הטבח בקפיטריית לובי'ס
רקע

המפגע, ג'ורג' "ג'ו ג'ו" פייר הנארד בן השלושים וחמש, תואר על ידי מכריו ובני משפחתו כטיפוס מתבודד ואגרסיבי בעל מזג בלתי יציב, אשר היה נתון להתקפי זעם פתאומיים. המניע העיקרי שדחף אותו לבצע את הטבח נותר בלתי ברור, אולם מספר השערות הציעו כי החלטתו לבצע את מעשיו נבעה מדעותיו המיזוגיניות, בנוסף לדחק הרב ולרגשות הכעס שהצטברו בחייו בעקבות פיטוריו מעבודת חלומותיו כימאי.
בתום חוק לימודיו התגייס הנארד לחיל הים של ארצות הברית, בו שירת בין השנים 1974–1977, בטרם שוחרר בכבוד. למרות זאת, החלטה שהתקבלה בעניינו ונרשמה בתיקו האישי המליצה למנוע את גיוסו החוזר, וכך נסתם הגולל על המשך שירותו הצבאי. על אף כן ביקש הלה להמשיך לרדוף אחר אורח חייו של יורד הים, ובשנים הבאות מצא עבודה בצי הסוחר של ארצות הברית (אנ'), ממנו הודח לבסוף, ב-11 במאי 1989, בעקבות מספר תקריות אלימות על רקע גזעני, בנוסף לכך שנתפס מעשן קנאביס על סיפון הספינה. במהלך השנתיים הבאות ניסה להשיג את רישיון הימאי שלו חזרה באמצעות פנייה רשמית לאחד מסוכני הנמל של איגוד הימאים הלאומי (אנ') בוילמינגטון (אנ'), לוס אנג'לס, אולם בקשתו נדחתה. כמו כן החל להשתתף במפגשי תוכנית לגמילה מסמים ביוסטון, ואף הביע חרטה על התקרית שהובילה לסילוקו מצי הסוחר, אולם כל ערעוריו כנגד גזר דינו נדחו.
במהלך עבודתו כימאי הן בצבא והן באזרחות הפליג פעמים רבות לארצות המזרח הרחוק, ביניהן הפיליפינים ותאילנד, שם רכש את מנהגו ארוך השנים של צריכת זנות. על אף שתואר בידי חבריו כגבר גבוה, שרירי ונאה אשר משך את תשומת לבן של נשים רבות, חש הנארד שלא בנוח בקרבת נשים אמריקאיות, בייחוד כאלו בעלות שיער בלונדיני, והפך לשקט ומסוגר בכל פעם שנמצא בחברתן, דבר שיצר עבורו קושי ביצירת מערכות יחסים מתמשכות ומציאת זוגיות.
מספר מכרים טענו כי הנארד נהג להביע בפניהם את שנאתו כלפי המין הנשי לעיתים תכופות, ואחד מחבריו אף אמר כי, ”הוא שנא שחורים, היספנים והומואים. הוא אמר שנשים הן נחשים ותמיד היו בפיו הערות פוגעניות כלשהן לגביהן, במיוחד לאחר שרב עם אמו”. מספר עובדים מסגל חנות נוחות בבלטון (אנ') אליה הגיע הנארד כדי לאכול ארוחת בוקר כחודשיים לפני הטבח סיפרו כי הלה נשען אל מעבר לדלפק ואמר, ”כדאי מאוד שהאנשים בעיר הזאת יפסיקו לעשות לי ולמשפחתי בלאגן אחרת משהו נורא הולך לקרות”. בנוסף פיתח אובססיה מתמשכת כלפי שלוש משכנותיו, אם ושתי בנותיה, אחריהן נהג לעקוב ברחבי השכונה בה התגוררו באמצעות רכבו, ואף שלח לביתן מכתב בו שאל לשלומן, התייחס אליהן בתור מעריצותיו, וסיפק עבורן מעט רקע אודות חייו האישיים. אמן של הבנות פנתה למשטרה אך ללא הועיל, ובהמשך אף רכשה אקדח כדי שתוכל להגן על עצמה במקרה הצורך. כמו כן שלחה את מכתבו של הנארד לפסיכיאטר שהכירה, אשר ניתח אותו ארוכות ותיאר את מחברו בתור אדם אובססיבי, חסר גבולות, נקמני ולא צפוי, אשר סבל מתחושות מודחקות של כעס והשפלה שעשויות היו להיות קטלניות בתגובה להתגרות קלה. הלה סיכם את דעתו המקצועית בהסבר, ”קשה לחזות כיצד אדם שכזה יתנהג עם מידע כה מוגבל, אך אנשים מסוגו הם מאוד לא צפויים מטבעם משום שתפישתם כלפי תחושות הדחייה שעלולות להתעורר בנפשם היא מבולבלת ואינה יציבה”.
הנארד עשה לו להרגל לעשן קנאביס מדי יום במשך שנים רבות, עוד מימיו המוקדמים כימאי בצי האמריקאי, וסבל מפרנויה מתמשכת אשר עוררה אצלו מחשבות שווא. הוא נטה להתלונן על מעקבים שהמשטרה ערכה אחריו, ובחודשים שקדמו לטבח אף נשמע משוחח אודות קנוניית ענק שתוכננה נגדו בידי קבוצת נשים לבנות עור ובלונדיניות. שיאה של הפרשה הגיע ב-5 ביוני 1991, כאשר ביקר הנארד בבניין פדרלי בלאס וגאס, נבדה, כדי להתלונן על העניין בפני סוכן רשמי של הבולשת הפדרלית. הלה ביקש להגיש תלונה בגין הפרת זכויותיו האזרחיות ואמר לנציג עמו שוחח כי, ”הזכויות שלי הופרו בידי קבוצה סודית של נשים לבנות. הן התאגדו יחדיו כדי לתכנן מזימה לאומית נגדי. הן מונעות ממני להכיר נשים אחרות. הן מפיצות מעשיות עליי, ומספרות לחברותיהן שיש לי גישה רעה בכל הנוגע לנשים, עד שהן אינן מסכימות לצאת איתי. הנשים האלו עוקבות אחריי ברחבי המדינה. הן מרגלות אחריי ומצותתות לטלפון שלי. אני לא יכול אפילו למצוא עבודה מפני שהן מתקשרות למעסיקים ומספרות להם דברים רעים עליי”. תלונתו לא קיבלה מענה, עם זאת, משום שלא הצליח להפיק ראיות מוצקות על מנת לתמוך בה.
כשבוע וחצי לפני הטבח אסף הנארד את שיק המשכורת שלו מחברת הבנייה של גיסו בה עבד בקופראס קוב (אנ'), בטרם הודיע על התפטרותו לאלתר. שאר העובדים טענו כי הלה החל להעלות תהיות משונות בקול רם, כגון מה יקרה אם ירצח אדם אקראי, ”מה אתם חושבים שיקרה אם אני ארה במישהו?”; עמיתיו השיבו כי אדם כמוהו לא יסתדר בכלא, ואם אכן יעשה דבר מהסוג הזה, עדיף יהיה לו כבר להתאבד. מזגו של הנארד הפך בתגובה לרציני וחמור סבר בטרם השיב להם, ”אני אעשה מה שאני חייב לעשות. אתם כנראה לא תראו אותי שוב פעם”.
בין חפציו האישיים של הנארד נמצאו תמונות שצילם בעת שהותו מעבר לים, תיקייה מלאה במסמכים משפטיים בעניין שלילת רישיון הימאי שלו, ואוסף קלטות וידאו של סרטיו המועדפים: סרטים דוקומנטריים אודות מלחמת וייטנאם וסיקורי פשע אמיתי בארצות הברית, בנוסף לקטעים שהתמקדו ברוצחים המוניים, ובייחוד בג'יימס אוליבר הוברטי אשר ביצע את הטבח בסניף המקדונלד'ס בסאן איסידרו ב-1984. במקרה אחד, כאשר שוחח עם חברו אודות הרוצח הסדרתי טד בנדי אשר רצח לפחות שלושים נשים צעירות ברחבי ארצות הברית, נשמע הנארד מביע תמיכה מסוימת במעשיו, ”אתה לא יכול לשפוט אותו. אתה לא יודע מה עבר לו בראש. יכול להיות שהייתה לו סיבה טובה לעשות את כל מה שעשה”.
ביום הולדתו השלושים וחמישה, אשר התקיים כיום אחד לפני הטבח, ב-15 באוקטובר 1991, שוחח הנארד עם אמו בטלפון. מאוחר יותר באותו הערב, בזמן שאכל צ'יזבורגר וטוגנים במסעדה בבלטון, חווה התפרצות זעם פתאומית בשעה שצפה בתוכנית טלוויזיה בה הופיע השופט האפרו-אמריקאי קלרנס תומאס. כאשר שודר בהמשך ראיון עם עורכת הדין האפרו-אמריקאית אניטה היל בשעה שנאמה בפני הסנאט, השליך הנארד את הצ'יזבורגר האכול למחצה לעבר הטלוויזיה, קם על רגליו, והחל לצרוח, ”חתיכת זונה מטומטמת! עכשיו אתם, מפגרים, פתחתם את הדלת עבור כל הנשים!”.