stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדיל מק'קורמיק
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'וזף מדיל מק'קורמיק נולד בשיקגו ב-16 במאי 1877. אביו היה רוברט סנדרסון מקורמיק (1849–1919), דיפלומט לעתיד ואחיינו של התעשיין סיירוס מק'קורמיק.
מק'קורמיק למד בתחילה בבית הספר לודגרוב כאשר אביו התבסס באירופה. מאוחר יותר הוא למד בבית הספר גרוטון, בית ספר מכינה בגרוטון, מסצ'וסטס. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל בשנת 1900, שם נבחר לאגודה החשאית גלילה ומפתח.
הוא עבד ככתב וכמוציא לאור, והפך לבעלים של שיקגו דיילי טריביון. מאוחר יותר הוא רכש תחומי עניין ב-The Cleveland Leader וב-Cleveland News. בשנת 1901 שירת ככתב מלחמה באיי הפיליפינים.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

בשנת 1903 הוא נישא לרות האנה, בתו של הסנאטור מאוהיו מארק האנה. נולדו להם שלושה ילדים:
רות "באזי" מק'קורמיק, (1921–2013) שנישאה לפיטר מילר ולאחר מכן לגארווין טנקרסלי. בתור באזי מילר, היא הקימה את אל-מארה ערבים, חוות גידול והדרכה לסוסים ערבים לשעבר בטוסון, אריזונה, שפועלת בפלורידה, בבעלותו של בנה, מארק מילר.
קתרינה מק'קורמיק (1913–2011), שנישאה לקורטלנדט דיקסון בארנס הבן
ג'ון מדיל מק'קורמיק, שנקרא "ג'וני", מת בתאונת טיפוס הרים ב-1938.
שיקגו טריביון

מק'קורמיק היה נכדו של הבעלים של "טריביון" ג'וזף מדיל. אמו קתרין מדיל מק'קורמיק קיוותה שהמנהיגות של העיתון תעבור מגיסה, רוברט וילסון פטרסון, לבנה הראשון. ג'וזף מדיל מק'קורמיק השתלט על חלק גדול מהניהול של העיתון בין 1903 ל-1907, אך הפך ליותר ויותר מדוכא ופיתח אלכוהוליזם. בשנים 1907–1908, הוא בילה זמן מה תחת השגחתו של הפסיכואנליטיקאי קרל יונג בציריך, ולאחר מכן פעל לפי עצתו של יונג להתנתק מהעיתון המשפחתי.
אחיו הצעיר, ה"קולונל" המפורסם רוברט מק'קורמיק (1880–1955) התערב בעיתון, עבד עליו בצמוד במשך ארבעה עשורים, והיה דמות בדלנית מובילה במפלגה הרפובליקנית.
שיקגו טריביון > קריירה פוליטית

מק'קורמיק היה סגן יו"ר ועדת הקמפיין הלאומית של התנועה הרפובליקנית הפרוגרסיבית מ-1912 עד 1914. הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1912 ו-1914.
לאחר מכן הוא התקדם לתפקיד הלאומי, ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן קדנציה אחת מ-4 במרץ 1917 ועד 3 במרץ 1919. הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1918 וכיהן מ-4 במרץ 1919, עד מותו בגיל 48 ב-1925. בסנאט, מק'קורמיק היה יו"ר הוועדה להוצאות במשרד העבודה והוועדה להוצאות במחלקות המנהלות.
בבחירות המקדימות של 1924 הפסיד מק'קורמיק את המועמדות הרפובליקנית לסנאט לצ'ארלס ס. דינין, ששימש בעבר כמושל ה-23 של אילינוי. דינין ניצח את מק'קורמיק בהפרש של 0.69% (רק 5,944 קולות).
שיקגו טריביון > מותו

מק'קורמיק מת ב-25 בפברואר 1925 בסוויטת המלון שלו במלון המילטון בוושינגטון הבירה למרות שזה לא פורסם אז, מותו נחשב כהתאבדות. בזמן מותו עמד מק'קורמיק לעזוב את תפקידו. על פי ההערכות, אובדן הבחירה מחדש שלו תרמה להתאבדותו לכאורה.
הערות שוליים

↑  McCormick, Katrina (15 ביוני 1935). "Katrina McCormick Weds Courtland Dixon Barnes, Jr" (PDF). Syracuse Herald. נבדק ב-10 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Miller, Kristie (1992). Ruth Hanna McCormick: A Life in Politics. ISBN 0-8263-1333-7.
↑  Rhoads, Mark (30 באוקטובר 2006). "Illinois Hall of Fame: Ruth Hanna McCormick". Illinois Review. נבדק ב-4 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hill, Ray (16 בדצמבר 2012). "The Senate's Dandy: James Hamilton Lewis of Illinois - The Knoxville Focus". The Knoxville Focus. נבדק ב-16 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מדיל מק'קורמיק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279523005171  BnF: cb16657842w (data)  GND: 133571904  ISNI: 0000 0000 2874 5830  LCCN: n89103707  SNAC: w6dr2v7c  US Congress: M000369  VIAF: 35649045   WorldCat (עם VIAF): 35649045
גרבור

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק, מזון 
 מטבח:  המטבח הצרפתי 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  שינקן 
 
גרבור (בצרפתית: Garbure) הוא נזיד צרפתי סמיך המבוסס באופן מסורתי על כרוב וקונפי, אם כי הגרסה המודרנית עשויה בדרך כלל עם בשר חזיר, גבינה ולחם ישן.
מאפיינים

השם נובע מהשימוש במונח garb (לבוש) לתיאור אלומות תבואה המתוארות על מגן או מעילי נשק הרלדיקה. לפיכך שמו של גרבור, הנאכל במזלג, הוא התייחסות לשימוש בקלשון כדי להרים אלומות תבואה. מקורו בגסקוניה באזור התרבות ההיסטורי של אוקסיטניה. המאכל דומה לפוטה (Potée). בקרב בני הגסקון אולי יש לזה קשר כלשהו לתקופה תחת האימפריה האנגווינית, עם השפעה מתבשיל פוטאג' אנגלי.
הכנה

גארבור היה המזון היומיומי של איכרי גאסקוניה. זה השתנה מבית לבית, משאבי הטבח, הכנסות משק הבית ומקצבי עונות השנה. המנה מבוססת על רתיחה ממושכת של מבחר ירקות ובשרים, בדרך כלל בשרים משומרים וקונפי. הכרוב החיוני עשוי להיות מלווה בפול, טרי או מיובש, אפונת מנג'טו, תפוחי אדמה, לפת, אפונה, בצל, גזר, סלרי, קולרבי, סלק, חסה, סרפד, בוראג' או אפילו ערמונים.
במסעדות בארנאיס מוגש לעיתים קרובות טרין גדול של גרבור בתחילת הארוחה, והאורחים מוזגים לעצמם כפי רצונם.
לעיתים קרובות הייתה מסתיימת הארוחה בשברו מסורתי, שהוא מנהג לערבב חצי כוס יין אדום עם הנוזל שנותר בתחתית הקערה לאחר אכילת התוכן המוצק, ולאחר מכן לצרוך אותו.
הערות שוליים

↑  ROBUCHON, J., & MONTAGNÉ, P. (2001). Larousse gastronomique. New York, Clarkson Potter.
↑  Smith, Henry (1900). The Master Books of Soups. Bedford, MA, USA: Applewood Books. p. 175. ISBN 978-1-4290-1180-8.
↑  Dallas, E. S. (1877). Kettner's Book of the Table. London, England: Dulau & Company. p. 15. garbure.
↑  w:fr:Garbure
ענת גבריאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1964 (בת 60 בערך)
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת אמורי ומוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב
 תפקיד:  מנכ"לית חברת יוניליוור ישראל
 
ענת גבריאל (נולדה ב-1964) היא מנהלת ישראלית, סגנית נשיא גלובלית בחברת יוניליוור, וקודם לכן מנכ"לית יוניליוור ישראל.
ביוגרפיה

ענת גבריאל נולדה בלונדון, שבאנגליה, גדלה בישראל ובארצות הברית. בוגרת תואר ראשון במדעי החיים מאוניברסיטת אמורי, שבאטלנטה, ארצות הברית ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (בשנת 1989).
הייתה מנהלת חטיבה באלי לילי ומנהלת ארצית של חברת קונבטק מקבוצת בריסטול מאיירס סקוויב.
החלה לעבוד ביוניליוור ישראל בדצמבר 2006. שימשה כמנהלת שיווק וכמנהלת מכירות ארצית, כסמנכ"לית חטיבת השוק המקצועי, כסמנכ"לית המכירות וכסמנכ"לית חטיבת המותגים הבינלאומיים. כיהנה כמנכ"לית החברה ממרץ 2013 עד פברואר 2020, עת מונתה לסגנית נשיא גלובלית ביוניליוור.
נשואה לירון, שעוסק בתחום הטקסטיל ואם לשניים.
הערות שוליים

↑  שני מוזס, ‏יוניליוור מינתה את ג'ם טריק יוקסל למנכ"ל השלוחה הישראלית שלה, באתר גלובס, 14 בינואר 2020
רוזטה (עיטור)

עיצובים של רוזטה מתוך ספר הקישוט של מאייר
רוזטה היא עיטור פרח עגול ומסוגנן.
מקור

הרוזטה נובעת מהצורה הטבעית של הרוזטה הבוטנית (אנ'), שנוצרת על ידי עלים המקרינים החוצה מגזע הצמח ונראים לעין גם לאחר קמילת הפרחים.
היסטוריה

עיצוב הרוזטה נמצא בשימוש נרחב בחפצים פיסוליים מהעת העתיקה, המופיעים במסופוטמיה, ובקישוט של מצבות קבורה ביוון העתיקה. הרוזטה הייתה סמל חשוב נוסף של האלה האכדית אשתר, שהגיע מסמל האלה השומרית המקבילה איננה, יחד עם כוכב אשתר.
הסמל אומץ מאוחר יותר באדריכלות הרומנסקית והרנסאנס, היה נפוץ באמנות של מרכז אסיה והתפשט עד הודו, שם הוא משמש כמוטיב דקורטיבי באמנות היוונית-בודהיסטית.
מקורות עתיקים

אחת ההופעות המוקדמות ביותר של הרוזטה באמנות העתיקה היא בתחילת האלף הרביעי לפנה"ס באמנות מצרים העתיקה. הופעה ים תיכונית מוקדמת נוספת של עיצוב הרוזטה נובעת מכרתים המינואית; בין היתר, העיצוב מופיע בדיסקית פייסטוס, ששוחזר מהאתר הארכאולוגי בעל השם בדרום כרתים.
צלמית שור שומרית
חותם גליל
מצבת בנחדש מאתונה ועליה רוזטות בין הכתובת הפיניקית ליוונית
כהן מוהנג'ו-דארו
מצבת קבורה עם שלושה עיצובי רוזטה בחלק העליון, משנת 150 לפנה"ס בערך. עבודה הלניסטית מסמירנה
עיצוב רוזטה בתחתית פסל הבודהה, במאה ה-1 לפנה"ס בקירוב. אמנות יוונית־בודהיסטית (אנ') שנמצאה בגנדהרה
שימוש מודרני

מוטיב הפרחים הפורמלי מגולף לעיתים קרובות באבן או בעץ כדי ליצור קישוטים דקורטיביים לאדריכלות ולרהיטים, ובעיבוד מתכת, עיצוב תכשיטים ואומנויות שימושיות כדי ליצור גבול דקורטיבי או בהצטלבות של שני חומרים.
עיטורי רוזטה משמשים לעיטורים צבאיים רשמיים. הם מופיעים גם בבגדים מודרניים ואזרחיים, ולעיתים קרובות עונדים אותם באופן בולט באירועים פוליטיים או ספורטיביים. רוזטות מקשטות לפעמים כלי נגינה, כמו סביב לפתח התיבה בגיטרות.
הערות שוליים

↑  Black, Jeremy; Green, Anthony (1992), Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary, The British Museum Press, מסת"ב 0-7141-1705-6, p. 156
↑  Haddon, Alfred Cort. Evolution in Art: As Illustrated by the Life-histories of Designs, 1914, Scribner's, 364 pages
↑  "Phaistos Fieldnotes" by C.Michael Hogan, The Modern Antiquarian, 2007
↑  "Blame the Rosettes" by Eric Wilson, The New York Times, 3 August 2006
↑  ראו רוזטה בפוליטיקה (ויקיפדיה האנגלית)
↑  Woodward, Kath. Social Sciences: The Big Issues, Routledge; 2nd edition: September 2009; מסת"ב 978-0415466608
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4320490-9 
שלוש הדרגות במסדר הבונים החופשיים, הניכרות בסינר אותו לובש האח: דרגה שלישית עם 3 רוזטות, שנייה עם שתיים וראשונה – סינר חלק
סמואל טילדן

סמואל ג'ונס טילדן (באנגלית: Samuel Jones Tilden;‏ 9 בפברואר 1814 – 4 באוגוסט 1886) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ניו יורק ה-25 בשנים 1875 ו-1876 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות ב-1876, בהן זכה לרוב הקולות, אולם לא לרוב בחבר האלקטורים. הוא תמך ברפורמה פוליטית, היה מאגף "דמוקרטי הבורבון" תומכי העסקים, ונלחם מול השחיתות של הטמאני הול.
נעוריו וקריירה

טילדן נולד בניו לבנון בניו יורק. הוא היה צאצא של נתנאל טילדן, שהיה מתיישב אנגלי שהגיע אל אמריקה ב-1634. אביו ומשפחתו יצרו תרופות מקנאביס.
הוא למד סמסטר אחד באוניברסיטת ייל אך הפסיק, בהמשך למד משפטים באוניברסיטת המשפטים של ניו יורק. הוא הוסמך לעריכת דין ב-1841, והפך לעורך דין מצליח, כשהוא מייצג את איגודי הרכבות בשנות החמישים. הלקוחות הרבים שלו, יחד עם השקעות נבונות, העשירו אותו. הצלחתו בניהול כספים ובהשקעות גרמה לכך שרבים מחבריו, משפחתו ובעלי בריתו הפוליטיים, כולל מרטין ואן ביורן, שכרו אותו לנהל את ענייניהם הכספיים.
בין 1843 ל-1844 שירת טילדן במועצת התאגידים של ניו יורק.
הוא היה חבר באספת המדינה של ניו יורק ב-1846, והיה ציר לוועידה החוקתית של ניו יורק באותה השנה. ב-1848, בגלל קשריו עם מרטין ואן ביורן, הוא עזר ל"שורפי האסם", פלג מטעם המפלגה הדמוקרטית שהקים את "מפלגת הארץ החופשית". המפלגה בחרה בוואן ביורן כמועמדה לנשיאות, וכך הבטיחה את תבוסתו של המועמד הדמוקרטי, לואיס קאס, והיבחרו של המועמד הוויגי, זאכרי טיילור. לאחר מכן חזר למפלגה הדמוקרטית ולא הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעבדות. ב-1855 היה מועמדם של מתנגדי העבדות שביקשו פשרה עם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק. ב-1859 ניסה להתמודד שוב על מקום במועצת התאגידים של ניו יורק.
בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית תמך טילדן בפיוס עם מדינות העבדות והתנגד למלחמה. לאחר שהמלחמה פרצה, תמך טילדן באיחוד, אבל ביקר את אברהם לינקולן ושלטונו הסמכותי. לאחר המלחמה, שוב תמך טילדן בפיוס והתנגד לגישה הרפובליקנית הרדיקלית כלפי שיקום הדרום. הוא היה ציר ב-1867 לאספה החוקתית בניו יורק.
לאחר מלחמת האזרחים, הפך טילדן ליושב הראש של הוועידה הדמוקרטית המקומית. למרות שהיו לו יחסים טובים עם ויליאם טוויד, שעבד איתו מקרוב במפלגה, טילדן התעמת עם חבריו של טוויד בניו יורק סיטי שעסקו בשוחד ובשחיתות.
ב-1867 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו יורק.
טילדן הוביל את התנועה לרפורמה במפלגה הדמוקרטית, והיה גורם חשוב בקריסת המערך של טוויד בניו יורק. הוא הפך לחבר באספה של ניו יורק ב-1872, והוביל להדחת שופטים שעזרו לטמאני הול. הוא חקר את חשבונות הבנק של נאמני טוויד והשיג נגדם ראיות משפטיות.
ב-1874 נבחר טילדן למושל ניו יורק, כשהשיג 52% מהקולות. כמושל רפורמיסט, הוא נלחם בשחיתות בקרב בוני התעלות בניו יורק. כהונתו המוצלחת כמושל עזרה לו להפוך למועמד לנשיאות.
ב-1875 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ייל.
בחירות 1876

במהלך הבחירות ב-1876, זכה טילדן ברוב הקולות מול יריבו הרפובליקני, רתרפורד הייז, והראה שהמפלגה הדמוקרטית היא עדיין מפלגה חשובה גם לאחר מלחמת האזרחים. התוצאות בחבר האלקטורים היו שנויות במחלוקת. מדינות פלורידה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית לא הסכימו בנוגע לאלקטורים שלהם (בנוסף, אלקטור אחד מאורגון נפסל).
הרפובליקנים השתלטו על הממשלות בדרום במהלך תקופת השיקום, אולם הלבנים מהדרום, שתמכו בדמוקרטים, האשימו את הרפובליקנים במלחמת האזרחים וסירבו להישמע להוראות מהצפון. הרפובליקנים עדיין היו אהודים בקרב השחורים בדרום, שזכו לזכויות הצבעה. ב-1876, הלבנים השתלטו על רוב מדינות הדרום, חוץ ממדינה אחת עם רוב שחור (קרוליינה הדרומית) ושתיים עם מיעוטים שחורים גדולים (לואיזיאנה ופלורידה), שבהן הרפובליקנים שלטו. הדמוקרטים השתמשו באיומים ובאלימות כדי למנוע משחורים להצביע, אולם הדמוקרטים טענו שהרפובליקנים גם פסלו קולות כשרים כלפי המפלגה הדמוקרטית. שני הצדדים טענו שניצחו בבחירות, והתוצאות היו שנויות במחלוקת. בלי שלוש המדינות הללו, טילדן זכה ב-184 אלקטורים, אולם הוא היה זקוק ל-185 כדי לנצח. אם יזכה במדינה אחת, הוא יהפוך לנשיא. אולם אם הייז יזכה בכל המדינות, הוא יזכה ב-185 אלקטורים ויהפוך לנשיא.
כשהרפובליקנים טענו שניצחו בבחירות, טילדן אכזב את תומכיו כשלא נלחם על כך או נתן הוראות לחבריו. במקום, הוא סקר את ההיסטוריה של ספירת האלקטורים במהלך המאה האחרונה, כדי להוכיח שהייתה זאת סמכות הקונגרס, ולא נשיא הסנאט, לספור את האלקטורים.
חברי הקונגרס ניסו לפתור את המשבר ביצירת ועדה בת חמישה-עשר חברים שתכריע על זהות המנצח. בוועדה היו חמישה סנאטורים, מהסנאט בו שלטו הרפובליקנים (שלושה רפובליקנים, שני דמוקרטים), וחמישה נציגים מבית הנבחרים, בו שלטו הדמוקרטים (שלושה דמוקרטים, שני רפובליקנים). חמשת החברים הנותרים היו מבית המשפט העליון- שני רפובליקנים, שני דמוקרטים, והשופט העצמאי דייוויד דייוויס. אולם דייוויס נבחר לסנאט מטעם מדינת אילינוי, התפטר מבית המשפט וסירב להתמנות לוועדה (באופן אירוני, אחיינו של טילדן היה זה שהניח שמינויו של דייוויס לסנאט יגרום לו לתמוך בדמוקרטים). במקומו, מונה השופט ג'וזף ברדלי, רפובליקני. שמונת הרפובליקנים בוועדה החליטו לתת את כל האלקטורים השנויים במחלוקת להייז. המחלוקת לא הסתיימה, והדמוקרטים איימו לבצע פיליבסטר כדי למנוע את מינויו של הייז. לבסוף, הוסכם על מינויו של הייז. רבים טענו שהפשרה שהושגה, פשרת 1877, דרשה שהייז יבחר בתמורה להסגת כל החיילים ממדינות הדרום, וכך לסיים את תקופת השיקום בדרום. למען האמת, הייז טען עוד במכתב שבו קיבל את מינויו כמועמד הרפובליקני, שעל הדרום ליהנות מ"ממשלה מקומית ראויה" (בתנאי שישמרו על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים).
עם תבוסתו, אמר טילדן שכעת יוכל לפרוש אל חייו הפרטיים בידיעה שנבחר למשרה הרמה ביותר בעולם, ללא האחריות שבתוכה.
מכתבים מוצפנים

טילדן נחשב למועמד מוביל בקרב הדמוקרטים במהלך הבחירות ב-1880. אולם באוקטובר 1878, הניו יורק טריביון הרפובליקני טען שהשיג ופענח מכתבים "מוצפנים" של אנשי טילדן במהלך הבחירות, שהציעו שוחד לסופרי קולות במדינות: 50,000 דולר לפלורידה, 80,000 דולר לקרוליינה הדרומית, ו-5,000 דולר לאלקטור מאורגון.
טילדן הכחיש את קיום המכתבים, והופיע מול ועדה בקונגרס בניו יורק סיטי כדי לנקות את עצמו מאשמה. הוא נוקה מכל אשמה. יריביו הפוליטיים החליטו לנצל זאת, ופגעו במוניטין הכנה שלו, וכך מנעו ממנו לרוץ שוב.
טילדן נחשב למועמד פוטנציאלי גם במהלך הבחירות ב-1884, אולם בעיות בריאותיות מנעו ממנו לרוץ.
סוף חייו

טילדן פרש בתחילת שנות השמונים, וחי באחוזתו ביונקרס. הוא מת כרווק באחוזתו ב-4 באוגוסט 1886. הוא נקבר בבית הקברות בניו לבנון. על מצבתו חקוקות המילים "אני עדיין סומך על העם", בהתייחסות לבחירות בהן הפסיד.
הונו נתרם ליצירת ספרייה ציבורית בניו יורק סיטי, אולם קרוביו הצליחו להשיג את רוב הונו. לבסוף קרובי משפחתו החליטו להקים את הספרייה, שנושאת את שמו.
ביתו, שהיה בבעלותו מ-1860, הפך למוזיאון לאומי לאומנות.
סמואל טילדן בנעוריו
פרסומת מ-1856 לארגון של טילדן.
כרזה דמוקרטית בבחירות של 1876.
סמואל ג'ונס טילדן
דיוקן של טילדן.
סמואל טילדן
אריה בן-אור

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1938 פתח תקווה, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  9 ביוני 1967 (בגיל 28)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אקי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1956–1967 (כ־11 שנים)
 דרגה:   רב-סרן
 תפקידים בשירות
 מדריך טיסה  מפקד טייסת 147
 פעולות ומבצעים
   מבצע קדש    מלחמת ששת הימים
 עיטורים
   עיטור העוז
 הנצחה
 שמו הונצח על גבי אנדרטת חללי חיל האוויר בהר הטייסים
 
אריה בן-אור (9 ביולי 1938 – 9 ביוני 1967) היה טייס חיל האוויר הישראלי, שעוטר בעיטור העוז על פעולתו במלחמת ששת הימים, אשר במהלכה נהרג.
ביוגרפיה

אריה בן-אור (אורבך) נולד בפתח תקווה, בן יחיד להוריו. הוא למד בבית הספר היסודי ע"ש ויצמן בהרצליה ובתיכון חדש בתל אביב. בן אור התגייס לצה"ל ב-1956 והשתתף במבצע סיני. לאחר מכן נתקבל כחניך בקורס טיס והוסמך כטייס. במהלך שנות שירותו הטיס את רוב דגמי מטוסי חיל האוויר. הוא שימש במשך כשנתיים כמדריך בבית הספר לטיסה ואחרי כן המשיך לטפס במדרג התפקידים והדרגות בחיל.
בחודש מרץ 1967 מונה בן-אור כמפקד טייסת מטוסי פוגה (טייסת 147). במקביל פיקד על טייסת מתקדמת בבית הספר לטיסה. לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, השתתפו המטוסים שבפיקודו, שייעודם המקורי היה לשמש כמטוסי אימונים, בגיחות תקיפה של מטרות קרקע בכל חזיתות המלחמה. ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, סייעה הטייסת שבפיקודו לכוחות אוגדה 84, בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות בפתחת רפיח.
ב-7 ביוני 1967, במהלך גיחת תקיפה של מטוסי הטייסת נגד טנקים ירדנים ממזרח לירושלים, חג בן-אור במטוסו לאחר שתחמושתו אזלה והנחה שתי רביעיות מטוסים נוספות לשטח התקיפה, למרות אש אויב שנורתה נגד מטוסו. בפעולה זו השמידו מטוסיו שבעה טנקי אויב. על פעולתו זו ניתן לו ציון לשבח, אשר הומר לימים בעיטור העוז.
ב-9 ביוני, בעת שתקף בן-אור עמדת ארטילריה סורית ברמת הגולן, נפגע מטוסו מאש נ"מ והתרסק אל הקרקע.
אריה בן-אור, היה בן 28 במותו, והוא הניח אשה ושתי בנות. בן-אור נקבר בבית הקברות הצבאי בהרצליה, ושמו הונצח על גבי אנדרטת חללי חיל האוויר בהר הטייסים.
הערות שוליים

↑  אלי איל, ‏טייסת הפוגות במלחמת ששת הימים, באתר "מרקיע שחקים"
| מעוטרי עיטור העוז במלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| חזית הדרום | שמואל אורן • ז'ק אלימלך • אהוד אלעד (נ) • יצחק דותן • ישראל הוברמן • חיים שטיין • עזרא וישניא • ישראל זולברג (נ) • יעקב חסדאי • יוסף טמיר • אורי ישראלי (נ) • מאיר כהן (נ) • יצחק לוי • שמואל ליבנוירט • רפאל כץ (נ) • אריה מאיר (נ) • אברהם מוניץ • זאב נתיב • דוד פלץ (נ) • חיים פניכל (נ) • שמאי קפלן (נ) |  |
| ירושלים והשומרון | זרח אפשטיין • שלמה אפשטיין (נ) • יגאל ארד • שלום דוד • אשר דר • יעקב חץ • צבי סדן • גיורא צחור • חיים רוסק (נ) • ישראל שינדלר |  |
| חזית הצפון | אפרים יצחקיאן (נ) |  |
| חיל האוויר | אריה בן-אור (נ) • אמנון גלעד • כוכב הס • בן-ציון זהר • יעקב מורגן • יהודה פרי |  |
| חיל הים | אברהם דרור |  |
אל טורנו פסיפיקו

אל טורנו פסיפיקו ("המהפך השקט", ובקיצור טורנו Turno) הוא כינוי לצורת השלטון בספרד תחת בית בורבון משנת 1876 ועד 1923 ובמיוחד בין 1886-1902, בתקופת המלוכה של מריה כריסטינה. בשיטה זאת, שהוצעה על ידי אנטוניו קאנובס דל קסטיו, ונקבעה בחוקה של שנת 1876, הפרלמנט נבחר על ידי העם בבחירות והיא זאת שממנה את הממשלה בשיטה קואליציונית. אולם למלך היה רשות לפזר את הממשלה ולמנות במקומה ממשלה בראשות האופוזיציה. במקרה כזה, הפרלמנט היה מתפזר והיו מוכרזות בחירות חדשות. על הנייר, דבר זה הבטיח שהמלך לא יוכל לנהוג כנגד רצון העם, וספרד הייתה אחת המדינות הדמוקרטיות ביותר בעולם. אולם למעשה, למפלגה ששלטה בממשלה, דרך משרד הפנים, היה כח עצום שאיפשר לה לנצח בבחירות ברב גדול דרך לחץ על קבלני קולות מקומיים, כך שהמפלגה שבשלטון נבחרה בפועל על ידי המלך. קבלני הקולות היו בעלי אדמות, מעסיקים ושאר דמויות מקומיות אשר יכלו להביא את אנשיהם, חיים ומתים, להצביע כנדרש. בהתאם לכך, עד שנת 1914 מפלגת השלטון תמיד זכתה ברוב בבחירות. ואולם, מפלגת השלטון נקבעה למעשה באמצעות הסכמה בין שתי המפלגות הגדולות, השמרנית והליברלית, שהסכימו ביניהן על "מהפך שקט" בכל מערכת בחירות. כתוצאה מכך קיבלה כל אחת מהן את השלטון לסירוגין.
בשנים הראשונות, בין 1876-1881, זכתה מפלגתו של קנובס דל קסטיו, המפלגה השמרנית, ברוב עצום בבחירות והוא זכה בשלטון. אל מולו ארגן פרחדס מטאו סגסטה את המפלגה הליברלית אשר זכתה בשלטון בשנת 1881. לאחר מותו של המלך אלפונסו השנים עשר, נפגשו קסטיו וסגסטה וקבעו ביניהם הסכם רוטציה על פיו יחולק השלטון ביניהם ברוטציה. מפלגות אחרות זכו במספר מועט של צירים בפרלמנט, למרות שבמקרים מסוימים הייתה להן תמיכה רחבה. המפלגה הסוציאליסטית זכתה לראשונה בנציג בודד בפרלמנט רק בשנת 1910 והמפלגה הרפובליקנית זכתה לרוב בבין 15-40 צירים, מתוך מעל 400 מושבים. היכולת לזייף את הבחירות נבעה בין השאר מכך שעם מתן זכות בחירה כללית לכל הגברים בשנת 1890, רק כרבע מבעלי זכות הבחירה ידעו קרוא וכתוב. זיוף הבחירות כללו כל מיני פעולות, בין השאר, אי הודעה או חלוקת הודעות מוטעות על מקום או זמן ההצבעה, זיופים ברשימות המצביעים, והחלפות קלפי או הצבעה עבור אלו שלא הגיעו להצביע. במהלך התקופה, העיתונות שנהנתה מחופש הדיבור, התריעה על הזיופים בבחירות וטענה שהתוצאות אינן משקפות, אך ללא הועיל.
ישנם הטוענים ששיטת הטורנו - המכונה בספרד "טורניזם" (Turnismo) - יכלה להתקיים רק הודות לכח הרב שניתן לצבא להגן מפני אויבים פנימיים, ובין השאר להביא חתרנים פוליטיים למשפט בפני בתי משפט צבאיים. לטענתם, כבר בשנות ה-90 של המאה ה-19, הרגישו ספרדים רבים שהבחירות מזויפות, אולם לא היה בכוחם להביא לשינוי המצב. עם זאת, החל משנת 1914 הצליחו מפלגות שהתפצלו ממפלגות האם הליברלית והשמרנית להשיג נתח משמעותי מקולות הבוחרים ותוצאות הבחירות החלו לשקף יותר את רצון הבוחרים.
מבקרים ליברלים וקומוניסטים של שיטת הטורנו בספרד טענו ששתי המפלגות השולטות לא היו שונות אחת מהשנייה באידאולוגיה, ובעצם כל שייצגו היה את האינטרסים של חבריהן. לעומת זאת, ישנם המציינים הבדלים מסוימים בין המפלגות בכך שהליברלים יותר תמכו בקיצוץ כוחה של הכנסייה, תמכו והשיגו זכות בחירה לכל הגברים ונטו יותר לסחר חופשי לעומת הפרוטקציוניזם השמרני.
הערות שוליים

↑  John Lawrence Tone, War and Genocide in Cuba, 1895-1898, UNC Press, 2006, pages 103-104
↑  David Ortiz, Paper Liberals: Press and Politics in Restoration Spain, Greenwood Publishing Group, 2000, page 41, remark 10
↑  Raymond Carr, Spain: A History, Oxford University Press, 2000, pages 223-224
↑  David Ortiz, Paper Liberals: Press and Politics in Restoration Spain, Greenwood Publishing Group, 2000, pages 20-21
↑  John Lawrence Tone, War and Genocide in Cuba, 1895-1898, UNC Press, 2006, page 105
↑  Raymond Carr, Modern Spain, 1875-1980, Oxford University Press, 2001 , page 10
שמחת בית השואבה

ריקודים בשמחת בית השואבה בישיבת מרכז הרב
שמחת בית השוֹאֵבָה (נוסח אחר: שמחת בית השאובה) היא מנהג יהודי עתיק שהתקיים בימי חג הסוכות לקראת שאיבת המים למצוות ניסוך המים בבית המקדש. במשך כל השנה היו מנסכים יין על המזבח עם הקרבת הקורבנות, ובשבעת ימי חג הסוכות בלבד היו מנסכים מים בנוסף. בימי חול המועד נלוו לניסוך המים שורה של טקסים שמחים במיוחד שנקראו "שמחת בית השואבה", וכללו מוזיקה וריקודים. הם נמשכו כל הלילה והסתיימו בשאיבת המים ממעיין הגיחון וניסוכם על המזבח עם בוקר.
מקור המנהג

במסכת סוכה מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה. בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי המצווה תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה, כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
מקור מצוות ניסוך המים בהלכה למשה מסיני, אם כי יש לה רמז במקרא. הטעם שנתנו חז"ל לניסוך המים בסוכות הוא קיומו של החג בתחילת עונת הגשמים, בזמן שבו נידונים כל הגשמים של השנה החדשה.
תיאור השמחה

שמחת בית השואבה הייתה נחגגת בלילות ברוב עם ונאמר עליה כי ”מִי שֶׁלֹּא רָאָה שִׂמְחַת בֵּית הַשּׁוֹאֵבָה – לֹא רָאָה שִׂמְחָה מִיָּמָיו”. השמחה מתוארת לכל שלביה במשנה, מסכת סוכה, פרק ה', עם המרכיבים הבאים.
תיאור השמחה > מנורות זהב

לפידים מקובעים על עמודים גבוהים הודלקו על ידי פרחי כהונה ואורם האיר כל חצר בירושלים:
בְּמוֹצָאֵי יוֹם טוֹב הָרִאשׁוֹן שֶׁל חָג,

יָרְדוּ לְעֶזְרַת נָשִׁים וּמְתַקְּנִין שָׁם תִּקּוּן גָּדוֹל.

וּמְנוֹרוֹת שֶׁל זָהָב הָיוּ שָׁם,

וְאַרְבָּעָה סְפָלִים שֶׁל זָהָב בְּרָאשֵׁיהֶן,

וְאַרְבָּעָה סֻלָּמוֹת לְכָל אֶחָד וְאֶחָד,

וְאַרְבָּעָה יְלָדִים מִפִּרְחֵי כְהֻנָּה וּבִידֵיהֶם כַּדִּים שֶׁל שֶׁמֶן שֶׁל מֵאָה וְעֶשְׂרִים לֹג,

שֶׁהֵן מַטִּילִין לְכָל סֵפֶל וָסֵפֶל.

מִבְּלָאֵי מִכְנְסֵי כֹהֲנִים וּמֵהֶמְיָנֵיהֶן,

מֵהֶן הָיוּ מַפְקִיעִין וּבָהֶן הָיוּ מַדְלִיקִין,

וְלֹא הָיְתָה חָצֵר בִּירוּשָׁלַיִם שֶׁאֵינָהּ מְאִירָה מֵאוֹר בֵּית הַשּׁוֹאֵבָה.
תיאור השמחה > ריקודים ופעלולים

חכמים היו רוקדים ושרים בפני ההמון עם אבוקות אש: ”חֲסִידִים וְאַנְשֵׁי מַעֲשֶׂה הָיוּ מְרַקְּדִים לִפְנֵיהֶם בַּאֲבוּקוֹת שֶׁל אוֹר שֶׁבִּידֵיהֶן, וְאוֹמְרִים לִפְנֵיהֶן דִּבְרֵי שִׁירוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת.” במעשי הפעלולים והאקרובטיקה התפרסם במיוחד רבן שמעון בן גמליאל הזקן.
תיאור השמחה > שירה ונגינה

הלוויים היו מנגנים בעמדם על חמש עשרה מדרגות המקבילות לחמישה עשר שירי המעלות שבספר תהלים:
וְהַלְוִיִּם בְּכִנּוֹרוֹת וּבִנְבָלִים וּבִמְצִלְתַּיִם וּבַחֲצוֹצְרוֹת וּבִכְלֵי שִׁיר בְּלֹא מִסְפָּר,

עַל חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה מַעֲלוֹת הַיּוֹרְדוֹת מֵעֶזְרַת יִשְׂרָאֵל לְעֶזְרַת נָשִׁים כְּנֶגֶד חֲמִשָּׁה עָשָׂר שִׁיר הַמַּעֲלוֹת שֶׁבַּתְּהִלִּים,

שֶׁעֲלֵיהֶן לְוִיִּים עוֹמְדִין בִּכְלֵי שִׁיר וְאוֹמְרִים שִׁירָה.

וְעָמְדוּ שְׁנֵי כֹהֲנִים בַּשַּׁעַר הָעֶלְיוֹן שֶׁיּוֹרֵד מֵעֶזְרַת יִשְׂרָאֵל לְעֶזְרַת נָשִׁים, וּשְׁתֵּי חֲצוֹצְרוֹת בִּידֵיהֶן.
תיאור השמחה > יציאה מזרחה בתרועות

עם הזריחה, בשעת קריאת הגבר, היו צועדים בטקסיות מזרחה, לכיוון השמש העולה, ואז מפנים גבם לשמש ומצהירים על האמונה בה':
קָרָא הַגֶּבֶר – תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקָעוּ.

הִגִּיעוּ לְמַעְלָה עֲשִׂירִית – תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקָעוּ.

הִגִּיעוּ לָעֲזָרָה – תָּקְעוּ וְהֵרִיעוּ וְתָקָעוּ.

הָיוּ תוֹקְעִין וְהוֹלְכִין עַד שֶׁמַּגִּיעִין לַשַּׁעַר הַיּוֹצֵא מִזְרָח.

הִגִּיעוּ לַשַּׁעַר הַיּוֹצֵא מִמִּזְרָח – הָפְכוּ פְנֵיהֶן לַמַּעֲרָב, וְאָמְרוּ:

'אֲבוֹתֵינוּ שֶׁהָיוּ בַמָּקוֹם הַזֶּה – אֲחוֹרֵיהֶם אֶל הֵיכַל ה' וּפְנֵיהֶם קֵדְמָה, וְהֵמָּה מִשְׁתַּחֲוִים קֵדְמָה לַשָּׁמֶשׁ; וְאָנוּ – לְיָהּ עֵינֵינוּ'.

רַבִּי יְהוּדָה אוֹמֵר: הָיוּ שׁוֹנִין וְאוֹמְרִין: 'אָנוּ לְיָהּ, וּלְיָהּ עֵינֵינוּ'.