נופי עולם
הולנד

הטיפול ברקע של הנוף בציור של הולנד בתור הזהב של הציור, נערץ מאוד באיטליה, ומומחים פלמיים הועסקו בכמה סדנאות איטלקיות, כולל זו של טיציאן. הרקע לרבים מהציורים המוקדמים של אלברכט דירר יוחסו למספר אמנים איטלקים. פטיניר, "שהושפע על ידי הסגנון האיטלקי, החל כבר בשנות ה-1510 להרחיב את הרקע בציוריו מכל פרופורציה" באופן ש"הפך את ההיררכיה הרגילה של הנושא לעומת הרקע ". עד 1520 שמו הפך לנודע כמומחה בנושאים אלה. כשדירר ביקר אותו באנטוורפן הוא תיאר אותו ביומנו "כטוב בציירי הנופים."
הציורים קטנים יחסית ומשתמשים בפורמט אופקי. הדבר הפך לסטנדרט בציורי נופים באמנות, עד שעכשיו נקרא הפורמט האופקי בכינוי "נוף" בהקשרים אחרים (צילום ורישום) באותה העת הפורמט האופקי היה חידוש לא מבוטל, שכן "כמעט תמיד הציורים היו בפורמט אנכי לפני 1520" ו"ציורי הנופים של פטיניר היו בין הציורים האופקיים הראשונים מכל סוג שהוא ". בדרך כלל הוא השתמש בשלושה צבעי בסיס כדי לעצב את הקומפוזיציות, עם חזית חומה, אזור אמצעי כחול-ירוק וכחול מרחוק. קו האופק גבוה יחסית במישור התמונות. פטיניר (והארי מט דה בלס) הגיעו מדיננט (בבלגיה), שם, "הנוף לא שטוח כמו בהולנד״, אלא לאורך נהר המייז ישנם מצוקי סלעים דרמטיים לאורך גדות הנהר. אלה מצוירים לעיתים קרובות בציוריו, והגיעו למאפיין משותף של יצירות של אמנים אחרים.
עם מאפיינים אנכיים נוספים, גם כאשר הם מצוירים בחלקים הנמוכים של התמונה, הם משיבים את שלמות ״המראה של מישור" כמאפיין הנוף הראשי.  שני ההיסטוריונים - קנת קלארק וסיימון שאמה רואים בקומפוזיציות אלה "שרידים אחרונים של נופים סמליים" ומייחסים אותם לייצוגים של הרים מימי הביניים.
הסגנון קשור לרקע הנוף של הירונימוס בוש, אם כי ביצירותיו העיקריות הנופים מתפקדים כתפאורה לדמויות שלו שאינן מתייחסות למגוון האלמנטים בנוף. אבל יצירות קטנות יותר שלו כמו ״ג'רום הקדוש בתפילה״ כבר מרמזות על הסגנון החדש.  בהרבה מובנים הציורים שומרים על אותם אלמנטים כמו קודמיהם מהמאה ה -15 של אותם נושאים אך מראים, במונחים מודרניים, מבט רחב של הנוף ולא ממוקד.
מרבית היסטוריוני האמנות רואים את נושא ״הדמות״ כממשיך להיות חשוב ביצירותיהם של פטיניר וציירים הדומים לו, ולא רק הנופים. רובם משלבים נושאים שבהם נוף רחב הוא רלוונטי. בין הפופולריים ביותר היו ״הבריחה למצרים״, והציור המחודש של המאה ה-15 בהולנד, ונושאים המראים נזירים כמו הקדושים ג'רום ואנתוני שהעולם ממנו הגיעו משתרע מתחתם.
בנוסף לחיבור סגנון ציור ״נופי העולם״, עם עידן הגילויים הגאוגרפיים, תפקידה של אנטוורפן היה כמרכז פורח הן של סחר עולמי והן של קרטוגרפיה. כן משתקף בציורים תפיסת תושבי העיר העשירים את דמות הכפר והנוף הטבעי. חוקרי היסטורית האמנות התייחסו אל הציורים כמטאפורות דתיות לחיים.
סגנון הציור הנ״ל, הוא גם דוגמה מוקדמת לאופנה האמנותית של המאה ה -16 ל"היפוך המנייריזם "(המונח שהומצא על ידי מקס דובייק) או "ההרכב ההפוך", בו אלמנטים מינוריים שהיו בעבר ברקע, הפכו לשלוט במרחב התמונה. בשנות ה -1550, פיטר ארסן החל לצייר על בדים גדולים נושאי טבע דומם ודמויות יומיומיות של טבחים או מוכרי בשוק, כאשר ברקע אפשר לראות סצנות תנ"כיות קטנות. כמה ציורים של יאן סנדרס ואן המסן מציבים דמויות ז'אנר בקדמת הציורים בנושאים דתיים או מוסריים. במאה ה -17 כל אזורי הנושא הללו התבססו כסוגות עצמאיות בציור ההולנדי והפלמי, ובהמשך לשאר אמני הציור במערב.
המצאתו של פטיניר פותחה על ידי הארי מט דה בלש (1510 - 1560), שהיה ככל הנראה אחיינו. הוא לקח את הסגנון החדש והפיץ אותה צפונה לאלפים. אמנים אחרים היו לוקאס גאסל, וקורנליס מאסיס.
מאסיס היה בנו של קוונטין מאסיס, חברו של פטיניר, שהוסיף את הדמויות לפחות לנוף אחד של פטיניר ״פיתוי של סנט אנתוני״, ואשר השתמש בסגנון הנופי בכמה מיצירותיו שלו, כמו ״מדונה וילד״ (1513) בפוזנן. פטיניר השאיר את הדמויות הגדולות ביצירותיו. נראה שהיה לו גם בית מלאכה גדול או מעגל של חסידים באנטוורפן.
הסגנון אומץ והפך לטבעי יותר בנופיו של פיטר ברויגל האב, שנסע לאיטליה דרך האלפים. בשובו לאנטוורפן התבקש בשנות 1550, על ידי המו"ל היירונימוס קוק להכין ציורים לסדרת תחריטים, הנופים הגדולים, כדי לענות על הביקוש באותה העת לתמונות נוף. כמה מציוריו הקודמים, כמו הנוף בציור ה״בריחה למצרים״ (1563) עונים בסגנונם למוסכמות שקבע פטיניר. אך הנוף שלו ב״נפילת איקרוס״ (הידוע משני עותקים) היה אמנם בסגנון פטיניר אבל הדמות הגדולה ביותר הייתה דמות ז'אנרית ולא חלק מהנושא העלילתי כביכול.
יצירות אחרות יצרו וריאציות של הנושא, כאשר מערכת הנופים המפורסמת שלו עם דמויות ז'אנריות המתארות את עונות השנה היו שיאו של הסגנון שלו; חמשת הציורים ששרדו משתמשים באלמנטים הבסיסיים של הנוף העולמי (רק באחד חסרים נופי הרים) אך הופכים אותם לסגנון משלו. הם גדולים מרוב העבודות הקודמות, עם סצנת ז'אנר וכמה דמויות בקדמת התמונה, והנוף הפנורמי שנראה מרחוק או דרך עלוות העצים.  ברויגל היה מודע גם לסגנון הנוף של ציירי הדנובה באמצעות הדפסים.