stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבתי אטון
הערות שוליים

↑  מתוך דברי הרב בן ציון מוצפי.
↑  עדות הרב אברהם יוסף, בריאיון ליוסף סופר, ו' חשון ה'תשע"ה, הידברות
↑  הרבנית קלרה אטון ז"ל, הצופה, 17 במרץ 1959, עמ' 3
↑  יום ליום, י"ח באב תשע"ח
↑  קובץ:בן ציון אטון (הנכד).jpg
↑  אליהו קאופמן, בין "גדול הדור" ל"מנהיג הרוחני", באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 באוקטובר 2013
| מועצת חכמי התורה |
| --- | --- | --- |
| מנהיג | הרב משה מאיה |  |
| מנהיגים בעבר | הרב עובדיה יוסף • הרב שלום כהן |  |
| חברים בעבר | הרב שמעון בעדני |  |
| חברים בהווה | הרב דוד יוסף • הרב ראובן אלבז • הרב אברהם סלים • הרב שלמה בן שמעון • הרב שמואל בצלאל • הרב שלמה מחפוד • הרב יהודה כהן |  |
| רבנים שפרשו מהמועצה | הרב שבתי אטון • הרב גבריאל טולדנו |  |
| מזכירים | יחזקאל אסחייק • הרב משה מאיה • רפאל פנחסי • אמיר קריספל • יואב בן צור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299394805171  ISNI: 0000 0000 6886 3874  LCCN: no2009085963  VIAF: 97423840   WorldCat (עם VIAF): 97423840
יהדות קזאלה מונפראטו

יהדות קזאלה מונפראטו נוסדה במאה ה-15 בעיר קזאלה מונפראטו שהייתה מרכז יהודי חשוב. היחס ליהודים בתקופת שלטונם של בית פלאולוג'י (Paleologi) ובית גונזגה (Gonzaga) היה סובלני.  בשנת 1708 עברה העיר לשליטת בית סבויה ויהודי העיר הצטוו לעבור לשכונה מיוחדת. תקופת הזוהר של הקהילה היהודית בקזאלה מונפראטו הייתה במאה ה-19; בתקופה זו מנתה הקהילה כ-850 חברים.  היהודים עסקו בבנקאות ובמסחר של חיטה, תכשיטים, בדי תחרה ותבלינים.
נכון לשנת 2011 גרים בעיר שמונה יהודים. את השירותים הדתיים מקבלים היהודים מקהילת יהודי טורינו.
אתרים ומבנים של הקהילה

בית הכנסת ממוקם במקום שהיה מרכז ה"גטו", כיום רחוב "מונטרונה" (Via Montarone). ניתן להבחין במבנים מקוריים של הגטו בין הרחובות "בלבו" ו"אלסנדריה". ברחוב אלסנדריה 16 אפשר להבחין ב"מתלה" שהיה בשימוש בעת סגירת הגטו. בית מספר 20 היה בגבול הגטו.
לקהילה שני בתי קברות: האחד, הופסקה בו הקבורה בשנת 1932 והשני פעיל עד היום.
אתרים ומבנים של הקהילה > בית הכנסת

בית הכנסת נחשב כיום למונומנט איטלקי לאומי. הוא נבנה בשנת 1595 ונקרא: "Oratorio Israelitico". התפללו בו לפי נוסח אשכנז. המבנה, המשתרע על שטח נרחב, הוא בן קומה אחת, ובו חצר פנימית, עדות לכך שהקהילה לא סבלה מחוסר מקום. מהחזית לא ניתן לזהות את בית הכנסת, אך כתובת בעברית מעל אחת הכניסות מעידה על ייעודו. האומנות החזקות והחלונות הגדולים בקומה השנייה, נותנים למבנה מראה מיוחד.
אולם בית הכנסת המקורי היה מלבני. כאשר הגיעו לעיר יהודים מעיר שכנה, הורחב האולם וקיבל צורה של מלבן מוארך. האולם מקבל את אורו משבעה חלונות ושורה ארוכה של עמודי תאורה מצופים זהב.
ההיכל לפני ארון הקודש מרווח, כמעט רבע האולם, עולים אליו בשלוש מעלות מפוארות. בינו לבין אולם הקהל יש שבכת ברזל רקוע, עשירה בעיטורים ומוזהבת. מבנה ארון הקודש, משנת 1765 הוא בסגנון קלאסי.
האולם כולו וגם קמרונותיו השטוחים מקושטים עיטורים של סטוקו מוזהב בסגנון הרוקוקו. את הרבגוניות והערך שבעיטורים מגבירים האפקטים של אור וצל בין צלעות הקמרונות הבולטים.
אתרים ומבנים של הקהילה > מוזיאון האורים

המוזיאון כולל את הארכיב של "ליוויה פביה וולמבורג" (Livia Pavia Wollemborg).  בארכיב מסמכים על תולדות יהודי העיר ועל השינויים שנעשן במבנה בית הכנסת.
אוסף תשמישי הקדושה המצוי במוזיאון היה בשימוש בטקסים הדתיים של יהדות קזאלה מונפראטו. תשמישי הקדושה הם מכסף, חלקם מהתקופה שעל היהודים נאסר להיות צורפים בכסף ואלו נעשו עבורם על ידי לא-יהודים.
"מוזיאון האורים" משלב תצוגה של חנוכיות עתיקות וחנוכיות מודרניות. במקום מוצגות חנוכיות שנוצרו על ידי אומנים בינלאומיים.
ראו גם

קזאלה מונפראטו
לאו לוי
אסטי
גלריה

אריחי חרס עם כיתובי שואה ושלום, במוזיאון האורים.
יונת שלום עם עלה של זית וחנוכייה, מוזיאון האורות בקזאלה מונפראטו.
רעשני פורים צבעוניים בתצוגת המוזיאון היהודי.
חנוכיית זוג ידיים וחנוכיית כינורות. במוזיאון אוסף משמעותי של חנוכיות.
שתי חנוכיות, אחת מהן חנוכייה מחוטי תיל.
חנוכייה עם הכיתוב:"את האור שהדליק אינו יכול לכבות"
מתוך תצוגת תשמישי הקדושה של מוזיאון האורות.
טבלת פריטים שבתצוגת המוזיאון.
אולם תצוגה של תשמישי קדושה במוזיאון.
לקריאה נוספת

יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו.
Annie Sacerdoti, Guida All'Italia Ebraica, Marietti, Casale Monferrato,1986
הערות שוליים

↑  לפי אחד מפרסומים "יהדות מונפרטו"
↑  לפי שיחה עם האחראית לביקורים בבית הכנסת 1.5.11
| מחוז פיימונטה |
| --- | --- | --- |
| בירת המחוז | טורינו |  |
| ניב מקומי | פיימונטית |  |
| נפות | אלסנדריה • אסטי • ביאלה • ורבנו-קוזיו-אוסולה  • ורצ'ילי • טורינו • נוברה • קונאו |  |
| ערים | איווריאה • אלסנדריה  • אסטי • ביאלה • ורצ'ילי • מונדובי • סאלוצו • קארמניולה • קונאו • קזאלה מונפראטו • קראסקו |  |
| אתרים יהודיים | יהדות פיימונטה • יהדות אסטי • יהדות קזאלה מונפראטו |  |
| אתרי טבע | נהר טנרו • נהר בורמידה • נהר צ'רבו • אגם אורטה |  |
מבט אל תוך בית הכנסת
הבמה וארון הקודש
יהדות אסטי

חזית בית הכנסת
יהדות העיר אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. והתקיימה עד לשואה. החל מהמאה ה-17 יהודי הקהילה נחשבו בין אמידי העיר ותפסו בה מקום מרכזי.
ליהודי אסטי, כמו ליהודי פוסנו (Fossano) (אנ') וליהודי מונקאלוו הסמוכות, היה נוסח תפילה מיוחד, נוסח "אסטיג'יאנו" (Astigiano) או אפ"ם (ראשי התיבות של הקהילות: אסטי, פוסנו ומונקאלוו), המורכב מהנוסח האיטלקי, האשכנזי והצרפתי העתיק.
כיום מונה הקהילה רק יהודים בודדים, המסונפים פורמלית לקהילת יהודי טורינו, האחראית לצרכים הדתיים של יהודי אסטי. בעיר נותר מבנה בית הכנסת, מהמאה ה-18, הנפתח רק בעת קיום אירועים דתיים חד-פעמיים. באחד מחדרי בית הכנסת קיים מוזיאון ליהדות (Museo Ebraico) הפתוח לציבור בהודעה מראש.
תולדות יהודי אסטי

במסמך משנת 812 מתייחס הביטוי ״terra Judeo״ לעיר, וניתן אולי ללמוד ממנו על הימצאות יהודים בה, אך התארגנות קהילתית מסודרת של יהודים בעיר לא התקיימה עד למאה ה-15. מניחים כי רוב יהודי אסטי, כמו יהודי פוסנו ויהודי מונוקוולו הקרובות, הגיעו לעיר בסביבת שנת 1492, בעקבות גירוש ספרד וגירוש היהודים פרובאנס בצרפת ומעמק הריין שבגרמניה. רוב יהודי העיר גרו ברובע "סאן סקונדו" (Rione San Secondo) ברחוב אלברטיני (via Aliberti). לקהילה היהודית היה בנוסף לנוסח תפילה המיוחד גם ניב יהודי פיימונטזי.
העדות הראשונה לקיום יהודים בעיר היא משנת 1601. הבישוף המקומי התלונן על המבנה שהוקם לבית הכנסת, קרוב מדי לכנסייה שלו Santo S. Secondo e di S. Bernardino. קודם לכן שימש מבנה קטן כבית הכנסת. בית כנסת זה, שהיה ממוקם במרכז השכונה היהודית, שימש לצורכי פולחן דתי אך גם עמד לשירות הציבור למטרות כלליות כמו ביצוע עסקאות מסחריות או לביצוע פעולות חברתיות של עזרה הדדית. מבית כנסת זה נותרו פריטים מעץ מהמאה ה-16 והמאה ה-17. בתקופה שקדמה להקמת בית הכנסת, יהודי העיר נהגו להתפלל באחד החדרים במעון של משפחה, כפי שניתן ללמוד ממסמך משנת 1599.
יהודי העיר עסקו במקצועות יהודיים טיפוסיים לעידן ימי הביניים: ייצור בגדים מפרוות וצביעת בדים. מקצועות אשר הורשו לעסוק בהם תושבים שנדחקו לשולי האוכלוסייה. עם זאת, היהודים נהנו מהעובדה כי בעיסוק בבגדי פרוות היה להם למעשה זיכיון בלעדי לייצר ולסחור בהן. יהודים גם עסקו במסחר בנכסי דלא ניידי ובבנקאות. עד לפני עשרות שנים היה באסטי בנק פעיל בשם "בנק לוי-מונטלצ'יני" (Banca Levi-Montalcini).
בשנת 1773 שליטי בית סבויה הקימו שכונה מיוחדת ליהודים. הם לא הורשו לגור מחוץ לתחומה. גבולותיה נקבעו בין הרחובות :
Via Aliberti, Via Ottolenghi, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן. בשנת 1791 הגיע הצבא הצרפתי לעיר. המשפחות היהודיות האמידות עברו להתגורר מחוצה לו. עם זאת הרובע המשיך להיות שכונה יהודית.
מעריכים כי מספר המשפחות שגרו בגטו היה 38 ומספר התושבים – 136. הייתה נסיגה במצב היהודים עד 1848 אך אז הושלמה האמנציפציה וליהודים הושבו מלוא הזכויות. בעיר הוקם בית ספר יהודי ואפילו אטליז כשר נפתח בה. היהודים נטלו חלק בפעילות הציבורית וכך נבחר לסנטור איזקו הרטום (Isacco Artom), שהיה המזכיר של הנסיכות. יהודים מפורסמים נוספים היו ממשפחות: זכריה, אוטולנגי ולזרו הרטום. עדיין ניתן בשלטים של הבתים שמות משפחה יהודיים כמו: De Benedetti, Clava, Treves, Levi-Montalcini.
בשנת 1848 "נפלו" חומות ה"גטו" ועלה הצורך בשיפוץ מבנה בית כנסת. בעל מקצוע מקומי, קרלו בנצי (Carlo Benzi), אשר עסק בשיפוץ מבנים בעיר הוזמן לבצע את העבודות. המימון לכך התקבל מהמשפחות היהודיות הרטום ואוטולנגי, משפחות יהודיות מוכרות עד עצם היום הזה. למטרת הרחבת מבנה בית הכנסת הקיים עד היום, הושג הפינוי של בתים אחדים, הצמודים למבנה בית הכנסת. כך ניתן היה לתחום חצר לבית הכנסת באזור החדש שהתפנה ממבנים ולבנות קומה נוספת לבית הכנסת עבור עזרת נשים.
בעת הכיבוש הנאצי בשנת 1943, נלקחו מהגטו כשלושים יהודים למחנות ההשמדה. מתוכם נרצחו כ-27. בעיר נשארו יהודים בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
סיור בגטו

תחום הגטו נקבע בין הרחובות אליברטי ואוטולנגי, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן.
המחסור בשטח לבניה ברובע היהודי גרם לכך שלא יהיה בתחומו חצרות ובניינים יהיו קומות מרתף וקומות עליונות. אפשר להבחין בתופעה זו גם היום. מקרה מיוחד הוא הבית של משפחת הרטום, בסוף רחוב אליברטי (Via Aliberti). היות שמחלונות המבנה אפשר להשקיף על הכיכר המרכזית של העיר, הצטוו דיירי הבית להשאיר את החלונות סגורים ולשלם תשלום מיוחד כאשר ביקשו לפתוח אותם. בין שני החלונות צויר ציור בעל אופי דתי נוצרי, כך שההולכים ברשות הרבים יוכלו להבחין בבית מגוריהם של היהודים.
מבנה בית הכנסת

בית הכנסת של אסטי  נראה כבעל חזית פשוטה בסגנון נאו-קלאסי, עם מבנה של שער בעל ארבעה עמודים בסגנון יוני ומעליהם משקוף ובו חרוטה הכתובת בעברית ”"קרוב ד' לכל-קוראיו"” (ספר תהילים, פרק קמ"ה, פסוק י"ח).
בכניסה יש פרוזדור, בצד שמאל כניסה למקהלה ולבית הכנסת הקטן (Piccolo Tempio) ובו לוחות זיכרון, בסוף הפרוזדור בצד ימין יש מדרגות העולות לעזרת הנשים. ממול יש מרחב מרובע, מחולק לשלושה מרכזים עם מושבים, אשר עליהם מודבקות פיסות מתכת עם שמו של המתפלל. המתפללים הקבועים, בעלי המושבים, הם אלה הממנים את האחזקה של בית הכנסת. במרכז בית הכנסת מוצב שולחן במה, אשר עליו מניחים את ספר הקריאה בשעה שבאים לקרוא מתוכו בפני הציבור. בחזית ארון הקודש פרי עבודתה של האומנית ג'וזפה מריה בונצאניגו (Giuseppe Maria Bonzanigo) שיוצר בשנת 1809. (ראו צילום מצד שמאל). ארון הקיר מורכב משמונה חלקים מפוסלים ומקושטים. בבית הכנסת ניתן למצוא את הממצאים הבאים:
מנורת שבעת הקנים.
ארון הקודש.
תבליט השולחן עם לחם הפנים.
במת נר התמיד.
כיורים לנטילת ידיים.
תבליטי הפירות.
כתובת האומרת: ”זֶה-הַשַּׁעַר לַיהוָה; צַדִּיקִים, יָבֹאוּ בוֹ” (ספר תהילים, פרק קי"ח, פסוק כ')
בפינת בית הכנסת יש פרוכות לספר תורה, כמנהג הספרדים, עם רקמות מכסף משנת 1700.
המוזיאון

בחדר, בו היה ממוקם בית כנסת קטן לימי החורף (Tempietto), ישנו מוזיאון ליודאיקה ובו חפצים המיועדים לשימוש טקסי ולשימוש דתי. בין השאר מוצגים בו:
חנוכיה – ובה שמונה קנים בתוספת קנה לשמש.
שופר – קרן איל שבה תוקעים.
נר תמיד - מנורה יצוקה מכסף.
תיבה מעץ – בימה עליה נערכת הקריאה מספר התורה.
נוסח אפ"ם (אסטיג'יאנו)

ראשי התיבות אפ"ם מורכבות מראשי התיבות של הערים בהן היו הקהילות: אסטי, פוסאנו, ומונקאלוו. נוסח התפילה מבוסס על שלושה נוסחי תפילה מקובלים בקהילות ישראל: האיטלקי – פיימונטזה, הגרמני – אשכנזי והצרפתי עתיק, שמקורו ביהודים שהגיעו מצרפת בשנת 1394 למחוז פיימונטה.
שינוי הנוסח באים לידי ביטוי בתפילות הבאות: הסליחות, הקינות, הקרובות (המשולבות בתפילת העמידה), סדר העבודה של יום כיפור ושאר תפילות יום הכיפורים. נוסח זה אף פעם לא ראה אור הדפוס, ונשמר רק בכתבי יד. (ראו למטה בקישורים חיצוניים לסריקה של אחד מכתבי היד.)
ניגוני הנוסח הוקלטו על ידי לאו לוי בעזרת המכון האיטלקי למוזיקה "סנטה צ'צ'יליה" מרומא בשנת 1955. האוסף של לאו לוי מצוי היום בספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת

יעקב פינקרפלד, בתי הכנסת באיטליה, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ד
(באיטלקית)
In Piedmont Sixteen Synagogues, בהוצאת הקהילה היהודית בטורינו.
Annie Sacerdoti,Guida All'Italia Ebraica,Marietti, Casale Monferrato,1986
G.Artom, I giorni del mondo ,Milano 1981
P.DeBenedetti, Gli ebrei di Asti e il loro rito, Il Platano a.II, n.4, Asti 1977
S.G. Incisa, Asti nelle sue chiese ed iscrizioni, Asti 1974
G. Monaca, la storia di Asti, quasi una controstoria, Asti 1983
S.Taricco, La Sinagoga di Asti, Il Platano, a II, Asti1977
M.L.Gribaldi, P.Villani, Il ghetto ,la Sinagoga, viaggio attraverso la cultura ebraica di Asti,Torino 1992
M.L.Gribaldi, Asti: Guida alla sinagoga, al museo e al cimitero
Elena Rossi Artom: "GLI ARTOM - Storia di una famiglia della Comunità ebraica di Asti attraverso le sue generazioni (XVI-XX secolo)", Zamorani editore, 1996
.
הערות שוליים

↑  דניאל גולדשמידט, מחזור לימים הנוראים, כרך א (ראש השנה), עמ' יג בהקדמה.
| מחוז פיימונטה |
| --- | --- | --- |
| בירת המחוז | טורינו |  |
| ניב מקומי | פיימונטית |  |
| נפות | אלסנדריה • אסטי • ביאלה • ורבנו-קוזיו-אוסולה  • ורצ'ילי • טורינו • נוברה • קונאו |  |
| ערים | איווריאה • אלסנדריה  • אסטי • ביאלה • ורצ'ילי • מונדובי • סאלוצו • קארמניולה • קונאו • קזאלה מונפראטו • קראסקו |  |
| אתרים יהודיים | יהדות פיימונטה • יהדות אסטי • יהדות קזאלה מונפראטו |  |
| אתרי טבע | נהר טנרו • נהר בורמידה • נהר צ'רבו • אגם אורטה |  |
הכניסה לגטו היהודי
הכניסה
הכניסה לבית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי
מרדכי אפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1924 פודו אילואיי, רומניה 
 פטירה:  11 בדצמבר 2006 (בגיל 82) רחובות, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יאשי 
 מוסדות:  בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב 
 
מרדכי אפשטיין (3 ביולי 1924 – 11 בדצמבר 2006) היה מרצה בכיר למתמטיקה, מראשוני המרצים בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב (אז עוד נקרא המחלקה למתמטיקה שימושית בפקולטה למדעי הטבע), שבו לימד כ-40 שנה.
ביוגרפיה

נולד בעיירה קטנה בשם פודו אילואיי, ליד יאשי שברומניה. אביו היה בחור ישיבה מטבריה שיצא בשאלה, הכיר את אשתו ברוסיה, ויחד הגרו לרומניה.
סיים תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת יאשי ברומניה, בהצטיינות יתרה. נתקל באנטישמיות רבה במהלך הקריירה האקדמית אשר מנעה את קידומו. אמו נפטרה ברומניה. ב-1960 עלה לישראל עם אביו, לאחר שסולק מהפוליטכניקה של יאשי, כשסירב לחתום על הצהרה המגנה את ישראל. מאז עלייתו ארצה ועד מותו התגורר ברחובות.
לימד באוניברסיטת תל אביב מגוון רחב של קורסים ברמות שונות, בהם חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי, משוואות דיפרנציאליות חלקיות ועוד. בנוסף, היה מורה, מחנך ומרכז המתמטיקה במכינה של האוניברסיטה. במשך יותר משלושה עשורים חינך לחשיבה מתמטית, לימד ונתן השראה לדורות של מתמטיקאים, חלקם המשיכו לקריירה כפרופסורים פעילים. למרות פרישתו הרשמית ב-1992, המשיך ללמד ללא תשלום יותר מ-12 שנים. כאות הוקרה קיבל ב-1993 את התואר מרצה בכיר אמריטוס.
יעקב מנצ'ל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1923  (בן 101) צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 ענף מדעי:  רפואה פנימית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יאשי 
 מוסדות:  בית החולים הדסה עין כרם  משרד הבריאות 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (2008) 
 
יעקב מֶנצֶ'ל (Menczel; נולד ב-23 באפריל 1923) הוא רופא פנימי, פרופסור לרפואה ויו"ר המועצה הלאומית לגריאטריה, מומחה בעל שם עולמי למחלת האוסטאופורוזיס. לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות.
ביוגרפיה

מנצ'ל נולד בצ'רנוביץ שברומניה, למד רפואה באוניברסיטת יאשי ובשנת 1949 עלה למדינת ישראל. הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת כרופא ומנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הצבאי בצריפין. לאחר סיום שירותו הצבאי עבד בבית חולים הדסה והחל להרצות באוניברסיטה בתחום רפואה פנימית.
בשנת 1961 מונה לרופא ראשי בהדסה עין כרם. בשנת 1963 הקים את המכון הירושלמי לאוסטאופורוזיס ובשנת 1969 הקים בבית החולים שערי צדק את המחלקה הגריארטית ועמד בראשה. באוניברסיטה העברית קודם לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1974–1977 היה מנכ"ל משרד הבריאות.
בסיום תפקידו במשרד הבריאות היה למנהל המחלקה הפנימית ומעבדות המחקר בבית החולים הדסה בהר הצופים. בבית החולים עזרת נשים הקים את האגף הגריאטרי והתקדם בהנהלת בית החולים עד למנכ"ל המוסד. בשנת 2001 ייסד בבית חולים הרצוג את המכון לאוסטאופורוזיס והחל לעמוד בראשו.
מנצ'ל פעיל בארגונים רפואיים שונים ובין תפקידיו עמד בראש מחלקת הפרויקטים של מכבי שירותי בריאות.
בשנת 2008 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
היה נשוי ללילי עד למותה ב-2021. היא הייתה מדריכת ירי בהגנה, וגם לה הוענק אות יקירת ירושלים. בין היתר היא הקימה את עמותת "דלת פתוחה".
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, י' בשבט תשכ"ג, 4 בפברואר 1963, רשימת הרופאים בעלי תואר מומחה, יעקב מנצ'ל, עמוד 742
צפון איטליה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה איטליה
 העיר הגדולה:  מילאנו
 שפה רשמית:  איטלקית 
 שטח:  120,260 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  27,801,460 (2014)
 קואורדינטות:  45°30′N 10°30′E﻿ / ﻿45.5°N 10.5°E﻿ / 45.5; 10.5 
 http://www.istat.it/it/
 he
 
צפון איטליה (באיטלקית: Italia settentrionale) הוא אזור גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בחלקה הצפוני של איטליה. צפון איטליה אינו ישות מנהלתית והוא מחולק לשמונה מחוזות מנהליים שונים: ואל ד'אוסטה, פיימונטה, ליגוריה, לומברדיה, אמיליה-רומאניה, ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה וטרנטינו-אלטו אדיג'ה.
נכון לשנת 2014 אוכלוסיית האזור הייתה 27,801,460. באזור מדוברות שפות רייטיו-רומאניות ושפות גאלו-איטלקיות, לעומת שפות איטלו-דלמטיות המדוברות בשאר איטליה.
למטרות סטטיסטיות, המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה (ISTAT) משתמש במונחים "צפון-מערב איטליה" ו"צפון-מזרח איטליה" בדיווחיו, עבור שניים מחמשת האזורים הסטטיסטיים של איטליה. אותן מחלקות משנה משמשות לתיחום המינוח של המדרגה הראשונה של יחידות טריטוריאליות לסטטיסטיקה (NUTS) בתוך האיחוד האירופי, ואת מחוזות הבחירה האיטלקיים לפרלמנט האירופי.
שם

צפון איטליה נקרא על ידי מונחים שונים בתקופות שונות בהיסטוריה. בימי קדם השתמשו במונח "גאליה קיסאלפינה" כדי להגדיר את אותו חלק מאיטליה המיושב על ידי הקלטים (גאלים) במהלך המאות הרביעית והשלישית לפני הספירה. הוא נכבש על ידי הרפובליקה הרומית בסביבות שנת 220 לפני הספירה. היה לפרובינקיה רומית בערך משנת 81 לפני הספירה עד 42 לפני הספירה, אז מוזג לתוך איטליה הרומית. עד לאותה תקופה נחשב לחלק מגאליה שנקרא גאליה קיסאלפינה "גאליה אשר מצד זה של האלפים" (מנקודת המבט של הרומאים), לעומת גאליה נארבוננסיס, "בצד הרחוק של האלפים".
לאחר שקיעת האימפריה הרומית ויישוב הלומברדים, נעשה שימוש בשם "לנגוברדיה מאיור" (Langobardia Maior), עוד בראשית ימי הביניים, להגדרת תחומי ממלכת לומברדיה בצפון איטליה. שטחי לנגוברדיה שמעבר נקראו "לנגוברדיה מינור", המורכבים מדוכסות דוכסות ספולטו ודוכסות בנבנטו.
בשלהי ימי הביניים, לאחר נפילת חלקה הצפוני של ממלכת לומברדיה בידי קרל הגדול, שימש המונח לונגוברדיה כצפון איטליה בתוך ממלכת איטליה של האימפריה הרומית הקדושה. עם התחלקות האזור במדינות אזוריות, עבר המונח לומברדיה לאחר מכן כדי לציין רק את שטחי דוכסות מילאנו, דוכסות מנטובה, דוכסות פארמה ודוכסות מודנה ורג'ו, ובהמשך רק לאזור סביב מילאנו.
בתקופה המודרנית נעשה שימוש נרחב במונח "אלטה איטליה", קרי, "איטליה הגבוהה". למשל בוועדת השחרור הלאומית לצפון איטליה (קומיטטו די ליברציונה נציונלה אלטה איטליה) במלחמת העולם השנייה. החל משנות השישים של המאה העשרים נעשה שימוש במונח פדניה, שם נרדף גאוגרפי לעמק הפו. המונח הופיע במשורה עד תחילת שנות התשעים, אזהליגה הצפונית, מפלגה פדרליסטית ולעיתים בדלנית, שהציעה את "פדניה" כשם אפשרי למדינה עצמאית בצפון איטליה. מאז שם זה נשא קונוטציות פוליטיות חזקות.
היסטוריה > ימי קדם וימי הביניים הקדומים

בעת הטרום-רומאית האזור היה מאוכלס על ידי עמים שונים, בעיקר ליגורים וונטים אדריאטים. עמים אלו שגשגו בזכות סחר בענבר וגידול סוסים. האטרוסקים, שיישבו מצפון לטוסקנה, הקימו את העיר בולוניה והפיצו את השימוש בכתיבה. מאוחר יותר, החל מהמאה החמישית לפני הספירה, פלשו לאזור שבטים קלטים-גאלים. הם הקימו כמה ערים כמו טורינו ומילאנו והרחיבו את שלטונם מהרי האלפים לים האדריאטי. התפתחותם הופסקה עם התבססות רומא העתיקה בעמק הפו החל מהמאה השלישית לפני הספירה. בשנת 194 לפני הספירה, לאחר מאות שנים של מאבק, הפך כל האזור של צפון איטליה לפרובינציה רומאית בשם גאליה קיסאלפינה, "גאליה בצד הפנימי של האלפים". בשנים שלאחר מכן התרבות והשפה הרומית הכריעו את התרבויות הקודמות שהתגוררו באזור, וצפון איטליה הפכה לאחד האזורים המפותחים והעשירים ביותר בחצי המערבי של האימפריה, עם הקמת מערך רחב של כבישים והתפתחות החקלאות והסחר. בשלהי העת העתיקה הובלט תפקידה האסטרטגי של צפון איטליה על ידי מעבר העיר הבירה של האימפריה הרומית המערבית למדיולאנום בשנת 286, ובהמשך לרוונה החל משנת 402 עד שהתמוטטה בשנת 476.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, צפון איטליה סבל קשות מהרס אשר נבע מנדידת העמים הגרמאניים ומהמלחמה הגותית. בערך בשנת 570 הגרמאנים הלומברדים פלשו לצפון איטליה מפריולי וייסדו את ממלכת הלומברדים שבירתה פאביה. בימי הביניים ממלכתם חלשה על כל אזור צפון איטליה, וגם בימינו הוא מונצח על חלק ניכר ממנו, במחוז לומברדיה. לאחר המאבקים הראשונים, שפרו מערכות היחסים בין הלומברדיים לעמים דוברי הלטינית. בסופו של דבר, השפה והתרבות הלומברדית נטמעו בתרבות הלטינית, והשאירו עדויות בשמות רבים, בחקיקה ובמשפט וכן בדברים אחרים. סוף השלטון הלומברדי הגיע בשנת 774, כאשר הפרנקים בהנהגת המלך קרל הגדול כבשו את פאביה, והדיחו את דסידריוס, המלך לומברדי האחרון. קרל הגדול סיפח את הממלכה הלומברדית לאימפריה שלו ושינה את שמה לממלכת איטליה. הדוכסים בלומברדיה הוחלפו ברובם ברוזנים פרנקים, נסיכים-בישופים או מרקיזים.
היסטוריה > ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס

במאה העשירית צפון איטליה היה רשמית תחת שלטונה של האימפריה הרומית הקדושה, אך למעשה חולק לערי מדינה אוטונומיות רבות, הקומונות מימי הביניים והרפובליקה הימית. המאה ה-11 סימנה פריחה משמעותית בכלכלת צפון איטליה, בזכות שיפור המסחר והחידושים החקלאיים. כמו גם הייתה פריחה תרבותית והוקמו אוניברסיטאות רבות, ביניהן אוניברסיטת בולוניה, האוניברסיטה העתיקה ביותר באירופה. העושר הגובר של ערי המדינה אפשר להם להתריס נגד הכוח העליון הפיאודלי המסורתי, המיוצג על ידי הקיסרים הגרמנים והוואסלים המקומיים שלהם. תהליך זה הוביל ליצירתן של ליגות לומברדיות שונות שהוקמו על ידי ערי בעלות הברית של לומברדיה, שהביסו את הקיסר מבית הוהנשטאופן, פרדריק הראשון, בקרב לניאנו, ואת נכדו פרדריק השני, בקרב פארמה. בכך, הן הפכו לעצמאיות כמעט לחלוטין משלטונם של קיסרי גרמניה.
הליגות לא הצליחו להתפתח מברית לקונפדרציה מתמשכת ובהמשך, בין מדינות העיר המקומיות השונות, התרחש תהליך גיבוש; רובם הפכו למלכות שלטון על ידי משפחות חזקות כמו שושלת סקאליג'רי (אנ') מוורונה או בית ויסקונטי ממילאנו, וכבשו ערים שכנות ובכך איימו לאחד את צפון איטליה תחת מדינה אחת.
בסופו של דבר הושג מאזן כוחות בשנת 1454 עם שלום לודי שחילק את צפון איטליה בין מספר מצומצם של מדינות אזוריות, החזקות ביותר היו הדוכסויות סבויה, מילאנו, מנטואה, פרארה והרפובליקות ג'נובה וונציה שהחלה להרחיב את השפעתה ביבשת החל מהמאה ה-14 ואילך.
במאה ה-15 צפון איטליה הפך לאחד ממרכזי הרנסאנס, שתרבותו ויצירות האמנות שלו זכו להערכה רבה. המעמד היוקרתי של הקומונות הרחיב את פעילות הסחר והבנקאות שלהן גם לצפון אירופה ו"לומברדס", המונח שייעד את הסוחרים או הבנקאים שהגיעו מצפון איטליה, היה נוכח בכל אירופה. המלחמות האיטלקיות בין 1494 ל־1559 סיימו את הרנסאנס הצפון איטלקי והביאו את האזור להילחם בין צרפת לבית הספרדי והאוסטרי שושלת הבסבורג. לאחר המלחמה צפון איטליה הפך לשליטה ישירה או עקיפה של ספרד. במקביל, השליטה העות'מאנית במזרח הים התיכון וגילויי נתיבי הים לאסיה סביב אפריקה וכן גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס הורידו את קרנה של הרפובליקה הוונציאנית.
מזיקים, כמו המגפה הגדולה של מילאנו, בשנים 1628–1630, והתנאים הירודים בכלכלת איטליה במאות ה-17 וה-18, עצרו את המשך התפתחותו של צפון איטליה. המשטר היחיד שהצליח לשגשג בתקופה זו הייתה דוכסות סבויה, שבזכות הניצחונות הצבאיים והדיפלומטיים בשנת 1720 הצליחה להשיג את האי סרדיניה. בדרך זו זכו הדוכסים ללגיטימציה כממלכה ראויה והגדילו את חשיבות טורינו כבירה אירופאית.
היסטוריה > היסטוריה מודרנית

לאחר המהפכה הצרפתית בשלהי המאה ה-18 נכבש צפון איטליה על ידי הגרנד ארמה, הצבא הצרפתי, ונוצרו רפובליקות לקוחות רבות על ידי נפוליאון. בשנת 1805 הוקמה מחדש הממלכה האיטלקית, ממלכת איטליה הנפוליאונית ונפוליאון היה מלכה היחיד. הממלכה הורכבה המורכבת מכל צפון איטליה, למעט פיימונטה שסופחה לקיסרות הראשונה של צרפת, ומילאנו הייתה בירתה. בקונגרס וינה הוקמה מחדש ממלכת סרדיניה, והורחבה עוד יותר על ידי סיפוח הרפובליקה של ג'נובה כדי לחזק אותה כמחסום כנגד צרפת. שאר צפון איטליה היה תחת שלטון אוסטרי ישיר, כמו בממלכת לומברדיה-ונציה, או עקיפה כמו בדוכסות פארמה ודוכסות מודנה ורג'ו ובולוניה ורומאניה נמסרו למדינת האפיפיור.
ממשלת הקיסרות האוסטרית לא הייתה פופולרית בגלל הפוליטיקה האנטי-ליברלית שלה וצפון איטליה הפכה למרכז האינטלקטואלי שהוביל את תהליך האיחוד האיטלקי. במיוחד פיימונטה וממלכת סרדיניה שהיו המדינות שהשיקה את האיחוד של איטליה בשנים 1859–1861. לאחר שהביסה את האוסטרים במלחמת אוסטריה-סרדיניה בשנת 1859 וסיפחה את צפון איטליה, המדינה החדשה המשיכה בכיבוש חצי האי. היא פתחה במערכה לכיבוש דרום ומרכז איטליה במה שנודע כ"מסע האלף". בכך טורינו הפכה לזמן קצר לבירת איטליה כמעט כולה.
לאחר האיחוד האיטלקי הועברה הבירה מטורינו לרומא והחשיבות הניהולית והמוסדית של צפון איטליה ירד באופן משמעותי. עם זאת בסוף המאה ה-19, ובמיוחד עם הפריחה הכלכלית של שנות החמישים והשישים, צפון איטליה היה האזור החשוב ביותר בתעשייה האיטלקית, בעיקר טורינו, ג'נובה ומילאנו, וחידד את מעמדו כעשיר ומתועש ביותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צפון איטליה היה חלק מהרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הפשיסטית והזירה המרכזית של הפעילות הפרטיזנית האנטי-פשיסטית. בין ה-19 ל-25 באפריל 1945 החלו ערי צפון איטליה להתקומם נגד כוחות פשיסטים ונאצים שהובילו לשחרור צפון איטליה על ידי כוחות בעלות הברית.
הבדלים כלכליים בין צפון איטליה לשאר המדינה, כמו גם ההיסטוריה הקצרה של איטליה כמדינה יחידה, הובילו בשנות התשעים את הופעתה של הלאומיות הפדנית, ומפלגת הליגה הצפונית מקדמת פרישה מאיטליה או קבלת אוטונומיה נרחבת לפדניה, השם שבחרו לייצוג צפון איטליה.
כלכלה

צפון איטליה הוא האזור המפותח, המתועש והיצרני ביותר במדינה, הוא אחד מהמקומות עם התמ"ג לנפש הגבוה ביותר באירופה. זה היה החלק הראשון של איטליה שהתועש במחצית השנייה של המאה ה-19. נוצר שם משולש תעשייתי על ידי מרכזי הייצור של מילאנו וטורינו, והנמל הימי של ג'נובה. מאז, הגרעין התעשייתי של האזור עבר מזרחה; המשולש התעשייתי הנוכחי מורכב מלומברדיה, ונטו ואמיליה-רומאניה. שינוי דומה התרחש בתמ"ג לנפש, והאזורים המזרחיים (כולל לומברדיה) הפכו מאז לעשירים יותר מפיימונטה וליגוריה, התמ"ג הנומינלי לשנת 2008 נאמד בכ־772,676 מיליון אירו, צפון איטליה מהווה 54.8% מהכלכלה האיטלקית, אף על פי שהיא מהווה רק 45.8% מאוכלוסייתה.