stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' מוסה
קריירה אקדמית

ב-1940 סיים לימודי דוקטורט בהיסטוריה אירופית של העת החדשה המוקדמת באוניברסיטת הרווארד והחל ללמד באוניברסיטת איווה. כאן כתב את ספרו על הרפורמציה האנגלית ב-1950, ולימד היסטוריה של תרבות המערב, היסטוריה של הרעיונות, סמלים ומיתוסים.
בשנת 1956 החל מוסה ללמד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם נותר עד לפרישתו בשנת 1988, ופרסם למעלה מעשרים וחמישה ספרים שתורגמו לשפות רבות, חלקם לעברית. מחקריו של מוסה משתרעים החל מן המאה ה-16 ועד המאה ה-20. מוסה התמקד במחקרו באידאולוגיות של הפשיזם והנאציזם, וההיסטוריה של הזיכרון של הנופלים במלחמות, תנועות הנוער, הרפורמציה הפרוטסטנטית. כן כתב על היסטוריה של היהודים, ובעקבות יציאתו מהארון כהומוסקסואל כתב על ההיסטוריה של המיניות ועל הגבריות במאה ה-20.
ג'ורג' מוסה ייסד וערך יחד עם חברו ההיסטוריון זאב לקויר את כתב העת הנודע Journal of Contemporary History. מאז שנת 1969 היה מגיע מדי שנה-שנתיים למשך סמסטר כפרופסור אורח לאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר איחוד גרמניה ונפילת חומת ברלין זכה בפיצויים. מהם תרם חמישה מיליוני דולרים לאוניברסיטה העברית ושנים עשר מיליוני דולרים ללימודי יהדות ולימודים קווירים באוניברסיטת ויסקונסין.
מוסה היה חלוץ בשדות מחקר רבים ואימץ למחקריו חידושים רבים של חוקרים אחרים.
אודות ספריו ומחקריו

מוסה בספרו משנת 1965 "משבר האידאולוגיה הגרמנית: המקורות האינטלקטואליים של הרייך השלישי" ניתח את ההיסטוריה הפוליטית כגלגוליהם של רעיונות.
בספרו משנת 1975 "ההלאמה של ההמונים" פירש את הפוליטיקה כמעשה פולחן המונים. בספרו משנת 1985 "לאומיות ומיניות: מכובדות ומיניות א-נורמלית באירופה המודרנית" בוחן מוסה כיצד חברה מגדירה עצמה באמצעות ההפרדה בין מיניות נורמלית למיניות סוטה. מוסה הראה כיצד נורמות הן תוצר של התפתחות היסטורית.
"דימוי הגבר" מ-1996 הוא מחקר היסטורי של ההומוסקסואליות. ספרו האחרון "מול פני ההיסטוריה – זכרונות" הוא ספרו האוטוביוגרפי, שאותו השלים סמוך למותו.
אודות ספריו ומחקריו > לקראת הפתרון הסופי: היסטוריה של הגזענות האירופית

בספרו זה, דן מוסה בגזענות בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל, שתולדתה האנטישמיות. הגזענות הפקיעה את ערכי המוסר של המעמד הבינוני ובהם יושר, הגינות, עבודה קשה וניקיון, והפכה אותם לסגולות המייחדות את הגזע העליון. סכנתה של הגזענות היא בהביאה על סיפוקם פחדים וחרדות לא רציונליים ואף פתולוגיים, בקרבם של עמים וארצות, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בנאציזם אצל היטלר.
ספריו בעברית

לקראת הפתרון הסופי: היסטוריה של הגזענות האירופית (1978), תרגם דייוויד ברקוב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ט.
לאומיות ומיניות באירופה המודרנית (1985), תרגם להד לזר, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ח 2008.
הנופלים בקרב: עיצובו מחדש של זיכרון שתי מלחמות העולם (1990), תרגם עמי שמיר), תל אביב: עם עובד, ספרית אפקים, תשנ"ד 1993.
מול פני ההיסטוריה: זכרונות (2000), תרגמה איה ברויאר, ירושלים: החברה ההיסטורית הישראלית, תשס"ד 2004.
ספריו באנגלית

The Holy Pretence: A Study in Christianity and Reason of State from William Perkins to John Winthrop. Oxford: B. Blackwell, 1957
Calvinism: Authoeitarian or Democratic ?. New York: Holt, Reinhart and Winston, 1957
The Culture of Western Europe: The Nineteenth and Twentieth Centuries, 2nd. ed. Chicago: Rand Mcnally College Pub. Co, 1961
The Reformation. 3rd ed. New York: Holt, Reinhart and Winston, 1963
The Crisis of German Ideology: Intellectual Origins of the Third Reich. New York: Grosset & Dunlap, 1964
The Corporate State and the Conservative Revolution in Weimar Germany. Bruxelles: Editions de la Librarie Encyclopedique, 1965
Nazi Culture : Intellectual, Cultural, and Social Life in the Third Reich. London: W.H. Allen, 1966
The Struggle of Sovereignity in England: from the Reign of Queen Elisabeth Petition of Right. New York: Octagon Book, 1968
Europe in the Sixteenth Century. (written with H.G. Koenigsberger) London: Longmans, 1969
German and Jews: The Right, the Left, and the Search for a "Third Force" in Pre-Nazi Germany. New York: Grosset & Dunlap, 1970
German Socialists and the Jewish Question in the Weimar Republic. London, 1971
Literature and Society in Germany. London: Aldus Books, 1972
The Nationalization of the Masses: Political Symbolism and Mass Movements in Germany from the Napoleonic Wars Through the Third Reich. Ithaca: Cornell University Press, 1975
Nazism: A Histocial and Comparative Analysis of National Socialism. George L. Mosse; an interview with Michael A. Leiden. Oxford: B. Blackwell, 1978.
Toward the Final Solution: A History of European Racism. London: J.M. Dent, 1978
Masses and Man: Nationalist and Fascist Perception of Reality. New York: H. Fertig, 1980
German and Jews beyond Judaism. Bloomington: Indiana University Press, 1985
Nationalism and Sexuality: Respectability and Abnormal Sexuality in Modern Europe. New York: H. Fertig, 1985
Fallen Soldiers: Reshaping the Memory of the World Wars. New York: Oxford University Press, 1990
The Image of Man: The Creation of Modern Masculinity. New York: Oxford University Press, 1996
ספרים שערך

Jews and non-Jews in Eastern Europe, 1918-1945, edited by George L. Mosse and Bela Vago. New York: J. Wiley, 1974
לקריאה נוספת

ג'פרי הרף, "ההיסטוריון בתור פרובוקטור : הישגיו ומורשתו של ג’ורג’ מוסה",  יד ושם כט (תשסא 2001) 21-5. (גרסה אנגלית)
עמנואל סיון, "ג’ורג’ מוסה ומגש הכסף", זמנים 87 (2004) 102-94.
בעז נוימן, על הספר של ג'ורג' ל' מוסה, מול פני ההיסטוריה -זיכרונות, זמנים 87 (2004) 105-104.
פנינה פרי, "מברלין לוויסקונסין: מסעו של צעיר במאה ה-20, על ספרו A Memoir: Confronting History, זמנים, עמ' 103-99.
George L. Mosse,Confronting History: A Memoir
אנטון דרקסלר

| --- | --- |

דרקסלר, 1920
 לידה:  13 ביוני 1884 מינכן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 בפברואר 1942 (בגיל 57) מינכן, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, מפלגת הפועלים הגרמנית, מפלגת המולדת של גרמניה 
 פרסים והוקרה
 מסדר הדם 
 
אנטון דרקסלר (בגרמנית: Anton Drexler;‏ 13 ביוני 1884 - 24 בפברואר 1942) היה מנהיג גרמני בשנות ה-20 של המאה ה-20, אשר יסד את מפלגת הפועלים הגרמנית יחד עם העיתונאי קארל הרר, שהייתה הבסיס ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית" (המפלגה הנאצית) והיה מנהיגה הראשון. דרקסלר שימש כמנטור של אדולף היטלר במשך ימיו הראשונים בפוליטיקה.
ביוגרפיה

נולד במינכן, בצעירותו עבד כשרברב ואחר כך כעובד רכבת בברלין. הוא הצטרף למפלגת המולדת במהלך מלחמת העולם הראשונה. במרץ 1918 ייסד דרקסלר חבורת עובדים בשם "Freien Arbeiterausschuss für einen guten Frieden" שלחמה למען השלום. לאחר מכן, ב-1918, הקימו קארל הרר (עיתונאי וחבר באגודת תולה), דרקסלר ופעילים פוליטיים נוספים, את "החוג הפוליטי של הפועלים". חברי המפלגה נפגשו לעיתים קרובות לדיונים בנושאים לאומיים ואנטישמיים. דרקסלר חיבב שירה, היה חבר בתנועת הפולקיזם יחד עם הרר, ופעם נוספת הקים מפלגה. המפלגה הוקמה במינכן ב-5 בינואר 1919 ונקראה "מפלגת הפועלים הגרמנית".
בישיבת המפלגה שנערכה בספטמבר 1919, הדובר הראשי היה גוטפריד פדר. כאשר האחרון סיים את דבריו, אדולף היטלר התערב בוויכוח פוליטי עם אורח בישיבה, פרופסור באומן, שפקפק בטענותיו של פדר כנגד הקפיטליזם והציע שבוואריה תתנתק מפרוסיה ותקים לאום דרום-גרמני חדש יחד עם אוסטריה. בתוקפנות שבה היטלר ביקר את דבריו של האיש, הוא הותיר רושם רב על חברי המפלגה עם כישורי הנאום שלו, ולפי גרסתו, ה"פרופסור" עזב את האולם תוך שהוא מודה בתבוסה מוחצת. דרקסלר התקרב להיטלר ודחף חוברת לכף ידו. שם החוברת היה "התעוררותי הפוליטית", ולפי היטלר, היא שיקפה את האידיאלים שכבר האמין בהם. מהיותו מורשם מהיטלר, דרקסלר הזמין אותו להצטרף לשורות המפלגה. היטלר נענה בחיוב להצעה ב-12 בספטמבר 1919, וכך נהפך לחבר ה-55 במספר במפלגה. תוך פחות משבוע, היטלר קיבל גלויה מדרקסלר שהצהירה על הצטרפותו הרשמית למפלגה וכן שהוא אמור להגיע לפגישת "וועדה" לדון בכך.
היטלר החל לפרסם את המפלגה בפני הציבור, ב-24 בפברואר 1920 הוא כינס אספה שמספר משתתפיה היה גדול משמעותית ממספר המשתתפים באסיפות קודמות, הוזמנו אליה 2,000 איש. האספה צברה הדים בציבור הרחב וקארל הרר החליט לפרוש מתפקידו במפלגה כאות מחאתי. באספה זו, היטלר פירט לראשונה את המניפסט של מפלגת הפועלים הגרמנית שכלל 25 סעיפים עיקריים, אותם הגו דרקסלר, פדר והיטלר עצמו. בנאום זה היטלר נתן סמכות למפלגה לפעול בנושאים מדיניים ושיקף את מדיניות החוץ של המפלגה (ביטול הסכם ורסאי, הגדלת שטחה של גרמניה, התפשטות מזרחה ושלילת אזרחותם של היהודים). באותו יום שונה שם המפלגה למפלגה הנאצית.
עד לשנת 1921, היטלר כבר היה למנהיגה הבלתי מעורער של המפלגה. ביוני 1921, כאשר היטלר ודיטריך אקרט היו במסע לגיוס כספים בברלין, פרץ מרד בסניף המפלגה במינכן. חבריה הבכירים של המפלגה רצו להתמזג עם המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית היריבה. היטלר חזר למינכן ב-11 ביולי ובזעם הגיש את התפטרותו. בכירי המפלגה הבינו שהתפטרות הדמות הציבורית המוכרת ביותר של המפלגה וכן הדובר הראשי שלה תוביל להתמוטטות המפלגה. היטלר הצהיר שהוא יחזור לשורות המפלגה בתנאי שהוא עצמו יחליף את דרקסלר בתפקיד יושב ראש המפלגה, ושמטה המפלגה הראשי יישאר במינכן. הבכירים הסכימו לתנאיו. הוא הצטרף למפלגה מחדש כחבר מספר 3,680. דרקסלר קיבל תפקיד סמלי של נשיא המפלגה והוא עזב אותה בשנת 1923.
סיום חברותו במפלגה הגיע עם הוצאת המפלגה הנאצית מחוץ לחוק לאחר ניסיון הפוטש הכושל במרתף הבירה, אירוע שבו דרקסלר לא לקח חלק. בשנת 1924 נבחר לעמוד בראש הפרלמנט הבווארי עבור מפלגה אחרת, שבה כיהן כסגן נשיא עד לשנת 1928. לא היה לו חלק גם בייסודה מחדש של המפלגה הנאצית בשנת 1925, והוא חזר לשורותיה רק לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933. הוא קיבל את "עיטור הדם" של המפלגה בשנת 1934 ולעיתים השתמשו בו לצורכי תעמולה עד לשנת 1937, אך הוא מעולם לא קיבל עמדה של כוח במפלגה או מילא תפקיד מהותי בה. מת במינכן בפברואר 1942 ממחלה שנגרמה מצריכת יתר של אלכוהול.
ראו גם

אגודת תולה
משמר הלינקה

| --- | --- |

 פרטים
 בסיס האם:  ברטיסלאבה 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 באוקטובר 1938 – 8 במאי 1945 (6 שנים) 
 מקים היחידה:  יוזף טיסו 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 
משמר הלינקה (בצ'כית: Hlinkova garda) מיליציה שהייתה הזרוע הצבאית של מפלגת העם הסלובקית הימנית-קיצונית. משמר הלינקה קם במהלך משבר הסודטים בקיץ 1938.
המיליציה פעלה בסלובקיה נגד יהודים, צ'כים ומתנגדי המשטר האנטישמי.
משמר הלינקה נקרא על שמו של הכומר הקתולי אנדריי הלינקה, שמת בקיץ 1938, והיה למעשה המשכו של הארגון "מגן העם", אשר פוזר בפקודת השלטונות הדמוקרטיים בצ'כוסלובקיה בשנת 1927. הקבוצות הראשונות התארגנו באופן בלתי-חוקי בקיץ 1938, אולם לאחר הענקת אוטונומיה לסלובקיה בעקבות משבר חבל הסודטים באוקטובר 1938, החלו לקום קבוצות נוספות באופן חוקי בערים נוספות. בארגון התאספו אנטישמים, פשיסטים ופרו-נאצים.
משמר הלינקה פעל מתוקף צו של השלטון הסלובקי ומילא תפקידים משטרתיים. בשנת 1942 השתתף משמר הלינקה בגירוש יהודים למחנות ריכוז והשמדה בפולין, ואומן על ידי האס אס.
בעקבות המרד הסלובקי באוגוסט 1944 נטל האס אס את ההנהגה בארגון.
תפקידים

משמר הלינקה היה הזרוע הצבאית של מפלגת הלינקה בתחום ביטחון הפנים והוא המשיך בתפקידו זה בתקופת המשטר האוטונומי של סלובקיה בתקופת המדינה הפדרלית צ'כוסלובקיה. משמר הלינקה שימש כמשטרת המדינה הסלובקית ושיתף פעולה בהגשת תוכניותיו של היטלר. המשמר פעל כנגד יהודים, צ'כים, הונגרים, אנשי מפלגות שמאל ואופוזיציה. בצו שניתן ב-29 באוקטובר 1938 נקבע כי משמר הלינקה הוא הגוף היחיד במדינה המוסמך להכשיר את חבריו באימונים צבאיים, צו זה ביסס את מעמדו הרשמי של המשמר במדינה. מדיהם של חברי משמר הלינקה היו שחורים והם חבשו כובע דמוי סירה, עליו פונפון צמר והצדיעו במועל יד ובאמירה "Na stráž!" ("על המשמר!").
חברי המשמר

אף שמשמר הלינקה נוסד רשמית ב-8 באוקטובר 1938 גיוס חברים לארגון החל כבר בחודש יולי אותה שנה. עד ל-14 במרץ 1939, עת סלובקיה הכריזה על עצמאותה, הצטרפו למשמר הלינקה מתנדבים מכל חלקי העם. ב-15 במרץ, יום לאחר ההכרזה, התמנה אלכסנדר מך למפקד המשמר, הוא החזיק בתפקיד זה עד 1945, עת התמוטט המשטר הסלובקי שתמך בגרמניה הנאצית. תפקידי המשמר נקבעו בשורת צווים ממשלתיים. בין היתר נקבע כי המשמר יהיה כוח שיטור הכפוף למפלגה, אשר יעודד את אהבת האומה, יספק אימונים צבאיים וישמור על ביטחון הפנים. בכך המשמר נועד לשמש משקל-נגד לצבא ולמשטרה. בשנת 1941 "כוחות ההלם" של המשמר אומנו במחנות אס אס בגרמניה ומונה למשמר יועץ מטעם האס אס. בשלב של התפתחות הארגון רבים מן החברים בו מן המעמד הבינוני פרשו ורוב המשמר הורכב מבני כפרים ופועלים פשוטים לצד חברים משולי החברה.
הערות שוליים

↑  Yeshayahu Jelinek,  Storm-Troopers in Slovakia: The Rodobrana and the Hlinka Guard. Journal of Contemporary History 1971;6(3):97-119.doi:10.1177/002200947100600307
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012579270505171  LCCN: no2010029094  NKC: kn20030214001  SUDOC: 145712737  VIAF: 122396197   WorldCat (עם VIAF): 122396197
רולה פלויד

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1832 בלו היל, מיין 
 פטירה:  4 באוקטובר 1911 (בגיל 78) ירושלים, ארץ ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית 
 
רוֹלָה פלויד (באנגלית: Rolla Floyd;‏ 5 באוקטובר 1832, בלו היל (אנ'), מיין – 4 באוקטובר 1911, ירושלים) היה חבר המושבה האמריקנית ביפו וממדריכי התיירים הראשונים בארץ ישראל.
קורות חייו

רולה פלויד נולד למשפחה בת חמישה ילדים בבלו היל, מיין, ארצות הברית.
נישא ב-1858 לתאודוסיה דריסקו, ילידת 1826.
פלויד ואשתו תיאודוסיה (דוֹשָה) היו חברים בכנסיית המשיח (Church of the Messiah) של הכומר המורמוני לשעבר ג'ורג' ג'ונס אדמס (אנ'), אשר התפצלה מן התנועה המורמונית.
בשנת 1866, לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית, החליט פלויד להגר בעקבות אדמס, בתקווה לעתיד טוב יותר.
הוא הגיע עם קבוצה בת 157 איכרים ממיין ליפו בהנהגת הכומר אדמס והקימה במקום מושבה. בתחילה התגוררו המהגרים החדשים באוהלים ובתנאים קשים עד קבלת האישור מהטורקים לבניית המושבה. בתקופה זאת נפטר בנו של פלויד. המושבה נתקלה בקשיים רבים ובסופו של דבר ננטשה בשנת 1868, מרבית תושביה עזבו את ארץ ישראל, ובתיה נמכרו לקבוצת הטמפלרים הגרמנים.
פלויד ואשתו לא עזבו את ארץ ישראל עם פירוק המושבה. בהגיעם ממיין, הביא איתו מרכבת סוסים (אשר הייתה קרויה בתקופה זאת דיליז'אנס) מסוג Maine Spring Wagon, הראשונה מסוג זה בארץ ישראל. אחרי שנתיים בארץ דיבר ערבית שוטפת וב-1867 יסד את קו המרכבות הראשון בארץ ישראל בין יפו לירושלים. על מנת שיוכל להדריך תיירים השתלם בגאוגרפיה של ארץ ישראל ובכתבי הקודש ובהיסטוריה של אתרי התיירות בארץ. לאחר שנתיים בארץ ישראל החל פלויד להתכתב עם אחותו, אאורילה ובעלה, שנותרו במיין.
ב-1 במאי 1868 חתם רולה פלויד חוזה בלעדיות עם השלטונות בהולכת נוסעים (בין אם בכרכרה או בין על גבי סוסים), אך ביטל את העסקה אחרי שמונה חודשים, משלא קיבל את שכרו.
עם פירוק המושבה עבר לירושלים יחד עם קבוצה קטנה של בני המושבה שכללה את הרברט קלארק (לימים סגן הקונסול האמריקאי בארץ ישראל). בשנת 1873 פלויד השתתף בהקמתה של לשכת הבונים החופשיים הראשונה בארץ ישראל, Royal Solomon Mother Lodge מס. 293 תחת חסות קנדית, בהקמה כמפקח שני, ובשנה שלאחר מכן הפך לנשיאה. לימים היה אח בלשכת ברקאי של הבונים החופשיים, ולימים היה אף נשיא הלשכה. אח נוסף בלשכה, ערבי נוצרי ממוצא לבנוני בשם אלכסנדר הווארד (במקור - אסכנדר עוואד), שימש כנציג חברת התיירות תומאס קוק בארץ ישראל.
בסתיו 1879 חתם על הסכם העסקה בחברת קוק. במסגרת תפקידו נודע פלויד כמדריך תיירים מעולה, בעל כישרונות לוגיסטיים, וידע רב. בין היתר היה פלויד המדריך הצמוד של מבקרים נודעים כמו יוליסס ס. גרנט (בשנת 1878) ויורש העצר האוסטרי (בשנת 1881), בביקוריהם בארץ ישראל. לאחר מריבה עם תומאס קוק, הפך פלויד למדריך תיירים עצמאי. המאבק בין החברות היה כוחני. חברת קוק חייבה את כל ספקיה לחתום בחוזה על סעיף שמנע מהם לעבוד עם פלויד, אך פלויד המשיך לזכות בהצלחה רבה כמדריך.
בנובמבר 1902 יושרו ההדורים בין פלויד וקוק והוא חזר לעבוד עם החברה.
פלויד התאלמן ב-1899, נשא לאישה את מרי ג'ין קלארק לייטון, בתה של אלן קלארק, ואימץ את בנה, אלברט.
הוא הלך לעולמו בשנת 1911 ונקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית בעמק רפאים (הסמוך למושבה הגרמנית בירושלים).
לימים הקים בנו המאומץ של פלויד, אלברט, את קולנוע עדן סמוך לפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגריפס.
בית פלויד בירושלים

כאמור, עם פירוק המושבה האמריקאית ביפו עבר פלויד לירושלים לבית שאותו רכש בפינת הרחובות אגריפס וקינג ג'ורג'. בית זה הפך למרכז של הקהילה המורמונית בירושלים, ומקום ביקור לצליינים המורמונים אשר הגיעו אל העיר. את חצר ביתו חילק ליחידות דיור קטנות ורבות. בימי ראשית העלייה השנייה הושכרו יחידות אלו לצעירים, בני העלייה, אשר עבדו כפועלים בירושלים וכתלמידים בבצלאל - ונודעו בתור 'קומונת הסתתים'. בין הצעירים אשר התגוררו בחצרו היו אלכסנדר זייד, יצחק בן-צבי ורחל ינאית ודוד בן-גוריון.
בשנת 1911 הגיע רולה פלויד לסיכום עם ריז ג'נקינס, שליח 'העצרת הכללית' המורמונית על מכירת הבית תמורת 25 אלף דולר, ואולם לבסוף, לאחר מותו של פלויד, החלה התנועה המורמונית לשכור את הבית שכונה 'בית הקדושים' מאשתו. בקיץ 1913 הוקם בבית בית ספר שמנה 45 תלמידים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה משפחת פלויד את הארץ, אך ג'נקינס נשאר והמשיך לנהל את בית הספר. עם נסיגת הטורקים מירושלים נלקח ג'נקינס לבית כלא בדמשק.
ספרים שכתב

Bible Witnesses from Bible Lands: Verified in the Researches of the Explorers and Correspondents of the American Holy Land Exploration by Robert Morris, John Sheville, and Rolla Floyd.
Letters from Palestine: 1868-1912, written by Rolla Floyd and edited by Helen Palmer Parsons, 1981.
A general programme and itinerary for Palestine and Syria: With detailed routes for trips of from 10 to 30 days by Rolla Floyd
לקריאה נוספת

אייל יעקב אייזלר, המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו וייחודה במסגרת פעילות העולם הנוצרי בא"י בשלהי השלטון העות'מאני (1866-1914), עבודת גמר לקראת תואר מוסמך, אוניברסיטת חיפה
הערות שוליים

↑  אילן שחורי, אמריקה זה כאן
↑  יעקב ינון, סביב כיכר השעון: לסייר ביפו עם יד בן-צבי, הוצאת יד בן צבי, עמוד 317
↑  WBro. Colin N. Macdonald, WARREN! THE BOND OF BROTHERHOOD, Singapore, 2007, עמ' 36
↑  אייל מירון, נירית שלו-כליפא, נחלאות בלב העיר, הוצאת יד בן צבי, 2003, עמוד 34
בית פלויד (לימים בית תיאודור זנדל) ברחוב אורבך 17 במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו
דורותיאה שלגל

| --- | --- |

דורותיאה שלגל, ציור של אנטון גראף
 לידה:  24 באוקטובר 1764 ברלין, ממלכת פרוסיה, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  3 באוגוסט 1839 (בגיל 74) פרנקפורט, העיר החופשית פרנקפורט, הקונפדרציה הגרמנית 
 שם לידה:  Brendel Mendelssohn 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של פרנקפורט 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה של ינה
 צאצאים:  יוהאן וייט, פיליפ וייט 
 
דורותיאה מנדלסון שלגל
דורותיאה שלגל (בגרמנית: Dorothea Schlegel; נולדה כברנדל מנדלסון; 24 באוקטובר 1763 – 3 באוגוסט 1839) הייתה סופרת גרמנית יהודייה מומרת. בתו הבכורה של משה מנדלסון ורעייתו של פרידריך שלגל.
ביוגרפיה

ברנדל מנדלסון הייתה בתו הבכורה של מנדלסון. הוא גידל אותה תוך שילוב בין חינוך יהודי מסורתי וחיי החברה הגבוהה בברלין. כבר בצעירותה התבלטה כבעלת אינטליגנציה גבוהה ואופי לא יציב. ב-1783 נישאה לבנקאי יהודי בשם שמעון פייט (או וייט, Veit) וילדה לו ארבעה ילדים, מהם שניים נותרו בחיים והם הציירים הגרמנים הידועים יוהאן(אנ') ופיליפ פייט, אנשי האסכולה הנצרתית בציור. בדומה לרחל פרנהגן, היא ניהלה בביתה חברת קריאה שבה נפגשו בני המשפחה וידידים מדי שבוע וקראו מחזות; אורח הכבוד היה אביה, ואורחים נוספים היו ידידתה הנרייטה הרץ ובעלה מרכוס, דוד פרידלנדר ואחרים.
נישואיה לפייט נמשכו כשש עשרה שנה, ולפי עדות ידידתה לא היו נישואין מאושרים. ב-1794 שינתה את שמה מברנדל לדורותיאה. במהלך ביקוריה בסלון של ידידתה הנרייטה הרץ פגשה את הסופר פרידריך שלגל, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים. השניים התאהבו זה בזה, היא ניהלה עמו רומן מחוץ לנישואין ולבסוף התגרשה מבעלה. ב-1799 עברו שניהם לינה וב-1802 עברו שוב לפריז, שם המירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית ונישאה לשלגל. ב-1808 המירה את דתה בשנית יחד עם בעלה ובנה לנצרות קתולית. משפחתה נידתה אותה אחרי המרת הדת, והיא סבלה מקשיים כלכליים והתפרנסה בעיקר מפרסום יצירותיה הספרותיות בידי בעלה. בשנים 1818–1819 הייתה עם בניה ברומא, ואת שנותיה האחרונות עד מותה ב-1839 העבירה בפרנקפורט, יחד עם בעלה, שמת ב-1829.
חיברה את הרומן Florentine, שפורסם בעילום שם על ידי בעלה ב-1801. חיברה כמה יצירות נוספות שפורסמו בשמו של בעלה, וכן תרגמה חיבורים מצרפתית לגרמנית, בהם את הרומן "קורין" של מאדאם דה סטאל, ופרסמה מאמרים בכתב העת Europa שערך בעלה.
לקריאה נוספת

נטלי ניימרק-גולדברג, וקולן יישמע - יהודיות נאוֹרוֹת בברלין, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2014
הפצת זרעים

הפצת זרעים ברוח
הפצת זרעים היא פיזור הזרעים על ידי צמח האם. צורות ההפצה ומרחקי ההפצה שונים מצמח לצמח, וקשורים לתנאים הסביבתיים שלהם.
מבוא

מרחקי ההפצה הם תכונה אינדיבידואלית של כל מין ומין והטווח שלהם נע בין אלפי קילומטרים (דקל הקוקוס למשל) ועד סנטימטרים ספורים (רקפת) ובמקרים מסוימים קיימת גם הפצה במקום, כלומר הצאצאים נשארים במקום בו חי צמח האם (מוצנית). באמצעות ההפצה מרחיקים ההורים את צאצאיהם מעצמם וזה מזה ובכך, מקטינים את התחרות ביניהם, ומגדילים את התחום בו הם גדלים.
צורות ההפצה מגוונות. החל בהפצה עצמית של הצמח, הפצה באמצעות שימוש בכח הרוח או המים, והפצה על ידי בעלי חיים, מחוץ לגופם של בעלי חיים או בתוך גופם.
הפצה עצמית

לצמחים שונים יש מנגנון עצמי להפצת זרעים. למשל לאפון הבר תרמיל שמתפתל סביב עצמו, מתפוצץ, וזרעיו ניתזים למרחק של מספר מטרים. גם ללוטוס, הפרג, ירוקת החמור, התורמוס והחמצה מנגנונים לפיזור עצמי של הזרעים.
הפצה באמצעות רוח

לצמחים אחרים מנגנונים הנעזרים ברוח כדי לשאת את זרעם למרחק. המנגנונים של נשיאה ברוח הם כנפיות, נזר קרומי וציצית שערות. בין צמחים אלו ניתן למנות את זקן הסב, מכנף נאה, מרור הגינות, טיון דביק ופתילת המדבר. לעיתים יש צמחים שכל גופם מתגלגל על הקרקע בכח הרוח ביניהם ניתן למנות את עכובית הגלגל.
הפצה באמצעות מים

הפצה נוספת היא באמצעות המים. זרעים אלו מסוגלים לצוף במים ולהגיע למרחק. משתמשים במנגנון זה חבצלת החוף (שזרעיה מצופים בשכבת שעם), סירה קוצנית וקוקוס.
הפצה על ידי בעלי חיים

חלק אחר מהצמחים מופצים על ידי בעלי חיים (זואוכוריה). הפצה זו מתחלקת לשלשה חלקים:
הפצה תוך גופית (אנדוזואוכוריה) שבו הפרי נאכל והזרע שאיננו מתעכל מופרש. פירות אלו טעימים, בעלי צבעים עזים, ועסיסיים כדי למשוך ציפורים ובעלי חיים אחרים כמו מכרסמים. צמחים מסוג זה הם אלה אטלנטית, אלה ארץ ישראלית, אלת המסטיק, אזדרכת מצויה, פטל, יערה איטלקית, לוף ארצישראלי ועוד רבים. חלק ניכר מפירות הצמחים של החורש הארץ ישראלי צבעם אדום ושחור, מכיוון שצבעים אלו הם צבעים מושכים בעיני ציפורים.
הפצה חוץ גופית (אפיזואוכוריה) באמצעות התדבקות הזרעים באמצעות מנגנונים שונים לגופו של בעל החיים, כמו קוצים, זיפים או חומרי הדבקה שונים. צמחים מסוג זה הם לכיד הנחלים, שוש קירח ודטורה.
הפצה חוץ גופית מכוונת (סינזואוכוריה) לצורך אגירה. נעשה בעיקר על ידי נמלים ומכרסמים. זרעים שנאגרים לצורך אכילה, אובדים בדרך או מונבטים במקום האגירה.
לקריאה נוספת

גד פולק, אילנה גרדי ולאה קורן, צומח וצמחים, יחידה 9- הפרח והפרי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
פרי ירוקת החמור משחרר את זרעיו בכח סילון נוזלי, כאשר הוא ניתק מהצמח.
עטלף פרי ניזון מפפאיה ובכך מפיץ את זרעיה בגופו.
גרזנוניים

| גרזנוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: גרזנוניים
סוגים
 Parapriacanthus  Pempheris
שם מדעי
 Pempheridae ‏בליקר, 1859

גרזנוניים (שם מדעי: Pempheridae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים המצויה בימים רדודים והם דגים פעילי לילה החיים בלהקות. הם קרובי משפחה של המשפחות אפוגוניים (Apogonidae) וחכליליים (Priacanthidae), איתם הם יוצאים מהמערות לסעוד.
מאפיינים

אורכם של הגרזנונים נע בין 7.5 ל-30 ס"מ והם בעלי קשקשים שקופים, ראשים ועיניים גדולות וכהות וזנבות קצרים היוצרים צורה של גרזן.
דגים אלו חיים בסביבות של מערות רדודות ושוניות באזורים טרופיים, במערב האוקיינוס האטלנטי ובאזור האינדו פסיפי. הם שוכנים בסלעים והמערות ביום ויוצאים בלילה להיזון מזואופלנקטון קטנים ביחד עם דגים נוספים.
מיון

משפחה גרזנוניים (Pempheridae)
סוג Parapriacanthus - בו 11 מינים
סוג Pempheris - בו מעל 70 מינים
להקת גרזנוניים
פדיון יהודי רומניה

"תעודת מסע" שסיפקו שלטונות רומניה לאישה יהודיה ולשני ילדיה לאחר שאולצה לוותר על אזרחותה
בתקופה שבין סיום מלחמת העולם השנייה ובין המהפכה האנטי-קומוניסטית ברומניה, בחרו רבים מיהודי רומניה להגר מרומניה. ברם, הגירה זו, מרביתה לארץ ישראל (לפני הקמת המדינה) ולמדינת ישראל, הותנתה על ידי השלטונות הרומניים בתשלום מדורג עבור כל מהגר, לפי קריטריונים שונים, שהועבר לידי השלטון הרומני על ידי נציגי מוסדות יהודיים. המיקוח על גובה התשלום לכל מהגר ועצם קיום העסקאות - נשמר בסודיות. הרומנים חששו שהגילוי יביך ויבייש אותם, והיהודים חששו שזה עלול להביא להפסקת העלייה.
צורת התשלום עברה שינויים במהלך הזמן: תשלום בציוד ובסחורות, דמי הפלגה מופקעים באוניית נוסעים רומנית, הפקדות מטבע זר בחשבונות של הרומנים במערב אירופה, וגם תשלום מזומנים. גם ארצות המעבר, דוגמת בולגריה, גבו "דמי מעבר" במטבע זר. עלות פדיון העולים נדונה בין מקבלי ההחלטות וסיכנה את העלייה מרומניה. על מנת לקיים את העסקאות נזקקו תחילה הרומנים להסכמת ההנהגה בברית המועצות, אך בהמשך פעלו באופן עצמאי והשתמשו במתן אישורי העלייה גם כמנוף להשגת מטרות נוספות - דיפלומטיות, ביטחוניות וכלכליות.