stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמרי קרן
הערות שוליים

1 2   ניצן פינקו, עמרי קרן: "בניגוד לסבא שלי, אני לא מנסה להיות נכס צאן ברזל לישראל", באתר הארץ, 23 בינואר 2022
↑   שלום חנוך ועמרי חנוך - סוף עונת התפוזים - ארבע תחנות, סרטון  באתר יוטיוב, 16 במרץ 2010
↑  מאיה כהן, דרור קרן מיואש: "הכל מתמסמס", באתר ישראל היום, 14 בדצמבר 2020
↑  סרט אהבה, by ביטניק - BeatNik, באתר ביטניק - BeatNik (באנגלית)
↑  מאיה כהן, דרור קרן מיואש: "הכל מתמסמס", באתר ישראל היום, 14 בדצמבר 2020
↑  עמרי קרן - המון ווליום
↑  מיקי נירון, ‏האלבומים חזרו, באתר ‏מאקו‏, 6 בינואר 2022
↑   בן שלו, זה הנכד של שלום חנוך?, באתר הארץ, 19 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010312740405171  VIAF: 477157523240627030776   WorldCat (עם VIAF): 477157523240627030776
משה שטרית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1967 (בן 57 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 74  מפקד חטיבת קרייתי  סגן מפקד עוצבת געש  מפקד חטיבה 188  מפקד חטיבת מכבים  סגן מפקד אוגדת עזה
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל התאחדות בוני הארץ
 
משה שטרית (נולד בשנת 1967) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 188 במלחמת לבנון השנייה.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1985 הוצב שטרית בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שטרית מילא שורה של תפקידי פיקוד בחיל ובהם מ"פ. בשנים 1998 - 2000 פיקד על גדוד 74. בהמשך שימש כמפקד חטיבת קרייתי. לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת געש. במלחמת לבנון השנייה שימש שטרית כמפקד חטיבה 188.
הערות שוליים

↑  דני ברנר, הבן שבטנק ינצח, באתר ישראל היום, 3 במאי 2014
↑  אמיר בוחבוט, פרשת איוב של חטיבת השריון 188, באתר nrg‏, 22 באפריל 2007
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוד מנחם (קצין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בספטמבר 1966 (בן 58) ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1985–2016 (כ־31 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד צבר  סגן מפקד חטיבת גבעתי  מפקד גדוד דקל  מפקד חטיבת אפרים  סגן מפקד אוגדת עזה  מפקד חטיבת כפיר  נציג צה"ל במטות המשולבים  ראש מטה פיקוד המרכז  ראש המנהל האזרחי ביו"ש
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   האינתיפאדה השנייה     מלחמת לבנון השנייה   מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים     מבצע צוק איתן
 
דוד מנחם (נולד ב-11 בספטמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון. מנחם היה ממייסדי חטיבת כפיר ומפקדה הראשון.
קורות חייו

דוד מנחם נולד וגדל בירושלים. התגייס לצה"ל בשנת 1985, שירת בחטיבת גבעתי כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה וכמפקד גדוד צבר 1996–1998. לאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה וכמפקד גדוד דקל בבה"ד 1. בשנים 2001–2003 פיקד על חטיבת אפרים והוביל אותה במהלך מבצע חומת מגן. בתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד אוגדת עזה, לאחר התפטרותו של מפקד האוגדה שמואל זכאי בנובמבר 2004 מונה לממלא מקומו עד כניסתו לתפקיד של אביב כוכבי.
בסוף 2005 נקרא להקים את חטיבת כפיר במתכונת של חטיבת חי"ר הגדולה בצה"ל, הכוללת שישה גדודים סדירים, בהם גדוד נח"ל חרדי – "נצח יהודה". מנחם היה זה שבחר את דגם הכומתה המנומרת לחטיבה. פעילות החטיבה הייתה בתחום ביטחון שוטף בגזרת יהודה ושומרון. בסוף תקופת פיקודו בחטיבה נרשמה לו הערה פיקודית בעקבות אירוע בו לוחמים מהחטיבה חטפו מונית פלסטינית, ירו בעובר אורח פלסטיני ופצעו אותו באורח אנוש. באוגוסט 2007 סיים את תקופת כהונתו כמח"ט ויצא לארצות הברית לשמש נציג צה"ל במטות המשולבים. ב-2010 מונה לראש מטה פיקוד המרכז בדרגת תא"ל עד שנת 2013. ב-3 בספטמבר 2013 החל תפקידו כראש המנהל האזרחי, בתפקידו כיהן עד 3 בפברואר 2016. בגמר התפקיד יצא לחופשת פרישה מצה"ל.
מנחם בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי. מתגורר במושב בן שמן.
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, "לילה אחרי לבנון", הארץ, ‏ 06.04.1998.
↑  אמיר אורן, בלי אשליה של הרתעה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2001.
↑  אביחי בקר, הריסה נאורה, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2002.
↑  אמיר בוחבוט, יעלון: תא"ל זכאי ישוחרר מצה"ל, באתר nrg‏, 9 בנובמבר 2004.
↑  אמיר בוחבוט, רק בת שנה וכבר הכי גדולה בצה"ל, באתר nrg‏, 21 באוקטובר 2006
↑  פרשת דהריה: אישום נגד הקצין האחראי, באתר וואלה, 9 באוגוסט 2007
↑  אמיר בוחבוט‏, גנץ הכריע: תא"ל מוטי אלמוז יהיה דובר צה"ל הבא, באתר וואלה, 29 באפריל 2013.
קלרה אמברוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בדצמבר 1924 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  26 בפברואר 2011 (בגיל 86) באפלו, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 מקצוע:  רופאה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (29 בינואר 2006) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  קלרה אמברוש
 
קלרה אמברוש (במקור באייר עד 1945, בהונגרית: Ambrus Klára; רומא, 8 בדצמבר 1924 – באפלו, 26 בפברואר 2011) הייתה רופאת ילדים אמריקאית ממוצא הונגרי, רופאת נשים-מיילדות, המטולוגית, פרמקולוגית, חברה חיצונית של האקדמיה ההונגרית למדעים. חסידת אומות העולם. אשתו של הרופא דיולה אמברוש 1924–2020. היא קיבלה את תואר חסידת אומות העולם בשנת 2006, כי תוך סיכון חייה הסתירה כחמישים פליטים יהודים בדירתה ובמפעל הטקסטיל הסגור של הוריה בבודפשט בשנים 1944–1945.
קורות חייה

קלרה אמברוש נולדה ברומא והייתה בת עשר כשעברה לבודפשט עם הוריה. בין 1943 לבין 1947 הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך קיבלה את התואר הרפואי הכללי שלה באוניברסיטת ציריך בשנת 1949. בין 1950 לבין 1954 הייתה סטודנטית אורחת בסורבון ולאחר מכן במכון פסטר בפריז. בשנת 1954 התיישבה בארצות הברית עם בעלה, דיולה אמברוש, שם עבדה תחילה בפילדלפיה במשך תקופה קצרה ולאחר מכן מ-1955 ועד מותה התגוררה בבאפלו, ניו יורק, שם זכתה בתואר פרופסור מחקר באוניברסיטה של מדינת ניו יורק. משנת 1975 הייתה חברת מערכת של כתב העת Research Communications in Molecular Pathology and Pharmacology. משנת 2001 הייתה חברה חיצונית של האקדמיה ההונגרית למדעים. היא נפטרה בגיל 86 עקב פציעות שנגרמו בשריפה בדירתה.
כתביה העיקריים

Bone Marrow Protection as a Potential Aid to Chemotherapy. Többekkel. (Extrait de Acta Union Internationale Contre le Cancer, 1960)
Bone Marrow Transplantation in the Protection of Primates against Radiation. (Proceedings of the International Symposium on Bone Marrow Therapy, 1962)
Regulation of Regeneration and Transplantation of Chemic Tissues. Többekkel. (Annals of New York Academy of Sciences, 1964)
Determination of Inhibitors of Fibrinolysis. (Thrombosis and Bleeding Disorders. New York, 1971)
Studies on Prevention of Respiratory Distress Syndrome of Infants Due to Hyalin Membrane Disease with Plasminogen. (Proceedings of the 23th Annual Symposium on Blood. Detroit, 1975)
Thromboembolism and Related Conditions in Pediatrics. (The Thromboembolic Disorders. New York, 1983)
Changes in the Fibrinolysin System in Adult Respiratory Distress Syndrome – ARDS – Caused by Trauma/Septic Shock in Patients and in Experimental Animals. (Rational Diagnosis and Treatment of Hemorrhagic Diatheses and Thromboembolic Disorders. New York, 1986)
Ethics and Methodology of Studies on Major Complications in Cancer Patients: Infectious Complications, Thromboembolism, Hypercalcemia and Osteoporosis. (Medical Ethics and Ethical Medicine, 1989)
פרסים והוקרה

חבר בקולג' האמריקאי של הרופאים (1960–)
פרס נלסון האקט (1972)
פרס נשים מצטיינות (1980)
חברה בוועדה הרפואית המתמדת(1983–1984)
חברה במסדר אבירות הקבר הקדוש של הוותיקן (1991–)
פרס ג'ורג' פ. קופף (1997)
פרס נשים ברפואה (1999)
חברה חיצונית באקדמיה ההונגרית למדעים (2001–)
New York Laurate Award (American College of Physicians, 2008)
חסידת אומות העולם
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניה במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Rövid életrajz (ביוגרפיה קצרה)
Névpont (נקודת שם)
חנן דה לנגה

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בן 69 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  עיצוב
 פרסים והוקרה:  Ministry of Education, Culture and Sport  מגזין דומוס 
 מספר צאצאים:  3 
 delangedesign.com
 
חנן דה לנגה (נולד ב-1955) הוא אמן, מעצב ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה

דה לנגה נולד בחיפה. בשנים 1979–1980 שהה בארצות הברית ובאירופה. עם שובו לישראל למד במחלקה לעיצוב תעשייתי ב-"בצלאל", ועבד כמתפעל במה בתיאטרון חיפה וכמעצב ומפתח מוצרים.
בשנת 1985 סיים בהצטיינות את לימודיו ועבר לקיוטו, יפן, שם עבד עם האדריכל ריאוסוקה סוזוקי. בשנת 1986 חזר לישראל והקים סטודיו עצמאי לעיצוב ואדריכלות בשם "סטודיו דה לנגה". בשנת 2000 הצטרפה לסטודיו כשותפה האדריכלית ובת זוגו, טל דה לנגה.
משנת 1987 הוא מלמד במחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל. בשנים 1992–1995 כיהן כראש המחלקה ובשנים 2006–2007 כיהן כראש התכנית לתואר השני. בשנת 2003 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2008 לפרופסור מן המניין. מתגורר בתל אביב עם זוגתו, האדריכלית טל דה לנגה, ולהם שלושה ילדים.
עבודתו

עבודותיו המוקדמות של דה לנגה הושפעו מהעיצוב הלא פונקציונלי של קבוצת ממפיס (אנ'). החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא יוצר יצירות הבוחנות את הקשר שבין פונקציונליות לחומר. לאורך השנים עבודתו מתפרסת על מגוון תחומים כגון ארכיטקטורה, עיצוב תעשייתי, עיצוב מוזיאונים, ציור ופיסול. "אני מאוד 'שלוליתי' באופן העבודה שלי, שטחי ורחב", אמר על עצמו בראיון, "אני עובד בארכיטקטורה, בעיצוב פטנטים, במוזיאונים, אני מצייר ומפסל. מעניינת אותי השלולית הגדולה שבה אני שוחה".
יצירתו מתחלקת בין פרויקטים עצמאים לבין עבודה עבור לקוחות במסגרת "סטודיו דה לנגה". לצד עיצוב חללים פרטיים וחללים מסחריים (בהם חנויות golf & co ופולגת), מתמחה הסטודיו בעיצוב תערוכות מוזיאליות, גני מדע ומרכזי מבקרים.
בין עבודות הסטודיו נכלל עיצוב פארק המדע בניצנה, עיצוב גן המדע על שם קלור במכון ויצמן, התערוכה "קדושה ויופי" לרגל 40 שנה למוזיאון ישראל, תצוגות הקבע של אמנות ישראלית ואמנות מודרנית במוזיאון ישראל, עיצוב תערוכת הקבע בביתן היהודי באושוויץ, עיצוב הביאנלה לאומנויות ולעיצוב במוזיאון ארץ ישראל ועיצוב הרטרוספקטיבה של יאיוי קוסמה במוזיאון תל אביב.
בנוסף שימש דה לנגה יועץ למנכ"ל מוזיאון ישראל בתהליך החידוש שעבר המוזיאון בשנת 2005 והיה אחראי על צוות העיצוב של האגף לאמנות ותרבות יהודית.
הפרויקטים העצמאים אותם מפתח דה לנגה נעים בין עיצוב מוצרים, הצגה בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
תערוכות היחיד הבולטות שלו בשני העשורים האחרונים הן "טימבוקטו", "אקס ליבריס" ו-"כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים". "טימבוקטו" הוצגה בשנת 2010 בגלריה "פרדיגמה" בתל אביב. בתערוכה התכתב דה לנגה עם הספר "טימבוקוטו" של פול אוסטר על ידי הצבת פרטי ריהוט שעיצב לצד רישומים, ציורים ועבודות וידאו שיצר בזמן מסעותיו בפריז לונדון ואלסקה.
"אקס ליבריס" הוצגה בשנת 2011 לצד תערוכת יחיד של המעצב יעקב קאופמן כחלק מחנוכת גלריות העיצוב והאדריכלות באגף החדש של מוזיאון תל אביב. דה לנגה הציג בה ספרייה ריקה המורכבת משני מבנים מעגליים, מדפיה הונחו בזווית, והיא יכלה להכיל 20 אלף ספרים. העבודה העלתה שאלות על האופן ונוחות הנחת הספר על המדף ועל נוכחות המבקר/המשתמש במרחב הספרייה.
מוטיב הספרייה חוזר רבות בעבודתו של דה לנגה לאורך השנים. דוגמאות לכך ניתן לראות בתערוכה שהציג ב-1990 בגלריה עמי שטייניץ, בה הציב שבע עמדות עבודה שיצר. בתערוכה שהציג ב-"גלריה פריסקופ" בשנת 19998 הציב 15 כונניות ספרים שיצר בקומפוזיציות שונות לפי אותו בסיס חומרי, ובמוזיאון חיפה לאמנות בשנת 2000 הציב שתי הצעות למדפי ספרים ניסיוניים ושרפרפים לצדם. קטלוג התערוכה, "אקס ליבריס: ספריות וספרים" שכתב יחד עם מאיה ויניצקי, אוצרת התערוכה, דן בעיסוק שלו בספרים וספריות לאורך הקריירה שלו.
התערוכה "כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים" הוצגה בשנת 2015 ב"גלריה נגא". בתערוכה הציב דה לנגה ברחבי החלל פסלים שפיסל מחפצים שאסף לאורך השנים. לצדן תלה על הקירות עבודות שיצר בצבעי שמן על וילונות איטום ישנים שאסף מכיתות בבצלאל. התערוכה מתכתבת עם יצירותיו של מרסל דושאן ומבטאת את תפיסתו הדאדאיסטית של דה לנגה.
בספטמבר 2022 הציג בגלריה B.Y5 בתל אביב תערוכת יחיד בשם ״הִיסְטוֹרְיָא2 – חנן דה לנגה״, אותה אצרה מירב רהט. התערוכה כוללת יצירות מתוך תערוכות נבחרות שדה לנגה הציג בעבר בגלריות ובמוזיאונים, וגם עבודות חדשות.
תערוכות יחיד

2015 - "כבר שחורים העצים, עוד כחולים השמים", "גלריה נגא", תל אביב, אוצרת: נעמי גוטליב.
2012 - "אקס ליבריס", "מוזיאון תל אביב לאמנות", תל אביב, אוצרת: מאיה ויניצקי.
2010 - "טימבוקטו", "גלריה פרדיגמה", תל אביב, אוצרת: ענת בנבנישתי.
2008 - "שביר", "גלריה נובליס לאמנות מובחרת", טורינו, איטליה.
2006 - "un.cover.light", "גלריה פריסקופ", תל אביב, אוצרת: שרי פארן.
2005 - "Designmai", "פסטיבל ברלין לעיצוב", גרמניה.
2005 - "מיצב מצב", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: דניאלה טלמור.
2002 - "Ozone", "Mobile Sessile", טוקיו, יפן, אוצרת: נירית נלסון.
2000- "מיצב עיצוב", "מוזיאון חיפה לאמנות", אוצרת: דניאלה טלמור.
1998 - "עבודות חדשות", "גלריה פריסקופ", תל אביב, אוצרת: שרי פארן.
1994 - "עיצוב אוטוביוגרפי", "מוזיאון תל אביב לאמנות", אוצרת: מאירה יגיד חיימוביץ'.
1990 - "עבודות מכתבות", "גלריה עמי שטייניץ", תל אביב, אוצר: עמי שטייניץ.
2022 - ״הִיסְטוֹרְיָא2 – חנן דה לנגה״, גלריה B.Y5 תל אביב, אוצרת מירב רהט
תערוכות קבוצתיות עיקריות

2018 - "חמסה, חמסה, חמסה", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים, אוצרים: ד"ר שירת מרים שמיר ועידו נוי.
2013 - "Fresh Paint Design", תל אביב.
2012 - "Log In Log Out", בית הגפן, חיפה, אוצרים: יעלה חזות, פריד אבו שקרה.
2011 -2011 - "פריסקופקטיבה", סדנאות האומנים, תל אביב.
2011 - "ישן חדש", מוזיאון העיצוב חולון, חולון.
2011 - "Promisedesign", מילאנו - איטליה, פריז - צרפת.
2011 - "IFDA Asahikawa", “International Furniture Design", טוקיו, אסהיקווה, יפן.
2009 - "(Denayaday (movables", גלריה פרדיגמה, תל אביב, אוצרת: ענת בנבנישתי.
2007 - "מעצבי החלומות", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: אלכס ורד.
2007 - 2006 - "New design from Israel", מוזיאון לעיצוב ע"ש קופר יואיט, ניו-יורק, ארצות הברית, אוצרים: אלן לופטון ועזרי טרזי.
2005 - "זהב שחוט: תכשיט ישראלי 3", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצרת: דגנית שטרן-שוקן.
2004 - "Old New –Still Frame", מוזיאון חיפה לאומנות, חיפה, אוצרת: דניאלה טלמור.
2003 - "אובייקט ישראלי, עניין של זמן", בית האמנים בירושלים, ירושלים, אוצרת: צופיה דקל.
2002 - "תכשיט ישראלי", תערוכת תכשיטים קבוצתית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצרת: ורד קמינסקי.
2002 - Domains Contemporary Israeli Design, Tokyo, Nagoya, Shanghai" Designers Block", טוקיו, יפן, אוצרת: נירית נלסון.
1999 - "70 מעצבים במחווה לאיזיקה גאון", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: נירית נלסון.
1995 - "Section" ,"Mobile Design Exhibition - the Forum of Museum", פריז, צרפת, אוצרים: עדה נעמני וחנן דה לנגה.
1995 - "Moderate Physical Pressure", גלריה עמי שטייניץ, תל אביב, אוצר: עמי שטייניץ.
1991 - "הנעדר הנוכח, הכיסא הריק באמנות הישראלית", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, אוצר: פרופ' מוטי עומר.
פרסים

2011 - פרס "אות העיצוב" של מגזין דומוס וגופים תכנוניים ואקדמיים שונים. בשיתוף "קרן ע"ש דורית הראל" לתכנון תערוכות ומוזיאונים עבור חידוש "מוזיאון ישראל".
2010 - מקום ראשון בתחרות לעיצוב והקמת תערוכת קבע בביתן היהודי באושוויץ, פולין.
2008 - מקום ראשון בקטגוריה "סביבה ונוף" לשנת 2008 מטעם מגזין "בנין דיור" בתחרות "אדריכל נבחר 2008".
2004 - תחרות בינלאומית לתכנון פארק חירייה בשיתוף משרד אדריכלי נוף דן צור ושות - מקום שני.
2003 - מרכז מבקרים "חוות חפציבה", חברת החשמל - מקום ראשון.
2003 - תחרות תכנון אגף חדש ל"מוזיאון תל אביב לאומנות" - ציון לשבח.
2000 - תחרות תכנון "גן מדע סולארי בניצנה" - מקום ראשון.
2000 - תחרות תכנון "ארבורטום אילנות", קרן קיימת לישראל - מקום ראשון.
1993 - “International Furniture Design”, אסהיקאווה, יפן - ציון לשבח.
גלריה

DANGLING LIBRARY (2000)
אקסליבריס (2012)
אקסליבריס (2012)
סהרה, טימבוקטו (2010)
כורסת לואי ה-16 (1993)
ספריית עמודים וספסל (2000)
RIVE DROITE, טימבוקטו (2010)
CLIPS LAMP (2006)
COFFEE LAMP (2006)
הערות שוליים

1 2  יובל סער, גלריית העיצוב של מוזיאון ת"א נפתחת בלי חנופה, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2011
↑  יד ושם, עיצוב התערוכה: אתגרים ופתרונות, באתר יד ושם
↑  יובל סער, גלריה, מה שמעניין את חנן דה לנגה, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2010
↑  יובל סער, אקס ליבריס: חנן דה לנגה במוזיאון תל אביב, פורטפוליו
↑  איה בנטור, אני מעדיף אנשים חיים מבובות חלון ראווה, פורטפוליו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273073  NLI: 987007260348205171  GND: 1022269577  ISNI: 0000 0000 7801 9909  LCCN: no2010055921  SUDOC: 174121385  ULAN: 500484388  VIAF: 120518950   WorldCat (עם VIAF): 120518950
סליק המחסן באיילת השחר

| --- | --- |
מחסן התבואה של איילת השחר תחתיו נבנה הסליק. ניתן לראות את החלוקה לחדרים כשפתחי הסליק נבנו בשני חדרים שוניםמחסן התבואה של איילת השחר תחתיו נבנה הסליק. ניתן לראות את החלוקה לחדרים כשפתחי הסליק נבנו בשני חדרים שונים
 מידע כללי
 סוג:  סליק 
 מיקום:  איילת השחר 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1930
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־30 של המאה ה־20 
 
שלט ליד המחסן של איילת השחר תחתיו נבנה הסליק
סליק המחסן באיילת השחר היה סליק בנוי, שנחפר בקיבוץ איילת השחר והיה אחד מארבעת הסליקים הארציים שהקים ארגון ההגנה לאחר הקמתו. הסליק נבנה מתחת למחסן התבואות ופתחו הוסתר בשקי חיטה. לאחר קום המדינה הועברה תכולת הסליק לרשויות והוא נסגר. בכוונת הקיבוץ להקים במקום מוזיאון שיספר את תולדות הסליק.
רקע

עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי, קנוי וגנוב, בסליקים ישוביים רבים, חלקם הגדול מאולתר, מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני. מגמה זו התחזקה ב-1920, כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים גדולים ברחבי הארץ. בשלב ראשון הוביל שאול אביגור בניית ארבעה סליקים מרכזיים, כשאחד מהם נועד להיבנות בקיבוץ איילת השחר. שאר שלושת הסליקים המרכזיים נבנו בגבעתיים (סליק אלדמע), בקבוצת גבע ובקבוצת כנרת.
ההיסטוריה של הסליק

בחפירת הסליק היה מעורב מספר מצומצם של בעלי סוד בקיבוץ. המקום שנבחר היה מחסן תבואות, שנבנה ב-1924 ושימש לאחסון תבואה ולהכנת תערובות עבור הרפת והאורווה. המחסן כלל ארבעה חדרים. בניית הסליק נעשתה במהלך המרד הערבי הגדול (1939-1936). חפירת פיר הירידה נעשתה דרך רצפת הבטון, ובסופו של תהליך נבנה סליק בגודל של שלושה מטר על שלושה מטר. כדי להסוות את הפתח הוערמו עליו שקי חיטה. לאחר כשלוש שנים נבנה לסליק פתח נוסף לחדר אחר במבנה המחסן. פתח זה הוכן כדי להגביר את בטיחות השימוש בסליק. מאחר שהחדר שאליו הגיע הפתח הנוסף היה נמוך, נבנה הפתח בקיר החדר ולא ברצפתו, ולכן היה צורך לטייח את הפתח לאחר כל שימוש.
לאחר סיום בנייתו מונה חבר הקיבוץ יעקב שגב לשמש כמחסנאי של הסליק, ששימש כסליק המרכזי של הגליל העליון ואוחסן בו נשק של הקיבוץ וגם נשק שהועבר לארגון "ההגנה" מסוריה ולבנון ונשלח ליישובים אחרים בארץ.
ב-1 ביולי 1946, מייד לאחר השבת השחורה, החלו הבריטים לחפש סליקים באיילת השחר. על אף המאמצים לא נמצא אף אחד מהסליקים של הקיבוץ.
לאחר קום המדינה

לאחר תום מלחמת העצמאות נפתח הסליק לעיני כול ותכולתו נמסרה לרשויות המדינה. מאז הסליק עומד ריק. בכוונת הקיבוץ להשיג תקציב על מנת להפוך את המקום למוזיאון לתולדות הסליק והגנת הקיבוץ ולהציג בו, בין השאר, גם כלי נשק מאותה תקופה.
לקריאה נוספת

ד"ר רפי קיטרון, ארץ ישראל הנסתרת, הוצאת אריאל, 2010, עמוד 98
הערות שוליים

↑  נכון ל-2020 משמש חדר זה כאיטליז
↑  בנוסף לסליק תחת המחסן היו עוד מספר סליקים בקיבוץ
↑  זהר בר-נץ, "השבת השחורה" באיילת השחר, באתר קיבוץ "איילת השחר"
↑  קרני עם־עד, סליק של רימונים: ה"אוצר" המסוכן שהתגלה באיילת השחר, באתר mynet‏ קיבוץ, 24 באוקטובר 2019
תמר הירשפלד

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1984 (בת 40) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל
 תחום יצירה:  ווידאו ארט
 פרסים והוקרה:  פרס משרד התרבות באמנות הווידאו לאמן צעיר
 tamarhirschfeld.art
 
תמר הירשפלד, נכבה, 2019, מוזיאון תל אביב
תמר הירשפלד (נולדה ב-6 באוקטובר 1984 בירושלים) היא אמנית רב תחומית ישראלית. רוב עבודותיה נעשות בתחום הווידאו ארט. היא זכתה בפרס משרד התרבות באמנות הווידאו לאמן צעיר (2016).
ביוגרפיה

הירשפלד נולדה בירושלים, בכורה מבין שלוש בנות להורים ארכאולוגים. בילדותה בילתה רבות בחפירות הארכאולוגיות של אביה יזהר הירשפלד. ב-2003 החלה הירשפלד ללמוד אמנות לתואר ראשון באקדמיה לאמנות בצלאל. במהלך הלימודים נסעה לבוסטון שבארצות הברית במסגרת חילופי סטודנטים. ב-2008 סיימה את לימודיה בהצטיינות. את התואר השני הירשפלד התחילה בניס שבצרפת, אך עזבה אותו לפני תום הלימודים. ב-2011 החלה ללמוד בתוכנית לתואר שני בבצלאל, M.F.A אותו היא סיימה בהצטיינות ב-2013. בין השנים 2015 ל-2017 המשיכה הירשפלד עם לימודי האמנות, הפעם בתחום הטכנולוגיה בתוכנית לקולנוע וטכנולוגיות מתקדמות ב- Le Fresnoy שבעיר Tourcoing שבצרפת.
ביוגרפיה > פעילותה האמנותית

עבודותיה של תמר הירשפלד הם עומס של דימויים וייצוגים צפופים הנפגשים יחדיו, על נייר, בווידאו או בחלל תצוגה. מדובר בעירוב של היסטוריה ועכשווי, דימויים מקומיים ודימויים מאזורים מרוחקים בצפיפות של גלובליזציה המקמטת את הזמן והמרחב. בריאיון לעיתון הארץ הירשפלד מעידה על עצמה: "הרי אני בכל מקרה מחזיקה את הדברים בראש, כמו מאגר של דימויים. הרעיון הוא לעשות אינטרפרטציה לדברים והחפצים שאני מוצאת".
בעבודות המוקדמות שלה, היא עסקה בדימויים מצוירים אותם היא הוסיפה על מצעים שהיא מצאה. דימויים אלה היו בעיקר דברי מאכל ומאפה המבוצעים בצורה 'חושנית' אותם היא שילבה בסיטואציות 'לא צפויות'. בשנה השלישית ללימודיה בתואר הראשון, כאשר נסעה לבוסטון, היא עסקה ביצירת דימויים ואובייקטים של הדונאטס האמריקאים. היא יצרה פסלים של דונאטס שנראים אכילים – כמו הדבר עצמו. כמו כן, הציגה מספר תצלומים בהם דונאטס מושחל על איבר מינו של בן זוגה. כשחזרה לבצלאל הדפיסה את אותם דימויים והדביקה אותם על מצתים אותם מכרה בבצלאל בחמישה שקלים, עסק שלפי טענתה הביא לה רווחים של אלפי שקלים. אחד מדימויי הדונאטס הודפס של כריכת הספר של ג'וליה פרמנטו "ספארי", שיצא לאור ב-2011.
עבודותיה > שוורצע

ב-2012 הציגה הירשפלד את 'שוורצע', פרויקט הסיום שלה בתואר שני במתחם של בצלאל בתל אביב. התערוכה הייתה מיצב הכולל בתוכו שלל קטעי ווידאו מוצגים בתוך חלל עמוס בתפאורה חזותית ואקלקטית. התערוכה נעה סביב דמותה של "שוורצע" הלא היא הירשפלד צבועה כולה בשחור, מכף רגל ועד ראש, מבצעת פעולות שונות במיקומים שונים. בסרט ווידאו אחד רואים את דמותה של "שוורצע" מבצעת סקי באוסטריה, דמותה שחורה מכף רגל ועד ראש ורק נעלי הסקי והמגלשיים מבצבצות בצבע אחר, כל אלה על הרקע שלג לבן. שוורצע עולה ברכבל במעלה המסלול תוך כדי שהיא שרה שיר בגרמנית. דמותה השחורה של שוורצע גולשת במורד המדרון בעוד דגל ישראל קשור על צווארה כגלימה. בקטע ווידאו אחר דמותה של שוורצע נמצאת בחוף "עלמה ביץ'" בתל אביב ולצידה שני גברים ממוצא אפריקאי, היא מנופפת בדגל ארצות הברית בעוד הם מנופפים בדגלי ישראל. בקטע נוסף שוורצע נמצאת בכיכר הבימה בעת הפגנה ומניפה דגל פלסטין, במקטע אחר שורצע במדבר רוכבת על גמל המובל על ידי בדואי ולידם הולך חייל צה"ל במדים נושא על שכמו דגל ישראל, מדי פעם החייל מעניק את הדגל לשוורצע המנופפת אותו לגובה בעודה יושבת על הגמל. בווידאו אחר שוורצע נפגשת עם יובל נח הררי, עורה שחור והיא לבושה בשמלה פרחונית, היא מקשיבה להסבריו של הררי על הומו ספיאנס בחדר הנראה כאחורי הקלעים של מוזיאון, בין ארכיון ושרידי כדים. בסרט ווידאו האחרון, "סופה של שוורצע", היא מפתה במילקשייק בחור עם גוון עור כהה ונרצחת על ידיו.
התערוכה תוארה על ידי גליה יהב כ"מיצב טוטלי עמוס ומצחיק, מעין מדריך חזותי, קליפי וחומרי לספרו של ד"ר יובל נח הררי, "קיצור תולדות האנושות". הירשפלד בנתה מערה טרנס־היסטורית הכוללת דוגמאות מתומצתות וסאטיריות של כל התרבויות, המהפכות, הדתות, האסונות וכיוצא באלה רגעים היסטוריים גדולים, מוגשים בערבוביה. דרכם היא מגוללת את סיפורה של שוורצע, הלוא היא הירשפלד עצמה מצובעת בשחור כאשה קדמונית, מחן ונוס ההוטנטוטית העכשווית, הנקלעת כפורסט גאמפ בגרסת האשה השחורה לחזית ההיסטוריה. החלל הלימודי המגוחך, נוסח מופעים אור־קוליים או “מפגשים אותנטיים” על ילידים בקצה מסלול טיולים לכל המשפחה, כולל עץ זית, נרות כנסייה ופינת קפה (מגש נחושת ופינג'ן), ציורים עממיים וקמעות, “קדושים” בנוסח ישו, אלן גינסברג, היטלר ופרויד, אלביס פרסלי ובן-גוריון".
עבודותיה > ביאנקה ביבשת השחורה

לאחר שזכתה ב-2013 במלגה מטעם המרכז לאמנות עכשווית (CCA) נסעה הירשפלד למסע בטנזניה שבאפריקה שם חייתה לסירוגין בין שבטים מקומיים, ביניהם יצרה את "ביאנקה ביבשת השחורה" בה היא לקחה את העיסוק ב"שחור" למחוזות חדשים. עבודתה הוצגה במוזיאון פתח תקווה לאמנות בתערוכה "מחשב מסלול מחדש" במלוא עשר שנים למוזיאון. במרכז הסרט דמותה של ביאנקה, הירשפלד עצמה, פניה צבועות בלבן ועל ראשה פאה בלונדינית, על ידיה כפפות לבנות והיא לובשת שמלה פרחונית. הסרט הוא מעין יומן מסע, אך ללא נרטיב קוהרנטי, של מפגשיה עם בני שבט טנזני.
תערוכות נבחרות

2007: "שיעורי בית", תל אביב, אוצר: אסף קוריאט.
2008: "התחלה", סדנאות האמנים, תל אביב. אוצר: רונן לייבמן.
2008: "שווים ופחות שווים". מוזיאון על התפר. ירושלים. אוצרת: אלונה פריידברג.
2008: "בלונד". "יד לבנים" רמת השרון. אוצרת: ענבר דרור.
2010: "נמכר". 'לה נון מייסון'. צרפת. אוצר: הרל לוז.
2011: "תפאורה". גלריה לה זונמה. ניס. צרפת. אוצר: תומאס גולסן.
2012: "אנחת רווחה". מוזיאון אשדות יעקב. אוצרת: נטלי לוין.
2012: "דג זהב".גלריה ST-ART. תל אביב. אוצר: תמיר ליכטנברג.
2012: "לשבור ולתקן". גלריה נוזהה. יפו. אוצרת: הדס קיידר.
2012: "קונגו". גלריית המדרשה. תל אביב. אוצר: בועז ארד.
2013 : יריד "צבע טרי". חממת האמנים. תל אביב.
2013: "שוורצע". תערוכת בוגרים בצלאל MFA. תל אביב.
2013: "אמנים בחלל". גלריה "החדש והרע". חיפה. אוצרת: נטלי לוין.
2013: "איקונופיליה". מכון נוטרדאם. ירושלים. אוצרים: ליה אביר וסמדר קרן.
2013: "אתניקה". גלריה גבעון. תל אביב.
2013: "כוכב עולה". מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. אוצרת: דליה לוין.
2013: "הדרום האדום". גלריית דנה. קיבוץ יד מרדכי. אוצרת: רווית הררי.
2014: "אמנות כדי לשרוד". AZA13. אוצר: יחזקאל לזרוב.
2015: "אוריינט אקספרס". גלריה 'אמור'. פאריס, צרפת.
2016: "פאנורמה 2016". לה פרנואה. טורקואן, צרפת.
2017: "אמנות עכשווית בישראל". המכון לאמנות עכשווית. קייב, אוקראינה.
פרסים

2008: פרס בנק לאומי למצוינות
2013: מענק הקרן לווידאו ארט וקולנוע אקספירמנטלי, CCA: המרכז לאמנות עכשווית.
2016: פרס משרד התרבות לאמן צעיר בקטגוריית פרס אמנות הווידאו.