stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טכנולוגיה מסייעת
הערות שוליים

↑  Disabil Rehabil Assist Technol. 2012 Feb 10. Integrating medical, assistive, and universally designed products and technologies: assistive technology device classification (ATDC). Bauer S, Elsaesser LJ.
↑  חוקים ישראלים לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות אינם עוסקים בטכנולוגיה מסייעת ולחוקים האמריקניים יש השפעה חוצת גבולות משום שארצות הברית היא שוק גדול וכשהחוק מחייב פיתוח ורכישה של מוצרים בשוק גדול, הם הופכים לנפוצים גם מחוץ לשוק זה.
↑  במובן הרחב יותר, תותב הוא תחליף לכל חלק גוף חסר (כגון לב מלאכותי) ומיישר הוא התקן שמשפר תפקוד של כל חלק בגוף (כגון קוצב לב) אולם תותבות ומיישרים מושתלים ניתנים על ידי רופאים ולא על ידי ספקי טכנולוגיה מסייעת בעלי מקצוע פרא רפואי.
↑  פריט נוסף הוא אפילו שרוכי גומי, המאפשרים לנעול נעליים מבלי להתכופף.
↑  Low Tech Solutions: A Place To Begin, Ensign, Arselia S., PAM Repeater, n72 Jan 1992Ed.
↑  Hoppestad, B.S.: Inadequacies in computer access using assistive technology devices in profoundly disabled individuals: An overview of the current literature, Disability and Rehabilitation: Assistive Technology, 2 pp. 189-199. 2007
↑  Chan SC, Chan AP.: The validity and applicability of the Chinese version of the Quebec User Evaluation of Satisfaction With Assistive Technology for people with spinal cord injury Assist Technol. 2006 Spring;18(1):25-33.
↑  נגישות לאנשי מקצוע > קורסים והכשרות למורשי נגישות, אתר עמותת נגישות ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00575710  NKC: ph829134 
מערכת משוכללת להעלת נכה לדירתו בקומה השנייה (בקצה השמאלי העליון של התמונה) בבניין מגורים ללא מעלית, בירושלים. המערכת מורכבת ממושב (נראה למטה בצבע חום ולבן), העולה על מסילה הצמודה למעקה, עד לקומה השנייה.
ביוקו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ גינאה 
 קואורדינטות:  3°30′N 8°42′E﻿ / ﻿3.5°N 8.7°E﻿ / 3.5; 8.7
 שטח:  1,935 קילומטר רבוע
 אורך:  70 קילומטר
 רוחב:  32 קילומטר
 גובה מרבי:  Pico Basilé
 נתונים מדיניים
 מדינה:  גינאה המשוונית גינאה המשוונית
 אוכלוסייה:  334,463 (2015)
 אזור זמן:  UTC+1
  (למפת גינאה המשוונית מוגדלת) מלאבו באטה אבביין סן אנטוניו דה פאלה סיודאד דה לה פאס גבון קמרון ניגריה סאו טומה ופרינסיפה  מפרץ גינאהביוקו(למפת גינאה המשוונית רגילה) מלאבו באטה אבביין סן אנטוניו דה פאלה סיודאד דה לה פאס גבון קמרון ניגריה סאו טומה ופרינסיפה  מפרץ גינאהביוקו
 
קו החוף של ביוקו
תמונת לווין של ביוקו
תצפית על ביוקו מהעיר ליברה שבקמרון
ביוקו (באנגלית: Bioko) הוא אי המרוחק כ-32 קילומטרים מחופי מערב אפריקה והוא חלקה הצפוני ביותר של גינאה המשוונית. אוכלוסיית האי מונה כ-334,463 תושבים (נכון לשנת 2015) ושטחו כ-2,017 קמ"ר. האי ממוקם לחופיה של קמרון במפרץ ביאפרה - חלק של מפרץ גינאה. ביוקו הוא אי גבוה והררי שמקורו געשי - פסגתו הגבוהה ביותר היא פיקו באסילה המיתמר לגובה של 3,012 מטרים. האי דומה במאפייניו לאיים השכנים סאו טומה ופרינסיפה, אך בניגוד להם, היה בעבר ביוקו מחובר ליבשת אפריקה - עם עליית גובה פני הים בתום עידן הקרח האחרון, לפני 10,000 שנים לערך, הוא הופרד ממנה. האי מכוסה ברובו ביער גשם טרופי. מלאבו, בירת גינאה המשוונית, ממוקמת על האי.
תושביה הילידים המקוריים של ביוקו נקראים בובי, עם בנטו, המהווה כ-58% מאוכלוסיית האי. קבוצות אתניות נוספות כוללות את הפאנג, פרננדינו ואיגבו, כמו גם מהגרים אפריקאים ואירופאיים. בשפת הבובי, שמו של האי הוא "אטולה". בין 1973 ל-1979, שמו של האי שונה ל"מסיאס נגוומה" על שמו של פרנסיסקו מסיאס נגוומה, נשיא גינאה המשוונית באותה התקופה. בשנת 1979, שמו שונה ל"ביוקו", על שם הפוליטיקאי כריסטינו סריצ'ה ביוקו.
היסטוריה

האי יושב במחצית האלף הראשון לפני הספירה על ידי שבטי בנטו שהגיעו מאפריקה, אשר צאצאיהם מהווים את הקבוצה האתנית העיקרית באי, הבובי. כך, בניגוד לאיים אחרים באזור, באי ישנה אוכלוסייה אפריקאית ילידית. האירופאים הראשונים להגיע אל האי היו הפורטוגזים, בשנת 1472, אשר הגיעו במשלחת בראשותו של מגלה הארצות פרנאו דה פו. דה פו כינה את האי "פורמוזה פלורה" (בעברית: הפרח היפה) ובשנת 1494, כשהחל יישוב האי על ידי הפורטוגזים, שם האי שונה ל"פרננדו פו", על שם מגלהו. הפורטוגזים פיתחו באי תעשיית קני סוכר, ועל אף שאיכותה נחשבה לנמוכה, בשל הכמויות שיוצרו באי, תעשייה זו החלה להשתלט על השוק האירופאי.
ב-1642, חברת הודו המזרחית ההולנדית הקימה באי עמדות סחר, ללא אישורם של הפורטוגזים, ולתקופה קצרה היא אף ריכזה מהאי את תעשיית סחר העבדים שלה ממפרץ גינאה. הפורטוגזים גירשו את ההולנדים מהאי בשנת 1648 והשתלטו על עמדותיהם, כולל מוסד סחר העבדים מהאי. כמו כן, הם השתלטו על האי השכן, קוריסקו. במקביל למאבקים בין הפורטוגזים להולנדים, החלו שבטי הבובי באי להתארגן להקמתה של ממלכה חדשה. כשהביקוש לעבדים הלך וגדל, הפורטוגזים החלו לקחת את תושבי האי עצמם לעבדות - כתוצאה מכך, התושבים המקומיים החלו בתהליך של מעבר מאזור החופים לפנים האי.
בשנת 1778, במסגרת הסכם אל פארדו, פורטוגל מסרה לספרד את פרננדו פו, אנובון ואת ריו מוני - שלושתם מהווים למעשה את גינאה המשוונית המודרנית. ההסכם נחתם בין מריה הראשונה, מלכת פורטוגל וקרלוס השלישי, מלך ספרד בתמורה לשטחים ביבשת אמריקה. לאחר שסחר העבדים בוטל על ידי האימפריה הבריטית, הם חיפשו אתר באפריקה להוצאת סיורים כנגד סחר עבדים בלתי חוקי. הם חכרו מספרד את פרננדו פו, והקימו בו את פורט קלרנס (נקרא על שם דוכס קלרנס, ויליאם הנרי), כיום בירת גינאה המשוונית, מלאבו. הבריטים חכרו את האי בין 1827 ל-1843 והם העבירו מפריטאון אל האי את בית המשפט לשחרור עבדים. במהלך תקופתם באי, הבריטים שחררו כ-20 ספינות ובתוכן כ-2,500 עבדים. כמו כן, שחררו מעבדות בצורות אחרות עוד אלפים.
בשנת 1843, החלו הספרדים לשוב אל האי והשפעת הבריטים החלה לדעוך, ובשנת 1855 מלך ספרד ביטל לחלוטין את הזכויות הבריטיות על האי. הספרדים הגלו אל האי מספר מאות של אפרו-קובנים, בנוסף לעשרות מלומדים ופוליטיקאים ספרדים שנחשבו עוינים לשלטון. בנוסף, ספרד הגלתה אל האי כ-218 מורדים מהמהפכה הפיליפינית, מתוכם שרדו באי רק כ-94. בשנים 1923–1930, חבר הלאומים חקר את העברתם של מהגרי עבודה בין ליבריה למושבה הספרדית בפרננדו פו. על אף שחבר הלאומים התרכז במארגני ההעברה שבליבריה, בחינה מדוקדקת גילתה כי המעסיקים בפרננדו פו יצרו בפועל עבודת כפייה. בשלהי המאה ה-19, חקלאים באי משבט הקריו (קבוצה אתנית מסיירה לאון), חדלו בייצור שמן דקלים והחלו בייצור קקאו. התלות שלהם במהגרי עבודה והתחרות העולה מהשוק האירופאי גרמו למשבר כלכלי בתחילת המאה ה-20. החקלאים אמנם עצרו את עבודתם, אך לא הצליחו לשלם את משכורתם של מהגרי העבודה, מה שיצר בפועל מצב של עבדות. בעקבות הפרשה, ליבריה אסרה על תושביה להגר לצורכי עבודה. במהלך מלחמת ביאפרה, ארגוני זכויות אדם השתמשו באי כבסיס למשלחות הומניטריות לביאפרה.
בשנת 1942 בוצע באזור מבצע פוסטמסטר.
שפות

בשל ריבוי הקבוצות האתניות המתגוררות על האי, התפתחה בו שפה קריאולית בשם פיצ'ינגליס. הדקדוק של השפה מבוסס על השפה האנגלית והיא מורכבת מתמהיל של אנגלית, שפות מערב אפריקאיות מניגריה וליבריה, שפת הקריו מסיירה לאון וספרדית. מהגרי עבודה הגיעו אל האי מכל האזורים הללו במהלך המאה ה-19.
ספרדית הייתה השפה הרשמית באי מאז 1844 כשהספרדים השתלטו עליו מחדש. ספרדית עודנה שפת ההוראה והאדמיניסטרציה וזאת כתוצאה מהשלטון הספרדי הארוך. 67.6% מתושבי גינאה המשוונית דוברים ספרדית, אחוז גבוה מתוכם הם תושבי הבירה, מלאבו שבביוקו.
הערות שוליים

↑  McNeil Jr, Donald G. (16 September 2010). "Precursor to H.I.V. Was in Monkeys for Millenniums, Study Says". The New York Times.
↑  Pospelov, E. M. (1998). Geograficheskie nazvanii︠a︡ mira: toponimicheskiĭ slovarʹ. Moskva: Russkie slovari. ISBN 978-5-89216-029-2
↑  Jordan Goodman, "The Hell-Borne Traffic". Geographical, September 2007.
↑  "British Empire: Africa: Fernando Po". britishempire.co.uk.
↑  Foreman, J., 1906, The Philippine Islands, A Political, Geographical, Ethnographical, Social and Commercial History of the Philippine Archipelago, New York: Charles Scribner's Sons
↑  Obiang convierte al portugués en tercer idioma oficial para entrar en la Comunidad lusófona de Naciones. Terra. 13 July 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529000805171  BNE: XX455354  GND: 4016790-2  LCCN: sh85047835  NKC: ge1019845  VIAF: 122603515   WorldCat (עם VIAF): 122603515
בשארה בחבח

בִּשָארָה בָּחבָּח (באנגלית: Bishara Bahbah; בערבית بشارة بحبح), פלסטיני, אמריקאי, פרופסור, חוקר ומרצה. היה חבר במשלחת הפלסטינית בחלק מ"שיחות השלום". במהלך 2024 הוא הקים והיה יושב ראש של הוועדה "ערבים אמריקאים למען טראמפ".
רקע והשכלה

בשנת 1981, בגיל 25 סיים בחבח את התואר שלישי במדעי המדינה, באוניברסיטת הרווארד (קודם לכן הוא למד שם וקיבל תואר שני באותו תחום לימודים).
בנוסף, הוא למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג, בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
קריירה

ב-1983 שימש בחבח שימש כעורך הראשי של העיתון היומי אל-פג'ר מירושלים וערך גם את המהדורה בשפה האנגלית שהופיעה בוושינגטון.
בחבח היה חבר במשלחת הפלסטינית לשיחות השלום הרב-צדדיות בנושא בקרת נשק וביטחון אזורי.
קריירה > פעילות אקדמית

לאחר שהתפטר מ"אל-פג'ר" לימד בחבח באוניברסיטת הרווארד ושימש כסגן מנהל המכון למזרח התיכון באוניברסיטה.
בשנת 1991 הקים בחבח את המרכז הפלסטיני (אנ') בוושינגטון (שנקרא קודם לכן: "המרכז לניתוח מדיניות על פלסטין"; The Center for Policy Analysis on Palestine), במסגרת קרן ירושלים (אנ'). המרכז עוסק בניתוח היחסים בין ארצות הברית למזרח התיכון, תוך התמקדות בסוגיה הפלסטינית. המרכז המרכז מעסיק עמיתי מחקר, מפרסם דוחות, תדרוכים וניתוחים וכן מקיים אירועים ודיונים עיתיים.
במרכז קיימת הספרייה לזכר הישאם שארעבי, אחד האוספים הגדולים ביותר בארצות הברית בנושא פלסטין.
קריירה > פעילות כלכלית

ד"ר בחבח הקים בארצות הברית תיק השקעות הפועל על פי חוקי השריעה האסלאמית, שלדבריו השיג תשואות גדולות בהשוואה לתיקים אחרים. מעת לעת הוא מבקר בשטחי הרשות הפלסטינית, מייעץ לגופים כלכליים, כמו לשכות מסחר ותורם מניסיונו הכלכלי.
קריירה > פעילות פוליטית

במהלך 2024 הוא פעל לרתום ולהמריץ את הערבים תושבי ארצות הברית לבחור את טראמפ לנשיא ה-47 של ארצות הברית. יושב ראש הוועדה "ערבים אמריקאים למען טראמפ".
עמדותיו

במאמר שכתב בחבח לאחר כהונת הנשיאות הראשונה של טראמפ, הוא התבטא נגדו ובין היתר כתב: "... לאחר ארבע שנים הרות אסון של נשיאותו של טראמפ, ששלט בגחמות... טראמפ הופיע בתור התומך ביותר בישראל מבין הנשיאים האמריקאים. [הוא] הכיר בירושלים, המזרחית והמערבית, כבירת ישראל. הוא הכיר בישראל כמדינה יהודית... ניתק כל סיוע כלכלי והומניטרי לפלסטינים, למעט סיוע ביטחוני. משרד אש"ף בוושינגטון נסגר, והקונסוליה הכללית במערב ירושלים אוחדה עם שגרירות ארצות הברית החדשה בירושלים הכבושה".
לאחר שלדבריו, הוא נואש מממשלו של ביידן ומנגד, טראמפ הבטיח לעצור את המלחמה בעזה, הוא תמך ב"חזון השלום" של הנשיא טראמפ ותקף את ההנהגה הפלסטינית בשל ה"סרבנות" שלה.
בחבח תוקף את מנהיגותו החלשה של מחמוד עבאס ראש הרשות הפלסטינית וטוען שבגלל "ואקום מנהיגותי", החמאס, הג'יהאד האסלאמי וקיצוניים אחרים בשטחי הרשות הפלסטינית (2023).
כתבים

בחבח הוא מחבר פורה ותורם בקביעות ל-15 עיתונים ומגזינים ובכלל זה בעיתון "הארץ" במהדורה האנגלית.
כתבים > ספרים

Palestine Studies Institute, Washington D.C. ,1986 ,Israel and Latin America: The Military Connection.
إسرائيل وأميركا اللاتينية: البعد العسكري, إبشارة بحبح; ليندا بتلر, 1987, Institute for Palestine Studies, Washington D.C.
הערות שוליים

1 2  החיזור של טראמפ אחרי הקול הערבי, באתר ynet, 17 ביוני 2024
1 2 3 4 5  Dr. Bishara Bahbah | Harvard University - Academia.edu, harvard.academia.edu
1 2  Bishara Bahbah, Editing Al-Fajr, Everyday Life in the Muslim Middle East Ed: Evelyn A. Early ;Donna Lee Bowen, 2002, עמ' 82-77
1 2  Palestine Center, The Jerusalem Fund, ‏2024-08-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  Editor: Heather Ferguson, Center for Policy Analysis on Palestine, Review of Middle East Studies, Published online by Cambridge University Press, 2016
↑  غرفة الخليل تبحث الدكتور بشارة بحبح وكلية التمويل في جامعة الخليل – غرفة تجارة وصناعة محافظة الخليل (בערבית)
↑  الصراع الفلسطيني الإسرائيلي وتسعة أشهر من رئاسة بايدن, وكالة صدى نيوز (בערבית)
↑  عرب أميركا يصدقون ترامب: سيُحقق السلام في الشرق الأوسط, almodon.com, ‏7 אוקטובר 2024
↑  ג'ייסון ד. גרינבלאט, בשארה בחבח, סרבנות היא האויב של הפלשתינים - כדאי שילמדו את התוכנית לפני שיידחו אותה, באתר ישראל היום, 28 בינואר 2020
↑  كتب بشارة بحبح: محمود عباس دمر الحركة الوطنية الفلسطينية, ‏2023-04-18 (בערבית)
↑  Bishara A. Bahbah, haaretz.com
↑  بشارة بحبح, مؤسسة الدراسات الفلسطينية (בערבית)
↑  إسرائيل وأميركا اللاتينية: البعد العسكري. (בערבית)
אליפות צרפת בטניס 1966

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  1966 
 מספר תחרות:  65 
 זוכה:  גברים:טוני רוץ' (אוסטרליה) נשים:אן היידון ג'ונס (הממלכה המאוחדת) זוגות גברים: קלארק גרבנר/דניס רלסטון (ארצות הברית) זוגות נשים:מרגרט קורט/ג'ודי טגארט (אוסטרליה) זוגות מעורבים:אנט ואן זיל/פרו מקמילן (דרום אפריקה)
 
 → אליפות צרפת הפתוחה 1965 אליפות צרפת הפתוחה 1967 ← 
 
אליפות צרפת 1966 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-23 במאי והסתיימו ב-5 ביוני. זו הייתה האליפות ה-65 מאז ייסודה.
התחרות > תחרות הגברים

בתחרות זו השתתפו 112 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרות 1965, הודח ברבע הגמר
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרות 1963, הודח ברבע הגמר
טוני רוץ' (אוסטרליה אוסטרליה), ניצח בתחרות
ניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה), מנצח תחרות בשנים 1959-1960, הודח בסיבוב השלישי
ג'ון ניוקומב (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי
דניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הרביעי
קליף ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב השלישי
קליף דרייסדייל (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודח בחצי הגמר
פייר דרמון (צרפת צרפת), הודח בסיבוב הרביעי
פרנסואה ז'ופרה (צרפת צרפת), הודח בחצי הגמר
מרטין מוליגן (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי
תומאס קוך (ברזיל ברזיל), הודח בסיבוב השלישי
מייקל סנגסטר (בריטניה בריטניה), הודח בסיבוב השני
ז'ואן ז'יסברט (ספרד ספרד), הודח בסיבוב הרביעי
ג'אידיפ מוקרג'אה (הודו הודו), הודח בסיבוב הרביעי
טום אוקר (הולנד הולנד), הודח בסיבוב הרביעי
מנצח תחרות 1965 פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה) הודח ברבע הגמר. במשחק הגמר טוני רוץ' (אוסטרליה אוסטרליה) נפגש עם השחקן הלא מדורג אישטוואן גויאש (הונגריה הונגריה) וניצח ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 93 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מרגרט קורט (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחת תחרויות בשנים 1962 ו-1964, הודחה בחצי הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל), הודחה בחצי הגמר
אן היידון ג'ונס (בריטניה בריטניה), מנצחת תחרות 1961, ניצחה בתחרות
אנט ואן זיל (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה ברבע הגמר
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידה במשחק הגמר
קרול גרבנר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב הראשון
ג'ודי טגארט (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בסיבוב הרביעי
אדה בודינג (גרמניה המערבית גרמניה המערבית), הודחה בסיבוב הרביעי
רקל חיסקפרה (ארגנטינה ארגנטינה), הודחה בסיבוב השני
פרנסואז דיר (צרפת צרפת), הודחה ברבע הגמר
מרינה גודווין (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה בסיבוב השלישי
הלגה שולצה (גרמניה המערבית גרמניה המערבית), הודחה ברבע הגמר
איטקה וולאבקובה (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה), הודחה בסיבוב השלישי
רובין אברן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בסיבוב הראשון
גייל שריף (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בסיבוב הרביעי
גלנדה סוואן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה בסיבוב הרביעי
מנצחת תחרות 1965 לסלי טרנר (אוסטרליה אוסטרליה) לא השתתפה בתחרות. במשחק הגמר אן ג'ונס (בריטניה בריטניה) נפגשה עם ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית) וניצחה בשתי מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1965 רק פרד סטולי השתתף בתחרות. במשחק הגמר קלארק גרבנר ודניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית) נפגשו עם איליה נסטסה ויון ציריאק (רומניה רומניה) וניצחו ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 37 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מרגרט קורט וג'ודי טגארט (אוסטרליה אוסטרליה),ניצחו בתחרות
פרנסואז דיר וז'נין ליפריג (צרפת צרפת), הודחו ברבע הגמר
מזוג מנצחות תחרות 1965 רק מרגרט קורט השתתפה בתחרות. במשחק הגמר מרגרט קורט וג'ודי טגארט (אוסטרליה אוסטרליה) נפגשו עם ג'יל בלקמן ופיי טוין (אוסטרליה אוסטרליה) וניצחו ב-3 מערכות. למרגרט קורט זה היה הניצחון השלישי ברציפות בתחרות זוגות נשים באליפות צרפת הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 59 זוגות. להלן זוגות שזכו לדירוג:
ג'ודי טגארט וטוני רוץ' (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
מרגרט קורט ובוב האו (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
מזוג מנצחי תחרות בשנים 1963-1965 רק מרגרט קורט (אוסטרליה אוסטרליה) השתתפה בתחרות. במשחק הגמר השתתפו זוגות שלא זכו בדירוג. אנט ואן זיל ופרו מקמילן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) נפגשו עם אן ג'ונס (בריטניה בריטניה) וקלרק גרבנר (ארצות הברית ארצות הברית) וניצחו ב-3 מערכות.
טוני רוץ', מנצח התחרות
אדימאנטוס מקורינתוס

אדימאנטוס (ביוונית: Ἀδείμαντος; המאה ה-5 לפנה"ס) היה מפקד הכוחות הקורינתיים שלחמו בקרב ארטמיסיון וקרב סלמיס.
ביוגרפיה

אדימאנטוס היה מפקד השייטת הקורינתית שהצטרפה לצי היווני המאוחד שלחם בפרסים. יחד עמו פיקדו על הצי תמיסטוקלס האתונאי, ואוריביאדס הספרטני. הצי עגן בארטמיסיון ליד אובויה, אולם כאשר ראו הספרטנים והקורינתים את מספרן העצום של הספינות הפרסיות רצו לסגת. אנשי אובויה המבוהלים שיחדו את תמיסטוקלס בחמישים כיכרות כסף כדי שיישאר ויעכב את הפרסים לפחות עד שיספיקו להימלט. תמיסטוקלס העניק חמש כיכרות לאוריביאדס ושלושה לאדימאנטוס וכך שכנע אותם להישאר. קרב ארטמיסיון הסתיים ללא הכרעה והיוונים נסוגו לסלמיס. הפרסים מצדם תקפו את אטיקה והעלו באש את אתונה.
הרודוטוס מספר שכאשר תמיסטוקלס הרצה בפני הקצינים את תוכניתו, אדימאנטוס התפרץ לדבריו ודרש ממנו שיגיד את שם עירו, מכיוון שאתונה חרבה ולתמיסטוקלס אין עיר ומולדת. תמיסטוקלס השיב לו שאמנם אין לו עיר אולם אתונה הביאה 200 ספינות בעוד קורינתוס הביאה מספר קטן יחסית. פלוטרכוס מצטט את אותם דברים אם כי בשם אוריביאדס.
הרודוטוס מספר שכאשר התחיל קרב סלמיס אדימאנטוס וספינותיו נמלטו משדה הקרב, וספינה אתונאית הצליחה להדביק אותם רק כאשר הקרב עמד בפני סיום. האנשים בספינה בישרו לאדימאנטוס על הניצחון והוא מיהר לחזור לשדה הקרב שם הקרב כבר הסתיים בניצחון יווני. אם כי הרודוטוס מוסיף שזו הגרסה האתונאית לסיפור והקורינתים גורסים אחרת שכאשר התחיל הקרב אדימאנטוס ואנשיו היו הראשונים להסתער.
ככל הנראה המצביא אריסטאס היה בנו.
לקריאה נוספת

כתבי הירודוטוס. מתורגמים מיוונית עם מבוא והערות מאת ד"ר אלכסנדר שור. 2 כרכים. ירושלים, הוצאת ראובן מס, תרצ"ה. העתק דיגיטלי באתר "דעת".
הרודוטוס. היסטוריה. תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, ספר שמיני, 5.
↑  הרודוטוס, ספר שמיני, 61.
↑  פלוטרכוס, "חיי תמיסטוקלס", 11.
↑  הרודוטוס, ספר שמיני, 94.
↑  כתבי הירודוטוס, עמ' 196, הערה 2.
מחוז תל אביב (משטרה)

| --- | --- |
 
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 סוג:  מחוז משטרתי
 פיקוד
 דרגת המפקד:    ניצב
 מפקד נוכחי:  חיים סרגרוף
מחוז תל אביב (מסומן בכתום)
תחנת גלילות בהרצליה
ניידת משטרה של מרחב איילון בכיכר השעון ביפו העתיקה
מחוז תל אביב הוא אחד ממחוזות משטרת ישראל וכולל שלושה מרחבים. המחוז הוא בעל אופי עירוני. גבולותיו הם רשפון בצפון, חולון ובת ים בדרום. הים במערב והגבול המזרחי חופף במידה רבה לכביש 4 וכולל ממזרח לו את אור יהודה, קריית אונו ויהוד.
בית המעצר תל אביב משמש כמתקן המעצר של המחוז.
מטה

מטה המחוז עבר בתחילת 1949 לרחוב יונה הנביא 13, למבנה שהוחרם על ידי שלטונות המנדט לשיכון חיילים בתחילת 1947. בהמשך התחלקו יחידות המחוז בין הבניין ביונה הנביא לבניין ברחוב השחר, ששימש תחנת משטרה עוד בימי משטרת המנדט. המשטרה הכלכלית שכנה ברחוב יונה הנביא, בעוד לשכת מפקד המחוז היה ברחוב השחר. בתחילת 1961 עבר מטה המחוז משני הבניינים לרחוב דיזנגוף 221 והבניינים ברחוב השחר וביונה הנביא נמסרו למשרדי ממשלה אחרים. בשנת 2005 עבר מטה המחוז למבנה החדש שהוקם במקום בניין המטה הארצי של משטרת ישראל, בדרך שלמה 18, תל אביב-יפו.
גזרה, מרחבים ותחנות

בגבולות המחוז מתגוררים כמיליון ומאתיים אלף תושבים, וכמיליון בני אדם נוספים נכנסים אליו ויוצאים ממנו מדי יום ביומו. את האוכלוסייה משרתים כ-3,100 שוטרים (מהם כשליש שוטרות), המשתייכים ליחידות הבאות:
מרחב ירקון – הכולל בתחומו את מרכז וצפון העיר תל אביב כולל השכונות רמת אביב, רמת אביב ג', נווה שרת, צהלה, אפקה, נאות אפקה ותל ברוך וכן את היישובים הרצליה, רמת השרון, כפר שמריהו ורשפון. מטה המרחב שוכן ברחוב ראול וולנברג 10, אזור תעשייה עבר הירקון, תל אביב.
תחנת גלילות הכפופה למרחב ירקון והשוכנת ברחוב שפיים 1 הרצליה. תחנה זו משרתת את רמת השרון, הרצליה, רשפון וכפר שמריהו.
תחנת תל אביב צפון (תא"צ) שוכנת בבניין מטה מרחב ירקון ברחוב ראול וולנברג 10, אזור תעשייה עבר הירקון, תל אביב. תחנה זו משרתת את אזור צפון תל אביב לרבות שכונות רמת אביב, הדר יוסף, רמת החייל וצהלה.
תחנת לב תל אביב התחנה שוכנת במתחם רכבת מרכז ארלוזורוב, תל אביב ותחום אחריותה הוא מרחוב אילת בדרום ועד שדרות נורדאו ופנקס בצפון.
מרחב דן – הכולל בתחומו את רמת גן, בני ברק וגבעתיים ומטהו שכן ברחוב ז'בוטינסקי 122 רמת גן. ב-10 במאי 2018 נסגר מבנה הטגארט הישן לצורך בינוי ושיפוצים ומטה מרחב דן עבר למבנה ברחוב הקישון 10 בבני ברק.
שוטר יס"מ תל אביב בפעילו,, אוגוסט 2024תחנת בני ברק ברחוב הקישון 10 בבני ברק
תחנת גבעתיים שוכנת ברחוב ויצמן 76, והיא אחראית על העיר גבעתיים.
תחנת מסובים הכפופה למרחב דן והשוכנת בדרך לוד סמוך לאור יהודה. תחנה זו משרתת את היישובים אור יהודה, קריית אונו, יהוד, סביון, גבעת שמואל, כפר אז"ר, רמת אפעל, נווה מונוסון, גני תקוה ורמת פנקס.
מרחב איילון – הכולל בתחומו את יפו, חולון, בת ים, שכונות דרום תל אביב ומתחם התחנה המרכזית החדשה ומטהו שוכן במבנה מטה המחוז.
תחנת השכונות (בשנת 2024 בהחלטת מפקד המחוז הוחלט להחליף את שמה של תחנת השכונות לתחנת תל אביב דרום.
תחנת חולון
תחנת בת ים
תחנת שר"ת
תחנת יפו
המחוז מפעיל מקצועית יחידות משמר הגבול שהוצבו במחוז.
יחידות

משטרת מחוז תל אביב כוללת את ימ"ר תל אביב – הנחשבת ליחידה המרכזית הגדולה בישראל.
מפלג התשאול
יחידת החקירות
מפלג המודיעין
מפלג הבילוש
יחידת השטח של המפלג
מפלג הסמים
מחלק נוער חשיפה
אגף שיטור וביטחון במחוז תל אביב
יחידת הפרשים של משטרת מחוז תל אביב, המונה 8 פרשים ו-2 פרשיות
יחידת השיטור הימי שנוסדה בשנת 1949 כיחידת משמר החופים של משטרת ישראל, בשיתוף פעולה הדוק עם חיל הים. ב-1977 הוטלה האחריות הביטחונית במים הריבוניים של ישראל על חיל הים, ואילו המשטרה קיבלה אחריות על נושא האכיפה הפלילית
יחידת החבלה
חורב – יחידת הביטחון השוטף במחוז תל אביב (היחידה לאבטחת התחבורה הציבורית), הוקמה ב-2002 לסיכול פיגועי טרור בתחבורה הציבורית.
יחידת שיטור עירוני מחוזי ת״א אשר פועלת משנת 2015 בכל גזרות העיר ת״א, מצפון תל אביב ועד ליפו גבול בת ים
היסטוריה

במאי 1948 בעת הקמת משטרת ישראל, כלל המחוז את נפות תל אביב, פתח תקווה, נתניה ורחובות. נפת תל אביב כללה את העיר עצמה, ובאוגוסט 1948 נוספו אליה גם מקוה ישראל, בת ים וחולון. שמה של נפת נתניה הוסב במהרה ל"נפת השרון" שהשתרעה מנתניה עד רמת גן ואוחדה עם נפת פתח תקווה. ביוני 1950 פוצל נפת השרון, כשאזור נתניה הועבר לנפת חדרה שהשתייכה למחוז חיפה. בתחילת 1954 הוקם מחוז מרכז ונפת פתח תקווה עברה לאחריותו. נפת רחובות נודעה כנפת השפלה ובשנת 1950 הועברה למחוז ירושלים - דרום.
בסוף יוני 1948 התקיים טקס השבעת אמונים של קציני המחוז למדינת ישראל. בארגון מחדש של משטרת ישראל בשנת 1958, פורק מחוז מרכז, שרובו הועבר לאחריות מחוז דרום, ומשטרת רמת גן הועברה לאחריות מחוז תל אביב. במחוז היו שלוש נפות: הצפונית, הדרומית ונפת רמת גן. בספטמבר 1970 הוסבו הנפות למרחבים. הנפה הצפונית נקראה מרחב ירקון, הנפה הדרומית "מרחב יפו", ונפת רמת גן נקראה "מרחב דן". מרחב הירקון הקיף את האזור מנחל הירקון בצפון עד דרך סלמה בדרום, מרחב דן את רמת גן, גבעתיים, אור יהודה, תל השומר, רמת אביב והרצליה ומרחב יפו את יפו, חולון, בת ים ודרום תל אביב. באוקטובר 1978 הציג מפקד המחוז תוכנית לארגון מחדש של משטרת מחוז תל אביב, על פיה תקבל מרחב הירקון אחריות על כל העיר תל אביב ושמה של "מרחב יפו" ישונה למרחב איילון. אולם מרחב יפו לא נסגר ובמקום זאת הורחב אחריות מרחב ירקון צפונה וקיבל אחריות על רמת אביב והרצליה.
מפקדי המחוז

|  | שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | נחום זיו-אב | 1948–1949 |  |
| 2 | יואב פלג | 1949–1958 |  |
| 3 | עמוס בן-גוריון | 1958–1963 | כיהן גם כסמפכ"ל המשטרה |
| 4 | יעקב קנר | 1963–1969 |  |
| 5 | יהודה פראג | 1969–1972 |  |
| 6 | דוד עופר | 1972–1976 |  |
| 7 | משה טיומקין | 1976–1981 |  |
| 8 | אברהם תורג'מן | 1981–1984 |  |
| 9 | דוד קראוס | 1984–1985 | לימים מפכ"ל המשטרה |
| 10 | גבריאל עמיר | 1985–1988 | לימים נציב בתי הסוהר |
| 11 | יגאל מרקוס | 1988–1993 | לימים סמפכ"ל המשטרה |
| 12 | גבי לסט | 1993–1996 |  |
| 13 | שלמה אהרונישקי | 1996–2000 | לימים מפכ"ל המשטרה |
| 14 | יוסי סדבון | 2000–2004 |  |
| 15 | דוד צור | 2004–2007 | לימים חבר הכנסת |
| 16 | אילן פרנקו | 2007–2009 | לימים סמפכ"ל המשטרה |
| 17 | שחר איילון | 2009–2011 | לימים סמפכ"ל המשטרה ונציב כבאות והצלה |
| 18 | אהרן אקסול | 2011–2013 |  |
| 19 | בנצי סאו | 2013–2016 | לימים ממלא מקום מפכ"ל המשטרה |
| 20 | משה אדרי | 2016–2018 | לימים מנכ"ל המשרד לביטחון לאומי ומנכ"ל הכנסת |
| 21 | דוד ביתן | 2018–2021 | לימים סמפכ"ל המשטרה |
| 22 | עמיחי אשד | 2021–2023 |  |
| 23 | פרץ עמר | 2023–2024 |  |
| 24 | חיים סרגרוף | 2024–ואילך |  |