stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונש מוות ברוסיה
היסטוריה > עונש המוות הרוסי

בתקופת שלטון הצאר עונש מוות בתקופת ימי הביניים ברוסיה היה נדיר יחסית, ואף נאסר מספר רב של פעמים על ידי הנסיכויות. חוק יארוסלב (סביבות שנת 1017) הציב מגבלות על אילו פשעים מצדיקים יישום עונש כזה. מאוחר יותר, החוק תוקן בחלק גדול מהארץ כדי לאסור לחלוטין עונש מוות.
האימפריה הרוסית נהגה שימוש באופן נרחב בעונש מוות, וכך גם כמעט בכל המדינות המודרניות לפני המאה ה-20. אחד המסמכים המשפטיים הראשונים הדומים לחוק עונשין המודרני נחקק בשנת 1398, בו הוזכר עונש מוות יחיד: גניבה שבוצעה לאחר שתי הרשעות קודמות. חוק פסקוב משנת 1497 הרחיב את הרשימה באופן משמעותי והזכיר שלושה מקרים של גניבה (אלה שבוצעו בכנסייה, גניבת סוס, או, כמו בעבר, עם שתי "עבירות" קודמות), וכן הצתה ובגידה. המגמה להגדיל את מספר הפשעים שעונשם מוות נמשכה: בשנת 1649 כללה רשימה זו 63 פשעים, נתון שכמעט הוכפל בתקופת שלטונו של הצאר פיוטר הראשון. שיטות יישום העונש היו אכזריות ביותר בסטנדרטים מודרניים (אך נצמדו לחלוטין לסטנדרטים של אז), וכללו טביעה, קבורה בחיים והאבסת מתכת נוזלית בגרון.
יליזבטה (שלטה בשנים 1741–1762) לא חלקה את דעות אביה פיוטר לגבי עונש מוות, והפסיקה אותו באופן רשמי בשנת 1745, ובכך למעשה עונש המוות הוקפא. זה נמשך 11 שנים ואז הותר שוב השימוש עונש מוות, לאחר התנגדות ניכרת להקפאה מצד האצולה, וגם בחלקה, מהקיסרית עצמה.
ייתכן שההצהרה הפומבית הראשונה בעניין שהייתה רצינית וחזקה באה מצדה של יקתרינה השנייה, שדעותיה הליברליות תאמו את הסכמתה לעידן הנאורות. ב-1767 הביעה הקיסרית בוז לעונש המוות, הציגה אותו כלא ראוי, והוסיפה: "במצב הרגיל של החברה, עונש מוות אינו שימושי ואינו נחוץ." עם זאת, עדיין הותר באופן חריג השימוש בו נגד מי שאף על פי שהורשע ונכלא, "עדיין יש לו אמצעים וכוח להצית תסיסה ציבורית". החרגה ספציפית זו חלה על המורדים ממרד פוגצ'וב בשנת 1775. בהתאם לעמדתה של יקתרינה, העשורים הבאים סימנו שינוי בתפיסת הציבור כנגד עונש מוות. בשנת 1824, עצם קיומו של עונש כזה היה בין הסיבות לסירובו של המחוקק לאשר גרסה חדשה לחוק העונשין. רק שנה לאחר מכן נכשל מרד הדקבריסטים, ובית משפט גזר עונשי מוות על 36 מורדים. החלטתו של ניקולאי הראשון להמתיק את כל גזרי הדין פרט לחמישה, הייתה חריגה באותה תקופה, במיוחד בהתחשב בכך שמרידות נגד המלוכה נענשו בעבר כמעט באופן אוטומטי בגזר דין מוות, ואולי הושפעה מדעותיה המשתנות של החברה לגבי עונש המוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה־19, עונש מוות שנגזר על עבירת רצח כמעט ולא בוצע מעולם, אלא הוחלף במאסר של 10 עד 15 שנים בעבודות פרך, אם כי הוא עדיין בוצע בגין בגידה (למשל, אלכסנדר אוליאנוב נתלה בשנת 1887). עם זאת, בשנת 1910, עונש מוות הוחזר והורחב, אם כי עדיין השתמשו בו לעיתים רחוקות מאוד.
היסטוריה > הרפובליקה הרוסית

עונש המוות הוצא מחוץ לחוק רשמית ב-12 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר והקמת הרפובליקה הרוסית. ב-12 במאי 1917 עונש מוות הפך למותר כלפי חיילים בחזית.
היסטוריה > רוסיה הסובייטית וברית המועצות

הממשלה הסובייטית אישרה את ביטולו הכמעט מיידי של עונש המוות לאחר שתפסה את השלטון, אך עד מהרה החזירה אותו על פשעים מסוימים. בעיקר, נגד פאני קפלן שהוצאה להורג ב-4 בספטמבר 1918 בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין שישה ימים קודם לכן. במהלך העשורים הבאים, עונש מוות היה מותר ואסור לסירוגין, לפעמים ברצף מהיר מאוד. גם רשימת הפשעים עברה מספר שינויים.
תחת שלטונו של סטלין, רבים הוצאו להורג במהלך הטיהור הגדול בשנות השלושים. רבים מעונשי המוות נקבעו על ידי ועדת פקידים בת שלושה אנשים שמונתה במיוחד, וכונתה בשם "טרויקת הנ.ק.ו.ד." המספר המדויק של הוצאות להורג נתון לוויכוח, כאשר מחקרים ארכיוניים מצביעים על כך שבין 700,000 ל-800,000 איש הוצאו להורג, בעוד דו"ח רשמי שנמסר לניקיטה חרושצ'וב משנת 1954 טוען כי בוצעו 642,980 עונשי מוות. פסק הדין של עונש מוות בברית המועצות נקרא "דרגת הענישה הגבוהה ביותר" (Высшая мера наказания). פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים נתנו לנאשם 10 שנים ו-25 שנים (וכונו "Сталинский четвертак", "משפטי הרבע של סטלין").
עונש המוות בוטל שוב ב-26 במאי 1947, העונש הקשה ביותר היה מאסר של 25 שנה, לפני שהוחזר עונש המוות ב-12 במאי 1950: תחילה בגין בגידה וריגול, ואחר כך בגין רצח בנסיבות מחמירות. חוק העונשין משנת 1960 הרחיב משמעותית את רשימת הפשעים שעליהם נפסק עונש מוות. לפי מאגר הארכיונים של הארכיון הממלכתי של הפדרציה הרוסית, בין 1978 ל-1985 היו 3,058 עונשי מוות שהוגשו לערעור לסובייט העליון. לפחות אישה אחת הוצאה להורג במהלך תקופה זו, אנטונינה מקארובה, ב-11 באוגוסט 1978.
לאחר נפילת ברית המועצות ביצעה הפדרציה הרוסית את עונש המוות לסירוגין, עד 10 בערך בשנה באופן רשמי. בשנת 1996, עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה, הוטלה הקפאה על עונש מוות, שעודנו קיים, חרף דיונים ציבוריים להחזרתו לאור עלייה בפשעים חמורים.
מצב נוכחי > מגבלות החוק

סעיף 20 לחוקה הרוסית קובע כי לכל אחד יש את הזכות לחיים, וכי "עד לביטולו, ניתן להעביר עונש מוות רק בגין הפשעים החמורים ביותר נגד האנושות." בנוסף, כל המשפטים הללו דורשים משפט של חבר מושבעים. הכללת נוסח הביטול פורשה על ידי חלק מהציבור כדרישה לביטול עונש מוות בשלב כלשהו בעתיד.
רשמית, חוק העונשין הנוכחי של רוסיה מתיר עונש מוות על חמישה פשעים:
רצח, בנסיבות מחמירות מסוימות (סעיף 105.2)
פגיעה בחייו של אדם המנהל צדק או מעורב בחקירה ראשונית (סעיף 295)
פגיעה בחייו של קצין סוכנות לאכיפת חוק (סעיף 317)
פגיעה בחייו של מדינאי או דמות ציבורית (מאמר 277)
רצח עם (סעיף 357)
לאף פשע אין עונש מוות חובה; כל אחד מחמשת הסעיפים שהוזכרו לעיל מאפשר גם עונש מאסר עולם וכן מאסר של פחות משמונה או שתים עשרה (תלוי בפשע) ולא יותר משלושים שנה בכלא. יתר על כן, גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 60 נכון למועד ביצוע הפשע, וכל הנשים, לא יקבלו גזר דין מוות.
חוק העונשין הרוסי מציין כי ההוצאה להורג צריכה להתבצע "באופן לא ציבורי בירי".
מצב נוכחי > מורטוריום

אחת הדרישות המוחלטות של מועצת אירופה לכל החברים בה, היא שלא ניתן לבצע עונש מוות בגין כל פשע. בעוד שהשיטה המועדפת היא ביטול עונש זה, המועצה הוכיחה שהיא תקבל הקפאה שלו, לפחות באופן זמני. בהתאם לכלל זה, ב-25 בינואר 1996 דרשה המועצה מרוסיה ליישם מורטוריום באופן מיידי ולבטל לחלוטין את עונש המוות בתוך שלוש שנים, על מנת שיאושר הצעתה לשילוב לשורות הארגון. בתוך קצת יותר מחודש הסכימה רוסיה והפכה לחברה במועצה. האם ההקפאה אכן התרחשה כעניין של זכות משפטית היא נושא למחלוקת מסוימת.
ב-16 במאי 1996 הוציא הנשיא דאז בוריס ילצין צו "להפחתה הצעדים להחלה של עונש מוות ביחד עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה". הצו קרא למחוקק להכין חוק שיבטל את עונש המוות, כמו גם המלצה להקטין את מספר הפשעים שבגינם ניתן עונש מוות ולדרוש מהרשויות להתייחס לאלה שקיבלו גזר דין מוות באופן אנושי. אף על פי שאפשר לקרוא את הצו כמי שאינו מחריג במפורש שימוש בעונש מוות, זה היה בסופו של דבר ההשפעה המעשית והוא התקבל ככזה על ידי מועצת אירופה שכן רוסיה קיבלה חברות בארגון. עם זאת, מאחר שההוצאות להורג נמשכו במחצית הראשונה של 1996 (כלומר לאחר שרוסיה חתמה על ההסכם) המועצה לא הייתה מרוצה והציגה בפני רוסיה כמה אולטימטומים ואיימה לגרש את המדינה אם ימשיכו לבצע עונשי מוות. בתגובה, נחקקו מספר חוקים וצווים נוספים, ורוסיה לא הוציאה להורג איש מאז אוגוסט 1996. האדם האחרון שהוצא להורג בפדרציה הרוסית על ידי מערכת המשפט היה רוצח סדרתי בשם סרגיי גולובקין, שהורשע בשנת 1994 ונורה על ידי כיתת יורים ב-2 באוגוסט 1996.
ב-2 בפברואר 1999 הוציא בית המשפט החוקתי של רוסיה שהייה זמנית של עונש הוצאה להורג מסיבה טכנית למדי, אך עם זאת העניק לראשונה להקפאה מעמד משפטי בלתי מעורער. על פי החוקה שצוטטה לעיל, ניתן לגזור עונש מוות רק על ידי משפט של חבר מושבעים, שעדיין לא יושם באזורים מסוימים במדינה. בית המשפט מצא כי פער כזה הופך את עונשי המוות לבלתי חוקיים בכל רוסיה, גם אלה שאכן יש בהם תהליך משפט על ידי חבר המושבעים. על פי הפסיקה, אין לגזור עונש מוות עד שכל אזורי המדינה יקיימו משפטים של חבר מושבעים.
ב-15 בנובמבר 2006 האריכה הדומה הן את יישום משפטי חבר המושבעים באזור היחיד שבהן נערכו משפטים של חברי מושבעים (צ'צ'ניה) והן את ההקפאה על עונש מוות בשלוש שנים, עד לתחילת 2010.
זמן קצר לפני סיום ההקפאה, ב-19 בנובמבר 2009, האריך בית המשפט החוקתי של רוסיה את ההקפאה הלאומית "עד לאשרור הפרוטוקול השישי של האמנה האירופית לזכויות אדם". בית המשפט קבע גם כי הנהגת משפטי חברי מושבעים בצ'צ'ניה איננה מהווה תוקף של הסרת ההקפאה.
באפריל 2013, הנשיא ולדימיר פוטין אמר כי לא רצוי להסיר את ההקפאה על עונש המוות.
דעת קהל

על פי סקר שנערך בשנת 2006 על ידי קרן FOM (קרן חוות הדעת הציבורית), שנערך במלאת עשור להקפאת עונש המוות, הנהגת עונש כזה נתמכה על ידי שלושה רבעים מהנשאלים, ורק ארבעה אחוזים מהם העדיפו את ביטול עונש המוות. ההקפאה עצמה זכתה להתנגדות של 55 אחוז מהנשאלים ונתמכה על ידי 28 אחוז מהם. התומכים בהקפאה היו בממוצע ברמת השכלה גבוהה יותר, התגוררו בערים הגדולות והיו צעירים יותר.
סקר שערכה אותה חברה בשנת 2012 (על מדגם של 3,000) מצא כי 62 אחוזים מהנשאלים העדיפו חזרה לשימוש בעונש מוות, ו-21 אחוזים עדיין תומכים בהקפאתו. בסקר זה, חמישה אחוזים מהנשאלים תמכו בביטול עונש המוות, ו-66 אחוזים תמכו בעונש מוות כעונש תקף.
על פי סקר שערך מרכז לבאדה משנת 2013, 54 אחוז מהנשאלים העדיפו שימוש שווה (38 אחוז) או יותר (16 אחוז) בעונש מוות כמו לפני ההקפאה בשנת 1996, ירידה מ-68 אחוז בשנת 2002 ומ-61 אחוז ב 2012. בסקר זה נמצא שעונש מוות זוכה כעת לציון גבוה באזורים עירוניים (77 אחוזים במוסקבה למשל), בקרב גברים ובקרב קשישים. על פי נתוני מרכז לבאדה, שיעור הרוסים המבקשים לבטל את עונש המוות היה 12 אחוזים בשנת 2002, 10 אחוזים בשנת 2012 ו-11 אחוזים בשנת 2013. על פי אותו מקור, שיעור הרוסים התומכים בהקפאה עלה מ-12% בשנת 2002 ל-23% בשנת 2013.
בשנת 2015, חלקם של אלה שתמכו בעונש מוות ירד ל-41 אחוזים, כאשר 44 אחוזים התנגדו לו.
סקר בפברואר 2017 הראה עלייה קטנה בתמיכה, כאשר 44 אחוזים מהרוסים מעוניינים בהחזרת עונש מוות ו-41 אחוז אמרו שהם מתנגדים לצעד כזה. 15 אחוז מהנשאלים אמרו שאין להם שום דעה בנושא.
הדעה הרוסית על הנוהג באירופה

לאחר ששני מחבלים הוצאו להורג בבלארוס בשנת 2012 בגין תפקידם בהפצצת הרכבת התחתית במינסק בשנת 2011, אמר שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הוא קורא לכל מדינות אירופה להצטרף להקפאת עונש המוות, כולל בלארוס. עם זאת, אמר כי מדובר בעניין פנימי של כל מדינה, ולמרות גינוי ההוצאה להורג, רוסיה עדיין הייתה תומכת גדולה במלחמה נחרצת בטרור.
תהליך

מבחינה היסטורית, נעשה שימוש ברוסיה בסוגים שונים של עונשי מוות, כמו תלייה, גלגל שבירה, העלאה למוקד, עריפת ראש, הלקאה עד מוות ועוד. בתקופת איוואן האיום, עונש מוות לבש לעיתים קרובות צורות אקזוטיות ומייסרות, כאשר שיפוד היה אחד מהסוגים הנפוצים ביותר שלו. פשעים מסוימים יצרו צורות ספציפיות של עונש מוות, למשל זייפני מטבעות הוצאו להורג על ידי שפיכת עופרת מותכת לגרונם, ואילו פשעים דתיים מסוימים הביאו לעונשים על ידי שרפה בחיים.
בזמנים שאחרי פיוטר הגדול, תלייה לאנשי צבא וירי לאזרחים הפכו לאמצעי ההוצאה להורג העיקריים, אם כי סוגים מסוימים של עונש גופני לא קטלני, כגון מלקות שימשו נגד הנידונים.
בברית המועצות וברוסיה של שנות ה-90, המתינו אסירים להוצאה להורג לתקופה של כ-9–18 חודשים מאז העונש הראשון. זה היה הזמן הדרוש בדרך כלל לביצוע 2–3 ערעורים באמצעות מערכת המשפט הסובייטית, תלוי ברמה של בית המשפט שגזר לראשונה את הנידון למוות. ירייה היה אמצעי ההוצאה לפועל היחיד, אם כי הנוהל המדויק מעולם לא צוין. בניגוד לרוב המדינות האחרות, ההוצאה להורג לא הייתה כרוכה בטקס רשמי כלשהו: לעיתים קרובות לא ניתנה שום אזהרה לאסיר או הודעה מראש על ביצוע ההוצאה להורג על מנת למנוע פחד, סבל והתנגדות. במקום בו ניתנה אזהרה, זה היה בדרך כלל דקות ספורות טרם ביצוע גזר הדין.
התהליך בוצע בדרך כלל על ידי תליין יחיד, השימוש בכיתת יורים הוגבל להוצאות להורג בזמן המלחמה. השיטה הנפוצה ביותר הייתה לגרום למורשע להיכנס לחדר ללא מוצא, ולירות בו מאחור בחלק האחורי של הראש עם אקדח. במקרים מסוימים ניתן היה לכפות את הנידון לשבת על ברכיו. על פי השמועות בבתי כלא ברוסיה ישנם חדרים שתוכננו במיוחד לכך עם חריצי ירי, בעוד שבאחרים היה הנידון נקשר לרצפה, כשראשו צמוד לחור שמנקז דם. שיטה אחרת הייתה לגרום לנידון לצאת מבניין הכלא, שם המתין לו התליין ומשאית עם מנוע ופנסים קדמיים דולקים. האורות סנוורו אותו והורידו את הנידון לקרקע, ואילו רעש המנוע עמעם את קול הירי.
גופות הפושעים שהוצאו להורג והמתנגדים הפוליטיים לא נמסרו לקרובי המשפחה, אלא נקברו בקברים אנונימיים במקומות לא מסומנים.
ראו גם

עונש מוות
עונש מוות לפי מדינה
קבוצת הארמיות ה-11

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 שיוך:   הצבא הבריטי
 סוג:  קבוצת ארמיות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1943 – נובמבר 1944 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ג'ורג' גיפארד אוליבר ליס
 
קבוצת הארמיות ה-11 הייתה קבוצת ארמיות של צבא בריטניה אשר לחמה בזירה הדרום-מזרח אסייתית במלחמת העולם השנייה. למרות שלהלכה הייתה בריטית, הרי שהקבוצה כללה גם יחידות מצבא הודו הבריטית, ממושבותיה של בריטניה באפריקה, מהרפובליקה הסינית ומארצות הברית.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בנובמבר 1943 וכמפקדה הראשון מונה ג'ורג' גיפארד שהיה לפני כן המפקד של פיקוד אפריקה המערבית. מטה הקבוצה היה בתחילה בניו דלהי שבהודו הבריטית ובהמשך הועבר לקאנדי שבציילון. הקבוצה הורכבה מהארמייה ה-14 בפיקודו של ויליאם סלים וארמיית ציילון, וכן מכוח סיני-אמריקאי בפיקודו של ג'וזף סטילוול. הקורפוס ההודי ה-33 שהיה עוד בתהליכי אימון, הוכפף תחת פיקוד הקבוצה לצורך משימות ספציפיות. תפקידה העיקרי של הקבוצה הייתה הגנה על הודו מפני צבא האימפריה היפנית. בתחילת 1944, כוחות הקבוצה החלו לנוע לכיוון דרום-מזרח כדי לשחרר את האזורים שנכבשו על ידי היפנים, כתגובה לכך הצבא היפני החל במתקפות נגד לאורך החזית באזורי בורמה וצפון-מזרח הודו. הקבוצה נחלה ניצחון על היפנים בקרב ארקאן.
בנובמבר 1944 פורקה הקבוצה ועל בסיסה הוקם פיקוד כוחות היבשה של בעלות הברית בדרום מזרח אסיה (ALFSEA), אשר במסגרתו לחמו הכוחות הבריטיים והאמריקאיים בזירה זו עד סיום המלחמה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ונגראד

צ'ונגראד (בהונגרית: Csongrád, בסרבית: Чонград/Čongrad, ברומנית: Ciongrad, ביידיש: טשאנגראד) היא עיר במחוז צ'ונגראד-צ'נאד על גדות נהר הטיסה בדרום הונגריה.
היסטוריה

בתקופת הכיבוש המדיארי במאה ה-9 היה האזור בשליטה בולגרית. המבצר "צ'ורני גראד" (Chorniy Grad, מונח סלאבי שפירושו "טירה שחורה") היה עמדת ספר בולגרית-סלבית. במאה ה-11 הפך אישטוון הראשון, מלך הונגריה, את העיר למרכז מנהלי ארצי, והעניק את שמה למחוז. היישוב נשאר מקום מושבם של שלטונות המחוז עד הפלישה המונגולית להונגריה באמצע המאה ה-13. העיירה והטירה נפגעו קשה והמלך בלה הרביעי העביר את מושב שלטונות המחוז לסגד. המהלך השפיע על מעמדה של צ'ונגראד והיא לא שבה לקבל מעמד עיר עד 1920.
אתרים בעלי חשיבות

בעיר חלקים שהשתמרו כפי שהיו במאה ה-18, בהם בתים עם קירות עשויי לבנים וגגות קש, והם מעניקים לעיר צביון של עיירת דיג הונגרית מהמאה ה-18. בעיר שדרות עם עצים עתיקים, וכיכר העיר השתמרה בצורתה המקורית מהמאה העשירית. על גדת הנהר טיסה שליד העיר נמצאים שרידי מנזר בנדיקטיני מהמאה ה-11. לחלק מגדת הנהר מראה של חוף ים, כולל חול, וחלק זה מושך מתרחצים רבים. בעיר מסלולים רבים המיועדים לרכיבה על אופניים. כמו כן נמצא בעיר כנסיות רבות, אחת מהן, זו הממוקמת בכיכר המרכזית, נבנתה במאה ה-18. בעיר מוזיאונים מקומיים רבים, ביניהם בית מסורתי, מוזיאון אוספי אמנות, מוזיאון להיסטוריה של העיר וכן פארק אמנים.
בימי הקיץ מתקיימים בעיר מספר פסטיבלים, בהם פסטיבל יין שנמשך שבוע.
קהילה יהודית

בשנות הת"ר כיהנו בה הרבנים משה רובינשטיין ויהודה היילבורן. לאחר הקרע ביהדות הונגריה, הפכה הקהילה לנאולוגית.
בתחילת שנות ה-40, לפני כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, היו בעיר 286 יהודים שהיו חברים בקהילה הנאולוגית.
עם הכיבוש הגרמני במרס 1944 גורשו מספר יהודים ויהודיות למחנה מעצר בקישטרצ'ה (Kistarcsa), ומשם לאושוויץ. במאי רוכזו יהודי העיר בגטו. ביוני הם הועברו לנקודת איסוף במפעל בקצ'קמט ומשם גורשו לאושוויץ.
ילידי המקום

מיקלוש פַרַגוֹ (עד 1902 שניצר, 1884 - תל אביב, 1972) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מוציא לאור.
דניאל קלנר (1895–1955) היה רופא פנימי ונוירולוג יהודי-הונגרי מקים רפואת הספורט בהונגריה.
פרנץ וידה (1911 – 1990) היה עורך דין יהודי-הונגרי ושופט קומוניסטי.
אלכסנדרה לוזה, צ'ונגראד, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 333), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
מיהאי פקטה היה שם הבמה של מור שוורץ (1884 – 1960) היה שחקן, במאי, מחזאי יהודי-הונגרי.
אדה הטווני (במקור אדוארד שראנק, 1859 – 1927) היה שחקן יהודי-הונגרי, זמר (בריטון).
קארוי צ'מגי (במקור נאש 1826 – 1899) עורך דין יהודי-הונגרי, נשיא מועצת הקוריה (בית המשפט העליון), סגן שר המשפטים ההונגרי.
צ'ונדונגסה

צ'ונדונגסה (בהנגול: 전등사, בהנג'ה: 傳燈寺) הוא מקדש בודהיסטי הנמצא במחוז אינצ'ון בדרום קוריאה.
מראה כללי של חצר המקדש. מימין שער הכניסה Daejoru
היסטוריה

מקדש צ'ונדונגסה נמצא בתוך יער באי Ganghwa במרחק של שעה נסיעה מסיאול. המקדש נבנה בשנת 381 ונחשב לאחד מהקדומים ביותר בקוריאה. הוא מוקף במבצר Samrangseong שנבנה לפי האמונה על ידי שלושת בניו של  Dangun שנחשב למייסד של קוריאה.
זהו מקדש בודהיסטי של מסדר Jogye שהוא נציגו המובהק של הבודהיזם הקוריאני  שבנוי על מספר מקורות: תורת הזן, כתבי הסוטרא (אוסף של אפוריזמים במתכונת של ספר הוראות שימוש) ובודהיזם הארץ הטהורה ששרשי כולם היו קיימים כבר לפני כ-1200 שנה. 

על פי האגדות מקדש זה היה קיים עוד בתקופת ממלכת גוריו (בשנים 918–1392) אלא שאז הוא נקרא בשם Jinjongsa. כאשר המונגולים פלשו לקוריאה בשנת 1231, המשפחה המלכותית ברחה ל Gangwha  ומשם החלה לגייס כסף וכוח אדם למלחמת התנגדות בפולשים. שמו של המקדש שונה ל- Jeondeungsa בשנת 1282. ונאמר שהמלכה תרמה כלי אבן ירקן לצורכי פולחן במקום.
למקדש היה תפקיד חשוב בתחיה הבודהיסטית לאחר ההרס הרב שהשאירה פלישת המונגולים לארץ. במשך תקופת שושלת ג'וסאן כאשר הקונפוציאניזם הייתה האמונה השלטת ואילו הבודהיזם היה בנסיגה, המקדש לא אבד מחשיבותו כמקדש ייחודי.
מבנים מקודשים בתחום המקדש

פרט למקדש עצמו פזורים  בשטח מספר ניכר של מבנים מקודשים:

ביתן פעמון הברזל המקושט ובמרכזו פעמון הברזל שנוצק בסין בשנת 1097. 

Yaksajeon - מבנה מהמאה ה-17 שבמרכזו דמות של בודהא בגרסה של "בודהא המרפא", על הקירות מסביב מדפים ובהם פסוקים מקודשים.
האולם המרכזי של המקדש (Daewungbojeon) הוא דוגמה לגילוף היפה ולארכיטקטורה של שושלת   Joseon שנחשבת לתקופת פריחתה של קוריאה הקדומה. בנין האולם עצמו ניצב על גבי דוכן גבוה שעל שוליו המדורגים צומחים פרחים מגוונים שונים. על הטלאמון בחלקו הפנימי מפוסלת דמות אישה ערומה בכל אחת מארבע הפינות. במרכזו של האולם ניצב פסל בודהא ולפניו המאמינים יכולים להגיש מנחות. החופה מעל ראשו של בודהא עשויה מגילופי עץ מרהיבים. על העמודים ועל הקירות ניתן לראות שמות של חיילים קוריאנים  שכתבו את שמם בבקשם מהאל מזל טוב והצלחה במלחמתם בעת הקרבות כנגד הצי הצרפתי.
גלגל התפילות מכיל סוטרות שמפרסמות באופן סמלי את הדהרמה הבודהיסטית לארבע רוחות השמים. תנועת סיבוב הגלגל בעזרת המוט, נחשבת שוות ערך לקריאת כתבי הקודש שנמצאים בתוך הגלגל. הסיבה לסיבוב היא הפצת חוקי בודהא לעולם כולו ותפילות למען מזג אוויר טוב, יבול נאה והשגת שלום ושלוה.
במקום קיים גם מזבח  Sansingak המוקדש לאל ההרים Sansin, והוא נפוץ כמעט בכל אחד ממקדשיה של קוריאה.
שהית אורחים (Homestay)

במקדש מתקיימת תוכנית של שהיית אורחים בסוף כל שבוע. השוהים במקום נדרשים ללמוד ולקיים את כללי התנהגות המקובלים במקדשים, לומדים מדיטציית זן וכן מנהלים שיחות עם הנזירים ועוזרים להם בעבודתם היומית.
הערות שוליים

1 2  Jeondeungsa Temple
↑  Jeondeungsa Temple
↑  Jeondeungsa Temple
↑  Jeondeungsa Temple
מראה המזבח ועליו פסל בודהא המרפא
שלוש דמויות של בודהא מעליהן רצועות נייר של בקשות או קיום נדרים שמקבלים המאמינים מגישי המנחות
גלגל התפילות
פקארד פטרישיאן

| --- | --- |

Packard Patrician 400, שנת 1952
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Packard Patrician 400 (סדרה ראשונה, בין השנים 1951–1952)
 יצרן:  פקארד
 שנות ייצור:  1951–1956
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  פקארד סופר 8
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout
 אורך:  5,580 מ"מ (סדרות ראשונה ושלישית)
 רוחב:  1,990 מ"מ (סדרות ראשונה ושלישית)
 גובה:  1,580 מ"מ (סדרות ראשונה ושלישית)
 משקל:  2,075 ק"ג  (סדרה שלישית)
 בסיס גלגלים:  3,226 מ"מ (סדרות ראשונה ושלישית)
 מפרט טכני
 מנוע:  8 צילינדרים, 4,720 סמ"ק המפיק 150 כ"ס (סדרה ראשונה)  8 צילינדרים, 5,360 סמ"ק (סדרה ראשונה)  8 צילינדרים, 5,360 סמ"ק המפיק 180 כ"ס (סדרה שנייה, שנת 1953)  8 צילינדרים, 5,880 סמ"ק המפיק 212 כ"ס (סדרה שנייה, שנת 1954)  V8 צילינדרים,  6.13 ליטר המפיק 290 כ"ס (סדרה שלישית)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית – 2 מהירויות בסגנון "Ultramatic" (אנ') (סדרות ראשונה, שנייה)  תמסורת אוטומטית – 2 מהירויות בסגנון "Ultramatic" (אנ') מסוג Twin-Ultramatic (סדרה שלישית)
פקארד פטרישיאן (באנגלית: Packard Patrician) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד (אנ') (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בין השנים 1951–1956 בארצות הברית.
מקור שם דגם "פטרישיאן": פטריקים, (בלטינית: "patricii") הוא שמה של קבוצה חברתית מהמעמד הגבוה ברומא העתיקה.
סדרות "פקארד פטרישיאן" > סדרה ראשונה

יוצרה בין השנים 1951–1952.
קרוי גם: "Packard Patrician 400".
6 נוסעים.
מנועים בנזין: 8 צילינדרים, 5,360 סמ"ק המפיק 180 כ"ס ו-5,880 סמ"ק המפיק 212 כ"ס.
מחיר היחידה היה החל מ-3,662 דולר (שנת 1951, ארצות הברית).
בשנת 1951 יוצרו 9,001 יחידות מדגם סדאן 4 דלתות.
בשנת 1952 יוצרו 3,975 יחידות מדגם סדאן 4 דלתות.
סדרות "פקארד פטרישיאן" > סדרה שנייה

יוצרה בין השנים 1953–1954.
6 נוסעים.
מנועים בנזין: 8 צילינדרים, 4,720 סמ"ק המפיק 150 כ"ס.
סדרות "פקארד פטרישיאן" > סדרה שלישית

יוצרה בין השנים 1955–1956.
6 נוסעים.
מנוע בנזין V8 צילינדרים, 6.13 ליטר המפיק 290 כ"ס.
גלריה

"פקארד פטרישיאן 400", שנת 1951
"פקארד פטרישיאן", שנת 1952
"פקארד פטרישיאן", שנת 1953
"פקארד פטרישיאן", שנת 1954
"פקארד פטרישיאן", שנת 1955
"פקארד פטרישיאן", שנת 1955
"פקארד פטרישיאן", שנת 1955
"פקארד פטרישיאן", שנת 1956
"פקארד פטרישיאן", שנת 1956
ראו גם

פקארד צילינדר יחיד
פקארד 110
פקארד 180
פקארד סטיישן סדאן
פקארד פסיפיק
פקארד 300
פקארד קוואליר
פקארד קאריביים
הערות שוליים

↑  דגמי פקארד בין השנים 1958–1959 oldcarandtruckpictures.com/Packard/1950
↑  פקארד – שנות הזהב 1902–1914 packardtimeline.com/index.php/28-landing-pages/21-1902-1914-the-golden-years-paving-the-road-to-victory
↑  John Gunnell, The Standard Catalog of American Cars 1946-1975, Kraus Publications, 1987, ISBN 0-87341-096-3
↑  "פקארד פטרישיאן" שנת 1954 - תמונות conceptcarz.com/vehicle/z12839/packard-patrician
↑  "פקארד פטרישיאן", שנת 1956 tradeuniquecars.com.au/feature-cars/1506/1956-packard-patrician
פליקס חלפון

פליקס חלפון (נולד ב-7 באפריל 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בנבחרת ישראל ובמספר קבוצות בעמדת המגן הימני ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב, בה היה קפטן. בשנת 2003 הורשע בפרשת הברחת סמים, וכיום עובד במחלקת הספורט של עיריית בת ים ואחראי על מחלקת הנוער של מכבי עירוני בת ים.
קריירה

חלפון גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב ובשנת 1988 עלה לקבוצה הבוגרת. בעונתו הראשונה בקבוצה ירד עמה לליגה הארצית (הליגה השנייה דאז). חלפון המשיך לשחק בקבוצה ברציפות עד לשנת 1994, אז עבר לקבוצת עירוני ראשון לציון, בה שיחק במשך עונה אחת והפגין יכולת טובה שהובילה להבאתו להפועל חיפה על ידי המאמן אברהם גרנט. בעלי הקבוצה רובי שפירא השקיע כספים רבים באותה עונה, וחלפון הגיע יחד עם שחקנים בכירים נוספים, אך הקבוצה נכשלה במאמציה להתברג בצמרת. בתום עונה אחת בהפועל חיפה חזר לקבוצת האם שלו, הפועל תל אביב. בשנת 1997 מונה חלפון לקפטן הקבוצה, ומתוקף תפקידו הניף את גביע המדינה בשנת 1999, בו זכתה הקבוצה לאחר שניצחה במשחק הגמר את בית"ר ירושלים.
לקראת עונת 1999/2000 מונה דרור קשטן למאמן הפועל תל אביב, והחליט להחתים בעמדת המגן הימני את אילן בכר, ולשחרר את חלפון. בצעד מפתיע, לאור היריבות בין המועדונים, עבר חלפון למכבי תל אביב ושם שיחק במשך עונה אחת, בה כבש 3 שערים ובישל 3 שערים. בשנת 2000 עבר חלפון לבית"ר ירושלים וב-2001 שיחק משחק אחד במדי בית"ר באר שבע. בשנת 2002 עבר לבני יהודה, שם שיחק בעונת 2002/2003. בשנת 2003, מעט לאחר שהחל חלפון את העונה השנייה שלו בבני יהודה, הורשע בפרשת הברחת סמים שגרמה למאסרו למשך כשלוש שנים.
לאחר ששוחרר מהכלא, חזר לשחק כדורגל בשנת 2006 בקבוצת עירוני ראשון לציון מהליגה הארצית, ועלה עמה לליגה הלאומית. חלפון שיחק גם בקבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב ובפברואר 2007 זכה עמה בליגת הוותיקים, לאחר ניצחון על מכבי חיפה בגמר. חלפון עצמו הניף את הגביע. בעונת 2007/2008 ירד עם עירוני ראשון לציון בחזרה לליגה הארצית ובעונה שלאחר מכן שיחק בעירוני בת ים בליגה הארצית. מספר חודשים לאחר סיום העונה, עבר חלפון לקבוצת הפועל כפר שלם מליגה א'.
לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, בינואר 2010 חתם חלפון בקבוצת בית"ר יפו מליגה ג', ובליגה זו עבר לשחק בעמדת החלוץ. בדצמבר 2010 עבר לקבוצת הפועל קריית שלום, וחודש לאחר מכן עבר להפועל נווה גולן. בעונת 2011/2012 שיחק חלפון בקבוצת הפועל מורשה רמת השרון, במדיה כבש 34 שערים ועמה עלה לליגה ב'.
לקראת עונת 2012/2013, החל חלפון לשמש כמנג'ר-שחקן בקבוצת הפועל בת ים מליגה ג', שהוקמה מחדש באותה שנה. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 47 שערים, והוביל אותה להעפלה לליגה ב'.
ב-3 בדצמבר 2013 מונה חלפון למאמן קבוצת הנוער של הפועל רמת השרון, במקביל להמשך פעילותו כשחקן בהפועל בת ים. בעונת 2013/2014 כבש ארבעה שערים בליגה ב', ובסופה ירדה הפועל בת ים בחזרה לליגה ג'.
בספטמבר 2014 הושאל חלפון להפועל נווה גולן מליגה ג'. בדצמבר 2014 הושאל לאליצור יפו תל אביב מאותה הליגה, ולאחר ארבעה משחקים בקבוצה חזר להפועל בת ים, במדיה שיחק גם בעונת 2015/2016.
באוקטובר 2016 חתם בעירוני לוד מליגה ג', במדיה ערך הופעה אחת, ובדצמבר 2016 חזר להפועל בת ים, במדיה שיחק עד תום העונה ופרש ממשחק פעיל בגיל 45.
במקביל להמשך פעילותו ככדורגלן, שימש חלפון לתקופה קצרה כסוכן שחקנים, וכיום עובד במחלקת הספורט של עיריית בת ים ואחראי על מחלקת הנוער של הפועל בת ים.
קריירה > נבחרת ישראל

חלפון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-2 בדצמבר 1992, במשחק מול נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. חלפון שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות יורו 1996 ובמוקדמות מונדיאל 1998 ובסך הכל רשם 38 הופעות במדים הלאומיים. ב-18 במרץ 1998 ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.