stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אתנוגרפיה פמיניסטית
אתנוגרפיה פמיניסטית ישראלית > פנינה מוצפי-האלר

בקופסאות הבטון: נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, (2012)
האנתרופולוגית, פנינה מוצפי-האלר, שגדלה בילדותה במגדל העמק, כתבה אתנוגרפיה פמיניסטית שמביאה את סיפוריהן של חמש נשים מזרחיות בנות ירוחם המתמודדות, עם חוויית החיים בפריפריה. דרך התיעוד המחקרי של חייהן ושל מאבקיהן, מוצפי- האלר מבקשת לנפץ את מערך הדימויים המנמיך, הסטריאוטיפי בשיח הציבורי והאקדמי על עולמן של נשים החיות בשוליים של החברה הישראלית. הן מתגלות באופן מורכב, מסקרנות, מצחיקות ומעוררות כבוד ודומות יותר לאלה שהפכו אותן לאחרות.
מוצפי-האלר ערכה במשך ארבע שנים מחקר שטח אינטנסיבי שכלל ראיונות רבים בנוסף לראיונות של חמש הנשים, השתתפות באירועים, בטקסים, בשיעורים, בטיולים, בפעילות התנדבותית ובפעילות יום-יומית רבה אשר מתועדת בפירוט רב. היא בחרה להתמקד בנשים שאפשרו לה להדגים מסלולים שונים של התמודדות עם המציאות של החיים בשוליים: הישרדות בתוך עולם עבודה לא יציב ולא מתגמל, התחזקות על ידי חזרה בתשובה, מרד, הצלחה מקומית מוגבלת מלהטטת, וניעות חברתית. בכל סיפור יש ביטוי להגדרת יחסן של הנשים לגוף הנשי, לבית כמרחב של ביטחון ומשמעות, לעבודה בבית ובחוץ ולמרחבים של משפחה וקהילה.
דרך סיפוריהן של הנשים, מוצפי- האלר מבקשת לאתגר את המושגים המרכזיים של השיח המקובל. השיח הציבורי הישראלי מאופיין בדימויים חד־ממדיים על החיים בעיירות פיתוח – שיח המשכפל קלישאות המתמקדות בעוני, אבטלה, תלות בממסד, עילגות והתחזקות דתית. גם הכתיבה האקדמית המתייחסת לחיים בשוליים לא מתעדת את חיי היום- יום, ובעיקר לא את חיי הנשים המזרחיות.
הספר מציב את העיירה כמרכז ולא כשוליים, כשהאנשים שחיים בה קובעים את מושגי השיח, משמיעים את קולם, מגדירים את חייהם ולא מיוצגים על ידי תפיסות חיצוניות, פטרוניות ומתנשאות. היא מאפשרת לאנשים להישמע במילים שלהם. היא מתייחסת לנשים לא כאובייקטיות, מושא המחקר, אלא כסובייקטיות, המייצרות ידע חברתי, ידע הנסתר מעיניהם של בעלי הכוח. האתגר המחקרי הוא לחשוף ידע זה ולהצביע על אופני היווצרותו, לחלץ את הידע המושתק דרך הפרטים הקטנים, היום- יומיים.
במושג "קופסאות הבטון", היא מתייחסת למציאות של הדרה רב ממדית: מגדרית, אתנית ומעמדית. המסגרת במציאות חיי הנשים בפריפריה מגבילה וחוסמת, להבדיל מהשיח הפמיניסטי על תקרת זכוכית החוסמת התקדמותן של נשים.
בספר יש תיאור מפגשים ושיחות (לא ראיונות), כתיבה ופרשנויות הדדיות. בתוך הסיפורים יש ניתוח חברתי סוציולוגי. בפרק המסקנות יש דיון במשמעות מערך הסיפורים בקשר ליחסי מגדר, ליחסי מרכז ושוליים ולמנגנון הייצור והשכפול של מיקומים חברתיים.
מוצפי- האלר מצטטת בספר בהרחבה את הנשים המהוות סובייקטיות של המחקר. היא שיתפה אותן וביקשה להציב אותן בעמדה של ניתוח ופרשנות ולא רק כמקור של ידע אתנוגרפי שרק היא תנתח ותפרש. יחד עם זאת, היא מודעת לכוחה כמארגנת ומעצבת הספר והמסר שלו. היא מפרשת, אך גם נסוגה כדי להרהר בגבולות הפרשנות שלה, והיא מתארת תהליכים אלו. אין סיכומים סמכותיים. היא נעה בין המיקומים השונים בתהליך המחקר והכתיבה. נמצאת בפנים ובחוץ, מדברת בכמה קולות וכותבת בכמה מישורים.
אתנוגרפיה פמיניסטית ישראלית > תמר אלאור

"משכילות ובורות: מעולמן של נשים חרדיות" (1992)
האנתרופולוגית תמר אלאור ערכה את מחקרה האתנוגרפי על קשר בין ידע ומגדר בקרב נשים חרדיות, כחילונית שנכנסת לעולמן של נשים חרדיות, נשות חסידות גור. היא מתארת את הקושי להיכנס לקהילה. המחקר כלל ביקורים, השתתפות באירועים, דיאלוג מתמשך, מעמיק ורב קולי עם נשים בקהילה, חומר רב רבדים ומעמיק.
אלאור כותבת בפירוט על היחסים המיוחדים שהתפתחו בינה לבין המיידעת העיקרית שלה במחקר, בין קרבה אישית ומרחק תרבותי חברתי. זהו סוג של מפגש בין שתי קהילות, שאלאור רואה בו יחד עם מגבלות היכולת להבין את האחרים, גם את האפשרות להבין דווקא את הדומים.
היא בחרה להתמקד בתהליכים חברתיים שאינם מעמידים את הפרט במרכז, מתוך התנגדות שבשלה בה לחשיפה מכוונת של מישורים פרטיים כמו יחסי אישה ובעלה או אישה וגופה. היא בחרה לחקור למידה של נשים בוגרות הלומדות שיעורי תורה ודינים. חיי היום יום שלהן שלובים בספר. היא מפרשת את חינוך הנשים כמיועד לייצר דור חדש של נשים תמות ובורות, לחנך אותן לבורות. הן מקבלות את דין עולם הגברים, אך יש להן אוריינות מספקת כדי להיות מודעות למצבן, ולמצוא בו משמעות. הן למדו להתחנך לבורות, כדי לשרוד כמשכילות.
בספרה כלולים בנוסף לסיפורי הנשים והפרשנות, גם היסטוריה של קהילת חסידות גור, כתיבה על עבודת האנתרופולוג והתפתחות האנתרופולוגיה. היא מסבירה את הקושי להפוך טקסטים מדוברים לכתובים, והצורך להשתמש בחומר הכתוב, באתנוגרפיה, בניתוח הסוציולוגי של הלקחים מהמפגש בין התרבויות על יחסים בין חילונים ודתיים במדינה.
"בפסח הבא: נשים ואוריינות בציונות הדתית" (1998)
אלאור חקרה אוריינות נשים בציונות הדתית במדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן. בספר היא כותבת על המרחב המחקרי ושיטות העבודה במשך חמש שנות תצפית. בספר, שש ביוגרפיות אורייניות של הלומדות וניתוחן כולל דיאלוגים של לימוד תורה וכינון זהות. חומר המחקר סובב סביב שלושה צירי זהות מרכזיים: אמהות, לאומיות ודתיות, כפי שאלאור אבחנה לאחר קריאה חוזרת באתנוגרפיה. אלאור משלבת קטעים ספרותיים ועיוניים. פרק עיוני, בין אנתרופולוגיה לאוריינות, מוקדש לקשר בין נושא המחקר והדיסציפלינה. אלאור עושה שימוש בשפה ספרותית יותר מאשר עובדתית בתיאור חי של מסגרת, אווירה ואירועים. היא מציגה את עמדתה האישית המבקשת לחזק את כוחן וקולן המתריס של רבות מתלמידות המדרשה שנחקרה, נגד הממסד הרבני.
המחקר מתקיים "בבית" ולא בחברות זרות. היא והמשתתפות במחקר ממוקמות משני צידיו של מתרס חברתי, אידאולוגי ופוליטי. מצב זה יוצר שיח טעון האוסף אל תוכו את החיים הפרטיים והציבוריים. היא מתייחסת להקשר של תקופת המחקר: התצפית בקהילה ציונית דתית נערכה לפני רצח רבין, והניתוח והכתיבה אחריו ותחת השפעתו.
אלאור מתארת תופעה מתפשטת של לימודי יהדות בקרב נשים דתיות המבקשות לרכוש ידע תורני בצורה מרוכזת ומעמיקה. הן מבקשות לרכוש לעצמן נגישות למקורות עצמם ולידע האצור בהם, ולא ללמוד מכלי שני באמצעות דפי מקורות וחלקי דברים, אשר לוקטו ונערכו בדרך כלל כדי לשרת מסר חינוכי. בספר מבטאות הנשים במילים שונות את אי שביעות רצונן מחסימת דרכן בעולם הידע התורני, המשמעותי להן במיוחד לאור אמונתן ואורח חייהן כנשים דתיות, בזמן שעולם הידע הכללי כן פתוח בפניהן לרכישת ידע. לפי פרשנותה של אלאור, התהליך המתרחב יביא למהפכה פמיניסטית אוריינית הדרגתית. מהפכה זו תביא להתפתחותה של קהילה דתית יותר משום שיותר נשים לומדות תורה, מאמינות ומקיימות מצוות, אך גם תקדם פמיניזם בקהילה הדתית למען זכות הנשים להשתתפות מלאה בחייה של הקהילה.
ראו גם

אנתרופולוגיה
אתנוגרפיה
מחקר איכותני
פוסטמודרניזם
פמיניזם
פנינה מוצפי-האלר
תמר אלאור
לקריאה נוספת

שלסקי, ש' ואלפרט, ב' (2007). דרכים בכתיבת מחקר איכותני: מפירוק המציאות להבנייתה כטקסט. תל אביב: מכון מופ"ת
Aune, K. (2008). "Feminist Ethnography." Encyclopedia of Gender and Society. Ed. . Thousand Oaks, CA: SAGE
הערות שוליים

1 2 3  שלסקי, ש' ואלפרט, ב' (2007). דרכים בכתיבת מחקר איכותני: מפירוק המציאות להבנייתה כטקסט. תל אביב: מכון מופ"ת
1 2 3  Aune, Kristin. "Feminist Ethnography." Encyclopedia of Gender and Society. Ed. . Thousand Oaks, CA: SAGE, 2008. 309-12. SAGE Reference Online. Web. 5 Mar. 2012.
↑  Stacey, J. Can there be a feminist ethnography? Women's Studies International Forum vol. 77 no. (1) (1988).pp. 21–27.
↑  שלסקי, ש' ואלפרט, ב' (2007). דרכים בכתיבת מחקר איכותני, עמ' 12
↑  שלסקי, ש' ואלפרט, ב' (2007). דרכים בכתיבת מחקר איכותני, עמ' 64- 65
1 2  רוטנברג-רוזלר ביריה. ( 2010). כתיבת אימהות ברשת : נרטיב אימהי וביטויו בבלוגים של אימהות בישראל, אוניברסיטת חיפה
1 2  מוצפי- הלר, פ' (2012). בקופסאות הבטון, נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית. ירושלים: האוניברסיטה העברית ירושלים
↑  לובין א' (2007). איך בכל זאת נשים מצליחות לכתוב. בתוך: ינאי ניצה, אלאור תמר, לובין אורלי ונווה חנה (עורכות). דרכים לחשיבה פמיניסטית. רעננה: האוניברסיטה הפתוחה. עמ' 243-299
↑  אלפרט, ב' (2011) ממחקר איכותני לכתיבה איכותית: עניין, חקירה ויצירה, בתוך: שבילי מחקר (17), תל אביב: מכון מופ"ת. עמ' 144- 150
↑  הרצוג, א' ( 2012) מגדר ואנתרופולוגיה: ענייני נשים באנתרופולוגיה ישראלית, בתוך: מגדר: כתב עת למגדר ופמיניזם (1). עמ' 1-22
↑  אלאור, ת' (1992) משכילות ובורות: מעולמן של נשים חרדיות. תל אביב: עם עובד.
↑  אלאור, ת' (1998) בפסח הבא: נשים ואוריינות בציונות הדתית. תל אביב: עם עובד.
↑  ווזנר, מ' ( 1998) תלמוד תורה כנגד כולן. בתוך: אקדמות (ז'), תמוז תשנ"ט. ירושלים: בית מורשה. עמ' 143 - 147
אנחנו כאן (להקה)

אנחנו כאן היא להקת הפולקלור היהודי הייצוגית של ישראל והעיר תל אביב-יפו. הלהקה נוסדה בקיץ 1956 בווילנה בירת ליטא, ברית המועצות. עם פתיחת שערי ברית המועצות בשנות ה-70 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו לישראל, החל משנת 1971 עלו חברי הלהקה לארץ ישראל וזמן קצר לאחר הגיעם חידשו את פעילותם יחד עם להקות דומות שהגיעו מקובנה ומערים נוספות, בארץ תחת השם העברי "אנחנו כאן" (ביידיש: "מיר זיינען דאָ").
מטרתה מאז היווסדה הייתה לשמר ולהפיץ את תרבות הפולקלור היהודי-ישראלי. רפרטואר הלהקה מבוסס על שילוב בין תרבויות, מזרח ומערב, (שירה ומחול של יהדות ספרד, מזרח אירופה, תימן, מרוקו, אגן הים התיכון), צעירים ומבוגרים, (מקהלה יציבה מול רקדנים צעירים), ותיק מול חדש וה"צבר" מול ה"גלותי".
היסטוריה > בווילנה

הלהקה נוסדה בשנת 1956 בעיר וילנה כמסגרת לקבוצות אמנים, זמרים, רקדנים ושחקנים שביקשו לשמור על מורשת התרבות היהודית, לאחר הכחדת חלק ניכר מהעם היהודי בשואה.
בקיץ 1956 נפגשו בסתר קבוצת יהודים בווילנה, והחליטו לצאת למאבק בשלטונות הסובייטיים, במטרה להחיות את הרוח היהודית בעיר. בקבוצה היו משה פיאנקו, יו״ר הוועד והמנהל האמנותי; מרק מויזס, עוזר יו״ר הוועד ואחראי אמנותי; הירש שרפשטיין, השחקן הראשי של החוג הדרמטי; משה ויסמונסקי, צייר האנסמבל, ואישים נוספים, בהם שלמה מאירוביץ (מנצח התזמורת), יצחק דוגים (במאי, חוג דרמה), שחקני התיאטרון: מוטל כנוביץ, יולי כץ, שרה בקר, זינה שרפשטיין ואחרים. הקבוצה פנתה אל ברל צסרקס, שהיה נגן כינור בתזמורת הפילהרמונית של ליטא, וזה פנה אל יו"ר הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים בליטא ושכנע אותו כי קבוצת יהודים אשר תפעל כלהקת חובבים אינה דבר מזיק. אישים נוספים שפעלו במסגרת המקהלה היו שאול בלכרוביץ', המנצח על המקהלה, ז'ניה רבינוביץ', מדריכת חוג הריקודים, הסולניות שרה סטרימלינג ועליזה בלכרוביץ'.
בפגישה הוחלט להקים חוג דרמה, בבימויו של יצחק דוגים. בהמשך נוספו גם תזמורת מנדולינות ומקהלה מעורבת (גברים ונשים), בניצוחו של שאול בלכרוביץ', חוג ריקודים בהדרכתה של ז'ניה רבינוביץ' ותזמורת מנדולינות. והלהקה – "להקת הפולקלור", בשמה אז – החלה להופיע בפני הקהילות היהודיות ברחבי ברית המועצות. כפי שאמר מר מרק מויזס, מנהלה הראשון של הלהקה: "היה חבל שדבר כל כך יפה, האוצרות של הפולקלור היהודי האידישיאי, שירים וריקודים יפים כאלו – ייעלמו". החזרה הראשונה התקיימה בבניין ברחוב גורקי 38.
חוג הדרמה פעל כתיאטרון עממי והעלה הצגות, הרקדנים והתזמורת פעלו כלהקת ריקוד וזמר. אליהם הצטרפו במשך הזמן חובבי תרבות נוספים ויצרו להקה שמנתה כ-120 חברים. הם ניסו להשיג אישור להופיע בצורה חופשית מעל הבמה, ולבצע שירים וריקודים יהודיים וישראלים.
הופעת הבכורה של האנסמבל התקיימה ב-27 בדצמבר 1956. ההופעה כללה כמאה משתתפים, והמופע הורכב ממשחק, ריקוד וזמר אשר ביטאו את תרבות הפולקלור היהודי. וכשהחלה המקהלה לשיר ביידיש הדבר עורר התרגשות רבה בקרב הקהל ורבים פרצו בבכי. לאור הביקוש, החלה להופיע גם מחוץ לגבולות וילנה. בחורף 1967 הופיעה הלהקה בעיר לנינגרד.
בעקבות רצון של השלטון הסובייטי להפיק סרט תעמולה בהשתתפות הלהקה, שבו תוצג שמירת התרבות היידית ברוסיה, בניגוד למציאות, החליטו חברי הלהקה לפרק את האנסמבל ולעלות לישראל.
היסטוריה > בישראל

בשנת 1971 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו מברית המועצות לאחר מאבק למען העלייה לישראל. בארץ התאגדו החברים מחדש תחת השם העברי הסמלי "אנחנו כאן" וחידשו את פועלם יחד עם אמנים יהודים מערים אחרות.
ההופעה הראשונה בישראל, על טוהרת הפולקלור היהודי, נערכה ב-5 בנובמבר 1972 בהיכל התרבות בתל אביב, בנוכחות ראש הממשלה דאז גולדה מאיר. ההדים בעיתונות ובטלוויזיה היו חיוביים מאוד; באחד העיתונים נכתב בסיכום לכתבה כי ״עכשיו אנחנו מבינים איך יהודי ברית המועצות הצליחו להישאר יהודים״.
במהלך העשורים שבהם פועלת הלהקה היא הייתה לשליחה של מורשת ישראל בקרב הקהילות היהודיות בעולם. מופעיה משלבים מחול, שירת סולנים ומקהלה בליווי תזמורת. התרבות היהודית הרחבה מיוצגת בנגינה, שירה ומחול טיפוסיים. הפולקלור היהודי המיוצג במופע כולל בין היתר ריקודים חסידיים, מוטיבים מהחתונה היהודית והלימודים בחדר. לצדם באים לידי ביטוי גם השירה והמחול של יהדות ספרד באים לידי ביטוי בריקודי ושירת הלדינו. בישראל כולל הרפרטואר גם קטעי פולקלור ישראלי.
כיום אנסמבל "אנחנו כאן", המורכב מרקדנים, מקהלה, סולנים ונגן אקורדיון, מונה כ-50 חברים.
חופזי זהוב

| חופזי זהוב |
| --- | --- |
 חופזי זהוב
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חופמיים
סוג:: חופזי
מין:: חופזי זהוב
שם מדעי
 Pluvialis apricaria ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חופזי זהוב (שם מדעי: Pluvialis apricaria) הוא מין עוף ממשפחת החופמיים, המצוי לאורך אירופה צפונה עד לגרינלנד ואיסלנד ודרומה עד לצפון אפריקה.
מאפיינים

החופזי מגיע לאורך 26-29 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיים של 67-76 ס"מ ומשקל של 135-239 גרם (המשקל המרבי של חופזי הוא 180 גרם). פלג גופו העליון חום-אפרפר, מנוקד בצפיפות בנקודות לבנות. הפנים כהות יחד עם המקור הדק והקצר, והבטן שחורה עם צידי חזה לבנים. פס שחור עובר לאורך החזה ומתמזג עם הסנטר.
החופזי חי לרוב באזורי הטונדרה או אדמות מרעה, מישורים וגדות נהרות. הוא מחפש מזון בעזרת מקורו החזק. מזונו העיקרי כולל חרקים, סרטנים ושאר פרוקי-רגליים ועוד חסרי חוליות כמו תולעים וגם צמחייה ימית.
בישראל הוא חולף לא מאד שכיח וחורף מצוי.
מצב שימורו הוא "ללא חשש", עקב האוכלוסיות הרבות והנפוצות, ועדיין הוא עוף אסור לציד בהתבסס על הסכם איסור הציד "Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds".
הערות שוליים

↑  חופזי זהוב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  חופזי זהוב אתר הצפרות הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572841005171  GND: 4342054-0
האיש עם לב הברזל

| --- | --- |

 מבוסס על:  HHhH למוח של הימלר קוראים היידריך 
 בימוי:  סדריק חימנז
 תסריט:  סדריק חימנז, אודריי דיוואן, דייווייד פאר
 עריכה:  כריס דיקנס 
 שחקנים ראשיים:  ג'ייסון קלארק רוזמונד פייק ג'ייק אוקונול ג'ק ריינור סטיבן גרהאם תומאס רייט מיה וסיקובסקה
 מוזיקה:  גיום רוס 
 צילום:  Laurent Tangy 
 מדינה:  צרפת צרפת בלגיה בלגיה
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, חברת ויינסטין 
 הקרנת בכורה:  12 באוקטובר 2017 
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט מלחמה, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  פראג 
 דף הסרט ב־IMDb
 
האיש עם לב הברזל (באנגלית: The Man with the Iron Heart) הוא סרט מלחמה ביוגרפי צרפתי-בלגי משנת 2017, שבוים על ידי סדריק חימנז ונכתב על ידי חימנז בעצמו, אודריי דיוואן ודייוויד פאר. הסרט מבוסס על הרומן של לורן בינה, HHhH, ועוקב אחר התנהלותו של פושע המלחמה הנאצי, ריינהרד היידריך ומבצע אנתרופואיד, שהוביל לחיסולו, במהלך מלחמת העולם השנייה.
תקציר עלילה

בפראג 1942, לאחר שריינהרד היידריך ממונה לפרוטקטור בפועל של בוהמיה ומוראביה על ידי הנאצים ב-1941, מחליטה המחתרת הצ'כית לנסות ולהתנקש בהיידריך, וממנה למשימה ארבעה חיילים צעירים, יוזף ולצ'יק, יאן קוביש, יוזף גבצ'ק ואדולף אופלקה.
דמויות

ג'ייסון קלארק – ריינהרד היידריך
סטיבן גרהאם – היינריך הימלר
רוזמונד פייק – לינה היידריך
ג'ק אוקונל – יאן קוביש
ג'ק ריינור – יוזף גבצ'יק
מיה וסיקובסקה – אנה נובאק
טום רייט – יוזף ולצ'יק
אנזו סילנטי – אדולף אופלקה
ז'יל ללוש – ואצלב מורבק'
אדם נגייטיס – קארל צ'ורדה
ג'ף בל – היינריך מילר
פולקר ברוך – ולטר שלנברג
בארי אטסמה – קרל הרמן פרנק
דילייט איגנס – קלאוס היידריך
נואה ג'ופ – אטה מוראבץ'
אוסקר קנדי - מיציץ' זליניקה
דייוויד רינטול – אדוארד ואגנר
ורמון דובצ'ף – אמיל האכה
שאול זייד

| --- | --- |

שאול זייד בסיום קורס תותחנים
 לידה:  20 באוקטובר 1927 חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  6 בנובמבר 1995 (בגיל 68)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ההגנה  פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1945–1974 (כ־29 שנים)
 דרגה:  סא"ל
 תפקידים בשירות
 מסתערב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים 
 תפקידים אזרחיים
 מודד
 הנצחה
 מצפור זייד וגן שאול זייד בדרך נוף חיפה
 
שאול זייד (20 באוקטובר 1927 – 6 בנובמבר 1995) היה מראשוני המודדים בארץ ישראל ובין קובעי גבול ישראל-סוריה וגבול ישראל-ירדן, לאחר הקמת המדינה.
קורות חייו

זייד נולד בחיפה בשנת 1927 לאביו יעקב, דור חמישי בארץ ישראל, שהיה סוחר ומוותיקי צפת ובן למשפחה בעלת שורשים ענפים בארץ ישראל. סבו שאול זייד, מצד אביו היה מוכתר העדה היהודית ביישובים היהודיים באצבע הגליל. אמו רבקה, דור שלישי בארץ, שאביה אליהו מזרחי נמנה עם שורות השומר בעת התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
בנעוריו, בעת שהיה תלמיד בית הספר אליאנס, היה שאול זייד פעיל בתנועת הנוער העובד ובחג"ם (חינוך גופני מורחב), המקבילה דאז לגדנ"ע.
קורות חייו > פעילות במסגרת ההגנה

במלחמת השחרור שירת זייד בגדוד 22 ונלחם על הגנת העיר חיפה ושחרורה. עוד בהיותו נער, הצטרף לארגון ה"ימיה" של תנועת הפועל, הוכשר בהפעלת נשק ועבר אימוני הכנה לפעולות ביטחון והגנה. לימים, החל לעבוד בבוקר בבנק אנגלו-פלשתינה ובערב פעל במסגרת ההגנה. בתקופה שלפני קום המדינה, השתייך לגדוד 22 ביחידת "המסתערבים" במסגרת יחידת המודיעין של גדוד 22, שתפקידה היה איסוף ידיעות והכנת תיקי פעולה.
ארגון ההגנה הכניס את זייד למחלקת המדידות של המנדט הבריטי בארץ ישראל. בתקופת פעילותו בההגנה בשנת 1946 השליטה במחלקת המדידות של אותם ימים, הייתה בידי האנגלים והערבים. יתרונותיו הבולטים של זייד, שכללו הבנה בנושא המפות ויכולתו לדבר ערבית רהוטה, אנגלית וצרפתית, הקנו לו את היכולת ליצור קשרים במחלקת המדידות. תוך כדי עבודתו העביר זייד חומר ומפות לכוחות ההגנה. המבצע החשוב ביותר בו שאול זייד השתתף היה במלחמת השחרור. לקראת פינוי החיילים הבריטיים, התכוונו להעביר את כל המפות בחיפה לידי הערבים. זייד דאג לכך שיועבר אליהם חומר לא רלוונטי. בלילה פיקח על חוליות של ההגנה שגנבו את המפות מהבניין, ששכן בלב האזור הערבי של העיר. המפות האלו שימשו אחר-כך את כוחותינו בכיבוש העיר חיפה והאזור כולו.
קורות חייו > לאחר קום המדינה

במהלך שירותו הצבאי הוסמך במסגרת קורס קצינים ושירת בגדוד איכון של חיל התותחנים, כמודד. זייד השתתף במלחמות ישראל ואף נפצע במלחמת ששת הימים וחזר לשירות. לאחר פציעתו במסגרת פעילותו בגדוד האיכון בצפון, עבר לשרת בפיקוד העורף, בו שירת עד שחרורו בדרגת סא"ל.
זייד היה גם שותף בשילוב הדרוזים בצה"ל לאחר קרבות רמת-יוחנן, הודות להיכרות המתמשכת שלו, של אביו ושל סבו, עם הדרוזים, כמו גם עם מנהיגים ערביים בארץ.
קורות חייו > שאול זייד מראשוני המודדים

אהבת מקצוע המדידות הביאה את זייד להמשיך לעבוד במחלקת המדידות הישראלית לאחר קום המדינה זייד היה מראשוני העובדים במחוז חיפה (1946) ושימש כסגנו של מנהל המחוז. בסוף שנות החמישים של המאה העשרים מונה למודד מחוזי בגליל עד ראשית שנות ה-70 .
הוא היה מראשוני העובדים במחוז חיפה ושימש כסגנו של מנהל המחוז. בסוף שנות ה-50 מונה למודד מחוזי בגליל במשך מספר שנים. בראשית שנות ה-60 פרש שאול זייד ממחלקת המדידות ופתח משרד עצמאי.
קורות חייו > פעילות התנדבותית

במקביל לעבודתו, הן במחלקת המדידות, והן לאחר מכן, בהיותו עצמאי, עסק שאול זייד גם בפעילות התנדבותית, בארגון בני ברית ובארגונים נוספים. בשנות ה-50 עסק בפעילות קליטת העולים שהשתכנו במחנות העולים שער העלייה וטירת כרמל. בנוסף, ב-1987 – הצטרף לעמותה לטיפוח מורשת חיל העורף לדורותיו.
במקביל לעבודתו, הן במחלקת המדידות, והן לאחר מכן, בהיותו עצמאי, עסק שאול זייד גם בפעילות התנדבותית, בארגון בני ברית ובארגונים נוספים. בשנות ה-50 עסק בפעילות קליטת העולים שהשתכנו במחנות העולים שער העלייה וטירת כרמל.
שאול היה מועמד לעיטור "יקיר חיפה", ולא זכה לכך בשל פטירתו בנובמבר 1995.
רעייתו יונה (רוסיה, 1929 - 2009), לה נישא בשנת 1950, התמידה כל השנים בפעילות התנדבותית, בין היתר בעבודה במעברות, בהדרכה במועדוני נוער ובמתן סיוע בחבלי הקליטה הראשונים של העולים בארץ. בשנות השמונים הצטרפה להנהלת "גג לחייל המשוחרר", ארגון המסייע לחיילים משוחררים, הזקוקים לקורת גג ותמיכה בתקופת הלימודים בחיפה ובסביבתה - בתפקיד זה התמידה במשך 18 שנים ברציפות. בנוסף, יונה עסקה בפעילות ענפה בארגונים ההתנדבותיים ויצו ובני ברית. על פעילותה ההתנדבותית ועזרתה לאורך שנות חייה הוענק לה עיטור "יקירת העיר חיפה" לשנת תשס"ד.
הנצחתו

על שמו של שאול זייד, נקראו "גן שאול זייד" בשכונת רמת אלמוגי בחיפה ו"מצפור זייד", כחלק מ"דרך נוף חיפה" - מסלול נסיעה תיירותי שאורכו 60 קילומטרים והוא מחבר בין 21 מצפורים על רכס הכרמל ובנקודות שונות בעיר. מצפור זייד נמצא בשדרות אבא חושי, סמוך לבית מס' 50. מרפסת התצפית בולטת וממנה יורדות מדרגות לגן ציבורי עם ספסלים למנוחה ומתקני שעשועים.
עם הקמת המצפור הכריז מנכ"ל המרכז למיפוי ישראל דאז אביאל רון,. כי במצפור זייד ובגן זייד יקבעו נקודות טריג, אשר ישמשו את המודדים עבור המדידות.
שלט ההנצחה נושא את הכיתוב:
שאול זייד (1995-1927)
ממשחררי העיר חיפה ובוניה, פעיל ב"הגנה", סא"ל במילואים.
מראשוני המודדים בארץ, עסק בקביעת גבולותיה.
אדם רב פעלים, הקדיש חייו לפעילות ציבורית-התנדבותית.
הערות שוליים

↑  מצפור זייד
מצפור זייד
חיים חזן (כדורסלן)

נבחרת ישראל בכדורסל: חיים חזן (מס' 14, שני מימין בין השחקנים בשורה התחתונה).
חיים חזן (20 בינואר 1937 - 21 בפברואר 1994) היה כדורסלן ומאמן ישראלי בגובה 1.89 מטרים ששיחק בעמדת הרכז, בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל. לאחר פרישתו אימן את הפועל תל אביב ושימש כעוזר מאמן נבחרת ישראל. בשנת 1999 נבחר חזן על ידי הוועד האולימפי בישראל, כספורטאי הבכיר לשנת 1962 במסגרת ערב ספורטאי היובל. בשנת 2005 נבחר חזן להיכל התהילה של הכדורסל הישראלי בכל הזמנים – מקום 21 מתוך 50.
ביוגרפיה > ילדותו

חזן נולד וגדל בשכונת שבזי ביפו. החל לשחק במועדון הנוער חסן-בק בשכונת מנשייה ביפו, וניסה להתקבל למכבי תל אביב ללא הצלחה. בהמשך נענה להצעתו של ארז לוסטיג, אחד הכדורסלנים הגדולים של הפועל תל אביב באותה תקופה, להגיע אל מחלקת הנוער של הקבוצה בצפון העיר.
ביוגרפיה > מאמן

לאחר פרישתו פתח בית מלאכה לניפוח זכוכית ברחוב סלמה ביפו. בשנת 1966, אימן את הפועל חיפה באופן זמני למשחק אחד בלבד שלאחריו הוחלף במרדכי ממרן. לאחר מכן הצטרף להפועל בית אלפא, לדבריו כדי להיות קרוב לבנו ארז שלמד בקיבוץ בבית אלפא. בעונתו הראשונה בקבוצה 1966/1967, היא סיימה במקום העשירי בליגה, ובשתי העונות לאחר מכן במקומות ה-7 וה-8 בהתאמה.
בעונת 1969/1970 הצטרף חזן כמאמן לקבוצת נעוריו - הפועל תל אביב. סך הכל בקדנציה הזו, אימן את הקבוצה למשך 3 עונות בהן לא רשמה הצלחות משמעותיות.
לאחר המחזור השלישי של עונת 1972/1973 חתם בהפועל ניר דוד. הקבוצה בהדרכתו הפסידה 15 משחקים מתוך 22, וסיימה את הליגה במקום העשירי. גם בעונה הבאה רשמה הקבוצה אכזבה, סיימה במקום ה-11, נשרה לליגה השנייה ובסיומה עזב חזן את הקבוצה.
לקראת עונת 1974/1975 חזר חזן להפועל תל אביב לעוד שתי עונות, בהן הקבוצה סיימה במקום ה-4 וה-3 בהתאמה. באוקטובר 1975 שישה שחקנים שבתו בטענה שחזן מתעלם מהם.
לקראת עונת 1976/1977 פורסם כי חזן מועמד להפועל ירושלים, אולם לבסוף חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה/גבעתיים ששיחקה בליגה השנייה. בדצמבר 1977 היה מועמד להחליף את אריה מליניאק בהפועל רמת-גן, אולם בהמשך חזר בו. כן היה עוזר מאמן בנבחרת ישראל.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

ביום 21 בפברואר 1994 הלך חזן לעולמו בגיל 57 בלבד. בנו הבכור הוא כדורסלן העבר ארז חזן,
לאחר מותו, בשנת 1999 הוועד האולימפי, בחר בחזן כספורטאי הבכיר לשנת 1962 במסגרת ערב ספורטאי היובל. בשנת 2005 נבחר חזן להיכל התהילה – 50 הגדולים של הכדורסל הישראלי בכל הזמנים. הוא דורג 21 ברשימה, מקום אחד מתחת לאביגדור מוסקוביץ', ומקום אחד מעל מאיר טפירו.