היסטוריה של גרמניה
האימפריה הרומית הקדושה (843–1806)

לאחר מותו של המלך הפרנקי לואי הצדיק, חולקו האדמות הפרנקיות על פי הסכם ורדן משנת 843 לחלק מערבי, שבו תקום מאוחר יותר צרפת, לחלק מזרחי, האימפריה הרומית הקדושה העתידית, ולאזור מרכזי (צפון איטליה, ארצות השפלה ובורגונדיה), שהיה לאחד ממוקדי המחלוקת ההיסטורית בין צרפת וגרמניה.
עם מותו של שליטה הקרולינגי האחרון של הממלכה הפרנקית המזרחית בשנת 911, הועברה המלוכה לקונראד הראשון. הממלכה הייתה מחולקת בין חמישה דוכסים מצאצאי האצולה המקומית והם אלו שתמכו במלך הקרולינגי ואפשרו את שלטונו. בשנת 919 בחרו חמשת הדוכסים את הדוכס מסכסוניה, היינריך הצייד כמלך על הממלכה.
בנו של היינריך, אוטו הראשון (לימים: אוטו הגדול) עלה לשלטון ב-932 והוכתר על ידי האפיפיור יוחנן השנים עשר כקיסר בשנת 962. אוטו ייסד שושלת קיסרים הקרויה השושלת האוטונית.
בראש הקיסרות שתיקרא מאוחר יותר "האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית" (Heiliges Römisches Reich deutscher Nation) עמד קייזר (Kaiser, קיסר) עד להתפוררותה בשנת 1806.
בשונה מממלכות צרפת או אנגליה, האימפריה הרומית הקדושה לא התפתחה לכדי מדינת לאום ריכוזית, אלא נותרה בבחינת ישות-על המורכבת ממספר טריטוריות אוטונומיות למדי, חלקן בשליטת נסיכים, חלקן בשליטת אנשי דת, חלקן בשליטתו הישירה של הקייזר ומקצתן אף התקיימו כרפובליקות, כדוגמת הקונפדרציה השווייצרית הישנה, אשר נותרה באופן רשמי חלק מהאימפריה עד החתימה על הסכמי וסטפאליה (1648).
עד המאה ה-13 שלטה בגרמניה אדריכלות הרומנסק (ראו למשל את קתדרלת במברג). במחצית המאה ה-13 החלה להיקלט בגרמניה האדריכלות הגותית שיובאה מצרפת. האדריכלות התמודדה עם מסורת הבנייה הקרולינגית של כנסיות וסטוורק (Westwerk) בעלות שני מוקדי פולחן: מזרחי ומערבי. הקתדרלות בגרמניה הושפעו גם מכנסיות מסדרי העוני, שכללו חלל אחיד או אגפים שווי-גובה והיו פשוטות בקישוטיהן, בחלונות הוויטראז', בכותרות ובתוכנית הפיסולית. כתוצאה מכך לקתדרלות גרמניות יש בדרך כלל שני אזורי קיר במקום שלושה והחלונות והעמודים פשוטים יחסית. בעוד שקתדרלות כגון קתדרלת רגנסבורג (1273–1872), קתדרלת פרייבורג (1260–1320) וקתדרלת קלן (1248–1880) נבנו על טהרת הסגנון הצרפתי קתדרלות כמו קתדרלת במברג (בעלת 4 מגדלים) וקתדרלת נאומבורג (בעלת שני בתי מקהלה, במזרח ומערב) שילבו בין הסגנון הגותי לסגנון הרומנסקי הקרולינגי וריבוי מגדלים עם צריחים האופייניים למזרח אירופה. יש לציין את קתדרלת שטרסבורג (1176–1439) וקתדרלת אולם (1377–1890) שנחשבות לקתדרלות גותיות מפוארות וחשובות ביותר. בניגוד לצרפת, בגרמניה בהרבה קתדרלות הושלמו הצריחים שעל ראש המגדלים (גם אם במאה ה-19), לרוב בסגנון תחרה גרמני או בסגנון שווייצרי שהקנה לקתדרלה מראה מחודד השואף כלפי מעלה.
מ-1438 ואילך, כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, להוציא אחד, היו בני משפחת הבסבורג (גם ההפסקה הקצרה בין 1742–1745 נבעה ממחסור זמני בהבסבורגים זכרים). יחד עם זאת, במקום לנסות וליצור סמכות ריכוזית בודדת (כמו בצרפת, לדוגמה), העדיפו השליטים ההבסבורגים להתמקד בחיזוק אדמותיהם הפרטיות (Hausmacht), הכוללות את השטחים בהם שוכנת כיום אוסטריה, ומשנת 1526 ואילך גם את בוהמיה ואת מורבייה. נוסף על כך, הקיסרים השיגו יותר ויותר טריטוריות מעבר לתחומי האימפריה הרומית הקדושה. לנוכח הנטיות הצנטריפוגליות שחוללה הרפורמציה בקרב תושבי האימפריה, ולאור ממדי ההרס שחוללה מלחמת שלושים השנים (1618–1648), הפכה הריכוזיות לבלתי אפשרית, במה שהעניק לנסיכויותיה ולמדינותיה של האימפריה ריבונות דה פקטו. זאת ועוד, שטח האימפריה, שבראשיתה כללה את ארצות השפלה, את מזרח צרפת ואת צפון איטליה, הלך והצטמק בחלוף המאות.
עם ההצלחות הצבאיות של נפוליאון וארגונן מחדש של רבות ממדינות האימפריה, הכריז הקיסר פרנץ השני, ככל הנראה מתוך חשש פן יורשו לא יהיה הבסבורגי, על סופה של האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. עבור ההבסבורגים, לא הייתה זו הורדה בדרגה, שכן פרנץ כבר הכריז על עצמו קיסר אוסטריה בשנת 1804. ואולם עבור גרמניה הסתיימה תקופה היסטורית כבת אלף שנים.