stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וונסן

| --- | --- |

 מדינה:  קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית
 מחוז:  קאנגוודו
 תאריך ייסוד:  1800 
 שטח:  269 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  363,127 (2008)
 קואורדינטות:  39°08′51″N 127°26′46″E﻿ / ﻿39.1475°N 127.44611111111°E﻿ / 39.1475; 127.44611111111 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קוריאה הצפונית מוגדלת) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב וונסן(למפת קוריאה הצפונית רגילה) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב וונסן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ווֹנסָן (בקוריאנית: 원산시) היא בירת מחוז קאנגוודו בדרום-מזרח קוריאה הצפונית והעיר החמישית בגודלה אוכלוסייתה במדינה, ממוקמת על שפת ים יפן ומשמשת כאחת מערי הנמל המרכזיות של קוריאה הצפונית. הנמל נפתח על ידי כוחות כיבוש יפניים בשנת 1880. בוונסן שוכנים כמה מפעלים גדולים. בשנת 2013 הכריז קים ג'ונג און כי העיר תהפוך ליעד תיירותי, יוקמו בה מלונות ומקומות בילוי.
גאוגרפיה

שטח אזור השיפוט של וונסן הוא 269 קילומטרים רבועים. העיר ממוקמת במחוז קאנגוודו, על חופו המערבי של ים יפן. בים הקרוב לוונסן יש יותר מ-20 איים. וונסן נחשבת נמל טבעי מצוין, משום שהיא ממוקמת במפרץ.
היסטוריה

וונסן הוקמה כנמל מסחר בשנת 1880. שמה המקורי היה וונסנג'ין, אבל היא הייתה ידועה גם בשמה הרוסי - לזרב (Lazaref). בתקופת הכיבוש היפני בחצי האי הקוריאני, נקראה העיר בשם גֶנסָן. בשנת 1914, נפתח בעיר קו רכבת, המחבר אותה לפיונגיאנג ולסיאול. לכן, העיר התפתחה במהרה לנמל ולמקום המסחר המרכזי של מזרח קוריאה. תחת השלטון היפני, בעיר היו מפעלים רבים, והיא שימשה כנמל מסחר עם יפן. במהלך מלחמת קוריאה הופצצה העיר בכבדות על ידי כוחות האו"ם, וצי ארצות הברית הטיל עליה מצור ממרץ 1951 עד ל-27 ביולי 1953, מה שהופך אותו למצור הארוך ביותר בהיסטוריה של הצי האמריקאי המודרני.
כלכלה

בוונסן ישנם מפעלים רבים, כגון: מפעל לטיהור מים, מספנה, תעשייה כימית ומפעל מלט.
תחבורה > יבשה

בוונסן כמה תחנות רכבת בקו קאנגוודו, כולל תחנה בנמל (לנוסעים ולמטען) והיא מחוברת לרשת הכבישים הארצית.
תחבורה > ים

בוונסן נמל ימי גדול, בין הגדולים שבקוריאה הצפונית. לנמל מגיעים נוסעים ומטענים מרחבי קוריאה הצפונית.
תחבורה > אוויר

בוונסן ישנו נמל תעופה בינלאומי, בעל שני ייעודים: צבאי ואזרחי. בנמל התעופה שני מסלולים, אחד עשוי מאספלט והשני עשוי בטון. תמונות מגוגל מפות משנת 2014 הראו שחלה בנמל התעופה תנופת בנייה, ובין היתר נבנו שני מסלולים חדשים.
השכלה גבוהה

בוונסן מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
אוניברסיטת סונגדוון
אוניברסיטת קומגנג
אוניברסיטת טנגהא
אוניברסיטת ג'ונג ג'ון טיק לכלכלה
אוניברסיטת וונסן לרפואה
אוניברסיטת ג'ו גון סי להנדסה
אוניברסיטת וונסן לחינוך
אוניברסיטת רי סו דוק
ערים תאומות

רוסיה ולדיווסטוק, רוסיה
מקסיקו פואבלה, מקסיקו
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561999605171  GND: 7743094-3  LCCN: n82041144  MusicBrainz: 614702b9-f743-4693-a382-4867f7a2abf5  NARA: 10044379  NDL: 00633455  VIAF: 141912630   WorldCat (עם VIAF): 141912630
וינולד רייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בספטמבר 1886 קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  23 באוגוסט 1953 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות מודרנית, איור, אמנות חזותית, עיצוב גרפי, עיצוב 
 זרם באמנות:  אמנות מודרנית 
 
וינולד רייס (באנגלית: Winold Reiss; ‏1886–1953) היה צייר ומעצב גרפי אמריקאי, יליד גרמניה.
ביוגרפיה

רייס נולד ב-16 בספטמבר 1886, בקרלסרוהה, גרמניה, בנם השני של פריץ רייס (1857–1914) ואשתו. הוא גדל מוקף באמנות, מכיוון שאביו היה אמן נוף ידוע ואחיו הפך לפסל.
בשנותיו הראשונות נסע רייס בתוך גרמניה עם אביו, וביקר אזורים כפריים מסוגים שונים שאותם רצה לצייר. תקופה זו עזרה לו לגבש רבים מהרעיונות בנושאי דיוקנאות. הפילוסופיה שלו הייתה שאמן צריך לנסוע כדי למצוא את הנושאים המעניינים ביותר, שהושפעה מאביו ומהסקרנות שלו עצמו. הוא שאב נושאים מדמויות רבות ומסביבות החיים. אחיו הנס רייס הפך גם לאמן ועבד כפסל.
בשנת 1913 הוא עבר לארצות הברית. כמו אירופאים רבים הוא נשבה בסיפורים ובדימויים של האינדיאנים. הוא היה נלהב לצייר אותם. בינואר 1920 סוף החליט לנסוע למערב, ובילה חודשים בשמורת בלקפיט במונטנה, שם צייר 36 דיוקנאות של אנשי השבט. הוא יצר מערכת יחסים איתם, ששמר אותה לאורך כל חייו וחזר שוב למערב לצייר אינדיאנים, סה"כ צייר יותר מ-250 דיוקנאות של אינדיאנים. ציוריו התפרסמו באופן נרחב יותר בשנות הארבעים והחמישים, כאשר חברת הרכבות השתמשה ברפרודוקציות ליטוגרפיות שלו עבור לוחות השנה שלה.
לרייס היו לקוחות בקרב הגרמנים האתניים בניו יורק, וב-1915 הוא הרצה לפני הליגה לסטודנטים לאמנות. הוא הקים חברת פרסום, והיה אספן של אמנות מודרנית. בשנת 1921 רייס חזר פעם אחת לגרמניה לביקור, ושב לניו יורק בשנת 1922, שם פתח בית ספר לאמנות.
רייס אייר את הספר "השחור החדש של אליין לרוי לוק, ספר חשוב על התרבות האפרו-אמריקאית בתקופת הרנסאנס של הארלם. בשנת 1925 הציע שכר לימוד חינם לאהרן דאגלס הצעיר, שהגיע להארלם באותם ימים. רייס שכנע את לוק לתת לדאגלס לתרום איורים למהדורה השנייה של "השחור החדש".
העבודה המצטיינת ביותר שלו הייתה יצירה שבוצעה בטרמינל הרכבת של סינסינטי בשנת 1933 . הוא שילב את הארט דקו עם דיוקנאות מההיסטוריה של סינסינטי. הוא צייר ארבעה עשר ציורי קיר במתחם הנוסעים. בשנת 1973, עם התפתחות התחבורה האווירית, הועברו הציורים האלה לשטחים הציבוריים של נמל התעופה הבינלאומי סינסינטי / צפון קנטאקי.
בשנת 2015, עם שיפוץ ושדרוג משמעותי של שדה התעופה, הועברו תשעה מציורי הקיר למרכז הכנסים סינסינטי, בעלות של 1.4 מיליון דולר.
רייס נודע בזכות הציורים המייצגים חתך רוחב של הקהילות האתניות בארצות הברית. דיוקנאותיו נחשבו לאובייקטיביות ולמרשימות מכל אמן לפניו.
הוא נפטר ב־23 באוגוסט 1953 בעיר ניו יורק. האינדיאנים ממונטנה, פיזרו את אפרו בקצה המזרחי של פארק הקרחונים הלאומי.
אדריכלות ועיצוב

עיצובי הפנים שלו הושפעו מתנועת האמנות האוסטרית-גרמנית הזצסיון הווינאי. הקלילות של הסגנון, השימוש בגריד, ופאנלים מוזהבים וצבעוניים מושפעים יותר מהסגנון הווינאי מאשר לסגנון האמנותי של מינכן. העיצובים שלו עבור חברת האפיה "ביזי ליידי" בברודוויי בשנת 1915, הושפעו מעיצובים של האדריכל יוזף הופמן, מייסד תנועת הזסיון והזרם הוינאי, שאותם ראה עשור לפני כן. עוד אחד מהעיצובים הפנימיים שצוינו היה עבור בית הקפה רמפלמייר במלון סנט מוריץ בשנות השלושים.
עיון בהתפתחות עבודתו של רייס לאורך העשורים השונים מראה כי האבסטרקציות הפרחוניות שלו משנות השלושים והגאומטריה הדלילה של שנות הארבעים הושפעו ממוריו הראשונים הבולטים בגרמניה ובאוסטריה. העבודות שלו השפיעו על העיצוב והאדריכלות האמריקאית.
משפחתו

רייס התחתן בגרמניה ואשתו הייתה בהריון כשעזב לארצות הברית בספטמבר 1913. בנם וינולד צ'ארק רייס (המכונה צ'ארק) נולד בגרמניה ב־27 בדצמבר 1913.
האם והבן הצעיר הצטרפו לרייס בניו-יורק בשנת 1914.
לאחר שלמד בבתי ספר מקומיים למד צ'ארק רייס במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובווינה. הוא הפך לאדריכל ועבד בארצות הברית.
בשנת 1996 הקים את חברה לטיפוח המודעות למורשתו האמנותית של אביו והנגשתה לציבור הרחב.
הערות שוליים

↑  "125 Montana Newsmakers: F. Winold Reiss"
↑  Alain Lock, The New Negro
↑  "Huge Historic Murals Are Coming Downtown", www.bizjournals.com
↑  Cincinnati Enquirer | Cincinnati.com: Cincinnati news, breaking news and sports, Cincinnati.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280049905171  BIBSYS: 2063863  GND: 119030772  ISNI: 0000 0000 6675 1764  LCCN: n84220131  NKC: jo20241213600  RKD: 96840  SNAC: w6gh9gjq  SUDOC: 185589324  ULAN: 500012600  VIAF: 29145857777623020561   WorldCat (עם VIAF): 29145857777623020561 
קטע מעיטור טרמינל הרכבת בסינסינטי, נמצא באולם הנוסעים בשדה התעופה של העיר, עיצב וינולד רייס
פועלי הפלדה, וינולד רייס, 1920
כרזה לגיוס כספים בזמן מלחמת העולם הראשונה, של וינולד רייס, 1916
הסחר האשורי באשור הקדומה עם המושבות האשוריות באנטוליה

מרכז אנטוליה בתקופה בה התקיים הסחר
הסחר האשורי התקיים באשור הקדומה בראשית האלף ה-2 לפנה"ס בין העיר אשור ובין מושבות אשוריות באנטוליה באזור קפדוקיה שבטורקיה של היום.
האמורים מילאו תפקיד מרכזי בסחר זה.
תכשיט מוזהב נמצא בכנש מתקופת המושבות האשוריות - מוזיאון אנטוליה
פסלון אמהות בעל שני ראשים
לוחות חומר בכתב יתדות שנמצאו בתוך קנקן בחדר ביטחון בחפירה ארכאולוגית בקילטפה שכבה II. מתוארך ל-1920 עד ל־1840 לפנה"ס
רקע היסטורי > האשורים בראשית האלף השני לפנה"ס

אשור הייתה עיר-מדינה בצפון מסופוטמיה, על גדות החידקל שבה התיישבו נוודים יושבי אוהלים ממוצא שמי. לפי עדויות רשימת מלכי אשור המלכים הראשונים ישבו באוהלים ולאחר מכן הקימו את העיר אשור. בראשית המאה ה-24 לפנה"ס נשלט האזור על ידי סרגון הגדול, מייסד ממלכת אכד. במאה ה-22 לפנה"ס, בתקופת אור III, היה האזור חלק מממלכת שומר-אכד. האשורים הקימו עיר-מדינה והכריזו על עצמאותם מאור. המלכים הראשונים של אשור בשנים 2000 עד 1935 לפנה"ס, ובמיוחד אילושמה (אנ') וארישום הראשון (אנ'), נתנו חופש לסוחרים זרים לפעול באשור וסייעו לסוחרים אשורים לסחור במסחר בין אזורי ארוך טווח. אשור הייתה בעלת שטח מצומצם עם כח צבאי מוגבל. הכח הפוליטי והכלכלי היה נתון בידי מספר גופים פוליטיים אשר שמרו על שווי משקל ואיזון עדין. המלך היה בעל כח מוגבל. העיר יושבת על הצטלבות דרכי המסחר מדרום מזרח (אכד ובבל) לצפון מערב (צפון סוריה ואנטוליה), וממזרח (אפגניסטן ואיראן) למערב (סוריה, ארץ ישראל ומצרים).
רקע היסטורי > מבנה השלטון באשור

לעיר-מדינה אשור היה מבנה פוליטי מיוחד שיש הקוראים לו אוליגרכיה. לסוחרים האשורים היה מקום מרכזי במערכת השלטון.
האספה – שימשה כמוסד העליון, באספה היו מיוצגים כל נציגי המשפחות. האספה שימשה גם כבית דין עליון.
מועצה מצומצמת – לצד האספה התקיימה מועצה בה היו חברים נציגי המשפחות הנכבדות.
המלך – היה אחראי על התחומים הדתיים והביטחוניים ודאג להוצאה לפועל של החלטות האספה, היה ראשון בין שווים. מעמד המלך נבע מהיותו נציג האל עלי אדמות והכהן הראשי. משרתו עברה בירושה. בנוסף שימש יושב-ראש בעת משפטים מסוימים.
הלימום - פקיד נבחר שנתית. היה אחראי להפעלת מוסד 'העיר' - אלום (Alum) שניהל את העניינים הכלכליים ואזרחיים של העיר כולל ביצוע פסקי הדין בעזרת פקידים ממונים. הלימום שימש כאפונים. דהיינו, האשורים כינו ומנו את השנים לפי שמות הלימום שהיו בתפקיד באותה שנה.
ועדות של חברי המועצה - שמשו כבתי משפט.
המקדש - היה בראשות המלך שהיה נציג האל עלי אדמות. נוהל על ידי כהנים ושימש גם כבית האוצר של העיר.
רקע היסטורי > אנטוליה בראשית האלף השני לפנה"ס

אזור אנטוליה במזרח טורקיה הוא חבל ארץ פורה וגם עשיר במינרלים של מתכות כמו, נחושת וכסף. ממערב לאזור באסיה הקטנה יש מכרות של זהב. האזור היה גם אזור גידול של כבשים לצמר. הסוחרים האשורים הובילו אריגים ובדיל למושבה האשורית בעיר כנש העתיקה, ושם הם החליפו את סחורתם עם הסוחרים המקומיים בזהב וכסף. הסוחרים האשוריים השתתפו במסחר בצמר ובנחושת בתוך האזור. באזור לא שלטה ממלכה מרכזית, היה שלטון של מלכים (ומלכות) בערי מדינה. למלכים היה כוח פוליטי וצבאי והם נלחמו זה בזה מדי פעם מלחמות שליטה על אזורים. המלכים בערים מסוימות חתמו על הסכמי סחר (הסכמי שבועה) עם העיר אשור ומושבתה המרכזית באנטוליה - כנש.
רקע היסטורי > צורת ההתיישבות

היו שתי צורות התיישבות: הכָּרוּם (Kârum) ותחנת סחר (wabartum). הכרום בכנש היה הבכיר במושבות הסחר, וזכה לעצמאות ואוטונומיה פנימית. הוא היה רובע סגור בתוך העיר. לסוחרים היו בתים עם חצרות ברובע. המושבות התקיימו בנתיבי הסחר הראשיים ובמרכזים עירוניים. כארבעים מושבות נזכרות במסמכי הסוחרים. אחת המשבות המופיעה רבות בכתבים היא הכרום בעיר חחום שהייתה עיר מועדפת להחלפת צוותי השיירות, לשליחת דוחות מצב לכנש ולאשור. בעיר זו נהגו מובילי השיירות לחשב את הוצאותיהם כשהוצאות המסע חושבו בדרך כלל לשני מקטעים נפרדים, בין אשור לחחום, ובין חחום לכנש. השיירות נהגו לשמור את הסחורה אותה נשאו חתומה תחת חותם. ובחחום הם פתחו את החותם והחלו בסחר. תיאור דומה מופיע גם  לגבי העיר זלפה (אנ'), כי הן שמשו ערי גבול בין אשור לאנטוליה.
רקע היסטורי > צורת ההתיישבות > ההתארגנות במושבות

הארגון במושבות היה בדגם של העיר אשור: הגוף הקובע היה האספה של הסוחרים הגדולים והקטנים, ולצדה הייתה מועצה, אשר הורכבה מנכבדים נציגי המשפחות החשובות במושבה. התקיימו ועדות אשר שימשו כפורומים משפטיים. היה לימום - אפונים שבועי ופקידים שניהלו את החיים האזרחיים והכלכליים של המושבה. היו חוקים ותקנות שפורסמו בציבור באסטלות (עמודים) ובלוחות. בתקנות נקבע ניהול ספרי החשבון, משקל תקני לצורכי מסחר וריבית אחידה להלוואות. המושבות ניהלו עסקים משותפים של קניות ומכירות של סחורות.
מקור המידע על הסחר

בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו להגיע לסוחרי עתיקות בטורקיה לוחות חרס בכתב יתדות, שהיו כתובים בניב אשורי קדום. מקור הלוחות לא היה ידוע. ניסיון להתחקות אחר מקור הלוחות, שבראשית המחקר כונו הלוחות הקפדוקים, לא צלח. נמכרו כ-5,000 לוחות, הנמצאים היום בידי מוזיאונים ואספנים פרטיים. בשנת 1925 הצליח חוקר צ'כי בשם הְרוזְני לאתר את מקור הלוחות באתר בשם קִילטֶפֶה – כ- 19 ק"מ צפונית מזרחית לקייסרי שבקפדוקיה. הרוזני חשף תוך תקופה קצרה 600 לוחות. הלוחות נמצאו באתרם במבנים שבהם ישבו סוחרים אשוריים אשר כתבו את הלוחות. האתר זוהה כעיר הקדומה כָּנש, אשר הייתה המושבה המרכזית של הסוחרים האשוריים באנטוליה.
ב-1948 נתחדשו החפירות באתר מטעם החברה ההיסטורית הטורקית בראשות טהסין אזגיץ'. החפירות באתר מתקיימות באופן שוטף לכל אורך השנים. עד העתה נמצאו בחפירות כ- 18,000 לוחות הכוללים מכתבים של הסוחרים, הסכמים מסחריים ופיננסיים, חוקים ותקנות של המוסדות, עדויות וסיכומים של משפטים, מסמכים אישיים כמו צוואות והסכמי נשואין, הסכמים עם השליטים המקומיים ועוד.
נתיבי הסחר

היו שני נתיבי סחר בין אשור לאנטוליה:
נתיב סחר עיקרי דרומי- מאשור לאורך מקורות הנהרות החבור והבליח, חצה את הפרת, מצפון לכרכמיש והגיע לכנש
נתיב שני צפוני – מאשור לאורך החידקל, חצה את הפרת ליד מלטיה והגיע לכנש.
בנוסף התקיימו נתיבי סחר משניים שיצאו מכנש לחבלי הארץ ממערבה ומצפונה.
אחת הערים המופיעות רבות בכתבים כעיר שבו עברו השיירות היא חחום ששכנה על גדת הפרת.
אופי הסחר

מאשור העבירו בשיירות לכנש בדיל ואריגים:
בדיל – מקורות הבדיל לא ידועים, ההשערה היא שהבדיל הגיע מאזור אפגניסטן (של היום) דרך איראן (של היום). הבדיל הוא אחד ממרכיבי הארד ומכאן חשיבותו. יש צורך ביחס של 7-10% של בדיל לעומת נחושת בייצור הארד. הארד נכנס לשימוש בייצור כלי מתכת באמצע האלף השלישי לפנה"ס, לפני כן ייצרו כלי מתכת בעיקר מנחושת. לאשורים היו הסכמים להספקת בדיל עם הערים ממזרח.
אריגים – מקור האריגים היה מיבוא מבבל ומטוויה שנעשתה באשור על ידי נשות הסוחרים.
ההובלה נעשתה על ידי שיירות של חמורים למרחק של 1,000 ק"מ במשך כשישה שבועות. הוצאות הדרך של הסוחרים שולמו בבדיל מפורר. הסוחרים שילמו מס ייצוא, באשור ומס לשלטונות הכרום בכנש. הסחורה נמכרה בעיקר בכנש לסוחרים מקומיים ולסוכנים שהובילו את הסחורה למכירה במושבות אחרות. כל חמור נשא מטען של 90 ק"ג אריגים או בדיל. האריגים והבדיל היו בשקים חתומים. נעשתה הערכה לגבי היקף המטען שהובל מאשור לכנש במשך 50 שנה. לפי האומדן הובלו כ-80 טון בדיל, וכ-100 אלף אריגים. הבדיל נמכר לנפחים מקומיים שהשתמשו בו לייצור הארד. האריגים האשורים היו באיכות גבוהה יותר מהאריגים המקומיים ולכן היה להם ביקוש גבוה. השליטים המקומיים קיבלו חלק ממשלוחי האריגים במחיר מיוחד. משלוחי הבדיל והאריגים נמכרו בכנש או נמסרו לסוכנים (בדרך כלל בני משפחה) למכירה בכנש או במושבות האחרות באנטוליה.
הסוחרים

יחידת הסחר הבסיסית הייתה הסוחר הבודד שהיה בעל זכויות הקניין על רכושו ואחראי על חובותיו למשקיעים ובעלי החוב. המשפחה הייתה המסגרת לקיום קשרים עסקיים והופעלה לצורך משימות לעזרת ראש המשפחה. בתוך המשפחה התנהל המסחר על בסיס עסקי תוך שימוש בהסכמים. אולם, היו יחסים מיוחדים של עזרה הדדית. המוניטין והסטטוס של הסוחר היו בעלי חשיבות גדולה במסחר. סוחר בעל מוניטין היה יכול לקבל אשראי וכספי השקעה בקלות גדולה יותר ובמחיר נמוך יותר. מעמדו בעיר אשור ובאנטוליה היה גבוה יותר. ראש המשפחה גר באשור והבנים היו פעילים באנטוליה. הצאצאים באנטוליה שימשו כסוכנים וקבלו את הסחורה במישגור. ההתארגנות נעשתה במנגנונים קבועים עם רשת קבועה וממוסדת של סוכנים ונציגים. היו גם שותפויות של סוחרים שהסתמכו על הסכמים. הסוכנים עסקו בהובלה, ארגון הקניה והמכירה, גביית חובות, תשלומי מיסים ומכסים, ניהול משא ומתן וייצוג בבתי דין. אשת הסוחר הייתה שותפת של בעלה ועסקה בפעילות המסחרית או בייצור בדים. לסוחרים אשר גרו באנטוליה הייתה אשה מקומית בנוסף לאשה באשור, מעמדה היה נחות ממעמד האשה באשור.
הסכמי הסחר

הסכמים בין ערי-מדינות על המסחר ביניהם ומעמד הסוחרים ידועים מהסכמים בכתב מימי הממלכה האבלאית מאמצע האלף השלישי לפנה"ס. 
האשורים חתמו על הסכמים עם שליטי הערים בהן היו מושבות המסחר. נשמרו מספר הסכמים עם ערים חשובות בדרכי המסחר. את המשא ומתן על ההסכמים היו מנהלים נציגי העיר אשור. ההסכמים נקראו הסכמי שבועה וכללו את נוהלי המסחר, תנאי המגורים בערים והיחסים עם השלטונות. לפי ההסכמים השליט היה זכאי ל-5% מהבדים ו- 2/65 מהבדיל בתור מס. בנוסף לכך השליט היה זכאי לקנות 10% נוספים מהבדים במחיר מיוחד. האשורים היו זכאים להתיישב באזור מיוחד ולנהל את ענייני המושבה (כלכלה, ביטחון, משפט ועניינים אישיים) ללא התערבות השלטונות. תושבים מקומיים שפגעו באשורים או גנבו מהם הוסגרו לאשורים. בגלל המיסים היו ניסיונות לעקוף את ההסכמים על ידי הברחות. בתעודות נמצאו מונחים המתייחסים לכך למשל "סחורה מוברחת" –Pazzurutum, "דרך צרה" – היה כינוי לנתיב צדדי דרכו בוצעו ההברחות. נמצאו חוזי הברחה של סחורה. בנוסף הבריחו ברזל מטאוריטי אשר הסחר בו היה מונופול של הנסיך המקומי. הנסיכים המקומיים טיפלו בהברחות על ידי חיפוש בשיירות, השלכה לכלא והטלת קנסות.
רווחיות המסחר

יחידות משקל של המתכת כסף שימשו כמודד לערכם של מוצרים ואמצעי תשלום של התקופה. בנוסף למתכת כסף שימשו יחידות משקל של בדיל ונחושת כאמצעי תשלום. מחיר הבדיל באשור היה 15-16 שקל (8.3 גרם) בדיל תמורת שקל כסף, המחיר בכנש היה 7-8 שקל בדיל תמורת שקל כסף (דהיינו, ערך כפול של בדיל לכסף). מחיר האריגים באשור 6-5 שקל לאריג, באנטוליה המחיר הושלש. קשה מאוד לדעת מה היו שולי הרווח של הסוחרים. אמנם מסמכי הסוחרים מציינים את ההוצאות שהיו להם בהובלת הסחורות ומה היו המיסים ששולמו באשור ובכנש, אבל, לא ברור מה היו הוצאות המימון ובאיזה מחירים נמכרו הסחורות. לפי אומדן של אחד החוקרים היה הרווח הנקי של סוחר על משלוח לכנש בערך 50% מערך הסחורה. הסוחרים הדגישו במכתבים את חשיבות הרווחים במסחר והסיכונים הגדולים בהפסדים.
לפי הערכת החוקרים הרווחים הגדולים של הסוחרים נבעו מהעובדה שקיבלו בלעדיות במסחר בבדים יקרים ובבדיל מהשלטונות באשור ובאנטוליה. בנוסף לכך השיגו הסוחרים שליטה בשווקים על ידי מידע עדכני שקיבלו בעזרת מערכת התכתבות ענפה. השלטונות באשור ניהלו מדיניות מרקנטיליסטית של עידוד היצוא והטלת מגבלות על היבוא. האשורים צברו כנראה את עודפי הכסף והזהב של העיר אשור במקדש של האל אשור.
מימון הסחר

הסוחרים האשורים ניהלו מערכת מימון מורכבת מאוד. הם הפעילו מכשירי מימון ואשראי רבים. מכשיר ההשקעה המרכזי שלהם היה ה"שק". השק היה מכשיר הדומה בצורתו לשותפות מוגבלת הקיימת היום. הסוחר היה השותף הבלתי מוגבל באחריות שלו על הכסף בעסק והשותפים האחרים היו מוגבלים באחריותם להיקף השקעתם בשק. המימון נעשה על ידי מספר שותפים אשר חתמו על הסכם עם סוחר אשר היה סוחר פעיל. ההסכמים נחתמו בעיר אשור ובפיקוח השלטונות.
דוגמה לחוזה: 14 משקיעים השקיעו יחדיו 30 מנה זהב (15 ק"ג) אשר נמסר לסוחר ל-13 שנים. הסוחר רשאי בתום כל עסקה למשוך שליש מהרווח. שני שלישים מהרווח חולקו כרווחים לשותפים. המשקיעים היו זכאים למשוך את השקעתם רק בתום החוזה. אם המשקיע משך קודם לא היה זכאי לחלק ברווחים. ניתן היה להוריש את ההשקעה בשק ולמכור אותה לאחרים.
בנוסף לשק היו הלוואות לזמן ארוך של למעלה מעשר שנים שכנראה השתתפו ברווחים. מימון המסחר השוטף היה באשראי מסחרי לזמן קצר ובינוני. סוחרים קיבלו סחורות במשגור. סחורה שהתקבלה באשראי מחירה היה גבוה יותר ממחיר הסחורה בתשלום מידי. על הפיגורים בתשלום האשראי הייתה מוטלת ריבית. גובה הריבית השתנה בהתאם לאיכות הלווה. לווים עם סיכון גבוה שילמו ריבית גבוהה יותר.
הסוחרים עסקו גם בהלוואות למטרות אישיות (רכישת בתים למשל) ולמטרות מסחריות. ההלוואות היו לתקופות שונות ונשאו ריבית משתנה. הלוואות לקרובים נשאו ריבית נמוכה. הריבית הרשמית לפי הוראת השלטונות הייתה שקל וחצי למנה לחודש (30% לשנה). אולם הריביות לאשראי המופיעות במסמכים היו גבוהות יותר. הריביות הגבוהות ביותר היו לאשראי לתושבים המקומיים והגיעו ל-120% לשנה.
הסכמי ההשקעות והאשראי תועדו במסמכים בנוסח קבוע. המסמכים נכתבו על לוחות והלוחות כוסו בעטיפה שעליה נכתב תמצית ההסכם. השותפים להסכם והעדים חתמו על ההסכם והעטיפה. כאשר ההלוואה הוחזרה שברו את העטיפה והמסמך היה חסר ערך. החייב את הכסף היה חייב לשלמו למציג המסמך (אפילו אם הוא שונה מנותן ההלוואה). לכן המסמכים נשמרו בחדרי ביטחון בארגזים וכדים עם סימון מיוחד. להלוואות ניתנו ביטחונות והיו ערבים. במקרה של חילוקי דעות הובאו המקרים לבוררים ולבתי משפט. המשפט התנהל עם עדים תוך שימוש בכלי השבועה כהוכחה.
קץ הסחר

בשכבה II בקילטפה זוהתה שכבת חורבן המתוארכת ל-1840 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. יש שתי השערות לסיבות החורבן אשר כתוצאה ממנה הסחר פסק: השערה ראשונה שהחורבן הוא תוצאה של מאבקי פנים שהתחוללו באנטוליה בין מלכים יריבים. ההשערה השנייה שהחורבן נעשה על ידי החיתים הראשונים, עם ממוצא הודו אירופי אשר התיישב באזור באותה תקופה. 40 שנה לאחר מכן היישוב נוסד מחדש ונעשה ניסיון לחדש את הסחר, אבל באשור השתנו הנסיבות הפוליטיות. לשלטון עולה מלך חזק שמשי אדד הראשון, הכח הפוליטי שהתחלק לפני כן בין הסוחרים והמלך עבר למלך ולארמון. באנטוליה באזור קפדוקיה יש שלטון מאוחד תחת הנהגה חיתית, בדרום מזרח אנטוליה מתעצמות ממלכות חוריות, כתוצאה מכך נחסמו דרכי הסחר בין אשור לאנטוליה. המסחר הסתיים בסוף המאה ה-18 לפנה״ס.
לקריאה נוספת

נדב נאמן, "המושבות האשוריות באנאטוליה והסחר האשורי בראשית האלף השני לפני הספירה", בפרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל (עורכים: ב"ז קידר, טרודה דותן, שמואל ספראי), יד בן צבי, 1990, עמ' 21–41
רפאל בנבנשתי, "מוסדות כלכליים של המסחר האשורי העתיק במאות ה-20 עד ה-18 לפני הספירה", יולי 2012
רפאל בנבנשתי, הכלכלה בשחר ההיסטוריה: מוסדות כלכליים במסופוטמיה באלף השלישי ותחילת האלף השני לפסה"נ. מאגנס, ירושלים 2016, ISBN 978-965-493-862-4
Veenhof K. The Old Assyrian Period, Leiden 2008 (באנגלית)
2004 Dercksen J. Old Assyrian Institutions, Leiden (באנגלית)
Stratford E.D. 'Archives, and Risk: A Micronarrative Acoount of Old Assyrian Trade Through Salim-Ahum's Activities in 1890 BC', Phd Dissertation, University of Chicago 2010
2007 ' Larsen M.T. 'Individual and Family in Old Assyrian Society', in Journal of Cuneiform Studies, 59, pp. 93-106
Gojko Barjamovic, Thomas Chaney, Kerem A. Coşar, Ali Hortaçsu, Trade, Merchants, and the Lost Cities of the Bronze Age, National Bureau of Economic Research, 2017 doi: 10.3386/w23992
הערות שוליים

↑  בנימין מייזלר (מזר), ארץ כנען ערב תקופת האבות, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ג, 1954, עמ' 19
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 210, 301
↑  A Historical Geography of Anatolia in the Old Assyrian Colony Period, מאת Gojko Barjamovic, הוצאת Museum Tusculanum Press,‏ 2011, עמ' 87

מכתב עסקי של איתור-אילי מאשור לעינם-אשור בכנש העוסק בסחר במתכות יקרות
ז'אק רו

ז'אן רו
ז'אק רוּ (בצרפתית: Jacques Roux;‏ 21 באוגוסט 1752 – 10 בפברואר 1794) היה כומר קתולי צרפתי, ממנהיגיו הרדיקלים של אספסוף הסנקילוטים בימי המהפכה הצרפתית וראש סיעת "הנזעמים", Enragés.
ביוגרפיה > תחילת מעורבותו הפוליטית

רו נולד ב-21 באוגוסט 1752 בפרנזאק שבחבל אנגומואה (צר'), כבן השני מבין 12 ילדים לגרסיין רו, סגן בצבא הצרפתי ושמאי במקצועו. הוסמך לכמורה ב-1779, ונשלח לשמש כוויקאר בדיוקסיה של סאנט, שבמחוז השראנט הימי. ב-1790, בזמן כהונתו בדיוקסיה של סן-תומא-דה-קונק, באותו מחוז, היה לאחד מהכמרים הראשונים שנשבעו אמונים לחוקת הכמורה, שהפכה את הכנסייה לגוף ציבורי בשירות המדינה. רו היה נתון בהשעיה מטעם ממוניו בשל דעותיו הפוליטיות המקצינות, ומבחינה טכנית לא יכל לשרת ככומר, אך הממשל לא דקדק בכך בעת שהמוני אנשי דת סירבו להישבע.
ב-1791 נבחר רו לקומונה של פריז. עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה שנה לאחר מכן, נמנה עם אנשי הקבוצה הפוליטית שזוהתה בדיעבד על ידי היסטוריונים בשם "הנזעמים" (בימיו היה זה כינוי כולל לקיצונים שונים ומגוונים, לאו דווקא לסיעתו הספציפית). הוא היה הבולט במנהיגיהם, לצד ז'אן-פרנסואה וארלֶה, תאופיל לקלר וקלר לאקומב. רו נחשב לאחד מהדוברים הרדיקליים ביותר של השמאל הפופוליסטי וככזה היה אהוד בקרב הסנקילוטים הפריזאים.
ב-21 בינואר היה זה רו שהוטל עליו ללוות ככומר את המלך לואי השישה עשר בדרכו לגיליוטינה. המלך מסר לו את צוואתו כדי שיעבירה למלכה מארי אנטואנט, אך רו הדף אותו באדישות: "אני כאן כדי לקחת אותך להוצאה להורג, לא לטפל במסמכיך."
רו נאבק באופן עקבי למען חברה שוויונית, והפנה את זעם הסנקילוטים לעבר מה שנתפס בעיניו כאדישות של היעקובינים, שחבריו דגלו בשוק חופשי וחששו מהקריאות הגוברות לפיקוח מחירים נוקשה. הוא דרש שמזון יהיה זמין לכל חבר בחברה, והטיף להוציא להורג ספסרים שאגרו מזון. כמו כן קרא להחרים את ההון של האצילים המוצאים להורג בגיליוטינה, ולחלק אותו באופן שווה בקרב האזרחים.
הוא הפך לפופולרי מספיק עד כדי כך שכאשר החריף הפילוג בין הז'ירונדינים והמונטניארדים, נזקקו האחרונים לסנקילוטים שלו כדי לחולל הפיכה נגד יריביהם ב-2 ביוני 1793.