ויליאם הזליט
מורשת והנצחה

לאחר מותו, במאה ה-19, זכה הזליט להערכה רבה כאחד המסאים החשובים בדורו וכדמות מרכזית בתנועה הרומנטית הבריטית, זאת על אף שהמוניטין שלו מעולם לא השתקם מפרשת האהבים שפרסם בעצמו ב-Liber Amoris. בנו ונכדו דאגו לפרסום של אסופות מכתביו לאחר מותו. בשנים 1902–1906 פורסמה מהדורה של 13 כרכים עם כתביו. בשנות ה-30 של המאה העשרים ערך פי. פי. האו (P. P. Howe) מהדורה מלאה של כל כתביו ב-21 כרכים.
על אף ההערכה כלפיו, דמותו של הזליט המשיכה לעורר רגשות מעורבים אצל הקוראים. וירג'יניה וולף ייחסה את התחושות שמעוררת הקריאה במאמריו של הזליט – "בוודאי", היא כתבה, "אף אחד לא יכול לקרוא את הזליט ולהחזיק בעמדה פשוטה ובלתי-מורכבת כלפיו" – לכנות והשקיפות בכתיבתו, שיוצרת היכרות אינטימית עם הכותב:
אם מישהו היה פוגש את הזליט, ללא ספק הוא היה מחבב אותו, על פי העיקרון של הזליט עצמו ש'אנחנו לא יכולים לשנוא מישהו שאנחנו מכירים'. אבל הזליט מת כבר לפני מאה שנים, והשאלה היא אולי עד כמה אנחנו יכולים להכיר אותו כדי להתגבר על תחושות הסלידה האלו, הן אישיות והן אינטלקטואליות, שכתיבתו עדיין מעוררת בחריפות כה רבה. שכן הזליט – וזו אחת ממעלותיו – אינו אחד מאלה שמדשדשים בערפל ואז מתים מחוסר החשיבות של עצמם. מסותיו הן לחלוטין הוא עצמו. אין לו ריסון ואין לו בושה. הוא אומר לנו בדיוק מה הוא חושב, והוא אומר לנו... בדיוק מה הוא מרגיש... הייתה לו מודעות חזקה לקיום של עצמו, שכן לא עבר יום בלי שיפגע מאיזו דקירה של שנאה או של קנאה כלשהי, איזה ריגוש של כעס או עונג[;] אנחנו לא יכולים לקרוא אותו לאורך זמן מבלי לבוא במגע עם דמות סינגולרית כלשהי – זועף אך גבה נפש; רשע אך אצילי; אנוכי באופן אינטנסיבי, אך נתון להשראה של התשוקה הכנה ביותר לזכויות ולחירויות של המין האנושי.
המקור באנגלית
Had one met Hazlitt no doubt one would have liked him on his own principle that "We can scarcely hate anyone we know". But Hazlitt has been dead now a hundred years, and it is perhaps a question how far we can know him well enough to overcome those feelings of dislike, both personal and intellectual, which his writings still so sharply arouse. For Hazlitt — it is one of his prime merits — was not one of those noncommittal writers who shuffle off in a mist and die of their own insignificance. His essays are emphatically himself. He has no reticence and he has no shame. He tells us exactly what he thinks, and he tells us — the confidence is less seductive — exactly what he feels. As of all men he had the most intense consciousness of his own existence, since never a day passed without inflicting on him some pang of hate or of jealousy, some thrill of anger or of pleasure, we cannot read him for long without coming in contact with a very singular character — ill-conditioned yet high-minded; mean yet noble; intensely egotistical yet inspired by the most genuine passion for the rights and liberties of mankind.
וולף שיבחה גם את סגנון הכתיבה של הזליט: "היה לו – אף אחד לא יכול להכחיש זאת – את אחד המוחות הטובים ביותר, והוא כתב ללא ספק את סגנון הפרוזה הטוב ביותר בזמנו"; אך היא כתבה מילים אלה בשנות ה-30 של המאה ה-20, התקופה בה החלה לדעוך ההתעניינות בהזליט. לפי ג'ונתן בייטס, דעיכה זו קשורה להשפעה של פרנק ריימונד ליוויס ות"ס אליוט. סיבה אחרת עשויה להיות הדעיכה של המסה, מהזן שכתב הזליט, כסוגה ספרותית. ייתכן גם שלפגיעה במוניטין של הזליט בעקבות הסקנדל שעורר Libre Amoris הייתה השפעה על העניין בכתיבתו. פרשה זו המשיכה לעורר עניין: בשנת 1977 הופק סרט הטלוויזיה "הזליט מאוהב" (Hazlitt in Love) על יחסיו עם שרה ווקר, ושלושה רומנים נכתבו בהשראתה.
בסוף המאה העשרים החלה התעניינות מחודשת בהזליט. לפחות בחלקה, מגמה זו התהוותה בעקבות מאמץ מודע "להחיות" את המוניטין של הזליט ואת העניין של קוראיו הפוטנציאליים. מנהיג מפלגת הלייבור בבריטניה, מייקל פוט, כתב בספרו Debts of Honour מ-1980 שהזליט "נתן לשמאל האנגלי פרספקטיבה ופילוסופיה רחבת הקף כזו שנתן ברק לימין". הוא ייסד את "חברת הזליט" (Hazlitt Society), שכללה מספר אינטלקטואלים בעלי שם, כגון אנתוני קליפורד גריילינג (אנ'), טום פולין (אנ') ודנקן וו, שהוציאו בעשור שבין 1998 ל-2008 לפחות ארבע ביוגרפיות של הזליט, מספר מהדורות של כתביו ומספר מחקרים על כתיבתו. בנוסף, החברה מוציאה לאור את כתב העת The Hazlitt Review.
ההערכה המחודשת להזליט התמקדה בהבטים שונים של יצירתו וסגנונו. לפי רוקסן קוולו, הנרטיב החדש לגבי סגנונו של הזליט נוטה להציג תמונת מראה של הביקורת שספג הזליט בימי חייו מצד שמרנים: בעוד שהמבקרים במאה ה-19 זלזלו בשימוש של הזליט בשפת יום-יום לא פורמלית ובסלנג, פרשניו כיום חוגגים את השפה של הזליט כמפנה רדיקלי ו"נבואי" מקונוונציות הכתיבה הנהוגות, באופן שבישר את סגנון הביקורת המודרנית. בביוגרפיה שכתב על הזליט, הכתירו דנקן וו כ"אדם המודרני הראשון", הן מבחינת תפיסת עולמו הרומנטית והן מבחינת חלוציותו בשדה הכתיעבה הביקורתית והעיתונאית:
הרומנטיקה היא המקום שבו מתחילה העת המודרנית, והזליט היה נציגה הרהוט ביותר. בפרשנותו של בני זמנו, הוא מדבר אלינו לגבי עצמנו – על התרבות והעולם שבהם אנו חיים כיום. אולי ההתפתחות החשובה ביותר בזמנו, המדיה המודפסת, שולטת כעת בחיינו: פרנסתו של הזליט הייתה תלויה בה... הוא לקח את כתיבת הדיוקן הפוליטי לרמה חדשה, המציא את פרשנות הספורט כפי שאנו מכירים אותה, היה לגדול מבקרי הספרות והאמנות של ימיו, ויצר את צורת המסה כפי שכותבים בה כיום קלייב ג'יימס, גור וידאל ומייקל פוט.
המקור באנגלית
Romanticism is where the modern age begins, and Hazlitt was its most articulate spokesman. By interpreting it for his contemporaries, he speaks to us of ourselves — of the culture and world we inhabit today. Perhaps the most important development of his time, the print media, now dominates our lives: Hazlitt’s livelihood was dependent on it... [H]e took political sketch-writing to a new level, invented sports commentary as we know it, became the greatest theatre and art critic of his day, and created the essay-form as practised by Clive James, Gore Vidal, and Michael Foot.
בשנת 2003 שוקמה מצבת הזיכרון להזליט במקום קבורתו בכנסיית סנט אן בסוהו בלונדון, זאת לאחר קמפיין שהובל על ידי אישי ציבור ורוח. על המצבה חרוט אפיטף ארוך שמשבח את הזליט על איבתו כלפי עושר וכוח גרידא ואהבתו לחלשים ולמדוכאים. התיאטרון במיידסטון, עיר הולדתו, קרוי על שמו. בית המשפחה בוום עדיין קיים, ושלט שקבוע עליו מציין זאת. בבית בו גר בסוהו קיים מלון שקרוי על שמו, "Hazlitt's Hotel".