stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבל שלום
היסטוריה

הקמת החבל החלה בסוף 1978 כחלק מההכנה לפינוי יישובי חבל ימית שבפתחת רפיח שבצפון סיני, יישובים שהוקמו ברובם רק שנים ספורות לפני כן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. על פי התוכנית 20 יישובים היו אמורים לקום תוך שלוש שנים שמתוכם 15 הוקצו למפונים. חלק מהמתיישבים בישובי פתחת רפיח הפריעו לעבודות הקמת החבל, מכיוון שהתנגדו לפינוי היישובים במסגרת הסכם השלום, וחלק מחו על כך שהוחל בעבודות פיתוח לפני שהוסכם על הפיצויים שיקבלו.
את עבודות הכשרת השטח ופיתוח הקרקע ביצעה הקק"ל וסולל בונה בעלות של כמיליארד ל"י. עד תחילת שנת 1980 הוכשר השטח להקמת שישה מושבים בהם 60 משקים כל אחד והוחל בהקמת הבתים ב-4 מושבים. היישובים הראשונים שהסכימו להתפנות ולהתיישב בחבל היו הקיבוצים סופה וחולית, ומושב תלמי יוסף עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שסיכום על הקמת היישוב החדש עבורם בפתחת שלום הושג עוד בשנת 1979.
בנוסף הוקמו ב-1980 המושבים יתד ויבול שלא הוקמו עבור מפוני ימית אלא עבור גרעיני התיישבות חדשים שהמתינו מספר שנים להקמת יישוב הקבע עבורם.
בשנת 1983 נקלעו המושבים בחבל לחובות, לאחר ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור. לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה, לא יכלו להעסיק פועלים מעזה. רוב חובות מושבי חבל שלום נמחקו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
במאי 2001 ממשלת ישראל הסכימה על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על הרחבת חבל שלום דרומה לאזור חולות חלוצה. מטרת ההחלטה הייתה למנוע מסירת השטח במסגרת הסכם לחילופי שטחים כחלק מהסדר הקבע עם הפלסטינים. זאת לאחר שעלתה אפשרות שהאזור ישמש כחלק ממדינה פלסטינית עתידית, במסגרת חילופי שטחים, ותיתן מענה לצפיפות האוכלוסין ברצועת עזה. הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000. גם לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, האזור, שהיה ידוע בשם עוג'ה, נכלל בשטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
בסוף 2001 הוקמה ועדת היגוי, והוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית. בינואר 2005 אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה אשכול את התוכניות להקמת שלומית, בה בשלב הראשון 1,500 יחידות דיור וחלוצית 4, שתוכנן, בשלב ראשון, ל-300 יחידות דיור, שבחלקן נחלות חקלאיות במקביל, בשנת 2002, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחולות חלוצה על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים. בין המתנגדים לפיתוח השטח היה ארגון חיים וסביבה שטען כי הקמת יישובים חדשים לא רק תפגע בטבע, אלא גם תחליש יישובים קיימים בפריפריה, על ידי הפניית תקציבים לפיתוח חדש על חשבון השקעה ביישובים קיימים.
בשנת 2003 השלימה חברת מקורות הקמת רשת מים להשקיה בקולחין ליישובי החבל. וב-2005 הקימה מאגר מים חדש.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי חבל קטיף החלו יישובי האזור לקלוט חלק מהמפונים והוקמו מדרום לחבל המושבים: נווה, בני נצרים (שעד לעלייתם לנקודת הקבע ישבו בשכונות ארעיות ביתד ויבול בהתאמה). ביולי 2015 החלה בניית בתי הקבע ביישוב שלומית.
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ מייעדת את השטח שמדרום ליישובים נווה, בני נצרים ושלומית להקמת אזור תעשייה ומרכז היי-טק בשליטה פלסטינית.
גאוגרפיה

האזור עליו הוקם החבל הוא בעל חולות מישוריים, שקיבלו את הכינוי "פתחת שלום". גבולותיו הם צומת אבשלום בצפון, חולות חלוצה בדרום, גדר הגבול ישראל-מצרים במערב וחבל אשכול במזרח.
גאוגרפיה > יישובים בחבל שלום

היישובים בחבל שלום הם:
אבשלום
בני נצרים
דקל
חולית
יבול
יתד
כרם שלום
נווה
פרי גן
שדי אברהם
שלומית
תלמי יוסף
כל יישובי חבל שלום הם מושבים, למעט הקיבוצים סופה וחולית, והיישובים הקהילתיים אבשלום ושלומית.
היישובים (למעט סופה וחולית) מאוגדים באגודה מרכזית המטפלת בנושאים הבאים:
קידום פרויקטים כלכליים.
ליווי יוזמות עסקיות (תעשייה, מסחר, תיירות ועוד).
קליטה, הרחבה ופיתוח היישובים.
ארגון פעילויות תרבות וחוגים.
קידום ותמיכה בנושאים חקלאיים.
קידום התיירות (בשנים עברו קיימה האגודה את פסטיבל העגבנייה).
בשדות מושב יתד הוקמה אנדרטת אוגדת הפלדה המנציחה את אוגדת ישראל טל (שכונתה "אוגדת הפלדה"), שבמלחמת ששת הימים כבשה את האזור של רצועת עזה וצפון סיני. היא הועתקה לשם עם בניית החבל, לאחר שהוקמה לראשונה בימית.
ראו גם

חבל צוחר
הערות שוליים

↑  טובה צימוקי, דיון בהקמת 20 ישובים באזור כרם־שלום, דבר, 1 בנובמבר 1978
↑  עזרא ינוב, נידחו מרבית אתרי התישבות שהציעו אנשי חבל ימית, מעריב, 17 ביוני 1979
↑  20 ישובים תוך 3 שנים בפיתחת שלום, מעריב, 15 באפריל 1979
↑  שלמה גבעון, 8 מתושבי שדות נעצרו כחשודים בהפרעות לעבודה בפיתחת שלום, מעריב, 29 באוקטובר 1979
↑  תושבי חבל ימית מאיימים לשבש את העבודות בפתחת שלום, מעריב, 28 באוקטובר 1979
↑  עזרא ינוב, מתיישבי אוגדה: "לא נלך למושב חממות", "תכנית פיתחת שלום פסולה", מעריב, 19 באפריל 1979
↑  עבודות במיליארדים בפיתחת שלום נמסרו לקבלנים, דבר, 18 ביוני 1979
↑  הקק"ל נערכת לבוא השלום, דבר, 25 בינואר 1979
↑  הוחל בבנייה ב-4 מושבים בפיתחת שלום, דבר, 25 בפברואר 1980
↑  חברי סופה וחולית מבטיחים בפעולות דרסטיות אם לא יושג התקציב להעברת הישובים, דבר, 15 במאי 1980
↑  אבן פינה לקיבוץ סופה, דבר, 21 בינואר 1981
↑  דני צדקוני, אנשי ימית תובעים שהממשלה תשלם את שכר פרקליטיהם, דבר, 30 בדצמבר 1979
↑  עזרא ינוב, מושב יתד תקע יתד ראשונה בפיתחת שלום, מעריב, 25 באפריל 1980
↑  בוקי נאה, יבול ראשון ביובל - אחרי שבע שנים רזות, מעריב, 23 באוקטובר 1981
↑  אמיר רוזנבליט, ישובי פיתחת שלום במשבר: 600,000 שקל חוב למשפחה, דבר, 27 בנובמבר 1983
↑  אהרן פריאל, תושבי פיתחת שלום:"משרד החקלאות מוליך שולל", מעריב, 5 בספטמבר 1984
↑  מפגיני חבל שלום פינו מעבר הגבול ברפיח, מעריב, 17 ביולי 1984
↑  מיליון וחצי דולר יוזרמו מייד לסייע לפיתחת שלום, מעריב, 22 ביולי 1984
↑  5 ישובי פיתחת רפיח התבצרו במסוף רפיח, מעריב, 26 במאי 1986
↑  אורי בינדר, האיסור על פועלי עזה לעבוד בישראל גורם נזקים כבדים לישובי פיתחת רפיח, מעריב, 19 במאי 1989
↑  עליזה ארבלי, הוגשה תוכנית להקמת 5 יישובים בחלוצה, באתר הארץ, 8 במאי 2001
↑  דליה שחורי, יוסי ורטר, הממשלה החליטה לפעול להקמת יישובים בחולות חלוצה, באתר הארץ, 15 ביולי 2001
↑  חלוצי חלוצה להכשלת הסדר שלום, באתר הארץ, 19 ביולי 2001
↑  דליה טל, ‏ועדת היגוי ליישוב בחולות חלוצה, באתר גלובס, 17 ביוני 2001
↑  צפריר רינת, למרות המאמצים, הקמת יישובים בחלוצה תפגע בסביבה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2004
↑  גדי גולן, ‏המחוזית קיבלה תוכניות להקמת שלומית וחלוצית 4, באתר גלובס, 9 בינואר 2005
↑  תמר נהרי‏, חולות חלוצה יוכרזו שמורת טבע, באתר וואלה, 7 בינואר 2002
↑  דוד הכהן, "חיים וסביבה": אסור לבנות בחלוצה, באתר ynet, 15 ביולי 2001
↑  ארז ארליכמן, יש חיים בחולות, באתר ynet, 10 באפריל 2009
↑  מאת עמירם כהן, מקורות הקימה רשת מים להשקייה בקולחין ליישובי פתחת שלום בעלות 42 מיליון שקל, באתר הארץ, 19 בינואר 2003
↑  מקורות תשקיע כ-55 מיליון שקל בהקמת מאגר מים חדש בדרום, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2005
↑  גדי גולן, ‏באשכול ובחבל שלום מתכוננים לקליטת מפוני עזה, באתר גלובס, 20 ביוני 2004
↑  משה ליכטמן, ‏18,300 דונם כבר יש להם בתוך הקו הירוק, באתר גלובס, 8 במאי 2005
↑  אנה רויטמן‏, שלומית בונה יישוב- החלה בניית בתי הקבע בחולות חלוצה, באתר וואלה, 9 ביולי 2015
↑   אלמוג בן זכרי, בגבול מצרים חלמו על רצף טריטוריאלי בין היישובים. "עסקת המאה" מאיימת לסכל אותו, באתר הארץ, 30 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012281131105171
חיים טולידאנו (סאלי)

ערך זה עוסק באב בית הדין ורבה של סלא. אם התכוונתם לאב בית הדין ורבה של מקנס, ראו .
הרב חיים טולידאנו (מכונה: מהרח"ט דמן סאלי; סביב ה'ת"ס, 1700 – י"א בשבט ה'תקמ"ג, 1783) היה פוסק הלכה, מחכמי מקנס, ואב בית הדין ורבה של סאלי שבמרוקו במאה השמונה עשרה.
קורותיו

נולד לאביו רבי יהודה למשפחת חכמים ודיינים שפעלה במקנס. למד בישיבת רבי משה בירדוגו (המשבי"ר). שימש כסופר השטרות והכתובות בעיר. נשא את שמחה בת אחיו רבי יוסף. באלול תפ"ז התאלמן, והתחתן שנית עם קלארה בת אחיו רבי אליעזר.
בהמשך, סביב שנת תק"ט כיהן כדיין רביעי בבית הדין של רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט), רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט), ורבי מרדכי בירדוגו (המרבי"ץ). סביב שנת תק"י עקר לסאלי ושם התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר. חבירו לדיינות היה רבי חיים ביבאס. מתלמידיו נמנה אחיינו רבי משה טולידאנו אב בית הדין של מקנס. התכתב עם דייני פאס: רבי שאול אבן דנאן, רבי אפרים מונסונייגו ורבי אליהו הצרפתי. מסופר עליו, שדקדק במצוות הכנסת אורחים.
נפטר בסאלי בי"א שבט ה'תקמ"ג. על פטירתו קינן המשורר רבי דוד חסין. בנו רבי יוסף טולידאנו ירש את תפקידו כאב בית הדין של סאלי.
חיבוריו

שו"ת מהרח"ט דמן סאלי - שאלות ותשובות בכתב יד.
דרשות - בכתב יד.
קינות והספדים - בכתב יד.
רשימת הנפטרים - רשימת תאריכי הפטירה של חכמי המערב משנת תע"א עד שנת תקמ"ב. נדפסו בספר 'תקנות חכמי מכנאס' ובספר 'מן הגנזים' חלק יז.
הערות שוליים

↑  עי' בספר דברי מרדכי (בירדוגו) סימן נה.
↑  ראו מלכי רבנן בערכו.
↑  ראו תורת המרבי"ץ הלכות גביית חוב סימן ח.
↑  ראו מבוא לשו"ת השמים החדשים.
↑  ראו ספונות יט עמ' 49.
↑  ו מלכי רבנן בערכו; מן הגנזים יז עמ' קעג אות לח.א
↑  ראו ילקוט שבע מועדים וחכמים חלק ב עמ' פה.
חלבון כימרי

חלבון כימרי או כימרה הוא חלבון מלאכותי שהונדס בשיטות ביולוגיה מולקולרית ממספר רצפי DNA השייכים לגנים המקודדים לחלבונים שונים, וייתכן אף שמקורם ביצורים שונים. מקור השם בכימרה מהמיתולוגיה היוונית, המתוארת כמורכבת מחלקי גוף של חיות שונות.
דוגמאות

לחלבונים כימרים שימושים מדעיים וקליניים שונים. שימוש נפוץ ברפואה הוא נוגדנים כימרים, כמו אווסטין או הרצפטין. חלבונים אלו מורכבים מאזור קושר האנטיגן (Fab) עכברי ואזור קבוע (Fc) אנושי. על ידי שימוש בנוגדנים כימרים (או נוגדנים מואנשים) שומר הנוגדן על יכולת הקישור שלו לאנטיגן אך אינו מעורר תגובה חיסונית מצד הגוף כמו נוגדן עכברי רגיל.
כשרוצים לסמן חלבון, ניתן לצרף לרצף הגנטי שלו גן מדווח, שיתורגם יחד איתו (לדוגמה GFP).
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יאיר אורגלר

אין תמונה חופשית
יאיר אורגלר (נולד ב-10 באוקטובר 1939) הוא פרופסור אמריטוס למנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב, אשר שימש כיו"ר הבורסה לניירות ערך בתל אביב בין השנים 1996–2006.
קורות חייו

אורגלר סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון (1963), מוסמך בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס (1965), ותואר מוסמך וד"ר (1967) בניהול תעשייתי מאוניברסיטת קרנגי-מלון בפיטסבורג. הוא בוגר תוכנית פולברייט. אורגלר כיהן כאיש סגל באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1969 ל-2003. בשנת 1973 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובהמשך היה פרופסור מן המניין. בין תפקידיו דקאן הפקולטה לניהול ע"ש רקנאטי בין השנים 1981–1985 וסגן רקטור אוניברסיטת תל אביב בין השנים 1990-1985.
ב-1991 הקים אורגלר את "מעלות", חברה ישראלית לדירוג ניירות ערך, והיה יושב ראש פעיל של החברה עד מאי 1996. אז מונה ליו"ר הבורסה לניירות ערך, תפקיד בו החזיק במשך עשור. בין השנים 2001 ל-2004 היה נשיא ארגון International Options Markets Association.
בשנים 2005-2000 שימש כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב יפו. מכהן כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים, בכימיקלים לישראל ובחברת עתידים. משנת 2005 משמש כחבר הוועד המנהל ומייסד של עמותת עתיד בטוח למניעת קורבנות אלימות בקרב ילדים ובני נוער.
הערות שוליים

↑  העלאות ומינויים בסגל האוניברסיטה של ת"א, מעריב, 13 באוגוסט 1969
↑  מינויים והעלאות בדרגה באוניברסיטת תל-אביב, דבר, 24 באפריל 1973
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טאהא חוסיין

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1889 מחוז אל-מיניא, מצרים 
 פטירה:  28 באוקטובר 1973 (בגיל 83) קהיר, מצרים 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, רפובליקת מצרים, הרפובליקה הערבית המאוחדת, ממלכת מצרים, סולטנות מצרים, מצרים 
 השכלה:  הפקולטה לאמנויות של פריז  אוניברסיטת קהיר  אוניברסיטת מונפלייה  אל-אזהר 
 מעסיק:  אוניברסיטת קהיר 
 תפקיד:  שר החינוך (12 בינואר 1950–27 בינואר 1952)  president of the Academy of the Arabic Language in Cairo (1963–1973) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  Sūzān Ṭāhā Ḥusayn 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1950)  פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם (1973)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונפלייה (1946)  doctor honoris causa from the University of Lyon (1938)  מסדר ההצטיינות האזרחי  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פלרמו  הסרט הגדול של מסדר הארז  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד  מסדר ההצטיינות  Grand Cordon of the Order of the Nile  מסדר הרפובליקה של תוניסיה 
 
טָאהָא חוסֵיין (בערבית: طه حسين, בתעתיק מדויק: טה חסין; 14 בנובמבר 1889 – 28 באוקטובר 1973), אינטלקטואל משפיע, היסטוריון, סופר ומבקר מצרי, אשר על אף עיוורונו, היה מייסד ורקטור של אוניברסיטת אלכסנדריה וכיהן כראש האקדמיה המצרית ללשון ערבית וכשר החינוך של מצרים. מכונה "הדיקן של הספרות הערבית", נחשב כגדול האינטלקטואלים המצרים במאה העשרים, ונמנה עם חלוצי התנועה המודרניסטית במצרים.
ביוגרפיה

חוסיין נולד בכפר אל סעיד במחוז אל-מיניה שבדרום מצרים, והתעוור בגיל 6 כתוצאה ממחלה. הוא היה השביעי מבין שלושה-עשר ילדים וחי במשפחה ממעמד הביניים הנמוך. בתחילה למד בכּוּתַאבּ (ה"חדר" המוסלמי), ובו למד על-פה את הקוראן. בגיל 13 הגיע לקהיר, ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר, שם קיבל חינוך דתי. עם זאת סירב להתחנך ברוח המסורת הקוראנית שהייתה מקובלת במצרים.
חוסיין נישא לבחירת לבו סוזאן, אותה הכיר בעת שהותו בצרפת. הכינוי שהעניק לה, "הקול המתוק", ניתן בזכות הקראתה מן הכתב בעת שניסה ללמוד את השפה הצרפתית. סוזאן העמידה לו שני צאצאים והייתה בת לווייתו במשך כל חייו.
ילדיו של חוסיין, אמינה ואחיה מוניס, היו לימים דמויות חשובות במצרים. אמינה, שהלכה לעולמה בגיל 46, הייתה אחת הנשים המצריות הראשונות שהחזיקו בתואר בוגר אוניברסיטה. הם תרגמו לצרפתית את חיבורו "אלאדיב" ("האינטלקטואל"). מפעל זה היה חשוב במיוחד לאביהם, שכן הוא איפשר לחלוק את סיפורו בדבר ההלם התרבותי שחווה כמצרי בשנותיו הראשונות בצרפת.
קריירה אקדמית

כאשר נוסדה אוניברסיטת קהיר החילונית בשנת 1908, חוסיין היה נכון להצטרף לשורותיה, וחרף עיוורונו ונכותו התקבל למוסד. בשנת 1914 היה לבוגר הראשון שקיבל תואר דוקטור. את התזה שלו כתב על המשורר והפילוסוף העיוור אבו אל-עלאא אל-מערי הסקפטי.
חוסיין למד והשיג תואר דוקטור נוסף באוניברסיטת סורבון בשנת 1917. בכך הפך חוסיין למצרי הראשון שקיבל תוארי מוסמך ודוקטור בצרפת. את עבודת הדוקטורט השנייה שלו הקדיש להיסטוריון התוניסאי בן המאה ה-14 אבן חלדון, לו מיוחס התואר "אבי הסוציולוגיה". שנתיים מאוחר יותר, ב-1919, שבו חוסיין ומשפחתו למצרים, שם נתמנה לכהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קהיר. בהמשך כיהן כרקטור המייסד של אוניברסיטת אלכסנדריה. בתקופה זו עמד בקשרים עם יהודה לייב מאגנס ואף ביקר באוניברסיטה העברית.
חוסיין חיבר מאמרים וספרים רבים, אולם במערב הוא נתפרסם בעיקר בזכות הביוגרפיה שלו, "הימים" ("אל-איאם"). כלל עבודותיו פורסמו ב-16 כרכים.
פרק חשוב בחייו הוקדש לכתיבת ספרו "על הפואטיקה הטרום-אסלאמית" ("פי אלשער אלגאהלי"), שבו הטיל ספק במקוריותה של השירה הערבית המסורתית, וטען שאפשר שזו זויפה בחלקה הניכר בעת העתיקה על רקע תחרות בין-שבטית. נוסף על כך רמז בעקיפין לכך שאין לקבל את הקוראן כמקור אובייקטיבי להיסטוריה. הספר עורר את זעמם של אנשי דת במצרים ובראשם אנשי האוניברסיטה האסלאמית אל-אזהר וכן מוסלמים נוספים. חוסיין הואשם בכפירה ובהטחת עלבון באסלאם, אולם התובע הכללי במצרים קבע כי דבריו של חוסיין נאמרו במסגרת מחקר אקדמי, ועל כן לא ננקטו נגדו צעדים משפטיים. ספרו אמנם נאסר לפרסום, אולם יצא לאור מאוחר יותר בשינויים קלים תחת הכותר "על הספרות הטרום-אסלאמית".
טאהא חוסיין היה אינטלקטואל ומראשי זרם הרנסאנס המצרי. הוא תמך בלהט באידאולוגיה המתפתחת של הלאומיות המצרית, והאמין שהציוויליזציה המצרית הייתה מנוגדת בתכלית לזו הערבית. על רקע זה טען שהקידמה במצרים תגיע רק כאשר יקבלו המצרים את שורשיהם העתיקים והטרום-אסלאמיים.
בשנת 1950 נתמנה חוסיין לשר החינוך של מצרים, ושם ביקש לממש את אמונתו לפיה "החינוך שקול לאוויר שאנו נושמים ולמים שאנו שותים". הוא הקדיש חלק ניכר מפועלו לקידום החינוך במצרים ולביעור הבערות, בעיקר באזורים הנידחים של המדינה.
חוסיין עורר מחלוקת רבה בתומכו בנאורות כנגד התפיסות המסורתיות השוררות במצרים. במסגרת ניסיונו להגן על עצמו מפני התקפות מתנגדיו, טען חוסיין כי אימץ גישה מחקרית מערבית ברוח הפילוסוף הצרפתי דקארט לניתוח הכתבים הטרום-אסלאמיים, תוך שהוא שם דגש על חיפוש האמת.
כתביו

ניתן לחלק את כתביו של טה חוסיין לשלוש קטגוריות:
מחקרים על אודות התרבות הערבית והמוסלמית
סיפורת שהתמקדה בביקורת חברתית כנגד העוני והבערות
מאמרים פוליטיים
להלן מבחר מכתביו של טה חוסיין:
זכרונותיו של אבו אלעלא - 1915
שירים נבחרים מהדרמה היוונית - 1924
דרמות של הכותבים הצרפתיים הידועים ביותר - 1924
הפילוסופיה של אבן ח'לדון - 1925
חלוצי המחשבות - 1925
דיבורי יום רביעי - 1925
השירה הטרום-אסלאמית - 1926
בקיץ - 1933
הימים - 1933
חאפז ושוכי - 1933
חיי הנביא - 1933
ממרחק - 1935
אדיב - 1935
החיים הספרותיים בחצי האי ערב - 1935
יחד עם אבי אלעלא בכלאו - 1935
שירה ופרוזה - 1936
ארמון החלומות - 1937
יחד עם אלמותנבי - 1937
עתיד התרבות במצרים - 1938
רגעים - 1942
קול פריס - 1943
חלומות שחרזאדה - 1943
עץ האומללות - 1944
גן עדן של קוצים - 1945
פרקים על ספרות וביקורת - 1945
קולו של אבו אלעלא - 1945
עת'מאן - (החלק הראשון של "מלחמת האחים הגדולה") - 1947
מסע האביב - 1948
העינוי של המצפון המודרני - 1949
ההבטחה האלוהית - 1950
גן העדן של החיות - 1950
האהבה האבודה - 1951
משם - 1952
הבדלים - 1952
במרכז - 1952
עלי ובניו (החלק השני של "מלחמת האחים הגדולה") - 1953
אנטגוניזם ורפורמה - 1955
ביקורת ורפורמה - 1956
הספרות בת זמננו - 1958
מראת האסלאם - 1959
הבלי קיץ - 1959
על הדרמה המערבית - 1959
שיחות - 1959
אלשיח'אן (אבו בכּר ועמר בן אלח'טאב) - 1960
מהבלי קיץ לרצינות החורף - 1961
השתקפויות - 1965
מעבר לנהר - 1975
מילים - 1976
מסורת והתחדשות - 1978
הספרים והסופר - 1980
מהחוף האחר - 1990
עם מתרגמי כתביו לעברית נמנים אבא אבן ועמנואל קופלביץ.
חטיבת הביניים בסח'נין קרויה על שמו.
לקריאה נוספת

"טהא חוסין והתחדשותה של מצרים", בעריכת עמנואל קופלביץ ובתרגומו, ירושלים, מוסד ביאליק, 2001
פואד עג'מי, ארמון החלומות של הערבים: אודיסיאה של דור (תרגמה מאנגלית: עתליה זילבר; תרגמה וערכה קטעי שירה וספרות מערבית: חנה עמית-כוכבי), תל אביב, עם עובד, 2000
הערות שוליים

↑  מר אבא אבן, מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה - נימוקי השופטים, באתר משרד החינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262843005171  PLWABN: 9810582152205606  BIBSYS: 90052468  BNE: XX1053638  BnF: cb119259181 (data)  CANTIC: a11629514  CiNii: DA0166072X  GND: 118708295  ICCU: CFIV009422  ISNI: 0000 0001 2120 836X  LCCN: n50014331  LNB: 000148749  NDL: 00468706  NKC: jo20010092675  NLA: 35537892  NSK: 000173405  NTA: 068308124  RERO: 02-A000082750  SELIBR: 106602  SUDOC: 03393696X  TDVİA: taha-huseyin  Trove: 988740  VcBA: 495/2065  VIAF: 225088570   WorldCat (עם VIAF): 225088570 
רחוב על שם טה חוסיין בכפר כנא
חוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו

מושלת אריזונה ג'ן ברואר בפגישה עם הנשיא האמריקני ברק אובמה אשר נערכה ב-3 ביוני 2010 בעקבות חקיקת החוק במהלכה נידונו סוגיות ההגירה והביטחון לאורך הגבולות.
חוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו (באנגלית: Support Our Law Enforcement and Safe Neighborhoods Act או Arizona Senate Bill 1070) הוא חוק של מדינת אריזונה שבארצות הברית הנחשב כחוק המחמיר והרחב ביותר שנחקק בארצות הברית בעשורים האחרונים נגד ההגירה הבלתי החוקית למדינה. החוק זכה לתשומת לב לאומית בארצות הברית ועורר מחלוקת רבה.
תוכן

החוק מגדיר כעבריין אדם-שאינו-אזרח השוהה באריזונה מבלי לשאת את התעודות המתחייבות לפי החוק הפדרלי. כמו כן, החוק מסמיך את הארגונים המשטרתיים באריזונה, המדינתיים והמקומיים, לאכוף את חוקי ההגירה הפדרליים של ארצות הברית. בנוסף, החוק מסמיך את רשויות האכיפה לנקוט בצעדים מחמירים כלפי אזרחים אמריקנים המעניקים למהגרים-בלתי-חוקיים הסעה, דיור או תעסוקה.
השפעה

החקיקה באריזונה הייתה אחת מכמה סיבות שדחפו את  הדמוקרטים בקונגרס להציג הצעת חקיקה להסדרת הטיפול בהגירה. הסנטור שומר, ממנהיגי הדמוקרטים, שלח מכתב למושלת אריזונה, ג'ן ברואר וביקש ממנה לעכב את החוק בעוד הקונגרס עובד על רפורמה מקיפה בנוגע להגירה, אך ברואר דחתה את ההצעה.
אישור החוק הוביל לכך שבמדינות אחרות כמו אינדיאנה, ג'ורג'יה,  דרום קרוליינה ויוטה העביר הסנאט חוקים דומים יותר או פחות ומדינות נוספות בארצות הברית שוקלות כיום גם כן לאמץ חקיקה דומה .
ביקורת

מבקרי החוק טוענים כי החוק מעודד שיטור מפלה ואפיון גזעי (Racial profiling), ואילו תומכי החוק מציינים כי החוק אינו אלא החלת חוק פדרלי קיים. עד היום התקיימו מחאות שונות נגד החוק ביותר מ-70 ערים בארצות הברית, כאשר בחלקם אף קראו להחרים את אריזונה. אף על פי כן, מסתבר, לפי תוצאות סקרים שהתקיימו בארצות הברית, כי ישנה תמיכה נרחבת בחוק זה בקרב אזרחי ארצות הברית.
קשיים משפטיים

החוק נחתם על ידי המושלת ברואר, ב-23 באפריל 2010  והיה אמור להיכנס לתוקפו ב-29 ביולי 2010.. יום לפני כניסת החוק לתוקף, הוציאה סוזאן בולטון, השופטת הפדרלית של מחוז אריזונה, צו מניעה זמני אשר ביטל את הסעיפים שהסמיכו את רשויות החוק במדינה לנקוט יד ברזל נגד מהגרים בלתי חוקיים. פרט לאותם הסעיפים שבוטלו נכנסו לתוקף יתר סעיפי החוק. מושלת אריזונה ציינה כי בכוונתה לערער על ההחלטה..
ב-25 ביוני 2012 פסל בית המשפט העליון של ארצות הברית את רוב התקנות של החוק, אך הכשיר את התקנה השנויה ביותר במחלוקת בחוק, המאפשרת לשוטרים לעצור כל אדם הנראה בעיניהם כמהגר בלתי חוקי ולדרוש ממנו להציג מסמכים.
ראו גם

הגירה בלתי חוקית לארצות הברית
הערות שוליים

↑  Rough, Ginger (4 ביוני 2010). "Brewer calls Obama meeting a 'success'". The Arizona Republic. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "General Effective Dates". Arizona State Legislature. אורכב מ-המקור ב-2010-05-14. נבדק ב-30 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Arizona State Legislature. "Ariz. Rev. Stat. § 1-103". נבדק ב-30 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Legal battle looms over Arizona immigration law". CNN. 28 ביולי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013061969   WorldCat (עם LCCN): no2013-061969
חיים טייטלבאום

| --- | --- |

חיים טייטלבאום, 2015
 לידה:  23 ביוני 1959 (בן 65)
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 הערות:  רקטור אוניברסיטת בר-אילן 2010–2014
 תרומות עיקריות
 מחקרים בפיזיקה סטטיסטית
 
חיים טייטלבאום (נולד ב-23 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כרקטור אוניברסיטת בר-אילן (2014-2010), כיו"ר מחב"א (מרכז החישובים הבינאוניברסיטאי) (2020-2016), וכחבר המועצה להשכלה גבוהה 
(2022-2016).
ביוגרפיה

חיים טייטלבאום, יליד 1959, הוא בוגר המכון הגבוה לתורה, תואר ראשון (1982–1985), תואר שני (1985–1988) ותואר שלישי במחלקה לפיזיקה (1988–1991), תואר ראשון במחלקה למדעי המחשב, ותואר שני במנהל עסקים למנהלים, כולם באוניברסיטת בר-אילן. סיים את הדוקטורט בפיזיקה בהנחייתו של שלמה הבלין בציון "מעולה" בשנת 1991, זכה במלגת רוטשילד ויצא להשתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מרילנד ובמכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בארצות הברית. בשנת 1993 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה, ובשנת 2006 התמנה לפרופסור מן המניין. טייטלבאום כיהן כמדען אורח באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לדורית ואב לארבעה.
שירות צבאי

טייטלבאום התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בשירות סדיר וקבע בחיל התותחנים במשך כחמש שנים, בגדוד 404 (שפיפון) ובביסל"ת. השתתף במבצע שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) כקנ"א (קצין ניהול אש) בגדוד 404.
משנת 1982 שירת במערך המילואים בשלל תפקידי פיקוד בחיל התותחנים- מפקד סוללה, מג"ד (מפקד גדוד), ולבסוף סגן מפקד אגד ארטילרי בפיקוד המרכז (במשך כשמונה שנים). בדרגת אל"ם (מ-2004).
באמצע שנות התשעים היה בין מייסדי פורום מג"דים, מח"טים וטייסים במילואים, ובשנת 2010 הוזמן על ידי קצין מילואים ראשי להיות חבר במועצה הציבורית למען מערך המילואים.
מחקריו

עבודתו המחקרית של טייטלבאום היא עבודה תאורטית, אשר מטרתה להבין מגוון תהליכים פיזיקליים סטטיסטיים במערכות מורכבות – פיזיקליות, כימיות וביולוגיות. כל פרויקט הוא בשיתוף פעולה עם קבוצות ניסוייות. תחומי המחקר הספציפיים הם מערכות ריאקציה-דיפוזיה (אנ') (ריאקציות לכידה וחזיתות ריאקציה), פיזיקה של ממשקי הרטבה-ריאקציה, ותאוריה של תנועת אור ברקמות ביולוגיות למטרות אבחון על ידי הדמיה אופטית.
טייטלבאום פרסם למעלה מ-75 מאמרים מדעיים בכתבי-עת בינלאומיים, נשא למעלה מ-50 הרצאות (רובן מוזמנות) בכינוסים בינלאומיים, הדריך 15 תלמידי מחקר (לתואר שני, שלישי, ופוסט-דוקטורט), זכה במענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע וממשרד המדע, והיה שותף בארגון כינוסים מדעיים בינלאומיים.