stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המבנה של מהפכות מדעיות

| --- | --- |

עטיפת הספר בעברית בהוצאת ידיעות ספרים
 מידע כללי
 מאת:  תומאס קון
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  היסטוריה של המדע 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת אוניברסיטת שיקגו 
 תאריך הוצאה:  1962
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 187 מהדורה שנייה - 342
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - ספרי סימן קריאה מהדורה שנייה - ספרי עליית הגג ובהוצאת ידיעות ספרים
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1977 מהדורה שנייה - 2005
 תרגום:  יהודה מלצר
 פרסים
 ספרי המאה של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002053493, 002487126
 
המבנה של מהפכות מדעיות (באנגלית: The Structure of Scientific Revolutions) הוא ספר העוסק בפילוסופיה של המדע שנכתב על ידי תומאס קון בשנת 1962. הספר ראה אור לראשונה בעברית ב-1977 בהוצאת ספרי סימן קריאה, בתרגומו של יהודה מלצר, ומאוחר יותר, ב-2005, הוא יצא מחדש בהוצאת ספרי עליית הגג ובהוצאת ידיעות ספרים.
לדעת קון, החינוך המדעי מנחיל לתלמידיו ידע שהקהילה המדעית צברה עד כה - פרדיגמה - עובדה שיוצרת מחויבות עמוקה להשקפת עולם מסוימת ולעבודה מדעית במסגרת השקפה זו. המחויבות מגדירה עבור המדען את הבעיות הזמינות למחקר ואת טיב הפתרונות הקבילים, ולכן היא מרכיב יסודי של המדע. קון מתאר בספרו את התהליך של קריסת פרדיגמות ואת התנאים לקיומו. הוא מראה כיצד מתרחשות "מהפכות מדעיות" ומהי השפעתן על התפתחות המדע. קון הוא הפילוסוף הראשון שמתאר את המדע כפעילות קהילתית ולא כהתקדמות של יחידים, כפי שטענו פילוסופים של המדע לפניו. לטענתו של קון, המבנה הקהילתי של המדע מסביר את תהליכי השכנוע בפרדיגמה ואת הדבקות בה, כמו גם חלק מן התהליכים שמאפיינים מהפכות מדעיות. קון בספרו מתאר פעמים רבות בהם השתנתה תפיסת העולם המדעית מקצה לקצה, כמו מעבר בין אסטרולוגיה של תלמאים, לתפיסות ניוטוניות.
תפיסת המדע

קון מכניס באמצעות המונח 'פרדיגמה' את מושג האמת היחסית לפילוסופיה של המדע. על פי קון, אמת היא פנימית לפרדיגמה, ואין נקודת תצפית חיצונית לפרדיגמה. לכן, לדעת קון, אין אמת מידה משותפת להשוואה בין מושגים מפרדיגמות שונות. גם כאשר שתי פרדיגמות שונות משתמשות באותו מושג, כגון מסה, הן בהכרח משתמשות בו בתוך רשת מושגית שונה. מהפכות מדעיות, המביאות להחלפה של תאוריה אחת באחרת, נושאות אופי של מהפכה מחשבתית. ויכוח בין מדענים מפרדיגמות שונות נושא אופי של דיאלוג, שבו מנסה כל אחד מהצדדים לשכנע את השני. זאת בניגוד לאי הסכמה בין מתמטיקאים, למשל, שהדיון ביניהם נושא אופי של ויכוח פרוצדורלי וטכני על תקינות ההוכחה.
קון מדגיש שאין הוא טוען שמדענים מפרדיגמות שונות אינם יכולים להבין זה את זה, אלא שבניגוד למתמטיקה, למשל, אין שום דרך אובייקטיבית להכריע מי מהם צודק. זאת בגלל העדר אמת המידה המשותפת להשוואה בין המושגים שבהם הם משתמשים. במילים אחרות, לא קיימת שפה משותפת אובייקטיבית שאליה יכולים שני המדענים לתרגם את טענותיהם. בנוסף, מאחר שתפיסת העולם שלהם נקבעת על ידי הפרדיגמה, הם גם אינם יכולים להכריע בוויכוח ביניהם על ידי פנייה ישירה לעולם הפיזי.
מתפיסה זו נובע כי המדע איננו מתקדם בצורה ליניארית, שבה הישגי המדענים מבוססים על עבודתם של מדענים קודמים והמדע כולו מתקדם לכיוונה של האמת האבסולוטית. המהפכה המדעית, על פי קון, מוחקת את המבנה המושגי של הפרדיגמה הקודמת ומתחילה לבנות מבנה מדעי חדש. ברמה העמוקה, האמת עצמה משתנה כשמתחלפת פרדיגמה.
לקריאה נוספת

בועז מילר, "תומאס קון והרציונליות של המדע". גליליאו, גיליון 88 (דצמבר 2005), עמ' 34–41.
קמרון נובי

הריסות עין אסיל (Ayn Asil) בדאח'לה, מצרים.
באדריכלות, קמרון נובי הוא סוג של משטח מעוקל היוצר מבנה מקומר. מבנה לבני הבוץ הוקם לתחייה על ידי האדריכל המצרי חסן פתחי לאחר שגילה מחדש את הטכניקה בכפר הנובי אבו אל-ריצ'ה. הטכנולוגיה נתמכת על ידי שוחרי איכות הסביבה כידידותית לסביבה ובת קיימא מאחר שהיא עושה שימוש באדמה טהורה ללא צורך בעצים. הטכנולוגיה היא ממקור נובי.
ההגדרה הקלאסית של קו המתאר של הקמרון הנובי היא זו שמתקבלת כאשר מחזיקים שרשרת למעלה בשני קצותיה. הקמרון פתוח או רחב פחות או יותר, תלוי כמה רחוק מוחזקות שני קצוות השרשרת זו מזו.
אחד היתרונות המרכזיים של הקמרון הנובי הוא שניתן לבנות אותו ללא כל תמיכה. לבני האדמה מונחות ונשענות בשיפוע קל על קירות הגמלון בקמרון לאורך, כמו בתמונה זו של בניין מהריסות עין אסיל במצרים. ניתן להשתמש באותו עיקרון לבניית כיפות, כמו בדוגמה למטה מקמרון.
טכניקת הקמרון הנובית עתיקת היומין הוקמה לתחייה על ידי האדריכל המצרי חסן פאתי בשנות ה-40 של המאה ה-20 עם בנייתו של כפר חדש בגוואמה (Kurna), ליד לוקסור. מבחינה אדריכלית, הכפר הזה הוא הצלחה יוצאת דופן; עם זאת, המשפחות שהועברו לשם נטשו אותו עד מהרה כדי לחזור לכפר המקורי שלהם.
הבתים של המוסום (אנ'), במחוז הצפון הרחוק של קמרון.
מאז שנת 2000, קידם ארגון לא ממשלתי צרפתי/בורקינאי La Voûte Nubienne, על ידי פישוט וקידוד טכניקת VN (Voûte Nubienne), בנייה של למעלה מ-1,600 מבנים מקומרים בבורקינה פאסו, מאלי וסנגל (בעיקר בתי כפר), וגם כנסייה קתולית, מספר מסגדים, בתי ספר, מרכזי אוריינות ומרפאה. מבנים נוחים ואסתטיים אלה לא דורשים פח או מתכת מיובאת לקירוי, ולא קורות עץ יקרות ונדירות. למעלה מ-260 בנאים הוכשרו בטכניקה, וישנם מספר מתלמדים שעוברים כיום הכשרה בעבודה באתרי בנייה (2012). התוכנית שמארגנת עמותת "גגות אדמה לסאהל" חווה צמיחה של כ-30% משנה לשנה, כמענה לביקוש של משפחות כפריות, עם בקשות רבות לעזרה וייעוץ טכני המגיעות ממדינות הסאהל ומדינות מרוחקות אחרות. התוכנית הושקה בזמביה בתחילת 2009, בחסות AVN-בלגיה.
ראו גם

קו השרשרת
טאק כסרא
הערות שוליים

↑  Swan, Simone.Elegant Solutions. Saudi Aramco World, July/August 1999, Volume 50, Number 4.
לקריאה נוספת

Architecture for the Poor by Hasan Fathy [1]
Building with Earth: Design and Technology of a Sustainable Architecture, Gernot Minke, 2007.
שרון לויני

| --- | --- |

 לידה:  מאי 1950 (בת 74)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  לואיזיאנה, ארצות הברית
 עיסוק:  פעילת צדק סביבתי
 פרסים והוקרה:  מדליית לאטארה פרס גולדמן לפעילות סביבתית
 
שָׁרוֹן לָוִינְי (באנגלית: Sharon Lavigne; נולדה במאי 1950) היא פעילת צדק סביבתי אמריקאית מלואיזיאנה, המתמקדת במאבק במפעלים פטרוכימיים באזור המכונה "סמטת הסרטן" (אנ'). היא זכתה במספר פרסים על פעילותה, כולל מדליית לאטארה (אנ') לשנת 2022 - הכבוד הגבוה ביותר עבור קתולים אמריקאים, ופרס גולדמן לפעילות סביבתית לשנת 2021.
פעילות

לויני נולדה וגדלה במחוז סנט ג'יימס, לואיזיאנה, הנמצא בלב אזור "סמטת הסרטן", אזור שבו יש ריכוז גבוה של מפעלים פטרוכימיים וכתוצאה מכך גם רמות גבוהות של זיהום אוויר ומחלות סרטן בקרב האוכלוסייה המקומית. לויני העידה בפני הקונגרס האמריקאי והקימה ארגון המבוסס על אמונה דתית בשם "RISE St. James", שמטרתו למנוע את התרחבות והחמרת זיהום האוויר הנובע ממפעלי הפטרוכימיה באזור.
בנוסף לפעילותה במסגרת RISE St. James, לויני היא שותפה בקואליציה נגד סמטת המוות (Coalition Against Death Alley), ארגון אזורי למען צדק סביבתי. כמו כן, היא תובעת בתיק "White Hat v. Landry", תביעה משפטית בתחום הצדק הסביבתי המתמקדת בשינויים בחוקי הנפט והגז של לואיזיאנה.
אחד מתחומי הפעילות המרכזיים של לויני הוא הגנה על המורשת התרבותית של הקהילה האפרו-אמריקאית באזור. בשנת 2019 היא הובילה את המאבק הקהילתי נגד הקמת מפעל של חברת Formosa Plastics, שהיה עלול לפגוע בקבר עבדים היסטורי באזור. בדצמבר 2020, נעצר תהליך הקמת המפעל בצו בית משפט, לאחר שהוגשה תביעה סביבתית בטענה שהמפעל עלול לגרום לזיהום אוויר החורג מהתקנים הפדרליים.
לפני כן, הצליחה לויני לעצור פרויקטים דומים של חברות כימיה אחרות, כגון Wanhua Chemical Group ו-South Louisiana Methanol. בשנת 2021, זכתה לויני בפרס גולדמן לפעילות סביבתית, ובשנת 2022 הוענקה לה מדליית לאטארה מאוניברסיטת נוטרדאם. בשנת 2024 נכללה ברשימת טיים 100 של מגזין טיים.
חיים אישיים

לויני פרשה מעבודתה כמורה לחינוך מיוחד. אביה היה חקלאי קני סוכר באזור, ואמה עבדה כמנהלת משק בית. משפחתה השתתפה בפעילויות למען זכויות האזרח במהלך התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח של ארצות הברית. לויני היא קתולית ומשתייכת לקהילת הכנסייה הקתולית סנט ג'יימס במחוז סנט ג'יימס, לואיזיאנה.
הערות שוליים

↑  Sharon Lavigne | Catholic Climate Covenant, catholicclimatecovenant.org (באנגלית אמריקאית)
↑  Sharon Lavigne, Goldman Environmental Prize, ‏2022-03-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  By William Barber II, Sharon Lavigne: The 100 Most Influential People of 2024, TIME, ‏2024-04-17 (באנגלית)
נפתלי הרמן אדלר

הרב נפתלי צבי הירש (הרמן) הכהן אדלר (ה'תקצ"ט, 29 במאי 1839 – ה'תרע"א, 18 ביולי 1911) היה הרב הראשי לאנגליה בין השנים 1911-1891.
קורות חייו

נולד בגרמניה בעיר הנובר לרב נתן מרקוס אדלר. בהיותו בן שש עקרה משפחתו ללונדון כשאביו התמנה לרב העיר. הוא למד בבית הספר יוניברסיטי קולג' של לונדון בין השנים 1852–1854. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס על הצטיינותו ביוונית. בגיל 20 נשא את דרשתו הראשונה, מאוחר יותר נסע לפראג ללמוד אצל הרב שלמה יהודה רפפורט ואצלו נסמך לרבנות. ב-1862 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג. עם פטירת הרב ברוך אברהמס באותה השנה, התמנה לעמוד במקומו בראש הג'וז קולג' בלונדון, הוא התפטר ממשרה זו כשהוצעה לו משרת המטיף בקהילה במערב לונדון.
בגיל 27 נישא לרחל בת סלומון יוזפס.
מאז שנת ה'תרל"ט (1879) ניהל את ענייני הרבנות בלונדון לצד אביו בשל זקנותו, עד פטירת האב בא' בשבט ה'תר"ן. היה רבה של שכונת בייזווטר בלונדון, עוד בימי אביו. לאחר פטירת אביו התמנה תחתיו כרבה של אנגליה כולה וכאב"ד לונדון. נהג את נשיאותו ברמה, ותקף כל גוף רבני אחר באנגליה שלא היה תחת סמכותו.
אדלר כתב בהרחבה על נושאים בהיסטוריה של יהדות אנגליה ופרסם שני כרכים של דרשות. בשנת 1909 הוא מונה כחבר המסדר הוויקטוריאני המלכותי בדרגת מפקד.
נפטר ב-18 ביולי 1911 ונקבר בבית הקברות וילסדן (Willesden).
יחסו לציונות

ב 25 נובמבר 1895 סעד הרצל על שולחנו של הרב אדלר ושטח בפני הנוכחים את תוכניתו. הרב אדלר ראה את הנושא כאוטופי. הוא לא הביע התנגדות ואמר שהוא יעביר את העניין לדיון בוועד ההגירה האנגלי ־ רוסי   ב-14 בפברואר 1896, כשנה וחצי לפני כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון, פרסם הרצל את ספרו מדינת היהודים בין הרבנים המתנגדים היה גם הרב אדלר שכתב: "רחוק מן ההגשמה וגם מסוכן".
במהלך קיץ וסתיו 1896 הרצל נאם בלונדון 3 פעמים    והרב נפתלי אדלר הביע בכמה הזדמנויות את התנגדותו לציונות המדינית. בתגובה לתוכנית להקים בנק התיישבות ציוני בלונדון, דרש הרב אדלר בבית הכנסת ואחר כך הדפיס את דרשתו בחוברת מיוחדת בשם “ציונות דתית כנגד ציונות מדינית”. בדרשתו הסביר כי הציונות הפוליטית בהנהגת הרצל היא רעיון אוטופי וחסר סיכוי ואין לבזבז עליו את חסכונות היהודים. הוא טען כי הניסיון לפתור את מצוקת היהודים במזרח אירופה באמצעות הקמת מדינה יהודית מנוגדת ל"ציונות הדתית" המסורתית שממתינה לגאולה מאת השם. עם זאת הדגיש כי כל יהודי נדרש להיות "חובב ציון" ולתמוך במצוות יישוב ארץ ישראל, כך שאין בדבריו התנגדות לגישת הציונות המעשית.
בתגובה פרסם הרצל מאמר (30 בנובמבר 1898) וקרא לו בשם "שוב ד"ר אדלר" והוא מלין בו על הרב אדלר, שמנצל את במת בית הכנסת, בשבת, כדי להטיף נגד הציונות, בשם הפטריוטיות האנגלית (על אף שהוא נולד בגרמניה). הרצל מתנגד לטיעונו של הרב אדלר בהזכירו שהרב שמואל מוהליבר תמך ברעיון הציוני וכן גם הרב הראשי הספרדי של לונדון - הרב ד”ר גאסטר, שנמנה עם מנהיגי התנועה הציונית. הרצל לא מתייחס לגופן של הטענות, שאותן הוא מכנה "פּטפּוט אדלראי", ראשית, משום שהרב אדלר "חוזר כאן על כל ההבלותות הישנות שלו" ושנית כדי לא "לעשות רושם, כאילו אנו מתייחסים לדבריו ברצינות". את המאמר הרצל מסיים במילים: "השאלה היא רק עד מתי ירשה הציבור גדול של הקהילה, המשלם משכורתו של האדון אדלר, לנצל עוד לרעה את במת בית הכנסת למטרותיה של כנופיה קטנה וחבלנית".
לקריאה נוספת

ר' נפתלי מכונה דר' הערמאן אדלער, בתוך: נחום סוקולוב וישראל חיים זגורודסקי (עורכים), ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום, מערכת "האסיף", ורשה תרמ"ט, עמ' 5.
הערות שוליים

↑  דור רבניו וסופריו, להלן "קישורים חיצוניים".
1 2 3 4 5 6  רפאל בן יעקב הלפרין, אנציקלופדיה לבית ישראל - א, באתר אוצר החכמה
↑  London Gazette Issue 28263 pp.4856-7
↑  בנימין זאב הרצל. תרגם: אשר ברש, ספרי הימים כרך א (הספר השני), באתר benyehuda.org = פרויקט בן־יהודה
↑  ישראל כהן, נתן מיכאל גלבר, קיצור תולדות הציונות: מראשיתה ועד ימינו אלה (פרק ג' - תקופתו של הרצל), באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה
↑  בנימין זאב הרצל בתרגום יהושע השל ייבין, כתבי הרצל  (פרק: נאום באיסט אֶנד 13 ביולי 1896), באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה, ‏ראו גם הערה 64 במאמר
↑  "השיבה אל המולדת תתחיל בקרוב" / בנימין זאב הרצל / שמשון מלצר, חיים איזק, יהושע השל ייבין - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  בנימין זאב הרצל , בתרגום יהושע השל ייבין, כתבי הרצל (פרק: נאום במועדון המכבים - 6 ביולי 1896 (ראו גם הערה 40 בפרק זה), באתר benyehuda.org - פרויקט בן־יהודה
↑  N. Adler, Religious versus political Zionism : a sermon, London, 1898
↑  שוב ד"ר אדלר (30 בנובמבר 1898) / בנימין זאב הרצל / שמשון מלצר, חיים איזק, יהושע השל ייבין - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
| הרבנים הראשיים לאנגליה |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזיים | (לא רשמיים): אורי פייבוש המבורגר (אהרן הרט) • צבי הירש לוין • דוד שיף (רשמיים): שלמה הירשל • נתן מרקוס אדלר  • נפתלי הרמן אדלר • יוסף צבי הרץ • ישראל ברודי • עמנואל יעקובוביץ • יונתן זקס • אפרים מירוויס |  |
| רבני הקהילה הספרדית-פורטוגלית | יעקב ששפורטש • יהושע דה סילבה • יעקב אבנדנה • שלמה אאיליון • דוד ניטו • יצחק ניטו • משה גומז דה מסקיטה • רפאל מילדולה • רפאל ד'אזבדו • בנימין ארטום • משה גסטר • שלמה גאון • אברהם לוי • יוסף דוויק הכהן (בפועל) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257574305171  PLWABN: 9811726358505606  GND: 116008148  ISNI: 0000 0000 6676 7299  LCCN: n98091909  NTA: 207309582  SNAC: w6029npr  SUDOC: 252427416  VIAF: 40119121   WorldCat (עם VIAF): 40119121
יורוליג בסקטבול

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה בעירבון מוגבל
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 2000 – הווה (24 שנים)
 מיקום המטה:  ברצלונה 
 משרד ראשי:  ברצלונה, קטלוניה, ספרד
 שליטה בחברה:  יול"ב
 ענפי תעשייה:  ספורט
 נשיא:  דיאן בודירוגה
 מנכ"ל:  פאוליוס מוטיאיונס
  
 האתר הרשמי
 
יורוליג בסקטבול בע"מ (באנגלית: Euroleague Basketball S.L) היא חברה פרטית שמפעילה את שני המפעלים הבכירים בכדורסל הגברים המקצועי באירופה, היורוליג - המפעל הבכיר ביבשת, ואת היורוקאפ - המפעל השני בחשיבותו. החברה מארגנת את תחרות היורוליג משנת 2000, החל מעונת היורוליג הראשונה 2000/01. משנת 2002, החברה גם מארגנת את הפיינל פור של היורוליג. היא גם מפקחת על דירוג הליגות האירופיות בכדורסל, ועל טורניר הדור הבא של היורוליג בכדורסל. משרדיה הראשיים ממוקמים בברצלונה, קטלוניה, ספרד.
מבנה החברה

יורוליג נכסים מסחריים (באנגלית: Euroleague Commercial Assets S.A. או בקיצור ECA) היא חברה בע"מ, שבסיסה בלוקסמבורג. היא מנוהלת על פי כללים והחלטות של גופים הנשלטים על ידי המועדונים המשתתפים ביורוליג ומספר ליגות אחרות.
האספה הכללית היא גוף הייצוג והמנהל של ECA. באספה נפגשים בעלי המניות של ECA עם המועדונים הקשורים לחברה. האספה אחראית לפיקוח על נושאים הקשורים ביורוליג ולאישור חוקי העזר, כמפורט בכללי הרישוי של מועדוני היורוליג. בנוסף, היא מבטיחה את התיאום בין המועדונים השונים, ויש לה סמכות לקבל החלטות ולהעניק תפקידים במועצת המנהלים של בעלי המניות.
האספה הכללית מהווה את הוועד המנהל של מועצת בעלי המניות, שמחויבת להגיש הצעות והמלצות לאספה הכללית, לפקח ולשמור על קיום ההחלטות שהתקבלו על ידי האספה הכללית, לנקוט בצעדים דחופים כאשר אין זמן לכנס ישיבה של האספה הכללית (בכפוף לאישור הבא של האספה הכללית), ולבצע כל תפקיד נוסף שיוענק לה על ידי האספה הכללית. מועצת המנהלים של בעלי המניות (הדירקטוריון) מורכבת מהחברים הבאים, שנבחרו על ידי האספה הכללית, לתקופה של שלוש שנים:
13 נציגים של המועדונים המשתתפים ביורוליג מדי שנה: אנאדולו אפס, באיירן מינכן,  בסקוניה, צסק"א מוסקבה, ברצלונה, פנרבחצ'ה, מכבי תל אביב, אולימפיה מילאנו, אולימפיאקוס, פנאתינייקוס, ריאל מדריד, ז'לגיריס קובנה, ווילרבאן.
המנכ"ל, שמכהן כיו"ר הדירקטוריון, ולא זכות הצבעה רק במקרה של שוויון קולות.
יורוליג נכסים (באנגלית: Euroleague Properties S.A. או בקיצור EP) היא חברה בעירבון מוגבל, הנשלטת על ידי ECA. היא אחראית על ניהול וארגון תחרויות היורוליג והיורוקאפ, וכן לעסוק בקידום ופיתוח של הפעילות המסחרית הקשורה לתחרויות אלה, בהתאם לקבוע בתקנון.
EP מינתה את החברה יורוליג בידור ושירותים (באנגלית: Euroleague Entertainment & Services, S.L.U. או בקיצור EES), הנשלטת על ידי ECA, כגוף האחראי על הניהול והארגון של תחרויות היורוליג והיורוקאפ, בהתאם למה שנקבע בתקנון. חברה זו חייבת לציית לתקנות היורוליג ולכל שינויים, תיקונים או הגבלות עתידיות בכל עת שהגופים המוסמכים יאשרו אותם.
יורוליג מיזמים (באנגלית: Euroleague Ventures S.A. או בקיצור EV) היא חברה בעירבון מוגבל, המאוגדת על ידי EP וחברת IMG על פי הסכם המיזם המשותף שנחתם בין שני הצדדים, במטרה להגדיל את המעמד, המודעות והערך הכלכלי של  היורוליג, היורוקאפ והמועדונים. EP ו-IMG הסכימו על שיתוף פעולה ארוך טווח בניהול וארגון של קידום היורוליג והיורוקאפ באמצעות EV.
סמל החברה עד שנת 2016
סמל החברה משנת 2016
ראו גם

יורוליג
יורוקאפ
יול"ב
הערות שוליים

↑  NBA Europe Live presented in Istanbul ‏ 06 באוגוסט 2007
↑  euroleague basketball official guide ‏
↑  A new home for European basketball‏ 11 באוקטובר 2010
↑  EUROLEAGUE BASKETBALL SL ‏
↑  Euroleague Basketball - History timeline ‏ 23 ביוני 2009
↑  About Euroleague Basketball ‏ 01 בינואר 2011
↑  A new home for European basketball ‏ 06 ביולי 2011
↑  EUROLEAGUE COMMERCIAL ASSETS S.A. ‏
1 2 3 4 5  Company Structure (עמודים 81-83) ‏ (הקישור אינו פעיל, 21 בפברואר 2022)
↑  EUROLEAGUE PROPERTIES S.A. ‏
↑  Euroleague Ventures SA ‏
↑  Definitions (עמוד 10) ‏ 27 בפברואר 2017
| ליגות הכדורסל האירופאיות |
| --- | --- | --- |
| מבנה | מבנה ליגות הכדורסל באירופה |  |
| יורוליג בסקטבול | יורוליג • יורוקאפ |  |
| פיב"א | ליגת האלופות • יורופקאפ |  |
| ליגות אזוריות | הליגה האדריאטית • הליגה האדריאטית השנייה • הליגה הבלקנית • הליגה המאוחדת של VTB • הליגה הצפון אירופית |  |
| תחרויות שבוטלו | סופרוליג • גביע ספורטה • גביע קוראץ' • יורוצ'לנג' • יורוקאפ צ'לנג' • הסופר קאפ האירופי • הליגה הבלטית |  |
אלוף הראבן

| --- | --- |

אלוף הראבן בדרגת סגן בצה"ל, תחילת שנות ה-50
 לידה:  23 באפריל 1926 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  23 בפברואר 2016 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 בן או בת זוג:  שולמית הראבן 
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג 
 
אלוף הרְאבן (23 באפריל 1926 – 23 בפברואר 2016) היה איש קהילת המודיעין, הוגה דעות, פרשן פוליטי ויזם חברתי ישראלי.
ביוגרפיה

אלוף הראבן נולד במושבה הגרמנית בחיפה בשנת 1926 לדוד שטיינברג, שהיה מהנדס טלפוניה בשירות הטלפון של המנדט הבריטי (בנו של יחיאל מיכל שטיינברג), ולתחייה לבית אפשטיין, שהייתה פסנתרנית. שמו הפרטי המיוחד בא מסבו, יצחק אפשטיין, מורה וממחדשי השפה העברית, ששלח רשימת שמות מומלצים להוריו שהראשון מביניהם היה "אלוף", והוריו אימצו שם זה (שם משפחתו הוא עברות של שם משפחת אביו: שטיינברג=הראבן).
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן סיים בלונדון סקול אוף אקונומיקס תואר ראשון במדע המדינה. בשנת 1948 חזר לארץ ישראל והתגייס לצה"ל. הוא שובץ למודיעין חיל התותחנים, משם עבר עד מהרה ליחידת המחקר של אגף המודיעין. הראבן שירת בצה"ל עד שנת 1964 והשתחרר בדרגת סגן-אלוף. בזמן שירותו שימש ב-1954 ראש לשכתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי ושל יורשו בתפקיד, יהושפט הרכבי. בשנת 1962 התמנה לסגן הנספח הצבאי של ישראל בצרפת וקשר קשרים עם שירות הביון הצרפתי.
ב-1964 התגייס למוסד ושירת בו עד שנת 1970; עסק בפיתוח קשרים מדיניים חשאיים במזרח התיכון ובסיוע לכורדים בעיראק. לאחר מכן עבר לנהל את מחלקת ההסברה במשרד החוץ, תפקיד שמילא במשך ארבע שנים. בתקופה זו הציע לקלוד לנצמן את הרעיון לעשות את הסרט "שואה".
לאחר מכן עבר לאקדמיה ומונה למנהל "מכון שילוח" באוניברסיטת תל אביב, שהפך ל"מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון". לאחר שנתיים בתפקיד זה עזב את האוניברסיטה והצטרף כעמית למכון ון ליר. עם פרישתו מהמכון בשנת 1991 הקים, יחד עם עמית ערבי, פייסל עזאיזה, את עמותת "סיכוי - לקידום שוויון אזרחי", לקידום שוויון אזרחי לערבים בישראל. משנת 2006 שימש יושב ראש עמותת "בין אדם לאדם", לקידום כבוד האדם כערך מוביל.
בשנת 1998 קיבל הראבן את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל. ב-2007 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
אלוף הראבן היה נשוי לסופרת שולמית הראבן, ואב לשני ילדים: איתי הראבן והסופרת גַּיִל הראבן.
ספריו

"כורח הבחירה - בעיות אסטרטגיות של ישראל בדור הבא" (1980)
"אחד מכל שישה ישראלים", (עורך), 1981.
"מלחמות ושלום" (1989)
"פנים אל פנים: שיחות חילוניות בין משה ואלוהים" (1991)
"אהיה אשר אהיה: מדרש פליאה לאדם השואל מהו להיות אדם" (2001)
"לדעת שאיננו יודעים" - אסופה של מאמרי פובליציסטיקה שפרסם לאורך השנים בעיתונות העברית (2004)
לקריאה נוספת

אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017.
הערות שוליים

↑  Witness Claude Lanzmann and the making of “Shoah.” ניו יורקר, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310002605171  BnF: cb145068080 (data)  GND: 108970612X  LCCN: n83003296  NTA: 111215064  SUDOC: 181019027  VIAF: 59316105   WorldCat (עם VIAF): 59316105
אפרטהייד

ערך זה עוסק במדיניות ההפרדה הגזעית בדרום אפריקה בשנים 1948–1994. אם התכוונתם להגדרה כללית כפי שמוגדרת בחוק הבינלאומי, ראו .
שלט באנגלית ובאפריקאנס שנתלה בדרום אפריקה בשנות האפרטהייד: "שטח ציבורי זה על מתקניו שמור לשימושם הבלעדי של אנשים לבנים. בפקודת מזכיר המחוז".
אַפַּרְטְהַיְיד (מאפריקאנס: Apartheid - הפרדה) הייתה מדיניות הפרדה גזעית שהונהגה על ידי המיעוט האירופאי-הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד שנת 1994. המדיניות הנהיגה הפרדה בין לבנים לבין שחורים ו"צבעוניים" (בני תערובת), והעניקה זכויות יתר לבני המיעוט הלבן.
מדיניות האפרטהייד ספגה גינויים הולכים וגוברים מצד הקהילה הבינלאומית החל משנות ה-60, תהליך שהביא בהדרגה לנידויה של דרום אפריקה ממשפחת העמים ולהטלת סנקציות נגדה. אלה, בשילוב תסיסה פנימית חריפה מצד ארגוני התנגדות לאפרטהייד, הביאו בסופו של דבר לקריסת משטר האפרטהייד לאחר ארבעה עשורים, בתהליך שבוצע בדרכי שלום ותוך העברה מסודרת של השלטון לידי הרוב השחור בבחירות דמוקרטיות.
אף על פי שהמונח אפרטהייד מתאר במקור רק את המדיניות הדרום אפריקאית, המונח "פשע האפרטהייד" אומץ לתאר "מעשים נפשעים במיוחד שבוצעו לצורך קיום ותחזוק של משטר שליטה של קבוצה גזעית אחת של בני אדם על פני כל קבוצה גזעית אחרת של אנשים ודיכוי שיטתי שלהם", כפי שנוסח ב"אמנה הבינלאומית בדבר דיכוי ועונש פשע האפרטהייד" שקיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1973. הגדרה דומה אומצה בחוקת רומא שמתוקפה פועל בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. יש שמשתמשים במונח "אפרטהייד" כדי לתאר את ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה בעבר בארצות הברית או את היחס של מדינת ישראל כלפי הפלסטינים.
תחילת האפרטהייד והתפתחותו > חוקי האפרטהייד

חוקי האפרטהייד נוצרו והתפתחו בהדרגה, מרביתם במהלך העשור הראשון למשטר תחת הנהגתו של ראש הממשלה הלאומן הקיצוני דניאל פרנסואה מאלאן, ולאחר מכן בתקופת שלטונו של יוהאנס סטריידום והנדריק פרוורד (Hendrik Verwoerd), שנודע כ"אדריכל האפרטהייד". אלה עיקריהם:
חוק איסור נישואי תערובת (1949) – אסר על נישואים בין-גזעיים
חוק המוסר (תיקון משנת 1950) – אסר על יחסי מין בין לבנים לבין בני גזעים אחרים
חוק מרשם האוכלוסין (1950) – חייב כל אזרח להירשם כלבן, כשחור או כצבעוני
חוק דיכוי הקומוניזם (1950) – איפשר לממשלה לתייג כ"קומוניסטי" כל ארגון, תנועת אופוזיציה, או התאגדות שלא היו לרוחה, ולהוציאם מחוץ לחוק
חוק אזורי הקבוצות (1950) – הקצה את אזורי המחיה העירוניים לבני הגזעים השונים, ולמעשה אסר על לא-לבנים את המגורים בערים. חוק זה הופעל, בין היתר, במחוז 6.
חוק המעבר (1952) - חייב כל שחור מעל גיל 16 לשאת בכל עת תעודת מעבר, שבה הוטבעו אשרות מהמשטרה או מהמעביד המתירות או מגבילות את תנועתו
חוק שמירת מתקנים נפרדים (1953) – חייב הפרדה גזעית במתקני שעשועים, בגנים ציבוריים, במתקני שירותים, בחופי רחצה וכדומה, ובפועל מנע מלא-לבנים את השימוש במרביתם
חוק חינוך הבַּנְטוּ (1953) – קבע את רמת שירותי החינוך להם היו זכאים שחורים, שהייתה נמוכה במידה משמעותית מזו שזכו לה הלבנים
חוק הייצוג הנפרד (1956) – קבע כי צבעוניים לא יוכלו להצביע לפרלמנט, אלא יצביעו בנפרד למועצת הצבעוניים, גוף בעל סמכויות חקיקה מועטות בלבד. חוק זה נחקק עם סיום משבר זכויות ההצבעה של המיעוט הצבעוני.
חוק המכרות והעבודה (1956) – מיסד את האפליה בתעסוקה וקיבע איוש תפקידים בכירים בלבנים בלבד
חוק עידוד שלטון עצמי שחור (1958) – תחם חבלי ארץ במדינה כ"בנטוסטנים" לשחורים, שם יכלו ליהנות מאוטונומיה לכאורה
חוק אזרחות ארצות המולדת השחורות (1971) – שלל את האזרחות הדרום-אפריקנית מ"אזרחי" אותם בנטוסטנים והפך אותם מבחינה טכנית לזרים במקום מושבם
תחילת האפרטהייד והתפתחותו > אכיפה והתנגדות

בצד חוקי האפרטהייד התפתחה מערכת נוקשה של אכיפת החוקים תוך שימוש בעונשים מחמירים, מעצר מנהיגי אופוזיציה פוליטית, שיטור ברוטאלי ופיזור הפגנות מחאה באש חיה. ב-21 במרץ 1960 התרחש טבח שארפוויל שבו נורו למוות 69 מפגינים שחורים בידי כוחות המשטרה בעת הפגנת מחאה של 20,000 איש נגד "חוק המעבר" - החוק שחייב אזרחים שחורים לשאת בכל עת תעודות מעבר מיוחדות שהונפקו בידי השלטונות כדי לשלוט בתנועותיהם בתוככי המדינה. טבח שארפוויל עורר את מנהיגי ההתנגדות למשטר להחליף את קו אי-האלימות שנקטו בו, בקו תקיף יותר של טרור וחבלה, והביא להסלמה בעימות, שגררה מעצרים נרחבים. בין היתר נעצר נלסון מנדלה, מנהיג הזרוע הצבאית של תנועת הקונגרס הלאומי האפריקני שהוצאה אל מחוץ לחוק. העצורים הועמדו למשפט ונשלחו לתקופות מאסר ממושכות. פעילים אחרים חמקו מהמדינה וגלו, ובמהלך העשור וחצי הבאים עבר המאבק אל מחוץ לגבולות המדינה, והגיע גם לזירה הבינלאומית.