stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות מרוקו
היסטוריה > העת העתיקה

על פי מסורות מקומיות, יהודים הגיעו לאזור מרוקו מארץ ישראל החל מימי בית ראשון בימי שלמה או יהושפט, בספינות סוחרים פיניקים.[דרוש מקור][מפני ש...] העדויות הארכאולוגיות והאפיגרפיות המוקדמות ביותר שנמצאו מצביעות על קיומה של קהילה יהודית בצפון אפריקה החל מהמאה השנייה לספירה, בתקופה הרומית.
הפיניקים ניהלו בעת העתיקה מסחר ענף בין הלבנט, שבו שכנו גם בני ישראל, לבין כל חלקי אגן הים התיכון. הפיניקים שיצאו מאזור לבנון הקימו קולוניות ברחבי אגן הים התיכון, בהן קרתגו, ווליביליס וישובים נוספים בצפון אפריקה. עדות לכך שבמסעות המסחר הפיניקים השתתפו גם יהודים מצויה בספר מלכים: וַיִּשְׁלַח חִירָם בָּאֳנִי אֶת-עֲבָדָיו אַנְשֵׁי אֳנִיּוֹת יֹדְעֵי הַיָּם עִם עַבְדֵי שְׁלֹמֹה: וַיָּבֹאוּ אוֹפִירָה וַיִּקְחוּ מִשָּׁם זָהָב (ספר מלכים א', פרק ט', פסוקים כ"ז–כ"ח). בידי צאצאי קהילת אופראן ומספר קהילות נוספות בצפון אפריקה מסורת כי אבותיהם הגיעו לאזור באניות הפיניקים או דרך היבשה והתיישבו בו עוד קודם לחורבן בית ראשון.
החל מראשית התקופה הרומאית ישנן עדויות (בתלמוד, בכתבים רומים ונוצרים ובממצאים ארכאולוגים עתיקים) המלמדות על הימצאותה של קהילה יהודית גדולה בצפון אפריקה. בספר יוסיפון המאוחר יחסית, נכתב כי הרומאים גירשו 30,000 יהודים לצפון אפריקה אחרי חורבן בית שני. בעיר הרומית העתיקה ווליביליס ששוכנת מצפון למקנס של ימינו, נמצאו כתובות בעברית על מצבות של קברים יהודים מהמאה השנייה לספירה, וכמו כן נמצאו כדים מעוטרים בציור של מנורה. חלק מהחוקרים מאמינים גם שאחד משרידי המבנים שנמצאו בעיר היה בית כנסת. לא ידוע רבות על אורחות חייהם של היהודים בצפון אפריקה בתקופה הרומית; מממצאים ארכאולוגיים עולה שהם חיו בערי החוף ולא בפנים הארץ, עסקו כנראה במסחר, ובמאות 4–6 הקהילה היהודית חוותה פריחה, כנראה בשל התפתחות המסחר באזור או זרם מהגרים מארץ ישראל. ידוע עוד שהיהודים בצפון אפריקה מרדו ברומאים בתקופת הקיסר טראיאנוס במאה ה-2 לספירה במה שידוע כמרד התפוצות. מרכז המרד בצפון אפריקה היה לוב, אך ייתכן שרבים מהלוחמים נסוגו לעבר האזורים ההרריים במרוקו מפני הצבא הרומאי.
קהילה יהודית המשיכה להתקיים באזור גם במהלך התקופה הביזנטית. לעיתים השלטון הביזנטי גזר על יהדות צפון אפריקה גזרות שונות. כך למשל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל. ישנן עדויות שגם בתקופת שלטונו של הקיסר הרקליוס (610-641) היו רדיפות על רקע דתי כנגד היהודים בצפון אפריקה. בספר דוקטרינת יעקב מהמאה ה-7, חיבור פולמוסי כנגד היהדות, כתוב שהיהודים בצפון אפריקה אולצו להיטבל לנצרות. אולם יש מחלוקת בין חוקרים של התקופה לגבי טיבן ואמינותן של עדויות אלה.
בעקבות המרת הדת של הממלכה הוויזיגותית בספרד לקתוליות הורע מצב היהודים בספרד במאה ה-7, ושליטים מסוימים אף כפו עליהם גירוש מספרד או המרת דת. בעקבות זאת לאורך השנים 583–693 חל זרם הגירה של יהודים מספרד לאזור מרוקו של ימינו (וכן לשאר חלקי צפון אפריקה).
היסטוריה > התקופה המוסלמית המוקדמת

| --- | --- |
 :  ראו גם – האימפריה המוסלמית, תנאי עומר
עם התפשטות האסלאם במאה ה-7, החלו לנוע צבאות האימפריה המוסלמית גם מערבה לכיוון צפון אפריקה. כיבוש המגרב היה תהליך הדרגתי, והצבא המוסלמי נתקל בקשיים, אך עד תחילת המאה ה-8 לספירה הושלם כיבוש מרוקו בהובלת הגנרל מוסא בן נציר. במהלך התקופה המוסלמית חוו היהודים במרוקו עליות ומורדות במצבם ובמעמדם. העיקרון שהנחה את השלטון המוסלמי ביחס ליהודים היה הגדרתם כבני מעמד ה"ד'ימי" שעליו חלים חוקי עומר. רמת האכיפה של חוקי ה"ד'ימי" השתנתה בין שליט לשליט, כאשר היו שליטים נוחים יותר ליהודים, והיו שליטים נוקשים שרדפו את יהודי המדינה באמצעים אלימים או כלכליים. לחוקי עומר המקובלים בכל ארצות האסלאם נוספו במרוקו חוקים מיוחדים שלא התקיימו בארצות אחרות, כגון חיוב היהודים לחיות ברובע מסוגר (מלאח), בעיקר החל מהמאה ה-19, ומגבלות תנועה על יציאת היהודים מהרובע.
גורם מרכזי נוסף שהשפיע על רמת ביטחונם של יהודי מרוקו לאורך הדורות היה מידת היציבות האזורית. עד העת המודרנית הייתה מרוקו מחולקת על פי רוב בין "בלאד אל-מח'זן" (ארץ האוצר), שטחים שבהם השלטון המרכזי הצליח לגבות מיסים ולכפות את סמכותו, ל"בלאד אל-סיבא" (ארץ המרידה) שטחים שבדרך כלל היו תחת הגמוניה של שבטים בֶּרְבֶּרִים או כוחות אחרים שמרדו בשלטון. מצבם של היהודים בכל אחד מהאזורים היה תלוי במדיניותו של השבט או של השליט ששלט באזור, ולעיתים באותן שנים רמת הביטחון של יהודים מאזורים שונים במרוקו הייתה שונה משמעותית.
היסטוריה > התקופה המוסלמית המוקדמת > השושלת האידריסית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הטבח ביהודי פאס (1033)
בעקבות ריחוקה של מרוקו מהמרכזים האימפריאליים של הח'ליפות האסלאמית ששכנו בסוריה ובעיראק, לרוב שלטו על מרוקו שושלות מוסלמיות עצמאיות. השושלת המוסלמית העצמאית הראשונה במרוקו הייתה השושלת האידריסית (788–974), שהייתה שושלת שיעית יזידית שטענה שמוצאה המשפחתי הוא מעלי בן אבי טאלב ולא ראתה את עצמה כפופה לח'ליפות העבאסית. אידריס הראשון גזר גזירות קשות על היהודים וניסה לכפות עליהם את דת האסלאם, עד כדי כך שמקורות מסוימים מהתקופה מציינים שהוא הצליח למחות את הקהילות היהודיות והנוצריות באזורים שהיו בשליטתו. במקורות אחרים יש ראיות שמעידות שקהילות יהודיות שרדו גם במהלך תקופתו.
בנו ויורשו, אידריס השני, נודע ביחס סובלני כלפי היהודים והזמין אותם להתיישב בעיר פאס אותה הפך לבירתו. בתקופת השושלת האידריסית הוקמה אוניברסיטת אל-קרוויין בפאס, והעיר הפכה למרכז רוחני ואינטלקטואלי של עולם האסלאם. במקביל הפכה פאס גם למרכז רוחני ואינטלקטואלי יהודי. בתקופה זו פעל בפאס המשורר היהודי ומחלוצי תחום הבלשנות השמית יהודה אבן קריש ומלומדים יהודים רבים נוספים פעלו בעיר או היו ילידיה, כולל דונש בן לברט, יהודה חיוג' ודוד בן אברהם אלפאסי. ההיסטוריון האנדלוסי המוסלמי אל-בכרי מציין:
"היהודים היו רבים יותר בפאס מאשר בכל עיר אחרת במגרב. משם הם יצאו למסעות מסחר לכל ארץ בעולם".
כחלק מהפריחה הרוחנית באזור, עלה מעמדם של יהודי צפון אפריקה בקרב התפוצה היהודית בעולם. כך למשל ישיבת ארץ ישראל, שעד אותה תקופה הונהגה על ידי גאונים בני משפחות ארצישראליות, החלה מסוף המאה ה-10 מעורבות של גאונים שמקורם מצפון אפריקה, מספר מהם יוצאי פאס וסיג'ילמסה.
במהלך המאה ה-10 איבדו האידריסים את שליטתם האפקטיבית על מרוקו, שעברה להישלט הלכה למעשה על ידי שבטים בֶּרְבֶּרִים. האידריסים עצמם אימצו בתקופה זו את המנהגים ואת התרבות הבֶּרְבֶּרִית על אף מוצאם הערבי. בראשית המאה ה-11 מרוקו התאפיינה במלחמות בין שבטי הזנאטה שנתמכו ברובם על ידי ח'ליפות קורדובה לבין שבטי הצנהג'ה שנתמכו בעיקר על ידי השושלת הפאטמית. אי היציבות ששררה במדינה הובילה למאורעות קשים נגד הקהילה היהודית, שהקשה שבהם הוא הטבח ביהודי פאס בשנת 1033 שבמהלכו נהרגו כ-6,000 מיהודי העיר פאס על ידי מנהיג שבטי קנאי לאסלאם.
היסטוריה > התקופה המוסלמית המוקדמת > אל-מוראביטון

באמצע המאה ה-11 הצליחה שושלת אל-מוראביטון לאחד את שבטי הצנהג'ה לכוח רב עוצמה, ויצאה למסע כיבושים שבמהלכו השתלטה על מרוקו ואל-אנדלוס. ימי שלטונה של שושלת אל-מוראביטון היו תקופה של ביטחון יחסי עבור היהודים שנמשכה עד אמצע המאה ה-12. מספר יהודים מונו לתפקיד של וזיר, מספר רופאים יהודים עבדו בחצר המלוכה, ומשוררים ואנשי רוח יהודים רבים פעלו בתקופתם. כשהיה צורך להרחיב את גודלו של מסגד קרוויין המפורסם בעיר פאס הבתים היהודים ששכנו קרוב אליו הופקעו, אך בעליהם קיבלו כנראה פיצוי הוגן עבור נכסיהם. מסמכים מגניזת קהיר מלמדים על חלקם הבולט של יהודי מרוקו בסחר עם הודו החל מסוף המאה ה-11. עם זאת, לצד הביטחון היחסי שהיה ליהודים בתקופה זו חלה גם התדרדרות הדרגתית במעמדו של המיעוט היהודי. במכתב של סוחר יהודי מהתקופה הוא כותב ששנאת יהודים נפוצה מאוד בעיר פאס. השליט יוסוף בן תאשפין הטיל על היהודים מס גדול לתשלום וכנראה גם החרים מרכושם. אותו שליט גם אסר על היהודים להתיישב בעיר מרקש שייסד אביו והורה שכל יהודי שייתפס בה בשעות הלילה יומת ורכוש משפחתו יילקח. עם זאת הגבלה זאת כנראה לא הייתה תקפה לבעלי מעמד גבוה; בכתביהם של הרמב"ם והפילוסוף יוסף בן יהודה אבן עקנין מוזכרים הרופאים היהודים המפורסמים אברהם אבן קמניאל ושלמה בן אלמעלם, אשר הוזמנו על ידי עלי בן יוסוף בן תאשפין למרקש על מנת לשרת שם כרופאים ואולי גם כדי לייסד שם בית ספר לרפואה.
היסטוריה > התקופה המוסלמית המוקדמת > אל-מוואחידון

תקופת המוראביטון השקטה יחסית באה לסיומה עם עליית שושלת אל-מוואחידון ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד החל משנת 1146 ועד 1269. קבוצה מוסלמית קנאית זו שאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים במגרב, ובעיקר את היהודים. דינם של מי שלא התאסלמו היה מוות ואילו גזר דינם של אלו שאכן התאסלמו היה אפליה כלכלית וחברתית, שכן הכנות של ההתאסלמות שלהם הוטלה בספק, ולכן הם המשיכו להיות נתונים לגזרות והגבלות. על פי "ספר הקבלה" של המלומד היהודי בן התקופה רבי אברהם אבן דאוד, באותן שנים "לא נותר יהודי אחד מאל-מהדיה (אשר בתוניסיה) עד סילווס (אשר בפורטוגל)". אלפי יהודים נהרגו במהלך מסעות הכיבושים של אל-מוואחידון, רבים הקריבו עצמם על קידוש השם, בהם רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, רבה של פאס ולפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם. אחרים התאסלמו באמת או למראית עין בלבד, ויהודים רבים ברחו לארצות אחרות. בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בקהיר שמתאר את גלי הפליטים שמגיעים לעיר מהטריטוריות של אל-מוואחידון, וכמו כן את הסבל שעבר על היהודים בצפון אפריקה המערבית. כך למשל המכתב מציין ש-150 יהודים בעיר סיג'ילמסה בחרו למות על קידוש השם, לאחר שהועמדו בפני הבחירה של מוות או התאסלמות.כן הוא מציין את ההתאסלמות בכפייה של דיין סיג'ילמסה רבי יוסף בן עמראן. רבי אברהם אבן עזרא כתב קינה מפורסמת בשם אהה ירד עלי ספרד על האירועים תחת שושלת אל-מוואחידון. בקינתו זו הוא מציין את חורבנן של הקהילות היהודיות בערים השונות של ספרד ומרוקו זו אחר זו.
...

וְהוֹי אֶקְרָא / כִּמְצֵרָה / עַל קְהִלַּת סַגְלְמַאסָה,

וְעִיר גְּאוֹנִים / וּנְבוֹנִים / מְאוֹרָם חֹשֶׁךְ כִּסָּה;

וְשָׁח עַמּוּד / וְהַתַּלְמוּד / וְהַבִּנְיָּה נֶהֱרָסָה,

וְהַמִּשְׁנָה / לִשְׁנִינָה / בְּרַגְלַיִם נִרְמָסָה;

וְעִיר מְלוּכָה / וְהַנְּבוֹכָה / מַרְאכָס הַמְיֻחַסָה,

עֲלֵי יְקָרִים / מְדֻקָרִים / עֵין אוֹיֵב לֹא חַסָה;

אֲהָה אָפַס / קְהַל פַאס / יוֹם נָתְנוּ לִמְשִׁסָה,

וְאֵי חֹסֶן / קְהַל תַּלְמְסֶן / וְהַדְרָתָה נָמַסָה;

וְקוֹל אָרִים / בְּתַמְרוּרִים / עֲלֵי סַבְתָּה וּמַכְנְאסָה,

וְסּוּת אֶקְרְעָה / עֲלֵי דַרְעָה / אֲשֶׁר לְפָנִים נִתְפָּשָׂה,
כתגובה לרדיפות אל-מוואחידון חיבר הרמב"ם את איגרת השמד ליהודי מרוקו ובה הורה עליהם להתאסלם למראית עין ולקבל דת שאינה דתם, רק על מנת להישאר בחיים. בנוסף הרמב"ם ייעץ ליהודים שהתאסלמו למראית עין לנסות להימלט מהאזורים שבהם מתרחשים המאורעות בהקדם כך שיוכלו לחזור לדתם. הרמב"ם עצמו חי בעיר פאס לאורך שנים בודדות, רכש בה את השכלתו הרפואית ופרסם מספר חיבורים חשובים, לאחר מכן הוא היגר ביחד עם משפחתו למצרים.
היסטוריה > התקופה המוסלמית המוקדמת > השושלת המרינית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הטבח ביהודי פאס (1465)
כאשר עלה לשלטון אבו יוסף יעקוב (1269-1286), מייסד השושלת המרינית ששלטה עד 1465, בוטלו הגזירות שהוטלו על היהודים והקהילות היהודיות במגרב החלו להשתקם מהמאורעות שעברו עליהן. תחת השושלת המרינית היהודים נהנו מיחס משופר מצד השלטון, שראה בהם כמגשרים בינו לבין השושלות השולטות בספרד. היהודים גם לקחו חלק בסחר בזהב לאורך מדבר הסהרה. המרינים פיתחו רבות את מרוקו ובמיוחד את העיר פאס בירתם שבתקופתם אף נהפכה לעיר הגדולה בעולם לתקופה קצרה, ובשגשוג זה לקחו חלק גם יהודים. כך למשל בעיר פאס פעל מתמטיקאי יהודי שנחשב לאחד מגדולי המתמטיקאים בזמנו, וכן מלומדים רבים נוספים. פאס חזרה למעמדה גם כמרכז יהודי חשוב, וכך למשל הפילוסוף ופרשן המקרא הספרדי רבי יוסף אבן כספי מציין בכתביו שהוא שואף להגיע יום בחייו לעיר כדי ללמוד בה ביחד עם החכמים הגדולים שיושבים בה.
עם היחלשותם של המרינים מצב היהודים החל להתדרדר, ובשנת 1437 התרחשו פרעות ביהודי פאס בעקבות התפרצות דתית בעיר. בעקבות טבח זה הסולטן המריני בנה ליהודים רובע מסוגר משלהם באזור פאס אל-ג'דיד, המלאח הראשון במרוקו. על אף שכוונת הסולטן הייתה כנראה להגן על היהודים, העברתם למלאח הרעה את מצבם מבחינה כלכלית וביטחונית. במהלך המרד שהפיל את השושלת המרינית בשנת 1465 נערך טבח גדול ביהדות פאס וכמעט כולה הושמדה. תחילה נערך טבח המוני בכלל יהודי פאס, כך שמקהילה בת אלפי נפשות נותרו שורדים בודדים (6 נשים ו-5 גברים), ולאחר מכן הוצאו להורג הסולטן המריני והווזיר היהודי רב ההשפעה שלו. על פי עדות של סוחר מצרי בן התקופה, עבד אל-באסט, פרעות דומות נערכו באותה שנה כנגד יהודים ברחבי מרוקו. רק עם עלייתה של השושלת הווטאסית (1472-1554) וקליטתם של מגורשי ספרד, יהדות מרוקו הצליחה להשתקם מהמאורעות הקשים.
היסטוריה > השושלת העלאווית

בשנת 1631 נוסדה במרוקו השושלת העלאווית ששולטת במרוקו עד היום. המיתוס המכונן של המשפחה המלכותית העלאווית הוא שהם צאצאים למשפחת הנביא מוחמד, ובהתאם הם תופשים את עצמם כממונים על הגנת האסלאם. היחס ליהודים במהלך תקופתה של השושלת העלווית לא היה עקבי (כפי שבא לידי ביטוי במיתוס האנטישמי, אגדת אבן משעל, להגדרת קום השושלת כתגובת נגד ל"רשעות" היהודים כנגד המוסלמים) והיה תלוי במדיניותו של הסולטן של כל תקופה.
מייסד השושלת העלאווית, מולאי ראשיד, הצליח במהלך מסע כיבושים לאחד את מרבית שטחה של מרוקו המודרנית תחת שליטתו. במהלך מסע הכיבושים הוא התאכזר ליהודים בערים השונות שעליהם הוא הצליח להשתלט. במרקש הוא הורה על שריפתה הפומבית של משפחתו של היועץ היהודי לשליט הקודם של העיר, והרס בתי כנסת בעיר. לאחר שכבש את האזור סוס בדרום מרוקו, הוא גירש משם יהודים רבים והתייחס אליהם ברודנות.
תחת מולאי ראשיד עלה לשלטון בנו ויורשו, מולאי איסמעיל (1672–1727). מולאי איסמעיל נודע באכזריותו כנגד נוצרים, אך היה דווקא אדיש ביחס ליהודים. מסיבה זו מצד אחד לא מנע מיהודים להגיע לתפקידים בכירים כגון וזירים או שגרירים, אך מצד שני גם לא מנע את ההשפלות והפוגרומים נגד יהודים שהתרחשו בדרום מרוקו בתקופת שלטונו והטיל על הקהילות היהודיות מיסים רבים. מולאי אסמאעיל הפך את העיר מקנס לעיר בירתו וכנהוג בנה מלאח ליהודים קרוב לארמון המלוכה. תחת מולאי איסמעיל היציבות במרבית מרוקו התחדשה וניתן אישור לשקם כמה מבתי הכנסת שנהרסו בימי אביו.
שני הסולטנים שבאו לאחר מולאי אסמעאיל המשיכו ביחס סובלני יחסית ליהודים, וכך למשל השליט מוחמד אבן עבדאללה (1757-1790) החיה את העיר מוגדור והזמין את היהודים לבוא אליה ולסחור שם. בתקופתם יצור מטבעות המדינה היה מונופול בידיים יהודיות, ויהודים שימשו כבנקאים, מתרגמים, וכשליחי המלך במשא ומתן מול מלך צרפת, לואי ה-15 ומנהיגים אירופאים אחרים.
היורש של מוחמד אבן עבדאלה היה הסולטן יזיד (1790-1792) שרדף את היהודים וכונה בספר דברי הימים של יהודי פאס "יזיד המזיד". תחת שלטונו של יזיד היהודים חוו מאורעות קשים ברחבי מרוקו. למשל כשיזיד כבש את העיר תטואן הוא הורה לקשור את העשירים מבין היהודים לסוסים ולגרור את גופותיהם ברחבי העיר. בנוסף המלאח היהודי בעיר נבזז ונשים יהודיות נאנסו. בשנת 1790 הרס המלך יזיד את בתי הכנסת בפאס וגירש את היהודים מהעיר. רק ב-1792 הותר להם לשוב, אך מספר היהודים ששבו היה קטן. פרעות דומות נערכו גם ביהודים במקנס, רבאט, אל-קסר אל-כביר, טנג'יר וערים נוספות. מסורת של בני עיירת אופראן מדרום מרוקו מספרת ששליט אזורי מקומי מטעם יזיד קשר בשלשלאות 50 מגברי הקהילה ואילץ אותם לבחור בין התאסלמות למוות, ובעקבות זאת 50 הגברים החליטו למות על קידוש השם וקפצו בזה אחר זה לתוך אש בוערת.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > הארגון הקהילתי

הקהילה היהודית היא גוף דמוקרטי ועצמאי. בניגוד למקובל בקהילות של המגורשים במזרח התיכון, לא ידוע במרוקו על אסיפות קהל שהשתתפו בהם כל שכבות הציבור, כולל העניים. במרוקו ייצגו את הקהילה "הגדולים בפורעי המס", כלומר אלה שנחשבו הטובים ביותר, העשירים ביותר- זאת הייתה אפליה מכיוון שנתנו כוח רב רק לעשירים- רק הם אלו שייצגו את הקהילה ורוב הכוח הפוליטי היה בידם. מגורשי ספרד ארגנו את הקהילות שלהם במרוקו לפי הסדרים והתקנות שהיו נהוגים בקשטיליה. שנתיים אחרי הגירוש חכמי פאס כתבו את ספר התקנות של מגורשי קשטיליה אשר בפאס. הספר כולל מאתיים וחמישים תקנות אשר הותקנו במשך כמאתיים חמישים שנה מתחילת גירוש ספרד במאה ה-15 ועד מחציתה של המאה ה-18. התקנות כוללות תחומי חיים כמו סדרי הדין והמשפט, הנהגה, איסור מכירת יין לנוכרים, מיסים, חינוך, צניעות נשים, נעילת חנויות בערב שבת ועוד. בין הקהילות היה שיתוף פעולה בקשר לתקנות, למשל חכמי קהילת מכנאס נתבקשו להסכים על תקנה כלשהי עם חכמי קהילת פאס.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > הנגיד

הנגיד בעצם היווה כמעין ראש הקהילה. הנגיד היה ממונה על ידי הסולטאן/המושל במרוקו, והוא היה שולט על כל יהודי העיר או האזור. היהודים שמונו היו עשירים הקרובים לשלטון (הם כונו גם "שיך אליהוד" או "קאיד").
בתחילת בואם של מגורשים ספרד למרוקו סירבו ה"תושבים" לנגיד מהמגורשים ולכן באותו זמן מונו שני נגידים. מאוחר יותר הנגידים היו רק מהמגורשים. בשלב מסוים מינויו של הנגיד בוצע בבחירות, בעלי זכות הבחירה היו ראשי המשפחות. היו מקרים בהם נגיד קנה את משרתו וצעד זה גרר עימותים רבים. תפקיד הנגיד היה לייצג את האינטרסים של בני הקהילה מול השלטונות על פי שיקול דעתו, תוך התייעצות עם בני הקהילה ולאכוף את ההגבלות החלות על חברי הקהילה, על הוראות הממשל, ועל התנהגות נאותה של חברי הקהילה. בין תפקידיו הוא נדרש להיות האחראי למס הגולגולת; למנות גבאים לגביית מיסים; הוא היה רשאי לבקש מחברי הקהילה סיוע בשליחותו הציבורית; אם כחלק מתפקידו יגרם לו נזק כלשהו- הקהילה מחויבת לפצות אותו; להעניש עבריינים ועוד. משך הכהונה של הנגיד לא היה קבוע. הקהילה הייתה רשאית לפטר את הנגיד ולמנות אחד אחר אם לא הייתה מרוצה מתפקודו.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > תפקידי הקהילה

על הקהילה הוטלו תפקידים שונים: תשלום מס גולגולת, תשלום מיסים שרירותיים, תשורות לסולטאן ומשפחתו, תשלום לשומרי השער, תיקון החומות, פינוי אשפה, התקנת צינורות, דאגה לנזקקים (אלמנות, תלמידים חכמים, יתומים, חולים, עניים).
במכנאס היה נהוג כי כל בונה חנות חדשה ייתן רבע או שליש ממנה לקהילה, ובעת הצורך הקהילה תאלץ למכור חלק זה. כמו כן, אישר בית הדין למכור חנויות של הקהילה לאנשים פרטיים כדי לעמוד במיסים המוטלים על הקהילה. לפי תקנה בפאס, אין למכור אדמות קודש אף אם הקהילה זקוקה לכך, אלא אם יקנו קרקע אחרת- שממנה ירוויחו יותר. היה מותר למשכן את אדמת הקודש לשנה. אחד ממקורות ההכנסה היו מיסים שהוטלו על עבריינים, אך עיקר ההכנסות היו מיסים והיטלים על מוצרים. סביב נושא זה חלו מחלוקות וויכוחים רבים.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > מיסים

החובה לשלם מיסים בקהילה, לפי הדין, חלה לאחר 12 חודשים של מגורים במקום או אם אדם קונה דירה במקום. בכל מקום פעלו בדרך שונה נגד המתחמקים מהמיסים. היו מקומות בהם בית הדין שפט אותם ונתן עונה לפי המנהגים, והיו מקומות בהם היו מוכרים את כל נכסיו של הפושע. היו יהודים שניצלו את קשרם עם הממשל כדי להתחמק מתשלום המיסים ודבר זה פגע בקהילה. הקהילה ניצבה במצב לא נעים כאשר אדם היה פטור מתשלום מיסים, ולרוב ציפו ממנו שישתתף בתשלום המיסים מתוך סולידריות לקהילה. המיסים הוטלו על רכוש העושה פירות, והבעיתיות הייתה במה גובה המס על נכס שאינו עושה פירות- כמו זהב טמון באדמה מזומנים או תכשיטים. הכלל היה שאדם משלם את מיסיו במקום מגוריו ולא ממקום עבודתו, ושאין אדם המשלם מיסים בשני מקומות. נוצרה בעיה כאשר סוחרים היו מגיעים לעיר אחרת באופן זמני. נקבע כי אם אדם ישכון באופן זמני בזמן ההערכה- יהיה חייב לשלם על זמן הימצאותו בעיר. פליטים שברחו ממקום אחד לאחר היו פטורים ממסים, אך אחרי שנה היו חייבים בהוצאות השמירה.
בדרך כלל חכמים היו פטורים מהשתתפות במיסים והיטלים של הקהילה. אולם בעיקר בשעות קשות, צצה הדרישה לכך שגם החכמים בעלי הממון והרכוש ישלמו מיסים, אך לפי הדין החכם לא פטור בשל עניותו אלא בשביל תורתו. הנושא חזר פעמים רבות ועורר מחלוקות וויכוחים רבים. בעיה נוספת הייתה- מי נחשב לחכם? ההגדרה ניתנה בכמה תשובות של חכמי פאס ואחרים:
שהיה מוחזק לתלמיד חכם בדורו
שיודע לישא וליתן בתורה ומבין בדעתו מרוב מקומות התלמוד ובפסקי הגאונים
שיהיא תורתו אומנותו אף על פי שעוסק במשא ומתן.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > בתי הכנסת

בתי הכנסת היוו מקום חשוב מאוד בקהילה היהודית. מלבד תפילות ועליות לתורה, שימש בית הכנסת גם כמקום לישיבת תלמידים חכמים, חלוקת צדקה, בית הדין, שימש כמקום לסופרי סת"ם לכתוב את כתביהם, להתכנסויות של הנהגת הקהילה, מקום בו החליטו על תקנות, חוקים וחרמות. כדי לעקוף את האיסור של בניית בתי כנסת חדשים, בתי הכנסת היו בדרך כלל בבעלות פרטית בתוך דירה. לעיתים בתי הכנסת היו בבעלות שני שותפים, לרוב קרויים על שם מייסדיהם. כמו כן, היו קהילות אשר לא כללו בתי כנסת של יחידים, וכל בתי הכנסת היו של כלל הקהילה. למשל קהילת צפרו, שהייתה מושפעת מקהילת פאס הגדולה, אימצה לעצמה את הסכמת חכמי פאס "שאין רשות לשום יחיד להוסיף בית הכנסת אם לא שימסרנה לקהל."לא תמיד הייתה עזרת נשים בבתי הכנסת, והנשים היו עומדות מחוץ לבית הכנסת, עונות אמן ושולחות נשיקות לעבר ספר התורה.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > בית הדין

רב הקהילה תפקד כדיין. לרוב הוסמכו הדיינים על ידי חכמים ותיקים שהכירו את יכולותיהם. כאשר הבן היה ראוי לכך, היה יורש את מקום האב. את החכם (רב הקהילה\דיין) היו בוחרים "טובי העיר" והנגיד. בנוסף היו בוחרים עוד שני חכמים, ושלושת אלה היוו את בית הדין. בית הדין היה קובע את תנאי משרתו, שכרו, תפקידיו וסמכויותיו בענייני הקהילה ובתי הכנסת. שוחט הקהילה מונה על ידי הדיין. לבית הדין המקומי היה מעמד כמו לבית הדין הגדול. היו גם ערים שקיבלו על עצמן את בית הדין בעיר סמוכה מכיוון ששם היו חכמים גדולים יותר. הענישה- על מעשה בלתי מוסרי, בעיקר אם פגע בכלל הקהילה - הוטל מאסר, קנס, מלקות או חרם. חרם משמעו שלא יימנה בעשרה במניין, לא יימולו בניו בעשרה, לא יעסקו בקבורתו.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > חינוך

בקרב הקהילה היהודית במרוקו, התקיימו מערכת חינוך חילונית ומערכת חינוך דתית. החינוך החילוני כלל את מערכת החינוך של כל ישראל חברים (כי"ח) - ארגון חינוכי פילנתרופי שהוקם על ידי יהודים צרפתים ב-1860 וששם לו למטרה לסייע מבחינה חינוכית ליהודי צפון אפריקה וארצות האסלאם. מערכת החינוך של כי"ח ביקשה לאפשר לתלמידים יהודים להשתלב בתוך סביבת חייהם, תוך הקניית השכלה אוניברסלית וחינוך למסורת היהודית. במרוקו, הקימה כי"ח בתי ספר ברוח מודרנית ובאמצעותם קיוו להשיג אמנציפציה בנוסח מערב-אירופאי ליהודי מרוקו. בבית הספר למדו התלמידים שפות זרות וקיבלו הכשרה מקצועית והשכלה כללית. הכיוון החינוכי לא היה יהודי ולא ציוני, אלא יותר תרבותי, מודרני. הכיתות היו פתוחות לבני כל הדתות. ניתן לראות בדיווחים השנתיים של כי"ח כי בשנת 1873 למדו בבית הספר כשלושה ספרדים. שנה לאחר מכן, למדו בבית הספר כשני נוצרים. בשנת 1881 למדו בבית הספר כשישה נוצרים וכשני מוסלמים. עם השנים, מספרי התלמידים המוסלמים והנוצרים גדלו אך לעומת מאות התלמידים היהודים ועם הזמן אלפי התלמידים היהודיים, שלמדו בבית הספר - שיעור התלמידים ה"זרים" נחשב מזערי, ובעיקר מספר התלמידים המוסלמים (דבר שניתן להסביר על רקע כך שמספר המוסלמים ששלחו ילדיהם לבית הספר היה זעום בפני עצמו באותה עת).
בתי הספר שהשתייכו למערכת החינוך החילונית שכרו מורים ללימודי קודש, אך הקצו לנושא זה שעות לימוד מועטות ביחס לאלה שהוקצו ללימודים כלליים, ולא בכל בתי הספר הייתה הקפדה על קיום שיעורים אלה.
החינוך הדתי במרוקו התקיים בעיקר בחדרים מסורתיים, שנקראו "כותאב". עם החלתו של החינוך החילוני, יותר ויותר יהודים עזבו את החינוך הדתי, וכך מספרם של חדרים אלו הלך ופחת, אך הם לא התבטלו כליל. הלימודים בחדרים אלו החלו מגיל 5, וכללו לימוד של קריאת האותיות והתנועות, מילים, פסוקים, פרשות ותרגומן לערבית יהודית, טעמי המקרא והתפילה. שיטת הלימוד התבססה על שינון במקהלה: הילדים אומנו לחזור ולשנן את הפסוקים. כמו כן, מורי ה"כותאב" נהגו להדביק על הלוח פסוק מהתנ"ך, ולהורות לתלמידים את קריאתו, כתיבתו ומשמעותו. שיטת הלימוד לא עודדה יזמה ויצירתיות. לא בכל החדרים לימדו חשבון או מקצועות הומניים. באופן כללי, ניתן לקבוע כי מטרת החינוך המסורתי-דתי הייתה להכין את הילדים לקיום מצוות והשתתפות פעילה בחיי בית הכנסת והקהילה וכן חיבור למסורת היהודית. הדגש היה על לימוד התפילה וקריאת התורה בלבד.
מספר הלומדים בחדרים במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 אינו ידוע במדויק, אך ברור כי החינוך המסורתי לא הקיף את כל הילדים בקהילה אלא מעטים בלבד. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 חלה רפורמה בחינוך המסורתי, וקמו אגודות במטרה לחדשו ולהתאימו למציאות של אותם הימים.
מבחינת ישיבות, הילדים למדו בדרך כלל בישיבת 'צלא' עד גילאי 12–13. העניים הפסיקו בגיל צעיר יותר, והאמידים ובניהם של החכמים המשיכו ללמוד בישיבות עד ליום חתונתם. שיטת הלימוד הייתה לפי המסורת הספרדית, וחתרה לידיעת ההלכה ולימוד התלמוד. סדר היום בישיבות התחלק כך שבבוקר נהגו ללמוד גמרא עם רש"י ותוספות, ואחר הצהריים למדו רמב"ם ו'טור' עם 'בית יוסף'. בישיבות לא למדו דקדוק.
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > חיי הקהילה > התאסלמות בכפייה ומרצון

לפי דת האסלאם, חל איסור לכפות על אחרים להתאסלם. עם זאת, היו תקופות מסוימות שבמהלכן כפו על היהודים התאסלמות. תהליך ההתאסלמות התרחש בבודדים וכן בקבוצות וחל על גברים, נשים, ילדים ואף על כולם כאחד. חלק מן המתאסלמים בכפייה חזרו ליהדות לאחר תקופה, ויש גם שלא חזרו ליהדות אך שמרו על מוצאם היהודי. לדוגמה, ניתן למצוא בפאס מוסלמים שהם צאצאיהם של יהודים שנכפו להתאסלם.
נוסף על כפייה מוסלמית, היו יהודים שהחליטו להתאסלם ממניעים פוליטיים או אישיים-כלכליים, כגון הרצון להימנע מתשלום מס גולגולת (מס מיוחד ששילמו היהודים והנוצרים תושבי המדינה המוסלמית לחסותו של השליט המוסלמי ששמר על שלומם וביטחונם), רצון לזכות בשמיטת חובות (יהודי שהסתבך בחוב למוסלמי יכול היה להתאסלם וכך להשתחרר מהעול), רצון להגיע לעמדה מקצועית או פוליטית שיהודי אינו יכול להגיע אליה, וכן צורך להתחמק מסכסוכים במשפחה או בקהילה.
גם בימים 'שקטים' יחסית יותר, בהם לא נדרשו יהודים להתאסלם, הם סבלו - כמו ברחבי העולם המוסלמי בכללותו שנשען מבחינה זו על תרבות שבטית ועל מסורות מהקוראן - מיחס עוין וחסר סובלנות. ב-1888 הוגש לממשלת בריטניה תזכיר לפיו "מחוץ למלאח (הרובע היהודי) על היהודים ללכת יחפים ולהסיר את כיסויי הראש. הם אינם רשאים להשתמש במקל הליכה. זקנים וחולים מורשים להיעזר במקל עשוי מקנה סוף. מוסלמים משתעשעים בזריקת פחם, שברי זכוכית, כלי חרס ישנים וכיוצא בזה, ונהנים לראות יהודים הנפצעים ברגליהם היחפות. ברבעים המוסלמים רשאי היהודי ללכת רק במדרכה שבה לא עובר מוסלמי".
היסטוריה > המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 > רבנים ראשיים

בעשור השני של המאה ה-20, לאחר כינון השלטון הצרפתי בראשית תקופת הפרוטקטורט, החל האחרון בהקמת מוסד רב ראשי למדינה, שייצג את היהודים בפני מוסדות השלטון, וינהל תחתיו מועצת רבנים. בין הרבנים שכיהנו בתפקיד:
1918–1935: הרב רפאל אנקווה
1941–1949: הרב יהושע בירדוגו
1949–1964: הרב שאול אבן דנאן
1965–1972: הרב מיכאל יששכר אנקווה
1972–1978: הרב שלום משאש
1978–1994: הרב ידידיה מונסונייגו
1994–1998: הרב שמעון סויסה
1998–2018: הרב אהרון מונסונגו
תפקידם העיקרי של כל אחד מהם היה אב בית הדין הגדול שמושבו היה בעיר ברבאט.