stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבמה (BB-8)
היסטוריית שירות > ניסויי הפצצה

אלבמה הושבתה בפעם האחרונה ב-7 במאי 1920, לאחר שהעבירה את תשעת החודשים קודם לכן ללא פעילות בפילדלפיה. האונייה הועברה למחלקת המלחמה לשימוש כספינת מטרה ב-15 בספטמבר 1921, והיא נמחקה מרשימות הצי. היא הוקצתה לניסויי הפצצה שנערכו על ידי שירות האוויר של צבא ארצות הברית ב-27 בספטמבר 1921, תחת פיקוחו של הגנרל בילי מיטשל. בנוסף לאלבמה, אוניות המערכה הישנות ניו ג'רזי ווירג'יניה היו אמורות להיות מוטבעות בניסויים. השלב הראשון של הניסויים החל ב-23 בספטמבר, וכלל ניסויים עם פצצות כימיות, כולל גז מדמיע וזרחן לבן, כדי להדגים כיצד ניתן להשתמש בנשק כזה כדי להשבית מערכות פיקוד ובקרה ולהרוג אנשים חשופים. באותו לילה, נערך מבחן נוסף עם פצצות במשקל 300 פאונד (136 ק"ג), שמטרתו הייתה לקבוע האם אבוקות יכולות להאיר את המטרה באופן מספק עבור הפצצה מדויקת. השלב השני התרחש למחרת בבוקר, והיה הרבה יותר גדול. בניסויים, שנועדו לדמות תרחיש לחימה, השתתפה החטיבה האווירית הזמנית הראשונה. קבוצה של שמונה מטוסי Royal Aircraft Factory SE5, חמושים בפצצות 25 פאונד (11 ק"ג) התיקפו תחילה; הפצצות וירי המקלעים שלהם נועדו לדמות את פינוי הסיפונים מתותחנים נגד מטוסים לקראת המפציצים הכבדים. ארבעה מפציצי מרטין NBS-1 התקיפו לאחר מכן, עם פצצות 300 פאונד (136 ק"ג) מגובה 1500 רגל (457 מטר). שתיים מהפצצות פגעו בסיפון לכיוון החרטום. לאחר מכן התקיפו שלושה מטוסי NBS-1 נוספים עם פצצות 1100 פאונד (499 ק"ג) חודרות שריון, אם כי אף אחת מהן לא פגעה.
ב-25 בספטמבר 1921 התקיים סבב הניסויים האחרון. שבעה מטוסי NBS-1 נוספים תקפו את האונייה; שלושה נשאו פצצות 1,100 פאונד (499 ק"ג), בעוד שהארבעה האחרים נשאו כל אחד פצצת 2,000 ליברות (910 קילוגרם). אחת הפצצות נחתה קרוב לאונייה בצד השמאלי; השפעת הפיצוץ גרמה לנזק ניכר, ואלבמה החלה לנטות שמאלה. המפציצים השיגו עוד שתי החטאות קרובות עם פצצות, ה-2,000 פאונד ואחריהן פגיעה ישירה ושתי החטאות קרובות עם פצצות ה-1,100 פאונד (499 ק"ג). הפצצה האחרונה, במשקל 2,000 פאונד (907 ק"ג), פגעה באונייה בירכתיה. הפיצוץ שבר את שרשראות העוגן שלה, והאונייה החבוטה החלה להיסחף לעבר השרידים של סן מרקוס ואינדיאנה, שהאחרונה הוטבעה בניסויי הפצצה מוקדמים יותר באותה שנה. האונייה נותרה על פני המים עוד יומיים לפני שטבעה לבסוף במים רדודים ב-27 בספטמבר 1921. מיטשל ניסה להשתמש בהטבעה כהוכחה לדומיננטיות של המפציצים במאמציו להבטיח חיל אוויר עצמאי, אם כי הצי ציין כי האונייה הייתה נייחת, לא מוגנת, בלתי מאוישת, ולא הייתה מוגנת עם תוכנית השריון "הכל או כלום" העדכנית ביותר. שרידי האונייה השקועה נמכרו לגריטה ב-19 במרץ 1924.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2010026849  VIAF: 158511385   WorldCat (עם VIAF): 158511385 
אלבמה בשנת 1904.
אלבמה בפילדלפיה בשנת 1919
אלבמה נפגעה על ידי פצצת זרחן לבן
בייסלארד

| --- | --- |
בייסלארד מהמאה ה-14 (המוזיאון השווייצרי הלאומי).: ציור של בייסלארד מוצג על דמותו של תומאס דה טופקליפה. 
בייסלארד שווייצרי מהמאה ה-14, קודמו של הפגיון השווייצרי הקלאסי ששימש במאה ה-16.
בייסלארד (באנגלית: Baselard; בגרמנית: Pasler) הוא פגיון או חרב קצרה שהיו בשימוש בימי הביניים המאוחרים.
אטימולוגיה

בשימוש מודרני במילה בייסלארד, המונח משמש לסוג של פגיון מהמאה ה-14 בעל ניצב בצורה של האות האנגלית I שהתפתח מפגיוני האבירים של המאה ה-13. השימוש בשם אינו עקבי, והמונח בצרפתית תיכונה ובאנגלית תיכונה כנראה מתכוון לשורה רחבה של פגיונות גדולים. המונח (בגרסאותיו הרבות) הופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-14. יש ראיות המצביעות על כך שהמונח בייסלארד הוא שיבוש המילה הגרמנית "Basler" שמשמעותה הוא "סכין בזל".
שימושים היסטוריים

תיאורים של הבייסלארד מהאמצע המאה ה-14 נשמרו כחלק מדמויות קברים (הבייסלארד נחשב כחלק מהלבוש הצבאי של אביר מנוח). באמצע המאה ה-14 הבייסלארד היה נשק פופולרי וביצעו איתו חלק גדול ממקרי האלימות האזרחית, והוא זוהה עם חוליגניות. עדות מוקדמת שלו היא ממסמכי בית המשפט של נירנברג (בשנת 1341) שבו יש תיעוד של משפט נגד אדם שפצע אישה על ידי הכאתה בראשה עם פאסלר (שמו הגרמני של הבייסלארד). כמה תקנוני חוק גרמניים מהמאה ה-14 והמאה ה-15 הוציאו מחוץ לחוק את הבייסלארד בגבולות העיר. בסוף המאה ה-14 הבייסלארד הפך מאוד פופולרי בחלקים נרחבים של מערב אירופה, כולל צרפת, איטליה, גרמניה, ואנגליה. הנס סלואן כתב שיר סאטירי על השימוש בבייסלארד כאביזר אופנה. פריס פלוומאן קישר בין הבייסלארד לססגוניות מיותרת: בסיפורו מסופר על שני כמרים, סר ג'ון וסר ג'פרי, מוצגים כשהם מתרברבים בחגורות הכסף שלהם, ובבייסלארד או בפגיון האונות שלהם עם כפתורים מצופים זהב.
ווט טיילר נרצח עם בייסלארד על ידי ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בשנת 1381.
בארונג

חלקי הבארונג (באנגלית)
בַּארוּנג (באנגלית: Barong או Barung) הוא כלי נשק דמוי חרב, בעל להב עבה בצורת עלה, המשמש שבטים אסלאמיים בדרום הפיליפינים.
הבארונג נמצא בשימוש נרחב בעיקר אצל המורו.
מבנה > להב

להב הבארונג המכונה "סוּלאבּ" עבה וכבדה, דבר אשר מוסיף ליכולת החיתוך שלה. אורך אופייני נע בין 20 ל-60 סנטימטרים כאשר בארונג מודרני בדרך כלל יהיה בתחום הארוך יותר (בסביבות ה-50 סנטימטרים).
מבנה > קת

הקת הקרויה "פּוּהַאן" עשויה בדרך כלל שרוול מוכסף הקרוי "באיקסקס" או "בּוּדבּוּד" עם סיבים טבעתיים מכוסים לכה שזורים כצמה המחפים עליו.
קת השייכת לחבר אצולה עשויה להיות משנהב, קרן קראבאו או הובנה מקמגונג (אנ').
עיטורים אופייניים על הקת כוללים קקדו ונאגה ובתחתיתה טבעת הידוק עשויה כסף, או נחושת מוקשחת. במלחמת העולם השנייה היו בשימוש קתות עם טבעות הידוק מאלומיניום.
מבנה > נדן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
להב בארונג, עם שיכוב אופייני
קת טיפוסית של בארונג
ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים

| --- | --- |

 סינוף בינלאומי:  אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים - UNFCCC
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־30 שנה)
 
ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים (באנגלית: United Nations Climate Change conference; ידועה גם כ-"ועידת האקלים של האו"ם") מתכנסת אחת לשנה, במסגרת אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים (UNFCCC). הוועידה מתכנסת כדי לדון בהתמודדות עם שינוי האקלים העולמי; כדי לנהל משא ומתן על אמנת קיוטו - הדן בהפחתת פליטת גזי חממה במדינות המפותחות; וכדי לדון בהסכם פריז, העוסק בנושא דומה. גם למדינות שאינן חלק מאמנת קיוטו ישנה זכות לנכוח בוועידה, במעמד משקיף.
רקע

בשל שינויי האקלים הכוללים התגברות מקרי קיצון של סופות ובצורות בעולם, אשר מושפעים לדעת רוב המדענים בידי האדם במידה רבה - עלה צורך בהתארגנות בינלאומית לצורך טיפול במצב. החשש הוא מהתעצמות מקרי הקיצון אקלימיים, והפיכתם לתדירים יותר ויותר - מצב העלול להביא לרעב ומלחמות בכל פינה בכדור הארץ. כבר בשנת 1992 התכנסה בברזיל ועידת פסגה של האו"ם, שנקראה פסגת כדור הארץ. במסגרת הוועידה נחתמו מספר הסכמים ונוצרו תוכניות, כגון אג'נדה 21. בין היתר, נחתמה אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינוי אקלים (UNFCCC) (אנ'), אשר מהווה את המסגרת להתכנסויות השנתיות של הוועדה.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 1997: COP3 - קיוטו, יפן

התכנסה בדצמבר 1997 בעיר קיוטו, יפן. במהלך פגישה זו נחתם פרוטוקול קיוטו, המחייב את המדינות החתומות עליו להפחית פליטת פחמן דו-חמצני וחמישה גזי חממה אחרים וכל עיסוק שעשוי להגביר פליטת גזים הקשורים להתחממות כדור הארץ.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 2009: COP15/CMP5 - קופנהגן, דנמרק

התכנסה במרכז בלה (Bella Center) בקופנהגן, דנמרק בין 7 בדצמבר ל-18 בדצמבר 2009. בהתכנסות הוועידה נחתם הסכם קופנהגן (אנ'). ההסכם נחתם בידי נציגי ארצות הברית, סין, הודו, ברזיל ודרום אפריקה ב-18 בדצמבר. המסמך זיהה כי ההתמודדות עם שינוי האקלים היא אחד האתגרים הגדולים ביותר של ימינו וכי יש לנקוט פעולות כדי לשמור על עליית טמפרטורה מרבית של שתי מעלות צלזיוס. המסמך אינו מחייב מבחינה משפטית ואינו מכיל כל התחייבויות לצמצום פליטת פחמן דו-חמצני ועל כן מדינות רבות וארגונים לא-ממשלתיים התנגדו להסכם זה.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 2015: COP21/CMP11 - פריז, צרפת

התכנסה בלה בורז'ה שבפריז מ-30 בנובמבר ועד 11 בדצמבר 2015. הוועידה הצליחה לגבש הסכם אקלים עולמי תקדימי לצמצום פליטת גזי חממה על מנת לבלום את ההתחממות העולמית. זהו הכינוס ה-21 בין הצדדים החתומים על אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים וה-11 בין המדינות החתומות על פרוטוקול קיוטו.
בכנס הושגה הסכמה אוניברסלית מצד 195 מדינות, בהן ארצות הברית שאישרו את הסכם פריז בתום הוועידה, הקובע יעד לפליטת גזי חממה כך שהתחממות כדור הארץ לא תעלה מעבר ל-2 מעלות צלזיוס, בהשוואה לתקופה הטרום תעשייתית - המאה ה-18, עד שנת 2050.
בהמשך, הודיע ממשל טראמפ כי ארצות הברית מושכת את ידיה מן ההסכם.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 2019: COP25/CMP15/CMA2 - מדריד, ספרד

ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2019 (באנגלית: 2019 United Nations Climate Change Conference) היא הוועידה ה-25 בנושא. הוועידה התקיימה במדריד, ספרד החל מ-2 בדצמבר 2019 ועד ה-13 בחודש. אירועי הוועידה כללו את הוועידה ה-25 של החברות באמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים (UNFCCC), הוועידה ה-15 של הצדדים לפרוטוקול קיוטו (CMP15), והישיבה השנייה של הצדדים להסכם פריז (CMA2).
ההחלטה לגבי צמצום פליטות הפחמן נדחו לוועידה הבאה. ארצות הברית, רוסיה, הודו, סין, ברזיל וערב הסעודית התנגדו לקריטריונים החדשים. מצד שני, האיחוד האירופי הגיע להסכמה על צמצום הפליטה של פחמן לרמת אפס עד לשנת 2050.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 2021: COP26 - גלאזגו, סקוטלנד

ההתכנסות ה-26 במספר תוכננה להיערך בין 19-9 בנובמבר 2020 בגלאזגו, סקוטלנד; אך בשל אילוצי מגפת הקורונה - שובצה מחדש לתאריכים 12-1 בנובמבר 2021. החלטות הוועידה חשובות ביותר לעתיד העולם, כי לדעת המומחים, התופעות שגורם משבר האקלים רק יחריפו, ומזג האוויר משתנה ומקצין, לאור השינוי במאזן האנרגטי של העולם.
תקצירי התכנסויות נבחרות > 2022: COP27 - שארם א־שייח', מצרים

ההתכנסות ה-27 נערכה בשארם א־שייח' שבמצרים.
ביקורת

ארגונים סביבתיים שונים מוחים כנגד ההסכמים השונים שנחתמו במהלך השנים. טענותיהם העיקריות:
ההסכמים אינם מחייבים, ולכן לא מגיעים לכדי מימוש.
היעדים אינם שאפתניים מספיק, או אינם ניתנים לביצוע, ומועד השגתם רחוק מדי.
סעיפי יציאה מן ההסכמים מאפשרים למדינות להחליט לסגת מן ההסכמות שהושגו, בלא שייעשה דבר בנידון.
בשל כך, טוענים אנשי הארגונים, אין די בהסכמים הנ"ל.
ראו גם

אפקט החממה
הערות שוליים

↑  ניסן צור, ‏ארצות הברית פורשת מאמנת פריז לצמצום פליטת גזי החממה, באתר מעריב אונליין, 1 ביוני 2017
↑  COP25 Ends With a Whimper: A Few Takeaways, Ecowatch' 16 December 2019
↑  אטילה שומפלבי, ועידת האקלים נפתחה: "התמונות שאנחנו רואים עכשיו זה רק הקדימון", באתר ynet, 31 באוקטובר 2021
↑  האומות המאוחדות, COP27 Official, COP 27 (באנגלית)
↑   זמן לפעול עכשיו - רוג'ר האלם, "המרד בהכחדה", הרצאה במסגרת המרד בהכחדה באתר יוטיוב, 13 באוגוסט 2019 (באנגלית)
↑  טראמפ, כבד את הסכם פריז - נלחמים במשבר האקלים, מתוך אתר מגמה ירוקה
| משבר האקלים |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | איכות הסביבה • התחממות עולמית • קיימות • שינוי אקלים |  |
| יוזמות מדיניות בינלאומיות בולטות | ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים • הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים • התוכנית הסביבתית של האו"ם • ועידת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים  • אג'נדה 21 • פסי התחממות |  |
| הסכמים מדיניים בינלאומיים | פסגת כדור הארץ (1992) • פרוטוקול קיוטו (1999)  • הסכם קופנהגן (2009) • הסכם פריז (2015) |  |
| גופים וארגונים אזרחיים בולטים בעולם | גרינפיס • הקרן העולמית לשימור חיות הבר • המרד בהכחדה • אנדה גלנדה |  |
| ראו גם | אירוע ההכחדה בהולוקן • אפקט החממה • הקונצנזוס המדעי באשר לשינוי האקלים • חרדת אקלים |  |
אלזס (אוניית מערכה, 1903)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני   רייכסמרינה רייכסמרינה
 סדרה:  בראונשווייג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Schichau-Werke 
 תחילת הבנייה:  1901
 הושקה:  26 במאי 1903
 תקופת הפעילות:  29 בנובמבר 1904 – 25 בפברואר 1930 (25 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1936
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,208 טון, מקסימלי: 14,394 טון
 אורך:  127.7 מטר
 רוחב:  22.2 מטר
 שוקע:  8.1 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  743 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,600 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 16,000 כוחות סוס (12 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 110–250 מ"מ   צריחי תותחים 250 מ"מ   סיפון 40 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 11 אינץ' (280 מ"מ)   14 תותחי SK L/40‏ 6.7 אינץ' (170 מ"מ)   18 תותחי SK L/45‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
"אלזס" (בגרמנית: SMS Elsass) הייתה השנייה מתוך חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של סדרת בראונשווייג בצי הקיסרי הגרמני. היא הונחה במאי 1901, הושקה במאי 1903 ונכנסה לשירות בנובמבר 1904, אם כי תאונה במהלך ניסויים ימיים עיכבה את השלמתה עד מאי 1905. היא נקראה על שם המחוז הגרמני אלזס, כיום חבל אלזס בצרפת. האוניות האחיות שלה היו בראונשווייג, הסן, פרוסן ולותרינגן. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות שנבנו בתחילת המאה, אלזס התיישנה במהירות על ידי השקת אה"מ דרדנוט המהפכנית ב-1906; כתוצאה מכך, הקריירה שלה כאוניית מערכה בחזית נקטעה.
האונייה שירתה בשייטת השנייה של הצי הגרמני לאחר הפעלתה, ובתקופה זו עסקה בהכשרה שנתית מקיפה, כמו גם בביקורי רצון טוב במדינות זרות. אלזס הוחלפה על ידי אוניות מערכה חדשות מדגם דרדנוט והוצאה משירות ב-1913, אם כי היא הופעלה מחדש שנה לאחר מכן בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוקצתה לשייטת אוניות המערכה הרביעית. אלזס השתתפה בפעולה בים הבלטי נגד הצי הרוסי הקיסרי. באוגוסט 1915, היא השתתפה בקרב מפרץ ריגה, במהלכו ירתה באוניית המערכה הרוסית סלאבה. בשנת 1916, היא הושמה במילואים בגלל מחסור בצוות ואיום של צוללות בריטיות שפעלו באזור הבלטי, והיא בילתה את שארית המלחמה כספינת אימונים.
היא נשמרה לאחר המלחמה תחת תנאי הסכם ורסאי, ועברה מודרניזציה בשנים 1923–1924. אלזס שירתה ברייכסמרינה עם צי השטח עד 1930, ערכה פעולות הכשרה וביקורים בנמלים זרים כפי שעשתה קודם לכן בקריירה שלה. ב-1930 שוב הופקדה במילואים, ובשנה שלאחר מכן נמחקה מרשימות הצי. אלזס שימשה לזמן קצר כגווה בווילהלמסהאפן. אוניית המערכה המיושנת נמכרה ל-Norddeutscher Lloyd בסוף 1935 ופורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
תכנון

עם העברת חוק הצי השני בהנחייתו של ויצה-אדמירל אלפרד פון טירפיץ בשנת 1900, הוקצה מימון לסוג חדש של אוניות מערכה, כדי לרשת את אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך שהוסמכו לפי חוק הצי משנת 1898. בשלב זה, קרופ, ספק הארטילריה הימית לצי הקיסרי הגרמני פיתח תותח ירי מהיר, בקוטר 28 סנטימטרים (11 אינץ'); התותחים הגדולים ביותר ששילבו בעבר את הטכנולוגיה היו תותחי 24 סנטימטרים (9.4 אינץ') שהותקנו על אוניות סדרת ויטלסבאך. מחלקת העיצוב של משרד הצי הקיסרי (גר') אימץ את התותחים הללו עבור אוניות המערכה החדשות, יחד עם עלייה מתותחי 15 סנטימטרים (5.9 אינץ') לתותחי 17 סנטימטרים (6.7 אינץ') עבור הסוללה המשנית, עקב האיום המוגבר מסירות הטורפדו כאשר הטורפדות הפכו ליעילים יותר.
למרות שסדרת בראונשווייג סימנה שיפור משמעותי לעומת ספינות קרב גרמניות קודמות, העיצוב שלה נפל קורבן לקצב המהיר של ההתפתחות הטכנולוגית בתחילת המאה ה-20. אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט - חמושה בעשרה תותחי 12 אינץ' (30.5 ס"מ) - נכנסה לשירות בדצמבר 1906, שנה בלבד לאחר שאלזס נכנסה לשירות. העיצוב המהפכני של דרדנוט הפך כל אוניית ראשה של הצי הגרמני למיושנת, כולל אלזס.
אלזס הייתה באורך כולל של 127.7 מטר (419 רגל), רוחב של 22.2 מטר (72 רגל 10 אינץ') ושוקע של 8.1 מטר (26 רגל 7 אינץ') בקדמת האונייה. הדחק האונייה היה 13,208 טונות (12,999 טונות ארוכות) כמתוכנן ו-14,394 טונות (14,167 טונות ארוכות) במעמס מלא. הצוות שלה כלל 35 קצינים ו-708 מלחים. האונייה הונעה על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים. קיטור סופק על ידי שמונה דוודים ימיים ושישה דוודים גליליים, כולם על בסיס פחם. תחנת הכוח של אלזס דורגה ב-16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), מה שיצר מהירות מרבית מתוכננת של 18 קשרים (33 קמ"ש). היא יכלה להפליג לטווח של 5,200 מיילים ימיים (9,600 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
החימוש של אלזס כלל סוללה ראשית של ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בצריחי תותחים תאומים, אחד בקדמת ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי. החימוש המשני שלה היה מורכב מ-14 תותחי 17 ס"מ (6.7 אינץ') SK L/40 ו-18 תותחי ירי מהיר 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/35. החימוש שלה הוגבר עוד יותר בשישה צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם שקועים בגוף האונייה. צינור אחד היה בחרטום, שניים היו בכל צד רוחב, והצינור האחרון היה בירכתיים. אלזס הייתה מוגנת בשריון קרופ. חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 110 עד 250 מילימטרים (4.3 עד 9.8 אינץ'), כשהשריון הכבד יותר במצודה המרכזית שהגן על מרחבי המחסנים והמכונות שלה, והציפוי הדק יותר בשני קצות הגוף. הסיפון שלה היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ'). לצריחי הסוללה הראשיים היו 250 מ"מ של ציפוי שריון.
היסטוריית שירות > קריירה לאחר המלחמה

הסכם ורסאי, שסיים את המלחמה, קבע שגרמניה תורשה לשמור שש אוניות מערכה מסדרות דויטשלנד או בראונשווייג. אלזס נשמרה ושימשה כספינת אימונים בצי הגרמני, ששמו שונה לרייכסמרינה. בשנת 1923 עברה הספינה המזדקנת שיפוץ גדול. אלזס עגנה במעגן יבש בווילהלמסהאפן, שם נבנה מחדש מגדל הניווט. העבודה הסתיימה בשנה שלאחר מכן. היא נכנסה לשירות מחדש ב-15 בפברואר 1924 עם צוות חלקי. הוקצתה למחלקת ספינות קרב של כוחות הצי של הים הצפוני והייתה ממוקמת בווילהלמסהאפן, הספינה קיבלה את צוותה המלא עד 1 באפריל. ביולי היא הצטרפה לשאר הצי לשייט אימונים גדול באוקיינוס האטלנטי, שכלל עצירה בויגו, ספרד, בין 6 ל-13 ביולי. בשנת 1925, אלזס ואוניית המערכה הנובר ביקרו באוסלו, נורווגיה, בין 19 ל-24 ביוני, אם כי אלזס המשיכה לבדה לאודה, שם שהתה בין 26 ל-30 ביוני.
ב-1 באוקטובר הועברה הספינה לכוחות הצי של הים הבלטי, שבסיסם היה בקיל. הצי יצא לשייט גדול נוסף באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון בחודשים מאי ויוני 1926; במהלך הסיור אלזס ערכה ביקורים במספר נמלים ספרדיים, כולל מאון, ברצלונה וויגו. הפלגה נוספת יצאה בשנה הבאה באפריל ומאי, עם עצירות בוילאגרסיה, ספרד, סאו ויסנטה, מדיירה, סנטה קרוס דה טנריפה וסנטה קרוז דה לה פלמה באיים הקנריים, הורטה ופונטה דלגדה באיים האזורים, וליסבון, פורטוגל. בשנת 1928, אלזס ביקרה באולוויק ובברגן, נורווגיה ביולי ובסקיין, דנמרק, בספטמבר. החורף של 1928–1929 התגלה כקר במיוחד, אלזס ואוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין נקראו לשירות כשוברות קרח; שתי האוניות עזרו לשחרר 65 ספינות סוחר מהקרח הכבד. במרץ 1929, אלזס ביצעה גם תפקידי שבירת קרח ליד גדסר, דנמרק.
הצי יצא לשייט נוסף באוקיינוס האטלנטי באפריל 1929, אלזס ביקרה ב-Villagarcia ו-A Pobra do Caramiñal, ספרד. באותו סתיו ביקרה האונייה בקרלסקרונה, שוודיה. אלזס הוצאה משירות פעיל ב-25 בפברואר 1930. היא נמחקה מרשימות הצי ב-31 במרץ 1931 ושירתה כגווה בווילהלמסהאפן עד ל-31 באוקטובר 1935, אז הרייכסמרינה מכר אותה ל-Technischer Betrieb des Norddeutscher Lloyd. אלזס פורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
הערות שוליים

↑  אוניות גרמניות הוזמנו תמיד תחת שמות זמניים. אונייה שנועדה להחליף אונייה קיימת שאמורה לצאת משירות נקראה "ארזאץ" (תחליף), ואונייה חדשה בסדר הכוחות של הצי נקראה באות בודדת, במקרה זה J.
חלוקת תה על האונייה העוגנת מול טרוומונדה (1908)
מפת הים הצפוני והבלטי בשנת 1911
אלזס בקיל ב-1926
שארל אנדרלן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1945 (בן 79) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Alphonse Fernand Charles Enderlin 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 מקום לימודים:  ליצאום אנרי פואנקרה, University of Lorraine Faculty of Medicine 
 שפות היצירה:  צרפתית, עברית 
 תקופת הפעילות:  1971–2015 (כ־44 שנים) 
 בן או בת זוג:  דניאל קריגל 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
שארל אנדרלן (Charles Enderlin; נולד ב-2 באוקטובר 1945 בפריז) הוא סופר וכתב-קורספונדנט צרפתי-ישראלי המסקר את ישראל והמזרח התיכון עבור ערוץ הטלוויזיה הצרפתי פראנס 2. התפרסם בעיקר בעקבות כתבותיו וספרו על פרשת מוחמד א-דורה, בהם צידד בטענת הפלסטינים, לפיה חיילי צה"ל הם שהרגו את הילד.
קורות חיים

אנדרלן גדל במץ אצל אמו הגרושה והוריה שנמלטו מאוסטריה לאחר האנשלוס. במהלך מרד הסטודנטים במאי 1968 הצטרף כחבר בוועדת השביתה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ננסי. בדצמבר אותה שנה עבר לחיות בקיבוץ לאחר שנלהב מרעיונותיו של תיאודור הרצל, וקיבל אזרחות ישראלית. לימים יגדיר את עצמו כ"ציוני עד הקו הירוק".
ב-1971 החל לעבוד עבור תחנת הרדיו הממלכתית קול ישראל. מ-1973 עבד גם ברדיו מונטה קרלו (Monte Carlo Doualiya). ב-1981 מונה לכתב בירושלים של אנטנה 2 (לימים פראנס 2) וכעבור עשור מונה לראש המשרד המזרח-תיכוני של הערוץ. ב-2005 החל לשמש כסגן נשיא של התאחדות כתבי החוץ בירושלים. בשנת 2009 קיבל את אות לגיון הכבוד בירושלים.
העבודה החשובה ביותר שלו היא סרט תיעודי בן ארבע שעות המתעד את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בועידת קמפ דייוויד השנייה. אנדרלן קיבל גישה ישירה לרוב משתתפי הוועידה משני הצדדים, צילם את פגישותיהם וערך להם ראיונות מפורטים. החומר שצילם פורסם רק לאחר תבוסתו של אהוד ברק בבחירות 2001. הסרט שודר פעם לאורך כמה ערבי שידור ופעם בבת אחת.
הסרט התיעודי "השלום ושברו" המבוסס על ספרו של אנדרלן ושודר בערוץ 2, זיכה את יוצרי הסרט בפרס פיבודי לעיתונות משודרת לשנת 2003.
ב-30 בספטמבר 2000, זמן מה לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, היה מעורב בפרשת מוחמד א-דורה, לאחר ששידר כתבה שבה טען כי נער פלסטיני בן 12 נהרג מירי של חיילי צה"ל. צה"ל מיהר להתנצל אך מאוחר יותר קבע תחקיר של צה"ל כי א-דורה לא נהרג מאש צה"ל אלא מאש פלסטינית. משקיפים אחדים האשימו את אנדרלן בהשתתפות בביום הכתבה ואף בזיופה, האשמה שבעקבותיה הגיש הערוץ וזכה (בערעור) ב-2013 בתביעה משפטית על הוצאת דיבה כנגד אחד המאשימים, פיליפ קרסנטי. ב-19 במאי 2013, פרסמה ממשלת ישראל דו”ח מאת ועדת בדיקה ממשלתית הקובע כי ההאשמה של אנדרלן היא חסרת בסיס, בעוד אנדרלן טען כי הדו"ח הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת".
בעקבות פרסום ההאשמות קיבל אנדרלן איומים על חייו מגורמים לאומנים, אך גם זכה לתמיכה מצד אישים יהודיים בצרפת, בהם תיאו קליין, נשיא ארגון הקריף לשעבר. בפברואר 2004 קיבל מכתב מנשיא צרפת, ז'אק שיראק, המשבח אותו על דבקותו באמת, וב-2008 פרסמו עיתונאים צרפתים עצומה המביעה בו תמיכה.
ב-2007 דחתה לשכת העיתונות הממשלתית דרישה של ארגון שורת הדין לשלול את תעודת העיתונאי שלו עד שהערוץ יתנער בפומבי מהאמור בכתבה. בג"ץ, בפניו הובא העניין, קבע כי החלטת לשכת העיתונות סבירה אך לא התערב בדיון אודות אמינות הכתבה. ב-2009 השתתף בסרט התיעודי "Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit" (הילד, המוות, והאמת) מאת העיתונאית היהודית-גרמנית אסתר שפירא, שמתייחס בספקנות לכמה מטענותיו של אנדרלן, בהם הטענה שלא היה במקום המאורע בנצרים בעת ההתרחשות. אנדרלן מחה בחריפות נגד הסרט ואף ניסה למנוע את שידרו בערוץ הטלוויזיה ארטה. ב-2010 פרסם את הספר "ילד מת" בו הוא מגולל את פרטי הפרשה.
ספרים ו-DVD

Yitzhak Shamir: une biographie (יצחק שמיר: ביוגרפיה), פריז, 1991.
Paix ou guerre: les secrets des négociations israélo-arabes, 1917-1995 (שלום או מלחמה: הסודות מהמשא ומתן בין הישראלים לערבים, 1917-1995), פריז, 1997
Le Rêve brisé: histoire de l'échec du processus de paix au Proche-Orient, 1995-2002 (החלום ושברו: סיפור כישלון שיחות השלום במזרח התיכון, 1995-2002), פריז, 2002
Les Années perdues: Intifada et guerres au Proche-Orient, 2001-2006 (השנים האבודות: אינתיפאדה ומלחמה במזרח התיכון, 2001-2006), פריז, 2006
Par le feu et par le sang, le combat clandestin pour l’indépendance d’Israël, 1936-1948 (באש ובדם, המאבק החשאי לעצמאותה של ישראל, 1936-1948), פריז, 2008
Le Grand Aveuglement, Israël et l'irrésistible ascension de l'Islam radical (העיוורון הגדול, ישראל ועליית האסלאם הקיצוני), פריז, 2009
Un enfant est mort (ילד מת), פריז, 2010
Au nom du Temple. L’Irrésistible Ascension du messianisme juif en Israël 1967-2012 (בשם בית המקדש. עליית המשיחיות יהודית בישראל, 1967-2012), פריז, 2013
הערות שוליים

↑  עמנואל נבון, !פרשת א-דורה: אני מאשים, באתר מידה, 12/06/2013
↑  מרב יודילוביץ', סרטו של דן סיטון "השלום ושברו" זכה בפרס פיבודי, באתר ynet, 7 באפריל 2003
↑  באתר משרד ראש הממשלה
↑  שורת הדין נ. לשכת העיתונות הממשלתית, באתר בית המשפט העליון, 01/07/2008
↑  הסרט, באתר VIMEO
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260860905171  PLWABN: 9810607689205606  BIBSYS: 90637824  BnF: cb12224997v (data)  GND: 1205558519  ISNI: 0000 0001 0881 7523  LCCN: n92027033  NTA: 242076386  SUDOC: 030933048  VIAF: 27117670   WorldCat (עם VIAF): 27117670
ועידת ורשה (2019)

ועידת ורשה (באנגלית: Warsaw Conference, בפולנית: Konferencja Warszawska), אשר ידועה גם כוועידת המזרח התיכון בראשות ארצות הברית בוורשה, הייתה ועידה שהתקיימה ב־13 בפברואר וב־14 בפברואר 2019 ונערכה בוורשה, בירת פולין. על פי ההודעה הרשמית של המדינות שהשתתפו באירוע, נושאי האירוע היו: "טרור, פיתוח טילים, סחר ימי וביטחון ואיומים הנשקפים מקבוצות כוח אדם ברחבי האזור". בתחילת פברואר אמר מזכיר המדינה האמריקני, מייק פומפאו כי מטרת הוועידה היא להתמקד ב"השפעתה של איראן והטרור באזור". עם זאת, לאחר התנגדויות מצד מדינות אירופה נאלצה ארצות הברית לוותר על הרעיון להקמת קואליציה עולמית שתילחם נגד איראן.
ועידת ורשה הפכה לבמה מרכזית לקואליציה הישראלית-סונית. הקואליציה קמה בשנת 2017 עם התחממות הקשרים בין ישראל למדינות המפרץ וכן ההסלמה בסכסוך האיראני-סעודי. הקואליציה קיבלה תשומת לב תקשורתית רחבה לאור ועידת ורשה בפברואר 2019.
הוועידה ולאחריה

כבר ב-10 בפברואר פורסם כי גורם בכיר בפולין המעורב בהכנת האירוע אמר כי הוועידה תעסוק ב"טילים הבליטיסיים של איראן" ואף אמר כי מטרת הוועידה היא ליצור פורום קבוע אשר ידון בענייני המזרח התיכון.
ב־12 בפברואר קיימו מזכיר המדינה פומפאו ושר החוץ הפולני, יאצק צ'פוטוביץ' מסיבת עיתונאים, בה הכריז פומפאו כי יותר מ-60 מדינות מוזמנות לוועידה.
לאחר מכן התראיין פומפאו בוורשה ואמר כי "אנו רוצים שלעם האיראני תהיה הזדמנות לחיות בחברה משגשגת ושלווה, וכזו שנשלטת על ידי רצונותיהם, משאלותיהם".
זמן קצר לפני הוועידה ראש הממשלה הישראלי, בנימין נתניהו ערך פגישה חשאית עם שר החוץ של עומאן, יוסוף בן עלאווי.
נתניהו נאם באירוע הפתיחה של הוועידה וגם השתתף באירועים צדדיים. מלבד זאת נתניהו קיים פגישות עם סגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס ואף הניח איתו זר באנדרטת רפפורט לזכר לוחמי מרד גטו ורשה.