stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ג'ון וודקוק
הספר Scripture lands

מסעו של וודקוק למזרח הקרוב נעשה במטרה לראות את המקומות המופיעים בתנ"ך. הוא היה נוצרי דתי וראה חשיבות רבה לבקר בארץ הקודש במטרה לבחון את מצבה ואת מצב היהודים החיים בה, לאחר שקרא והכיר את ספריהם של אדוארד רובינסון, ויליאם הנרי ברטלט ותיירים נוספים שביקרו בארץ לפניו. בהקדמה לספרו שנחתמה ב-31 באוגוסט 1848 במלטון מוברי, כתב וודקוק שהספר נכתב על בסיס יומן המסע שניהל, וכי היה לו צורך לפרסם את רשימותיו כדי להעניק עונג לחוג חבריו, בתקווה שספרו ישפיע עליהם להקדיש תשומת לב למצב בארץ ישראל ולמצבו של העם היהודי הנזקק לעזרה. את העם היהודי הוא מכנה בספר "העם העתיק של האלוהים". בנוסף הוא קורא בספרו להתפלל לשלום בירושלים. הספר כולל, בנוסף להקדמה, 318 עמודים בהם מתוארים מסעותיו והמקומות שביקר בהם, וכן שני נספחים בהם הוא כותב את דעתו על מצב העם היהודי, ועל ההבדלים בין בתי הכנסת של העדות השונות. הספר כולל גם רשימה ביבליוגרפית וארבעה ציורים. בשער הספר מופיע ציור של שער הרחמים, ואחריו ציור של דוד, בנו של אב בית הדין של ירושלים, רבי שמואל מאג'אר, ציור של אזור גת שמנים וציור של שלוש נשים בנצרת.
מבנה הספר תואם את מסלול מסעו של וודקוק. ראשיתו בביירות, ומשם נסע דרך עמק הבקאע לדמשק, טבריה וירושלים. לעיר זו הקדיש מספר פרקים, בהם תיאר בין השאר את מסגד עומר, מצודת אנטוניה, כנסיית הקבר, בריכת השילוח והקברים בעמק יהושפט. מסעו המשיך ליריחו, נהר הירדן, ים המלח, בית לחם, בריכות שלמה, חברון, השרון, רמלה, יפו, חיפה, עכו וחזרה לביירות.
הערות שוליים

↑  Nicole Avant Keeps John Woodcock's Great Mission Alive  באתר St. Agnes Anglican Church
↑  בתעתיק לאנגלית נכתב שמו Majha
ויליאם ג'ון דואן

ויליאם ג'ון דואן (באנגלית: William John Duane;‏ 9 במאי 1780 – 27 בספטמבר 1865) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מפנסילבניה. הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנת 1833. סירובו למשוך את הפיקדונות הפדרליים מהבנק השני של ארצות הברית (אנ') הוביל לפיטוריו על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
ראשית חייו

ויליאם דואן נולד בקלונמל שבמחוז טיפררי, אירלנד. ב-1796 הוא היגר עם אביו, העיתונאי ויליאם דואן, ועם אמו קתרין קורקורן, והתיישב בפילדלפיה. עד 1806 הוא סייע לאביו בהוצאה לאור של Aurora, עיתון בפילדלפיה שתמך בתומאס ג'פרסון. הוא היה לעורך דין משפיע, כיהן מספר תקופות כהונה באספה הכללית של פנסילבניה, והיה לאחד מהפוליטיקאים החזקים במדינה באותה תקופה.
בדצמבר 1805 הוא נשא לאישה את דבורה פרנקלין בצ'י, בתם של ריצ'רד בצ'י, חתם ביטוח ימי ויבואן מפילדלפיה, שכיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1776–1782, ושל שרה פרנקלין בצ'י, בתו של בנג'מין פרנקלין.
בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828 תמך דואן באנדרו ג'קסון. הוא דחה לשמש כמנהל הכללי של הבנק השני של ארצות הברית (אנ') וכתובע מחוזי.
מזכיר האוצר

ב-1833 בעיצומה של מה שנקרא "מלחמת הבנק" (Bank War), ניסה הנשיא ג'קסון להעביר את הפיקדונות הפדרליים מהבנק השני של ארצות הברית, שהמוני בנקים מקומיים ומדינתיים לקחו על עצמם את פונקציות ההלוואות שלו בכל רחבי ארצות הברית. צעדיו של ג'קסון היו שנויים במחלוקת קשה. הוא העביר מתפקידו את מזכיר האוצר המתון תומך הבנק, לואיס מקליין ומינה אותו כמזכיר המדינה במקומו של אדוארד ליווינגסטון. במאי אותה שנה הוא מינה במקומו של מקליין את דואן. אף על פי כן, גם דואן סירב להעביר את הפיקדונות. כתוצאה מכך פיטר ג'קסון גם אותו בספטמבר והחליפו בתובע הכללי רוג'ר טוני, מתנגד נחוש של הבנק. בתקופתו של טוני החלו הפיקדונות להיות מועברים.
בספרו "סיפורים ותכתובות על העברת הפיקדונות, והאירועים הקשורים בהם" (Narrative and Correspondence Concerning the Removal of the Deposites, and Occurrences Connected Therewith), שיצא לאור ב-1838, הגן דואן על עמדתו.
הביוגרף של ג'קסון, ג'יימס פרטון, הרבה במתן שבחים לדואן. הוא שיבח את מזכיר האוצר על כך שסירב להיכנע לעמדה שהוא לא יכול היה לקבלה, ולפיכך שמר על יושרתו וכבודו. "בכך שלא נכנע", אמר פרטון, "הוא הפגין גבורה מוסרית טהורה". לימים התייחס לדואן ביוגרף אחר של ג'קסון, רוברט רמיני, בצורה פחות סלחנית. הוא מצא פגם הן בהתנהלותו של ג'קסון והן בזו של דואן, על המבוכה שאפיינה את כהונתו הקצרה של דואן כמזכיר האוצר. הוא מותח ביקורת על ג'קסון על כך שלא הבהיר את הדברים היטב בפני דואן לפני מינויו, על כך שאפשר לממשל שלו לטפל בדואן בצורה לקויה כאשר נכנס לתפקידו, ועל כך שפיטר את דואן. רמיני ממשיך, "אבל דואן לא יוצא נקי. כאשר הכול נאמר ונעשה, הוא העדיף את שיקול דעתו מעל זה של הנשיא. והכול בשל שיקולי גאווה, הוא קרא תיגר לא רק על מדיניותו של ג'קסון, אלא אף על סמכותו לקבוע את המדיניות. הוא היה בירוקרט צר אופקים וחסר חשיבות שהיה ראוי שיפוטר".
ויליאם דואן נפטר בפילדלפיה ב-27 בספטמבר 1865 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר.
הערות שוליים

↑  Phillips, Kim T. "William Duane, Philadelphia's Democratic Republicans, and the Origins of Modern Politics." Pennsylvania Magazine of History and Biography (1977): 365-387.
↑  Parton, James (1860). Life of Andrew Jackson, Volume 3. New York, NY: Mason Brothers, p. 509.
↑  Bogart, Ernest Ludlow (1907). The Economic History of the United States. London, UK: Longmans, Green, and Company. p. 219.
↑  Remini, Robert V. (1967). Andrew Jackson and the Bank War. New York: W. W. Norton & Company, p.115.
↑  Parton, James (1860). Life of Andrew Jackson, Volume 3. New York, NY: Mason Brothers, pp. 531-532.
↑  Robert V. Remini, Andrew Jackson: The Course of American Democracy, 1833-1845, JHU Press, 2013, p. 104.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459426205171  GND: 1147136491  ISNI: 0000 0000 8202 3062  LCCN: n86855034  SNAC: w6fr0hq2  VIAF: 16268847   WorldCat (עם VIAF): 16268847
היסטוריה של התיאטרון

ההיסטוריה של התיאטרון היא למעשה ההיסטוריה של העלאת מחזות על הבימה. המונח "תיאטרון" מגיע מן המונח היווני "θέατρον" (שמשמעותו 'מקום מושב הצופים'; ונובע מן השורש "θεάομαι" תֶאַאוֹמָאי, "להסתכל").
למרות ששורשי התיאטרון העברי במסורת התיאטרונית המערבית, קיימת מורשת תיאטרון גם באזורים אחרים בעולם, אשר התפתחה במקביל, ולעיתים קודם להתפתחות התיאטרון במערב: בייחוד ראויה לציון המסורת התיאטרונית של הודו העתיקה (שהתפתח ללא קשר לתרבות היוונית), ושל האופרה הסינית.
התיאטרון האירופאי

התיאטרון המערבי התפתח ביוון העתיקה. בבסיסו של התיאטרון עמד פולחן דתי, שדומה לו התקיים בכל רחבי העולם העתיק, אולם ביוון התרחש השינוי שהפך את הפולחן הרגיל למה שאנו מכירים כיום כתיאטרון. הסברה הרווחת ביותר אשונה על ידי סר ג'יימס פריזר, ביוון העתיקה המושבים היו עשויים מאבן.
טענתו, כי התיאטרון נולד מטקסים פולחניים, התבססה על הסברה כי שלבי ההתפתחות של כל התרבויות זהים וכי ניתן ללמוד מחברות פרימיטיביות (כפי שנחקרו במאה ה-19) על מקורות התיאטרון הקדום. התהליך אותו תיאר היה כדלקמן: ייחסם לפעילותם של כוחות על טבעיים. לאחר מכן התחיל לחפש אמצעים פולחניים על מנת לזכות באהדתם של כוחות אלה (ידוע לנו כי כך אכן נהגו היוונים). לאחר זמן נדמה היה לו כי קיים קשר בין פעולותיו לתוצאה שביקש. בשלב הבא הוא שב וביצע את אותן הפעולות, שכלל אותן ומיסד אותן כטקס. בשלב זה בוצע הטקס על ידי הקבוצה כולה כאשר ה"קהל" הוא הכוח העל טבעי.
בנקודה זו הופיעו בדרך כלל סיפורים מיתיים הבאים להסביר או להאדיר את הטקסים. לעיתים מופיעים במיתוסים נציגים של הכוחות העל טבעיים לכבודם נערך הטקס ועליהם הוא אמור להשפיע. במקרה כזה עשויים שחקנים לגלם את הדמויות המיתיות במסגרת הטקס או החגיגות הנלוות. האנשה זו של דמויות על טבעיות היא סימן מובהק להתפתחות החוש הדרמטי.
ככל שמתפתחת החברה משתנות תפיסותיה לגבי תפקידיהם של הכוחות העל טבעיים ושל הקשרים הסיבתיים בין האדם לטבע. עקב כך נזנחים טקסי פולחן מסוימים ואחרים משתכללים.
כאשר ניתן לשחק את המיתוסים ולהציגם בצורה פשוטה של דרמה המנותקת מכל גורם טקסי זהו הצעד הראשון לקראת תיאטרון כפעילות ייחודית, ומכאן ואילך תופסים השיקולים האסתטיים ואחרים את מקומם של השיקולים התועלתיים או הדתיים של הטקס.
התיאטרון האירופאי > ההתפתחות ביוון העתיקה

במשך מאות שנים הוצגה הדרמה אך ורק בחגיגות לכבודו של אל היין והפריון. המיתוסים של אל היון קשורים למעגל החיים ולשינויים העונתיים: לידה, צמיחה, כמישה, מוות ולידה מחדש (אל היון, בנו של זאוס מבת תמותה, נקרע לגזרים וקם לתחיה). פולחן דיוניסוס נועד בחלקו להבטיח את שובו של האביב ואת הפריון. כאל היין יצג דיוניסוס גם רבים מן הכוחות הלא רציונליים בעולם ובפולחנו הייתה משום הכרה בתשוקותיו הבסיסיות של האדם.
פולחן דיוניסוס הגיע ליוון מאסיה הקטנה בערך במאה ה-13 לפנה"ס. במאה ה-7 או ה-8 כבר התקיימו תחרויות של זמרי מקהלה, של ריקודים ומזמורי הלל לאל. הדעה המקובלת היא ששירים אלו הושרו על ידי אנשים מחופשים לסאטירים (יצורי תערובת דמוניים אשר מלווים את תהלוכת השיכורים של דיוניסוס ומשעשעים את האל בבדיחותיהם הגסות).
היוונים קיימו חגיגות שנתיות שונות לכבוד אלים שונים (לא בכולן הייתה דרמה). ידוע כי במאה החמישית לפנה"ס נערכו שלש חגיגות שנתיות ובהן הועלו מחזות: הדיוניסיה הכפרית (בדצמבר), הליניאה (ינואר-פברואר) והדיוניסיה העירונית או הגדולה (מרץ-אפריל). ההכרה בדיוניסיה העירונית ומיסוד התחרויות על תואר הטרגדיה הטובה ביותר (534 לפנה"ס) הן התיעוד הוודאי הראשון של הדרמה ביוון. ההפקה מומנה על ידי אזרחים עשירים או על ידי השלטון ונחשבה לחובה דתית ואזרחית: טקס דתי ואזרחי כה חשוב, עד שנאסר לקיים במהלכה הליכים משפטיים. המחזות הועלו בתיאטרון של דיוניסוס שנבנה (באתונה) על מדרון האקרופוליס מול מקדש דיוניסוס.
היוונים רצו להאמין ולבטא את נוכחות האל ולכן במרכז האורכסטרה (מקום הריקוד והשירה של המקהלה) עמד מזבח לדיוניסוס, ובין מקומות הכבוד יוחד מקום לכיסאו של כהן דיוניסוס. ההצגות הדרמטיות כללו פולחנים לפני ואחרי ההצגה; טקס העברת פסל דיוניסוס ממקדשו בכפר אלאותראי אל התיאטרון ותהלוכה, ואחרי ההצגה – הקומוס – תהלוכת הוללים שנשאו פאלוי (אברי זכרות) כסמל לפריון, והקרבת קרבנות במקדש דיוניסוס.
הטרגדיה היוונית הייתה קשורה בפעולות אזרחיות ודתיות ולכן מבנה הטרגדיה ותוכנה נשאו בתחילה אופי פולחני.
הטרגדיה - זהו מחזה טרגי על גיבור שנלחם בכוחות עצומים ממנו שסופו הוא כישלון ומוות, אך הסוף של הטרגדיה הוא בעצם הניצחון שלו על הכוחות העצומים ממנו שברור שהוא לא יכול לנצח אותם.
התיאטרון האירופאי > התיאטרון הרומי

התיאטרון העתיק של רומא הושפע באופן משמעותי מן המסורת היוונית. דרמטיקנים רומיים נטו לעבד ולתרגם חומרים שמקורם ביוונית. לדוגמה, מחזהו של סנקה, פדרה, התבסס על מחזהו של אוריפידס, היפוליטוס. מעבר לכך, רבות מן הקומדיות שכתבו פלאוטוס וטרנטיוס, כותבי הקומדיה הרומיים המפורסמים ביותר, היוו עיבוד מחודש של יצירות מאת מנאנדרוס.
בהשוואה לתיאטרון היווני, ניתן להבחין בקלות כי התיאטרון הרומי הושפע בצורה פחות משמעותית מן הדת. בנוסף לכך, התיאטרון הרומאי הועלה מסיבות אסתטיות יותר. תכונה נוספת של תיאטרון זה הייתה הצגת מחזות הקשורים למלחמה, בעוד התיאטרון היווני נטה לעסוק בנושא זה באופן עקיף בלבד. תכונות אלו משקפות ללא ספק את התרבות הרומאית הכללית.
הקהל בתיאטרון זה נטה להיות קולני ומחוצף, כאשר לעיתים נדירות הוא הריע לשחקנים על הבמה, אך תמיד העיר הערות מעליבות או שאג בבוז לעברם. משום קולניותו הרבה של הקהל, היו מחזות רבים שהוצגו בעזרת תנועות גוף ונקטו בחזרתיות. השחקנים פיתחו מעין קוד, שאפשר לקהל לזהות את אופי הדמות על ידי מבט בלבד. למשל, חבישת פאה שחורה העידה שהדמות המוצגת הוא אדם צעיר, ופאה אפורה ייצגה אדם קשיש.
המחזות הרומיים הוצגו במשך שעתיים, ולרוב היו מז'אנר הקומדיה. קומדיות רבות שילבו אלמנטים של זהות שגויה (כגון אלים המתחזים לבני אדם).
ראו גם

ההיסטוריה של הבלט
ההיסטוריה של האופרה
לקריאה נוספת

אוסקר ג' ברוקט, תולדות הדרמה והתיאטרון, תרגום: מירי קרסין ונלי רכלר, מודן, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
ארתור סג"ל, התיאטראות בארץ-ישראל בעת העתיקה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1999, 175 עמ', 161 איורים (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ביקורת: דן בהט, ‏ההצגה חייבת להימשך, קתדרה 99, מרץ 2001, עמ' 142-139
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX530051  LNB: 000065499  NKC: ph483972
ויליאם טינדייל

| --- | --- |

 לידה:  1494 גלוסטר, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  6 באוקטובר 1536 (בגיל 42 בערך) וילוורדה, בלגיה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 השכלה:  קולג' הרטפורד  אוקספורד  Katharine Lady Berkeley's School 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית, נצרות פרוטסטנטית 
 
הדף הראשון של הבשורה על-פי יוחנן מתרגום טינדייל
איור הוצאתו להורג מתוך "ספר המרטירים של פוקס" (1563). בפיו תפילה: "אלוהים, פתח את עיני מלך אנגליה"
ויליאם טינדייל (באנגלית: William Tyndale;‏ 1494 – 6 באוקטובר 1536) היה מלומד אנגלי, ממובילי הפרוטסטנטים בארצו ומתרגם התנ"ך והברית החדשה לאנגלית. אף על פי שהיה תרגום מחתרתי שהכין ג'ון ויקליף מלטינית במאה ה-14, תרגומו של טינדייל הוא הראשון שינק ישירות מהמקור העברי (של התנ"ך) והיווני (של הברית החדשה) והראשון שהופץ באופן נרחב באמצעות הדפוס. תרגום כתבי הקודש לאנגלית פשוטה קרא תיגר על שלטון הכנסייה הקתולית. עד אז נודעו כתבי הקודש לקהל הרחב רק באמצעות דרשות וספרי תפילה. חשיפת הקהל הרחב לכך שבכתבים לא מופיעים סמכות האפיפיור, זכויות היתר של המנזרים, כתבי האינדולגנציות ("שטרי מחילה" שבעזרתם ניתן לרכוש מקום בעולם הבא) ואף לא העולם הבא עצמו, הייתה מסוכנת בעיני הכנסייה. התרגום גם עבר על חוקי הכתר שתמכו באותה עת בקתוליות. טינדייל עבר לאירופה, אך נתפס והוצא להורג בעוון כפירה. כעבור ארבע שנים בלבד אימץ הנרי השמיני מלך אנגליה את התנ"ך של טינדייל עבור הכנסייה האנגליקנית. גם התנ"ך של המלך ג'יימס מ-1611 הושפע רבות מתרגומו של טינדייל.
תולדות חייו

טינדייל נולד בכפר במחוז גלוסטרשייר. בשנת 1515 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה ממודלין הול (הרטפורד) שבאוניברסיטת אוקספורד והחל להתמחות בתאולוגיה, בצד לימודי הפילולוגיה שבהם הצטיין. טידייל ידע על בוריין, בנוסף לאנגלית גם צרפתית, יוונית עתיקה, עברית, לטינית, גרמנית, איטלקית וספרדית. בשנים 1517-1521 שהה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1523 עבר ללונדון והחל לבדוק אם יורשה לו לתרגם את התנ"ך לאנגלית. הבישוף קתברט טאנסטול, ידידו של ההומניסט ארסמוס, שאליו פנה, דחה אותו וסירב אף לשהות בצל קורתו. טינדייל נשאר בלונדון תחת חסותו של סוחר בדים בשם האמפרי מונמאות' והמשיך לעבור על התרגום.
באביב 1524 יצא טינדייל לאירופה, כשמגמת פניו העיר ויטנברג. ב-1525 סיים את תרגום הברית החדשה. דפוס פטר קוונטל (Peter Quentell) מקלן ניסה להדפיס את הספר, אך ההדפסה נעצרה בהשפעת אנטי-לותרנים. ב-1526 ראה הספר אור בעיר וורמס, בדפוס פטר שפר (Peter Schoeffer). העיר הייתה עיר קיסרית חופשית ובדרכה לאמץ את הלותרניזם. עותקים נוספים הודפסו באנטוורפן.
הספר הוברח לאנגליה ולסקוטלנד ועורר התרגשות בקרב אלו שקראו אותו באופן מחתרתי. מאידך, הכנסייה נלחמה בחורמה נגד האפשרות שההמון יקרא באופן חופשי את הברית החדשה ויפרש את הכתבים בכוחות עצמו. הבישוף טאנסטול אסף ספרים ושרף אותם בפומבי והקרדינל תומאס וולזי הוקיע את טינדייל ככופר.
ב-1528 פרסם ספר בכותרת "The Obedience of a Christian Man" ("ציות האדם הנוצרי"), ובו הביע את הרעיון שהמלך הריבון של ממלכה מסוימת צריך להיות גם ראש הכנסייה שלה (ולא האפיפיור).
ב-1529 לערך החל טינדייל לתרגם את הברית הישנה (התנ"ך). הקולופון לתרגום טינדייל לספר בראשית מציין כי הודפס על ידי הנס לופט (Hans Lufft) במרבורג, אך זהו כיתוב שקרי, כיוון שללופט לא היה בית דפוס בעיר זו. ב-1530 ראו אור ספרי התורה ("חמשת ספרי משה") בתרגומו באנטוורפן בדפוס מרטן דה קייסר (Merten de Keyser). ב-1534 ראתה אור מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגומו לברית החדשה, שנאסרה לפרסום ונכללה באינדקס הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית. בנוסף, פרסם טינדייל מספר פמפלטים, ובהם פירט את אמונתו הדתית הפרוטסטנטית, ובהם גם תשובה פומבית לתומאס מור, שבה קבע שאין להתפלל לעזרת קדושים או להעריץ שרידי קדושים ושכמרים אינם יכולים להבטיח את מקומה של הנשמה בעולם הבא.
ב-1530 חיבר טינדייל פמפלט בשם "The Practyse of Prelates" ("מעשי רבי הכהונה"), המגנה את רצונו של הנרי השמיני מלך אנגליה לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון. דבר זה, שהילרי מנטל, מחברת הרומן "וולף הול" על אודות התקופה, מכנה אותו התעקשות טראגית על עקרונות, עורר את זעמו של מלך אנגליה, שדרש מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להסגיר לידיו את הכופר. טינדייל נמלט לאנטוורפן ונדד בין אתרים שונים. לבסוף הוסגר לידי הקיסרות ב-1535. במהלך מעצרו, חקירתו ומשפטו, הוחזק טינדייל בטירת וילוורדה (Vilvoorde), סמוך לבריסל. בראשית אוגוסט 1536 הוקרא גזר דינו ככופר ובוגד וזמן מה לאחר מכן הוצא להורג. התאריך המקובל לציון מותו הוא ה-6 באוקטובר, אך התאריך המדויק אינו ידוע. טינדייל נחנק למוות באמצעות שרשרת ברזל, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, פתח את עיני מלך אנגליה". לאחר שיצאה נשמתו, נשרפה גופתו על המוקד.
העותק המלא היחיד של התנ"ך בתרגומו לאנגלית ששרד נמצא בספריית המדינה של וירטמברג בשטוטגרט.
הערות שוליים

↑  התאריך המסורתי המקובל לציון הוצאתו להורג, אף כי התאריך המדויק איננו ידוע ויכול להיות מאוגוסט ועד אוקטובר אותה שנה
↑  "ימי הביניים והעת החדשה", ג'.ה. רובינסון, תרגם שמואל פרלמן, הוצאת דביר, תש"ה, ספר שני, עמ'. 128
↑  הילרי מנטל, וולף הול, הוצאת בבל, 2009, עמ' 306
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269287005171  PLWABN: 9810563584705606  BIBSYS: 10023170  BNE: XX1735444  BnF: cb12003755c (data)  GND: 118624881  ISNI: 0000 0003 5528 0786  LCCN: n83021140  NDL: 00842176  NKC: skuk0005667  NLA: 35559857  NLK: KAC201902932  NSK: 000317812  NTA: 069082723  SELIBR: 225015  SUDOC: 028144759  Trove: 995905  VcBA: 495/108854  VIAF: 87513128   WorldCat (עם VIAF): 87513128
ויליאם ג'ונס

| --- | --- |
תחריט מ-1842 מאת ג'יימס פוסלווייט, לפי ציור דיוקן מאת ג'ושוע ריינולדס
תחריט מ-1842 מאת ג'יימס פוסלווייט, לפי ציור דיוקן מאת ג'ושוע ריינולדס
 לידה:  28 בספטמבר 1746 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  27 באפריל 1794 (בגיל 47) קולקטה, הודו הבריטית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  בריטניה, הודו
 מקום קבורה:  South Park Street Cemetery 
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג'  בית הספר הארו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  Anna Maria Shipley 
 תרומות עיקריות
 מצא קשר רב בין שפת הסנסקריט לזו ללטינית ויוונית וכי הדמיון בן שפות אלו רב מדי על מנת להיחשב מקרי.
 
ויליאם ג'ונס (באנגלית: William Jones; ‏28 בספטמבר 1746 – 27 באפריל 1794) היה בלשן בריטי ואחד האירופאים הראשונים שלמדו סנסקריט. הגיע להודו בעקבות תמיכתו ובקשתו של וורן הייסטינגס על מנת ליצור מערכת חוקים כללית לתושבי הודו. ג'ונס מצא קשר הדוק בין שפת הסנסקריט ללטינית וליוונית, והסיק כי הדמיון בין שפות אלו רב מדי על מנת להיות מקרי. מסקנתו הובילה לטביעת המונח "קבוצת השפות ההודו אירופיות". ולמחקר מעמיק של הקשרים ביניהן.
חייו

ג'ונס נולד בווסטמינסטר, אביו (שנשא את אותו שם) היה מתמטיקאי. ג'ונס הצעיר היה גאון לשוני, שלמד יוונית, לטינית, פרסית, ערבית ואת יסודות הכתיבה הסינית בגיל צעיר. בסוף ימיו ידע 13 לשונות על בוריין ושלט בצורה טובה ב-28 שפות נוספות, ובכך היה להיפר-פוליגלוט.
למרות מות אביו בהיותו בן 3, הצליח ג'ונס ללמוד ולסיים את אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1764. למרות הפרסים בהם זכה, הוא היה עני מכדי לממן את שכר הלימוד, ולכן עבד כמורה פרטי לילד בן 7, בנו של לורד אלטורפ (אחד מאבות אבותיה של הנסיכה דיאנה). הוא המשיך לעבוד כמורה וכמתרגם במשך שש שנים נוספות. בתקופה זו פרסם את ההיסטוריה של נאדיר שאה, תרגום צרפתי של עבודה שבמקור נכתבה בפרסית וזאת לבקשת המלך כריסטיאן השביעי מדנמרק שביקר את ג'ונס – שכבר בגיל 22 נודע כמומחה למזרח.
זו הייתה אחת מעבודותיו המרובות בנושא איראן, טורקיה והמזרח התיכון בכלל.
החל משנת 1770 ובמשך שלוש שנים למד ג'ונס משפטים, ולימודים אלו הובילו אותו לעבודת חייו בהודו. לאחר תקופה שבה היה שופט בוויילס, וניסיון כושל לפתור את בעיות המהפכה האמריקאית עם בנג'מין פרנקלין בפריז, הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון בבנגל בשנת 1783.
בתת היבשת הוקסם ג'ונס מהתרבות ההודית, שטח שעדיין לא נחקר על ידי מלומדים אירופאים, וייסד את החברה האסייתית של בנגל. במהלך 10 השנים הבאות הוא כתב שטף של עבודות על הודו, ובכך התניע את המחקר המודרני של תת-היבשת במרבית נושאי מדעי החברה. הוא כתב גם על החוקים המקומיים, מוזיקה, ספרות, בוטניקה וגאוגרפיה ותירגם מספר יצירות מרכזיות של הספרות ההודית לאנגלית.
תרומותיו העיקריות

מכל תגליותיו, ידוע ג'ונס היום בזכות תגליתו כי סנסקריט דומה ליוונית הקלאסית וללטינית. בספרו "שפת הסנסקריט" (1786) הוא מציע כי לכל שלוש השפות מקור משותף, וייתכן אף שהן קשורות לגותית ולשפות הקלטיות וכן לפרסית.
הוא מצוטט לעיתים קרובות כאבי המחקר של הבלשנות ההשוואתית ושל המחקר ההודו-אירופאי. הציטוט המפורסם ביותר שמנציח את תרומתו הגדולה להיסטוריה של המחקר הלשוני הוא:
שפת הסנסקריט, חרף כל עתיקותה, היא בעלת מבנה נפלא; מושלם יותר מיוונית, עשיר יותר מלטינית, ועדין בצורה יוצאת מהכלל משתיהן. בכל זאת יש ביניהן דמיון רב, הן בשורשי הפעלים והן בצורות הדקדוקיות, מכדי שייתכן שיהיה מקרי. הדמיון כה חזק למעשה, שאף בלשן לא יוכל לבחון את כל השלוש מבלי להאמין שהן צמחו ממקור משותף, שייתכן שכבר לא קיים.
אף על פי שכבר במחצית המאה ה-17 ההולנדי מרקוס ואן בוקסהורן (1612–1653) ואחרים היו ערים לכך שפרסית עתיקה שייכת לאותה קבוצת לשונות כמו השפות האירופאיות, זו הייתה תגליתו של ג'ונס שצדה את הדמיון של חוקרים מאוחרים יותר והפכה למקור החצי-מיתי של הבלשנות ההשוואתית המודרנית.
ג'ונס היה הראשון שתרגם מחזה הודי מסנסקריט ומפרקריט לשפה מערבית. "זיהויה של סאקונטלה" מאת קאלידאסה שתורגם כ-"הטבעת הגורלית" (1789).
לג'ונס הייתה אחריות עקיפה על חלק מה"תחושה" של התנועה הרומנטית האנגלית בשירה (כולל לורד ביירון וסמואל טיילור קולרידג') משום שתרגומיו מהשירה המזרחית היו היסוד לסגנון זה.
שחמט

ג'ונס כתב בשנת 1763 שיר בשם קאיסה. השיר נכתב בלטינית[דרושה הבהרה] ובשיר זה קאיסה דוחה בתחילה את חיזוריו של אל המלחמה היווני ארס. האל הדחוי מבקש את עזרתו של אל הספורט, שממציא את משחק השחמט כמתנה לארס כדי שזה יזכה בחסדיה של קאיסה.
קאיסה מוזכרת לעיתים קרובות בניתוחי שחמט. גארי קספרוב מזכיר אותה פעמים רבות, בעיקר בהקשר של מזל, כתחליף למילים "המזל שיחק לי" הוא כותב "קאיסה הייתה עמי", בעיקר בעמדות בלתי ברורות או כאשר הוא מקריב כלי.
התוכנה הראשונה שזכתה באליפות העולם בשחמט למחשבים שנערכה בשנת 1974 נקראה קאיסה.
קברו של ג'ונס בכלכותה
ולימיר סטייפאנוביץ'

ולימיר סטייפאנוביץ' (בסרבית: Velimir Stjepanović ,Велимир Стјепановић; נולד ב-7 באוגוסט 1993) הוא שחיין סרבי, הוא אלוף אירופה במשחים ל-200 ול-400 מטר חופשי (ברלין 2014), בעל מדליית ארד מאליפות העולם לבריכת 25 מטר במשחה ל-400 מטר חופשי (דוחא 2014) ומקום שישי באולימפיאדה (לונדון 2012) במשחה ל-200 מטר פרפר.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

100 מטר חופשי: 48.86 שניות (2015)
200 מטר חופשי: 1:45.78 דקות (2014), שיא סרביה
400 מטר חופשי: 3:45.66 דקות (2014), שיא סרביה
200 מטר פרפר: 1:54.99 דקות (2012), שיא סרביה
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

100 מטר חופשי: 48.49 שניות (2014)
200 מטר חופשי: 1:42.48 דקות (2014), שיא סרביה
400 מטר חופשי: 3:38.17 דקות (2014), שיא סרביה
800 מטר חופשי: 7:58.66 דקות (2014)
200 מטר גב: 1:55.84 דקות (2014), שיא סרביה
200 מטר פרפר: 1:51.27 דקות (2013), שיא סרביה
הפועל ירושלים (כדורסל נשים)

הפועל ירושלים הייתה קבוצת כדורסל נשים ישראלית מהעיר ירושלים, שהתמודדה בליגה הבכירה ואף זכתה באליפות. הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל הספורט מלחה בירושלים.
נכון ל-2024 הקבוצה אינה פעילה, ואת מקומה תפסה הפועל לב ירושלים.
היסטוריה

הקבוצה נוסדה כקבוצת נערות בשנת 1952 ובהמשך כקבוצת בוגרות שהשתתפה בליגה הבכירה מיום הקמתה. עד תחילת שנות ה-80 נחשבה הקבוצה לחזקה בליגה והייתה מתחרה בקביעות בצמרת ובשלבים הסופיים של גביע המדינה. בסיום עונת 1959–1960 תפסה את המקום הראשון במחוז הדרומי, גברה במשחק המכריע 23–21 על אלופת המחוז הצפוני הפועל יגור וזכתה באליפות המדינה.
בעונת 1961–1962 הגיעה הקבוצה לגמר גביע המדינה והפסידה 36–43 לקבוצת מכבי תל אביב. בעונת 1970–1971 הגיעה הקבוצה שוב לגמר הגביע ושוב הפסידה למכבי תל אביב 44–57. בינואר 1972 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה למחזיקות מול "ווז'דובאץ' בלגרד" מחזיקת הגביע היוגוסלבית. הקבוצה הגיעה עד לשלב רבע הגמר.
החל משנת 1963 הצטרפה לליגה הבכירה אס"א ירושלים ובירושלים החלו משחקי דרבי בכדורסל נשים. בין מאמני הקבוצה בעבר ניתן לציין את גדעון וינרב, מרדכי תנורי ויאיר לירון.
שחקניות הקבוצה בעבר

אורנה אוסטפלד
נועה ריקנטי
אביבה ליכטבלאו-בלס
דליה ביבס
אליה פנטורין
שוהם ביבס
שרה דניאל בראון
רחל בכר
אסתר חנוך
גילה לייטנברג
רעיה זוננפלד
שולה בנקוביץ' ברקת
רינה פייבש
אסתר בקרמן
סיגל חרובי
ענת ורטהיים
יפה יפרח
נורית רווכר
חנה פרידמן
נירקה ארבוב
עפרה וינרב
שוהם עינב וינרב
חדווה הרכבי
אביגייל הרכבי
שלומית פוקס
נעמי נמרי
חיה בגון
אפרת לויטן
לינור אסא
דפנה שמחון
הדס סלע
רונית אגסי
אביטל רוסמן
גלית קופנהגן
מירית בן עמי
ענת הוס
רחל אבלוב
חוה רוזנר
הערות שוליים

↑  בנות הפועל ירושלים אלופות ישראל בכדורסל, בעיתון דבר 22 בינואר 1961
↑  10 נק' רצופות חרצו את גורל גביע הנשים, בעיתון חדשות הספורט (עמוד 1) 15 באוגוסט 1962
↑  כדורסלניות הפועל ירושלים יוצאות ליוגוסלוויה, בעיתון מעריב 31 בדצמבר 1971
↑  הרבה תחבולות במגרש והמון רוח לחימה, בעיתון דבר 4 בינואר 1972
↑  בליגה לנשים, בעיתון למרחב 24 בדצמבר 1963
↑  בליגה לנשים, בעיתון על המשמר 29 במרץ 1964
הר ורלאוץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,490 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי רוסון 
 קואורדינטות:  86°46′00″S 153°00′00″W﻿ / ﻿86.7667°S 153°W﻿ / -86.7667; -153
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ורלאוץ(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ורלאוץ
 
הר ורלאוץ או הר ורלוֹץ (באנגלית: Mount Verlautz) הוא הר בהרי רוסון, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,490 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-796 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר עומד בסמוך מצפון למוצאו של קרחון פולטר.
ההר ממוקם בקצה הדרום-מזרחי של הרי רוסון.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של מייג'ור סידני ג'יי. ורלאוץ (Sidney J. Verlautz), מחיל התחבורה של צבא ארצות הברית (U.S. Army Transportation Corps), שהיה קצין הלוגיסטיקה, של מחלקת המחקר של כוח התמיכה הימי באנטארקטיקה במהלך מבצע דיפ פריז.
הערות שוליים

↑  גאזת השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
ולינגטון פיניקס

מועדון הכדורגל ולינגטון פיניקס (באנגלית: Wellington Phoenix FC) הוא מועדון כדורגל ניו זילנדי מהעיר וולינגטון, המשתתף בליגה האוסטרלית והוא הקבוצה היחידה מניו זילנד בטורניר זה. הקבוצה החליפה את ניו זילנד נייטס שהשתתפה בטורניר קודם לכן.