stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידה לטיפול נמרץ
יחידה לטיפול מוגבר

בשל מצוקת המקום והיעדר תקנים, מקובל בבתי החולים בישראל לאשפז חולים שבהגדרתם מתאימים לטיפול נמרץ, באזור נפרד בתוך מחלקות האשפוז.
מיטות האשפוז הללו ממוקמות בסמוך לדלפק האחיות, ונתוני הניטור מופיעים על מסך מול הדלפק.
יחידת הטיפול המוגבר נמצאות תחת אחריות רופאי המחלקה, שאינם בעלי התמחות ייעודית בטיפול נמרץ. יחידות שכאלה נפוצות בעיקר במחלקות הפנימיות, אך הן קיימות גם במחלקות אחרות כמו נוירולוגיה וקרדיולוגיה.
יחידה לטיפול מוגבר > יחידות טיפול מוגבר בהתפרצות הקורונה בישראל

בהתפרצות הקורונה בישראל, העובדה שרופאים פנימאים רבים התנסו בטיפול בחולים מונשמים בתוך המחלקות הפנימיות, הקלה על אפשרות האשפוז של חולי קורונה מונשמים מחוץ למחלקות הטיפול נמרץ.
הערות שוליים

↑  ראשונים בישראל: טיפול נמרץ נוירולוגי-נוירוכירורגי אתר כל הזמן, ישראל חבר, 26 במאי 2021
↑  רותם אליזרע, תרמית ה"טיפול המוגבר" בבתי החולים ולמה היא מסוכנת, באתר ynet, 26 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555620605171  PLWABN: 9810651718505606  GND: 4161965-1  LCCN: sh85067186  NKC: ph187965 
רופאים מומחים בטיפול נמרץ מטפלים בחולה ביחידה לטיפול נמרץ
אבא שכטר

קבריהם של אבא ולאה שכטר, בית הקברות בזכרון יעקב
אַבָּא שֶׁכְטֶר (24 בדצמבר 1894 – 28 במאי 1977) היה חקלאי, בנם של אחת ממשפחות מייסדי זכרון יעקב, פעיל ציבור, ראש "ועד המושבה" ובהמשך ראש המועצה הראשון.
קורות חייו

אבא שכטר נולד ב-1894 בזכרון יעקב לישראל שכטר (1847–1912) ואשתו טובה. הוא למד בבית ספר עממי ביישוב, וכבר מגיל צעיר לקח חלק בעבודת האדמה ובפעילות הביטחון והשמירה על השדות. בשנת 1913 היה שותף לייסוד אגודת הגדעונים בראשות אלכסנדר אהרונסון, ששמה לה כמטרה להוביל את תחום השמירה וההתיישבות. בהמשך הצטרף להגנה. ב-1923 נשא לאישה את לאה לייבוביץ, גם היא בת לאחת ממשפחות המייסדים.
ב-1936 מונה לראש "ועד המושבה" ביישוב, וכשהוכרז היישוב כמועצה מקומית ב-1950, מונה לראש המועצה הראשון שלה. כמו כן, כיהן כנשיא אגודת הכורמים של יקבי כרמל מזרחי.
אבא שכטר נפטר בזכרון יעקב, וקבריהם שלו ושל רעייתו נמצאים בחלקת הוותיקים בבית הקברות בעיר.
קורות חייו > משפחתו

לו ולאשתו נולדו 2 ילדים, הבן ישראל והבת יובלה.
בתו, יובלה, נישאה לישי שיבובסקי, שכיהן גם הוא כראש המועצה, החמישי במספר. דודו, התאום המבוגר של אביו, היה שניאור זלמן שכטר, שהתפרסם כחוקר גניזת קהיר וכמנהיג היהדות הקונסרבטיבית בצפון אמריקה.
הנצחתו

המועצה המקומית של זכרון יעקב קראה על שמו של אבא שכטר כיכר ברחוב המייסדים (בקרבת בית הקברות).
לקריאה נוספת

אריה סמסונוב, זכרון יעקב: פרשת דברי-ימיה תרמ"ב-תש"ב, הוצאת ועד המושבה זכרון יעקב, 1943.
אלבום משפחות זכרון יעקב, הוצאת "כרמים"
הערות שוליים

↑  טובה, אמו של אבא, הייתה אשתו השנייה של ישראל שכטר. ישראל ואשתו הראשונה, מרים צביה, עלו ב-1882 מפוקשאן ברומניה והיו ממקימי זכרון יעקב. לאחר פטירת מרים צביה ב-1891 נשא ישראל את טובה אברמוביץ. סה"כ גידל ישראל 12 ילדים: שישה מאשתו הראשונה, ארבעה מאשתו השנייה ושני ילדים שהביאה אשתו השנייה מנישואין קודמים.
↑  בפרטיכל הדיונים עם משרד הפנים מ-7 במרץ 1949 נרשמה ההערה: "מר שכטר מבאר שכיום אין עוד להימנע מאישור מועצה-מקומית בזכרון-יעקב..."
כיכר על שמו של אבא שכטר בזכרון יעקב
חומת אורליאנוס

חומת אורליאנוס
חומת אורליאנוס (באיטלקית: Mura aureliane) הייתה חומת העיר רומא שנבנתה בין השנים 271–275 בתקופת שלטונו של הקיסר אורליאנוס ופרובוס.
חומות אלה הקיפו את שבע גבעות רומא (שהוקפו עוד בחומת סרוויוס) וכן את שדה מרס ואת מחוז טרסטוורה בגדתו השמאלית של נהר הטיבר.
תיאור החומות

אורכן של חומות אורליאנוס כ-19 ק"מ והן הקיפו שטח של 13.7 קמ"ר. החומות נבנו מלבנים ובטון, עוביין הגיע ל-3.5 מטרים, וגובהן ל-8 מטרים. מגדלים ריבועיים נבנו כל 100 רגלים (כל 29.6 מטרים).
במהלך המאה החמישית הוגבהה החומה לגובה של 16 מטרים. באותה עת היו בחומה 383 מגדלים, 18 שערים ראשיים ו-2,066 חלונות תצפית.
היסטוריה

החל מראשיתה של הקיסרות הרומית, בשל השלום הרומאי והשגשוג שבעקבותיו, גדלה העיר רומא אל מעבר לחומת העיר הישנה (חומת סרוויוס שנבנתה עד בתקופת הרפובליקה הרומית, בשלהי המאה הרביעית לפנה"ס). עוצמת הצבא הרומי בראשית הקיסרות, שמרה על שלום תושבי העיר מבלי צורך בחומות.
במהלך המאה השלישית, בשל החלשותה של האימפריה הרומית תקפו שבטים ברבריים מבעד לגבולות הקיסרות מצפון. בשנת 270 הגיעו הוונדלים לצפונה של איטליה בטרם הצליח הצבא הרומי להדפם. מרד שפרץ בעיר והביא למותם של כ-7,000 תושבים היה גורם נוסף לבנייה.
בעקבות פלישה זו והמרד החלה בניית החומות על ידי הקיסר אורליאנוס. פרויקט הבנייה היה הגדול ביותר ברומא מאז ימי ראשיתה של האימפריה. הפרויקט בא להבהיר לתושבים מהי עוצמתו של הקיסר, וליצור רושם של יציבות בעיר, מתוך כוונה למנוע מרידות נוספות. אורליאנוס עצמו מת לפני השלמת העבודה.
על מנת לחסוך בעלויות שולבו מבנים שונים קיימים בחומות - בהם אמפיתיאטרון קסטרנסה, קסטרה פרטוריה, אקווה קלודיה ופירמידת קסטיוס. מעריכים כי כשישית מהחומה נבנתה ממבנים קיימים ששולבו בה.
השטחים שמחוץ לחומות נוקו על מנת לאפשר תצפית למגיני העיר.
יעילותה של החומה נתונה במחלוקת, בשל המספר הקטן של הלוחמים שהוקצו להגנה על העיר - כ-25,000 לוחמים של המשמר הפרטוריאני. ואולם החומה לא נבנתה על מנת להתגונן בפני מצור ממושך. כוחות הברברים שתקפו את האימפריה נהגו לתקוף מתקפות פתע, ולא לצור תקופה ממושכת, ומפני מתקפות אלה יכלה החומה להגן על תושבי העיר.
בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, בין השנים 306–312 לספירה, הוכפל גובהה של חומת אורליאנוס ותוגבר המשמר הפרטוריאני, על מנת לאפשר לעיר לעמוד במצור ממושך. זאת מפני ששלטונו של מקסנטיוס הוכרז בשנת 308 כשלטון 'בלתי חוקי' על ידי הקיסרים והאוגוסטים המכהנים בשלטון המרובע של אותה העת - הטטררכיה, והעיר נדרשה לעמוד בהתקפות מצבאות סדירים של קיסרים ואוגוסטים שונים באימפריה.
בשנת 401 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר הונוריוס שופצו החומות והשערים, וקבר הדריאנוס שמעברו המערבי של הטיבר שולב בחומה כמבצר.
בתקופת שלטונו של טוטילה מלך האוסטרוגותים, בשנת 545 נהרסו כשליש מהחומות, על מנת למנוע מהאימפריה הביזנטית להגן על העיר רומא, במלחמתו בה.
יתרת החומות נותרו חלק מהגנת העיר עד ה-20 בספטמבר 1870 עת שנהרסו חלק מהחומות (בסמוך לפורטה פיה) על ידי חיילי ממלכת איטליה, והעיר נכבשה על ידם במטרה שתהפוך לבירת המדינה.
החומות נותרו גבולה של העיר עד אמצע המאה ה-19, וכמעט לא הייתה בנייה מחוץ לחומות עד תקופה זו.
בשל שימושן הממושך לא נעשה שימוש משני באבני החומות והן נותרו עד ימינו. בקרבת פורטה סן סבסטיאנו (שער סן סבסטיאן) הוקם מוזיאון החומה.
שערי החומות

השערים בחומת אורליאנוס (עם כיוון השעון, החל מהצפוני שבשערים):
פורטה דל פופולו או פורטה פלאמיניה (Porta del Popolo או Porta Flaminia) - ראשיתה של ויה פלאמיניה;
פורטה פינצ'יאנה (Porta Pinciana);
פורטה סאלאריה (Porta Salaria) - ראשיתה של ויה סאלאריה;
פורטה פיה (Porta Pia) - ראשיתה של ויה נומנטאנה בתקופה מאוחרת יותר;
פורטה נומנטאנה (Porta Nomentana) - ראשיתה של ויה נומנטאנה בתקופת הקמת החומה;
פורטה פראטוריאנה (Porta Praetoriana) - בסמוך למחנה המשמר הפרטוריאני;
פורטה טיבורטינה (Porta Tiburtina) - ראשיתה של ויה טריבורטינה;
פורטה מג'יורה (Porta Maggiore) - ראשיתה של ויה פראנסטינה;
פורטה סן ג'ובני (Porta San Giovanni) בסמוך לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו;
פורטה אסינאריה (Porta Asinaria) - ראשיתה של ויה טוסקולאנה;
פורטה מטרוניה (Porta Metronia);
פורטה לטינה (Porta Latina) - ראשיתה של ויה לטינה;
פורטה סן סבסטיאנו או פורטה אפיה (Porta San Sebastiano או Porta Appia) - ראשיתה של ויה אפיה;
פורטה אדראטינה (Porta Ardeatina)
פורטה אוסטיאנסה (Porta Ostiense), בסמוך לפרמידת קסטיוס - ראשיתה של ויה אוסטיאנסה.
שערים בטרסטברה (החל מהדרומי ביותר, עם כיוון השעון):
פורטה פורטואנסיס (Porta Portuensis);
פורטה אורליה פנקרזיאנה (Porta Aurelia Pancraziana);
פורטה ספטימיאנה (Porta Septimiana);
פורטה אורליה סנקטי פטרי (Porta Aurelia-Sancti Petri).
הערות שוליים

↑  Alfred Frazer, The Iconography Of The Emperor Maxentius' Buildings In Via Appia, The Art Bulletin, Vol. 48, No. 3/4 (Sep. - Dec., 1966), עמ' 385
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4299580-2  VIAF: 243576706   WorldCat (עם VIAF): 243576706 
מיקום החומות והשערים
מעבר שומרים בתוך החומה בסמוך לפורטה מטרוניה
פורטה אסינאריה
שלמבו

| --- | --- |

עטיפת המהדורה השנייה בעברית
 מידע כללי
 מאת:  גוסטב פלובר
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  רומן היסטורי
 הוצאה
 מקום הוצאה:  צרפת 
 תאריך הוצאה:  1862
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 324 מהדורה שנייה - 322
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת שטיבל מהדורה שנייה - הוצאת לדורי
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1922 מהדורה שנייה - 1967
 תרגום:  מהדורה ראשונה - נחום סלושץ מהדורה שנייה - אריה חשביה
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002042038, 001195926, 001016136, 002042032
 
עמוד הנושא של הספר בהוצאה משנת 1883
שלמבו (צרפתית Salammbô) הוא רומן היסטורי שכתב גוסטב פלובר בשנת 1862 ואשר עסק במלחמת שכירי החרב נגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס, שהועסקו כשכירי חרב במלחמה הפונית הראשונה והתמרדו לאחר שלא זכו לגמולם המובטח. פלובר ניסה להתחשב בהיסטוריה הידועה, בעיקר מכתביו של פוליביוס, אך ניצל את המחסור בפרטים אודות התקופה, וטווה עלילה אקזוטית, חושנית ואלימה.
הדמויות

חמלקרת ברקה - מדינאי ומצביא קרתגני שהוביל את שכירי החרב לפני המרד
שלמבו - בתו של חמלקרת ברקה וכוהנת האלה תנית
חניבעל - בנו של חמלקרת ברקה
חנון - מצביא קרתגני; דמותו מבוססת על זו של חנון הגדול
שאהאברים - כהן תנית ומורה של שלמבו
מאתוס - מנהיג שכירי החרב הלובים
נאר'האוואס - מנהיג שכירי החרב הנומידים שערק לצד הקרתגנים, ולו מובטחת שלמבו
ספנדיוס - עבד יווני משוחרר העושה בשירותו של מאתוס
עלילה

לאחר המלחמה הפונית הראשונה, קרתגו אינה מסוגלת לעמוד בהבטחותיה לצבא שכירי החרב שהעסיקה, ואלה תוקפים אותה. שלמבו, בתו של חמלקרת ברקה וכוהנת האלה תנית, היא מושא אהבתו של מאתוס, אחד ממנהיגי שכירי החרב. בעזרתו של ספנדיוס, עבד יווני משוחרר, גונב מאתוס את הזאימפ (Zaïmph), רעלה קדושה ומשובצת ביהלומים המעטרת את פסל האלה תנית. הזאימפ נחשב לקמע של העיר, וכל הנוגע בו מת. בכך הוא מביא את שלמבו להיכנס למחנה שכירי החרב ולגנוב את הזאימפ בחזרה.
פרק 1, המשתה (Le Festin) - בעת משתה לרגל הניצחון ובהיעדרו של חמלקרת ברקה, מתפרעים שכירי החרב בגנו, ושלמבו מנסה להרגיע את המהומה. מאתוס מתאהב בה, והעבד היווני ספנדיוס משוחרר ומנסה לפתות את מאתוס להשתלט על העיר.
פרק 2, בסיקה (A Sicca) - שכירי החרב עוזבים את קרתגו ויוצאים לסיקה. חנון מגיע לסיקה ומסביר להם על הדחיה במועד תשלום שכרם, אך הוא עוזב את המקום כאשר מגיעה בשורה אודות טבח שבוצע ב-300 שכירי חרב שנותרו בקרתגו.
פרק 3, שלמבו (Salammbô) - שלמבו מתפללת והכהן שאהאברים מנחה אותה.
פרק 4, בצל חומות קרתגו (Sous les murs de Carthage) - שכירי החרב צרים על קרתגו. מאתוס וספנדיוס מתגנבים אל העיר דרך אמת-המים.
פרק 5, תנית (Tanit) - מאתוס וספנדיוס גונבים את הזאימפ. לאחר מכן נתפס מאתוס כשהוא מנסה להתגנב לחדרה של שלמבו כדי לראות אותה שוב, וחשדה כי בוצעה עבירה מתעורר.
פרק 6, חנון (Hannon) - שכירי החרב עוזבים את קרתגו ומתפצלים לשתי קבוצות ומתקיפים את אוטיקה ואת העיר היפו. חנון מצליח לכבוש את אוטיקה, אך נסוג עם הגיע תגבורת של שכירי חרב בהנהגת מאתוס.
פרק 7, חמלקרת ברקה (Hamilcar Barca) - חמלקרת ברקה מואשם במפלה. הוא מתגונן בפני המועצה ומלמד סנגוריה על שכירי החרב, אך יוצא כנגדם לאחר שנוכח בנזק שגרמו לרכושו.
פרק 8, קרב מקאר (La bataille du Macar) - חמלקרת ברקה מביס את שכירי החרב סמוך לגשר מקאר.
פרק 9, בשדה (En campagne) - חייליו של חמלקרת ברקה נלקחים בשבי על ידי שכירי החרב.
פרק 10, הנחש (Le serpent) - שאהאברים שולח את שלמבו כשהיא מחופשת לגנוב את הזאימפ בחזרה.
פרק 11, באוהל (Sous la tente) - שלמבו מגיעה לאוהלו של מאתוס והם מתעלסים. היא גונבת את הזאמיפ וכאשר היא פוגשת באביה, הוא מבטיח אותה לנאר'האוואס, מנהיג שכירי החרב שערק לצד הקרתגנים.
פרק 12, אמת-המים (L’aqueduc) - שכירי החרב בהנהגת ספנדיוס מנתקים את אספקת המים לקרתגו.
פרק 13, המולך (Moloch) - ילדי הקרתגנים מוקרבים למולך. חמלקרת ברקה שולח את אחד מילדי העבדים כשהוא מחופש לבנו חניבעל, כדי להציל את חיי בנו.
פרק 14, טומאת הגרזן (Le défilé de la Hache) - הבצורת נפסקת וחמלקרת ברקה מניס את שכירי החרב. לאחר מכן אלפים מהם נטבחים, וספנדיוס וחנון מוצאים להורג בצליבה.
פרק 15, מאתון (Mâtho) - חגיגות ניצחון בקרתגו. מאתוס מעונה לפני הוצאתו להורג, ושלמבו הרואה זאת, לוקה בהלם ומתה. בכך הביא הזאימפ מוות על כל אלה שנגעו בו.
יצירות בהשראת הרומן

שלמבו (מוסורגסקי) - אופרה לא גמורה מאת מודסט מוסורגסקי
שלמבו (רחמנינוב) - אופרה לא גמורה מאת סרגיי רחמנינוב
שלמבו (רייר) - אופרה מאת ארנסט רייר
שלמבו (פנלון) - אופרה מאת פיליפ פנלון
בסרט האזרח קיין, "האריה של שלמבו" הוא שמה של יצירת אופרה דמיונית
שלמבו (מרודון) - סרט אילם מאת פייר מרודון
שלמבו (גרייקו) - סרט מאת סרג'יו גרייקו
כביריה - סרט איטלקי מ-1914 המתבסס בחופשיות על הרומן
נג'מה, כאתב יאסין מתייחס ישירות לסלמבו כמודל (עמ' 149 בתרגום לעברית)
Lone Sloane: Salammbô, נובלה גרפית מאת פיליפ דרוייה
מהדורות בעברית

תרגם נחום סלושץ, הוצאת שטיבל ורשה, 324 עמודים, 1922. הודפס שוב בשנת 1930.
תרגם אריה חשביה, הוצאת לדורי תל אביב, 322 עמודים, 1967. הודפס שוב בשנת 1986.
שלמבו ציור של Gaston Bussière
רועה אוסטרלי

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  הרי הפירינאים
 שימושים:  רעייה
 קבוצה:  כלב רועים
 תכונות
 גובה:  51 ס״מ 
 תוחלת חיים:  13 שנה 
 
רועה אוסטרלי הוא גזע של כלב רועים.
היסטוריה של הגזע

המקור של כלב הרועים האוסטרלי לא ידוע באופן ודאי. על אף שמם, מוצאם של הכלבים האוסטרליים אינו מאוסטרליה. לדעת הבעלים הראשונים של הכלבים מגזע זה, מקור הגזע הוא מארץ הבסקים השוכן בהרי הפירינאים שבין ספרד לצרפת. הבסקים שהיגרו ממקום מגוריהם בשל האבטלה הקשה, הגיעו עם כלביהם לארצות אחרות. הכלבים הקטנים והוורסטיליים האלה קיבלו את שמם עם הגיעם לארצות הברית ביחד עם עדרי הכבשים והרועים מאוסטרליה. זה אירע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כאשר פרח שוק הצמר האמריקאי. הבוקרים התרשמו מהיכולות של כלבים מוכשרים אלו שמשו גם לרעיית כבשים וגם לרעיית בקר. בשנת 1991 גזע הרועים האוסטרליים הוכר רשמית על ידי התאחדות הכלבים הקנדית והתאחדות הכלבים של ארצות הברית.
בשל יכולת ההסתגלות הגדולה שלהם ורצונם לרצות הם מגיעים לתוצאות טובות בתחומים רבים: מבחני משמעת, מבחני אג'יליטי, תחרויות של צלחת מעופפת ועוד. הם מצטיינים גם בעבודה בחווה, בגילוי חומרי נפץ וסמים או בחיפוש והצלה.
מבנה כללי

גובה - זכרים: 51-58 ס"מ נקבות: 46-53 ס"מ. משקל - נקבות: סביב ה-20 ק"ג, זכרים: סביב ה-30 ק"ג.
פרוותם קצרה ויכולה להופיע בארבע וריאציות:
אדום שיש - "מנומר" Red Merle
אפור שיש - "מנומר" Blue Merle
אדום - Red Tri
שחור - Black Tri
גזע זה יכול לבוא עם סימונים חומים ולבנים: בפנים, ברגליים, בעורף, בצוואר ובבטן. כתמים לבנים אסורים בחלק מהאזורים בגוף (לפי התקן), וכלב בעל כתמים לבנים באזורים אלה נחשב כ'פסול' מבחינת תקן הגזע.
פרט יחסית ייחודי לרועה האוסטרלי הוא שחלק מהכלבים נולדים ללא זנב.
אופי

כלבי הרועים האוסטרליים הם כלבים חכמים מאוד, חברותיים, ורסטילים, פעילים, קלים לאילוף ובעלי אינסטינקטים לרעיה ולשמירה. הם מהירי תפיסה וצמאים לרצות את בעליהם .
חברותים ,יודעים לגלות אפילפסיה.
רועה אוסטרלי אדום
נקבת רועה אוסטרלי טריקולור
ג'יימס רמזי האנט

| --- | --- |

 לידה:  1872 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  22 ביולי 1937 (בגיל 65 בערך) קטונה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  St. Matthew's Episcopal Churchyard 
 לימודי רפואה:  בית הספר לרפואה ע"ש פרלמן באוניברסיטת פנסילבניה 
 תפקידים:  רופא צבאי, נוירולוג 
 
ג'יימס רמזי האנט (1872 – 22 ביולי 1937) היה נוירולוג אמריקאי.
ביוגרפיה

ג'יימס רמזי האנט נולד בפילדלפיה בשנת 1872. הוא למד רפואה בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, וסיים אותו ב-1893. לאחר מכן למד בפריז, וינה וברלין, וחזר לעסוק בנוירולוגיה בניו יורק. הוא עבד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בין השנים 1900 ל-1910 עם צ'ארלס לומיס דנה. בשנת 1910 הוא הצטרף לאוניברסיטת קולומביה ולמה שהפך מאוחר יותר למכון הנוירולוגי שלהם, בניו יורק. הוא היה רופא מייעץ במספר בתי חולים בניו יורק, כולל בית החולים לנוקס היל, בית החולים ניו יורק, בית החולים לתינוקות, מרפאת העין והאוזניים של ניו יורק, המכון הפסיכיאטרי, כפר לצ'וורת לליקויים נפשיים, בית החולים מונטיפיורי, ומושבת קרייג לחולי אפילפסיה, הוא מונה לפרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1924.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, האנט היה סגן וסגן אלוף בחיל הרפואה של הצבא, ושירת בצרפת.
אגודות

ב-1920 הוא מונה לנשיא האגודה האמריקאית לנוירולוגיה, ב-1929 מונה לנשיא האגודה הנוירולוגית של ניו יורק, ב-1932 מונה לנשיא האגודה האמריקנית לפסיכופתולוגיה וב-1934 מונה לנשיא האגודה למחקר בהפרעות עצבים ונפשיות. הוא ייסד את האגודה האמריקנית למחקרים קלינים, והיה חבר באיגוד הרופאים האמריקאים, האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, האגודה לחקר הפרשות פנימיות והאיגוד הרפואי האמריקאי.
תסמונות

האנט היה הראשון לתאר שלוש תסמונות רפואית שנקראות על שמו.
חיים אישיים

בשנת 1908 התחתן האנט עם אליס סנט ג'ון נולאן משיקגו, היו להם שני ילדים, ג'יימס רמזי האנט ג'וניור ואליס סנט ג'ון האנט.
הערות שוליים

1 2  Semi-Centennial Anniversary Volume of the American Neurological Association, 1875–1924. 1924. p. 123. נבדק ב-2023-03-28 – via Google Books.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2012187665  SNAC: w6mx6b1k  SUDOC: 254005047  VIAF: 263411342   WorldCat (עם VIAF): 263411342
קן גרימווד

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1944 דותן, ארצות הברית 
 פטירה:  6 ביוני 2003 (בגיל 59) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם עט:  Alan Cochran 
 מקום לימודים:  בארד קולג', בית הספר אינדיאן ספרינגס, אוניברסיטת אמורי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות פנטזיה 
 יצירות בולטות:  בהילוך חוזר 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם הפנטזיה (1988) 
 
קנת מילטון גרימווד (באנגלית: Kenneth Milton Grimwood;‏ 27 בפברואר 1944 – 6 ביוני 2003) היה שדרן רדיו וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה

גרימווד ידוע גם בשם העט אלן קוקרן (Alan Cochran).
בספרי הפנטזיה שלו, גרימווד נהג לחבר בין מוטיבים של גלגולי נשמות ותקווה, עם קונספט מטאפיזי. מוטיבים הקיימים בספרו המוכר ביותר "בהילוך חוזר".
גרימווד התעניין במיוחד בקומיקס מסוג EC (קומיקס לשם בידור - Entertaining Comics) וכן בשדרנות רדיו, כשגדל בפנסקולה שבחוף האיזמרגד, פלורידה. הוא סיים את התיכון בשנת 1961 ואז שהה במהלך הקיץ שלאחר מכן בפריז ולמד בסורבון. הוא למד בקולג' בין השנים 1961 עד 1963. באמצע שנות השישים, עבד בתחנת הרדיו WLAK בלייקלנד, פלורידה. למד פסיכולוגיה במכללת בארד בניו יורק שם גם תרם סיפורים קצרים לעיתון המכללה, אותה סיים בשנת 1970.
מקצת מספריו המוקדמים נכתבו כאשר כיהן כעורך החדשות בתחנת הרדיו המקומית KFWB בלוס אנג'לס. ההצלחה של ספרו "בהילוך חוזר" אילצה אותו לעזוב את תחנת הרדיו KFWB לצורך כתיבה במשרה מלאה. גרימווד היה נשוי פעם אחת ללא ילדים.
בגיל 59, גרימווד מת מהתקף לב בביתו אשר בסנטה ברברה, קליפורניה. בתקופה שקדמה למותו, כתב תסריט עבור ספרו "בהילוך חוזר". שמו נמנה בין הסופרים והמוציאים לאור, במדריך האוניברסיטה של סנטה ברברה, קליפורניה. ישנו לפחות ספר אחד שלא התפרסם מכתב ידו של גרימווד, בשיתוף פעולה עם הסופר טום אטוויל (Tom Atwill).
ספריו באנגלית

Breakthrough - 1976 - (פריצת דרך) סיפור על אליזבת בת ה-26. במוחה של אליזבת מושתלות אלקטרודות זעירות. היא יכולה לשלוט בהתקפי האפילפסיה שלה באמצעות לחיצות על שלט רחוק חיצוני תוך הפעלת האלקטרודות שבמוחה. תוך כדי התרגלות לחיים נורמליים, היא מוכנה לתקן את נישואיה הבעייתיים ולהתחיל מחדש את הקריירה הנטושה שלה.
Elise - 1979 - (אליז) מותחן אימה על חיי נצח.
Two Plus Two - 1980 - (שניים ועוד שניים) תחת שם העט "אלן קוקרן" - ספר נוסף על חיי נצח.
Voice Outside - 1982 - (הקול בחוץ) סיפור מתח על אלמנטים של שליטה על מחשבות (טלקינזיס).
Replay - 1986 (תורגם לעברית בשנת 1989 - "בהילוך חוזר") - הספר זיכה את גרימווד בפרס הפנטזיה העולמי של שנת 1988.
Into the Deep - 1995 - (במעמקים) מותחן מדע בדיוני, מטפיזי.
בהילוך חוזר

הספר משתייך לסוגת ההיסטוריה חלופית ומסע בזמן במדע בדיוני - בשנת 1987 קיבל גיבור הספר, ג'ף וינסטון, התקף לב, והוא התעורר ממנו בשנת 1963 כסטודנט בן 18. ג'ף ניצל את הידע שלו באשר ל-25 השנים הבאות למסחר והפך לאחד מעשירי העולם. בגיל 43 מת פעם נוספת וחזר שוב לאותה שנה. הפעם התלבט האם לבחור בחיי תענוגות או לחפש את ההסבר לתופעה. כמו כן הכיר אישה שהייתה במצב דומה לשלו.
הספר תורגם מאנגלית על ידי אופירה רפן ויצא בהוצאת כנרת בתל אביב, בשנת 1989.
"בהילוך חוזר"
מלכה זדרויביץ'

תמונת לוחמות החלוץ שנתפסו בגטו ורשה מימין: מלכה זדרויביץ', בלומה ורחלה וישוגרודצקי
מלכה זדרויביץ' (שם נעורים: הורנשטיין, נולדה 1924 - ורשה) הייתה לוחמת התנגדות יהודית בשואה וניצולת השואה. היא הייתה חברה בארגון היהודי הלוחם (אי"ל) במהלך מרד גטו ורשה באפריל-מאי 1943.
יחד עם האחיות בלומה ורחל וישוגרודצקי, היא עבדה בסדנה מחתרתית באזור מפעל המברשות, שם ייצרו רימוני יד וחומרי נפץ. לפי עדותה, היא הבריחה נשק לגטו, דרך מערכת הביוב יחד עם נשים צעירות נוספות. במהלך חלוקת לחם שאורגנה על ידי המורדים, הרש לנט פנה אליה, נתן לה אקדח, והדריך אותה כיצד להשתמש בו. במהלך הקרבות, היא וחברותיה השליכו בקבוקי תבערה על חיילי האס. אס. בסופו של דבר, הן מצאו מקלט במרתף בניין שבו היה מחבוא נשק, ושם נתפסו על ידי אנשי אס-אס.
זדרויביץ' והאחיות וישוגרודצקי הוכו והועמדו בשורה מול כיתת יורים. לפי עדותה, פתאום היא חטפה מכה חזקה בראש ובו-זמנית שמעה יריות. בלומה וישוגרודצקה נהרגה במקום. רחל וישוגרודצקה ומלכה הובלו יחד עם אסירים אחרים לאומשלגפלץ ולאחר מכן גורשו למיידנק. רחל וישוגרודצקה נרצחה במחנה אושוויץ.
ביוגרפיה

הורנשטיין -זדרויביץ' נולדה למשפחה יהודית אורתודוקסית, בת לאברהם הורנשטיין, סוחר אריגים בשוק קירצלאק שנודע גם כ"הרבי מואליר" בשל פעילותו הדתית בארגון לימודי גמרא ותפילה, ולאסתר לבית רבינוביץ'. סבה, אהרון-לייב הורנשטיין, היה בעל חנות שעווניות וכונה "צדמניק". בילדותה למדה בבית ספר עממי ברחוב וולנה 16, ובשעות אחר הצהריים למדה בבית הספר "בית יעקב". היא השתייכה לתנועת "אגודת ישראל" והוכשרה כרוקמת מכונה. למשפחתה היו שתי בנות נוספות: מרים (נולדה 1928) ודבורה (נולדה 1933).
עם הקמת גטו ורשה, עברה המשפחה להתגורר ברחוב וולנה 69. בגטו עבדה הורנשטיין תחילה כרוקמת ולאחר מכן במפעל מברשות. במהלך האקציות בגטו איבדה את כל בני משפחתה. בעקבות היכרות עם הרש לנס, חבר משפחה, הצטרפה לפעילות המחתרתית. במסגרת זו לקחה חלק במרד גטו ורשה, כאשר תפקידיה כללו העברת נשק והשלכת בקבוקי מולוטוב.
לאחר דיכוי המרד, נתפסה בבונקר ברחוב וולובה יחד עם חברותיה רחל ובלומה וימגרדסקה. בלומה נהרגה במקום, בעוד מלכה ורחל נשלחו למיידנק ומשם לאושוויץ, שם קיבלה את המספר 47003. באושוויץ עבדה בעבודות פרך ולאחר מכן ב"קנדה" (מיון חפצי הנרצחים). רחל, חברתה הקרובה, נשלחה לתאי הגזים.
מאושוויץ הועברה למחנה רוונסברוק ומשם למאלהוף, שם הועסקה בייצור תחמושת. במאלהוף ניסתה לחבל במכונת הייצור ואיבדה שתי אצבעות בתהליך. שבועיים לפני תום המלחמה חולצה על ידי הצלב האדום.
לאחר המלחמה השתקעה בישראל, בתל אביב. היא נישאה וילדה ארבעה ילדים. כתוצאה מפגיעה בראשה (היא מתארת התקפי אפילפסיה קשים מתקיפה פיזית בידי אשה גרמנית) במהלך המלחמה, עברה ניתוח אצל פרופסור אשכנזי ונותרה עם 75% נכות וקשיי זיכרון.
תמונת לוחמות החלוץ שנתפסו בגטו ורשה

התצלום המפורסם בו מופיעה מלכה, מתעד את שלוש הלוחמות יהודיות: בלומה וישוגרודצקה (במרכז) אשר נורתה למוות במקום, בעוד מלכה (מימין) ורחלה וישוגרודצקה (משמאל) נשלחו למיידנק. הן נתפסו במהלך מרד גטו ורשה, לאחר שהסתתרו בבונקר עם נשק.
זדרויביץ' הייתה היחידה ששרדה את המלחמה. הנשים היו מלוחמות ההתנגדות המזוינת בגטו, שנמשכה ארבעה שבועות, למרות העליונות הצבאית הגרמנית. יורגן שטרופ, מפקד האס-אס שדיכא את המרד, כלל את התצלום בדו"ח שלו בשל התרשמותו מאומץ הלוחמות.
התצלום הפך לסמל ההתנגדות היהודית בשואה, ואף שימש לעיצוב בול פולני לציון 70 שנה למרד בגטו.
לאחר המלחמה

מלכה הורנשטיין שרדה את מחנה ההשמדה ועלתה לארץ ישראל ב-1946 אז נישאה לאיש ההגנה דוד זדרויביץ'. כתוצאה מהפציעות שספגה במעצר ובמחנה הריכוז, היא סבלה מ-75% נכות. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים. לאחר זמן מה הלך זדרויביץ' לעולמו והיא נישאה לשלמה גולדברג, שם משפחתה שונה בהתאם. לבני הזוג נולד ילד נוסף.
הערות שוליים

1 2 3  Bea Stadtler: The Holocaust: A History of Courage and Resistance, Springfield 1994, S. 99.
↑  ארכיון יד ושם, עדות של מלכה הורנשטיין (זדרויביץ'), באתר יד ושם
↑  Kurt Schilde: Jugendopposition, Berlin 2017, S. 98.
נסים מלול

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1892 צפת, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  6 במרץ 1959 (בגיל 66) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  נסים יעקב מלול 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
נִסים יעקב מָלוּל (ט"ז בניסן ה'תרנ"ב, אפריל 1892 – כ"ה באדר א' ה'תשי"ט, 5 במרץ 1959) היה היסטוריון, מחזאי, מתרגם, עיתונאי ופעיל ציוני בתקופת היישוב ולאחר הקמת מדינת ישראל.
פרסומיו > תרגומים לערבית

אל סלאם: גאזיטה יהודייה אכ'בארייה עלמייה, תצדר פ'י ירושלם, ירושלים: דפוס י' אביקסיס, תר"ץ. (על עיתונות ערבית)
מילון כיס עברי ערבי, תל אביב: דפוס הארץ, 1933.
قاموس الجيب عبرى عربى., תל אביב: דביר, 1933. (מילון ערבי–עברי)
مذكرات بيت داود : مجموعة قصص من تأريخ الاسرائيليين, مصر : على نفقة جمعية اورشليم، بدون تأريخ. (תרגום ערבי לזכרונות לבית דוד; עם ד"ר הלל פרחי)
היישוב העברי והפלח הערבי - מאת משה סמילנסקי, בתרגום לערבית
חוטאים וחטאים בארץ ישראל - מאת דוד תדהר, בתרגום לערבית
דברי שלום ואמת - מאת יוסף קלויזנר, בתרגום לערבית
מאורעות הדמים בארץ ישראל - בתרגום לערבית, אב ה'תרפ"ט
פרסומיו > חיבוריו בערבית

סודות היהודים - בערבית
רשמי ביקור בסוריה ובמצרים - בערבית
תולדות יהודי בבל מתקופת התלמוד עד ימינו - בערבית
תורה ועבודה - הוראות למורים בערבית
מפלת בבל - מחזה בערבית
שמואל בן עדיה - מחזה בערבית
לקריאה נוספת

יצחק בצלאל, 'הלבנטינים הראשונים ביישוב העות’מאני: זהותם הציונית ויחסם לערביות', פעמים 125–127, תשע"א, 75–95.
אברהם חיים, נסים מלול, בתוך: העלייה השנייה, כרך ג: "אישים" (עורך: זאב צחור), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1998, עמ' 259.
"נסים מלול", בתוך: יעקב שביט, יעקב גולדשטיין וחיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ג.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "עליזה מלול", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4450.
↑  נסים מלול באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312281405171  LCCN: n2019000458  VIAF: 97577169   WorldCat (עם VIAF): 97577169