לזר חרבליאנוביץ'
צאצאיו > פולחנו של לזר > אחרי ההגירה הסרבית הגדולה

בימי המלחמה הטורקית הגדולה בעשורים האחרונים של המאה ה-17 הצליח בית הבסבורג לספח כמה אזורים סרבים על חשבון העות'מאנים. ב-1690 כשהצבא האוסטרי נסוג משטחים אלה אחוז משמעותי מן התושבים הסרבים שלהם היגרו לתחום האימפריה ההבסבורגית. הגירה זו, הידועה כ"הגירה הסרבית הגדולה" הונהגה על ידי הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ארסניה השלישי צ'רנוייביץ'.נזירי מנזר ראוואניצה הצטרפו לפליטים ולקחו איתם את שאריותיו של לזר ואת חפצי הערך שנמצאו במנזרם. הם התיישבו בעיירה ההונגרית סנטאנדרה, בה בנו כנסייה מעץ שאיכסנה את גופתו של לזר. היישוב הסרבי בסנטאנדרה נקרא גם כן ראווניצה והפך למושב החדש של הפטריארך ארסנייה השלישי.
נזירי ראוואניצה יצרו מגעים עם המנזרים הסרבים ברחבי האימפריה ההבסבורגית ועם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שתמכה בהם. בעת שהותם בסנטאנדרה הם הרחיבו בצורה משמעותית את ספרייתם ואת אוצרותיהם. בתקופה זו התחילו גם להדפיס כתבים ותמונות לזכר הנסיך הקדוש לזר. הפיצו למשל תחריט בעץ שתיאר את לזר כ"קפלופור" כלומר מחזיק את ראשו הערוף בידו.
בשנת 1697 עזבו נזירי ראוואניצה את בתי העץ שלהם בסנטאנדרה וערקו לאזור סרם, למנזר ההרוס ורדניק על ההר פרושקה גורה. הם שיפצו את המנזר והניחו בו את השאריות של לזר. די מהר הפך מנזר ורדניק מוכר יותר בשם ראוואניצה. בסביבות אמצע המאה ה-18 נפוצה האמונה שהמנזר הוקם על ידי הנסיך לזר עצמו. אולם כנסייתו הייתה קטנה מדי כדי לארח בה את כל המתפללים שהגיעו אליה בחגים.
הסכם השלום בפוז'ארוואץ שקבע את ויתור האימפריה העות'מאנית על השטח הסרבי שמצפון למוראבה המערבית לטובת ההבסבורגים, נחתם ב-21 ביולי 1718. באותם הימים רק נזיר אחד שרד מן הזמנים שבהם עזבו נזירי ראוואניצה את מנזרם 28 שנה קודם לכן. שמו היה סטפאן. זמן קצר אחרי חתימת ההסכם, שב סטפאן לראוואניצה ושיפץ את המנזר המקורי, שהיה הרוס ומוצף בעשבים רעים. ב-1733 בראוואניצה חיו רק 5 נזירים. האדמות הסרביות חזרו ב-1739 לאימפריה העות'מאנית, אך הפעם המנזר לא ננטש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה השתדלה הכמורה הבכירה של הכנסייה הסרבית להפיץ את פולחנם של שליטים הסרבים מימי הביניים. המטרופוליט של קרלובצי, ארסנייה הרביעי שאקאבנטה, העסיק בשנת 1741 את האומנים החרטים כריסטופור ז'פארוביץ' ואת תומא מסמר כדי שייצרו תמונה תחת הכותרת "סאבה הקדוש יחד עם הקדושים הסרבים מבית נמאניה", ציור שבו צויר גם לזר. מטרתו לא הייתה דתית אלא פוליטית כדי שיזכיר לעם את המדינה הסרבית העצמאית שמלפני הכיבוש העות'מאני ואת מאבקו של הנסיך לזר בטורקים. הציור הוצג בחצר ההבסבורגים. אותם האומנים הדפיסו ספר "סטמאטוגרפיה" שפורסם בווינה ב-1741. חלק ממנו כלל לוחית נחושת (אינטאליו) עם דמויותיהם של 29 שליטים וקדושים, ביניהם שני קפלופורים - יובאן ולדימיר ולזר. ה"סטמאטוגרפיה" הפכה פופולרית מאוד בקרב הסרבים ועוררה בהם רגשות פטריוטיים.
הנסיך הקדוש הוצג תכופות כקפלופור ביצירות שונות, שנוצרו בשיטות אמנותיות רבות. מקרה חריג היו התמונות שעל תחריט נחושת מאת האמן זכריה היתום, שבו בלטה דמותו של לזר, ללא תכונות של קדוש להוציא הילה מסביב ראשו.
שאריותיו של לזר נותרו במנזר ורדניק עד 1941. זמן קצר לפני שגרמניה הנאצית תקפה את סרביה והשתלטה עליה, הן הוצאו ממנזר ורדניק והועברו למנזר בשנובו, גם כן על הר פרושקה גורה. חבל סרם הפך לחלק ממדינת האוסטשים הקרואטים בחסות גרמניה. השלטון האוסטאשי הנהיג מסעות רצח עם נגד הסרבים. הארכימנדריט של ורדניק, לונגין, שנמלט לבלגרד ב-1941 דיווח שחפצים קדושים סרבים מפורשקה גורה עומדים בסכנת הריסה. הוא הציע שיועברו בדחיפות לבלגרד. באישור הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ובהסכמת שלטונות הכיבוש הגרמנים, הועברו שאריות לזר מבשנובו אל הקתדרלה הסרבית בבלגרד והונחו תוך עריכת טקס דתי בחזית האיקונוסטסיס בתוך הכנסייה.
אחרי המלחמה בשנת 1954 החליט הסינוד להחזיר אותן למנזר ראוואניצה, דבר שבוצע בפועל רק ב-1989 לרגל מלאות 600 שנה לקרב קוסובו.