stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודולף פירקושני

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1912 נאפאיידלה, צ'כיה 
 פטירה:  19 ביולי 1994 (בגיל 82) Staatsburg, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של ברנו 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, צ'כוסלובקיה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של פראג, הקונסרבטוריון של ברנו, Gymnázium a Obchodní akademie Bučovice 
 שפה מועדפת:  צ'כית, אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של אוהרסקה הראדישטה (6 באפריל 1993)  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מסריק (1991)  אזרחות כבוד של פראג (1990)  אזרחות כבוד של ברנו (1991)  מסדר טומאש מסריק, דרגה 1 
 
רודולף פירקושני (בצ'כית: Rudolf Firkušny‏; 11 בפברואר 1912 – 19 ביולי 1994) היה פסנתרן יהודי אמריקאי יליד צ'כיה.
ביוגרפיה

רודולף פירקושני נולד בנאפאיידלה שבמוראביה. את לימודי המוזיקה החל אצל המלחינים לאוש יאנאצ'ק ויוזף סוק והפסנתרן וילם קורץ. בהמשך למד אצל אלפרד קורטו וארטור שנאבל. הוא החל את הופעותיו ביבשת אירופה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה בשנת 1933 ובניו יורק ב-1938. בשנת 1939 נמלט מן הנאצים לפריז ולאחר מכן השתקע בארצות הברית והתאזרח שם.
הרפרטואר שפירקושני פיתח עם השנים היה רחב; הוא ביצע במיומנות יצירות משל מוצרט, בטהובן, שופן וברהמס, כמו גם דביסי ומוסורגסקי. עם זאת, פרסומו בא לו בעיקר מביצוע יצירותיהם המלחינים הצ'כיים סמטנה, דבוז'אק יאנאצ'ק ומרטינו (שכתב מספר יצירות בשבילו). הוא אף הקליט את מכלול יצירות הפסנתר של יאנאצ'ק.
פירקושני עשה מוניטין לקונצ'רטו היחיד לפסנתר של דבוז'אק, שאותו ניגן עם תזמורות שונות ותחת שרביטם של מנצחים שונים ברחבי העולם. במקור ניגן את הגרסה המתוקנת של מורו, קורץ, ואפילו הוסיף ועיבד אותה; אך בסופו של דבר חזר לגרסה המקורית של דבוז'אק.
לצד נגינתו כסולן, היה פירקושני נלהב גם למוזיקה קאמרית ובין שותפיו הבולטים ביותר היו הצ'לנים פייר פורנייה, גרגור פיאטיגורסקי, יאנוש סטארקר ולין הארל, הכנרים נתן מילשטיין ואריקה מוריני, הוויולן ויליאם פרימרוז ורביעיית ג'וליארד. הוא גם ניגן בביצועי בכורה יצירות רבות של מלחינים בני זמנו, לא רק של צ'כים כמו ידידו בוהוסלב מרטינו אלא גם של הווארד הנסון, ג'אן קרלו מנוטי, סמיואל בארבר ואלברטו חינסטרה.
פירקושני לימד בג'וליארד בניו יורק, באספן (קולורדו) ובמרכז ברקשייר למוזיקה בטנגלווד. בין תלמידיו אפשר למנות את יפים ברונפמן, אבנר ארד, שרה דייוויס ביכנר, וקרלייל פלויד. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במולדתו (מהפכת הקטיפה של 1989), חזר פירקושני לצ'כוסלובקיה וניגן שם לראשונה אחרי למעלה מ-40 שנות היעדרות. אירוע הופעתו בפסטיבל האביב הבינלאומי של פראג הוכרז כאחד החשובים ביותר בפסטיבל, כמו גם שובו של בן ארצו וידידו רפאל קובליק. פירקושני שמר על כשרונותיו היוצאים מן הכלל גם בשנותיו המתקדמות; הוא ניגן, לדוגמה, רסיטל מלא של סונאטות מאת דבוז'אק-יאנאצ'ק-ברהמס-בטהובן בפראג, ב-18 במאי 1992, עם הכנר יוזף סוק (נכדו ובן-שמו של מורו, המלחין יוזף סוק ונינו של דבוז'אק). פירקושני ניגן רק פעמיים בפסטיבל האביב, בראשונה ניגן ב-1946 את הקונצ'רטו לפסנתר של דבוז'אק ואז, ב-1990, ניגן את הקונצ'רטו השני לפסנתר של בוהוסלב מרטינו.
פירקושני מת בסטאטסבורג, ניו יורק ב-1994. ב-2008 נטמן אפרו, יחד עם זה של אשתו, במקום כבוד בבית הקברות המרכזי בברנו, סמוך למורו הראשון, לאוש יאנאצ'ק.
תלמידו קרלייל פלויד כתב את הסונאטה היחידה שלו לפסנתר בשנות ה-50' למען פירקושני, שביצע אותה פעם אחת, ברסיטל בקרנגי הול. לאחר זאת המתינה הסונאטה עד שבשנת 2009 ביצע אותו דניאל רוונאף, שלמד אותה עם המלחין והקליט אותה לראשונה.
לקריאה נוספת

Beith, Richard; Melville-Mason, Graham: Rudolf Firkusny. Essex: The Dvořák Society, 1999. ISBN 0-9532769-0-2
Dubal, David: Reflections from Keyboard: The World of the Concert Pianist. New York: Summit Books, 1984. ISBN 0-671-49240-3
Mach, Elyse: Great Contemporary Pianists Speak for Themselves. New York: Dover Publications, 1991. ISBN 0-486-26695-8
Marcus, Adele: Great Pianists Speak. Neptune, New Jersey: Paganiana Publications, 1979. ISBN 0-87666-617-9
Noyle, Linda J.: Pianists on Playing. Maryland: The Scarecrow Press, 1987, reprint 2000. ISBN 0-8108-3889-3
Schonberg, Harold C.: The Great Pianists. New York: Simon and Schuster, 1987, 1963. ISBN 0-671-64200-6
Šafařík, Jiří: Rudolf Firkušný. Brno: Universitas Masarykiana, 1994. ISBN 80-85834-10-3
Vrkočová, Ludmila: Slovníček hudebních osobností. 1999. ISBN 80-901611-5-4
הערות שוליים

↑  Oestreich, James R. (1994-07-20). "Rudolf Firkusny, an Elegant and Patrician Pianist, Is Dead at 82". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-05-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007336306405171  PLWABN: 9810690530305606  BIBSYS: 6059637  BNE: XX858679  BnF: cb13926918j (data)  CiNii: DA08796049  GND: 119297647  ISNI: 0000 0001 1084 650X  LCCN: n83151542  MusicBrainz: 93d4913c-a766-4751-908a-a2706576e347  NKC: jn19981001145  NTA: 074377914  RERO: 02-A003244542  SNAC: w63x855d  SUDOC: 190781475  VIAF: 114141339   WorldCat (עם VIAF): 114141339
קנסוס

קנסוס, או קנזוס (census) היה תהליך מפקד האוכלוסין של אזרחי רומא העתיקה למטרות מיסוי, שירות צבאי, קביעת מעמד האזרח וחלוקת האזרחים לקנטוריות ההצבעה. בשלהי הקיסרות הרומית ולאורך ראשית ימי הביניים הפך המושג קנזוס לתיאור דמי חכירה (לרוב קבועים) ששולמו על ידי מחזיקי אדמה לבעליה.
לפי המסורת הרומית,  הקנסוס היה בשימוש עוד בתקופת מלכי רומא, עם ייסוד הרפובליקה הרומית, לקחו על עצמם את התפקיד הקונסולים. ומשנת 433 לפנה"ס נוצרה משרה מיוחדת בשביל ביצוע הקנסוס, הקנסורה. הקנסוסים האחרונים נערכו על ידי אספסיאנוס וטיטוס.
תהליך הקנסוס והחלוקה של קהילת האזרחים

הקנסורה נערכה בשדה מארס שברומא, כאשר כל  אבות המשפחה ברומא נאספו לפני הקנסורים והצהירו על בני ביתם ורכושם (ברומא העתיקה לאב המשפחה הייתה שליטה מוחלטת על כל בני משפחתו, כולל בניו הנשואים וילדיהם). הקנסורים אמדו את הרכוש לפי שיקול דעתם ועד שנת 167 לפנה"ס היו נוהגים לגבות מס בשיעור של אחוז אחד מהרכוש (לאחר שנה זו הופסק לגבות מס מאזרחי רומא). לאחר סיום הקנסוס בוצע טקס דתי של טיהור על ידי הקנסורים והכוהנים הרומים.
במהלך הקנסורה בוצעה גם חלוקה לשבטים, מעמדות (classes), וקנטוריות (centueiatas). החלוקה לשבטים נעשה על פי מקום מגורים של אזרח ולא לפי שיוכו האתני ואזרחי רומא חולקו ל-35 שבטים.
החלוקה למעמדות התבססה על שווי הרכוש של האזרח בכסף, ויצרה חמישה מעמדות של אזרחים לפי מעמדם הכלכלי. המעמד הראשון כלל את האזרחים שרכושם היה מעל 100,000 איסרים, והמעמד התחתון כלל את כל מי שרכושו היה פחות מ-12,500 איסרים (אזרחים ממעמד זה נקראה הפרולטרים, והם לא חויבו בשילום מיסים או שירות בצבא).
החלוקה השלישית הייתה חלוקת 5 המעמדות לקנטוריות, שחשיבותה הייתה בכך שאספת הקנטוריות הייתה למעשה בזמן הרפובליקה אספת העם החשובה ביותר. החלוקה לקנטוריות נעשה לפי גיל (צעירים, ומבוגרים) ובכול מעמד היה מספר מסוים של קנטוריות, בעלי סדרי גודל לא קבועים.
לשני המעמדות העליונים היה את המספר הרב ביותר של הקנטוריות, מה שהעניק להם  כוח ניכר בהצבעות. בנוסף לכך נרשמו עוד 18 קנטוריות של פרשים, שצורפו למעמד הראשון, שתי קנטוריות של נפחים ונגרים שצורפו למעמד השני ושתי קנטוריות של מחצצרים שצורפו למעמד הרביעי.
החלוקה לקנטוריות הייתה מבוססת למעשה על מבנה צבאי.
קנסוס נערך גם בערי איטליה על ידי המגיסטראטים הרומים שלהם ואזרחי רומא שישבו בערים אלו לא הוצרכו להתייצב ברומא.
קנסוס בפרובינציות

ככל הנראה הקנסוס בפרובינקיות נערך רק בזמן שנוצרו, ולא היה קבוע. הקנסוס נערך בדרך כלל על ידי הנציב הרומי או שלוחיו. קופוניוס הפרופקטור הרומי הראשון ביהודה, ערך קנסוס בקרב תושבי יהודה בשנת 6 לספירה, דבר שעורר זעם והתנגדות מהאוכלוסייה היהודית.
| מוסדות פוליטיים ובעלי תפקידים (מגיסטראטים) ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים רגילים | קנסור • קונסול • פראיטור • קוואיסטור • איידיל • טריבון • פרומגיסטראט • פרפקט • ליקטור |  |
| בעלי תפקידים מיוחדים | דיקטטור • מפקד הפרשים • טריומווירי • ועדת העשרה |  |
| משרות נוספות | פונטיפקס מקסימוס • פרינקפס סנאטוס • ויגינטיסקסווירי |  |
| תארים קיסריים | פרינקפס • אוגוסטוס • קיסר • טטררך • אימפרטור • פטריקיוס |  |
| מוסדות | הסנאט הרומי • המשפט הרומי • אספת העם • מסלול המשרות • אימפריום • קנסוס • קולגיום |  |
רודולף פון בינאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באוגוסט 1890 שטוטגרט, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  14 בינואר 1962 (בגיל 71) קירכהיים, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה, גרמניה הנאצית, רפובליקת ויימאר, הקיסרות הגרמנית, גרמניה המערבית 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1945 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל הרגלים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-177   מפקד הדיוויזיה ה-73   מפקד קורפוס הפאנצר ה-47   מפקד הקורפוס ה-52   מפקד הקורפוס ה-11
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
רודולף פון בינאו (בגרמנית: Rudolf von Bünau;‏ 19 באוגוסט 1890 – 14 בינואר 1962), היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון בינאו נולד ב-19 באוגוסט 1890 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה. ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-22 במרץ 1918 הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בינאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג) באולם. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-35. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-133.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון בינאו מפקד רגימנט הרגלים ה-133, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-45, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-177, וב-1 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-73. ב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-23 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-25 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47 באוקראינה, וב-1 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-52. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-5 במרץ 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובתחילת אפריל 1945 הוא מונה למפקד ההגנה של וינה. מה-16 באפריל 1945 הוא הוביל את צוות הקרב "בינאו", כחלק מארמיית הפאנצר השישית בשטיריה, ועם כניעתו ב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-9 באפריל 1947 שוחרר פון בינאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקירכהיים, שם חי עד מותו בתאונת דרכים ב-14 בינואר 1962.
רוז סקוט

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1847 ניו סאות' ויילס, אוסטרליה 
 פטירה:  20 באפריל 1925 (בגיל 77) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 
רוז סקוט (באנגלית: Rose Scott;‏ 8 באוקטובר 1847 – 20 באפריל 1925) הייתה פעילה בתנועה למען זכויות נשים באוסטרליה, שפעלה ונאבקה להשגת זכות בחירה לנשים וזכות בחירה אוניברסלית בניו סאות' ויילס החל משלהי המאה ה-19 ועד מותה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
שנים ראשונות

סקוט הייתה בתו של הלנוס סקוט (1802–1879) ושרה אן סקוט (לבית רוזדן), החמישית מבין שמונה ילדים, נכדתו של הלנוס סקוט (1760–1821), רופא סקוטי. סקוט ואחותה, אוגוסטה, התחנכו בביתן וכך רכשו את השכלתן בנעוריהן.
פעילות למען זכויות נשים > תחילת דרכה הפוליטית

ב-1882 היא יזמה מפגשי סלון מדי שבוע בנושאים הנוגעים למאבק למען זכויות נשים והחלה לערוך אותם בביתה בסידני. בעקבות המפגשים הללו, סקוט הייתה למוכרת בקרב פוליטיקאים, שופטים, נדבנים, סופרים ומשוררים. ב-1889, היא עזרה להקים את אגודת הנשים הספרותית (Women's Literary Society) בסידני, אשר עתידה הייתה להפוך בשנת 1891 לליגה הנשית לזכות בחירה לנשים אגודת הנשים הספרותית (Womanhood Suffrage League). הפעילות והמפגשים של הליגה למען זכויות לנשים העניקו לסקוט הזדמנות לרכוש ביטחון עצמי, במהלכם מיומנויות כושר הביטוי והניסוח שלה מול קהל התפתחו, ובעקבות כך היא הייתה לדוברת ונואמת מוצלחת הידועה בשנינותה וחדות מחשבתה.
פעילות למען זכויות נשים > זכויות נשים בעבודה

בשנת 1896 אמה של סקוט נפטרה והיא נותרה בביתה עם הכנסה שהספיקה לצרכיה. העניין הרב שגילתה בחשיבות השגת השוויון לנשים הביא אותה להשקיע בחקירת נושא מעמדן של נשים בקהילה לעומק, והיא מצאה כי נערות צעירות וילדות עבדו בתנאים קשים (עבדו בחנויות מ-8 בבוקר עד 9 בערב בימים רגילים, ועד 11 בלילה ביום שבת). חלק מאותן נערות הוזמנו לביתה של סקוט בימי שבת בהן הן תיארו את התנאים שבהם הן עבדו. במפגשים אלו נכחו גם פוליטיקאיים מובילים כגון ברנהרד רינגרוז ווייז, ויליאם הולמן, בילי יוז ותומאס באווין, ובמהלכם הנוכחים התדיינו ושקדו על ניסוח הטיוטה להצעת החוק אשר ב-1899 גובש לחוק למען זכויות נשים בעבודה.
רפורמות אחרות שאליהן היא חתרה ולמענן השקיעה, אשר בסופו של דבר יושמו, היו מינוי מארגנות - סדרניות בתחנות משטרה ושל נשים פקחיות שישמרו על הזכויות הסוציאליות של נשים במפעלים וחנויות, וכן רפורמות לשיפור תנאיהן של אסירות.
פעילות למען זכויות נשים > אקטיביזם למען רפורמות

סקוט הקימה והייתה לנשיאה הראשונה של "הליגה הנשית הפוליטית למען השכלה וחינוך לנשים" (Women's Political Education League) ב-1902, וכיהנה בתפקיד עד שנת 1910. הליגה הקימה סניפים ברחבי המדינה באופן עקבי ופעלה למען תיקונים חוקתיים למען תיקון האפליה המגדרית. הקמפיין עבור הנושא שעמו סקוט הזדהתה יותר מכל: העלאת גיל ההסכמה ל-16 הצליח, ובשנת 1910 יצא חוק ההגנה על קטינות Crimes (Girls' Protection) Act. סקוט כיהנה גם כנשיאה של הסניף של סידני לשלום החברה (Sydney Branch of the Peace Society) בשנת 1908. לאחר הרפורמה הפמיניסטית למען זכויות הבחירה, סקוט לקחה חלקה פעיל בקמפיינים נוספים לרפורמות פמיניסטיות, ביניהן: הרפורמה למען תחזוקת המשפחה ואפוטרופסות של תינוקות (Family Maintenance and Guardianship of Infants ) (1916), הרפורמה למען מעמדן המשפטי של נשים/ הסטטוס החוקתי של נשים (1918) (Women's Legal Status), הרפורמה לשיפור תנאי עברייניות ב-1918 (First Offenders (Women) 1918 Acts).
סקוט כיהנה במשך שנים רבות בתפקיד המזכירה הבינלאומית של המועצה הלאומית של נשים בניו סאות' ויילס. כשהיא פרשה ב-1921, הוענקה לה מלגה עם סכום כסף אשר אותו היא השקיעה במיסוד מלגה - פרס לסטודנטית למשפטים באוניברסיטה. מחווה אחרת כהוקרה על תרומתה הייתה ציור דיוקנה על ידי האומן ג'ון לונגסטוף. דיוקן זה מוצג בגלריה לאמנות בסידני. סקוט הייתה ממתנגדי הפדרציה וחוק הגיוס. היא הייתה אנגליקנית שוחרת שלום.
היא נפטרה לאחר מחלה כואבת ב-20 באפריל 1925 בביתה בלינטון, כביש הג'רסי, וולהרה.
לקריאה נוספת

הספרייה הלאומית של אוסטרליה. סקוט, רוז (1847–1925) ( The National Library of Australia's Federation Gateway)
הספרייה לאומית של ויילס הדרומית החדשה. המסמכים של משפחת סקוט.1777–1925 (ML MSS 38)
הערות שוליים

↑  Judith Allen (1988), "Scott, Rose (1847–1925)", Australian Dictionary of Biography, National Centre of Biography, Australian National University
↑  Catie Gilchrist (2014), "World War I and the Peace Society in Sydney", Dictionary of Sydney
↑  "Family Notices: Deaths: Scott, Rose". Sydney Morning Herald. 22 באפריל 1925. נבדק ב-17 בפברואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601567705171  ADB: scott-rose-8370  AWR: AWE0776b  GND: 119280396  ISNI: 0000 0000 6317 1318  LCCN: n94056158  NTA: 354885197  SNAC: w62807x6  Trove: 527700  VIAF: 13114523   WorldCat (עם VIAF): 13114523
רוזמרי אקרמן

רוזמרי "רוזי" ויטשס-אקרמן (בגרמנית: Rosemarie "Rosie" Witschas-Ackermann; נולדה ב-4 באפריל 1952) היא אתלטית עבר ממזרח גרמניה, אלופה אולימפית (מונטריאול 1976), אלופת אירופה (רומא 1974) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שעברה גובה של 2.00 מטר בקפיצה לגובה. היא קפצה בסגנון גלילת הבטן.
ביוגרפיה

אקרמן נולדה בשם רוזמרי ויטשס (Witschas) בעיירה לוסה, שבצפון סקסוניה.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה אקרמן במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר, המנצחת הייתה אולריקה מייפארת בת ה-16 ממערב גרמניה שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר.
ביוגרפיה > שיא עולם ראשון

בתחרות שנערכה במזרח ברלין באולם ב-28 בינואר 1973 קבעה אקרמן בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 1.91 מטר. בתחרות אתלטיקה שנערכה בברלין ב-24 באוגוסט 1974 קבעה אקרמן שיא עולם חדש ראשון בקפיצה לגובה כשעברה גובה של 1.94 מטר והשוותה את השיא העולמי של יורדנקה בלגובה מבולגריה.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה בספטמבר אותה שנה זכתה אקרמן במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.95 מטר. בסוף אותה שנה היא התחתנה עם מנפרד אקרמן, שחקן כדוריד.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה אקרמן במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.93 מטר לפני שרה סימיוני מאיטליה (1.91 מטר) ובלגובה (1.91 מטר).
ביוגרפיה > אקרמן קובעת היסטוריה

בתחרות שנערכה הלסינקי, פינלנד ב-14 אוגוסט 1977 קבעה אקרמן בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 1.97 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במערב ברלין ב-26 אוגוסט היא קבעה בקפיצה לגובה שיא עולם חדש נוסף של 2.00 מטר ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שקפצה מעל 2 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה 1978 זכתה אקרמן במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.99 מטר, אחרי סמיוני שהשוותה את שיאה העולמי, 2.01 מטר ולפני בריג'יט הולצפל ממערב גרמניה (1.95 מטר).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה אקרמן במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר, המנצחת הייתה סימיוני שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.97 מטר.
הישגים ותארים

בסך הכל קבעה אקרמן 10 שיאי עולם בקפיצה לגובה, 7 שיאי עולם באצטדיון ועוד 3 שיאי עולם באולם.
ראו גם

התפתחות שיא העולם בקפיצה לגובה (ויקיפדיה האנגלית)
רדיו רמאללה

על הסקאלה רדיו רמאללה, גל 443 מטר
רדיו רמאללה היה כינוי לתחנת רדיו ירדנית שמשדריה שידרו מרמאללה משנת 1948 עד 1967.
שמה הרשמי של התחנה היה "תחנת השידור של ירושלים הערבית" (בערבית: إذاعة القدس العربية). התחנה המשיכה למעשה את השידורים של "קול ירושלים", תחנת הרדיו של המנדט הבריטי שהפסיקה לשדר בתום המנדט. התחנה שידרה באמצעות מתקני השידור המנדטוריים שנשארו ברמאללה וכן באותו התדר של רשת השידורים באנגלית וערבית (PBS 1). רדיו רמאללה המשיך לשדר בשפות הערבית והאנגלית, התוכניות היו חדשות, מוזיקה, תרבות, אמנות, תסכיתים ושידורי תעמולה. בשידורים בשפה האנגלית בלטה במיוחד העדכניות במוזיקה פופולרית ושידורם של הלהיטים האחרונים. השם "רדיו רמאללה" הוא המצאה ישראלית והתחנה לא הציגה עצמה בשם זה. על הסקאלה של מקלטי הרדיו הישראליים היה כתוב Ramallah, והשידור נקלט בתדר 677 קילוהרץ, באורך גל 443 מטר.
היסטוריה

התחנה ומשדריה היו חלק ממערך שידור שהוקם על ידי הבריטים במרץ 1936. הגוף המנדטורי שניהל את השידורים נקרא "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" - The Palestine Broadcasting Service - PBS. בשנת 1942 פוצל השידור לשתי רשתות, אחת שידרה באנגלית ובערבית (PBS 1) והאחרת בעברית ובאנגלית (PBS 2). עם סיומו של המנדט הבריטי השתלט הלגיון הירדני על אזור רמאללה, המשדרים עברו לידי הירדנים, שחידשו את השידורים במקום בתדר 677 קילוהרץ של רשת (PBS 1), וכעבור זמן קצר קול ישראל חידש את השידורים בעברית מתחומי מדינת ישראל בתדר 575 קילוהרץ של רשת (PBS 2) והפעם מעיר הבירה ירושלים.
התחנה ברמאללה שימשה כרדיו הירדני הרשמי. כך, למשל, הודיע המלך חוסיין בשידור ברדיו רמאללה על הדחתו של מפקד הלגיון, ג'ון באגוט גלאב בשנת 1956.
מחמוד תופיק א-שאהד (محمود توفيق الشاهد), אחד השדרנים בתחנה, תיאר אותה כך:
...הרדיו הירדני ההאשמי, שראשיתו הייתה ברמאללה, ובבניין המשטרה בעיר בשנת 1948, לשם עברה קבוצה מעובדי הרדיו הפלסטיני לשעבר וקבעה את מושבה באותו בניין הסמוך למתקני השידור. וכאשר היו האנשים עוברים שם ורואים את האנטנה ששידרה בתדר בינוני בעוצמה של עשרים קילוואט... וגובהה כמאתיים וחמישים מטר, היו מתפלאים כיצד יכול אדם לטפס לגובה כזה כדי לנקות את האנטנה הענקית המתנשאת לשמים.
בשידורי החדשות והאקטואליה דיווח רדיו רמאללה באופן שוטף על תקריות הגבול בין ישראל וירדן. גורמי הביטחון בישראל, וכן גם אמצעי התקשורת הישראליים, נהגו להאזין לדיווחים אלה. כך, למשל, הסתמך שר הביטחון פנחס לבון על דיווחי התחנה כמקור מידע, בהודעה רשמית שמסר לכנסת בעקבות חילופי אש כבדים בירושלים בשנת 1954. באותה שנה, אסרה הצנזורה הצבאית על אמצעי התקשורת בישראל לצטט דיווח ברדיו רמאללה בקשר לעסקת חילופי שבויים שהתגבשה בין שתי המדינות (ראו בערך אורי וולש).
ב-1959, עם בניית מתקני שידור חדשים של שירות השידור של ירדן בעמאן, עבר החלק האולפני בשידור לבירה הירדנית (המשדר המשיך לשדר מרמאללה). במקביל הוקמו אולפנים בירושלים הירדנית, מהם שודרו תוכניות באנגלית. השידורים באנגלית נמשכו כחמש שעות ביום.
בתחילת שנות השישים, היו בין בני הנוער בישראל כאלה שמצאו בשידורי תחנת רדיו רמאללה רוח אחרת, שונה לגמרי מזו ששררה בשידורי קול ישראל באותה תקופה. כדבריו של יעקב גלעד:
רבים מבני הדור שלי בשנות השישים מצאו בתחנה אי של שפיות בים של שירים מגויסים ולהקות צבאיות ברדיו הישראלי. שירים שלא היה בהם זכר למהפכה התרבותית ששטפה את כל העולם המערבי באותה תקופה.
בקול ישראל שודרו בעיקר שירי הלהקות הצבאיות וממשיכי דרכן כמו בצל ירוק, התרנגולים ושלישיית גשר הירקון;. לעומתם, החלה להתפתח במדינות המערב בתקופה זו מוזיקת הפופ במקביל למהפכת הרוק'נרול שהחלה בשנות החמישים, ובתחנות הרדיו בישראל היה הד חלש מאוד למהפכות אלו במוזיקה. בישראל של שנות השישים היו ניסיונות של הממסד לעמוד כחומה בצורה נגד אותה "רוח מסוכנת" העלולה לקלקל את בני הנוער, ביטוי לכך היה ביטול הביקור המתוכנן של הביטלס בארץ ב-1965 (יש גרסאות שונות על נסיבות ביטול הביקור, אך סגן שר החינוך, אהרן ידלין, נימק זאת במליאת הכנסת: ”ברמה אמנותית נמוכה של האלילים הצעירים, ובכך שהם גורמים להתפרצויות היסטריות המצריכות גיוס כוחות משטרה”). הפופולריות של רדיו רמאללה הייתה בין הגורמים לשינוי תוכני השידור בקול ישראל ובמיוחד בגל הקל (רשת ב'), שהחלו להשמיע יותר ויותר מוזיקה קלה.
התחנה פעלה עד כיבוש העיר רמאללה בידי צה"ל במלחמת ששת הימים. אז חדלה התחנה לפעול והמשדרים הועברו לשימוש קול ישראל. חלק ניכר מהציוד של התחנה הועבר לשימוש גלי צה"ל.
הפזמונים של רמאללה

רדיו רמאללה התפרסם בקרב תושבי ישראל בזכות תוכניות הבידור שלו, שהקדישו מקום נרחב לשירים לועזיים שהחלו להיות פופולריים באותה תקופה, ובוצעו בידי האלילים המוזיקליים כמו הביטלס, אלביס פרסלי, קליף ריצ'רד, אדאמו, בובי סולו, ג'יליולה צ'ינקווטי, ואחרים. באותם ימים מיעטו תחנות הרדיו הישראליות לשדר מוזיקה קלה מתוצרת מדינות זרות, למרות הדרישה המוגברת של בני הנוער דווקא למוזיקה זו.
בין התוכניות המוכרות של רדיו רמאללה היו תוכניות המוזיקה "כבקשתך" של ימי שלישי, ומצעד הפזמונים הלועזי ששודר בשבת. אך ככל הנראה שיעור ההאזנה הגבוה ביותר נרשם בלילה שבין חמישי לשישי (המקביל לערב שבת של היהודים) בין השעות 21.00 עד 23.00 שודר תסכית שהיה פופולרי בקרב עולים דוברי השפה הערבית. אחריו הגישה הקריינית איידה חדאר תוכנית מוזיקה אשר כללה להיטים לועזיים פופולריים ביותר, בעיקר שירי אהבה, ובקולה המיוחד שנשמע לוחש, נהגה להציג כל שיר ואף להקריא תרגום בערבית לשורות מהשיר. תוכנית זו הייתה פופולרית בקרב רבים מתושבי הארץ, והיא זו המוזכרת בשירו של יהודה פוליקר "רדיו רמאללה" (ראו להלן).
בתרבות ובספרות הישראלית

בסיפורת הישראלית העוסקת בשנות ה-50 וה-60, יש אזכורים לרדיו רמאללה כחלק מעולמם התרבותי של צעירי ישראל, וכן של ערביי ישראל באותה תקופה. כך, למשל, בסיפור "קודם זמנו" מתוך ספרו של עמוס עוז, "ארצות התן":
אחר-כך, בשמונה בבוקר, בא אפנדי ישיש ובידו מקלט-טרנזיסטור... ובינתיים הגיש רדיו רמאללה מחרוזת של פזמונים אמריקניים אל כף-ידו. אחרון חביב נתנה התחנה את הפרועה שבמנגינות, איזה ג'אז ערירי עד כלות הנפש. פעמוני הכנסיות ליווּ את היבבה.
בספרו של חיים באר, "עת הזמיר":
נחום פרס לחם וקילף מלפפונים ורחלי פרסה עגבניות, וברקע מתנגנים פזמונים מן הרדיו המכוּון לתחנת רמאללה.
בספרו של יהושע קנז, "התגנבות יחידים":
חנן קיווה כי הרדיו יהיה מכוּון שם לתחנת רמאללה, שכל מוצאי שבת משמיעים בה את ה"היט פַּארֵיד". ... מיכה הטיפש הכריז בחיתוך דיבורו האנגלי של הקריין הערבי: "דֶה בררררוֹדקַסטינג סֶררררוִיס אוֹף דה הַאשֶׁמייט קינגדוֹם אוף ג'וֹררררדֶן..." לשמחת לבם של חבריו, כולם חסידים מושבעים של תחנת הרדיו הזאת.
ובספרו של אמנון דנקנר, "ימיו ולילותיו של הדודה אווה":
...ואני הדלקתי את הרדיו בקולי קולות ובדיוק הייתה התוכנית כבקשתך ב"רדיו רמאללה" ושרנו יחד עם הרדיו את "מיי ליטל רנאוויי", ודודיק ידע לעלות עם הקול שלו הכי גבוה בעולם ולא לשבור את הקול בקטע של היללה של דל שאנון ומחאנו כפיים ושרנו את "ליטל דרלינג" ואת "היט דה רוד ג'ק"...
המוזיקאי רמי פורטיס סיפר על שנות נעוריו:
סבתא שלי מהצד העיראקי גרה לידנו... כמה שנים אחר כך, הסבתא הזו והסבתא השנייה - שהיא בכלל איטלקייה - עברו לגור איתנו. זו שמעה אום כולתום, השנייה ורדי ואני באמצע ברחתי לרדיו רמאללה, לשמוע אנגלית.
בתרבות ובספרות הישראלית > השיר "רדיו רמאללה"

השיר "רדיו רמאללה" שהולחן ובוצע על ידי יהודה פוליקר בשנת 1988 נפתח במנגינה אוריינטלית וממשיך במקצב של רוק, מתאר פצוע כשהוא הוזה בבית החולים ונזכר בליילה הקריינית האהובה. יש בשיר געגועים לימים של אמצע שנות השישים, לקולה המלחשש והמנחם של ליילה וכן לשידורי רדיו רמאללה שנקטעו בבת אחת עם כיבושה של רמאללה במלחמת ששת הימים. את המילים לשיר כתב יעקב גלעד בהשראת מנגינה חדשה שהשמיע לו יהודה פוליקר, במנגינה היה שילוב של מוזיקה ערבית ומערבית שהחזירה אותו אל הרוח והתקופה של רדיו רמאללה. בשיר משלב יעקב גלעד שהיה חניך בתנועת הנוער בנק"י, זכרונות משנות השישים וכן את סיפורו של מדריך בתנועת הנוער ששמו היה אברהם ג'ורי, חייל בגרעין הנח"ל של בנק"י, שנהרג בתקרית גבול ב-8 בדצמבר 1964 בשדות קיבוץ יד חנה על ידי חיילים ירדניים.
השיר מופיע באלבום "אפר ואבק" ובגרסה מחודשת בביצוע פוליקר וברי סחרוף בפרויקט "עבודה עברית - מחווה לשישים שנות יצירה מקורית".
Ram FM

כארבעים שנה לאחר שנפסקו שידורי התחנה הירדנית, נתנו חלק מאמצעי התקשורת בישראל את הכינוי "רדיו רמאללה" לתחנת הרדיו "Ram FM" ששידרה באנגלית מאולפנים ברמאללה ובירושלים. התחנה, שנפתחה ב-2007 ביוזמת איש העסקים הדרום אפריקני איזי קירש, שידרה בעיקר מוזיקה ופנתה לקהל מאזינים בישראל וברשות הפלסטינית. תחנת Ram FM נסגרה ב-2008 מחוסר תקציב.
ראו גם

רדיו בעולם הערבי