stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבולים של רג'פיפלה
הנפקת בולי הדואר

בולי הדואר של הנסיכות הונפקו בשנת 1880, אולם עוד קודם לכן הנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה ארבע אגרות עם בולים מודפסים בערכים נקובים של 1, 2, 3, ו-4 פאיסו. מעט מאוד ידוע על ההנפקה הזו, ואפילו המועד בו בוצעה אינו ברור לחלוטין. האגרות הודפסו על נייר מיוחד שיוצר באנגליה בשנת 1874, והפרסום הראשון בעיתונות הבולאית על עצם קיומן של האגרות נעשה באפריל 1879. בשנת 1886 (ככל הנראה) הונפקו גם מעטפות עם בולים מודפסים בערכים נקובים של 2, 3, ו-4 פאיסו, אולם מעט מאוד ידוע על ההנפקה הזו, והפרסום הראשון עליהם בעיתונות הבולאית נעשה רק בשנת 1910.
איגרת עם בול מודפס בערך נקוב של 2 פאיסו
בשנת 1880 הנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה שלושה בולי דואר דביקים:
הבול הראשון הונפק ב-1 ביוני 1880 בערך נקוב של 1 פאיסו (אשר היה שווה בערכו לחצי אנה). הבול הודפס בצורת ריבוע, במרכזו שולבה חרב וסביבה הכתובת בשפה המראטהית בכתיב מודי (אנ') "רַגְ'פִּיפְּלָה טפל" שמשמעותה "דואר רַגְ'פִּיפְּלָה" והמילה "אנשל" (בסוגריים) שמשמעותה "מס" או "רווח". בארבע פינות הבול נכתב הערך הנקוב "א-ק פאי-סו", כלומר "פאיסו אחד".
שני הבולים האחרים הונפקו מספר חודשים מאוחר יותר בצורת מלבן עומד, ובערכים נקובים של 2 אנה ו-4 אנה.
בול בערך נקוב של 1 פאיסו (=חצי אנה)
בול בערך נקוב של 2 אנה
בול בערך נקוב של 4 אנה
במכתב שנשלח ב-6 ביוני 1882 נכתב כי ברַגְ'פִּיפְּלָה נמצאים בשימוש חמישה בולים בערכים נקובים של רבע אנה, חצי אנה, 1 אנה, 2 אנה ו-4 אנה. במכתב אחר שנשלח ב-16 בינואר 1883 נזכר גם בול שערכו הנקוב היה 8 אנה. למרות ידיעות אלו במכתבים בני הזמן לא התגלו מעולם בולים בערכים נקובים של רבע אנה, 1 אנה ו-8 אנה.
הפסקת השימוש בבולי רַגְ'פִּיפְּלָה

שירות הדואר המרכזי של הודו, אשר הופעל על ידי הממשל הבריטי, ביקש לבטל את שירותי הדואר המקומיים שהתחרו בו וגרמו לו לאובדן הכנסה. בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של רַגְ'פִּיפְּלָה, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1886 ביטלה רַגְ'פִּיפְּלָה את תוקף הבולים שלה ועברה להשתמש בבולי הודו. מרבית הנסיכויות שפעלו בדרך זו זכו להטבות מן הממשל המרכזי, לרוב בדרך של מענקים כספיים או הקצאה של בולים רשמיים לשימוש גורמי הממשל המקומי, אולם הסדר זה לא הופעל ברַגְ'פִּיפְּלָה ולא ברור מה היו התנאים שסוכמו בזמן המעבר לשימוש בבולי הודו.
ערך הבולים בקרב האספנים

שלושת הבולים שהנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה קיימים בכמות קטנה יחסית, וערכם הקטלוגי מוערך בכמה עשרות דולרים לבול. בולים חדשים מצויים יותר מאשר בולים חתומים והקושי להשיגם הוביל ליצירת זיופים של בולים חתומים.
סביב שנת 1900, כחמש עשרה שנים לאחר המיזוג של דואר רַגְ'פִּיפְּלָה עם דואר הודו ותחילת השימוש בבולי הודו, הודפסה סדרה בת שישה בולים ועליהם דמותו של השליט המקומי. ערכו הנקוב של כל אחד מן הבולים היה 1 אנה, והוא הודפס בשני צבעים: דמות השליט הודפסה בצבע שחור והמסגרת שסביבו בצבע שונה בכל בול. בולים אלו לא הוכנסו מעולם לשימוש, ולא ברור מה בדיוק הייתה מטרת הדפסתם. בשוק הבולאי מצויים עותקים בודדים מן הבולים האלו, והם קשים מאוד להשגה.
לבולי רַגְ'פִּיפְּלָה יש ביקוש בקרב אספני הבולים, ובנסיכות עצמה קיים מועדון אספנים פעיל המפרסם מחקרים על בולי הנסיכות. ב-21 באוקטובר 1980 ציינו חברי האגודה הבולאית של רַגְ'פִּיפְּלָה מלאת 100 שנים להנפקת בול הדואר הראשון של הנסיכות. לרגל האירוע הטביע דואר הודו חותמת מיוחדת בדמות הבול הראשון של רַגְ'פִּיפְּלָה.
לקריאה נוספת

Mackay Robin(Ed), Rajpipla, International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p. 1583
Kenneth A. Wood, Rajpipla, This is Philately, p. 634
סטיוארט רוסיטר וג'ון פלואר, אטלס בולי העולם, כרטא, 1989, עמ' 245
הערות שוליים

↑  Rajpipla State - History
1 2 3 4 5  Rajpipla State - Stamps & Postal Stationery
↑  The Indian Post Office
1 2 3  India Convention States, Native Feudatory States and Offices Abroad
↑  India, Native Feudatory States
1 2 3 4  Shri Prashant Pandya
1 2  Mackay Robin(Ed), International Encyclopedia of Stamps, p. 1583
↑  This is Philately, p. 634
↑  Rajpipla State - The Indian Post Office
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2019, Volume 3B, p.354
1 2  Rajpipla State - Forgeries & Unissued designs Stationery
↑  Rajpipla Philatelic Society celebrated centenary of Postage Stamps of Rajpipla State
אינש דה קסטרו

| --- | --- |

ציור מהמאה ה-19 של אינש דה קסטרו, על תקרת חדר המלכים, קינטה דה רגלריה, סינטרה, פורטוגל.
 לידה:  17 בדצמבר 1320 A Limia, ספרד 
 פטירה:  7 בינואר 1355 (בגיל 34) קוימברה, פורטוגל 
 שם לידה:  Inés Pires de Castro 
 מדינה:  כתר קסטיליה, ממלכת פורטוגל 
 מקום קבורה:  מנזר אלקובאסה 
 בן או בת זוג:  פדרו הראשון 
 
ֹאִינֶש דֶה קַסְטְרוֹ (בפורטוגזית: Inês de Castro בספרדית: Inés (נהגה אִינֶס);‏ 1325 – 7 בינואר 1355) הייתה אצילה ואשת חצר מגליסיה, הידועה בעיקר כפילגשו של פדרו הראשון, מלך פורטוגל, ואשתו שהוכרה ככזו לאחר מותה. הנסיבות הדרמטיות של מערכת היחסים שלה עם פדרו (בזמנו נסיך פורטוגל), שנאסרה על ידי אביו, אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל, רציחתה בפקודת אפונסו, נקמתו העקובה מדם של פדרו ברוצחיה, והאגדה על הכתרת הגופה שהוצאה מקברה על ידי פדרו, הפכה את אינש דה קסטרו לנושא נפוץ באמנות, במוזיקה ובמחזות לאורך הדורות.
אינש דה קסטרו בספרות ובמוזיקה

סיפורה של אינס דה קסטרו הונצח בכמה מחזות ושירים בפורטוגזית, כמו הלוזיאדות (Os Lusíadas) מאת לואיש דה קמואש (קנטו השלישי, בתים 118–135), וספרדית, כגון Nise lastimosa ו-Nise laureada‏ (1577) מאת חרונימו ברמודס (אנ'), Reinar despues de morir ("למלוך לאחר המוות") מאת ולס דה גוורה, וכן מאת הרוזנת דה ז'נלי (אנ') (Inès de Castro, 1826), ובמחזה של המחזאי הצרפתי אנרי דה מונטרלאן בשם La Reine morte (המלכה המתה). Inês de Castro הוא רומן מאת מריה פילאר קארלט דל יירו (ספ') בספרדית ובפורטוגזית.
יצירות שנכתבו באנגלית כוללות את הרומן של אפרה בן: Agnes de Castro, or, the Force of Generous Love ("אגנס דה קסטרו, או, כוח האהבה הנדיבה"; 1688); והמחזה אגנס דה קסטרו של קתרין טרוטר קוקבורן (אנ') (1695). מרי ראסל מיטפורד (אנ') גם כתבה דרמה מהסיפור בשם Inez de Castro. The Undiscovered Island ("אינז דה קסטרו. האי שלא התגלה"), רומן באנגלית מאת דארל קסטין (Darrell Kastin), מציג גרסה של צאצא לאירועים בטרגדיה של אינש דה קסטרו ודום פדרו. הוא פורסם בשנת 2009.
הפואמה The Coronation of Inez de Castro ("ההכתרה של אינז דה קסטרו") פרי עטה של פלישה הימנס הופיעה לראשונה בירחון The New Monthly Magazine (אנ') ב-1828.
אינס דה קסטרו היא דמות חוזרת בפואמה "הקנטוס (אנ')" של עזרא פאונד. היא מופיעה לראשונה בסוף הקנטו השלישי, בשורות "איגנז דה קסטרו נרצחה, וחומה/כאן מופשטת, כאן עשויה לעמוד".
על אינש דה קסטרו נוצרו יותר מ-20 אופרות ובלטים. אופרות מהמאות ה-18 וה-19 כוללות:
"אינס די קסטרו" מאת ברנהרד אנסלם ובר (1790, הנובר)
"אינס די קסטרו" מאת ניקולו אנטוניו זינגרלי (1798)
"אינס דה קסטרו" מאת וולטר סאבאג' לנדור (1831)
"אינז דה קסטרו "מאת ג'וזפה פרסיאני לליברית מאת סלבטורה קמאראנו (1835)
"אינס די קסטרו" מאת פייטרו אנטוניו קופולה (1842, ליסבון)
בתקופה המודרנית המשיכה אינש דה קסטרו להוות השראה ליצירות אופראיות, כולל:
"אינס דה קסטרו" מאת המלחין הסקוטי ג'יימס מקמילן. יצירה זו הוצגה לראשונה בפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו בשנת 1996.
"זעם" (Wut) אופרה בגרמנית מאת המלחין השווייצרי אנדריאה לורנצו סקרטאציני. הבכורה העולמית של יצירה זו נערכה בתיאטרון ארפורט, גרמניה, ב-9 בספטמבר 2006.
"אינס דה קסטרו" מאת המלחין האמריקאי תומאס פאסטיירי. יצירה זו הועלתה לראשונה ב-1976 באופרה של בולטימור.
"אינס" מאת המלחין הקנדי ג'יימס רולף. הצגת הבכורה הייתה בשנת 2009 על ידי קבוצת תיאטרון המוזיקה של מלכת הפודינגים בטורונטו.
בנוסף, המלחין הפורטוגלי פדרו קמאשו (אנ') (נולד ב-1979) הלחין את הרקוויאם לאינש דה קסטרו, שבוצע לראשונה ב-28 במרץ 2012 בקתדרלה החדשה של קוימברה לרגל 650 שנה להובלת גופתה של אינש דה קסטרו מקוימברה למנזר אלקובאסה. כריסטופר בוכמן (Christopher Bochman), הפיק אופרה עם תזמורת הנוער של ליסבון, "Corpo E Alma" (גוף ונפש) המתמקדת במעבר של פדרו מאהבה חושנית לרוחנית בעקבות מותה, תוך הסתמכות על היבטים שונים של הסיפור.
בתרבות הפופולרית

סדרת הטלוויזיה Pedro e Inês שודרה בערוץ הטלוויזיה הפורטוגלי RTP1 בשנת 2005 וסיפרה את סיפור האהבה.
הסרט Pedro e Inês משנת 2018 (יצא לאקרנים בעולם כ"המלכה המתה"), המבוסס על הרומן מאת רוזה לובאטו דה פאריה (אנ') מגולל מחדש את סיפורם של אינש דה קסטרו (בגילומה של ז'ואנה דה ורונה (אנ')) ושל מלך פורטוגל פדרו הראשון (דיוגו אמרל (אנ')).
הערות שוליים

↑  Livermore, H. V. (1969). A new history of Portugal. London: Cambridge University Press. p. 102. ISBN 0-521-09571-9. נבדק ב-22 באפריל 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  The Popular Encyclopedia. Edinburgh: Blackie & Son. 1836. p. 83. Inês de Castro.
↑  Douglas L. Wheeler; Walter C. Opello (2010). Historical dictionary of Portugal (3rd ed.). Lanham, Md.: Scarecrow Press. p. 78. ISBN 978-0-8108-7075-8.
↑  "Inês de Castro na literatura mundial (I)". Portugal Através do Mundo.
↑  הטקסט הוא תרגום של הרומן בעל אותו השם מאת הסופר הצרפתי ז'אן-בטיסט דה בריאק
↑  "Scottish Opera Online - Scotland's National Opera Company - Scottish Opera History: Page 3". 30 בספטמבר 2006. אורכב מ-המקור ב-30 בספטמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279831905171  PLWABN: 9810586793605606  BNE: XX1229076  BnF: cb11943679b (data)  GND: 118667475  ISNI: 0000 0000 1063 7145  LCCN: n80155994  NKC: jo20211104093  NTA: 131165178  SNAC: w6dz0hmg  SUDOC: 027382931  VcBA: 495/61897  VIAF: 74646934   WorldCat (עם VIAF): 74646934 
ההכתרה של אינש דה קסטרו בשנת 1361, מאת פייר-שארל קומטה.
"אינש דה קסטרו עם ילדיה לרגלי אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל, מבקשת חנינה לבעלה, דון פדרו, 1335". ציור מאת אז'ני סרוייר, 1822.
"רצח אינש דה קסטרו". ציור מאת קולומבאנו בורדאלו פיניירו, סביב 1901/04.
אדוארד זליג סלומון

ערך זה עוסק במושל טריטוריית וושינגטון. אם התכוונתם למושל ויסקונסין, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1836 שלזוויג-הולשטיין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  18 ביולי 1913 (בגיל 76) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Salem Memorial Park and Garden 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 
 
 
 חתימה:   
 
גנרל אדוארד זליג סלומון - 1865
אדוארד זליג סלומון (באנגלית: Edward Selig Salomon;‏ 25 בדצמבר 1836 - 18 ביולי 1913) היה גנרל (דרגת ייצוג זמנית) יהודי בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית, מושל טריטוריית וושינגטון, בטרם הפכה למדינה, וחבר בית המחוקקים המדינתי של קליפורניה. בן דודם של ארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא ארצות הברית (פרדריק סלומון וצ'ארלס סלומון) ואחד מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד סלומון) (הרביעי היה סמל הרמן סלומון).
קורות חיים

סלומון נולד ב-1836 בעיירה שלזוויג, ליד העיר פלנסבורג, שהשתייכה אותה עת עדיין לדנמרק ונמצאת כיום במדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה. הוא היה אחד משני ילדיו של זוג יהודי גרמני, סלומון מ' סלומון (1811–1869) וקרולין לבית סמואלס. היו לו כנראה עוד תשעה אחים למחצה מאשתו השנייה של אביו.
מיד עם סיום לימודיו בבית ספר תיכון, ב-1854 היגר סלומון לארצות הברית ואחרי שהות של כחצי שנה בניו יורק, התיישב בשיקגו, אילינוי. במשך שלוש שנותיו הראשונות בשיקגו הוא עסק לפרנסתו, במסחר, אחר כך למד משפטים וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של שיקגו. הצלחתו בתחום המשפטי הייתה גדולה, והוא התפרסם כתוצאה מכך, ברבים. כעבור שנה אחת בלבד, ב-1860, והוא בן 24 בלבד, נבחר למועצת עיריית שיקגו (Alderman), אחד הנבחרים הצעירים ביותר לתפקיד זה עד היום.
בפברואר 1860 נישא לסופיה לבית גרינהאט (1841–1893) ונולדו להם שישה ילדים, אשר שניים מהם נפטרו בצעירותם.
קצין וגנרל בצבא הצפון

ב-6 במאי 1860, סמוך לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התנדב סלומון לצבא הצפון, "היחידה ה-24 של חיל הרגלים" ומהר מאוד טיפס בסולם הדרגות. בסתיו 1862, כשהוא כבר קפטן, סייע יחד עם קצינים אחרים להקמתה של "יחידת המתנדבים ה-82 של חיל הרגלים של אילינוי" (THE 82ND ILLINOIS VOLUNTEER INFANTRY). כמפקד היחידה החדשה, מונה קולונל בשם הקר ואילו סלומון הועלה בספטמבר 1862 לדרגת לוטננט קולונל והוצב מתחתיו.
בין ה-1 ל-3 ביולי 1863 התנהל בדרום פנסילבניה קרב גטיסברג המפורסם. סלומון התבלט מאוד בקרב זה בזכות אומץ ליבו, שהדהים את כל מי שזכה לראותו. אחד ממפקדיו, מייג'ור גנרל קרל שורץ, לימים שר הפנים וסנאטור, סיפר על סלומון, שהוא היה היחיד בכל שדה הקרב של גטיסברג, שלא התכופף ברגע שנשמעו רעמי התותחים של רוברט אי. לי: "הוא נשאר עומד זקוף, מעשן את הסיגר שלו ומביט ישר בפגזים המתקרבים, בקור רוח כשל צלאח א-דין". שני סוסים נהרגו מתחתיו, והוא החליפם והמשיך לפקד על אנשיו בקרב. כשנפצע קולונל הקר, מפקדו הישיר, הוא החליפו ופיקד בהצלחה על הרגימנט (חטיבה בערך), כולו.
קולונל הקר הפצוע לא חזר יותר לפקד על הרגימנט לאחר פציעתו. בראשית 1864 הוא פרש מהצבא ומאז ועד סוף המלחמה היה סלומון גם למפקדו הרשמי של הרגימנט ה-82, אף כי בניגוד למקובל, נותר בשלב זה בדרגת לוטננט קולונל ולא הועלה לדרגת קולונל מלא. הוא פיקד על הרגימנט שלו במהלך השנה האחרונה למלחמת האזרחים, במספר קרבות, שהמפורסמים שבהם היו אלה שהתנהלו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן, בדרך וסביב אטלנטה בירת ג'ורג'יה, עד להשלמת כיבושה בספטמבר 1864.
ב-13 במרץ 1865, כחודש בלבד לפני הרצחו וכחודשיים לפני תום מלחמת האזרחים, העלה הנשיא אברהם לינקולן את סלומון לדרגת בריגדיר גנרל, גם אם בדרגת ייצוג בלבד. סלומון השתחרר מהצבא לאחר תום המלחמה וחזר לשיקגו.
מושל, מחוקק ותובע מחוזי

בשיקגו נבחר סלומון תחילה ל"פקיד מחוז" (county clerk), משרה מקומית רמת דרג, בה הוא שירת במשך כארבע שנים. ב-4 במרץ 1870 מינה אותו הנשיא יוליסס גרנט, למושל הטריטוריה וושינגטון, שבצפון מערב ארצות הברית, המושל התשיעי במספר של האזור, שעתיד היה להפוך תוך עשרים שנה למדינה מן המניין בארצות הברית והיהודי השלישי (אחרי דייוויד עמנואל ואדוארד סלומון), שמונה לתפקיד מושל מדינה או טריטוריה בארצות הברית.
סלומון שירת כמושל במשך כשנתיים בלבד. שערורייה שסבבה את הנשיא גרנט ושלא היה לה כל קשר לסלומון עצמו, גרמה לכך שגם סלומון, כרבים ממינוייו של הנשיא, נאלץ באפריל 1872 להתפטר מהתפקיד.
הוא עבר לסן פרנסיסקו, עבד כעורך דין וב-1888 נבחר כחבר בית הנבחרים המדינתי של קליפורניה ושב ונבחר בשנית כעבור שנתיים. ב-1893 נפטרה אשתו, סופיה (לבית גרינהאט) סלומון.
במשך עשרים השנים שלאחר פטירת אשתו הספיק סלומון להיבחר ולכהן כתובע המחוזי של העיר והמחוז סן פרנסיסקו. הוא גם היה חבר במסדר "הבונים החופשיים" בדרגה בכירה.
נפטר ב-1913 בסן פרנסיסקו.
ראו גם

יהדות ארצות הברית
וושינגטון ברטלט
הערות שוליים

↑  על אדוארד זליג סלומון ב-Legacy Project, באתר הרשמי של מזכירי מדינת וושינגטון
↑  "REGIMENT OF IMMIGRANT"
↑  "Colonel (later Brevet Brigadier-General) Edward Selig Salomon", באתר הרגימנט ה-82 של אילינוי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191216977  ISNI: 0000 0000 3695 3832  LCCN: n2005170184  SNAC: w61k08c7  VIAF: 75730839   WorldCat (עם VIAF): 75730839
משה שמואל שפירא (בוברויסק)

| --- | --- |
 אב:  אריה לייב שפירא 
 
הרב משה שמואל שפירא (ה'תר"ג, 1843 - ה'תרע"ז, 1917) היה רב ליטאי, רבה האשכנזי של בוברויסק. בן זקוניו של רבי אריה לייב שפירא (ר' ליב'לה קובנר).
ביוגרפיה

נולד בסמרגון לרב אריה לייב שפירא, תלמידו של רבי מנשה מאיליה ומגדולי תלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שכיהן באותה תקופה כרב העיר. משה שמואל היה הבן הצעיר בין שישה בנים שכולם היו רבנים מפורסמים בליטא. בינקותו עברה המשפחה לקלווריה, ובהיותו בן שש עברה המשפחה לקובנה הגדולה, עם מינויו של אבי המשפחה כרבן של ערים אלו. בצעירותו למד בישיבה באיישישוק.
בשנת 1869 (תרכ"ט) התמנה כרבה של רמיגולה, מאוחר יותר כיהן כרבן של טרישיק וקורשן, ובשנת ה'תרנ"ט (1899) החליף את אחיו הרב רפאל שפירא ברבנות העיר בוברויסק, שבה כיהן עד פטירתו. בבוברויסק התקיימו זו לצד זו שתי קהילות יהודיות, העדה האשכנזית שרבה היה הרב שפירא, והעדה החב"דית שרבה היה האדמו"ר שמריה נח שניאורסון מחב"ד-קאפוסט, שני הרבנים היו ידידים ושיתפו פעולה בהנהגת הקהילות.
בנו הגדול ר' ראובן שפירא היה למדן מפורסם ונפטר בצעירותו. בנו הרב חיים צבי שפירא רבה של לאפיץ' כיהן אחריו ברבנות בוברויסק והיה מחשובי הרבנים ברוסיה בתקופתו, נפטר בי"ז בתמוז ה'תרצ"ג, 11 ביולי 1933. בנו ר' אברהם שפירא היה חתנו של ר' דוד גראסבארד אחיו של הרב נחום מגיד, נהרג בשואה.
על שמו נקרא נכד אחיו הרב משה שמואל שפירא מייסד וראש ישיבת באר יעקב.
הערות שוליים

↑  לפי חיים קרלינסקי, הראשון לשושלת בריסק, הדרום, מה, עמ' 102 הערה 508. ייתכן שנולד כבר בקלווריה, כך נקטו גם גרטנר וקרלינסקי, אין תנאי בנישואין (א), ישורון, ח, עמ' תרצד, הערה 67.
וספרזאורוס

| וספרזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
קרטיקון עליון, 90 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
משפחה:: נואזאוריים
סוג:: וספרזאורוס
מינים
 Vespersaurus paranaensis
שם מדעי
 Vespersaurus ‏Langer, 2019

וספרזאורוס (שם מדעי: Vespersaurus; מילולית: "לטאה מערבית") הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן שחי באמריקה הדרומית של סוף הקרטיקון לפני 90 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים

המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות בוטוקאטו (Botucatu Formation) שבברזיל. הסוג תואר למדע בשנת 2019 ונכלל בו מין יחיד – Vespersaurus paranaensis. את שמו המדעי קיבל בידי החוקרים לנגר וצוותו ופירושו: "vesper" – מערבי ו-"sauros" – לטאה/זוחל. הוא קיבל את שמו עקב גילוי ממצאיו בסמוך לעיירה "Cruzeiro do Oeste" ממדינת פרנה שפירוש שמה: "הצלב המערבי". שם המין מתייחס למדינת פרנה, בה התגלה. הממצאים של דינוזאור זה התגלו באזורים רבים בברזיל בין 2011 ל-2015 אך הממצאים העיקריים כוללים עצמות של כפות רגליים ששרידים דומים להם התגלו כבר בשנות ה-70.
לפי ממצאי כפות הרגליים הוא היה תרופוד מהיר שהשתייך למשפחת הנואזאוריים שהיה דומה לנואזאורוס ולמסיאקזאורוס ממדגסקר. לפי ההערכות הוא הגיע לאורך של 1–1.5 מטר ולמשקל מוערך של 11.28 ק"ג, דומה מאוד לדינוזאורים אורניתופודים מתקופתו כמו הגספאריניזאורה.
ישנם גם מספר איכנוטקסונים (אנ') של שרידי טביעות המשוערים ששייכים לדינוזאור זה, ביניהם של הסוג Brasilichnium (המשוייך כיום לדמוי-יונק קדום) והסוג Farlowichnus.
הערות שוליים

↑  Canejo L, Holgado B, Weinschütz LC, Ricetti JH, Wilner E, Kellner AW (2022). "Novel information on the cranial anatomy of the tapejarine pterosaur Caiuajara dobruskii". PLOS ONE. 17 (12). e0277780. Bibcode:2022PLoSO..1777780C. doi:10.1371/journal.pone.0277780. PMC 9754175. PMID 36520711.
↑  Langer, Max Cardoso; de Oliveira Martins, Neurides; Manzig, Paulo César; de Souza Ferreira, Gabriel; de Almeida Marsola, Júlio César; Fortes, Edison; Lima, Rosana; Sant’ana, Lucas Cesar Frediani; da Silva Vidal, Luciano; da Silva Lorençato, Rosangela Honório; Ezcurra, Martín Daniel Ezcurra (2019). "A new desert-dwelling dinosaur (Theropoda, Noasaurinae) from the Cretaceous of south Brazil". Scientific Reports. 9 (1): 9379. Bibcode:2019NatSR...9.9379L. doi:10.1038/s41598-019-45306-9. PMC 6594977. PMID 31243312.
פטאדקל

פטאדקל (בקאנדה: ಪಟ್ಟದಕಲ್ಲು), המכונה גם פטאדקלו (Paṭṭadakallu) או רקטפורה (Raktapura), הוא מתחם של מקדשים הינדיים וג'ייניים מהמאות השביעית והשמינית, השוכן בצפון מדינת קרנאטקה שבדרום הודו. המתחם, שהוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו ב-1987, שוכן על הגדה המערבית של הנהר מלאפרבה (Malaprabha, יובל של הנהר קרישנה) במחוז בגלקוט (אנ'), ונמצא במרחק של 23 קילומטרים מבדאמי (אנ'), ובמרחק של כ-9.7 קילומטרים מאיהולה (אנ'), שניהם מרכזים משמעותיים מבחינה היסטורית של שושלת צ'לוקייה. המתחם הוא אתר מוגן על פי החוק ההודי ומנוהל על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI).
אונסק"ו מתאר את פטאדקל כ"תערובת הרמונית של צורות אדריכליות מצפון הודו ומדרומה" והמחשה של "אמנות אקלקטית" בשיאה. המקדשים ההינדים מוקדשים בדרך כלל לשיווה, אך מופיעים גם אלמנטים של תאולוגיות ואגדות מהווישנויזם ומהשאקטיזם. האפריזים במקדשים ההינדים מציגים מושגים הוודיים ופוראניים (אנ') שונים, המתארים סיפורים מהראמאיאנה, מהמהאבהארטה, מהבהאגווטה פוראנה, כמו גם אלמנטים של טקסטים הינדים אחרים, כמו הפנצ'טנטרה והקיראטארג'וניה (אנ'). מקדש הג'יין מוקדש רק לג'ינה יחידה. המקדשים המתוחכמים ביותר, עם אפריזים מורכבים ושילוב של סגנונות צפוניים ודרומיים, נמצאים במקדשי וירופאקשה ופפאנאתה. מקדש וירופאקשה הוא מקדש פעיל לפולחן הינדי.
מיקום

המונומנטים של פטאדקל נמצאים במדינת קרנאטקה שבדרום הודו, כ-165 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר בלגאום (אנ'), 265 קילומטרים צפונית-מזרחית לגואה, כ-23 קילומטרים מבדמי (אנ'), דרך הכביש המהיר SH14 של קרנאטקה, וכ-9.7 קילומטרים מאיהולה (אנ'). המתחם שוכן בין הרי אבן חול ועמק הנהר מלאפרבה. בסך הכול ישנם באתר למעלה מ-150 מונומנטים הינדיים, ג'ייניים ובודהיסטיים ותגליות ארכאולוגיות, מהמאה ה-4 עד המאה ה-10 לספירה, בנוסף לדולמנים פרה-היסטוריים וציורי מערות שהשתמרו באתר פטאדקל-בדמי-איהולה.
שדה התעופה הקרוב ביותר לפטאדקל הוא נמל התעופה סמברה בבלגאום, נסיעה של 3 שעות מערבה, שממנו יש טיסות יומיות למומבאי, בנגלור וצ'נאי. גישה לאתר ברכבת אפשרית באמצעות שירות הרכבות ההודי שעוצר בבדמי.
היסטוריה

פטאדקל (משמעות השם "מקום ההכתרה") נחשב למקום קדוש, כיוון שבו הנהר מלאפרבה סוטה צפונה לכיוון ההימלאיה והר קאילאש, הנחשב לאחד המקומות הקדושים ביותר להינדים ולבודהיסטים. שימש במהלך שושלת צ'לוקייה לטקסי הכתרה, כמו זה של ויניאדיטיה (אנ') במאה השביעית (שלט 681–696). שמות אחרים ידועים של מקום זה היו קיסובולל (Kisuvolal) שפירושו "עמק האדמה אדומה", רקטפורה (Raktapura) שפירושו "עיר אדומה", ופטאדה-קיסובולל שפירושו "עמק האדמה האדומה להכתרה". האתר, קובע הסקר הארכאולוגי של הודו, מוזכר בטקסטים על ידי סריוויג'יה ומכונה על ידי תלמי בשם "פיטרגאל" ב"גאוגרפיקה" שלו.
פטאדקל הפך, יחד עם היישובים איהולה ובדמי הסמוכים, למרכז תרבות עיקרי ואתר דתי לחידושים בארכיטקטורה והתנסות ברעיונות. שלטון אימפריית גופטה במהלך המאה החמישית הביא לתקופה של יציבות פוליטית, במהלכה הפך איהולה למוקד של למדנות. הניסויים בארכיטקטורה התרחבו לבדמי במהלך שתי המאות הבאות. תרבות למידה זו כללה את פטאדקל במאה השביעית שהפך למתחם שבו התמזגו רעיונות מצפון הודו ומדרומה. בתקופה אחרונה זו הקימה אימפריית צ'לוקייה רבים מהמקדשים באזור איהולה-בדמי-פטאדקל.
לאחר נפילת אימפריית צ'לוקייה סופח האזור על ידי ממלכת רשטראקוטה, ששלטה באזור עד המאה העשירית. במאה ה-11, ועד למאה ה-12, האזור היה תחת שלטון השושלות הצ'לוקיות המאוחרות (אימפריה צ'לוקייה המערבית (אנ'), הצ'לוקייה של קאלייני), שלוחה של אימפריית צ'לוקייה הקדומה. אף על פי שהאזור לא היה אזור בירה, וגם לא בסמיכות לבירה, מקורות רבים כמו כתובות, טקסטים עכשוויים והסגנון האדריכלי מעידים כי מהמאות ה-9 ועד ה-12 המשיכו לבנות באזור פטאדקל מקדשים ומנזרים הינדים, ג'יינים ובודהיסטים חדשים. ההיסטוריון ג'ורג' מיצ'ל מייחס זאת לנוכחות אוכלוסייה משמעותית ועושרה הגדל.
לאורך המאה ה-13 היו פטאדקל, עמק מלאפרבה, כמו גם חלק גדול מאזור רמת דקאן הסמוך, נתונים לפשיטות ולביזה של צבאות סולטנות דלהי שהחריבו את האזור. תקופה זו הסתיימה עם עליית אימפריית ויג'איאנגר. היא הייתה אחראית על הקמת מבצרים להגנת המונומנטים, כפי שמעידים הכתובות במצודה בבדמי. פטאדקל היה חלק מאזור הגבול שהיה עד למלחמות בין אימפריית ויג'איאנגר לסולטנות מצפון לה. לאחר קריסת אימפריית ויג'איאנגר בשנת 1565, סופחה פטאדקל לסולטנות ביג'פור, שנשלטה על ידי שושלת אדיל שאהי. בסוף המאה ה-17 קיבלה האימפריה המוגולית תחת אורנגזב את השליטה על פטאדקל מהסולטנות. לאחר קריסתה של האימפריה המוגולית עברה פטאדקל לשליטת האימפריה המראטהית. מאוחר יותר היא החליפה ידיים, שוב, כאשר חיידר עלי ובנו טיפו סולטאן שלטו בה בסוף המאה ה-18, אך איבדו אותה כאשר הבריטים הביסו את טיפו סולטאן וסיפחו את האזור.
המונומנטים בפטאדקל הם עדות לקיום ולהיסטוריה של האינטראקציה בין הסגנונות הצפוניים והדרומיים המוקדמים של האמנות ההינדית. לדברי ט. ריצ'רד בלורטון, ההיסטוריה של אומנויות המקדש בצפון הודו אינה ברורה מאחר שהאזור נבזז שוב ושוב על ידי פולשים ממרכז אסיה, במיוחד במהלך הפלישות המוסלמיות מהמאה ה-11 ואילך. "הלחימה שלאחר מכן צמצמה מאוד את כמות הדוגמאות ששרדו". המונומנטים של פטאדקל שהושלמו במאה ה-7 וה-8 הם בין הדוגמאות הקדומות ביותר ששרדו לאומנויות ורעיונות דתיים מוקדמים אלה.
תיאור > מערך האתר

בפטאדקל יש עשרה מקדשים עיקריים, תשעה הינדים וג'יין אחד, יחד עם מספר מקדשים קטנים ופלטפורמות למקדשים. שמונה מהמקדשים הגדולים מקובצים יחד, תשיעי כחצי קילומטר מדרום למקבץ זה, והעשירי, מקדש ג'יין, ממוקם כקילומטר מערבית למקבץ הראשי. המקדשים ההינדים מחוברים כולם באמצעות שביל, ואילו למקדש ג'יין יש גישה מהכביש.
תיאור > סגנון

המונומנטים של פטאדקל משקפים שילוב של שני סגנונות אדריכליים הודיים עיקריים, האחד מצפון הודו (רקה-נגארה-פרסאדה) והשני מדרום הודו (דרווידה-וימאנה). ארבעה מקדשים נבנו בסגנון אדריכלות דראווידית (אנ') של צ'לוקייה, ארבעה בסגנון נגארה מצפון הודו, ואילו מקדש פפאנאתה הוא שילוב של השניים. תשעת המקדשים ההינדים מוקדשים כולם לשיווה, והם על גדות הנהר מלאפרבה. העתיק ביותר מבין המקדשים הללו הוא סנגאמשווארה, שנבנה בתקופת שלטונו של ויג'אדיטיה סטיאשאריה, בשנים 697–733. הגדול ביותר מבין המקדשים הללו בפטאדקל הוא מקדש וירופאקשה, שנבנה בשנים 740–745.
המקדש האחרון שנבנה בקבוצת המונומנטים הוא מקדש ג'יין, הידוע במקום כמקדש ג'יין נאראיאנה, שנבנה כנראה במאה ה-9 בתקופת שלטונו של קרישנה השני משושלת רשטראקוטה. סגנונו מעוצב בקווים של מקדש קאילאסנאתה (אנ') בקנצ'יפורם.
תיאור > מקדש קדאסידהשווארה

מקדש קטן יחסית, הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) תיארך אותו בערך באמצע המאה השביעית לספירה, אך ג'ורג' מיצ'ל מתארך לראשית המאה ה-8. המקדש פונה מזרחה והוא בנוי סביב "קודש הקודשים" (גרבה-גרייה (אנ'), garbha-griya, מילולית "בית הרחם") ריבועי. יש בו לינגה על פלטפורמה, והשור המיתולוגי ננדי (אנ') פונה אליו מבחוץ; יש מנדאפה סביב מרכז קודש הקודשים. מנדאפה נוספת כוללת שביל הקפה סביב הלינגה. חלק ניכר מהמקדש נשחק או ניזוק במאות הבאות. השיקהארה (אנ') (צריח) היא בסגנון נגארה צפוני (רקה-נאגרה) עם מבנה סוקנאסה במזרח. לסוקנאסה יש תבליט נטארג'ה שניזוק בליווי פרוואטי.
בקירות החיצוניים של מקדש קדאסידהשווארה יש תבליטים של ארדהאנרישוורה (אנ') (חצי שיווה, חצי פרוואטי) מצפון לה, האריהארה (חצי וישנו, חצי שיווה), ממערב שלה ולקולישה מדרום. על המשקוף בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של שיווה ופרוואטי שלצידם וישנו וברהמה. משני צדי המדרגות בכניסה לקודש הקודשים תבליטים של אלות הנהרות גנגה ויאמונה, עם מלווים.