stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחאות נגד ישראל באוניברסיטאות בארצות הברית
תיאור > תגובות לאנטישמיות בקמפוסים

ב-5 בנובמבר 2023 שידרה ארץ נהדרת מערכון שלועג לצביעותם של סטודנטים בקמפוסים של אוניברסיטאות בכירות בארצות הברית ולתמיכה שלה זוכה ארגון הטרור חמאס בקרב סטודנטים אלה. המערכון מציג באופן נלעג זוג קווירים מארגון בשם "Queers For Palestine" (קווירים למען פלסטין), שפעילים באוניברסיטת קולומביה ומתרפסים בפני פעיל חמאס (בריאיון וידאו) שמצהיר בגלוי על רצונו לרצוח יהודים ולהט"בים. שני הסטודנטים ממשיכים להאמין שאותו פעיל החמאס ושותפיו מפגינים סובלנות ומקבלים את השונה, באומרם "They are so welcoming and inclusive".
ב-18 בנובמבר פתחה מחלקת החינוך של ארצות הברית בחקירה נגד אוניברסיטאות וקולג'ים שבהם היו מקרי אנטישמיות.
ב-5 בדצמבר 2023 ערך שגריר ישראל באו"ם גלעד ארדן הקרנה של "סרט הזוועות" באוניברסיטת הרווארד.
ב-6 בדצמבר 2023 ערך הקונגרס של ארצות הברית שימוע לאוניברסיטאות הרווארד, MIT ואוניברסיטת פנסילבניה בעקבות העלייה באנטישמיות בקמפוסים שלהן ושתיקת הנשיאות וההנהלה. הנשיאות נשאלו "האם קריאה לרצח העם היהודי לא מהווה הטרדה, בריונות או עבירה על הקוד האתי?" וענו "זה תלוי בהקשר" ו"אם המילים הופכות למעשים". תגובתן ספגה גינויים חריפים ודרישה מהן להתפטר. תיעוד של השימוע והתגובות אליו פורסמו באינטרנט וזכו למיליוני צפיות ותגובות רבות המגנות או לועגות לאוניברסיטאות בשל כך. בעקבות דבריה של אליזבת מגיל בשימוע, תורם מרכזי ביטל תרומה של 100 מיליון דולר לאוניברסיטת פנסילבניה. בעקבות השימוע חתמו 71 חברי קונגרס על עצומה הקוראת לחבר המנהלים של האוניברסיטאות לפטר את הנשיאות ולא להסתכן באשמת שיתוף פעולה עם האנטישמיות. בעקבות תגובתה הרפה נגד האנטישמיות, סירובה לגנות את טבח שבעה באוקטובר וחוסר פעולה של האוניברסיטה נגד ההפגנות האנטישמיות – שבהן נשמעו קריאות לג'נוסייד נגד היהודים – הפסידה אוניברסיטת הרווארד למעלה ממיליארד דולר.
בעקבות המחאה הציבורית על תגובתן של הנשיאות בשימוע, ליז מגיל נשיאת אוניברסיטת פנסילבניה וקלודין גיי נשיאת אוניברסיטת הרווארד נאלצו להתפטר מתפקידן.
בינואר 2024 הגישו סטודנטים יהודים תביעה נגד אוניברסיטת הרווארד על אפליה דתית ואכיפה בררנית של חוקים נגד הטרדה ובריונות שנמנעה מלפעול נגד סטודנטים שהטרידו ואיימו על יהודים וקראו להשמדת ישראל.
תיאור > המהומות האנטישמיות באוניברסיטת קולומביה באפריל 2024

ב-2024 התגברה האנטשימיות באוניברסיטת קולומביה מצד פעילים פרו-פלסטינים שהתבטאה בהפגנות אלימות, הפרות סדר, מהומות, קריאות אנטישמיות לפגוע ביהודים ותקיפות אלימות נגד סטודנטים יהודים. בעקבות העלייה החדה באנטישמיות קרא רב האוניברסיטה לסטודנטים היהודים להימנע מלהגיע לקמפוס עד שהמצב יירגע בשל סיכון לביטחונם ושלומם. בעקבות העלייה באנטישמיות זומנה נשיאת האוניברסיטה מינוש שפיק לשימוע בבית הנבחרים של ארצות הברית באפריל 2024 וננזפה על ידי הוועדה על  אובדן השליטה שלה על הקמפוס, חוסר טיפול בתופעה ובאלימות המפגינים הפרו-פלסטינים, ואף הוזהרה שאם המצב יימשך ייפסק המימון לאוניברסיטה. גם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן גינה את האנטישמיות באוניברסיטה והגדיר אותה כ"מסוכנת". ב-17 באפריל 2024 החלה הפרת סדר אלימה של הסטודנטים הפרו-פלסטינים בקמפוס שכללה השתלטות על הקמפוס והקמת מחנה אוהלים במרכזו. בתגובה האוניברסיטה השעתה כ-100 סטודנטים והמשטרה עצרה 108 פעילים פרו-פלסטינים. בנוסף, בעקבות המהומות האנטישמיות הודיעו מספר מיליארדרים על הפסקת התרומות לאוניברסיטה.
היסטוריית המחאות > המחאות באוניברסיטת קולומביה

הפגנות אנטי ישראליות החלו במקומות מסוימים בארצות הברית בכלל, ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק בפרט, שבה יש תופעה של אנטישמיות, כבר עם תחילת התמרון הקרקעי ברצועת עזה. ב-18 באפריל 2024 הוקם באוניברסיטת קולומביה מתחם אוהלים (אנ') במחאה על מלחמת חרבות ברזל. במהלך המחאות שם נעצרו מעל 100 בני אדם. האוניברסיטה נתנה למוחים דד-ליין לפרק את אוהלי המחאה שלהם עד חצות הלילה שבין ה-23 ל-24 באפריל (יום רביעי בבוקר שעון ישראל), אולם האולטימטום הוארך ליום שישי, 26 באפריל. חלק מהמוחים פרצו למבני האוניברסיטה העבירו את ציוד המחאה והאוהלים לתוך הבניין השתלטו עליו והתבצרו בו.  חלק מעובדי התחזוקה במקום נלקחו כבני ערובה והמוחים סירבו לתת להם לעזוב. הסטונדטים שהתבצרו במבנים דרשו מהנהלת האוניברסיטה ומהרשויות "סיוע הומניטרי" על ידי שיספקו למוחים מזון בטענה ש"הם צריכים להיות מחויבים לספק אוכל לסטודנטים שמשלמים כאן על תוכנית ארוחות". במקביל נשלח מכתב לנשיאת האוניברסיטה, שעליו חתמו 260 פרופסורים מהאוניברסיטה, 50 אנשי צוות הוראה, 265 סטודנטים, 967 בוגרים, 454 הורים של תלמידים ו-2,005 תושבי השכונה שבה נמצא הקמפוס, בו דרשו מהנהלת האוניברסיטה לפנות את הסטודנטים הפרו-פלסטינים מהקמפוס ולפטר אנשי סגל שתמכו בהם ואף הכריחו סטודנטים להשתתף במחאה. הם גם דרשו לספק לסטודנטים ולאנשי סגל יהודים אבטחה אישית שתלווה אותם לכיתות. בתגובה להפגנות האוניברסיטה השעתה סטודנטים שארגנו אותן, וחברים בארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין, שפעילותו נאסרה בקמפוס. בין הסטודנטים שהושעו נמנית אסרא הירסי (אנ'), בתה של אילהאן עומאר. במקום נוצרה אווירה אנטישמית ונשמעו קריאות לאלימות נגד סטודנטים יהודים ונגד הקהילה היהודית. הרב של האוניברסיטה קרא לסטודנטים היהודים להתרחק מהקמפוס, משום שאינו נחשב למקום בטוח.
היסטוריית המחאות > מחאות באוניברסיטאות נוספות בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במהלך חודש אפריל גל ההפגנות של סטודנטים פרו-פלסטינים התרחב לעשרות קמפוסים ברחבי ארצות הברית. המחאות כוללות מספר אוניברסיטאות מרכזיות בארצות הברית, כמו אוניברסיטת ייל, בה הפגינו מאות וסירבו להתפנות ממתחם האוהלים שהקימו עד שהנהלת האוניברסיטה תפסיק "לממן את טבח העם בעזה" באמצעות השקעותיה בישראל. 40 מפגינים נעצרו. מחאות נרשמו גם באוניברסיטאות הרווארד ואוניברסיטת MIT שבמסצ'וסטס, אוניברסיטת UCLA שבלוס אנג'לס, אוניברסיטת אמורי שבאטלנטה ואוניברסיטת קורנל שבניו יורק. באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי נצפה דגל חזבאללה ומארגני המחאה פעלו להסרתו. באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון נעטף פסלו של ג'ורג' וושינגטון בכאפייה, דגל פלסטין ומדבקות ורוסס בגרפיטי. חברת הקונגרס לורן בוברט ניסתה להסיר את הדגל מהפסל. בעקבות מאהל מחאה שהוקם באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת', הודיעה הנהלת האוניברסיטה כי "ניתנו מספר הזדמנויות לאותם אנשים – שרבים מהם לא סטודנטים – לאסוף את חפציהם ולעזוב. מי שלא עזב נתון למעצר בגין הסגת גבול". בהמשך המשטרה פעלה לפירוק המאהל ועצרה מספר פעילים.
ב-30 באפריל התפתחו באוניברסיטת UCLA שבלוס אנג'לס הפגנות אלימות שכללו השלכת חזיזים וגז מדמיע על ידי המפגינים הפרו-פלסטינים.
לקראת סוף אפריל התפשטו המחאות גם לקולג'ים קהילתיים רבים בארצות הברית. ב-2 במאי 2024 נרשמו מחאות סטודנטים ב-142 אוניברסיטאות וקולג'ים בארצות הברית.
היסטוריית המחאות > מחאות באוניברסיטאות נוספות בעולם

הפגנות דומות נערכו גם באוניברסיטאות ברחבי העולם, בהן אוניברסיטת טוקיו, סניפים של אוניברסיטת ניו יורק בבואנוס איירס וברלין, אוניברסיטת סידני והסורבון.
תגובות

ב-26 באפריל פרסם ועד ראשי האוניברסיטאות הישראלי מכתב בו הביע דאגה מהאנטישמיות הגואה באוניברסיטאות בארצות הברית, ואף הביע נכונות לסייע בקליטת סטודנטים יהודים וישראלים המבקשים לעבור לאוניברסיטאות בישראל בעקבות המתיחות בקמפוסים בארצות הברית.
עדינה קמיאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באפריל 1971 (בת 53) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  מוזיאון ישראל 
 
עדינה קמיאן (נולדה ב-7 באפריל 1971) היא אוצרת אמנות בינלאומית. משנת 2005 משמשת קמיאן כראש המחלקה לאמנות מודרנית ומשנת 2016, גם כאוצרת בכירה במוזיאון ישראל, ירושלים. משנת 2014 מרצה קמיאן באקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל.
ביוגרפיה

עדינה קמיאן נולדה בניו יורק, ובשנת 1980 עלתה לישראל. למדה בתיכון פלך בירושלים ובשנים 1989–1991 שירתה בחיל המודיעין של צה"ל, ביחידה 8200. בשנת 1994 סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה ובלימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2001 סיימה את לימודי התואר השני, בתחומים פסיכולוגיה קלינית ותולדות האמנות, שנלמד גם הוא באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלה השוותה בין מבחן רורשך הפסיכודיאגנוסטי לאוטומטיזם סוריאליסטי (דלקומניה); היא פורסמה בגרסה מקוצרת בקטלוג "סוריאליזם ומה שמעבר במוזיאון ישראל".
בשנת 2012 השלימה קמיאן את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה ובתיאוריה של האמנות במרכז לחקר הסוריאליזם ומורשתו של אוניברסיטת אסקס, שמהווה שותפות מוסדית ייחודית בין אוניברסיטת אסקס, אוניברסיטת מנצ'סטר ומזיאון הטייט. עבודת הדוקטורט שלה התמקדה בשיתופי הפעולה של מרסל דושאן ומאן ריי עם הסוחר-חוקר-משורר, ארטורו שוורץ, בשיעתוק החפצים-מן-המוכן והאובייקטים שלהם בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים. ספרה, "דושן, מאן ריי וחידת השיעתוק", פורסם בסדרת "מחקרים בסוריאליזם" של הוצאת רוטלדג' בשנת 2018.
בשנת 1994 החלה קמיאן לעבוד במחלקה לאמנות מודרנית של מוזיאון ישראל בתור חוקרת בתפקיד פרילנס. במחלקה שימשה בתפקידים רבים לאורך השנים, כגון עוזרת אוצרת ואוצרת משנה, עד שבשנת 2005 קיבלה לידיה את ניהול המחלקה. כיום, קמיאן היא האוצרת האחראית על אוסף ורה וארטורו שוורץ לאמנות הדאדא, הסוריאליזם ומורשתם. קמיאן אחראית גם על הגלריות לאמנות האימפרסיוניסטיות והפוסט-אימפרסיוניסטית ועל הגלריה לאמנות מודרנית. בתוך כך, היא אחראית על פיתוח האוסף, לרבות רכישות של יצירות חשובות כגון היצירה "מתווה לרפואה" מאת גוסטב קלימט (1897–1998), כמו גם יצירות של אמניות שהתגלו מאוחר, כגון "ללא כותרת (קרש גיהוץ)" (1963) של יאיויי קוסמה, "מנקה" (1965) של אלינה שפוצ'ניקוב, "ללא כותרת" (1970) של לוצ'יטה הורטדו, "האם הטובה" (1991) ו"דמות קמורה" (1993) של לואיז בורז'ואה ו"פיתוי" (1982) של קרול רמה. לאחרונה הורחב האוסף של אמנות הדאדא והסוריאליזם עם מבחר יצירות מעיזבונו של מאן ריי.
במסגרת תפקידה במוזיאון, קמיאן אצרה תערוכות רבות וכן, חיברה ספרים, קטלוגים ומאמרים העוסקים בתנועות האמנות דאדא, וסוריאליזם, כמו גם באמנים, תנועות ונושאים אחרים הקשורים באמנות המאה העשרים. תוך שימת דגש מיוחד על הקשר בין אמנות האוונגרד לאמנות העכשווית, קמיאן מציגה אסטרטגיות אוצרותיות חדשניות בתוך המוזיאון האנציקלופדי, תוך הקפדה על רגישות ביחס לשאלות חברתיות-פוליטיות בנות הזמן. כאוצרת במוזיאון ישראל, קמיאן אצרה תערוכות פורצות דרך, כגון "מאן ריי: משוואות אנושיות" (2015, בשותפות עם וונדי גרוסמן, אנדרו שטראוס ואדוואר סבלין), "אין כמו בבית" (2017) ו"נופי גוף" (2020), שזכו לתהודה מקומית ובינלאומית משמעותית. בנוסף, היא מארגנת ומשתתפת באופן קבוע בכנסים, בהרצאות ובדיאלוגים בינלאומיים עם דמויות בולטות בשדה האמנות העולמי, כמו גם מובילה תערוכות ושותפויות בינלאומיות ותורמת באופן מרכזי לקידום אוסף מוזיאון ישראל, בשיתוף פעולה פורה עם המחלקה לניוד תערוכות במוזיאון ישראל.
כמו כן, קמיאן מתנדבת בוועדה לאמנות ציבורית בעיריית ירושלים, ובבית סוטריה בירושלים, שם היא מציעה פעילות אמנותית-טיפולית.
תערוכות

חלומות צלולים, מוזיאון ישראל, ירושלים, דצמבר 2024 - יוני 2025.
נופי גוף, מוזיאון ישראל, ירושלים, פברואר 2020 - יולי 2021.
אוגוסט רודן וטולוז-לוטרק: אשפי ההבעה, מוזיאון ישראל, ירושלים, ינואר-נובמבר 2020 (טקסטים טולוז-לוטרק על ידי אפרת אהרון).
אימפרסיוניזם ופוסט-אימפרסיוניזם מאוסף מוזיאון ישראל, מרכז לאמנות סיאול, ינואר-יוני 2020.
מניפסטים, מוזיאון ישראל, ירושלים, פברואר-אוקטובר 2019.
אין כמו בבית, מוזיאון אוסף בררדו, ליסבון, פברואר-יוני 2018.
דושן, מגריט, דאלי, מהפכני המאה ה-20: יצירות מופת מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, ארמון אלברגטי, בולוניה, אוקטובר 2017-פברואר 2018; ארמון גביריה, מדריד, מרץ-יולי 2018.
אין כמו בבית, מוזיאון ישראל, ירושלים, פברואר-אוגוסט 2017.
לילה יורד על ברלין: יצירות מופת מהגלריה הלאומית ברלין 1905–1945, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוקטובר 2015-יוני 2016.
דאדא וסוריאליזם: מגריט, דושן, מאן ריי, מירו, דאלי. יצירות נבחרות מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, הגלריה ההונגרית הלאומית, בודפשט, יולי-ספטמבר 2014; דאדא וסוריאליזם מאוסף מוזיאון ישראל, מוזיאון ההרמיטאז', סן פטרסבורג, נובמבר 2014-ינואר 2015.
צבע פראי: מאטיס, קנדינסקי ומהפכנים אחרים מאוסף מרצבכר, מוזיאון ישראל, ירושלים, יולי 2013-ינואר 2014.
מניפה ונעל: הרקדנית הספרדייה של מירו, מוזיאון ישראל, ירושלים, פברואר-יוני 2013.
אמני אוונגרד מרומניה, מוזיאון ישראל, ירושלים, נובמבר 2011-אפריל 2012.
מפגשים מודרניים, גלריות מחודשות ומורחבות לאמנות מודרנית, מוזיאון ישראל, ירושלים, יולי 2010.
סוריאליזם ומה שמעבר, מוזיאון סינסינטי, פברואר-מאי, 2009; מוזיאון לאמנות הלסינקי, יוני-ספטמבר, 2009.
אמפרסיוניזם ופוסט-אימפרסיוניזם ממוזיאון ישראל, מוזיאון ארקן לאמנות מודרנית, דנמרק, ינואר-יוני 2009; מארט, מוזיאון לאמנות מודרנית ועכשוית של טרנטו ורוברטו, אטליה, ספטמבר 2008-ינואר 2009.
סוריאליזם ומה שמעבר, מוזיאון ישראל, ירושלים, פברואר-אוגוסט 2007.
מבט על האוסף: הנרי מור, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2005-2004.
מבט על האוסף: ג'ייקוב אפשטיין, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003-2002.
מבט על האוסף: ז'אן דובופה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002-2001.
מתנות חדשות באמנות מודרנית: עזבון יוהנה ולודוביק לורנס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000-1999.
ארנסט בארלך: מאוסף סול פ. שטיינברג, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000-1999.
יצירת מופת אורחת: פול גוגן, סיפורים ברברים, בהשאלה ממוזיאון פולקוונג, אסן, גרמניה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000-1999.
מבט על האוסף: אוגוסט רודן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998-1997.
יצירת מופת אורחת: גוסטב קלימט, יהודית I, בהשאלה מאת הגלריה האוסטרית בלוודרה, וינה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998-1997.
פרסומים

"נוף אנושי – נוף נשי", נופי גוף, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2020.
אימפרסיוניזם ופוסט-אימפרסיוניזם מאוסף מוזיאון ישראל, מרכז לאמנות סיאול, 2020.
אין כמו בבית, מוזיאון אוסף בררדו, ליסבון, 2018.
דושן, מגריט, דאלי, מהפכני המאה ה-20: יצירות מופת מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, ארמון אלברגטי, בולוניה, 2018; ארמון גביריה, מדריד, 2018.
"אי-מקום כחמר וכמחשבה", אין כמו בבית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2017.
"(להסיר את) מסכת הטראומה בין שתי מלחמות העולם", לילה יורד על ברלין: יצירות מופת מהגלריה הלאומית ברלין 1905–1945, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2015.
"החפצה של הגוף והאנשה של החפץ", מאן ריי: משוואות אנושיות, אוסף פיליפס, וושינגטון ומוזיאון ישראל, ירושלים, 2015.
דאדא וסוריאליזם: מגריט, דושן, מאן ריי, מירו, דאלי. יצירות נבחרות מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים, הגלריה ההונגרית הלאומית, 2014; דאדא וסוריאליזם מאוסף מוזיאון ישראל, מוזיאון ההרמיטאז', סן פטרסבורג, 2014.
צבע פראי: יצירות מופת של הפוביזם והאקספרסיוניזם מאוסף מרצבכר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013.
"הרקדניות הספרדיות של ז'ואן מירו: רטט הרוח היצירתית", הרקדנית הספרדייה של מירו, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013. קטלוג באנגלית, דפדפת עברית.
מפגשים מודרניים: ציור ופיסול מן המאה ה-20, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
סוריאליזם ומה שמעבר, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2007.
מוזיאון ישראל ירושלים, הארי אמברמס, ניו-יורק, ומוזיאון ישראל, ירושלים, 2005 (הרחבות ליצירות).
מבט על האוסף: הנרי מור, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2004.
זאת ועוד: רכישות חדשות באוסף ורה וארטורו שוורץ לאמנות דאדא וסוריאליזם, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003. דפדפת.
מבט על האוסף: ג'ייקוב אפשטיין, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002.
מבט על האוסף: ז'אן דובופה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2001.
יצירת מופת אורחת: פול גוגן, סיפורים ברברים, בהשאלה ממוזיאון פולקוונג, אסן, גרמניה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999.
יצירת מופת אורחת: גוסטב קלימט, יהודית I, בהשאלה מאת הגלריה האוסטרית בלוודרה, וינה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1997.
לקריאה נוספת

ביקורת על התערוכה "אין כמו בבית" ב-Apollo Magazine
ראיון עם קמיאן לכבוד התערוכה "נופי גוף" ב-Artsy
מפגש גלריה ווירטואלי על התערוכה "נופי גוף", עם קמיאן
Formulas of Beauty: Humanizing the Object/Objectifying the Body with Dr. Adina Kamien-Kazhdan
סיור ווירטואלי בתערוכה "נופי גוף" בהנחיית קמיאן
הרצאה של קמיאן בנושא "פוסט דאדא: מוזכים את גבולות החומר", בסדנאות האמנים בירושלים
גלעד מלצר, ציור עירום ענק מקבל את פני הבאים, באתר הארץ, 11 במרץ 2020
הערות שוליים

↑  צוות המוזיאון, באתר www.imj.org.il, ‏2021-06-17
↑  Remaking the Readymade Duchamp, Man Ray, and the Conundrum of the Replica By Adina Kamien-Kazhdan
החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם

| --- | --- |
 תאריך:  27 באוקטובר 2023
 ישיבה מספר:  ישיבת חירום 10
 קוד:  ES-10/21
 נושא:  מלחמת חרבות ברזל
 סיכום הצבעה:  121 הצביעו בעד 14 הצביעו נגד 44 נמנעו 14 נעדרו 
 תוצאה:  ההחלטה אומצה
 
החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטת גינוי לפעולות ישראל במלחמת חרבות ברזל שהתקבלה על ידי מושב החירום העשירי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-27 באוקטובר 2023. ההחלטה קראה להפסקת אש הומינטרית "מיידית ומתמשכת" ול"הפסקת מעשי האיבה". ההחלטה נתמכה על-ידי 121 מדינות שהצביעו בעד, 14 נגד ו-44 נמנעות.
רקע

בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 301 חיילים, 55 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
כתוצאה מהמתקפה, הכריזה ישראל על תחילתה של מלחמת חרבות ברזל.
הצעת תיקון להחלטה

קנדה הציעה תיקון המגולם בהוספת פסקה אשר מגנה בתוקף את מעשי חמאס, וקוראת לטיפול הומניטארי והחזרה מיידית של החטופים לעזה. התיקון לא עבר כיוון שלא קיבל את 2/3 הקולות הדרושים. תוצאת ההצבעה: 88 בעד, 55 נגד, 23 נמנעים, ו־24 חסרים. פקיסטן אמרה בתגובה שאם מגנים את חמאס בשם, צריך לגנות את ישראל בשם גם כן.
הצעת תיקון להחלטה > הצביעו בעד (88)

אוסטריה, אוסטרליה, אוקראינה, אורוגוואי, איטליה, איי מרשל, איי שלמה, איסלנד, אירלנד, אלבניה, אנדורה, אסטוניה, אקוודור, ארגנטינה, ארמניה, ארצות הברית, בהוטן, בולגריה, בוסניה והרצגובינה, בלגיה, ברבדוס, ברזיל, גאורגיה, גאנה, גואטמלה, גרמניה, דנמרק, דרום סודאן, האיטי, הודו, הולנד, הונגריה, הונדורס, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, הרפובליקה הדומיניקנית, טובאלו, טונגה, יוון, יפן, ישראל, כף ורדה, לוקסמבורג, לטביה, ליטא, ליכטנשטיין, מולדובה, מונטנגרו, מונקו, מזרח טימור, מיאנמר, מיקרונזיה, מלאווי, מלטה, מקסיקו, נאורו, נורווגיה, ניגריה, ניו זילנד, סיישל, סינגפור, סלובניה, סלובקיה, סן מרינו, ספרד, פולין, פורטוגל, פיג'י, פינלנד, פלאו, פנמה, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, פרו, צ'ילה, צ'כיה, צפון מקדוניה, צרפת, קוסטה ריקה, קוריאה הדרומית, קיריבטי, קנדה, קניה, קפריסין, קרואטיה, רומניה, שוודיה, שווייץ.
הצעת תיקון להחלטה > הצביעו נגד (55)

אוגנדה, איחוד האמירויות הערביות, אינדונזיה, איראן, אלג'יריה, בוליביה, בחריין, בלארוס, בליז, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, גיאנה, גינאה, גמביה, דרום אפריקה, האיים המלדיביים, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, סין, הרפובליקה של קונגו, זימבבואה, טג'יקיסטן, טורקיה, טנזניה, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מאוריטניה, מאלי, מלזיה, מצרים, מרוקו, ניז'ר, ניקרגואה, נמיביה, סודאן, סומליה, סוריה, סנגל, סרי לנקה, עומאן, עיראק, ערב הסעודית, פקיסטן, צ'אד, קובה, קומורו, קוריאה הצפונית, קזחסטן, קטר, קירגיזסטן, רוסיה, תוניסיה, תימן.
הצעת תיקון להחלטה > נמנעו (23)

איי בהאמה, אל סלוודור, אנגולה, אנטיגואה וברבודה, אתיופיה, בוטסואנה, ג'מייקה, גינאה ביסאו, גרנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, טוגו, טרינידד וטובגו, לאוס, לסוטו, מוזמביק, מונגוליה, נפאל, סורינאם, סנט וינסנט והגרנדינים, סרביה, קולומביה, תאילנד.
הצעת תיקון להחלטה > לא נכחו (27)

אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, אסוואטיני, אפגניסטן, אריתראה, בורונדי, בורקינה פאסו, בנין, גאבון, גינאה המשוונית, דומיניקה, וייטנאם, ונואטו, ונצואלה, זמביה, טורקמניסטן, ליבריה, מאוריציוס, מדגסקר, סאו טומה ופרינסיפה, סיירה לאון, סמואה, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קמבודיה, קמרון, רואנדה.
ההצבעה

במקור עיראק נמנעה, אך תיקנה את הצבעתה בעד בדיעבד, בטענה שציוד ההצבעה היה תקול.
תוניסיה נמנעה כיוון שלשיטתה, ההחלטה אינה מציינת בחומרה מספקת את מעשי ישראל.
בעלות הברית האירופאיות ברובן נמנעו - זאת לאחר שההצעה לתיקון המגנה את חמאס נפלה. יוצאות דופן הן ארבעת המתנגדות האירופאיות (אוסטריה, הונגריה, צ'כיה וקרואטיה), והארצות אשר הצביעו בעד (אירלנד, בלגיה, לוקסמבורג, ליכטנשטיין, נורווגיה, פורטוגל, ספרד, צרפת, ושווייץ).
ההצבעה > הצביעו בעד (121)

אוגנדה, אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, איחוד האמירויות הערביות, אינדונזיה, איראן, אירלנד, אלג'יריה, אל סלוודור, אנגולה, אנדורה, אנטיגואה וברבודה, אפגניסטן, אקוודור, ארגנטינה, אריתריאה, ארמניה, איי בהאמה, בהוטן, בוטסואנה, בוליביה, בוסניה והרצגובינה, בחריין, בלארוס, בלגיה, בליז, בנגלדש, ברבדוס, ברוניי, ברזיל, גאנה, גבון, גיאנה, ג'יבוטי, גינאה, גינאה ביסאו, גינאה המשוונית, גמביה, גרנדה, דומיניקה, הרפובליקה הדומיניקנית, דרום אפריקה, הונדורס, וייטנאם, זימבבואה, חוף השנהב, טג'יקיסטן, טורקיה, טרינידד וטובגו, טנזניה, ירדן, כווית, לאוס, לבנון, לוב, לוקסמבורג, ליכטנשטיין, לסוטו, מאוריטניה, מאוריציוס, מאלי, מדגסקר, מוזמביק, מונגוליה, מונטנגרו, מזרח טימור, מיאנמר, מלאווי, האיים המלדיביים, מלזיה, מלטה, מצרים, מקסיקו, מרוקו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, נורווגיה, ניגריה, ניו זילנד, ניז'ר, ניקרגואה, נמיביה, נפאל, סודאן, סומליה, סוריה, סורינאם, סיירה לאון, הרפובליקה העממית של סין, סינגפור, סלובניה, סנגל, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, ספרד, סרי לנקה, עומאן, עיראק, ערב הסעודית, פורטוגל, פקיסטן, פרו, צ'אד, צ'ילה, צרפת, קובה, קולומביה, קומורו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קוסטה ריקה, קוריאה הצפונית, קזחסטן, קטר, קירגיזסטן, קניה, רוסיה, שווייץ, איי שלמה, תאילנד, תימן.
ההצבעה > הצביעו נגד (14)

אוסטריה, ארצות הברית, גואטמלה, הונגריה, טונגה, ישראל, מיקרונזיה, איי מרשל, נאורו, פיג'י, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, צ'כיה, קרואטיה.
ההצבעה > נמנעו (44)

אוסטרליה, אוקראינה, אורוגוואי, איטליה, איסלנד, אלבניה, אסטוניה, אתיופיה, בולגריה, גאורגיה, גרמניה, דנמרק, דרום סודאן, האיטי, הודו, הולנד, ונואטו, זמביה, טובאלו, יוון, יפן, כף ורדה, לטביה, ליטא, מולדובה, מונקו, הממלכה המאוחדת, מקדוניה הצפונית, סלובקיה, סן מרינו, סרביה, פולין, הפיליפינים, פינלנד, פלאו, פנמה, קוריאה הדרומית, קיריבטי, קמרון, קנדה, קפריסין, רומניה, שוודיה, תוניסיה.
ההצבעה > לא נכחו (14)

אסוואטיני, בורונדי, בורקינה פאסו, בנין, ג'מייקה, ונצואלה, טוגו, טורקמניסטן, ליבריה, סאו טומה ופרינסיפה, סיישל, סמואה, קמבודיה, רואנדה.
ראו גם

מלחמת חרבות ברזל
החלטה ES-10/23 של העצרת הכללית של האו"ם
הערות שוליים

↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי (טבח ה-7 באוקטובר, שקף 4) מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ 100 ימי לחימה: 779 אזרחים נרצחו, 52,571 נפגעו, באתר ערוץ 7, 13 בינואר 2024
↑  ※ ישראל במלחמה - תמונת מצב, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי מעודכן ל-20 באוקטובר 2024
↑  ※ עמית סגל, ‏הבקשה של פיקוד הדרום בלילה שלפני הטבח - והסירוב, באתר ‏מאקו‏, 26 בפברואר 2024
↑  ※ אלון חכמון, ‏הותרו לפרסום שמותיהם של 55 שוטרים שנרצחו במתקפת הטרור, באתר מעריב אונליין, 18 באוקטובר 2023
↑  ※ ראיון של ראש השב"כ רונן בר לדני קושמרו, חדשות 12 – makoVOD (וידאו)
דודו זכאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במרץ 1949 (בן 75) ישראל עין השופט, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  שייקה פייקוב דורית ראובני
 www.duduzakai.co.il
 
דודו זכאי (נולד ב-10 במרץ 1949) הוא זמר וחבר קיבוץ דליה ששר משירי ארץ ישראל ושזכה לפופולריות רבה בשנות ה-70.
ביוגרפיה > המאה ה-20

זכאי נולד בקיבוץ עין השופט לצבי (השק), יליד לומז'ה שבפולין וריבה (רבקה), ילידת פולונה שבאוקראינה. בצבא שירת בלהקת פיקוד מרכז. כשפורקה הלהקה היה זכאי בין מקימי צוות הווי חטיבת הצנחנים.
אחרי שחרורו מהצבא עבר זכאי לקיבוץ דליה, עבד במטעים והשתתף בערבי שירה ומופעים של חברי קיבוצים.
זכאי השתתף בסדרת המופעים המוזיקליים של בני ההתיישבות העובדת (בעיקר קיבוצים) ניחוחי חציר שהפיקה רשות השידור בשנות השבעים.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין זכאי לבין המלחין והפזמונאי שייקה פייקוב בין שיריהם המשותפים הידועים:
"חייכי לי בשירים", "לחוף ירדן", "נפגשנו שוב", "עוד יהיה טוב בארץ ישראל" ו"שירי לי".
בשנת 1975 הוציא זכאי את שני אלבומיו הראשונים "מישהו בא ואמר" ו"בשדה תלתן", שהוקדש לשירים עבריים ישנים בביצועים חדשים.
בשנת 1977 הקליט יחד עם הזמרת נתנאלה את האלבום לילדים "הציפור הכחולה" - מיטב שירי אוריאל אופק לילדים.
בשנת-1978 העלה את המופע "לקום בשש בבוקר" עם דורית ראובני בו בלטו שיר הנושא והדואט "לילות" שהלחין יאיר רוזנבלום למילותיו של יורם טהרלב.
לאורך שנות השבעים היה זכאי משתתף קבוע בפסטיבל שירי הילדים, והופיע בפסטיבל ברציפות החל משנת 1974 ועד 1979.
פעמיים הוא הגיע למקום השלישי (עם השירים "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים" ו"יום הילד").
בין השירים הנוספים בביצועו: "ילדים מפריחים בלונים", "קבלי נא את השיר" ו"עוד יהיה טוב בארץ ישראל".
בשנת 1981 הועלה המופע "שירים", שבו שר זכאי, בליוויה של להקת הג'אז אדמה חמה, שירים שאת חלקם כתב, בעיבודיו של אורי אופיר.
בהמשך יצא אלבום משירי המופע, שהבולט ביניהם היה "מעבר לתכלת", שנכתב על ידי רחל שפירא וסשה ארגוב
אחרי צאת האלבום יצא זכאי להפסקה ארוכה, שבמהלכה שימש כמזכיר קיבוץ דליה.