stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברכט הראשון, מלך גרמניה
הערות שוליים

↑  John S.C. Abbott, Austria, Its rise and present power (New York: Peter Fenelon Collier, 1900) p 23.
↑  Rudolf I King of Germany. Encyclopedia Britannica.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
אלברכט הראשון, מלך גרמניה   בית הבסבורג   נולד:יולי 1255 מת:1 במאי 1308
| אדולף, מלך גרמניה | ממלכת גרמניה   1298–1308 | היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה |
| אדולף, מלך גרמניה | מרקיזות מייסן   1298–1307 | פרידריך השני, מרקיז מייסן |
| רודולף הראשון, דוכס אוסטריה | דוכסויות אוסטריה ושטיריה   1282–1308 | פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה   ולאופולד הראשון, דוכס אוסטריה |
| מלכים וקיסרים גרמניים |
| --- | --- | --- |
| פרנקיה המזרחית (843–918) | לודוויג הגרמני (לודוויג השני) • קרלומן (אנ') • לודוויג הצעיר (לודוויג השלישי) • קרל השמן (קרל השלישי) • ארנולף • לודוויג הילד • קונראד הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| ממלכת גרמניה (919–962) | היינריך הצפר • אוטו הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| האימפריה הרומית הקדושה (962–1806) | אוטו הראשון • אוטו השני • אוטו השלישי • היינריך השני • קונראד השני • היינריך השלישי • היינריך הרביעי • היינריך החמישי • לותאר השלישי • קונראד השלישי • פרידריך הראשון • היינריך השישי • פיליפ משוואביה • אוטו הרביעי • פרידריך השני • קונראד הרביעי • רודולף הראשון • אדולף • אלברכט הראשון • היינריך השביעי • לודוויג הרביעי • קרל הרביעי • ונצל • רופרכט • זיגיסמונד • אלברכט השני • פרידריך השלישי • מקסימיליאן הראשון • קרל החמישי • פרדיננד הראשון • מקסימיליאן השני • רודולף השני • מתיאס • פרדיננד השני • פרדיננד השלישי • לאופולד הראשון • יוזף הראשון • קרל השישי • קרל השביעי • פרנץ הראשון • יוזף השני • לאופולד השני • פרנץ השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה של הריין (1806–1813) | נפוליאון בונפרטה | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הגרמנית (1815–1848) | פרנץ השני • פרדיננד הראשון • פרנץ יוזף הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) | וילהלם הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקיסרות הגרמנית (1871–1918) | וילהלם הראשון • פרידריך השלישי • וילהלם השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810596335005606  BNE: XX1677077  BnF: cb16296186g (data)  GND: 118501607  HDS: 029202  ISNI: 0000 0000 2485 7405  LCCN: n84128864  NKC: xx0187480  NTA: 072343745  SUDOC: 190452730  VIAF: 40169438   WorldCat (עם VIAF): 40169438
מיזרי

ערך זה עוסק בספר ובמחזה. אם התכוונתם לסרט, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  אימה
 מקום התרחשות:  בולדר 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת וייקניג 
 תאריך הוצאה:  1987
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן
 תאריך:  1993
 תרגום:  שלמה גונן
 מספר עמודים:  352
 פרסים
 פרס ברם סטוקר לרומן (1987) 
 סדרה
 ספר קודם:  עיני הדרקון 
 הספר הבא:  The Tommyknockers 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001229593
 
מיזרי (באנגלית: Misery) הוא ספר מאת סטיבן קינג וראה אור ב-1987. הספר מספר על סופר בשם פול, הנשבה בידי מעריצתו המטורפת, לאחר תאונת דרכים. המעריצה, אנני וילקס, מכריחה אותו לכתוב רומן נוסף בסדרת הספרים פרי עטו, "מיזרי", שעוקבת אחרי מיזרי צ'סטיין, למרות שסדרת הספרים כבר נסתיימה ולפי העלילה, גיבורת הסיפור כבר נהרגה.
הספר עובד לסרט בעל אותו שם, שהופץ מ-1990, ולמחזה שהועלה לראשונה ב-1992 בלונדון. עיבוד אחר למחזה הועלה בשנת 2015 בברודוויי. עיבוד זה הועלה בישראל ב-2019 בתיאטרון הקאמרי.
תקציר העלילה

פול שלדון הוא סופר מפורסם של רבי-מכר, שיצירתו הגדולה ביותר היא סדרת מיזרי שבה מיזרי צ'סטיין, אישה בתקופה הוויקטוריאנית, היא הגיבורה הראשית. זמן לא רב לפני התרחשות הסיפור מאס בסדרה והחליט להרוג את מיזרי בספרו האחרון הנקרא "ילדה של מיזרי".
לאחר שסיים את רומנו האחרון, הוא משתכר ויוצא למסע במכונית שלו בהרי הרוקי, אז הוא נפגע בתאונת דרכים ומרסק את שתי רגליו. אנני וילקס, שמספרת על עצמה שהיא "המעריצה מספר אחת שלו", מוצאת אותו ולוקחת אותו אל ביתה. והסיפור מתחיל בהתעוררותו של שלדון מחוסר־ההכרה בה היה שרוי. כשהזמן עובר, פול שעשה מחקר מקיף על הפרעות נפשיות מתחיל להבין שאנני היא פסיכופתית, ושאין לה כל כוונה לשחררו.
הדמויות > פול שלדון

פול שלדון (פרוטגוניסט) הוא סופר בינוני, גרוש, שעיקר פרנסתו בשנים האחרונות באה מסדרת מיזרי, על אף שהוא מתעב את הדמות, הסדרה והמלודרמטיות המוגזמת. הוא משתוקק לצאת מאזור הרומנים הקלים ולהפוך לסופר מוערך, ולכן בספר האחרון בסדרת מיזרי הוא החליט להרוג את הדמות. אנני וילקס מכריחה אותו להחזיר את מיזרי לחיים בספר חדש.
הדמויות > אנני וילקס

אנני וילקס (אנטגוניסט) היא אחות במקצועה. היא פסיכופתית שרצחה כ-30 איש (מתוך תחושה שכך תגמול אותם מייסורי העולם, כך הסיק פול), בהם זקנים ותינוקות, במחלקה בה היא עבדה. לבסוף הורשעה, אך הצליחה לצאת זכאית על אף דיבוריה שהיו עלולים להסגירה, ואז ברחה לביתה המבודד שבהרי הרוקי, ליד סיידווינדר, קולורדו. היא אוהבת רומנים קלילים ומלודרמטיים, במיוחד את סדרת "מיזרי" של פול שלדון, ולעיתים מתקשה להבדיל בין המציאות לסיפור.
אנני מתעבת קללות ויכולה להיכנס למצבים אלימים במיוחד אם משתמשים בהן לידה. את זעמה היא מביעה במילים ילדותיות ובאלימות. היא לוקה במחלות נפש רבות, בהן פרנויה, סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית.
דמותה של ווילקס דורגה על ידי דאג ווקר במקום התשיעי מתוך 11 במסגרת רשימת "11 התפקידים המפחידים ביותר", מעל דמות ה-T1000 משליחות קטלנית 2 ומתחת לחניבעל לקטר.
החטא ועונשו

ערך זה עוסק ביצירה ספרותית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

המהדורה הראשונה, 1867 (אם כי פורסם בעיתון בהמשכים כבר שנה קודם).
 מידע כללי
 מאת:  פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  רצח, ייסורים 
 מקום התרחשות:  סנקט פטרבורג 
 תקופת התרחשות:  July 1865 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1866
 הוצאה בעברית
 תרגום:  ראו תרגומים לעברית
 סדרה
 ספר קודם:  כתבים מן המרתף 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001111298, 001380060, 001380061, 002623801, 002597626, 001366425
 
החטא ועונשו (ברוסית: Преступление и наказание, בכתיב המקורי טרום-רפורמת 1918: Преступленіе и наказаніе) הוא רומן מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי. הרומן נכתב בשנת 1866 ותורגם לשפות רבות ואף לעברית במספר מהדורות שונות, ונחשב לאחד הרומנים הגדולים והחשובים ביותר בספרות הרוסית של המאה ה-19.
עלילה

הרומן עוסק בסטודנט לשעבר, רודיון רומנוביץ' (רומניץ') רסקולניקוב, שרוצח מלווה בריבית זקנה. החלק העיקרי של העלילה מתרחש בנפשו של הגיבור רסקולניקוב ובמאבק המתחולל בנפשו בין ההיגיון לבין הרגש. בתחילת הרומן מתכנן רסקולניקוב את הרצח לפרטי פרטים על מנת לבצע את הרצח המושלם, אך בזמן הרצח משתבש כל אשר יכול היה להשתבש, ורסקולניקוב רוצח גם את אחותה של המלווה בריבית, שנקלעה לדירה במקרה.
לאחר מכן נופל רסקולניקוב למשכב, ומשהוא מחלים הוא לוקה בפרנויה ובטוח שכולם חושדים בו במעשה הרצח. הרומן מתאר את תהליך ההידרדרות הנפשית של רסקולניקוב, ואת חיפושיו אחר ישועה, שמגולמת בדמותה של סוניה, המייצגת את החמלה האלוהית, שבה מוצא לבסוף רסקולניקוב את גאולתו, אך רק לאחר שהוא מתוודה על פשעו ונשפט למאסר. עם זאת, רסקולניקוב אינו מביע חרטה על עצם נטילת החיים, וסבור כי טעותו היחידה היא בזה שלא עמד בלחץ הנפשי של מעשיו. ולתפיסתו, אילו היה חזק יותר, היה רשאי להרוג מבחינה מוסרית.
הרומן לא מתמקד במעשה הרצח עצמו ובחקירת המשטרה, אלא בהשפעות הפסיכולוגיות של הרצח על רסקולניקוב, ובחיפושיו אחרי המניע שלו לרצח, שאינו ברור לו לגמרי - בתחילה הוא חושב שרצח בשביל הכסף, כדי שיוכל לפתח קריירה, ולבסוף הוא מסיק שרצח כדי להוכיח לעצמו שהוא רשאי לרצוח מחמת עליונותו. כמו כן, מציג הרומן את דמותה של החברה הרוסית באותה תקופה באמצעות מספר רב של דמויות משנה, וזאת על מנת למתוח ביקורת ולדון בנושאים רבים, כגון אלכוהוליזם, צדקה, חיי משפחה, פרוגרסיביות, מוסרנות, בדידות ואתאיזם. כמו כן הרומן מתאר באופן מקורי את העימות הפסיכולוגי בין רסקולניקוב לבין החוקר המיוחד פורפירי שמונה לחקור את הפרשה.
נושאים > שיקולים מוסריים

חשיבותו של הרומן היא בעמידתו על התנגשות בין שתי מערכות מוסר סותרות, האחת רציונלית–תועלתנית והשנייה עממית פשוטה שעולה מתוך הדת. הרומן פותח בהצגת המצב הכלכלי והחברתי העגום ששרר ברוסיה במעמדות הנמוכים: דירות משותפות וצפופות, עוני על סף רעב, מחלות חשוכות מרפא, ומעל כל זה אין שאיפה לשום שינוי לעתיד טוב יותר אפילו עבור רסקולניקוב כאיש משכיל וסטודנט למקצוע נחשק. ומתוך כל הקשיים הללו רבים נדחקים לאלכוהוליזם כדי לברוח מהחיים או לזנות כדי להתפרנס. רסקולניקוב מנתח את המצב הזה ומשווהו לחיי העושר של המעמד העליון, ובפרט לאותה זקנה מלווה בריבית שאין לחייה שום ערך תועלתי והיא רק מזיקה לעניים (כמוהו) ולחברה ומתוך כך מסיק שיהיה זה מוצדק מוסרית ואף ראוי לרצוח אותה ולנצל את כספה לתקן את מצבו.
הצד השני של השיקול, המייצג את התפיסה ההומניסטית עולה בעיקר מתוך חווית הזעזוע של רצח, נקיפות המצפון והחולי של רסקולניקוב. וזהו עיקר העונש על חטא הרצח – השחתת צלם האלהים שבאדם, וכמו שרסקולניקוב אומר בווידויו לסוניה "לא את הזקנה רצחתי, את עצמי רצחתי".
נושאים > תשובה

בעקבות הרצח רסקולניקוב עובר תהליך פסיכולוגי משמעותי שעיקרו פחד. פחד להיתפס בזירת הפשע, ופחד פרנואידי מהמשטרה ומחבריו שיחשדו בו ויתפסו אותו. הפחד גם מתפתח למחלה פיזית ממש, והוא שוכב בחוליו מספר ימים, מחוסר הכרה. לאחר מכן, אמנם הוא עדיין מאמין רציונלית בצדקותו, אך הוא מתחיל לחוש את הרשע שברצח שביצע, ותורמים לכך מפגשו עם אחותו דוניה ועם סוניה. בשלב הבא הוא אוזר אומץ ומתוודה בפני סוניה על מעשיו והיא מייעצת לו תהליך של תשובה – לשים צלב לצאת לחוצות העיר להשתחוות לארבעת רוחות השמיים ולומר לעוברים ולשבים "אני רצחתי", הוא יהיה מוכרח לשאת את העונש אך רק כך הוא יזכה לתיקון. ובאמת הוא עושה כך ובאפילוג הוא כבר נמצא באוסטרוג (כלא) מתחיל לקרוא באוונגליונים ומגיע לשלווה.
דמויות > רסקולניקוב (רדיון רומנוביץ')

רסקולניקוב הגיבור הראשי של הספר, הוא סטודנט בן 23 שמגיע ממשפחה כפרית ועניה. הוא מאמין בפילוסופיות מודרניות תועלתניות ואף כתב על כך מאמר בעיתון וכלל לא מאמין בנצרות ובאמונות טפלות. רסקולניקוב בעל אופי מופנם ובדלני מהחברה, הוא נוהג לדבר לעצמו כשהוא חושב, ועם זאת יש בו חמלה רבה כלפי הסובלים מקושי ועוול.
מראהו החיצוני מתואר ברומן פעמיים. בראשונה הוא מתואר כגבוה וטוב רואי, ובעל עיניים כהות ויפות. מאוחר יותר הוא מתואר כאדם המתמודד עם כאב עז בגופו, גבותיו צמודות, שפתיו קמוצות ומבטו בוער. הסופר השתמש בשיטה זו של ציור כפול של דמויות גם כלפי סוניה וסבידריגילוב. שיטה כזו מאפשרת להראות שהגיבור עבר סדרה של חוויות קשות שהותירו את רישומן בגופו.
יחסיו עם סוניה מתחילים, כנראה בהתרשמות מסיפור של אביה עליה, מתוך חמלה אבל מהר מאוד הוא רוחש כלפיה הערכה אדירה ומצליח לחוש את גודל אישיותה. הוא חושב שהוא הרוצח לא ראוי להיות לצידה, הוא אפילו משדר כלפיה אדישות או חשדנות, עד שבסוף הוא חוזר בתשובה על החטא ואז מסוגל לקבל את יחסיו עם סוניה.
דמויות > שמות הדמויות

משמעות שמו של רסקולניקוב מגיעה מ-raskol (раскол – רוסית), שמשמעה היא לבצוע, או לפצח, זהו כמובן רמז על שיטת הרצח עם הגרזן. משמעותו הציורית של הביטוי בהקשרים של חקירה משטרתית היא לפצח את האמת, שזה מרמז לקורא על פורפירי שניסה לפצח את רסקולניקוב ולהוכיח את אשמתו ברצח.
בני משפחת מרמילדוב, שכולם זכו לגורל מר: האב ששקע באלכוהוליזם ונדרס בתאונה, האם שמתה מחוליה אחרי שקברה את בעלה וסוניה שנאלצה להתפרנס מזנות, נושאים את שם המשפחה האירוני על שם המאכל המתוק מרמלדה.
תרגומים לעברית

החטא וענשו, רומן בשישה חלקים עם אפילוג / מרוסית: יוסף חיים ברנר, הוצאת שטיבל, ורשה, 1924. (סריקה מלאה של הרומן)
החטא ועונשו / מרוסית: מנחם זלמן וולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961, 469 עמודים.
החטא ועונשו / פיודור מיכילוביץ’ דוסטויבסקי ; מרוסית: צבי ארד. הוצאת דביר (זמורה-ביתן), תשנ"ג, 444 עמודים
החטא ועונשו: רומן בשישה חלקים ואפילוג; תרגם מרוסית והוסיף הקדמה והערות: פטר קריקסונוב. מאייר: פלג מיכאלי. הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1995, 634 עמודים
תרגומים לעברית > עיבוד

החטא וענשו / מחזה על פי דוסטויבסקי. תרגם: ח. יריב. התיאטרון הקאמרי, 1973.
תרגומים לעברית > עיבוד > ניתוח ספרותי

חמוטל בר-יוסף, החטא ועונשו: מדריך לקורא וללומד, משלב, 1978.
אי-שוויון בדיור

אי-שוויון בדיור הוא פער באיכות הדיור הזמין לחלקים שונים בחברה ומהווה סוג של אי-שוויון כלכלי. אי-שוויון בדיור הוא תופעה כלכלית וחברתית, שהיא בעת ובעונה אחת הגורם והתסמין של אי-שוויון בהכנסות. פערים בדיור מייצרים פערים בנגישות להזדמנויות כלכליות, חינוכיות ושירותים שונים אשר גורמים לאי-שוויון בהכנסות. אי-שוויון זה משפיע על יכולות הדיור ומזין את מעגל האי-שוויון בדיור. פערים בדיור ובהכנסות יוצרים לאורך זמן סגרגציה כלכלית, חברתית, אתנית וגילאית במרחב הגאוגרפי.
היסטוריה

בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-80, מדינות המערב דגלו במדיניות אשר לקחה אחריות ציבורית לאספקת דיור עבור האוכלוסייה. מדיניות זו כללה פיתוח ובניית בתים כדיור ציבורי, סבסוד משכנתאות עבור חיילים ששבו משדות הקרב וסיוע בשכר דירה. ישראל באותן השנים התנהלה באופן דומה כמדינת רווחה ולקחה על עצמה את האחריות לספק קורת גג עבור העולים בשנים הראשונות לקיומה ולאחר מכן עבור משפחות מעוטות יכולת.
החל משנות ה-80 חל שינוי במדיניות הכלכלית בעולם המערבי ובישראל. המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית החדשה דגלה בין השאר בהפחתת המעורבות הישירה של הממשלות בתחום הדיור והשארתו בידי הכוחות המעצבים את השוק החופשי. עם זאת, בניגוד לשאר העולם, בתחילת שנות ה-90 התרחשה בישראל חזרה זמנית להתערבות ישירה בשוק הדיור עקב העלייה מאתיופיה ומברית המועצות לשעבר. אופי השינוי בתקופה הזאת כלל התערבות ישירה בתכנון, בנייה וסבסוד שכר דירה ומשכנתאות. לאחר תקופה זו מדינת ישראל נסוגה חזרה למדיניות נאו-ליברלית של קביעת המסגרת והתנאים שבמסגרתם יפעל השוק החופשי.
גורמים לאי-שוויון בדיור בישראל

נאו-ליברליזם - המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית החל משנות ה-80 בעולם המערבי ובישראל לאחר תוכנית הייצוב של 1985 הגדילה את אי-השוויון בהכנסות שיצר הצטברות משאבים כספיים בידי מעטים. בשני העשורים האחרונים המדיניות בישראל חיזקה מגמה זו של גידול מהיר בהון בעשירונים העליונים, זאת מלבד תקופה קצרה בין השנים 2003–2007 בה מדיניות הריבית הייתה גבוהה ומיתנה עליות במחירי המניות והנדל"ן, שתי הדרכים העיקריות להגדלת ההון של העשירונים הגבוהים.
מחירי דירות - לפי בנק ישראל בתקופה שבין 2003–2016 מחירי השכירות וההכנסה הממוצעת לשכיר עלו יחד באופן דומה בעוד שמחירי הדירות עלו באופן תלול יותר. הסיבות להתייקרות מחירי הדירות היא הירידה בריבית במשק ובהתאמה הירידה בעלות המשכנתא, ריבית נמוכה הפנתה משקיעים לאפיק הנדל"ן אשר פגשו היצע בלתי מספק. אי-השוויון בהכנסות גורם לכך שבעלי הכנסות נמוכות מוגבלים באפשרויות הדיור שלהם, ברכישה ובשכירות. אי-השוויון בהכנסות מושפע בהיזון חוזר מהשפעות חוסר השוויון בדיור. כחצי מן ההכנסות משכר הדירה בישראל מגיעות לעשירון העליון דבר אשר מגדיל את יכולתם להמשיך לרכוש נדל"ן כאפיק השקעה או למען הענקת דירה לילדיהם. העשירון העליון מהווה כיום כרבע עד שליש מרוכשי הדירות (המשקיעים) בישראל ושיעור הבעלות על שתי דירות ויותר נמצא ברובו בידי החמישון העליון.
שוק השכירות במדינת ישראל פועל כמחולל אי -שוויון בתחום הדיור מאחר שזוג צעיר אינו מסוגל כיום לרכוש דירה בכוחות עצמו ללא ירושה/עזרה משמעותית. כאשר רכישת דירה אינה אפשרית, המשפחות הצעירות ממשיכות להתגורר בשכירות בשוק החופשי. בשנת 1997 פחות מ-20% מהזוגות הנשואים הצעירים בגילאי 30–39 גרו בשכירות בעוד שבשנת 2015 הנתון זינק ל-32%, עלייה יחסית של 50% מכלל הזוגות הצעירים בטווח הגילאים הזה.
שימור עושר בין דורי נעשה על ידי העברת נדל"ן או הון בין הדורות. העברה זו מרחיבה פערים חברתיים לאורך זמן. דוגמאות לכך ניתן לראות החל מעזרה בשכר דירה ומתן הון ראשוני לדירה ועד לכדי העברה של נכסים שלמים. אינדיקטור טוב לכך הוא שווי בית ההורים המצביע על שווי בית הילד בעתיד.
פערי דורות – דור ה-Y הוא בעל יכולת פחותה לקבלת דיור ציבורי ולרכישת נכס ביחס לדורות אשר באו לפני. אחת מהסיבות לכך היא שבמקומות מסוימים בעולם המערבי ישנו חוב סטודנטיאלי גדול לבוגרי האוניברסיטאות הצעירים אשר מקשה עליהם בנוסף לשוק הדיור היקר כיום בשכירות וברכישה.
גישה למימון רכישת דיור משתנה לפי הכנסות משק הבית. משקי בית בעשירונים הנמוכים נגישים פחות לאמצעי מימון. המערכת הבנקאית נוטה להציע מימון למשקי בית בעלי הכנסה גבוהה, במיוחד לבעלי נכסים קיימים, ובכך מרחיבה את אי-השוויון בדיור.
אפליה יכולה לבוא לידי ביטוי בנגישות להון, ריבית גבוהה על מתן הון ובתחומים נוספים אשר קשורים למיקום הנכס ואי יכולת רכישתו עקב מוצא. בישראל רק כ-2% מהמשכנתאות ניתנות לערבים, זאת עקב חוסר ביטחון של הבנקים בערבויות האזרחים והאזרחיות מהמגזר הערבי בישראל. המצב הזה מתבטא בזמינות נמוכה יותר של משכנתאות בכלל ומשכנתאות בריבית פחות טובה.
השלכות אי-שוויון בדיור

משקי בית בעלי הכנסה נמוכה הם בעלי יכולת בחירה פחותה באשר לאפשרויות הדיור העומדות בפניהם. אפשרויות אלו יהיו לרוב בעלי נגישות פחותה לחינוך, בריאות, תחבורה, תרבות וקהילה תומכת. הבתים לרוב יהיו קטנים וצפופים יותר, בעלי איכות נמוכה יותר וידרשו הוצאות תחזוקה גבוהות יותר. כל זאת בהשוואה לאפשרויות הדיור של בני מעמדות גבוהים יותר. משקי בית אלו הם בעלי סיכוי גבוה יותר לאחר בתשלומים הקשורים להוצאות דיור. אי-שוויון בדיור מייצר סגרגציה מרחבית (הפרדה גאוגרפית) בין משקי בית בעלי רמת הכנסה שונות. בעלות על נכס אינה מציינת בהכרח הון עצמי גבוה יותר או הזדמנויות כלכליות טובות יותר. גורמים אלו מושפעים יותר ממיקום הנכס והמדד הסוציואקונומי של השכונה. משקי בית בעלי הכנסה נמוכה אשר קיבלו מימון לרכישת נכס עלולים למצוא את עצמם במצב כלכלי חמור יותר עקב חוב מעבר ליכולתם הכלכלית, דבר אשר גורם להרחבת הפערים.
העלייה במחירי הדירות בישראל והמחסור בדיור בר-השגה הם בעיה לאומית שמגדילה את הלחץ הכלכלי על משקי הבית בעלי ההכנסות הנמוכות ומרחיבה את הפערים בין שכבות שונות באוכלוסייה. המגמה בשנים האחרונות מראה כי נטל הוצאות הדיור עלה עבור משקי הבית בעלי ההכנסות הנמוכות בעוד שהן ירדו עבור משקי הבית בעלי ההכנסות הגבוהות, דבר המוסיף להרחבת הפערים בין שכבות האוכלוסייה השונות.
שוכרי מעמד הביניים בישראל מוציאים שיעור גבוה מהכנסתם נטו (מעל ל-30%) על דיור בעוד שמשקי בית בעשירונים הנמוכים מוציאים עד כ-62% מההכנסה על דיור, דבר המשאיר מעט מאוד עבור שאר תחומי החיים. כ-71% מהכנסות משכר הדירה מגיעות לשלושת העשירונים העליונים כאשר כ-45% מגיע לידי העשירון העליון.
בשנים האחרונות ישנה מגמה של ירידה במספר משקי הבית הגרים בדירה בבעלותם בעוד שקיימת עלייה במספר משקי הבית המחזיקים בשתי דירות ויותר. בשנים 2007–2017 אחוז משקי הבית הגרים בנכס שבבעלותם ירד מ-70% ל-66.5%. במקביל, אחוז משקי הבית בעלי שתי דירות ויותר זינק מ-2% ל-10%. בעשירון התחתון התרחשה ירידה מ-40% הגרים בדירה בבעלותם לכדי 35%. הפערים בנגישות לשירותים ולאפשרויות חינוכיות וכלכליות מייצרת פער גם במוביליות הבין-דורית. ילד שגדל בסביבה בדירוג סוציואקונומי נמוך יותר יהיה בבגרותו פחות מלומד, ירוויח פחות ויפגין יותר התנהגויות שליליות באופן סטטיסטי מילד הגדל בסביבה סוציו-אקונומית גבוהה יותר.
הערות שוליים

↑  Housing inequality in Europe: Tackling inequalities in Europe: the role of social investment”, Council of Europe Development Bank (CEB) report, 2017
1 2 3 4 5 6 7   נדן פלדמן, "הפוך, הפוך": מה חושב ירון זליכה על הספר הכלכלי החשוב בדורנו?, באתר TheMarker‏, 20 באוגוסט 2015
↑   נמרוד בוסו, הגרף שמספר את סיפורו העגום של שוק הדיור בישראל, באתר TheMarker‏, 29 במרץ 2017
1 2 3  ירון הופמן-דישון, ‏שוק השכירות כממחולל אי-שוויון, ירון הופמן-דישון, באתר גלובס, 13 באוגוסט 2018
1 2  ממגורים לנדלן - השלכות של הצטברות העושר בידי מעטים על שוק הדיור – שלמה סבירסקי, ירון הופמן דישון - מרכז אדוה ספטמבר 2015.
↑  Patrick Sisson, Housing inequality mirrors income inequality, says study, Curbed, ‏2019-04-25 (באנגלית)
↑  יונתן קירשנבאום, ‏דו"ח בנק ישראל: רק 2% מכלל המשכנתאות ניתנו לערבים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 בנובמבר 2017
↑  Israel Science Foundation/הקרן הלאומית למדע, האנשים שמתקשים לקנות דירה
↑  נמרוד בוסו, הלמ"ס: 66.5% מהישראלים גרים בדירה בבעלותם, 10% הם בעלי שתי דירות ומעלה, באתר כלכליסט, 5 בפברואר 2019
↑  עמר כהן, ‏מחקר חדש: כך צמחו הפערים המעמדיים בדיור בשני עשורים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 בדצמבר 2016
1 2 3 4 5  בנק ישראל - פרסום תקופתי מרץ 2018, פרק 9 בנושא שוק הדיור
1 2 3 4 5  שיפור דרמתי ביכולת משקי הבית לרכוש דירה בשנים האחרונות, באתר משרד הבינוי והשיכון, ‏15.12.2019
↑   גילי מלניצקי, בכיר לשעבר בבנק ישראל: "מחיר למשתכן - תוכנית להגדלת האי שוויון במדינה", באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2017
↑  אדריאן פילוט, אחרי עשור: האוצר מבטל את המענקים לרופאים בפריפריה, באתר כלכליסט, 26 בספטמבר 2019
↑  נגמר הכסף: אין מענקים למעבר רופאים לפריפריה, באתר ynet, 8 בנובמבר 2016
↑  אושר: 75 מיליון ש' לעידוד רופאים להתמחויות במצוקה, ייפסקו מענקי מעבר לפריפריה, באתר ynet, 28 בדצמבר 2014
↑  עמליה דואק, ‏מורים שיעברו לפריפריה יקבלו מענק, באתר ‏מאקו‏, 24 בספטמבר 2017
↑   אנג'לינה ג'ולי נגד מס האחוזות בבריטניה: לא אעבור לבריטניה, באתר TheMarker‏, 26 בנובמבר 2014
↑  Rent Stabilization in New York City, NYU Furman Center
↑  אסף אוני, ‏עיריית ברלין מסירה את הכפפות במאבק נגד עליית מחירי הדיור, באתר גלובס, 18 ביוני 2019
↑  מהיום: ברלין מקפיאה שכר דירה ל-5 שנים, באתר ynet, 23 בפברואר 2020
↑  סונג ג'ונג־א ואדוארד וויט, פייננשל, מס ירושה מפלצתי מחליש תאגידים משפחתיים בקוריאה, באתר כלכליסט, 15 בינואר 2020
אנה פילוסופובה

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1837 סנקט פטרבורג, מחוז סנקט פטרסבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 במרץ 1912 (בגיל 74) סנקט פטרבורג, מחוז סנקט פטרסבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  רוסיה
 פעילות בולטת:  השכלה לנשים, פילנתרופיה
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החוקתית 
 בן או בת זוג:  ולדימיר פילוסופובה 
 
אנה פבלנה פילוסופובה (ברוסית: Анна Павловна Философова;‏ 5 באוגוסט 1837 – 17 במרץ 1912) הייתה פילנתרופית ופמיניסטית רוסיה. פילוסופובה הייתה אחת ממייסדות ומנהיגות תנועת הנשים ברוסיה. היא פעלה למען עניים ביחד עם מריה טרובינקובה (1835–1897 Maria Trubnikova) ונדייז'דה סטאסובה (Nadezhda Stasova 1895–1835).
ביוגרפיה > ילדות

פילוסופובה נולדה למשפחת אצולה בסנט פטרסבורג. אביה, פאבל דיאגילב, היה פקיד במשרד האוצר שפרש ב-1850 ופתח מזקקה. כעבור מספר שנים, ב-1855, הפך לדתי אדוק וניהול העסק המשפחתי הועבר לאמה של אנה. פילוסופובה הייתה הצעירה מבין תשעת ילדי המשפחה. היא למדה בבית כפי שהיה מקובל אז במשפחות אצולה.
בשנת 1855 נישאה לוולדימיר דימיטריך פילוסופובה, פקיד בעל השפעה במשרד המלחמה וההגנה. לזוג נולדו שישה ילדים, ביניהם הסופר דימטרי פילוסופוב. למשפחתו של לוולדימיר דימיטריך פילוסופובה היו מקרקעין רבים, ואחרי הנישואין, אנה פילוסופובה ביקרה תכופות בנכסים של המשפחה בעיירה Bezhanitsy במחוז פסקוב, שם למשפחה הייתה אחוזה. אביו של ולדימיר דימיטריך היה ידוע כרודן ובאחוזה היה אורח חיים סגפני שהשפיע על פילוסופובה. באחוזה היא החלה להתעמק בבעיות חברתיות, ובמיוחד במצוקתם של העניים, איכרים וצמיתים. תרומת מזון ותרופות לעניים הייתה מעשה הצדקה הראשון שלה. באותה התקופה, פגשה את מריה טרובינקובה שהתעניינה בשינוי חברתי ונתנה לפילוסופובה ספרים שדנו בסוגיות בחיי נשים והן דנו בהן. פילוסופובה תארה את טרובינקובה כ"מלאך עדין וסבלני. היא הרחיבה את אופקיי, קראה איתי. זה היה קשה, כי לא ידעתי דבר."
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

ב-1860, פילוסופובה, טרובינקובה וחברתן ונדייז'דה סטאסובה ייסדו את "האגודה להלנה זולה וסיוע נוסף לתושבי סנט פטרסבורג". האגודה התבססה של תפיסה פילנתרופית חדשה. פילוסופובה האמינה כי במקום לחלק קצבאות לעניים, אפשר להעניק להם השכלה וכך יוכלו להתפרנס בכוחות עצמם. הן סיפקו דיור בעלות נמוכה לנשים עניות ולעובדי מתפרות מקומיות. האגודה רכשה את הבניין וחתמה חוזה עבודה גדול עם הצבא לתפירה. פילוסופובה וחברותיה ייסדו מספר אגודות, ביניהן הוצאה לאור של נשים וארגון לנשים עובדות .
לאחר מלחמת קרים, החלה רפורמה במערכת החינוך ברוסיה; לאוניברסיטאות התקבלו עתה לא רק גברים אצילים. נוסדו 131 בתי ספר עבור בנות, ומתוכם 37 הציעו השכלה גבוהה. פילוסופובה ייסדה חוג ספרותי, יחד עם סטאסובה וטרובינקובה, שהיה מאוד מקובל באותו הזמן והשתתפו בו אנשי רוח וחברה וביניהם גם הסופר דוסדויבסקי. טרובינקובה הייתה בתו של אחד המשתתפים במרד הדקבריסטים, שהיה מכר של הסופרת הבריטית הפמיניסטית ג'וזפין באטלר והכיר ספרות פמיניסטית מערבית. באירועים אלו הן גם אספו כספים עברו פעילותן למען חינוך נשים.
המשימה המשמעותית ביותר של פילוסופובה והשותפות שלה הייתה קידום החינוך עבור נשים. בשנת 1867 הן שלחו עצומה עם כ-400 חתימות לצאר אלכסנדר השני המבקשת לפתוח קורסים לנשים באוניברסיטת סנקט פטסבורג. כוחות שמרנים, התנגדו מאוד לכניסה של נשים לאוניברסיטה, אך הם לא קיבלו תמיכה משר החינוך, דמיטרי טולסטוי. טולסטוי אפשר לנשים להגיע להרצאות באוניברסיטה, ואף, לעיתים קרובות, ללא תשלום. בשנת 1871 הקורסים הלא פורמליים לנשים קיבלו את השם "ולדימירסקי" ("Vladimirsky"), על שם הקולג', בו הם התקיימו. הקורסים נסגרו ב-1875. ב-1876 פילוסופובה הצליחה לקבל אישור רשמי לפתוח את אוניברסיטת הנשים הרוסית הראשונה הידועה בשם Bestuzhev Courses על שמו של המייסד, ההיסטוריון קונסטנטין ניקולאייביץ בסטוצ'ב-ריומין (Konstantin Nikolayevich Bestuzhev-Ryumin).