פוסט-פמיניזם
ייצוגים פוסט-פמיניסטים במדיה > סקס והעיר הגדולה

סדרת הטלוויזיה הפופולרית של HBO "סקס והעיר הגדולה" (1998-2004) מבוססת על רומן משנת 1996 שכתבה קנדיס בושנל, שהוא עצמו מבוסס על טור שלה שפורסם בין השנים 1994–1996 בשבועון ניו יורק אובזרוור. הסדרה מתעדת את חייהן של ארבע נשים בגילאי שלושים - ארבעים במנהטן: קארי בראדשו העיתונאית, אשת יחסי ציבור סמנתה ג'ונס, שרלוט יורק העובדת בגלריה לאומנות ועורכת הדין מירנדה הובס. שלוש רווקות וגרושה אחת, לבנות, פריבילגיות, אשר חייהן מוגדרים באמצעות חופש מיני, עצמאות כלכלית, צרכנות, רומנטיקה וחברות נשית.
הסדרה בנויה על שני נושאים עיקריים וחופפים: חברות נשית אמיצה בין ארבע הגיבורות והאופן המפורש בו חיי המין שלהן מתוארים ומסופרים. הגיבורות מבלות חלק גדול מזמנן בחיפוש אחרי הנאה וסיפוק הטרוסקסואלים, ומנגד החוויות ונקודות המבט שלהן מוצגות ומדוברות בתוך עולם נשי של ידידות. למעשה, הן מגיעות להחלטות על בעיות או על שאלות המעסיקות אותן - הקשורות בעיקר לחייהן הפרטיים ולהרגלי היכרויות - בתוך רשת ובאמצעות תמיכה של נשים . הידידות והקשר החזקים המאחדים את הדמויות מעניקים להן מסגרת משפחתית ורגשית חלופית לעולם של בני זוג או בעלים ומשמשים אותן לדיון על כל מה שמעסיק אותן.
התמה השנייה המאפיינת את הסדרה היא המיניות המפורשת: הן צילומים של הדמויות מקיימות יחסי מין עם גברים רבים לאורך הפרקים והן השפה המפורשת בה הן משתמשות כדי לתאר אחת לשנייה את המפגשים המיניים האלו. כפי שדבורה סיגל מציינת, הסדרה "משמשת להצגת ארבעה טיפוסים של נשים חדשות מועצמות מינית". אין ספק שהגיבורות נהנות מפירות המהפכה המינית ומסוגלות להגשים את תשוקותיהן המיניות ללא גינוי או ביקורת. בולטת בעיקר דמותה של סמנתה כדיוקן של אישה אסרטיבית מינית בשנות הארבעים לחייה וחסרת עכבות במופגן. היא מופיעה בעירום במרבית הפרקים ומציגה את המיניות שלה ללא הסתייגות, בכנות ובגלוי לב. הגישה המשוחררת מינית של סמנתה מגדירה את התפיסה העצמית שלה ושל חייה כאישה במנהטן, כפי שהיא מספרת לחברותיה באחד הפרקים הראשונים, 'אתן יכולות לדפוק את הראש בקיר ולנסות למצוא מערכת יחסים או שאתן יכול להגיד זיין, ולצאת ולעשות סקס כמו גבר " ג'יין גרהרד מציעה שבדיבור המפורש על מין, שמרכיב חלק גדול מהשיחות של הדמויות, יש אינטימיות שאינה פחותה מהמעשה המיני עצמו והוא בעל השפעה משמעותית. הדיבור עובד באותו אופן כמו המפגשים להעלאת תודעה נשית שאפיינו את הגל השני של הפמיניזם, זהו סוג של מתן דין וחשבון על הדיסוננס שהדמויות חוות בין רעיונות על רומנטיקה הטרוסקסואלית לבין החוויה של מין ישיר. במידה שווה, הדיבור מעמיד בקדמת הבמה את הסיפוק שיש לנשים מיחסי מין הטרוסקסואלים ומהעונג שהן מפיקות ממין. גרהרד סבורה כי במובן זה לסדרה תפקיד חשוב בהצגת נשים כסובייקט ביחסי מין הטרוסקסואלים ולא כאובייקט.
ביקורות אחרות פחות אופטימיות לגבי המסרים לכאורה של חופש מיני בסדרה. רוזלינד גיל מציינת שאף על פי שהסדרה מבוססת על השגי הגל השני (נשים עובדות עצמאיות ומוצלחות), היא מכילה מספר אלמנטים החושפים יחס אמביוולנטי כלפי פמיניזם. לדוגמה, על פי גיל, הקולות המתוחכמים והנועזים של קארי בראדשו וחברותיה מכסים למעשה על שאיפות נשיות מסורתיות כאשר הגיבורות מכלות את מרבית כוחותיהן בחיפוש אחרי הגבר 'הנכון' (ובמקרה של קארי עצמה אחרי מר. ביג החמקמק בעל השם הסמלי). אפילו סמנתה הקשוחה מוכיחה את הפגיעות שלה ל'דחפים נשיים'. כאשר היא חולה בשפעת ומגלה שאף אחד ממאהביה לא יגיע לטפל בה, היא מפקפקת באורח החיים שבחרה כרווקה. בעודה קודחת ואומללה היא אומרת לקארי (אשר בסופו של דבר מגיעה לסעוד אותה) "אני צריכה להתחתן... אם אין לך בחור שאכפת לו ממך אז כלום לא שווה". פחדים אלה מועצמים בהמשך הסדרה כאשר סמנתה מאובחנת כחולה בסרטן השד אמנם לקראת סוף הפרק, ההתמוטטות הרגשית של סמנתה מוגדרת כ'הזיות' אולם היא עדיין מספקת גרסה פחות זוהרת על חייה של אשה רווקה. ביקורת אחרת נוגעת להלצות המיניות בסדרה אשר מאשרות כביכול את השוויון אך מסתיימות בסופו של דבר כשהן תומכות בתסריט הטרוסקסואלי. כפי שאנג'לה מק'רובי ואריאל לוי טוענות, בנסיבות אלו הרעיון של חופש ובחירה צריך להיבדק בקפדנות, כשהדמויות משתמשות בחרות 'הנשית' שלהן כדי לבחור ולאמץ מחדש נשיות מסורתית טיפוסית, וכדי לעסוק בצרכנות הדוניסטית המתמקדת בנעלי "מנולו בלניק" ותיקי "בירקין" כסמלים לחופש מיני. בסופו של דבר, הסדרה כך נראה, הולכת על חבל דק מאוד בין חקירה של עצמאות מינית של נשים לבין נקודת מבט פטריארכלית שסובבת סביב אטרקטיביות הטרוסקסואלית ורומנטיקה.