stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספריות לאומיות
רשימת ספריות לאומיות > ר

| מדינה | הספרייה הלאומית | עיר | אתר רשמי |
| --- | --- | --- | --- |
| רואנדה רואנדה | הספרייה הלאומית של רואנדה (Bibliothèque Nationale du Rwanda) | קיגאלי |  |
| רומניה רומניה | הספרייה הלאומית של רומניה (Biblioteca Naţională a României) | בוקרשט |  |
| רוסיה רוסיה | ספריית המדינה הרוסית | מוסקבה |  |
| רוסיה רוסיה | הספרייה הלאומית הרוסית | סנקט פטרבורג |  |
| רוסיה רוסיה | הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין (Президентская библиотека имени Б.Н.Ельцина) | סנקט פטרבורג |  |
רשימת ספריות לאומיות > ש

| מדינה | הספרייה הלאומית | עיר | אתר רשמי |
| --- | --- | --- | --- |
| שוודיה שוודיה | הספרייה המלכותית (Kungliga biblioteket) | סטוקהולם |  |
| שווייץ שווייץ | הספרייה הלאומית השווייצרית (Schweizerische Nationalbibliothek, Bibliothèque nationale suisse, Biblioteca Nazionale Svizzera) | ברן |  |
רשימת ספריות לאומיות > ת

| מדינה | הספרייה הלאומית | עיר | אתר רשמי |
| --- | --- | --- | --- |
| תאילנד תאילנד | הספרייה הלאומית של תאילנד (หอสมุดแห่งชาติ) | בנגקוק |  |
| תוניסיה תוניסיה | הספרייה הלאומית | תוניס |  |
| תימן תימן | הספרייה הלאומית של תימן | עדן |  |
הערות שוליים

↑  ODLIS Online Dictionary for Library and Information Science
הכנסייה הגדולה

הכנסייה הגדולה היא שמו הרשמי של הכינוס העולמי המרכזי של תנועת אגודת ישראל העולמית, ובו משתתפים רבים ממנהיגיה הרוחניים והפוליטיים, מישראל ומהעולם. עד היום התקיימו שש כנסיות, האחרונה שבהן בשנת תש"מ (1980).
הכנסייה הגדולה הראשונה

הכנסייה הראשונה יועדה להתקיים בט"ו באב תרע"ד (1914) בווינה אוסטריה, אך מספר ימים לפני התאריך המיועד (בתשעה באב) פרצה מלחמת העולם הראשונה. 
כעבור כ-9 שנים נקבעה מחדש.
המועד: ג'-י' באלול תרפ"ג (1923). המקום: וינה. נשיא ועידת המפלגה: הרב יהודה לייב צירלסון. בכנסייה השתתפו כ-900 צירים.
בין המשתתפים: החפץ חיים, האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור, הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא, האדמו"ר הרב ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, האדמו"ר רבי משה פרידמן מבויאן, האדמו"ר הרב יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב, הרב מאיר דן פלוצקי בעל ה"כלי חמדה", הרב מאיר שפירא מלובלין, הרב משה מרדכי אפשטיין מסלבודקה, הרב מאיר אטלס משאוויל, הרב יוסף יהודה ליב בלוך מטלז, הרב יהודה לייב צירלסון מקישינב, הרב איסר זלמן מלצר מסלוצק, הרב מנחם זמבה, הרב חיים שמואל שור מבוקרשט, הרב אהרן לוין מסמבור.
נאום פתיחה: החפץ חיים.
תקנה חשובה: ההכרזה על לימוד הדף היומי, על ידי הרב מאיר שפירא מלובלין.
החלטה חשובה: הקמת "קרן התורה", לסיוע כלכלי למוסדות תורניים בשל המצב הקשה לאחר מלחמת העולם.
הכנסייה הגדולה השנייה

המועד: ה'-י"ב באלול תרפ"ט (1929). המקום: וינה.
בין המשתתפים: האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור, הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא, האדמו"ר הרב ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, האדמו"ר רבי משה פרידמן מבויאן, האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורא. האדמו"ר הרב יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב, האדמו"ר הרב דוד בורנשטיין מסוכטשוב, הרב מנחם זמבא, האדמו"ר הרב אברהם וינברג מסלונים, הרב עקיבא סופר מפרשבורג, הרב מאיר שפירא מלובלין, הרב יהודה לייב צירלסון מקישינב, הרב קלמן וובר מפישצ'אן.
נאום פתיחה: האדמו"ר הרב ישראל פרידמן מצ'ורטקוב.
החלטה חשובה: איסור על אגודת ישראל להצטרף לסוכנות היהודית.
רקע התקופה: כנסייה זו התקיימה בצל מאורעות תרפ"ט, שאירעו שבועות ספורים קודם לכן.
הכנסייה הגדולה השלישית

המועד: י'-י"ח באלול תרצ"ז (1937). המקום: מרינבאד שבצ'כוסלובקיה.
בין המשתתפים: האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור, האדמו"ר הרב יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר, האדמו"ר הרב דוד בורנשטיין מסוכטשוב, הרב מנחם זמבה, הרב אלחנן וסרמן מברנוביץ', הרב יהודה לייב צירלסון מקישינב, הרב שמואל דוד אונגר מנייטרא, האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, הרב נחום מרדכי פרידמן מצ'ורטקוב, האדמו"ר רבי משה פרידמן מבויאן, הרב עקיבא סופר מפרשבורג, הרב יוסף צבי דושינסקי מירושלים, הרב אהרון קוטלר מקלצק, הרב זלמן סורוצקין מלוצק, הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז'.
נאום פתיחה: הרב אלחנן וסרמן.
החלטה חשובה: הכרזת מועצת גדולי התורה על האיסור לוותר על גבולות ארץ ישראל.
רקע התקופה: הכנסייה הגדולה התכנסה בצל מאורעות תרצ"ו בארץ ישראל, תוכנית החלוקה של ועדת פיל ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
הכנסייה הגדולה הרביעית

המועד: כ"ח בסיוון-ו' בתמוז תשי"ד (1954). המקום: ירושלים.
בין המשתתפים: הרב אהרן קוטלר, הרב דב בריש ווידנפלד מטשעבין, האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, האדמו"ר הרב ישראל אלתר מגור, הרב צבי פסח פרנק, האדמו"ר הרב חיים מאיר הגר מוויז'ניץ, הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז', הרב יחזקאל אברמסקי, הרב מאיר קרליץ, הרב אליעזר סילבר מסינסינטי, הרב עקיבא סופר מפרשבורג, הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון, הרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר, הרב אליהו מאיר בלוך ראש ישיבת טלז, הרב שלמה גורן.
נאום פתיחה: הרב אליהו מאיר בלוך.
על הפרק: התמודדות עם בעיות הדת שנתגלעו בשנותיה הראשונות של המדינה.
אורח רשמי: ראש הממשלה משה שרת.
רקע התקופה: הכנסייה הגדולה התקיימה בצל המאבק לביטול חוק גיוס בנות שהסתיים בהצלחה זמן קצר לפני כן.
במעמד הפתיחה נלמדו משניות לעילוי נשמת הרוגי השואה ורבי מרדכי שלום יוסף פרידמן אמר קדיש הגדול לזכרם.
הכנסייה הגדולה החמישית

המועד: י"ג-כ"א באב תשכ"ד (1964). המקום: ירושלים.
בין המשתתפים: האדמו"ר הרב ישראל אלתר מגור, הרב משה פיינשטיין, הרב זלמן סורוצקין, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב אליהו לופיאן, הרב דב בריש וידנפלד מטשבין, הרב רפאל ברוך טולדנו ממקנס, האדמו"ר הרב חיים מאיר הגר מויז'ניץ, הרב חיים קרייזווירט מאנטוורפן, האדמו"ר הרב משה יחיאל אפשטיין מאוז'רוב, הרב חיים שמואלביץ ראש ישיבת מיר, הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון.
נאום פתיחה: הרב יצחק מאיר לוין, יושב-ראש אגודת ישראל וחתנו של האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור.
הכנסייה הגדולה השישית

המועד: י"ח-כ"ד בטבת תש"מ (1980). המקום: ירושלים.
בין המשתתפים: הרב אלעזר מנחם מן שך, האדמו"ר הרב שמחה בונים אלתר מגור, הרב יעקב קמינצקי, הרב יעקב יצחק רודרמן, הרב שלמה זלמן אוירבך, האדמו"ר הרב משה יהושע הגר מויז'ניץ, האדמו"ר הרב אברהם וינברג מסלונים בעל "ברכת אברהם", האדמו"ר הרב שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ, האדמו"ר הרב יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא.
נאום פתיחה: הרב אלעזר מנחם מן שך.
תקנות חשובות: לימוד הדף היומי בתלמוד הירושלמי, שתיקן האדמו"ר מגור, ולימוד יומי בספר "חובת הלבבות" שער חשבון הנפש, שתיקן האדמו"ר מוויז'ניץ.
היו מגדולי ישראל שנבצר מהם להגיע ומהם האדמו"ר מליובאוויטש, שהסתפק בשיגור איגרת למען יקראו אותה במהלך הכנסייה, באגרתו עמד על התקנה שתוקנה בכנסייה השלישית לא לוותר על אף שטח בארץ ישראל.
לקריאה נוספת

ספר הכנסייה הגדולה - עורך משה עקיבה דרוק, בהוצאת אגודת ישראל העולמית, ירושלים (תש"מ)
מנחם משה גבירץ, נריה גוטל (ע), מכלי ראשון, ירושלים, תשע"ט
הערות שוליים

↑  בסרטון ניתן לראותו במדי הרב הראשי לצה"ל
↑  יוסף חריף, הכינוס החל בתפילת מנחה, מעריב, 23 ביולי 1964
↑  HebrewBooks.org Sefer Detail: אגרות-קודש חלק לב (תשל"ז) -- מנחם מנדל שניאורסאהן, באתר www.hebrewbooks.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363650405171  LCCN: n89106572  VIAF: 154889230   WorldCat (עם VIAF): 154889230
יוסף שלמה דלמדיגו

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1591 כ"ה בסיוון ה'שנ"א הרקליון, כרתים, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  16 באוקטובר 1655 (בגיל 64) י"ד בתשרי ה'תט"ז פראג, בוהמיה, האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק, פראג
 השכלה:  אוניברסיטת פדובה 
 תקופת הפעילות:  ? – 16 באוקטובר 1655 
 
 מנחה לדוקטורט:  גלילאו גליליי 
 
רבי יוסף שלמה דֶלמֶדיגו (Delmedigo; דלמדיגו – שיבוש המילה "דל מדיקו", שפירושה "הרופא" בלטינית) (כרתים, כ"ה בסיוון ה'שנ"א, 1591 – פראג, י"ד בתשרי ה'תט"ז, 1655) המכונה גם יש"ר מקנדיה או מקנדיאה, היה רב, פילוסוף, רופא, מתמטיקאי ואסטרונום. כינויו יש"ר הוא ראשי תיבות של יוסף שלמה רופא, וקנדיה/קנדיאה הוא שמה הקדום של הרקליון, בירת כרתים.
ביוגרפיה

הרב יוסף שלמה בן ר' אליהו דלמדיגו נולד בכ"ה בסיון ה'שנ"א, ה-16 ביוני 1591, בעיר קנדיאה שבכרתים. היה נצר למשפחת דלמדיגו, עליה נמנה - כמאה שנה לפניו - ר' אליהו דלמדיגו, בעל ספר "בחינת הדת", שבו יצא כנגד חכמת הקבלה וכנגד הטוענים לקדמות ספר הזהר. בתגובה וכתשובה ל'בחינת הדת', חיבר הרב יוסף שלמה דלמדיגו את ספרו "מצרף לחכמה", בו התייחס לטענותיו; עם זאת חרף אהדתו לתורת הקבלה, יצא כנגד המקובל ר' אברהם אבולעפיה, שתפיסתו הייתה שונה מן התפיסה הקבלית המקובלת.
עד גיל חמש עשרה למד בעיקר תלמוד, פוסקים וקבלה, וכן כמה שפות: יוונית, איטלקית, ספרדית ולטינית. ב-1604 נסע הרב היש"ר לפדובה שבאיטליה, שם למד רפואה ומדעים. בין היתר, למד גם אצל גלילאו גליליי. בהיותו בפדובה ביקר מספר פעמים בוונציה, שם הכיר את ר' אריה די מודינה ואת שמחה לוצאטו. בשנת שע"ג (1613) סיים את לימודיו האוניברסיטאיים בפדובה ושב לביתו, שם אסף ספרים עד שספרייתו מנתה כ-7000 ספרים. בתקופה זו הוא החל להתרועע עם הקראים.
בשנת שע"ו (1616), בגיל 25, עזב את עירו, משפחתו וכל ספריו, וחי בבדידות כנווד במשך כ-27 שנים. בנדודיו ביקר במצרים, שם פגש מורה באוניברסיטת קהיר והתווכח עמו, וכן נפגש עם ראש העדה הקראית יעקב האלכסנדרוני. משם פנה לקושטא, בה רכש ספרי פילוסופיה רבים, ונפגש עם ראשי הקראים, אך שם - החל לעסוק בתורת הקבלה. מקושטא נדד לליטא, שם עסק ברפואה, והיה לרופאו האישי של נסיך ליטא, יאנוש רדזיוויל, בין השנים 1620–1624‏. בימים היה עוסק ברפואה, ובלילות בתלמוד, קבלה ומחקר. לימים, שימש כרב ואב בית דין של המבורג ודרשן בקהילת הספרדים. בעקבות מגפה שפרצה בשכונת מגוריו בעירו, עקר לגליקשטאדט, עיר חדשה בצפון מזרח המבורג. כיוון שלא היו בעיר זו יהודים רבים, עזב משם לאמסטרדם, בה שימש כרב ודרשן בשלוש השנים הבאות, (שפ"ח-שצ"א). ישנם הסבורים שהרב היש"ר למד גם 11 שנים ביאשי שבנסיכות מולדובה, אצל רבי שלמה בן ארויו, ואולם פרט ביוגרפי זה שנוי במחלוקת.
את סוף ימיו עשה הרב היש"ר בפראג, שם נפטר ב-1655 ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק. על מצבת קבורתו נחקק: "אב"ד בהאמבורג ובגלילות אמשטרדם".
יחסו לקבלה

ספרו של דלמדיגו, "מצרף לחכמה", משבח את חכמת הקבלה. בהקשר לכך מסופר כי עיסוקו בתורת הקבלה החל בעקבות פגישה עם רבי יעקב בן נחמיאש, מחכמי קושטא בזמנו, בה הודה כי למרות ידיעותיו המופלגות בפילוסופיה הוא מחבב את תורת הקבלה, והוכיח כי תורת הקבלה דומה לפילוסופיה של אפלטון. אחר כך, בדרכו לפולין, פגש ברבי שלמה בן ערבי, רב העיר יאשי שבנסיכות מולדובה ורופאו של הנסיך המושל, אצלו למד קבלה ורפואה במשך 11 שנים מ-1619, לפי אחת הגרסאות.
למרות זאת יש הטוענים שדעתו של דלמדיגו ביחס לקבלה נשארה שלילית: הרב שמואל מוהליבר סיפר שעשיר אחד ביקש מדלמדיגו לכתוב ספר בשבח חכמת הקבלה, ובעקבות כך כתב את הספר "מצרף לחכמה". אך נטען כי המעיין בספר וקורא בין השורות מבין שכוונתו היא הפוכה[דרושה הבהרה].
טענה זו מוכחת במכתב של דלמדיגו אל אחד שביקש ממנו הדרכה בלימוד, שנדפס בתחילת ספר מאסף בכותרת "מלא חפנים" שהדפיס אברהם גייגר; המכתב ידוע בכינוי "אגרת אחוז". בחלק הגרמני של ספרו מקדים גייגר לתרגום האיגרת סיפור קורות חייו, כתביו ואישיותו של דלמדיגו, ודבריו מהווים חיזוק להשערתו של הרב מוהליבר.
אצל הרב חיד"א בשם הגדולים, לאחר דברי הערכה מיוחדים על הרב דלמדיגו: ”מהר"ר (מורנו הרב רבי) יש"ר מקאנדיא. הרב הנזכר היה חכם בכל החכמות ומופלג בכל חכמה מספר תשבורת (הנדסה, גאומטריה) פילוסופיא תכונה (אסטרונומיה) הגיון (לוגיקה) רפואה, וחכם בתורה בפלפול הש"ס ופוסקים, ודרשן מופלא, ודעתו רחבה”, מופיעה רמיזה-הבהרה בנושא יחסו לקבלה: ”אולם במה שדיבר בענין הקבלה במ"ש (במה שכתב) ב"נובלות חכמה" ו"שבר יוסף", הגאון החסיד הרמ"ז דחה דבריו וסילק ההשגחה (הצורך להתייחס בכלל) מספריו, כאשר תראה באגרות הרמ"ז בסופן, דף מ"ב ע"א, ובין תבין רמ"ז הרומ"ז. ודי בזה”.
חיבוריו וספריו

את עיקרי מחקריו המדעיים כתב יש"ר בספרו "ספר אֵילִם", שיצא לאור בשנת 1629 באמסטרדם. הספר מכיל תשובות לשאלות בנושאי אסטרונומיה ומתמטיקה, שהפנה אליו חכם קראי, זרח בן נתן מטרוקי. כן מובאים בספר חידושים מתמטיים עדכניים לזמנו, מהם שטרם יצאו בדפוס, של מתמטיקאים ידועים. גלילאו גליליי מוזכר כמה פעמים בספר, אותו הוא מכנה בתואר "רבי". הוא מזכיר לעיתים את השימוש שעשה בטלסקופ, ומייחס המצאתו לגליליי. הספר הודפס שוב במהדורה נוספת בשנת 1864 באודסה.
משערים כי חיבר קרוב לעשרים וחמישה ספרים, חלקם הגדול נותרו בצורת כתבי יד. רשימת ספריו הידועים:
אֵילִם, נדפס עם הוספות רבות באודסה תרכ"ד-תרכ"ח, בחמשה חלקים. ענייני רפואה ועוד. החלקים נקראו בשמות:
מעין חתום, אודסה תרכ"ח.
מעין גנים, אמסטרדם שפ"ח-שפ"ט.
חוקות שמים, אודסה תרכ"ז.
גבורות ה', אודסה תרכ"ז.
בתי הנפש, כתב יד בספרית אוקספורד על שם רבי כלכלבן, ונטען כי מחברו הוא דלמדיגו.
נפש הגר, כנ"ל ב'בתי הנפש'.
יער לבנון, אנציקלופדיה פילוסופית בצורת שאלה ותשובה. החיבור לא נשלם.
נובלות חכמה, אופטיקה ומאטפיזיקה.
מצרף לחכמה, בתורת הקבלה.
שני הספרים 'נובלות חכמה' ו'מצרף לחכמה', והספר בחינת הדת של ר' אליהו דלמדיגו, נדפסו יחד תחת השם תעלומות חכמה בהנאו בשנת שפ"ט.
תהלת חכמה, בתורת הקבלה.
בטוחות חכמה, בתורת הקבלה.
שבר יוסף.
עיר גבורים במתמטיקה ואסטרונומיה.
בשמת במתמטיקה ואסטרונומיה. (תלמידו העיד ש"הספר נעלם").
נפלאות ה', כימיה ומכניקה.
לבב חכמה, ענייני רפואה.
רפואות תעלה, ענייני רפואה.
אגרת אחוז, אל זרח בן נתן מטרוקי, יצאה לאור ביחד עם ספר 'פינת יקרת'.
בשמת, באחד מספריו הוא מצהיר כי את דעותיו האמיתיות בפילוסופיה יגלה בחיבור זה ערומים כמות שהם באמת. הספר ״בשמת״ התגלגל בכתב יד לידי ר׳ שמשון סלאנימער מקניגסברג בזמן מלחמת שבע השנים אך אבד בשריפה שכילתה את כל ספרייתו (פני תבל עמ' 246).
לקריאה נוספת

הקדמת הספר "מצרף לחכמה" והערות "לישרים תהילה".
דוד אריה פרידמן, יוסף שלמה דילמדיגו המכונה יש"ר מקנדיא למלאת 360 שנה להולדתו < 1951 < 1591 , במלאת 360 שנים ללידתו, הוצאת עלי עין, תל אביב, תשי"א, 1951
הערות שוליים

↑  אדם טלר, כסף, כוח והשפעה: היהודים באחוזות בית רדזיוויל בליטא במאה הי"ח, מרכז זלמן שזר 2006 עמ' 23
↑  ליפסון, מדר דר ג עמ' 197. וראה פרק יז בספר מצרף לחכמה.
↑  https://archive.org/download/melochofnajimdeu00geig/melochofnajimdeu00geig.pdf
↑  "שם הגדולים" מערכת ספרים אות א [צג] ספר אלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260320905171  BnF: cb122623548 (data)  GND: 12242901X  ISNI: 0000 0000 6633 2041  LCCN: n85252409  NKC: nlk20010098532  NTA: 073680109  SNAC: w6x42vwb  SUDOC: 031402631  VcBA: 495/263013  VIAF: 66524426   WorldCat (עם VIAF): 66524426
סן וית

סן וית (בגרמנית: Sankt Vith; בצרפתית: Saint-Vith; בלוקסמבורגית: Sankt Väit; בולונית: Sint-Vit) היא עיר ועירייה של מזרח בלגיה הממוקמת במחוז הואלוני של לייז'. היא נקראת על שם ויטוס הקדוש. שפת הרוב כאן היא גרמנית, כמו בשאר הקהילה דוברת הגרמנית של בלגיה.
ב-1 בינואר 2006 מנתה אוכלוסיית סן וית 9,169 תושבים. השטח הכולל הוא 146.93 קמ"ר, המקנה צפיפות אוכלוסין של 62 תושבים לקמ"ר. השפה הרשמית של העירייה היא גרמנית.
העירייה מורכבת מתת-העיריות הבאות: Sankt Vith‏, Crombach‏, Lommersweiler‏, Recht‏, Schönberg.
היסטוריה

סן וית הייתה שוק חשוב של האזור במאה ה-12 וקיבלה זכויות עיר ב-1350. העיר נפגעה בשריפות בשנים 1543, 1602 ו-1689. היא הייתה חלק מדוכסות לוקסמבורג תחת חסותה של צרפת עד לתבוסתו של הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה. כתוצאה מקונגרס וינה היא ניתנה לממלכת פרוסיה.
סן וית הועברה לבלגיה ב-6 במרץ 1925, בעקבות חוזה ורסאי לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
סן וית, שהייתה צומת כבישים ומסילות רכבת חשובה, הייתה זירה של קרב סן וית במהלך הקרב על הבליטה ב-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. כוח של צבא ארצות הברית הגן על העיירה מפני תקיפה גרמנית למשך מספר ימים לפני שנסוג, ובכך עיכב את תוכנית התקיפה הגרמנית. לאחר שנכבשה על ידי הוורמאכט, העיר הופצצה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ב-25 ו-26 בדצמבר 1944 ועל ידי פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי עם 300 מטוסים ב-26 בדצמבר. סן וית נהרסה בעיקר במהלך הקרב הקרקעי והתקפה אווירית שלאחר מכן. כוחות אמריקאים כבשו מחדש את העיירה ב-23 בינואר 1945. הארכיטקטורה היחידה שנותרה לפני המלחמה היא מגדל ביכל.
סן וית היא התפאורה לרומן של מיכאל אורן, Reunion, הנוגע לאיחוד בדיוני של גדוד אמריקאי שהשתתף בקרב על הבליטה.
ערים תאומות

גרמניה קרפן, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
רומניה טייוש, מחוז אלבה, רומניה
הערות שוליים

↑  "Bomber Command 60th Anniversary Battle Diary December 1944 (אורכב 06.07.2007 בארכיון UK Government Web Archive)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534117405171  GND: 4105332-1  LCCN: n82075347  MusicBrainz: 097b0aee-f1b7-4423-81fa-12e2285b8ea4  NKC: ge625418  VIAF: 144268340   WorldCat (עם VIAF): 144268340 
חיילים אמריקאים בסן וית במהלך קרב הבליטה
מריאם רג'אווי

מריאם רג'אווי (בפרסית: مریم رجوی; נולדה בשם مریم قجر عضدانلو ב-4 בדצמבר 1953) היא פוליטיקאית איראנית המכהנת כמנהיגת תנועת מוג'אהדין ח'לק, ארגון החותר תחת ממשלת איראן במטרה להפילה מהשלטון. רג'אווי היא גם הנשיאה הנבחרת של המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן (NCRI), אשר נוסדה ב-1993. היא נשואה למסעוד רג'אווי; השניים מכהנים יחד כמנהיגי תנועת מוג'אהדין ח'לק.
ראשית חייה

רג'ווי נולדה ב-4 בדצמבר 1953 בטהראן בירת איראן. היא גדלה שם כבת של עובד מדינה מהמעמד הבינוני, צאצא לשושלת הקאג'ארית. היא למדה באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, והיא בעלת תואר B.S. במטלורגיה.
קריירה פוליטית

רג'ווי הצהירה כי האקטיביזם הפוליטי שלה התחיל כשהייתה בת 22, בעקבות מות אחותה נרג'ס בידי המשטרה החשאית של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, אז היא הפכה לחברה במוג'אהדין ח'לק, והחלה את הקריירה הפוליטית שלה. היא גויסה על ידי מסעוד רג'אווי לתוך מבנה הפיקוד שלו, במסגרת מבצע "אור נצחי", שבו היו יותר נשים מגברים, במה שמציב זאת כהפיכה חוקתית.
רג'ווי שימשה כמארגנת תנועת הסטודנטים נגד השאה בשנות השבעים. ב-1979, היא הפכה לפקידה של המחלקה החברתית של המוג'אהדין ח'לק, שם שירתה עד 1981. היא הייתה מועמדת לפרלמנט ב-1980. ב-1985 הפכה למנהיגה המשותפת של המוג'אהדין ח'לק, ושימשה בתפקיד זה עד 1989, כאשר הפכה למזכירה הכללית עד 1993.
ב-1982 עברה להתגורר בפריז, שם שוכן המטה המדיני של המג'אהדין ח'לק, שנחשבו באותה עת לאופוזיציה העיקרית למשטר האיראני.
ב-2003 פשטה המשטרה הצרפתית על משרדיה של רג'אווי. היא נעצרה, ונכסי המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן הוקפאו על ידי ממשלת צרפת.
ב-12 בנובמבר 2014, בעקבות עתירה לבית משפט שהוגשה בידי פוליטיקאים ממפלגת הליברל-דמוקרטים כתוצאה מהחלטת שרת הפנים דאז תרזה מיי לאסור את כניסתה של רג'אווי למדינה, חזר בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת על החלטתו לאסור את כניסתה לאחר שהחלטה זו הוצגה לראשונה ב-1997.
בהצהרה שגינתה את תקיפות המדינה האסלאמית במתקפת הטרור בטהראן, אמרה רג'אווי כי "ההתנהלות של המדינה האסלאמית מועילה בבירור למנהיג העליון של המשטר האיראני ח'אמנאי, אשר מברך אותה בלב שלם בתור הזדמנות להתגבר על המבוי הסתום והבידוד האזוריים והבינלאומיים של משטרו".
במניפסט בן עשר נקודות שפורסם על ידי מריאם רג'ווי, מוצגת תוכנית לשינוי באיראן. היא מציינת את מחויבותה להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם ולכלים בינלאומיים אחרים. היא קוראת לביטול עונש המוות, ליצירת מערכת משפטית מודרנית ולעצמאות השופטים. רג'אווי תומכת בהפסקת המימון של טהראן לחזבאללה, לחמאס וקבוצות מיליטנטיות אחרות, וכן במחויבות לדו-קיום בשלום, וליחסים עם כל המדינות וכיבוד תקנון האומות המיוחדות הבינלאומיות.
רג'אווי הציגה לראשונה את תוכניתה במועצת אירופה ב-2006; תוכניתה תומכת בשוויון מגדרי מלא בזכויות פוליטיות וחברתיות, ובמיוחד מחויבת לשותפות שווה של נשים בהנהגה הפוליטית. תוכניתה בת 10 הנקודות לעתידה של איראן קובעת כי כל צורה של אפליה נגד נשים תבוטל וכי נשים תהיינה זכאיות לבחור את בגדיהן באופן חופשי. התוכנית מציעה לבטל עונשים אכזריים ומשפילים.
העמדות לדין > צרפת

בשנת 2003 היא נעצרה על ידי משטרת פריז לצד כ-150 חברי המוג'אהדין ח'לק על "התכוננות לבצע או לממן פעולות טרור". היא ועוד 23 חברי המוג'אהדין ח'לק נחקרו בחשד ל"התקשרות עם עבריינים ביחס למבצע טרור". החקירה איבדה את המומנטום, ורבות מההגבלות על תנועת החשודים הוסרו ב-2006 והותירו תשעה אנשים לחקירה על איסור הלבנת הון. בשנת 2014, כל ההאשמות בוטלו.
העמדות לדין > עיראק

בחודש יולי 2010 הוציא בית הדין הפלילי העיראקי העליון צו מעצר ל-39 חברי המוג'אהדין ח'לק, בגין פשעים נגד האנושות תוך כדי דיכוי ההתקוממות בעיראק בשנת 1991.
הערות שוליים

↑  Profile: Maryam Rajavi, BBC News. Retrieved 24 February 2017
↑  A glimpse at the life of Maryam Rajavi, Maryam-rajavi.com. Archived from the original on 25 October 2011. Retrieved 7 November 2013
1 2  Exiled Iranians Try to Foment Revolution From France, The New York Times, 7 Novemver 2012
↑  Maryam Rajavi The Huffington Post. Retrieved, 22 October 2013
↑  The Cult of Rajavi, The New York Times, 13 July 2003
↑  "JUDGMENT R (on the application of Lord Carlile of Berriew QC and others) v Secretary of State for the Home Department", (PDF). [2014] UKSC 60. Supreme Court of the United Kingdom. 2014. Retrieved 13 July 2017
↑  A Brief Biography of Maryam Rajavi, Retrieved 10 February 2015
↑  Iran's Armed Opposition Wins a Battle — In Court, TIME, 14 December 2006
↑  Parliamentarians lose Maryam Rajavi court battle, The Times, 12 November 2014
↑  Just because ISIS attacked Iran doesn't mean Iran isn't supporting terrorism, June 12, 2017. Retrieved June 13, 2017
↑  Iran: Human Rights Debate in the UK House of Lords, House of Lord Hansard, December 08, 2016, This article contains quotations from this source, which is available under the Open Government Licence v3.0. © Crown copyright
↑  Human Rights in Iran, Debate in the UK House of Commons, House of Commons Hansard, June 28, 2016, This article contains quotations from this source, which is available under the Open Government Licence v3.0. © Crown copyright.
↑  Paris police target Iranian groups, BBC. 17 June 2003. Retrieved 28 December 2016.
↑  France drops case against Iranian dissidents after 11-year probe,  Reuters. Retrieved 28 December 2016
↑  Muhanad Mohammed (11 July 2010). Rania El Gamal; David Stamp (eds.). Iraqi court seeks arrest of Iranian exiles, Retrieved 28 December 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592550805171  BnF: cb16691666q (data)  GND: 1072636964  ISNI: 0000 0004 1022 9642  LCCN: n2014019293  SUDOC: 16910639X  VIAF: 304534984   WorldCat (עם VIAF): 304534984 
תמונתה של מריאם רג'ווי בהפגנת תמיכה מול מטה האו"ם בז'נבה
ג'יימס בראון

| --- | --- |

בראון בהופעה, 2001
 לידה:  3 במאי 1933 קרוליינה הדרומית
 פטירה:  25 בדצמבר 2006 (בגיל 73) אטלנטה, ארצות הברית 
 שם לידה:  James Joseph Brown 
 מקום קבורה:  Beech Island 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1954–2006 (כ־52 שנים) 
 סוגה:  פאנק (Funk), נשמה, רית'ם אנד בלוז
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, עוגב, מערכת תופים 
 חברת תקליטים:  פדרל רקורדס, פולידור רקורדס, קינג רקורדס, פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  Tomi Rae Hynie (2 בינואר 2001–25 בדצמבר 2006) Deidre Jenkins (1970–30 בדצמבר 1981) Velma Warren (1953–21 באפריל 1969) Adrienne Rodriguez (1984–6 בינואר 1996) 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי למפעל חיים (1992)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1986)  MOJO Awards  פרס מרכז קנדי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.godfatherofsoul.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס ג'וזף בראון (באנגלית: James Joseph Brown;‏ 3 במאי 1933 – 25 בדצמבר 2006) היה מוזיקאי אפרו-אמריקאי שנודע כאחת מהדמויות המשפיעות בתחום המוזיקה במאה ה-20. כזמר, מוביל הרכב, ומפיק מוזיקלי פורה, היה בעל השפעה בהתפתחות הגוספל והרית'ם אנד בלוז למוזיקת נשמה ונחשב לממציא מוזיקת הפאנק. הוא גם השאיר חותם על סגנונות מוזיקה אחרים כולל הרוק, הג'אז, הרגאיי, הדיסקו, הדאנס והיפ-הופ.
מגזין "רולינג סטון" דירג את ג'יימס בראון במקום השביעי ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים, ובמקום ה-10 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה

נולד ב-3 במאי 1933 בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית. אמנם שני הוריו היו שחורים, אך בראון העיד כי ישנו גם קשר סיני במשפחתו. בראון גדל בעוני רב, וכשהיה בן 4 או 5, משפחתו עברה לאוגוסטה, ג'ורג'יה. בשנים שלאחר מכן אמו של בראון עברה לניו יורק כתוצאה מבעיות משפחתיות ובראון נשר מהלימודים בגיל 12. בגיל זה החל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיטרה. הוא אף ניהל קריירה קצרה בתור מתאגרף. בגיל 16 הוא הורשע בגנבה ונשלח למרכז מעצר לנוער, שם הקים רביעיית גוספל.
בראון החל את קריירת המוזיקה המקצועית שלו בשנת 1953. תהילתו הייתה בשיאה בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, כאשר בשנת 1964 כתב את השיר "Out of Sight", שנחשב לשיר הראשון המיוחס לז'אנר הפ'אנק, ומאפייניו הם מקצבי ריקודים מקוטעים ונוכחות בולטת של כלי נשיפה. בשנת 1967 הוציא את הסינגל "Cold Sweat" שהגדיר מחדש את הפ'אנק. לא עוד סוג של רית'ם אנד בלוז עם כלי נשיפה, אלא נוסחה פשוטה יותר ובה אקורד אחד מוביל המשתנה רק פעם אחת במהלך השיר. את השיר כולו מלווה לראשונה נגינת "גיטרה פ'אנקית", בה מנגנים ארבע פעימות אך הפעימה הראשונה מעוכבת בשמינית תיבה. סגנון זה הועתק לאחר מכן לרוב שיריו של בראון ושל רוב אמני הפ'אנק.
למרות מספר בעיות אישיות ומכשולים שונים, הוא המשיך ליצור להיטים עד סוף שנות השמונים.
בשנות השישים והשבעים היה בראון מעורב בפרשות פוליטיות אמריקאיות, בעיקר כתוצאה מפעילותו בשמם של האפרו-אמריקנים, בהקשר זה נכתב השיר "Say It Loud — I'm Black and I'm Proud", שהיה אחד ההמנונים החשובים של מאבקי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. המסר של השיר השפיע על רבים: "אמור זאת בקול: אני שחור וגאה... המון אנשים חושבים שיש בנו הרבה רשעות, אחרים חושבים שיש בנו הרבה חוצפה. אבל אני אומר שלא נפסיק לזוז עד שנקבל את מה שמגיע לנו... אנחנו דורשים עכשיו הזדמנות לעשות דברים בשביל עצמנו. נמאס לנו לחבוט את הראש בקיר ולעבוד בשביל מישהו אחר. אנחנו אנשים... נעדיף למות על רגלינו מלחיות על ברכינו".
בשנת 1992 זכה בראון בפרס גראמי עבור מפעל חיים.
הופיע בישראל בחודש פברואר 1987 בסינרמה.
מותו

בראון נפטר בחג המולד (25 בדצמבר) של 2006 כתוצאה מדלקת ריאות בגיל 73..
לאחר מותו הובאה אחר כבוד גופתו בכרכרה רתומה לסוסים למועדון "אפולו" בניו יוורק שם הופיע לראשונה בשנת 1956 ודרך כוכבו וצלמו הוצג לראווה לבוש במיטב מחלצותיו, אלפים ממעריציו שרו ורקדו מחוץ לאולם על מנת לחלוק לו כבוד אחרון. הלווייתו נערכה בטקס פרטי בן שלוש מאות מוזמנים בעיר מולדתו אוגוסטה, ג'ורג'יה.