל לאמפולי, לספאל, לרייקה ולדוניאסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
ב-14 באוגוסט 2020 חתם במועדון הפולני זגלבי לובין. הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה ב-21 באוגוסט בניצחון 1-2 על לך פוזנן. ב-20 בספטמבר 2020 כבש שער בכורה בתיקו 1-1 עם קרקוביה קרקוב. הוא עזב את המועדון בהסכמה הדדית ב-13 בינואר 2022, לאחר שערך 24 הופעות והוסיף חמישה שערים.
ב-16 בינואר 2022 חתם על חוזה לשתי עונות וחצי בלצ'ה מהסרייה ב'. הוא ערך הופעת בכורה ב-5 בפברואר בתיקו 1-1 עם קומו.
ב-21 ביולי 2022 חתם לשנתיים באסקולי, בה ערך הופעת בכורה ב-28 באוגוסט, בניצחון 2–3 על פלרמו. הוא כבש שער בכורה ב-15 באוקטובר בניצחון 0–2 על בארי.
ב-21 באוגוסט 2023 חתם במכבי חיפה מליגת העל.
ב-29 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 3-0 ליאנג בויז ברן במוקדמות ליגת האלופות.
ב-30 באוגוסט 2024 חזר לאיטליה והושאל לבארי מסרייה ב'.
הערות שוליים

↑  SIMIC IN GIALLOROSSO באתר הרשמי של לצ'ה, 17 בינואר 2022 (באיטלקית)
↑  יגאל גולדשטיין, ‏רשמי: לורנצו שימיץ' חתם במכבי חיפה, באתר ערוץ הספורט, 22 באוגוסט 2023
↑  דורון בן דור, שימיץ' עבר רשמית לבארי בהשאלה ממכבי חיפה, באתר ynet, 30 באוגוסט 2024