stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-77
זוכים ומועמדים

המועמדים הוכרזו ב-9 בדצמבר 2019 על ידי טים אלן, דקוטה פנינג וסוזן קלצ'י ווטסון. הזוכים מופיעים בטקסט מודגש.
זוכים ומועמדים > קולנוע

| הסרט הטוב ביותר> דרמה | הסרט הטוב ביותר> מוזיקלי או קומדיה |
| --- | --- |
 1917 האירי  סיפור נישואים  ג'וקר  האפיפיורים:  היו זמנים בהוליווד קוראים לי דולמייט  ג'וג'ו ראביט  רוקטמן  רצח כתוב היטב
ההופעה הטובה בסרט - דרמה
שחקן: שחקנית
 חואקין פיניקס – ג'וקר כריסטיאן בייל – פורד נגד פרארי  אנטוניו בנדרס – כאב ותהילה  אדם דרייבר – סיפור נישואים  ג'ונתן פרייס – האפיפיורים:  רנה זלווגר – ג'ודי – מעבר לקשת סינתיה אריבו – הארייט: הדרך לחופש  סקרלט ג'והנסון – סיפור נישואים  סירשה רונן – נשים קטנות  שרליז ת'רון – פצצה
ההופעה הטובה בסרט - קומדיה
שחקן: שחקנית
 טארון אגרטון – רוקטמן דניאל קרייג – רצח כתוב היטב  רומן גריפין דייוויס – ג'וג'ו ראביט  לאונרדו דיקפריו – היו זמנים בהוליווד  אדי מרפי – קוראים לי דולמייט:  אקוופינה – הפרידה אנה דה ארמס – רצח כתוב היטב  קייט בלאנשט – איפה את ברנדט  ביני פלדסטין – חורשות את הלילה  אמה תומפסון – לייט נייט
הופעת המשנה הטובה ביותר בסרט - דרמה, מוזיקלי או קומדיה
שחקן: שחקנית
 בראד פיט – היו זמנים בהוליווד טום הנקס – יום יפה בשכונה  אנתוני הופקינס – האפיפיורים  אל פצ'ינו – האירי  ג'ו פשי – האירי:  לורה דרן – סיפור נישואים קתי בייטס – ריצ'רד ג'וול  אנט בנינג – הדוח  ג'ניפר לופז – נוכלות בלי חשבון  מרגו רובי – פצצה
אחר
במאי: תסריט
 סם מנדס – 1917 בונג ג'ון-הו – פרזיטים  טוד פיליפס – ג'וקר  מרטין סקורסזה – האירי  קוונטין טרנטינו – היו זמנים בהוליווד:  קוונטין טרנטינו – היו זמנים בהוליווד נוח באומבך – סיפור נישואים  בונג ג'ון-הו והו ג'ין-וון – פרזיטים  אנתוני מקארת'ן – האפיפיורים  סטיבן זאיליאן – האירי
פסקול: שיר
 Hildur Guðnadóttir – ג'וקר אלכסנדר דספלה – נשים קטנות  רנדי ניומן – סיפור נישואים  תומאס ניומן – 1917  קרייג ארמסטרונג – עיר יתומה:  (I'm Gonna) Love Me Again – רוקטמן Beautiful Ghosts – קאטס  Into the Unknown – לשבור את הקרח 2  Spirit – מלך האריות  Stand Up – הארייט: הדרך לחופש
סרט האנימציה: סרט זר
 מיסטר לינק לשבור את הקרח 2  הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר  מלך האריות  צעצוע של סיפור 4:  "פרזיטים" (דרום קוריאה) "הפרידה" (ארצות הברית, מנדרינית)  "עלובי החיים" (צרפת)  "כאב ותהילה" (ספרד)  "דיוקן של נערה עולה באש" (צרפת)
זוכים ומועמדים > קולנוע > סרטים עם מועמדויות מרובות

18 הסרטים הבאים קיבלו מספר מועמדויות:
| מועמדויות | סרטים |
| --- | --- |
6: סיפור נישואים
5: האירי
5: היו זמנים בהוליווד
4: ג'וקר
4: האפיפיורים
3: 1917
3: רצח כתוב היטב
3: פרזיטים
3: רוקטמן
2: פצצה
2: קוראים לי דולמייט
2: הפרידה
2: לשבור את הקרח 2
2: הארייט: הדרך לחופש
2: ג'וג'ו ראביט
2: מלך האריות
2: נשים קטנות
2: כאב ותהילה
זוכים ומועמדים > קולנוע > סרטים עם זכיות מרובות

ארבעת הסרטים הבאים זכו במספר פרסים:
| זכיות | סרטים |
| --- | --- |
3: היו זמנים בהוליווד
2: 1917
2: ג'וקר
2: רוקטמן
זוכים ומועמדים > טלוויזיה

| הסדרה הטובה ביותר> דרמה | הסדרה הטובה ביותר> מוזיקלי או קומדיה |
| --- | --- |
 יורשים שקרים קטנים גדולים  הכתר  להרוג את איב  תוכנית הבוקר:  פליבג בארי  שיטת קומינסקי  גברת מייזל המופלאה  הפוליטיקאי
הביצועים הטובים ביותר בסדרת טלוויזיה - דרמה
שחקן: שחקנית
 בריאן קוקס – יורשים קיט הרינגטון – משחקי הכס  ראמי מאלק – מר רובוט  טוביאס מנזיס – הכתר  בילי פורטר – פוזה:  אוליביה קולמן – הכתר ג'ניפר אניסטון – תוכנית הבוקר  ג'ודי קומר – להרוג את איב  ניקול קידמן – שקרים קטנים גדולים  ריס וית'רספון – תוכנית הבוקר
הביצועים הטובים ביותר בסדרת טלוויזיה – מוזיקלי או קומדיה
שחקן: שחקנית
 רמי יוסף – רמי מייקל דאגלס – שיטת קומינסקי  ביל היידר – בארי  בן פלאט – הפוליטיקאי  פול ראד – לחיות עם עצמך:  פיבי וולר-ברידג' – פליבג כריסטינה אפלגייט – בשבילי אתם מתים  רייצ'ל ברוסנהאן – גברת מייזל המופלאה  קירסטן דנסט – להפוך לאלוהים במרכז פלורידה  נטשה ליון – בובה רוסית
הביצועים הטובים ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
שחקן: שחקנית
 ראסל קרואו – הקול הכי רם בחדר כריסטופר אבוט – מלכוד 22  סשה ברון כהן – אלי  ג'ארד האריס – צ'רנוביל  סם רוקוול – פוסי/ורדון:  מישל ויליאמס – פוסי/ורדון קייטלין דיוור – לא ייאמן  ג'ואי קינג – הפשע: ג'יפסי רוז  הלן מירן – יקטרינה הגדולה  מריט וובר – לא ייאמן
הביצועים המשניים הטובים ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
שחקן משנה: שחקנית משנה
 סטלאן סקארסגארד – צ'רנוביל אלן ארקין – שיטת קומינסקי  קיראן קולקין – יורשים  אנדרו סקוט – פליבג  הנרי וינקלר – בארי:  פטרישה ארקט – הפשע: ג'יפסי רוז הלנה בונהם קרטר – הכתר  טוני קולט – לא ייאמן  מריל סטריפ – שקרים קטנים גדולים  אמילי ווטסון – צ'רנוביל
מיני-סדרה או סרט טלוויזיה
 מלכוד 22 צ'רנוביל  פוסי/ורדון  הקול הכי רם בחדר  לא ייאמן
זוכים ומועמדים > טלוויזיה > סדרות טלוויזיה עם מועמדויות מרובות

16 סדרות הטלוויזיה הבאות קיבלו מספר מועמדויות:
| מועמדויות | סדרה |
| --- | --- |
4: צ'רנוביל
4: הכתר
4: לא ייאמן
3: שקרים קטנים גדולים
3: בארי
3: פליבג
3: פוסי/ורדון
3: שיטת קומינסקי
3: תוכנית הבוקר
3: יורשים
2: הפשע: ג'יפסי רוז
2: מלכוד 22
2: להרוג את איב
2: הקול הכי רם בחדר
2: גברת מייזל המופלאה
2: הפוליטיקאי
זוכים ומועמדים > טלוויזיה > סדרות עם זכיות מרובות

שלושת הסדרות הבאות זכו במספר פרסים:
| זכיות | סדרה |
| --- | --- |
2: יורשים
2: פליבג
2: צ'רנוביל
זוכים ומועמדים > פרס ססיל ב. דה-מיל

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| פרס ססיל ב. דה-מיל  (מפעל חיים בתעשיית הקולנוע) |  | • טום הנקס |
זוכים ומועמדים > פרס קרול ברנט

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| פרס קרול ברנט  (מפעל חיים בתעשיית הטלוויזיה) |  | • אלן דג'נרס |
הערות שוליים

↑  איתי שטרן, חן חדד, פורסמה רשימת המועמדים לגלובוס הזהב: "האירי" מוביל, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2019
↑  גלובוס הזהב 2020: פרס מפעל חיים יוענק לאלן דג'נרס, באתר תאגיד כאן
| פרס גלובוס הזהב |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט הטוב ביותר - דרמה • הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי • הסרט הטוב ביותר - הנפשה • השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה • השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי • השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה • השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי • שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע • שחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • הפסקול הטוב ביותר • השיר המקורי הטוב ביותר • הסרט הזר הטוב ביותר |  |
| פרסי טלוויזיה | סדרת הדרמה הטובה ביותר • סדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר • מיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר • השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה • השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית • השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה • השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה  • השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית  • השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה  • שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה  • שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה |  |
| טקסים | 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
| מיוחדים | פרס ססיל ב. דה-מיל למפעל חיים בתעשיית הקולנוע • פרס קרול ברנט למפעל חיים בתעשיית הטלוויזיה • מיס גלובוס הזהב • איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד |  |
חואקין פיניקס, השחקן הטוב ביותר בסרט - סרט דרמה
רנה זלווגר, השחקנית הטובה ביותר בסרט - סרט דרמה
טארון אגרטון, השחקן הטוב ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיה
אקוופינה, השחקנית הטובה ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיה
בראד פיט, שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט - דרמה, מוזיקלי או קומדיה
לורה דרן, שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט - דרמה, מוזיקלי או קומדיה
בריאן קוקס, השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה
אוליביה קולמן, השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה
רמי יוסף, השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או מחזמר
פיבי וולר-ברידג', השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או מחזמר
ראסל קרואו, השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
מישל ויליאמס, השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
סטלאן סקארסגארד, שחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
פטרישה ארקט, השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה
מרגרט קין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1927 נאשוויל, ארצות הברית 
 פטירה:  26 ביוני 2022 (בגיל 94) נאפה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Peggy Doris Hawkins 
 מקום לימודים:  בית הספר טרפגן לאופנה 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  וולטר סטנלי קין (1955–מרץ 1965) 
 מספר צאצאים:  1 
 www.keane-eyes.com
 
מרגרט קִין (באנגלית: Margaret Keane; 15 בספטמבר 1927 – 26 ביוני 2022) הייתה ציירת אמריקאית, התפרסמה בעקבות ציוריה "עיניים גדולות". היא ציירה בעיקר נשים, ילדים ובעלי חיים עם עיניים גדולות בשמן ואקריליק על בד. ציוריה זכו לרפליקות רבות, ונמכרו כפוסטרים, צלחות וכוסות. בתחילה יוחסו ציוריה לבעלה השני, וולטר קין, אך בהמשך זכתה במשפט בו הוכח כי היא הציירת של הציורים. ציוריה צברו פופולריות גדולה בקרב הקהל הרחב אך בוקרו על ידי מבקרי אומנות כקלישאתיים ופלקטיים.
ההתעניינות בציוריה חודשה בעקבות סרטו של טים ברטון מ-2014 "עיניים גדולות" בו הוא מספר את סיפורה של הציירת.
בשנת 1992 פתחה את גלריית "Keane Eyes" בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הגלריה עדיין פועלת ברחוב Geary 349.
קין ציירה גם דיוקנאות של שחקנים הוליוודיים רבים. היא הושפעה מיצירותיהם של אמנים, כמו מודיליאני, ואן גוך, גוסטב קלימט ופיקאסו.
ביוגרפיה > ראשית חייה

קין נולדה בשם פגי דורסי הוקינס, המבוגרת משני אחים, לדייוויד וג'סי הוקינס בנאשוויל, טנסי. בגיל שנתיים שמיעתה נפגעה בעקבות ניתוח שעברה בעור התוף. מכיוון שלא יכלה לשמוע טוב, היא השתמשה בעיניה כדי להבין וכדי לתקשר. היא החלה לצייר בגיל 10. בגיל 18 היא החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב טרפגן (Traphagen) בניו יורק למשך שנה. בתחילה היא ציירה בגדים ועריסות תינוקות אך במהרה החלה לצייר דמויות של נשים, ילדים ובעלי חיים (כלבים, חתולים וסוסים) עם עיניים גדולות.
בשנת 1948 היא התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת אחת בשם ג'ין, ב-1955 השניים התגרשו, היא עזבה אותו ועברה יחד עם ביתה לגור בסן פרנסיסקו.
ביוגרפיה > שנות ה-50

ב-1955 היא נישאה לבעלה השני וולטר קין, איש מכירות לשעבר בתחום הנדל"ן. וולטר ניסה כל חייו את כוחו כצייר, אך מעולם לא הצליח בפני עצמו. הוא החל למכור את ציוריה של מרגרט והם צברו פופולריות רבה. כלפי חוץ הוא טען שהוא הצייר שעומד מאחורי הציורים, אך למרגרט הוא סיפר כי היא הציירת והוא זה שמשווק את ציוריה, תוך שהוא מסתיר ממנה את האמת.
ביוגרפיה > שנות ה-60

בשנת 1961, בעקבות תרומת ציור לקרן הילדים של האו"ם, ראיין אותו ג'ק פאר בתוכנית הלילה שלו, תוך שהוא התייחס ליצירה שנתרמה כציור הגדול ביותר שראה אי פעם; אז הבינה מרגרט כי למעשה הוא לוקח קרדיט על ציוריה. בשנת 1964 הוכרז כי הנושא של תערוכה בינלאומית יתבסס על ציור של קין, והפופולריות של הציורים רק גברה. לאור זאת הזדרז וולטר קין ופתח גלריות ברחבי ארצות הברית, שהפיקו הדפסים וגלויות מ"ציוריו", הם הוצבו בחנויות כלבו ונמכרו במיליוני עותקים. וולטר קין החל להרוויח מיליונים ובמקביל, לפי עדותה, הוא החל להתעלל באשתו שציירה. הוא נהג לנעול אותה בסטודיו במשך שעות ארוכות על מנת שתצייר עוד ועוד ציורים, בעוד הוא חגג במסיבות ובוגד בה, לדבריה. הוא מנע ממנה חברים וכשרכשה לעצמה כלבלב צ’יוואווה הוא בעט בו החוצה מרוב קנאה. בשלב מסוים וולטר הציע למרגרט פתרון, שהיא תלמד אותו לצייר את הילדים פעורי העיניים, אבל כשלא הצליח היה מאשים אותה שאינה מלמדת אותו טוב מספיק.
ביוגרפיה > שנות ה-70

לאחר עשר שנות נישואים, הזוג התגרש, ובשנת 1970 בראיון רדיו אמרה מרגרט לכתב שהיא זו שציירה את הציורים המדוברים. כדי להוכיח את דבריה היא הזמינה את וולטר ל"מפגן ציור חי" בכיכר יוניון בסן פרנסיסקו. אולם אף על פי שהקהל התאסף במקום הנקוב, וולטר לא הופיע. במשך השנים הוא המשיך להכחיש והתעקש שהוא זה שצייר את הציורים.
ביוגרפיה > המשפט - 1986

בשנת 1986 תבעה מרגרט קין את וולטר ואת המגזין USA Today, לאחר שהתפרסמה כתבה המאששת את היותו של וולטר האמן מאחורי הציורים. במהלך המשפט, השופט הורה בצו מיוחד לבני הזוג לצייר את אחד מהציורים של קין. וולטר טען שכאבים בזרוע מונעים ממנו לצייר את הציור. מרגרט קין, לעומתו, השלימה את ציורה ב-53 דקות. המשפט הוכרע לטובתה, ועל הנתבעים נגזר לפצותה ב-4 מיליון דולר. מרגרט זכתה במשפט אך וולטר הזדרז והגיש בקשה להכריז עליו כפושט רגל, והמשיך לטעון, עד מותו בשנת 2000, שהוא האמן מאחורי הציורים המדוברים. ב-1990 בית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הפיצויים, אולם אישר את זהותה של מרגרט קין כאמנית שמאחורי הציורים המפורסמים.
ביוגרפיה > שנות ה-90

בשנת 1992, חזרה קין לקליפורניה, אחרי 25 שנים בהוואי, ופתחה את גלריית Keane Eyes בסן פרנסיסקו. הגלריה פועלת ברחוב Geary 349.
ראיונות לעיתונות (2014)

בשנת 2014 סיפרה קין ל"גרדיאן" על האירוע בו גילתה לתדהמתה, שבעלה לוקח קרדיט על ציוריה "ישבתי בפינה בזמן שהוא היה שם, דיבר, ומכר ציורים. מישהו ניגש אליי ושאל: 'גם את מציירת?' ואז פתאום זה הכה בי בהלם גדול שאלתי את עצמי, האם הוא לוקח קרדיט על הציורים שלי?'" באותו ראיון, תארה מרגרט כיצד וולטר דרש ממנה לצייר יום ולילה כשהתריסים מוגפים, כדי שאף אחד לא ידע שהיא האמנית שמאחורי הקנבסים. "כשהוא לא היה בבית הוא היה בדרך כלל מתקשר כל שעה כדי לוודא שלא יצאתי, הייתי בכלא", אמרה. בראיון נוסף בשנת 2014 אמרה מרגרט ל"ניו יורק טיימס": "הייתי במלכודת הזו, ונכנסתי לזה עמוק יותר ויותר. לא היה לי מספיק שכל או אומץ לעצור את זה. חשבתי איך אפשר לשקר ככה. אני חושבת שוולטר התחיל לאבד קשר עם המציאות. אני חושבת שהוא באמת שכנע את עצמו שהוא יכול לצייר, אולי". “בזמנו הוא ניסה לטאטא את הנושא”, תיארה מרגרט כיצד בעלה הגיב כשעימתה אותו בעניין: “‘אנחנו צריכים את הכסף. אנשים יקנו יותר אם יחשבו שהם מדברים עם האמן. אנשים לא רוצים לחשוב שאני לא יכול לצייר וזקוק לאשתי שתצייר. אנשים חושבים שציירתי את העיניים הגדולות ואם אגיד שזו את זה יהיה מבלבל ואנשים יתחילו לתבוע אותנו'”.
הסרט עיניים גדולות - 2014

בעקבות הראיונות לעיתונות בשנת 2014 זכה סיפור חייה של קין לעיבוד קולנועי בידי הבמאי טים ברטון, שהעריץ אותה ואף הזמין ממנה שנים קודם לכן דיוקן של זוגתו דאז, ליסה מארי. בסרט, שזכה לשם "עיניים גדולות", גילמה את קין השחקנית איימי אדמס, בעוד שאת וולטר קין גילם השחקן כריסטוף וולץ. הסרט זכה להצלחה מסחרית וזכה גם לביקורות חיוביות. השחקנית איימי אדמס, בדמותה של קין, זכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
חיים אישיים

ב-1948 קין התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת בשם ג'ין. הם התגרשו ב־1955 וזמן קצר לאחר מכן ב-1955 היא נישאה לוולטר קין ממנו התגרשה בשנת 1965, אז גם עברה עם בתה מסן פרנסיסקו להוואי. בשנת 1970 התחתנה עם דן מקגווייר בהוואי. היא חיה בהוואי 25 שנה וחזרה לסן פרנסיסקו בשנת 1991. היא חיה עד יום מותה עם בתה ג'ין וחתנה דון סוויגרט. היא נפטרה בגיל 94 ב־26 ביוני 2022. בשנותיה האחרונות, היא הפכה לעדת יהוה אדוקה. והתגוררה בעמק נאפה עם בתה וחתנה. היא המשיכה למכור את יצירותיה במכירות פומביות ומחוץ לגלריה שלה. קין המשיכה לצייר גם בשנות ה-90 לחייה.
הערות שוליים

↑  הציירת מרגרט קין (גיבורת הסרט "עיניים גדולות") הלכה לעולמה בגיל 94, באתר ynet, 29 ביוני 2022
↑  מרגרט קין, הציירת הפופולרית של דמויות גדולות עיניים, נפטרה בגיל 94, באתר THE ART NEWSPAPER - ISRAEL EDITION - עיתון האמנות המהדורה הישראלית, ‏2022-07-01
↑   מלינה רייזיק, ההונאה מאחורי להיט הציור של שנות ה-60, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2014
↑  העיניים הגדולות בציור עצובות אך הסיפור מאחוריהן אפילו יותר, באתר חורים ברשת, ‏2014-10-28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594991605606  BnF: cb17112591h (data)  GND: 142435619  LCCN: no2015052019  RKD: 296851  SNAC: w6891qss  SUDOC: 18846526X  ULAN: 500333900  VIAF: 125096410   WorldCat (עם VIAF): 125096410
חוסיין, מלך ירדן

חוסיין בִּן טלאל (בערבית: حسين بن طلال, בתעתיק מדויק: חסין בן טלאל; 14 בנובמבר 1935 – 7 בפברואר 1999) היה מלך ירדן בשנים 1952–1999. אל מול מאורעות סוערים ב-47 שנות כהונתו, הצליח חוסיין לשמור על כתרו ולהעבירו לבנו. חוסיין שימש בתפקיד חשוב בהיסטוריה של ארצו והשפיע רבות גם על תולדותיה של מדינת ישראל. חוסיין היה בין המנהיגים הערבים הראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים ישראלים והיה ראש המדינה הערבי השני אשר חתם עם ישראל על הסכם שלום.
ביוגרפיה > נעוריו

חוסיין נולד למשפחת המלוכה ההאשמית הערבית-מוסלמית. אביו טלאל הוא בנו של המלך עבדאללה הראשון. אמו היא זיין א-שריף בנת ג'מיל. הוא נשלח ללימודים בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, ולאחר מכן לבריטניה: ב"הארו" וב"סאנדהרסט", וזאת כחלק מנטייתו הפרו-בריטית של סבו, אשר היה אחראי לגידולו. אביו, טלאל, היה סכיזופרן שבילה את רוב זמנו בסנטוריום בשווייץ, ודודו, נאיף, היה בעל שאיפות משלו לשלטון.
ב־20 ביולי 1951, הגיע עבדאללה לירושלים במטרה להתפלל את תפילת יום שישי עם נכדו הצעיר, הנסיך חוסיין. מתנקש בודד ירה לעברם ורצח את המלך. שולחי המתנקש היו בני משפחת חוסייני, מהמשפחות המובילות והמכובדות באוכלוסייה הפלסטינית. חוסיין אמר שהוא ניצל מיריית הרובה בזכות סיכת מדליה שסבו נתן לו והתעקש שיענוד אותה. אירוע זה היה מעצב בחייו של הנסיך הצעיר, וזכרו ליווה אותו כל חייו.
הבן הבכור של עבדאללה, המלך טלאל, הוכתר, אך לאחר כשנה נאלץ להתפטר בגלל מחלת הנפש ממנה סבל. בנו הנסיך חוסיין הוכרז כמלך ירדן ב־11 באוגוסט 1952, אך בחודשים הראשונים מונתה מועצת עוצרים עד שהוא הוכתר ב־2 במאי 1953.
ביוגרפיה > שנות המלוכה הראשונות

חוסיין עלה לשלטון בעת של תמורות בעולם, ובמיוחד בעולם הערבי. האימפריה הבריטית, אליה היה סבו קשור, התפרקה מנכסיה הטריטוריאליים ברחבי העולם, ואילו הלאומנות הערבית החילונית הייתה בשיאה, עם עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, כשבפיו רטוריקה פאן-ערבית, רפובליקנית, ואנטי-אימפריאליסטית. מגמות אלו לא הבטיחו למלך הצעיר שלטון ארוך ימים. האופוזיציה הפלסטינית הפכה עד מהרה לתומכת נלהבת בברית עם מצרים ובניתוק הקשרים עם בריטניה.
על הפרק עמדה באותה העת ברית פרו-מערבית שיזמה בריטניה בפברואר 1955 עם מדינות האזור – איראן, טורקיה, עיראק ופקיסטן. הברית, המכונה "ברית בגדאד" הייתה ניסיון ליצור חזית אל מול ניסיונות החדירה של ברית המועצות לאזור, והיה מקום לראותה בהקשר הרחב של המלחמה הקרה. ברור היה כי הצטרפות הממלכה הירדנית לברית תתקבל על ידי השותפים לברית בברכה. חוסיין עמד תחת לחצים כבדים, אך החליט שלא להצטרף. בחודש מרץ 1956 חיזק את תדמיתו האנטי-בריטית, כאשר פיטר את גלאב פאשה, המפקד הבריטי של צבא ירדן. האזור היה ערוך להכרזת נאצר על הלאמתה של תעלת סואץ, אשר הביאה למלחמת סיני שבה נלחמו ישראל, בריטניה וצרפת כנגד מצרים הנאצריסטית. ירדן לא נטלה חלק במלחמה, אף כי הביעה אהדה לצד המצרי. ב-13 במרץ 1957 ביטל חוסיין את החוזה האנגלו-ירדני, והורה על פינוי כל הכוחות הבריטיים משטח הממלכה. באפריל 1957 חידשה הממלכה את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
יחסיו האישיים של חוסיין עם גלאב פאשה היו מעולים, ונטיית לבו הייתה פרו-בריטית הרבה יותר משהייתה פרו-רוסית. הפרלמנט הירדני נטה עתה שמאלה, ראש הממשלה, סולימאן א-נאבולסי היה מהמפלגה הסוציאליסטית ויציבותו של הכתר נראתה כמעורערת.
לאחר פיטורי גלאב פחה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה.
ביוגרפיה > קשר זרקא ואחריו

ב-13 באפריל 1957, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל הירדני, עלי אבו נוואר בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה. אולם רוב הצבא נשאר נאמן למלך וניסיון ההפיכה נכשל. בעקבות הקשר והחשש של חוסיין, הוא הפסיק את המדיניות הליברלית שניסה להנהיג במדינה למן עלותו לשלטון. בסוף אפריל הוכרז מצב עוצר, וכל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק. חוסיין החל לנקוט בצעדים לאיזון המצב, ביצע טיהורים בצבאו, הפנה עורף לגוש הקומוניסטי ורקם קשרים צבאיים עם ארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר.
פעולות אלו הביאו לערעור היחסים עם מצרים וסוריה, אשר הכריזו על איחוד מדיני ביניהן בינואר 1958 ויצרו את "הקהיליה הערבית המאוחדת" (קע"מ). כתגובת נגד לכך הכריזו ירדן ועיראק על הקמת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", בראשה עמד המלך פייסל השני, אשר היה בן דודו השני של חוסיין (שניהם היו ניניו של האמיר חוסיין), בן גילו של חוסיין, וכמו חוסיין בוגר בית הספר הבריטי "הארו".
ביולי 1958 חש חוסיין כי מרידה צבאית ממשמשת ובאה כנגדו. הוא הזעיק לעזרתו את המלך פייסל, אשר שלח חטיבה מצבאו, בפיקודו של הגנרל קאסם. חטיבה זו לא הגיעה מעולם ליעדה. קאסם החליט להגיע לבגדאד ולהפיל שם את משטרו של פייסל. פייסל נתפס ונתלה בכיכר העיר. חוסיין נחרד למראה בן דודו התלוי. משטרו של פייסל היה אף הוא פרו מערבי, האשמי, ואף הוא לא נשען על רוב דמוגרפי ברור בממלכה העיראקית. הדמיון בין חוסיין ופייסל היה ברור, ולחוסיין היה סופו של פייסל אות וסימן באשר לצפוי לו אם לא ישכיל לאזן בין הכוחות בממלכתו, באזור, ובין המעצמות שביניהן הוא נדרש לתמרן.
ביוגרפיה > ספטמבר השחור

לאחר מלחמת ששת הימים מצא עצמו חוסיין במצב חמור. הוא איבד חלקים ניכרים מממלכתו ומצבאו, וזרם חדש של פליטים שטף את הממלכה. חוסיין עמד במצור. המלחמה וכיבוש יהודה ושומרון הביאו תנופה לארגוני הטרור הפלסטינים, ואלה מצאו שדה פעולה נוח בירדן. חוסיין המשיך, אמנם, בפגישותיו עם ישראלים כאבא אבן ויגאל אלון, אך נאלץ לשתף פעולה עם התבססות ארגוני הטרור בממלכתו. ארגוני הטרור הפגיזו יישובי ספר ישראלים, ככפר רופין ומעוז חיים, והציתו מלחמה לאורך נהר הירדן. תגובת צה"ל בפעולת כראמה במרץ 1968 לא הביאה לסילוק המחבלים, ואלה הציגו אותה כניצחון פלסטיני גדול. ב־4 בנובמבר 1968 פרצו קרבות בעמאן. לבסוף הגיע חוסיין להסכם עם ארגוני הטרור שנתן להם יד חופשית לפעולה, במגבלות מסוימות. כך נוצרה מדינה בתוך מדינה בירדן. היה ברור כי ההסכם רק זמני. מטרתם של ארגוני הטרור הייתה ליצור בירדן בסיס של קבע בו יעשו כאוות נפשם, ולמעשה ליצור מדינת טרור המתבססת על הרוב הפלסטיני. חוסיין ידע כי המשך המצב הקיים בו גורם זר שולט בחלקים ניכרים בארצו יביא בסוף לנפילתו. לאחר עליות וירידות, הסכמים שנוסחו והופרו, וניסיונות תיווך של גורמים ערבים, החליט המלך כי הגיע הזמן לפעול.
ואכן, בחודש ספטמבר 1970 הפך העימות לגלוי ולמזוין. עימות זה זכה לכינוי אירועי ספטמבר השחור. תחילת העימות הגלוי בהתנקשות כושלת בחיי חוסיין, שנערכה ב-1 בספטמבר כשהיה בדרכו לנמל התעופה בעמאן, והובילה לקרבות שפרצו בעמאן. ב-6 בספטמבר חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין שלושה מטוסי נוסעים והנחיתו שניים מהם בירדן, וכעבור שלושה ימים נחטף מטוס נוסף והונחת בירדן. הנוסעים הוחזקו בני ערובה, והפלסטינים הצהירו שהחטיפות נעשו על מנת ללמד את ארצות הברית לקח על תמיכתה הבלתי מסויגת בישראל. הצבא הירדני הגיב בהפצצה על בסיסי הפלסטינים, בפרט באזור אירביד. ההפצצה הפכה את האירועים למלחמה כוללת, שהתפרסה על פני שטחים רחבים במדינה.
התערבותה של סוריה לטובת הפלסטינים לא הביאה לשיפור במצבם. הכוחות הסורים שפלשו לאזור אירביד לא תוגברו (בין השאר בשל ריכוז כוחות ישראלים ברמת הגולן) ולבסוף נהדפו בחזרה, והארגונים הפלסטיניים הוכו מכה ניצחת. רבים מן הפלסטינים העדיפו להסגיר עצמם לישראל ולהסתכן במאסר, על פני הצפוי להם מצבא ירדן. בסיומו של החודש דעכו הקרבות, אולם רק באמצע יולי 1971 הסתיימו סופית. מספר ההרוגים הפלסטינים בקרבות של ספטמבר 1970 נאמד לפי הירדנים ב־2,500, ואילו יאסר ערפאת עצמו העריך אותם ב־3,400 הרוגים ו־10,800 פצועים. ישראל העריכה אותם במספר הרבה יותר גבוה, כ־20,000.
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה

לאחר עקירת ארגוני הטרור מממלכתו, ראה חוסיין כיעד את השבת שטחי יהודה ושומרון לריבונות ירדן. הוא החל בסדרת פגישות חשאיות עם מנהיגים ישראלים בכירים, ובהם גולדה מאיר ומשה דיין. בין שתי המדינות שרר מצב של דו קיום. מעברי הגבול פעלו, והמטבע הירדני המשיך להיות הילך חוקי ביהודה ושומרון. בין היתר המשיכה ירדן בתשלום משכורות עובדי מדינה בשטחי יהודה ושומרון. במרץ 1972 הציע חוסיין בשידור רדיו תוכנית מדינית המבוססת על פדרציה בין ממלכתו ובין מדינה פלסטינית אוטונומית ביהודה ושומרון. הצעה זו נדחתה על ידי הפלסטינים ומדינות ערב, כאשר מצרים אף ניתקה את היחסים הדיפלומטים עם ירדן עקב שידור רדיו זה. גם ישראל דחתה את התוכנית שהתעלמה מתוכניות ישראליות לפשרה טריטוריאלית.
המתיחות הגוברת בין ישראל, מצרים וסוריה, הביאה שוב את רוחות המלחמה לאזור בשנת 1973. מפקד אוגדה סורית שהיה סוכן ירדני, העביר לירדן את תוכנית המתקפה הסורית ואת זמנה המדויק. כדי למנוע מלחמה שתערער את יציבות ממלכתו וכדי להצליב את המידע עם מידע ישראלי, חוסיין נפגש עם גולדה מאיר מספר פעמים לפני המלחמה, כולל ב-25 בספטמבר 1973, כשבועיים לפני המועד להתקפה, ובכל הפעמים הזהיר אותה אזהרה כללית מפני התקפה קרובה. גולדה מאיר התייעצה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.
חוסיין העביר ל-CIA את תוכנית המלחמה הסורית המפורטת, אך הדיווח שה-CIA העביר להנרי קיסינג'ר היה עמום כך שארצות הברית לא פעלה בהתאם.
צבא ירדן השתתף חלקית במלחמת יום הכיפורים. חוסיין שלח שתי חטיבות שריון לעזרת סוריה, ובמקביל ביקש שישראל לא תתקוף את ממלכתו. חטיבות אלו נקלעו למאמץ ההבקעה הישראלי בגולן, ואיבדו כעשרים טנקים בקרבות מגננה.
במהלך המגעים הדיפלומטיים שלאחר המלחמה, באפריל 1974, העלה חוסיין הצעה ל"הסכם הפרדת כוחות", במסגרתו ייסוגו כוחות שני הצדדים וישאירו אזור מפורז בבקעת הירדן, וזאת כצעד ראשון לפתרון של קבע. גם הצעה זו נדחתה על ידי גולדה מאיר, בימים האחרונים לכהונתה. הפגישות עם גורמים ישראלים המשיכו, ובהן השתתף אף ראש הממשלה החדש יצחק רבין. הפגישות נערכו אף בשטח ישראל, בתל אביב ונמסר כי במהלכן טייל חוסיין, כשהוא מחופש, ברחוב דיזנגוף. חילוקי דעות בממשלתו של רבין שהייתה קרועה בין גורמים שונים, ועמדה בפני משימת שיקום המדינה לאחר המלחמה, ובמיוחד הקרע בין רבין ובין שר הביטחון שלו שמעון פרס, אשר בתקופה זו הביע עמדות נציות, גרמו לכך שהמגעים לא הביאו לחתימת הסכם.
באוקטובר 1974 החליטה ועידת הפסגה הערבית ברבאט כי זכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה ביהודה ושומרון, וכי "הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני" הוא אש"ף. החלטה זו סתמה את הגולל על המגעים, שכן חוסיין הבין כי לא יוכל לפעול נגד ההחלטה, ולקבל בחזרה את הריבונות בשטחים שאבדו.