stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות צרפת
המהפכה הצרפתית

המהפכה התעשייתית אשר התחוללה בטרם המהפכה הצרפתית העניקה ליהודים רבים הצלחה בתחום המשקי וסיפקה להם את ההזדמנות להיכנס למקצועות שהיו חסומים בפניהם לפניה. ברמה הפוליטית, עיקרון הסובלנות התקדם בתקופת לואי ה-16. בעיר מץ, האקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים תרמה להתקדמות על ידי נושא שאלת הדסרטציה שהציגה לתחרותה השנתית ב-1787 : "האם יש דרכים להפוך יהודים למאושרים יותר ויעילים יותר בצרפת". "אפולגיאת היהודים" מאת זלקינד הורוויץ הייתה אחת משלוש התרומות עטורת הפרסים. ברחבי צרפת התפתחה אווירה אנטי-דתית שסנוורה את ההמון באידיליה של שוויון חברתי ודתי כאחד. המהפכה הצרפתית אשר פרצה ב-14 ביולי 1789 שינתה את מעמד היהודים בצרפת מהקצה אל הקצה. בזכות החוקים החדשים לחירות, שוויון ואחווה אשר חוקקה האספה הלאומית של המהפכנים, זכו היהודים לשוויון זכויות מלא והוכרו כאזרחיה של הרפובליקה החדשה. ביטול סמכויותיהם של אנשי כמורה והוצאתם להורג של מסיתים דתיים תרמו אף הם לירידת האנטישמיות.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם במחוז אלזס-לורן שבצפון מזרח צרפת, ו-5,000 בדרום צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים. לא היה שום קשר בין שתי הקהילות וסופר המסעות היהודי יצחק דה פינטו כתב באותה התקופה ביומנו: "יהודי פורטוגלי מבורדו ויהודי גרמני ממץ נראים כשני בני אנוש שונים לגמרי".
יהודי פריז עשו רבות למען השגת שוויון זכויות עבור הקהילה היהודית. טיעוניהם היו כדלהלן:
היהודים מושפלים ונרדפים, ועל מנת שהדיכוי שלהם ייפסק הם מבקשים אמנציפציה.
היהודים נבדלים מהחברה הנוצרית, ולכן כדאי להעניק להם שוויון כדי שלא יהיו נבדלים בעיני הצרפתים, ולא יראו כזרים בעיניהם.
דבקות היהודים בדתם גורמת להם להיות טובים ביחסים שבין אדם לחבירו, שהרי כך מצווה הדת.
היהודים לא באו אף פעם בדרישות לתושבי המקום שהם גרים בו, למרות כל הפרעות שנעשו בהם, היהודים השלימו עם המצב, והשלמה זו היא ההוכחה שהיהודים צריכים לזכות בשוויון.
היהודים מבקשים זאת למען הערכים עליהם נאבקה המהפכה הצרפתית ובהם אי-ההפליה. נתינת אמנציפציה ליהודים נובעת מתוך הצדק, ולמרות זאת רואים אותה היהודים כחסד. היהודים הם בני אדם, וכיוון שכל בני האדם שווים, גם היהודים צריכים להשתוות לצרפתים.
היהודים מוותרים על זכויות היתר שנהנו מהם עד המהפכה הצרפתית ויוותרו על האוטונומיה למען זכויות אזרח. היהודים מתחייבים לצרפתים שהם מוכנים לעשות הכול למען צרפת כולל הקרבת נכסיהם ואף חייהם, שיהיו פטריוטים ואמיצים לא פחות משאר הצרפתים, ושהם מוכנים להקדיש לה את כל כוחותיהם.
היהודים מבקשים אמנציפציה גם בזכות אהבתם למלך, בזכות שהם עם רודף שלום שמעולם לא הפריע, וגם לא יפריע לחברה, ובזכות שהם רוצים את טובת מולדתם צרפת.
בסוף, העלו יהודי פריז עוד נימוק: אם צרפת תעניק שוויון ליהודיה הדבר יכול להשפיע גם על מעמד היהודים בשאר הארצות.
ב-27 בספטמבר 1791 הכריזה האספה הלאומית הצרפתית על הענקת שוויון זכויות מוחלט ליהודים – האמנציפציה. היה זה החוק הליברלי ביותר ביחסו ליהודים לא רק על אדמת אירופה, אלא בעולם כולו. מציע הצעת החוק, הרוזן דה קלרמון-טונר, אמר בנאומו לפני האספה: "אין להעניק ליהודים שום דבר כאומה, ויש להעניק להם הכול כפרטים". תפיסה זו, הרואה ביהודים צרפתים בני דת משה (Français de confession mosaïque), מאפיינת עד היום את יחס הממשל הצרפתי ליהודים (וגם למיעוטים אחרים). לאחר שהיו הראשונים מבין הקהילות היהודיות באירופה שזכו לשוויון זכויות מלא, חלה פריחה תרבותית ואישית אצל יהודי צרפת. יהודים השתלבו בצבא (גם כקצינים), בבירוקרטיה, באוניברסיטאות, בעיתונות ובספרות.
המאה ה-20

המאה ה-20 נפתחה בסימן טיהור שמו של אלפרד דרייפוס והכרה חלקית של החברה הצרפתית והממסד בעוול שנגרם ליהודים. לצרפת החלו להגר יהודים ממזרח אירופה שביקשו להיחלץ מקשיי הקיום שם.
בראשית המאה חיו בצרפת 90,000 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית הגיעו לצרפת גלים גדולים של מהגרים יהודים מאגן הים התיכון. גל מהגרים נוסף הגיע ממרכז אירופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933, וב-1935 הגיע מספרם ל-260,000. מנהיגי יהדות צרפת לרבות ישראל ויליאם ואליד פעלו לקליטת מהגרים אלו.
היהודים הזרים נתפשו כמקור לצרות וכבר ביוני 1933 הכריז ז'ק אלברונר, נשיא ה"קונסיסטואר" (הגוף המייצג הראשי של יהודי צרפת): "צרפת... יש לה מובטלים משלה, ולא כל הפליטים היהודים מגרמניה ראויים להישאר כאן. ... 7, 8, או אולי 10,000 היהודים שיבואו לצרפת, האם באמת מענייננו להשאירם כאן?". עמדת ה"קונסיסטואר" גרמה לכך שהחל משנת 1934 פסקה העזרה החומרית לפליטים. אלברונר דבק בדעתו גם בשנים הבאות וב-1936 הביע צער על מדיניות ההגירה הליברלית של צרפת ב-1933 וכינה את הפליטים היהודים "ערב־רב, פסולת החברה, האלמנטים שלא יכלו להביא כל תועלת לארצם שלהם".
יהודים השתתפו בחיי המדינה בכל התחומים, והיו גם מיוצגים בפרלמנט ובסנאט הצרפתיים. צרפת הייתה המדינה הראשונה באירופה בעת החדשה שבה כיהן ראש ממשלה יהודי (לאון בלום).
ערב מלחמת העולם השנייה גדלה האוכלוסייה היהודית בצרפת לכ-300,000, כאשר שני שלישים מהם בפריז ויהדות צרפת המקורית, שהשתלבה בחברה, מהווה מיעוט בקרבם. באמצע 1939 היו כמחצית מתושביה היהודים של פריז צרפתים ומחציתם השנייה זרים; רק מחצית מכלל יהודי צרפת היו ילידי הארץ. 80% מן היהודים הזרים באזור פריז היו ממוצא מזרח אירופי, מחציתם מפולין.
המאה ה-20 > מלחמת העולם השנייה

| --- | --- |
 :  ראו גם – המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון
עם כיבושה של צרפת בידי הגרמנים במאי 1940 חולקה צרפת לשני חלקים: האזור הצפון-מערבי תחת כיבוש גרמני, והאזור הדרום-מזרחי כמדינה "ריבונית" – צרפת של וישי, בת ברית לגרמנים. במאי 1941 החלו השלטונות הגרמנים בצרפת הכבושה, בסיוע המשטרה המקומית, במעצר המוני של יהודים ונישולם מרכושם. בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לחלקה ה"חופשי" של צרפת, וגם באזורים אלה החלו מעצרים של יהודים. מחנה דראנסי שליד פריז שימש כמקום ריכוז ותחנת מעבר, עד לשליחתם של היהודים למחנות המוות במזרח.
גם לאחר נפילת צרפת סלד נשיא ה"קונסיסטואר" מן היהודים הזרים. יחסו של אלברונר השתנה רק בשנת 1943, אולם זמן קצר לאחר מכן השיגו הנאצים גם אותו. באוקטובר אותה שנה נאסר וגורש לאושוויץ, שם נרצח.
כ-76,000 מיהודי צרפת (כרבע מיהודי המדינה) נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר ממטרופולין פריז, בהם ילדים רבים. מתוכם ניצלו כ-2500 בלבד. מתוך אלו שנשלחו להשמדה היו כ-23,000 יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
המאה ה-20 > אחרי המלחמה

| --- | --- |
 :  ראו גם – הכיבוש הצרפתי של מרוקו, אלג'יריה הצרפתית, הכיבוש הצרפתי של תוניסיה
צרפת הייתה המדינה היחידה ביבשת אירופה אליה היגרו יהודים במספרים גדולים לאחר המלחמה. כ-80,000 עקורים ממזרח אירופה ומרכזה התיישבו בה מיד לאחר המלחמה. בשנות ה-50 הגיעו כ-19,000 יהודים ממצרים עם הרעת מצב היהודים שם. בשנים 1956–1967, סיום הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה כמו גם מלחמת ששת הימים הביאו להגירה המונית של כ-200,000 יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו; כאשר הכמות המכרעת הגיעה מאלג'יריה, שהייתה לקהילה היחידה בה מרבית יהודיה היגרו לצרפת ולא עלו לישראל. בכך הפכו יהודי צפון אפריקה לרוב בקהילה היהודית בצרפת.
ארגונים יהודיים בצרפת מאוגדים תחת קריף המהווה ארגון גג שהוקם בשנת 1944. ב-1946 הוקם בית הספר ז'ילבר בלוך באורסיי, מוסד להכשרת מנהיגות שמילא תפקיד חשוב בשיקום הקהילה היהודית בצרפת בעשורים שלאחר המלחמה. בשנת 1949 הוקם הארגון FSJF הפועל בתחומי החברה והתרבות, ומוסדותיו מילאו תפקיד חשוב בהטמעת מהגרים יהודים חדשים.
החל מ-1957 עד היום מתקיימים אחת לכמה שנים הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית. בשנות השישים והשבעים היוו כנסים אלו במה מרכזית לפיתוח המחשבה היהודית בצרפת ולמוקד בהתפתחות אסכולת פריז במחשבת ישראל, עליה נמנים עמנואל לוינס, אנדרה נהר, אליענה אמדו לוי-ולנסי, רבי יהודא ליאון אשכנזי ואחרים.
על פני המחצית השנייה של המאה ה-20 השתלבו המהגרים היהודים בחברה הצרפתית, במקביל לקיום מערכת מקיפה של מוסדות יהודיים וציוניים. אנטישמיות נמצאה תמיד במקום כלשהו בשולי החברה הצרפתית, כשמעת לעת עולות התפרצויות מעל פני השטח. במקביל לאנטישמיות הקתולית של הימין הקיצוני המסורתי, קמה בצרפת אנטישמיות מוסלמית אשר בדרך-כלל קשורה באופן הדוק להשקפות אנטי-ציוניות. במהומות מאי-יוני 1968 פורסמה תעמולה אנטי ישראלית על ידי השמאל החדש ועל ידי תומכי הטרור הפלסטיני שניצלו את מהומות הסטודנטים, וב-2 ביוני סמוך ליום השנה הראשון למלחמת ששת הימים, חלו התנגשויות פיזיות בין יהודים למוסלמים ברובע ה-20 בפריז. אווירה זו הגבירה משמעותית את העלייה לישראל בשנות ה-60.
בשנים 1974–1975 ביצע הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס מספר פיגועים באתרים יהודיים ופרו ישראליים. בסוף שנות ה-70 פרץ גל של תקריות גזעניות ואנטישמיות אלימות נגד יהודים ואתרים ובתי קברות יהודיים. בליל שמחת תורה ב-3 באוקטובר 1980 נרצחו 4 אנשים, בהן עליזה שגריר אשת העיתונאי מיכה שגריר, בהתפוצצות מכונית תופת מחוץ לבית כנסת רפורמי בפריז. באוגוסט 1981 נרצחו 6 אנשים במסעדה היהודית "גולדברג" ברובע המארה בעיר. בסוף שנות ה-2000 זיהו רשויות צרפת את האחראים לשני אירועים אלה, כולם קשורים לארגוני טרור פלסטיניים. אירועי טרור ותקריות אנטישמיות המשיכו להכות בקהילה במהלך שנות ה-80 וה-90, במהלכם נפגעו מסעדות, בתי כנסת, וחוללו בתי קברות, כאשר רק מיעוט מהאחראים לתקריות אותרו.
בשנות ה-80 החלה תסיסה יהודית אינטלקטואלית ותרבותית שבאה לידי ביטוי בין היתר בהקמת מסעדות, תחנות רדיו וכתבי עת יהודיים, ובפיתוח מחלקות ללימודים יהודיים באוניברסיטאות[דרוש מקור]. בסוף שנות ה-90 התמודדה הקהילה עם עליית מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית שהפיצה רעיונות אנטישמיים ונגד ההגירה לצרפת.
אוכלוסייה לפי שנים

| שנה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
1306: 100,000
1789-99: 40,000
1900: 86,000
1939: כ-300,000 (מחציתם ללא אזרחות)
1940: כ-340,000 (מחציתם ללא אזרחות)
1945: 180,000
1951: 250,000
1970: 530,000
2002: 519,000
2013: 478,000
2018: 453,000
ראו גם

גירושי יהודי צרפת
נוסח צרפת
נוסח פרובאנס
הסנהדרין של פריז
מחזור ויטרי
המוזיאון לאמנות והיסטוריה יהודית בפריז
יהדות אלזס
יהדות שטרסבורג
לקריאה נוספת

אסתר בנבסה, תולדות יהודי צרפת מהעת העתיקה עד ימינו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004. ISBN 9650607536(הספר בקטלוג ULI)
שמעון שוורצפוקס, יהודי צרפת בימי הביניים, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.(הספר בקטלוג ULI)
חיים ברקוביץ, מסורת ומהפכה: תרבות יהודית בצרפת בראשית העת החדשה, מרכז זלמן שזר, 2007
דניאל בן סימון, נשיכה צרפתית : סיפורה של חרדה יהודית, עם עובד, תל אביב, 2007(הספר בקטלוג ULI)
רם בן־שלום, יהודי פרובנס: רנסאנס בצל הכנסייה(הספר בקטלוג ULI), האוניברסיטה הפתוחה, 2017 (מבוא הספר ופרקו הרביעי זמינים כאן)
אריק כהן, יהדות צרפת: בין ייחודיות לאוניברסליות בעת החדשה ובזמננו , הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2015(הספר בקטלוג ULI)
Heinrich Gross (אנ')‏, Gallia Judaica, פריז, 1897
Danièle Iancu-Agou, Provincia Judaica. Dictionnaire de géographie historique des juifs en Provence médiévale, Paris / Louvain, Peeters, 2010, 248p. ISBN 978-90-429-2095-8.
רנה פוזננסקי, להיות יהודי בצרפת, 1945-1939, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2010.(הספר בקטלוג ULI)
ירחמיאל כהן (עורך), יומן עדות: 1943-1940, ריימון-ראול למבר, (תרגום מצרפתית: עדה פלדור), ירושלים: הוצאת יד ושם, 2010.(הספר בקטלוג ULI)
אוקולוס ריפט

משקפי האוקולוס ריפט
אוקולוס ריפט (באנגלית: Oculus Rift) הם משקפי מציאות מדומה שפותחו על ידי חברת Oculus VR. לאחר שתי גרסאות למפתחים, המוצר החל להימכר ב-28 במרץ 2016.
היסטוריה

באוגוסט 2012, פאלמר לאקי, המפתח של המשקפיים, גייס מעל שני מיליון דולרים באתר Kickstarter עבור פיתוח המוצר. הסכום גויס מיותר מ-9,000 גולשים בתוך חודש.
ב-25 במרץ 2014 נרכשה Oculus VR על ידי חברת פייסבוק בסכום של כשני מיליארד דולר, המורכב מ-400 מיליון דולר במזומן, ומניות של פייסבוק בערך כולל של כ-1.6 מיליארד דולר. הרכישה של Oculus VR ספגה ביקורות שליליות מגולשי אינטרנט רבים, בעיקר אלו שהשקיעו בחברה בתחילת דרכה באתר Kickstarter. בין המתנגדים הבולטים נמצא מרקוס פרסון.
בפברואר 2017 פסק בית המשפט שעל פייסבוק לשלם פיצוי בסך חצי מיליארד דולר לחברת זנימקס, עקב הפרת זכויות יוצרים שלה בידי Oculus VR.
הדור הראשון

תאריך היציאה לשוק של הגרסה הסופית הראשונה של המוצר היה ה-28 במרץ 2016.
המפרט הטכני של המוצר כולל:
רזולוציה כוללת: 2160 X 1200 (רזולוציה של 1080 X 1200 לכל עין)
קצב רענון: 90Hz (לשם השוואה, קצב הרענון של סרט קולנוע עומד על 24 תמונות בשנייה (24Hz))
שימושים

גיימינג (משחקי מחשב)
קולנוע
אופן פעולה

תצוגת המסך של המכשיר מפוצלת – כלומר, המסך מציג תמונה אחת מול כל עין. התמונות שונות במקצת, על-מנת ליצור ראיית תלת-ממד. כדי ליצור תחושת נפח ומרחב אצל המשתמש, ניתן לנווט בעולם הווירטואלי המוצג במשקפיים ב-360 מעלות בהנעת הראש. המכשיר מצויד בחיישני תנועה כדי לעקוב אחר תנועות הראש ולהתאים את נקודת המבט (פרספקטיבה) של המשתמש בעולם הווירטואלי המוצג לפיה.
ראו גם

האתר הרשמי של המוצר
הערות שוליים

↑  צפו: מייסד Oculus מוסר את ההזמנה הראשונה באופן אישי, באתר TGspot, ‏28 במרץ 2016
↑  רועי גולדנברג, ‏הארנק פתוח: פייסבוק רוכשת את אוקולוס בכ-2 מיליארד דולר, באתר גלובס, 26 במרץ 2014
↑  מורן בר ויניב פלדמן, פייסבוק רוכשת את Oculus VR ב-2 מיליארד דולר,  באתר גיקטיים, 25 במרץ 2014
1 2  אבישי בסה, Oculus מכרה את התומכים שלה לפייסבוק תמורת 2 מיליארד דולר [דעה], באתר גיקטיים, 26 במרץ 2014
↑  עומר כביר, המושבעים פסקו: אוקולוס הפרה זכויות יוצרים ופייסבוק תשלם חצי מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2017
↑  Atman Binstock, Powering the Rift, 15 May 2015
↑  SPEC COMPARISON: THE RIFT IS LESS EXPENSIVE THAN THE VIVE, BUT IS IT A BETTER VALUE?
↑  נמרוד צוק, סינמה מדומה: הקולנוע מאמץ את טכנולוגיית ה-VR, באתר כלכליסט, 3 בפברואר 2015
↑  אבישי בסה, מציאות מדומה, הדור הבא: Oculus Rift [סקירה], באתר גיקטיים, 19 באוגוסט 2013
גרסת מפתחים של משקפי האוקולוס ריפט
תצוגת המסך במכשיר
אינאזומה 11

| --- | --- |
 
ברק 11 (אינאזומה אירבון)
 סוגה:  ספורט (כדורגל), קומדיה, פנטזיה

 מאנגה
 יוצר:  טניה יבונו
 הוצאה:  Shogakukan
 התפרסם לראשונה במגזין:  CoroCoro Comic
 קהל יעד:  קודומו
 תקופת הפרסום המקורית:  יוני 2008 – אוקטובר 2011
 מספר הכרכים שהתפרסמו:  10

 אנימה
 במאי:  קטסוהיטו אקיאמה, יושיקזו מיאו
 תסריטאי:  אטסוהירו טומיאוקה
 אולפני אנימציה:  OLM
 רשת שידור:  TV Tokyo
 מדבבים בשפה העברית:  איטן גרינברג, ליאור חקון, עידו דנקנר, מירון אהרונוביץ', תומר לוי, קובי ליקורמן, יהונתן שוורצברג, עדי בר לב, עדן גמליאל, מיה אלון, יהונתן מגון, אלון שר, לב ברודינסקי, טליה ברקאי, אלדד פריבס, ערן מור, סער בדישי, צביקה פורמן, דוריאל זוהר, עמית יוסוביץ', בן סיידוף, סער הדר, רועי ניב
 תקופת שידור מקורית:  5 באוקטובר 2008 – 27 באפריל 2011
 מספר העונות:  3
 מספר הפרקים:  127

 סרט: אינזומה 11 - פלישה במקדחת חיל חזקה イナズマイレブン 最強軍団オーガ襲来
 במאי:  יושיקזו מיאו
 סטודיו:  OLM
 הופעת בכורה:  23 בדצמבר 2010
 משך הקרנה:  90 דקות
אינאזומה 11 (ביפנית: イナズマイレブン, באנגלית: Inazuma Eleven) הוא זיכיון יפני של מאנגה וסדרות אנימה המבוססות על סדרת משחקים באותו השם. המאנגה הראשונה פורסמה בין יוני 2008 לאוקטובר 2011. סדרת האנימה הראשונה שודרה ב-TV Tokyo החל מה-5 באוקטובר 2008 עד ל-27 באפריל 2011, ובישראל בערוץ הילדים ב-18 ביולי 2016.
עלילה > אינאזומה 11 גו

סדרת ההמשך לסדרה המקורית. מתרחש כבערך עשר שנים לאחר סיום הסדרה המקורית. כעת על כדורגל הנוער שולט ארגון בשם האזור החמישי, ששולט גם באקדמיית רויאל. האזור החמישי מוכר משחקי כדורגל וקובע את התוצאות מראש, הכל על מנת להרוויח כסף ולהשיג כוח. לקבוצת ריימון מצטרפים שלושה שחקנים חדשים: שני החברים אריון שרווינד וז'אן פייר (ג'יי פי) לפין, והשחקן המתבודד ויקטור בלייד. יחד עם שחקני ריימון הנוכחיים, הם מתחרים בטורניר דרך הקדושים, החלופה הנוכחית לטורניר הספר של השנים הקודמות. תוצאות הטורניר בוחרות את הקיסר הקדוש, ששולט על כדורגל הנוער. הקיסר הקדוש הנוכחי הוא גם ראש האזור החמישי, כך שמצב הכדורגל גרוע מאי פעם. מאמן הקבוצה של ריימון עוזב (לאחר מכן מתגלה כמורד באזור החמישי) ואותו מחליף מארק אוונס. מארק מנסה להקים את הקבוצה מחדש ומאמן אותם לניצחון בטורניר דרך הקדושים, כשחברו ג'וד שארפ מאמן את אקדמיית רויאל, אבל למעשה הוא חלק מהמחתרת הפועלת כנגד האזור החמישי. על ריימון מוטלת המשימה לנצח בטורניר וכך להפיל את האזור החמישי, והם מתגייסים לעבודה.
עלילה > Inazuma Eleven Ares no Tenbin

סדרת ספין-אוף שהתחילה להיות משודרת ביפן מהתאריך 6.4.2018, והסדרה מבוססת על משחק עם אותו שם.
דמויות המופיעות בסדרה:
http://inazuma-eleven.wikia.com/wiki/Category:Ares_characters
דמויות ראשיות > מאמני קבוצת ריימון

סימור הילמן (הוא מדובב על ידי צביקה פורמן): היה השוער בקבוצת אינאזומה 11 המקורית שנוסדה לפני 40 שנה, בעל מסעדת נודלס, לאחר שמארק מציב לו אתגר בכדורגל הופך סימור למאמן קבוצת ריימון. לאחר הספר ולאחר המלחמה באבן אליוס מתחילה להיווצר לו בעיה בלב. באירוע עונת ה"גו" הוא מנהיג המחתרת נגד האזור החמישי ומנסה להיבחר לקיסר הקדוש החדש כדי לשחרר את הכדורגל מהשחיתות הקיימת בו.
לינה שילר (היא מדובבת על ידי טליה ברקאי): המאמנת החדשה של קבוצת ריימון, רוצה ליצור את הקבוצה החזקה בעולם בכדורגל. אבל אביה היה אחרי לחשיפת השחקנים לאבן אליוס כאשר נחשף אליה בעצמו. אחרי הקרב באליוס אימנה את ניאו בינלאומית.
טראוויס פרסיאן (הוא מדובב על ידי אלדד פריבס): מאמן אינאזומה יפן שהוביל אותה לניצחון בטורניר. באירועי ה"גו" הוא המאמן לשעבר של ריימון והוא מתגלה כמורד בסקטור החמישי.
פרנק ווינטרסי (הוא מדובב על ידי לב ברודינסקי) המאמן הראשון של ריימון נלי חשפה אותו כמרגל של ריי דארק. באירועי ה"גו" הוא המנהל של ריימון
מרווה רפואית

| מרווה רפואית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: מרווה
מין:: מרווה רפואית
שם מדעי
 Salvia officinalis ‏לינאוס, 1753

מרווה רפואית (שם מדעי: Salvia officinalis) היא בן שיח המונה 5 תת-מינים בסוג מרווה ממשפחת השפתניים. מוצאה מצפון מערב אירופה ועד דרום אירופה ומשם היא נכנסה אף לאזורים של צפון אפריקה וצפון אמריקה. בישראל היא גדלה כצמח תרבות והיא דומה במידה מסוימת למרווה משולשת. היא מקובלת כבעלת סגולות רפואיות עוד מימי קדם, ומשמשת גם כצמח תבלין וגם כצמח נוי.
המרווה היא שיח שעשוי להגיע לגובה 120 ס״מ, עליו רכים ושעירים, ומשמשים לחליטות תה, הפקת תבלין, ואף כאמצעי לתחליף עישון. פריחתה היא בחודשי האביב, עלי הפרחים נעים בין סגול לסגול-ורוד. בין היתר המרווה מסתדרת היטב באקלים הים תיכוני, ואף יכולה להסתדר גם בכמות מצומצמת של מים.
בהיבט הרפואי, מקובל להכין חליטה של עלי מרווה מושרים במים חמים המסייע במחלות של דרכי העיכול, להפחתת לחץ דם, הורדת חום והקלה במחלות של כלי נשימה. יש מסורת שמצדדת בשפשוף עלי מרווה זה בזה, לחבישת פצעים.
גידול בתרבות

מרווה רפואית היא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובגיר ורגיש למליחות. היא גדלה היטב בקרקעות כבדות ומנוקזות בהר, בעמק, בשפלה ובנגב. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו, באמצעות ייחורים באביב ובקיץ ובאמצעות חלוקה בחורף ובאביב.
הערות שוליים

↑  מרווה רפואית באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Salvia officinalis L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3 4 5  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 376-378
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 572
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 394
| עשבי תיבול ותבלינים עיקריים |
| --- | --- | --- |
| עשבי תיבול | ריחן מצוי (בזיליקום) • כוסברה • פטרוזיליה • קורנית (תימין) • רוזמרין • נענע (מנטה) • אורגנו • מרווה (סייג') • שמיר • לענה (טרגון) • עלי דפנה (אנ') • תמכה (צ'רוויל) • שום העירית (צ'ייבס) • עלי קארי • אזוביון (לבנדר) • עשב לימון (למון גראס) • לואיזה לימונית • לאושטיאן • אזוב תרבותי (מָיוֹרָם) • צתרה (סייבורי) • חומעה (סורל) |  |
| תבלינים | פלפל שחור • קינמון • כמון • כורכום • הל (אנ') • ציפורן • מוסקט • פפריקה • פלפל חריף (אבקת צ'ילי (אנ') • פלפל קאיין • צ'יפוטלה • פלפל אדום כתוש (אנ') • חלפניו • טבסקו) • זנגביל (ג'ינג'ר) • אבקת שום (אנ') • אבקת בצל (אנ') • זעפרן • שומשום • אניס • ואסאבי • זרעי פרג • חזרת הגינה • שוש קירח (ליקוריץ) • פלפל אנגלי • פלפל ברזילאי • כרוויה (קימל) • שומר • גרגרנית יוונית • גלנגל • לימון פרסי • מסטיקא • מחלב • קצח תרבותי (ניג'לה) • פלפל פרואני • פלפל סצ'ואן • כוכב אניס • אוג (סומאק) • תמרהינדי • טונקה • יוזו • גרידת פרי הדר |  |
| תערובות | גאראם מסאלה • אבקת קארי • צ'אט מסאלה • טנדורי מסאלה • ראס אל חנות • זעתר • תערובת חמשת התבלינים • ארב דה פרובאנס • פאמפקין ספייס • מלח שום (אנ') •  בוקה גרני • חמלי סונלי • פלפל לימון • Mixed Spice • שארנה סול • טאביל • ברבר • בהרט • דקה • אריסה • חוויאג' |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551063505171  GND: 4155984-8  LCCN: sh85116476 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מגוון עלים על אותו פרט סוף מרץ בקריית שמונה
מרווה רפואית תפרחיות
חפיות מתחת לתפרחיות
בסיס עלה לא סימטרי
ניקו פאס

ניקולאס "ניקו" פאס מרטינס (בספרדית: Nicolás "Nico" Paz Martínez; נולד ב-8 בספטמבר 2004 בסנטה קרוס דה טנריפה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקומו מהסרייה א'.
קריירת מועדונים > ריאל מדריד

פאס גדל במחלקות הנוער של סן חואן, טנריפה וריאל מדריד. בשנת 2022 החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
בעונת 2023-2024 סבלה ריאל מדריד מפציעות רבות בסגל וחוסרים בעמדות ההתקפה והקישור, דבר שגרם לזימונו של פאס מקבוצת המילואים הישר לקבוצה הבוגרת.
את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת הבקיע ב-29 בנובמבר 2023 נגד נאפולי במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. בזכות שער זה הפך פאס לשחקן הארגנטינאי השני הצעיר ביותר שהבקיע בליגת האלופות, כאשר לפניו עומד הכדורגלן ליונל מסי. בליגה בעונה זו הוא זכה ל-4 הופעות בהן לא הבקיע אף שער.
קריירת מועדונים > קומו

ב-25 באוגוסט 2024 חתם פאס על חוזה ל-4 שנים בקומו מהסרייה א'. וכבר יום לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה כשנכנס כמחליף בתיקו 1–1 שעשתה קבוצתו מול קליארי במסגרת המחזור השני של עונת 2024/2025 בסרייה א'.
קריירה בינלאומית

נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2023. ב-15 באוקטובר 2024 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 6-0 על בוליביה במוקדמות מונדיאל 2026 בו בישל את אחד השערים.
הערות שוליים

↑  Chiara Poloni, Como 1907 annuncia l'astro nascente del Real Madrid e nazionale giovanile argentino Nico Paz, Como 1907, ‏2024-08-25
סיפור ורוד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אילנה זפרן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן גרפי
 הוצאה
 הוצאה:  מפה הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  160
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 965-521-020-0
 הספרייה הלאומית:  002483051
סיפור ורוד (2005) הוא רומן גרפי מאת הקריקטוריסטית הישראלית אילנה זפרן. הספר מציג דיוקן עצמי של המחברת ואת התבגרותה על רקע תולדות המאבק להשוואת זכויות להט"ב בישראל.
"סיפור ורוד" מתאר את סיפור יציאתה מהארון של המחברת. במקביל, מתארת המחברת אירועים שונים בהיסטוריה של התקבלות הומוסקסואלים ולסביות בחברה הישראלית, החל מימי תקופת המנדט הבריטי ועד לשנת 2005, שנת הוצאת הספר. אירועים אלו נבחרו ומוצגים מנקודת מבט אישית וסובייקטיבית. בין אירועים אלו הקמת ארגון קל"ף, ביטול האיסור בחוק הישראלי על משכב זכר, תרבות הדראג בשנות ה-90 של המאה ה-20 (הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר, בנות פסיה), מצעדי הגאווה, "בג"ץ קלפים פתוחים" ועוד.
זפרן בחרה להשתמש במדיום הקומיקס, כדי לשלב את הסיפורים השונים. אמצעי אמנותי נוסף היה השימוש בצבעי שחור-לבן בחלק הראשון של הספר ("בארון") ובצבעים בחלקו השני של הספר (מחוץ לארון"). בנוסף, הוסיפה המחברת נספחים ובהם כרונולוגיה של האירועים ההיסטוריים, מילון מונחים ואינדקס.
פרס בריק

| --- | --- |
 תיאור:  פרס עבור מחקר מתמטי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הגוף המעניק:  האגודה המתמטית של לונדון 
 תקופת הפרס:  1946–הווה (כ־79 שנים) 
 נקרא על שם:  ויליאם אדוארד הודג'סון בריק 
 
פרס בריק (באנגלית: Berwick Prize) ופרס בריק הבכיר (באנגלית: Senior Berwick Prize) הם שני פרסים שמחולקים על ידי החברה המתמטית של לונדון לזכרו של ויליאם אדוארד הודג'סון בריק (אנ') סגן הנשיא לשעבר של החברה הלונדונית למתמטיקה.
בריק העביר כסף לחברה כדי לייסד שני פרסים. הפרסים ניתנים על הכרה במחקר מתמטי שפורסם על ידי החברה בשמונה השנים שקדמו להענקת הפרס.
הפרסים מחולקים לסירוגין מאז 1946. המועמדים לפרס בריק הם מתמטיקאים שבתחילת השנה בה מוענק הפרס עדיין לא חלפו 15 שנה מאז קיבלו את תואר הדוקטור. המועמדים לפרס הבכיר הם חברי החברה הלונדונית למתמטיקה.
זוכי פרס בריק הבכיר

1946 לואי מורדל
1948 ג'ון וייטהד
1950 קורט מאלר (אנ')
1952 ויליאם ואנלס דוגלס הודג' (אנ')
1954 הרולד דבנפורט (אנ')
1956 אדוארד צ'ארלס טיטשמרש (אנ')
1958 פיליפ הול
1960 ג'ון אדנזור ליטלווד
1962 גרהאם היגמן (אנ')
1964 וולטר קורט היימן (אנ')
1966 פרנק פטרסטון בונסל (אנ')
1968 ג'ורג' ליאו ווטסון (אנ')
1970 אלפרד גולדי (אנ')
1972 ריצ'רד רדו (אנ')
1974 פול מוריץ כהן (אנ')
1976 אלברכט פרוליך (אנ')
1978 אדוארד מייטלנד רייט (אנ')
1980 כריסטופר אולי (אנ')
1982 ג'ון גריגס תומפסון
1984 גיימס אנכסנדר גרין (אנ')
1986 גודפרי פיטר סקוט (אנ')
1988 דוד ברנרד אלפר אפסטיין (אנ')
1990 ניג'ל היטשין (אנ')
1992 ג'יימס אילס (אנ')
1994 אנדרו אלכסנדר רניקי (אנ')
1996 רוג'ר הית'-בראון (אנ')
1998 אדוארד בריאן דייוויס (אנ')
2000 ג'ון טולנד (אנ')
2002 ג'רמי ריקארד (אנ')
2004 בוריס זילבר (אנ')
2006 מיילס ריד (אנ')
2008 קווין בוזרד (אנ')
2010 דוסה מק'דאף
2012 יאן אגול (אנ')
2014 דן פריד (אנ'), קונסטנטין טלמן (גר') ומייקל הופקינס
2016 מסנורי הינו (גר'), קייסוקה הרה (גר')
2018 מארק לווין (אנ')
2020 תומאס הלס (אנ')
2022 ג'ון גרינליס, ברוק שיפלי (אנ')
זוכי פרס בריק

1947 ארתור גופרי וולקר (אנ')
1949 ג'ייקוב ליונל בקסט קופר (אנ')
1951 דייוויד ברנרד סקוט
1953 דאגלס ג'פרי נורת'קוט (אנ')
1955 וולטר קורט היימן (אנ')
1957 קלוד אמברוז רוג'רס (אנ')
1959 יואן מקנזי גיימס (אנ')
1961 מייקל פרנזיס עטיה
1963 ג'ון פרנק אדמס (אנ')
1965 צ'ארלס טרנס קלג וול (אנ')
1967 ג'ון פרנק צ'ארלס קינגמן (אנ')
1969 גרהם רוברט אלן (אנ')
1971 ג'ון הורטון קונוויי
1973 ד' ג' לרמן
1975 ר' ג' היידון
1977 ג'ורג' לוסטיג
1979 רוברט צ'ארלס ווהן (אנ')
1981 רוג'ר הית'-בראון (אנ')
1983 ד' המילטון
1985 צ'ארלס ג'ון ריד (אנ')
1987 פ' א' לינל
1989 ג' ר' רובינסון
1991 ויליאם וולסטן קראולי-בואבי (אנ')
1993 טרבור דיון וולי (אנ')
1995 ג' פ' ס' גרינליס
1997 דוגלד מק'פרסון (אנ')
1999 ד' בורנס (גר')
2001 מרכוס דו סוטוי
2003 תומאס אנדרו ברידג'לנד (אנ')
2005 י' ג' גורדון
2007 ללא זוכה
2009 ראדאה קסר (אנ') וג'וזף צ'ואנג
2011 ללא זוכה
2013 ללא זוכה
2015 ניקולא מונו (אנ') ופייר עמנואל קפראס (צר')
2017 קווין קוסטלו (אנ')
2019 קלארק בארוויק (אנ')
2021 אילסה קיטינג (אנ')
ראו גם

מדליית דה מורגן
פרס וייטהד
פרס פרויליך
פרס פוליה