stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולטר מוזס
ביוגרפיה

מוזס נולד בגרמניה והיה ממייסדי אגודת בלאו-וייס בברלין. הוא גם היה פעיל בהסתדרות הציונית בגרמניה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925 עם רכוש רב וניהל את בית החרושת הראשון לסיגריות בבעלות יהודית, ש. לובלינר. בהמשך הקים עם נחום וסקביץ חברת תוצרת של סיגריות מבית חרושת לובלינר, שנודע גם תחת המותג מוזס-וסקביץ. באמצע שנות ה-30 הם התאחדו עם שותפים נוספים להקמת "דובק". בשנות ה-30 הוא היה פעיל בהנהלת הבנק הישראלי לתעשייה והיה ממקימי חוג עולי גרמניה.
מוזס התגורר בגפו ברחוב בוגרשוב בדירה בה אסף ציפורים בתור תחביב. הוא היה יו"ר אגודת הציידים של תל אביב. בשנת 1942 הוא הכין צוואה בה הוריש את כל רכושו, כולל אוסף הציפורים שלו, לעירית תל אביב לצורך הקמת מוזיאון לידיעת המולדת ומינה את פנחס רוזן וישראל רוקח כנאמנים. בסביבות שנת 1943 עבר לאסוף עתיקות, במיוחד כלי זכוכית, חרס ומטבעות.
מוזס נקבר ב-3 באפריל 1955 בבית הקברות נחלת יצחק. בהלווייתו השתתפו, בין השאר, ראש עירית תל אביב, חיים לבנון ושר המשפטים, פנחס רוזן. עזבונו, בשווי של 2-3 מיליון לירות, הועברה על פי צוואתו לידי עיריית תל אביב, עבור מוזיאון ארץ ישראל. בפרוץ מבצע סיני, הגיעו מהעירייה לדירתו לפנות את האוספים למרתף של ביתן הזכוכית במוזיאון תל אביב, מחשש שיפגע בהפצצה מצרית.
הערות שוליים

↑  ד"ר ולטר מוזס, דבר, 3 באפריל 1955
↑  אשכנז, העולם, 23 ביולי 1920
1 2  עזבון לשם יצירת מוזיאון לידיעת המולדת, ידיעות עיריית תל אביב, 15 בדצמבר 1942
↑  ראש פינה, הארץ, 4 בינואר 1926
במקצוע הטבק, הארץ, 14 במרץ 1926
↑  זכריני, דבר, 31 בינואר 1928
↑  דובק,  הירדן, 1 במאי 1936
בבית חרושת דובק,  הירדן, 15 בינואר 1937
↑  בבנק לתעשיה בע"מ, הארץ, 21 בדצמבר 1938
האספה השנתית של הבנק לתעשיה, הַבֹּקֶר, 14 ביוני 1940
בנק התעשיה משלם דיבידנדה, הארץ, 30 ביוני 1942
↑  ברית הציונים הכלליים, הַבֹּקֶר, 17 ביולי 1939
↑  ארנון מגן, המוזיאון של האספן התמהוני, למרחב, 9 בספטמבר 1959
↑  ישראל רוקח, עזבונו של ד"ר ו. מוזס ז"ל, הַבֹּקֶר, 14 באפריל 1955
1 2  מיכאל אוהד, הצייד שהפך לאספן, דבר, 3 בינואר 1958
↑  אהבת המולדת ע"י הכרת המולדת, המשקיף, 22 במאי 1947
↑  לויית ד"ר ו. מוזס, הצופה, 4 באפריל 1955
↑  רכושו של ד"ר מוזס ז"ל - להקמת מוזיאון, הַבֹּקֶר, 10 באפריל 1955
עזבון מוזס - 2-3 מליון ל"י, מעריב, 21 באפריל 1955
ארתור מנחם הנטקה

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1874 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  9 באוקטובר 1955 (בגיל 81) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת פרייבורג 
 
ארתור (מנחם) הַנְטְקֶה (בגרמנית: Arthur Hantke;‏ 5 במרץ 1874 – 9 באוקטובר 1955, כ"ג בתשרי תשט"ז, ירושלים) היה משפטן, עורך דין וכלכלן, מראשי הציונות בגרמניה, מראשי "קרן היסוד".
קורות חייו

ארתור מנחם הנטקה נולד בברלין בשם ארתור הנטקה, וקיבל חינוך מסורתי. הוא למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת פרייבורג, והוסמך כדוקטור למשפטים. עם תום לימודיו התמחה בעריכת דין, ובשנת 1900 פתח משרד לעריכת דין משלו.
כסטודנט התקרב לרעיון הציוני, ובשנת 1893 היה בין מייסדי "החברה היהודית ההומאניטרית", ארגון יהודי לאומי בברלין. בהמשך הצטרף להסתדרות הציונית, והחל משנת 1901 היה ציר לכל הקונגרסים הציוניים. בשנת 1903 נבחר לחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת, תפקיד בו נשא עד שנת 1928. בשנת 1910 התמנה ליושב ראש ההסתדרות הציונית בגרמניה, תפקיד אותו מילא עד 1920. בשנת 1911 נבחר לחבר ההנהלה הציונית בברלין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה העביר יחד עם אוטו ורבורג את ההנהלה הציונית לקופנהגן, שהייתה נייטרלית, ובמקביל לעבודתו הציונית עסק בעזרה ליהודי מזרח אירופה שהיו תחת כיבוש גרמני, ובהשתדלות אצל הגרמנים להשפיע על הטורקים שלא להחריב את היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא התנגד להקמת הגדוד העברי בגלל פגיעתה בנייטרליות. הוא קיבל בשמחה את הצהרת בלפור ופעל לקבלת הצהרות מקבילות מידי מעצמות המרכז.
בשנת 1919 יזם את הקמת הארכיון הציוני המרכזי. עם הקמת קרן היסוד התמנה לראש מחלקת הקרן במרכז אירופה. בשנת 1926 התמנה לדירקטור בקרן היסוד ועלה לארץ ישראל בה התמקמה הלשכה המרכזית של הקרן. בשנת 1933 נתמנה לעמוד בראש קרן היסוד. במסגרת תפקידו זה נדרש להתמודד עם סוגיית העלאת יהודי גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
הנטקה נפטר בשנת 1955 בירושלים ונקבר בבית הקברות סנהדריה בעיר.
על שמו קרוי המושב אבן מנחם, וכן רחובות בערים תל אביב, ירושלים וחיפה.
משנת 1909 היה נשוי ליהודית (אדית) לבית היימן, כימאית שלמדה באוניברסיטה בברלין (נולדה בברלין ב 16 בספטמבר 1886 נפטרה בירושלים ב-1949 וקבורה בית העלמין גבעת רם), והיה אב לבן, וסב לנכדה.
לקריאה נוספת

'הנטקה, ארטור', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 181. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ארתור מנחם הנטקה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262204805171  GND: 1025096800  ISNI: 0000 0000 6967 8726  NTA: 166918261  VIAF: 97885926   WorldCat (עם VIAF): 97885926
יבגניה גינזבורג

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1904 מוסקבה, מחוז מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 במאי 1977 (בגיל 72) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Kuzminskoye Cemetery 
 מקום מגורים:  House-Museum of Vasily Aksyonov 
 השכלה:  Tatar State University of Humanities and Education  אוניברסיטת קאזאן 
 מעסיק:  אוניברסיטת קאזאן 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 
יבגניה סולומונובנה גינזבורג (ברוסית: Евге́ния Соломо́новна Ги́нзбург, ‏ 20 בדצמבר 1904 - 25 במאי 1977) הייתה סופרת רוסיה ממוצא יהודי, שידועה בכך שלמרות היותה פעילה במפלגה הקומוניסטית, הואשמה על לא עוול בכפה בפעילות מחתרתית (כחלק מהטיהורים הגדולים של סטלין) נגד השלטון הסובייטי וריצתה עונש של 18 שנות מאסר בגולאג. היא פרסמה שני ספרים בעלי ערך אינפורמטיבי רב אודות ההאשמות שהופנו כנגדה וחוויותיה בגולאג.
קורות חיים

יבגניה גינזבורג נולדה בשנת 1904 במוסקבה לזוג יהודי, רבקה (Revekka) ושלמה (Solomon) גינזבורג. אביה היה רוקח. היא גדלה במוסקבה, אך היא ומשפחתה עברו לעיר קאזאן. בבגרותה נהייתה מורה ונישאה לדימיטרי פדורוב, ולשניים נולד בן בשם אליושה (אלכסיי), שנהרג במצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה. בקאזאן הפכה לפעילת המפלגה הקומוניסטית, כאשר התגרשה ונישאה מחדש לפאבל, שהיה בעל מעמד גבוה במפלגה. לשניים נולד בן, וסילי, שנהיה בבגרותו סופר מפורסם.
מעצרה ומאסרה בגולאג

בשנת 1937, נעצרה גינזבורג באשמת השתתפות ב-"מחתרת טרור טרוצקיסטית". גינזבורג לא השתתפה מעולם בפעילות כזו, והואשמה בה כחלק ממדיניות  הטיהורים הגדולים של סטלין. בן זוגה נעצר מעט זמן לאחר מכן באותה האשמה. היא גורשה מהמפלגה הקומוניסטית, ונשלחה על ידי הנ.ק.ו.ד לגולאג ליד נהר קולימה שבסיביר, במזרח הרחוק הרוסי. בגולאג היא עבדה כאחות, ושם גם הכירה את בן זוגה השני, ד"ר אנטון וולטר, אסיר מחצי האי קרים (אשר נשלח לגולאג בגלל מוצאו הגרמני), שעבד כרופא במחנה. לאחר מכן הועברה לבידוד של שנתיים בעיר ירוסלבל, ליד מוסקבה.
את הסבל בבידוד תיארה גינזבורג רבות:
“To this day, if I shut my eyes, I can see every bump and scratch on those walls, painted halfway up in the favorite prison colors, brownish-red and a dirty white above. Sometimes in the soles of my feet I still feel this or that crack in the stone floor of my cell: Number 3 on the second floor, north side. And I still remember the physical anguish, the despair of my muscles, as I paced the area in which I was henceforth to live. It was five paces long and three across. I was taken out of my cell three times every twenty-four hours: morning and evening to the washroom, and before or after dinner for exercise.”
לאחר 10 שנות מאסר בגולאג, שוחררה גינזבורג, אך נשארה בעיר מגדן שליד קולימה על מנת לעבוד כמורה ולהיות עם בן זוגה אנטון. במגדן גם התאחדה עם בנה ואסילי, בעוד כאמור, בנה הבכור אליושה נהרג במלחמת העולם ה-2, ובנוסף, בן זוגה הראשון פאבל נפטר בעת מאסרה. לאחר זמן קצר נעצרה שוב, למשך 8 שנים נוספות, עד שנת 1955 (שנתיים אחרי מות סטלין).
פועלה לאחר המאסר

ב-1955 חזרה גינזבורג למוסקבה והחלה לכתוב, בין השאר גם על חוויותיה בגולאג. ב-1967 פורסם ספרה המלא הראשון – "Journey into the Whirlwind", שמחולק לשני חלקים: בראשון מתארת גינזבורג את חוויותיה מהמעצר ואת האשמתה על בגידה במפלגה הקומוניסטית וריגול למען מחתרת טרוצקיסטית. בשני היא מתייחסת לשנות המאסר עצמן בסיביר ולחוויות הקשות שעברה שם.
ספרה השני, "Within the Whirlwind", יצא שלוש שנים לאחר מותה, ב-1981. בספר זה ממשיכה גינזבורג לתאר את חייה תחת השלטון הקומוניטי והמאסר. ספר זה עובד בשנת 2009 לסרט באותו שם.
ספריה נחשבים לבעלי ערך אינפורמטיבי רב באשר לתנאי הכליאה של האסירים בברית המועצות, והם פורסמו בכמה שפות, אולם לא הותרו לפרסום בברית המועצות עד שנת 1989, ואז הותרו עקב תהליכי פירוק ברית המועצות.
הערות שוליים

1 2 3 4  Sibelan Forrester, Evgenia Ginzburg - Into The Whirlwind
1 2  George Mason University, Days and Lives :: Prisoners, Gulag - Many days, Many lives
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261748905171  PLWABN: 9810582424905606  BIBSYS: 90533989  BNE: XX1134467  BnF: cb125548773 (data)  CiNii: DA0107645X  GND: 118539418  ISNI: 0000 0001 2095 8804  LCCN: n80113403  LNB: 000071220  NDL: 00440976  NKC: jn20000700614  NTA: 069049874  SELIBR: 398659  SUDOC: 035047704  VIAF: 32112735   WorldCat (עם VIAF): 32112735
הרברט האופטמן

| --- | --- |

הרברט האופטמן מקבל תואר כבוד באוניברסיטת באפלו, מאי 2009
 לידה:  14 בפברואר 1917 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  23 באוקטובר 2011 (בגיל 94) באפלו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו  אוניברסיטת מרילנד  אוניברסיטת ניו יורק  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס 
 מנחה לדוקטורט:  ג'רום קרל, Richard Albert Good 
 מוסדות:  אוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו 
 פרסים והוקרה:  מדליית דיראק (1991)  Jacob F. Schoellkopf Medal (1986)  פרס נובל לכימיה (1985) 
 
הרברט אהרן האופטמן (באנגלית: Herbert A. Hauptman;‏ 14 בפברואר 1917 – 23 באוקטובר 2011) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, מחלוצי השימוש במתמטיקה לצורך פענוח מבנים של גבישים. השיטה המתמטית שפיתח שינתה את פניה של דיסציפלינת הכימיה, והיא משמשת עד היום. על תרומתו זו זכה ביחד עם ג'רום קרל בשנת 1985 בפרס נובל לכימיה.
קורות חיים

האופטמן נולד בניו יורק שבארצות הברית, כבכור ללאה (רוזנפלד) ולישראל האופטמן. ב-1940 נישא הרברט האופטמן לאדית סיטרינל (Edith Citrynell) ולזוג נולדו שתי בנות.
האופטמן התעניין במתמטיקה ובפיזיקה כבר בגיל צעיר. ב-1937 סיים את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, וב-1939 סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה. לאחר מלחמת העולם השנייה, החל לשתף פעולה עם ג'רום קרל במעבדת המחקר של צי ארצות הברית. באותה העת נרשם ללימודי דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת מרילנד, אותו סיים ב-1954. השילוב בין לימודי הכימיה הפיזיקלית של קרל ללימודי המתמטיקה של האופטמן, הניבו תוצאות שאיפשרו להתמודד עם בעיית המופעים (Phase problem) בהקשר של קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, וזאת באמצעות השיטה הישירה (direct methods) שפיתחו. ב-1953 פרסמו הוא וקרל את המאמר "Solution of the Phase Problem I. The Centrosymmetric Crystal", ובו העקרונות של השיטה ההסתברותית, שעומדת בבסיס משוואת סאייר (Sayre equation).
ב-1970 הצטרף האופטמן לקבוצת המחקר הקריסטלוגרפי של הקרן הרפואית של באפלו (Medical Foundation of Buffalo), שם הפך לראש מעבדה ב-1972. בשנות השמונים, עבד על פענוח מבנה גבישי באמצעות שילוב בין השיטה הישירה לבין החלפה איזומורפי ופיזור אנומלי של קרני האור.
האופטמן קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מרילנד, מהסיטי קולג' של ניו יורק, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת קולומביה וכן מאוניברסיטאות נוספות. ב-1985 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם ג'רום קרל. מאוחר יותר, ב-1988 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. באותה שנה קיבל גם אות הוקרה מהאיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
שלמה צימבליסט

אין תמונה חופשית
הרב שלמה צימבליסט (נפטר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955) היה ראש ישיבת תפארת צבי.
ביוגרפיה

נולד לזלאטע אסתר ולרב יהושע צימבליסט. נישא לחיה הינדה, שהייתה נינת רבי יצחק מוולוז'ין. עלה לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, ובשנות ה-30 העלה גם את אביו ארצה. למד בישיבת סלובודקה בהיותה בחברון.
בשנות ה-20 כיהן כר"מ בישיבת לומז'ה בפתח תקווה ובשנות ה-30 היה ממייסדי ישיבת תפארת צבי וכיהן בה כראש הישיבה. במשך שנים היה אחד משליחי הציבור שעברו לפני התיבה בימים נוראים בישיבת חברון כנסת ישראל. כשחלה החליף אותו בתפקידו זה, הרב שלום שבדרון.
בשנות ה-50 נאבק במחלה קשה ונסע לטיפולים בארצות הברית. הוא חזר ארצה ונפטר כעבור שבועות מספר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955.
השאיר אחריו אישה ושתי בנות. חתנו הרב שמעון כהן החליף אותו בראשות ישיבת תפארת צבי.
הערות שוליים

↑  אמה, פרידה דנינברג, הייתה בתה של חוה יפה בתו של ר' יצחק.
אדמונד פירסט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בינואר 1874 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  19 ביוני 1955 (בגיל 81) תל אביב-יפו, ישראל 
 
אדמונד פירסט (בגרמנית:Edmund Fürst‏; 6 בינואר 1874 – 19 ביוני 1955) היה צייר ומאייר גרמני-ישראלי.
הערות שוליים

↑  kuenstlerbund.de: Ordentliche Mitglieder des Deutschen Künstlerbundes seit der Gründung 1903 / Fürst, Edmund, web.archive.org, ‏2017-02-24
↑  Standesamt Schöneberg I, Heiratsregister Nr. 89/1903. Landesarchiv Berlin.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 581749  NLI: 987012084674505171  GND: 1023912775  ISNI: 0000 0003 7723 2654  NTA: 429103433  RKD: 280006  ULAN: 500482234  VIAF: 254571841   WorldCat (עם VIAF): 254571841
אהרון האופטמן

אהרון האופטמן (נולד ב-1948) הוא חוקר ישראלי העוסק בתחום החיזוי הטכנולוגי והחברתי וחקר עתידים. עמית במכון צבי מיתר לחדשנות טכנולוגית, משפט ואתיקה במרכז הבינתחומי הרצליה, וחוקר בכיר במרכז הבינתחומי לניתוח וחיזוי טכנולוגי באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

האופטמן הוא בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר דוקטור להנדסה מאוניברסיטת תל אביב. עסק במחקר והוראה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו בהנדסה עסקו בנושאי הידרודינמיקה ואווירודינמיקה תאורטית. היה חוקר בכיר ביחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי (לשעבר המרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית) באוניברסיטת תל אביב. השתתף במחקרים רבים בארץ ובאיחוד האירופי, שבמרכזם חיזוי והערכה של טכנולוגיות מפציעות ועתידיות והשלכותיהן על החברה. בגיל 30 בשנת 1978 היה בין מייסדי כתב העת למדע בדיוני "פנטסיה 2000", ובמשך שנים אחדות היה עורכו הראשי.
היה יו"ר השלוחה הישראלית של "פרויקט המילניום", צוות חשיבה בינלאומי העוסק בחקר עתידים ובתרחישים חלופיים בתחומי מפתח שונים.
בתחילת שנות ה-80 היה בעל טור "נכון למחר" במוסף "דבר השבוע" של עיתון "דבר". בין התחזיות השונות שריכז ופרסם באותו טור, הוא כתב בין היתר ב-26 באוגוסט 1983 על מספר ההתפתחויות שעשויות לקרות במאה ה-21:
בארצות הברית של תחילת המאה הבאה יידרשו מיליוני כותבי־תוכנה למחשבים ומאות אלפי עובדים סוציאליים לטיפול באוכלוסייה המזדקנת. תמונות נוספות מהעולם של 50 השנים הבאות: נשיא שחור־עור בבית הלבן, שלום בין ישראל לשכנותיה, התרופפות אחיזתה של ברית־המועצות במדינות מזרח־אירופה וסכנת עימותים גרעיניים מקומיים.
בשנת 1981 תרגם מפולנית את הספר "סולאריס" של סטניסלב לם, שיצא לאור במהדורה מחודשת בשנת 2003.
בשנת 1996 נמנה עם מקימי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, יחד עם עמוס גפן, ד"ר עמנואל לוטם ואחרים.
כתב וכותב מאמרים בנושאי מדע פופולרי ועתידנות בעיתונים שונים, ביניהם "דבר השבוע", "הארץ", "המימד העשירי" (כתב-העת של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה), ו"נכון" (כתב עת לאוטופיה ודיסטופיה בספרות).
בשנת 2008 היה העורך הראשי של גיליון המזכרת המיוחד של "פנטסיה 2000", שפורסם במלאת 30 שנה לפרסום גיליון פנטזיה הראשון. בשנת 2020 היה שותף להקמת אתר אינטרנט ל"פנטסיה 2000".
שלמה נורוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1904 קורשן, ליטא 
 פטירה:  7 במאי 1955 (בגיל 50) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
שלמה נורוק (20 באוקטובר 1904 - 7 במאי 1955) היה בנקאי ישראלי, שייסד את בנק "נורוק אידלזק" שבשנות ה-90 של המאה ה-20 התמזג עם בנק מזרחי טפחות.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1904 בעיר קורשן שבליטא. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1925 ייסד את המשרד הראשון בארץ לניהול בתים של משקיעי נד"לן מחוץ לארץ יחד עם חברו ושותפו אבא אידלזק. ב-1934 פתחו השניים את "בנק נורוק-אידלזק בע"מ". הסניף הראשון של הבנק שכן ברחוב הרצל פינת לילנבלום שבתל אביב והוא משמש כיום כמוזיאון הרצלילנבלום לבנקאות ונוסטלגיה תל אביב. המבנה סומן כאתר מורשת בהיותו בנין בן 102 שנים אחד משישים וששה בתיה הראשונים של אחוזת בית. שמו של הבנק שונה בהמשך ל"בנק שרון לבנין ומסחר בע"מ".
ב-1938 ייסד עם חיים טוב את חברת הביטוח "נור-טוב", אך פעילותה הופסקה עקב מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 יסד את שכונת גבעת חולון מבין השכונות הראשונות בחולון.
נורוק היה חבר בתנועה הרוויזיוניסטית, ושימש כציר לקונגרס הרוויזיוניסטי בווינה ב-1934.
כמו כן היה פעיל ציבורית כחבר המועצה הארצית של הציונים הכללים בישראל, חבר בלשכת הבונים החופשים וחבר ועד בית היתומים והיתומות בתל אביב.
נורוק נפטר ב-7 מאי 1955 בתל אביב, והותיר אחריו אשה, רחל לבית יודייקין, ושני ילדים. נורוק נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בנק נורוק אידלזק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  קישור חיצוני
↑  שלמה נורוק באתר GRAVEZ
סניף בנק נורוק אידלזק בצד ימין ברחוב הרצל בתל אביב
גא"זאל

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  גא"ז 
 מודל אחריו:  גא"זאל נקסט 
 אורך:  5,500 מ"מ 
 רוחב:  1,966 מ"מ 
 גובה:  2,200 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,900 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
גא"זאל (ברוסית: ГАЗе́ль, באנגלית: GAZelle) היא סדרת כלי רכב מסחריים קלים: טנדרים, טנדרים ומיניבוסים תוצרת יצרן הרכב הרוסי GAZ. 
הדגם יוצר בשנים 1994-2010 במפעל בניז'ני נובגורוד.
בזמן התפרקות ברית המועצות וההתפתחות מהירה בהמשך של כלכלת השוק התברר עד מהרה כי תעשיית הרכב הרוסית לא ייצרה כלל דגמי מסחרית דומים לפורד טרנזיט או פולקסווגן סוג 2.
בתגובה להזדמנות השוק הזו, GAZ פיתחה במהירות טנדר משלה בשם גא"זאל, אשר יחד עם גרסתו הקלה יותר סובול מהווה כיום את מרבית שוק רכבי הוואן והמשאיות הרוסיות ובעל עמדות חזקות בשוק הרכבים של חבר המדינות. הרכב מדורג כאחד המוצרים הפופולריים והמוצלחים ביותר של GAZ. בשנת 1999 החלה חברת GAZ בייצור גרסאות 4x4 של גא"זאל.
עד 2005 נבנה הרכב המיליון של דגם זה. מלבד חבר המדינות ומרכז ומזרח אירופה, הרכב מיוצא לשווקים באסיה ובאפריקה, כולל מרוקו והפיליפינים.
בשנים 2010 – 2011 עברה משפחת הגא"זאל שדרוג רציני. הדגם המשודרג שונה לגא"זאל ביזנס. השינויים השפיעו על 20 יחידות ומערכות רכב עיקריות, כולל היגוי, בלמים, תיבת הילוכים, מערכת קירור, תיבת הילוכים ופנים.
בשנת 2013 חברת GAZ החלה בייצור סדרתי של הרכב המסחרי הקל גא"זאל נקסט מהדור החדש הכולל משאיות, ואן, מיניבוס וגרסאות אחרות בגדלים שונים.
גלריה

גרסת אמבולנס
אוטובוס בית ספר של GAZelle 2705
מיניבוס המשמש כמונית מדגם GAZ-322133
אמבולנס בחרקוב
אמבולנס בטומסק
‏GAZelle בפראג
גא"ז סובול, הקצר יותר, בשירות המשטרה
דגם GAZelle-Business
ניידת כיבוי אש בסראטוב
רכב Sobol GAZ-27527
רכב-ואן מבוסס סובול
משאית זבל מדגם GAZ-330232
הערות שוליים

↑  "Поехали на рынок: продажи коммерческого транспорта в России растут | Бизнес". Forbes.ru (ברוסית). 2018-02-15. נבדק ב-2019-04-24.
↑  "Russia launches production of GAZelle Next commercial vehicle in Turkey". TASS (ברוסית). נבדק ב-2019-04-24.
↑  "Russian GAZ Launches Sales of its Commercial Vehicles in Morocco". The North Africa Post (באנגלית אמריקאית). 2018-07-06. נבדק ב-2019-04-24.
↑  "ГАЗ начал продажи коммерческой техники в Марокко". azgaz.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-04-24.
↑  "Продажи микроавтобусов «ГАЗель NEXT» стартовали на Филиппинах". azgaz.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-04-24.
↑  "GAZ Group has started serial production of upgraded GAZelle-Business" (Press release). GAZ Group. 2010-02-25. אורכב מ-המקור ב-2011-09-25.
↑  "Gorky Automobile plant to showcase its products at the International Motor Show in the Philippines | Automotive World". Automotive World (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-04-24.
↑  "ГАЗ представил в Европе новые модели для экспортных рынков". azgaz.ru (ברוסית). נבדק ב-2019-04-24.
ישראל זמורה

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1899 Pociumbăuți, מולדובה 
 פטירה:  5 בנובמבר 1983 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 שם עט:  י. זה 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1925–1983 (כ־58 שנים)
 צאצאים:  אהד זמורה 
 
ישראל זמורה (7 במאי 1899, בסרביה (אז האימפריה הרוסית) – 4 בנובמבר 1983, תל אביב) היה עורך, מבקר ספרותי ומוציא לאור ישראלי.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ומאז החל לקחת חלק פעיל ומרכזי בעולם הספרותי בארץ. הוא תרגם לעברית יצירות מרוסית ומצרפתית, פרסם מאמרים וביקורת ספרותית והיה חבר מערכת כתב העת הספרותי כתובים. בהמשך, היה ממקימי חבורת יחדיו וחבר מערכת כתב העת טורים, בהם היו חברים סופרים ומשוררים חשובים בעלי זיקה לספרות ולשירה המודרניסטית כמו שלונסקי, אלתרמן ולאה גולדברג.
בשנת 1939 יסד את כתב העת "מחברות לספרות" והיה עורכו הראשי, ובשנת 1940 הקים הוצאת ספרים בשם זהה, הוצאת מחברות לספרות, מתוך כוונה להוציא לאור יצירות איכותיות בעלות ערך ספרותי, יצירות מקור מודרניסטיות, ספרות קלאסית כלל עולמית וספרות ילדים. ההוצאה, שהייתה מפעל חייו, הוציאה למעלה מ-300 כותרים.
תולדות חייו

ישראל זמורה נולד בפוצ'ום-באוץ' בבסרביה בשנת 1899. בצעירותו למד לימודים תורניים בחדר ובגיל 16 עבר לאודסה, שהייתה באותה עת אחד משני מרכזי הספרות העברית החשובים בה פעלו גם ביאליק, רבניצקי ואחד העם.
באודסה ובפטרבורג, אליה עבר מאוחר יותר, רכש לעצמו השכלה כללית רחבה תוך לימוד עצמאי וקריאת ספרות עולמית במגוון תחומים. בזמן המהפכה הבולשביקית שהה בפטרבורג והיה פעיל בתנועת צעירי ציון.
זמורה למד שפות רבות ומלבד רוסית ועברית ידע גם צרפתית, גרמנית ויידיש, וכבר מצעירותו תרגם שירי משוררים שאהב משפות אלו לעברית.
בשנת 1925, לאחר שברח מהצבא האדום אליו גויס, ולאחר שהייה של מספר שנים ברומניה שם שימש מורה לעברית, עלה ישראל זמורה עם משפחתו לארץ וקבע את מקום מושבו בתל אביב.
במשך כחמש שנים שימש זמורה כשליח של קרן היסוד ברומניה ובמסגרת תפקידו סיפר על ארץ ישראל וגייס תרומות מיהודים.
מאז עלותו ארצה ועד יום מותו, היה זמורה פעיל בעולם הספרותי בארץ ישראל, בכתיבה, בעריכה, בהוצאה לאור של ספרי איכות ובפרסום מאמרים וביקורות ספרותיות.
ישראל זמורה תרם רבות לעולם הספרותי בישראל בהוצאת ספרי איכות שיהיו נגישים לקוראים במסגרת הוצאת הספרים "מחברות לספרות" אותה הקים בשנת 1940. זמורה זכה עוד בימי חייו בהערכה רבה של אנשי הספרות והרוח, אשר ידעו להעריך, לכבד ולהוקיר את פועלו למען פרסום ומתן במה לספרות ושירה איכותיים.
הוא נפטר בתל אביב ב-4 בנובמבר 1983.
פועלו הספרותי > עורך כתבי עת וחבר בחבורת יחדיו

ישראל זמורה פרסם עם עלייתו לארץ מאמרים וביקורת ספרותית במספר כתבי עת ספרותיים ארץ - ישראליים בני התקופה ואף תרגם לעברית ספרות ושירה בעיקר מצרפתית ורוסית.
זמורה היה חבר מערכת בכתב העת "כתובים" בעריכת אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי. כתב העת בעריכתם נחשב לביטאון מתקדם של חבורת יוצרים צעירה. חדשנות זו הביאה להסרת חסותה של אגודת הסופרים מכתב העת. בהמשך, בשל מחלוקות על אופי ומדיניות העריכה של שטיינמן בכתב העת "כתובים" פרשו זמורה ושלונסקי ביחד עם אחרים מהמערכת. קבוצת הפורשים הקימה בתל אביב את חבורת יחדיו שבין חבריה הבולטים נמנו שלונסקי, נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
חבורת יחדיו הייתה קבוצה יצירתית של סופרים ומשוררים עבריים שהיוותה את הרוח החיה של הפואטיקה המודרניסטית ("הכת" בפי מתנגדיה). חבורה זו הוציאה לאור את הביטאון הספרותי טורים בעריכת שלונסקי, ואף הוציאה לאור מספר ספרים חשובים של חבריה וביניהם "טבעות עשן" של גולדברג (1935) ו"כוכבים בחוץ" של אלתרמן (1938).
זמורה היה העורך, איש המעשה והרוח, ומהדמויות המרכזיות בחבורת יחדיו, אף שלא היה יוצר מוביל כחבריו לחבורה. בתקופה זו רכש זמורה את ניסיונו בהוצאת ספרים לאור.
בשנת 1938 התפצלה חבורת יחדיו עקב ויכוחים ומאבקים ספרותיים בין מייסדיה, שהתמקדו בעיקר בראיית העולם בהקשר היצירתי ספרותי בין אלתרמן לשלונסקי. לאחר שלא התאפשר לו לערוך את "טורים" יסד זמורה בשנת 1939 את כתב העת מחברות לספרות והיה עורכו הראשי.
כתב העת הופץ כל רבעון ופורסמו בו שירים, סיפורים וביקורות ספרותיות של בני החבורה וגם של יוצרים אחרים. כתב עת זה לא הצליח מסחרית ותדירותו פחתה עד שהופסקה הוצאתו לאחר כחמש שנות פעילות, בשנת 1944. במקביל להוצאת כתב העת, הקים זמורה הוצאת ספרים בשם זהה "מחברות לספרות".
פועלו הספרותי > הוצאת ספרים "מחברות לספרות" > הרקע להקמה

שנות העשרים והשלושים בהן עלו לארץ כמה מחשובי היוצרים העבריים, ביאליק, אלתרמן, שלונסקי, חלפי ואחרים, היו שנים מרתקות בספרות העברית ושזורות מאבקים ספרותיים. באותן שנים צמח דור המודרניזם, בראשו שלונסקי ואלתרמן, שדחה את הפואטיקה של דור התחייה בכלל ושל ביאליק בפרט.
ב-1940 ייסד ישראל זמורה את הוצאת ספרים מחברות לספרות אשר החלה להוציא לאור ספרות עברית מקורית קדומה ומודרנית ויצירות מהספרות העולמית. "מחברות לספרות" הוקמה בזמן מאבקים על מקום והשפעה פוליטית, כשכתבי עת והוצאות ספרים שימשו כאמצעי להשגת המטרה.
הוצאת ספרים זו הייתה גולת הכותרת של פועלו הספרותי הנרחב של ישראל זמורה ובה מצאו בית חם גדולי הסופרים והמשוררים העבריים באותה עת, אשר עד אז התקשו למצוא הוצאה שתוציא את יצירותיהם מאחר שהוצאות הספרים שהיו קיימות באותה עת, ובראשן הוצאת דביר, לא ייחסו חשיבות ליצירה ישראלית מודרנית צעירה.
ישראל זמורה שידע להעריך את היצירה המודרניסטית של אותה עת, ראה הכרח בהקמת הוצאה לאור שתאפשר ליוצרים הצעירים במה לפרסום יצירותיהם. זמורה גם ראה חשיבות בהקמת הוצאה אשר תשחרר את היוצר מעריצות המו"לים שכל רצונם, לפי תפישתו היה להעשיר את עצמם.