stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קומראן
אנשי 'כת קומראן' או "בני אור"

על פי ההשקפה המקובלת, המגילות הגנוזות מגלות על אורח חייהם ואמונתם של אנשי כת, שמנתה ככל הנראה כ-200 גברים, שחיו על פי סדר יומי קבוע. יש המכנים את אנשי הכת גם בשם "חבורת יחד" בשל חיי השותפות שניהלו. אנשי הכת הקפידו ביותר על חוקי טומאה וטהרה. הם עסקו בחקלאות רק למחייתם וחיו בצניעות רבה. תוכן המגילות חושף את אורח חייהם ומנהגיהם.
מאז ראשית המחקר היה מקובל להניח כי תושבי האתר היו האיסיים כדעת האב רולאן דה וו, חופר האתר. אולם כבר בשנת 1951 פרסם החוקר משה גושן-גוטשטיין את דעתו כי אין שום הוכחה לקשר בין האיסיים לבין מגילות מדבר יהודה, ולפיכך אין להם גם קשר לאתר קומראן. גוטשטיין הראה ראשון כי למגילות זיקה הדוקה לכהנים בני צדוק, ומכאן שהם המועמדים העיקריים להיות תושבי קומראן.
דעתם של גוטשטיין, ושל חוקרים אחרים שהלכו בעקבותיו, פותחה בהרחבה בידי רחל אליאור בספרה זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, וכן במאמרים שונים כגון מאמרה על "חג שבועות הנעלם". חלק מרכזי מהמגילות הגנוזות, כולל כאלה שפוענחו ופורסמו רק עשרות שנים אחרי גילוין (ולפיכך אחרי מאמרו של גוטשטיין), מתארות את אורחות חייהם של "בני צדק" ו"תמימי דרך" ככתוב בסרך היחד ומתארות בהרחבה את "הכוהנים בני צדוק ואנשי בריתם", הקוראים לעצמם "זרע אהרון קודש קדשים". המגילות נכתבו על פי עדות כותביהן בידי הכוהנים לבית צדוק ובידי נביאים, כוהנים ומשוררים לאורך האלף הראשון לפני הספירה. כותבי המגילות, שכולן ספרי קודש, מתייחסים לבני ישראל התומכים בהנהגה הכוהנית המקראית כ"אנשי בריתם" כ"עוברים בברית" או כ"כול הנדבים לעשות חוקי אל ברית חסד", כאלה המקבלים על עצמם "לדרוש אל [בכול לב ובכול נפש] לעשות הטוב והישר לפניו כאשר צוה אל ביד משה וביד כל עבדיו הנביאים", וכאל "תמימי דרך", "עדת קודש" "סוד קודש קודשים לאהרון" ו"בית קודש לישראל". המגילות עוסקות בהרחבה ב"ירושלים מחנה הקודש", "העיר אשר בחרתה בה מכול הארץ להיות שמך שם לעולם כי אהבתה את ישראל מכול העמים", ודנות בפירוט במקדש ובביכורים, בעליה לרגל ובמשמרות הכהונה, בכוהנים ובמלאכים השומרים לוח שבתות מקודש בן 364 ימים ו-52 שבתות הקשורות בפולחן המקדש כמתואר בחתימת מגילת התהילים הגדולה שנמצאה בקומראן וב"מגילת מקצת מעשי התורה" שמביאה בראשיתה לוח שבתות שתאריכיו קבועים ומחושבים מראש.
השחזור ההיסטורי של רחל אליאור הוא כי תושביה הצדוקים של קומראן / סככה עזבו את ירושלים לאחר שהודחו מהכהונה הגדולה בידי אנטיוכוס אפיפאנס, וכאשר לאחר ניצחון המכבים הם לא הוחזרו אליה, אלא מונה כהן גדול מבית חשמונאי. חמורה מזאת, מבחינתם, הייתה העובדה שלוח השנה השמשי בן 364 ימים שלהם הוחלף בידי הלוח הירחי הסלווקי, ולפיכך החגים והפולחן במקדש נחוגו במועדים הבלתי נכונים, לרבות התנגשות החגים עם השבתות, דבר שלוח 364 הימים מנע. את מגילת מקצת מעשי תורה, שפוענחה ופורסמה בשלב מאוחר יחסית של חקר המגילות, נהוג לפרש כהעתק מכתב ששלח מנהיג הצדוקים בקומראן אל הכהן הגדול החשמונאי, ובו הוא מפרט את הבדלי הפולחן בין נוהגי הצדוקים במקדש עת כיהנו בו, לבין המנהגים החדשים (בעיקר לוח השנה, אך לא רק), ומבקש לשנותם חזרה לקדמותם. כיוון שבקשתו לא התקבלה, נותרו הצדוקים בקומראן עד אשר חרבה בזמן המרד הגדול.
מגילות מדבר יהודה נמצאו במערות מוסתרות בקרבת שרידי היישוב. בקירות המערות חצובים מעין מדפים, דבר שמחזק את ההשערה שהן שימשו כספריות-קבע ששימשו את חכמי הקהילה, והוסתרו שם בזמן המרד הגדול. בין היתר נמצאו גם כתבי יד הרומזים על חייהם והגותם של בני המקום, והתאולוגיה המשיחית והסגפנית שפותחה על ידם.
לקריאה נוספת

לאה מזור, על מגילת ספר-מאמרים על מגילות מדבר יהודה, הוצאת מאגנס 1997
דוד פלוסר, יהדות בית שני, קומראן ואפוקליפטיקה, הוצאת מאגנס, 2002
חנן אשל, מגילות קומראן והמדינה החשמונאית, יד בן-צבי, תשס"ד
חנן אשל, קומראן- מגילות, מערות, היסטוריה, הוצאת כרטא, תשס"ט- 2009
מנחם קיסטר (עורך), מגילות קומראן: מבואות ומחקרים, יד בן-צבי 2009
רחל אליאור, זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, תל אביב הוצאת הקיבוץ המאוחד וירושלים: מכון ון ליר 2009
Reymond, E., Qumran Hebrew - An Overview of Orthography, Phonology, and Morphology, Society of Biblical Literature, 2014
ליאורה גולדמן, המחזיקים במצוות אל עדת קומראן ופירושיה למקרא בראי הפשרים במגילת ברית דמשק, מוסד ביאליק, ירושלים, 2019
הערות שוליים

↑  פרופ' רחל אליאור - מי כתב את המגילות הגנוזות
↑  ככלל הייתה זו חבורה גברית, אך בחפירות מאוחרות בשולי בית הקברות נמצאו גם שלדי נשים וילדים. אולם החוקר מגן ברושי סבור שקברי הנשים והילדים הם קברי בדווים בני הדורות האחרונים (מגן ברושי, ‏קומראן ומגילותיה – ספירת מצאי, קתדרה 100, אוגוסט 2001, עמ' 165–182), ראו גם את מאמרו של Joseph Z. Zias
↑  התמר בארץ ישראל בעבר, "דף יומי", עמ' 334
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ה', 182–183
↑  רולאן דה וו, 1973: Roland de Vaux 1973, p. 56.
1 2 3  רחל אליאור, זיכרון ונשייה: סודן של מגילות מדבר יהודה, תל אביב הוצאת הקיבוץ המאוחד וירושלים: מכון ון ליר 2009
1 2  רחל אליאור, חג שבועות הנעלם, בתוך מארן ר' ניהוף, רונית מרוז ויהונתן גארב עורכים, בתוך וזאת ליהודה, קובץ מאמרים המוקדש לחברנו, פרופ' יהודה ליבס, לרגל יום הולדתו השישים וחמישה, ירושלים, מוסד ביאליק תשע"ב (2012): עמודים 70–92.
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555813205171  BNE: XX457534  GND: 4076463-1  LCCN: sh85110123  LNB: 000336707  NKC: ge134298  NLG: 284473  VIAF: 2799154198312320230001   WorldCat (עם VIAF): 2799154198312320230001
יעקב נווה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 72 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
יעקב נָווה (נולד ב-1952 ברחובות) הוא מוזיקאי וזמר ישראלי. מכהן כיושב ראש ועדת הזמר העברי באמ"י (איגוד אמני ישראל), נציג אמני ישראל בוועד המנהל של רשות השידור, וחבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה

נווה שירת בצה"ל בלהקת גייסות השריון עד לשחרורו ב-1973. לאחר מכן שימש כממונה מטעם משרד החינוך על פעילות התיאטרון לילדים ולנוער במחוז הדרום. ב-1985 החל פעילות מוזיקלית כזמר סולן והוציא את אלבומו הראשון, "לחם עבודה ושעשועים", בהפקתו המוזיקלית של מיקי גבריאלוב, שגם הלחין לאלבום את שיר הנושא ואת השיר "תרזה יפה". בלטו בו גם השירים "אותיות גדולות" ו"ואני לבדי", שהפך בהמשך לשיר המזוהה איתו.
שלוש שנים מאוחר יותר (1988) יצא תקליטו השני, "אהבה ממבט שני". השירים הבולטים בו היו "יונה לבנה", שהולחן על ידי ארקדי דוכין למילותיו של נווה, והשירים "עבודת כפיים" ו"אלני בת אלמוות" שתרגם דודו ברק.
רק ב–1995 הוציא נווה את אלבומו השלישי, "נשקינינא". נווה שר את שיר הנושא, "נשקינינא", בתחרות הקדם אירוויזיון. באותה שנה הוא החל לעבוד כמדריך מוזיקלי של מקהלת הילדים "שורשי אבבה" מקריית גת, וגם השתתף בשירה באלבומה הראשון, שיצא בשנת 2000. הביצוע המשותף שלהם בעברית ובאמהרית לשיר "יונה לבנה", יצא כסינגל ונכלל גם באלבום האוסף של נווה "ואני לבדי" (1997). בנוסף הדריך נווה חמש חבורות זמר אחרות של צעירים ומבוגרים, וביניהן את חבורת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת בן-גוריון, מקהלת עיריית תל אביב, וחבורות זמר של בני נוער בבתי ספר תיכוניים שונים.
נווה עסק בהפקות ובימוי שוטף ליחידות פיקוד הדרום. בין השאר עסק בבימוי, ניהול מוזיקלי והפקה של עצרת הצדעה לאוגדת עזה ותושבי קו העימות, עצרת ההתנתקות, מופע ההצדעה לעוצבת אדום, והעצרת המרכזית לקציני אגף המודיעין לדורותיהם בלטרון. בנוסף שימש כבמאי ומנהל מוזיקלי ללהקת פיקוד הדרום.
כחבר בהנהלת אמ"י ובשיתוף עם ח"כ לשעבר יונה יהב, יזם נווה את "חוק הזמר העברי", שאושר בכנסת בשנת 1998. החוק מחייב את כלי התקשורת האלקטרוניים הציבוריים להשמיע מינימום של 50% שירים בשפה העברית. בעקבות החוק וההד הציבורי שיצר, הפכה רשת ג' לרשת רדיו המשדרת מוזיקה ישראלית בלבד.
בשנת 2002 יצא "זה לא מאהבה", אלבומו החמישי של נווה. בין היוצרים שתרמו לאלבום: אהוד מנור, נתן יונתן, אריאל זילבר וגרי אקשטיין. אקשטיין, מיקי גבריאלוב ויגאל חרד עיבדו מוזיקלית את עשרת שירי האלבום. שיר הנושא, "זה לא מאהבה", שמילותיו נכתבו על ידי שמעון אלקבץ, ליווה מסע הסברה נגד אלימות במשפחה וזכה להצלחה.
נווה השתתף במופעים שונים בשיתוף עם אמנים חשובים בארץ. במשך כ-20 שנה הופיע עם השחקן חיים בנאי במופע "שרים ומספרים בנאי". מאז שנת 1987 מופיע נווה עם הפזמונאי דודו ברק במסגרת "אמנות לעם" בשתי תוכניות בנושא שיריו של ברק, "שובי בת ירושלים" ו"דרך ארץ השקד". בתחילת 2004 הופיע עם המשורר נתן יונתן במופע "שירים עד כאן".
בשנת 2006, כשנה לאחר מותו של אהוד מנור, הוציא נווה את האלבום "שיר מחכה", ובו אוסף שירים שיצר במהלך השנים עם מנור והפיק מוזיקלית.
בשנת 2007 התמנה נווה לחבר בוועד המנהל של רשות השידור כנציג איגודי האמנים - אמ"י, אקו"ם, אשכולות, איגוד הנגנים ואיגוד האמנים בהסתדרות העובדים הכללית החדשה.
כיום ממשיך נווה ומופיע במופעים שונים, ביניהם במופע "שירים וסיפורים בפיתה" עם השחקן והבמאי ארנון צדוק, במופע "שרים ומספרים ארץ ישראל" עם מספר הסיפורים יוסי אלפי, וכן במופע "הכל הצגה וסרט" עם השחקן גבי עמרני.
דיסקוגרפיה

לחם עבודה ושעשועים (1985)
אהבה ממבט שני (1988; מהדורת הדיסק וקלטת האודיו יצאה ב-1992)
נשקינינא (1995)
ואני לבדי (1997)
זה לא מאהבה (2002)
שיר מחכה - יעקב נווה שר אהוד מנור (2007)
מטריצת אדמר

גילברט סטרנג מדגים את השערת אדמר ב- MIT ב-2005, באמצעות בניה של סילבסטר.
במתמטיקה, מטריצת אדמר, הנקראת על שם המתמטיקאי הצרפתי ז'אק אדמר, היא מטריצה ריבועית שערכיה הם או  +1 או  -1 ושורותיה אורתוגונליות זו לזו. במונחים גאומטריים, זה אומר שהשורות במטריצת אדמר מייצגות וקטורים מאונכים זה לזה. במונחים קומבינטוריים, זה אומר שלכל שתי שורות יש ערכים שווים בדיוק בחצי מהעמודות שלהם וערכים שונים בעמודות הנותרות. ניתן להראות כתוצאה, שהמאפיינים שתוארו לגבי השורות נכונים גם עבור עמודות המטריצה.
המקבילון ה- n-ממדי הנפרש על ידי השורות של מטריצת אדמר מסדר  n (באמצעות צירופים ליניאריים עם מקדמים לא שליליים קטנים או שווים ל-1), יש את הנפח ה- n-ממדי המקסימלי האפשרי עבור כל המקבילונים ה- n-ממדיים הנפרשים על ידי וקטורים אשר הערך המוחלט של כל רכיביהם קטן או שווה ל- 1. באופן שקול ניתן לומר כי הערך המוחלט של הדטרמיננטה של מטריצת אדמר הוא המקסימלי האפשרי מבין המטריצות מאותו הסדר אשר הערך המוחלט של כל ערכיהן קטן או שווה ל- 1. לכן מטריצת אדמר מהווה גם פתרון של בעיית הדטרמיננטה המקסימלית של אדמר.
ניתן להשתמש במטריצות אדמר מסוימות כקוד תיקון שגיאות באמצעות קוד אדמר (מקרה פרטי של קודי ריד-מולר (אנ')), וגם בסטטיסטיקה בניתוח מדגמים בשיטה של שכפול חוזר מאוזן (אנ')..
תכונות

נתונה  H מטריצת אדמר מסדר  n. המטריצה המשוחלפת של  H קשורה קשר הדוק למטריצה ההופכית של  H באופן הבא:
כאשר  I_{n} היא מטריצת היחידה מסדר  n ו- H^{T} הוא המטריצה המשוחלפת של  H. כדי לראות שזה נכון, שימו לב שהשורות של  H הן וקטורים אורתוגונליים מעל שדה המספרים הממשיים ולכל אחד מהם יש אורך  {\sqrt {n}}. מחלוקת  H באורך זה מתקבלת מטריצה אורתוגונלית שהמטריצה המשוחלפת שלה היא גם המטריצה ההופכית שלה. מכאן מתקבל השוויון למעלה. כתוצאה מכך נקבל,
כאשר  {\text{det}}(H) היא הדטרמיננטה של  H.
נניח ש- M היא מטריצה מסדר  n עם ערכים מרוכבים שערכם המוחלט קטן או שווה ל- 1, כלומר  \left|M_{i,j}\right|\leq 1 לכל  1\leq i,j\leq n, אז מאי-שוויון אדמר נובע:
שוויון מתקבל עבור מטריצה ממשית M אם ורק אם M היא מטריצת אדמר.
הסדר של מטריצת אדמר חייב להיות 1, 2 או כפולה של 4.
דוגמאות למטריצות אדמר נבנו לראשונה על ידי ג'יימס ג'וזף סילבסטר ב-1867. אם  H היא מטריצת אדמר מסדר  n אז המטריצה
היא מטריצת אדמר מסדר  2n. ניתן ליישם זאת שוב ושוב ומתקבלת סדרת המטריצות הבאה, הנקראת גם מטריצות וולש .
ו-
לכל  2\leq k\in N, כאשר  \otimes  מסמן את מכפלת קרונקר.
למעשה, בשיטה זו, סילבסטר הראה שניתן לקבל מטריצות אדמר מסדר  2^{k} עבור כל מספר שלם לא שלילי  k.
למטריצות של סילבסטר יש את התכונות הבאות. הן סימטריות וכאשר  k>1 למטריצה  H_{2^{k}} עקבה אפס. הערכים בעמודה הראשונה ובשורה הראשונה חיוביים ובכל השורות והעמודות האחרות יש מספר שווה של ערכים חיוביים ושליליים. מטריצות סילבסטר קשורות קשר הדוק עם פונקציות וולש.
תכונות > בנייה חלופית

אם נמפה את הערכים של מטריצת אדמר באמצעות הומומורפיזם של חבורות  \{1,-1,\times \}\mapsto \{0,1,\oplus \}, נוכל לתאר בנייה חלופית של מטריצות אדמר של סילבסטר. ראשית נגדיר את סדרת המטריצות  F_{n} מסדר  n\times 2^{n} באופן רקורסיבי:
ניתן להראות באמצעות אינדוקציה שהתמונה של מטריצת אדמר  H_{2^{n}} תחת ההומורפיזם הנ"ל ניתנת על ידי  F_{n}^{\textsf {T}}F_{n}. בנייה זו מדגימה כי שורות מטריצת אדמר  H_{2^{n}} ניתן לראות כקוד תיקון שגיאות ליניארי באורך  2^{n}, בדרגה  n, מרחק מינימלי  2^{n-1} ועם מטריצה יוצרת  F_{n}.
קוד זה מכונה גם קוד Walsh. לעומתו קוד אדמר, מסתמך על מטריצת אדמר  H_{2^{n}} באופן שונה.
השערת אדמר

הבעיה הפתוחה החשובה ביותר בתורת המטריצות של אדמר היא שאלה של קיום. לפי השערת אדמר, מטריצת אדמר מסדר  4k קיימת עבור כל מספר שלם חיובי  k. השערת אדמר יוחסה גם לפיילי, אם כי היא עלתה באופן עקיף גם בעבודות של אחרים שקדמו לפיילי.
הכללה של הבנייה של סילבסטר מוכיחה שאם  H_{n} ו- H_{m} הם מטריצות אדמר מסדרים  n ו- m בהתאמה, אז  H_{n}\otimes H_{m} היא מטריצת אדמר בסדר  nm.
הבנייה של סילבסטר משנת 1867 מניבה מטריצות אדמר בסדר 1, 2, 4, 8, 16, 32 וכו'. אדמר בנה מטריצות אדמר מסדר 12 ו-20 בשנת 1893. בשנת 1933, ריימונד פיילי הראה כיצד לבנות מטריצת אדמר לכל  q שהוא חזקה טבעית של מספר ראשוני. אם  q מתחלק ל-4 עם שארית 3 אז למטריצת אדמר המתקבלת יש סדר  q+1; אחרת, אם  q מתחלק ל-4 אם שארית 1 אז מטריצת אדמר המתקבלת היא מסדר  2(q+1). השיטה של פיילי מסתמכת על שדות סופיים.
הסדר הקטן ביותר שלא ניתן למצוא עבורו מטריצת אדמר בשילוב של השיטות של סילבסטר ופיילי הוא 92. מטריצת אדמר מסדר זה נמצאה באמצעות מחשב על ידי באומרט, גולומב והול בשנת 1962 ב-JPL. הם השתמשו בשיטה המיוחסת לוויליאמסון והניבה גם מטריצות אדמר מסדרים נוספים. כיום ידועות שיטות רבות אחרות לבניית מטריצות אדמר.
בשנת 2005 פרסמו האדי חראגאני ובהרוז טייפה-רזאי בנייה של מטריצת אדמר מסדר 428. כתוצאה מכך, הסדר הקטן ביותר שעבורו לא ידועה כיום מטריצת אדמר הוא 668.
נכון ל-2014 ישנם 12 סדרים (מתחלקים ב-4) שהם קטנים מ-2000 ולא ידועות מטריצות אדמר מסדרים אלו. הסדרים הם: 668, 716, 892, 1132, 1244, 1388, 1436, 1676, 1772, 1916, 1948 ו-1964.
הערות שוליים

↑  "Hadamard Matrices and Designs" (PDF). UC Denver. נבדק ב-11 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  J.J. Sylvester. Thoughts on inverse orthogonal matrices, simultaneous sign successions, and tessellated pavements in two or more colours, with applications to Newton's rule, ornamental tile-work, and the theory of numbers. Philosophical Magazine, 34:461–475, 1867
↑  Hedayat, A.; Wallis, W. D. (1978). "Hadamard matrices and their applications". Annals of Statistics. 6 (6): 1184–1238. doi:10.1214/aos/1176344370. JSTOR 2958712..
↑  Hadamard, J. (1893). "Résolution d'une question relative aux déterminants". Bulletin des Sciences Mathématiques. 17: 240–246.
↑  Paley, R. E. A. C. (1933). "On orthogonal matrices". Journal of Mathematics and Physics. 12 (1–4): 311–320. doi:10.1002/sapm1933121311.
↑  Baumert, L.; Golomb, S. W.; Hall, M. Jr. (1962). "Discovery of an Hadamard Matrix of Order 92". Bulletin of the American Mathematical Society. 68 (3): 237–238. doi:10.1090/S0002-9904-1962-10761-7.
↑  Williamson, J. (1944). "Hadamard's determinant theorem and the sum of four squares". Duke Mathematical Journal. 11 (1): 65–81. doi:10.1215/S0012-7094-44-01108-7.
↑  Kharaghani, H.; Tayfeh-Rezaie, B. (2005). "A Hadamard matrix of order 428". Journal of Combinatorial Designs. 13 (6): 435–440. doi:10.1002/jcd.20043.
↑  Đoković, Dragomir Ž; Golubitsky, Oleg; Kotsireas, Ilias S. (2014). "Some new orders of Hadamard and Skew-Hadamard matrices". Journal of Combinatorial Designs. 22 (6): 270–277. doi:10.1002/jcd.21358.
אלישבע באומגרטן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בת 55 בערך) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ירושלים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  פרס מיכאל ברונו
 
אלישבע באומגרטן (נולדה ב-1969) היא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. פעילה פוליטית ידועה, בחוגי השמאל הדתי.
ביוגרפיה

בשנת 1993 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה להיסטוריה של עם ישראל ותוכנית אמירים. בשנת 1995 סיימה תואר שני במחלקה להיסטוריה של עם ישראל שניהם מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2001 באומגרטן סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בנושא "אמהות וילדים: החוויה היהודית של ימי הביניים", בהנחיית פרופ' רוברט בונפיל. בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן בין השנים 2001 - 2002 המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2002 הצטרפה כחברת סגל לאוניברסיטת בר-אילן, בתוכנית ללימודי מגדר ובמחלקה לתולדות ישראל. שם עמדה בראש המרכז לחקר האישה ביהדות ע"ש פניה גוטספלד הלר.
בשנת 2013 עברה ללמד בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2014 - 2018 הייתה חברה באקדמיה הצעירה הישראלית.
כיום באומגרטן משמשת בתור המנהלת האקדמית של בית הספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח ומרכז מנדל סכוליון.
היא חברה בוועד המנהל של החברה ההיסטורית הישראלית, בוועדה למחקרים היסטוריים של האיגוד העולמי למדעי היהדות ובוועדת הפרסום של מרכז שזר.
באומגרטן נשואה ליעקב דויטש והם מתגוררים, עם ארבעת ילדיהם בירושלים.
מחקרה

מחקרה של באומגרטן מתמקד מתמקדת בהיסטוריה החברתית והדתית של יהודי צפון אירופה בימי הביניים. מחקריה עוסקים במשפחה, במגדר ובעיקר במגעים יומיומיים בין יהודים לנוצרים בקרב הקהילות היהודיות. מחקרה מתמקד בנשים ובהיררכיות מגדריות.
מחקרה > ספריה

אמהות וילדים: חיי משפחה באשכנז בימי הביניים, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 2005
הגרסה האנגלית של הספר, שראתה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, זכתה בפרס קורט לספר הטוב בהיסטוריה יהודית לשנת 2005.
Practicing Piety: Religious Observance and Daily Life in the Medieval Jewish Communities of Northern Europe, University of Pennsylvania Press, 2016
Biblical Women and Jewish Daily Life in the Middle Ages, University of Pennsylvania Press, 2022
הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2022.
פרסים

פרס אפרים אלימלך אורבך של קרן הזיכרון לתרבות יהודית לשנת 2002
פרס קורט (אנ') לספר הטוב בהיסטוריה יהודית לשנת 2005
פרס מיכאל ברונו לשנת 2016
פרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2022
הערות שוליים

↑  בוגרים, באתר האקדמיה הצעירה הישראלית
↑  72nd Nation­al Jew­ish Book Award Winners, Jew­ish Book Coun­cil, ‏18 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258340405171  BNE: XX4717683  BnF: cb145872563 (data)  GND: 14395654X  ISNI: 0000 0001 1872 6932  LCCN: nr2003001728  NKC: jo20231187014  NTA: 269290532  ORCID: 0000-0002-1735-6738  SUDOC: 080521983  S2AuthorId: 47447190  VIAF: 7634477   WorldCat (עם VIAF): 7634477
דאגלס A-20 האבוק

דאגלס A-20 האבוק (באנגלית: A-20 Havoc, "חורבן") היה מטוס תקיפה ומפציץ בינוני בעל שני מנועים שפותח על ידי דאגלס איירקראפט קומפני בשנות ה־30 של המאה ה־20 ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה בכוחות האוויר של בעלות הברית; בעיקר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית, חיל האוויר הסובייטי, חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי. בשירות חילות האוויר של בעלות הברית כונו דגמי המפציצים בוסטון (Boston) ושאר הדגמים נקראו "האבוק", מלבד בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי - שם כונו כל הדגמים "בוסטון". בחילות האוויר של ארצות הברית כונו דגמי הקרב הלילי P-70.
דגמים עיקריים

A-20A: דגם היצור המשמעותי הראשון שפותח לשירות בארצות הברית לאחר שהדגמים הראשוניים פותחו לצורכי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי. דגם ה-A כלל זוג מנועי R-2600-3 ומספר מצומצם עם מנועי R-2600-11, והוא נכנס לשירות באביב 1941. סך הכל נבנו 143 מטוסים מדגם זה.
A-20B: דגם שיוצר בכמות גדולה של 999 מטוסים עבור חילות האוויר של ארצות הברית, אם כי בפועל יוצאו 665 מהם לברית המועצות ורק הנותרים נכנסו לשירות בארצות הברית.
A-20C: דגם ה-C פותח בניסיון להגיע לדגם יצוא אחיד, בעיקר עבור בריטניה וברית המועצות. קדמת המטוס הייתה מזוגגת, הדגם כלל זוג מנועי RF-2600-23, מיגון לאורך המטוס ויכולת לנשיאת טורפדו במשקל 910 ק"ג. רוב מטוסי דגם זה נשארו לבסוף בשירות ארצות הברית לאור המתקפה על פרל הארבור, סך הכל יוצרו 948 מטוסים מדגם זה.
A-20G: הדגם הנפוץ ביותר, הוא נכנס לשירות בתחילת 1943 וכלל שיפורים בעיקר לחימוש המטוס. בקדמתו הזגוגיות הוסרו ובמקום הותקנו ארבעה תותחי 20 מ"מ ושני מקלעי בראונינג M2 מק"כ. סך הכל יוצרו 2,850 מטוסים מדגם זה.
A-20H: דגם דומה ל-G אך בעל זוג מנועים משודרגים R-2600-29 בעלי 1,700 כ"ס. סך הכל 412 מטוסים מדגם זה יוצרו.
A-20J / Boston IV: דגם שתוכנן להוביל מבנה הפצצה וכלל עמדת מטילן נוספת בקדמת המטוס. סך הכל 450 מטוסים מדגם זה יוצרו, 169 מהם שירתו בחיל האוויר המלכותי תחת השם 'Boston IV'.
A-20K / Boston V: דגם דומה ל-J אך בעל מנועים משודרגים R-2600-29. דגם זה היה דגם היצור האחרון של המטוס.
מפעילות עיקריות

אוסטרליה אוסטרליה - חיל האוויר המלכותי האוסטרלי
ארצות הברית ארצות הברית - חילות האוויר של צבא ארצות הברית
ברזיל ברזיל
ברית המועצות ברית המועצות - חיל האוויר הסובייטי וחיל הים הסובייטי (לאחר המלחמה כונה "Box" בקוד נאט"ו)
דרום אפריקה דרום אפריקה - חיל האוויר הדרום-אפריקאי
הולנד הולנד
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת - חיל האוויר המלכותי
ניקרגואה ניקרגואה
צרפת צרפת
קנדה קנדה - חיל האוויר המלכותי הקנדי
הערות שוליים

↑  הנתונים מתייחסים לדגם ה-A-20G
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601991705171  GND: 4571900-7  LCCN: sh85000015  NKC: ph717861
ישראל הר

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1932 חלם, רפובליקת פולין 
 פטירה:  15 במאי 2019 (בגיל 87) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1961–2019 (כ־58 שנים)
 
ישראל הר (1966, צילום: בוריס כרמי)
ישראל הַר (21 במרץ 1932 – 15 במאי 2019) היה משורר ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

הר נולד בעיר חלם שבפולין בשנת 1932, ובינקותו עלה לארץ ישראל ובה גדל והתחנך. היה מתלמידיו הצעירים של החזון אי"ש. יצא בשאלה בגיל בר מצווה. היה חבר "ההגנה" והאצ"ל, ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל. תקופת-מה עשה כימאי בצי הסוחר.
במשך כשלושים שנה, החל משנת תשכ"ד (1964), ערך את ספריית תרמיל של צה"ל, שבמסגרתה יצאו כ-200 ספרי כיס ממיטב הקלסיקה של הספרות העולמית והעברית. הספרים נמכרו לחיילים במחיר זול, כמחצית ממחיר ספרים בשוק האזרחי, ויצאו בכריכה רכה ובפורמט קטן, שנוח לחייל לשאת בכליו.
הצטרף למערכת הוצאת "קשב לשירה", שבמסגרתה יצאו לאור השלישי עד השביעי שבספרי שיריו.
בשנת 1996 הוענק לו פרס קרן ראש הממשלה לוי אשכול לפרסי יצירה.
בשנת 2006 הוענק לו במסגרת פסטיבל המשוררים במטולה פרס טבע לשירה. שופטי הפרס ציינו:
הר היה אב לבת ובן. היה גרוש מאסנת הר. נפטר ב-15 במאי 2019 בגיל 87.
חלק מארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית. חלק אחר שמור במכון גנזים של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל בבית אריאלה בתל אביב.
ספריו

אביון לפני הניצה (הוצאת "תחיה", 1962), רישומים: יוסל ברגנר
קצה החשכה ולחם (הוצאת "שחל-אהבים", 1994)
גן חבלים מלב האש (הוצאת "קשב לשירה", 2003)
סליחה (הוצאת "קשב לשירה" 2008), איורים: אודרי ברגנר
צפוריאן קורא לנחש הנחשת (הוצאת "קשב לשירה"), 2011.
הספר השישי (הוצאת "קשב לשירה"), 2013.
השביעי (הוצאת "קשב לשירה"), 2016.
לקריאה נוספת

אורי הולנדר, דיוקן בקצה החשכה: על שירת ישראל הר, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007. (עבודת מחקר המתמקדת בספר השירים של הר "אביון לפני הניצה")
הערות שוליים

↑  ארכיון ישראל הר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290284105171  BnF: cb15527804d (data)  GND: 135605954  ISNI: 0000 0000 7847 3343  LCCN: n87876051  VIAF: 18444345   WorldCat (עם VIAF): 18444345 
מספרי ספריית "תרמיל" שבעריכת ישראל הר
השבעתו של ג'ון אדמס לנשיאות ארצות הברית

ג'ון אדמס
ההשבעה של ג'ון אדמס לנשיא ארצות הברית התקיימה באולם הקונגרס (אנ') של הסנאט בפילדלפיה, פנסילבניה, ביום שבת, 4 במרץ 1797. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו הראשונה והיחידה של ג'ון אדמס כנשיא ושל תומאס ג'פרסון כסגן הנשיא. שבועת האמונים ניתנה לאדמס על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית אוליבר אלזוורת'. אדמס היה הנשיא הראשון שקיבל את שבועת האמונים מנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בנאום ההשבעה שלו דיבר אדמס על מלחמת העצמאות של ארצות הברית ועל דיכוי המשטר הבריטי. הוא שיבח את התבונה ואת צדקתו של העם האמריקאי והדגיש את דחייתו את הפיאודליזם האירופי. אדמס, כמו נשיאים רבים אחרים אחריו, קרא להבנה בין ארצות הברית ובריטניה. הוא ציין את הערצתו לאומה הצרפתית שרכש במהלך שהותו שם. בנאומו הודה אדמס לקודמו בתפקיד, ג'ורג' וושינגטון. כמו כן, הבטיח לתמוך בפיתוח מוסדות חינוך בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  The 3rd Presidential Inauguration, John Adams, March 04, 1797, U.S. Senate