stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט גסקוין ססיל
אישיותו, הערכת פועלו והנצחתו

סולסברי היה אדם גבוה, וכבר מצעירותו כפוף מעט. הוא היה קצר ראייה, ובנערותו היה ביישן ומופנם. הוא המרה את רצון אביו, ונשא לאישה את ג'ורג'ינה אלדרסון, שהייתה – לדעת אביו – ממעמד נחות יותר. הנישואין עלו יפה, ולזוג היו שמונה ילדים (אחת מהן נפטרה בגיל ינקות). סולסברי היה אב סובלני, ששאף למנוע מילדיו את הילדות הקשה שהוא עצמו עבר. הוא קיצר את שעות הלימוד של ילדיו, מתוך הנחה שפחות שיעורים יניבו תוצר אינטלקטואלי טוב יותר. עם זאת, אשתו אמרה עליו ש"ייתכן שהוא מסוגל למשול במדינה, אך לא ניתן לסמוך עליו שיהיה אחראי על ילדיו".
אף שהתגבר על התמוטטות העצבים שממנה סבל בצעירותו, סבל לכל אורך חייו מתופעות שקרא להן "סערת עצבים". אלו באו בתקופות של מתח, דאגה ותשישות, וכללו מיגרנות חריפות, דיכאון, בעיות עיכול, לאות ותשישות, ובשיא המשבר רגישות קיצונית לאור, צליל ומגע. סולסברי נודע גם בפיזור דעתו, וייתכן שהיה זה קושי נוירולוגי, שבא לידי ביטוי כאשר לא זיהה אנשים קרובים אליו, פעם אחת אפילו את בנו. במקרה אחד שאל סולסברי בלחש את מי שישב לידו במהלך ארוחת בוקר, מיהו האדם היושב מצידו השני. הוא נענה שמדובר באחד מידידיו הקרובים ביותר, ששימש באותה עת כשר בממשלתו. סולסברי הסביר את טעותו בכך שבישיבות הממשלה הוא רואה את פניו, אך כעת הוא רואה אותו בפרופיל ולכן לא זיהה אותו.
סגנון הניהול של סולסברי היה שונה מזה של קודמיו, לורד ביקונספילד וויליאם גלאדסטון. בניגוד לשניהם, שהטילו משמעת על השרים בממשלותיהם וניהלו אותם ביד רמה, הנהיג סולסברי צורת עבודה חופשית יותר, ואיפשר לכל שר אוטונומיה רחבה יותר. כך נהג גם מול שגרירי האימפריה ברחבי העולם, שעימם ניהל דו-שיח של אמון והתייעצות. הוא העדיף תמיד לעבוד לבדו במשך שעות. סולסברי הסביר שלוּ היה לו זמן היה מעביר חלק מן העבודה לכפופים לו, אך מכיוון ששעתו דוחקת הוא עושה הכול בעצמו. הוא לא התעניין כלל בענפי הספורט שהיו תחביבם הנלהב של בני האצולה בזמנו: רכיבה על סוסים, ציד, שיט יאכטות ומרוצי סוסים. פעם התלונן באוזני אשתו שעליו להמתין לשובו של אחד משותפיו לממשלה ממירוץ שבו צפה אותו אדם, באומרו: "התארגנותנו הפוליטית נאלצת להמתין עד שבעל ארבע רגליים מסוים ירוץ עבור דבר מה". במקום זאת העדיף לעסוק בקריאה ובעריכת ניסויים כמדען חובב.
אישיותו, הערכת פועלו והנצחתו > הערכת פועלו

רוב ההיסטוריונים רואים בסולסברי אדם מוכשר, שהנהיג מדיניות מעין ריאקציונרית, שבלמה כוחות של ליברליזם ושינוי למשך כמה עשורים. היסטוריונים שונים רואים בו את הוגה הדעות החשוב ביותר שהמפלגה השמרנית בבריטניה העמידה מבין שורותיה. ב-1977 הוקמה בבריטניה "קבוצת סולסברי", בראשות רוברט גסקוין ססיל, המרקיז השישי מסולסברי, נינו של המרקיז השלישי. קבוצת סולסברי קרויה על שמו של המרקיז השלישי, ועוסקת בהוצאה לאור של כתבים המקדמים חשיבה ומדיניות שמרנית. גם הרבעון האקדמי "סולסברי רוויו", שנוסד ב-1982 ונקרא גם הוא על שם המרקיז השלישי, עוסק בחשיבה שמרנית.
העיר הרארה, עיר הבירה של זימבבואה, נקראה בעבר סולסברי. העיר הוקמה ב-1890 על ידי ססיל רודס כמבצר, ונקראה על שמו של ראש הממשלה סולסברי. העיר הייתה בירתה של דרום רודזיה בשנים 1923–1953, של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד בשנים 1953–1963, ולאחר מכן של רודזיה העצמאית החל מ-1965. שנתיים לאחר הקמתה של זימבבואה שונה שמה של העיר לשמה הנוכחי.
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים

Paul Smith (ed.), Lord Salisbury on Politics. A Selection from His Articles in the Quarterly Review, 1860–83 (Cambridge University Press, 1972).
John Vincent (ed.), A Selection from the Diaries of Edward Henry Stanley, 15th Earl of Derby (1826–93) between September 1869 and March 1878 (London: The Royal Historical Society, 1994).
R. H. Williams (ed.), Salisbury–Balfour Correspondence: Letters Exchanged between the Third Marquess of Salisbury and his nephew Arthur James Balfour, 1869–1892(1988).
Harold Temperley, and Lillian M. Penson, eds; Foundations of British Foreign Policy from Pitt (1792) to Salisbury (1902); Or, Documents, Old and New (1938) online edition
לקריאה נוספת > ביוגרפיות וספרי היסטוריה

A. Adonis, Making Aristocracy Work: The Peerage and the Political System in Britain, 1884–1914 (1993).
Michael Bentley, Lord Salisbury's World: Conservative Environments in Late-Victorian Britain (2001)
Lord Blake and H. Cecil (eds.), Salisbury: The Man and His Policies (1987).
Paul R. Brumpton; Security and Progress: Lord Salisbury at the India Office (Greenwood Press, 2002)
G. Cecil, Life of Robert, Marquis of Salisbury (4 volumes, 1921–1932).
A. B. Cooke and J. Vincent, The Governing Passion: Cabinet Government and Party Politics in Britain, 1885–86 (1974).
Maurice Cowling, 'The Present Position', in Cowling (ed.), Conservative Essays (London: Cassell, 1978), pp. 1–24.
J. A. S. Grenville, Lord Salisbury and Foreign Policy: The Close of the Nineteenth Century (1964).
A. Jones, The Politics of Reform, 1884 (1972).
Andrew Jones and Michael Bentley, ‘Salisbury and Baldwin’, in Cowling (ed.), Conservative Essays (London: Cassell, 1978), pp. 25–40.
A. L. Kennedy, Salisbury 1830–1903: Portrait of a Statesman (1953).
D. R. Gillard, "Salisbury's African Policy and the Heligoland Offer of 1890," The English Historical Review, Vol. LXXV, 1960.
Thomas P. Hughes, "Lord Salisbury's Afghan Policy," The Arena, Vol. VI, 1892.
W. L. Langer. The Diplomacy of Imperialism: 1890–1902 (2nd ed. 1950), the standard diplomatic history of Europe
C. J. Lowe, Salisbury and the Mediterranean, 1886–1896 (1965).
P. Marsh, The Discipline of Popular Government: Lord Salisbury's Domestic Statecraft, 1881–1902 (1978).
Robert K. Massie, Dreadnought: Britain, Germany and the Coming of the Great War. (2007)
R. Millman, Britain and the Eastern question, 1875–1878 (1979).
aMichael Pinto-Duschinsky, The Political Thought of Lord Salisbury, 1854–68 (London: Constable, 1967).
Andrew Roberts, Salisbury: Victorian Titan (Weidenfeld and Nicolson, 1999)
G. R. Searle (2004). A New England?: Peace and War 1886–1918. Oxford U.P.
Paul Smith, 'Cecil, Robert Arthur Talbot Gascoyne-, third marquess of Salisbury (1830–1903)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, Sept 2004.
R. Shannon, The Age of Disraeli, 1868–1881: The Rise of Tory Democracy (1992).
R. Shannon, The Age of Salisbury, 1881–1902: Unionism and Empire (1996).
D. Steele, Lord Salisbury: A Political biography (1999). online edition
C. C. Weston, The House of Lords and Ideological Politics: Lord Salisbury's Referendal Theory and the Conservative Party, 1846–1922 (1995).
לקריאה נוספת > מקורות היסטוריוגרפיים

Ellenberger, Nancy W. "Salisbury" in David Loades, ed. Reader's Guide to British History (2003) 2:1153–55
Goodlad, Graham, "Salisbury as Premier: Graham Goodlad Asks Whether Lord Salisbury Deserves His Reputation as One of the Great Victorian Prime Ministers," History Review #49. 2004. pp 3+. online
Roberts, Andrew. "Salisbury," History Today, (Oct 1999), Vol. 49 Issue 10, p45-51
הערות שוליים

1 2 3 4  מסי, עמ' 194.
↑  מסי, עמ' 205.
↑  מסי, עמ' 203 - 204.
↑  מסי, עמ' 203.
↑  מסי, עמ' 204.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267393805171  PLWABN: 9810600264405606  ADB: cecil-robert-arthur-3183  BnF: cb122282805 (data)  CiNii: DA01529474  GND: 118794256  ISNI: 0000 0001 2130 3914  LCCN: n50058695  NKC: vse2011649606  NLA: 36021879  NLG: 166565  NTA: 073443875  SELIBR: 89219  SNAC: w63t9r84  SUDOC: 030973864  Trove: 1189577  VcBA: 495/53077  VIAF: 44350506   WorldCat (עם VIAF): 44350506 
רוברט ססיל גסקוין, תמונה מ-1857
קריקטורה של רוברט גסקוין ססיל בעיתון וניטי פייר, 1869
בית האטפילד, מעונו של סולסברי
צילום של סולסברי בשנותיו האחרונות
אנדרטה של סולסברי בבית האטפילד
הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן

הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן הוא ניסוי מחשבתי שבמקורו בא לתקוף את הפרשנות ההסתברותית למכניקת הקוונטים, ולהוכיח את קיומם של משתנים חבויים שישלימו את תורת הקוונטים. הפרדוקס מבוסס על הנחת הריאליזם המקומי, לפיה ניסוי שנערך במקום אחד לא יכול להשפיע באופן מיידי על תוצאות של ניסוי שנערך במקום אחר. לימים הוכח על ידי אי-שוויוני בל שתאוריית 'משתנים חבויים' לא תפתור את הסתירה בין תורת הקוונטים לעקרון המקומיות, ושקבלה של תורת הקוונטים מחייבת לזנוח את העיקרון הזה.
הפרדוקס קרוי על שמם של אלברט איינשטיין, בוריס פודולסקי ונתן רוזן, שלושת הפיזיקאים שפרסמו בשנת 1935 מאמר שכותרתו "האם תיאור קוונטי של המציאות הפיזיקלית יכול להיחשב שלם?" המציג פרדוקס זה. הפרדוקס ידוע בקיצור בשם "פרדוקס EPR", בהתאם לאות הראשונה בשמות המשפחה של מפרסמיו. הפיזיקאי דייוויד בוהם הציג ניסוח משופר של הפרדוקס, וניסוח זה מכונה לעיתים "פרדוקס EPRB".
תיאור איכותי של הפרדוקס

מחברי הפרדוקס פתחו בציון קריטריון שלדעתם הוא הכרחי לכך שתאוריה תוכל להיחשב ל"תיאור שלם" המתאר את כל רכיבי המציאות במערכת מסוימת: התאוריה צריכה לספק דרך לחשב את כל הגדלים הפיזיקליים שבמערכת אשר אנו מוצאים שניתן לנבא את ערכם באופן וודאי מבלי להפריע למערכת. הקריטריון הזה נועד לתקוף את האופי ההסתברותי של התחזיות שמכניקת הקוונטים מספקת, ולהוכיח שיש מקרים שבהם "תיאור שלם" של המציאות חייב לספק תחזית דטרמניסטית.
הפרשנות המקובלת של מכניקת הקוונטים גורסת שכאשר התאוריה מספקת תחזית הסתברותית בלבד לגודל פיזיקלי כלשהו – הרי שהגודל איננו קיים במציאות עד שהמערכת מופרעת על ידי המדידה הגורמת לקריסת פונקציית הגל אל מצב עצמי של האופרטור המתאים לגודל הנמדד. אך EPR הראו שישנם מקרים שבהם נובע מעקרונות מכניקת הקוונטים שהגודל שיימדד ניתן לניבוי וודאי עוד לפני שהמערכת מופרעת, ובכל זאת מכניקת הקוונטים אינה מספקת דרך דטרמיניסטית לחשב אותו.
המקרים האלו הם כאשר המערכת קשורה למערכת אחרת בדרך שנקראת שזירה קוונטית – באופן כזה שפונקציית גל אחת מתארת את שתי המערכות יחד, אף שאין אינטראקציה בין המערכות. במקרה כזה, ייתכנו מצבים שבהם יהיה ניתן לנבא בוודאות את ערכו של הגודל שימדד במערכת אחת, על ידי מדידת גודל מתאים במערכת השנייה שתגרום לקריסת פונקציית הגל אל מצב עצמי של הגודל המבוקש במערכת הראשונה.
ניבוי שכזה מתאפשר מבלי להפריע למערכת הראשונה, שהרי ההנחה הייתה שאין אינטראקציה בין המערכות, ומדידה במערכת אחת אינה משפיעה על הגדלים שבמערכת האחרת. לכן טענו EPR שהגדלים הללו קיימים במציאות עוד לפני המדידה, ושמכיוון שמכניקת הקוונטים איננה מספקת דרך לחשב אותם – היא איננה מספקת "תיאור שלם" של המציאות.
תיאור כמותי של הפרדוקס

הדוגמה הקונקרטית של שזירה קוונטית שהציגו EPR הוא כאשר שני חלקיקים נמצאים במצב עצמי הן של המיקום היחסי שלהם והן של התנע הכולל שלהם. מצב עצמי כזה מתאפשר משום שהאופרטורים המתאימים חילופיים:
במצב עצמי שכזה, מדידה של קואורדינטות המיקום של חלקיק אחד, תיתן בוודאות גם את קואורדינטות המיקום של החלקיק השני. כמו כן, מדידת התנע של חלקיק אחד תיתן בוודאות את התנע של החלקיק השני. מכך נובע על פי הטיעון של EPR שכבר מלכתחילה יש לחלקיקים מיקום ותנע מוגדרים, שהרי ניתן לנבא את ערכי התנע וקואורדינטות המיקום של כל חלקיק מבלי להפריע לו. זאת לעומת עקרון האי-ודאות של הייזנברג הקובע שמכניקת הקוונטים לעולם לא תספק דרך לחשב בו-זמנית מיקום ותנע של חלקיק. לכן טענו EPR שמכניקת הקוונטים איננה מספקת תיאור שלם של כל רכיבי המציאות הקשורים לחלקיקים כאלו.
בגרסת בוהם, הפרדוקס משתמש במצב שזור של אנטי-קורלציה מוחלטת בין הספינים של זוג חלקיקים בעלי ספין חצי. חלקיקים כאלו יכולים לקבל רק שתי תוצאות אפשריות במדידת הספין ביחס לציר כלשהו: "מעלה" (ספין חיובי) או "מטה" (ספין שלילי). מצב EPR הוא:
מצב זה אומר שאם בחלקיק הראשון נמדוד "מעלה", אזי בחלקיק השני נקבל בהכרח "מטה", ולהפך. הנקודה היא שניתן למדוד את הספין ביחס לכל ציר שהוא, ולקבל מכך את הספין של החלקיק השני ביחס לאותו ציר, ועל פי הטיעון של EPR נובע מכך שכבר מלכתחילה יש לחלקיקים ספין מוגדר ביחס לכל ציר שהוא. זאת על אף שספינים של חלקיק ביחס לשני צירים שונים אינם חילופיים, ועל פי עקרון האי-ודאות לא ניתן לנבא אותם יחד בוודאות באמצעות מכניקת הקוונטים. לכן, גם כאן ניתן לראות שמכניקת הקוונטים אינה מספקת תיאור שלם של המציאות.
משמעות הפרדוקס

מטרתם המוצהרת של מחברי הפרדוקס, הייתה לתמוך בתאוריית המשתנים הנסתרים, על ידי הוכחה לכך שהתאוריה הקוונטית איננה מהווה "תיאור שלם" של המציאות. המחברים כתבו שהם לא מוכיחים שאכן קיימת תאוריה חלופית שכן מתארת "תיאור שלם" של המציאות, אך לאחר שהם הוכיחו שמכניקת הקוונטים איננה מתארת תיאור כזה – הם מאמינים שקיימת תאוריה אחרת שכן יכולה לתאר את המציאות "תיאור שלם".
המוטיבציה לניסוח הפרדוקס הייתה שאיינשטיין ומדענים אחרים חשו התנגדות רבה למכניקת הקוונטים, עקב האקראיות לכאורה שבבסיסה (ידועה אמרתו של איינשטיין "אלוהים לא משחק בקוביות"). מאמר זה נחשב למתקפה המוצלחת ביותר של איינשטיין על מכניקת הקוונטים, בכך שהוא ממקד את תשומת הלב להפרה של עקרון פילוסופי-מדעי קלסי נוסף מעבר לחוסר הדטרמיניזם.
הפרדוקס מצביע על כך שהתופעה של קריסת פונקציית הגל במקרה של שזירה קוונטית נמצא בסתירה עם עקרון המקומיות לפיו שינוי במערכת מסוימת לא יכול להשפיע מידית על מערכת אחרת המרוחקת ממנה. ההנחה של עקרון המקומיות נתמך במידה רבה על ידי תורת היחסות הפרטית הקובעת את מהירות האור כגבול עליון למהירות ההשפעה. אי לכך התחזית של תורת הקוונטים סותרת לכאורה את תורת היחסות.
מחברי הפרדוקס חשבו שניתן לפתור את הסתירה הזו על ידי הצגת "תאוריית משתנים חבויים" שתשלים את תורת הקוונטים, ותפתור את שתי הבעיות שקיימות בה: גם חוסר הדטרמיניזם וגם חוסר המקומיות. תקווה זו של מחברי המאמר נסתרה על ידי אי-שוויוני בל שמראים סתירה מתמטית בין תחזיות מכניקת הקוונטים לבין התפיסה המקובלת של עקרון המקומיות. סתירה זו מראה שהבעיה העקרונית שפרדוקס EPR מצביע עליה איננה נובעת דווקא מהפרשנות ההסתברותית של מכניקת הקוונטים, אלא היא חלק אינהרנטי מתורת הקוונטים. בעקבות ניסוח אי שוויוני בל, נעשו ניסויים רבים שאוששו את התחזיות של מכניקת הקוונטים והפריכו את התפיסה המקובלת של עקרון המקומיות. חשוב לציין שניסויים אלה אינם מפריכים את עצם היתכנות קיומם של "משתנים חבויים", אלא רק מראים שקיומם של משתנים כאלה עדיין איננו מאפשר מקומיות. למעשה, ישנן תאוריות שמניחות קיום של משתנים חבויים, יחד עם היעדר מקומיות; עם זאת, תאוריות אלה אינן נמצאות בזרם הראשי של המחקר המדעי כיום, בשל חסרונות אחרים הקשורים אליהן.
הגרסה של עקרון המקומיות שפרדוקס EPR ואי-שוויוני בל מתייחסים אליה נקרא ריאליזם מקומי. תפיסה זו גורסת שלא תיתכן כל השפעה מיידית בין שתי נקודות במרחב המרוחקות זו מזו. תפיסה מקובלת היא שפרדוקס EPR ואי-שוויוני בל מצביעים על כך שהעולם מקיים רק גרסה חלשה יותר של עקרון המקומיות, כך שיכולה להיות השפעה סימולטנית ממרחק כל עוד השפעה זו אינה מעבירה מידע ממקום למקום באופן סימולטני. ניתן להראות שאי אפשר להשתמש בתופעות של שזירה קוונטית כדי להעביר מידע ממקום למקום, ולכן עקרון המקומיות בניסוח הזה אינו מופר.
ג'וזף א' ג'ונסטון
שנים מוקדמות

ג'ונסטון נולד ב-3 בפברואר 1807, בלוֹנְגווּד הָאוּס אשר ליד פארמוויל (Farmville), וירג'יניה. סבו, פיטר ג'ונסטון, היגר לווירג'יניה מסקוטלנד בשנת 1726. ג'ונסטון היה הבן השביעי של השופט פיטר ג'ונסטון (1763–1831) ומארי וָלנטין ווּד (1769–1825), אחיינית של פטריק הנרי, מושל וירג'יניה הראשון. הוא נקרא על שם מייג'ור ג'וזף אגלסטון (Joseph Eggleston), אשר תחתיו שירת אביו במלחמת העצמאות האמריקנית. אביו שירת בבריגדה של הנרי לי השלישי אביו של רוברט אדוארד לי. אחיו, צ'ארלס קלמנט ג'ונסטון, שירת כחבר קונגרס, ואחיינו, ג'ון וורפילד ג'ונסטון, היה סנטור; שניהם יצגו את וירג'יניה. בשנת 1811 עברה המשפחה לעיירה אבינגטון (Abington), וירג'יניה, ליד הגבול עם טנסי; שם בנה אביו בית אשר קרא לו פָּאנֵצ'ילו.
ג'ונסטון למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. את ההמלצה לאקדמיה קיבל מאת ג'ון קלהון כאשר היה זה שר המלחמה, ימים לפני שמונה לסגן נשיא ב-1825. הוא סיים מדורג 13 מתוך 46 צוערים, קיבל דרגת סגן משנה, ומונה לרגימנט הארטילריה ה-4 בצבא ארצות הברית. לימים הפך לבוגר ווסט פוינט הראשון שקודם לדרגת גנרל בצבא הסדיר, והגיע לדרגה גבוהה יותר מאשר בן כיתתו רוברט אדוארד לי (אשר סיים מדורג 2 מתוך 46).
מלחמת האזרחים > מערכת חצי האי

באמצע מרץ נחת מקללן עם חייליו בפורט מונרו (אנ'), בקצה המזרחי של חצי האי וירג'יניה, ובתחילת אפריל החל לנוע באיטיות מערבה, לכיוון יורקטאון (אנ'). תוכניתו של ג'ונסטון להגנת ריצ'מונד בירת הקונפדרציה הייתה שנויה במחלוקת. ביודעו שצבאו של מקללן כפול משלו, ובהבינו כי צי האיחוד יוכל לתת סיוע מכל אחד משני הנהרות החובקים את חצי האי, ניסה ג'ונסטון לשכנע את דייוויס ולי לרכז את ההגנה בביצורים סביב ריצ'מונד. הוא לא הצליח לשכנעם, ופרש את רוב כוחו לאורך חצי האי. מקללן השתהה ארוכות בהכנות למצור על יורקטאון, אך ג'ונסטון נסוג משם לפני שהחל המצור, נלחם בקרב הגנה עז בוויליאמסבורג (אנ') (5 במאי), ולאחר מכן סיכל ניסיון איגוף אמפיבי באלת'מס לאנדינג (אנ') (7 במאי). לקראת סוף מאי הגיע צבא האיחוד עד מרחק של כ-10 קילומטרים מריצ'מונד.
בהבינו שלא יוכל להגן על ריצ'מונד לנצח מפני כוחות הצפון שנהנו מעדיפות בכוח אדם ובארטילריה, במיוחד בתותחי מצור כבדים, החליט ג'ונסטון לעבור למתקפה. הוא זיהה נקודת תורפה בהיערכות כוחותיו של מקללן, אשר היו מפוצלים על ידי נהר צ'יקהומיני (אנ') שעלה על גדותיו עקב הגשמים, וסחף את רוב הגשרים שחיברו בין הצד הצפוני של החזית לדרומי. ב-31 במאי תקף ג'ונסטון מדרום לנהר בקרב סבן פיינס. תוכניתו הייתה אגרסיבית, אולם מסובכת מכדי שפקודיו יבצעוה כהלכה, והוא לא וידא שהם מבינים את תוכניתו או פיקח עליה מקרוב. הקרב נגמר ללא הכרעה טקטית ברורה, אולם עצר את התקדמותו של מקללן לעבר ריצ'מונד, והתברר בדיעבר כנקודת השיא בפלישתו של מקללן. אירוע משמעותי בקרב היה פציעתו של ג'ונסטון מרסיס פגז ארטילריה שפגע בחזהו וכתפו הימינית. פציעתו הובילה את דייוויס להעביר את הפיקוד לרוברט אדוארד לי האגרסיבי, אשר הוביל את ארמיית צפון וירג'יניה במהלך יתר המלחמה. לי החל לדחוק את מקללן מחצי האי במהלך קרבות שבעת הימים (אנ') בסוף יוני, והנחיל תבוסה לכוחות הצפון בקרב בול ראן השני (אנ') באוגוסט, קרב אשר היווה את השיא במערכת צפון וירג'יניה.
מלחמת האזרחים > מערכת אטלנטה

באביב 1864 התקדם מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן מן האיחוד עם קבוצת ארמיות מצ'טנוגה לאטלנטה. אל מול התקדמותו של שרמן ביצע ג'ונסטון סידרה של נסיגות, בדומה לאסטרטגיה שנקט במערכת חצי האי. הוא בנה עמדות הגנה חזקות, רק כדי לראות את שרמן מאגף אותן במומחיות ומכריח אותו לסגת לקו הגנה אחורי יותר בכיוון אטלנטה. ג'ונסטון בחר בשימור צבאו כערך עליון, ולכן נקט בגישה זהירה מאוד. הוא ניהל את צבאו היטב, האט את התקדמות צבא האיחוד, והנחיל יותר אבדות מאשר ספג.
שרמן פתח במערכת אטלנטה ב-4 במאי. ארמיית טנסי של ג'ונסטון לחמה בקרבות הגנה ברוקי פייס רידג' (אנ') בדרכי הגישה אל דלטון, אשר פונתה ב-13 במאי, ונסוגה 12 מייל דרומה אל רסאקה (Resaca), שם בנתה עמדות הגנה. אולם, לאחר קרב קצר, ויתר ג'ונסטון על המשך המאבק ונסוג מרסאקה ב-15 במאי. ג'ונסטון ריכז כוחות למען התקפה בקאסוויל (Cassville). בעוד חייליו מתקדמים, הופיע במפתיע כוח אויב בגודל לא ידוע באגפו הימני. התקלויות ראשוניות החלו, והאיום הכריח את מפקד הגייס, לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד (John Bell Hood), לעצור את ההתקדמות ולמקם מחדש את הכוחות על מול האיום המפתיע מן האגף. בעקבות האיום הבלתי צפוי, ביטל ג'ונסטון את ההתקפה וחידש את הנסיגה. ב-20 במאי נסוגו כוחותיו עוד 8 מייל דרומה אל קרטרסוויל (Cartersville). חודש מאי 1864 הסתיים כאשר כוחות האיחוד ניסו לבצע תנועת איגוף הרחק מקו הרכבת שתיספק אותם, אך נתקעו אל מול ההגנה העזה של כוחות הקונפדרציה בקרב ניו הופ צ'רץ' ב-25 במאי, קרב פיקט'ס מיל ב-27 במאי, ובקרב דאלאס ב-28 במאי.
ביוני המשיכו כוחותיו של שרמן לתמרן באזור דרכי הגישה הצפוניות לאטלנטה, וב-22 ביוני התלקח קרב קולב'ס פארם, ומייד אחריו ב-27 ביוני פרץ קרב קנסו מאונטיין, שבו בפעם הראשונה (והיחידה) תקף שרמן התקפה חזיתית את הביצורים שהכין ג'ונסטון, מתקפה אשר נהדפה תוך ספיגת אבדות כבידות. עם זאת, בשלב הזה כבר היו כוחות האיחוד במרחק 27 קילומטר מאטלנטה, ואיימו על העיר מצפון ומערב. במהלך חודשיים נסוג ג'ונסטון לאורך 175 קילומטרים של שטח הררי נוח להגנה, בעוד הממשל בווירג'יניה הופך מתוסכל ומודאג. כאשר נסוג ג'ונסטון אל מעבר לנהר הצ'טאהוצ'י, המכשול הטבעי האחרון לפני אטלנטה, איבד נשיא הקונפדרציה דייוויס את סבלנותו.
בתחילת יולי שלח דייוויס את ברקסטון בראג לאטלנטה על מנת לאמוד את המצב. לאחר מספר פגישות עם מנהיגים אזרחיים ופקודיו של ג'ונסטון, חזר בראג לריצ'מונד ודחק בדייוויס להחליף את ג'ונסטון. ב-17 ביולי 1864, בפאתי אטלנטה, הדיח דייוויס את ג'ונסטון מתפקידו. במקומו מינה את לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד, אשר בחיקו נותרה המשימה הבלתי אפשרית להגן על אטלנטה, אותה נאלץ לנטוש בספטמבר. החלטתו של דייוויס להדיח את ג'ונסטון הייתה אחת השנויות במחלוקת בכל המלחמה. בניגוד לג'ונסטון השקול והזהיר, היה ג'ון בל הוד קצין אגרסיבי, תוקפני, אך נמהר. הוא נטש את אסטרטגיית הנסיגה וההשהיה שבה נקט ג'ונסטון, והוביל את ארמיית טנסי של הקונפדרציה למתקפה על עורף מערכי האיחוד במערכת פרנקלין-נאשוויל, שם נחל תבוסה מוחצת אשר מחקה צבאו ככוח לוחם. העדר כוחות קונפדרציה מאורגנים בג'ורג'יה והקרוליינות פתחה בפני שרמן את האפשרות להתקדמות מהירה לסוואנה (הצעדה אל הים) ומשם צפונה אל הקרוליינות.
לאחר המלחמה

ג'ונסטון נאבק לפרנס את עצמו ואת אשתו, אשר נפלה למשכב. הוא התמנה לנשיא קו רכבת קטן, "חברת הרכבות של אלבמה ונהר טנסי" (אנ'), אשר בתקופתו בתפקיד שינתה את שמה ל"קו הרכבת של סלמה, רומא, ודלטון" (אנ'). ג'ונסטון השתעמם בתפקיד זה, והחברה כשלה בגלל העדר מימון. בשנת 1868 הוא הקים חברת ביטוח בסוואנה, ג'ורג'יה, יִצג כסוכן את חברת הביטוח "ליברפול את לונדון את גלוב", וארבע שנים אחר כך כבר הייתה לו רשת של 120 סניפים ברחבי הדרום העמוק.
ההכנסה ממיזם זה אפשרה לו להקדיש את זמנו לעסוקו העיקרי אחרי המלחמה, כתיבת זיכרונותיו, כמו שעשו רבים מעמיתיו הקצינים. סיפרו ‏Narrative of Military Operations‏ (1878) מתח ביקורת חריפה על הנשיא דייוויס ועל רבים מעמיתיו הגנרלים. הוא חזר על עלבונו בדבר דרגתו בצבא בקונפדרציה, וניסה להצדיק את פעולותיו כמנהיג צבאי זהיר. מכירות הספר היו דלות, והמוציא לאור לא ראה ממנו רווח.
אף על פי שרבים מן הגנרלים של הקונפדרציה מתחו ביקורת על ג'ונסטון, דווקא שרמן וגרנט התייחסו אליו בחיוב בזיכרונותיהם. שרמן תיאר אותו כיריב מסוכן וערמומי, ומתח ביקורת על אויביו ג'פרסון דייוויס וג'ון בל הוד. גרנט תמך בהחלטות שקיבל ג'ונסטון במערכת ויקסבורג: "ג'ונסטון הבין את המצב לאשורו, ובחוכמה, לדעתי, נמנע מלתקוף אותנו, מכיוון שזה היה מוביל לאבדות לשני הצדדים בלא להוביל לשום תוצאה." בנתחו את מערכת אטלנטה, כתב גרנט:
ג'ונסטון עבר מסוואנה לריצ'מונד בחורף 1876–1877. הוא שירת בבית הנבחרים ה-46 בין 1879 ל-1881 מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא לא רץ לכהונה נוספת. הוא מונה לנציב מסילות הרכבת בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד. לאחר שנפטרה אשתו בשנת 1887, החל ג'ונסטון לנסוע לעיתים קרובות למפגשים של ותיקי קרבות, שם תמיד התקבל בתשואות. הוא היה חבר של כבוד בעמותת "בני המהפכה האמריקנית" (אנ') מטעם מחוז קולומביה, ומונה לחבר לאומי בעמותה בשנת 1963.
ג'ונסטון, כמו רוברט אדוארד לי, לא שכח את גדלות הנפש של האיש לו נכנע. הוא מעולם לא הרשה לביקורת על שרמן להישמע בנוכחותו. שרמן וג'ונסטון התכתבו לעיתים קרובות, ונפגשו לארוחות ערב ידידותיות כל עת שג'ונסטון ביקר בוושינגטון. כשמת שרמן, שימש ג'ונסטון כנושא ארונו בהלוויה. ב-19 פברואר 1891, במהלך תהלוכת ההלוויה בעיר ניו יורק, הסיר גונסטון את כובעו כמחווה של כבוד למת, אף על פי שמזג האוויר היה קר וגשום. מישהו אשר היה מודאג מבריאותו ביקש ממנו לחבוש את כובעו, וג'ונסטון ענה לו, "אם אני הייתי במקומו והוא במקומי, הוא לא היה חובש את כובעו." באותו יום חלה ג'ונסטון בהצטננות, אשר הסתבכה לדלקת ריאות. ג'ונסטון נפטר כמה שבועות אחר כך מסיבוכי דלקת הריאות, בוושינגטון הבירה. הוא נטמן לצד אשתו, בבית הקברות גרין מאונט, בעיר בולטימור, מרילנד.
הנצחה ומורשת

כתביו של ג'ונסטון שמורים בספריית ארל גרג סוום (אנ') בקולג' על שם ויליאם ומרי (אנ').
יד זיכרון לג'ונסטון נחנכה בדלטון, ג'ורג'יה, בשנת 1912.
ב-20 במרץ 2010 הוצב פסל ברונזה של ג'ונסטון באתר קרב בנטונוויל, בקרוליינה הצפונית.
במלחמת העולם השנייה, צי ארצות הברית קרא ספינה מסוג ליברטי (מספר 113) על שם ג'ונסטון.
ג'וזף א' ג'ונסטון ורוברט א' לי אחרי המלחמה, 1869–1870.
יד זיכרון לג'ונסטון בדלטון, ג'ורג'יה, היכן שקיבל פיקוד על ארמיית טנסי של הקונפדרציה.
פסל של ג'ונסטון באתר קרב בנטונוויל, קרוליינה הצפונית.
לקריאה נוספת

Ballard, Michael B. Vicksburg, The Campaign that Opened the Mississippi. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2004. ISBN 978-0-8078-2893-9.
Chesnut, Mary, Diary of Mary Chesnut. Fairfax, VA: D. Appleton and Company, 1905. OCLC: 287696932.
Eicher, John H., and David J. Eicher, Civil War High Commands. Stanford: Stanford University Press, 2001. ISBN 978-0-8047-3641-1.
Flood, Charles Bracelen. Grant and Sherman: The Friendship That Won the Civil War. New York: Farrar, Straus and Giroux, 2005. ISBN 978-0-374-16600-7.
Symonds, Craig L. Joseph E. Johnston: A Civil War Biography. New York: W. W. Norton, 1992. ISBN 978-0-393-31130-3.
Wasiak, Joseph E., Jr. "A Failure in Strategic Command: Jefferson Davis, J. E. Johnston and the Western Theater." US Army War College, Carlisle Barracks, Pennsylvania. 1998.
Woodworth, Steven E.. Jefferson Davis and His Generals: The Failure of Confederate Command in the West. Lawrence: University Press of Kansas, 1990. ISBN 0-7006-0461-8.