אסף פינקוס
ספריו

המונוגרפיה עוסקת בתוכניות הפיסוליות של כנסיית סנט. תאובלד בתאן (St. Theobald, Thann) ובתנאי הייצור והפטרונות (הדתית והחילונית) שבכנסייה. פינקוס הציע לראשונה, שחזור של ארגון ותנאי הייצור בסדנאות המקומיות, תוך דיון בהתפתחות הפיסול ההמוני בסוף ימי-הביניים (mass-sculpture), מנקודת מבט כלכלית של התפתחות השוק הפתוח והמנגנונים הכלליים שאיפשרו זאת. השחזור מתבסס על פרגמנטים של ספרי חשבונות ועל ניתוח הפיסול. הספר אפשרויות קריאה של התוכניות הפיסוליות ממגוון פרספקטיבות אפשרויות: של הפטרון הדתי; של הפטרון האזרחי; וקהלי היעד השונים. הדיון מציף את הטענה שכל מערך איקונוגרפי הרמטי כביכול ניתן לפירוש רב שכבתי. כמו כן, הכנסייה בתאן מהווה מקרה נדיר של פטרונות נשית בימי-הביניים והמחקר מראה כיצד ההבדלים במגדר ובהשתייכות החברתית באים לידי ביטוי בבחירת קשת הנושאים, המקורות הספרותיים, גיבורי פולחן מקומיים, ובייצוג הכוח. ספר המבוסס על עבודת הדוקטורט ומחקר חדש בנושא ראה אור ב-2006 בסדרה האקדמית של אוניברסיטת פרייבורג Waxmann Verlag, Berlin New- York וזכה במלגת הצטיינות של מדעי הרוח בגרמניה מטעם Geschwister Boehringer Ingelheim Stiftung.
הספר מתמקד באמנות הנרטיבית בשערים המפוסלים של אסכולת פרלר – משפחת פסלים ואדריכלים גרמנית שעיצבה את התשתית האורבנית של אירופה בסוף ימי-הביניים – אשר נמנים עם הפרויקטים השאפתניים והראוותניים ביותר של המאה ה-14. פינקוס בוחן לראשונה את תפקידו של הנרטיב המפוסל בייצור זהויות ושדות שיח חברתיים תוך ניתוח התוכניות הפיסוליות בחמש הכנסיות הפרלריות של דרום גרמניה (בזל, פרייבורג אוגסבורג, אולם, ותאן); הוא מציג מסגרת פרשנות חדשה לסיפוריות העשירה המוצגת בשערים, בהתבסס על תאוריות נרטיביות לצד תאוריות ראייה, מציצנות וחיזיון בתרבות של שלהי ימי-הביניים ופרקטיקות צפייה ותקשורת בנות הזמן ההוא ומכאן – פרשנות המתמקדת בהיבטים הפוליטיים של הדימוי החזותי בערי הריין העליון. כמו כן, המחקר מנתח את ההיסטוריוגרפיה והרצפציה של אסכולת פרלר ומציע דקונסטרוקציה של רעיון האמן הפרלרי, מציב תחתיו את רעיון הסוכנות והיזמות, תוך הצעת טרמינולוגיה חדשה לתחום. בראשית שנת 2009, יצא המחקר לאור כספר בסדרה המדעית Kunstwissenschaftliche Sudien Band 151 של Deutscher Kunstverlag וזכה בפרס הצטיינות לעבודות אקדמיות מטעם Verwertungsgesellschaft WORT.
"הפסל החי" – symulachrum/daz lebende bild כפי שהוא מכונה במרחב דובר הגרמנית במאות ה-13–14 – נתפס כנוכחות ממשית הפועלת במרחב, הזהה לזו של בני אדם ממשיים; בו זמנית היא מייצגת אותם באופן הנפרד מהם. הספר עוסק בתגובות הדמיוניות ל"פסל החי" כפי שהן עולות מתוך ספרות המסע, הספרות החצרונית, והכתיבה התאולוגית בת הזמן, וחושף את הפוטנציאל האינטואיטיבי והסובייקטיבי של חוויית האמנות בימי-הביניים בשיאם. הספר מציב תאוריה אלטרנטיבית לתאוריית הדימוי הקדוש (imago) ולאליל/פסיל (ydola), ובוחן את קורפוס היצירות שנחשב כשיאו של הפיסול הגותי במרחב דובר הגרמנית, החל מהאמן של נאומבורג ועד לפיסול בווינה ופראג, ומראה כיצד הסימולקרום היווה מצע לאופק הדמיון והספקולציה של הצופה תוך טשטוש הגבולות בין צופה ועבודת האמנות, בין המדומיין והממשי. הספר עוסק גם בכינון ה"עצמי" בסוף ימי-הביניים. הספר פורסם בסדרה Art and Visual Studies של Ashagte.
הציור הגדול (הוצאת אפיק, 2024)
ספר פרוזה קומי שבמרכזו שתי עלילות. העלילה האחת מתרחשת במנזר וִינְהָאוְזֶן שבסקסוניה, שהנזירות בו נכלאות בין כתליו מכוח צו אפיפיורי. עלילה זו מספרת על חייהן של הנזירות ועל יוזמתה של אם המנזר המניפולטיבית: לעטר את בית התפילה בציורי קיר. העלילה האחרת מתרחשת בימינו ומספרת על חוקרת מאוניברסיטת תל אביב אשר חושפת לאחר מאות שנים את עלילות המנזר.