stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איפוליטו איריגוז'ן
ביוגרפיה > קדנציה שנייה (1930-1928)

לאחר סיום כהונתו של הנשיא מרסלו טורקואטו דה אלבאר בשנת 1928, נבחר איריגוז'ן בפעם השנייה לנשיאות. אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו היה ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית הרברט הובר כאשר ביקר בארגנטינה. איריגוז'ן ליווה את הובר במשך כל ביקורו על מנת להגן עליו מפני הקיצוניים.
בקדנציה הזו היה איריגוז'ן מבוגר מידי ומוחלש פוליטית. עוזריו מנעו ממנו דיווחי חדשות על מנת להסתיר ממנו את השפעות השפל הכלכלי הגדול, אליו נקלעה אמריקה כולה בשנת 1929, על המשק הארגנטינאי. ב-24 בדצמבר אותה שנה, ניצל אוריגוז'ן מניסיון התנקשות.
ב-6 בספטמבר 1930 הודח בהפיכה צבאית בהנהגת הגנרל חוסה פליקס אוריבורו. לאחר הדחתו היה במעצר בית ונשלח מספר פעמים לאי מרטין גרסיה. ב-3 ביולי 1933 מת בביתו ונקבר בבואנוס איירס.
אילוקלסיה

| אילוקלסיה |
| --- | --- |
איור אפשרי של אילוקלסיה
תקופה
קרטיקון עליון 95 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אבליזאוריים
סוג:: אילוקלסיה
מין:: Ilokelesia aguadagrandensis
שם מדעי
 Ilokelesia

אילוקלסיה (שם מדעי: Ilokelesia) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים, אשר חי בתור הקרטיקון שלפני 95 מיליון שנה לפני זמננו. הוא התגלה ב-1991 בתצורת וינקול (אנ') שבנאוקן, בארגנטינה. הסוג נחקר ותואר בידי החוקרים רודולפו קוריה ולאונרדו סלגאדו ב-1998. משמעות השם היא משפת ילידי צ'ילה - המפוצ'ה ומשמעותו: "לטאת בשר". הסוג כלל מין יחיד - Ilokelesia aguadagrandensis, על שם היישוב Aguada Grande, לצידו נמצאו המאובנים.
האילוקלסיה היה דינוזאור בינוני בעל גולגולת קצרה, רגליים אחוריות גדולות ושריריות וזרועות מנוונות. החוקר גרגורי ס. פאול העריך שהגיע לאורך 4 מטרים ולמשקל של 200 קילוגרם. הערכות אחרות נתנו לו מדד אורך של 5.3 מטרים או 5.8 מטרים ומשקל 840 קילוגרם. הדינוזאור שונה משאר בני משפחת האבליזאוריים במספר מאפיינים, כמו עצמות צדדיות בלסת העליונה וחוליות צוואר מופחתות. גם מבנה אגן הירכיים בעל מאפיינים שונים במקצת משאר קרוביו ובכל זאת הוא נחשב לאבליזאור אמיתי.
ייתכן שדינוזאור זה היה פרימיטיבי בקבוצתו ובעל מאפיינים שירש מנואזאוריים שחיו לצידו.
איפוה

אִיפּוֹהּ (במלאית: Ipoh, בכתב ג'אווי: إڤوه; בסינית: 怡保, נהגה: "יִיבַּאו") היא בירת מדינת פרק במלזיה. איפוה נמצאת במרכז מדינת פרק הנמצאת בחצי האי המלאי, במרחק של כ-200 קילומטרים צפונית לקואלה לומפור, בירת מלזיה.
היסטוריה

איפוה נוסדה ככפר קטן על גדות נהר קינטה בחצי הראשון של המאה ה-19.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התגברה כריית הבדיל באזור וחברות כרייה בריטיות רבות התבססו באיפוה שגדלה והפכה לעיירה. איפוה המשיכה לגדול עד שב-1937 היא הפכה להיות בירת פרק במקום טאיפינג.
ב-15 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את העיר. איפוה, כמו יתר האזור, שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה סולטאן אזלן שה, הנמצא במרחק של 6 קילומטרים ממרכז העיר. הנמל מציע טיסות לערים קואלה לומפור וג'והור באהרו בתוך מלזיה ולמספר יעדים נוספים מחוצה לה.
ערים תאומות

יפן פוקואוקה, יפן
אינדונזיה יוגיאקרטה, אינדונזיה
איזייה סוואן

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1985 (בן 39) קליפורניה שבארצות הברית
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  1.88 מטר
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה
 קבוצות כשחקן
 2008 - 2009   2009   2009 - 2010   2010   2010 - 2011   2011 - 2012   2012 - 2013   2013 - 2014   2014 - 2015   2015 -2016:  אימולה  לגאה סקפאטי   הפועל גלבוע גליל   ריו גראנדה ואלי וייפרס   מכבי ראשון לציון   רטיופארם אולם   גזיאנטפ בסקטבול   בראונשווייג פנטומס   מכבי ראשון לציון   מכבי אשדוד באר טוביה
 הישגים כשחקן
 אליפות ישראל (2010) אולסטאר ישראל 2016 תחרות שלשות מקום ראשון
איזייה סוואן (באנגלית: Isaiah Swann; נולד ב-10 בפברואר 1985 בקליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו 1.88 מטר.
סוואן שיחק באוניברסיטת המדינה של פלורידה במשך שנתיים, והעמיד ממוצעים של 10.3 נקודות, 3 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק בעונתו הראשונה, ו-11.8 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק בעונתו השנייה.
את קריירת הבוגרים שלו החל סוואן באיטליה, בקבוצת אימולה מהליגה השנייה, במדיה העמיד ממוצעים של 13.5 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, אך שוחרר לאחר 15 משחקים. לאחר מכן עבר ללגאה סקפאטי מאותה הליגה, אבל שוחרר גם ממנה לאחר משחק אחד בלבד.
במרץ 2009 חתם סוואן בהפועל גלבוע גליל מליגת העל הישראלית, במדיה שיחק 14 משחקים בהם קלע 7.1 נקודות, הוריד 2.3 ריבאונדים ומסר 1.1 אסיסטים בכ-19 דקות בממוצע למשחק. ב-4 ביוני 2009, חתם סוואן על חוזה לעונת נוספת בגלבוע גליל.
בעונת 2009/2010 זכה סוואן באליפות ישראל עם הפועל גלבוע/גליל לאחר ניצחון בתוצאה 90-77 על מכבי תל אביב בגמר הפיינל פור.
בעונת 2010/2011 חתם סוואן בקבוצת ריו גראנדה וואלי ווייפרס מליגת ה-NBDL.
ב-4 בדצמבר 2010 חזר סוואן לישראל וחתם בקבוצת הכדורסל מכבי ראשון לציון.
בקיץ 2011 חתם ברטיופארם אולם.
בקיץ 2012 חתם בגזיאנטפ בסקטבול.
בקיץ 2013 חתם בבראונשווייג פנטומס מליגת העל הגרמנית.
בקיץ 2014 חתם שוב במכבי ראשון לציון לעונה אחת.
בקיץ 2015 חתם במכבי אשדוד לעונה אחת.
הערות שוליים

↑  איזייה סוואן, ביוגרפיה, 04.03.09, אתר מנהלת ליגת העל
↑  גליל/גלבוע החתימה את אייזיה סוואן, באתר וואלה, 4 במרץ 2009
↑  איזייה סוואן, סטטיסטיקה אישית, עונת 2008-09, אתר מנהלת ליגת העל
↑  שי לוי, איזייה סוואן ימשיך בהפועל גלבוע/גליל, 04.06.09, אתר ONE
↑  דף השחקן של סוואן באתר ליגת ה-NBDL
אלחוטאי

אנשי הקשר של גדוד 8 של חטיבת הנגב מפעילים מכשיר מ.ק. 19, 1948
קשר בבאלי"ש נושא על גבו מ.ק. 91 מוגבר מוצפן במהלך תרגיל לש"ב
הלוחם שמימין הוא קשר מפקד החטיבה ונמצא בצמוד אליו בזמן ניהול הקרב (מבצע רודוס במלחמת ההתשה, ינואר 1970)
אלחוטאי (גם אלחוטן וקַשָׁר) הוא אדם שתפקידו הוא תפעול של מכשירי קשר רדיו.
תפקידי אלחוטאי מתקיימים בהיקף נרחב בפעילות צבאית, לשם שמירת קשר בין הכוחות הלוחמים לבין עצמם ובינם לבין המטה. לשם כך מצויד האלחוטאי במכשיר קשר אחד או במכשירי קשר אחדים. תפקידי אלחוטאי אחדים:
קַשָׁר: חייל בכוחות היבשה העוסק בתפעול ציוד קשר. קשרים פועלים בכל הרמות, החל מיחידה קטנה, כגון טנק או רכב פיקוד, וכלה במטה הכללי. בטנקים מודרניים יש בדרך כלל ארבעה אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן, טען-קשר ונהג.
אלחוטן אוויר או אלחוטן מוטס, היה מקצוע של אנשי צוות אוויר בחיל האוויר הישראלי עד לשנת 1972. אלחוטני אוויר שירתו במערך התובלה וטסו על מטוסי B-17 פליינג פורטרס, דקוטה, נורד, קטלינה, אנסון וסטרטוקרוזר.
אלחוטן ימי: קצין אלחוט באוניית צי הסוחר. בחיל הים -איש צוות בספינה, הפועל במסגרת מחלקת גנ"ק  בה.
אלחוטן מורס: מפעיל ציוד לקשר בקוד מורס.
תפקידי אלחוטאי קיימים גם בפעילות אזרחית, למשל באוניות.
קַשָׁר ציוד קשר נישא

הצורך בקַשָׁר ציוד קשר נישא הוא העובדה שכדי לשמור על אמינות ערוץ התקשורת בעת לחימה יש צורך במכשירי קשר משוכללים בעלי הספקי שידור גבוהים. מכשיר קשר כזה שוקל כמה עשרות קילוגרמים ומקשה על תפקוד נוסף מלבד נשיאתו. על הקשר להיות בעל כושר קרבי מצוין.
קַשָׁר ציוד קשר נישא > תפקידי קַשָׁר ציוד קשר נישא

הרכבת המכשיר וכל האביזרים הנלווים אליו (מתאמים, אנטנות, סוללות, מצפין, מגבר, כבלים, אבד"שים ומנשא)
קיבוע התדרים במכשיר הקשר
קביעת מצבי הצפנה
קביעת הספקי שידור
האזנה לערוצים
אינדיאנה (BB-1)

| --- | --- |

אוניית המערכה "אינדיאנה" בין השנים 1900–1908
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  "אינדיאנה"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Cramp & Sons 
 הוזמנה:  30 ביוני 1890
 תחילת הבנייה:  7 במאי 1891
 הושקה:  28 בפברואר 1893
 תקופת הפעילות:  20 בנובמבר 1895 – 31 בינואר 1919 (23 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה כספינת מטרה ב-1 בנובמבר 1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת ארצות הברית-ספרד מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 10,453 טון, מרבי: 11,876 טון
 אורך:  107 מ'
 רוחב:  21.1 מ'
 שוקע:  8.2 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  15 קשרים
 גודל הצוות:  473 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  4,900 מייל ימי (9,100 ק"מ) במהירות 10 קשר
 הנעה:  2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 9,000 כוחות סוס; 4 דודי קיטור ימיים סקוטיים
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 4–18 אינץ' (102–457 מ"מ)   צריחי התותחים הראשיים: 17 אינץ' (432 מ"מ)   בסיסי התותחים הראשיים (ברבטות): 17 אינץ' (432 מ"מ)   צריח הניתוב: 10 אינץ' (254 מ"מ) הסיפון: 3 אינץ' (76 מ"מ)
 חימוש:  2 תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ) דו-קניים   4 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) דו-קניים  4 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   20 תותחי 6 פאונד 57 מ"מ (2.2 אינץ')   6 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.4 אינץ')   5–6 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
"אינדיאנה" (BB-1) (באנגלית: USS Indiana) הייתה אוניית מערכה קְדַם-דְּרֶדְנוֹט של צי ארצות הברית, הראשונה בסדרת "אינדיאנה" הנקראת על שמה. בנייתה אושרה ב-1890 והיא הוכנסה לשירות פעיל חמש שנים אחר כך. היא הייתה אוניית מערכה קטנה, אך החימוש והשריון שלה דמו לאלו של אוניות מערכה גדולות ממנה בציים אחרים באותה תקופה. אוניות הסדרה היו הראשונות בצי שצוידו גם בסוללות תותחי ביניים. היא תוכננה להגנת החופים ועל כן לא התאימה לשירות בים הפתוח ובאוקיינוסים.
"אינדיאנה" השתתפה במלחמת ארצות הברית–ספרד (1898) כחלק מהשייטת הצפון אטלנטית. היא נטלה חלק בהסגר הימי על סנטיאגו דה קובה ובקרב סנטיאגו דה קובה, שהתרחש כאשר הצי הספרדי ניסה לפרוץ את ההסגר. למרות שלא יכלה להצטרף למרדף אחר הסיירות הספרדיות הנמלטות, היא הייתה אחראית חלקית להשמדת המשחתות הספרדיות "פלוטון" ו"פורור". לאחר המלחמה, היא התיישנה במהירות - למרות מספר מודרניזציות - ושירתה ברוב הזמן כאוניית אימונים או בצי המילואים, כאשר הופעלה בפעם האחרונה שלה במהלך מלחמת העולם הראשונה כספינת אימונים לצוותי תותחים. היא הושבתה בפעם השלישית והאחרונה בינואר 1919 וזמן קצר לאחר מכן סווגה מחדש כ"אוניית מערכה חופית מס' 1" על מנת שניתן יהיה לעשות שימוש חוזר בשם "אינדיאנה". היא הוטבעה במים רדודים כמטרה בניסויי הפצצה אווירית ב-1920, והגוף שלה נמכר לגריטה ב-1924.
תיאור האונייה

מאפייני המבנה והחימוש של "אינדיאנה", בשינויים מסוימים, נוסחו ב-1889 על ידי הוועדה המייעצת לצי במסגרת הצעתה השאפתנית לבנות 33 אוניות מערכה ו-167 אוניות מלחמה קטנות יותר. הקונגרס ראה בתוכנית המוצעת ניסיון להביא לסיומה של מדיניות אי-ההתערבות של ארצות הברית ולא אישר אותה, אבל שנה לאחר מכן אישר תקציב לבנייתן של שלוש אוניות מערכה להגנת החופים: "אינדיאנה" ואחיותיה לסדרה "מסצ'וסטס" ו"אורגון". אוניות אלה יועדו להגנת החופים בלבד, כי ההדחק שלהן היה קטן למדי והבולט נמוך, ולכן לא התאימו לתנאי השיט בים הפתוח ובאוקיינוסים. ואומנם, האוניות התגלו במהלך שירותן כלקויות: משקלן בסיום הבנייה חרג מהתכנון המקורי, הבולט הנמוך הגביל את פעילותן בים גלי והן לא שטו היטב. עם זאת, למרות חסרונותיהן הן היו אוניות המערכה המודרניות הראשונות של הצי האמריקאי.
אורכה הכללי של "אינדיאנה" היה "351-2 רגל (107 מ'), רוחבה "69-3 רגל (21.1 מ') והשוקע 24 רגל (7.3 מ'). ההדחק הסטנדרטי – 10,288 טון אימפריאלי (10,453 טון מטרי) וההדחק המרבי – 11,688 טון אימפריאלי (11,876 טון מטרי). האונייה הונעה על ידי שני מנועי קיטור תלת דרגתיים שסובבו שני מדחפים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט). הקיטור סופק על ידי ארבעה דודי צינורות אש מוסקים בפחם, שהעניקו לה מהירות מרבית של 15 קשרים (28 קמ"ש). טווח השיוט המקסימלי היה 5,640 מיילים ימיים (10,450 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). במהלך בנייתה הותקן בה תורן צבאי כבד עם דוכניות לתצפית, וב-1910–1911 נוסף תורן מִסְבָּךְ בירכתיים. צוות האונייה מנה 32 קצינים ו-441 חוגרים, וגדל לאחר מכן ל־586–636 קצינים וחוגרים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' / 35 קליברים (קוטר 330 מ"מ, אורך הקנה 11.5 מ') בשני צריחים דו-קניים על קו האמצע האורכי, אחד לפני המבנה העילי ואחד מאחוריו. הסוללה המשנית מנתה שמונה תותחי 8 אינץ' / 35 קליברים שהוצבו בארבעה צריחים דו-קניים לאורך הדפנות. עליה נוספו שישה תותחי 6 אינץ' / 40 קליברים בבתי-תותח משוריינים באמצע האונייה. את ההגנה מטווח קרוב מפני ספינות טורפדו העניקו לאונייה עשרים תותחי 6-פאונד ושישה תותחי 1-פאונד על מִקְבָּעִים נפרדים. כמקובל באוניות ראשיות בתקופה זו, נשאה "אינדיאנה" גם צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) על הסיפון. מספרם לא ידוע בבירור. לפי Conway's היו לה שישה צינורות טורפדו, אך ההיסטוריון נורמן פרידמן סבור כי תוכננה לשאת שבעה צינורות אבל חומשה לבסוף בחמישה בלבד.
חגורת השריון העיקרית של "אינדיאנה" הייתה בעובי משתנה: מעל מחסני התחמושת וחדרי המכונות היה עובייה 18 אינץ' (457 מ"מ), והוא הלך ופחת בהדרגה עד 4 אינץ' (102 מ"מ) בחרטום ובירכתיים. דפנות צריחי התותחים הראשיים היו בעובי 17 אינץ' (432 מ"מ), וכמוהן גם דפנות הברבטות החשופות לאויב. לוחות השריון של צריחי התותחים בקוטר 8 אינץ' היו בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) ושריון בתי התותחים שלהם בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ). דפנות צריח הניתוב היו בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ).
תולדות שירותה > בנייה ותחילת השירות

בניית האוניות אושרה ב-30 ביוני 1890, והחוזה עבור "אינדיאנה" - לא כולל תותחים ושריון - נמסר לחברת William Cramp & Sons מפילדלפיה, שהציעה לבנות אותה תמורת 3,020,000 דולר. העלות הכוללת של האונייה הייתה גבוהה כמעט פי שניים, כ-6,000,000 דולר. החוזה קבע שהאונייה תיבנה בשלוש שנים, אבל אספקה איטית של לוחות שריון ותותחים גרמה לעיכוב. הבנייה החלה ב-7 במאי 1891, ו"אינדיאנה" הושקה ב-28 בפברואר 1893, בהשתתפות כ-10,000 אנשים, כולל הנשיא בנג'מין הריסון, כמה מחברי הקבינט שלו ושני הסנטורים של אינדיאנה. במהלך ההצטיידות שלה בתחילת מרץ 1894, האונייה ערכה הפלגת מבחן כדי לבדוק את מהירותה ומכונותיה. בשלב זה עדיין לא הותקנו שריון הצד שלה, התותחים, הצריחים וצריח הניתוב, והפלגת המבחן הרשמית לא התקיימה עד אוקטובר 1895 עקב העיכובים במשלוחי השריון.
"אינדיאנה" הוכנסה לשירות פעיל ב-20 בנובמבר 1895 תחת פיקודו של קפטן רובלי ד' אוונס. לאחר ניסויים נוספים, האונייה הצטרפה לשייטת הצפון-אטלנטית בפיקודו של אדמירל משנה פרנסיס מ. באנס, אשר ערכה אימונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. בסוף 1896, שני הצריחים הראשיים השתחררו מהמלחציים שלהם בים סוער. מכיוון שהצריחים לא היו מאוזנים במרכז, הם התנדנדו מצד לצד עם תנועת האונייה, עד שהם אובטחו בחבלים כבדים. הותקנו מלחציים כבדים יותר, אך בפברואר 1896, בעת ביצוע תמרוני צי עם השייטת הצפון אטלנטית, "אינדיאנה" נתקלה במזג אוויר גרוע יותר והחלה להיטלטל בכבדות. הקפטן החדש שלה, הנרי קליי טיילור, הורה לה לחזור לנמל מחשש שהמלחציים ישברו שוב. אירוע זה שכנע את מהנדסי הצי להתקין סנפירי ייצוב ל"אינדיאנה" ולשאר אוניות הסדרה כדי להפחית את הטלטולים. הסנפירים לא הותקנו מלכתחילה במהלך הבנייה, משום שלא איפשרו לאונייה להיכנס לרוב המבדוקים היבשים בארצות הברית.
תולדות שירותה > מלחמת ארצות הברית–ספרד

עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד באפריל 1898, "אינדיאנה" הייתה בקי וסט עם שאר השייטת הצפון-אטלנטית, באותה תקופה בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם ט. סמפסון. השייטת שלו נשלחה לנמל הספרדי של סן חואן בניסיון ליירט ולהשמיד את השייטת הספרדית של אדמירל סרוורה, שהייתה בדרך לאיים הקריביים מספרד. הנמל היה ריק, אבל "אינדיאנה" ושאר השייטת הפגיזו אותו במשך שעתיים ב-12 במאי 1898 לפני שהבינו את טעותם. השייטת חזרה לקי וסט, שם הגיעו ידיעות כעבור שלושה שבועות כי השייטת הנודדת של קומודור שליי מצאה את סרוורה וכעת חוסמת אותו בנמל סנטיאגו דה קובה. סמפסון חיזק את שליי ב-1 ביוני וקיבל את הפיקוד הכללי.
בניסיון לשבור את הקיפאון, הוחלט לתקוף את סנטיאגו מהיבשה. שיירת תובלה הורכבה בקי וסט, ואינדיאנה נשלחה בחזרה להוביל אותה. כוח המשלחת, בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם רופוס שפטר, נחת מזרחית לעיר ותקף אותה ב-1 ביולי. סרוורה ראה שמצבו נואש וניסה לפרוץ את המצור ב-3 ביולי 1898, וכתוצאה מכך התקיים קרב סנטיאגו דה קובה. הסיירות "ניו אורלינס" ו"ניוארק" ואוניית המערכה "מסצ'וסטס" יצאו יום קודם לכן כדי לחדש את מלאי הפחם שלהן במפרץ גואנטנמו. גם אוניית הדגל של אדמירל סמפסון, הסיירת "ניו יורק", הפליגה מזרחה מוקדם יותר באותו בוקר לפגישה עם הגנרל שאטר, והותירה את קומודור שליי בפיקוד. זה הותיר את יחידות ההסגר הימי חלשות ובלתי מאוזנות ביום הקרב, שכן שלוש אוניות מערכה מודרניות ("אינדיאנה", "אורגון" ו"איווה") והיאכטה החמושה "גלוסטר" שמרו במזרח, בעוד שבמערב הגנו רק אוניית המערכה מדרג ב' "טקסס", הסיירת "ברוקלין" והיאכטה החמושה "ויקסן".
כשהיא תופסת את העמדה המזרחית הקיצונית של המצור, "אינדיאנה" ירתה לעבר הסיירות "אינפנטה מריה תרסה" ו"אלמירנטה אוקנדו" כשיצאו מהנמל, אך, עקב בעיות במנוע, לא הצליחה להשיג את הסיירות הספרדיות שברחו מערבה. כאשר הגיחו המשחתות הספרדיות "פלוטון" ו"פורור", "אינדיאנה" הייתה סמוך לכניסה לנמל ויחד עם "איווה" היא סייעה ליאכטה החמושה "גלוסטר" להשמיד את ספינות האויב המשוריינות קלות. לאחר מכן היא קיבלה הוראה להמשיך ולהטיל הסגר על הנמל למקרה שספינות ספרדיות נוספות יצאו, ולכן לא מילאה תפקיד במרדף ובטביעתן של שתי הסיירות הספרדיות הנותרות, "ויסקאיה" ו"כריסטובל קולון".
תולדות שירותה > לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד

לאחר המלחמה, "אינדיאנה" חזרה לאימונים עם השייטת הצפון אטלנטית. במאי 1900, הועברו "אינדיאנה" ו"מסצ'וסטס" לצי המילואים בשל מחסור חמור בקצינים והצורך להכניס לשירות פעיל את אוניות המערכה החדשות מסדרות "קירסיירג'" ו"אילינוי". שתי אוניות המערכה הוחזרו לשירות פעיל חודש לאחר מכן כניסוי באיזו מהירות ניתן לעשות זאת, אך "אינדיאנה" שובצה בצי המילואים באותו חורף. במרץ 1901, הוחלט להשתמש בה באותו קיץ לשייט אימון לפרחי קצונה, וזו תהיה פעילות הקיץ הקבועה שלה לשנים הקרובות, בעוד שבשאר הזמן היא תשמש כאוניית הכשרה. היא הושבתה ב-29 בדצמבר 1903 כדי לעבור שיפוץ ומודרניזציה: דודי Babcock & Wilcox חדשים, משקולות איזון לצריחי התותחים הראשיים, ומנגנוני צידוד חשמליים לצריחים שלה. היא הופעלה מחדש ב-9 בינואר 1906 ואוישה על ידי הצוות לשעבר של אוניית האחות שלה "מסצ'וסטס", כולל מפקד האונייה, קפטן אדוארד ד. טאוסיג. "מסצ'וסטס" הושבתה יום קודם לכן כדי לעבור מודרניזציה דומה.
במהלך תקופת שירותה השנייה, "אינדיאנה" בילתה את רוב זמנה בצי המילואים, ומדי פעם השתתפה בהפלגות אימון. בינואר 1907, היא עזרה לספק סיוע לאחר רעידת האדמה בקינגסטון ב-1907. בשנת 1908, תותחי ה-6 אינץ' (152 מ"מ) ורוב התותחים הקלים יותר הוסרו כדי לפצות על משקולות האיזון שנוספו לצריחי התותחים הראשיים ומכיוון שאספקת התחמושת לתותחים נחשבה לבעייתית. שנה לאחר מכן, 12 תותחי 3 אינץ' / 50 קליברים (76 מ"מ) נוספו באמצע האונייה ובדוכניות הירי העליונות. במקביל, נוסף לה תורן מִסְבָּךְ. בתחילת 1910, הותקן לה בלם מהירות ניסיוני של לקוסט, שייפרס מהצד של גוף האונייה כדי לשמש כבלם חירום; הניסויים לא היו חד משמעיים. עד שנת 1913 עלתה הצעה שהאונייה תשמש בקרוב לתרגול מטרה, אך במקום זאת, האונייה הושבתה ב-23 במאי 1914. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, "אינדיאנה" הופעלה בפעם השלישית ושימשה כספינת אימונים לצוותי תותחים ליד טומפקינסוויל, סטטן איילנד ובנהר יורק, והושמה תחת פיקודו של ג'ורג' לנדנברגר.
ב-31 בינואר 1919, היא הושבתה בפעם האחרונה, וחודשיים לאחר מכן, שונה שמה ל"אוניית מערכה חופית מס' 1" על מנת שניתן יהיה להקצות את השם "אינדיאנה" לאוניית המערכה "אינדיאנה" (BB-50), שהוזמנה לאחרונה - אך מעולם לא הושלמה. אוניית המערכה הישנה הובאה למים רדודים במפרץ צ'ספיק ליד שרידיה של אוניית המטרה "סן מרקוס" (לשעבר אוניית המערכה "טקסס"). כאן היא הייתה נתונה לניסויי הפצצה אוויריים שערך הצי. היא נפגעה בפצצות דמה מכלי טיס, ומטעני נפץ הופעלו בעמדות בהן פגעו הפצצות. הבדיקות היו תגובה לטענות של בילי מיטשל - בזמנו עוזרו של ראש שירות האוויר צ'ארלס ט. מנוהר - שהצהיר בפני הקונגרס ששירות האוויר יכול להטביע כל אוניית מערכה. המסקנות שהסיק הצי מהניסויים שנערכו ב"אינדיאנה" היו שונות מאוד, כפי שקבע קפטן ויליאם ד' לייהי בדו"ח שלו: "הניסוי כולו הצביע על חוסר הסבירות שאוניית מערכה מודרנית תושמד או תוצא מכלל פעולה עם פצצות מהאוויר". הנושא נותר עניין של מחלוקת בין מיטשל לצי, ונערכו מספר ניסויי הפצצה נוספים עם אוניות מערכה אחרות שהוצאו משירות, שהגיעו לשיא בטביעת אוניית המערכה הגרמנית לשעבר "אוסטפריזלנד". למרות מסקנות הצי, "אינדיאנה" טבעה במהלך הניסוי ושקעה במים הרדודים, שם נשארה עד ששרידיה נמכרו לגריטה ב-19 במרץ 1924. כאשר הצי האמריקני אימץ קוד סיווג לאוניותיו (hull number) ב-1920, ל"אינדיאנה" הוקצה רטרואקטיבית הקוד "BB-1".
לקריאה נוספת

Bryan, B. C. (1901). "The Steaming Radius of United States Naval Vessels". Journal of the American Society for Naval Engineers, 13 (1): 50–69.
Campbell, N. J. M. (1979). "United States of America". In Chesneau, Roger & Kolesnik, Eugene M. (eds.). Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905. Greenwich: Conway Maritime Press. pp. 114–169.
Friedman, Norman (1985). U.S. Battleships, An Illustrated Design History. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press..
Gardiner, Robert; Lambert, Andrew D. (1992). Steam, Steel & Shellfire: The Steam Warship 1815–1905. London: Conway Maritime Press..
Graham, George E.; Schley, Winfield S. (1902). Schley and Santiago: An Historical Account of the Blockade and Final Destruction of the Spanish Fleet Under Command of Admiral Pasquale Cervera, July 3, 1898. Texas: W.B. Conkey Company.
Reilly, John C.; Scheina, John C. (1980). American Battleships 1886–1923: Predreadnought Design and Construction. London: Arms and Armour Press.
Tucker, Spencer (2013). Almanac of American Military History. Vol. I, Santa Barbara: ABC-CLIO.
הערות שוליים

↑  Friedman 1985, pp. 24–25.
↑  Gardiner & Lambert 1992, p. 121.
1 2  Friedman 1985, pp. 17, 20–29.
1 2 3  Campbell 1979, p. 140.
↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
↑  Friedman 1985, pp. 83, 425.
↑  המונח "קליבר" משמש גם לציון אורך התותח. בדוגמה זו, 13 in / 35 cal, קוטר התותח 13 אינץ' ואורכו 35 קליברים שהם 455 אינץ' או 11.5 מטר.
↑  Friedman 1985, p. 27.
↑  The New York Times, 1 December 1890.
1 2  Reilly and Scheina 1980, p. 69.
↑  The New York Times, 12 March 1896.
תרשים של "אורגון", אוניית אחות של "אינדיאנה"
"אינדיאנה" בתחילת שירותה
מבט אווירי של "אינדיאנה" הפגועה בעקבות ניסויי הפצצה אוויריים
איסמו נוגוצ'י

| --- | --- |

איסמו נוגוצ'י, 1941.
 לידה:  17 בנובמבר 1904 לוס אנג'לס, קליפורניה 
 פטירה:  30 בדצמבר 1988 (בגיל 84) ניו יורק סיטי, ניו יורק 
 מקום קבורה:  מוזיאון נוגוצ'י 
 לאום:  אמריקני
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  Saint Joseph College, Yokohama  בית הספר לאמנויות ע"ש ליאונרדו דה וינצ'י 
 תחום יצירה:  פיסול, אדריכלות נוף, עיצוב רהיטים
 זרם באמנות:  ביומורפיזם
 הושפע על ידי:  גאטסון בורגלם, קונסטנטין ברנקושי 
 יצירות ידועות:  הקובייה האדומה (ניו יורק סיטי), השמש השחורה (סיאטל), שער השמיים (הונולולו), נורות אקארי, שולחן הקפה CL901 (עבור חברת הרמן מילר), גן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1927)  פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (1986)  המדליה הלאומית לאומנויות  מסדר האוצר הקדוש 
 בן או בת זוג:  Yoshiko Yamaguchi (1951–1956) 
 
"ח'מר", 1968, גן האמנות ע"ש בילי רוז, מוזיאון ישראל, ירושלים
"הבכי", 1959
איסמו נוגוצ'י (באנגלית: Isamu Noguchi; ‏17 בנובמבר 1904 – 30 בדצמבר 1988) היה אמן, פסל, מעצב ואדריכל נוף יפני-אמריקאי דגול, שהקריירה האמנותית שלו הקיפה שישה עשורים, משנות העשרים עד שנות השמונים של המאה ה-20. הוא ידוע בפסליו ובעבודותיו הציבוריות. בנוסף, הוא עיצב גם תפאורות למגוון הפקות של מרתה גרהם, ומספר מנורות ורהיטים שיוצרו ביצור המוני, וחלקם עדיין מיוצרים ונמכרים כיום.
ב-1947 החל בשיתוף פעולה עם חברת הרמן מילר (אנ'), כשהצטרף לג'ורג' נלסון, פאול לזלו וצ'ארלס אימס, כדי להפיק קטלוג המכיל מה שלעיתים נחשב לגוף הריהוט המודרני, המשפיע ביותר שאי פעם הופק, הכולל את שולחן נוגוצ'י (CL901) הסמלי, שעדיין מיוצר כיום.
נוגוצ'י נחשב לאחד הפסלים הידועים והמשפיעים במאה ה-20. יצירותיו מתאפיינות בשילוב בין תפיסות אמנותיות מן המזרח לאלו של אמנות המערב. עבודותיו מוצגות ברחבי העולם. בשנת 1985 הוקם מוזיאון נוגוצ'י המוקדש ליצירתו בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק. בישראל עיצב נוגוצ'י את גן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל בירושלים.
ביוגרפיה > ראשית חייו (1904–1922)

איסמו נוגוצ'י נולד בלוס אנג'לס, כבן הבלתי חוקי של יונגורו נוגוצ'י (אנ'), משורר יפני שזכה לשבחים בארצות הברית, וליאוני גילמור (אנ'), כתבת אמריקנית שערכה הרבה מעבודתו של יונגורו.
יונגורו סיים את מערכת היחסים עם גילמור מוקדם יותר באותה שנה, ותכנן להינשא לכתבת הוושינגטון פוסט, אתל ארמס. לאחר שהציע נישואין לארמס, עזב יונגורו ליפן באוגוסט, התיישב בטוקיו וחיכה להגעתה; אירוסיהם התבטלו לאחר כמה חודשים, כשלארמס נודע על ליאוני ועל בנה.
ב-1906, יונגורו הזמין את ליאוני לבוא לטוקיו עם בנה. בתחילה היא סרבה, אך בגלל התגברות הסטנטימנטים האנטי-יפניים בעקבות מלחמת רוסיה–יפן, השתכנעה לבסוף להיענות לבקשתו של יונגורו. ליאוני ובנה המריאו מסן פרנסיסקו במרץ 1907, ליוקוהמה על מנת לפגוש את יונגורו. עם הגעתם, הם העניקו לבנם את השם איסמו (勇, "אומץ לב"). עוד לפני שליאוני ובנה הגיעו ליפן, נישא יונוגורו לאישה יפנית, ועקב כך לא היה נוכח רוב הזמן בתקופת ילדותו והתבגרותו של בנו. לאחר שנפרדו שוב מיונגורו, לאוני ואיסמו עברו דירה מספר פעמים ברחבי יפן.
ב-1912, כשחיו בצ'יגסקי, נולדה אחותו החורגת של איסמו, חלוצת תנועת המחול המודרני האמריקני אליס גילמור, לאב לא ידוע. בשלב זה החליטה ליאוני לבנות לשלושתם בית, והעניקה לאיסמו בן ה-8 את האפשרות "לפקח" על בנייתו. כדי לטפח את כישרונו האמנותי של בנה, היא מינתה אותו לאחראי על גינתם והפכה אותו לשוליה של נגר מקומי. בדצמבר 1917 עברו השלושה להתגורר בקרב קהילת דוברי אנגלית ביוקוהמה.
ב-1918, נשלח נוגוצ'י חזרה לארצות הברית, כדי ללמוד ברולינג פראירי (אנ') שבאינדיאנה. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, הוא עזב עם דוקטור אדוארד רומלי ועבר ללה-פורט, שם הוא התאכסן אצל סמואל מק, כומר של הכנסייה החדשה. נוגוצ'י החל ללמוד בתיכון לה-פורט, וסיים את לימודיו ב-1922. בתקופה זו של חייו, הוא היה ידוע בשם "סם גילמור".