stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מושבת פלימות'

| --- | --- |


 
 ממשל
 רשות מחוקקת:  Plymouth General Court 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אמריקה הצפונית 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1620 
 תאריכי פירוק:  1691 
 ישות קודמת:  ואמפונואג
 ישות יורשת:   דומיניון ניו אינגלנד    פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס
 
החותם של מושבת פלימות, עוצב בשנת 1629, היה בשימוש מחוז פלימות עד 1932, בשימוש העיר פלימות עד היום
חג ההודיה הראשון בפלימות, ג'ני אוגוסטה בראונסקומב, 1914
מושבת פלימות' (באנגלית: Plymouth Colony, לפעמים ניו פלימות', או מושבת מפרץ פלימות') הייתה מיזם קולוניאלי אנגלי בצפון אמריקה בין השנים 1620–1691. היישוב הראשון של מושבת פלימות היה בניו פלימות, מיקום שנסקר בעבר ושמו ניתן על ידי קפטן ג'ון סמית. היישוב, ששימש כעיר הבירה של המושבה, הוא כיום העיר המודרנית פלימות'. בשיאה כבשה מושבת פלימות את רוב החלק הדרום-מזרחי של המדינה המודרנית מסצ'וסטס.
המושבה נוסדה על ידי קבוצה של פוריטנים (בדלנים אנגליקנים שביקשו להתרחק מהשפעות הכנסייה הקתולית) שמאוחר יותר כונו עולי הרגל. מושבת פלימות הייתה, יחד עם ג'יימסטאון, וירג'יניה, אחת מהמושבות הראשונות המוצלחות שהוקמה על ידי אנגלים בצפון אמריקה וישוב הקבע המשמעותי הראשון באזור ניו אינגלנד. בעזרת סקוואנטו, יליד שבט אינדיאני, הייתה המושבה מסוגלת לבסס הסכם עם צ'יף מסאסויט כדי להבטיח את הצלחת המושבה. הסכמים אלו שיחקו תפקיד מרכזי במלחמת המלך פיליפ, אחת מהמלחמות המוקדמות ביותר ממלחמות האינדיאנים. סופו של דבר, המושבה מוזגה עם מושבת מפרץ מסצ'וסטס ושטחים אחרים ב-1691 כדי ליצור את מחוז מפרץ מסצ'וסטס.
למרות ההיסטוריה הקצרה יחסית של המושבה, יש לפלימות מקום מיוחד בהיסטוריה האמריקנית. שלא כמו רבים ממתיישבי ג'יימסטאון, חלק משמעותי מאזרחי פלימות נמלטו מחמת רדיפה דתית וחיפוש מקום שיאפשר להם להתנהג כראות עיניהם. המערכות החברתיות והמשפטיות של המושבה היו קשורות קשר הדוק לאמונתם הדתית, וכן למנהג האנגלי. רבים מהאנשים והאירועים סביב מושבת פלימות' הפכו לחלק מהפולקלור האמריקאי, כולל המסורת הצפון האמריקאית הידועה כחג ההודיה ומצבת סלע פלימות'.
ראו גם

סקוואנטו
הקולוניזציה האירופית של אמריקה
נופריים

| נופריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: נופראים
משפחה:: נופריים
סוגים
 נופר  נימפאה  ויקטוריה מלכותית  ברקליה (Barclaya)  אוריאלה קוצנית  אונדינאה (Ondinea)
שם מדעי
 Nymphaeaceae ‏סליסבורג, 1805
נוּפָריים (שם מדעי: Nymphaeaceae) היא משפחה של צמחים דו־פסיגיים רב־שנתיים הנפוצה באזורים חמים או ממוזגים בכל רחבי העולם. זו משפחה של צמחים הגדלים במקווי מים מתוקים או מעט מלוחים, כאשר שורשיהם חבויים בקרקעית. הפרחים בודדים, לרוב גדולים ויפים. עלי הכותרת מעט קשיחים ומותאמים להאבקה על ידי חיפושיות. העלים בעלי פטוטרת ארוכה ולרוב צפים על־פני המים, אך לעיתים נדירות גם מורמים מעליהם או נמצאים מתחת לפני המים.
הנופריים קרובים במובנים אחדים לחד־פסיגיים. כך, למשל, צרורות הרקמה המובילה (הצינורות) אינם ערוכים בטבעת, אלא פזורים בגבעול, ובתוך הצרורות חסר קמביום. מאפיין זה מעיד על גילה העתיק של המשפחה, ואכן היא בין העתיקות שבמערכת בעלי הפרחים. למעשה, היא שייכת לקבוצת הדו-פסיגיים הקדומים.
בארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי שלושה מינים: נימפאה לבנה, נימפאה תכולה ונופר צהוב. ייבוש נרחב של הביצות בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20[דרוש מקור] צמצם מאוד את בתי הגידול הטבעיים שלהם, וכיום[דרושה הבהרה] כולם הוכרזו כצמחים מוגנים.
נופריים בתרבות

מיני נופריים רבים משמשים כצמחי נוי באגמים מלאכותיים, וגידולם אינו מסובך במיוחד. כמו כן, רוב המינים ראויים למאכל על כל חלקיהם - שורש, עלים, פרחים וזרעים.
בתרבות ההודית והמצרית העתיקה היה לפרח הלוטוס מקום מיוחד כסמל דתי. למרות ששניהם הם צמחי מים ודומים בפריחה ובגדילה, הלוטוס מצרי והלוטוס ההודי הם שני מינים שונים, הלוטוס ההודי הקדוש נקרא גם נלומבו נאכל (שם מדעי Nelumbo nucifera) ונהוג לאכול אותו במזרח. הלוטוס המצרי נקרא גם נימפאה כחולה (שם מדעי Nymphaea caerulea), וגדל בר בארץ ישראל (בסכנת הכחדה).
ראו גם

לוטוס
נימפאה
סורו מני

| --- | --- |
 שיר בביצוע צלילי העוד, קרולינה, דקלון, צלילי הכרם, גידי גוב
 סוגה:  זמר עברי 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  אלכסנדר פן 
 לחן:  רשות הציבור 
 
"סורו מני" (נקרא בטעות "סורו ממני") הוא שיר שחיבר המשורר אלכסנדר פן.
רקע

ראשית היסטוריית השיר אינה ברורה. ישנן עדויות לשירה בציבור בתנועות הנוער, והכשרות הפלמ"ח של השיר כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20. ותוויו נכתבו בספר "אנו אנו הפלי"ם" בהוצאת דפוס חיל הים משנת 1963, והקלטתו בתקליט הייתה רק בשנות ה-70 ואילך (ראו מטה). השיר הופיע בספר השירים "בספר "רחוב העצב החד סטרי" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1977. זהות המלחין אינו ידועה והלחן מצוין באקו"ם כנחלת הכלל. עם זאת, ישנה סברה שמדובר בלחן ממקור רוסי. על פי חוקרת הספרות ד"ר חגית הלפרין שחיברה את עבודת הדוקטורט שלה על פן, כתב היד המקורי אבד.
השיר עוסק במלח מדוכא ומיוסר, המבקש להטביע את יגונו בשכר. הוא אינו חושב על יום המחר, באומרו "שכר, שכר אשתה היום" ו"מחר יאכלוני הדגים". בשורה האחרונה, מבקש המלח מהמלצר סולטנית (דג ברבוניה), ושני לוגים של משקה.
בשל העברית הגבוהה בו, מרבית מבצעי השיר, שגו במילותיו. כך למשל "סורו מני" הפך ל"סורו ממני". בגרסת צלילי העוד, נשמטה המילה "קדרות" והשורה הפכה ל"יגון, יגון ומחשבה". אורי זוהר הפך את מילות השורה כששר "קדרות, יגון ומחשבה". ישי לוי החליף את "הן חי אני, חי עודני" במילים "אל חי אני, חי עוד אושר".
גרסאות

בשנת 1973, גידי גוב הקליט את השיר וגרסתו נכללה בתקליט משירי ארץ ישראל הישנה משנת 1975. גרסה זו הופיעה גם באלבום הסולו הראשון שלו משנת 1978 ובתקליטור האוסף שירים שהתפזרו. בשנת 1975, הקליטו דקלון ולהקת צלילי הכרם את ביצועם לשיר שהופיע באלבומם השני בעיבוד יגאל חרד. להקת צלילי העוד ביצעה את השיר בשנת 1977. גרסה נוספת שלהם בעיבוד בכר מרקו מופיעה באלבומם "קלסיקה ים-תיכונית" משנת 1993.
ב-1998, הקליט נתי לוי גרסת כיסוי בעיבוד רוני פיטרסון שהופיעה בפרויקט עבודה עברית - מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית.
גרסת אורי זוהר בעיבוד יצחק גרציאני נכללה באלבום "שירים משכבר הימים" משנת 2001. זוהר, שחזר בתשובה שינה במכוון את המילים מ"אחת צנועה, שנייה פרוצה" ל"אחת שחורה, שנייה לבנה".
בשנת 2000, נכלל בפסקול הסרט "בסמה מוצ'ו" של יוסף פיצ'חדזה, ביצוע של אלי דנקר בעיבוד ברי סחרוף.
הגרסה של זהבה בן נכללה באלבומה "חסידה צחורה" משנת 1998. את הגרסה עיבדו יהודה קיסר ויצחק אסולין.
הזמרת קרולינה ביצעה את השיר, בליווי הבדרן שלמה בראבא על אקורדיון .
בשנת 2013, חידש הזמר גיא לוי את השיר לאלבום האוסף "פֶּן - מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן".
הערות שוליים

↑   עפר גביש מספר לפרנס על השיר סורו מני בפינה בתוכניתו בגלי צהל, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 8:02)
↑  דוד מרחב, כך יהיה אות באות, באתר nrg‏, 4 באוקטובר 2005
↑  למשל על פי השיר, באוסף המוזיקה הישראלית
↑  דוד אסף, 'הכל בגלל מסמר קטן': פרידה מגרימי גלעד, עונג שבת, 12 ביולי 2019
↑   נתי לוי - סורו מני, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 6:20)
↑   אורי זוהר - סורו מני, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:19)
↑   זהבה בן סורו ממני Zehava Ben, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:33)
↑   קרולינה ושלמה בראבא - סורו מני (בהופעה), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:51)
↑  האזנה לשיר
פרובינציית פנסילבניה

הפרובינציה של פנסילבניה, הידועה גם בשם מושבת פנסילבניה, הייתה מושבת קניין צפון-אמריקנית שניתנה לוויליאם פן ב-1681 על ידי צ'ארלס השני מלך אנגליה. המושבה הוקמה כמושבת קווייקרים ונמנית עם שלוש עשרה המושבות האמריקניות שמרדו בכתר הבריטי. כאשר הוקמה ארצות הברית, המושבה הפכה למדינת פנסילבניה.
המושבה הייתה "ללא מצודות, ללא חיילים, ללא מיליציה ואפילו ללא נשק". במהלך המלחמות והטבח של המתיישבים הלבנים אלה באלה ובאינדיאנים, הקווייקרים לא נפגעו, הנשים לא הוטרדו, הגברים לא עונו ואיש לא נטבח למוות.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות נהרגו מספר מתיישבים לבנים, אך רק שלושה קווייקרים, שבניגוד לאמונתם בחרו להחזיק בנשק לשם הגנה.
היסטוריה > מקור השם

השם פנסילבניה מורכב משם המשפחה של המייסד ויליאם פן ומהמילה הלטינית silva. באותה תקופה היו הבדלים בין המלך הבריטי צ'ארלס השני לוויליאם פן בכל הנוגע למתן שמות. פן רצה לקרוא למושבה רק סילבניה בגלל עושרה ביערות, אבל המלך צ'ארלס השני שם את פן לפני סילבניה לזכרו של אביו של ויליאם פן, האדמירל סר ויליאם פן, שכבש את ג'מייקה מטעם הכתר הבריטי.
היסטוריה > חוקה

על פי חוקת פן, שהתקבלה ב-1682, המחוז נשלט על ידי מושל, הבעלים (פן), מועצת מחוז בת 72 חברים ואספה כללית. לאספה הכללית, שתורגמה גם כאספה המחוזית של פנסילבניה, הייתה השפעה מועטה למרות גודלה. חוקת המושבה תוקנה ב-1683, 1696 ו-1701. הגרסה האחרונה ידועה גם בשם אמנת הזכויות והייתה בתוקף עד המהפכה האמריקאית. פרובינציית פנסילבניה היה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שהכריזו על עצמאות ב-1776 ונפרדו מממלכת בריטניה הגדולה. המהפכנים כתבו חוקה חדשה המבוססת על עקרונות מגילת העצמאות, ולאחר מכן הוקמה אספה כללית חדשה עם יותר זכויות. מדינת פנסילבניה האמריקאית של היום נוצרה על פי החוקה.
היסטוריה > מערכת יחסים עם אינדיאנים

חוקת 1682 חייבה יחס הוגן לאינדיאנים. זה הביא ליחסים טובים משמעותית עם השבטים לני לנאפ וסוסקהאנוק שנכחו שם מאשר למושבות אחרות. ויליאם פן ויורשיו התייחסו לתושבים בכבוד ושילמו להם כסף ברצון עבור אדמותיהם שהוחרמו. בנוסף, שליטי פנסילבניה לא שלחו חיילים למלחמות האינדיאנים של הממלכה האנגלית.
בשנת 1737, היחסים קיבלו תפנית שלילית כאשר ממשלת המחוז הפעילה התחייבות אמנה לכאורה מצד הילידים שכללה מכירה או שחרור של קרקע למושבה, שהחלה בנהר דלאוור ולפי אמנה מזויפת הייתה אמורה להסתיים "כמה מערבה שיכול אדם ללכת ביום וחצי". ממשלת המחוז דאז בחרה את שלושת הרצים המהירים ביותר במושבה ונתנה להם לרוץ בשביל שתוכנן מראש ונחקר בעבר על מנת להשיג כמה שיותר אדמה. השביל התחיל בהתפצלות נהר דלאוור ונהר ליהי והיה כל כך מתיש שרק אחד הרצים הגיע לקו הסיום במרחק 110 ק"מ. הצ'יפים האינדיאנים האמינו ש-60 ק"מ זה הכי רחוק שאדם יכול ללכת בזמן הזה. אולם המרחק שעבר חילק את אזורי שני השבטים, ונציגי המושבה ביקשו מהילידים לפנות מיד את השטח הנמכר, שהיה בגודל של רוד איילנד (כ-4900 קמ"ר). בני לנאפה ביקשו תמיכה משבט האירוקוי, משום שכנראה הולכו שולל על ידי השליטים הקולוניאליים. עם זאת, הם כרתו בעבר הסכם עם ג'יימס לוגאן, נשיא המועצה, שבו הבטיחו האירוקוי תמיכה בקולוניאליסטים. בני לנאפ ניסו לשווא במשך 19 שנים להחזיר את אדמתם. אירועים אלו ידועים כיום בשם הרכישה בהליכה.
הציור של בנג'מין ווסט (1771) על ההתמודדות של ויליאם פן עם לני לנאפ ב-1682
אזור הרכישה בהליכה
נגד!

ערך זה עוסק בפואמה מאת אלכסנדר פן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שני הבתים הראשונים
"נגד!" או "סיפורו של אחד אדם פשוט" היא פואמה עברית פציפיסטית-סוציאליסטית שחיבר המשורר אלכסנדר פן בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. הפואמה נדפסה לראשונה ב-26 ביולי 1935 בעיתון הפועלים במפנה. קטעים מתוכה (בעיקר שני הבתים הראשונים והבית האחרון) היו שגורים על לשונם של אנשי תנועת העבודה ודוקלמו בפעולות של תנועות הנוער הנוער החלוציות, בהפגנות, בשביתות, בטקסים פועליים ובמצעדי אחד במאי. יחד עם "אל תתנו להם רובים", שירו המוקדם של נתן אלתרמן, ביטא השיר את הרוח הפציפיסטית של החוגים המרקסיסטיים של התקופה.
תוכן הפואמה

הפואמה ארוכה מאוד. בראשיתה היא מגוללת את סיפור חייו הפשוט של פועל פשוט, ההולך לעבודתו במפעל ומפרנס בדוחק את משפחתו.
לקראת אמצע הפואמה מגיע המפנה. המפעל לא נפתח עם שחר לעבודה ובמקום זאת:
חיכו. לא הבינו./ ולתוך הדממה/ קריאה מתגלגלת, כרעם,/ קריאה שצלפה והקפיאה דמם:/ - הקשיבו! / היום הוכרזה מלחמה - / תרחיקו ללכת הפעם!
גיבור הפואמה, האדם הפשוט, הופך לחייל פשוט הנדרש לרצוח בשם הקפיטליזם אנשים פשוטים כמוהו מן הצד השני. בינתיים נקרא בנו בן התשע למלא את מקומו במפעל.
לאחר שחזר האב נכה בגוף ובנפש מן המלחמה, הוא מתבקש לשאת נאום. הנאום מלא הפאתוס מהווה את סיום הפואמה ושיאה:
חברים/ הקשיבו בשקט!/ אני - חייל ופועל אדום/ ממצה את כולי במילה אחת - נגד!/ נגד הרצח הזה האיום! ... 

אם תצטרכו לצקת תותח -/ תיצקוהו, אך/ תיצקו וזכרו/ למי ולמה/ ואל תאחרו לקדם פני אימה!/ ... ויהיה התותח - תותח פועלים!/ ואם,/ באחד הימים,/ יכפו על כולנו/ מלחמת לא לנו -/ תידבקו אח באח/ וכוונו התותח/ בדממה/ אל מול פני המלחמה/ ... קצצו את היד,/ אשר לגרונכם חונקת,/ והילחמו/ בעד/ הנגד!
השפעת הפואמה והתקבלותה

חגית הלפרין, שכתבה את הביוגרפיה של פן מציינת שהשיר, על אף שנכתב בעברית בארץ ישראל, מתאר את חוויות הפועל האירופאי ששב ממלחמת העולם הראשונה ואת מסקנותיו. השיר היה פופולרי ביותר והוקרא בשעתו הן על ידי פן והן על ידי אחרים. חיים גורי תקף ב-1975 את האווירה שהנציח השיר ששיתקה את הפועלים במערב וריפתה את ידיהם במאבק הנדרש אל מול הפשיזם והתחמשות גרמניה הנאצית. אולם, על אף המלחמה בנאציזם היה השיר פופולרי גם לאורך שנות הארבעים והחמישים בקרב חוגי השמאל.
השורה "הוא היה אדם פשוט..." נחרתה על מצבתו של דוד חנין מתחת לסמל הפטיש והמגל, לפי בקשת חנין.
ב-2011 הלחין והקליט איתי בלטר את ארבעת הבתים הראשונים של הפואמה.
לקריאה נוספת

חגית הלפרין, צבע החיים: חייו ויצירתו של אלכסנדר פן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 116–119
הערות שוליים

↑  ח-גי, משהו על אלכסנדר פן, דבר, 28 באפריל 1972
על גבעות שייח' אבריק

הנוף המשתקף מקבר השייח'
קברו של פן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב, שבו מופיעות מילות השיר
"עַל גִּבְעוֹת שֵׁיח' אַבְּרֵיק", הידוע גם במילותיו הראשונות: "אדמה-אדמתי", הוא שיר מאת המשורר והפזמונאי אלכסנדר פן, שהלחין מרדכי זעירא, ושנכתב ב-1941, ליום השנה השלישי להירצחו של השומר אלכסנדר זייד בשייח' אבריק ביולי 1938.
על השיר

השיר נכתב בהמשך לבקשתה של ציפורה זייד, אשתו של אלכסנדר זייד, לכבוד טקס הסרת הלוט מפסלו של אלכסנדר זייד, שפיסל דוד פולוס בשייח' אבריק בשנת 1941.
גם שנתיים לפני כתיבת השיר "על גבעות שייח' אבריק", שיתפו פעולה אלכסנדר פן ומרדכי זעירא וכתבו את "השיר של זייד", במלאת שנה להירצחו של אלכסנדר זייד. ציפורה זייד, שלחה אז את בנם הבכור גיורא ואת בת אחותה למשורר אלכסנדר פן, להאיץ בו שיכתוב את השיר שהבטיח לכתוב לאזכרה. השיר פורסם ב-27 ביוני 1939 בעיתון "דבר".
על פי עדותה של שרה זעירא, אשתו של מרדכי זעירא, הגיעה ציפורה זייד משייח אבריק לתל אביב לאלכסנדר פן ולמרדכי זעירא, וביקשה מהם שייכתב שיר בלחן במקצב דבקה, אחרת משימת חייה לא תושלם. בתור שי נתנה למשורר ולמלחין פירות, ולפעמים עוגה שאפתה.
על קברו של אלכסנדר פן בבית הקברות קריית שאול נכתבו המילים "אדמה, אדמתי, רחומה עד מותי", השורה הראשונה מתוך השיר.
מנגינת השיר, בקצב הדבקה, מהווה בסיס למספר ריקודי עם. השיר פורסם במספר ספרים, ביניהם הספר "אדמה אדמתי: מבחר שירי ארץ-ישראל", בהוצאת ספרית הפועלים, 1985.
פרשנות

בספרה על הביוגרפיה של אלכסנדר פן כותבת חגית הלפרין:
"מהשיר עולה דמותו של זייד שנרצח בידי פורעים ערבים ביום 10.7.38 על אדמת המולדת שכה אהב. פן מתאר את זייד, שבחר לחיות בשיח'-אברייק חיי עמל, אך לא פחות מזייד - מתאר פן גם את עצמו, את אותו צד שכיסה בעקבות המפנה האידאולוגי. בצד זה בא לידי ביטוי הקשר הפיסי של פן לארץ, קשר אירוטי כמעט, החיפוש אחר הציונות האמיתית, הנלהבת, הכנה, המצרפת מעשה לאמירה" (עמ' 126).
מתן חרמוני כותב על כך במאמרו:
"קריאה מעט פחות מיתממת בשיר הזה - שהבית הפותח אותו הוא "אדמה אדמתי/ רחומה עד מותי/ רוח רב חרבוניך הרתיח/ ארשתיך לי בדם/ שאדם ונדם/ על גבעות שיח'-אברייק וחרתיה - תגלה את הדיסוננס שנוצר בין פתיחת השיר ("אדמה אדמתי") וסופו ("על גבעות שיח אבריק וחרתיה"), כלומר שמם הערבי של המקומות שמרכיבים את אותה "אדמה אדמתי". מה שנוצר מתוקף קריאה שכזו הוא מעין "שיר מתהפך", שבמקום לקדש את מיתוס השומר על הסוס, אלכסנדר זייד, בא לנתץ אותו, או לפחות לרמז על האפשרות הזאת. אלא שהאפשרות הזו כלל לא קיימת אצל הלפרין: גבעות שייח-אברק וחרתייה של פן דינן ב"צבע החיים" כדין בית אלפא ונהלל של אלתרמן. המרקסיזם של פן והבחירה במק"י ערב הקמת מדינת ישראל היו "ביטוי נוסף למרד שלו, ליצר שקינן בו שלא ללכת בתלם ולא להצטרף לזרם המרכזי" (עמ' 131).
ביצועים

השיר זכה לביצועים מוקלטים רבים, בהם של אסתר עופרים, אילקה רווה, נעמי צורי, יפה ירקוני, אופירה גלוסקא, אריק איינשטיין, עפרה חזה, יהורם גאון, אברהם פררה, אריק לביא, תיאודור ביקל, חבורת רננים, מקהלת רינת, גלי עטרי (בסגנון דיסקו), גרי אקשטיין, הבחורים מאפיקים וכן הגבעטרון.
מאיר אריאל הזכיר את השיר בשירו "מדרש יונתי", במילים "אדמה, אדמתי - עד מותי".
הערות שוליים

↑  ככל הנראה הרמז לספר הושע, פרק ב', פסוק כ"א "וְאֵרַשְׂתִּיךְ לִי לְעוֹלָם וְאֵרַשְׂתִּיךְ לִי בְּצֶדֶק וּבְמִשְׁפָּט וּבְחֶסֶד וּבְרַחֲמִים"
↑  מילות השיר ""השיר של זייד"" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  בריאיון לנתיבה בן-יהודה סיפרה האחיינית, הדסה ברלינסקי:


ציפורה אמרה: איך יכולים לקיים את האזכרה? השיר שאלכסנדר פן הבטיח לכתוב עדיין איננו! ואלכסנדר פן הוא בתל אביב. [...] והאזכרה היתה בשייח אבריק. [...] שלחו את שנינו לתל אביב. [...] נפגשנו ב"קפה אררט" ברחוב לילינבלום. תפסנו את כותב השיר, את אלכסנדר פן. נכנסנו לבית הקפה, נתתי לאלכסנדר פן את הפתק שכתבה לו ציפורה זייד, והוא התחיל לכתוב את השיר. חיכינו שעה תמימה עד שהוא גמר לכתוב את השיר. לקחתי את השיר מקופל בנייר ורצנו בדרך בחזרה לשייח' אבריק. הגענו עם השיר ואז כבר התאספו אנשים, ביניהם היה מרדכי זעירא, שהגיע גם הוא לאזכרה. זעירא הלחין אותו על המקום.

— הדסה ברלינסקי בריאיון לנתיבה בן-יהודה, 2002. הסיפור המלא מאחורי כתיבת השיר בראיון זה, קישורים גם ב"השיר של זייד" באתר זמרשת.
↑  א. פן, "שיר של זייד", דבר, 27 ביוני 1939.
↑  מילות השיר "על גבעות שיח' אבריק" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  מתן חרמוני, לפייס את אלכסנדר פן, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2007
↑  השיר בביצוע אסתר עופרים; השיר בביצוע אסתר ואבי עופרים
הפסל באנדרטת אלכסנדר זייד
לביבות (אידיליה)

"לביבות" היא אידיליה מאת שאול טשרניחובסקי, אותה פרסם בשנת 1903 בהיותו סטודנט לרפואה בהיידלברג.
האידיליה, שהיא סוגה ספרותית המאופיינת בליריקה אפית בצורתה, אך עשויה גם לשלב תכנים טראגיים בשירתה, מספרת על תהליך ההכנה של הזקנה גיטל את המאכל לביבות, אשר בשיר זה מתייחס למה שמכונה בעברית בת-זמננו כיסונים, או בלשון העם: "קרעפלאך", או "ווריניקס", ממולאים בגבינה, או ל"חרעמזאלאך" (יידיש) בימי המשורר.
התיאורים האפיים, השלווים של חיי הכפר באוקראינה, והכנותיה של הזקנה החביבה את המאכל שחשקה בו נפשה, משתלבים כאילו מבלי משים בסיפור הטראגי על נכדתה האהובה, רייזלה, שנתפסה בידי השלטון הצאריסטי, ונכלאה על חלקה במהפכה.
עלילה

יוסף חיים ברנר מיטיב לתאר בכמה מילים את עלילת האידיליה:
הזוכרים אתם, למשל, את התוכן של 'הלביבות המבושלות'? כמה פשוט ובלתי מורכב, לכאורה! גיטל הזקנה, אלמנת הרב, קמה בבוקר אחד, התחילה לטפּל בבית, זכרה בבנה וברייזֶלה נכדתה, ובעוד היא עושה כה וכה, והנה בשׂוֹרה הובאה לה, כי רייזלה נאסרה בעווֹן מדיני… וזה הכל. ואולם נַסוּ-נא לקרוא את תיאור חמדת הבוקר, את השכמתה של גיטל, המשוזרה בכל זה, את פרטי כלי הבית, שמתחבבים ונעשים יקרים ללב, באשר רטט-ההוויה בכולם, את מעשי גיטל לחתול ואת פגישתה עם דוֹמַאחה הערלית, את מחשבות-הזקנה המשוּזרות בהכנת הלביבות ואת כל פרשת המעשה הרב הזה, את שרטוטי פני רייזלה המתלבטים מזכרונות-הזקנה, את ההתנגשות השוקטה של הספרים הרוסים עם העברים בארון, ומקץ הכל – התוּגה, התוּגה שבאה מעבר לכותל, אבל לא הפסיקה את החיים, לא מחתה את האידיליה מן העולם…
"רטט ההווייה" כפי שמכנה זאת ברנר, או תיאור אפי ושליו של הבוקר המתעורר באחד מימיו הראשונים האביב, מאפיין את הבית הראשון של האידיליה. בבוקר יפה זה התעורר תחילה העפרוני המזמר, לאחריו הקיצה השמש, הממהרת למלאכתה הרבה להאיר, ליפות ולחמם את כל הדורש אור וחום, ולבסוף מתעוררת אשת הרב האלמנה, גיטל, פוקחת את עיני התכלת המאירות שלה "ושלוה חולמת בכל".
המשורר ממשיך ומתאר בניחותא את השכמתה של גיטל, את רהיטיה ואת חתולה, אותו היא משקה חלב. הנאתו של החתול מהחלב מעוררת בגיטל את התאווה למאכל הטעים, לביבות, שהן כיסונים ממולאים בגבינה ושמנת, והיא מתחילה להתעסק בהכנתן. דומחה, שכנתה הנוצרית, מבקרת את גיטל בדרכה לכנסייה, ומתלוננת על הדור שהולך ופוחת וממעיט לקיים את הטקסים הדתיים – יהודים ונוצרים כאחד.
"כְּאַבְקוֹת הַשֶּׁלֶג הַצַּח נִתְחֲבוּ בְּנִקְבֵי הַנָּפָה, גַּרְגֵּר וְגַרְגֵּר לְבָד, נוֹפְלִים וְיוֹרְדִים לְאִטָּם" מתאר המשורר את ניפוי גרגרי הקמח בתהליך ההכנה של גיטל ושנותיה חולפים בראשה גרגר אחר גרגר. החלק הראשון של האידיליה מסתיים בהופעתה לראשונה של נכדתה רייזלה.
החלק השני של האידיליה מתמקד ברייזלה התינוקת, הילדה והנערה, תוך כדי אנלוגיה ברורה בין שלבי צמיחתה של הנכדה לתהליך ההכנה של הלביבות, שהוא נמצא כל הזמן בקדמת הבמה של השיר, כביכול עניינה של האידיליה בלביבות. אך לקוראים אין שום ספק שסיפורה של הנכדה הוא לבה העיקרי של גיטל ושל האידיליה, בעוד הכנת הלביבות היא רק התפאורה האידילית.
רייזלה הופכת בהדרגה מילדה חמודה בעלת חינוך יהודי טוב, לנערה עירונית שהיא תלמידת גימנסיה ממושמעת השוקעת בכתביו של פושקין, אותו שמה הזקנה ביראת כבוד מהולה ברתיעה מהסופר ה"גוי", בארון הספרים היהודי שלה. אך העיצוב הנוקשה מדי של החינוך הרוסי גורם לריאקציה הולכת ומקצינה של הנערה, שכנראה חוברת לתנועה מהפכנית כנגד השלטון. האידיליה מסתיימת בכך שהדוור מביא לגיטל מכתב מנכדתה המודיע לה שהיא כלואה במצודה ומצפה למשפטה.
גיטל מוכת היגון, צונחת חסרת הכרה על הכיסא, על רקע הרחש והבעבוע של הלביבות בתוך המים הרותחים.
שילוב היסודות האידיליים והטראגיים

טשרניחובסקי כתב אידיליות לאורך כל חייו, ורובן ככולן מסתמכות על זכרונות ילדותו. בשיר אמנותי, טוענת גיטה אבינור, חייב להיות קשר מהותי בין צורת השיר לתוכנו. הנוף הגאוגרפי של ערבות אוקראינה והאנשים הפשוטים הדבקים בשלווה במסורת חייהם, ללא שמץ של צפי לבאות, משכו את לבו. לתיאור רקע שכזה נחוצה ליריקה אפית של אידיליה, בה נקט טשרניחובסקי ב"לביבות", וביצירות רבות אחרות. משקל אטי, תיאור מתעכב על פרטים, רוחב היריעה, איטיות העלילה - כל אלו מספקים את הסגנון האפי באידיליה, ומעניקים לקורא תחושה "מזויפת" של שלווה ונועם.
"לביבות" לדעת אבינור, היא המושלמת בין האידיליות של טשרניחובסקי, בדרך שבה הוא שילב בין היסודות האידיליים והטרגיים. הפעילות הפשוטה והיומיומית של הבישול מדגישה ביתר שאת את היסוד הטרגי בחיי האדם. השנים החולפות הן גרגרי הקמח הדק, המערוך לש ומעצב את חייה של רייזלה הנכדה, יחד עם פעולתו על הבצק, "צְבַת הַמִּשְׁמַעַת וְהַחֹק, הַמְּעִיקָה עַל נֶפֶשׁ הַתַּלְמִיד", מתבטאת אצל גיטל ב"מִדָּה אַחַת לְכָל הָעִגּוּלִים הָרַבִּים עָשָׂתָה". אלא שהלחץ הגדול, יצר דווקא ריאקציה בלב התלמידה הממשומעת והיא נתפסת ונכלאת בעוד המים בסיר רותחים בזעף ובתוכם מבעבעים לביבות מבושלות.
חלקה הראשון של האידיליה מתמקד ביום של אביב מקסים, שכולם מתנהלים בו בשלווה וניחותא, אך גם בו מופיעים ניצנים ראשונים המוסווים היטב של אי-נחת. כבר בבית הראשון, בעיצומו של תיאור היום המקסים, מזכירה השלווה למשורר "דּוּמִיַּת בֵּית-מִקְדָּשׁ שֶׁשָּׁמֵם". הביטוי הזה, שנחבא בין התיאור האפי של היופי והשלווה, מעורר מעין שמץ של אי נחת, של תזכורת לאכזבה שעדיין לא ברורה לקורא. במהלך השיר מופיעה דומחה ה"גויה" שמתלוננת ומבכה את הדור שהולך ופוחת, ואינו מכבד את חגיו, נוצרים ויהודים כאחד. הצעירים נטשו גירסא דינקותא. לא הכל מושלם, אם כן.
וכך בהדרגה, ותוך כדי הכנת הלביבות עובר טשרניחובסקי בין העצב הכללי, אל העצב והכאב הפרטיים של גיטל ונכדתה האהובה, ההולכת ומתרחקת ממנה, ככל שמתקדם תהליך הכנת הלביבות. והשיר מסתיים בשילוב האחרון בין הטרגדיה והאידיליה.
נַעֲרָה יוֹשֶׁבֶת בַּתְּפִיסָה…הוֹי, רֵיזֶ’לֶה, רֵיזֶ’לֶה בִּתִּי!”

חָשָׁה הַזְּקֵנָה, כִּי יֵשׁ נוֹרָא, וְאָיֹם וּמַבְהִיל

הוֹלֵךְ וְקָרֵב, וּבָא וְחוֹנֶה עָלֶיהָ לְרָמְסָהּ,

וְכֹחַ לָהּ אָיִן, וְאֵין דֵּי אוֹן לְהִנָּצֵל מִמֶּנּוּ,

הוֹלְכוֹת מַחְשְׁבוֹתֶיהָ וְכָלוֹת, לְקוּיוֹת וְכֵהוֹת,

נִכְחָה הִבִּיטוּ עֵינֶיהָ – וּמְאוּמָה לֹא רָאֲתָה נֶגְדָּהּ…



וְשֶׁמֶשׁ הָאָבִיב הַחַם הִתְרוֹמֵם וַיָּצֶף בְּאוֹרוֹת

שָׂדֶה וְיַעַר וָכָר, וְקֶרֶן הִתְגַּנְּבָה – וּמְלַטְּפָה

לְחָיֵי הַזְּקֵנָה. וְהִיא יוֹשֶׁבֶת, מַבִּיטָה וְשׁוֹמַעַת

רְתִיחַת הַמַּיִם בַּסִּיר, שֶׁקּוֹדְחִים, וְרוֹעֲשִׁים וְסוֹעֲרִים,

מַעֲלִים קֶצֶף וָאֵד, וּלְבִיבוֹת בֵּין הַבִּעְבּוּעִים…
ראו גם

כחום היום (אידיליה)
לקריאה נוספת

דן מירון, "למעמדו ה"דורי" של שאול טשרניחובסקי ולמעמד האידיליה", בודדים במועדם, עם עובד, תשמ"ח עמ' 423–525
יוסף האפרתי, עורך, שאול טשרניחובסקי : מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, ליקט, וצירף מבוא וביבליוגרפיה יוסף האפרתי, תל אביב
חמוטל בר-יוסף, "הולדת הסובלנות מתוך הפרדוקס: גנסין וטשרניחובסקי", בתוך: שאול טשרניחובסקי: מחקרים ותעודות, בעריכת בעז ערפלי, מוסד ביאליק, 1994, עמ' 217–236
חיים שהם, "הולך ופוחת הדור" : משמעות הזמן באידיליה "לביבות". מאזנים, כרך מ"א (תשל"ה), עמ' 192–199
בלהה רובינשטיין, "שאול טשרניחובסקי, שירים ואידיליות" בתוך: שירים ומה שביניהם, עם עובד, 2001, עמ' 131–170
הערות שוליים

1 2 3  גיטה אבינור, "גורליות וטראגיות באידיליות טשרניחובסקי", "על המשמר", 20 במאי 1960
1 2  אריאל הירשפלד, "שירה עברית מודרנית", קורסרה
1 2  יוסף חיים ברנר, "קצת על טשרניחובסקי" (קטעים מהרצאה), פרויקט בן יהודה
↑  אברהם רגלסון, "טשרניחובסקי, הרודה בשירה", פרויקט בן-יהודה
↑  פישל לחובר, "ביאליק וטשרניחובסקי", הצפירה, 3 בינואר 1912
↑  עדי צמח, "השמש ובית האסורים", למרחב, 16 באוקטובר 1959
↑   אילנית סבלסקי, המשורר שהעביר את הפרוזה העברית מהשוליים למרכז, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2013
פרובינציית ג'ורג'יה

| --- | --- |
דגל

 ממשל
 משטר:  מונרכיה חוקתית
 שפה נפוצה:  אנגלית
 עיר בירה:  סוואנה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אמריקה
 היסטוריה
 הקמה:  הקמת המושבה
 תאריך:  1732
 פירוק:  הכרזת העצמאות האמריקאית
 פירוק:  1776
 ישות קודמת:   פרובינציית קרוליינה
 ישות יורשת:  ארצות הברית ג'ורג'יה
 שונות
 מפה של פרובינציית ג'ורג'יה
 מפה של פרובינציית ג'ורג'יה
 
פרובינציית ג'ורג'יה הייתה משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה אשר התנתקו מן ממלכת בריטניה הגדולה ב-1776 בעת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
היסטוריה

ג'ורג'יה הוקמה בשנת 1732 כאחרונה מבין שלוש עשרה המושבות מחלקים בלתי מאוכלסים ברובם של פרובינציית קרוליינה ונקראה על שם ג'ורג' השני, מלך בריטניה. ב-17 בנובמבר 1732 נסע ההרפתקן האנגלי ג'יימס אוגלת'ורפ לג'ורג'יה עם 120 חברים לייסד את היישוב הבריטי הראשון בג'ורג'יה. הוא ו-114 מתיישבים הגיעו ל-Yamacraw Bluff ב-12 בפברואר 1733 והקימו את העיר סוואנה. מאוחר יותר הצטרפו אנשים אחרים ליישוב, כמו מהגרים פרוטסטנטים מזלצבורג וסקוטים. לאחר קרבות עקובים מדם עם הספרדים וסכסוכים פנימיים, קיבלה המושבה מושל מלכותי בשנת 1752 ובשנת 1755 בית מחוקקים מחוזי. בשנת 1776 ג'ורג'יה התנתקה מבריטניה הגדולה, כחלק ממלחמת העצמאות האמריקאית. ג'ורג'יה הייתה המדינה הרביעית שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-2 בינואר 1788.