stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת האו"ם לזכויות אדם

ועדת האו"ם לזכויות האדם (באנגלית: United Nations Human Rights Committee) היא גוף של האומות המאוחדות ובו 18 מומחים הנועדים יחד שלוש פעמים בשנה למושבים בני ארבעה שבועות כל אחד (באביב במטה האומות המאוחדות בניו יורק, בקיץ ובסתיו במשרדי האומות המאוחדות בז'נבה) כדי לבחון את הדו"חות המוגשים על ידי 162 המדינות החברות באו"ם אחת לחמש שנים ובהם מפורטות הדרכים שנקטו כדי לעמוד באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות וכדי לבחון עתירות של אזרחים מתוך 114 המדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה.
ועדה זו היא אחד מתוך תשעה גופים הפועלים באו"ם האחראים לפיקוח על יישום אמנות בתחום זכויות האדם.
אותן 114 מדינות אשר חתמו על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, הסכימו להתיר לתושביהן להגיש תלונות לוועדה, בבקשה שתברר האם הפרה המדינה את הוראות האמנה. עבור מדינות אלה, משמשת הוועדה כמנגנון שיפוטי בינלאומי לבירור הפרות זכויות האדם, בדומה למנגנונים אזוריים דומים בהם בית הדין האירופי לזכויות אדם. פרוטוקול הבחירה הראשון נכנס לתוקפו ב-23 במרץ 1976. פרוטוקול הבחירה השני, להפסקת השימוש בעונש מוות נכנס לשימוש ב-11 ביולי 1991 וחתומות עליו 74 מדינות.
אין לבלבל בין ועדת האו"ם לזכויות אדם לבין מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם או לבין קודמתה של המועצה, נציבות האו״ם לזכויות האדם (באנגלית: United Nations Commission on Human Rights). בעוד שמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם היא גוף פוליטי שבו נציגי מדינות דנים בנושאים שונים של זכויות האדם, ועדת האו"ם לזכויות האדם משמשת כמנגנון שנוסד באמנה ובו קבוצת מומחים בוחנת דו"חות ופוסקת בתלונות הנוגעות אך ורק לקיום הוראות האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות. השאלה האם דעת הוועדה לזכויות האדם במסגרת פסקה 5(4) לפרוטוקול הבחירה, מהווה החלטה של גוף מעין שיפוטי, או רק מספקת פרשנות מוסמכת על משקלם של המקרים המובאים בפני הוועדה.
חברי הוועדה לזכויות האדם חייבים להיות בעלי תכונות אופי מוסרי נעלה ומיומנות מוכרת בתחום זכויות האדם. הם נבחרים על ידי המדינות החברות על בסיס אישי, ולא כנציגי המדינות בהן הם אזרחים. הם משרתים לתקופת כהונה של ארבע שנים, ובכל שנתיים מתחלפים חצי מחברי הוועדה בעת כינוסה בעצרת הכללית.
תלונות אישיות לוועדה

לוועדת האו"ם לזכויות האדם נתונה הסמכות לבחון תלונות אישיות (או פניות) בדבר הפרת זכויות הכלולות באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, וזאת מכוח פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה. האמנה היא אחת מתוך חמש אמנות זכויות האדם שבהן קיים מנגנון להגשת תלונות אישיות. בנוסף, קיים לגופים אלה נוהל כדי לבחון תלונות שאינן בתחום סמכות השיפוט של האמנה.
מנגנון הגשת התלונות נועד להיות נגיש לציבור הרחב. אין צורך בשימוש במינוחים משפטיים, או בהתייעצות עם עורך דין, כדי ליזום הליך הגשת תלונה. אולם, קיימת המלצה להיוועץ בעורך דין בטרם הגשתה. יוזם התלונה חייב להיות אדם הטוען כי הופרו זכויותיו המפורטות באמנה, זאת בהתאם לפסקה 2 בפרוטוקול הבחירה. אם קורבן הפרת הזכויות אינו מסוגל להגיש את התלונה בעצמו, ניתן לעשות זאת באמצעות נציג בתנאי שקיבל הרשאה בכתב מאת הקורבן. פרוטוקול הבחירה אף קובע כי התלונה חייבת לעסוק בהפרת זכויות האדם על ידי מדינה החתומה על הפרוטוקול, או כזו שהכירה בסמכות הוועדה לדון בתלונות כאלה.
התלונה לוועדה חייבת להיות מוגשת בכתב, באחת מן השפות הרשמיות של מזכירות האו"ם (אנגלית, צרפתית, ספרדית, או רוסית) וחתומה על ידי מחברה, או נציגו. התלונה חייבת לפרט את כל המידע באשר לאירוע או אירועים שהתרחשו, כולל תיאור כרונולוגי עובדתי של אותם אירועים, את פרטיו של המתלונן (שמו, תאריך לידתו, אזרחותו, ועוד), את זהות המדינה שהפרה את הזכויות, ולבסוף את האמצעים שבהם נקט המתלונן כדי למצות את דרכי הפעולה שבמדינתו כדי לתקן את העוול שלטענתו נגרם לו. מומלץ אף לצרף כל מסמך הקשור לתלונה (החלטות בתי משפט מקומיים, חקיקה מקומית, ועוד). המתלונן אף צריך להסביר כיצד האירועים המתוארים עומדים בניגוד להוראות האמנה ומהווים הפרה של זכויות האדם. אף שאין טופס מובנה להגשת תלונות לוועדה, קיימות דוגמאות רבות לתלונות כאלה.
לאחר הגשת התלונה מקבל המתלונן הודעה על רישום תלונתו והתלונה נשלחת לתגובת המדינה הנילונה. על פי פרוטוקול הבחירה על המדינה להגיב בתוך שישה חודשים לתלונה. לאחר שהוגשה תגובת המדינה, מקבל המתלונן העתק מן התגובה ויכול להשיב לתגובת המדינה, בדרך כלל בתוך חודשיים. עם השלמת הליך זה עוברת התלונה בחינה כפולה, הנערכת בו זמנית, הן באשר להתאמת נושא התלונה לוועדה והן באשר לערכה של התלונה. הוועדה אינה מנהלת הליך בדיקה באשר למצע העובדתי שבתלונה, ומתבססת אך ורק על המסמכים שהוגשו לה מטעם המתלונן והמדינה הנילונה. המתלונן יכול לבקש טיפול דחוף בתלונתו במידה והוא עומד בפני הוצאה להורג, או גירוש למדינה שבה הוא עשוי להיות נתון לעינויים. במקרים שכאלה בסמכות הוועדה להורות על נקיטת צעדי ביניים, עד להחלטה סופית.
ישראל והוועדה

ישראל חתמה על האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות ב-19 בדצמבר 1966 והיא אושררה ב-3 באוקטובר 1991. ישראל לא חתמה על פרוטוקול הבחירה הראשון לאמנה, ומשכך, לא ניתן להגיש לוועדה תלונות בנוגע לישראל.
בשנים 1995-2002 שימש פרופסור דוד קרצמר כחבר ועדת האו"ם לזכויות האדם, מתוכן שנתיים כסגן יו"ר הוועדה.
בשנים 2013-2020 שימש פרופסור יובל שני, שכיהן בין היתר כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, כחבר ועדת האו"ם לזכויות האדם. ביולי 2018 מונה שני ליושב ראש הוועדה.
הערות שוליים

↑  MODEL FORM FOR SUBMISSION OF COMMUNICATIONS TO THE COMMITTEE ON THE ELIMINATION OF DISCRIMINATION AGAINST WOMEN UNDER THE OPTIONAL PROTOCOL OF THE CONVENTION
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269131605171  BnF: cb120079625 (data)  CiNii: DA02591746  ISNI: 0000 0001 2170 956X  LCCN: n85236391  SUDOC: 028195124  Trove: 999987  VIAF: 141339842   WorldCat (עם VIAF): 141339842
פוגרום ליסבון

| --- | --- |

 תאריך:  19 באפריל 1506 – 21 באפריל 1506 (3 ימים) 
 מקום:  ליסבון 
 מטרה:  יהודים 
 קואורדינטות:  38°42′29″N 9°08′20″W﻿ / ﻿38.708042°N 9.139016°W﻿ / 38.708042; -9.139016
 סוג:  טבח, פוגרום 
 הרוגים:  2,500 
 he
 
איור הטבח של ליסבון בספר: História de Lisboa, por Nuno Saraiva (Arco da Rua Norberto de Araújo)
אנדרטה ליד כיכר רוסיו, לזכר הקורבנות היהודים בפוגרום ליסבון
פוגרום ליסבון, הידוע גם כטבח של ליסבון או טבח חג הפסחא, התרחש בין 19 ל-21 באפריל 1506, בליסבון שבפורטוגל. באירוע אלים זה נרדפו ונהרגו בין 2,000 ל-4,000 יהודים אנוסים, שנקראו "נוצרים חדשים", לאחר שהואשמו בכפירה. אספסוף של קתולים מקומיים יחד עם סוחרים ומלחים זרים, שספינותיהם עגנו באותו זמן בנמל, רדפו ורצחו במשך שלושה ימים "נוצרים חדשים", שהסתובבו ברחובות או הסתגרו בבתיהם או בבתי כנסת. רבים מהם נשרפו בכיכר רוּסִיוּ או על גדות נהר טחו. המלך מנואל הראשון נחרד ממעשי הטבח והורה להעניש את האשמים. כ־500 מהפורעים הוצאו להורג בהוראת המלך, ומנזר שהיה אחראי להסתה נגד הנוצרים החדשים נסגר לשמונה שנים. הסוחרים והמלחים הזרים הצליחו לחמוק ללא עונש לאחר שברחו עם הביזה בספינותיהם זמן קצר לאחר הטבח.
תקרית זו התרחשה שלושים שנה לפני הקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית ותשע שנים לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות הקתולית ב-1497.
ב-2006 הוקמה בליסבון אנדרטה ליד כיכר רוסיו, לזכר הקורבנות היהודים.
הפוגרום

לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, עברו יהודים רבים ממנה אל פורטוגל. בשנת 1497 אולצו כל היהודים בפורטוגל להתנצר או לעזוב את המדינה. כלפי הנוצרים החדשים, דהיינו היהודים שאולצו להמיר את דתם בכפייה, הייתה קיימת בקרב תושבי פורטוגל, אווירה של עוינות, מתח ושנאה. בין השאר, הם הואשמו באחריות לבצורת ממושכת באותן שנים, וכן להתפרצות מחלת הדבר במדינה. הטבח עצמו החל בעקבות ויכוח, במנזר סאו דומינגוס דה ליסבואה ביום ראשון, 19 באפריל 1506. בדרשת יום א' הסמוכה לחג הפסחא, התפללו מאמינים קתולים רבים לסיום הבצורת ומחלת הדבר, שסחפו את המדינה. אחד מהנוכחים טען כי ראה את פניו המוארות של ישו על המזבח בכנסייה, והכריז כי נעשה נס. אחד מ"הנוצרים החדשים" (מהיהודים לשעבר) חשב אחרת, והביע את דעתו שזו רק השתקפותו של נר על הצלב. הנוכחים במקום, כששמעו זאת, תפסו את האיש בשערו וגררו אותו אל מחוץ לכנסייה, ושם הוכה למוות על ידי ההמון וגופתו נשרפה בכיכר רוסיו, אחת הכיכרות המרכזיות במרכז ליסבון.
תקרית זו הביאה לגל של אלימות קשה כלפי הנוצרים החדשים, שהפכו בבת אחת לשעיר לעזאזל. הנזירים הדומיניקנים הבטיחו מחילה בגין חטאים שבוצעו במהלך מאה הימים הקודמים, לאלה שיהרגו את "הכופרים". במשך שלושה ימים, המוני פורעים, שמנו יותר מ־500 איש (רבים מהם סוחרים ומלחים מארצות הולנד ופרוסיה) יצאו לרחוב, חמושים בחרבות וסכינים, ושיספו למוות "נוצרים חדשים" שהסתובבו ברחובות. גופותיהם הובלו לכיכר רוסיו, ושם נשרפו. ביום הראשון לפרעות נרצחו באלימות יותר מ-500 איש.
לא היה מי שיעצור את ההמון הזועם. עקב מגפת הדבר, עזבו המלך, שריו ופקידי בית המשפט את ליסבון עוד קודם לכן, ועברו לאברנטש, ובשלב הראשון של הטבח הם לא ידעו על קיומו. כאשר נודע למלך מנואל הראשון על האירוע בליסבון, הוא שלח שומרים ושופטים כדי לנסות לשים קץ למרחץ הדמים. בינתיים בליסבון הקבוצה הקטנה של הרשויות שנכחה במקום לא הצליחה להתערב, ככל שהקהל גדל והאלימות התפשטה.
עד יום שני, 20 באפריל 1506, הצטרפו עוד רבים מהמקומיים להמון, שהמשיכו בטבח באלימות רבה עוד יותר. הנוצרים החדשים, שכבר לא נמצאו ברחובות, נגררו מבתיהם ומהכנסיות, ויחד עם נשותיהם, בניהם ובנותיהם, נשרפו בכיכרות הציבוריות חיים או מתים. אפילו התינוקות לא ניצלו, שכן הפורעים קרעו אותם לגזרים או השליכו אותם על הקירות[דרוש מקור]. הפורעים בזזו את בתי הנרצחים וגנבו מהם חפצים בעלי ערך, כגון זהב, כסף ומצעים ככל שיכלו למצוא. יותר מאלף בני אדם מ"הנוצרים החדשים" נהרגו ביום השני לפרעות.
הערות שוליים

↑  Yerushalmi, Yosef H., The Lisbon Massacre of 1506 and the Royal Image in the Shebet Yehudah, torrossa online digital bookstore, 2015, עמ' 1–96
כלכלת שוק

כלכלת שוק (או כלכלה חופשית או שוק חופשי) הוא מונח מתחום ההגות הקפיטליסטית. זהו כינוי לשוק שבו כל ההחלטות והפעולות הכלכליות של פרטים (ביחס להעברת כסף, מכירה וקנייה של טובין ושירותים וכדומה) מבוצעות מרצון (באופן וולונטרי) ולא בכפייה.
למונח כמה משמעויות בהקשרים שונים. כמונח כלכלי, על פי הגישה הקלאסית, שוק חופשי הוא שוק שהייצור בו נשלט על ידי היצע וביקוש, כשישנה חתירה הנחשבת "טבעית" ומתמדת של השוק למצב של "שיווי משקל".
השוק החופשי משתמש במנגנון המחירים כדי להגיע לשיווי משקל בשוק.
כמונח בשימוש שגור, "כלכלת שוק חופשי" היא כלכלה שבה הפעולה בשוק חופשית באופן יחסי מהגבלות והתערבות ממשלתית ומיושמת בו גישת "לסה פר", בניגוד לשוק שבו שוררת כלכלה מעורבת, כלכלה ריכוזית או כלכלה אטטיסטית.
ביקורת תאורטית ופוליטית על הנחות היסוד של הכלכלה תטען כי מונח זה מוצג כתיאור מצב, בשעה שהוא כלי ליצירת הבניה חברתית להצדקת משטר כלכלי חברתי מסוים.
מאפייני השוק החופשי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עושר וכוח כלכלי — שוק שלא מוגבל בפעילויות כלכליות בהוראה ממשלתית מגיע לרמת האיזון הטובה ביותר בין היצע וביקוש ועל ידי זה צומח השוק לרמת מיצוי וניצול המשאבים בדרך היעילה ביותר. משמע הדבר שחברה חופשית שמובילה כלכלת שוק חופשי תנצל את משאביה בדרך הרווחית והטובה ביותר ותשיג עושר כלכלי רב.
מדיניות מדינית ליברלית — הידועה בחקיקה מצומצמת, בזכויות פרט רבות ככל הניתן, ובכלל בממשלה חסכונית מצומצמת ובעלת השפעה דלה יחסית לכוחו של הציבור ושל השוק שהציבור מנהל.
משחק לא שיתופי - של הכוחות: חברות וארגונים הפועלים בו.
שכר ממוצע גבוה — שלא נובע מחקיקה אלא מיחסי ההיצע והביקוש הפוקדים את השוק, כמו הפריון הרב שהשיטה מציעה. כך למשל בשווייץ (מדינת כלכלת השוק החופשית המובילה באירופה) אין כל חוק שכר מינימום והשכר במדינה הוא מהגבוהים ביבשת.
פריון עבודה רב — בעולם המפותח שלאחר המהפכה התעשייתית ניבאה הטכנולוגיה את האפשרות של כל אדם לייצר הרבה מאוד ערך כלכלי בזמן מצומצם, וזאת בתנאי שישמור על חדשנות. בכלכלת שוק המיודדת עם היוזמה החופשית מתפתחת טכנולוגיה תחרותית המנבאת שעות עבודה מצומצמות שנובעות מתפוקה תחרותית גבוהה יותר בשוק.
כשלי שוק שלרוב מתוקנים על סמך תמריץ כלכלי, ללא התערבות של רגולציה או ממשלה.
מודל השוק החופשי

על פי תפישת הליברליזם הקלאסי ובעלי עמדות קפיטליסטיות, כאשר השוק חופשי יחסית ממגבלות והתערבות ממשלתית, יכולים כל השחקנים בשוק, צרכנים ויצרנים, לפעול באופן מיטבי לקידום תועלתם הם. במצב זה, המידע על ביקוש והיצע, המתווך באמצעות מחירי המוצרים, משודר עם מידה מזערית של הפרעות, דבר התורם באופן מתמיד להורדת המחירים עד לרמה האופטימלית ולשיפור הייצור. מעורבות ממשלתית, ממשיכה הטענה, משנה באופן מלאכותי מחירי מוצרים ומעלה או מורידה אותם מעבר למחירם ה"אמיתי" (האופטימלי) ובכך מובילה לעיוותים בשוק, המשמשים אחר כך נימוק להגברה נוספת של המעורבות בשוק (באמצעות רגולציה או מונופולים ברישוי ממשלתי) כדי לתקן את המעוות.
תיקון זה מביא תמיד, לדעת תומכי השוק החופשי, לעיוות חמור יותר במנגנון המחירים ולהחרפת הבעיה שההתערבות הנוספת באה לתקן. לדוגמה, מעורבות ממשלתית בדמות הורדת שיעורי הריבית מעבר לשערה כפי שהיה נקבע בשוק חופשי, גורמת לשינויים בהקצאות כספיות, החלטות ייצור (מה לייצר ואיך), החלטות צריכה, ועוד. בטווח הקצר, הדבר עשוי להתבטא בצמיחה מהירה, אך בסופו של דבר לנפילה כואבת.
אחת הביקורות הנפוצות על כלכלת השוק היא כשלי שוק כמו מונופול, קרטל ודומיהם, שעיקרם שיתוף פעולה בין יצרנים ובעלים בתיאום מחירים לצרכן או עלותה של העבודה.
אולם בפועל ישנם שני סוגים של מונופולים. מונופול טבעי ומונופול רגולטורי.
מונופול טבעי הוא מונופול שפועל בשוק חופשי ויכולתו לשמור על המעמד המונופוליסטי שלו היא בזכות יכולתו לספק מוצרים איכותיים יותר וזולים יותר.
במקרה שהוא יחליט להעלות מחירים או להוריד את האיכות, המעמד המונופוליסטי שלו ייפגע וייכנסו לשוק מתחרים שישברו לו את המונופול.
מונופול רגולטורי לעומת זאת הוא מונופול שפועל בשוק לא חופשי ויכולתו לשמור על המעמד המונופוליסטי שלו היא בזכות רגולציות שמונעות כניסת מתחרים. מכיוון שהרגולציה מונעת תחרות, אין לו כל אינטרס לספק מוצרים איכותיים יותר וזולים יותר. במקרה שהוא יחליט להעלות מחירים או להוריד את האיכות, המעמד המונופוליסטי שלו לא ייפגע, והרווחים שלו יעלו.
על מונופול בשוק החופשי אמר אדם סמית, אבי הכלכלה הקלאסית: "יש אומרים שרק לעיתים רחוקות אנו שומעים על התאגדויות של מעסיקים, ואילו על התאגדויות של פועלים אנו שומעים לעיתים קרובות. אך כל מי שמדמה בנפשו על סמך דברים אלה, שהמעסיקים מתאגדים רק לעיתים רחוקות הריהו בור בהוויות העולם כשם שהוא בור בעניין הזה. בכל מקום ובכל זמן שוררת בין המעסיקים כמין התאגדות אילמת, אך מתמידה וקבועה, שלא להעלות את שכר העבודה למעלה משערו המקובל … אדרבה, אנו שומעים על התאגדות זו לעיתים רחוקות בלבד מפני שהיא מצב העניינים הרגיל, ואפשר לומר הטבעי."
אולם למרות ההתאגדויות של המעסיקים, קיומו של שוק חופשי מביא לכך שאם הקרטל מביא רווחים גבוהים למשתתפים בו, ייכנסו לשוק הזה מתחרים חדשים שישברו את הקרטל.
ביקורות על השוק החופשי כמודל כלכלי ותפיסה חברתית

השימוש במודל ה"קלאסי" של שוק חופשי שנוי במחלוקת. כלכלנים רבים, בעלי עמדות קפיטליסטיות וסוציאליסטיות כאחד, רואים במודל השוק החופשי דגם תקף בקירוב כלשהו להתרחשות המציאותית בשוק, כאשר בהגדרה, ככל שהשוק הממשי יהיה חופשי מהגבלות, כן הוא יתקרב למודל השוק החופשי. המחזיקים במודל השוק החופשי אינם טוענים שההנחות המשמשות כיסוד למודל אכן מתקיימות במציאות. טענתם היא כי השוק מתנהל בדרך כלל, בקירוב, כאילו ההנחות מתקיימות. הטיעון התומך בשוק החופשי אינו טוען שלפרט יש את כל המידע הדרוש לביצוע העסקה, אלא שהשוק החופשי מספק את המידע הגדול ביותר ונטול פניות שניתן להשיג לגבי המוצרים והשירותים בשוק.
עם זאת ישנם החולקים על המודל של השוק החופשי. עמדה עקרונית ראשונה היא של המבקרים את המודל הרציונלי האטומיסטי שעליו נשען מודל השוק. לדבריהם ההתנהגות האנושית אינה ניתנת לרדוקציה לפעילות של אדם בודד המנסה למקסם את האינטרסים שלו, ויש לבחון את הפעילות הכלכלית והאנושית בהקשרה החברתי והתרבותי.
ביקורת נוספת על מודל "השוק החופשי", שיש לה השלכות על המודל כמודל תאורטי אך גם כפרקטיקה לניהול כלכלי, מתמקדת בעובדה שעם התחזקות המדינה, וביתר שאת משנות החמישים של המאה העשרים, "השוק החופשי" אינו יכול להתקיים ללא הישענות על משטר רגולטורי חזק המופעל בידי המדינה וסוכניה השונים. שוק כזה, אומרים המתנגדים, אינו 'חופשי' אלא מנוהל באופן כמעט מלא. לפיכך אי אפשר לומר שהוא חופשי מהתערבות ממשלתית, אלא שישנה כזו לטובת יצירת מצב הנראה כ'שוק חופשי' בעוד שאינו חופשי כלל וכלל. גישות ביקורתיות מוסיפות וטוענות ש'שוק חופשי' הוא מטאפורה המיועדת להסוות את אי השוויון המובנה בתוך הכלכלה הקפיטליסטית, והיא דרך לעודד בפועל התערבות ממשלתית לטובת בעלי ההון והתאגידים, תוך גינוי התערבות כזו לטובתם של אחרים. כלכלנים אחרים מצביעים על חולשות בולטות במודל. במודל השוק החופשי מונח כי השוק הוא משוכלל וכל המידע בו זמין, מה שלא קיים במציאות. אחרים אומרים כי ההנחה שהשוק חותר למצב של שיווי משקל אינה יותר מהשערה לא בדוקה.
בחינה ביקורתית של המונח "השוק החופשי" נמצאת הן בחוגים סוציאליסטיים וסוציאל-דמוקרטיים, והן בקרב הוגים סביבתיים ואקולוגים. גישות אלה טוענות שהקניין עצמו הוא הסדר חברתי התלוי לחלוטין בכוח הכפייה של המדינה או גורמים אחרים בחברה, ושהקשר בין אנשים לחפצים או בינם לבין סמלים של הסדר חברתי כגון כסף או תאגיד לא יכולים להיות מוגדרים "חופשיים" בשום מובן.
עמדה אחרת המבקשת לאתגר את השוק החופשי כשיטה חברתית עורכת השוואה בין המוסכמות של חברה דמוקרטית בתחום הזכויות הפוליטיות והאזרחיות לבין תפישת ה"שוק החופשי". המציעים השוואה זו מסבים את תשומת ליבנו לעובדה כי בעוד בתחום הממשל והזכויות הפוליטיות אימצה החברה המערבית עיקרון לפיו יש שוויון בזכויות הפוליטיות המתבטא במוטו המפורסם "אדם אחד – קול אחד", הרי שבשוק "חופשי" מתקיימת חלוקה אחרת של העוצמה, שבה דולר אחד שווה לקול אחד, וגורמת לתופעה המכונה גירעון דמוקרטי.
תומכים ומתנגדים מסכימים כי מדיניות של שוק חופשי נוטה ליצור אי שוויון בין היצרנים והעובדים בשוק. יש המסבירים זאת בכך שהיא מאפשרת ליצרנים ולעובדים יותר יעילים ואיכותיים להרוויח יותר, אחרים יטענו שמדיניות שוק חופשי איננה מאפשרת מוביליות אישית, אלא משמרת יחסי כוח קיימים בחברה.
כלכלת שוק חופשי ביהדות

המונח "שוק חופשי" ו"כלכלת שוק חופשי" מתייחסים בעיקר למשטר פוליטי וחברתי של המאות האחרונות. ומכאן מובן שהמושג "שוק חופשי ביהדות" לוקה באנכרוניזם. עם זאת, יש המבקשים למצוא במקורות היהודיים השראה לפתרון שאלת טיבו הרצוי של המשטר הכלכלי חברתי בזמננו.
הוגים יהודים טענו כי מאחר שבתפיסה היהודית לדורותיה, כל נושא כפוף לציווי דתי ולהכרעת המוסדות הדתיים, אי אפשר לדבר בכלל על "שוק חופשי" או על משטר של אי התערבות. דוגמאות בולטות לכך הן: מצוות שמירת שבת – איסור על עובדים לעבוד במשך יממה שלמה בשבוע, וכן איסור לבצע קניות ביום זה; איסור ריבית; ודיני ירושה שאינם מאפשרים לכל אדם להוריש כחפצו.
בתלמוד הבבלי (מסכת בבא בתרא, דף פ"ט, עמוד א') יש מחלוקת לגבי חובת הפיקוח בשוק על המחירים ("שערים") ולא רק על המשקל ("המידות"). גם על פי הדעה בגמרא שאין חובת פיקוח על כלל המחירים, קיימת חובת פיקוח על מחיריהם של מוצרי יסוד – "דברים שיש בהם חיי נפש". הפיקוח על מוצרי היסוד אמור להתבצע באמצעות מספר תקנות:
איסור רכישה של המלאי הנמצא בשוק ("אין אוצרין פירות דברים שיש בהן חיי נפש").
איסור יצוא לחו"ל ("אין מוציאין פירות מארץ ישראל"), אלא אם כן מחיר הסחורה צנח ב-40% לפחות ("דזל וקם עשרה בשיתא").
איסור גריפת רווחים על מוצרי יסוד ("אין משתכרים בארץ ישראל בדברים שיש בהן חיי נפש").
מניעת תיווך בין היצרן לקונה מעבר למתווך אחד ("אין משתכרין פעמים בביצים [...] תגר לתגרא").
הריטב"א בפירושו לגמרא מנמק את הדעה בדבר מניעת הפיקוח על המחיר הן בכך שהקונים יעדיפו לקנות במחיר הזול יותר והן מכיוון שאיכות הסחורה משתנה מסוחר לסוחר ולא ניתן להתאים לכל אחד מחיר מיוחד. בחושן משפט (רלא) נפסק (הבית יוסף והטור) כי חובת בתי הדין לפקח על מחירי מצרכי היסוד, ובני העיר עצמם רשאים לפקח על הכול.
הוגים סוציאליסטים נטו להביא כתמיכה לעמדותיהם את דבריהם של נביאי הכתב, שיש בהם גינוי למצב של אי שוויון חברתי חריף. כך גם מצוות היובל שבה הקרקע שבה לבעליה המקוריים התפרשה אצלם כשיטה המבקשת לחלק מחדש את העושר. הוגים אחרים טענו שהיהדות נוטה יותר לכיוון של כלכלה חופשית מאחר שהיא אינה מגנה את העושר כפי שעושה הנצרות.
לאורך התקופה שלא היה בה משטר יהודי ריבוני ועצמאי, הייתה מדיניות הרווחה היהודית מבוססת על יוזמות קהילתיות ומקומיות באופיין כמו מפעלי גמ"ח, מצוות צדקה, נורמות חברתיות של עזרה הדדית בין חברי הקהילה ובין יהודי אחד ליהודי אחר ואף סיוע לגר (כלומר לאנשים שאינם ממוצא יהודי). כמו כן היהדות שמה דגש על קיומם של מוצרים ציבוריים כמו מערכת חינוך קהילתית לכלל בני הקהילה, ומוסדות צדקה ותמיכה. יש הרואים בכך תמיכה לטענה שמדיניות רווחה צריכה להיות בידי הקהילות ולא המדינה. אחרים טוענים בתגובה שאי אפשר ללמוד ממצב שלא הייתה בו מדינה על מצב שיש בו מדינה.
ראו גם

ליברליזם כלכלי
אדם סמית
האסכולה האוסטרית
מילטון פרידמן
קפיטליזם
היד הנעלמה
השילוש הבלתי אפשרי
הגבלים עסקיים
חליפין בהסכמה
הערות שוליים

↑  אדם סמית, עושר האומות פרק ח' (בעברית בהוצאת מוסד ביאליק והאוניברסיטה הפתוחה, 1996)
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף צ"א, עמוד א'
מצאו ערכים לשיפור בנושא ליברליזם:  
לשכתוב • 
לעריכה • 
להשלמה • 
קצרמרים • 
חדשים • 
דורשי מקור • 
לפישוט • 
בלי תמונה (יש לגלול את המסך כלפי מטה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4037653-9  HDS: 013832  NKC: ph126777
תקרית הסטירה של ויל סמית'–כריס רוק

| --- | --- |

ציור גרפיטי של תקרית הסטירה בברלין, גרמניה.
 מידע כללי
 סוג:  תקיפה, סרטון ויראלי, quarreling, מֶם אינטרנט, סטירה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  תיאטרון דולבי 
 מספר משתתפים:  2 
 תאריך:  27 במרץ 2022 
 נפגעים
 הרוגים:  0 
 פצועים:  1 
 
תקרית הסטירה של ויל סמית'–כריס רוק הייתה סטירת לחי אשר קרתה במהלך טקס פרסי אוסקר ה-94 ב-27 במרץ 2022. במהלך הטקס המנחה כריס רוק התבדח בעניין ראשה המגולח של ג'יידה פינקט סמית', בזמן שהיא ובעלה ויל סמית' נכחו בקהל. בעקבות זאת עלה סמית' לבמת האולם וסטר לרוק לעיני הצופים באולם ובשידור. התקרית קיבלה יחס בינלאומי והפכה לתופעת אינטרנט.
רקע

ג'יידה פינקט סמית'
ויל סמית'
כריס רוק
ג'יידה פינקט היא שחקנית אמריקאית שזכתה להצלחה רבה בשנת 1991, עקב תפקידה בתוכנית הטלוויזיה "עולם אחר". ב-1994 היא פגשה את ויל סמית' על סט התוכנית "הנסיך המדליק מבל אייר", בה שיחק; השניים התחתנו ב-1997 והיא שינתה את שמה לג'יידה פינקט סמית'.
לפינקט סמית' ולקומיקאי כריס רוק הייתה היסטוריה ארוכה של עבודה משותפת. בין היתר, הם השתתפו בדיבוב סרטי מדגסקר.
לפני שנת 2022 הנחה רוק פעמיים את טקס פרסי האוסקר, כולל ב-2016, אז החרימו אותו כמה שחקנים (ביניהם גם פינקט סמית') בגלל היעדר מועמדים אפרו-אמריקאים. רוק התייחס בהומור להיעדרותה של פינקט סמית' במונולוג הפתיחה שלו.
בשנת 2018 חשפה פינקט סמית' בתוכנית האירוח שלה, "Red Table Talk", כי היא סובלת מנשירת שיער, שייתכן שנגרמה בגלל מתח. היא אובחנה כחולת אלופציה אראטה וביולי 2021 החלה לגלח לחלוטין את ראשה.
ב-8 בפברואר 2022 הוכרז ויל סמית' כמועמד לפרס האוסקר על תפקידו בסרט "משפחה מנצחת". האקדמיה האמריקאית לקולנוע הכריזה על כריס רוק כאחד ממנחי טקס פרסי האוסקר ה-94.
התקרית

רוק הכריז על המועמדים לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94, ושם ביצע מונולוג קומדי קצר שבעיקרו נקרא מהתסריט טלפרומפטר. רוק התבדח על בני הזוג חוויאר בארדם ופנלופה קרוז, שניהם זוכי אוסקר בטקסים הקודמים, והיו מועמדים בקטגוריות דומות בטקס הנוכחי. לאחר מכן רוק התבדח בבדיחה שערבה את פינקט סמית', אשר ישבה בקדמת הבמה עם בעלה ויל סמית'. בבדיחה השווה רוק את ראשה המגולח למראה הדרמטי של דמי מור בסרט ג'י איי ג'יין. סמית' עלה לבמה, סטר לרוק, ואז הסתובב וחזר אל מושבו. מהמושב סמית צעק על רוק שלא יזכיר את שמה של אשתו, תוך שימוש בניבולי פה. במדינות רבות המילים הגסות של סמית' צונזרו על ידי השתקת אודיו במהלך השידור החי.
בעקבותיה

התקרית זכתה לפרסום רב ורשות התקשורת הפדרלית, המסדירה את השידור בארצות הברית, קיבלה 66 תלונות על התקרית. רוק סירב להצעת משטרת לוס אנג'לס להגיש תלונה על האירוע הפלילי.
התקרית הפכה לתופעת רשת וכן הגיבו לה ידוענים שונים, בעיקר באופן שלילי בשל האלימות שהפעיל סמית'.
סמית' פרסם התנצלות רשמית. ברשתות החברתיות התייחס להתנהגותו שלו כ"בלתי מקובלת" ו"בלתי נסלחת".
ב-1 באפריל הגיש סמית' את התפטרותו מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע. ב-8 באפריל הודיעה האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסמית' כי יורחק מטקס פרסי אוסקר למשך עשר שנים.
הערות שוליים

↑  Will Smith apologizes to Chris Rock for slapping him at the Academy Awards, NBC News (באנגלית)
↑  Constance Grady, Will Smith’s slap and Oscars ban, briefly explained, Vox, ‏2022-03-27 (באנגלית)
↑  Michelle Darrisaw, Why Will Smith and Jada Pinkett Smith's Marriage Is So Enduring, Oprah Mag, ‏4 במאי 2020
↑  Bonnie McLaren, The History Between Chris Rock, Will Smith And Jada Pinkett Smith, Grazia, ‏29 במרץ 2022
↑  Emma Nolan, Natalie Colarossi, This Isn't the First Joke Chris Rock Has Made About Jada Pinkett Smith, Newsweek, ‏28 במרץ 2022
↑  Hair loss: Jada Pinkett Smith reveals alopecia battle, BBC News, ‏22 במאי 2018
↑  Kayla Blanton, Jada Pinkett Smith, 49, Proudly Debuts Shaved Head Following Hair Loss Struggles, Prevention, ‏14 ביולי 2021
↑  Joe Utichi, Will Smith Returns To Oscars Spotlight After 15 Years With Best Actor Nomination For ‘King Richard’, Deadline, ‏8 בפברואר 2022
↑  Tomás Mier, Lady Gaga, Zoë Kravitz, Chris Rock to Present at Oscars, Rolling Stone India, ‏4 במרץ 2022
↑  Judy Kurtz, Oscars slap leads to dozens of FCC complaints, The Hill, ‏2022-03-31 (באנגלית)
↑  Three in five Americans say Will Smith was wrong to hit Chris Rock | YouGov, today.yougov.com (באנגלית)
↑  Twitter, Instagram, Email, Facebook, LAPD says Chris Rock declined to file complaint against Will Smith over Oscar slap, Los Angeles Times, ‏2022-03-28 (באנגלית)
↑  Charissa Cheong, Will Smith memes are spreading on Twitter after the actor slapped Chris Rock at the Oscars, Insider (באנגלית)
↑  Condé Nast, 6 Celebrity Reactions to the Will Smith/Chris Rock Oscars Slap, Ranked, Vogue, ‏2022-03-31 (באנגלית)
↑  Celebrities react to Will Smith slapping Chris Rock on Oscars stage, www.cbsnews.com (באנגלית)
↑  Ellise Shafer, Ellise Shafer, Will Smith Apologizes to Chris Rock for Oscars Slap: ‘I Was Out of Line and I Was Wrong’, Variety, ‏2022-03-28 (באנגלית)
↑  "Will Smith: Chris Rock's first comments since Oscars slap". BBC News (באנגלית). 2022-03-31. נבדק ב-2022-04-11.
↑  Will Smith Gets 10-Year Oscars Ban Over Chris Rock Slap, Time (באנגלית)
↑  האמת נחשפת? זה מה שרואים בזווית צילום חדשה לסטירה של וויל סמית', באתר וואלה, 4 באפריל 2022