stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו בונאר לואו
ראשית דרכו

אנדרו בונאר לואו, שנולד בכפר קטן בניו ברונסוויק שבקנדה, הוא ראש ממשלת בריטניה הראשון בהיסטוריה שנולד מחוץ לתחומי האיים הבריטיים ונכון ל-2021 היחיד שנולד גם כן מחוץ לאיים הבריטיים הוא בוריס ג'ונסון. אביו היה כומר ששימש קהילות קטנות ונידחות, והמשפחה החזיקה גם חווה חקלאית לפרנסתה. אמו, שמוצאה ממשפחת בנקאים סקוטית, מתה בהיותו פעוט בן שנתיים, ואחותה עברה לגור בבית המשפחה ועזרה בגידולו עד שנישא אביו מחדש. מצד אביו היה לאנדרו מוצא מהסקוטים של אלסטר, מתיישבים סקוטים פרוטסטנטים באלסטר, צפון אירלנד. מורשתו האירית השפיעה רבות בהמשך חייב על גישתו הפוליטית בנוגע לאירלנד. אנדרו בלט ביכולותיו הלימודיות כבר בילדותו. לאחר נישואי אביו חזרה דודתו לסקוטלנד, ואנדרו בן ה-12 נסע עמה, כדי להתחנך בבית קרוביו האמידים. משסיים בונאר לואו את לימודיו בבית הספר התיכון בגלאזגו, נכנס לעבודה בבנק השייך לקרוביו, ובמקביל למד קורסי ערב באוניברסיטת גלאזגו.
לאחר שעסק זמן מה בבנק מקומי, לואו חבר לאגודת סוחרי ברזל מקומית והחל דרכו בתור איש עסקים. בונאר לואו נישא לאני רובלי בשנת 1891 ולזוג נולדו שישה ילדים. בונאר לואו עשה חיל בעסקיו עוד בשנות העשרים לחייו, ורכש מוניטין של איש עסקים קשוח וממולח. חינוכו בגלאזגו הבדיל אותו מרוב המנהיגים השמרנים אשר נודעו בהשפעת חינוך אוניברסיטת אוקספורד. השם בונאר היה למעשה שמו הפרטי השני, ובתחילת חייו נהג לחתום כ-A.B Law, אך בהמשך נודע יותר כבונאר לואו, תוך השמטת השם הפרטי אנדרו. במהלך כל חייו, לואו נותר בעל מבטא קנדי שהיה שגור בשפתו האנגלית.
קריירה פוליטית > מעורבות מוקדמת

במהלך שנות התשעים של המאה ה-19 התגבר עניינו של בונאר לואו בפוליטיקה, וב-1900 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית, כנציג מחוז גלאזגו בלקפריירס והאצ'סונטאון. המחוז קודם לכן נודע בתמיכה ממושכת במפלגה הליברלית. בונאר לואו נכנס לפוליטיקה בלב מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. בשנת 1902 מונה לשר המסחר בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור. בתוך המפלגה השמרנית היה בין חסידי ג'וזף צ'מברלין, ולאחר שחלה הלה בשנת 1906 ונעדר מפעילות פוליטית פעילה, היה בונאר לואו ממנהיגי האגף הזה של המפלגה, יחד עם בנו של צ'מברלין, אוסטן צ'מברלין. אף על פי שמעולם לא התבטא באופן פומבי נגד מדיניותו הכלכלית של בלפור, בונאר לואו צידד עם סיעת צ'מברלין במפלגה השמרנית שקראה לרפורמה בתעריף המדיני, מה שלימים הפך לפרוטקציוניזם.
ב-1911 התפטר ארתור בלפור מהנהגת המפלגה השמרנית, במחאה על ביטול זכות הוטו של בית הלורדים על החלטות בית הנבחרים. בונאר לואו נבחר ליורשו, כמועמד של פשרה שהיה מקובל על שני המועמדים המובילים, וולטר לונג ואוסטן צ'מברלין. בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה נמצאה המפלגה באופוזיציה, ובונאר לואו התמקד בשאלת המכס, כתומך של מדיניות פרוטקציוניסטית, ובשאלת השלטון העצמי לאירלנד - שאותו פסל מכל וכל. מזה זמן רב היה מאבק בין התנועה הלאומית האירית לממשלה הבריטית במסגרתה עלתה השאלה בנוגע לשלטון בית באירלנד שיביא להקמתו של פרלמנט בדבלין, עצמאי לענייני אירלנד מהפרלמנט בלונדון. בתור בן למוצא מאלסטר, אשר בעיקרה היו אנשיה יוניוניסטים והתנגדו לתנועה האירית הקתולית הלאומית, בונאר לואו התנגד בצורה חריפה לשלטון הבית ורבים כינו את עמדתו כ"לא-חוקתית". לואו טען כי הממשלה הליברלית תמכה בתנועה הלאומית האירית מכיוון שהם נשענו עליה עבור קיומה של ממשלה ליברלית בבית הנבחרים בוסטמינסטר, כפי שנראה במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1910, כאשר המפלגה הליברלית, הקימה ממשלה עם המפלגה האירית הלאומית אף על פי שהייתה בהפסידה בסך קולות הבוחרים ביחד למפלגה השמרנית. היוניוניסטים מתנגדי שלטון הבית לאירלנד מטעם הפרלמנט נהגו להתכנס בהנהגתו של בונאר לואו בארמון בלנהיים בוודסטוק, אוקספורדשייר, דרום-מזרח אנגליה.
קריירה פוליטית > מחלתו ופטירתו

בונאר לואו נאלץ להתפטר מתפקידו במאי 1923 עקב סרטן הגרון, שבעטיו לא היה מסוגל לנאום בפרלמנט. באוקטובר אותה שנה, לאחר חמישה חודשים, הוא נפטר עקב המחלה הממראת שלא ניתן היה לטפל בה. בונאר לואו היה בן 65 במותו, הוא נודע בכך שעישן באופן כבד, גורם שעלול היה להשפיע על מצב בריאותו הרגיש שהוביל למחלה הממראת. המחלה הייתה כה קשה שבונאר לואו התקשה לדבר ולנאום בפני הפרלמנט ולכן העביר את סמכויות השלטון אל סטנלי בולדווין.
מורשתו

בונאר לואו, שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר בין ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20, מכונה לעיתים "ראש הממשלה האלמוני". בסך הכל, בונאר לואו כיהן כראש ממשלה רק 211 ימים. בהיסטוריה הפוליטית הבריטית הוא זכור בעיקר כמי ששיקם את המפלגה השמרנית והוביל אותה לשלטון - ממנו נהנה יורשו בהנהגת המפלגה, סטנלי בלדווין. בונאר לואו התמחה בתורת הנאומים והיה פוליטיקאי ממולח כפי שהיה איש עסקים. יורשו, בולדווין, התקשה להמשיך בניסיון הפיתוח של המדיניות לשיבת הסדר הכלכלי וזמן קצר לתוך כהונתו נפלה הממשלה השמרנית.
מושב המשפחה שבו נולד בונאר לואו עודו ניצב על גדת נהר ריצ'יבוקטו, ששוחזר כאתר היסטורי. בשנת 1925 הקדישו תושבי רקסטון מצבת זיכרון לזכרו. בנו, ריצ'רד, הגיע מאנגליה כדי לנאום בטקס הצגת האנדרטה ולתת את כתובת ההקדשה.
מורשתו > יחסו לציונות

לואו לקח חלק בדיונים על הצהרת בלפור. היו שטענו שהוא התנגד להצהרה, אך מחקר מאוחר יותר לא מצא עדויות לכך בפרוטוקולים. במאי 1920 הוא הצהיר בפני הפרלמנט:
ממשלת אנגליה הקימה את דברה, אשר נתנה לעם העברי, כי אנגליה, צרפת, איטליה, אמריקה ושאר ממלכות הברית תכוננה את עם ישראל בארץ ישראל וכי אנגליה תקבל את המנדט מאת אגודת העמים על ארץ ישראל.
ממשלתו של לואו הייתה מבוססת על שמרנים שרבים מהם היו ממתנגדי הציונות ודרשו שבריטניה תיסוג מארץ ישראל. לואו ניהל מדיניות עמומה. הוא הצהיר שיהיה מוכן לדון בשינוי עמדת בריטניה לגבי ארץ ישראל, אך שיש לקחת בחשבון את התחייבויות הממשלות הקודמות. בסופו של דבר תקוות מתנגדי הציונות לשינוי בעמדת ממשלת בריטניה כלפי הציונות לא התממשה. עם זאת, היו שהצביעו על כך שהצהרות הממשלה עברו מהתחייבות לקיים את הצהרת בלפור, התחלפו בהצהרות לקיום הספר הלבן הראשון. כלפי הדרישות להוציא את הצבא מארץ ישראל הגיב לואו שהדבר אינו אפשרי, אך הוא הסכים לקצץ בסדר הכוחות. היו שתארו אותו כאוהד לציונות.
מורשתו > משפחתו

בונאר לואו נישא ב-1891 לאן לבית רובלי, בת לסוחר מגלאזגו, שנפטרה בשנת 1909. הוא לא התחתן שוב. לזוג נולדו שבעה ילדים: חמישה בנים (לרבות הראשון שנולד מת) ושתי בנות. הבן הבכור, שהיה טייס נהרג בקרב ב-21 בספטמבר 1917 במלחמת העולם הראשונה. הבן השני, צ'ארלי, נהרג בקרב עזה השני באותה שנה. צעיר הבנים, ריצ'רד קידסטון לו, לימים ברון קולריין, היה אף הוא פוליטיקאי במפלגה השמרנית, וכיהן כשר מדינה וכשר החינוך. הבת הבכורה, איזבל, נישאה לסר פרדריק סייקס והבת הצעירה, קתרין, נישאה לג'ורג' ארצ'יבלד, הברון הראשון ארצ'יבלד.
לקריאה נוספת

Andrew Taylor, Andrew Bonar Law, Hous Publishing, 2006
Ralph James Q. Adams, Bonar Law, Stanford University Press, 1999
הערות שוליים

↑  טלגרמות, הזמן, 24 במאי 1914
↑  בחוץ לארץ, הצפירה, 12 בפברואר 1914
↑  הקבינט החדש באנגליה, הצפירה, 27 במאי 1915
↑  כיבוש ירושלים, הצפירה, 13 בדצמבר 1917
↑  ארגון כלכלת המלחמה - בריטניה הגדולה ואירלנד (Organization of War Economies - Great Britain and Ireland), באתר האנציקלופדיה הבינלאומית למלחמת העולם הראשונה (International Encyclopedia of the First World War)
↑  הפתעה מורשונית חשובה, דואר היום, 2 ביולי 1922
↑  הצהרות ה' בונר לאו, דואר היום, 22 באוקטובר 1922
↑  מכתבים מלונדון, הפועל הצעיר, 24 בנובמבר 1922
↑  מניפסט הבחירות הכללי של המפלגה השמרנית 1922 - נאום הבחירות של אנדרו בונאר לואו (1922 Conservative Party General Election Manifesto - Andrew Bonar Law's Election Address), באתר המניפסטים של המפלגה השמרנית (Conservative Party Manifestos)
↑  מרטין תומאס וריצ'רד טוהי (Martin Thomas & Richard Toye), מתווכחים אודות אימפריה: הרטוריקה האימפריאליסטית של בריטניה וצרפת 1882 - 1956 (Arguing about Empire: Imperial Rhetoric in Britain and France, 1882-1956), אוקספורד, הממלכה המאוחדת: הוצאות אוניברסיטת אוקספורד, 2017, עמ' 146
↑  מנהיגים בריטיים שחלו במהלך כהונתם (British leaders who have suffered illness in office), באתר קופסאת העובדות (Fact Box)
↑  Geoffrey Lewis, Balfour and Weizmann: The Zionist, the Zealot and the Emergence of Israel, page 122
↑  Jehuda Reinharz, The Balfour Declaration in Historical Perspective, in Essential Papers on Zionism], page 588
↑  באוריו של בונאר לאו בשאלת א"י, הצפירה, 4 במאי 1920
↑  ש. אוסישקין, הממשלה החדשה, דואר היום, 20 במאי 1929
↑  הצהרת בונר לאו במורשון, דואר היום, 28 בפברואר 1923
↑  Partners Together in This Great Enterprise, page 115
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דייוויד לויד ג'ורג' | ראש ממשלת בריטניה  1922–1923 | הבא: סטנלי בלדווין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280017605171  BnF: cb135371888 (data)  GND: 117607738  ISNI: 0000 0000 8222 8332  LCCN: n85015032  NARA: 10569528  NKC: skuk0000771  NLA: 35503945  NTA: 071864539  SNAC: w61r76s5  SUDOC: 080834515  Trove: 977046  VIAF: 40160275   WorldCat (עם VIAF): 40160275 
דיוקן בונאר לואו ב-1924, מאת ג'יימס גאת'רי
בונאר לואו בהיותו ראש ממשלה.
אחמד טוקאן

אחמד טוקאן (בערבית: احمد طوقان; 15 באוגוסט 1903–1981) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני, שימש כראש ממשלת ירדן במשך חודש בזמן אירועי ספטמבר השחור.
ביוגרפיה

אחמד טוקאן נולד ב-15 באוגוסט 1903 בשכם למשפחת טוקאן, בנו של חיידר טוקן, שהיה מן הבולטים שבאישי שכם, ואחיהם של המשוררים  איבראהים טוקאן ופדווא טוקאן. משפחתו הייתה בת ברית מסורתית של בית האשם ומקורבת לשלטון (בין היתר בת המשפחה עליא טוקאן הייתה לאשתו השלישית של המלך חוסיין בשנת 1972). טוקאן למד בביירות ובהמשך באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1929 היה מרצה ב"קולג' הערבי", ב-1935-1937 מנכ"ל משרד החינוך בערב הירדן. ב-1937 התמנה למפקח במחלקת החינוך המנדטורית ובשנת 1944 הוא התמנה למנהל בית ספר כדורי לחקלאות בטולכרם. במסגרת תפקידו הוא ארח בבית הספר את חברי ועדת אונסקו"פ בביקורם בטולכרם ביוני 1947.
החל משנת 1948 החזיק במספר משרות בכירות בממשל הירדני. באפריל 1950 מונה לשר החינוך והעבודה, תפקיד בו החזיק במספר ממשלות. בתחילת מרץ 1951 מונה  לשר החוץ, אולם הוא הודח מתפקידו לאחר כחודש וחצי, על רקע חילוקי דעות עם המלך על יחסי החוץ ובמיוחד הקשרים עם ישראל. עם זאת, הוא המשיך להיות מעורב בענייני חוץ לאחר רצח עבדאללה. בספטמבר 1951 הוא שותף במשלחת הירדנית לוועידת פריס ובשנים 1951–1953 היה נציג ירדן בוועדת שביתת הנשק. בתחילת 1954 הוא מילא את מקומו של שר החוץ, חוסיין אל-ח'אלידי, שהיה חולה.  באפריל 1954 הוא התפטר מהממשלה ובמאי 1954 התמנה ליועץ לענייני חינוך באונר"א. בשנת 1961 הוא עבר מאונרר"א לכהן כיועץ לענייני חוץ בבנק העולמי. בתפקידים אלו התגורר שנים רבות בז'נבה.
באפריל 1967 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו של סעד ג'ומעה. בתחילת אוגוסט 1967 הוא עבר לכהן כסגן ראש הממשלה והמשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלתו של בהג'ת א-תלהוני. בדצמבר 1968 הוא קיבל לידיו גם את תיק ההגנה ובמרץ 1969, עם הקמת ממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי, הוא קיבל לידיו גם את תיק החוץ. בסוף יוני 1969, הועבר משרד ההגנה לאחריותו של עמר חאמש, אולם בסוף אוגוסט הושב תיק ההגנה לאחריותו של טוקאן. באפריל 1970 קיבל טוקאן לאחריותו גם את המשרד לעניינים כפריים ועירוניים. טוקאן לא נכלל בממשלתו של עבד אל-מונעם א-ריפאעי שהוקמה בסוף יוני 1970 ונועדה לרצות את תומכיהם של אש"ף.
בפרוץ אירועי ספטמבר השחור ב-16 בספטמבר 1970 מונה טוקאן לראש לשכתו של המלך חוסיין. ב-26 בספטמבר מונה טוקאן לראש ממשלה חצי אזרחית במקום ראש הממשלה הצבאית הזמנית מוחמד דאוד. בצו המינוי כתב חוסיין שלאחר "הימים השחורים" על ממשלת טוקאן "להחזיר את הסדר על כנו, להשליט ביטחון בקרב האוכלוסייה ולסלול את הדרך להתפייסות לאומית". מינוי פלסטיני לראש ממשלה אמור היה להציג נדיבות של מנצחים ביחס לארגונים הפלסטיניים ולקרוא להפסקת האש ולחזרת החיים למסלולם. יום לאחר שמונה לראש ממשלה נחתם הסכם הפסקת אש בקהיר בין ראש אש"ף יאסר ערפאת לבין המלך חוסיין. למרות ההסכם, הלגיון הירדני המשיך לפעול כנגד הפדאיון בצפון המדינה. טוקאן התפטר מראשות הממשלה כחודש לאחר שקיבל לידיו את התפקיד, ב-28 באוקטובר 1970. ירש אותו בתפקיד וספי א-תל, שהיה ידוע במדיניותו הקשוחה כלפי הארגונים הפלסטיניים. טוקאן מונה במקום זאת להיות שר החצר.
בדצמבר 1974 מונה טוקאן לחבר הסנאט הירדני.
טוקאן נפטר בעמאן בשנת 1981 לאחר מחלה.
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 170–181.
הערות שוליים

↑  The Hashemite Kingdom of Jordan and the West Bank, ed. Anne Sinai and Anne Pollack, pg. 113
↑  נבו, עמ' 223
↑  בירור תלונת הערבים בשאלות אספקה, הצופה, 4 בספטמבר 1944
↑  Visit to Nablus, פלסטיין פוסט, 29 ביוני 1947
↑  ממשלה חדשה בעבה"י, הַבֹּקֶר, 12 באפריל 1950
↑  New Jordan Cabinet, פלסטיין פוסט, 16 באפריל 1950
↑  הוחלף שר החוץ בממשלת עבה"י, על המשמר, 15 באוקטובר 1950
↑  הרכב ממשלת עבה"י, חרות, 7 במאי 1953
↑  חילופי גברא בממשלת עבה"י, קול העם, 2 במרץ 1951
↑  ד"ר חאלדי יורשו עול נששיבי, חרות, 18 באפריל 1951
↑  חוסיין יורש העצר בעבה"י, הַבֹּקֶר, 10 בספטמבר 1951
↑  כרוזי־אזהרה למסתננים הודבקו בקלקיליה, על המשמר, 7 בדצמבר 1951
רמתי - טוקאן, מעריב, 28 באפריל 1952
הגבול הפרוץ עם הירדן, מעריב, 24 בנובמבר 1953
↑  חילופי גברי בירדן, זמנים, 22 בינואר 1954
↑  טוקאן התפטר, הַבֹּקֶר, 20 באפריל 1954
↑  אחמד טוקאן - יועץ לחינוך הפליטים, חרות, 12 במאי 1954
↑  אהוד יערי, ממשלת חצר ברבת עמון, דבר, 27 במרץ 1969
↑  ממשלה חדשה בירדן בראשות סעד ג'ומעה, דבר, 24 באפריל 1967
↑  סעד ג'ומעה הרכיב ממשלה חדשה בירדן, דבר, 3 באוגוסט 1967
↑  ממשלה חדשה בראשות טלהוני הוקמה בירדן, הצופה, 8 באוקטובר 1967
↑  הודחו 6 מיניסטרים בממשלת ירדן, הצופה, 27 בדצמבר 1968
↑  ק. אמנון, רפאעי - בראש ממשלה חדשה בירדן, על המשמר, 25 במרץ 1969
↑  שמואל שגב, jוסיין שינה צמרת צבאו וממשלתה תיתכן התמודדות עם אירגוני הטרור, מעריב, 1 ביולי 1969
↑  אחמד טוקאן, מעריב, 28 באוגוסט 1969
אחמד טוקאן נתמנה לשר ההגנה של ירדן, מעריב, 27 באוגוסט 1969
↑  רבת עמון, דבר, 26 באפריל 1970
↑  שמואל שגב, חוסיין מינה ראש ממשלה אזרח, מעריב, 27 בספטמבר 1970
↑  נבו, עמ' 172–173
↑  Avi Shlaim, Lion of Jordan, 2008, pages 160-161.
↑  נבו, עמ' 174
↑  חוסיין ימשיך במדיניות תקיפה כלפי ארגוני המחבלים הפלשתינים, מעריב, 29 באוקטובר 1970
↑  הוקטן מספר הפלשתינים בסנאט החדש בירדן, מעריב, 1 בדצמבר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1176018590  VIAF: 3696154867601260100006   WorldCat (עם VIAF): 3696154867601260100006
העידן החדש

ערך זה עוסק בתופעה רוחנית. אם התכוונתם להתקופה הנוכחית בהיסטוריה, ראו .
תקופת העידן החדש, או ניו אייג' (באנגלית: New Age), היא שם כולל למחצית השנייה של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 בה החלה לפרוח רוחניות בעולם המערבי, שהגיעה בעיקר מתורות המזרח הרחוק, כמו הבודהיזם וכן מתורות עתיקות אחרות, כמו הקבלה ומסורות ממסו-אמריקה. תרבות העידן החדש היא כינוי לגישות חדשות, המשלבות תורות ואמונות רוחניות או דתיות, ובריאות גוף ונפש במקביל. הגוונים השונים בתרבות העידן-החדש מתאפיינים באוטודידקטיה, איסוף נתונים, לימוד ברשת, ואי-התבססות על מחקר בשיטה המדעית בלבד. העידן החדש כולל בעיקר גישות שונות לחקירה רוחנית ולאורח חיים אלטרנטיבי, בדגש על חיבור גוף ונפש, ותפיסה כללית של נפש האדם, כדבר שאינו ביולוגי בלבד.
אף שאין הגדרה פורמלית לאמונות והתנועות הנמנות עם העידן החדש, מרביתן נעזרות בטכניקות הנשענות על מקורות שונים, תוך שילוב ממסורות הדתות האברהמיות, דתות פגאניות, מסורות מיסטיות מזרחיות ומערביות עתיקות ומקורות פילוסופיים ואחרים. העידן החדש מוגדר פעמים רבות על דרך האלטרנטיבה, בעיקר כלפי התפיסות המערביות הרווחות: רפואה אלטרנטיבית, דת אלטרנטיבית ובמקרים מסוימים אף מדע אלטרנטיבי.
אמונות "העידן החדש" זכו לפרסום באמצעים מסחריים כגון ספרים, מוזיקה, סדנאות והרצאות של מורים רוחניים.
רקע היסטורי

השימוש במושג "עידן חדש" החל בארצות הברית בשנות השמונים של המאה העשרים על ידי התקשורת האמריקאית, אשר אפיינה בצורה זו קבוצות רוחניות אלטרנטיביות שעסקו במדיטציה, פאראפסיכולוגיה, רפואה הוליסטית, תיקשור, ותחומים פסאודו מדעיים נוספים. זאת אף שקבוצות אלו היו קיימות כבר משנות השישים וצ'ארלס פ. הנל, מחלוצי הנושא פרסם את ספרו בשנת 1912.
רגעי מפתח בהתעוררות הציבור לתת-התרבות של העידן החדש הם: הספרים, "סימני שמש" ו"סימני אהבה" של לינדה גודמן. המחזמר והסרט "שיער", המיני-סדרה, "Out on a Limb" של שירלי מקליין האמריקאית, וכמו כן ספרים כמו "הנבואה השמימית" של ג'יימס רדפילד, הסדרה "שיחות עם אלוהים" של ניל דונלד וולש, סדרת הספרים של ג'יין רוברטס אשר תקשרה את 'סת' ועוד.
אמונות

האמונות הבאות שכיחות בקרב אנשי "העידן החדש", אף שלא בקרב כולם:
בפרסומים של רבות מתנועות "העידן החדש" נעשה שימוש במונח "אנרגיה" או במונחים פיזיקליים אחרים, הגם שאין קשר בין המשמעות הפיזיקלית של מונחים אלה למשמעות שמיוחסת להם. לדוגמה, לעיתים קרובות נטען כי כל האנושות, כל החיים, כל דבר מקושר רוחנית באותה "אנרגיה". חלק טוענים כי אלוהים הוא ה"אנרגיה" הזו.
קיימות בעולם ישויות רוחניות נסתרות שמדריכות אותנו, אם רק נסכים לקבל את הדרכתן.
למוח האנושי יש עומקים, שבהם הוא יכול לשלוט על המציאות.
אמונה בהשפעות רוחניות של האדם ועל האדם, כמו קארמה.
לאדם יש מטרה בעולם הזה, ושיעור שעליו ללמוד. שיעור פופולרי בתפיסת העידן החדש הוא אהבה.
מוות אינו סיום, אלא התחלה של חיים אחרים.
תחושות ואינטואיציה הן מדריכות טובות בחיים, ועל האדם להקשיב להן.
יש קשר מיסטי בין כל הדתות, דת אחת או דוגמה אחת אינה חשובה או עדיפה על האחרת.
המדע המודרני יכול גם הוא להשתלב במסגרת הניו-אייג'ית (במיוחד נפוץ השימוש בגילויים מתחום תורת הקוונטים).
ביקורת על העידן החדש

מבקרי העידן החדש טוענים כי אימוץ האמונות האלטרנטיביות, נובעות מאובדן משמעות החיים עבור רבים בעולם הפוסט מודרני, שבו ירד קרנן של הדתות הממוסדות והאמונה באלוהים. המבקרים טוענים כי רבות מאמונות הניו אייג' מונעות משרלטנות, ועשויות במקרים מסוימים להביא להיווצרות כתות, ההופכות את אמונתן לדוגמה דתית פנאטית. יש שרואים בניו אייג' שכלול של תרבות הצריכה. [דרוש מקור]
ראו גם

מוזיקת העידן החדש
הסוד
ילדי הפרחים
התנועה להתחדשות יהודית
כלכלה משתפת
מצב הטבע
פסטיבל אקטיביזם
אנרכיזם
לקריאה נוספת

מריאנה רוח מדבר, תרבות העידן החדש בישראל: מבוא מתודולוגי והרשת הרעיונית (עבודת דוקטור), הוצאת בר-אילן, 2006.
אורי לוטן, יש חדש במערב: תולדות הניו אייג', עורכים דוד מיכאלי, גליה עזרן, הוצאת מדף, 2007.
עידו תבורי (עורך), רוקדים בשדה קוצים: העידן החדש בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
שי טובלי, בוקר טוב עולם (הוצאת ידיעות אחרונות): אנתולוגיה של 20 מורים רוחניים מהמאה העשרים.
יקי מנשנפרוינד, עידן הבורות, פרדס, 2009.
סמדר שרלו, מי הזיז את היהדות שלי?: יהדות, פוסטמודרניזם ורוחניות עכשווית, רסלינג, 2016.
יעקב ידגר, גדעון כ"ץ ושלום רצבי (עורכים), מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל (קובץ מחקרים), 2014, עיונים: סדרת 'נושא', הוצאת מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון.
אברהם יצחק (ארט) גרין, יהדות רדיקלית, ידיעות ספרים 2016.
פיליפ וקסלר, החברה המיסטית: חזון חברתי מתפתח, כרמל, 2007.
הערות שוליים

↑  יואב שורק, ‏"סקירת הספר", השילוח,  3, פברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536626805171  PLWABN: 9810533215805606  BnF: cb12144385f (data)  GND: 4127405-2  LCCN: sh87000526  NKC: ph117919
אבי אחמד

אבי אחמד עלי (נקרא בשמו הפרטי, אבי או אביי, כיוון ששמותיו הנוספים הם פטרונים; באמהרית: አቢይ አሕመድ ዓሊ; נולד ב-15 באוגוסט 1976) הוא פוליטיקאי אתיופי, המכהן כראש ממשלת אתיופיה החל מאפריל 2018. אבי משמש גם כיו"ר מפלגת השלטון וכחבר הפרלמנט. עם כניסתו לתפקידו החל אבי ברפורמות פוליטיות, מדיניות וכלכליות, שהבולטת שבהן היא חתימה על הסכם שלום היסטורי עם אריתריאה ושחרור אסירים פוליטיים. בשנת 2019 נבחר על ידי המגזין TIME לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם. זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2019.
באוקטובר 2021 הושבע אבי אחמד רשמית לכהונה שנייה לתקופה בת 5 שנים.
ראשית חייו והשכלה

אבי נולד וגדל בעיירה בשאשה, מערבית לבירת אתיופיה, אדיס אבבה, לאב מוסלמי ולאם נוצרייה אורתודוקסית, שניהם מבני האורומו הוא עצמו פרוטסטנטי פנטקוסטלי. הוא הבן השלושה עשר של אביו והשלישי של אמו, אחת מארבע נשותיו של אביו. את לימודי התיכון עשה בעיר הסמוכה אגארו. סיים תואר ראשון בהנדסת מחשבים בקולג' באדיס-אבבה (2001), ותואר שני בהצטיינות בלימודי מנהיגות מעצבת בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת גריניץ' בלונדון בשיתוף המוסד למנהיגות בינלאומית באדיס אבבה (2005). הוא בעל תואר שני נוסף במינהל עסקים מקולג' לידסטאר באדיס אבבה בשיתוף אוניברסיטת אשלנד (2013). אבי השלים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 2017 באוניברסיטת אדיס אבבה. נושא המחקר שלו היה "הון חברתי ותפקידו בפתרון סכסוכים באתיופיה". מאמר שכתב בנושא זה התפרסם בגיליון מיוחד של כתב העת "קרן אפריקה" שעסק במאבק באלימות של קיצוניים.
קריירה צבאית

את שירותו הצבאי החל בשנת 1991, כנער שהצטרף לפעולות המחתרת כנגד השלטון הרודני של מנגסתו, שהודח באותה שנה מתפקידו. מאוחר יותר, בשנת 1993, התגייס לצבא האתיופי, בו שירת 17 שנה בתפקידי מודיעין ותקשורת. בשירותו הצבאי הוא השתתף במלחמת אתיופיה-אריתריאה ובכוח שמירת השלום של האו"ם ברואנדה. לאחר מכן הוא שימש בתפקידים בכירים יותר כאחראי על השכנת שלום בסכסוכים דתיים באזור הולדתו וכראש הסוכנות לאבטחת מידע ברשת. בשנת 2006 הוא הקים הסוכנות לביטחון סייבר באתיופיה. אבי סיים את שירותו הצבאי בשנת 2010 בדרגת לוטננט קולונל.
פעילות פוליטית

פעילותו הפוליטית של אבי החלה בהצטרפותו בשנת 2010 למפלגת ה-OPDO (ארגון האורומו העממי דמוקרטי), סיעה בתוך מפלגת השלטון באתיופיה משנת 1991 שהייתה תחת דומיננטיות של המיעוט התיגרי.
במהרה נהיה חבר בוועדה המרכזית של המפלגה ובאותה שנה אף נבחר לפרלמנט האתיופי. במסגרת תפקידו הוא היה שותף לייסוד ה"פורום הדתי לשלום" שפעל לקידום פתרונות בדרכי שלום של סכסוכים בין נוצרים למוסלמים באזור הבחירה שלו – אגארו. אבי נבחר לכהונה נוספת בפרלמנט בשנת 2015. בכהונתו השנייה הוא התבלט במאבקו כנגד השתלטות אלימה על קרקעות בייחוד בסביבות אדיס-אבבה, שגבתה קרבנות בחיי אדם. בפעילות זו הוא זכה לחשיפה ציבורית רבה שסייעה בהתבססות הקריירה הפוליטית שלו.
באוקטובר 2015 התמנה אבי לתפקיד שר המדע והטכנולוגיה, אולם הוא עזב את משרתו לאחר שנה אחת. מאוקטובר 2016 הוא שימש בתור סגן הנשיא של מחוז אורומיה, המחוז המאוכלס ביותר באתיופיה וניהל את המשרד לתכנון ופיתוח עירוני של המחוז, כל זאת תוך כדי המשך כהונתו בפרלמנט. במהלך כהונתו במחוז הוביל רפורמה כלכלית שכללה שינוי במדיניות הקרקע, ההשקעות ובתעסוקת צעירים. במסגרת תפקידו גם פעל ליישוב מחדש של מיליון מבני האורומו שעזבו בשנת 2017 את אזור סומלי בעקבות המהומות שהתחוללו בשל סכסוך גבולות. באוקטובר 2017 התמנה אבי לתפקיד מזכיר מפלגת ה-OPDO. הוא הוביל לברית מחודשת בין קבוצות האורומו והאמהרה המהוות יחדיו כשני שלישים מאוכלוסיית אתיופיה.
הבחירות לראשות ממשלת אתיופיה

לאחר שלוש שנים של מחאה פוליטית, הודיע היילמריאם דסלן, ראש ממשלת אתיופיה על פרישתו מהתפקיד וכיוצא בכך גם על פרישתו מתפקיד יו"ר קואליציית ארבע מפלגות (על בסיס אתני) השלטון, ה-EPRDF (החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית), החולקות ביניהן את השלטון באתיופיה. החוק הבלתי כתוב של הפוליטיקה האתיופית קובע שראש הקואליציה של מפלגות אלו הוא גם ראש הממשלה. ועל כן עפארים סומאלים ואחרים למעשה לא יכלו לכהן במישרה זו.
אבי נבחר בפברואר 2018 כמועמד מפלגתו לראשות הקואליציה (וכראש הממשלה), אולם בשל העובדה שבגוף הבוחר היו 45 נציגים של כל אחת מארבע המפלגות המרוץ נראה פתוח. הצעד שהכריע את הכף ותרם לבחירתו במרץ 2018 היה פרישתו ברגע האחרון של מתחרהו הבולט, דמקה מקונן (מאמהרה), שהתפרש כתמיכה באבי. בבחירות הפנימיות השיג אבי ניצחון חד-משמעי כשהוא מקבל 108 קולות לעומת 58 קולות שקיבל שיפרוו שיגוטה (עמי הדרום) שהגיע למקום השני, ודברה-ציון גברה-מיכאל (תיגראי) שהגיע למקום השלישי עם 2 קולות בלבד. כתוצאה מכך, בתחילת אפריל 2018 נבחר אבי על ידי הפרלמנט לראשות ממשלת אתיופיה.
כראש ממשלת אתיופיה > מדיניות פנים, רפורמה בחוקה ומדיניות כלכלית

עם כניסתו לתפקיד הודיעה ממשלת אבי על שחרור 7,600 אסירים פוליטיים ועל קידום החופש הפוליטי באתיופיה. זמן קצר לאחר מכן, בחודש יוני, אישר הפרלמנט ביטול מידי של חוקי מצב החירום במדינה. באותו חודש הודיע אבי על הקמת ועדה שתבחן את מודל הבחירות המחוזיות והמקומיות המביא לשליטה של קבוצות אתניות על אזורים וערים ומנציח את השסעים האתניים בין הקבוצות.[דרוש מקור] בממשלה שהקים היה יצוג לקבוצות אתניות ודתיות שונות, יצוג שווה לנשים וגברים ולראשונה באתיופיה גם מונו נשים לתפקידים בכירים, כגון נשיאת המדינה, שרת ההגנה, ונשיאת בית המשפט העליון.
אבי תיווך במשא ומתו המוצלח לאיחוד הפלגים של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, שהתפצלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 לשני סינודים – "סינוד בגלות", שבראשו עמד ראש הכנסייה האתיופית הקודם אבונא מרקוריוס, וסינוד באתיופיה בראשות הפטריארך אבונא פאולוס. תומכיו של מרקוריוס, שהתיישב בסופו של דבר בארצות הברית, טענו שהוא הודח בידי ההחזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית ואילו מתנגדיו טענו שהוא התפטר. אבי סייע בגישור בין הצדדים, שהכריזו רשמית על הסכם פיוס הכולל חלוקת סמכויות בין מרקוריוס וממשיך דרכו של פאולוס, אבונא מתיאס. הוא נכח בטקס החתימה על ההסכם בוושינגטון ביולי 2018. לאחר מותו של מרקוריוס ב-2022, התפקיד ממולא בידי מתיאס עם מלוא הסמכויות.
בספטמבר 2020 הודיעה ממשלת אתיופיה על החלפת שטרות הכסף של הביר האתיופי. אנשים שמחזיקים בשטרות ישנים נדרשו להחליפם בתוך שלושה חודשים. לטענת אבי המהלך נועד להציל את הכלכלה האתיופית ונגיד הבנק המרכזי האתיופי אמר שהמהלך יסייע לממשלה למנוע שחיתות, אגירה של מזומנים וזיוף.
ביוני 2018 הודיעה ממשלת אתיופיה על כוונתה לקדם הפרטה בתחומים שונים, ובהם תחום התקשורת והתעופה. על פי התוכניות, מניותיה של אתיופיאן איירליינס, חברת התעופה הגדולה באפריקה יונפקו למשקיעים בינלאומיים ומקומיים, הגם שממשלת אתיופיה תמשיך להחזיק במרבית המניות. עם זאת, התוכניות המשמעותיות ביותר הוקפאו בהמשך. באוקטובר 2020 הוקפאה התוכנית להפריט חלקית את אתיופיאן איירליינס, והתוכנית למכור 40% מהמניות את חברת התקשורת הממשלתית אתיו טלקום נדחו. הממשלה ניסתה לפתוח את תחום התקשורת להשקעות זרות, אך המכרזים בתחום הניבו תוצאות פחות חיוביות מהצפוי, בין השאר בגלל חשש המשקיעים מאי-יציבות בעקבות מלחמת תיגראי.
בתחומים אחרים כמו הפעלת רכבות, ייצור סוכר, פארקים תעשייתיים ומלונאות עתידה להיות הפרטה מלאה. בהקשר זה, הודיע אבי על כוונתו להקים בורסה באתיופיה, כדי לשנות את המצב הנוכחי בו אתיופיה היא המדינה הגדולה בעולם (במספר תושביה) שאין לה בורסה פעילה.[דרוש מקור]
יוזמה נוספת שזו כבר השנה הרביעית היא "המורשת הירוקה"(, green legacy አረንጓዴ አሻራ) יוזמה בהישתתפות מיליוני אזרחים לשתילת מיליארדים של שתילי עצים בכל שנה עם תחילת הגשמים באתיופיה.
כראש ממשלת אתיופיה > מלחמת תיגראי

בנובמבר 2020, בהמשך למחלוקת על דחיית הבחירות בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ובתגובה להתקפה של החזית העממית לשחרור תיגראי על הצבא האתיופי במקלה, פרצה מלחמת אזרחים בצפון המדינה. כעבור שנה, הוכרז מצב חירום בבירה אדיס אבבה בשל איום המורדים על העיר. בנובמבר 2022, המלחמה הסתיימה בהסכם שלום אתיופיה-תיגראי.