stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תקשורת הספורט בישראל
תקשורת הספורט במגזרים השונים > התקשורת בשפה הערבית

הכדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי בקרב המגזר הערבי אף יותר מאשר בקרב שאר האוכלוסייה בישראל, ולכן עיקר תשומת הלב של התקשורת הספורט בשפה הערבית בישראל ניתן לכדורגל. תקשורת הספורט במגזר הערבי מוקדשת ברובה לסיקור הקבוצות מהמגזר, גם אלו המתחרות בליגות נמוכות יותר, וכן לסיקור ספורט עולמי, ואילו מידת העיסוק שלה בקבוצות או ספורטאים בכירים מהמגזר היהודי פחותה מאשר בתקשורת הספורט העברית. זאת, בעוד שבתקשורת העברית מידת הסיקור נקבעת בכל המגזרים לפי מעמדן הספורטיבי של הקבוצות ולכן קבוצה מהמגזר הערבי תזכה למידת סיקור דומה לקבוצה במעמדה מהמגזר היהודי.
משנות השמונים משודרת בערוצי רשות השידור מדי שבוע התוכנית "השבוע בספורט" בהנחיית סולומון מוניר ובהמשך בהנחיית ג'ודת עודה. מגזין הספורט המשודר בערוץ 33 מסקר בין היתר את הכדורגל הישראלי, בדגש על קבוצות המגזר הערבי. בשנות התשעים השתתף עודה בשידורי משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה, כשאחת לכמה דקות קיבל את רשות הדיבור ותמצת את אירועי המשחק האחרונים בשפה הערבית. בשנת 2009 עלתה בערוץ הספורט התוכנית ריאדה עלא אלח'אמסה המסקרת את קבוצות הכדורגל מהמגזר הערבי, ופרט לתקצירי משחקים, מגישה פרשנויות מעמיקות מפי כדורגלנים פעילים וכדורגלני עבר ערבים ישראלים לצד דיווחים חדשותיים מקיפים על קבוצות המגזר, מליגת העל ועד ליגה ג'.
רשתות רדיו ערביות מקומיות מעבירות מדי סוף שבוע שידורים חיים ממשחקי המחזור של הקבוצות הערביות בכדורגל, גם של אלו מהליגות הנמוכות, בפורמט דומה לזה של "שירים ושערים".
התקשורת העברית נעדרת כמעט לחלוטין עיתונאיים ערבים, כשאחד הבודדים והבולטים שבהם הוא השדרן והפרשן זוהיר בהלול.
תקשורת הספורט במגזרים השונים > התקשורת הדתית והחרדית

במרוצת השנים, העיתונות החרדית נמנעה מלדווח על אירועי ספורט בולטים, קל וחומר על ענייני דיומא מעולם הספורט. כמוה, גם העיתונות של הציונות הדתית לא הרבתה לסקר את תחום הספורט. עיתון "הצופה", למשל, סיקר בעיקר את פעילותה של תנועת "אליצור". אולם, בשנת 2014 החל הספורט לחדור גם לתקשורת הדתית והחרדית ובאתר החרדי כיכר השבת נפתח מדור ספורט שרובו מציג אנקדוטות מעולם הספורט או דיווחי ספורט בעלי זיקה לדת. מוסף ספורט נפתח גם באתר ערוץ 7. בערוצי הספורט הבולטים ובעיתונים המובילים בתפוצתם כמעט ולא מופיעים כתבים או פרשנים חובשי כיפה, כשאחד הבודדים הוא פרשן הכדורסל אלי סהר. באתרי חדשות בעלי אורייטציה דתית לאומית, כגון אתר סרוגים, ובמספר מצומצם של עלוני שבת, ישנם מדורי ספורט שמתמקדים גם בליגות של בתי כנסת וישיבות תיכוניות.
כתבי הספורט והפרשנים

בישראל מוקצים לרוב כתבים לסיקור קבוצות ספורט מסוימות. לאורך השבוע, עיקר הסיקור החדשותי על אודות קבוצה עוסק בהכנותיה לקראת משחקה הבא ולכן עיקר המידע מגיע מאימוני הקבוצה, מתדרוכים שמעביר המאמן במהלך השבוע ומאירועים שקורים בתוך מועדוני הספורט מאחורי הקלעים. מן הידועות הוא שכדי להשיג נגישות למידע, רוקמים עיתונאי ספורט רבים קשרי ידידות עם שחקנים המעבירים להם מידע על המתרחש במועדון ובחדר ההלבשה. דבר זה הוביל במאה ה-21 מאמנים לאסור על שחקניהם להכניס טלפון נייד לאסיפות הקבוצה.
כתבי הספורט והפרשנים > נשים בתקשורת הספורט

בתקשורת הספורט בישראל השתלבו במשך השנים נשים בשלל תפקידים, כשרובן מסקרות באופן טבעי, כאמור, ספורט גברים, אולם מספרן נותר מועט ביחס למספרם של העיתונאים. עיתונאית הספורט הראשונה בארץ הייתה ברוריה ביגמן, שכתבה במעריב והחל מ-2009 היא דוברת הוועד האולימפי בישראל. עד שנות התשעים נעדרו נשים כמעט באופן מוחלט ממערכות החדשות של מדורי הספורט ומתוכניות הטלוויזיה. טרם עידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל הייתה אורלי יניב אחת הבודדות לעסוק בתחום הספורט בתקשורת כשהגישה את התוכנית "מבט ספורט". רינה מצליח הייתה האישה הראשונה ששידרה בתוכנית שירים ושערים. בשנות התשעים החלו להצטרף מספר נשים לסיקור ספורט בישראל, תחילה כשדרניות קווים בשידורים החיים ברדיו ובטלוויזיה. נשים אלו, עמן ניתן למנות את אופירה אסייג, שרון פרי ולילך סונין, התקדמו בהמשך לתפקידי הגשה ועריכה. בתחילת שנות האלפיים הוסיף לעלות מספרן של הנשים בתחום זה והן השתלבו ביתר התפקידים המסורתיים מהם נעדרו בעבר, ובמאה ה-21 ניתן למצוא נשים המשמשות כתבות (מיקי שוורץ מ"ידיעות אחרונות" ושירלי בר דיין מערוץ הספורט), מגישות (מאיה רונן ומירי נבו מערוץ הספורט), שדרניות (ד"ר מורן ברק), פרשניות ועורכות (אופירה אסייג ב-ONE).
ספורט אקטיבי

עיקר הפעילות בתחום הספורט באמצעי התקשורת כוללת מסירת מידע על אירועי ספורט, פעילות שבה הצרכן (הקורא, המאזין או הצופה) נותר פסיבי. הפעלה אקטיבית של המאזין בפעילות ספורטיבית התקיימה בתוכנית הרדיו "התעמלות בוקר", שאותה הגיש מדי בוקר, במשך שנים רבות, מיכאל בן-חנן, תחילה בתחנת הרדיו "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל". התוכנית כללה דקות אחדות של תרגילי התעמלות, שאותם התבקש המאזין לבצע בהנחייתו של בן-חנן.
במסגרת הטלוויזיה הרב-ערוצית נכללים גם שידורים של שיעור התעמלות, שהצופה יכול להצטרף אליהם.
הפגנת פטריוטיות בשידור ובסיקור

אחד ממאפייניהם הבולטים של שידורי הספורט בכל העולם, הוא הפטריוטיות שמפגינים השדרנים בתחרויות בינלאומיות בהן מתחרים ספורטאי או קבוצה בתחרויות בינלאומיות. הסברה הרווחת היא כי הפטריוטיות המאפיינת את שידורי הספורט בישראל נובעת מהיותה של ישראל מדינת לאום וכן נטולת הישגי ספורט רבים לאורך השנים. בשידורי ספורט מסוימים נשמעים השדרנים כמתארים את התחרות מנקודת מבט של אוהדים, דבר שבא לידי ביטוי באופן ניכר בהפניית ביקורת כלפי גורם נייטרלי בתחרות, כמו שופט למשל, דבר שקורה במידה פחותה בתחרות בינלאומית או בתחרות בין שני ישראלים. דרך נוספת שבה באה הפטריוטיות לידי ביטוי היא קריאות שמחה מופגנות במקרה של ניצחון, הבעת צער מופגן במקרה של הפסד בתחרות והתייחסות לא אובייקטיבית להחלטות שיפוט.
בין השידורים הבולטים שבהם הופגנה פטריוטיות בשידור ניתן למנות תחרויות במשחקים האולימפיים בהשתתפות נציגים ישראלים,
את שידור משחק הניצחון של נבחרת ישראל בכדורגל נגד נבחרת צרפת ב-1993 - בו איבד השדרן מאיר איינשטיין את קולו בקריאות השמחה לאחר כיבוש שער הניצחון של ישראל, משחק שבסופו קרא בגוף ראשון "ניצחנו את צרפת 3:2", וכן את שידור משחק הכדורגל בין נבחרת ישראל לנבחרת קרואטיה במהלכו הטיח הפרשן אייל ברקוביץ' בשופט המשחק "הוא גרמני, ועכשיו אפשר לומר - ימח שמו", לאחר שזה שרק לבעיטת עונשין לחובת נבחרת ישראל, בדומה למנהג הישראלי להוסיף את הגינוי "ימח שמם" לאחר אזכור הנאצים.
הפגנת פטריוטיות לא פוסחת על התקשורת הכתובה, הנוטה לסקר גם היא בהרחבה ובאהדה תחרויות ספורט בינלאומיות בהן משתתפים ישראלים.
התקשורת מפגינה יחס אוהד כלפי ספורטאים זרים הפעילים בארץ תקופה ממושכת ועוברים תהליך של ישראליזציה ונוהגת להתייחס לתופעה זו בכתבות על הספורטאי ובראיונות עמו במהלך תקופת שהייתו בישראל.
ביקורת > איכותם של עיתונאי הספורט

בניגוד לתחומים אחרים המסוקרים בתקשורת, ספורט הוא תחום רווי רגש. אנשי התקשורת העוסקים בסיקור ענף ספורט, בישראל ובעולם, הם כמעט תמיד בעלי זיקה רבה אליו, וככאלה, לעיתים קרובות רגש יהיה מעורב בתוכן הדברים שיאמרו או יכתבו. כותרות או תוכן רוויי רגש מספקים חוויה נוספת מחוץ לתחומי המגרש גם לאוהד הקורא, הצופה או המאזין ולמעשה עונים על רצונם של מרבית הצרכנים. בניגוד לפוליטיקה, למשל, שגם היא תחום רווי רגש שסביר שלאיש התקשורת המסקר אותו יש דעה לגביו אך הוא אמור להימנע מלהביע אותה בדיווחיו או בפרשנותו, בתחום הספורט אנשי התקשורת לא עושים די על מנת לשמור על נייטרליות בדיווח, והדבר בולט גם בתקשורת הספורט בישראל.
בנוסף מספר כתבים עברו במרוצת השנים ממשרתם כעיתונאים למשרת דובר במועדון או בגוף ספורט ללא תקופת צינון ולעיתים אף שבו לאחר מכן למשרתם כעיתונאים.
מדד ההצלחה בארץ הוא רק לפי קשרים, לפי כמות הדלפות, בניגוד לשאר העולם, שם אתה נמדד במגרש. זה אבסורד. בגלל זה אנחנו נראים כמו שאנחנו נראים, ולא רק בתחום הספורט.
פרשנים המגיעים מהענף אך אינם פעילים בו משתמשים לעיתים בפלטפורמה שניתנה להם בצורה לא אתית כשהם מרבים לשבח את מקורביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים. הגם שמרבית הפרשנים מגיעים מהענף עליו הם מוסרים דברי פרשנות, עולה רבות הטענה כי פרשנותם וניתוחיהם של הפרשנים הישראליים שטחיים ודלים וכמעט ואינם מבוססי סטטיסטיקה או שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים כמקובל בעולם. לעומתם, פרשנים שאינם ספורטאים נתפסים דווקא כאובייקטיביים יותר בשל העובדה שחלקם מבסס את דברי הפרשנות על למידת ענף הספורט מבחוץ ולא רק על ניסיון עבר.
טענה נוספת היא שעיתונאיות הספורט בישראל נוטות לאמץ גישה הנחשבת גברית, הן באופן הכתיבה והן בבחירת מושאי הסיקור. יתר על כן, בדיקה שנערכה העלתה כי התנגדותן לסיקור ספורט הנשים שאינו פופולרי בהרחבה יתרה, כהעדפה מתקנת, חדה מזו של העיתונאים הגברים.
ביקורת > פטריוטיות מוגזמת בסיקור ספורטאים ישראלים

ביקורת נוספת היא לרמת הפטריוטיות של עיתונות הספורט פרט למקרים בהם לנציגות הישראלית אין כל סיכוי לגבור על יריבתה, נוטה תקשורת הספורט להציב רף ציפיות גבוה ולעיתים אף לזלזל ביריב. הסיקור שלאחר התחרות עמוס רגש: במקרה של ניצחון בתחרות או השגת היעדים המצופים, מפגינה תקשורת הספורט שמחה מופגנת בסיקור, ואילו במקרה של הפסד תתאר התקשורת את ההפסד או האי-עמידה ביעדים כאכזבה, ובמקרים קיצוניים יותר כ"כישלון" או כ"ביזיון" משל היו מחדל לאומי. יחס התקשורת לנציגות הישראלית משתנה ביחס ישיר להישגי הנציגות בטווח זמן קצר. תקשורת הספורט כמעט ואינה מודדת הישגי ספורטאי, קבוצה או נבחרת לאורך זמן, דבר שמביא לחוסר עקביות בסיקור בכפוף להישגי הנציגות. כך למשל, במסגרת טורניר שבו מתקיימות מספר תחרויות בהפרשי זמן קטנים, עשויה התקשורת לשבח את הנציגות במקרה של ניצחון ולבקר אותה בחריפות במקרה של הפסד בהפרש של ימים בודדים. האמביוולנטיות בסיקור קיימת גם בסיקור ספורטאים: נטען כלפי תקשורת הספורט בישראל כי היא ממהרת לקשור כתרים לספורטאים שהפגינו יכולת מרשימה בפרק זמן קצר ולהתעלם מהם או לבקר אותם בחריפות כשאינם מגלים יציבות, וכך גם להפך: נטען כי התקשורת לוקה ב"זיכרון קצר" - ממהרת לבקר ספורטאים בעקבות יכולת ירודה בפרק זמן קצר אף שהספורטאי צבר זכויות רבות לאורך הזמן שקדם לירידה ביכולתו.
כמו כן, תקשורת הספורט מרבה לדווח על ביצועיהם של כל אחד מהספורטאים הישראלים המתחרים בספורט קבוצתי המשחקים במדינות זרות, בליווי כותרות דוגמת "נציגינו", "השגרירים" או "הליגיונרים שלנו". מידת הסיקור של קבוצות מחו"ל בהן משחק ספורטאי ישראלי רבה יותר משל קבוצות אחרות, והיא פוחתת משמעותית כשהספורטאי עוזב את הקבוצה. מתחילת שנות האלפיים משדרים ערוצי הספורט משחקים של קבוצות בהן משחק ספורטאי ישראלי ולעיתים אף מציינים כי השתתפות הישראלי במשחק היא הסיבה לשידור. בנוסף, חלק מהשדרנים והפרשנים מתמקדים במשחקים שכאלה באופן מופרז בביצועיו של השחקן הישראלי וחולקים לו שבחים, אך מגלים סלחנות יתר כשהנציג הישראלי מפגין יכולת חלשה.
ביקורת > יחס התקשורת לספורטאים זרים בישראל

תקשורת הספורט בישראל מעודדת קידום וטיפוח ספורטאים ישראלים צעירים על פני שילוב שחקנים זרים, ובשידורי משחקים שבהם שחקנים זרים לא בולטים לחיוב בביצועיהם, מרבים שדרני הספורט והפרשנים לטעון כי מוטב היה לו ספורטאי ישראלי צעיר היה תופס את המשבצת של אותו שחקן זר בקבוצה.
תקשורת הספורט בישראל נוקטת בביקורתיות יתר ובחוסר סלחנות כלפי ספורטאים ומאמנים זרים בישראל ונוטה לבקרם יותר מאשר את אלה הישראלים. מבקרי תקשורת הספורט תולים עובדה זו בשתי סיבות: הסברה הראשונה גורסת כי העובדה שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם צרכניה של התקשורת בישראל מאפשרת לאנשי התקשורת למתוח עליהם ביקורת מבלי שיחושו חוסר נעימות, והסיבה השנייה היא שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם מהווים מקור עיתונאי ועל כן ביקורת כלפיהם לא תפגע בקשר של איש התקשורת אל תוככי המועדון או חדר ההלבשה. ביקורת זו חורגת לא אחת מהנורמה ולעיתים היא שלוחת רסן לחלוטין ואף גובלת בגזענות, כשאחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ציטוט זכור מפי מאמן הכדורגל והפרשן שלמה שרף שהציע לשים את איבזיטו אוגבונה בכלוב ולשלוח אותו למולדתו ניגריה, כאילו היה בעל חיים, לאחר תנועה מגונה שביצע השחקן במהלך משחק.
תקשורת הספורט בישראל נוהגת לבחון את הלכותיו ומנהגיו של הספורטאי, ובעיקר את אלה של המאמן הזר, בצורה פרובינציאלית, ולהשוותם למאמן הישראלי בתחומים שאינם בהכרח מקצועיים כמו הופעה ולבוש באימונים ובמשחקים והתנהגותו במהלך המשחק. הביקורת נגד המאמנים הזרים אינה עוסקת רק ביכולותיהם המקצועיות ובהישגיהם, אלא גם בהתנהלותם מחוץ לגבולות המגרש ומסתכמת בדרך כלל בטענה שאינם מסוגלים להתמודד המנטליות של הספורטאי הישראלי. דוגמה נוספת לגישה הפרובנציאלית היא הניסיון לבחון עד כמה השתלב הספורטאי הזר בתרבות הישראלית ומה יחסו אליה. דפוס חוזר בראיונות עם ספורטאי זר הוא הצגת שאלות, לצד אלו המקצועיות, לגבי המדינה וההתאקלמות בה, המאכלים, האקלים ואף על מראה הבחורות.
תקשורת הספורט בתרבות

תקשורת הספורט בישראל הטביעה חותם על התרבות בישראל: האופן בו מסוקר הספורט בישראל זכה לאזכורים בתוכניות בידור שונות וציטוטים מתוך שידורים השתלבו במרוצת השנים בסלנג הישראלי או הפכו לביטויים שגורים בשפה; ביטוי מוכר שנאמר לראשונה בשידור כדורגל הוא "ככה לא בונים חומה" מפי השדרן יורם ארבל. ציטוטים, קלישאות וביטויים נוספים וזכורים לוקטו ואוגדו למהודרה החמישית של סדרת הספרים "הוצא מהקשרו" שיוחדה לציטוטי תקשורת הספורט בישראל. מערכונים שונים על תקשורת הספורט עלו לאורך השנים, כשאחד הזכורים שבהם הוא המערכון "שירים, שערים וטכנאים" של הגשש החיוור המהווה פרודיה על תוכנית הרדיו "שירים ושערים".
בשנת 2005 הוציא לאור דן יהב את הספר "בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים", לקסיקון המכיל כאלף ביטויי סלנג מתחום הספורט שנאספו מאמצעי התקשורת השונים ועומד על האופן שבו התפתח הסלנג. יהב טוען בפתח המבוא לספרו כי חדירתה של התקשורת האלקטרונית, הרדיו והטלוויזיה, לחיי האוהד, חייבה את התפתחותם של מדורי הספורט בעיתונות בהתאם. מגמת ההתרחבות והרחבת הסיקור יצרה ביקוש רב לעיתונאיים ולהמצאת חומר כתיבה ללא קשר להתפתחות ענפי הספורט במדינה. ככל שמלאכת הסיקור הפכה מסחרית יותר ביסודה, כך גדל הביקוש, שיצר בתורו קריטריונים לשוניים נמוכים יותר בכתיבה. יהב גורס כי כתבי הספורט והשדרנים מנצלים את עקרונות העגה ואת הגורמים להתפתחותה, ובפנייתם לקהל הרחב הם מתאימים את המשלב שלהם ואת רמת כתיבתם כך שיתאימו למכנה המשותף הנמוך ביותר, ובכך יוצרים אווירה קולקטיבית ואינטימית עבור האוהד שהוא גם הצרכן של המדיה.
במסגרת סיקור אירועי ספורט גדולים נוהגות התקשורת בכלל ותקשורת הספורט בפרט להקדיש סיקור נפרד לשידורי האירוע הכולל ביקורת על טיב השידור וציטוט משפטים משעשעים או טעויות שנאמרו בשידור.
לצד העיסוק בספורט עצמו ובפרשנותו, משדרת תקשורת הספורט תוכניות שונות שעוסקות בספורט מהפן ההומוריסטי ומשלבות ביקורת גם על תקשורת הספורט עצמה. בשנת 2002 עלתה בערוץ הספורט התוכנית המערכונים הסאטירית אופסייד בכיכובם של ספי ריבלין ושרית סרי העוסקת בספורט הישראלי, ולאחר שזו הוסרה מלוח השידורים, שודרה בערוץ משך תקופה התוכנית "פקקים" בהנחיית שמואל וילוז'ני. בשנת 2007 עלתה באתר וואלה, תוכניתו ההומוריסטית של שי נובלמן, ״ממגרש הספורט עם יועד אלפרון״, ושנה אחר כך, הפכה לתוכנית אולפן סאטירית וחתרנית בצבעי שחור לבן בשם ״בראש ובראשונה״, אותה הנחה נובלמן לצידו של מכשיר רדיו מדבר ממנו בקע קולו של השדר עמי פזטל. לתוכנית ״בראש ובראשונה״ צולמו 4 עונות והיא שודרה לסירוגין עד שנת 2013. בין השנים 2008 ל-2010, כיכב נובלמן בתוכנית הטלוויזיה השבועית ״מייקל פינדר״, אותה יצר, ששודרה בערוץ ספורט 1, בה גילם עיתונאי ספורט בריטי שמגיע מדי שבוע לחקור תופעה אחרת בספורט הישראלי. בשנת 2011 עלתה בערוץ הספורט תוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה" בה מככבות בובות בנוסח "החרצופים" המהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל כולל מתקשורת הספורט, ועוסקת ברובה בעולם הכדורגל. בשנת 2015 העלו יוצרי "בובה של לילה" בערוץ HOT3 תוכנית ספורט סטירית נוספת, "אנחנו במפה", ששמה לקוח מציטטה מפורסמת של טל ברודי.
ראו גם

ספורט בישראל
לקריאה נוספת

אביב הברון, הירוקים: מכבי חיפה, כל הסיפור, ספרי עליית הגג, 1992
דן יהב, בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים, הוצאת תמוז, 2005
ד"ר יאיר גלילי, ד"ר משה לוי וד"ר אילן תמיר, ספורט ומגדר בחברה הישראלית: מאפיינים, זהויות וייצוגים, הוצאת המרכז הבינתחומי הרצליה, 2015
ד"ר חן קרצ'ר, בין שילוב להדרה, הערבים בישראל בראי תקשורת הספורט העברית, מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום - אוניברסיטת תל אביב, 2015
אוהד גרינוולד, המועדון: הסודות של מכבי תל אביב, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017
עמיר פלג, המרוץ לתחתית - מותה של תקשורת הספורט בישראל, 2025
פלייטקרפוס

| פלייטקרפוס |
| --- | --- |
  למעלה, שלד של פלייטקרפוס למטה, השוואה לאדם
תקופה
קרטיקון עליון 84–81 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: מוסזאוריים
סוג:: פלייטקרפוס
מין:: Platecarpus tympaniticus
שם מדעי
 Platecarpus ‏קופ, 1869

פלייטקרפוס (שם מדעי: Platecarpus; מילולית: "מפרק שטוח") הוא סוג זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון ששייך למשפחת המוזאזאוריים.
מאפיינים

המאובנים שלו נמצאו בארצות הברית, צפון אפריקה ובלגיה.
יצור זה הגיע לאורך משוער של 4.3 מטר והיה בעל סנפירים ארוכים, לסת מוארכת מלאה שיניים חדות וזנב בעל חוליות רבות. מראהו הזכיר מעט לטאת כוח גדולה ובעלת סנפירים. היצור נע במים בדומה לכמה כרישים. בעבר סברו שהוא נע כמו צלופח גדול בתנועות איטיות. כמו שאר המוזאזאורים הוא לא היה יכול לעלות ליבשה וייתכן שהשריץ צאצאים מפותחים במים.
ככל הנראה היצור היה ניזון מדגים ודיונונים ברחבי האוקיינוסים לצד מוזאזאורים גדולים יותר.
בתרבות

זוחל ימי זה הופיע בסרט מפלצות ים ובסדרה פלאווורלד.
בית השמשוני

| --- | --- |

חזית המבנה - מרפסת מעוגלת האופיינית לסגנון הבינלאומי ושלט האצולה של משפחת רוטשילד המציין את העובדה שהמבנה בבעלות יד הנדיב
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  דוד שמשוני
 כתובת:  אבן גבירול 16 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ריכרד קאופמן 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 
 קואורדינטות:  31°46′32″N 35°12′54″E﻿ / ﻿31.77547222°N 35.215°E﻿ / 31.77547222; 35.215
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית השמשוני(למפת ירושלים רגילה) בית השמשוני(למפת הרי ירושלים רגילה) בית השמשוני(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית השמשוני
 
בית שמשוני, או בית יד הנדיב, הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים המצוי ברחוב אבן גבירול 16, בפינת רחוב אברבנאל.
היסטוריה

בית השמשוני נבנה עבור דוד השמשוני, פקיד בכיר בממשלת המנדט הבריטי בין השנים 1931–1932. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי. בית השמשוני נחשב לאחד הבתים היפים שנבנו בשכונת רחביה בשנות הקמתה הראשונות.
המבנה בנוי בטון ומצופה אבן וכלל מאפיינים רבים של הסגנון הבינלאומי - מרפסת קמורה גדולה, מרפסת קמורה קטנה יותר מעליה (אלמנטים דמויי ספינה), תקרות הצלה מעל המרפסת, חלונות אופקיים צרים בחדר המדרגות של המבנה המאווררים את חדר המדרגות ומונעים את חימומו על ידי אור רב מדי.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נרכש המבנה על ידי יד הנדיב (קרן רוטשילד). המבנה שופץ בפיקוח משרד האדריכלים ספקטור עמישר, אשר הוסיפו קומה נוספת למבנה (תוך שמירה על צביונו המקורי). לחזית המבנה הוסף שלט האצולה של משפחת רוטשילד.
גלריית תמונות

חלונות צרים המאירים את חדר המדרגות במבנה
סמל בית משפחת רוטשילד
חזית המבנה
לקריאה נוספת

אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
בית ואסף בשאראת

| --- | --- |

מימין בית בשאראת, משמאל וילה הארון א-רשיד
 מידע כללי
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′09″N 35°13′00″E﻿ / ﻿31.76925°N 35.21666667°E﻿ / 31.76925; 35.21666667
 he
 
בית ואסף בשאראת, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 16, בסמוך לכיכר נתן רוטנשטרייך.
היסטוריה

מבנה זה הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי ואסף בשאראת עבור משפחתו, ובסמוך לבית הדירות שנבנה על ידי אחיו, חנא איברהים בשאראת, שנקרא וילה הארון א-רשיד.
בדומה לווילת הארון א-רשיד, קומת הקרקע במבנה שימשה למגורי המשפחה, והקומה העליונה הושכרה לדיירים שונים. בשלהי המנדט שכנו במבנה משרדים של הקונסוליה ההולנדית.
משפחת בשאראת עזבה את המבנה במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948 – ולאחר מכן הושכר המבנה על-ידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים לקונסוליית הולנד.
בין השנים 1959–1986 הושכרה למשה פרלמן, שהיה דובר צה"ל ויועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון.
בשנת 1999 נבנו שתי קומות נוספות במבנה על פי תוכניתו של האדריכל מרק פלם.
תיאור המבנה

בעת בניתו היה המבנה דו קומתי (למעט בקצהו המזרחי, בו היה מבנה עליה לגג, ולמעשה חדר בקומה השלישית).
המבנה נבנה בסגנון מזרחי, וחלונות המבנה עוטרו בקשתות. בקומתו הראשונה של המבנה עוטרה מרפסת המבנה בשתי קשתות רחבות ובקומה השנייה בארבע קשתות צרות יותר. חדר המגורים של המבנה בלט מקו המבנה לכיוון מערב, וצורתו הייתה מתומנת. בכך היה המבנה שונה מבית הליוואן האופייני, לו חדר מגורים מרובה.
בעת בניית תוספת הקומות בשנת 1999 נשמר קו המבנה. הקומות העליונות נבנו כשהן נסוגות מקו המבנה למעט הבנייה מעל החדר המתומן. בקומה הרביעית נבנתה מרפסת בצורה מתומנת תוך שמירה על צורת הבניין המקורית.
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, שכונות ירושלים, טלביה, קטמון והמושבה היוונית, מכון ירושלים לחקר ישראל, כתר הוצאה לאור, 2002
אברך

ערך זה עוסק באדם שאחרי חתונתו ממשיך ללמוד תורה רוב יומו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בעולם הישיבות, אַבְרֵךְ הוא אדם אשר מקדיש חלק ניכר מיומו ללימוד תורה בישיבה או בכולל. במקור התייחס המונח בפרט לגבר צעיר בשנים הראשונות אחרי חתונתו, אך כיום, בעיקר בחברה החרדית בישראל, התרחב גם לאנשים מבוגרים יותר. כינוי זה נועד להבדילו מבחור ישיבה, שהוא רווק הלומד בישיבה.
מקור השם

בספר בראשית (מא, לט-מה) מסופר כי פרעה התרשם מחכמתו של יוסף, לאחר שזה הצליח לפתור את חלומו. על פי הכתוב, פרעה מינה אותו למשנה למלך והוא זכה לכינוי "אברך", כינוי יחידאי הקשור ככל הנראה למעמד המלכותי שקיבל:
וַיָּסַר פַּרְעֹה אֶת טַבַּעְתּוֹ מֵעַל יָדוֹ, וַיִּתֵּן אֹתָהּ עַל יַד יוֹסֵף, וַיַּלְבֵּשׁ אֹתוֹ בִּגְדֵי שֵׁשׁ וַיָּשֶׂם רְבִד הַזָּהָב עַל צַוָּארוֹ: וַיַּרְכֵּב אֹתוֹ בְּמִרְכֶּבֶת הַמִּשְׁנֶה אֲשֶׁר לוֹ, וַיִּקְרְאוּ לְפָנָיו אַבְרֵךְ, וְנָתוֹן אֹתוֹ עַל כָּל אֶרֶץ מִצְרָיִם:
במקביל לפירושים שניתנו למונח זה על דרך הפשט, בבראשית רבה (פרשה צ', ג) מצוי פירוש על דרך הדרש הרואה במילה זו הלחם: ”אברך – אב בחכמה ורך בשנים”, כלומר: בחכמתו הוא כאב (איש בוגר וזקן) ומצד גילו הוא רך בשנים (צעיר), ובניגוד למצופה כבר בגיל צעיר יחסית יש בו חכמה כשל איש מבוגר.
מעמד האברכים

מתקופת חז"ל ואילך נחשב מעמדם של תלמידי חכמים לגבוה במיוחד בחברה היהודית עד שנאמר כי "אפילו ממזר תלמיד חכם וכהן גדול עם הארץ, ממזר תלמיד חכם קודם לכהן גדול עם הארץ" (תלמוד ירושלמי הוריות פ"ג מח ע"ג). בעת החדשה, לומד שהתבלט מנעוריו בחריפות שכלו וזיכרונו ובכוח לימודו כונה "עילוי" ונחשב ל"שידוך" הרצוי ביותר, גם אם משפחתו הייתה ענייה.
לימוד ופרנסה

על אף המעמד הגבוה של קהילת הלומדים, עיסוק בלעדי בלימוד תורה לא היה מקובל כתופעה רווחת, אלא אם הלומד סווג כירא שמים, עם דרך ארץ, עילוי לימודי ובעל רטוריקה מתקדמת, וכך הוכר על ידי חבריו ואלו שהיו לו לחברותא ושילב עיסוק ופרנסה מלימוד התורה כמלמד, שוחט, או רב קהילה, בית כנסת או ישיבה. במספר מקומות בתלמוד מופיע גינוי לאנשים שאינם מתפרנסים מיגיע כפם כמו אינם דואגים לנשותיהם לשאר כסות ועונה. במסכת ברכות אף טוען רבי חייא כי "גדול הנהנה מיגיע כפיו יותר מירא שמיים". גם בדברי הרמב"ם מופיעים דברי ביקורת על תלמידי חכמים שאינם מתפרנסים מיגיע כפיהם. "כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה הרי זה חלל את השם ובזה את התורה וכבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונטל חייו מן העולם הבא. לפי שאסור ליהנות מדברי תורה בעולם הזה. אמרו חכמים כל הנהנה מדברי תורה נטל חייו מן העולם. ועוד צוו ואמרו אל תעשם עטרה להתגדל בהן ולא קרדום לחפור בהן. ועוד צוו ואמרו אהוב את המלאכה ושנא את הרבנות וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטילה וגוררת עון. וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות". המובחרים שבתלמידי החכמים המשיכו לעיתים במסלול תורני של רבנות, דיינות או הוראה אך עד המאה ה-20, מרבית האברכים פרנסו את משפחתם ונאלצו לחלק את זמנם בין לימוד תורה לעבודה. חריגים מעטים לכך היו אברכים בקהילות לומדים קטנות ובישיבות אשר נתמכו במידה כזו או אחרת על ידי תורמים חיצוניים.
במאות ה-19 וה-20 החל גידול בשיעורם של בחורי ישיבה ואברכים אשר מקדישים את כל זמנם ללימוד התורה, ומסתמכים בכך על פסיקה עדכנית. שינוי דמוגרפי חשוב אשר נוצר בעקבות עליית שיעור האברכים שאינם עובדים הוא גידול בשיעור הנשים היוצאות לעבודה.
בישראל

בישראל של ראשית המאה ה-21 מצויים אברכים הן במגזר החרדי והן בישיבות הציוניות, כאשר בישיבות החרדיות גבוה יותר שיעורם של האברכים שאינם עובדים כלל לפרנסתם. בישיבות החרדיות מצוי יותר שמפרידים בין בחורי הישיבה הרווקים לאברכים, שלומדים בכולל בנפרד, ובישיבות הציוניות לרוב האברכים נשארים יחד עם הבחורים באותה מסגרת של ישיבה.
הבדל נוסף בין שני סוגי האברכים נוגע לסוגיית חובת השירות בצה"ל. מרבית האברכים בישיבות הציוניות שירתו שירות פעיל קודם נישואיהם או אחריהם (בדרך כלל קצר מזה של חייל רגיל בשירות סדיר). במגזר החרדי, לעומת זאת, מרבית האברכים דוחים את שירותם באמצעות הסדר "תורתו אומנותו" ובשלב מאוחר יותר זוכים לפטור מלא.
אברכים מקבלים תמיכה כספית מהמדינה עד להגעתם לגיל 67.
הערות שוליים

↑  אבן עזרא, ספורנו ורש"י קושרים מונח זה לברך וסבורים כי הכינוי מתאר את החובה המוטלת על האנשים לכרוע ברך לפניו.
↑  בתרגום אונקלוס, תרגום יהונתן, רש"י ורשב"ם מצוי פירוש המושפע מ-Rex הלטינית שמשמעה מלך, ולפיו "אברך" פירושו "אב למלך".
↑  תרגום ירושלמי, רבינו בחיי, רש"י.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ח', עמוד א'
↑  חוזר לשנת הלימודים התשע"ט לראשי הישיבות ומנהלי המוסדות, באתר משרד החינוך, ‏25 ביולי 2018
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏האם רוב המימון של תלמידי הישיבה מגיע מהמדינה או מתרומות? בדקנו, באתר גלובס, 26 ביולי 2021
סטרטגוס

סטרטגוס (יוונית: στρατηγός, ברבים: στρατηγόί, סטרטגוי) היה מפקד צבא ביוון העתיקה. בתקופת האימפריה הביזנטית המונח תיאר גם מושל צבאי.
תפקיד הסטרטגוס באתונה בעת העתיקה

בדמוקרטיה האתונאית הסטרטגים היו נבחרים בבחירות דמוקרטיות לתפקיד מפקדי הצבא בים וביבשה. הייתה זה המשרה רמת הדרג ביותר אליה נתקיימו בחירות (המינוי למשרות גבוהות יותר נעשה בהגרלה). סטרטגוס נבחר לתקופה של שנה, אך משרה זו לא הייתה מוגבלת לא בכמות הפעמים שניתן לכהן בה ולא ברצף הכהונות, כך שעם הזמן השיגו הסטרטגים השפעה רבה בתחומים של מדיניות חוץ, מדיניות כלכלית וענייני האימפריה.