stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטניסלב ויספיאנסקי
מחזות

1898) Warszawianka (ורשביאנקה), הוצג ב-1898
1899)Klątwa (הקללה), הוצג ב-1909
Protesilas i Leodamia (1899) (פרוטסילס ולאודאמיה) הוצג ב-1903
Meleager (1899) (מלאגר) הוצג ב-1908
1899) Lelewel (ללוול) הוצג ב-1899
Legion (1900) (לגיון) הוצג ב-1911
Wesele (1901) (החתונה) הוצג ב-1901
1903) Wyzwolenie (שחרור) הוצג ב-1903
1903) Bolesław Śmiały (בולסלב האמיץ) הוצג ב-1903
1903) Achilleis. Sceny dramatyczne (אכילס. סצנות דרמטיות) הוצג ב-1925
1904) Weimar 1829 (וימאר 1829), קטע תיאטרון שנכתב במקור בגרמנית
1904) Noc listopadowa (לילה של נובמבר) הוצג ב-1908
Akropolis (1904) (אקרופוליס) הוצג ב-1926
Skałka (1907) (סקאלקה)
Powrót Odysa (1907 (חזרתו של אודיסאוס) הוצג ב-1917
Zygmunt August (1907 -(זיגמונט אוגוסט, מחזה בלתי גמור) הושלם ב-1930, הוצג ב-1932
מבחר ציורים

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   "סטאש ישן", 1904 |    "מראה של תל קושצ'ושקו", 1904 |    "אמהות", 1905 |     "הנהר רודאבה"  |
תרגומים לעברית

1938 תרצ"ח - הדרמה "החתונה" -תורגמה מפולנית על ידי ברל פומרנץ ופורסמה בהוצאה לאור "שטיבל" בוורשה
פרסים ואותות כבוד

פרסי האקדמיה ללימודים
הנצחה

ב"בית שולאיסקי",בניין של משפחת אצילים שנבנה במאה ה-17 הוקם מוזיאון "סטניסלב ויספיאנסקי", שלוחה של המוזיאון הלאומי בקרקוב, לפעמים ידוע גם כ"מוזיאון שולאיסקי".
"ביתן ויספיאנסקי 2000" שוכן בככר ושיסטקיך שוויינטיך (ככר כל הקדושים), הוא דוגמה נדירה של אדריכלות בת זמננו בתוך העיר העתיקה של קרקוב. מכיל שלושה ויטראז'ים מאת ויספיאנסקי
1996 - במלון "נורדבאהן" בווינה, הקרוי משנת 2008 - "אוסטריה קלאסיק הוטל וין", בפראטרשטאסה 72 ברובע לאופולדשטאט, הוצב לוח לזכרו של ויספיאנסקי לרגל יובל ה-50 של "החברה האוסטרית-פולנית". ויספיאנסקי התארח תכופות במלון זה ובעת אחת משהיותיו בו, בקיץ 1904, כתב את הקטע התיאטרוני "וימאר 1829"
אנדרטה לכבודו הוקמה מול המוזיאון הלאומי החדש ברחוב מאיה 3, בקרקוב.
שנת 2007 הוכרזה על ידי הסיים של פולין "שנת ויספיאנסקי".
מקומות בקרקוב הקשורים לחייו של ויספיאנסקי

רחוב קרופניצ'ה 26 (Krupnicza 26)
כאן נולד ויספיאנסקי בבית שהיה בבעלות סביו. הוא חי בו עד גיל 4, בשנת 1873.
רחוב קנוניצ'ה (25 Kanonicza )
בקיץ 1873 המשפחה עברה לבית יאן דלוגוש. כאן נפטרו אחיו הצעיר ואמו. מכאן נשקפו חלונות אל ארמון ואוול שבו נמצא הסטודיו לפיסול של אביו.
רחוב קופרניק 1 (Kopernika 1)
זהו בית הדודים, משפחת סטנקביץ', שבו חי סטניסלב ויספיאנסקי בילדותו בשנים 1883-1880. הבניין איכסן מאוחר יותר סכנות התיירות PTTK וכעת את המלון "ויספיאנסקי".
רחוב זאצישה 2 (2 Zacisze Street)
בכתובת זו הייתה הדירה החדשה של משפחת סטנקביץ'. הדירה נמצאה בקומה השנייה של המלון סנטרל שאינו קיים עוד, בצומת הרחובות זאצישה ובשטובה (Basztowa), חלונות שלה נשקפו אל מראות ברביקן קרקוב ופארק פלנטי. בגלל התרחבות המלון המשפחה נאלצה לעזוב את הדירה בשנת 1885.
רחוב וסטרפלאטה 1 (1 Westerplatte) (בימי חייו של האמן - רחוב קוליובה 1 (1 Kolejowa)
לכאן עברה לגור משפחת סטנקביץ', ביולי 1886, בדירה בקומית הקרקע בפינת הרחובות קוליובה ולוביץ' (Lubicz). בימינו נמצאים במקום מקמרות ומדרגות אל מעבר תת-קרקעי. באותה תקופה לויספיאנסקי הצעיר היה כבר סטודיו משלו בכפר גז'גוז'קי (Grzegórzki) הקרוב, בו יצר את הציורים לוויטראז'ים של הכנסייה הפרנציסקנית בקרקוב.
רחוב פוסלסקה 10 (10 Poselska)
אחרי מספר חדשים של מגורים ברחוב וסטפלאטה (קוליובה), הדוד של ויספיאנסקי נפטר והאמן ודודתו עברו לגור ברחוב פוסלסקה בדירה בקומה ב.
ככר מרים הקדושה (מריאצקי 9) (9 Mariacki)
ביולי 1898 ויספיאנסקי שכר דירת חדר בצומת הככר מריאצקי עם ככר השוק הראשי 4 (Rynek Główny 4). בשנת 1904 הבניין נהרס והוחלף בבית דירות בסגנון אר נובו. הדירה שימשה לויספיאנסקי כסטודיו. באותה תקופה הוא רשם את כתובת מגוריו ברחוב שלאק 23 (23 Szlak), בית אשתו לעתיד, תאופיליה פיטקו.
רחוב קרובודרסקה 79 (79 Krowoderska)
בשנת 1901 הודות לפרס האקדמיה ללימודים שהוא זכה בו בזכות הויטראז'ים לארמון המלכותי ואוול, התאפשר לויספיאנסקי לשכור דירה בת שבעה חדרים בבית דירות (הקיים עדיין) בקומה ב' בפינת הרחוב קרובודרסקה עם שדרות יוליוש סלובצקי. ויספיאנסקי גר וגם החזיק כאן את הסטודיו ה"ספיר כחול" שלו. יש אומרים שעל הדלת היה כתוב: "כאן גר סטניסלב ויספיאנסקי ואינו רוצה לקבל ביקורים". כאן הוא יצר את הדרמות "החתונה", "לילה של נובמבר", "שחרור", "בולסלב האמיץ" ו"אקרופוליס".
ונגז'צה (Węgrzce) על ידי קרקוב
פרס נוסף מהאקדמיה ללימודים, כגמול על ציורי הנוף של תל קושצ'ושקו, איפשר לויספיאנסקי לעבור לבית בכפר ונגז'צה מספר 5. הבית שנהרס בינתיים הוחלף על ידי בית פרטי אחר. הוצב במקום אבן עם לוח זיכרון לרגל מלאת מאה שנה למות האמו (2007)
רחוב שמיראדזקייגו 1  (1 Siemiradzkiego)
בית החולים שבו נפטר ויספיאנסקי ב-27 בנובמבר 1907, אינו קיים עוד. הוא שכן בזמנו בפינת הרחובות סמירדזקייגו ולובזבסקה (Łobzowska)
הערות שוליים

↑  נהגה בערך: סטַניסוואב ויספּיאַיְנסקי - staˈɲiswaf vɨˈspjaɲskʲi
↑  Ann Komaromi 2002, עמודים 187-202
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 209
↑  M.Kantor
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269927405171  PLWABN: 9810582431605606  BIBSYS: 90084322  BNE: XX1496996  BnF: cb120967747 (data)  CANTIC: a11633840  CiNii: DA10356388  GND: 118635751  ISNI: 0000 0001 2139 4203  LCCN: n50020559  LNB: 000119209  MusicBrainz: badfa1ef-2c5f-437d-83a8-b0d22874052a  NKC: jn19990009324  NLA: 35751466  NLG: 172565  NSK: 000211349  NTA: 069721300  RERO: 02-A000177946  RKD: 85870  RSL: 000026539  SELIBR: 268270  SNAC: w62z4zx9  SUDOC: 02931545X  Trove: 1071039  ULAN: 500027394  VcBA: 495/108226  VIAF: 73881622   WorldCat (עם VIAF): 73881622 
"אלהים האב",ויטראז' בכנסיית פרנציסקוס הקדוש בקרקוב 1904-1897
פארק פלנטי בשחרית היום
דיוקן עצמי עם האשה ליד החלון,1904
"אמהות", 1905
יהושע פרץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בדצמבר 1938 (בן 86) מרוקו אסואירה, מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 מפלגה:  הליכוד 
 
יהושע פרץ (נולד ב-12 בדצמבר 1938) הוא מנהיג פועלים ישראלי. הוא היה יו"ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד. בעשורים שבאו לאחר פעילותו, הפך שמו לשם נרדף למאבק עובדים מיליטנטי.
ביוגרפיה

יהושע פרץ נולד באסואירה (בעבר מוגדור)  שבמרוקו. עלה לישראל לבדו כילד בן 12 ב-1950, עם עלייתו לישראל התחנך בקיבוץ עין השלושה ולאחר מכן בקיבוץ מזרע. פרץ סיפר כי בקיבוצים ספג את רוח השוויון שלאחר מכן הנחתה אותו במאבקיו להשוואת תנאי השכר של עובדי נמל אשדוד לאלו של נמל חיפה. לאחר שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים עבד בדימונה ובסדום כנהג משאית, רתך-מסגר וכעובד בעבודות גובה. לאחר נישואיו עבר לאשדוד והחל לעבוד במפעל "רוגוזין" ולאחר מכן כמלגזן בנמל אשדוד שאך נבנה.
בשנת 1961 היה ממקימי קבוצת הכדורגל של מכבי אשדוד ושיחק בשורותיה כבלם. עלייתו של פרץ למעמד של מנהיג פועלי התפעול הייתה בסוף 1966 בעת שנערכה "שביתת הארבעים". רשות הנמלים סירבה לקלוט לשורותיה כעובדים קבועים 40 פועלי סולל בונה שהועסקו בהקמת הנמל. ההסתדרות, שהייתה הבעלים של סולל בונה, התנגדה גם היא למעבר הפועלים ואלו פתחו בשביתת רעב. פרץ הגיע לעימותים רבים עם ההנהלה ואף הביא להתפטרותו של מנכ"ל רשות הנמלים, חיים לסקוב, שטען כי אינו מקבל גיבוי מהממשלה.
פרץ התפרסם במחצית השנייה של שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כמנהיגם המיליטנטי של עובדי התפעול בנמל אשדוד. פרץ הנהיג את פועלי הנמל בשורה של סכסוכי עבודה ושביתות שעוררו את זעם הממסד הכלכלי והפוליטי ושל חלקים נרחבים בציבור בישראל באותן שנים והביאו את עובדי הנמל לשיפור משמעותי בתנאי העבודה שלהם ובשכרם. סכסוכי העבודה, שנעשו פעמים רבות בניגוד לדעתם ולהסכמתם של ההסתדרות ומוסדותיה, העלו במובלע לסדר היום הציבורי גם את הנושא העדתי מאחר שעובדי הנמל שתויגו כמזרחיים (גם בשל הופעותיו וסגנון דיבורו של יהושע פרץ באמצעי התקשורת), קראו תיגר במאבקיהם על מוקדי הכוח המסורתיים במדינה.
ב-9 ביולי 1975 הורה פרץ על סגירת שער הכניסה לנמל אשדוד, לאחר ויכוח עם שוטר משמר הגבול שדרש ממנו להציג אישור כניסה. ב-7 באוקטובר 1975 הוא נידון בבית משפט השלום לעונש מאסר של חודשיים וקנס של 5000 ל"י. לאחר שנדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי ובית משפט עליון, ריצה את עונשו בראשית 1977.
ב-1973 עמד בראש רשימת הליכוד למועצת הפועלים בעירו. ב-1977, בבחירות לכנסת התשיעית, היה פרץ מספר שתים ברשימת "חופש" בראשות שלום כהן, אך המפלגה קיבלה רק 2,498 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-8 ברשימת הגמלאים. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
הערות שוליים

↑  רוני אשל, המורה להתעמלות תבע מאבק "נוסח יהושע פרץ", מעריב, 6 בינואר 1981
↑  אבי בטלהיים, לטלויזיה דרוש מפרק, מעריב, 9 בפברואר 1987
↑  דן מירקין, "תגיד מתי אתה בא, ואתן בשער הוראה להכניס אותך", מעריב, 30 במאי 1969
1 2 3 4  דורון רוזנבלום, יש פרץ יש צווחה, דבר, 3 במרץ 1972
1 2  דרור אסנת, "מחייטים וסנדלרים בנינו פה נמל": פועליות, לאומיות ואתניות בקרב פועלי נמל אשדוד, 1961-1967., 2004, אתר נמל אשדוד
↑  דני צדקוני, תיכף תראה מי זה יהושע פרץ, דבר, 10 ביולי 1975
↑  דני צדקוני, גזר דין וסערת יצרים המונית באשדוד, דבר, 8 באוקטובר 1975
↑  סופר דבר בדרום, יהושע פרץ מתייצב היום לריצוי עונשו, דבר, 2 בינואר 1977
יהושע שלמה ארדיט

| --- | --- |

 לידה:  1789 תקמ"ט
 פטירה:  1876 (בגיל 87 בערך) ה' בסיון תרל"ו
 כינוי:  מירקאדו
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  אזמיר
 תקופת הפעילות:  ?–1876 
 חיבוריו:  חינא וחסדא, איש מבין
 אב:  חיים נסים יעקב
 צאצאים:  רפאל יעקב, משה, יצחק
חתימת ידו של הרב יהושע שלמה ארדיט (איזמיר תר"ך)
הרב יהושע שלמה ארדיט (ארדיטי) מירקאדו (ה'תקמ"ט - ה' בסיון ה'תרל"ו; 1789 - 28 במאי 1876) היה ראב"ד, פרשן תלמוד, דרשן ופוסק באזמיר ובסביבותיה.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקמ"ט לר' חיים נסים יעקב ארדיט, שעסק במסחר בינלאומי. ישב ולמד כל חייו, ואביו פרנס את לימודו. בחיבוריו מרבה לדון בדבריהם של חכמי דורו כגון הרב חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר, וזאת אף שהרב פונטרימולי וכן הרב אברהם פלאג'י היו מרצים לפניו מדבריהם ושואלים להסכמתו. נדד בכפרים ובערים הסמוכים לאזמיר כגון בורון אבאד בשנת ה'תר"ב.
נספד על ידי הרב יעקב יפה, שכתב עליו: ”איש שהכל בו מקרא משנה תלמוד תוספתות ואגדות משנתו קב ונקי סלת נקיה מעיין גדול קולע אל השערה מתנהג בחסידות שלם בכל מידות טובות שמנו חכמים וויי לן דחסר עינן אורן של חכמים ושל סופרים כל העם עונין אחריו מקודש מקודש” הרב אברהם פלאג'י, הספיד אותו וכינהו: ”מורינו הרב המופלא סבא דמשפטים גאון עוזינו בוצינא דנהורא שהיה יסוד גדול מגן וצנה לדור על בל צרה שהיה לנו... רב גדול מומחה ופקיע בזה היה פאר לשם ולתפארת ולתהלה רב מלא וגדוש בתורה”. נודע כעניו גדול.
הרב יהושע גרס כי עיקר מצוות זכירת עמלק היא לברר "איזה עוון בא להלחם בנו ולתקנו, כדי שנוכל לעקרו מן העולם".
נפטר בה' בסיון ה'תרל"ו בגיל 87. לרב יהושע היו ארבעה בנים הידועים לנו בנו; הבכור, הרב רפאל יעקב, ובנו הרב משה שנפטרו עוד בחייו, הרב יצחק, וכן הרב יהודה (יאודה) נכדו היה הרב שלום (בכור) ארדיט והשתדל בהוצאת ספריו.
חיבוריו

ספר חינא וחיסדא 3 חלקים - שיטה עמוקה ורחבה על מסכת כתובות, ככל הנראה הפירוש הארוך ביותר שנכתב על מסכת זו; חלק א' (אזמיר תרכ"ד) על פרק ראשון. בסוף הספר דינים לחתן, תשובה בנושא חזקת ש״ץ בבית כנסת עתיק באיזמיר וכן קונטרס שערי חן וחסד, ובו הפניות למסקנות הלכתיות על סדר ד' טורים שנתבררו בספר. חלק ב' (אזמיר תרכ"ח) המשך הפירוש עד דף מ״א עם השמטות לחלק הקודם ועוד דינים השייכים לחתן. חלק ג' (אזמיר תרל"ז) המשך הפירוש מדף מ״א עד סוף המסכת והשמטות, נדפס לאחר מותו.
ספר איש מבין 2 חלקים (חלק א' חלק ב') - דרושים לפי אירועים שונים: שבת כלה (11 דרושים), הכנסת ספר תורה (שני דרושים), שבת תשובה (10 דרושים), שבת הלבשה (18 דרושים), שבת זכור (דרוש אחד), שבת הגדול (10 דרשות) ונישואין (10 דרושים).
חיבור על ספר משנה תורה לרמב"ם (נותר בכת"י).
לקריאה נוספת

חכם יהושע שלמה ארדיט, באתר "החכם היומי".
הרב עזרא בצרי, הקדמה לספר חינא וחסדא (מהדורת צילום), בהוצאת מכון הכתב.
הרב חיים נסים מודעי, דרישה מחיים, אות י"ג להספד.
שמעון וואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה עמוד 302.
הערות שוליים

↑  פתח הדביר, או"ח סימן שי"ג
↑  איש מבין, דרשה א' לשבת הגדול
↑  ספר יעקב סלה, פרשת שמיני דף פט
↑  ספר אברהם את ידו, דרוש ח' להספד
↑  חינא וחסדא חלק ג', הקדמת רבי יעקב אלבעלי - המגיה והמביא לדפוס
↑  איש מבין, דף לב עמוד ב'
↑  איש מבין, דף לד עמוד ב'
1 2  הסריקה הטובה ביותר לספר זה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298637805171  ISNI: 0000 0000 6696 3978  LCCN: nr92024645  VIAF: 44163080   WorldCat (עם VIAF): 44163080
פטישיזם

ערך זה עוסק בנטייה לייחס תכונות מדומות לעצמים. אם התכוונתם למונח מתחום הסקסולוגיה, ראו .
פטיש ממערב אפריקה
פֶטישיזם (מצרפתית: fétiche, דרך הפורטוגזית: feitiço, ובמקור מן הלטינית: facticius – מלאכותי) היא נטייה לייחס תכונות מדומות לעצמים, ובייחוד לעצמים מעשה ידי אדם. עצם המהווה מושא לפטישיזם מכונה פֶטיש.
את המונח במשמעותו הפולחנית טבע שארל דה-בּרוֹס (אנ') ב-1757, במסגרת השוואה בין אמונות דתיות במערב אפריקה לבין האספקטים המאגיים של הדת במצרים העתיקה. לשם כך שאל את הכינוי שהעניקו ימאים פורטוגזים לחפצי כישוף שבזזו ממערב אפריקה.
פטיש ורוחניות

במובן הקלאסי, הפטישיזם הוא אמונה המייחסת תכונות מטאפיזיות לחפצים טבעיים. במקרא, למשל, משה ערך מופתים באמצעות מטהו ואלישע ניסה להחיות מת באמצעות משענתו. הרב קוק הסביר זאת בכך שבמדתו העליונה, "אור הקודש" מתפשט עד לחפצי האדם. ביהדות ימינו יש הנוהגים לייחס סגולות מטאפיזיות לחפצים שונים שצדיקים באו במגע אתם, כגון קמעות שכתבו, בקבוקי מים שברכו עליהם, גלימה שצדיק התעטף בה, יין שהצדיק שתה ממנו וכדומה.
המקרה הבולט של פטיש שכזה הוא האמונה כי לעצם מסוים יש סגולות מטאפיזיות, הבאות לידי ביטוי בהשפעה על עולם הטבע. במקרה זה, "פטיש" הוא המקרים בהם משנים בני האדם את התנהגותם כלפי אותם עצמים, מתוך מטרה שהתנהגות זו תביא באופן ישיר לשינוי המציאות האובייקטיבית. לדוגמה: הקרבת מנחות לפסל על מנת לזכות בהטבות בעתיד היא פטיש שכזה.
מקרה אחר של פטיש, השנוי במחלוקת בעולם המערבי, הוא דימוי האדם כי גורמים פיזיקליים מזוהים עם גורמים מטאפיזיים, וכי יחסו אל אותם גורמים פיזיים הוא יחסו לגורמים המטאפיזיים. דוגמאות ליחסים שכאלו הן ספרי קודש (המזוהים עם יצירת האל), בתי תפילה מקודשים וכו'.
למעשה, כל רוחניות המשויכת לעצם מסוים, עשויה להיות מפורשת לפטיש. כך מייצג ספר את תוכנו, בית מגורים את יושביו וכו'. יש אף הטוענים כי ההתייחסות לגוף האדם, כמייצג של האדם כולו, היא דפוס של פטיש מקובל.
פטיש וחברה

בתחום הסוציולוגיה, מציין הפטיש ייחוס משמעויות תרבותיות לגורמים שונים, המסמלים גורמים כגון עוצמה, מוות וכו', כאשר משמעות הופכת אוטונומית ובעלת ערך עצמי. לרוב ניתן לראות תהליכי פטישיזציה פשוטים בהתבוננות בילדים, וניתן להבחין בקלות כי צעצועים אופנתיים שונים (גוגואים, פוגים, קלפי איסוף וכו') הופכים לבעלי ערך עצמי ממשי, עבור אותם הילדים.
למרות שתופעת הפטישיזם נפוצה בקרב ילדים, ניתן להבחין בה בקלות גם אצל בוגרים, גם במקרים בהם אין משמעות דתית. פטישים קלים להבחנה הם תכשיטים (כאשר אינם משמשים כאמצעי תשלום, אלא כבעלי ערך אסתטי מוקצן), מכוניות, פרטי אספנות וכו'.
יש הרואים גם בכסף עצמו סוג של פטיש, שכן הוא אינו מכיל ערך ממשי בזכות עצמו (למטבעות ולשטרות כמוצר אין ערך רב), אך מיוחסת לו יכולת השפעה רבה על ידי האדם. במובן זה, הפטיש אינו נתון לבחירתו של האדם, והוא זקוק לו על מנת לצבור כוח הנחוץ לקיומו.
כמו כן, יש הסוברים כי פורמליות היא לא יותר מהתייחסות פטישיסטית לתהליכים מסוימים. השימוש בצורות כתיבה פורמליות, תכנון ריהוט פורמלי, לבוש פורמלי וכדומה, מאשש טענה זו.
ראו גם

עבודת אלילים
האנשה
איסור עשיית פסל
שלילת הגשמות
פטישיזם (סקסולוגיה)
הערות שוליים

↑  בפ"א רפה. אין לבלבל עם המילה לכלי העבודה "פָּטִיש".
↑  אורות הקודש, כרך שני, מאמר ראשון, סדר א', פרק יא': התפשטות אור הקודש באדם (עמ' שא'-שב')
↑  גיל לוין, הילולה לבאבא סאלי, באתר nana10‏, 24 בינואר 2007
↑  נח זבולוני, גלימת צדיק מופלאה מחוללת נסים בחוגים חרדיים תמורת 100 דולר
↑  דוד אסף‏, פרנסות של יהודים: יין קדוש ישמח לבב אנוש, בבלוג "עונג שבת", 14 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528994705171  BNE: XX527263  BnF: cb11960119s (data)  GND: 4154221-6  LCCN: sh85047960  NKC: ph280647
גשר בנות יעקב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר, אתר ארכאולוגי, גשר בין-לאומי 
 על שם:  בנות יעקב 
 מיקום:  מחוז הצפון 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  33°00′37″N 35°37′42″E﻿ / ﻿33.01028333°N 35.62828611°E﻿ / 33.01028333; 35.62828611
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) גשר בנות יעקב(למפת אצבע הגליל רגילה) גשר בנות יעקב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר בנות יעקב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר בנות יעקב
 
גשר בנות יעקב הממלוכי ב-1799, החאן מופיע בחלקה השמאלי של התמונה
גשר בנות יעקב ב-1839 בציורו של יוהאן ברנאץ
גשר הביילי הצפוני באתר 'גשר בנות יעקב', ספטמבר 2007
"בית המכס הישן" (כיום נטוש) בסמוך לגשר, ספטמבר 2007
גשר בנות יעקב שנבנה לאחר 1967, שהיה הדרומי מהשניים
נקודת משטרת 'גשר בנות יעקב' ליד וממזרח לגשר בנות יעקב החדש מ 1934, שנת 1937
גשר בנות יעקב בסביבות 1920.
ניכר התיקון שבוצע בקשת השנייה ממערב לאחר שפוצצה על ידי הטורקים בנסיגתם. הקשת שתוקנה שונה משאר הקשתות. עמדת גבול ממערב לגשר
(מתוך אוסף מטסון – ספריית הקונגרס)
גשר בנות יעקב הוא אחד הגשרים המובילים מהגולן אל הגליל. הגשר מוצב מעל נהר הירדן כחמישה עשר קילומטרים צפונית לכנרת וכעשרה קילומטרים מזרחית לראש פינה על כביש 91, בגובה של כשבעים מטר מעל פני הים.
תולדותיו

באתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב נמצאו ממצאים פרהיסטוריים חשובים שגילם 780,000 שנים, השייכים לתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה. נתגלו שם שרידיו של פיל ישר-חט שנטבח בידי האדם הקדמון וריכוזים מובחנים של חומרים שרופים המוכיחים כי כבר אז ידע האדם לשלוט באש. האתר נחקר על ידי נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית.
במקום הייתה מעברה ששימשה באלף הראשון לפני הספירה כחלק מ"דרך הים" שחיברה בין מצרים וסוריה.
המקום שימש זירה לקרבות בין הצלבנים למוסלמים בתקופת מסעי הצלב. ב-1178 הקימו הטמפלרים את מבצר "שַסְטֶלֶה" כקילומטר דרומית לגשר. ב-1179 כבש צלאח א דין את המבצר והרג את כל יושביו. הגשר הראשון הידוע לנו נבנה בתקופה הממלוכית, כחלק מהרחבת דרך הדואר שהקים הסולטן ביברס, והמשיך לתפקד לאורך כל התקופה העות'מאנית. לגשר הייתה מיסעה דו-שיפועית האופיינית לגשרים הממלוכים (ראו לדוגמה גשר יבנה) וחאן בצידו המערבי. באפריל 1799 הגיעו למקום חייליו של נפוליאון אשר ביקשו למנוע חדירת חילות טורקיים מאזור סוריה במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
ב-1918 הגיעו אל הגשר הכוחות המזוינים של בריטניה בדרכם צפונה, לקראת כיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בספטמבר פוצץ הגשר על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית הנסוגים, אך נבנה מחדש. בשנת 1933 נבנה הגשר מחדש על ידי החוכרים של אגם החולה במסגרת העבודות לייבוש הביצות סביב החולה.
הגשר היווה את אחד מ-12 נקודות הכניסה הרשמיות לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ושלטונות המנדט הקימו תחנת משטרה ליד הגשר. עם זאת, עיקר הבקורת על הנכנסים הייתה בראש פינה, דבר שהקל על המבריחים. במהלך המרד הערבי הגדול נסגרה תחנת הגבול בלילה מטעמי ביטחון. בנובמבר 1938 נסגרה תחנת הגבול כליל ונפתחה מחדש בשנת 1940.
ב"ליל הגשרים" שבין 16 ביוני ו-17 ביוני 1946 פוצץ הגשר בידי לוחמי הגדוד השלישי של הפלמ"ח. תוך יומיים הקימו חיילי חיל המהנדסים גשר ביילי במקום והמעבר במקום חודש.
ב-11 בינואר 1948, למחרת ההתקפה על כפר סאלד, שבוצעה על ידי ערבים שעברו את גשר בנות יעקב מכיוון סוריה, פוצץ גשר הביילי על ידי ההגנה וניזוק. בעקבות זאת הרס חיל המהנדסים של הצבא הבריטי את הגשר והקים במקומו גשר חלופי, שפורק לאחר מספר ימים.
במהלך מלחמת העצמאות נערכו קרבות קשים באזור הגשר. הסורים הצליחו לכבוש את הגשר ולהשתלט עליו, ואף לכבוש את המושבה משמר הירדן הסמוכה לגשר, ב-11 ביוני 1948, והחזיקו בשטח עד מבצע ברוש שנועד להשמיד את ראש הגשר הסורי באזור משמר הירדן.
במלחמת ששת הימים הגיע אל הגשר גדוד 32, מחטיבה מרחבית 3, בפיקוד משה בן דרור (מוריס) אשר יצא מראש פינה מזרחה, חצה בגשר בנות יעקב ופעל באזור דרום רמת הגולן. לאחר המלחמה, ולאור הרחבת אפיק הירדן, הוברר שיהיה צורך לייצב את יסודות הגשר. בדצמבר 1967 פורק הגשר הישן וחיל ההנדסה הישראלי הקים במקומו גשר ביילי רחב יותר. בפברואר 1969 נפגע אחד מיסודות הגשר והוא נסגר לתנועה עד סיום התיקון.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות סוריים בודדים עד לבית המכס העליון, סמוך לגשר. ביום ראשון, 7 באוקטובר 1973, בשעת בוקר מוקדמת, ניתנה הוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ במקרה שהצבא הסורי ינסה לחצותם. גשר בנות יעקב היה מוכן לפיצוץ כבר בשמונה בבוקר. לאחר כמה שעות ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ.
עד 2007 היו קיימים שני גשרי ביילי במקום, האחד נועד לתנועת רכב ממזרח למערב והשני לתנועה ממערב למזרח. בשנה זו נפתח במקום גשר קבע מבטון לשני הכיוונים, ואחד משני גשרי הביילי נותר על מקומו לשעת חירום.
ביוני 2009 נחסם גשר הביילי הישן משני צידיו עקב סכנה בטיחותית, לאחר מכן שופץ הגשר, ונותר על כנו חסום. הגשר מיועד לשמש את צורכי צה"ל בזמן חירום.
מקור השם

לפי י. סטפנסקי מקור השם אינו ברור וככל הנראה מדובר במסורות מקומיות ומוקדמות לתקופה הצלבנית שקישרו את האזור לפועלו של יעקב אבינו. לפי צבי אילן בספרו ארץ חמדה: נזירות מנזר יעקב הקדוש בצפת, שנקרא על שם הבישוף של ירושלים באותה התקופה, נתמכו במאה ה-12 בכספי המעבר בגשר, ששמו בלטינית: Pontus Jacobis Filiarum.
הצלבנים הם שהחלו לקרוא למקום בשם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב – "מעבר יעקב"). שם זה מקורו בטעות גאוגרפית, אחת מני רבות שטעו הצלבנים. הצלבנים סברו שזהו מעבר יבוק, המקום בו חצה יעקב את הירדן, בדרכו למפגש עם אחיו עשו. גם המסורת המוסלמית מקשרת בין מקום זה לבין חייו של יעקב, אם כי לחלק אחר מהם. שמו הערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
במאה ה-12 התקיים בצפת מנזר נוצרי בשם מנזר יעקב הקדוש. הנזירות במקום חיו מכספי תרומות ונדבה ועיקר הכנסתן באה להן מכספים שגבו האבירים הטמפלרים מהעוברים במעבר הירדן. על שם נוהג זה כונה המקום על שם הנזירות של יעקב הקדוש, שהיה הבישוף של ירושלים באותה התקופה. תרגום השם לעברית הוא יעקב הקדוש. על שם הבנות (או האחיות) של יעקב (הקדוש) נקרא המקום עד ימינו – בלטינית – Pontus Jacobis Filiarum.
זאב וילנאי מציג מספר מסורות על הקשר בין בנות יעקב לבין הגשר:
אגדה ראשונה מספרת כי עליו עברו בנות יעקב בדרכן אל הארץ ולפיכך נקרא על שמן. בסביבות המושבה משמר הירדן השכנה מראים הערבים את קבריהן של בנות יעקב, בצל עצים קדומים וקדושים, לזכר הצער שבא על יעקב ובנותיו בעוברם את הירדן לשמע גורלו של יוסף. הערבים קראו למעבר בשם הערבי, מח'אצ'ת (קרי: מח'אדת) אלחיזן – מעבר הצער.
בימי הביניים קראו לגשר על שם יעקב אבינו. משה באסולה שעבר על הגשר הזה בשנת רפ"ב (1522) מספר: "עוברים הירדן גשר אבנים קורים אותו: גשר יעקב, אומרים ששם עבר יעקב אבינו, עליו השלום, בשובו מחרן".
עולה רגל אחר, משה בן אליהו, מספר בשנת תנ"ו (1655) על "גשר יעקב עליו השלום... והיו הערביים אשר עימנו... אלה מקומות בני ישראל מקדנא דנא. ועשינו שבת בגשר יעקב.. ואומרים הישמעאלים: זה הגשר שבו יאגופ (יעקב) עבר וכן בנה חאן (אכסניה לאורחים). הם הראו לו בית שנהרס ואמרו לו כי יאגופ גר בו בחורף ואילו בקיץ הוא היה עולה לצפת.
עוד קשר לבנות יעקב, אלו אבני הבזלת השחורות המפוזרות בגליל. זאב וילנאי מספר כי "לאחר שבנות יעקב שמעו כי אחיהן יוסף נטרף על ידי חיה רעה, הן שוטטו בהרים ובעמקים וחיפשו את עקבותיו של אחיהן המסכן. הן בכו בכי מר והתיפחו הרבה מאוד ועיניהן זלגו דמעות." האגדה מספרת כי כל הדמעות הפכו לאבנים שחורות.
הערות שוליים

↑  נעמה גורן SCIENCE VOL 304 30 APRIL 2004
↑  ראו צבי אילן, הרס המצודה הצלבנית שסטלה, דבר, 1 בספטמבר 1975, הטוען שקודם לכן עבר דרך הים דרך לבנון ולא באזור זה.
↑  זכיון החולה יתגשם ע"י בעליו?, דבר, 17 ביוני 1929
כיצד נמסרה הקונצסיה על אדמת החולה, דואר היום, 11 ביוני 1935
הממשלה מספרת את תולדות זכיון החולה, דבר, 13 ביוני 1935
↑  פתחיה של ארץ ישראל, דואר היום, 6 בספטמבר 1934
↑  נסיון לשדוד את העדר של משמר הירדן, דואר היום, 3 בדצמבר 1929
↑  גמאל חוסיני שומר, דבר, 13 בדצמבר 1935
↑  נסגרו תחנות הגבול בצפון, הצופה, 26 ביוני 1938
↑  בוטלה תחנת המכס בגשר בנות יעקב, דבר, 2 בנובמבר 1938
↑  גשר בנות יעקב ייפתח, דבר, 19 בפברואר 1940
תחנות המכס של ראש פינה ומתולה, דבר, 24 במרץ 1940
מן העתון הרשמי, המשקיף, 26 בספטמבר 1940
↑  איך פוצץ גשר בנות יעקב, דבר, 18 ביוני 1946
↑  שני יהודים נהרגו, דבר, 20 ביוני 1946
↑  גשר בנות יעקב פתוח לתנועה, הצופה, 20 ביוני 1946
↑  מנחם תלמי, מעברות הירדן, מעריב, 18 באוגוסט 1967
↑  פוצץ גשר בנות יעקב, המשקיף, 12 בינואר 1948
↑  הגשר פוצץ על ידי ההגנה, דבר, 13 בינואר 1948
↑  כך פוצץ גשר בנות יעקב, המשקיף, 13 בינואר 1948
↑  מתקנים את הגשר, דבר, 14 בינואר 1948
↑  גשר בנות יעקב תוקן, דבר, 18 בינואר 1948
↑  גשר בנות יעקב, על המשמר, 21 בינואר 1948
↑  הרחבת אפיק הירדן תמנע הצפת החולה, למרחב, 13 בנובמבר 1967
↑  גשר בנות יעקב - קונייטרה נסגר לתנועה, למרחב, 13 בדצמבר 1967
יעקב ארז, פורק גשר בנות יעקב, מעריב, 18 בדצמבר 1967
הנוהגים ברכב ברמת הגולן נדרשים לנהוג בזהירות, הארץ, 22 בינואר 1968
↑  גשר בנות יעקב נסגר זמנית לתנועה, הארץ, 23 בפברואר 1969
↑  צבי אילן, ארץ חמדה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1978, עמ' 36.
↑  זאב וילנאי, אגדות ארץ ישראל - השפלה, החוף, הנגב, הגליל, עבר הירדן וסיני , ירושלים: הוצאת קריית ספר, 1970, מהדורה שביעית, עמ' 470 -471.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465859105171  VIAF: 240556904   WorldCat (עם VIAF): 240556904
דינה אשר-סמית'

דינה אשר-סמית' (באנגלית: Dina Asher-Smith; נולדה ב-4 בדצמבר 1995) היא אתלטית בריטית, אלופת העולם (דוחה 2019) ופעמיים ברציפות אלופת אירופה (אמסטרדם 2016, ברלין 2018) בריצת 200 מטר. סגנית אלופת עולם (דוחה 2019) ופעמיים אלופת אירופה (ברלין 2018, רומא 2024) בריצת 100 מטר. בעלת מדליית כסף ושתי מדליות ארד אולימפיות (פריז 2024, ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020), מדליות כסף מאליפות העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ומדליית ארד מאליפות העולם (מוסקבה 2013) בריצת שליחות 4x100 מטר. אשר-סמית' שיאנית בריטניה בריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.