stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל צרפת
היסטוריה

תחילה היו שלושת הפסים ברוחב שונה, בנימוק שלוּ היו ברוחב שווה אזי הפס הלבן, שהוא בהיר יותר, היה נראה רחב יותר לעין האנושית. נפוליאון שינה אותם לפסים שווי רוחב, אך הצי הצרפתי ממשיך להשתמש בדגל שבו לפסים רוחב שונה. בעיצוב המקורי היה דווקא הצבע האדום בצד התורן, אך העיצוב שונה כשהדגל אומץ רשמית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
שלושת צבעי הדגל מתייחסים בהתאמה לשלושת העקרונות של המהפכה הצרפתית. הכחול מתייחס לחירות, הלבן לשוויון והאדום לאחווה. 
הדגל הופיע לראשונה במהלך המהפכה הצרפתית, ואומץ באופן רשמי על ידי האספה הלאומית ב-15 בפברואר 1794, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. עיצובו מיוחס למרקיז דה לה פאייט – דמות בולטת במהפכה. על פי מיתוס רווח, צירוף זה של שלושת הצבעים – כחול, לבן ואדום – מקורו בשילוב בין צבעי סמלה של פריז (אדום וכחול) לבין צבע המלוכה (לבן). נכונותו של מיתוס זה מוטלת בספק, שכן מאז 1789 לא היו צבעי העיר פריז עוד בשימוש. סברה מקובלת יותר לגבי מקור צבעי דגל צרפת, שמקובלת על רוב ההיסטוריונים ואף הצרפתים שבהם, היא שהמרקיז דה לה פאייט שאל את צבעי דגל צרפת מצבעי מלחמת העצמאות של המושבות האמריקאיות – כחול, אדום ולבן. לה פאייט, שהיה ידיד אישי של ג'ורג' וושינגטון, השתתף באופן פעיל באותה מלחמה, שהתחוללה בשנים 1775–1783 והסתיימה רשמית עם בחירתו של וושינגטון לנשיאות ארצות הברית ב-1789 – אותה שנה שבה פרצה המהפכה הצרפתית.
לאחר החזרת שושלת בית בורבון עם תבוסת נפוליאון בשנת 1815, הוחלף הדגל בדגל לבן שעליו הופיע פרח האירוס המלכותי – ה"פלר-דה-ליס", שהיה בשימוש לפני המהפכה. אולם, לאחר מהפכת יולי 1830 ועליית המלך לואי פיליפ, המלך-אזרח, הוחזר דגל הטריקולור להיות הדגל הלאומי, וכך נשאר עד היום.
דגל אקדיה – התיישבות של צרפתים בצפון אמריקה – היה מבוסס אף הוא על דגל צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסיפו אנשי "צרפת החופשית", אשר התנגדו לכיבוש הנאצי, את סמל צלב לוריין בצבע אדום ברצועה המרכזית, הלבנה, של הדגל. זאת משום שגורמים כגון צרפת של וישי השתמשו אף הם בדגל, והיה צורך להבדיל בין הגורמים המשתפים פעולה עם הגרמנים ואלו המתנגדים להם. לאחר המלחמה, עם שחרורה של צרפת, לא היה בכך עוד צורך.
בשנת 1976, בהחלטת הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אאסטן, הובהר צבע הכחול הכהה שבדגל, לצבע כחול בהיר יותר, כדי שיתאים לצבעי האיחוד האירופי.
הנשיא יכול לשנות את סמלי המדינה בקלות, ללא התייעצות עם האספה הלאומית או הממשלה.
ב-2018, ללא הודעה מוקדמת, הופיע הנשיא מקרון במהלך נאום לאומה, כשדגל עם גוון כחול כהה מאחוריו.
ביום העצמאות הצרפתי, ב-13 ביולי 2020, הוחלפו גם כל דגלי הארמון.
רק בנובמבר 2021, דווח כי בשנת 2020 שונה גוון הדגל לכחול כהה.
מאפיינים

הגוונים המדויקים לצבעי הכחול, האדום והלבן מפורטים בטבלה להלן:
נכון עד 2018.
| תבנית | כחול | כחול | לבן | לבן | אדום | אדום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פנטון |  | Reflex blue |  | Safe |  | Red 032 |
| CMYK |  | 100.80.0.0 |  | 0.0.0.0 |  | 0.100.100.0 |
| HTML |  | #0055A4 |  | #FFFFFF |  | #EF4135 |
| RGB |  | (0,85,164) |  | (255,255,255) |  | (239,65,53) |
סרטים על הדגל

הדגל שימש השראה לקשישטוף קישלובסקי ביצירת טרילוגיית הסרטים "שלושת הצבעים".
ראו גם

סמל צרפת
המנון צרפת
מריאן
התרנגול הגאלי
לקריאה נוספת

אבנר בן-עמוס, "המארסייז, הפנתיאון, הטריקולור וכל השאר: המהפכה והתרבות הפוליטית בצרפת," זמנים מספר 30/31 (קיץ 1989), עמ' 58-67
הערות שוליים

↑  הצרפתים המומים: הנשיא מקרון שינה את גוון הצבע בדגל המדינה, באתר ערוץ 7, 17 בנובמבר 2021
↑  ]http://web.archive.org/web/20091005042416/www.diplomatie.gouv.fr/de/frankreich_3/frankreich-entdecken_244/portrat-frankreichs_247/die-symbole-der-franzosischen-republik_260/trikolore-die-nationalfahne_114.html מידע על דגל צרפת, מאתר שגרירות צרפת בגרמניה] (בגרמנית)
| דגלי מדינות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • בריטניה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • ותיקן • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מונטנגרו • מלטה • מקדוניה • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה • סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קזחסטן • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אולדרני • אולנד • איי פארו • גגאוזיה • גיברלטר • ג'רזי • גרנזי • דרום אוסטיה • האי מאן • הרם • טרנסניסטריה • סרק • קוסובו • קטלוניה • צפון קפריסין |  |
| נוספים | דגל אירופה • דגל הסאמים |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הדרומית • אמריקה הצפונית
מטוסים במפגן אווירובטי יוצרים את "דגל הטריקולור" של צרפת.
שער הניצחון, מבט מבפנים – מציג את דגל צרפת ודגל האיחוד האירופי.
דגל צרפת לפני השינוי
תטידרקו

| תטידרקו |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
תת־סדרה:: פטרודקטיליים
משפחה:: פטראנודוניים
סוג:: תטידרקו
מין:: Tethydraco regalis
שם מדעי
 Tethydraco

תטידרקו בהשוואה לאדם ולפטרוזאורים קרובים.
תטידרקו (שם מדעי: Tethydraco; מילולית: "הדרקון של תטיס") הוא סוג של פטרוזאור גדול שהתקיים במשך הקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה מזמננו בעת המאסטריכט. במקור הוא נחשב לסוג במשפחת האז'דרכיים, אך כיום נראה שהוא קשור לקבוצה אורניתוכירואידה.
מאפיינים

המאובנים שלו התגלו במרוקו לאחר עבודת משלחת פלאונטולוגית במשך 2015 במספר מכרות במרוקו והוא תואר למדע ב-2018 בידי החוקר ניקולס לונגריך ר. (Nicholas R.Longrich), דייב מ. מרטיל (David M. Martill) ובריאן אנדרס (Brian Andres), כשהסוג הכיל מין אחד – Tethydraco regalis. הממצאים כללו בעיקר עצמות זרוע וירכיים קצרות שבורות, אשר דמו לאלה של מספר אז'דרכיים או של הפטרנודון שהיו גבוהים עם גפיים ארוכות שעזרו לייצב אותם על הקרקע ולא רק באוויר. הפטרוזאור הגיע לאורך ממוצע של 5 מטרים.
זוחל זה התגלה בחפירות סמוך לחופי מרוקו וייתכן שחי לחופי האוקיינוס האטלנטי הקדום, שם ניזון מדגים ויצורים ימיים שונים. הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה עם הכחדת הקרטיקון, מה שהופך אותו לבין המאוחרים שבבני קבוצתו.
בתרבות

התטידרקו נראה בסדרה כוכב פרהיסטורי.
מגדלי התאומים

ערך זה עוסק בצמד גורדי השחקים שהיו בניו יורק בשנים 1973–2001. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
המגדלים במבט אווירי, מרץ 2001
המגדלים במבט אווירי, מרץ 2001
 הבניין הגבוה בעולם בתקופה:  1971 - 1973
 בניין קודם:  בניין אמפייר סטייט
 בניין הבא:  מגדל ויליס
 מידע כללי
 סוג:  מגדלים תאומים 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1966–1973 (כ־7 שנים)
 תאריך פירוק:  11 בספטמבר 2001
 אדריכל:  מינורו יאמאסקי
 מידות
 גובה:  417 (עד גג המבנה) מטר
 קומות:  110
 
 קואורדינטות:  40°42′42″N 74°00′45″W﻿ / ﻿40.71167°N 74.01250°W﻿ / 40.71167; -74.01250
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימגדלי התאומים(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזימגדלי התאומים(למפת מנהטן רגילה) מגדלי התאומים(למפת מנהטן מוגדלת) מגדלי התאומים
 
מגדלי התאומים על רקע העיר ניו יורק
מגדלי התאומים (באנגלית: Twin Towers) היו צמד גורדי שחקים בני 110 קומות במרכז הסחר העולמי בעיר ניו יורק, שקרסו כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר 2001. המגדלים התנשאו לגובה של 417 מטר (הצפוני, בעל האנטנה הגדולה בראשו) ו-415 מטר (הדרומי). "מגדל מספר 1", שבנייתו הסתיימה ב-1972, היה בשעתו המגדל הגבוה בעולם, ועבר בכ-30 מטר את בניין אמפייר סטייט, המגדל שהיה הגבוה ביותר עד אז. בשנת 1974 עבר השיא למגדל ויליס בשיקגו שגובהו 442 מטר.
כל אחד מצמד הבניינים נבנה על שטח של כ-4,000 מטר רבוע, ובסך הכול היו בכל בניין 350,000 מ"ר בנויים מתוך למעלה ממיליון מ"ר במרכז הסחר העולמי כולו. גגו של המגדל הדרומי שימש עמדת תצפית למבקרים, ובתוך הבניין היו עמדות תצפית בקומה העליונה ובקומה 107. מנקודות תצפית אלו ניתן היה לראות בימים בהירים עד למרחק של 80 קילומטר. בקומות 106–107 במגדל הצפוני הייתה מסעדה שנקראה "חלונות לעולם" ("Windows on the World"), שנפתחה ב-1976.
את המגדלים תכנן האדריכל האמריקאי מינורו יאמאסקי (Minoru Yamasaki), שרצה להביע בתכנונם מחווה לגותיקה. התכנון האדריכלי בא להזכיר שני מגדְלי פעמונים של קתדרלה, כמו גם הקווים האנכיים המודגשים וסיומת המבנה המזכירה את הקשתות של סיומת הקתדרלה.
מגדלי התאומים היו מסמליה הבולטים של העיר ניו יורק, וככאלה סימלו גם את עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית. במגדלים שכנו חברות רב-לאומיות רבות.
המגדלים כמטרה לפעולות טרור

עקב היותם הסמל הבולט של עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית, המגדלים היוו מטרה מועדפת לביצוע פעולות טרור על ידי מחבלים מארגון אל קאעידה שחרתו על דגלם את המלחמה בארצות הברית.
המגדלים כמטרה לפעולות טרור > פיגוע משאית התופת ב-1993

המגדלים שימשו מטרה למתקפת טרור לראשונה ב-26 בפברואר 1993. פיגוע זה תוכנן על ידי מחבל מוסלמי בשם רמזי יוסוף מארגון "אל קאעידה", ובוצע על ידי משאית תופת שהוחנתה בחניון התת-קרקעי של הבניין על מנת למוטט אותו. בפיגוע נרצחו שישה אנשים, 1,042 נפצעו ונגרם נזק כבד לחניון, אך המטרה לא הושגה.
המגדלים כמטרה לפעולות טרור > פיגועי 11 בספטמבר והתמוטטות המגדלים

ב-11 בספטמבר 2001 קרסו שני המגדלים לאחר שזוג מטוסים רוסקו לתוכם כחלק מפעולת הטרוריסטים האסלאמיסטים מקבוצת אל-קאעידה, בהנהגתו של אוסאמה בן לאדן. המטוסים, שהיו עמוסים בכמות גדולה של דלק, פגעו בכל אחד משני המגדלים וגרמו לדליקה שהחלישה את שלד הפלדה של המבנה - דבר שגרם בסופו של דבר לקריסתו ולכתישתו לאבק מאחר שלא הצליח לעמוד במשקל הבניין. שלד המגדלים אמנם תוכנן לספוג פגיעה של כלי טיס כגון אלה מתוצרת חברת בואינג, אלא שאיש לא הביא בחשבון שמטוסי נוסעים גדולים ועמוסים בכל כך הרבה דלק יפגעו בהם.
לאחר קריסת שני המגדלים, העריך המבטח את שווים ב-4.55 מיליארד דולר אמריקני, וסכום זה שולם על ידי חברת סוויס רה
לסילברסטיין נכסים, שחכרה את הבניין ביולי 2001. מאוחר יותר ויתרה החברה על חלקה בשטח ובניית מרכז הסחר העולמי החדש נעשתה על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי יחד עם חברות נוספות.
מרכז הסחר העולמי

"מגדל החירות" הוא בניין שנחנך בשנת 2014 במנהטן תחתית בניו יורק על חורבות מגדלי התאומים. גובהו 1,776 רגל (541.3 מטר), כ-שנת העצמאות של ארצות הברית. מגדל החירות הוא הבניין הגבוה בניו יורק במקומו של בניין אמפייר סטייט, והגבוה בארצות הברית במקום מגדל ויליס.
ראו גם

פיגועי 11 בספטמבר
לקריאה נוספת

ז'אן בודריאר, רוח הטרור, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2004
אמיל ונדרוולדה

אמיל ונדרוולדה בשנת 1919
אמיל גִיּוֹם וַנדֶרוֶולדֶה (Émile Guillaume Vandervelde;‏ 25 בינואר 1866 – 27 בדצמבר 1938) היה מדינאי ופוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי בלגי, בהכשרתו משפטן, כלכלן וסוציולוג. ונדרוולדה היה אחד האישים שעיצבו את פני החברה הבלגית במאה ה-20; הוא כיהן כשר בכמה ממשלות, בין השאר שימש שר החוץ (1925–1927), שר המשפטים (1918–1921) ושר הבריאות (1935), וכן בין השנים 1933–1938 היה יושב ראש מפלגת הפועלים הבלגית. נמנה עם מנהיגי האינטרנציונל הסוציאליסטי. היה פרופסור לסוציולוגיה ואחר כך למשפטים באוניברסיטה החופשית בבריסל וחבר באקדמיה המלכותית הבלגית.
יחד עם אריסטיד בריאן נחשב לאחד מגדולי הנואמים בשפה הצרפתית בזמנו.
שר בממשלה ומנהיג סוציאליסטי בימי מלחמת העולם הראשונה

בימי מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני בבלגיה חי ונדרוולדה בגלות צרפת (בנמל הצרפתי לה הבר) יחד עם יתר חברי הממשלה והפרלמנט הבלגי. בשנת 1914 קמה בבלגיה ממשלת אחדות לאומית. ונדרוולדה מונה ל"שר המדינה" על ידי המלך אלברט הראשון, והיה לסוציאליסט הבלגי הראשון שהיה שר בממשלה. אם עד שנת 1914 נחשַב לבעל דעות של "שמאל-מרכז", הרי שאחרי שנה זו הוקיעו אותו יריביו משמאל והקומוניסטים לעתיד כ"סוציאל-פטריוט" וכנציג של הפלג המרכז-ימני בתנועה הסוציאליסטית הבלגית. במהלך השנים, בגלל השפעתו הפוליטית הרבה, אפילו כשלא נטל חלק בעצמו בממשלה, היו שכינו אותו "החמות של הממשלות".
הוא הגדיר את מדיניות הלויאליות של מפלגתו בעת מלחמה - הכריז על הפסקת מלחמת המעמדות לטובת ההגנה על המולדת מול האיום של גרמניה. כשר בממשלה השתתף במשלחת הבלגית לארצות הברית כדי לבקש את סיועו של הנשיא האמריקאי.
בשנת 1916 מונה ונדרוולדה מחדש לשר בלי תיק ובין 1917 – 1918 כיהן בתפקיד שר האספקה. בהמשך השתתף כחבר המשלחת הבלגית בועידת השלום בוורסאי. במהלך המשא ומתן התנגד לכל צורה של סיפוח שטחים; אך לבסוף גם בלגיה צירפה את המושבות הגרמניות לשעבר רואנדה-אורונדי (החלק הצפון-מערבי מזרח אפריקה הגרמנית, שנכבש על ידי כוחות בלגים וקונגולזיים ב-1916, ונשאר בשליטתם עד סוף המלחמה) לאימפריה הקולוניאלית שלה. הישג סוציאלי חשוב של ונדרוולדה היה הכללת סעיף על הגבלת יום העבודה לשמונה שעות בהחלטות ועידת השלום.
ב-24 באפריל 1918 פרסמו שלושה מנהיגים של מפלגת הפועלים - ונדרוולדה, הייסמנס ודה ברוקר - הודעה שבה הביעו תמיכתם בבלגיה מאוחדת ועצמאית בתום המלחמה, תוך דחיית גישות הקומוניסטים והפלגנים הפלמיים. מבחינה אידאולוגית דחה את הגישה האינטרנציונליסטית הרואה את מאבק הפרולטריון כעומד מעל האינטרסים של כל לאום ולאום, והתקרב לעמדות של הרפורמיזם הסוציאל-דמוקרטי נוסח אדוארד ברנשטיין. ראה חשיבות רבה במאבק במסגרת האיגודים המקצועיים, והתנגד לברית עם הפלגים הסוציאליסטים הרדיקליים. דרכו הפשרנית עוררה ביקורת לא רק מצד לנין וחסידיו, אלא גם מצד מגני זכויות הנשים. זאת כשהסכים להתפשר ולדחות את יישומן המידי של זכות הנשים לבחור ולהיבחר בפרלמנט.
פעילותו בתחום זכויות האדם וההגדרה העצמית של עמים

ונדרוולדה התעניין במתרחש ברוסיה, וביקר בה אחרי מהפכת פברואר 1917. הוא ביקר שם שוב בשנת 1922, ולימד סנגוריה על נאשמים במשפטים שהמשטר הבולשביקי ארגן נגד חברי הפלג הימני של המפלגה הסוציאליסטית מהפכנית הרוסית.
ונדרוולדה תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית. במסגרת עמדה זו תמך בעצמאות הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, וביקר בה כשהונהגה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגאורגית בספטמבר 1920, במסגרת משלחת האינטרנציונל הסוציאליסטי, שכללה גם את קאמיל הויסמנס (Huysmans), לואי דה ברוקר (de Brouckère), רמזי מקדונלד, תומאס שו וקרל קאוטסקי.
בשנת 1928 ערך ביקור בארץ ישראל המנדטורית לפי הזמנת ההסתדרות הציונית, והתרשם לחיוב מהמפעל הציוני, כפי שציין גם בנאומו באוניברסיטה העברית בירושלים. ונדרוולדה התנגד לגישה האנטי-ציונית של קאוטסקי ושל "הבונד", וראה בהתיישבות היהודית בארץ ישראל מהלך השונה מקולוניזציה מסורתית. הוא האמין שלחלוצים היהודים ולפלאחים הערבים יש אינטרס משותף במאבק בקפיטליסטים. המפעל הציוני בארץ ישראל נראה לו "אחד המאמצים האידיאליסטים המפליאים שבזמננו". יחד עם מנהיגים סוציאל-דמוקרטים אחרים, כמו קאמיל הויסמנס, לאוי דה ברוקר מבלגיה, אדוארד ברנשטיין, פאול לבה מגרמניה, לאון בלום מצרפת, איראקלי צרתלי וויקטור צ'רנוב מהגולה הרוסית, נמנה ונדרוולדה עם חברי לשכת ה"ועד הסוציאליסטי למען ארץ ישראל עובדת", שתמך בציונות הסוציאל-דמוקרטית.
הישגיו החברתיים אחרי הסכמי לופם

בהתאם להסכמי לופם (Lophem) בשנת 1918 שבהם המלך אלברט הראשון ויועציו הסכימו לבוא לקראת המחנה הליברלי ונציגי מעמד הפועלים, בלגיה אימצה מספר של רפורמות שהצדיקו את מדיניות ההשתתפות בשלטון שוונדרוולדה דגל בה בשם מפלגתו: הענקת זכות בחירה לכל הנשים, צעדים לכיוון הנהגת חוק חינוך חובה, פרויקטים של סיוע למסיימי הלימודים בבתי הספר, חיזוק שירותי הבריאות הציבוריים.
בין השנים 1918–1921 כיהן ונדרוולדה כשר המשפטים, ובתוקף תפקיד זה החל בשורה של רפורמות בתחום בתי הסוהר, המאבק באלכוהוליזם, זכויות האיגודים המקצועיים, זכויות האישה וכדומה. בשנת 1920 החליט להקים את השירות האנתרופולוגי של בתי הסוהר.
הישגיו החברתיים אחרי הסכמי לופם > "חוק ונדרוולדה"

אף שבקריירה הארוכה שלו כחבר פרלמנט ושר יזם ונדרוולדה חוקים לא מעטים, החוק להגבלת מכירות המשקאות החריפים במדינה נשאר המזוהה ביותר עם שמו והוא מוזכר בתודעה הציבורית כ"חוק ונדרוולדה". מדובר בחוק מ-29 באוגוסט 1919 שאסר על מכירת המשקאות החריפים המזוקקים במקומות ציבוריים - בברים ובבתי קפה, בבתי מלון, בחנויות רגילות, בבתי עינוגים, ברכבות ובאוניות, ובבתי חרושת ובאתרי בניה. סוחרים המתמחים במכירתם היו רשאים למכור לא פחות משני ליטר לאדם וזאת לא לצריכה במקום אלא לצריכה ביתית בלבד. נשאר ללא מגבלות הסחר והצריכה של משקאות מותססים בעלי פחות מ-18 מעלות אלכוהול. הוכפלו פי ארבעה המיסים על יבוא ועל מכירה של משקאות אלכוהוליים. כמו כן ננקטו אמצעים נגד המזקקות הבלתי חוקיות והמאולתרות.
אמנם חוק זה לא הופיע בחלל ריק. קדמו לו המגבלות החמורות יותר שנוצרו בימי מלחמת העולם, ובתום המלחמה התקבלה החלטה ממשלתית (ב-15 בנובמבר 1918) שהסדירה את המצב שהיה קיים בימי המלחמה: איסור על ייצור משקאות מזוקקים, על מכירתם והפצתם, איסור דומה לגבי יינות בעלי תכולה של מעל 15 מעלות אלכוהול, ושל בירות בעלות תכולה של מעל 8 מעלות אלכוהול, כשהאלכוהול סופק רק לצרכים רפואיים, מדעיים ותעשייתיים.
חוק ונדרוולדה עורר זעם בקרב בעלי "בתי הקפה". תחת הכותרת "חוק מטופש" פנתה ה"קונפדרציה של בעלי בתי הקפה" לדעת הקהל באלו המלים:
על מנת לדכא את השימוש לרעה באלכוהול, נאסרה עליכם הטיפה הקטנה (la petite goutte), הורשיתם ללגום רק שני ליטר ויותר. אנחנו דורשים לבטל את החוק המטופש הזה
בעיתונות התקופה פורסמה קריקטורה שבה שוטר מניח את ידו על כתפי קשיש השותה כוסית, בלי להתייחס כלל לאזרח אחר השותה בנחת מתוך בקבוק ענק, ומחזיק עוד בקבוק כזה בידו השנייה.
החוק אכן השיג מטרות חברתיות חשובות כאשר עזר להגביל את צריכת המשקאות האלכוהוליים במדינה. אמנם נמתחה עליו ביקורת על כי "עודד" בעקיפין ייצור ומכירה בלתי חוקיים במקומות מאולתרים ותחת כיסויים שונים, כולל של חוגים פרטיים שהתחזו למלכ"רים.

החוק ונדרוולדה בוטל ב-28 בדצמבר 1983
פעילותו בין מלחמות העולם

כשר החוץ של בלגיה בשנים 1925–1927 תרם ונדרוולדה לניסוח הסכם לוקרנו בין גרמניה, צרפת, בלגיה, בריטניה ואיטליה. בעת שכיהן כשר חוץ גם בממשלת אנרי יאספר, ספגה גישתו האנטי-מיליטריסטית ממפלגות האופוזיציה ביקורת קשה, במיוחד כשהציע לקצר את השירות הצבאי הסדיר לשישה חדשים.
בשנים 1935–1936 היה שוב חבר הממשלה בראשותו של פול ון זלנד (van Zeeland), כשר בלי תיק, ושנה לאחר מכן, ב-1936–1937, כיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבריאות. ב-1933 נבחר אמיל ונדרוולדה ליושב ראש מפלגת הפועלים הבלגית – תפקיד שנוֹסד אז לראשונה – ומילא תפקיד זה בחמש השנים האחרונות של חייו.
פעילותו בין מלחמות העולם > המשבר סביב תמיכתו ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד

בשנים 1931–1934 הביעו ונדרוולדה ומפלגתו אהדה לרפובליקה הספרדית. בשנת 1931 ביקר בה ונדרוולדה לראשונה, ובמהלך השנים קרא לעיתים קרובות לחיזוק התמיכה בה נוכח "הסכנה הפאשיסטית".
באוגוסט 1936 בחרה ממשלת ון זלנד, שבה היה חבר, להצטרף ליוזמה הצרפתית להכריז על נייטרליות בכל הקשור למלחמה בספרד. אולם, כשגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית עזרו בצורה ממשית לכוחות של פרנקו, דרש ונדרוולדה שיופסק החרם על המשטר הרפובליקני במדריד. סוגיית מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הביאה בסופו של דבר לידי עימות בקרב הסוציאליסטים הבלגים. אנרי דה מאן ופול-אנרי ספאק, שכיהן כשר החוץ, תמכו באי-התערבות וב"נייטרליות", בעוד ונדרוולדה התנגד לכך וניבא איוּם הולך וגובר מצד הכוחות הפאשיסטים. הוא טען שלבלגיה, שהייתה הקורבן הראשון לתוקפנות גרמניה במלחמת העולם הראשונה, יש כעת אחראיות למנוע פריצת מלחמת עולם שנייה. חיזוק המחנה הפאשיסטי – הקואליציה של גרמניה, איטליה והמחנה הלאומני הספרדי – היה מבחינתו התרת רסן לפריצת מלחמה כזו. אין אפשרות של דו-קיום בין דמוקרטיות ובין משטרים טוטליטריים, טען.
חטיפתו ורציחתו של הדיפלומט הבלגי ז'אק דה בורגרב (Jacques de Borchgrave) על ידי פעילים מהמחנה ה"אדום" סיבכה את מאמציו של ונדרוולדה. בהמשך הוא התפטר מהממשלה. בשנתיים האחרונות לחייו שימש שוב פרופסור למשפטים באוניברסיטה החופשית בבריסל. הוא לא הִרפה מדרישתו לבטל את החרם על הרפובליקנים הספרדים, וביקר שוב בספרד. בשנת 1938 נכח בפתיחת הפרלמנט הרפובליקני. הוא התאכזב מאוד כאשר ממשלת ון זלנד הכירה בחונטה של הגנרל פרנקו בבורגוס.
ונדרוולדה נפטר ממחלת לב ב-27 בדצמבר 1938 בביתו בבריסל. אחרי מותו גלשה מפלגתו כולה אל העמדה הפשרנית כלפי המעצמות הפשיסטיות.
הוא היה נשוי פעמיים. בשנת 1900 התחתן עם "ללה" ספייר, אשה רבת פעלים ממוצא יהודי-אנגלי, לזוג לא נולדו ילדים; הוא התחתן שוב ב-1927 עם ז'אן בקמן.
מורשתו

תחת הנהגתו ראו הסוציאליסטים הבלגים הגשמת רפורמות פוליטיות חשובות שהיו יעד שלהם זה שנים רבות:
הזכות האוניברסלית לבחירה
הזכות להתאגד באיגוד מקצועי
יום עבודה בן 8 שעות
הזכות לקצבאות ולדמי אבטלה
החוק נגד צריכת האלכוהול
הנצחתו

הבמאי הבלגי אנרי סטורק ביים סרט תיעודי ("הפטרון מת") מרשים על הלווייתו ועל אבל מעמד הפועלים בבלגיה אחרי מותו של ה"פטרון" (ה"בוס", במקרה זה כביטוי חיבה וכבוד) שלהם, אמיל ונדרוולדה.
מכון "אמיל ונדרוולדה", שהוקם בשנת 1946, הוא המרכז ללימודים של המפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
שדרה ותחנת מטרו בבריסל נושאות את שמו.
כתביו

Les associations professionnelles d'artisans et d'ouvriers en Belgique (1892) ("האיגודים המקצועיים של בעלי המלאכה והפועלים בבלגיה")
L'Evolution industrielle et le collectivisme (1896); בתרגום אנגלי Collectivism and Industrial Evolution (1901) ("הקולקטיביזם והאבולוציה התעשייתית")
La question agraire en Belgique (1897) ("השאלה האגררית בבלגיה")
Socialisme en Belgique (1898), נכתב יחד עם דסטרה (Destreé) ("הסוציאליזם בבלגיה")
L'Alcoolisme et les conditions de travail en Belgique (1899 ("האלכוהוליזם ותנאי העבודה בבלגיה")
La propriété foncière en Belgique (1900) ("הבעלות על המקרקעין בבלגיה")
L'Exode rural et le retour aux champs (1903) ("ההגירה השלילית מהכפר והחזרה אל השדות")
Vive la Commune (1903) ("תחי הקומונה!")
Le Socialisme et l'agriculture (1906) ("הסוציאליזם והחקלאות")
Les crimes de la colonisation capitaliste (1906) ("פשעי הקולוניזציה הקפיטליסטית")
La Belgique et le Congo (1911) ("בלגיה וקונגו הבלגי")
La Grève générale (1912) ("השביתה הכללית")
Three Aspects of The Russian Revolution (1918) ("שלושה היבטים של המהפכה הרוסית")
Le Parti Ouvrier Belge 1885-1925 ("מפלגת הפועלים הבלגית 1885–1925")
Le Socialisme contre l'Etat (1918) ("הסוציאליזם נגד המדינה")
Le pays d'Israël – Un marxiste en Palestine (1929)
A travers la révolution chinoise. Soviets et Kuomintang (1931) ("דרך המהפכה הסינית. הסובייטים והקואמינטנג")
L'Alternative: capitalisme d'État ou socialisme démocratique (1933) ("האלטרנטיבה: קפיטליזם ממלכתי או סוציאליזם דמוקרטי")
Ce que nous avons vu en Espagne (1938) ("מה שראינו בספרד")
לקריאה נוספת

Janet Polasky, Emile Vandervelde, le Patron ["אמיל ונדרוולדה, הפטרון"], Bruxelles: Editions Labor, 1995.
Janet Polasky,The Democratic Socialism of Emile Vandervelde: Between Reform and Revolution ["הסוציאליזם הדמוקרטי של אמיל ונדרוולדה: בין רפורמה ובין מהפכה"], Berg Publishers, 1995
Abs Robert, Emile Vandervelde, Bruxelles, Labor, 1973.
Daniel Dratwa, "Emile Vandervelde on Zionism and the Jewish question" ["אמיל ונדרוולדה על הציונות והשאלה היהודית"], Journal of Israel History vol. 10, 1, spring 1989, pp. 1-17.
Emile Vandervelde, Lettres, articles et discours sur la question juive et le sionisme [מכתבים, מאמרים ונאומים של אמיל ונדרוולדה על השאלה היהודית והציונות], 1987 אוסף והערות מאת Daniel Dratwa, Pro Museo Judaico, Centre d'études du judaïsme contemporain, Institut de sociologie de 1987,l'U.L.B.,Bruxelles.
הערות שוליים

↑  ציון מותו ב"טיים מגזין".
↑  "כס מלכות בבריסל: בריטניה, שושלת סאכסה קובורג והבליגזציה של אירופה" מאת פול בלייאן, אימפרינט אקדמיק, אקסטר, בריטניה 2005, עמ' 149.
↑  Pol Defosse et al. - 2005
↑  Geert Van Goethem The Amsterdam International, Ashgate Publishing Ltd, Aldershot Hampshire, England, 2006 ISBN 0754652548,
(חירט ואן חוטם - האינטרנציונאל של אמסטרדם, הוצאת אשגייט, אלדרשוט, המפשייר, אנגליה, 2006 ע' 62 הערת שוליים 39 ]
↑  האינדקס של ארנסט מנדל ב"המרקסיזם בהיסטוריה".
↑  מגזין "טיים", שם
↑  George Lachmann Mosse, Masses and Man: nationalist and fascist perceptions of reality ["המונים ואדם: תפיסות לאומניות ופאשיסטיות של המציאות"], Wayne State university Press, 1987, p. 292.
↑  צ'רנוב היה יוצא מן הכלל – הוא לא היה סוציאל-דמוקרט אלא סוציאל רבולציוני.
↑  Catherine Lucas (ed.), Palestine: la dernière colonie? ["פלשתינה: המושבה האחרונה?"] Aden, Bruxelles, 2003, p. 52.
↑  זכרונות של הפסיכיאטר פרופ' מרק אלכסנדר בז'ורנל לטיפול בעבריינים ולקרימינולוגיה ההשוואתית Int. Journal of Offender Therapy, 1972,16, ע' 66
↑  Georges-Henri Dumont עמוד 120
↑  אלן ז'יראר - 1950
↑  פייר אנדרה :מאמר על תולדות צריכת האלכוהול והאבסינת בליאז' - באתר פרו ליאז'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298741705171  PLWABN: 9810688205305606  BNE: XX1362497  BnF: cb11927639n (data)  CiNii: DA03812432  GND: 118803905  ICCU: RAVV054234  ISNI: 0000 0001 2095 4133  LCCN: n90677787  LNB: 000283080  NDL: 00550364  NKC: jn20000701879  NLG: 254054  NTA: 074176803  SNAC: w6db9k0f  SUDOC: 027176851  VcBA: 495/256626  VIAF: 18578   WorldCat (עם VIAF): 18578 
אמיל ונדרוולדה בצעירותו
תמונה קבוצתית בימי כניסת גרמניה לחבר הלאומים בז'נבה; במרכז גוסטב שטרזמן, ולימינו אמיל ונדרוולדה (ספטמבר 1926)
בולג (דמות)

| --- | --- |
 שם ספר:  ההוביט
 הופעה ראשונה:  ההוביט
 יוצרים:  ג'ון רונלד רעואל טולקין
 מידע
 שם אמיתי:  bolg
 תאריך לידה:  לא ידוע
 גזע:  אורק
 מין:  זכר
 מקצוע:  מפקד
 מומחיות:  לחימה
 תאריך פטירה:  2941 לעידן השלישי (במלחמה על ארבור)
 דמויות קשורות
 משפחה:  אזוג (אב)
 חברים:  סאורון
 אויבים:  גמדים, אלפים, בני אדם, מאיאר
 
בולג (באנגלית: bolg) הוא אורק לוחם מעולם הפנטזיה של הסופר טולקין. הוא מופיע לראשונה בספר ההוביט, כבנו של אזוג, מפקד האורקים.
ביוגרפיה

בולג היה מושל אורקי שעלה לשלטון בהרי הערפל לאחר שאביו, אזוג, נהרג במלחמה עם הגמדים. בולג שלט במשך כ-150 שנים, ולאחר שהאורק הגדול מתחת להרים נהרג, בולג הוביל צבא של אורקים כנקמה לקרב על ארבור, הקרב הגדול נקרא קרב חמשת הצבאות בו הוא נהרג על ידי ביאורן במהלך הקרב: "עד מהרה הוא חזר בזעם כפול ומכופל. דבר לא עמד בדרכו, ונדמה ששום כלי נשק אינו מסוגל לפגוע בו. הוא פיזר את המשמר, וגרר את בולג עצמו ומחץ אותו".
בסרטי ההוביט

בסרטים, תפקידו המקורי של בולג הוקטן מאחר שאביו, אזוג, הושאר בחיים, ומילא את התפקיד של פיקוד על צבא האורקים. בסרט ההוביט: מפלתו של סמאוג בולג מקבל מאביו משימה לצוד את חבורתו של תורין צינת-אלון, ובסרט ההוביט: קרב חמשת הצבאות הוא מוביל אחריו יחידה של אורקים כתגבורת לצבאו של אזוג, רודף אחרי טאוריאל והורג את הגמד קילי שבא להגנתה. זמן קצר לאחר מכן, הוא מתעמת עם לגולאס ונהרג על ידיו.
הערות שוליים

↑  ההוביט, מהדורת 2012, עמוד 290
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.