stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה קוץ
מאמרים נבחרים > מאמרים על אדריכלות יפנית

"מאדו לטוקיו בארבע מאות שנה", אדריכלות ישראלית (1998); "טוקיו גדולה (ומתוכננת היטב)", מסע אחר (2013); "אדריכלות בית המגורים ביפן", יפן, חוויה אחרת (2014); "אדריכלות נוף יפנית", אמנות (2006); "דרך האלים ודרך האדם: עלייה לרגל ביפן - תכנון הדרך", מותר (2013); "אדריכלות נוף יפנית", יפן, חוויה אחרת (2014).
מאמרים נבחרים > נושאים מקצועיים באדריכלות

אריה קוץ, שנחשב לאחד החלוצים בארץ בשילוב צמחייה באדריכלות, הוא אורח של קבע בכתבי עת ועיתונות, עם מאמרים וראיונות בנושא גגות ירוקים וקירות ירוקים. יצירות האדריכלות שלו ושל משרדו בתחום, זכו להכרה ציבורית ולפרסומים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה. להלן מבחר ממאמריו:
"בית הריבוע הכחול - פארק תעשייה אפק ראש העין", עיצוב הבית: רבעון לתרבות עיצוב הבית, (ביזנס דיזיין 4), (2001); "פארק כהמשך החוויה העירונית (פארק פרס חולון)", אדריכלות נוף (2004); "אורים ותומים", בנין ודיור (2018); "גג ירוק בבית ספר אור תורה רמות, ירושלים", אדריכלות נוף (2019); "גגות ירוקים וקירות ירוקים", גן ונוף (2020).
מאמרים נבחרים > עריכה מקצועית

קורן לאונרד, "וואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים ולפילוסופיה" (שם הספר במקור: "Wabi-Sabi"), (ספר), הוצאת אסיה, 2013.
עבודות ייחודיות

פעילותו המקצועית מקיפה את כל תחומי המקצוע: תכנון ערים, תכנון נוף ועיצוב אורבני, בנייני ציבור, מגדלי משרדים ומגורים ואף בתים פרטיים. בין עבודותיו החשובות:
גינת השרון (גן החשמל) בתל אביב. הפרויקט קיבל שבחים רבים, והחזיר את השכונה למקומה בראש רשימת היעדים המבוקשים (2000).
גג ירוק בבית הספר אור תורה, רמות, ירושלים (2010).
מרכז בקרת התנועה המטרופוליני של תל אביב (2010).
תכנון בניין מגדל הבנק הבינלאומי הראשון, בשיתוף עם משרד האדריכלים האמריקאי פיי-קוב-פריד (Pei-Cobb-Freed) ושות', (2009).
עיצוב קיר ירוק, לאגף החדש של בניין ההנהלה הראשית, ומרכז הפיתוח של חברת התוכנה הבינלאומית "צ'ק פוינט" בתל אביב. הקיר, מחבר בין הבניין הישן לבניין החדש וחוסך בהוצאות האנרגיה. זה הבניין הראשון בארץ שיש לו חזית ירוקה.
אגף חדש לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (זכייה בתחרות), (2016).
עיצוב מרפסת גג והפיכתה לגן ירוק, בחברת התרופות "רוש פרמצבטיקה".
בניין הנהלת "הרבוע הכחול" בראש העין.
פארק פרס בחולון. מטרת הפארק לספק מגוון רחב של פעילויות ייחודיות לקהילה הקרובה והרחוקה, תוך שמירה על סביבה ירוקה.
עיצוב הקמפוס החדש של האקדמיה הלאומית לאומנות בצלאל במגרש הרוסים, בשיתוף סטודיו SANAA (האדריכלים היפנים קאזויו סג'ימה וריו נישיזאווה), (2020).
פרויקט מתחם האלף באזור הדרומי של העיר ראשון לציון. מתחם המיועד להיות מרכז העסקים מהגדולים בישראל. הפרויקט יכלול כ-5000 יחידות דיור, מרכזים מסחריים, ושטחים ציבוריים פתוחים. שתי חברות זרות מובילות עסקו בתכנון האסטרטגי של המתחם: האחת Arup from GB והשנייה חברת בכטל מארצות הברית. הצלע השלישית בפרויקט, היא משרדו של אריה קוץ, "ניר קוץ אדריכלים", כאשר קוץ מוביל את הפרויקט כארכיטקט (2020).
גלריה

קיר ירוק בצד המזרחי של האגף החדש במטה צ'ק פוינט בתל אביב
פארק פרס, חולון
מגדל הבנק הבינלאומי הראשון, תל אביב
גינת השרון (גן החשמל), תל אביב, מבט במרכז הגן מערבה, מאי 2018
גינת השרון (גן החשמל), תל אביב, מבט "מעוף ציפור" מצפון מזרח, מאי 2018
גינת השרון (גן החשמל), תל אביב
״גשר של נייר״, הוצג בבית האמנים ע״ש זריצקי
לקריאה נוספת

קורן לאונרד, "וואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים ולפילוסופיה", (ספר), הוצ' תל אביב: אסיה, 2003.
מאיה יינג לין

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1959 (בת 65) את'נס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל (1981)  בית הספר לאדריכלות של ייל (1986)  תיכון את'נס  סייברוק קולג' 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1999)  מדליית החירות הנשיאותית (2016)  פרס רייצ'ל קרסון (2011)  טיים 100 (2022)  היכל התהילה של נשות אוהיו (1990)  היכל התהילה הלאומי לנשים (2005)  פרס פרל בק (2004)  המדליה הלאומית לאומנויות (2009)  Ken Burns American Heritage Prize (2018)  עמיתי הבית הלבן 
 www.mayalin.com
 
מאיה יינג לין, 2007
מאיה יינג לין (באנגלית: Maya Ying Lin; בסינית: 林璎; נולדה ב-5 באוקטובר 1959 באתונה, באוהיו שבארצות הברית) היא אמנית, מעצבת ואדריכלית אמריקאית שעוסקת בעיקר באומנות אדמה (Land art).
ביוגרפיה

מאיה לין, בת למשפחת מהגרים מסין, נולדה באתונה, אוהיו שבארצות הברית. אביה היגר מסין לארצות הברית בשנת 1948 ואמה היגרה כשנה לאחר מכן, ממש לפני עליית השלטון הקומוניסטי בסין. אביה כיהן כראש אוניברסיטת אוהיו לאומנויות ובין היתר עסק בחמר ובפיסול ואמה לימדה שם ספרות וכתבה שירה.
לין היא גם אחייניתה של לין היויון, משוררת וארכיטקטית. הוריה של לין בחרו לגדלה כאמריקאית, דוברת אנגלית בלבד, במטרה שתשתלב בחברה בה גדלה. היא גדלה בבית אינטלקטואלי עם שני הורים אומנים ונחשפה כבר בגיל צעיר לתחומי האומנות השונים. לין אהבה ללמוד בבית הספר וכהעשרה לקחה קורסים באוניברסיטה בה עבדו הוריה. היא הצטיינה בלימודי המתמטיקה, מה שהעצים את רצונה להגיע לתחום האדריכלות אשר משלב את שני הנושאים האהובים עליה, מתמטיקה ואומנות.
לין למדה באוניברסיטת ייל אומנות ואדריכלות. במהלך לימודיה השתתפה וזכתה בתחרות אדריכלות אמריקאית לבניית אנדרטת הזיכרון למלחמת וייטנאם. לאחר הזכייה, לין הביעה חשש שבגיל 21 הקריירה שלה הגיעה לשיאה עוד בטרם התחילה.
לין סיימה את לימודי התואר הראשון באומנויות בהצטיינות יתרה בשנת 1981 והמשיכה ללימודי תואר שני באדריכלות, אותו סיימה בשנת 1986.
עדכנית ל-2018, מאיה לין מתגוררת בניו יורק. היא נשואה לדניאל וולף, צלם, ולהם שתי בנות. יש לה אח גדול, טאו לין, שעוסק בספרות.
פעילות חברתית

נושא איכות הסביבה העסיק את מאיה לין ובא לידי ביטוי בעבודותיה השונות ובאתרי הזיכרון שהיא בונה, בהם היא התמקדה ביחס של האדם לסביבה והשתמשה באלמנטים של הטבע והמרחבים השונים. הקו שמנחה אותה בעבודותיה הוא הזרימה עם הנוף הקיים והטבע ולא ההשתלטות עליו.
בשנת 2009 הציגה בניו יורק תערוכה בשם "מרחבים ממוחזרים" שבה עשתה שימוש חוזר בחומרים מהיום-יום, כמו קרטונים וצעצועים ישנים.
בשנת 2009 יצרה את האנדרטה "מה חסר?" (what is missing?) בשיתוף פעולה עם מדענים ואמנים נוספים. בעבודה זו, ביקשה מאיה לין להפנות את תשומת לב המתבוננים בעבודה לתהליך התפרקות ה"פאזל" הענק בשם כדור הארץ בשל פעולות אנוש. יצירה זו מורכבת מארבעה אלמנטים: פסל קבוע, אתר אינטרנט המתעדכן כל הזמן, ספר וסיור.
קריירה > האנדרטה לזכר מלחמת וייטנאם

ב-1981, בעודה תלמידה באוניברסיטת ייל, עיצבה לין את פרויקט סוף השנה שלה שזכה בתחרות אמריקאית להקמת האנדרטה לזכר מלחמת וייטנאם. האנדרטה עשויה משני קירות גרניט שחורים הממוקמים בצורה שיוצרת את האות "וי". על הקירות חקוקים שמות 58,282 הנופלים והנעדרים במלחמת וייטנאם לפי סדר כרונולוגי, כדי לייצר תחושת הזדהות ומעין מעגל שנסגר במהלך המעבר באנדרטה. את ההשראה לעבודתה על האנדרטה שאבה לין מאנדרטת תיאפוואל לנעדרי הסום בצרפת שעיצב הארכיטקט הבריטי אדווין לצ'אנס. כמו כן, הושפעה לין מזרם האומנות המינימליסטית משנות השישים של המאה ה-20.
בראיונות שונים תיארה לין את מסעה כסטודנטית בשנה האחרונה בייל ובתחרות: ארכיטקטית צעירה שרבים זלזלו בה בשל מוצאה, מינה וגילה הצעיר. על השאלה האם היא מוצאת אירוניה בעובדה שבחורה אסיאתית נבחרה לעצב את אנדרטת וייטנאם, השיבה לין בנחרצות שאין לשפוט אדם לפי מוצאו.
במהלך עבודת המחקר לקראת פרויקט האנדרטה, לין הגיעה לתובנה שרוב אנדרטאות ההנצחה בהן ביקרה מעבירות מסר של האדרת המנהיגים ופחות של הנצחת החללים שנפלו בקרב. הרעיון שהציעה לין לתחרות היה נחשב מהפכני ורבים בתחילה לא אהבו אותו. גם לאחר זכייתה בתחרות, נשאר הרעיון שנוי במחלוקת בקרב מיעוט בציבור האמריקאי ובין חברי ועדת הפרויקט. הקמת האנדרטה עוררה זעם בקרב השמרנים, שטענו כי עיצוב האנדרטה אנטי-מלחמתי מדי, ולכן נוסף בסמוך, על פי דרישתם, פסל שלושת החיילים, הקונבנציונלי יותר. בין המתנגדים היה תום קארהארט, חבר בוועדה הבוחנת של התחרות, שאמר: "אני לא חושב שיש משהו יותר מעליב מהאנדרטה הזו. אף אחד לא צריך לעשות תואר באומנות בשביל להבין מה האנדרטה הזו מסמלת. זו צלקת שחורה".
מאז הקמתה מבקרים באנדרטה כארבעה מיליון איש מדי שנה.
כעבור שנים רבות ובראייה לאחור אמרה לין: "אני מרגישה שהאנדרטה הזו משקפת את הראייה שלי על אתרי זיכרון ואיך הם צריכים להיראות: כנים לגבי המציאות של המלחמה, מדברים על אובדן החיים במלחמה והזיכרון של מי ששירת, במיוחד אלו שנהרגו".
קריירה > פרויקטים נוספים

לאחר ההצלחה בבניית האנדרטה, לין פנתה לקריירה אומנותית ארכיטקטית, שבה היא עיצבה מבנים שונים שהמוכר ביותר מבניהם הוא המוזיאון הסיני בניו יורק.
בשנת 1988 עיצבה לין אנדרטה לתנועת זכויות האזרח באלבמה בה עשתה שימוש באלמנטים דומים ובאותו קו מינימלסטי: אבן גרניט שחורה עליה ציטוט של מרטין לותר קינג: "יש לי חלום".
בשנת 1993 עיצבה לין את "שולחן הנשים", שמוצב באוניברסיטת ייל ומטרתו להנציח את הנוכחות הנשית באוניברסיטת ייל.
בשנת 1995 יצרה לין את הראשון מתוך שלושה בסדרת "גלים" שנראה כמו משטח דשא עם גלי ים. לאחר עשר שנים יצרה את השני בסדרה, ובשנת 2009 יצרה את האחרון בסדרה.
בשנת 2000 יצרה לין אנדרטה בעלת שבעה חלקים שמתארת את ההשפעה ההיסטורית של הילידים באמריקה על צפון-מזרח ארצות הברית.
מאיה לין מקפידה לציין בראיונות עימה כי היא חשה חיבור מיוחד לאתרי הזיכרון שבנתה משום שלדבריה הם מנציחים התרחשויות ושינויים שחלו בחברה האמריקאית בשנות ילדותה והשפיעו על עיצוב אישיותה.
פרסים ומועמדויות

1999 - פרס רומא
2000 - פרס אקדמיה של הצלחה
2003 - פרס פין ג'ול
2007 - פרס עשרים וחמש השנים (אנדרטת מלחמת וייטנאם)
2009 - המדליה הלאומית לאמנויות
2014 - פרס דורותי וליליאן גיש
2016 - מדליית החירות הנשיאותית
בשנת 2005 נבחרה לין כמודל לאקדמיה האמריקאית לאומנות וספרות ולהיכל התהילה הנשי בסנקה פולס, ניו יורק.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
הערות שוליים

1 2  Encyclopedia of World Biography, Maya Ying Lin
1 2 3  Nadine Shubilat, Environment Is Maya Lin's Latest Muse, abc news
↑  Maya Lin: Give Back from the Get-Go, The Makers (ארכיון)
↑  S4 Ep10: Episode 10: Funny Business, Finding your roots
↑  Maya Lin's Project, What Is Missing, Honoring The Future
↑  Maya Lin, Making the Memorial, The New York Review of Books, ‏02/11/2000
↑  maya lin
↑  Maya Lin, Pace Gallery
↑  Vietnam Veterans Memorial Fund (ארכיון)
↑  Maya Lin: The 100 Most Influential People of 2022, Time (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423938905171  BIBSYS: 1073613  BNE: XX5433282  BnF: cb145359257 (data)  CiNii: DA15679781  GND: 121186539  ISNI: 0000 0000 7821 6670  LCCN: n88247071  LNB: 000243556  NLA: 35589304  NTA: 37591031X  SELIBR: 248447  SNAC: w66t0t54  SUDOC: 079443052  ULAN: 500001306  VIAF: 49460689   WorldCat (עם VIAF): 49460689
סרגיי יאקובלב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1948 (בן 77) 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה 
 פרסים והוקרה
 עיטור הידידות (רוסיה) 
 
סרגיי יאקובלביץ' יאקובלב (ברוסית: Сергей Яковлевич Яковлев; נולד ב-24 בינואר 1948) הוא מדינאי ודיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2011–2015.
ביוגרפיה

יאקובלב בשלים את לימודיו במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ בשנת 1971. ב-1983 סיים לימודיו גם באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
עובד כדיפלומט מאז 1971. כיהן כמזכיר ראשון ויועץ השגרירות הסובייטית בסוריה משנת 1986 ועד להתפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
יאקובלב חזר למוסקבה ומילא שלל תפקידים במשרד החוץ של רוסיה, היה מומחה ויועץ במחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה ובשנת 1994 נשלח לוושינגטון הבירה, שבארצות הברית על מנת לייעץ לשגריר רוסיה בארצות הברית.
ב-1998 חזר למוסקבה וכיהן כסגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ ובשנת 2000 נשלח חזרה למזרח התיכון. כיהן כשגריר רוסיה באיחוד האמירויות הערביות מה-30 בנובמבר 2000 ועד ה-3 במרץ 2006.
ב-8 ביולי 2011 מונה לשגריר רוסיה בישראל, תפקיד שמילא עד פרישתו לפנסיה ב-10 ביולי 2015.
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации от 30.11.2000 № 1951 «О назначении Яковлева С. Я. Чрезвычайным и Полномочным Послом Российской Федерации в Объединенных Арабских Эмиратах»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 03.03.2006 № 173 «О Яковлеве С. Я.»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 08.07.2011 № 905 «О назначении Яковлева С. Я. Чрезвычайным и Полномочным Послом Российской Федерации в Государстве Израиль»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 10.07.2015 № 354 «О Яковлеве С. Я.»
| ראשי הנציגות הדיפלומטית של ברית המועצות ורוסיה בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| ברית המועצות (1923–1955)ברית המועצות | פבל ירשוב • אלכסנדר אברמוב • מיכאיל בודרוב • דמיטרי צ'ובאחין • אלכסנדר בובין |  |
| רוסיה רוסיה | אלכסנדר בובין • מיכאיל בוגדנוב • גנאדי טראסוב • פיוטר סטגני • סרגיי יאקובלב • אלכסנדר שיין • אנטולי ויקטורוב |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לטיפה אבן זיאתין

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1960 (בת 65) תטואן, מרוקו 
 שם לידה:  Latifa Rhili 
 מדינה:  צרפת, מרוקו 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (2015)  קצינה במסדר ההצטיינות הלאומי (31 בדצמבר 2020)  אות האומץ הנשי הבין-לאומי (2016)  Marcel Rudloff Prize of Tolerance (2016) 
 association-imad.fr
 
לטיפה אבן זיאתין (בערבית: لطيفة بن زياتين; נולדה ב-1 בינואר 1960, בתטואן שבמרוקו) היא פעילה חברתית צרפתייה-מרוקאית, אמו של עימאד אבן זיאתין (נולד ב-1981), שבמהלך שירותו כחייל בצבא צרפת, נרצח באירוע טרור במרץ 2012. לזכרו של עימאד, הקימה לטיפה עמותת שלום הנושאת את שמו.
ביוגרפיה

לטיפה, שגדלה בתרבות דתית מוסלמית, היגרה בגיל 17 ממרוקו לצרפת בשביל לחיות עם בעלה – אחמד, שבאותה תקופה גר בטולוז והיה פעיל בחברת הרכבות הצרפתית SNCF. נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת, ביניהם עימאד איבן זיאתין שנרצח בגיל 30 על ידי הטרוריסט המוסלמי-צרפתי מוחמד מרה.
בעקבות הסבל והטראומה שחוותה לאחר מות בנה, ובהשפעת רצונה הרב למנוע מקרים נוספים של שנאה וטרור בעולם, החליטה אבן זיאתין להקים עמותת שלום בשם "עימאד – ארגון למען הנוער והשלום" (בצרפתית: IMAD - Association pour la jeunesse et la paix), אותה הקימה ב-20 באפריל 2012 – כחודש לאחר רצח בנה. עמותה זו פועלת למען קידום השיח ההדדי בין בני נוער מתרבויות שונות, דתות שונות, לאומים שונים ומרקעים חברתיים נבדלים. במקביל, היא פועלת למען שיקום אוכלוסיות של בני נוער הנמצאים במצוקה כלכלית-חברתית.
בפברואר 2017 הוצא לפועל פרויקט "חיים ביחד" (Vivre Ensemble) בחסות הארגון, שבמסגרתו יצאה משלחת של 30 בני נוער ישראלים ופלסטיניים – יהודים, נוצרים וערבים, למסע חינוכי ייחודי בפריז שהפגיש ביניהם, גיבש אותם יחדיו וחשף בפניהם את העושר התרבותי של שלוש הדתות. במהלך הביקור אירח את המשלחת נשיא צרפת לשעבר – פרנסואה הולנד, שהביע את תמיכתו בחברי המשלחת ואת הערכתו כלפי פעילות הארגון.
אבן זיאתין משקיעה רבות בקידום הערכים ההומניסטיים בהן דוגלת, ומבקרת יום-יום במוסדות חינוך שונים, בהם מציגה את תפיסת עולמה שמבוססת על ערכים כגון אמפתיה, כבוד, קבלת האחר ואהבת הזולת. לדעתה של לטיפה, המגוון התרבותי שמאפיין את עולמנו הוא סגולה שיש להיטיב ממנה, ולא דבר שאמור להוות גורם לשנאה ולסכסוכים קשים בין עמים. לדבריה, בני הנוער הם אלו שיקבעו את העתיד ולפיכך נחוץ להשקיע בחינוכם על מנת ליצור עולם טוב יותר, בו לאלימות ולטרור אין מקום.
הערות שוליים

↑  Ondine Millot, Latifa Ibn Ziaten
↑  "Hollande encourage de jeunes Israéliens et Palestiniens à porter un « message de paix »". The Times of Israël (בצרפתית). נבדק ב-2017-06-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16691005v (data)  ISNI: 0000 0004 0999 7011  SUDOC: 17047111X  VIAF: 304286363   WorldCat (עם VIAF): 304286363
מרי ורגהיס

| --- | --- |

 לידה:  1925 קוצ'י, הודו 
 פטירה:  17 בדצמבר 1986 (בגיל 61 בערך) ולור, הודו 
 לימודי רפואה:  מכללת מהרג'ה 
 תפקידים:  פיתוח תחום השיקום הרפואי בהודו
 פרסים והוקרה:  פאדמה שרי לרפואה 
 
מרי פותהיסריל ורגהיס (באנגלית: Mary Puthisseril Verghese‏; 1925 – 17 בדצמבר 1986) הייתה רופאה הודית, מבין חלוצי תחום הרפואה השיקומית בהודו. ב-1963, נטלה על עצמה את ניהול המחלקה הראשון לפיזיותרפיה ושיקום בהודו, בבית החולים כריסטיאן מדיקל קולג' (CMC), בוולורה. עבודתה הייתה מרכזית להתפתחות שירותי בית החולים עד להקמת המוסד הראשון הייעודי לרפואה שיקומית בהודו, ב-1966. בהכרה בתרומותיה לתחום הרפואה, הוענק לה בשנת 1972 פרס פאדמה שרי, מבין הפרסים האזרחיים החשובים שניתנים מאת ממשלת הודו.
קרן מרי ורגהיס, שנוסד על שמה, מעניק כל שנה את פרס ד"ר מרי ורגהיס למצוינות בהעצמת יכולות, מאז 2012.
תחילת דרכה

מרי ורגהיס נולדה בכפר צ'ראי, שבקוצ'ין, קרלה, הודו, למשפחה אמידה. אביה היה מנהיג מכובד בכנסייה המקומית ובקהילה. היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדים במשפחה. לאחר לימודי התיכון, מרי למדה במכללת מהראג'ה. היא למדה לתואר שני ברפואה ב-CMC, אותו סיימה ב-1952. היא הצטרפה למחלקת הגינקולוגיה כדי להתמחות ברפואת נשים.
פציעה והמשך קריירה

בזמן ההתמחות שלה, בשנת 1954, הייתה ורגהיס מעורבת בתאונת דרכים, וספגה פגיעה לחוט השדרה. בפציעות שלה טיפל ד"ר פול בראנד, אשר לאחר מכן נהיה למנחה המקצועי שלה, תחתיו למדה מיומנויות כירורגיות לטיפול ושיקום של חולי צרעת. היא עצמה עברה טיפול שיקומי בפרת, שבאוסטרליה, ולאחר מכן התקבלה כמתמחה במכון לרפואה פיזיקלית ושיקום בניו-יורק, בהנחיית ד"ר הווארד א. ראסק, מחלוצי התחום. בסיום ההתמחות בשנת 1962, היא חזרה להודו כראשת מחלקת רפואה פיזיקלית ושיקום ב-CMC. היא קידמה את הקמת המכון הראשון לשיקום בהודו, שנפתח ב-1966. היא התמקדה בעבודת שיקום של נפגעי חוט השדרה, צרעת, ופגיעה מוחית. היא המשיכה לעבוד בבית נוצרי המכללה-CMC עד 1976.
ב-1963 יצאה לאור הביוגרפיה שלה, בכותרת: "קח את ידי: סיפורה המדהים של ד"ר מרי ורגהיס", אותה חיברה דורותי קלארק וילסון.
פרסים

בהכרה בתרומותיה לרפואה בהודו, ובפרט לתחום שיקום פיזי, הוענק לורגהיס בשנת 1972 פרס פאדמה שרי על ידי הנשיא של הודו, ורהגירי ונקטה גירי. ב-1985 זכתה ורגהיס בפרס וורלד ויז'ן (World Vision Award).
מותה ומורשתה

ורגהיס נפטרה בדצמבר 1986. מרכז השיקום שיסדה שנים קודם לכן, נקרא על שמה בעקבות מותה. קרן מרי ורגהיס, אותו הקימה זמן קצר לפני מותה, מנהל תוכניות הכשרה מקצועות לאנשים נכים ובעלי מוגבלויות. ב-2012 נוסד בקרן גם הפרס על שמה, שמכיר במצוינות בתחום.
הערות שוליים

↑  "Mary Verghese". Department of PMR, CMC, Vellore.
↑  Padma Shri Awardees – Padma Awards – My India, My Pride – Know India: National Portal of India
↑  "Amar Seva Sangam founder-president honored". The Hindu. 19 בפברואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mishra, Anil Dutta (2009). World Crisis and the Gandhian Way. New Delhi: Concept Publishing Company. p. 128. ISBN 8180696006.
↑  Full text of "Take My Hands The Remarkable Story Of Dr Mary Verghese"
↑  Silver Jubilee Souvenir of the Rehabilitation Institute, 1991
↑  Murthi, P.V.V. (20 בפברואר 2012). "More rehabilitation centres needed for paraplegics". The Hindu. Chennai, India. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118626566  ISNI: 0000 0003 8248 5031  LCCN: nb2010023905  VIAF: 264839794   WorldCat (עם VIAF): 264839794 
מוסד השיקום הרפואי על שם מרי ורגהיס, בוולורה
מרי ורגהיס מקבלת את פרס פאדמה שרי
מרת'ה וילסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1947 (בת 77) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דלהוסי 
 זרם באמנות:  אמנות פמיניסטית 
 פרסים והוקרה:  פרס אודרי אירמאס לאוצרות (2015)  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (2015)  פרס אומץ הלב לאמנות 
 
מרת'ה וילסון (באנגלית: Martha Wilson; נולדה ב-18 בדצמבר 1947) היא אמנית פמיניסטית אמריקאית, שבמהלך 40 השנים האחרונות חוקרת את הנשיות הסובייקטיבית שלה דרך צילומים, משחקי תפקידים, לבוש ותחפושות וכן וצילום וסרטונים, תוך כדי קריאת תיגר על המוסכמות החברתיות ו"חדירה" לאישיות שונות. מרתה וילסון הקימה ומנהלת מרחב אומנותי שנקרא פרנקלין פורנס (אנ') אשר חוקר, מקדם ומשמר ספרות, סרטים והופעות המאתגרות את האומנות הממסדית, את תפקידי האמן בחברה וציפיות ממסדיות מהגדרת האומנות. היא זכתה במגוון פרסים על עבודתה, כגון פרס אובי (אנ') בשנת 1992.
קורות חיים

וילסון נולדה בפנסילבניה. ב-1969 היא סיימה בהצטיינות את התואר הראשון במכללת וילמינגטון (אנ') באוהיו, ושלוש שנים אחר כך סיימה תואר שני בספרות אנגלית, באוניברסיטת Dalhousie, בנובה סקושיה, קנדה.
וילסון סיימה את מכללת וילמינגטון בשיא מלחמת וייטנאם, ומכיוון שהתנגדה למדיניות של הנשיא ניקסון, החליטה לעזוב את ארצות הברית ועברה לקנדה ללימודי התואר השני. באותה תקופה, וילסון עוד לא הצליחה להודות לעצמה שהיא רוצה להיות אומנית, לכן עסקה באומנות כמשהו צדדי. היא הייתה מבלה בסודיות בקולג' לאומנות מעבר לרחוב, כי, כמו שהיא מצטטת בראיון ב-BOMB, החברה שם הייתה יותר "מגניבה".
כשהרעיון שלה לתזה (בדוקטורט) נדחה, היא מצאה עבודה בקולג' לעיצוב ואומנויות.
בשנת 1974 היא חזרה לניו יורק, שם המשיכה לפתח את העבודה שלה ולתרום משמעותית לעולם האומנות הפרובוקטיבית עד היום.
בשנת 1976 היא הקימה את Franklin Furnace עם חברתה וירג'יניה, ווילובי שרפ, איתם התגוררה.
קריירה > עבודתה

מרתה וילסון התחילה את הקריירה שלה בשנות השבעים המוקדמות של המאה העשרים, כשהתגוררה בנובה סקושיה. עבודתה המשיכה להתפתח כשעברה לניו יורק בשנת 1974.
בשנת 1976, היא הקימה את Franklin Furnace, שמהווה מקום לשימור ידע אומנותי והצגה וחשיפה של אומנים פחות מוכרים. האתר מנסה להבין את מקומו של האומן בחברה, ומערער על מוסכמות חברתיות הנוגעות לאומנות. Franklin Furnace התחיל כמחסן בו היא התגוררה עם חברתה. לאחר שגילתה שאין הרבה מקומות בהם מוכרים ספרי אומנות, היא התחילה ליצור קשר עם אמנים ולאסוף מהם את הספרים שכתבו. באופן הדרגתי, נבנה באותו המחסן אוסף ספרי האומנות הגדול ביותר בארצות הברית. כמה שנים לאחר מכן, כאשר וילסון הבינה שיש סכנת שרפה במקום, היא העבירה את האוסף למוזאון לאומנות מודרנית (the museum of modern art) בעיר ניו יורק.
וילסון הציגה ומציגה במגוון רחב של גלריות, כמו גלריית P.P.O.W, גלריית A.I.R, מוזאון ויטני לאומנות אמריקאית וכו'. בשנת 1978, ובשנת 1983, וילסון הופיעה בערב התרומה הלאומי למלגה לאומנויות, סוכנות פדרלית עצמאית אשר מעניקה לכול האמריקאים הזדמנויות שוות להיות חלק מהקהילה האומנותית.
בשנת 2011, הוציאה וילסון ספר מקור, בו היא הציגה כמה חלקים שונים. ההופעה כאמנית, פמיניזם ועוד. חלקים מסוימים מהספר נכתבו על ידי מספר אנשים, וחלקים מסוימים נכתבו על ידה, וכן ההצגה של כל חלק.
קריירה > פרסים

1991- Skowhegan School Governor’s Award for Service to the Arts
1992- Bessie Award for commitment to artists’ freedom of expression
1992- Obie Award for commitment to artists’ freedom of expression
2012- The Yoko Ono Courage Award (פרס המוענק על ידי יוקו אונו לאמנים, זמרים וכו')
קריירה > פרסים > תערוכות

1994- Tipper Gore’s Advice for the 90s, window installation at Printed Matter, New York, NY
2002- Personal & Political, Guild Hall Museum, East Hampton, NY
2008- Martha Wilson: Photo/Text Works, 1971-74, Mitchell Algus Gallery, NY (solo)
2011- I have become my own worst fear, P•P•O•W Gallery, New York, NY (solo)
2013- Good Girls Memory_Desire_Power, National Museum of Contemporary Art (MNAC), Bucharest, Romania
הערות שוליים

↑  Martha wilson, האתר הרשמי של מרת'ה וילסון
1 2 3 4  Timeline, artnet
1 2 3  Britta Wheeler, Martha Wilson by Britta Wheeler, BOMB, ‏Oct 20, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364107805171  GND: 122994043  ISNI: 0000 0000 8102 3351  LCCN: n78041275  NSK: 000308326  PIC: 384631  RERO: 02-A003978767  RKD: 469401  SELIBR: 357168  SNAC: w6wb35h8  SUDOC: 169971597  TePapa: 36182  Trove: 1066225  ULAN: 500350933  VIAF: 23037921   WorldCat (עם VIAF): 23037921 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרת'ה וילסון".
חייבים לדבר על קווין

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  חייבים לדבר על קווין 
 בימוי:  לין רמזי 
 הופק בידי:  ג'ניפר פוקס, לוק רוג', בוב סלרנו
 תסריט:  לין רמזי
 עריכה:  ג'ו ביני 
 שחקנים ראשיים:  טילדה סווינטון, ג'ון סי. ריילי, עזרא מילר
 מוזיקה:  ג'וני גרינווד 
 צילום:  סימוס מק'גרבי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  BBC Films 
 חברה מפיצה:  אוסצילוסקופ לייברטוריס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  פסטיבל קאן 12 במאי 2011
 משך הקרנה:  112 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  קונטיקט 
 תקציב:  $7,000,000
 הכנסות:  $9,232,588
 הכנסות באתר מוג'ו:   weneedtotalkaboutkevin
 פרסים:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (טילדה סווינטון) 
 kevin.oscilloscope.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
חייבים לדבר על קווין (באנגלית: We Need to Talk About Kevin) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי משנת 2011 בבימויה של לין רמזי אשר מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת ליונל שרייבר משנת 2003. הסרט היה מועמד ל-29 פרסים, בפסטיבל קאן, פרס גלובוס הזהב, פסטיבל הסרטים בלונדון ועוד. הסרט זכה בחמישה עשר פרסים.
עלילה

אווה (טילדה סווינטון), לשעבר סופרת מצליחה, חייה בבדידות ועובדת בעיירה הסמוכה לבית סוהר בו כלוא בנה. היא נזכרת באירועים שהובילו לנידוי אותו היא חווה. קווין (עזרא מילר), בנה הבכור, היה ילד מנותק ולא מתקשר. הוא התנהג בצורה מחושבת, כאשר עורר סלידה באמו, אך מתיקות עם אביו פרנקלין (ג'ון סי. ריילי). על הרקע הזה עולים סכסוכים רבים בין בני הזוג. אווה מצטערת על אובדן החופש שלה, וקווין המרוחק והקר לא היווה פיצוי לאובדן זה. במהלך התבגרותו ניסתה האם בכל זאת, לעורר בו עניין ושיתוף פעולה, אך לשווא. כשאווה מנסה לדבר עם פרנקלין, הוא מתרץ את התנהגותו המוזרה של קווין וחושב שאווה בודה דברים מליבה. קווין שואב השראה מסיפור רובין הוד והופך לקשת חובב. פרנקלין מתנהג בסלחנות לקווין גם לאחר שאחותו איבדה את עינה על ידי חומר ניקוי בעת שהשגיח עליה. אווה לעומתו חושבת שזאת לא הייתה תאונה. אווה ופרנקלין רבים ביניהם, והוא מודיע לה כי הוא רוצה להתגרש. הוא גם מציע לה כי תטפל בעצמה, על רקע שנאתה לבנה התמים (כך לתפיסתו). ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-16 של קווין, אווה מקבלת הודעה כי בתיכון גלדסטון, בו לומד קווין התחוללה זוועה. אווה מגיעה אל התיכון ומיד מבינה כי קווין ביצע טבח נורא בחבריו ללימודים באמצעות חץ וקשת. אווה חוזרת לביתה, ומגלה כי קווין רצח גם את אביו ואחותו.
הסרט נגמר בביקור של אווה בבית סוהר, בו היא שואלת את בנה מדוע רצח, ותשובתו היא "פעם חשבתי שאני יודע, היום אני כבר לא בטוח".
אמצעים ויזואליים

1. במהלך הסרט נעשה שימוש רב במוטיב הצבע האדום והדם, שמרמז על סופו הנורא של הסרט.
2. ישנן סצנות בהן יש קלוז-אפים על שפתיהם של הדמויות, על מנת להדגיש פרטים חשובים בסרט.