stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיראק המנדטורית
היסטוריה > הכתרת פייסל

בוועידת קהיר במרץ 1921 קבעו הבריטים את הפרמטרים לחיים הפוליטיים העיראקיים שעתידים להימשך עד למהפכת 1958; הם בחרו בהאשמי, פייסל אבן חוסיין, בנו של חוסיין בן עלי שריף לשעבר ממכה כמלך הראשון של עיראק; הם הקימו צבא עיראקי (אך שמרו על המגויסים האשורים בפיקוד בריטי ישיר); והם הציעו הסכם חדש.
ב-11 ביולי 1921 אישרה "מועצת המדינה" העיראקית את המלכת פייסל על עיראק, כפי שנקבע בוועידת קהיר.
כדי לאשר את פייסל כמלך הראשון של עיראק, נערך משאל עם שבו 96 אחוזים הצביעו בעד המלוכה. הבריטים ראו בפייסל מנהיג בעל מספיק סמכויות לאומיות ואסלאמיות כדי לקבל תמיכה נרחבה, אך הוא גם היה פגיע מספיק כדי להישאר תלוי בתמיכתם. פייסל התחקה אחר מוצאו ממשפחתו של הנביא מוחמד. אבותיו החזיקו בסמכות פוליטית בערים הקדושות מכה ומדינה מאז המאה ה-10. הבריטים האמינו כי זכויות אלו יספקו את הסטנדרטים הערביים המסורתיים של לגיטימציה פוליטית; יתר על כן, הבריטים סברו כי פייסל יתקבל על ידי התנועה הלאומנית העיראקית ההולכת וגדלה בגלל תפקידו במרד הערבי נגד הטורקים בשנת 1916, הישגיו כמנהיג תנועת האמנציפציה העיראקית ותכונות ההנהגה הכלליות שלו.
ב-23 באוגוסט 1921 הוכרז פייסל "מלך עיראק".
פייסל הוכתר כמלך לאחר שהנאקיב של בגדאד נפסל כמבוגר מדי (80 שנים) וסעיד טאליב (עיראקי בולט ממחוז בצרה) גורש על ידי הבריטים. ההצבעה הייתה רחוקה מלשקף את רגשותיו האמיתיים של העם העיראקי.
הכורדים נמנעו מהשתתפות ב"משאל העם" שערכו הבריטים, ובכך ביטאו את התנגדותם לסיפוחם לעיראק. אף על פי כן, פייסל נחשב לבחירה היעילה ביותר לכס המלוכה על ידי ממשלת בריטניה.
בספטמבר 1921 גיבש חבר הלאומים את טיוטת המנדט על עיראק. בנובמבר 1921 הודיעה ממשלת בריטניה לחבר הלאומים, כי במקום לקבל לידיה את כתב המנדט על עיראק, היא תנסה להגיע להסכם אנגלי-עיראקי.
ההחלטה העיקרית הסופית שהתקבלה בוועידת קהיר קשורה להסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922. פייסל שהיה נתון ללחץ מצד הלאומנים והאג'תהאדים האנטי-בריטים של נג'ף וכרבלה להגביל הן את ההשפעה הבריטית בעיראק והן את משך ההסכם. מתוך הכרה בכך שהמלוכה תלויה בתמיכה בריטית - וברצון להימנע מחזרה על ניסיונו בסוריה - שמר פייסל על גישה מתונה בהתמודדות עם בריטניה. ההסכם, שנקבע במקור כהתקשרות של 20 שנה אך מאוחר יותר הופחת לארבע שנים, אושרר ביוני 1924; הוא קבע כי המלך יישמע לייעוץ הבריטי בכל הנושאים הפוגעים באינטרסים הבריטיים ובמדיניות הפיסקלית כל עוד לעיראק יהיה גירעון במאזן תשלומים מול בריטניה, וכי גורמים בריטים ימונו לתפקידים שצוינו ב-18 מחלקות לשמש כיועצים ומפקחים. הסכם ממון לאחר מכן, שהגדיל משמעותית את הנטל הכספי על עיראק, חייב את עיראק לשלם מחצית מעלות העלות לתמיכה בפקידים תושבי בריטניה, בין שאר ההוצאות. ההתחייבויות הבריטיות על פי ההסכם החדש כללו מתן סיוע מסוגים שונים, בעיקר סיוע צבאי, והצעת עיראק להצטרף לחבר הלאומים ברגע המוקדם ביותר. למעשה, ההסכם הבטיח שעיראק תישאר תלויה מבחינה פוליטית וכלכלית בבריטניה. אף על פי שלא הצליח למנוע את ההסכם, פייסל חש בבירור שהבריטים חזרו להבטחותיו כלפיו.
ההחלטה הבריטית בוועידת קהיר להקים צבא עיראקי הייתה משמעותית. בעיראק, כמו ברוב העולם המתפתח, הממסד הצבאי היה המוסד המאורגן ביותר במערכת פוליטית חלשה. לפיכך, בעוד הגוף הפוליטי של עיראק קרס תחת הלחץ הפוליטי והכלכלי העצום לאורך תקופת המלוכה, הצבא צבר הגדלת כוח והשפעה; יתר על כן, מכיוון שהקצינים בצבא החדש היו בהכרח סונים ששירתו תחת העות'מאנים, בעוד שהדרגות הנמוכות התמלאו בעיקר על ידי גורמים שבטים שיעים, נשמרה הדומיננטיות הסונית בצבא.
היסטוריה > שנים מאוחרות יותר

אמנת אנגלו-עיראק משנת 1930 קבעה "ברית הדוקה", "התייעצויות מלאות וכנות בין שתי המדינות בכל נושא מדיניות החוץ", וסיוע הדדי במקרה של מלחמה. עיראק העניקה לבריטים שימוש בבסיסי אוויר ליד בצרה וחבניה וזכות להעביר חיילים ברחבי המדינה. ההסכם, שנמשך עשרים וחמש שנים, היה אמור להיכנס לתוקף עם כניסתה של עיראק לחבר הלאומים.
עם חתימת אמנת 1930 ויישוב שאלת מוסול, הפוליטיקה העיראקית קיבלה דינמיקה חדשה. המעמד המתהווה של השייח'ים השבטיים הסונים והשיעים אשר התמודדו על עמדות כוח מול משפחות סוניות עשירות ויוקרתיות עירוניות וקציני צבא ובירוקרטים שהוכשרו על ידי העות'מאנים. מכיוון שהמוסדות הפוליטיים החדשים שהוקמו בעיראק היו פרי יצירת מעצמה זרה, ומכיוון שלמושג השלטון הדמוקרטי לא היה תקדים בהיסטוריה העיראקית, הפוליטיקאים בבגדד היו חסרי לגיטימציה ומעולם לא פיתחו שורשים עמוקים. כך, למרות חוקה ואספה נבחרת, הפוליטיקה העיראקית הייתה יותר ברית משתנה של אישים וקליקות חשובות מאשר דמוקרטיה במובן המערבי. היעדרם של מוסדות פוליטיים נרחבים מעכב את יכולתה של התנועה הלאומנית הקדומה לחדור עמוק למבנה החברתי המגוון של עיראק.
הממשל המנדטורי התקיים עד 1932.
בשנים 1936 ו-1937 פרצו הפגנות ומרידות. הנושאים העיקריים התמקדו בנושאים חקלאיים ובגיוס צבאי. כדורי מציין כי הבריטים ריסקו את ההפגנות נגד הגיוס הצבאי באמצעות שימוש במקלעים והפצצות מהאוויר. "ההרג, כך נראה, היה ללא אבחנה, וזקנים, נשים וילדים היו הקורבנות". כאשר בשנת 1937 פרץ מרד בנושאים חקלאיים וגיוס, הוא גם 'דוכא בעזרת הפצצות אוויריות ללא הבחנה'. ומנהיגים דתיים שיעים גורשו בשל היותם פרסים. כדורי מתאר את המלוכה כדפוטוטית, עם תיעוד "מלא שפיכות דמים, בגידה ואונס" ו"עם כמה שסופה היה מעורר רחמים אפשר היה לראות רמזים לכך בתחילת דרכה".
בהערכתו את המנדט הבריטי ואת המלוכה העיראקית, ההיסטוריון כנעאן מקייה רואה במנדט הבריטי ובמוסדותיו 'סוכני מודרניזציה' יותר מאשר קולוניאליזם:
אם מקייה מתכוון להתפתחות כלכלית בתיאור שלו על מורשת המודרניות הבריטית בעיראק, מחקר סמכותי מוכיח כי התפוקה של עיראק בחקלאות, המגזר החשוב ביותר באותה תקופה, דווקא ירדה מ-275 ק"ג לדונם בשנת 1920 עד 238 ק"ג בממוצע לדונם בין 1953 ל-1958.
תחת המנדט הבריטי נוצר מעמד שלטוני חדש של 'שייחים ממשלתיים'. "רבים מהם [השייחים], דיווח מייג'ור פאלי לנציב הבריטי בבגדאד בשנת 1920, "היו אנשים קטנים חסרי מעמד עד שהפכנו אותם לחזקים ועשירים". הנציב האזרחי וילסון דיווח מצדו כי השייח'ים "היו תלויים ברוב המקרים במינהל האזרחי לתפקידים שהם מילאו; כשהבינו כי תפקידיהם כרוכים בהתחייבויות תואמות, הם שיתפו פעולה באופן פעיל עם הקצינים הפוליטיים".
עצמאות הממלכה העיראקית

ב-3 באוקטובר 1932 הפכה הממלכה ההאשמית עיראק למדינה ריבונית לחלוטין. הממלכה העיראקית תחת ההאשמים נמשכה עד 1958.
כלכלה > זיכיון נפט

לפני קריסת האימפריה העות'מאנית, החזיקה חברת הנפט הטורקית בשליטת בריטניה (TPC) על זכויות הזיכיון של וילאייט מוסול. על פי הסכם סייקס–פיקו מ-1916 בין בריטניה וצרפת שהתווה את השליטה העתידית במזרח התיכון, האזור היה אמור להיות תחת השפעת צרפת. אולם בשנת 1919 ויתרו הצרפתים על טענותיהם על מוסול על פי תנאי הסכם לונג-ברנג'ר. ההסכם משנת 1919 העניק לצרפתים חלק של 25% ב-TPC כפיצוי.
החל משנת 1923 ניהלו הבריטים והעיראקים דיונים חריפים לגבי ויתור על זיכיונות הנפט החדשים. המכשול העיקרי היה התעקשותה של עיראק על השתתפות של 20 אחוזים בהון בחברה; נתון זה נכלל בזיכיון ה-TPC המקורי לטורקים והוסכם עם העיראקים בסן-רמו. בסופו של דבר, למרות רגשות לאומניים עזים נגד הסכם הזיכיון, המנהלים העיראקים הסכימו לו. חבר הלאומים היה אמור להצביע במהרה על שאלת מוסול, והעיראקים חששו כי ללא תמיכה בריטית, עיראק תאבד את האזור לטובת טורקיה. במרץ 1925 נחתם הסכם שלא כלל את כל הדרישות העיראקיות. ה-TPC, ששמה שונה לחברת הנפט העיראקית (IPC), קיבלה ויתור מלא לתקופה של שבעים וחמש שנים.
הנציבים העליונים של בריטניה בממלכת עיראק

1920–1923: מייג'ור גנרל סר פרסי קוקס
1923–1928: סר הנרי דובס
1928–1929: בריגדיר גילברט קלייטון
1929–1932: לוטננט קולונל סר פרנסיס המפריס
הערות שוליים

↑  Wright, Quincy. “The Government of Iraq.” The American Political Science Review, vol. 20, no. 4, 1926, pp. 743–769. JSTOR, www.jstor.org/stable/1945423. Accessed 21 Jan. 2020
↑  See original documents here
↑  Ethnicity, State Formation, and Conscription in Postcolonial Iraq: The Case of the Yazidi Kurds of Jabal Sinjar. JSTOR
↑  Overseas commands: Iraq, India and the Far East, section "RAF Iraq." In: Air of authority: A history of RAF organization. Retrieved 2015-06-20.
↑  Hazelton, Fran 1989. "Iraq to 1963" in CARDRI, "Saddam’s Iraq: Revolution or Reaction?" London 1989. p3
↑  Kedourie, Elie 1970. "The Chatham House Version and Other Middle-Eastern Studies" London. p256
1 2 3 4  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, עמ' 475.
↑  Ongsotto et.al. Asian History Module-based Learning Ii' 2003 Ed. p69.
↑  M.S. Hasan. 1970. The Role of Foreign Trade in the Economic Development of Iraq, 1864–1964: A Study in the Growth of a Dependent Economy, in M.A. Cook, ed., Studies in the Economic History of the Middle East from the Rise of Islam to the Present Day, London. p352
↑  India Office LP & S, 10/4722/18/1920/8/6305, in Farouk-Sluglett and Sluglett, p277
↑  Iraq: A Country Study, Helen Chapin Metz, in Iraq: Issues, Historical Background, Bibliography, ed. Leon M. Jefferies, Nova Publishers, 2003, page 146
נייר דבק

נייר דבק הוא רצועת נייר שבצידה האחד נמצא דבק אורגני יבש. כדי להשתמש בנייר זה יש להרטיב את הדבק בצד הדביק ולאחר מכן להצמידו למקום בו רוצים להדביקו.
נייר דבק משמש היום בעיקר לבולי דואר ולחיבורי קופסאות קרטון ומוצרי אריזה מנייר. בעבר שימש לתיקון של ניירות קרועים ולמדבקות. סרטים דביקים עשויים נייר דבק היו גם בשימוש משרדי.
יתרונו של נייר הדבק הוא בכך שלאורך זמן הדבק שלו לא מתייבש, נחלש ונושר כמו המדבקות הנדבקות מעצמן. כן אפשר בקלות להמיסו במים, זאת בניגוד לניירות או הסרטים הדביקים הנפוצים כיום, הגורמים נזק לאובייקט המודבק. חסרונו של נייר הדבק הוא ששקיפותו מוגבלת ובדרך כלל הוא אטום.
נייר דבק השקוף שווק לראשונה על ידי חברת 3M בשנת 1930.
ראו גם

סרט דביק
איב ארדן

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1908 מיל ואלי, קליפורניה, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בנובמבר 1990 (בגיל 82) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1929–1987 (כ־58 שנים) 
 מקום לימודים:  תיכון טמאלפאייס 
 בן או בת זוג:  ברוק וסט (24 באוגוסט 1952–7 בפברואר 1984) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960)  פרס אמי 
 eve-arden.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איב ארדן (באנגלית: Eve Arden, נולדה בשם יוניס מרי קווידנס, באנגלית: Eunice Mary Quedens;‏ 30 באפריל 1908 – 2 בנובמבר 1990) הייתה שחקנית קולנוע, רדיו, במה, וטלוויזיה וקומיקאית אמריקאית. היא הופיעה בתפקידים ראשיים ומשניים במשך כמעט שישה עשורים.
ארדן החלה את הקריירה שלה בברודוויי בראשית שנות ה-30.  היא שיחקה בקומדיות רבות בין היתר עם האחים מרקס. היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט מילדרד פירס משנת 1945.
בהמשך הקריירה שלה שיחקה ארדן את המורה בסדרת הטלוויזיה "מיס ברוקס שלנו", תפקיד עליו זכתה בפרס אמי הראשון עבור השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה. היא שיחקה גם כמנהלת בית הספר בסרטים "גריז" ו"גריז 2".
ביוגרפיה

איב ארדן נולדה כיוניס מרי קווידנס ב־30 באפריל 1908, במיל וואלי, קליפורניה, לצ'ארלס פיטר קוודנס, בנם של צ'ארלס הנרי אוגוסטוס קוודנס ומטה דיארקס, ולוסיל פרנק, בתם של ברנרד פרנק ולואיזה מרטנס. לוסיל, אמה התגרשה מאביה בגלל התמכרותו להימורים.
אף שלא הייתה קתולית, יוניס הצעירה נשלחה לבית ספר במנזר דומיניקני בסן רפאל, קליפורניה. לאחר מכן למדה בתיכון במיל וואלי עד גיל 16. לאחר שעזבה את בית הספר, הצטרפה לחבורת 'תיאטרון סטוק' בניהולו של הנרי "טרי" דאפי.
קריירה > קולנוע

את הופעת הבכורה שלה בקולנוע היא עשתה בשמה האמיתי בסרט שיר האהבה משנת 1929.  הסרט היה אחת ההצלחות הראשונות של סרטי קולומביה. בשנת 1933 עברה להתגורר בניו יורק, שם קיבלה תפקידים משניים בהפקות בימתיות רבות בברודוויי .  בשנת 1934 היא לוהקה למופע "שיגיונות זיגפלד" של זיגפלד פולי, התפקיד הראשון בו זכתה בשם הבמה איב ארדן. כשאמרו לה לאמץ שם במה לתוכנית אמצה לעצמה את שמה הפרטי איב משם הבושם "ערב (איב) בפריז" של חברת הקוסמטיקה "אליזבת ארדן" ואת שם משפחתה של הקוסמטיקאית אליזבת ארדן. בין השנים 1934 - 1941 הופיעה בהפקות נוספות בברודוויי ביניהן "המצעד" ו-"חם מאוד לחודש מאי".
תפקידי המסך הרבים הזכורים שלה כוללים תפקיד משנה כחברתה של ג'ואן קרופורד ב"מילדרד פירס" (1945), עליה קיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא שיחקה לצד דני קיי בסרט "הנער מברוקלין" משנת 1946. לצידה של דוריס דיי  היא שיחקה בסרט תה לשניים" (1950) וכמזכירתו של ג'יימס סטיוארט בסרט המתח של אוטו פרמינגר אנטומיה של רצח משנת 1959.
ארדן התוודעה לדור חדש של צופי קולנוע כשגילמה את מנהלת בית הספר גב' מקגי בסרט "גריז" (1978) וב"גריז 2" משנת 1982.
קריירה > רדיו וטלוויזיה

בזכות היכולת של ארדן לבצע תסריטים שנונים היא הופיעה תמידית ברדיו, והייתה לשחקנית קבועה בתוכנית הרדיו, הקצרה של דני קיי בשנת 1946, בה הופיעו בין היתר המוזיקאים הארי ג'יימס וליונל סטנדר.
המופע של קיי נמשך עונה אחת, אך כישרונה הקומי של ארדן הוביל לתפקידה הידוע ביותר, זה של המורה לאנגלית בתיכון מדיסון, קוני ברוקס, ב"מיס ברוקס שלנו". ארדן גילמה את הדמות ברדיו בין 1948 ל-1957, בגרסת טלוויזיה של התוכנית בין השנים 1952–1956 ובסרט עלילתי משנת 1956.
גילומה של ארדן את העלמה ברוקס היה כה פופולרי עד כי היא הפכה לחברת כבוד באיגוד החינוך הלאומי, קיבלה פרס משנת 1952 מטעם אגודת מורים במכללת המורים בקונטיקט "על האנשה של המורה האמריקני", ואף קיבלה הצעות עבודה להוראה.
חיים אישיים

ארדן הייתה נשואה לנד ברגן בין השנים 1939 ל-1947. היא ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם דני קיי בשנות הארבעים (ככל הנראה החל מעבודתם המשותפת בברודוויי.  
היא הייתה נשואה לשחקן ברוקס ווסט. (1916–1984) משנת 1952 ועד מותו בשנת 1984 ממחלת לב, בגיל 67. לווסט ולה ארבעה ילדים; כולם למעט הצעיר אומצו.
מותה

ב־12 בנובמבר 1990 נפטרה ארדן מדום לב, בגיל 82, בביתה, על פי תעודת הפטירה שלה. גופתה נשרפה ואפרה קבור בבית העלמין ווסטווד וילג 'פארק, ווסטווד, לוס אנג'לס, קליפורניה.
ציפור האש

ליאון באקסט, תחפושת ציפור האש לבלט מאת סטרווינסקי
ציפור האש (ברוסית: Жар-птица) היא דמות מאגדות העם הרוסיות, אודות ציפור בעלת כנפי זהב וכסף, שממנה בוקע זוהר עז ועיניה נוצצות.
תיאור

הציפור יושבת בכלוב זהב, ובלילה הולכת לגנוב תפוחי זהב. לעיסוק זה, היא נתפסת בדרך כלל על ידי הדמות הראשית. השגת ציפור האש היא אחת המשימות שעל הדמות הראשית באגדה. ציפור האש ניזונה מתפוחי זהב המעניקים נעורים, יופי ואלמוות; כשהיא שרה, פנינים נושרות ממקורה. שירת ציפור האש מרפאה את החולים ומחזירה לעיוורים את הראייה. תפיסתה של ציפור האש טומנת בחובה קשיים גדולים והיא אחת המשימות העיקריות שהמלך (האב) מבקש מבניו בסיפור האגדה. רק הבן הצעיר מצליח להשיג את ציפור האש (אופציה: קשת צעיר).
השוואה

מיתולוגיים (כמו אלכסנדר אפנסייב) הסבירו את ציפור האש כהאנשה של אש, אור, שמש. אם נניח בצד הסברים מיתולוגיים שרירותיים, אפשר להשוות את ציפור האש לסיפורים מימי הביניים, הפופולריים מאוד בספרות הרוסית והמערבית באירופה, על ציפור עוף החול העולה מהאפר. אב הטיפוס של ציפור האש הוא הטווס וניתן להשוות תפוחים מרעננים לפירות עץ הרימון - מעדן אהוב על עוף החול.
לפי המיתולוגיה הסלאבית, כדי לתפוס את ציפור האש, משתמשים בכלוב מוזהב ובתוכו תפוחים כמלכודת. לא ניתן לתפוס אותה בידיים חשופות, מכיוון שהתופסים עלולים לשרוף את עצמם על הנוצות שלו.
בשנת 2009, ציפור האש הייתה סמל תחרות האירוויזיון 2009, שהתקיימה במוסקבה.
באגדות

ציפור האש מופיעה בסיפורי עם רוסיים:
סיפורו של איוואן צארביץ', ציפור האש והזאב האפור;
ציפור האש;
ציפור האש ו-ואסיליסה הנסיכה;
על איוואן צארביץ' וציפור האש.
היא מופיעה גם בסיפורו של פיוטר ירשוב "סוסון גבנונון".
בקולנוע

סוסון גבנונון (סרט אנימציה בהפקת סויוזמולטפילם, 1947, במאי: איוואן איוואנוב-ואנו)
"סוסון גבנונון" (סויוזמולטפילם, 1975, במאי: איוואן איוואנוב-ואנו)
"ציפור האש", על פי סיפורו של אלכסיי טולסטוי (איגוד האנימציה האמנותית "קייב נאוץ' פילם", 1983, במאי: קיסר אורשנסקי)
"ציפור האש", מבוסס על סיפורי עם רוסיים (TO "Ekran", 1984, במאי: ולדימיר סמסונוב). הסרט משתמש במוזיקה מתוך איגור סטרווינסקי "ציפור האש".
"אחרי הגשם ביום חמישי" (1985; מריה יאקובלבה גילמה את ציפור האש)
"איך לתפוס נוצה של ציפור האש" (סרט מצויר, 2013)
"הבוגאטיר האחרון: שליח האופל (2021; פיליפ קירקורוב גילם את ציפור האש)
ראו גם

עוף החול
ציפור האש (בלט)
לקריאה נוספת

Жар-птица // Мифологический словарь. Гл. ред. Е. М. Мелетинский. — М.: Советская энциклопедия, 1990. — 672 с.
Лозовская Н. В. Многоязыковой проект: Варианты сказочного сюжетного типа АТ 550 Search for a Golden Bird / СУС 550 Царевич и серый волк
הלחן הוא גם הלחן בסדרת הטלוויזיה המצליחה טום וג׳רי
הערות שוליים

↑  Жар-птица // Худяков И. А. Вып. 1 // Великорусские сказки. — М.: Издание К. Солдатенкова и Н. Щепкина, 1860. — С. 1—7
↑  Об Иване-царевиче и жар-птице // Сказки и легенды пушкинских мест: Записи на местах, наблюдения и исслед. В. И. Чернышева. — Лит. памятники. — М.; Л.: Изд-во АН СССР, 1950
מטבע בנק רוסיה - אגדותשל עמי רוסיה: ציפור האש. מטבע 3 רובל.
החתול במגפיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  1695 - שארל פרו 1812 - האחים יעקב ווילהלם גרים
 שפת המקור:  צרפתית, גרמנית
 סוגה:  סיפור עם 
 
החתול במגפיים (בצרפתית: Chat Botté) היא אגדת עם אירופית. האגדה נכתבה על ידי הסופר הצרפתי שארל פרו בשנת 1695, וגרסה שלה אומצה על ידי האחים גרים בקובץ מעשיות ואגדות עם שהתפרסם על ידם בשנת 1812.
היסטוריה

"החתול במגפיים" של שארל פרו הוא הסיפור הקלאסי ביותר בז'אנר של החיה כעוזרת בפולקלור המערבי. עם זאת, החתול התכסיסן לא היה המצאה של פרו. מאות שנים לפני פרסום סיפורו של פרו, אוסף סיפורי עם הודיים בשם Kathā Sarit Sagara ("האוקיינוס של זרמי הסיפורים") הציגו דמויות ומלכודות כמו חרבות בלתי מנוצחות, כלים שממלאים את תוכנם, וחיות מועילות. בפנצ'טנטרה ("חמישה עקרונות"), אוסף של סיפורים הינדיים מהמאה ה-2 לפנה"ס, ישנו סיפור העוקב אחר חתול שמצליח הרבה פחות מהחתול של פרו כשהוא מנסה לעשות את הונו בארמון של מלך.
במאה ה-16 פרסם ג'ובאני פרנצ'סקו סטרפרולה את הסיפור "Costantino Fortunato" שהתפשט מאוחר יותר בכל שאר אירופה. עלילת הסיפור דומה מאוד לעלילת "החתול במגפיים", ומדברת על חתול אנתרופומורפי שמשתמש בתחבולות וברמאות כדי להשיג כוח, עושר ואף נישואים עם נסיכה עבור אדונו הדל וחסר האמצעים. הסיפור נכלל בספרו "הלילות המדהימים של סטרפרולה" (בערך 1550–1553). זהו ספר הסיפורים האירופי הראשון שכלל אגדות.
בשנת 1553, פורסם בוונציה הסיפור "Costantino Fortunato", הדומה ל"Le Maître Chat" של ג'ובאני פרנצ'סקו סטרפרולה. עם זאת, בסיפור של סטרפרולה, הצעיר היורש הוא בנה של אישה בוהמית, החתול הוא פיה בתחפושת, הנסיכה נקראת אליזטה, והטירה שייכת לא למכשף, אלא לאדון אשר נספה בתאונה. הצעיר המסכן הופך בסופו של דבר למלך בוהמיה. המהדורה של סטרפרולה פורסמה בצרפת בשנת 1560. שפע הגרסאות שעברו בעל פה לאחר סיפורו של סטרפרולה עשוי להצביע על כך שמקור הסיפור הוא אגדה שעברה מפה לאוזן. ייתכן גם שסטרפרולה המציא את הסיפור.
גרסה נוספת פורסמה בשנת 1634 על ידי ג'מבטיסטה בזילה תחת הכותרת Cagliuso. הסיפור לא פורסם בצרפת במהלך חייו של פרו. בגרסתו של בזילה, הבחור הוא נער קבצן בשם גאגליוסו (לפעמים קגליוסו) אשר הונו מושג באופן דומה לדרך שבה השיג זאת החתול של פרו.
האגדה המוכרת היום נכתבה על ידי הסופר הצרפתי שארל פרו בשנת 1695. לאגדה שנכתבה על ידי פרו הייתה השפעה ניכרת על התרבות העולמית. הכותרת הצרפתית הייתה "Histoires ou contes du temps passé, avec des moralités" עם כותרת המשנה "Les Contes de ma mère l'Oye", ובעברית "סיפורים או אגדות מימי עברו עם מוסר" ובכותרת המשנה "סיפורי אמא אווזה". חזית הספרים של המהדורות האנגליות המוקדמות ביותר מתארת אישה זקנה המספרת סיפורים לקבוצת ילדים מתחת לכרזה שבה נכתב "הסיפורים של אמא אווזה" והיא זו שפרסמה את אגדות אמא אווזה בעולם דובר האנגלית.
בשנת 1729 תורגמה האגדה לאנגלית כ"החתול המאסטר, או החתול במגפיים" על ידי רוברט סמבר ופורסמה בלונדון. כריכת הספר דומה לזו של המהדורה הצרפתית הראשונה. מאז אותו הפרסום, הסיפור תורגם לשפות שונות ופורסם ברחבי העולם.
עלילה

טוחן זקן שהלך לעולמו הוריש את נכסיו לשלושת בניו. הבכור קיבל את טחנת הקמח, השני קיבל את החמור, והצעיר קיבל את החתול. התעצב הצעיר על הירושה שנפלה בחלקו, אבל החתול אמר לאדוניו שלא יתעצב ולא ידאג, עליו להביא לחתול שק ומגפיים והוא יהפכו לעשיר. הצעיר נדהם מכך שהחתול יכול לדבר, אך הלך לקנות לו את אשר ביקש. החתול נעל את המגפיים, לקח את השק מילא אותו בקש ובעלי בר והלך להתחבא. עבר זמן קצר וארנבת הגיעה לאזור והתחילה לכרסם את העלים. החתול זינק במהירות, תפס את הארנבת והכניס אותה לתוך השק, לאחר מכן הרגה והביאה למלך כתשורה מאת בעל חוות הארנבים המרקיז דה קראבאס (זה השם שהחתול בחר לכנות בו את אדונו הצעיר) ואת עצמו הוא הציג כמשרתו של המרקיז מקראבאס. לאחר מכן צד החתול צמד חוגלות והביאן למלך כשי מעם המרקיז, וכך במשך מספר חודשים הביא החתול למלך מחיות הציד של "המרקיז קראבאס". המלך אמר שאינו מכיר את המרקיז, אך הוא מודה לו מאוד.
לאחר זמן קצר נודע לחתול במגפיים שהמלך ובתו עומדים לנסוע לאורך הנהר. הוא הורה לאדונו להתפשט, להחביא את בגדיו על גדת הנהר ולהיכנס אל מימיו. לאחר שהצעיר עשה כדבריו, עלה החתול על השביל וכשהכרכרה של המלך עברה שם הוא סימן לה לעצור. המלך שמח לראות את החתול ושאל אותו מה מעשיו באזור. החתול סיפר בעצב שאדונו המרקיז נכנס לרחוץ בנהר ומישהו גנב את בגדיו. המלך שלח במהירות את הרכב לארמון וזה חזר עם בגדים הדורים בעבור המרקיז. המלך הוציא את הצעיר מהנהר, הלבישו בחליפת בגדים מפוארת, והושיבו במרכבה ליד בתו, שהתאהבה בו מיד.
החתול הזדרז ורץ בשדות שהשתרעו לפניהם. כשראה איכרים מלקטים תבואה בשדה הורה להם שאם המלך ישאל למי שייך השדה הם יענו לו שהשדה שייך לאדון המרקיז דה קראבאס. כך הורה גם לאיכרים שקצרו בשדות הסמוכים. החתול איים על האיכרים שאם לא יעשו כדבריו יורע להם, והם נבהלו. כעבור שעה קלה כשהגיעה המרכבה המלכותית והמלך שאלם למי שייכים השדות הם השיבו, כמצוות החתול, "למרקיז דה קארבאס". המלך שחשב כי הצעיר היושב לצידו הוא המרקיז דה קראבאס התרשם מעושרו הרב.
בקצה השדות ניצב הארמון המפואר של בעל השדות. בארמון גר מכשף נוראי ששלט באיכרים שעבדו בשדות ביד רמה. החתול ביקש לבקר את המכשף כדי לחלוק לו כבוד, כדבריו. בפגישתם החמיא החתול למכשף על סגולותיו המיוחדות, ואמר כי הוא שמע שביכולתו לשנות את דמותו לאריה ולפיל. המכשף הודה שהדבר נכון ומיד הפך דמותו לאריה. החתול המבוהל נס מפניו אל הגג אך מגפיו נתפסו ברעפים, והוא פחד שהמכשף יהרוג אותו. רק לאחר שהמכשף שב לצורתו הרגילה העז החתול לרדת מן הגג, הוא הודה שפחד מאוד ושאל את המכשף אם הוא יכול להפוך עצמו גם לעכבר. המכשף המרוצה מכוחו לא חשד בדבר, הפך עצמו מיד לעכבר והחתול זינק עליו וטרפו.
כאשר התקרבו המלך, בתו והצעיר אל הארמון, קיבל החתול את פניהם בברכה והזמינם להיכנס אל ארמונו של המרקיז דה קארבאס. המלך הופתע והתרשם מאוד מעושרו של "המרקיז" שלצידו, ובתו הנסיכה שמחה לשמוע את אביה המלך מציע למרקיז לשאת אותה לאישה.
האגדה מסתיימת במילים "ועוד באותו יום נשא לאישה את הנסיכה. החתול נהפך לאדון מכובד, ולא רדף עוד אחרי עכברים, אלא לשם השעשוע בלבד".
פולקלוריסטיקה

בסיווג ארנה-תומפסון, החתול במגפיים מסווג כ-"Puss in Boots", תת-סוג של "The Cat as Helper". הפולקלוריסטים ג'וזף ג'קובס וסטית' תומפסון מצביעים על כך שסיפורו של פרו הוא המקור האפשרי לסיפור החתול העוזר במסורות הפולקלוריות האירופיות המאוחרות יותר. הסיפור התפשט גם ביבשת אמריקה, והוא מוכר גם באסיה (בהודו, באינדונזיה ובפיליפינים).
תרבויות שונות מחליפות את החתול העוזר בווריאציות שונות למשל בתן או בשועל. לדוגמה, בכל הגרסאות הפיליפיניות, החיה המועילה היא קוף.
החוקר היווני מריאנטי קפלנוגלו קובע שסיפור מסוג "חתול במגפיים" או "השועל המועיל" מהווה דוגמה לסיפורים ידועים ברפרטואר של פליטים יווניים מאסיה הקטנה.
ז'אק ברכילון והנרי פטיט מציינים בהקדמה שלהם ל"אמא אווזה האותנטית: אגדות וחרוזים" שהמוטיב העיקרי של "החתול במגפיים" הוא "החיה כעוזרת" ושהסיפור נושא זיכרונות אטביסטיים של חיית הטוטם המוכרת כחיה שהיא האב המגן של השבט. הם גם מציינים שהכותרת בסיפורו של פרו היא מקורית וכך גם המגפיים - אין סיפור קודם לו שמציג חתול נועל מגפיים.
הפולקלוריסט ג'ייקוב גרים טוען שחתולים היו סוג של פיות, מפני שיש להם מאפיינים דומים לפיות, ומערכת כוחות קסם משלהם. עם זאת, נדיר בסיפורי האגדות של אירופה שחתול מעורב כל כך בעניינים אנושיים. לדבריו החתול במגפיים חולק רבות מהתכונות המיוחסות לפיות או לאלוהות משפחתית.
אופי הדמויות

שארל פרו ביקש לתאר טיפוסים אידיאלים כדי לחזק את הסטנדרטים של תהליך הציוויליזציה שנקבעו על ידי החברה הצרפתית מהמעמד הגבוה. ניתוח של גיבורות פרו מגלה שהנקבה האידיאלית של המחבר בחברה מהמעמד הגבוה היא חיננית, יפה, מנומסת, חרוצה, מטופחת, שמורה, סבלנית ואפילו טיפשה באופן כלשהו, כי עבור פרו, האינטליגנציה של האישה תהיה מאיימת. לכן, הגיבורה של פרו מחכה באופן פסיבי ש"האיש הנכון" יבוא, יכיר במעלותיה ויהפוך אותה לאשתו. הוא פועל, והיא מחכה. גיבורות המאה השבע-עשרה של פרו מפגינות מאפיינים של כניעה.
הגיבורים הגבריים של פרו שונים לגמרי מגיבורותיו. הדמויות הגבריות שלו אינן נאות במיוחד, אבל הן פעילות, אמיצות, שאפתניות ומיומנות, והן משתמשות בשנינותן, באינטליגנציה ובנימוס הרב שלהן כדי לטפס במעלה הסולם החברתי ולהשיג את מטרותיהם. במקרה זה, החתול הוא זה שמציג את המאפיינים והגבר מרוויח מהתחבולות והכישורים שלו. בניגוד לסיפורים העוסקים בגיבורות כנועות הממתינות לנישואין, הסיפורים שבמרכזם גברים מראים שמעמד חברתי והישגים חשובים מאלו של הנשים. סגולותיהם של גיבוריו של פרו משקפות את הבורגנות בחצרו של לואי ה-14 ואת טבעו ותכונותיו של פרו, שהיה עובד מדינה מצליח בצרפת במהלך המאה השבע-עשרה.