stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון בית שטורמן
בניין המוזיאון

תפיסת העולם של עין-חרוד, הקיבוץ הראשון הגדול בארץ, הייתה להיות מרכז יוצר לתרבות מחדשת המשלבת מסורת ושיבה לארץ ולעבודת האדמה. במסגרת זו נבנו בה מוסדות התרבות (המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, "הבמה" האזורית). מתכנן הבניין אינו ידוע. ראשיתו של בית שטורמן בבניין צנוע בן שתי קומות, שהיה המבנה הראשון של "בית הספר המשותף" (האזורי). קומה אחת יוחדה ללימודי המדעים של בית-הספר והשנייה כמכון לידיעת המולדת ובו תצוגה של חי וצומח. ברבות השנים נבנו חללי תצוגה נוספים.
בשנת 1968 עברו כיתות המדעים של בית-ספר למשכן חדש, והמבנה כולו היה ל"מוזאון ומכון לידיעת האזור". ב-1971, לציון יובל לעמק, נוסף אגף חדש שתכנן שמואל ביקלס, האדריכל של מבנים רבים בעין-חרוד, בהם המשכן לאמנות ו"מזכירות הקיבוץ".
האוסף

בנאום חנוכת הבית ציין שמואל סבוראי את מטרותיו:
כמוזיאון ומכון לידיעת האזור הוא מציג באוספיו פריטים רבים המייצגים היבטים שונים של החיים בעמק יזרעאל. טבע (חי וצומח) היסטוריה וארכאולוגיה. ההתיישבות בימי קדם ועד ימינו, ההגנה על האזור בתקופת היישוב, מקורות המים, אתנוגרפיה, חי וצומח.
האוסף > אוספים בתצוגה

אוסף הטבע (מוצג באולם טבע) – אוסף פוחלצים, שהיה בעבר מהגדולים בישראל, המשקף את המגוון הרחב של בעלי החיים (שחלקם כבר נכחדו), שחיו או חיים בעמק חרוד ובעמק בית שאן.
"הידיד" - אורד צ'ארלס וינגייט (תצוגת קבע) - תצוגה בקומה התחתונה של המוזאון, המוקדשת לדמותו הייחודית של אורד צ'ארלס וינגייט, ומתמקדת בעיקר בתקופה בה הקים ופיקד על פלגות הלילה המיוחדות, שמרכזן היה בעין חרוד, וכן במערכת היחסים המיוחדת, שנרקמה בינו לבין חיים שטורמן, עד לנפילתו של האחרון. תערוכת ה"ידיד" נוצרה כהוקרה לווינגייט על תמיכתו, ידידותו והתגייסותו לעזרת היישוב היהודי בארץ ישראל.
האוסף > תערוכות מתחלפות

באולם זה מוצגות תערוכות שונות המתחלפות מדי כמה חודשים. בין התערוכות שהוצגו בעבר:
2013- 2014 - "עמק הצבי"
2015 - טוביה ריבנר, נוף-תערוכה קבוצתית
2016 – למראית עין, ציפורה דוד - צלמת חלוצה
2017 – אוסף האומנות של רחל סבוראי
2017 - דיין, אלבום משפחתי
חצר בית שטורמן

בחצר המוזאון ובאגפו המזרחי מוצג חלק מהאוסף הארכאולוגי העשיר שלו, כולל אבני מיל שנאספו באזור, סרקופגים וכלים לעיבוד חקלאי. סמוך לכניסה למוזאון מוצגים מספר כלי נשק, בהם נעשה שימוש בתקופת מלחמת העצמאות, כולל מרגמת דוידקה, תותח הרים צרפתי, שכונה בישראל בשם נפוליאונצ'יק, וכן שלדת משאית משוריינת מאולתרת, ששימשה להובלת אספקה לירושלים הנצורה בתקופת המלחמה.
בחצר נמצא אתר זיכרון לבני עמק-חרוד אשר נפלו במערכות ישראל. מפעל ההנצחה לחללי עמק חרוד החל מיד בתום מלחמת העצמאות בהצבת קיר זיכרון לנופלי העמק מתקופת המאבק, טרם הקמת המדינה, ונופלי מלחמת העצמאות. בחזית הבית נטעו שלושה ברושים: הראשון לזכרו של משה שטורמן, בנו של חיים שטורמן (הסב). בצד הברוש לזכרו של משה שטורמן, ניטעו ב-1969 וב-1970, עוד שני ברושים צעירים: האחד לזכר בנו של משה, חיים שטורמן (הנכד), שנפל במבצע כיבוש האי גרין בתעלת סואץ, והשני לזכר אמיר ברין, נכד נוסף לחיים הסב, בנם של תמה שטורמן ושלמה ברין, שנפל על גדות תעלת סואץ.
אחרי מבצע קדש, נקרא חנוך סלור, חבר בית השיטה, לעצב את חצר ההנצחה של המוזיאון, אשר נחנכה בשנת 1961. בשנת 2008, הורחבה חצר ההנצחה וחודש לוח השמות לנופלים, לפי תכנונו של האדריכל נבות ציזלינג. בקיר הזיכרון חקוקים שמותיהם של כל בני עמק חרוד שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות איבה.
ליד לפיד אש התמיד נחרט הפסוק מקינת דוד "עַל בַּמוֹתֶיךָ חָלָל" (שמואל ב', א', י"ט) וחותמת אותו תפילה מתוך מחזור ליום הכיפורים: "אָנָּא יִשָּמַע בְּחַיַינוּ הֵד גְּבוּרָתָם וּמְסִירוּתָם וְיֵרָאֶה בְּמַעֲשֵׂינוּ טֹהַר לִבָּם."
לקריאה נוספת

אמיר ברין, חוברת זיכרון, הוצאת עין חרוד
חיים שטורמן אהרון אטקין ד"ר ד. מוסינזון, השלושה שנפלו בעמק בית שאן בימי "חומה ומגדל", הוצאת מועצה אזורית הגלבוע ובית חיים שטורמן.
גל יצחקי ויוסי בוכמן (2001). מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 6: העמקים. ירושלים: כתר הוצאה לאור, ידיעות אחרונות, ישראל. משרד הביטחון.
כנעני אליעזר, עורך (1966) - למרגלות הגלבוע, מפעלי תרבות וחינוך בע"מ תל אביב.
מדריך צופית לגמלאים, 2001
מרדכי נאור, עורך (1993). עמק יזרעאל 1967-1900 . סדרת "עידן", יד בן צבי.
רות בקי, השטורמנים, בתוך: עמק יזרעאל 1967-1900, סדרת "עידן", עמ' 136–146
עטרה שטורמן, חוברת זיכרון, הוצאת עין חרוד
זאב ענר, סיפורי משפחות, הוצאת משרד הביטחון, 1990
נריה ציזלינג (עורך), עין חרוד – פרקי יובל . תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1972
מגילת היסוד – בהנחת אבן הפינה לבית הטבע ע"ש חיים שטורמן ז"ל, בתוך: עין חרוד – פרקי יובל, עמ' 216)
שמעון קושניר, אנשי הבזלת, עם עובד, 1975
שטורמן חיים - חוברת זיכרון, הוצאת עין חרוד
תקוה שריג, השטורמנים, הוצאת בית שטורמן, 1993
תקוה שריג, גיזת הטל, מועצה אזורית הגלבוע, 1971.
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 52
↑  שמואל סבוראי, מייסדו ומנהלו של המוזאון בשנים 1941–1971, מתוך נאום חנוכת בית שטורמן, י"ח באלול תשי"א.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303329405171  BnF: cb16645333v (data)  LCCN: nr2006005443  VIAF: 140020745   WorldCat (עם VIAF): 140020745 
מוזיאון בית שטורמן מבחוץ
שרה ושמואל סבוראי
עמי שטייניץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1952 (בן 73 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  אוצר
 
עמי שטייניץ (נולד ב-1952) הוא אוצר אמנות, איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
עמי שטייניץ נולד בשנת 1952 בראשון לציון. כשהיה בן 4 הוריו עברו לרמת אביב הירוקה. בנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער "הצופים". למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין, ובוגר החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1979- 1982 שהה עמי שטייניץ בניו יורק בכדי לכתוב תזה על האומן אדולף גוטליב, במסגרת לימודי תואר שני שאותם לא השלים. בניו יורק הוא נחשף לפעילות אומנותית חוץ מוסדית, בחללי תצוגה אלטרנטיביים.
פעילות כאוצר אמנות

בשנת 1983 הצטרף שטייניץ כאוצר לגלריית "אחד העם 90" שהוקמה שנה אחת קודם התערוכות בגלריה חרגו מצורניות מקובלת של דלילות, שקיפות ודלות לטובת ביטויים חומריים המושפעים ישירות מהמצב הקיומי של האומניות והאומנים: השואה, כאב, זעם, חרדה, נושאים פוליטיים ושאלות של מזרח ומערב, וכן אדריכלות וצילום, שעד אז לא נהגו להציגן בגלריות לאמנות. שטייניץ קידם פרויקטים במרחב הציבורי, כמו פיסול בשדרות רוטשילד (1984) ושיתופי פעולה עם גלריות אחרות במסגרת תערוכה משותפת לאמנות ישראלית ופלסטינית "נגד כיבוש, בעד חופש הביטוי" (1985). התערוכה הקבוצתית הגדולה, "אמנות ישראלית חדשה: שלוש שנים לגלריה אחד העם 90", שהתקיימה בקומת הקרקע של דיזנגוף סנטר (1985) ביטאה ביקורת כלפי מוזיאון תל אביב ועבודת האוצרת שרה ברייטברג בתערוכות הציור והתלת ממד, "שנתיים: אמנות ישראלית, איכויות מצטברות" (1984–1985) שהוצגו בביתן הלנה רובינשטיין. הטקסט שהוצב בכניסה לתערוכה הפך למניפסט היוצא נגד מערכי הכוחות בשדה, ופתח את הדלתות לאמנות מקומית החיצונית למוקדי ההגמוניה. ביולי 1986 התפטר שטייניץ מהגלריה, שנסגרה כעבור חצי שנה.
בשנת 1985 החל ללמד תולדות האמנות בבית הספר לאמנות קלישר הגבוה לציור ע״ש מרגושילסקי ובתום שנת הלימודים התבקש להיות האוצר גלריה קלישר 5 בבית הספר והנחה במקום שיעור גלריה. שטייניץ עזב את המשרה בשנת 1990 ופתח את חלל התצוגה, "עמי שטייניץ אמנות עכשווית" בנווה צדק כמקום לא מסחרי שבו, שולבו תחומי הצילום, האדריכלות והעיצוב. תפיסת האוצרות של עמי שטייניץ באה לידי ביטוי בתערוכות שבחנו את המצב התרבותי המקומי.החיבור בין אוצרות חוץ והפעילות החברתית-פוליטית בקשת הדמוקרטית המזרחית ובארגון הלה למען החינוך בשכונות, בעיירות וביישובים הערבים, הובילו לתערוכות שעסקו במזרחיות, מגדר, עובדים זרים, קהילת יוצאי אתיופיה, אדריכלות, עיצוב, צילום ונושאים נוספים כמו צנזורה, צילום תיעודי ופוליטיקה. התערוכה "יחידים במינן, אמנות הומולסבית" (1999), למשל, עסקה במשמעות התרבותית הטמונה בהעדפה מינית. בתערוכה "מרחב של מרחקים" (1999) הוצגו עבודות של צלמי עיתונות ישראלים ופלסטינים, ביניהם: אחמד ג'אדאלה, רולה הלוואני, עלי זערור, בוריס כרמי, שמעון לב, היידי לוין, גארו נאלבאנדיאן, הראנט נקאשיאן, אוסאמה סילוואדי, חנא ספייא, הנס פין, ולטר צדק, אסנת קרסננסקי, מיקי קרצמן, אלדד רפאלי וסמירה והבי. התערוכות התבססו על שיתופי פעולה, מפגשים חברתיים ותהליכי שטח תיעודיים. בשנת אלפיים סגר שטייניץ את הגלריה.
בשנים 1990 ו-1991 אצר תערוכות בביאנלה לאמנות האסיאנית-אירופית באנקרה ובשתי ביאנלות בסאו-פאולו. בשנת 1998, הצטרף בביאנלה של סאו-פאולו כאוצר מן המזרח התיכון לתערוכה בשיתוף אוצרות ואוצרים מיבשות אחרות.
בשנת 1997 הזמינה שלומית באומן את שטייניץ לאצור תערוכת אמנות קרמיקה עכשווית במוזיאון ארץ ישראל.
בשנים 2007–2008 הוזמן שטייניץ לאצור שתי תערוכות במסגרת "עדות מקומית", תערוכת צילום העיתונות והתיעוד השנתית. התערוכות הוצגו בדיזנגוף סנטר והציגו צילומי עיתונות שצולמו בין סתיו 2006 וקיץ 2007, השנה שאחרי מלחמת לבנון השנייה.
פעילות חברתית, חינוכית ופוליטית

בשנת 1983 השתלב שטייניץ כאוצר בסדנה לאמנות ביבנה והקים שם גלריה, הראשונה שקמה בעיירת פיתוח. התערוכות שהוצגו בגלריה עסקו בעיר ובתושביה והציגו עבודות ילדים מהסדנא. שטייניץ קידם אוצרות המעורבת בתוך הקהילה שבה היא נמצאת. בשנת 1989 הפסיקה עיריית יבנה לתת מימון לסדנה. וזו העתיקה את פעילותה אל "הסדנא לאמנות – רמת אליהו". שטייניץ שימש שם אוצר כמה שנים, ובשנת 1994 עבר לרכז את תוכנית המידע וההעשרה של הסדנא. בתפקיד החדש פיתח גישה של בית הספר כקמפוס תרבותי, יזם השתלמות בגלריה למורות ומורים לאמנות ועודד תערוכות בבתי ספר, מחוץ לחלל הגלריה. בשנת 2010 השתתף בארגון אירוע דוכן בחצר הסדנא, יריד ובמה פתוחה ליוזמות העוסקות בשאלות של אמנות, חברה וחינוך. בשנת 2011 הנחה את קורס בית הספר כקמפוס תרבותי במדרשה למורים לאמנות במכללת בית-ברל. בשנת 2014 התפטר מהעבודה בסדנא.
לאחר פרוץ אינתיפאדת אל-אקצה בשנת 2000, יזם מטעם גלריית אום אל פאחם תהליך השתתפותי של תושבי העיר עם יוצרות ויוצרים מתחומי האמנות, העיצוב והאדריכלות בשכונות העיר. הפעילות המשותפת נערכה בעשר נקודות שיצרו מסלול סיור באום אל פאחם והביאה להוצאה לאור של מדריך הסיור הראשון בעיר ערבית בישראל.
בין השנים 1999–2020 שירת כיושב ראש הוועד המנהל של עמותת הל"ה. בשנת 2011 אצר את פעולת ההשתתפות, "המסע", מסלול מפגש עם יוצאי אתיופיה שעצבו פעילות ופעילי הקהילה ברחבי העיר פתח תקווה, כחלק מהתערוכה "אוצרים בע"מ" של מוזיאון פתח תקווה לאמנות. בין השנים 2007–2011 היה חבר בוועדת ההיגוי המקצועית של פרויקט "מעבדת תרבות", שנועד לתמוך בקבוצות אמנות בפריפריה. בין השנים 2009–2012 לקח חלק בארגון והנחיית ארבע השתלמויות לצלמי תיעוד פלסטינים וישראלים, שיתוף פעולה ביוזמת "עדות מקומית" ומרכז פרס לשלום. אצר את תערוכות הגמר שלהן וערך את הקטלוגים שליוו אותן.
בשנים 2015–2016 אצר בתיאטרון יפו ארבע תערוכות של אמניות ואמנים פלסטינים. משנת 2015 פועל עם חברי תנועת תרבות בעפולה ובערים אחרות. ב-2017 אצר עם חברי התנועה עוז זלוף ורעי רביב את התערוכה, עבודת אדמה, שהציגה את יצירותיו של האמן אוסמה סעיד מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנים 2017–2020 היה מעורב בהקמת בית הספר תארבות שהקימה התנועה, לימד אמנות פעולה והנחה את שנה א' במסלול האמנות החזותית.
ב-2022 יצא לאור הספר, אזהרת מסע, בו לקט של מאמרים שכתב מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד לפרסום הספר.
הערות שוליים

↑  האתר של עמי שטייניץ אמנות ישראלית, ‏2020
↑  שטייניץ, ע', גלריה אחד העם 90 ממרחק זמן, ‏2011
↑  גילעת, י', דור המפנה; אומנות צעירה בשנות השמונים בישראל, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון, 2019
1 2  ברחנא-לורנד, ד' ופרוגל, ש', חינוך לאומנות: אסתטיקה ואתיקה, רעננה: הקיבוץ המאוחד מכון מופ"ת, 2017
↑  שטייניץ, ע', מרחב של מרחקים צלמי עיתונות פלסטינים במחצית הראשונה של המאה העשרים, סטודיו
↑  Fabris, A, Biennial Sao Paulo 1998, Jornal de Resenhas
↑  באומן, ש', מגלים אוצרות / שלומית באומן, באתר פורטפוליו, ‏2020
↑  מישל דור, "עדות מקומית" חוזרת, באתר ynet, 18 בדצמבר 2008
↑  שטייניץ, ע', הסדנא לאמנות - שלושים שנות אמנות בקהילה, תרבות, חברה, חינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312428605171
פאלאצו ג'וסטי (ורונה)

ערך זה עוסק בארמון בעיר ורונה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 מיקום:  ורונה 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  45°26′37″N 11°00′26″E﻿ / ﻿45.44361111°N 11.00722222°E﻿ / 45.44361111; 11.00722222
 giardinogiusti.com
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפאלאצו ג'וסטי(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןפאלאצו ג'וסטי(למפת ונטו רגילה) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי פאלאצו ג'וסטי(למפת ונטו מוגדלת) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי פאלאצו ג'וסטי
 
גן ג'וסטי
פאלאצו ג'וסטי וגני ג'וסטי (באיטלקית: Palazzo e giardino Giusti; מילולית: ארמון וגני ג'וסטי) הוא ארמון וסביבו גנים הממוקמים בסמוך למרכז העיר ורונה, שבאיטליה. הגנים סביב הארמון נחשבים לאחת הדוגמאות היפות ביותר של גנים איטלקיים.
היסטוריה > ההיסטוריה ותיאור המבנה

הארמון נבנה בסגנון המנייריסטי בשנת 1570; הארמון נבנה תוך הרחבת מבנה קיים שהיה באתר, בבעלות משפחת ג'וסטי, אשר שימש לצביעת צמר.
המבנה נבנה בצורת U, כאשר שני אגפי המבנה מקיפים חצר, אשר תוכננה לשמש להצגת הצגות וקונצרטים.
בסוף המאה ה-15 הארמון הפך למקום מושבה של האקדמיה הפילהרמונית של ורונה.
מבנה המגדל נוסף לארמון בשנת 1701.
הארמון עוטר בציורי קיר מעשה ידי סטולדו לורנצי, תלמידו של טייפולו.
כיום הארמון משמש כמוזיאון, ומוצגים בו חדרי הארמון כפי שהיו בראשית המאה ה-20.
היסטוריה > ההיסטוריה ותיאור גני הארמון

גני הארמון, בסגנון גני הרנסאנס האיטלקי ניטעו בשנת 1570, והם נחשבים לגנים בסגנון הרנסאנס היפים באירופה. הגנים כוללים גנים תלויים (טרסות גנים), הם כוללים גן פארטר וגן מבוך. הגנים הורחבו במהלך השנים, ונוספו להם גני פארטר . גן המבוך שוחזר בשנת 1945.
בגנים ביקרו קוזימו זה מדיצ'י, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תומאס אדיסון, מוצרט (ביקר בגנים בשנת 1789), גתה ורבים אחרים.
מהגנים נשקף הנוף היפה ביותר של העיר ורונה.
בגני הוילה למעלה מ-1,300 עצים, מ-100 זנים שונים, שחלקם בני למעלה ממאה שנים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  ההיסטוריה של הארמון
↑  מבקרים ידועים בגנים
↑  ההיסטוריה ותיאור הגנים
↑  ההיסטוריה של הגנים
הכניסה הראשית של הארמון. על אבן הראשה דמות אדם.
גדיעת קרניים

פרה לחלב גדועת קרניים
גדיעת קרניים היא פעולה המתבצעת בפרות במשקי הבית בעולם. גדיעת הקרניים מתבצעת על מנת למנוע מהפרה לגרום לנזק[דרוש מקור] לפרה אחרת, לחקלאי המגדל אותה או לעצמה בתוך מכלאות וחצרות, שם היא עלולה להיפגע כתוצאה מחיכוך בברזל, שער, גדר וכדומה.
גדיעת הקרניים מתבצעת בכמה שיטות:
משחה - חומר כימי אשר נמרח על בסיס הקרניים הפוטנציאליות, בגיל כשבוע ומונעת את צמיחת הקרניים. שיטה זו היא המומלצת על ידי ארגוני צער בעלי חיים, מכיוון שאינה כרוכה בסבל מיותר מעבר לנדרש. אך העגל סובל מכוויות למשך מספר ימים נוספים. ומגלה אי שקט.
מכשיר מצית - מכשיר זה, הנראה כמו מצית גדול עגול, יוצר כוויה בשורש הקרן. הכווייה מכאיבה, אך לאחר מספר דקות העגל חוזר לעצמו. למרות הכאב החד שנוצר כתוצאה משימוש בשיטה זו, יש הטוענים כי מכיוון שהיא מהירה יותר, עדיף להשתמש בה לטובת העגל שמשך סבלו מתקצר משמעותית.
על פי חוקי צער בעלי חיים, בארץ ובעולם - יש לאלחש את אזור הקרניים לפני ביצוע הגדיעה.
תהליך הגדיעה

הגדיעה נעשית בדרך כלל על ידי וטרינר או אדם מקצועי אחר אשר הוכשר לכך. התהליך מתבצע בדרך כלל באביב או בסתיו, כאשר אין זבובים בשפע. צריבה, היא תהליך של הריגת טבעת צמיחת הקרן באמצעות חום, תהליך זה מתבצע כאשר העגל הוא צעיר מאוד, לא יותר מ-3 או 4 שבועות.
בזמן הזה, הקרניים קטנות מאוד, ולא הספיקו לגדול או להתחבר לגולגולת. ככל שהצריבה נעשית מוקדם יותר, כך גם הכאב של העגל קטן.
צריבת הקרן נעשית בדרך כלל באמצעות מוט ברזל מלובן.
ניתן גם להשתמש בסכין מעוקלת כדי לחתוך את הקרן אם העגל לא עבר את גיל החודש. זהו תהליך פשוט, שמסיר את הקרן לגמרי, ובנוסף גם את טבעת הצמיחה שלה.
עבור עגלים מבוגרים, בדרך כלל מתחת לגיל 8 חודשים, הקרן התחילה לגדול ולהתחבר לגולגולת ואז אפשר להשתמש בקטר או מסור.
גילי נתנאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1976 (בן 48) ראשון לציון, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
גילי נתנאל (נולד ב-10 בדצמבר 1976) הוא זמר ישראלי, שהיה חבר בצמד "גילי וגלית" שזכה בקדם אירוויזיון 1989 וייצג את ישראל באירוויזיון 1989 בשיר "דרך המלך" בהיותו בן 12 בלבד.
ביוגרפיה

נתנאל נולד וגדל בראשון לציון.
נתנאל השתתף בפסטיבל שירי הילדים ה-15 שהתקיים ב-1984 בתור ילד הפסטיבל וביצע בו את שירו של חיים משה שנקרא "לאהוב כמו גדול". באותו הפסטיבל הוא חגג את יום הולדתו השמיני
כפי שציינה רבקה מיכאלי שהנחתה את הפסטיבל הזה לצד גידי גוב ואף איחלה לו מזל טוב.
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם-אירוויזיון והוא בחר בילד גילי נתנאל, שהיה אז בן 12, לבצע את שירו. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת בגלל גילו הצעיר. האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית". לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות קדם-אירוויזיון 1989 הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. באותה שנה הופיעה בתחרות האירוויזיון ילדה נוספת בת 11, נטלי פאק, שייצגה את צרפת. הופעת הילדים לא הוכיחה את עצמה, ובעקבות זאת החליט איגוד השידור האירופי, המפיק את תחרות האירוויזיון, לצמצם את התופעה של זמרים-ילדים וקבע את גיל 16 כרף מינימלי להשתתפות באירוויזיון.
הצמד גילי וגלית הקליטו גרסה אנגלית ל"דרך המלך", שנקראה "SHINE FOR TOMORROW". על אף שהשיר לא זכה להצלחה בחו"ל, בישראל הוא הפך ללהיט. הגרסה האנגלית לשיר לא זכתה להצלחה רבה, והצמד התפרק מיד לאחר מכן.
בשנת 1989 לאחר האירוויזיון נתנאל הוציא אלבום סולו בשם "ימים יפים" שלא זכה להצלחה.
לאחר שירותו הצבאי היגר נתנאל ללונדון שבבריטניה ועבד כזמר אופרה, וכיום הוא עובד בחברת אפל.
הערות שוליים

↑  יובל ניב, בן 12 ישיר בקדם-אירוויזיון, מעריב, 26 בינואר 1989
↑  אבי מורגנשטיין, אכזבה, מעריב, 8 במאי 1989
↑  טל פרי, אני רק ילד, שרוצה לחיות פה, מעריב, 3 באוגוסט 1989
↑  דודי פטימר, ‏החיים שלי עכשיו: מה עושה כיום ילד הפלא של האירוויזיון גילי נתנאל?, באתר מעריב אונליין, 10 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011549317405171  VIAF: 5166476204107402964   WorldCat (עם VIAF): 5166476204107402964
לודזה

| --- | --- |
סמל לודזהסמל לודזה

 מדינה:  לטביה לטביה
 חבל ארץ:  לטגליה
 תאריך ייסוד:  1173
 שטח:  10.47 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  7,524 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  56°33′00″N 27°43′00″E﻿ / ﻿56.55°N 27.716667°E﻿ / 56.55; 27.716667
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.ludza.lv/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לטביה מוגדלת) ריגה דאוגבפילס ילגבה יורמלה לייפאיה אלוקסנה ונטספילס יקבפילס רזקנה ולמיירה בלארוס רוסיה אסטוניה ליטא הים הבלטילודזה(למפת לטביה רגילה) ריגה דאוגבפילס ילגבה יורמלה לייפאיה אלוקסנה ונטספילס יקבפילס רזקנה ולמיירה בלארוס רוסיה אסטוניה ליטא הים הבלטילודזה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לוּדזָה (בלטבית: Ludza; ברוסית: Люцин; ביידיש: לוּצִין) היא עיר בלטביה המזרחית, בחבל לטגליה. אוכלוסיית העיר מונה כ-10,000 תושבים, ביניהם קומץ יהודים.
תולדות העיר

לודזה נזכרת מהמאה ה-12, ובסוף המאה ה-14 נבנה בה מבצר אבן, אשר עומד על תילו עד ימינו. בשנת 1561 נכללה העיר באיחוד הפולני-ליטאי, ובחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1777 הוענקו ללודזה זכויות עיר.
יהודי לודזה

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, למעלה מרבע מתושביה, והתקיימו בה חיים ציבוריים יהודיים ושבעה בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ואגודה להפצת השפה העברית. ברבנות הקהילה כיהנו, בין היתר, הרב נפתלי ציוני, הרב אליעזר דון יחיא, שאצלו למד הרב קוק, והרב בן-ציון דון-יחיא (נספה בשואה). בתקופת הכיבוש הסובייטי נסגרו המוסדות הציבוריים היהודיים בעיר.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, תוך שהגיעו אליה מאות פליטים יהודים מליטא ומלטביה. כעבור כשבועיים נורו בידי הלטבים חלק מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר. בהמשך החודש רוכזו כ-1,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם באזור עני בה, בצפיפות רבה, אשר נשמר בידי המשטרה הלטבית. על יהודי הגטו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, איסור הליכה על מדרכות וחובת ביצוע עבודות כפייה קשות ומשפילות. מעת לעת אנסו ורצחו השוטרים הלטבים נערות יהודיות מהגטו, ורצחו בו עשרות יהודים נוספים, ובהם רב הקהילה.
בסוף יולי 1941 לאור מדורות של ספרי קודש בוערים ברחוב רז'יצקי בוצעה אקציה של ירי בקבוצות של 5–6 יהודים בכל פעם בירי אקדח בעורף. באקציה זו נרצח גם הרב בן-ציון דון-יחיא.
ב-17 באוגוסט 1941 נרצחו בידי שוטרים לטבים כ-800 מיהודי הגטו שבעיר בבורות ירי על גדת אגם צירמה, כשבעה ק"מ מהעיר. רצח היהודים העירומים באתר זה צולם בידי קצינים גרמנים. לאחר ששבו השוטרים לעיר, רצחו בה עוד כ-30 עד 40 נשים וילדים יהודים, תוך אונס הנשים. ב-27 באוקטובר 1941 שולחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיר לגטו דאוגבפילס, ונרצחו חלקם בדרך לעיר וחלקם לאחר הגעתם אליה. ביחד אתם נרצחו יהודי זילופה.
כ-25 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בעיר נרצחו ב-2 באפריל 1942 ביער סמוך. מקהילת לודזה שרדו את השואה חמישה אנשים.
תחנת הרכבת קריית מוצקין

תחנת הרכבת קריית מוצקין היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור הקריות. התחנה נמצאת במרכז גוש הקריות, בין קריית מוצקין לבין קריית שמואל על הקו הראשי של רכבת ישראל. התחנה ממוקמת כעשרה קילומטר מתחנת הרכבת חיפה מזרח, על מסילת חיפה-בצת.
היסטוריה

מסילת הרכבת בין חיפה לעכו נסללה לראשונה מעט קודם למלחמת העולם הראשונה, על ידי השלטון העות'מאני. הקו עבר דרך עמק זבולון השומם, כשלוחה קצרה ממסילת רכבת העמק לכיוון עכו, תוך שימוש במסילה צרה. בשנת 1935, בעקבות כניסת המשפחות הראשונות למגורים בקריית מוצקין, הוגדרה נקודת עצירה (באנגלית, "Halt") בשם "תחנת סבִּינְיׇה" במקום בו שוכנת כיום תחנת קריית מוצקין. היה זה מקום מוסכם לעצירת הרכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה, בקו חיפה - עכו. נקודת העצירה אפשרה שימוש באמצעי התחבורה הרכבתי היחיד לתושבי קריית מוצקין והסביבה.
בשנת 1937, עם הקמת מחנות צבא בריטיים בשטח מצפון לתחנה, נסללה מחדש המסילה מחיפה למחנות כמסילה ברוחב רגיל. אז, הוגדר המקום כתחנה רשמית, הוקם במקום צריף לשימוש מפעילי הרכבת ונפתח בו אשנב ששימש כקופה. סככה עם מקומות ישיבה לצד הצריף שימשה את ציבור הנוסעים להמתנה. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנה המשך למסילת הברזל צפונית לעכו, והתחנה בקריית מוצקין צורפה לקו הרכבת ביירות-טריפולי-חיפה.
מהתחנה התפצלה מסילת שירות לבסיס אספקה צבאי צפונית-מערבית לתחנה, שהוקם בתקופת המנדט הבריטי ושימש גם את צה"ל עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה על ידי רכבת ישראל תחנה חדשה לצד המבנה מתקופת המנדט. מבנה צריף העץ ההיסטורי, יועד מאז לשימור, ובאופן זמני, עבר לשמש כמחסן. במתחם החדש נסללו מגרשי חנייה גדולים בחורשות האקליפטוס משני צידי התחנה, נהרס מבנה צמוד אליה ששימש כבית מגורים עבור מנהל התחנה, ונבנה מעבר תת-קרקעי המקשר בין הרציפים, והוסדרה הכניסה לתחנה משני צידיה. במהלך בניית התחנה החדשה פורקה המסילה המערבית מבין שלוש המסילות שהיו בתחנה.
התחנה בשנות האלפיים

ב-16 ביולי 2006, ביום הרביעי למלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה יחד עם כל תחנות הרכבת מצפון לחיפה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
בעקבות הפעלת רכבות לילה בקו נהריה-נמל התעופה בן-גוריון בראשית העשור השני של המאה ה-21, החלה התחנה לפעול ברציפות 24 שעות ביממה. באמצע אותו עשור, הורחבו מגרשי החנייה שסביב תחנת הרכבת והוכשר מגרש חנייה נוסף, בשטח שצפונית לכניסה אליה.
לאחר עבודת בנייה ושיפוץ, שנערכו בתחנה במשך מספר חודשים, במאי 2017 החל השימוש במבנה חדש לתחנה, בצידה של קריית מוצקין. החידוש כלל את בניית המבנה חדש, בו אולם נוסעים גדול ורציפי המתנה משופצים וכן, העתקתו, לצורכי שימור, של מבנה העץ ההיסטורי ששימש את התחנה בעבר, אל האזור הצפון-מזרחי שלה.
התחנה היא תחנת הרכבת הראשית בקריות וכל רכבות הנוסעים העוברות, עוצרות בה. זוהי תחנת הקצה של קו הרכבת הפרברי חיפה-קריות. מצפון יש נקודת חנייה לרכבות המסיימות את נסיעתן בקריית מוצקין. בין אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד ראשית העשור השני של המאה ה-21 הייתה התחנה נקודת הקצה הצפונית של המסילה הכפולה בתוואי מסילת החוף. בשנת 2011 נסללה מסילה כפולה צפונה מהתחנה, עד לעכו.
מבנה התחנה

אף על פי ששם התחנה מגדיר את מקומה בקריית מוצקין, בפועל התחנה נמצאת על שטח המשויך מוניציפלית לקריית שמואל, המהווה שכונה בחיפה.
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה ומסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה.
בתחנה שני רציפי צד (רציף 1 בסמוך לקריית מוצקין; רציף 2 בסמוך לקריית שמואל) המחוברים ביניהם במעבר תת-קרקעי. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות דרך שני אולמות הנוסעים (אחד על כל רציף), בכל שעות היממה.
קווי אוטובוס לתחנה

| קו | מפעילה | מסלול | הערות נוספות |
| --- | --- | --- | --- |
| 23 | אגד | מרכזית הקריות - קריית ים ג - קריית ים ב - רכבת קריית מוצקין - קריית חיים - חלוצי התעשייה - צומת קריית אתא - קריית אתא, אזור תעשייה - קריית אתא מרכז - גבעת הרקפות | ♿ |
| 80 | אגד | קריית חיים - רכבת קריית מוצקין - קריית אתא, צומת קריית אתא - זבולון - קריית אתא מרכז - גבעת אתא - בית וגן - קריית בנימין |  |
| 97 | אגד | קריית חיים - רכבת קריית מוצקין - שדרות ורבורג - האצטדיון - צומת חלוצי התעשייה - חיפה, חליסה - שוק תלפיות - הדר |  |
| 98 | אגד | קריית חיים - רכבת קריית מוצקין - שדרות ורבורג - האצטדיון - צומת חלוצי התעשייה - חיפה, חליסה - שוק תלפיות - הדר - רמת הדר - הדר עליון - גאולה - מעונות גאולה |  |