stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית התאוששות מאסון
התוכנית ברמה העקרונית

הפעולות לבניית התוכנית כוללות:
זיהוי של היקף וגבולות תוכנית הרציפות העסקית. השלב כולל גם דוחות ביקורת וניתוח סיכונים עבור נכסי הארגון
עריכת ניתוח השפעה עסקית (BIA) שהיא חקר והערכה של השפעות הארגון במקרה של אובדן או דעיכה של הפונקציות העסקיות הנובעות מאירוע הרסני. אובדנים כאלו יכולים להיות כספיים, או פחות מוחשיים אך עם זאת חיוניים (למשל, משאבי אנוש, קשרי משקיעים)
השגת מחויבות ארגונית וכספית של ההנהלה הבכירה
קביעה והסברת תפקידה של כל מחלקה בתוכנית התמיכה כך שבמקרה של אסון כל מחלקה בארגון תהיה מוכנה לפעולה. משום שכדי לשחזר ולשמור על פונקציות קריטיות על כל מחלקה להבין את התוכנית ולפעול בהתאם.
יישום התוכנית עצמה
תוכנית הרציפות העסקית של הארגון אמורה לכלול מדדים מרכזיים של נקודת התאוששות (RPO - הזמן המרבי שלגביו ניתן לאבד מידע) ואת זמן ההתאוששות (RTO - הזמן המרבי עד לחזרתה של המערכת לתפקוד מלא) עבור תהליכים עסקיים שונים (כגון תהליך הפקת סדר, ביצוע הזמנה, וכדומה). מדדים אלו שצוינו עבור תהליכים עסקיים צריכים להיות ממופים למערכות טכנולוגיית המידע ולתשתיות התומכות בתהליכים אלה, תוך התייחסות לתקציב שניתן להם.
חלק מהותי מהתוכנית הם אמצעי הבקרה שהן פעולות או מנגנונים שיכולים להפחית או למנוע אסונות במערכת המחשוב הכוללים:
אמצעי מניעה שנועדו למנוע התרחשות אירועי אסון
אמצעים בדיקה המגלים אירועים לא רצויים
אמצעי תיקון - המתקנים או משחזרים את המערכת לאחר אסון
אמצעים אלו צריכים להיות תמיד מתועדים ולהיבדק בקביעות.
רובד עסקי

הרובד העסקי הוא הרובד בו מתחיל תכנון ההתאוששות מאסון. התכנון ברמה העסקית הוא הרמה העליונה של התכנון המהווה בסיס לתכנון ביתר הרמות. ברובד זה נשאלות שאלות של מהות או שאלות מה. 
ברובד זה מנסים להגדיר:
טווח הזמן הנדרש להפעלה מחדש של הפעילות העסקית (RTO) של הארגון וכפועל יוצא גם הפעלת מערכות המחשוב. טווח הזמן משתנה מארגון לארגון בהתאם לצרכיו ולאופיו ועשוי לנוע ממספר קטן מאוד של שעות עד לימים.
טווח הזמן שאת הנתונים שנצברו בו ניתן לאבד (RPO). טווח זמן זה משתנה באותה סקלה כמו ה־RTO אולם איננו תלוי בהכרח בו (מערכת מסחר בסחורות עשויה לדרוש RPO אפס אך לאפשר RTO גדול יותר).
סיווג המערכות על פי הקריטיות שלהן לארגוןמדד זה עשוי להשפיע על:
סדר הקמת המערכות באתר החלופי - החשובות יותר עשויות להיות משוחזרות לפני החשובות פחות.
אילו מערכות לא ישוחזרו כלל - הארגון עשוי להימנע מהעלאת מערכות בעלות תועלת עסקית שולית על מנת לאפשר פעולה תקינה של מערכות אחרות
רמת השירות של מערכות - רמת השירות שתינתן במסגרת האילוצים הנובעים ממצב החירום. רמת השירות עשויה להיות שונה מרמת השירות במצב הרגיל. רמת השירות של מערכות חשובות פחות עלולה להיפגע. מהגדרות אלו יגזרו כמות המשאבים שיוקצו לכל מערכת ברבדים שמתחת לרובד העסקי.
התכנון ברובד זה מספק מענה לשאלות המה: מה נכלל בתוכנית ההתאוששות ? מה סדר המערכות בזמן ההתאוששות ? מה העדיפויות לאחר ההתאוששות?
רובד לוגיסטי

לצורך תפעול המערכות על פי הקריטריונים שנקבעו ברובד העסקי, אין די בהתאוששות ברמה טכנולוגית. נדרש טיפול גם בנושאי לוגיסטיקה. כך למשל צוות עובדים המספק שירותים ללקוחות מערכת שאוששה מאירוע אסון ברמה הטכנולוגית, זקוק לחדרים, עמדות קצה, מכשירי טלפון וכיוצא בזה על מנת לתמוך בפעולה תקינה של המערכת. נדרש תכנון המספק את התנאים הלוגיסטיים הנדרשים, באתר החלופי או במקום אחר. חשוב לזכור, שהאילוצים הלוגיסטיים בקרות אסון קשים יחסית, משום שלא בהכרח ניתן להקצות כמות דומה של חדרים ומשאבים פיזיים, שהיו קיימים באתר המקורי.
הרובד הלוגיסטי, בדומה לרובד הטכנולוגי, עוסק בשאלות הכיצד על פי המהויות שנקבעו ברובד העסקי. נושאים בהם צריך לטפל בתכנון ברמה הלוגיסטית הם: מקומות ישיבה לצוותים, תשתיות שאינן תשתיות מחשוב (כגון: קווי ומכשירי טלפון לתקשורת בין העובדים ובינם לבין לקוחות הארגון), ציוד משרדי, מערך הסעות לאתר הפיזי המרוחק ובחזרה ממנו, שירותי הסעדה וכיוצא בזה.
ניסויים

יש צורך לבחון האם תוכנית ה-DRP, אכן עונה על הדרישות האמיתיות של הארגון להתאוששות מאירוע אסון. לצורך כך נדרש דימוי של אירוע אסון ומימוש מתוכנן של תוכנית ה-DRP. מתוצאות הניסוי אפשר להפיק לקחים ולתקן ליקויים שנמצאו במהלך הניסוי.
תדירות והיקף הניסויים נקבעת על פי איזון בין חשיבותה העסקית של התאוששות מהירה מאירוע אסון לבין עלויות ביצוע הבדיקה. בדרך כלל מקובל לבצע בדיקה של תוכנית ה-DRP בתדירות של פעם או פעמיים בשנה.
היבטים דינאמיים של DRP

תכנון DRP אינו פעולה חד-פעמית משום שבארגונים חלים שינויים. כך למשל עשויה להשתנות חשיבותה העסקית של מערכת מסוימת וכתוצאה מכך עשוי להידרש שינוי באופן ההתמודדות עם התאוששותה במקרה אסון.
תשתיות תוכנה, חומרה ותקשורת משתנות או משודרגות. מערכות יישומיות מורחבות או משתנות, מבנה וארכיטקטורת נתונים עשויים להשתנות, היקפי עבודה עשויים לגדול או לקטון, מספר אנשי הצוות העוסקים במערכת עשוי לגדול או לקטון מה שעשוי לחייב שינוי בהיערכות הלוגיסטית בהתרחש אירוע אסון. תשתיות ומערכות חדשות מתווספות למצאי הקיים בארגון. תשתיות או מערכות שעבר זמנן מוחלפות בתשתיות ומערכות אחרות.
בעידן הנוכחי של שינויים עסקיים תכופים ומערכות מחשוב גמישות וזריזות וארכיטקטורת SOA ,תדירות שינויים שיכולה להיות להם השפעה על תוכנית ה-DRP, עשויה להיות גבוהה במיוחד.
על מנת לענות על השינויים נדרשת מדיניות עדכון תוכנית ה-DRP ומנגנוני Governance לאכיפת המדיניות ולעדכון ההנחיות הנגזרות ממנה.
ראו גם

תוכנית מגירה
הערות שוליים

↑  Hoffer, Jim. "Backing Up Business - Industry Trend or Event" Health Management Technology, Jan 2001
↑  IT Disaster Recovery Plan | Ready.gov, www.ready.gov
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph410031
נחום וילקומירסקי

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1884 ליטא 
 פטירה:  8 בינואר 1954 (בגיל 70) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 
נחום וילקומירסקי (Nahum Wilkomirski ; 1 בינואר 1884 – 8 בינואר 1954) היה חזן בולט בגרמניה בשנות ה-20, זמר בריטון ומלחין. אביו של הזמר אברהם וילקומירסקי.
ביוגרפיה

נחום וילקומירסקי נולד בליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. התחנך בישיבת מיר, ובגיל 18 נודע כבר כגדול בתלמוד. הוא למד חזנות אצל החזן המפורסם פנחס מינקובסקי באודסה, וכיהן לראשונה כחזן בבית הכנסת החדש בביאליסטוק בשנים תרע"ט–תרס"ו (1918–1921). בהמשך שימש כחזן בבית הכנסת בפוזנן. בשנת 1923 הוזמן ללייפציג על ידי הנדבן חיים אייטינגון, שתרם להקמת בית הכנסת "עץ חיים" שם, לשמש כחזן. בית הכנסת נחנך שנה קודם לכן והיה הגדול ביותר בכל סקסוניה. וילקומירסקי כיהן שם כחזן ראשי (Oberkantor) עד לגירושו מגרמניה. הוא שר גם בבתי כנסת נוספים כחזן אורח.
בזכות קולו המיוחד התפרסם בית הכנסת ואורחים רבים הגיעו ממרחקים לשמעו. הוא הוזכר אפילו במדריך התיירים של לייפציג בסוף שנות ה-20.
העיתון הגרמני Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung ("אלגמיינה דויטשה מוזיק-צייטונג") כינה אותו "קארוזו בין חזני גרמניה".
בנו אברהם עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935.
בסוף אוקטובר 1938 גורש וילקומירסקי על ידי המשטר הנאצי, כיהודים רבים אחרים ממוצא פולני, לפולין. בית הכנסת עץ חיים נהרס בליל הבדולח, בנובמבר אותה שנה.
אשתו, ססיליה לבית ריזנברג, ובתו ז'ניה עזבו גם הם את לייפציג בפברואר 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בלונדון, ובשנת 1945 עבר לסן פרנסיסקו, שם שימש כחזן בקהילה האורתודוקסית "חברה תהילים".
וילקומירסקי נפטר בערב שבת בבית הכנסת לפני התפילה.
לאחר מותו, נקראו מרכז תרבות ובית כנסת על שמו.
הערות שוליים

↑  Leslie Katz, Longtime Chevra Thilim cantor dies, 71, J., ‏1998-05-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  לפי מקור זה, עזב את לייפציג בשנת 1936
↑  http://www.thomas-schinkoeth.de/SCHUBLADEN/LEIPZIG/MusikAnLeipzigerSynagogen.pdf(הקישור אינו פעיל, 3.6.2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283786305171  ISNI: 0000 0003 7666 5909  VIAF: 253703473   WorldCat (עם VIAF): 253703473 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מודן הוצאה לאור

| --- | --- |
לוגו מודן
 נתונים כלליים
 מייסדים:  עודד מודן 
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־55 שנים)
 מיקום המטה:  בן שמן 
 משרד ראשי:  מושב בן שמן
 בעלות:  עודד מודן
 מוצרים עיקריים:  ספר 
 מנכ"ל:  רוני מודן
  
 www.modan.co.il
 
הסמליל הישן של מודן
דוכן הוצאת מודן ביריד שבוע הספר 2023 בירושלים
מודן הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית, חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
היסטוריה

בשנת 1973 רכש עודד מודן, שהיה ראש מחלקת הכספים של ההוצאה, את הוצאת א. לוין אפשטיין והיסב את שמה להוצאת א. לוין אפשטיין - מודן. באותה שנה, חברו אשר ביתן, עודד מודן ואהד זמורה ויצרו את זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור (זב"מ). להוצאת זב"מ היה עיקרון מרכזי שדרש שכל ספר המועמד לצאת תחת המותג זב"מ חייב להתקבל פה אחד על ידי שלושת השותפים. אם לא היה הדבר כך יכול מציע הספר להוציא לאור את הספר בעצמו בהוצאתו הפרטית, תחת שמו. כך למשל הביא עודד מודן להוצאה את ספר הבישול פורץ הדרך "מהמטבח באהבה" של רות סירקיס. עקב סירובם של השותפים להוציא את הספר בזב"מ, הוציא אותו מודן בעצמו ומכירות הספר הפכו לבסיס הכלכלי של מודן למשך שנים רבות[דרוש מקור]. בשנת 1982 פרשה הוצאת מודן מהשותפות.
נכון ל-2010 מודן היא אחת משלוש הוצאות הספרים הגדולות בישראל, המחזיקה קטלוג ובו כ-10,000 כותרים[דרוש מקור: גם למספר וגם ליחס לשאר ההוצאות]. ההוצאה מוציאה לאור את כל סוגי הספרים: ספרות יפה, ספרות פופולרית, ספרות מקור, ספרי עיון, ספרי בישול, ספרי ילדים ונוער, אלבומי מתנה, ספרי מוזיקה, קומיקס וספרי לימוד.
בין היתר, יצאו בהוצאת ההוצאה ספרי בישול של בני סיידא וישראל אהרוני, סדרת ספרי הפסיכולוגיה "פסיכה" בעריכת שולה מודן, ספרי הקומיקס "זבנג!" מאת אורי פינק, וספרי ילדים ונוער של גלילה רון-פדר-עמית, דתיה בן-דור, אלונה פרנקל, שלמה אבס, דליה קורח שגב וזוהר אביב. כמו כן יוצאות בהוצאה הסדרות "הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה" ו"הרפתקה ראשונה: קלאסיקה לראשית קריאה" בשיתוף פעולה עם הוצאת אוקיינוס.
במהלך השנים רכשה ההוצאה את קטלוג הוצאות הספרים מסדה, רשפים, אדם, תמוז, בוסתן ומפעלי תרבות וחינוך (מוזיקה). למודן הסכם שותפות עם הוצאות קרפד (בבעלותו של גיל חובב), עגור ואריה ניר הוצאה לאור.
ב-2010 זכתה ההוצאה במכרז להפקת ספרי משרד הביטחון – ההוצאה לאור והפצתם.
מודן מחזיקה בשליש מהשותפות ברשת צומת ספרים. שותפים שווים נוספים הם מנכ"ל צומת ספרים, אבי שומר, והמנכ"לים המשותפים להוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר, יורם רוז וערן זמורה. עודד מודן הוא גם הבעלים של רשת חנויות "באג מולטיסיסטם". במרץ 2016 רכשה "מודן" את הוצאת הספרים "כתר ספרים", והעסקה קיבלה את אישור רשות התחרות באוגוסט.
ב-2014 בעקבות סכסוך עסקי בין מודן לסטימצקי, הוסרו ספריה ממדפי סטימצקי, והוחזרו כעבור כשנה.
ביולי 2022, בעקבות סכסוך נוסף בין מודן לסטימצקי, נשלחו משאיות אשר נשאו כ-300,000 ספרים ממחסני סטימצקי, ופרקו את תכולתן בפתח מחסני מודן.
הערות שוליים

↑  שלושה בהוצאה אחת, מעריב, 16 בפברואר 1979
↑  מיקה תימור, עכבר העיר אונליין, מודן תפעיל את הוצאת משרד הביטחון, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2010
↑  מרב יודילוביץ', הוצאת מודן רכשה 33% מצומת ספרים, באתר ynet, 4 ביולי 2005
↑  עמרי חורש ומירב קריסטל, הוצאת "מודן" רכשה את "כתר", באתר ynet, 29 במרץ 2016
↑  הרשות מאשרת את מיזוג ההוצאות לאור כתר ומודן, באתר GOV.IL
↑  מודן מחוץ לסטימצקי: "דורשים יותר מדי", באתר ynet, 2 בפברואר 2014
↑  יניב מגל, ‏המעוז האחרון: מודן חוזרת למכור ברשת סטימצקי, באתר גלובס, 18 במאי 2015
יאן מרקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בפברואר 1959 (בן 65) מינכן, גרמניה המערבית 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ותקשורת 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור
 www.junmarkl.com
 
יאן מרקל (בגרמנית: Jun Märkl; נולד ב-11 בפברואר 1959) הוא מנצח גרמני.
ביוגרפיה

יאן מרקל, שנולד במינכן לאם פסנתרנית יפנית ולאב כנר גרמני, למד נגינה בפסנתר ובכינור בצעירותו. החל משנת 1978 החל ללמוד באוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ותקשורת והמשיך שם בלימודי הפסנתר והכינור ובמקביל החל גם ללמוד ניצוח. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת מישיגן, שם היו בין המנטורים שלו גוסטב מאייר. הוא היה גם תלמידו של סרג'יו צ'ליבידאקה. מאוחר יותר הוא זכה במלגת ניצוח בטנגלווד, שם היה בהדרכתם של המנצחים ליאונרד ברנשטיין וסייג'י אוזאווה.
מ-1991 עד 1994, מרקל שימש כמנהל המוזיקלי של התיאטרון הממלכתי של חבל הסאר. בין השנים 1994 עד 2000 הוא היה במאי ומנהל האופרה בתיאטרון הלאומי של מנהיים. בארצות הברית הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח במטרופוליטן אופרה בפברואר 1999 עם הטרובדור וחזר לשם בדצמבר 2000 עם טורנדוט.
בשנת 2005, מרקל הפך למנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של ליון. עם התזמורת הוא ניצח על מספר הקלטות עבור הלייבל נקסוס, כולל מוזיקה של קלוד דביסי, מוריס ראוול, ואוליבייה מסייאן. מרקל סיים את כהונתו בתזמורת ליון בשנת 2011. בספטמבר 2007 הוא הפך למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של MDR בלייפציג. מרקל התפטר מתפקיד זה בסוף עונת 2011–2012.
מרקל הפך ליועץ מוזיקלי של התזמורת הלאומית הבסקית החל מעונת 2014 - 2015. בנובמבר 2014, מינתה התזמורת את מרקל למנצח ראשי בתוקף מיידי, עד לעונת 2015 - 2016. הוא סיים את כהונתו עם התזמורת הלאומית הבסקית ביוני 2017.
במאי 2019, הודיעה התזמורת הפילהרמונית של האג של האג על מינויו של מרקל למנצח האורח הראשי שלה, החל ב-2021. בדצמבר 2023, תזמורת האג הודיעה על מינויו של מרקל למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2025–2026, עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
מחוץ לאירופה, באוקטובר 2020, הודיעה התזמורת הפילהרמונית של טאיוואן על מינויו של מרקל כיועץ אמנותי לתקופה 2021 - 2022, ולאחר מכן כמנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מ-1 בינואר 2022. בדצמבר 2020, התזמורת הפילהרמונית של מלזיה הודיעה על מינוי של מרקל למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2021.
במאי 2021, הודיעה התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס על מינויו של מרקל ליועץ האמנותי שלה לעונת 2021 - 2022 ובינואר 2024 הודיעה תזמורת אינדיאנפוליס על מינויו של מרקל למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2024 - 2025.
הל גייט ניו יורק

| --- | --- |
מצר הל גייט, וגשר הל גייט במבט צפונה
מצר הל גייט, וגשר הל גייט במבט צפונה
 מידע כללי
 מוצא:  איסט ריבר   והארלם ריבר   במדינת ניו יורק, ארצות הברית
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית ארצות הברית
 
 הל גייט, מוצג באדום, בתצלום לוויין של נמל ניו יורק, המפריד בין וורדס איילנד ממערב לבין אסטוריה, קווינס ממזרח
הֶל גֵייט (באנגלית: Hell Gate) הוא מצר גאות ושפל צר באיסט ריבר בעיר ניו יורק. הוא מפריד בין שכונת אסטוריה שברובע קווינס, לאיים רנדל ו-וורדס איילנד במנהטן.
אטימולוגיה

השם "הל גייט" הוא שיבוש של הביטוי ההולנדי Hellegat. זה הופיע לראשונה על מפה הולנדית בשם Helle Gadt. השם הוחל במקור על כל האיסט ריבר על ידי החוקר ההולנדי אדריאן בלוק(אנ'), שהיה האירופאי הראשון שידוע ששייט במצר, ושהעניק את השם במועד כלשהו במהלך מסעו שהקיף את לונג איילנד בשנים 1614–1616.
כשההולנדים ויתרו לבסוף על הולנד החדשה לאנגלים ב-1674, הם הותירו אחריהם מורשת של שמות מקומות - "טופונימים". האנגלים, בין אם כדי להימנע מבלבול ובין אם מחוסר עניין, שמרו על רבים מהשמות, אם כי לעיתים קרובות בצורת ההיגוי האנגלית. כך הפך Breuckelen ל-ברוקלין, וVlissingen הפך לFlushing(אנ'), ה-Bouwerij  הפך ל-Bowery(אנ') וכן הלאה. מבין כל שמות הצאצאים הללו, אחד בולט כבעייתי במיוחד, עם עמימות המשמעות האמיתית שלו, שהזמינה כל מיני אסוציאציות מיתיות. זהו "Hell Gate", המציין את הקטע הקשוח של האיסט ריבר, בין מנהטן לאסטוריה שבקווינס, בחיבור בצורת ה-"Y" שנוצר על ידי איסט ריבר מדרום ומצפון מזרח, והארלם ריבר מצפון מערב.
"הל גייט" נובע מ-Hellegat ההולנדית שפירושה "חור הגיהנום" - ומשמעותה בארצות השפלה כינוי לנתיב ימי. כאמור לעיל, בשלב מסוים שם זה הוחל לכל אורכו של הנהר, אך עד מהרה הוחלף בשם אחר: Oost (East) Rivier: הנהר המזרחי. אוסט הוא יותר כינוי מאשר שם, אבל להולנדים הקולוניאליים הייתה שיטה מוסכמת לשמות של ממש לנהרות העולם החדש שלהם, ששימשה לציין את המצב הגאוגרפי של כל אחד מהם ביחס לאחר. הריבייר אוסט נקרא כך מכיוון שהוא היה מזרחית לריבייר נוארט (Noort Rivier (צפון / ההדסון) או מכיוון שהוא היה מזרחית לניו אמסטרדם. נהר ה-Noort ונהר Zuydt (דלאוור) היו מצפון ומדרום זה לזה, ה-Noort הוא המעבר לחלקים העליונים של הולנד החדשה, וה-Zuydt (הדלאוור) הוא ההיקף הדרומי של המושבה. מבין השלושה, רק נהר המזרח נותר חסר שם, הנושא את ייעודו באנגלית ובימינו: מזרח קרי, האיסט ריבר. העובדה שבאזור הזה של ההל גייט נוצרו באופן תכוף מערבולות מסוכנות, ואשר תוארו על ידי הנרי סקולקראפט בן המאה ה-19, חיזקו את השימוש במונח הל גייט - שער הגיהנום.
היסטוריה

באוקטובר 1776 העביר אדמירל האו(אנ') חלק מהצי הבריטי דרך המצר, פעולה שנחשבה אז לפזיזה עקב המערבולות הסוערות.
שער הגיהנום גושר בשנת 1917 על ידי גשר הרכבת המחבר של ניו יורק, הנקרא כיום גשר הל גייט, המחבר בין האי וורדס לקווינס. הגשר מספק קישור רכבת ישיר בין ניו אינגלנד לעיר ניו יורק. ב-1936 הוקם גשר טריבורו (כיום גשר רוברט פ. קנדי), מה שאיפשר לתנועת כלי רכב לעבור בין מנהטן, ברונקס וקווינס.
בתרבות הפופולרית ובספרות

מספר סרטים וספר הופקו על הל גייט ביניהם:
סרט דוקומנטרי באורך 50 דקות: "הל גייט: הקבר המימי" (1977), המכסה היבטים רבים של ההיסטוריה של נתיב המים, כולל פינוי הערוץ, בניית גשר הל גייט, והשרפה באונייה גנרל סלוקום.
"מתחת לגשר הל גייט" Under Hellgate Bridge (1999), סרט בבימויו של מייקל סרג'יו(אנ'), הוא סרט דרמת פשע/מותחן, המתרחש בקווינס, והכולל בעלילתו את הגשר. אורך הסרט 1:27.
"כנופיות ניו יורק" (Gangs of New York" (2002" סרט בבימויו של מרטין סקורסזה; הדמות הראשית, (לאונרדו דיקפריו), נשלח כילד לבית היתומים של הל גייט עם מות אביו. אורך הסרט 2:47.
ברומן הבדיוני ההיסטורי של ג'יימס פנימור קופר "מכשפת המים"(אנ'), (פורסם לראשונה בניו יורק ב-1830), הל גייט משמש כסצנה למרדף מרגש אחר מכשפת המים. הרומן עובד לסרט בשנת 2019. אורך הסרט 1:25.
ביאורים

↑  מצרי גאות ושפל הם מעברים ימיים צרים אופייניים, המכווצים בין מסות יבשה, כאשר זרימות גאות ושפל גורמות לתופעות של הגברה הידראולית, העוברות שוב ושוב במחזוריות דרך מרכז המצר הצר ביותר. המונח באנגלית הוא Tidal straits(אנ'), שאין לו מקבילה בעברית. סימוכין ראו כאן.
↑  על שמו מצר בלוק איילנד והאי בלוק איילנד.
↑  לצפייה בפיצול האיסט ריבר צפון מזרחה, שיוצר את צורת ה-Y עם הארלם ריבר שמגיע מצפון-מערב, ראו כאן.
↑  לצפייה בתמונה חזותית של צורת ה-Y, כשגשר הל גייט מימין (ממזרח) וגשר רוברט פ. קנדי משמאל (ממערב), ומדרום האיסט ריבר שמתחבר לשניהם, ראו כאן.
↑  לצפייה במיקום Hallet's Point ראו כאן. ניתן לצפות במיקום גם במפת 1885 שמשמאל, ממזרח להריסות פורט סטיבנס(אנ') שבחלק הצפוני של אסטוריה.
↑  מדרום לאסטוריה - ראו במפה משנת 1857 לעיל.
↑  מדרום לאסטוריה ומדרום לשונית האלרט'ס פוינט המוזכרת לעיל.
↑  לצפייה ב-Flood Rock שממזרח לאסטוריה וממזרח לתעלה המזרחית, ראו במפה המוצגת לעיל. יש להגדיל.
הערות שוליים

↑  Jackson, Kenneth T., ed. 1995, Hell Gate in The Encyclopedia of New York City. p. 538., The Encyclopedia of New York City.New Haven, Conn.: Yale University Press via Internet Archive
1 2 3  Michael Nichols, Hell Gate: Names of Fear, Fear of Names, The Gotham Center for New York City History, August 14, 2012
↑  Nichols, Michael, 2018, Hell Gate: A Nexus of New York City's East River, SUNY Press, pp. 10-12
↑  Gannett Henry, 1905, The Origin of Certain Place Names in the United States., GWashington Government Printing Office, p. 154
↑  Ruttenber, E. M. 1906, , "Footprints of the Red Men. Indian Geographical Names, Proceedings of the New York State Historical Association, 6 (2): 181, via JSTOR
↑  Permanent Revolution, New York magazine. August 31, 2012
↑  Hell Gate Bridge - Historic Overview, NYC Roads.Com
↑  Robert A. Caro, 1974, The Power Broker: Robert Moses and the Fall of New York, New York: Knopf via cambridge.org
1 2  Eldredge, Niles and Horenstein, Sidney 2014. ., Concrete Jungle: New York City and Our Last Best Hope for a Sustainable Future, Berkeley, California: University of California Press, via books.google. via Books Google, להן: "אלדברג והורנשטיין, 2014", עמ' 93
↑  Ted Steinberg, Gotham Unbound- The Ecological History of Greater New York, Simon and Schuster, להלן "שטיינברג היסטוריה אקולוגית", עמ' 99 - 100
↑  The Oceam Liner Leviathan, National Museum of American History
↑  "שטיינברג היסטוריה אקולוגית" עמ' 105 - 106
↑  "אלדברג והורנשטיין, 2014", עמ' 94 - 95
1 2  "אלדברג והורנשטיין, 2014", עמ' 95
1 2  New York City Guide: A Comprehensive Guide to the Five Boroughs of the Metropolis: Manhattan, Brooklyn, the Bronx, Queens, and Richmond, Federal Writers' Project, 1939 New York, Random House via Internet Archive
1 2  Wolfe, Gerard R., Jackson, Kenneth T., ed. The Encyclopedia of New York City., New Haven: Yale University Press. pp 588–89
1 2  "שטיינברג היסטוריה אקולוגית" עמ' 142 - 143
↑  "אלדברג והורנשטיין, 2014", עמ' 95 - 96
↑  Toni Whitt, The East River is Cleaner Now. The Water Birds Say So, The New York Times, June 2, 2006
↑  "אלדברג והורנשטיין, 2014", עמ' 96
↑  Hell Gate: The Watery Grave, letterboxd.com
↑  Under Hellgate Bridge, .RottenTomatoes.com, May 11, 2001
↑  Knufiot New York, IMDb, 2002
↑  The Water-Witch, Amazon, 2021
↑  The Water Witch, 2019, IMDb, March 29, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534792405171  LCCN: sh2002003231  NARA: 10038080  VIAF: 315530141   WorldCat (עם VIAF): 315530141 
מפת הניווט המפורטת להל גייט משנת 1885,לאחר שרבים מהמכשולים הוסרו, ובמיוחד ה-Pot Rock שנמצא מצפון (מימין ל-Asroria במרכז המצר - מחייב הגדלת המפה והזזתה ימינה).
הפיצוץ של Flood Rock בהל גייט בספטמבר, 1885.
דמיטרי ריאבישב

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1894 קולוטובקה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 בנובמבר 1985 (בגיל 91) רוסטוב על הדון, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  Northern Cemetery, Rostov-on-Don 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1915–1950 (כ־35 שנים)
 דרגה:   גנרל לייטננט
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפרשים ה-16 מפקד דיוויזיית הפרשים ה-13 מפקד קורפוס הפרשים הראשון מפקד קורפוס הפרשים הרביעי מפקד הקורפוס הממוכן השמיני מפקד הארמייה ה-38  מפקד החזית הדרומית מפקד הארמייה ה-57 מפקד הארמייה ה-28 מפקד ארמיית המילואים השלישית מפקד קורפוס המשמר ה-34 מפקד ארמיית המשמר השלישית מפקד קורפוס המשמר השלישי מפקד הקורפוס ה-114
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
              
 
דמיטרי איוואנוביץ' ריאבישב (ברוסית: Дми́трий Ива́нович Ря́бышев; 23 בפברואר 1894 - 18 בנובמבר 1985) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ריאבישב נולד ב-23 בפברואר 1894 בכפר קולוטובקה (כיום במחוז רוסטוב) למשפחה ממוצא קוזאקי. ב-1915 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בחיל הפרשים הקוזאקי. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1917 הצטרף למפלגה הבולשביקית. ב-1918 הוא הצטרף לצבא האדום, ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה שימש כמפקד מחלקה ומאוחר יותר כמפקד בריגדת הפרשים ה-42. בין 11 ל-25 באוגוסט 1920 הוא אף פיקד על דיוויזיית הפרשים ה-16 כחלק מארמיית הפרשים הראשונה. ב-1922 מונה למפקד כוחות הפרשים במחוז הצבאי צפון הקווקז, וב-1923 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה. ב-1930 מונה למפקד בריגדת הפרשים השמינית, וב-1936 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-13. בספטמבר 1937 הוא מונה למפקד קורפוס הפרשים הראשון, אשר ב-1939 הפך לקורפוס הפרשים הרביעי. ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הקורפוס הממוכן השמיני.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם תחילת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, הועבר הקורפוס של ריאבישב מהעתודה אל הארמייה השישית. הוא השתתף בקרבות על לוצק, דובנו וברודי. ב-22 ביולי הוקמה הארמייה ה-38  וריאבישב מונה למפקדה. ב-30 באוגוסט מונה ריאבישב למפקד החזית הדרומית. כאשר קיבל ריאבישב את הפיקוד על החזית, היא כבר הייתה במצב של נסיגה כשהיא נרדפת על ידי קבוצת ארמיות דרום. ב-5 באוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה הגיע לחופי ים אזוב וכיתרה את הארמייה ה-18 הסובייטית. כ-100 אלף חיילים נפלו לשבי. בשל כך, הודח ריאבישב מתפקידו (אשר הועבר ליעקב צ'רביצ'נקו), ומונה למפקד הארמייה ה-57. הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרומית, והשתתפה במתקפה הסובייטית באזור דונבאס במסגרתה הצליח הצבא האדום להשתלט על בליטה בקו החזית הגרמני באזור בארבנקובו. בפברואר 1942 חלה ריאבישב בטיפוס הבטן ואושפז. לאחר החלמתו ב-5 במרץ מונה למפקד הארמייה ה-28. במאי של אותה שנה הוא לחם עם הארמייה בקרב חרקוב השני במסגרת החזית הדרום מערבית, והואשם במנהיגות גרועה. בשל כך, ב-4 ביולי הועבר מתפקידו. רק במרץ 1943 מונה ריאבישב למפקד ארמיית המילואים השלישית אשר הוצבה באזור קלוגה. במאי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד ארמיית המשמר השלישית. הוא לחם עם הארמייה במהלך המתקפה הסופית לשחרור הדונבאס, ועל חלקו בה עוטר בעיטור קוטוזוב מדרגה שנייה. ב-28 בינואר 1944, לבקשתו, הוא הועבר לפקד על קורפוס המשמר ה-34 והשתתף עמו בשחרור ניקופול בפברואר של אותה שנה. בין 18 בפברואר ל-29 במרץ הוא שימש כמפקד זמני של ארמיית המשמר השלישית. ב-12 באפריל הוא מונה למפקד קורפוס המשמר השלישי אשר הוצב בעתודה כחלק מארמיית ההלם החמישית. ביוני מונה לנציג הסטאבקה בארמיות ה-65 וה-47, והשתתף בשחרור העיר בוברויסק. ב-18 ביולי מונה למפקד הקורפוס ה-114, והשתתף עמו במבצע לובלין-ברסט. על חלקו במהלך המבצע עוטר בעיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה ראשונה. לאחר מכן השתתף עם הקורפוס במבצע פרוסיה המזרחית, מבצע פומרניה המזרחית והקרב על ברלין. במאי 1945 נפגשו אנשיו עם חיילי הצבא הבריטי על קו ויסמר-ויטנברג.
ביוגרפיה > אחריתו

ב-1946 מונה ריאבישב לסגן מפקד המחוז הצבאי המזרח סיבירי. הוא פרש מהצבא ב-1950, וכתב מאמרים שפורסמו במגזינים צבאיים. הוא נפטר ברוסטוב על הדון ב-18 בנובמבר 1985 בגיל 91.
נמה ירווי

| --- | --- |

נמה ירווי בפסטיבל הזמר האסטוני בטאלין (יולי 2009)
 לידה:  7 ביוני 1937 (בן 87) טאלין, אסטוניה 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ברית המועצות, אסטוניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1963 
 מקום לימודים:  בית ספר גאורג אוטס למוזיקה בטאלין, הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית, פינית, רוסית, אסטונית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Liilia Järvi 
 צאצאים:  פאבו ירווי, כריסטיאן ירווי, Maarika Järvi 
 פרסים והוקרה:  מסדר הסמל של אסטוניה, דרגה 3 (1996)  Hugo Alfvén Award (1991)  honorary citizen of Pärnu (2003)  Merited Art Worker of Estonian SSR (1965)  מדליית טאלין (1997)  People's Artist of the Estonian SSR (1971)  פרס המוזיקה (2012)  פרס ברית המועצות 
 פרופיל ב-IMDb
 
נמה ירווי (באסטונית: Neeme Järvi‏, נולד ב-7 ביוני 1937) הוא מנצח אסטוני.