התיישנות בנזיקין
סקירת הדין: החקיקה והפסיקה > עוולות נמשכות

הבחנה נוספת בין עילות התובענה שנושא התיישנותן "אשם" לבין אלה שנושא התיישנותן "נזק שנגרם על ידי האשם" נעשית בסעיף 89(1) לפקודה. סעיף זה קובע שאם המעשה או המחדל המעוול הוא מהסוג הנמשך, יפתח מרוץ ההתיישנות ביום בו חדל, בעוד שאין בפקודה "כלל הימשכות" דומה לגבי עוולות שנזק, בלשונו או במהותו, מהווה יסוד בהן.
במילים אחרות, עוולה נמשכת מוגדרת בפקודה כעוולה שבבסיסה "אשם" נמשך, ועילת התובענה נחשבת כמתגבשת ביום בו חדל ה"אשם". תופעה מוגדרת כ"נמשכת" אם היא מקיימת את תכונות החזרה והרציפות (של החזרה), כשיחידת הזמן הרלוונטית לענייננו היא ה"יום".
סוגיה זו מעלה שאלות רבות של אחריות. למשל, במצב בו אדם בונה מבנה תוך הסגת גבולו של פלוני. אותו פלוני דורש לתקן הבניה, כך שלא תהיה הסגת גבול. מחד ניתן לראות בסיטואציה זו מצב של שני אשמים נפרדים – האחד בבניה תוך הסגת גבול והשני במחדל לתיקון הבניה למניעת הסגת הגבול. מאידך ייתכן שהמחדל נבלע בתוך האשם של הסגת גבול וזהו אשם נמשך. דוגמה זו ממחישה רק מעט מן הבעיה הקשורה בעוולות נמשכות.
עקרונית אפשריים שני סוגי הימשכות: התחדשות  - כשהעילה נתפשת כאוסף עילות קטנות זהות אך גם עצמאיות, שכל אחת מהן יכולה להיחשב עילה בפני עצמה הפותחת מרוץ התיישנות. מכאן שניתן בכל נקודת זמן לומר אילו מן העילות הקטנות התיישנו ואילו עוד לא.
סיווג עילה כמתחדשת משמעה פשרה – חלק מן האשם או הנזק יהיו בתוך תקופת ההתיישנות וניתן יהיה לקבל עליהם פיצוי וחלק לא. התארכות – כשהעילה נתפשת כעילה אחת הנמשכת על-פני תקופה ארוכה. כשהעוולה מתארכת נדרש לקבוע נקודת זמן אחת, אליה ידחסו האשם או הנזק וממנה יתחיל מרוץ ההתיישנות. אם באותה נקודת זמן חלפה תקופת ההתיישנות, לא יתקבל כל פיצוי, ואם טרם חלפה יתקבל הפיצוי במלואו.
סעיף 89(1) בפקודה מפנה, על-פניו, לאלטרנטיבה של התארכות ה"אשם". המשמעות היא, שרואים את תקופת "המעשה הנמשך" כ"נדחסת" קדימה ליומו האחרון, ובו נפתח מרוץ ההתיישנות. התוצאה היא הסדר של קצוות, שיהיה נוח לתובע, שרק חלק מה"אשם" עליו מבוססת תביעתו התיישן: כל עוד יש חלק מ"האשם" שטרם התיישן תידחה טענת ההתיישנות לגבי ה"אשם" כולו.
לפי גלעד אפשר גם לפרש את סעיף 89(1) לפקודה כקובע רק את זמן ה"אשם" בעוולות נמשכות (ליום בו חדל) ולא את סיווג ההימשכות, שנותר לשיקול-דעתו של בית-המשפט. כמו כן, לדעתו אין להסיק מקיומו של סעיף 89(1) לפקודה, שהתפרש כנוגע לעוולות שאינן דורשות נזק, הסדר שלילי ביחס לעוולות הדורשות נזק. גישה זו מעלה את השאלה, כיצד יסווג הנזק (מתחדש או מתארך), ואם סווג כמתארך, לאיזו נקודת זמן יידחס לצורך פתיחת מרוץ ההתיישנות.
אם-כן, יישום הדין בעוולות נמשכות דורש הפעלת פרשנות ושיקול דעת נרחבים: ביחס לטיב ההימשכות (התארכות או התחדשות),ובבחירת נקודת הדחיסה (בהתארכות), כך שמרכז הכובד בסוגיה זו יימצא בהכרעות הפסיקה.
בפרשת טכניכון, סווגה עוולת הסגת גבול, עוולה מהסוג הראשון, כמתחדשת. העוולה התפרשה כמעשה נזיקי נמשך, במובן זה שהיא מתחדשת מדי יום. בפרשות שונות סווגה עוולת הרשלנות, עוולה מהסוג השני, כמתחדשת. כך למשל, בפרשת הורוביץ העוסקת בחשיפת עובד לחומר מסרטן במהלך עבודתו, הוגדרה עוולת הרשלנות כעוולה הולכת נמשכת, היוצרת עילת תובענה חדשה מדי יום.
בפרשת זמיר השופטת אבנור מוסיפה שעוולות מהסוג השני אינן יכולות להיות נמשכות. ניתן להסביר רתיעה זו בדרישת הדחיסה. בקביעת מועד אשם טבעי לדחוס את האשם קדימה לנקודת הזמן המאוחרת, בעוד שבקביעת מועד הנזק, נראה מלאכותי לדחות את המועד לנקודת הזמן האחרונה בה אירע נזק, כשברור שנזק אירע עוד קודם. 
נראה שהסיווג בא להיטיב עם ניזוקים בעוולות מהסוג השני, כדי שיפוצו לפחות על חלק מן הנזקים שנגרמו להם. מהלך זה של הפסיקה מרחיב את מוסד ההתיישנות בעוולות מהסוג השני.