stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמלי השלום
דגל קשת בענן

סמל נוסף המסמל את השלום הוא דגל שעליו שבעת צבעי הקשת בענן ובמרכזו המילה "PACE" ("שלום" באיטלקית) או "Peace" ("שלום" באנגלית). מקורו של דגל זה באיטליה ונעשה בו שימוש לראשונה בהפגנה שנערכה ב-24 בספטמבר 1961.
סמלים נוספים

במהלך השנים התפתחו סמלים נוספים לשלום, בהם סמל המורכב מהמילה "שלום" בעברית, בערבית ובאנגלית, המסמל את השאיפה לשלום ישראלי–פלסטיני. כשבשנות התשעים המוקדמות נמכרה שרשרת דגלונים עם המילים הללו בצבע לבן על רקע כחול.
סימן V משמש סמל לשלום מאז אימוצו על ידי תרבות הנגד של ילדי הפרחים בשנות ה-60.
ביפן נפוץ השימוש בעגור אדום כתר כסמל שלום.
ביאורים

↑  "הייתי בייאוש, ייאוש עמוק. ציירתי את עצמי: הייצוג של אדם מיואש, כפות ידיו מושטות כלפי חוץ וכלפי מטה, כמו האיכר של גויה לפני כיתת היורים. הפשטתי את הציור לקו וציירתי מעגל מסביבו."
הערות שוליים

↑  דן אלמגור ודוד אסף, 'מבקשי השלום': האם העתיק פיקאסו את יונת השלום של נחום גוטמן?, בבלוג "עונג שבת", 18 בנובמבר 2011
סמל התנועה לפירוק נשק גרעיני, שעוצב על ידי ג'רלד הולטום ב־1958 והפך לסמל שלום ברחבי העולם
דגל קשת בענן ועליו המילה "שלום" באיטלקית
סמל המשלב את המילה "שלום" בעברית, בערבית ובאנגלית
עגור אדום כתר, מסמלי השלום ביפן
גשר זוהר

| --- | --- |
גשר זוהר
גשר זוהר
 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 שימוש:    כביש 90
 על שם:  נחל זוהר 
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1995–1997 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1997 
 מידות
 אורך:  120 מטר
 גובה:  40 מטר
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  52 מטר
 
 קואורדינטות:  31°08′55″N 35°21′44″E﻿ / ﻿31.148577777778°N 35.362136111111°E﻿ / 31.148577777778; 35.362136111111
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) גשר זוהר(למפת צפון הנגב רגילה) גשר זוהר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר זוהר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר זוהר
 
גֶּשֶׁר זוֹהַר הוא הגשר הנמוך בעולם ביחס לגובה פני הים, כ-370 מטרים מתחת לפני הים גובהו. הגשר נמצא בכביש 90 מעל נחל זוהר, סמוך לים המלח וסמוך ליישוב הקטן בישראל נווה זוהר. אורכו 120 מטר, גובהו 40 מטר מעל לנחל, והמפתח המקסימלי שלו 52 מטר.
הגשר נבנה באזור בו עובר השבר הסורי אפריקני. אזור זה מועד לרעידות אדמה מה שחייב את בניית הגשר לפי תקנים מחמירים.
הגשר תוכנן על ידי המהנדס יצחק-צבי שטרן, החתום על גשרים ומבנים פורצי דרך רבים ברחבי הארץ, ביניהם גשרים לאורך כביש 1, כביש 6, כביש 431 ועוד.
בניית הגשר הושלמה בשנת 1997. היום, הגשר נחשב לשלישי בגודלו ובאורכו בארץ לאחר גשר הרכבת מעל עמק איילון וגשר עכברה.
הערות שוליים

↑   Zohar Bridge – Road 31 over Zohar River- spliced girders, בארכיון האינטרנט
↑    עופר פטרסבורג, הגשר הישראלי, באתר "ידיעות אחרונות", 31 במאי 2017
בריכות המלח של מפעלי ים המלח באגן הדרומי של ים המלח, במרכז גשר זוהר
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מונטריי ג'ק

| --- | --- |

טריז של גבינת ג'ק ג'ק, מוצג עם שזיפים, רימון ושקדים קלויים
 
 מאכלים
 סוג:  גבינה מחלב פרה, גבינה מפוסטרת 
 מוצא:  מקסיקו 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 
מונטריי ג'ק (באנגלית: Monterey Jack, או בקיצור ג'ק, גבינה אמריקאית לבנה חצי קשה, המיוצרת מחלב פרה. מתאפיינת בטעם מתון ומתיקות קלה. הגבינה דומה לגבינת ואחאקה.
הגבינה נאכלת לבד או בשילוב עם גבינת קולבי (קולבי-ג'ק) או עם צ'דר צהוב (צ'דר-ג'ק). פלפל ג'ק הוא ווריאציה עם פלפלי צ'ילי ועשבי תיבול. ג'ק דריי היא גבינה קשה יותר עם זמן יישון ארוך יותר.
יישון

אף על פי שרוב הסוגים הרכים יותר שנמצאים בסופרמרקטים אמריקאים מיושנים חודש אחד בלבד, "ג'ק יבש" הוא סוג קשה יותר המיושן עד חצי שנה.
שימושים

הגבינה משמשת בדרך כלל כגבינה מומסת פנימית לבוריטוס בסגנון קליפורניה, אך גם לבוריטוס בסגנון מקסיקני ("שעועית וגבינה"). או לכריכי גבינה בגריל. יש לו טעם עדין ואיכות התכה טובה עבור כמה מנות פסטה.
וריאנטים > ג'ק יבש

ג'ק יבש נוצרה במקרה בשנת 1915, כאשר הסיטונאי של סן פרנסיסקו שכח מספר עיגולים של ג'ק טרי שאחסן. מלחמת העולם הראשונה התגברה ומשלוחי גבינה קשה מאירופה נקטעו, הוא גילה מחדש את העיגולים, שהתיישנו למוצר שלקוחותיו מצאו כתחליף טוב לגבינות קשות קלאסיות כמו פרמזן.
וריאנטים > פלפל ג'ק

פלפל ג'ק היא נגזרת של מונטריי ג'ק בטעם פלפל צ'ילי חריפים, פלפלים ועשבי תיבול.
וריאנטים > תערובות

טעם נוסף מושך מבחינה חזותית נוצר על ידי ג'ק עם קולבי או גבינת צ'דר צהובה.
כאבי ראש

בגלל תכולתו הנמוכה של טירמין, תרכובת אורגנית הנחשבת כקשורה לכאבי ראש, מומלצת מונטריי ג'ק כאחת הגבינות הבודדות שבטוח לאכול במיגרנה.
הערות שוליים

↑  Brown, Robert Carlton. "The Complete Book of Cheese, Chapter 4: "American Cheddars". Gramercy Publishing Company: New York. Monterey Jack is a stirred curd Cheddar without any annatto coloring. It is sweeter than most and milder when young.
↑  FWx (ed.). "The Tragic Way Monterey Jack Cheese Got Its Name". Food & Wine. In 1769, Spanish Franciscan Father Junipero Serra ... founded the first California Catholic mission in present-day San Diego. A year later, the second mission was founded at Monterey Bay
↑  Feldman, David (2006). Why do Pirates Love Parrots? An Imponderables Books. New York: Collins. pp. 53–55. ISBN 0-06-088842-3.
↑  McKinney, John (1 ביולי 1990). "History Meets Nature Along This Big Sur Walk". Los Angeles Times. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fabricant, Florence (10 במאי 2000). "The Riches of Spain: Its Cheese; A New Appetite In America". Mahon, a cow's milk cheese from the island of Menorca, with an orange rind, has the kind of nuttiness with buttery overtones you might associate with aged Monterey Jack and is good used just the same way. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sarah Koops Vanderveen, Special to The Chronicle (1995-09-27). "Dry Monterey Jack Cheese: What's Old Is New Again - SFGate". Articles.sfgate.com. נבדק ב-2015-02-26.
↑  "Dry Jack". Cheese.com. נבדק ב-2015-02-26.
↑  "Pepper Jack". cheese.com. נבדק ב-24 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Headaches from Food: The Connection". Medicinenet.com. 2005-03-29. נבדק ב-2015-02-26.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533064605171  LCCN: sh2008008216
תחנת הכוח בטבריה

| --- | --- |
תחנת הכוח בטבריה - 1925תחנת הכוח בטבריה - 1925
 מידע כללי
 סוג:  תחנת כוח 
 מיקום:  טבריה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  פנחס רוטנברג
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  10 ביוני 1925
 
 קואורדינטות:  32°47′31″N 35°32′14″E﻿ / ﻿32.791944444444°N 35.537222222222°E﻿ / 32.791944444444; 35.537222222222
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) תחנת הכוח בטבריה(למפת הגליל העליון רגילה) תחנת הכוח בטבריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תחנת הכוח בטבריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תחנת הכוח בטבריה
 
תחנת הכוח הישנה של טבריה - 2021
שלט של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ליד תחנת הכוח הישנה של טבריה - 2021
תחנת הכוח בטבריה היא אחת משלוש תחנות הכוח הראשונות שבנה פנחס רוטנברג בשנות העשרים של המאה ה-20 ובדומה לתחנת הכוח בחיפה, נחשבת אחד מהמבנים הראשונים שנבנו על פי עקרונות התנועה המודרנית באדריכלות. התחנה ייצרה בסך הכל 60 קילוואט, הופעלה ב-10 ביוני 1925 וסיפקה חשמל לטבריה והסביבה עד שנת 1932, עם הפעלתה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים. ערב קום המדינה היא הופעלה שוב לפרק זמן קצר.
רקע היסטורי

פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, בחר בטבריה, לצד תל אביב וחיפה, להקמת תחנת כוח על אף שהיא לא הייתה בין הערים המרכזיות בארץ ישראל. הבחירה נבעה משני טעמים מרכזיים: האחד, קשור בהקמת תחנת הכוח בנהריים. התחנה בטבריה נועדה לשמש כגיבוי וחיזוק לתחנה שתוכננה בנהריים. השני קשור לכך שבטבריה, בה היה רוב יהודי, כיהן ראש עיר יהודי, יצחק זכי אלחדיף, מה שהקל על רוטנברג לקדם את הקמת התחנה בעירו.
על אף זאת, גם בטבריה, הייתה התנגדות ערבית, לחשמל של רוטנברג, בדומה להתנגדות שהתרחשה, שנתיים קודם, בקרב ערביי יפו, עם הקמת תחנת הכוח הראשונה של תל אביב.
העבודה על התחנה החלה באיתור מגרש שהיה בבעלות המופתי של טבריה, עבד אל-סלאם טברי, שהיה מעשירי האזור. יצחק חייט, שהיה ממקימי התחנה ומונה למנהלה, מסר בעדותו שרוטנברג שנתקל בקשיים במסגרת המשא ומתן בני משפחתו של המופתי. כדי להתגבר על המכשול, גייס חייט שני אנשי מפתח בעיר: מושל המחוז, גרו קריצ'בסקי ומהנדס העירייה, יצחק חוט. השלושה ערכו ביקור אצל המופתי והתקבלו כאורחים נכבדים עם קבלת הפנים המסורתית. עוד סיפר חייט ש"בין יתר הדברים, התפתחה השיחה גם בעניין המגרש של חוג'ה רוטנברג. המופתי כשלעצמו הושפע משיחה זו. ניצלנו את ההזדמנות שבנו, סודקי אפנדי, נעדר מהבית בגלל לימודיו בקולג' בבירות שבלבנון, כי הוא היה המתנגד העיקרי למכירה, העסקה נעשתה והמגרש נרשם בטאבו לשביעות רצונו הגמורה של רוטנברג".
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1924 ונמשכו כשלושה חודשים עד לפתיחה שנקבעה ל-10 ביוני 1925, ובה נכחו מושל המחוז הבריטי, ראש העיר, נכבדי המקום ועובדי התחנה. במקביל החלה הפעלת תחנת הכוח בחיפה וכך, שלוש התחנות הראשונות נחנכו ב-10 ביוני בהפרש של שנתיים ושלושתן יחד ייצרו פחות מ-2 מגוואט. בטקס הופעל הדיזלגנרטור של התחנה אך לאחריו כובה, ולא פעל עד סוף השנה בשל התנגדות ערביי טבריה שהשתמשו בחשמל שסופק על ידי הגנרטור הישן של העירייה, שסיפק כ - 25 קילוואט. החוזה בין העירייה לחברת החשמל נחתם רק לאחר שאירעה תקלה בגנרטור הישן, שלא ניתן היה לתקנה. חייט שהיה אחראי לפעולת הגנרטור, במקביל לעבודתו בתחנת הכוח של רוטנברג, הואשם כאחראי לתקלה ואף פוטר מעבודתו בעירייה, וזו חתמה על החוזה עם חברת החשמל. מאותה עת, התחנה פעלה עד הפעלת תחנת הכוח בנהריים, ביוני 1932.
התחנה שבה לפעול למשך כשנה לפני קום המדינה, אך מאז 1948 אינה מייצרת עוד חשמל.
חברת החשמל שיקמה את מבנה התחנה בשנת 1995 והפכה אותו למבנה משרדים. באולם הגדול נותרו כמה שרידים מייעודו הקודם, ביניהם פסי הברזל הצמודים לתקרה, עליהם נע בשעתו מנוף ענק. החלונות שהוגדלו בעבר - הושבו לממדיהם המקוריים. מעל לבניין השאירו את מגדל המים שנוסף במהלך השנים. אגף חדש שנוסף לבניין נבנה בסגנון תואם למבנה ההיסטורי, עד כי קשה להבדיל בין השניים.
תכנון התחנה

על פי העדויות הנפרשות בעבודת המרכז למחקר מורשת הארכיטקטורה של הטכניון בחיפה, עולה כי הארכיטקט אלכסנדר ברוולד תכנן את מבנה תחנת הכוח בטבריה, והאדריכל ריכרד קאופמן היה מעורב בתכנון התחנה בשלבים המוקדמים. קאופמן תכנן תחנה כוח מסיבית אך תכנונו לא התקדם מעבר למספר שרטוטים מצומצם. אין עדות להמשך הטיפול בעבודתו והתכנון הועבר לברוולד. צילום של התחנה מופיע במאמר על האדריכלות של ברוולד שפורם במגזין אדריכלות – Zentralblatt der Bauverwaltung" . קביעת החוקרים בנוגע לזהות המתכנן נשענת גם על מספר שרטוטים בארכיון חברת החשמל, ששורטטו במשרד התכנון של החברה וחתומים על ידי מהנדס הבניין שלה – ס.ד. סורסקי. בשרטוטים אלו מופיעה תוספת "על פי הארכיטקטורה של אלכס ברוולד". כמו כן, חתם סורסקי על התכנון הכולל והסופי והוסיף לו הערה: "אלכס ברוולד, ארכיטקט". הקרדיט המוזר והבדלים הסגנוניים בין אדריכלות התחנה המודרניסטית במובהק, לפרויקטים אחרים של ברוולד שאופיינו באקלקטיקה סגנונית המשלבת מוטיבים אירופאים עם מזרחיים, הביאו את החוקרים לקבוע שברוולד לא היה מתכנן האתר בפועל, אולם מעמדו המקצועי הביא לקבלת ההכרה על התכנון. נראה שהיה מעורב בפרויקט ונחשף לתכנון של האדריכל אריך מנדלסון לתחנת הכוח בחיפה והושפע ממנו. כאשר תוכניותיו עברו תהליך עיבוד נוסף על ידי סורסקי, כפי שקרה עם תוכניותיו של קאופמן לאתר בחיפה. עיבוד שיצר דמיון מובהק בין תחנת הכוח בחיפה לזו שבטבריה.
בקומה השנייה של מבנה התחנה המקורי הוקמה דירת מגורים ששימשה את חייט, מנהל התחנה ומשפחתו עד שנות השישים. מדובר בעדות היחידה להמצאות דירת מגורים במבנה של תחנת כוח בישראל.
ראו גם

תחנת הכוח הראשונה של תל אביב
חברת החשמל לישראל
לקריאה נוספת

ידין רומן, תחנת הכוח בטבריה, מגזין ארץ וטבע, יולי- אוגוסט 2002
זהר אברהם, חשמל מתוך האש. חברת החשמל וה"הגנה" 1920-1948, אוקטובר 1994.
שאלתיאל אלי, פנחס רוטנברג, הוצאת עם עובד, ספריית אופקים, 1990.
חייט יצחק, שמרנו על האור, 1948, הוצאת הד ההגנה תל אביב.
הערות שוליים

1 2  נאור מרדכי, ברכת החשמל, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2003
↑  עדות יצחק חייט. ארכיון היסטורי חברת החשמל. מיכל 3996A
↑  אתר האינטרנט של חברת החשמל
↑  גילברט הרברט, איטה היינצה – גרינברג וסלבינה סוסנובסקי. 2003 בשאיפה למצוינות באדריכלות. מבנים ופרויקטים של מפעל החשמל בארץ ישראל 1921–1942. מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה, הטכניון חיפה, בשיתוף עם חברת חשמל. הוצאת כתר
↑  אלי אשכנזי‏, חיים בצל הטורבינות: סיפורה של תחנת החשמל בטבריה, באתר וואלה, 29 ביוני 2019
| פנחס רוטנברג |
| --- | --- | --- |
| כללי | משק החשמל בישראל • הקמת תשתית החשמל בתל אביב • חברת החשמל לישראל • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו | פנחס רוטנברג |
| אישים | אברהם רוטנברג | פנחס רוטנברג |
| תחנות כוח שהקים | תחנת הכוח הראשונה של תל אביב • תחנת הכוח בטבריה • תחנת הכוח הראשונה בחיפה • תחנת הכוח הקיטורית בחיפה • תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים • תחנת הכוח רדינג | פנחס רוטנברג |
| מבנים אחרים שהקים | בית רוטנברג • בניין רוטנברג • סכר דגניה • תל אור • שכונת קריית חשמל | פנחס רוטנברג |
| מורשת והנצחה | תחנת הכוח רוטנברג • איש החשמל | פנחס רוטנברג |
תחנת הכוח בטבריה - 1925
העלייה מלבנון

במקרא מצויות עדויות על מתיישבים בני ישראל, שישבו באזור סוריה ולבנון כבר בתקופת ימי הבית הראשון, ובתקופת בית שני. בתחילת המאה ה-19 גדלה קהילת היהודים, בעקבות הגירה נרחבת של יהודים מהמדינות סוריה, יוון, טורקיה ועיראק.
במיוחד גדלה הקהילה היהודית בביירות, אולם גם בצידון ובטריפולי ובבחמדון היו קהילות יהודיות. בעוד שמספר היהודים בקהילות היהודיות השונות בלבנון מתמעט, וחשיבותן של הקהילות יורדת בהתמדה, חלקם אף חדל להתקיים כמו בעל-בק, רמיש, מוכתארה, דיר אל- קמר, חצביה וצור. עלה מספרם של היהודים אשר ישבו בביירות. בראש הקהילה עמד יוסף פרחי ואף היה להם חמישה בתי כנסת, כשהמרכזי מביניהם היה בית כנסת ״מגן אברהם״ . לדברי רחל ינאית בן צבי, עת ביקרה בלבנון בשנת 1943, היו היחסים בין היהודים לערבים יחסים טובים, אף על פי שהיו גילויי אנטישמיות, שמקורם היה באוניברסיטה האמריקאית בביירות. רבים מהיהודים בלבנון היו סוחרים ובנקאים, כמו משפחת ספרא, ענזרות, פרחי, דישי, מאן, בליילה, דרוויש, סרור, גינדי, טראב.
עליית יהודי לבנון מתחילת המאה ה-19 ועד הכרזת המדינה

מאמצע המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה עלו לארץ מלבנון רבנים ונכבדים מהקהילות היהודיות בעיקר בשל סיבות דתיות - הכמיהה והרצון להתיישב בארץ ישראל - ארץ הקודש, כמובטח בתורה. כשהגיעו לארץ, התיישבו בירושלים, הקימו תלמודי תורה, ישיבות ומוסדות ציבור ולקחו חלק פעיל בחיים הרוחניים. בנוסף, ביולי 1860, התחוללה בדמשק מלחמה עדתית- דתית, בין הנוצרים לדרוזים שישבו בלבנון, והטבח בנוצרים הביא להגירה נוצרית מחוץ ללבנון. בזרם ההגירה הזה, ניתן היה למצוא גם יהודים, שחששו מהתפתחות אלימות בין-דתית כלפיהם, וכן בשל מצבם הכלכלי הגרוע, שגרם להם להגר לארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-20 של המאה הקודמת, לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל גל עלייה נוסף של יהודים לארץ ישראל, בשל הפרעות שהתחוללו בסוריה ובלבנון. באותן שנים, הייתה בארץ שמירה קפדנית מאוד של שוטרי המנדט הבריטי, שלא אפשרו לאף אחד להיכנס לארץ, ולכן התרחשה העלייה בעיקר בלילות ובדרכים בלתי-לגליות. המהגרים היו נכנסים לארץ בעיקר דרך לבנון, משום שביירות נמצאת במרחק לא גדול מגבול ישראל ושימשה למעבר של עולים רבים. אלה נעזרו במבריחים ערבים, וכאשר הגיעו לארץ ישראל היו המבריחים הערבים מפנים אותם לכפר גלעדי, שעזר להם בקליטה: אנשי כפר גלעדי היו מחביאים אותם מפני המשטר הבריטי, מספקים להם מקום לינה מזון ושתייה, ומשם היו מעבירים אותם למקום מבטחים בארץ. בנוסף הייתה "משטרה", שהייתה מורכבת מפרשים יוצאי העדות השונות: ערבים, יהודים, צ'רקסים ודרוזים. הם חנו במטולה, אשר שימשה כאחת מתחנות הגבול בארץ ישראל, והיו מתצפתים על הגבול בין ארץ ישראל ללבנון. בדרך זו היו עוזרים להעביר את העולים שהגיעו לגבול, לפני ששוטרי המנדט הבריטי היו תופסים אותם.
בעקבות התגברות היחס האנטישמי כלפי היהודים, מצד האוכלוסייה הערבית סביבם, והרעת המצב הכלכלי בסוריה ובלבנון החל גל הגירה נוסף. שיפור המצב הכלכלי בארץ ישראל הפך אותה ליעד נוח, ולכן בחרו מהגרים רבים לעלות לארץ. בשנים 1932–1936 הצליחו להגיע מסוריה ולבנון 2,868 יהודים. בשנים הראשונות למלחמת העולם השנייה, הגיעו לביירות בסירות פליטי חרב מיוון ובולגריה, הואיל וביירות הייתה עיר נמל. אליהו אלמליח, שהיה מנהל ״תלמוד תורה״ בביירות, קיבל אותם, טיפל בהם והעביר אותם לארץ ישראל. לדברי רחל ינאית בן צבי, היהודים בלבנון חשו בשואה אולם לא רצו להאמין. בשנים 1937–1941, הצטמצמה העלייה ורק 854 יהודים עלו לארץ. הגורם לצמצום זה היה פרוץ מאורעות תרפ"ט, שהפחיתו את האטרקטיביות של הארץ כפתרון למצוקה הכלכלית. עליית היהודים לארץ ישראל הייתה מועטה עד לכיבוש סוריה ולבנון בידי הכוחות הבריטים, שהתחולל בחודש יוני 1941. לאחר הכיבוש, חודש הקשר בין סוריה ולבנון לארץ ישראל ושוב החלו גלי עלייה לארץ ישראל. בין השנים 1942- 1947 עלו לארץ 5,286 יהודים.
הערות שוליים

↑  סוריה ולבנון, באתר יד ושם, מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה
1 2  נתן שור, יהודי הלבנון בתקופה העות׳מנית (עמ' 127-126,133,136,138), באתר יד יצחק בן צבי, חוברת פעמים מס׳ 24
1 2 3 4  עירית אברמסקי-בליי, יהודי סוריה ולבנון תחת שלטון וישי (עמ' 157-131), באתר רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, חוברת 28, ‏תשמ״ו
1 2  דבי גולדמן, אילנה טוקטלי (ע), יהודי סוריה ולבנון, ירושלים: מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, תשמ"א 1981, דע את עמך. (בעברית)
↑  דרורה הייק, אפי מלצר (ע), כפר הגלעדי- שער עלייה -העפלה היבשתית מגבול הצפון 1919–1946, רעות : אפי מלצר - מחקר והוצאה לאור, 2015
1 2  חיים סעדון ויואל רפל, במחתרת מארצות האיסלאם: פרשיות העפלה והגנה, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ז, קשת - ממורשת ישראל במזרח. (בעברית)
↑  ירון הראל, שמעון אוחיון, גלי הגירת היהודים מסוריה ללבנון, "עורי צפון הפיחי גני", מכאן ומשאם: כתב העת למורשת יהדות דמשק חוברת 21, 2015, עמ' 13-10
↑  הגדת לבנך- מורשת יהדות ערב ואיראן- קהילת יהודי לבנון(הקישור אינו פעיל)
↑  ⁨יהודים נקלעו לאש־צולבת בקרבות בבירת לבנון, מעריב, 9 בנובמבר 1975
↑  ⁨בכל לבנון נותרו 400 יהודים בלבד, דבר, 12 באפריל 1976
רמון אוברק

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1914 וזול, צרפת 
 פטירה:  10 באפריל 2012 (בגיל 97) הרובע החמישי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Raymond Samuel 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Salornay-sur-Guye 
 השכלה:  École des Ponts ParisTech (1937)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת סן לואי 
 תפקיד:  Prefect of Bouches-du-Rhône (1944–1944) 
 בן או בת זוג:  לוסי אוברק (?–2007) 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (2010)  קצין גבוה בלגיון הכבוד (2000)  Knight of the Order of Social Merit  צלב המלחמה 1939-1945  קצין במסדר המלכותי עלווי  מדליית הרזיסטנס 
 חתימה:   
 
רמון אוברק (בצרפתית: Raymond Aubrac;‏ 31 ביולי 1914 – 10 באפריל 2012, נולד בשם רמון סמואל) היה מהנדס יהודי צרפתי, קומוניסט, מהראשונים להתגייס לתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה. הצליח לברוח פעמיים ממעצר נאצי, בעזרת אשתו, לוחמת המחתרת הצרפתית אף היא, לוסי אוברק. זכה לעיטורים רבים בגין פעלו בתקופת המלחמה.
קורות חיים

רמון (ריימונד) סמואל נולד ב-1914, בעיירה וזול, שבמזרח צרפת (ליד דיז'ון), לזוג חנוונים יהודים בני המעמד הבינוני, ילידי האזור, אלברט והלן (לבית פאלק) סמואל. למד משפטים ותואר שני בהנדסה, תחילה בצרפת והחל מאוגוסט 1937 באוניברסיטת הרווארד וב-MIT. לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא צרפת ושירת בו בתור מהנדס גשרים צבאי בקו מז'ינו, הגבול מול גרמניה הנאצית. בדצמבר 1939, כשלושה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך טרם הפלישה הנאצית לצרפת נישא ללוסי ברנאר (לימים לוסי אוברק), אותה הכיר עוד מתקופת לימודיהם המשותפים באוניברסיטת הרווארד. לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
ב-21 ביוני 1940, עם נפילת קו מז'ינו וכיבוש צרפת על ידי הנאצים נפל סמואל בשבי, אך הצליח בעזרת אשתו, להימלט.
הרזיסטאנס

עוד בסתיו של אותה שנה, 1940, סמוך לאחר הבריחה מהשבי הנאצי, היו סמואל ואשתו ממקימי "ליברסיון-סוד"(אנ'), בליון של משטר וישי. זו הייתה אחת משמונה המחתרות הצרפתיות, שיצרו ביחד בהמשך את תנועת הרזיסטאנס. עם הקמת המחתרת לקחו לעצמם בני הזוג סמואל את השם אוברק, עימו נשארו גם לאחר המלחמה.
אחת מפעולותיהם החשובות במחתרת זו, עוד לפני האיחוד לרזיסטאנס הייתה הקמת העיתון ליברסיון במאי 1941, עיתון מחתרתי, ששמו שרד גם לאחר המלחמה וקיים בצרפת עד היום.
במרץ 1943 נעצר אוברק בפעם השנייה, הפעם על ידי אנשי משטר וישי. זהותו האמיתית לא התגלתה בתקופת מעצרו השני וכעבור כחודשיים הוא שוחרר.
כחודש לאחר שחרורו, ביוני 1943, בעת פגישה חשאית של ראשי המחתרת, אוברק נעצר בשלישית עם כל שאר משתתפי אותה פגישה. שוב, זהותו האמיתית לא התגלתה, אך מסתבר שגם המידע שהיה למפקד הנאצים בליון, קלאוס בארבי, לגבי זהותו המזויפת הספיק כדי לענותו ולאחר מכן כדי לדון אותו למוות. אשתו, לוסי התחזתה לארוסתו וביקשה להנשא לו כביכול, לפני מותו. משום מה, בארבי נענה לבקשה זו ובעת הנסיעה חזרה מהכנסייה אל הכלא, לאחר הנישואין כביכול, המחתרת תקפה את השיירה ואוברק ואשתו הצליחו להימלט. הם ברחו מליון ומצרפת והצטרפו לאנשי הממשלה הגולה של שארל דה גול. ממשלת צרפת החופשית, בראשות שארל דה גול ביקשה למנות את לוסי אוברק לחברה ב"אספה המייעצת הזמנית" (אנ') שהחלה לפעול באלג'יר, אך עקב הריונה באותה עת מונה במקומה בעלה, רמון.
בינואר 1944 הובלו הוריו של אובראק לאושוויץ ונרצחו שם עם מיליוני קורבנות השואה האחרים.
סמוך לאחר שחרור מרסיי מהשלטון הנאצי, באוגוסט 1944 מינה דה גול את רמון אוברק ל"נציב" (commissaire de la république) במרסיי. תפקידו היה לכונן באזור מוסדות שלטון זמניים, עד להקמתם של מוסדות הקבע במדינה כולה. במסגרת תפקידו זה טיהר אוברק את כוחות הביטחון המקומיים של משטר וישי ממשתפי הפעולה עם הנאצים. הוא עשה כן באופן כה יסודי, שהיו שכינו אותו אפילו ברוטאלי. עובדה זו בצירוף סדרת תביעות שהגיש כנגד התעשיות המקומיות גרמו להאשמתו בפעולה למען האינטרסים של הקומוניסטים וכעבור ארבעה חודשים בלבד הוא פוטר והועבר לפריז.
שני סרטי קולנוע צרפתיים נעשו על בסיס עלילות בני הזוג אוברק בשורות הרזיסטאנס, ב-1992 וב-1997.
לאחר המלחמה

לאחר תום המלחמה כיהן אוברק במשך שלוש שנים (1945-1948) בתפקיד בכיר במשרד השיקום הצרפתי. גם כאן היו שהעלו כנגדו טענות על תפקוד מוטה בהתאם לאינטרסים קומוניסטיים ושלא לפי האינטרסים של הרפובליקה. אוברק אכן לא הסתיר את נטייתו הפוליטית ובין השאר אירח במשך חודשים ארוכים ב-1946, בביתו את הו צ'י מין, מנהיגה הקומוניסט של וייטנאם. הו צ'י מין חזר לווייטנאם ועוד באותה שנה החל במלחמתו כנגד השלטון הצרפתי במדינתו (מלחמת הודו-סין הראשונה). הו צ'י מין אף היה הסנדק של השלישית בילדי אוברק, בתו אליזבת'. ולבסוף, שנים אחר כך, סמוך לפני מות הו צ'י מין ב-1969, הנרי קיסינג'ר ניצל את קשריו של אוברק עם הו צ'י מין, בכדי ליצור את הקשר הראשוני בין ארצות הברית לצפון וייטנאם. קשר ראשוני זה הוביל לשיחות ובהמשך להסכם פריז (1973), שסיים את מלחמת וייטנאם.
ב-1948 פרש אוברק מהשירות הציבורי והקים "קבוצת מחקר ולימוד למען התעשייה המודרנית" - Bureau d'études et de recherches pour l'industrie moderne (BERIM), שנועדה לסייע לסחר עם מדינות מזרח אירופה הקומוניסטיות. הוא עמד בראשו של גוף זה במשך כעשר שנים. לאחר פרישתו, ב-1958 מונה לתפקיד יועץ מיוחד לממשלת מרוקו וכיהן בתפקיד זה כשש שנים. ב-1964 מונה לדירקטור בארגון המזון והחקלאות של האו"ם וכיהן בתפקיד זה כ-11 שנים, עד 1975. בתקופה זו תיווך תחילה בין קיסינג'ר להו צ'י מין ולאחר יצירת הקשר הראשוני בין השניים המשיך בתיווך בין ארצות הברית לצפון וייטנאם, גם לאחר מותו של הו צ'י מין בספטמבר 1969 ועד השגת "הסכם פריז" בין שתי המדינות ב-1973.
נפטר ב-2011, בבית החולים הצבאי ואל דה גראס בפריז, בן 97.
הערות שוליים

↑  Raymond Aubrac, Spartacus Educational, ספטמבר 1997
↑  French Resistance Hero Raymond Aubrac Hailed Upon his Death at 97, Good News Network, אפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257902805171  BnF: cb12208819b (data)  GND: 119480514  ISNI: 0000 0000 6644 7121  LCCN: n96111609  SNAC: w6hq51rw  SUDOC: 030730945  VIAF: 22190290   WorldCat (עם VIAF): 22190290
גביע ה-NBA

| --- | --- |

 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  2023
 ארגון מפעיל:  NBA
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית, קנדה קנדה
 כספי זכייה:  500,000 דולר אמריקאי לכל שחקן בקבוצה הזוכה
 זוכה:  מילווקי באקס
 הכי הרבה זכיות:  לוס אנג'לס לייקרס (1), מילווקי באקס (1)
 מפעל מקביל:  ליגת ה-NBA
 www.nba.com/nba-cup
 
גביע ה-NBA (באנגלית: NBA Cup), בעבר טורניר אמצע העונה של ה-NBA (באנגלית: NBA In-Season Tournament) ומטעמי חסות Emirates NBA Cup, הוא טורניר כדורסל שנתי בהשתתפות קבוצות ליגת ה-NBA. טורניר אמצע העונה 2023 היה הראשון, והתקיים בחודשים נובמבר ודצמבר 2023, במהלך עונת 2023/2024. הזוכה הראשונה בטורניר היא לוס אנג'לס לייקרס. הזוכה בעונת 2024-2025 ומחזיקת הגביע הנוכחית היא מילווקי באקס. הטורניר מתקיים בפורמט דומה לזה של גביע הנציבה של ה-WNBA (אנ') בליגת ה-WNBA המקבילה.
היסטוריה

ב-1 באפריל 2023 נחתם הסכם קיבוצי חדש בין ארגון שחקני ה-NBA לליגה, וזה כלל ייסוד טורניר אמצע עונה, פרויקט שעלה מדיווחים לא רשמיים לאורך השנים. ב-8 ביולי פרסמה הליגה רשמית את כללי התחרות ואת הגרלת הבתים לטורניר 2023.
טורניר אמצע העונה הראשון נפתח ב-3 בנובמבר 2023, והפיינל פור נערך ב-5 וב-7 בדצמבר בלאס וגאס, נבדה. במשחק הגמר גברה לוס אנג'לס לייקרס על אינדיאנה פייסרס 123–109 והפכה לזוכה הראשונה בטורניר. לברון ג'יימס נבחר ל-MVP הראשון של הטורניר.
ב-2 בפברואר 2024 הוכרז כי חברת התעופה אמירטס רכשה את זכויות השיום של הטורניר ומ-2024 והלאה הוא יקרא גביע ה-NBA אמירטס (Emirates NBA Cup).