stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נוני מדואקה
קריירת מועדונים

מדואקה גדל במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר, ובשנת 2019 עבר למחלקת הנוער של פ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. בתחילת עונת 2019/2020 ערך מדואקה מספר הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 בינואר 2020 ערך מדואקה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד VVV פנלו במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2019/2020. עד לתום עונה זו ערך מדואקה שלוש הופעות ליגה נוספות.
ב-19 בספטמבר 2020 הבקיע מדואקה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור השני לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך מדואקה 24 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-7 באוגוסט 2021 הבקיע מדואקה צמד שערים בניצחון 4-0 על אייאקס במסגרת מגן יוהאן קרויף.
קריירה בין-לאומית

מדואקה היה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
תארים

מגן יוהאן קרויף: 2021, 2022
הגביע ההולנדי: 2021/2022
הערות שוליים

↑  PSV COMPLETE SIGNING OF MADUEKE באתר הרשמי של פ.ס.וו. איינדהובן, 29 ביוני 2018 (באנגלית)
נבחרת אנגולה בכדורסל

| --- | --- |
אנגולה
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדורסל של אנגולה
 הצטרפות:  1979
 השתייכות:  פיב"א אפריקה
 דירוג פיב"א (10 באוגוסט 2024):  32       ‎+3‏
  - ניקוד פיב"א:  386.0
 מאמן:  אלברטו קראבליו
 fab.ao
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  9 (הראשונה ב-1986)
 ההישג הטוב:  מקום עשירי (2006)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  5 (הראשונה ב-1992)
 ההישג הטוב:  מקום עשירי (1992)
 אליפות אפריקה בכדורסל
 הופעות:  21 (הראשונה ב-1980)
 ההישג הטוב:  זהב: 1989, 1992, 1993, 1995, 1999, 2001, 2003, 2005, 2007, 2009, 2013  כסף: 1983, 1985, 2011, 2015  ארד: 1987, 1997
 
נבחרת אנגולה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אנגולה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האנגולית. הדירוג הנוכחי של נבחרת אנגולה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-32 בעולם, נכון ל-10 באוגוסט 2024, עלייה של 3 מקומות לעומת דירוג קודם.
מאז שהצטרפה לפיב"א, הפכה נבחרת אנגולה לנבחרת החזקה ביותר באפריקה וזכתה 11 פעמים באליפות אפריקה בכדורסל. ארבע פעמים נוספות סיימה הנבחרת במקום השני ופעמיים נוספות סיימה במקום השלישי.
לאור שליטתה המוחלטת בכדורסל באפריקה, נבחרת אנגולה ייצגה את היבשת 5 פעמים במשחקים האולימפיים ו-9 פעמים באליפות העולם בכדורסל. אולם ברמה העולמית לא הצליחה הנבחרת לבלוט והישגי השיא שלה הם מקום עשירי במשחקים האולימפיים בשנת 1992 ומקום עשירי באליפות העולם בכדורסל בשנת 2006.
כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
ברית המועצות 1980: לא העפילה
ארצות הברית 1984: לא העפילה
קוריאה הדרומית 1988: לא העפילה
| ספרד 1992 | מקום עשירי | 7 | 2 | 5 |
| ארצות הברית 1996 | מקום 11 | 7 | 2 | 5 |
| אוסטרליה 2000 | מקום 12 | 6 | 0 | 6 |
| יוון 2004 | מקום 12 | 6 | 0 | 6 |
| הרפובליקה העממית של סין 2008 | מקום 12 | 5 | 0 | 5 |
בריטניה 2012: לא העפילה
ברזיל 2016: לא העפילה
יפן 2020: לא העפילה
צרפת 2024: לא העפילה
ארצות הברית 2028: 
| סך הכל | 5 הופעות | 31 | 4 | 27 |
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
קולומביה 1982: לא העפילה
| ספרד 1986 | מקום 20 | 5 | 1 | 4 |
| ארגנטינה 1990 | מקום 13 | 8 | 3 | 5 |
| קנדה 1994 | מקום 16 | 8 | 1 | 7 |
יוון 1998: לא העפילה
| ארצות הברית 2002 | מקום 11 | 8 | 2 | 6 |
| יפן 2006 | מקום עשירי | 6 | 3 | 3 |
| טורקיה 2010 | מקום 15 | 6 | 2 | 4 |
| ספרד 2014 | מקום 17 | 5 | 2 | 3 |
| הרפובליקה העממית של סין 2019 | מקום 27 | 5 | 1 | 4 |
| הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023 | מקום 26 | 5 | 1 | 4 |
קטר (מדינה) 2027: 
| סך הכל | 9 הופעות | 56 | 16 | 40 |
כל אליפויות אפריקה

| אליפות אפריקה בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
| מרוקו 1980 | מקום שביעי | 5 | 2 | 3 |
| סומליה 1981 | מקום שמיני | 5 | 1 | 4 |
| מצרים 1983 | מקום שני | 6 | 3 | 3 |
| חוף השנהב 1985 | מקום שני | 7 | 5 | 2 |
| תוניסיה 1987 | מקום שלישי | 5 | 4 | 1 |
| אנגולה 1989 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| מצרים 1992 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
| קניה 1993 | מקום ראשון | 6 | 5 | 1 |
| אלג'יריה 1995 | מקום ראשון | 5 | 5 | 0 |
| סנגל 1997 | מקום שלישי | 5 | 4 | 1 |
| אנגולה 1999 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| מרוקו 2001 | מקום ראשון | 7 | 6 | 1 |
| מצרים 2003 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| אלג'יריה 2005 | מקום ראשון | 8 | 8 | 0 |
| אנגולה 2007 | מקום ראשון | 6 | 6 | 0 |
| לוב 2009 | מקום ראשון | 9 | 9 | 0 |
| מדגסקר 2011 | מקום שני | 7 | 5 | 2 |
| חוף השנהב 2013 | מקום ראשון | 7 | 7 | 0 |
| תוניסיה 2015 | מקום שני | 7 | 5 | 2 |
| תוניסיה סנגל 2017 | מקום שביעי | 4 | 2 | 2 |
| רואנדה 2021 | מקום חמישי | 5 | 2 | 3 |
| אנגולה 2025 | העפילה כמארחת |  |  |  |
| סך הכל | 21 הופעות | 131 | 106 | 2 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
מלחמת העצמאות של מקסיקו

מלחמת העצמאות של מקסיקו התחוללה בשנים 1810–1821 ובה השיגה מקסיקו את עצמאותה משלטון האימפריה הספרדית, ששלט בה 300 שנים (משנת 1521) במסגרת ספרד החדשה. המלחמה החלה כמרידת איכרים כנגד אדוניהם, והסתיימה הן בעצמאותה של מקסיקו, והן בשיתוף פעולה, שהיה קשה לחזותו מראש, בין הכוחות הליברלים והכוחות השמרנים במקסיקו העצמאית. פלישתו של נפוליאון בונפרטה לספרד ב-1808 נגעה למשבר הלגיטימיות של שלטון הכתר, שכן הוא הציב את אחיו ז'וזף בונפרטה על כס המלכות הספרדי לאחר שכפה את התפטרותו של המלך הספרדי קרלוס הרביעי. בספרד ורבים מנחלותיה שמעבר לים, התגובה המקומית הייתה להקים חונטות ששלטו בשם המלוכה הבורבונית. נציגים בספרד ובטריטוריות מעבר לים נפגשו בקדיס, ספרד, שעדיין הייתה בשליטה ספרדית, בתור הקורטס של קדיס, וניסחו את החוקה הספרדית של 1812. חוקה זו ביקשה ליצור מסגרת שלטונית חדשה בהיעדרו של המונרך הספרדי הלגיטימי. היא ניסתה להיענות לשאיפותיהם של ספרדים ילידי אמריקה לשליטה מקומית יותר ומעמד שווה עם ספרדים ילידי חצי האי, הידועים כ-peninsulares. לתהליך מדיני זה היו השפעות מרחיקות לכת בספרד החדשה במהלך מלחמת העצמאות ואחריה. פערים תרבותיים, דתיים וגזעיים הקיימים במקסיקו מילאו תפקיד מרכזי לא רק בהתפתחות תנועת העצמאות אלא גם בהתפתחות הסכסוך עם התקדמותו.
בספטמבר 1808, ספרדים ילידי חצי האי בספרד החדשה הפילו את המשנה למלך חוסה דה איטוריגאריי (1803–1808), אשר מונה לפני הפלישה הצרפתית. בשנת 1810, ספרדים ילידי אמריקה בעד עצמאות החלו לתכנן התקוממות נגד השלטון הספרדי. זה התרחש כאשר כומר הקהילה של הכפר דולורס, מיגל אידלגו אי קוסטייה (אנ'), פרסם את זעקת דולורס ב-16 בספטמבר 1810. מרד אידלגו החל את המרד המזוין לעצמאות, שנמשך עד 1821. המשטר הקולוניאלי לא ציפה להתמשכות המרד, שהתפשט מאזור באג'יו מצפון למקסיקו סיטי ועד לחופי האוקיינוס השקט והמפרץ. לאחר תבוסתו של נפוליאון, פרננדו השביעי עלה על כס המלכות של האימפריה הספרדית ב-1814 והתכחש לאלתר מהחוקה וחזר לשלטון אבסולוטי. כשהליברלים הספרדים הפילו את שלטונו האוטוקרטי של פרננדו השביעי ב-1820, השמרנים בספרד החדשה ראו בעצמאות פוליטית דרך לשמור על עמדתם. מלוכנים לשעבר ומורדים ותיקים התחברו תחת תוכנית איגואלה והקימו את צבא שלושת הערבויות. המומנטום של העצמאות ראה את קריסת ממשלת המלוכה במקסיקו והסכם קורדובה סיים את הסכסוך.
האזור היבשתי של ספרד החדשה אורגן כאימפריה המקסיקנית הראשונה, בראשות אגוסטין דה איטורבידה. המלוכה הקתולית הארעית הזו הופלה והוכרזה רפובליקה פדרלית ב-1823 אשר נקבעה בחוקה של 1824. לאחר כמה ניסיונות כיבוש מחדש ספרדיים, כולל משלחתו של איסידרו בראדאס ב-1829, הכירה ספרד תחת שלטונה של איזבלה השנייה בעצמאותה של מקסיקו ב-1836.
16 בספטמבר, יום סיום המלחמה, נחגג במקסיקו כיום חג לאומי.
אתגרים קודמים לשלטון הכתר

ישנן עדויות שאפילו מתקופה מוקדמת בהיסטוריה המקסיקנית שלאחר הכיבוש, חלקם החלו לבטא את הרעיון של זהות מקסיקנית נפרדת, אם כי בזמנו זה התרחש רק בקרב חוגים קריאוליים מסוימים. למרות המלמולים הללו על עצמאות, אתגרים רציניים בפני השלטון הקיסרי הספרדי לפני 1810 היו נדירים ומבודדים יחסית.
אתגר מוקדם אחד על סמכות הכתר הגיע מכובשים ספרדים שמענקי ה-encomienda שלהם, תגמולים על כיבוש, היו אמורים להסתיים בעקבות מותם של בעלי המענקים הנוכחיים. הקונספירציה של ה-encomenderos כללה את דון מרטין קורטס, בנו של הרנאן קורטס. מרטין קורטס הוגלה, וקושרים אחרים הוצאו להורג.
אתגר נוסף על סמכות הכתר התרחש בשנת 1624 כאשר האליטות הדיחו את המשנה למלך הרפורמיסט מרקיז דה גאלווס, שביקש לפרק ארגוני סחיטה שמהם הרוויחו האליטות ולצמצם מופעי כוח פקידותיים מפוארים. המשנה למלך הודח בעקבות מהומה דתית עירונית של פשוטי מקסיקו סיטי בשנת 1624, שהתעוררה על ידי האליטות. דווח כי הקהל, שהיה ברובו קתולי, צעק, "יחי המלך! אהבת חי המשיח! מוות לממשלה הרעה! מוות ללותרני הכופר [משנה למלך גאלווס]! תעצרו את המשנה למלך!" המתקפה הייתה ספציפית נגד גאלווס, אשר נתפס כנציג רע של הכתר, ולא נגד המלוכה או השלטון הקולוניאלי עצמו.
בשנת 1642, הייתה מזימה קצרה לאיחוד ספרדים ילידי אמריקה, שחורים, אינדיאנים וקסטות נגד הכתר הספרדי ולהכריז על עצמאות מקסיקו. האיש שביקש להביא לעצמאות קרא לעצמו Don Guillén Lampart y Guzmán, והיה אירי עם שם הלידה ויליאם למפורט. מזימתו של למפורט התגלתה, והוא נעצר על ידי האינקוויזיציה ב-1642 והוצא להורג חמש עשרה שנים מאוחר יותר בגין המרדה. כיום, ישנו פסל של למפורט במאוזוליאום בבסיס מלאך העצמאות במקסיקו סיטי.
בשנת 1692, הייתה מהומה גדולה במקסיקו סיטי, שבה המון פלבאי ניסה לשרוף את ארמון המשנה למלך ואת מעונו של הארכיבישוף. שלא כמו המהומה ב-1624, שבה היו מעורבות אליטות והמשנה למלך הודח ללא השלכות על המסיתים, המהומה של 1692 הוקמה על ידי פלבאים בלבד והייתה לה מרכיב גזעני נוסף. המתפרעים תקפו סמלים מרכזיים של הכוח הספרדי וצעקו סיסמאות פוליטיות, כגון, "להרוג את הספרדים [ילידי אמריקה] ואת הגצ'ופינים [ספרדים ילידי חצי האי האיברי] שאוכלים את התירס שלנו! אנחנו יוצאים למלחמה בשמחה! אלוהים רוצה שנגמור את הספרדים! לא אכפת לנו אם נמות בלי וידוי! האם זו לא ארצנו?" המשנה למלך ניסה לטפל בסיבת המהומה, עלייה במחירי התירס שהשפיעה על העניים העירוניים. אבל המהומה של 1692 "ייצגה מלחמת מעמדות שהעמידה את הסמכות הספרדית בסיכון. העונש היה מהיר ואכזרי, ולא היו התפרעויות נוספות בבירה אשר קראו תיגר על הפאקס היספניקה."
מחסור במזון כמעט מאה שנה מאוחר יותר, עקב גידול באוכלוסייה ובצורות קשות, הוביל לשתי פרעות מזון ב-1785 וב-1808. המהומה הראשונה הייתה חמורה יותר, אך שתיהן הגיעו לשיאן באלימות ובכעס על פקידי המשטר הקולוניאלי. עם זאת, אין קשר ישיר בין פרעות אלו לבין תנועת העצמאות של 1810, אם כי ייתכן שהמחסור במזון בשנים 1808–1809 היה גורם תורם לטינה עממית על המשטר הפוליטי.
מרידות ילידים שונות בעידן הקולוניאלי התרחשו, אך היו בדרך כלל מקומיות באופיים, בניסיון לתקן עוולות שנתפסו של הרשויות במקום להשליך את שלטון הכתר באופן רחב יותר. הם לא היו תנועת עצמאות רחבה. עם זאת, במהלך מלחמת העצמאות, סוגיות ברמה המקומית באזורים כפריים אלו היו כה נפוצים עד שהיוו את מה שכינו היסטוריונים מסוימים "המרד האחר".
לבסוף, לפני שאירועי 1808 שיפרו את המצב הפוליטי בספרד החדשה, התקיים אירוע מבודד ופגוע ב-1799 שנקרא קונספירציית המצ'טות, שבוצע על ידי קבוצה קטנה במקסיקו סיטי שחיפשה עצמאות.
עידן המהפכה, ספרד וספרד החדשה

כבר בסוף המאה ה-18 הייתה "ספרד החדשה" הקולוניה הרווחית והמאוכלסת ביותר מבין הקולוניות הספרדיות בעולם החדש. חיו בה כ-4 מיליון תושבים והיא סיפקה כ־60% מכלל רווחי הקולוניות הספרדיות. בנוסף לכך, נחלקה החברה המקסיקנית למספר מעמדות שונים. בקרב אנשי המעמד הגבוה נכללו הספרדים (שנולדו בספרד) וה"קראולים", שהיו בניהם של הספרדים שנולדו ברחבי הקולוניות. בקרב בני המעמד הנמוך נכללו ה"מסקיטוס", שהיו בני התערובת של הספרדים והילידים. בתחתית הסולם ניצבו המקומיים. לאחר פלישת צבא נפוליאון לספרד (1808), כחלק מניסיון ספרד להיחלץ מנזקי המלחמה, ניסתה הממשלה להישען כלכלית על הקולוניות ובראשם על "ספרד החדשה". בתחילה הגבירו הספרדים את המיסוי ודרשו העברת כספים, בעיקר מבני המעמד הגבוה. מאוחר יותר לוו הספרדים כספים רבים מהגילדות המקצועיות השונות וכך פגעו במעגל העבודה של בעלי המלאכה, הסוחרים והאומנים של הקולוניות. כמו כן, שטחי וכספי הכנסייה, שהיו מקור ההלוואות העיקרי עבור אוכלוסיית הקולוניה הולאמו על ידי הממשלה הספרדית. כל הסוחרים ובעלי העסקים שלוו כסף מהכנסייה נדרשו לפרוע את חובותיהם באופן מידי. מי שלא הצליח לעמוד בהחזרי ההלוואות נאלץ למכור את נכסיו.
הישענותה הכלכלית של ספרד על אוכלוסיית הקולוניה לא רק הגבירה את חוסר האיזון הכלכלי בקרב האוכלוסייה, אלא גם הדגישה את חוסר היכולת הפוליטית של ספרד לשלוט על המתרחש ב"ספרד החדשה". כל אלה, החריפו את הבדלי המעמדות הסוציו- אקונומיים שהתקיימו במקסיקו. תחושת לאומיות מקסיקנית חזקה התפתחה, אנשי האליטה ניסו לבסס שלטון שישמור על האינטרסים הכלכליים שלהם ואילו אנשי המעמד הנמוך נאבקו נגד השליטה הדומיננטית של אותן אליטות. בשנת 1808 נחצתה המפה הפוליטית בין שני צדדים, החונטות ה"קראוליות" צברו תאוצה בערים מרכזיות וקראו לעצמאות מקסיקנית, בעוד שאנשי החונטה ה"פנינסולארית" תמכו בנתינות המלוכה הספרדית.
עידן המהפכה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 כבר החלו כאשר פלישת נפוליאון ב-1808 לחצי האי האיברי ערערה לא רק את ספרד אלא גם את נחלותיה של ספרד מעבר לים. ב-1776, שלוש עשרה המושבות האנגלו-אמריקאיות זכו בעצמאותן בהצלחה ב-1783 בעקבות המהפכה האמריקאית, בעזרת האימפריה הספרדית וגם המלוכה הצרפתית של לואי השישה עשר. לואי השישה עשר הופל במהלך המהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789, כאשר האריסטוקרטים והמלך עצמו איבדו את ראשם באלימות מהפכנית. עלייתו של האיש החזק בצבא נפוליאון בונפרטה הביאה קצת סדר בצרפת, אבל המהומה שם הכינה את הבמה למרד העבדים השחורים במושבת הסוכר הצרפתית סן-דומינג (האיטי) בשנת 1791. המהפכה בהאיטי חיסלה את העבדות והשיגה עצמאות עבור האיטי בשנת 1804.
עידן המהפכה, ספרד וספרד החדשה > חוסר יציבות פוליטית וכלכלית

המתיחות בספרד החדשה גברה לאחר הרפורמות בבורבון של אמצע המאה ה-18. עם הרפורמות ביקש הכתר להגדיל את כוחה של המדינה הספרדית, להקטין את כוחה של הכנסייה הקתולית, להגביר ולהדק את השליטה בבירוקרטיה המלכותית על ידי הצבת פקידים ילידי חצי האי ולא ילידי אמריקה, ולהגדיל את ההכנסות לכתר על ידי שורה של צעדים שערערו את מצבן הכלכלי של האליטות ילידי אמריקה. הרפורמות היו ניסיון להחיות את מזלה הפוליטי והכלכלי של האימפריה הספרדית, אך היסטוריונים רבים רואים ברפורמות כמזרזות את התמוטטות אחדותה. זה כלל לעיתים קרובות הסרה של כמויות גדולות של עושר שהושגו במקסיקו, לפני ייצוא לחלקים אחרים של האימפריה כדי לממן את המלחמות הרבות שהספרדים נלחמו.
הכתר הסיר פריבילגיות (fuero eclesiástico) מקהילתיות שהייתה להן השפעה בלתי מידתית על כמרים ילידי אמריקה, שמילאו את שורות הכמורה הנמוכה בספרד החדשה. מספר כוהני קהילה, המפורסמים ביותר מיגל הידאלגו וחוסה מריה מורלוס, נקלעו לאחר מכן למרד למען העצמאות. כשהכתר גירש את הישועים מספרד ומהאימפריה שמעבר לים ב-1767, הייתה לכך השפעה רבה על האליטות בספרד החדשה, שבניהן הישועים נשלחו לגלות, ונפגעו מוסדות תרבות, בעיקר אוניברסיטאות ומכללות בהן לימדו. בספרד החדשה פרצו מהומות במחאה על גירושם.
השלטון הקולוניאלי לא היה מבוסס על כפייה מוחלטת, עד תחילת המאה ה-19, שכן לכתר לא היה מספיק כוח אדם וכוח אש כדי לאכוף את שלטונו. במקום זאת, ההגמוניה והלגיטימיות של הכתר לשלוט התקבלו ונשלטו באמצעות מוסדות שפעלו כמתווכים בין קבוצות מתחרות, רבות מאורגנות כישויות תאגידיות. אלה היו אנשי דת, יזמי כרייה, סוחרי עילית, כמו גם קהילות ילידים. יצירת הכתר של צבא קבע בשנות ה-80 של המאה ה-18 החלה לשנות את החשבון הפוליטי מכיוון שהכתר יכול היה להשתמש כעת בכוח מזוין כדי לכפות את השלטון. כדי לסייע בבניית צבא קבע, הכתר יצר סט של הרשאות תאגידיות (fuero) לצבא. בפעם הראשונה, לקאסטות ושחורים מבני גזעים מעורבים הייתה גישה להרשאות תאגידיות, השמורות בדרך כלל לאליטות הלבנות.
ליזמים ולסוחרים בקנה מידה גדול הייתה גם גישה להטבות מיוחדות. סחר רווחי בחו"ל היה בידי חברות משפחתיות שבסיסן בספרד עם קשרים לספרד החדשה. כריית כסף הייתה המנוע של כלכלת ספרד החדשה, אך גם הזינה את הכלכלות של ספרד והעולם האטלנטי כולו. התעשייה הזו הייתה בידי בעלי מכרות ילידי חצי האי ומשקיעי הסוחרים המובחרים שלהם. הכתר הטיל תקנות חדשות כדי להגביר את הכנסותיהם משטחיהם שמעבר לים, במיוחד איחוד ההלוואות שבידי הכנסייה הקתולית. חוק האיחוד משנת 1804 קרא ללווים להחזיר מיד את כל קרן ההלוואה במקום למתוח תשלומים על פני עשרות שנים. הלווים היו בעלי קרקעות שלא יכלו בשום אופן להחזיר הלוואות גדולות בהתראה קצרה. ההשפעה איימה על היציבות הפיננסית של אמריקאים מובחרים. מיצוי הכספים הכפויים של הכתר נחשב על ידי אחדים כגורם מפתח לקריאולים לשקול עצמאות פוליטית.
עידן המהפכה, ספרד וספרד החדשה > מתחים דתיים, גזעיים ותרבותיים

בתוך האימפריה הספרדית הייתה היררכיה גזעית לא רשמית אך נראית לעין, אשר השפיעה על הניידות החברתית של אלו שאינם בצמרת החברה. הלבנים ילידי ספרד, היו בפסגה, שם תפסו רבים את רמות הממשל הגבוהות ביותר. לאחר מכן הגיעו צאצאים ספרדים טהורים ילידי מקסיקו, שגם תפסו את רוב תפקידי הממשלה, והקריאולים. מתחת לזה היו קבוצות ילידים, אפריקנים-מקסיקנים ומקסיקנים מעורבים. אליטות קריאוליות רבות התרעמו מאוד על חוסר הניידות החברתית שהביאה לכך שכן רק ספרדים ילידי חצי האי יכלו לתפוס את הדרגים הגבוהים ביותר של הממשל. זה תרם להגיון שלהם מאחורי גיבוי המהלך לעצמאות, להשיג כוח. הם לא רצו להפיל את הסטטוס קוו לחלוטין, מכיוון שהדבר יאיים על מעמדם הרווחי בחברה המקסיקנית. במקום זאת, הם רצו לעלות במעלה הסולם החברתי, ללא יכולת תחת ההיררכיה הגזעית הבלתי מדוברת של המשטר.
המתח הדתי הוא ללא ספק אחת התרומות הגדולות ביותר למתח לפני הפלישה הצרפתית לספרד ב-1808. קריאולים רבים, ספרדים מקסיקנים ורוב הקבוצות הילידיות, המעורבות והאפריקניות במקסיקו נהגו בקתוליות מקסיקנית בעוד שחצי האי השליטים העדיפו את הקתוליות המודרנית. הקתוליות המקסיקנית או המסורתית סגדו לעיתים קרובות באמצעות שימוש בשרידים, סמלים וחפצים כאשר הם מאמינים שרוח הקודש קיימת בצורה הפיזית של החפץ, והייתה שילוב של צורות פולחן מקומיות מסורתיות וקתוליות. זה מנוגד לתפיסה של הקתוליות המודרנית שחלקו רבים מילידי חצי האי, שבה סגדו לאלוהים באמצעות חפצים ושרידים אלוהיים, אך לא הייתה נוכחות דתית בתוך החפץ הפיזי. חוקים האוסרים על מטיפים להדיוטות, חלק עיקרי מהקתוליות המקסיקנית, להטיף ולהגבלות על כפריים להשתתף בתהלוכות סביב קרקע קהילתית כדי להגן מרוחות לא רצויות, גרמו לזעקה רבה ועוררו מאבקים משפטיים רבים בין קבוצות ילידים לבין המשטר הקולוניאלי באמצעות המשטר הנפרד. בתי משפט ילידים. לא רק זה, אלא שחוקים חדשים שבעצם אילצן קבוצות ילידים ללמוד ספרדית בבתי ספר והמיסוי של קופראדיאס או בני זוג השפיעו לרעה על האוריינות ורמת החיים בכפרים.
לאליטה הספרדית הלבנה השלטת ולרוב המדינה היו השקפות שונות מאוד לא רק בתרבות ובדת אלא גם לגבי תפקיד הממשל והיחסים החברתיים, כאשר אליטות רבות ראו בממשלה כלי לקידום כוחן, בעוד שקבוצות ילידים ראו הממשלה ככלי משותף.
לקראת המשבר ב-1808, ספרדים ילידי מקסיקו וקריאולים, וקבוצות ילידים ומעורבות, לא אהבו את המשטר הקולוניאלי מסיבות שונות.
הפלישה הצרפתית לספרד ומשבר פוליטי בספרד החדשה, 1808–1809

פלישת נפוליאון לחצי האי האיברי ערערה לא רק את ספרד אלא גם את רכושה של ספרד מעבר לים. המשנה למלך היה "דמותו החיה של המלך" בספרד החדשה. בשנת 1808 כיהן המשנה למלך חוסה דה איטוריגאריי (1803–1808) כאשר כוחותיו של נפוליאון פלשו לספרד והדיחו את קרלוס הרביעי, מלך ספרד ואחיו של נפוליאון ז'וזף בונפרטה הוכרז כמלך. תפנית זו עוררה משבר לגיטימציה. המשנה למלך איטוריגאריי מונה על ידי קרלוס הרביעי, כך שלגיטימציה שלו לשלוט לא הייתה מוטלת בספק. במקסיקו סיטי, מועצת העיר (ayuntamiento), מעוז של ספרדים ילידי אמריקה, החלה לקדם רעיונות של אוטונומיה לספרד החדשה, ולהכריז על ספרד החדשה כעל בסיס שווה לספרד.
הצעתם הייתה מייצרת ממשלה לגיטימית, ייצוגית ואוטונומית בספרד החדשה, אך לא בהכרח מתנתקת מהאימפריה הספרדית. ההתנגדות להצעה זו באה מצד גורמים שמרניים, כולל השופטים ילידי חצי האי של בית המשפט העליון, שהביעו את האינטרסים של חצי האי. איטוריגאריי ניסה למצוא פשרה בין שני הפלגים, אך נכשל. לאחר ששמעו את החדשות על פלישת נפוליאון כמה אליטות חשדו שאיטוריגאריי מתכוון להכריז על מלכות המשנה כמדינה ריבונית ואולי לבסס את עצמו כראש מדינה חדשה. בתמיכת הארכיבישוף, פרנסיסקו חאבייר דה ליזנה אי בומונט, בעל הקרקע גבריאל דה ירמו, גילדת הסוחרים של מקסיקו סיטי, וחברים נוספים של האליטה בבירה, הוביל ירמו הפיכה נגד המשנה למלך. הם הסתערו על ארמון המשנה במקסיקו סיטי, בליל ה-15 בספטמבר 1808, הדיחו את המשנה למלך וכלאו אותו יחד עם כמה מחברי מועצת העיר ספרדים ילידי אמריקה.
המורדים מינו את פדרו דה גריביי כמשנה למלך. מכיוון שהוא לא היה מינוי של הכתר, אלא מנהיג של פלג מורדים, הקריאולים ראו בו נציג לא לגיטימי של הכתר. האירוע הקצין את שני הצדדים. עבור הקריאולים, היה ברור שכדי לצבור כוח הם צריכים ליצור קונספירציות נגד שלטון ילידי חצי האי, ובהמשך הם נטלו נשק כדי להשיג את מטרותיהם. גריבאי היה בן שנים מתקדמות וכיהן בתפקידו רק שנה, ובמקומו הוחלפה הארכיבישוף ליזנה אי בומונט, גם הוא מכהן בתפקיד כשנה. היה תקדים לכך שהארכיבישוף שימש כמשנה למלך, ובהתחשב בכך שגריבאי עלה לשלטון בהפיכה, לארכיבישוף הייתה יותר לגיטימציה כשליט. פרנסיסקו חאבייר ונגס מונה למשנה למלך ונחת בוראקרוס באוגוסט, והגיע למקסיקו סיטי ב-14 בספטמבר 1810. למחרת, הידלגו פרסם את קריאתו לנשק בדולורס.
מיד לאחר ההפיכה במקסיקו סיטי שהדיחה את איטוריגאריי, הקימו חונטות בספרד את החונטה המרכזית העליונה של ספרד והודו, ב-25 בספטמבר 1808 בארנחואס. יצירתו הייתה צעד מרכזי בהתפתחות הפוליטית באימפריה הספרדית, לאחר שהתברר שצריך להיות גוף שלטוני מרכזי ולא חונטות מפוזרות של אזורים מסוימים. חוסה הראשון, מלך ספרד הזמין נציגים מאמריקה הספרדית לבאיון שבצרפת לכינוס חוקתי כדי לדון במעמדם בסדר הפוליטי החדש. זה היה מהלך פוליטי ממולח, אבל איש לא נענה להזמנה. עם זאת, התברר לחונטה המרכזית העליונה ששמירה על נאמנות הנחלות מעבר לים היא הכרחית. כסף מספרד החדשה היה חיוני למימון המלחמה נגד צרפת. הגוף התרחב וכלל חברות מאמריקה הספרדית, מתוך הכרה מפורשת שהן ממלכות בפני עצמן ולא מושבות של ספרד. נקבעו בחירות לשלוח נציגים לספרד כדי להשתתף בחונטה המרכזית העליונה.
למרות שבאימפריה הספרדית לא הייתה מסורת מתמשכת של ממשל ייצוגי ברמה גבוהה, שנמצאה בבריטניה ובצפון אמריקה הבריטית, בעיירות בספרד ובספרד החדשה נבחרו גופי שלטון ייצוגיים, הקבילדו או האינטמיינטוס, שבאו למלא תפקיד פוליטי חשוב, כאשר המונרך הספרדי הלגיטימי הודח בשנת 1808. לבחירות המוצלחות של 1809 במקסיקו סיטי עבור צירים להישלח לספרד היו כמה תקדימים.
התקוממות תחת ויסנטה גררו, 1815–1820

עם הוצאתו להורג של מורלוס ב-1815, התגלה ויסנטה גררו כמנהיג החשוב ביותר של המרד. מ-1815 עד 1821 עיקר הלחימה לעצמאות מספרד הייתה על ידי כוחות גרילה ב-tierra caliente (המדינה החמה) של דרום מקסיקו ובמידה מסוימת בצפון ספרד החדשה. ב-1816 הצטרף לתנועת העצמאות פרנסיסקו חאבייר מינה, מנהיג צבאי ספרדי שנלחם נגד פרננדו השביעי. מינה ו-300 גברים נחתו בריו סנטנדר (Tamaulipas) באפריל, בשנת 1817 ונלחמו במשך שבעה חודשים עד לכידתו על ידי כוחות מלכותיים בנובמבר 1817.
קמו שני מנהיגים מורדים: גוואדלופה ויקטוריה (נולד כחוסה מיגל פרננדס אי פליקס) בפואבלה וויסנטה גררו בכפר טקסלה, במה שהיא כיום מדינת גררו. שניהם זכו לנאמנות ולכבוד מתומכיהם. בהאמינו שהמצב בשליטה, הוציא המשנה למלך הספרדי חנינה כללית לכל מורד שיניח את נשקו. רבים אמנם הניחו את נשקם וקיבלו חנינות, אך כאשר נוצרה ההזדמנות, חזרו לא פעם למרד. הצבא המלכותי שלט בערים ובעיירות הגדולות, אך חלקים שלמים של האזור הכפרי לא נרגעו. מ-1816 עד 1820, המרד עמד על קיפאון, אך לא הופסק. קצין הצבא המלכותי, אנטוניו לופס דה סנטה אנה, הוביל חנינה למורדים לשעבר, במרדף אחר מנהיג המורדים גוואדלופה ויקטוריה. המורדים תקפו כבישים מרכזיים, חיוניים למסחר ולשליטה אימפריאלית, כך שהכתר שלח מפקד מפרו, בריגדיר פרננדו מיארס אי מנצ'בו, לבנות כביש מבוצר בין נמל וראקרוס לג'לאפה, נקודת העצירה הגדולה הראשונה בדרך אל מקסיקו סיטי. המורדים התמודדו עם התנגדות צבאית ספרדית נוקשה ואדישותם של רבים מהקריולים המשפיעים ביותר.
התקופה 1816–1820 נחשבת לעיתים קרובות לתקופה של קיפאון צבאי, ללא יכולת להנחית מכת נוקאאוט. המורדים שקעו לעיתים קרובות במלחמת גרילה עם קצת שודדים, בעוד שהכוחות המלכותיים הפכו ליותר ויותר דמורליים. ספרד שלחה לא מספיק תגבורת, למרות שהגיעו מספר קצינים בכירים. עד 1814, הסתיימה מלחמת חצי האי נגד נפוליאון ופרננדו השביעי הפך למלך, בתחילה כשליט חוקתי על פי החוקה הספרדית של 1812, אך לאחר שהגיע לשלטון, ויתר על הבטחות להגבלות חוקתיות על כוחו. משאבי הכתר לא הופנו למימון המלחמה נגד המורדים, כך שחיילי משלחת רבים לא קיבלו שכר והושארו לנפשם בשטח שנשלט ברובו על ידי מורדים. במקום לסכן חיים ואיברים בלחימה במורדים, הם נמנעו מפעולות מסוכנות ונשארו קרובים לכוחות מצב מבוצרים. מאחר שהכסף לתשלום ואספקת חיילים לא הגיע מהכתר, כוחות המלוכה לחצו על אוכלוסיות מקומיות לספק אספקה. באשר לקצינים בכירים, רבים ראו את חוסר התקווה של המצב והחליטו להפיק ממנו את המיטב על ידי יצירת מה שהיסטוריון אחד כינה "סטראפיות אמיתיות", התעשרות מנכסי מורדים שהוחרמו ומיסוי על סוחרים מקומיים.
במה שאמור היה להיות המערכה האחרונה של הממשלה נגד המורדים, בדצמבר 1820, שלח המשנה למלך חואן רואיס דה אפודקה כוח בראשות קולונל המלכותי אגוסטין דה איטורבידה, כדי להביס את צבאו של גררו בוואחקה. איטורבידה, יליד ויאדוליד (כיום מורליה), זכה לתהילה בזכות הקנאות שלו נגד המורדים של אידלגו ושל מורלוס במהלך מאבק העצמאות המוקדם. איטורבידה, החביב על ההיררכיה של הכנסייה המקסיקנית, סימל ערכים קריאוליים שמרניים; הוא היה דתי אדוק ומחויב להגנה על זכויות קניין ופריבילגיות חברתיות. הוא גם התרעם על חוסר קידומו וכישלונו להשיג עושר.