stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האסון הגרעיני בפוקושימה
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 > היסטוריה בטיחותית > 2006: התנגדות ממשלת יפן לצו בית משפט

במרץ 2006 התנגדה ממשלת יפן למתן צו בית משפט לסגירת תחנת כוח גרעינית במערב המדינה, על רקע ספקות באשר ליכולת התחנה לעמוד ברעידת אדמה. סוכנות הבטיחות הגרעינית והתעשייתית היפנית הודיעה כי לדעתה התחנה "בטוחה" וכי "כל הבדיקות נוהלו באופן נאות."
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 > היסטוריה בטיחותית > 2007: התעלמות ממחקר על צונאמי

בשנת 2007 הקימה חברת החשמל של טוקיו מחלקה לפיקוח על כל תחנות הכוח הגרעיניות שלה ובראש עמד, עד ליוני 2011, מסאו יושידה, מנהל תחנת הכוח בפוקושימה. מחקר פנימי שנערך בשנת 2008 הצביע על הצורך המיידי לבצע שיפורים בהגנת תחנת הכוח מפני סכנת הצפה במי ים. מחקר זה הזכיר את האפשרות של גלי צונאמי עד לגובה 10.2 מטר. למרות זאת התעקשו אנשי המחלקה לפיקוח במטה חברת החשמל כי סיכון זה אינו ריאלי ולא ננקטו אמצעים כלשהם להתמודד איתו.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 > היסטוריה בטיחותית > 2008: חששות מרעידת אדמה

בנוסף לחששות שעלו בתוך יפן, הביעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית חשש באשר ליכולת תחנות הכוח היפניות להתמודד עם פעילות סייסמית. בפגישה של הקבוצה לבטיחות גרעינית וביטחון של ארגון המדינות המתועשות, אשר נערכה בטוקיו בשנת 2008, הזהיר מומחה הסוכנות לאנרגיה אטומית כי רעידת אדמה חזקה, בעוצמה של יותר מ-7.0 עלולה ליצור "בעיה רצינית" לתחנות הכוח הגרעיניות של יפן.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 > היסטוריה בטיחותית > 2011: תוצאות חקירות ממשלתיות

לדרישת תאגיד השידור של יפן, ב-2 באוקטובר 2011 פרסמה ממשלת יפן דו"ח שהגישה חברת החשמל של טוקיו לסוכנות הבטיחות הגרעינית והתעשייתית היפנית. מסמכי הדו"ח הוכיחו כי חברת החשמל הייתה מודעת היטב לאפשרות כי תחנת הכוח עלולה להיות חשופה לגלי צונאמי גבוהים בהרבה מ-5.7 מטר, שהוא גובה הגלים המרבי שעימו תוכננה התחנה להתמודד. סימולציות שנערכו בשנת 2008, בהתבסס על ההרס שנגרם באזור ברעידת האדמה של שנת 1896, הראו כי גלים בגובה 8.4–10.2 מטר עלולים להציף את תחנת הכוח. שלוש שנים מאוחר יותר נשלח הדו"ח לסוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית והגיע ליעדו ב-7 במרץ 2011, רק 4 ימים בטרם הוכתה תחנת הכוח בגלי הצונאמי. חברת החשמל של טוקיו לא תכננה מחקרים נוספים על ידי מדענים, לצורך בחינת יכולת עמידות תחנת הכוח לצונאמי, עד לאפריל 2011, ולא תוכננה נקיטת פעולות כלשהן כדי להתמודד עם האיום לפני אוקטובר 2012. בכיר בחברת החשמל הודיע כי החברה לא חשבה שיש לנקוט בפעולות מיידיות על יסוד הערכות המחקר, כיוון שנתוני המחקר היו ראשוניים בלבד. סוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית הודיעה כי חובה הייתה על חברת החשמל לפרסם הדו"ח בציבור ולנקוט בצעדים מיידיים.
התנהגות זו של חברת החשמל של טוקיו עומדת בניגוד לפעולות מיידיות שננקטו להגבהת קיר המגן סביב תחנת הכוח הגרעינית בטוקאי, לגובה 6.1 מטר, לאחר שבהערכות נמצא כי התחנה עלולה להיפגע מגלי צונאמי גבוהים יותר ממה שהוערך תחילה. אף שעבודות הגבהת קיר המגן לא הושלמו עד ל-11 במרץ 2011, תחנת כוח זו התמודדה בהצלחה עם הצונאמי, אף שגם בתחנת טוקאי אבדו מקורות הכוח החיצוניים. שתיים, מתוך שלוש, משאבות מי הים וגנרטור החירום של הכור, אשר פעלו היטב, הצליחו לשמור את הכור בטמפרטורה בטוחה לאחר סגירתו.
ב-26 בנובמבר 2011 הודה דובר חברת החשמל כי החברה הייתה יכולה להיות מוכנה יותר להתמודד עם הצונאמי של מרץ 2011, לו הייתה מתייחסת ביתר רצינות לדו"ח משנת 2008. חברת החשמל אף הודיעה כי תהיה מוכנה להשתמש בהערכות מתוך מחקר שנערך על ידי החברה הלאומית למהנדסים אזרחיים, לצורך ניהול הכור.
בפברואר 2012 הודיע יושב ראש סוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית לוועדת חקירה של הפרלמנט היפני כי "כללי הבטיחות הגרעינית של יפן נחותים מן התקנים הבינלאומיים ולכן נותרה המדינה לא מוכנה לאסון הגרעיני בפקושימה בחודש מרץ". לדבריו, כללי הבטיחות היו לקויים ואכיפתם הייתה רופפת, אף בשטח המוכנות לגלי צונאמי.
כור יחידה 1 > פרטי ליבת הכור

על פי הערכות, ליבת הכור הכילה את החומרים הבאים:
78.3 טון תחמוצת אורניום
32.7 טון זירקוניום
12.5 טון פלדה
590 ק"ג בור פחמני
1 טון אינקונל (Inconel)
כור יחידה 1 > הפיצוץ

ב-12 במרץ, בשעה 07:00, פנה ראש ממשלת יפן נאוטו קאן למנהל תחנת הכוח בפוקושימה, מסאו יושידה, ושאל מדוע אין עובדיו פותחים את שסתומי הלחץ כדי לשחרר את לחץ הקיטור הגובר בליבת הכור. תשובתו של יושידה הייתה כי אינם מסוגלים לפתוח את השסתומים בגלל היעדר אספקת חשמל, ומכיוון שלא ניתן לשלוח עובדים לפתוח את השסתומים ידנית בגלל רמות הקרינה במקום. למרות זאת, כיוון שלחץ הקיטור והטמפרטורות בליבה המשיכו לעלות, בשעה 09:15 שלחה חברת החשמל עובדים כדי לפתוח את השסתומים באופן ידני. רמות הקרינה הגבוהות במקום האטו את קצב העבודה, והשסתומים לא נפתחו עד לשעה 14:30.
ב-12 במרץ, בשעה 15:36, אירע פיצוץ בבניין כור מספר 1. חלקם העליון של קירות המבנה עפו ממקומן מעוצמת הפיצוץ ושלד הפלדה של המבנה נחשף. תקרת המבנה התמוטטה אל רצפת המבנה ונפלה על חלק מן המכונות בחלקו המערבי. קירות המבנה נותרו שלמים באופן יחסי לפיצוצים מאוחרים יותר ביחידות 3 ו-4. הקלטות ממצלמות מעקב אשר תיעדו את הפיצוץ מראות כי עיקר כיוון ההדף היה לצידי המבנה.
גג המבנה נועד בעיקר להגן על מתקני הכור מפני השפעות מזג אוויר שגרתי ולא לעמוד בלחץ פיצוץ. בתחנת הכוח הגרעינית בפוקושימה הכלת הכור נעשה ב"באר יבשה" ו"באר רטובה", מבני בטון אשר הקיפו את תא הלחץ של ליבת הכור. הכלת הכור המשנית כללה קומה עליונה שבה בריכות מים ובהן היו מוטות הדלק המשומשים וחדשים וכן כלים ומבנים רדיואקטיביים.
מומחים שבחנו את מקור הפיצוץ הסכימו כי היה זה פיצוץ מימן. הסבירות הגבוהה היא שהמימן נוצר בתוך ליבת הכור, לאחר שירד מפלס המים וסגסוגת זירקוניום נחשפה לקיטור בטמפרטורות גבוהות, דבר שיצר מימן, אשר יצא דרך שסתומי הליבה אל חלל הבניין. אנשי חברת החשמל מסרו כי דפנות ליבת הכור נותרו כמעט ללא פגע ולא אירעו דליפות גדולות של חומר רדיואקטיבי, אף שנרשמה עלייה בקרינה לאחר מועד הפיצוץ. אולם דו"ח ועדת הבדיקה לבחינת האסון קבעה כי קיימת אפשרות שקרקעית ליבת הכור ניזוקה וייתכן כי חלק מן הדלק יצא מן הליבה והצטבר בתחתית הבאר היבשה. סבא"א הודיעה כי בפיצוץ בכור מספר 1, ב-13 במרץ, נפצעו ארבעה עובדים ושלושה פצועים אחרים נפגעו באירועים אחרים במבנה זה. דווח אף כי עובד אחד נחשף לרמות קרינה גבוהות מן הרגיל, אולם רמת הקרינה הייתה מתחת למוגדר כמצב חירום.
כור יחידה 1 > שימוש במי ים לקירור

בשעה 20:05, ב-12 במרץ, ציוותה ממשלת יפן על שימוש במי ים לקירור כור מספר 1, בניסיון נוסף לקרר את ליבת הכור. צעד זה ננקט כאמצעי אחרון, כיוון שמשמעותו הרס הכור. בשעה 20:20 החלה חברת החשמל להזרים מי ים לתוך הכור, בתוספת חומצה בורית וחומר סופח נייטרונים, כדי למנוע אירוע תאונתי של תגובת שרשרת גרעינית לא יציבה. התחזית הייתה כי מילוי תא הלחץ של ליבת הכור תארך חמישה ימים, ולאחריהם יימשך קירור הכור כ-10 ימים נוספים. החדרת המים לתוך הכור התבצעה באמצעות כבאיות. ב-14 במרץ, בשעה 01:10, הופסקה הזרמת המים לכור מספר 1 (כמו גם לכור מספר 3) כיוון שכל בריכות המים במפעל התרוקנו. על פי דיווח של הסוכנות היפנית לבטיחות גרעינית, כ-70% ממוטות הדלק ניזוקו כאשר ירד מפלס המים בכור והם נחשפו.
ב-18 במרץ הותקן לוח חשמל חדש בבניין משרדים סמוך ליחידה 1 כדי לספק לה כוח דרך יחידה 2, כאשר זו האחרונה חוברה מחדש לרשת החשמל יומים אחר כך. ב-21 במרץ המשיכה החדרת מי ים לליבת הכור, והמשיכו המאמצים לתקן את ציוד הבקרה. ב-23 במרץ ניתן היה לחדש את החדרת מי הקירור לליבת הכור באמצעות מערכת הצנרת המותקנת בכור ולהפסיק את השימוש בכבאיות, ובכך להגביר את זרימת מי הקירור מרמה של 2 ממ"ק לשעה, לרמה של 18 ממ"ק לשעה (אשר הופחתו מאוחר יותר ל-11 ממ"ק לשעה) ובכך להקטין את ריכוז המזהמים במים. ב-24 במרץ הושבה התאורה לחדר התפעול המרכזי של הכור.
נכון ל-24 במרץ ההשערה הייתה כי מוטות הדלק המשומשים נחשפו, במלואם או בחלקם, בבריכה שבה נשמרו. הלחץ בליבת הכור עלה בגלל הזרקת מי ים, דבר שהביא לפליטת קיטור, תופעה שפחתה לאחר שהואט קצב זרימת המים. חברת החשמל דאגה לעבות חלק מן הקיטור למים שהוזרמו לבריכת מוטות הדלק המשומשים.
על פי הערכות, בליבת כור מספר 1 הצטברה כמות של כ-26 טון מלח ים, ובכורים 2 ו-3 הצטברה כמות כפולה מזו. כיוון שהמלח סותם את צינורות הקירור וגורם לשיתוך של ציפוי סגסוגת הזירקוניום המצפה את מוטות הדלק, ניתנה עדיפות גבוהה לשוב ולהזרים לכור מים מתוקים. לשימוש במי ים לצורך קירור ליבת הכור היה אף פוטנציאל לגרימת כימיה מורכבת יותר של האורניום. במגע עם מים מתוקים מימן על-חמצני, הנוצר בתהליך הרדיוליזה (radiolysis), יכול ליצור בתגובה עם תחמוצת אורניום, מינרל על-תחמוצתי (peroxide) מוצק, הידוע בשם סטודטיט (Studtite)‏ (UO2)O2(H2O)2]·2(H2O). אולם כאשר המים מכילים יונים של מתכת אלקלית, כפי שמצוי במי ים, האורניום יכול ליצור ננו-חלקיקים שנישאים בקלות רבה יותר במים מאשר המינרל המוצק סטודטיט.
כור יחידה 1 > יצוב הכור

ב-24 במרץ הושבה אספקת החשמל לחלקים מן הכור, ותוקן לוח החשמל לצורך תאורת חדר הבקרה. ב-25 במרץ ניתן היה לשוב ולהשתמש במים מתוקים כדי להוסיפם לליבת הכור במקום מי ים, בעוד שנמשכה העבודה על תיקון מערכות הקירור. לכור הובאו 1,890 ממ"ק מים מתוקים באמצעות דוברה נגררת שאותה סיפק הצי האמריקאי. באותו היום החלה שאיבת המים המזוהמים בחומרים רדיואקטיביים מתוך הכור. למחרת הופסקה השאיבה לאחר שמאגרי המים התמלאו ונשקלה הזרמת מים לבריכות עודפים. ב-29 במרץ הוחלפו הכבאיות, בהן נעשה שימוש לצורך החדרת מים לכור, במשאבות חשמליות.
ב-7 באפריל החלה חברת החשמל להחדיר חנקן לחלל ליבת הכור, זאת במטרה להפחית את ההיתכנות לפיצוצי מימן נוספים. פעולה זו נמשכה לאורך זמן אף בכורים נוספים בפוקושימה. באותו היום עלו לפתע הטמפרטורות בליבת הכור ל-260 מעלות צלזיוס, מסיבה לא ידועה, אולם החלו לרדת שוב למחרת. ב-27 באפריל תיקנה חברת החשמל הערכה קודמת שפרסמה באשר לסיכוי שנגרם נזק ישיר למוטות הדלק בכור מספר 1, על פי ההערכה החדשה הסיכוי לנזק היה 70%, לעומת 55% בהערכה קודמת. ב-17 באפריל הוחדר רובוט לבניין הכור כדי לבצע סדרת בדיקות אשר הוכיחו כי לא נגרמה דליפת מים משמעותית מתוך מבנה ליבת הכור. חשש מן ההשערה כי מוטות הדלק בכור נחשפו שוב לאוויר, הביאה ב-23 באפריל את חברת החשמל לשקול את מילוי מלוא מבנה ליבת הכור במים, למרות חששות מיכולת ההעמסה של המבנה. אולם קצב העבודה הואט בגלל רמות קרינה שהגיעו ל-1,120 סיוורט לשעה. ב-5 במאי הותקנו מערכות אוורור בבניין הכור כדי לטהר את האוויר הרדיואקטיבי שהצטבר בבניין. ב-13 במאי הכריזה חברת החשמל כי תמשיך לנסות ולהשלים את התוכנית למלא את מבנה ליבת הכור במים, למרות חששות כי מוטות דלק שנמסו חיררו את המכל האטום שבו נתונה ליבת הכור. תוכנית זו ננטשה לאחר שב-15 במאי התברר כי הבאר היבשה מתחת לליבת הכור מלאה עד מחציתה במים.
ב-28 ביוני החלו עבודות בנייה בכור מספר 1. ב-21 באוגוסט דיווחה חברת החשמל כי מדידות חיישני טמפרטורה בכור הן פחות מ-100 מעלות מאז 19 באוגוסט. ב-28 באוקטובר הודיעה חברת החשמל כי הושלמה בניית כיסוי לכור.
כור יחידה 1 > היתכנות למצב קריטי

דיווחים על 13 תצפיות של קרני נייטרונים שנצפו 1.5 ק"מ מדרום-מערב לכורים 1 ו-2, בין 13 ל-16 במרץ, העלו את הסברה כי בתחנת הכוח אירע ביקוע גרעיני לאחר סגירת החירום של הכורים. דיווחים מ-16 במרץ כי ירידת מפלס המים בבריכת מוטות דלק משומשים בכור מספר 4, חשפה את המוטות לאוויר, עשויה להצביע על האפשרות כי ביקוע אירע אף בבריכת מוטות הדלק הזו. דיווחים מאוחרים יותר על ניטור רמות גבוהות באופן חריג של יוד-134 עשויים לחזק את ההשערה, כיוון שחומר זה הוא סמן של תגובות ביקוע. באותן מדידות נמצאו אף ריכוזים גבוהים של כלור-38, שאף הוא סמן לאירוע ביקוע. אף שחברת החשמל טענה כי הדיווחים על הימצאות יוד רדיואקטיבי אינם מדויקים, נראה שסבא"א מקבלת את הטענה כי מציאת כלור רדיואקטיבי מצביעה על אירוע של ביקוע גרעיני והודיע כי "מוטות דלק שנמסו בכור מספר 1 ייתכן וגרמו לתגובת שרשרת גרעינית חסרת שליטה."
כור יחידה 1 > הנזלה

ב-12 במאי אישרה חברת החשמל של טוקיו כי בכור מספר 1 אירעה הנזלה של מוטות הדלק אשר נפלו לתחתית תא הלחץ של ליבת הכור. על פי הדיווח נחשפו מוטות הדלק בכור במלואם ומפלס המים בליבת הכור היה מטר אחד מתחת לתחתית מבנה מוטות הדלק. על פי דיווחי עיתונות ביפן קיימים חורים בתחתית תא הלחץ אשר נועדו למוטות השליטה בגובה מוטות הדלק. לאחר שמוטות הדלק הגרעיני נמסו, הם חוררו את תחתית תא הלחץ ונזלו אל הבאר היבשה. בנובמבר 2011 הודיעה חברת החשמל כי אינה יודעת מה הצורה, או מצב הצבירה, של הדלק שיצא מתוך ליבת הכור אל הבאר היבשה. לכן, לא ניתן לדעת באיזו מידה גרם הדלק הגרעיני לבליה של רצפת הבטון, אולם על פי הערכות חברת החשמל, הדלק הגרעיני הרותח יצר חור בעומק של כ-70 ס"מ ברצפת הבטון שעוביה 7.6 מטר.
הערכת חברת החשמל היא כי מוטות הדלק בליבת הכור נחשפו לאוויר פחות מחמש שעות לאחר רעידת האדמה. המוטות הונזלו במהירות כיוון שהטמפרטורות בליבה עלו עד 2,800 מעלות צלזיוס בתוך שש שעות. בפחות מ-16 נמסה ליבת הכור, נזלה אל תחתית תא הלחץ, וחוררה את דופן תא הלחץ. בשלב זה החלה הזרמת מים אל ליבת הכור כדי למנוע תרחיש קשה יותר ובו הדלק הגרעיני הלוהט יחורר אף את רצפת הבטון של הבאר היבשה, דבר שיגרום לחדירת כמויות גדולות של חומרים רדיואקטיביים לסביבה. ביוני אישרה ממשלת יפן כי תא הקיבול של ליבת הכור חוררה ומי הקירור המשיכו לדלוף מן הליבה במשך חודשים לאחר האסון.
כור יחידה 1 > בריכת מוטות הדלק המשומשים

החל מ-31 במרץ החלו להוסיף מי ים לבריכת מוטות הדלק המשומשים בבניין כור מספר 1, תחילה הוזרמו המים בעזרת משאבת בטון. החל מ-14 במאי חודשה הזרמת מים מתוקים לבריכה, והחל מ-29 במאי ניתן היה לחדש את הזרמת המים באמצעות משאבה זמנית וצינור מי הקירור הקבוע של בריכת מוטות הדלק המשומשים.
ב-10 באוגוסט, לאחר כחמישה חודשי פעולה, הופסקה הזרמה חיצונית של מים לבריכה, וחודשה פעולת הזרמת המים במעגל סגור. באותה עת חודשה פעולת מערכות הקירור במעגל סגור, בכל ארבעת הכורים שניזוקו באסון.
כור יחידה 2

הכור ביחידה 2 של תחנת הכוח פעל בעת רעידת האדמה והתרחשה בו סגירה בשעת חירום, בדומה לכור מספר 1 ולכורים האחרים שפעלו באותה עת. מיד עם הסגירה החלו לפעול שני גנרטורים דיזל לשעת חירום ובדקות הראשונות לאחר רעידת האדמה פעלו מערכות הקירור של ליבת הכור באופן תקין. אולם כל אספקת החשמל למשאבות הכור פסקה מיד לאחר שהכה הצונאמי, ולאחר שהגנרטורים הוצפו במים. בשעה 15:39, לאחר הפסקת החשמל, הפעילו מפעילי הכור את מערכת קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, המנצלות את הקיטור הנוצר עדיין בליבה בתהליך הדעיכה, אולם לקראת חצות הלילה לא היה ברור מצבו של הכור ורק חלק ממכשירי הבקרה עבדו. מפלס מי הקירור היה יציב ונעשו הכנות להפחית את הלחץ בליבת הכור, אם הדבר יהיה הכרחי. ב-12 במרץ, בשעה 19:00, פסקה פעולת מערכת קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, אולם פעולתה חודשה למחרת בשעה 09:00. ב-14 במרץ דיווחה חברת החשמל כי מערכת קירור החירום בעזרת טורבינות עדיין עובדת וכי אספקת החשמל נעשית באמצעות גנרטור נייד. ב-19 במרץ חובר מחדש מבנה כור מספר 2 לרשת החשמל והתבצעו עבודות להתקנת לוח חשמל חדש בבניין סמוך. אספקת חשמל מן הרשת החלה ב-20 במרץ, אולם עדיין היה צורך לבצע תיקונים בציוד שבכור.
כור יחידה 2 > תקלות קירור

ב-14 במרץ דיווחה חברת החשמל על הפסקת פעולת מערכת קירור החירום בעזרת טורבינות, ככל הנראה עקב לחץ קיטור נמוך בליבת הכור. מרעידת האדמה ועד לאותה עת נקטו מפעילי הכור בצעדים כדי למנוע נפילת לחץ קיטור מתחת לרמה המאפשרת הפעלת הטורבינות לשעת חירום. מערכת חירום זו לא נועדה לשימוש לתקופת זמן ארוכה. עם ירידת מפלס המים בליבת הכור מתחת לרמת מינימום וחשיפת מוטות הדלק הגרעיני פסקה מערכת חירום זו לפעול.
בשעה 22:29 הצליחו עובדי החברה למלא מחצית מבריכת מוטות הדלק בליבת הכור, אולם חלק ממוטות הדלק היו עדיין חשופים לאוויר וייתכן ונמסו. מפעילי הכור קיוו כי חורים שנוצרו בקירות יחידת הכור, כתוצאה מהתפוצצות כור מספר 3, יאפשרו אוורור של המימן שנוצר בליבת הכור וימנעו אפשרות של פיצוץ. בשעה 21:37 נמדדה בשער יחידה מספר 3, קרינה של 3.13 סיוורט לשעה, עוצמה שדי בה כדי להגיע לכמות החשיפה המותרת לעובד בתוך 20 דקות, אולם בתוך שעה ירדה רמת הקרינה ל-0.326 סיוורט לשעה.
על פי הערכות, בשעה 23:00 נחשפו ככל הנראה מוטות הדלק הגרעיני, באורך 4 מטר, בליבת הכור למלוא אורכם, זו הפעם השנייה. ב-15 במרץ, בשעה 00:15, הודיעה חברת החשמל במסיבת עיתונאים כי מפלס המים ירד מתחת לגובה המוטות וכי הלחץ בליבת הכור עולה. החברה הודיעה כי ייתכן שהפיצוץ בכור מספר 3 גרם לתקלה במערכת הקירור של יחידה מספר 2 וכי ארבע מתוך חמש משאבות המים ביחידה מספר 2 הפסיקו לפעול לאחר הפיצוץ. אף המשאבה החמישית הפסיקה פעולתה לזמן קצר לאחר שאזל הדלק בגנרטור. כדי להזרים מים לתוך הליבה היה צריך קודם להפחית את הלחץ הפנימי על ידי פתיחת שסתום בתא הלחץ.
כור יחידה 2 > פיצוץ

ב-15 במרץ, בשעה 06:14 נשמע פיצוץ ביחידה 2, אשר הרסה ככל הנראה את מערכת שחרור הלחץ בתחתית תא הלחץ של ליבת הכור. משעברו רמות הקרינה את הרמה החוקית המותרת, החל פינוי של כל העובדים הלא חיוניים משטח תחנת הכוח. בתחנה נותר רק צוות מצומצם של 50 עובדים, אשר נודעו בכינוי "ה-50 מפוקושימה". זמן קצר לאחר הפינוי, וכשעתיים לאחר הפיצוץ, עלו רמות הקרינה ל-8.2 סיוורט. שלוש שעות לאחר הפיצוץ עלתה רמת הקרינה ל-11.9 סיוורט.
בעוד ששלטונות יפן הודו כי בריכת מוטות הדלק שבתחתית תא הלחץ של ליבת הכור ניזוקה בפיצוץ, תוך גרימת ירידת לחץ, הם הדגישו כי לא הייתה פריצה בתא הלחץ של ליבת הכור ולא התהוו בו חורים. במסיבת עיתונאים ביום הפיצוץ נמסר כי הסיכוי לנזק לליבת הכור ביחידה 2 הוא פחות מ-5%. בהמשך יוחסה דליפת הקרינה לחולשה בשסתומים ובצנרת המחוברת לליבת הכור ולא לחור בתא הלחץ.
השפעות בריאותיות ומקרי מוות

מחקר שנערך באוניברסיטת סטנפורד העריך שמספר מקרי המוות העתידיים כתוצאה מחשיפה לקרינה בפוקושימה יהיה כ-130, ועוד כ-180 אנשים שיסבלו מנזקי קרינה בני ריפוי. לפי המחקר, 600 מקרי המוות באסון נגרמו כתוצאה ישירה מהפינוי, כגון תאונות דרכים, התייבשויות ותשישות. מאמר נוסף שפרסם העיתון Nature ביולי 2012 קבע שרמת ההיחשפות לקרינה אצל מפוני פוקושימה הייתה מאית מזו שאליה נחשפו המפונים בצ'רנוביל.
בספטמבר 2018 הכירה יפן בהרוג הראשון כתוצאה ממאמצי הפינוי.
ראו גם

מסאו יושידה (מהנדס גרעין)
נאוטו קאן
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 2
הערות שוליים

↑  "NISA – The 2011 off the Pacific coast of Tohoku Pacific Earthquake and the seismic damage to the NPPs, pg 35" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-05-22. נבדק ב-12 במאי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tanabe F., Analysis of Core Melt Accident in Fukushima Daiichi-Unit 1 Nuclear Reactor. Journal of Nuclear Science and Technology 2011;48:1135-1139
↑  Armstrong CR, et al., Uranyl peroxide enhanced nuclear fuel corrosion in seawater. PNAS 2012;109(6):1874-1877
↑  Worldwide health effects of the Fukushima Daiichi nuclear accident
↑  Thyroid doses for evacuees from the Fukushima nuclear accident
↑  Japan recognizes first death related to Fukushima cleanup
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568245205171  BnF: cb16500489j (data)  LCCN: sh2011003738  LNB: 000337338  NDL: 01228618 
תצלום אווירי של ששת הכורים בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1
חתך כור מים רותחים, דוגמת הכורים שנפגעו באסון הגרעיני בפוקושימה: RPV - תא הלחץ של ליבת הכור; DW - באר יבשה דמוית נורת להט הפוכה; WW - באר רטובה; SCSW - קירות בטון משניים; SFP - בריכת מוטות דלק משומשים
כור מספר 1 בתמונה משנת 1999. ניתן להבחין בקו המפריד בין הקירות הקלים יותר בחלקו העליון של המבנה, לבין קירות הבטון בחלקו התחתון
דוברת מים מתוקים מובאת לכור מספר 1, להחלפת מי הים בהם נעשה שימוש במאמצי קירור הכור
תרשימי ניטור של פעולת שני הגנרטורים בכור מספר 2 המתעדים את רגע הפסקת פעולתם לאחר פגיעת הצונאמי. עד לאותו מועד עבדו הגנרטורים בתפוקה יציבה וטובה.
רות למדן

| --- | --- |
רות למדן
 לידה:  1943 (בת 82 בערך) פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 שם לידה:  רות שמשי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור מינה רוזן
 בן זוג:  נחום למדן
 מספר צאצאים:  3
 https://humanities.tau.ac.il/diaspora/Ruth-Lamdan
 
רות למדן (נולדה ב-1943) היא היסטוריונית ישראלית, סופרת ועורכת. מחקריה עוסקים ביהדות האימפריה העות'מאנית, יהדות איטליה בתקופה המודרנית המוקדמת ומעמד האישה ביהדות במאה ה-16.
ביוגרפיה

נולדה בשם רות שמשי בשנת 1943 בתל אביב. אמה, מרגלית לבית רובוביץ', הייתה ילידת ירושלים ואביה צבי שמשי יליד העיר באר (Bar) באוקראינה. אביה, שהחזיק בתפקיד בכיר במזכירות המנדט הבריטי, נהרג כשהייתה בת שלוש בפיצוץ מלון המלך דוד. לאחר מותו עברה עם אמה לתל אביב, שם למדה בתיכון עירוני א'. בצבא שרתה ביחידת ממר"ם.
נישאה לנחום למדן ב-1963, והתאלמנה ממנו ב-2020. לזוג שלושה ילדים ומספר נכדים.
קריירה אקדמית

למדן סיימה בהצטיינות תואר ראשון ושני בחוג להיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה לתואר שני, בהדרכת פרופ' דניאל קארפי, הוקדשה לחייו ויצירתו של הרב האיטלקי, הנוסע ר' משה באסולה.
בעבודת הדוקטורט, על מעמדן של נשים בחברה היהודית במצרים, סוריה וארץ ישראל במאה ה-16, בהדרכתה של פרופ' מינה רוזן, נבדק מעמדן המשפטי והחברתי של נשים על רקע התהפוכות הפוליטיות, הדמוגרפיות והארגוניות שאפיינו את החברה היהודית בעקבות גירוש ספרד. המחקר התבסס על מקורות הלכתיים, תעודות מן הגניזה הקהירית, תקנות מקומיות, תאורי נוסעים, תעודות עות'מאניות ומקורות וכתבי יד נוספים בני התקופה. המחקר יצא לאור כספר בשנת 1996 ותורגם לאנגלית בשנת 2000. ספר זה, המהווה מחקר ראשוני, הוא ספר יסוד בתחום חקר הנשים היהודיות וחיי החברה והמשפחה באזור ארץ ישראל. אודות ספר זה כתבה אלישבע באומגרטן: ""בניגוד לחוקרי היסטוריה אירופית מערבית העוסקים בחייהן של נשים באופן אינטנסיבי מאז שנות השישים והשבעים של המאה ה-20, חוקרי מדעי היהדות הצטרפו באיחור למחקר בנושא, וללמדן הזכות להימנות עם החוקרים החלוציים בתחום. תרגום ספרה מעברית לאנגלית ופרסומו בהוצאת בריל הם עדות להתרחבות העיסוק בחיי נשים יהודיות ובראיית תולדותיהן כחלק חשוב ומהותי של ההיסטוריה היהודית. הספר פותח בפני קוראיו את עולמן של נשים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית, באזור גאוגרפי נרחב...הוא מבוסס על מגוון רחב ביותר של מקורות עבריים ראשוניים...ואוסף המקורות המופיע במחקר זה יהיה בוודאי אוצר בלום לכל מי שיבקש לעסוק בעתיד בחברה היהודית במזרח התיכון במאה ה-16."
ספרה השני, שיצא בשנת 2009, הוא מהדורה מוערת של ספר תיקון סופרים לר' יצחק צבאח, שהועתק בירושלים בשנת שצ"ה (1635), כתב-יד המכיל מאה שטרות עבריים בנושאים שונים שהכין סופר ירושלמי בשם יהודה מורעלי.
למדן לימדה שנים רבות בחוגים להיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל וכיום היא חוקרת במרכז גולדשטיין-גורן לחקר התפוצות, הפקולטה למדעי הרוח, באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה לאורך השנים עסקו ביהודי האימפריה העות'מאנית לאחר גירוש ספרד (1492) ועד אמצע המאה ה-18; חברה, כלכלה וחיי היום-יום ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמצרים במאות ה- 15 עד ה־18; נשים וילדים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית: מצרים, ארץ ישראל, טורקיה והבלקן; יהדות איטליה במאות ה-15 עד ה־18. כיום חוקרת את היחס לזיקנה ולזקנים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית.
קריירה אקדמית > עריכה

למדן חברת מערכת בכתב העת "מסכת", העוסק בנשים בעולם היהודי (אוניברסיטת בר-אילן). היא עורכת ראשית לכרך המוקדש ליהדות האימפריה העות'מאנית, אשר עומד לצאת לכבודה של פרופ' מינה רוזן במסגרת סדרת הקבצים האקדמית 'מיכאל' (בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת חיפה).
כתבים נבחרים

רות למדן כתבה שני ספרים (אחד מהם עודכן ותורגם לאנגלית), בנוסף למאמרים, ערכים אנציקלופדיים ומאמרי ביקורת בבמות אקדמאיות שונות.
כתבים נבחרים > ספרים

רות למדן, עם בפני עצמן: נשים יהודיות בארץ ישראל, סוריה ומצרים במאה השש-עשרה, תל אביב: הוצאת ביתן במשותף עם אוניברסיטת תל אביב תשנ"ו 1996;
Ruth Lamdan, A Separate People, Brill: Leiden-Boston-Koln 2000.
רות למדן, מבוא וההדרה, ספר תיקון סופרים לרבי יצחק צבאח, הועתק בירושלים בשנת שצ"ה (1635) על ידי הסופר יהודה מרעלי, אוניברסיטת תל אביב, 2009.
כתבים נבחרים > מאמרים

'ריבוי נשים בחברה היהודית בארץ-ישראל ובמצרים בדורות הסמוכים לגירוש ספרד', בתוך: א' שפירא, מ' רוזן וד' פורת (עורכות), ספר יובל לדניאל קארפי, אשכול מחקרים בתולדות העם היהודי, תל אביב תשנ"ו, עמ' עג-פט.
'יחסים בין עדתיים בצפת לאחר גירוש ספרד - בחינה מחודשת', פעמים, 72 (תשנ"ז), עמ' 75–83.
'סטיות מנורמות המוסר המקובלות בחברה היהודית בארץ ישראל ובמצרים במאה השש-עשרה', בתוך: י' ברטל וי' גפני (עורכים), ארוס אירוסין ואיסורים, מיניות ומשפחה בהיסטוריה, ירושלים תשנ"ח, עמ' 119–130.
'ספר תיקון סופרים לר' יצחק צבאח: כתב יד ירושלים 958º8', תרביץ, עד (תשס"ה), עמ' 77–136.
'"לא כל הילדים שוים ולא כל המקומות שוים" – חכמי ארץ-ישראל ומצרים על יולדות וילדים במאה השש-עשרה', בתוך: מ' וינטר ומ' שפר (עורכים), טורקיה:העבר העות'מאני וההווה הרפובליקני, קובץ מאמרים לכבוד פרופ' אריה שמואלביץ ז"ל, תל אביב 2007, עמ' 171–193.
רות למדן, 'שנאה, קנאה ופשרה בחברה היהודית-עות'מאנית בראשית העת החדשה', מסכת, יג (תשע"ז-תשע"ח), עמ' 133 – 154.
'על זקנים וזקנות בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית בעת החדשה המוקדמת', בתוך: ספונות, מחקרים ומקורות לתולדות קהילות ישראל במזרח, סדרה חדשה ספר חמישה עשר [ל], עמ' 225 – 342.
‘Communal Regulations as a Source for Jewish Women’s Lives in the Ottoman Empire’, The Muslim World, A Special Issue in Memory of Edward Said, Vol. 95, April 2005, pp. 249-263.
‘Jewish Encounters in Muslim Courts: The Ottoman Empire, Sixteenth to Seventeenth Centuries’, in Jewish Law and its Interaction with Other Legal Systems, ed. Christine Hayes and Amos Israel-Vleeschhouwer (Liverpool: Deborah Charles Publications, 2014; Jewish Law Association Studies XXV), pp. 105-119.
‘Mothers and Children as seen by Sixteenth Century Rabbis in the Ottoman Empire’, in: Sephardi Family Life in the Early Modern Diaspora, ed. Julia R. Lieberman, Waltham, Mass. 2011, pp. 70-98.
'Reflections on Jewish Women in Eulogies and Sermons of Ottoman Sages in the 16th-18th Centuries', in: Women in Judaism: A Multidisciplinary e-Journal, Vol. 15 (2) (2018), published Feb.2020 (http://www.womeninjudaism.org/)
‘Children’s Education in Ottoman Jewish Society (16th to 18th Centuries)’, in: Children and Childhood in the Ottoman Empire, eds. Gülay Yilmaz and Fruma Zachs (Edinburgh, UK: Edinburgh University Press, 2021), pp. 336-362.
כתבים נבחרים > ערכים אנציקלופדיים

Medieval Islamic Civilization: An Encyclopedia (MICE) (2005), ערך : Women: Jewish.
Encyclopedia Judaica, ערכים: Malchi Esperanza; Handali Esther.
Jewish Women, A Comprehensive Historical Encyclopedia, ערך: Women in the Jewish Communities of the Levant after the Ottoman Conquest of 1517.
The Encyclopedia of Jews in the Islamic World, ערכים: Palestine; Polygyny.
Enzyklopädie jüdischer Geschichte und Kultur, Germany 2014, ערך: Safed, pp. 289-295.