stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנס סלייה
מחקריו

סלייה ביקש לזהות הורמון מין חדש בתמציות שחלה של פרות. על מנת לבדוק אם תמציות אלו פעילות, הזריק אותן סלייה לחולדות. להפתעתו, רוב החולדות מתו. בנתיחה שלאחר המוות התגלו שינויי רקמות שדמו לאלו שהופיעו אצל קורבנות כוויות חמורות או שברי עצמות מרובים: כיבים בקיבה ובמעיים, הצטמקות של התימוס וקשרי הלימפה והגדלת בלוטות יותרת הכליה (האדרנל).
לפי סלייה, העידו תופעות אלו על הצפה של מנגנונים באמצעותם מנסה האורגניזם להגן על עצמו: מול תקיפה נפשית או פיזית המאיימת על המאזן הפנימי שלו, מופעלת תגובת נגד המנסה להחזיר את המאזן לקדמותו. תגובה זו אינה ספציפית מאחר שאינה תלויה באופי גורם הדחק. אצל האדם, היא זיהה אם הדחק הוא "שלילי" (dystress), למשל בעת קבלת בשורה קשה על אובדן, או "חיובי", למשל בעת מסירת הודעה משמחת. הלחץ הגופני או הדחק הנפשי המופעל על האורגניזם נקרא על ידי סלייה "סטרס". ההורמונים האחראים לתגובת הנגד מופרשים על ידי קליפת האדרנל ונקראים גלוקו-קורטיקואידים.
לפני סלייה, וולטר קנון תיאר את "תסמונת החירום", שבה מופעלת מערכת העצבים הסימפתטית ומח האדרנל. מחקריהם של סלייה וקנון הוכיחו שלמצבם הרגשי של אנשים יש השלכות פיזיולוגיות; התרגשות נפשית, חיובית או שלילית, יכולה להוביל לשינויים גופניים, ואלו בתורם עלולים ליצור מנגנון פתוגני בהיווצרות מחלות גופניות ("מחלות הסתגלות" (adaptation illnesses) כלשונו של סלייה).
סלייה וקנון התמקדו במחקריהם בעיקר בבלוטות האנדוקריניות. לעומתם, חוקרים אחרים, כדוגמת פול מקלין, התייחסו לפעילות המוח במצבי דחק.
מחקריו > המושג "סטרס", דחק

בשנת 1936 כינה סלייה את התגובה הבלתי-ספציפית לדחק בשם "סטרס" במכתב שכתב אל עורך כתב העת "נייצ'ר". העורך ביקש ממנו לשקול לוותר על מילה זו, מפני שהיא מחליפה את המושג "תגובת אזעקה" מיסודו של קנון.
סלייה לא היה מודע לכך שבמילה סטרס השתמשו מזה מאות שנים בפיזיקה על מנת להסביר אלסטיות. חוק הוק משנת 1658 גרס, למשל, כי כמות של כוח חיצוני, הנקרא סטרס (stress) גורם לתזוזה פרופורציונית בקפיץ. בדיעבד טען סלייה שאילו הידע שלו באנגלית שלו היה טוב יותר בעת ההיא, היה מעדיף להשתמש במילה strain.
בעיניו של סלייה, סטרס הוא מצב המתאפיין בדפוס תגובה אחידה לגורמי דחק "סטרסוגניים" או "סטרסורים", ללא קשר לטבעם של אותם גורמים. בנוסף, סטרס לדידו עלול לגרום לשינויים פתולוגיים ארוכי-טווח.
סלייה הרחיב את התאוריה על מנגנון התגובה למצבי דחק שתוארה על ידי קנון, להורמונים נוספים, במיוחד בציר ההיפותאלמי-היפופיזרי-אדרנלי במוח, כמרכיבים של תגובה סטריאוטיפית משותפת לכל המצבים הסטרסוגנים. סלייה סבר שמחלות רבות נגרמות על ידי תהליכי הסתגלות מופרזים או לקויים בעת תגובת הסטרס.
סלייה הכיר, בדומה לקנון, בהבדלים הבין-אישיים בתגובת הסטרס, למשל בשל הבדלים גנטיים והשפעת ההתנסויות השונות של כל פרט בחייו. לגורמים אלה קרא סלייה "גורמי התניה". בדומה לקנון, סלייה ייחס תגובות הומיאוסטטיות מאוד ספציפיות לבקרה של מערכת העצבים, והכיר בכך שהתגובות ההורמונליות הן מן ההכרח פחות ספציפיות מהתגובות הנוירונליות. הוא ראה בסטרס תסמונת תגובתית סטראוטיפית הנגרמת על ידי כל העמסה על האורגניזם. עם זאת, מחקרים על התגובות לסטרסורים שונים הצביעו על כך שכאשר המנגנונים ההומיאוסטטים אינם הדומיננטיים, דפוסי התגובות הבלתי ספציפיות, בייחוד ההורמונליות, שונים מסטרסור לסטרסור. אולם, כפי שהראה סלייה, רוב מצבי הלחץ על הגוף, אם עוברים רמה קריטית, מעוררים מגוון שלם של תגובות נוירו-אנדוקריניות, בעלות פוטנציאל הרסני.
מאמרים וספרים

סלייה פרסם בחייו מעל 1,700 מאמרים ו-39 ספרים בנושא הדחק, כולל 15 מונוגרפיות ושבעה ספרי מדע פופולרי.
מאמרים וספרים > מספריו

1949 – Textbook of Endocrinology
1949 – Stress
1956 – The Stress of Life
1974 – Stress without distress
פרסים ואותות כבוד

תואר דוקטור לשם כבוד מ-43 מוסדות חינוך ומחקר
חבר מסדר קנדה, האות הגבוה ביותר במדינה
חבר בחברה המלכותית של קנדה
חבר כבוד ב-68 חברות מדעיות בעולם
הנצחה

ב-2004 הוקמה "האוניברסיטה ע"ש יאנוש שייה" (שמו ההונגרי), אוניברסיטה בשפה ההונגרית בסלובקיה.
בית החולים בעיר קומארום בהונגריה וגימנסיה הונגרית בעיר קומרנו נקראים על שמו, "יאנוש שייה".
הונגריה הנפיקה בול דואר לזכרו
שני סרטים תיעודיים קנדיים בוימו אודותיו: הסרט הקצר "סלייה והסטרס" (1956) והסרט באורך מלא "Pour l'amour du stress".
הערות שוליים

1 2 3  פול רוש, Reminicences of Hans Selye", באתר המכון הבינלאומי לסטרס (באנגלית)
↑  R.Dantzer, 1989 עמודים 22-24
↑  Goldstein DS, Kopin IJ, Evolution of concepts of stress. Stress, 2007 Jun; 10(2): 109-20
1 2 3 4 5  I.J.Kopin, Definition of stress and sympathetic neural responses. Annals of the New York Academy of Sciences, 1995 Dec 29; 771: 19-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300033405171  PLWABN: 9810601312305606  BIBSYS: 90240163  BNC: 000483233  BNE: XX831815  BnF: cb125733667 (data)  CANTIC: a1195288x  CiNii: DA01478690  GND: 118613103  ISNI: 0000 0000 8174 1054  LCCN: n50007283  LNB: 000036036  NDL: 00456079  NKC: nlk20010092142  NLA: 35489171  NLG: 158812  NSK: 000163079  NTA: 068209010  RERO: 02-A003820473  SELIBR: 199261  SNAC: w6x9327d  SUDOC: 03505056X  Trove: 971425  VIAF: 109027342   WorldCat (עם VIAF): 109027342
הנרי קאוול

| --- | --- |

 לידה:  11 במרץ 1897 מנלו פארק, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בדצמבר 1965 (בגיל 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ברנו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  סידני רוברטסון קאוול 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1931)  פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (1948)  Laurel Leaf Award 
 
הנרי קאווֶל (באנגלית: Henry Cowell;‏ 11 במרץ 1897 – 10 בדצמבר 1965) היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה, פסנתרן, מורה, מו"ל ואמרגן אמריקאי.
את תרומתו לעולם המוזיקה סיכם וירג'יל תומסון, שכתב בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20:
המוזיקה של הנרי קאוול מכסה טווח רב יותר, הן בביטוי והן בטכניקה, מזה של כל מלחין חי אחר.
הניסויים שלו, שהחלו לפני שלושה עשורים בריתמוס, בהרמוניה ובמצלולים כליים, נחשבו אז, בעיני רבים, לפראיים. כיום הם כתבי הקודש של הצעירים ועודם, בעיני השמרנים, "מתקדמים" ... שום מלחין אחר בתקופתנו לא יצר מכלול יצירות רדיקלי כל כך ונורמלי כל כך, כה נוקב וכה מקיף. אם מוסיפים ליבול המאסיבי הזה את הקריירה הארוכה ועתירת ההשפעה שלו כמחנך, ההישג של הנרי קאוול מצטייר כמרשים באמת ובתמים. אין אחר שישתווה אליו. להיות הן פורה והן צודק, הרי זו מתת שרק מעטים זוכים לה.
חייו > ילדות ונעורים

הנרי קאוול נולד להורים, שבחרו בדרך חיים אנרכיסטית וייסדו עיתון פילוסופי-אנרכיסטי. התנגדותם לשלטון חלה גם על החינוך הציבורי המקובל. הם בנו קוטג' קטן בשולי מנלו פארק, באזור שהיה עדיין כפרי, שם החלה בנייתה של אוניברסיטת סטנפורד. הנרי קאוול נולד שם, ומנלו פארק היה לבסיסו העיקרי עד 1936.
הנרי גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואביו ביקש לעשותו לכנר מצליח, אך הלחץ שהופעל עליו מגיל חמש בתקווה להציגו כילד פלא השיג את המטרה ההפוכה והנרי נטש את הכינור. הוריו התגרשו בשנת 1903 והנרי נשאר עם אמו ולאחר שנים אחדות עבר עמה ועם אחיו הבכור לניו יורק. משאבי התרבות העצומים של העיר קסמו לנער המחונן, אך חסרון-כיס שהביאם אל סף רעב אילץ את המשפחה לחזור אל אחות אמו בקנזס.
בשנת 1910 שבה המשפחה למנלו פארק. הנרי החל ללמוד בבית הספר, אך הצקות התלמידים הביאו את אמו להוציאו משם ולחדש את החינוך הביתי, שבו החלה בניו יורק. בעיות בריאות של אמו ומחסור מחריף והולך אילצו את הנרי למצוא דרכים להשתכר כסף למחייתם. בשלב מסוים משך את תשומת לבו של פסיכולוג אוניברסיטת סטנפורד, לואיס טרמן, שעסק אז במחקר בילדים מחוננים בקליפורניה והתרשם מאוד מהיקף הידע, רהיטות הדיבור ואוצר המילים הרחב של הנער המוזנח והפרוע, בד בבד עם שליטתו הירודה בחשבון ובאיות. טרמן סבר, שהנרי קאוול יוכל להצליח בה במידה כמדען או כמוזיקאי.
"רמת משכל כמו שלו", ציין טרמן, "יש גם לאחרים, אבל הנרי יש רק אחד."
קאוול החל להלחין כבר בגיל 10, אך משנת 1913 ואילך, כשהחל לנהל רישום של יצירותיו, התנסה בפרץ יצירתיות. יציאתו הראשונה לקהל כפסנתרן ומלחין התרחשה ב-5 במרץ 1914, בקונצרט בחסות המועדון המוזיקלי של סן פרנסיסקו. בהמשך לכך, דאג טרמן, יחד עם סמיואל סיווארד, פרופסור לאנגלית בסטנפורד, לייסד קרן, שתשחרר אותו מן הדאגה לאמו, שמתה במחלת הסרטן שנתיים לאחר זאת. הקרן הזאת תמכה בהנרי קאוול עד אמצע שנות ה-20' של המאה ה-20.
חייו > לימודים וראשית קריירה

ב-1914 החל קאוול בלמודי מוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ראש מחלקת המוזיקה, צ'ארלס סיגר, התרשם ביותר מכישרונו והסדיר לו שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אצל א. ג. סטריקלנד וואלאס סאבין, ושיעורי פסנתר אצל אודה ואלדרופ, והוא עצמו ניהל עמו שיחות שבועיות על מוזיקה עכשווית, שבעקבותיהן ציין, כי קאוול הוא "הסטודנט המבריק הראשון בנסיוני כמורה". קאוול כתב לאחר זמן על סיגר בהערצה יוצאת דופן, והשניים השארו ידידים ועמיתים קרובים לכל חייהם. פירות הקשר הזה הן הרביעיות קצב-הרמוניה (1919-1917) והטיוטה הראשונה של New Musical Resources, שנכתב בעזרתו הספרותית של סיווארד ויצא לאור, לאחר עריכה מקיפה, ב-1930 בניו יורק. שפע האפשרויות שבספר הזה, "תאוריה של יחסיות מוזיקלית" שקוול הגה ועיצב בעצמו, מטביע את חותמו על דורות של מלחינים רדיקליים בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1930 הוא בנה את הריתמיקון הראשון.
הערות שוליים

↑  בקובץ הסטנדרטי העדכני ביותר של כתבי וירג'יל תומסון, שנערך על ידי ריצ'רד קוסטלנץ ויצא לאור בשנת 2002, אין תאריך להצהרה של תומסון. הדברים מצוטטים באריכות על העטיפה הפנימית של תקליטור סמיתסוניאן פולקווייס "הנרי קאוול: מוזיקה לפסנתר", שיצא בשנת 1993. שם מתוארכת הציטטה ל-1953, אך ללא מקור. בהתחשב בכך, ש(א) רבים מן התאריכים המיוחסים ליצירות הפסנתר של קאוול בתקליטור של פולקווייס אינם נכונים (ראו היקס [2002], עמ' 80, לפרטים נוספים בנושא זה) ו(ב) תומסון מדבר על "ניסויים שהחלו לפני שלושה עשורים", הרי שתאריך קודם ל-1953 מתקבל על הדעת.
↑  תומסון (2002), עמ' 167
↑  דייוויד ניקולס וג'ואל זאקס,"הנרי קוול" 1 במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  ניקולס וזאקס, גרוב
↑  ניקולס וזאקס, גרוב
↑  ניקולס וזאקס, גרוב
↑  ניקולס וזאקס, גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279171405171  PLWABN: 9810620317705606  BIBSYS: 90633330  BNE: XX1234787  BnF: cb13892809m (data)  CANTIC: a10868422  CiNii: DA03924968  GND: 118872079  ICCU: LO1V148887  ISNI: 0000 0000 8084 7033  LCCN: n50077514  LNB: 000109656  MusicBrainz: 7ee6189d-f3f3-4478-afc4-0afad4d8a506  NDL: 01063577  NKC: jn20000601215  NLA: 35031735  NSK: 000056886  NTA: 072659890  RERO: 02-A003141329  SELIBR: 276054  SNAC: w6p37pnh  SUDOC: 067049451  Trove: 804475  VIAF: 5117233   WorldCat (עם VIAF): 5117233
הסכם בתומי

| --- | --- |

 חותמים:  האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הראשונה של ארמניה, הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן 
 מקום יצירה:  בתומי 
 תאריך יצירה:  4 ביוני 1918 
 
הסכם בתום היה הסכם שנחתם בבתום (כיום בתומי) ב-4 ביוני 1918 בין האימפריה העות'מאנית לשלוש מדינות עבר הקווקז: הרפובליקה הראשונה של ארמניה, הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
רקע

ב-5 בדצמבר 1917 נחתמה שביתת הנשק של ארזינג'אן בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לאימפריה העות'מאנית, וסיימה את הסכסוכים המזוינים בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית במערכה בפרס ובקווקז של הזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה. ב-3 במרץ 1918 בוצעה שביתת הנשק בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק שסימן את יציאתה של רוסיה ממלחמת העולם הראשונה. בין 14 במרץ לאפריל 1918 נערכה ועידת השלום בטרבזון בין האימפריה העות'מאנית לבין משלחת הדיאט של עבר הקווקז. אנוור פאשה, קצין בצבא האימפריה העות'מאנית, הציע לוותר על כל השאיפות בקווקז בתמורה להכרה בכיבוש העות'מאני מחדש של המחוזות המזרחיים של אסיה הקטנה בחוזה ברסט-ליטובסק בתום המשא ומתן. ב-5 באפריל קיבל ראש משלחת עבר הקווקז, אקאקי צ'חנקלי הגאורגי, את חוזה ברסט-ליטובסק כבסיס למשא ומתן נוסף ודחק בממשלתו לקבל עמדה זו. עם זאת, מצב הרוח בטיפליס היה שונה מאוד. הארמנים לחצו על הרפובליקה לסרב והכירו בקיומו של מצב מלחמה בינם לבין האימפריה העות'מאנית. פעולות האיבה התחדשו, והכוחות העות'מאניים כבשו אדמות חדשות ממזרח, והגיעו לגבולות שלפני המלחמה. כ-40,000 אזרחים נספו במהלך נסיגת המתנדבים הארמנים-גאורגים וההתקדמות העות'מאנית. לפי קלרנס אוסשר, רופא אמריקאי במזרח אנטוליה, מספר הארמנים שנהרגו במהלך הנסיגה הרוסית עמד על 7,000.
ההסכם

ב-11 במאי נפתחה ועידת שלום חדשה בבתום. העות'מאנים הרחיבו את דרישותיהם וכללו בהן גם את טיפליס (טביליסי), אלכסנדרופול (גיומרי) ואצ'מיאדזין (ואראשאפאט). הם גם רצו שתיבנה מסילת ברזל שתחבר את קארס וג'ולפה עם באקו. המדינה הארמנית החדשה, שדרכה יעבור מסדרון התחבורה, הייתה אמורה לתת זכות מעבר חופשית. החברים הארמנים והגאורגים במשלחת החלו להסס. החל מה-21 במאי הצבא העות'מאני התקדם שוב לאזורים של ארמניה הרוסית שלא היו בשליטת האימפריה מאז המאה ה-17. הסכסוך הוביל לקרב סרדראפאט (21–29 במאי), קרב קרקיליסה (24–28 במאי) וקרב באש-אפאראן (21–24 במאי).
ההסכם נחתם בזמן שהארמייה השלישית החזיקה בעמדות במרחק 7 קילומטרים מירוואן ו-10 מאצ'מיאדזין. ההסכם הייתה צריכה להיבדק ולקבל אישור ממעצמות המרכז. 15 ימים לאחר ההסכם התבקשו נציגים מארמניה להגיע לקונסטנטינופול. בשטחים שנכנעו, רובם של 1,250,000 התושבים לפני המלחמה היו ארמנים, שהיוו יותר מ-400,000 בפלך ירוואן בלבד.
חותמים

הצד העות'מאני:
חליל מנטשה – שר המשפטים
והיב פאשה – מפקד הארמייה השלישית במהלך המערכה בקווקז
הצד הארמני:
אווטיס אהרוניאן - יושב ראש המועצה הלאומית הארמנית
אלכסנדר חטיסיאן - שר החוץ
מ' בבאכאניאן
ג'ורג'ניאן
הצד האזרבייג'ני:
ממאד אמין ראסולזאדה - נשיא המועצה הלאומית של אזרבייג'ן
ממאד חסן הג'ינסקי – שר החוץ
הצד הגאורגי:
אקאקי צ'חנקלי - שר החוץ
סטטיסטיקה

| אזור | שטח כבוש | ארמנים | מוסלמים | גאורגים | רוסים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
פלך טביליסי
| אוייזד אחלכלכי | 3,000 קילומטר רבוע | 64,000 | 8,000 | 8,000 | 8,000 |
| אוייזד אחלציחה | 2,800 קילומטר רבוע | 27,000 | 18,000 | 25,000 | 540 |
פלך ירוואן
| אוייזד אלכסנדרופול | 1,900 קילומטר רבוע | 173,000 | 3,000 | 420 | 2,000 |
| אוייזד נחצ'יבאן | 3,900 קילומטר רבוע |  |  |  |  |
| אוייזד סורמלו | 3,600 קילומטר רבוע | 30,000 | 66,000 |  |  |
| אוייזד שארור-דאראלאיז | 1,600 קילומטר רבוע | 500 | 12,000 |  | 60 |
| אוייזד ירוואן | 1,800 קילומטר רבוע | 30,000 | 48,000 |  | 1,000 |
| אוייזד אצ'מיאדזין | 2,300 קילומטר רבוע | 76,000 | 42,000 |  | 400 |
| סה"כ | 21,000 קילומטר רבוע | 400,500 | 197,000 | 33,420 | 12,000 |
| מדינה | שטח (קילומטר רבוע) | חלק מעבר הקווקז | ארמנים | מוסלמים | גאורגים | אחר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארמניה ארמניה | 10,360 | 8% | 470,000 | 168,000 |  | 41,000 |
| גאורגיה (1918–1921) גאורגיה | 75,110 | 41% | 535,000 | 200,000 | 1,607,000 | 510,000 |
| אזרבייג'ן אזרבייג'ן | 93,240 | 51% | 653,000 | 2,138,900 |  | 304,000 |
הערות שוליים

↑  Charlotte Mathilde Louise Hille (2010), State Building and Conflict Resolution in the Caucasus, BRILL, p. 71, ISBN 978-9-004-17901-1
↑  אלכסנדר מיקאברידזה (2011), Conflict and Conquest in the Islamic World, ABC-CLIO, p. 201, ISBN 978-1-598-84337-8
↑  טדאוש שווייטכובסקי (1985), Russian Azerbaijan, 1905-1920: The Shaping of a National Identity in a Muslim Community, אוניברסיטת קיימברידג', p. 119, ISBN 978-0-521-26310-8
1 2  Ezel Kural Shaw (1977), Reform, revolution and republic : the rise of modern Turkey (1808-1975), History of the Ottoman Empire and Modern Turkey, vol. 2, Cambridge University Press, p. 326, OCLC 78646544 (Turkish Perspective)
1 2  Richard Hovannisian, The Armenian people from ancient to modern times, pp. 292–293, ISBN 978-0-333-61974-2, OCLC 312951712 (Armenian Perspective)
↑  Hovannisian, Richard G. (1967). Armenia on the road to independence, 1918. Berkeley: University of California Press. p. 277. ISBN 0-520-00574-0. OCLC 825110.
↑  A-To. The Major Events in Vasburagan, 1914–1917. p. 480.
↑  Richard G. Hovannisian (1997). The Armenian People from Ancient to Modern Times. Palgrave Macmillan. p. 301. ISBN 978-0-333-61974-2. OCLC 312951712.
↑  Hovannisian, Richard G. (1967). Armenia on the road to independence, 1918. Berkeley: University of California Press. p. 199. ISBN 0-520-00574-0. OCLC 825110.
↑  Hovannisian, Richard G. (1967). Armenia on the road to independence, 1918. Berkeley: University of California Press. p. 236. ISBN 0-520-00574-0. OCLC 825110.
| אמנות והסכמים עם סיום מלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| בזמן המלחמה | הסכם סייקס–פיקו • פרוטוקול דמשק • ברית לונדון • חוזה ברסט-ליטובסק |  |
| ועידת השלום בפריז (1919) | חוזה ורסאי • חוזה סן-ז'רמן • חוזה ניי • חוזה טריאנון • הסכם סוור • חבר הלאומים |  |
| אמנות והסכמים בתום המלחמה | הסכם בתומי • הסכם בוקרשט (1918) •  שביתת הנשק של סלוניקי • הפסקת האש של מודרוס • שביתת הנשק של וילה ג'יוסטי (אנ') • הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה • הסכם רפאלו (1920) • הסכם אלכסנדרופול • הסכם מוסקבה (1921) • הסכם השלום בין ארצות הברית לגרמניה (1921) • הסכם השלום בין אוסטריה לארצות הברית (1921) • הסכם אנקרה • הסכם קארס • הסכם לוזאן • הסכם רפאלו (1922) |  |
| חלוקת השטחים | חלוקת האימפריה העות'מאנית • חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה (אנ') • חלוקת האימפריה האוסטרו-הונגרית • מנדט חבר הלאומים |  |
| ערכים נוספים | ארבע עשרה הנקודות • פיצויי מלחמת העולם הראשונה • תוכנית דוז • תוכנית יאנג |  |
תוצאות מלחמת העולם הראשונה
הר באוורס (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בחוף שקלטון שבאנטארקטיקה; להר ברכס לאנטרמן בהרי באוורס שבאנטארקטיקה ראו פסגת באוורס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  הנרי רוברטסון באוארס 
 גובה:  2,430 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  ההרים הטראנס-אנטארקטיים 
 קואורדינטות:  85°00′00″S 164°04′59″E﻿ / ﻿85°S 164.083°E﻿ / -85; 164.083
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באוורס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר באוורס
 
הר באוורס (באנגלית: Mount Bowers) הוא פסגה בחוף שקלטון, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,430 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 4 קילומטרים דרומית - דרומית-מזרחית להר באקלי, בראשו של קרחון בירדמור.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי אנשי משלחת טרה נובה (אל הקוטב הדרומי, בין השנים 1910–1913).
ההר נקרא על שמו של לוטננט הנרי רוברטסון באוורס, שהיה חבר המשלחת של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי. באוורס איבד את חייו במסע חזרה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
הכתר החלול

| --- | --- |

 מבוסס על:  ריצ'רד השני, הנרי השישי, חלק ראשון, הנרי השישי, חלק שני, ריצ'רד השלישי, הנרי החמישי, הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני, הנרי השישי, חלק שלישי 
 סוגה:  דרמה תקופתית 
 יוצרים:  סם מנדס 
 בימוי:  רופרט גולד, ריצ'רד אייר ותאה שרוק (מחזור ראשון)  דומיניק קוק (מחזור שני)
 שחקנים:  בן וישו פטריק סטיוארט  טום הידלסטון  סיימון ראסל ביל ג'ון הרט מייקל גמבון בנדיקט קמברבאץ' ג'ודי דנץ'
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  7 
 הפקה
 חברת הפקה:  NBC יוניברסל 
 אתר צילומים:  קנט 
 שידור
 רשת שידור:  BBC Two 
 תקופת שידור מקורית:  30 ביוני 2012 – 21 במאי 2016
 קישורים חיצוניים
 אתר ה-BBC
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הכתר החלול (באנגלית: The Hollow Crown) היא סדרת סרטי טלוויזיה המבוססים על המחזות ההיסטוריים של ויליאם שייקספיר. הסדרה הופקה ושודרה בשני מחזורים. המחזור הראשון, שהופק ושודר ב-2012 כלל עיבוד למסך של המחזות ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי. המחזור השני נקרא בכותרת המשנה "מלחמות השושנים", הופק ב-2015 ושודר שנה לאחר מכן. מחזור זה כלל את המחזות הנרי השישי, חלק ראשון וחלק שני (שאוחדו לסרט אחד), הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי. הסדרה התבססה על מספר עקרונות: שמירה על כל הטקסט השייקספירי של המחזות, דיוק היסטורי בעיצוב התפאורה ותלבושות, ליהוק שחקנים מהשורה הראשונה ושאיפה לגילום כל דמות (רובן דמויות היסטוריות) על ידי אותו שחקן או שחקנית על פני כל המחזות בהם היא מופיעה. השחקנים סיימון ראסל ביל ובן וישו זכו בפרס באפט"א לטלוויזיה עבור גילום דמויותיהם של סר ג'ון פלסטף וריצ'רד השני, מלך אנגליה, בהתאמה. שם הסדרה מבוסס על מונולוג מפורסם מן המחזה ריצ'רד השני אודות הכתר החלול המעטר ראשי מלכים.
ההפקה

הסדרה הופקה על ידי סם מנדס יחד עם פיפה האריס מחברת ניל סטריט פרודקשן (Neal Street Productions) בשיתוף חטיבת NBCUniversal של Comcast עבור ערוץ BBC2. את המחזור הראשון ביימו רופרט גולד, ריצ'רד אייר ות'יאה שארוק והמחזור השני בוים על ידי מנהלו האמנותי של תיאטרון רויאל קורט, דומיניק קוק. הסדרה הופקה כחלק מחגיגות התרבות האנגלית בשנת "האולימפיאדה התרבותית -2012".
הסדרה כללה צילומי חוץ באזור קנט, כולל בטירת דובר.
| סרט | במאי/ת | מועד שידור מקורי | אורך פרק בדקות |
| --- | --- | --- | --- |
| ריצ'רד השני | רופרט גולד | 30 ביוני 2012 | 148 |
| הנרי הרביעי, חלק ראשון | ריצ'רד אייר | 7 ביולי 2012 | 120 |
| הנרי הרביעי, חלק שני | ריצ'רד אייר | 14 ביולי 2012 | 121 |
| הנרי החמישי | ת'יאה שארוק | 21 ביולי 2012 | 139 |
| הנרי השישי, חלק ראשון וחלק שני | דומיניק קוק | 7 במאי 2016 | 111 |
| הנרי השישי, חלק שלישי | דומיניק קוק | 14 במאי 2016 | 123 |
| ריצ'רד השלישי | דומיניק קוק | 21 במאי 2016 | 130 |
הערות שוליים

↑  "TV Baftas 2013: all the winners". The Guardian. London. 12 במאי 2013. נבדק ב-13 במאי 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Liverpool actor David Morrissey to star in new BBC production of Richard II
↑  Kent's Premier Film Commission-The Hollow Crown: Henry V
↑  Kent's Premier Film Commission-The Hollow Crown: The Wars of the Roses
↑  בנו, ג'ו ארמסטרונג, שיחק בתפקיד הוטספור, בנו של נורת'מברלנד
הסכם בריוני

מפה של סלובניה (בירוק), קרואטיה (בורוד) ושארית יוגוסלביה בתקופת חתימת ההסכם
הסכם בריוני, או הצהרת בריוני (בקרואטית: Brijunska deklaracija, בסלובנית: Brionska deklaracija), מסמך שנחתם בידי נציגים מסלובניה, קרואטיה והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה תחת חסותה הפוליטית של הקהילה האירופית (EC) באיי בריוני ב-7 ביולי 1991. מטרת ההסכם הייתה ליצור סביבה שתאפשר דיונים באשר לעתיד יוגוסלביה. עם זאת, בסופו של דבר הביא ההסכם לבידודו של ראש ממשלת יוגוסלביה אנטה מרקוביץ' במאמציו לשמור על אחדותה של יוגוסלביה, ועצר ביעילות כל סוג של השפעה פדרלית על סלובניה. הוא גם אפשר לצבא העממי היוגוסלבי (JNA) להתמקד בלחימה בקרואטיה, הגשים את מטרתה של סרביה לנתק את סלובניה מיוגוסלביה, יצר תקדים בנוגע לשרטט מחדש של הגבולות והבטיח את עניינה של הקהילה האירופית בפתרון המשבר היוגוסלבי.
ההסכם סייע להפסקה במעשי האיבה בין ה-JNA לכוחות הסלובניים במלחמת עשרת הימים. הקרואטים והסלובנים הסכימו להשעות כל פעילות הנובעת מהכרזות העצמאות שלהם, שהתרחשו ב-25 ביוני, לשלושה חודשים. ההסכם גם פתר סוגיות הנוגעות לגבולות ולבדיקות מכס בסלובניה, סוגיות בנוגע לפיקוח טיסה ולהחלפת שבויי מלחמה.
רקע

ב-23 ביוני 1991, כשסלובניה וקרואטיה התכוננו להכרזת העצמאות שלהן, הקהילה האירופית החליטה לא להכיר דיפלומטית בשתי המדינות. ה-EC ראתה את ההכרזות כמהלכים חד-צדדיים והציעה במקום זאת לסייע במסע ומתן בנוגע לעתיד יוגוסלביה. בה בשעה החליטה ה-EC להשעות כל מגעים ישירים עם סלובניה וקרואטיה, מהלך שהתקבל בברכה על ידי הממשלה הפדרלית היוגוסלבית. סלובניה וקרואטיה הכריזו עצמאות ב-25 ביוני, וכוחות הצבא העממי היוגוסלבי החלו לנוע מבסיסיהם לעבר סלובניה. מאבק מזוין פרץ, ה-JNA וכוחות ההגנה הטריטוריאלית של סלובניה החלו להילחם על השליטה בגבולות המדינה, במלחמה שעתידה להיקרא "מלחמת עשרת הימים".
משלחת של הקהילה האירופית הגיעה לשלושה ביקורים באזור במהלך סוף יוני ותחילת יולי על מנת ליצור הסכם שיקל על משא ומתן נוסף בעתיד. המשלחת כללה את שר החוץ של לוקסמבורג, ז'אק פוס (Poos), שהיה נשיא מועצת האיחוד האירופי באותה תקופה, ג'אני דה מיכליס (Michelis), שהיה הנשיא שקדם לו, והנס ואן דן ברוק (Broek), הנשיא העתידי. לפני הגעתם של חברי המשלחת לבלגרד, פוס מסר לעיתונות שה-EC תיקח אחריות על המשבר. המשלחת פגשה שם את נשיא סרביה, סלובודן מילושביץ', שדחה את התחזית שקרואטיה תעזוב את הפדרציה היוגוסלבית, משום שאוכלוסייתה מכילה 600,000 סרבים.
ב-29 ביוני הסכימו קרואטיה וסלובניה להשעות את הכרזות העצמאות שלהן על מנת לתת זמן להגיע להסדר מוסכם. נראה היה שמשלחת ה-EC השיגה התקדמות כאשר סרביה הגיבה למהלך בהפסקת התנגדותה למינויו של חבר קרואטי בנשיאות הפדרלית, סטייפן מסיץ', לתפקיד יושב ראש הגוף. מצג ההצלחה קיבל חיזוק נוסף כאשר ה-JNA פקד על כוחותיו שהוצבו בסלובניה לחזור לבסיסיהם. ב-1 ביולי הוחלף דה מיכליס על ידי ז'ואאו דה דאוש פיניירו (Pinheiro), שר החוץ הפורטוגזי, על מנת לשמור על ההרכב הקיים, של הנשיא, קודמו והמיועד במשלחת ה-EC, כשההולנדי החליף את הלוקסמבורגי והפורטוגזי שובץ אחריו.
הכנס

בעקבות המשלחת, התקיימו שיחות בין נציגים מהקהילה האירופית, מקרואטיה, מסלובניה, מסרביה וממשלת יוגוסלביה. השיחות התרחשו באיי בריוני ב-7 ביולי. לצד המשלחת, נכחו בשיחות גם נציגים מנשיאות יוגוסלביה: מסיץ', בוגיץ' בוגיצ'ביץ' (Bogićević), ג'אנז דרנובסק, ברנקו קוסטיץ' (Kostić) ווסיל טופורקובסקי (Tupurkovski). גם ראש ממשלת יוגוסלביה מרקוביץ' נכח, לצד שר החוץ בודימיר לונצ'אר (Lončar), שר הפנים פטר גרצ'אנין (Gračanin) וסגן שר הביטחון, התת-אדמירל סטיין ברובט (Brovet). קרואטיה יוצגה על ידי הנשיא פרניו טוג'מן וסלובניה על ידי הנשיא מילאן קוצ'אן. את סרביה ייצג בוריסב יוביץ' (Jović), חבר סרבי לשעבר בנשיאות יוגוסלביה, שהתפטר ב-15 ביוני, הגיע במקום מילושביץ', שסירב לבוא. הכנס החל בשעה 8 בבוקר, משלחת ה-EC קיימה שיחות נפרדות עם קוצ'אן ועוזריו, טוג'מן ועוזריו ולבסוף עם יוביץ'. בשעות אחר-הצהריים התקיימה ישיבה מלאה עם נציגי הפדרציה, סלובנים וקרואטים, ואילו יוביץ' עזב כיוון שהיה לא מרוצה מהשיחות.
ההסכם הוכן על ידי מועצת הקהילה האירופית בהאג ב-5 ביולי. הוא כלל הצהרה משותפת ושני נספחים המפרטים את יצירת הסביבה המתאימה לדיונים עתידיים והנחיות לכוח משקיפים ביוגוסלביה. ההסכם, אשר נודע בהמשך כ"הסכם בריוני" או "הצהרת בריוני", חייב את ה-JNA ואת כוחות ההגנה לחזור לבסיסיהם; הוא קבע שסלובניה תשלוט בגבולותיה לבדה, ושסלובניה וקרואטיה ישעו כל פעילות הקשורה להצהרות העצמאות שלהן לפרק זמן של שלושה חודשים. כוח המשקיפים שנשלח בעקבות ההסכם הגשים את ייעודו כשמשימת הפיקוח של הקהילה האירופית (ECMM) הצליחה במשימתה לשמור על ההפרדה בין ה-JNA לכוחות ההגנה בסלובניה, ולבסוף על הנסיגה של ה-JNA מסלובניה לחלוטין.