stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניו יורק יאנקיז
היסטוריה > תקופת מטינגלי (1982–1995)

לאחר הפסד הקבוצה לדודג'רס בוורלד סיריס ב-1981, החלו היאנקיז בתקופת היעדרות הארוכה ביותר מהפלייאוף מאז שנת 1921.
היאנקיז של שנות השמונים הונהגה על ידי האינפילדר, דון מטינגלי. למרות כמות הניצחונות הגדולה ביותר של קבוצת ליגה גדולה כלשהי באותה תקופה, הם לא הצליחו לזכות בוורלד סריס (שנות השמונים היו העשור הראשון מאז שנות העשרים של המאה העשרים בה יאנקיז לא נצחו לפחות בשתי סדרות) והיו לה רק שתי הופעות בפלייאוף. אף על פי שבאופן עקבי הייתה להם התקפה חזקה – והיאנקיז הובילו את ה-MLB בריצות שקבעו במשך העשור – לקבוצות היאנקיז של שנות השמונים לא היה משחק הגשה טוב מספיק כדי לזכות באליפות.
הקבוצה הייתה קרובה לזכייה בבית המזרח של האמריקן ליג ב-1985 וב-1986 וסיימה שנייה מאחורי טורונטו בלו ג'יי ובוסטון רד סוקס בהתאמה, אך מוקמה במקום הרביעי בשנת 1987 ובמקום החמישי בשנת 1988, אף על פי שהובילה באמצע אותה העונה את הבית המזרחי של AL.
בסוף העשור היאנקיז המשיכו להתדרדר. בשנים 1989–1992 היה לקבוצה מאזן שלילי, כאשר באותה תקופה מעבר לפציעות של כוכביה, הקבוצה השקיעה כסף משמעותי על שחקנים חופשיים ובחירות דראפט שלא עמדו בציפיות. בשנת 1990 החזיקו היאנקיז במאזן הגרוע ביותר בליגה.
במהלך עונת 1990, אוהדי יאנקיז החלו לקרוא "1918!" כדי להתגרות ברד סוקס ולהזכיר להם את הפעם האחרונה בה זכו בוורלד סיריס. בכל פעם שהרד סוקס היו באצטדיון היאנקיז, קריאות "1918!" הדהדו באצטדיון. אוהדי יאנקיז התגרו גם ברד סוקס באמצעות שלטים שאומרים "קללת הבמבינו" ותמונות של בייב רות.
ההופעות העלובות בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים השתנו במהרה. המנכ"ל ג'ין מייקל, יחד עם המנג'ר באק שואולטר, העבירו את הדגש של המועדון מרכישות יקרות, לפיתוח כישרונות באמצעות מערכת קבוצות מילואים. הפילוסופיה החדשה הזו פיתחה שחקני מפתח כמו האאוטפילדר ברני ויליאמס, האינפילדר דרק ג'טר, התופס חורחה פוסדה המגיש אנדי פטיט והקלוזר מריאנו ריברה. ההצלחה המשמעותית הראשונה הגיעה בשנת 1994, כאשר היאנקיז השיגה את המאזן הטוב ביותר באמריקן ליג, אך העונה נקטעה עם שביתת השחקנים.
שנה לאחר מכן, הקבוצה העפילה לפלייאוף דרך הוויילד קארד בעונת השביתה המקוצרת של 1995. בסדרת חצי הגמר ב-1995 נגד סיאטל מרינרס, היאנקיז ניצחו את שני המשחקים הראשונים בבית אך הפסידו את שלושת הבאים בסיאטל. אף על פי שמטינגלי חבט ממוצע חבטות של 0.417 עם הום ראן אחד ושש ריצות סך הכול בסדרה, שהייתה סדרת הפלייאוף היחידה בקריירה שלו, בעיות הגב שלו הובילו אותו לפרוש אחרי עונת 1995.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

בעונת 2010 התחדשה היריבות בין היאנקיז לרד סוקס, כאשר היאנקיז והרד סוקס פתחו וסיימו את העונה אחד נגד השני בפאנוויי פארק. במהלך פגרת האולסטאר בשנת 2010 מתו בוב שפרד והבעלים הראשי ג'ורג' שטיינברנר. שמונה ימים לאחר מכן מת אייקון ותיק נוסף של היאנקיז, השחקן והמנג'ר לשעבר ראלף הוק. היאנקיז זכו ב"וויילד קאר" לאמריקן ליג ואומנם גברו בו על מינסוטה, אך הפסידו לטקסס ריינג'רס בתוצאה 4–2 בסדרת האליפות של הליגה.
בניצחון 22–9 על אוקלנד אתלטיקס ב-25 באוגוסט 2011, היאנקיז הפכו לקבוצה הראשונה בתולדות הליגה שהשידה לשלוש גרנד סלאמים במשחק אחד. היאנקיז זכו בתואר אליפות בית מזרח של האמריקן ליג וסיימו עם 97 ניצחונות. בפלייאוף הפסידו לדיטרויט בסדרת אליפות הבית.
בשנת 2012, היאנקיז שוב סיימו את העונה עם המאזן הטוב ביותר באמריקן ליג ב-95–67. באמצע יולי, היאנקיז רכשו את האאוטפילדר איצ'ירו סוזוקי. הם התמודדו בסדרה עם האוריולס וניצחו בחמישה משחקים. עם זאת, בסדרת האליפות של האמריקן ליג, היאנקיז הפסידו שוב לטייגרס, הפעם בסוויפ של ארבעה משחקים, בשל משחק התקפה מקרטע ופציעה מסיימת עונה של דרק ג'טר.
עונת 2013 הייתה רצופת פציעות. באותה עונה היאנקיז סיימו במקום השלישי בבית מזרח של האמריקן ליג ולא העפילו לפלייאוף.
במהלך עונת 2013/14 החתימו היאנקיז את התופס בריאן מקאן, המגיש מסאהירו טנאקה והאאוטפילדרים ג'ייקובי אלסברי וקרלוס בלטראן. למרות זאת, היאנקיז החמיצו את הפלייאוף וסיימו במקום השני במזרח עם מאזן 84–78. רודריגס החמיץ את כל העונה בגלל השעיה של 162 משחקים על שימוש בסמים משפרי ביצועים. רגע בולט אחד קרה ב-25 בספטמבר 2014, כשג'יטר – ששיחק במשחק הבית האחרון שלו – חבט סינגל מכריע כדי לנצח את בולטימור אוריולס מול 48,613 אוהדים שבאו לראות את הקפטן של היאנקיז בפעם האחרונה.
היאנקיז שבו לפלייאוף בשנת 2015. כשהרודריגס וא חוזר מהשעייה, ומשיג 33 הום ראן, הכי הרבה מאז 2008. היאנקיז הובילו את בית המזרח במשך רוב השנה לפני שנעקפו על ידי הטורונטו בלו ג'ייז וסיימו את העונה 87–75 ובמקום השני. הם הובסו על ידי יוסטון במשחק הוויילד קארד של האמריקן ליג בשנת 2015.
רודריגס שיחק את משחקו האחרון ב-12 באוגוסט 2016. בעונה זו, העלו היאנקיז למשחק ראשון בליגה הבכירה את טיילר אוסטין וארון ג'אדג'. הם עלו לשחק לראשונה ב-13 באוגוסט והם חבטו הום ראן אחד אחרי השני. הם הצמד הראשון בהיסטוריה שחבטו הום ראן אחד אחרי השני בהופעתם הראשונה בליגה הבכירה.
קפטני הקבוצה

| מספר קפטן | תאריך | שחקן |
| --- | --- | --- |
| 1 | 1903–1905 | קלארק גריפיט |
| 2 | 1906–1907 | קיד אלברפלד |
| 3 | 1908–1909 | וילי קילר |
| 4 | 1910–1912 | האל צ'ייס |
| 5 | 1913 | פרנק צ'אנס |
| 6 | 1914–1921 | רוג'ר פקינפוג |
| 7 | 20 במאי 1922 – 25 במאי 1922 | בייב רות' |
| 8 | 1922–1925 | אברט סקוט |
| 9 | 21 באפריל 1935 – 2 ביוני 1941 | לו גריג |
| 10 | 17 באפריל 1976 – 2 באוגוסט 1979 | ט'ורמן מונסון |
| 11 | 29 בינואר 1982 – 30 במרץ 1984 | גרג נטלאס |
| 12 | 4 במרץ 1986 – 10 באוקטובר 1989 | וויל רנדולף |
| 13 | 4 במרץ 1986 – 2 ביולי 1989 | רון גאידרי |
| 14 | 28 בפברואר 1991 – 8 באוקטובר 1995 | דון מטינגלי |
| 15 | 3 ביוני 2003 – 28 בספטמבר 2014 | דרק ג'יטר |
| 16 | 2023–היום | ארון ג'אדג' |

הווארד רוזנבורג, היסטוריון של קפטני הבייסבול ומחבר הספר Cap Anson 1: When Captaining a Team Meant Something: Leadership in Baseball's Early Years, מצא שליאנקיז היו שני קפטנים עוד לפני שנת 1912 – קלארק גריפיט (1903-05) וקיד אלברפלד (1906-09) שפעל יחד עם מנג'ר הקבוצה, פרנק צ'אנס. לכן, דרק ג'יטר הוא הקפטן ה-13 או ה-14 של היאנקיז ולא ה-11, כמו הדעה הרווחת בעולם הבייסבול.
חברי היכל התהילה > לבולטימור אוריולס

| שחקן | שנים בקבוצה | נבחר בשנת |
| --- | --- | --- |
| רוג'ר ברסנהן | 1901–1902 | 1945 |
| ג'ו קלי | 1902 | 1971 |
| ג'ו מקגיניטי | 1901–1902 | 1946 |
| ג'ון מקגרואו | 1901–1902 | 1937 |
| וילברט רובינסון | 1901–1902 | 1945 |
חברי היכל התהילה > לניו יורק הילנדרס

| שחקן | שנים בקבוצה | נבחר בשנת |
| --- | --- | --- |
| ג'ק צ'סברו | 1901–1909 | 1946 |
| קלארק גריפית' | 1903–1907 | 1946 |
| ווילי קילר | 1903–1909 | 1939 |
| ברנץ' ריקי | 1907 | 1967 |
חברי היכל התהילה > לניו יורק יאנקיז

| שחקן | שנים בקבוצה | נבחר בשנת |
| --- | --- | --- |
| פרנק בייקר | 1916–1919, 1921–1922 | 1955 |
| אד ברואו | 1921–1946 | 1953 |
| יוגי ברה | 1946–1963, 1964, 1984–1985 | 1972 |
| ווייד בוגס | 1993–1997 | 2005 |
| פרנק צ'אנס | 1913–1914 | 1946 |
| ארל קומבס | 1924–1935 | 1970 |
| סטן קובלסקי | 1928 | 1969 |
| בובי קוק | 1968–1969 | 2014 |
| ביל דיקי | 1928–1943, 1946 | 1954 |
| ג'ו דימאג'יו | 1936–1942, 1946–1951 | 1955 |
| לאו דורוצ'ר | 1925, 1928–1929 | 1994 |
| וויטי פורד | 1950, 1953–1967 | 1974 |
| לו גריג | 1923–1939 | 1939 |
| לפטי גומז | 1930–1942 | 1972 |
| ג'ו גורדון | 1938–1943, 1946 | 2009 |
| גוסה גוסג | 1978–1983, 1989 | 2008 |
| באקי האריס | 1947–1948 | 1975 |
| בורליי גרימס | 1934 | 1964 |
| ריקי הנדרסון | 1985–1989 | 2009 |
| ווייט הויט | 1921–1930 | 1969 |
| מילר האגינס | 1918–1929 | 1964 |
| קטפיש האנטר | 1975–1979 | 1987 |
| רג'י ג'קסון | 1977–1981 | 1993 |
| רנדי ג'ונסון | 2005–2006 | 2015 |
| טוני לזארי | 1926–1937 | 1991 |
| בוב למון | 1978–1979, 1981–1982 | 1976 |
| לארי מגפאיל |  | 1978 |
| לי מגפאיל |  | 1998 |
| מיקי מנטל | 1951–1968 | 1974 |
| ג'ו מקארתי | 1931–1946 | 1957 |
| ג'וני מיז | 1949–1953 | 1981 |
| פיל ניאקרו | 1984–1985 | 1997 |
| הארב פאנוק | 1923–1933 | 1948 |
| גילורד פרי | 1980 | 1991 |
| טים ריינס | 1996–1998 | 2017 |
| פיל ריזוטי | 1941–1942, 1946–1956 | 1994 |
| איוון רודריגז | 2008 | 2017 |
| רד רופינג | 1930–1942, 1945–1946 | 1967 |
| ג'ייקוב רופרט |  | 2013 |
| בייב רות' | 1920–1934 | 1936 |
| ג'ו סוואל | 1931–1933 | 1977 |
| אנוס סלוגט'ר | 1954–1955, 1956–1959 | 1985 |
| קייסי סנטגל | 1949–1960 | 1966 |
| ג'ו טורה | 1996–2007 | 2014 |
| דייז וואנס | 1915, 1918 | 1955 |
| פול וונר | 1944–1945 | 1952 |
| ג'ורג' וייס | 1947–1960 | 1971 |
| לי סמית | 1993 | 2019 |
| מריאנו ריברה | 1995–2013 | 2019 |
| מייק מוסינה | 2001–2008 | 2019 |
| דרק ג'יטר | 1995–2014 | 2020 |
| גים קאהט | 1981 | 2001 |
חברי היכל התהילה > שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות

הקבוצה הוציאה 21 מספרים לגמלאות לכבוד 22 שחקנים ששיחקו בשורותיה. המספר 8 הופרש פעמיים מכיוון שבעבר מספרי השחקנים נקבעו לפי עמדות, כאשר השחקן ששיחק בעמדת התופס קיבל את מספר 8. בשנת 1972 החליטה הקבוצה להוציא את המספר לגמלאות לכבוד 2 תופסי עבר ששיחקו בה.
המספר 42 הופרש בכל הליגה עבור ג'קי רובינסון, אך כיוון שמריאנו ריברה נכנס לליגה לפני ההחלטה להפריש את המספר הוא היה יכול לשחק איתו. ריברה הוא השחקן האחרון ששיחק בליגה עם מספר זה.
| מספר | שחקן | תפקיד | שנים בקבוצה | שנת הפרשה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | בילי מרטין | בסיס שני / מנג'ר | 1950–1961 | 1986 |
| 2 | דרק ג'יטר | עוצר ביניים | 1995–2014 | 2017 |
| 3 | בייב רות' | ימין השדה | 1920–1934 | 1948 |
| 4 | לו גריג | בסיס ראשון | 1923–1939 | 1939 |
| 5 | ג'ו דימאג'יו | מרכז השדה | 1936–1942, 1946–1951 | 1952 |
| 6 | ג'ו טורה | מנג'ר | 1996–2007 | 2014 |
| 7 | מיקי מנטל | מרכז השדה / מאמן | 1951–1968 | 1969 |
| 8 | יוגי ברה | תופס / מאמן / מנג'ר | 1946–1963, 1964, 1984–1985 | 1972 |
| 8 | ביל דיקי | תופס / מנג'ר | 1928–1943, 1946 | 1972 |
| 9 | רוג'ר מאריס | ימין השדה | 1959–1966 | 1984 |
| 10 | פיל ריזוטי | עוצר ביניים | 1941–1942, 1946–1956 | 1985 |
| 15 | ט'ורמן מונסון | תופס | 1969–1979 | 1979 |
| 16 | וויטי פורד | מגיש / מאמן | 1950–1967 | 1974 |
| 20 | חורחה פוסאדה | תופס | 1995–2011 | 2015 |
| 21 | פול אוניל | ימין השדה | 1993–2001 | 2022 |
| 23 | דון מטינגלי | בסיס ראשון / מאמן | 1982–1995 | 1997 |
| 32 | אלסטון הווארד | תופס / מאמן | 1955–1967 | 1984 |
| 37 | קייסי סטנגל | מנג'ר | 1949–1960 | 1970 |
| 42 | מריאנו ריברה | מגיש | 1995–2013 | 2013 |
| 42 | ג'קי רובינסון | בסיס שני | 1941–1942, 1946–1956 | 1997 |
| 44 | רג'י ג'קסון | ימין השדה | 1977–1981 | 1993 |
| 46 | אנדי פטיט | מגיש | 1995–2003, 2007–2010, 2012–2013 | 2015 |
| 49 | רון גאידרי | מגיש / מאמן | 1975–1988 | 2003 |
| 51 | ברני וויליאמס | מרכז השדה | 1991–2006 | 2015 |
קבוצות בנות של היאנקיז

AAA: קולומבוס קליפרס, הליגה הבין-לאומית
AA: טרנטון טאנדר, הליגה המזרחית
A מתקדם: טמפה יאנקיז, פלורידה סטייט ליג
A: צ'ארלסטון ריברדוגס, סאות' אטלנטיק ליג
A קצר: סטטן איילנד יאנקיז, ניו יורק-פן ליג
רוקיז: ג'י.סי.אל יאנקיז, גולף קוסט ליג
הערות שוליים

↑  Yanks oust Guardians to win 1st AL pennant since ’09, MLB.com (באנגלית)
↑  Mike Ozanian, The World’s 50 Most Valuable Sports Teams 2023, Forbes (באנגלית)
↑  Austin, Judge hit back-to-back HRs in 1st at-bats, ESPN.com, ‏2016-08-13 (באנגלית)
↑  Judge named 16th captain in Yankees history, ESPN.com, ‏2022-12-21 (באנגלית)
↑  Easterling, Evan (2023-06-29). "Yankees Pitcher Throws M.L.B.'s First Perfect Game Since 2012". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-08-18.
↑  Yankees get OF Soto in 7-player deal with Padres, ESPN.com, ‏2023-12-07 (באנגלית)
↑  Unstoppable Judge on pace for 63 with 50th, 51st homers, MLB.com (באנגלית)
↑  New York Yankees' Aaron Judge, Juan Soto Join Another Exclusive List in MLB History, Fastball On SI, ‏2024-08-31 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jennings, Chad. "Yankees clinch American League's first postseason spot of 2024". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-09-20.
↑  Yankees crush O's to clinch 21st division title, MLB.com (באנגלית)
↑  Yankees advance to first World Series since 2009 after defeating the Guardians in Game 5, NBC News, ‏2024-10-20 (באנגלית)
↑  Retired Uniform Numbers in the American League
↑  המספר יופרש רשמית בטקס שיתקיים ב-30 ביולי 2022
| קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה הלאומית | קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה הלאומית | קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה הלאומית | קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה האמריקאית | קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה האמריקאית | קבוצות ליגת ה-MLB> הליגה האמריקאית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הבית המזרחי | הבית המרכזי | הבית המערבי | הבית המזרחי | הבית המרכזי | הבית המערבי |
| אטלנטה ברייבס | שיקגו קאבס | אריזונה דיאמונדבקס | בוסטון רד סוקס | שיקגו וייט סוקס | אוקלנד אתלטיקס |
| מיאמי מארלינס | סינסינטי רדס | קולורדו רוקיס | ניו יורק יאנקיז | קליבלנד אינדיאנס | סיאטל מארינרס |
| ניו יורק מטס | מילווקי ברוארס | לוס אנג'לס דודג'רס | טמפה ביי רייס | דטרויט טייגרס | טקסס ריינג'רס |
| פילדלפיה פיליז | פיטסבורג פיירטס | סן דייגו פאדרס | טורונטו בלו ג'ייז | קנזס סיטי רויאלס | לוס אנג'לס איינג'לס |
| וושינגטון נשיונאלס | סנט לואיס קרדינלס | סן פרנסיסקו ג'איינטס | בולטימור אוריולס | מינסוטה טווינס | יוסטון אסטרוס  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313055705171  GND: 4810076-6  LCCN: n81118918  NKC: zcu2014821769  VIAF: 121814945   WorldCat (עם VIAF): 121814945 
היאנקי סטדיום החדש נפתח בשנת 2009 ונחגגה בו הזכייה ה-27 של הקבוצה בוורלד סיריס, באותה דרך שנחגגה חניכת היאנקי סטדיום המקורי בזכייה בוורלד סיריס בשנת 1923.
ג'נט ג'קסון

| --- | --- |

ג'נט ג'קסון, 2015
 לידה:  16 במאי 1966 (בת 58) גארי, אינדיאנה, ארצות הברית
 שם לידה:  ג'נט דמיטה ג'קסון
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 סוגה:  R&B עכשווי, מוזיקת פופ 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קלידים
 חברת תקליטים:  איילנד רקורדס, וירג'ין רקורדס, A&M רקורדס, מרקורי רקורדס 
 בן או בת זוג:  Wissam Al Mana (2012–2017) René Elizondo Jr. (1991–2003) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  Eissa Al Mana 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס NAACP Image - פרס יושב הראש (1992)  פרס Vanguard (2008)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (ערך בלתי־ידוע)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2019) 
 janetjackson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'נט דמיטה ג'ו ג'קסון (באנגלית: Janet Damita Jo Jackson; נולדה ב-16 במאי 1966) היא זמרת, כותבת שירים, רקדנית ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס גראמי, הנחשבת לאחת הזמרות המצליחות בכל הזמנים.
ראשית חייה

ג'נט ג'קסון נולדה בעיר גארי שבאינדיאנה, ארצות הברית. היא הצעירה מבין עשרת ילדיהם של ג'וזף וקתרין ג'קסון, משפחה ממעמד בינוני-נמוך המשתייכת לעדי יהוה. כשהייתה פעוטה החלו חמשת אחיה (ג'קי, טיטו, ג'רמיין, מרלון ומייקל ג'קסון) להופיע יחד על הבמות כ"חמישיית הג'קסונים". הצלחת הלהקה איפשרה למשפחה לעבור לגור בלוס אנג'לס בשנת 1971. כילדה חלמה להיות רוכבת סוסים ולא זמרת כמו אחיה, אולם כשהפופולריות של חמישיית הג'קסונים החלה לדעוך, החליט האב (שהיה גם מנהל הלהקה) לצרף לעסקי השעשועים את שאר ילדיו, בהם בתו הקטנה, ג'נט.
קריירה מוזיקלית > 1974–1979

ב-9 באפריל 1974 עשתה ג'נט את הופעת הבכורה שלה, לצד אחיה, במופע בלאס וגאס. מופע זה, שהיה מורכב בעיקר מחיקויים, הביא לג'נט את אהבת הקהל, כמו גם ביקורות טובות. ב-1976 מופע זה הסב את תשומת לבו של נשיא רשת הטלוויזיה CBS, פרד סילברמן. הרשת חיפשה באופן נואש אחר תוכנית בידור שתחליף את "The Sonny & Cher Comedy Hour". ב-16 ביוני 1976 עלתה לשידור תוכנית הבידור של משפחת ג'קסון, שהתבססה על המופע בלאס וגאס, והייתה לתוכנית הבידור הראשונה בטלוויזיה האמריקנית בו מככבת משפחה אפרו-אמריקנית. התוכנית שודרה במשך שתי עונות, אשר הביא את ג'נט להמשיך בקריירה טלוויזיונית: בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הופיעה בסדרות "זמנים טובים" (1977–1979), "משפחה שכזאת" (לצד רוב לאו) (1979), "על טעם ועל ריח" ובסדרת הדרמה המוזיקלית "תהילה".
קריירה מוזיקלית > 1982–1985: ההתחלה

אף על פי שג'נט מעולם לא רצתה להיות זמרת מקצועית, היא נשמעה להוראותיו של אביה, והשתתפה בשלל פרויקטים מוזיקליים של המשפחה. ההקלטה הראשונה שלה הייתה דואט עם אחיה, רנדי, בשיר "Love Song for Kids", בשנת 1978. כשהייתה בת 15 אילץ אותה אביה לחתום על חוזה הקלטות בחברת התקליטים A&M Records. בספטמבר 1982 יצא לחנויות אלבום הבכורה של ג'נט ג'קסון, הנקרא Janet Jackson. האלבום הצליח במצעדי הרית'ם אנד בלוז האמריקנים, ונמכר ברחבי העולם בכמיליון עותקים.
אלבומה השני, Dream Street, שיצא לחנויות באוקטובר 1984, היווה עבור ג'נט התפתחות מוזיקלית מאלבומה הראשון. את האלבום הפיק, בין השאר, ג'ורג'ו מורודר, הנחשב לאבי הדיסקו, ועל כן היה זה אלבום קצבי מקודמו. המבקרים לא התרשמו מהבת הצעירה של משפחת ג'קסון ומכירות האלבום היו בסדר גודל של האלבום הקודם.
קריירה מוזיקלית > הפריצה

לאחר הצלחתם הבינונית של שני אלבומיה הראשונים, שכר אחד המפיקים של A&M Records את שירותיהם של צמד מפיקי הרית'ם אנד בלוז ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, כדי להזניק את הקריירה של ג'קסון. בפברואר 1986 הוציאה את אלבומה השלישי, Control, לאחר שמפיקיה יצרו לה תדמית עכשווית ואטרקטיבית. האלבום הצליח, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקני, ונמכר בארצות הברית במעל 5 מיליון עותקים. שישה סינגלים שוחררו מאלבום זה, כשחמישה מהם נכנסו ל-TOP 5 של מצעד בילבורד האמריקני, כשהסינגל השלישי, "When I Think Of You", הגיע למקום הראשון, ביולי 1986. האלבום קיבל 3 מועמדויות לפרס גראמי בשנת 1987, בהם על אלבום השנה. באותה שנה עשתה ג'קסון צעד חשוב בעצמאותה המוזיקלית, כשפיטרה את אביה (שהיה אז מנהלה האישי).
קריירה מוזיקלית > שנות האלפיים

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביולי 2000 שבה ג'קסון למסך הגדול, כשהופיעה בתפקיד הנשי הראשי בקומדיה המצליחה "הפרופסור המטורף 2", לצד אדי מרפי. ג'קסון שרה את שיר הנושא של הסרט, הנקרא "Doesn't Really Matter", שהגיע למקום הראשון בארצות הברית ולמקום החמישי בבריטניה.
אלבום האולפן השביעי של ג'קסון, All for You, יצא באפריל 2001, והיה לאלבום פופ קל ונוסחתי, בניגוד לקודמו. האלבום הגיע למקום הראשון בארצות הברית וכלל את הלהיט הגדול "All for You", ששהה 7 שבועות רצופים במקום הראשון במצעד בילבורד, וכמו כן זכה בפרס גראמי בקטגוריית 'הקלטת הדאנס של השנה'. היה זה הלהיט העשירי שלה המגיע למקום הראשון במצעד בילבורד. האלבום נמכר בארצות הברית במעל 3 מיליון עותקים וברחבי העולם ב-8 מיליון עותקים. סיבוב ההופעות גרף יותר מ-50 מיליון דולרים.
בינואר 2004, בהופעת המחצית של משחק סופרבול XXXVIII, הופיעה ג'קסון יחד עם ג'סטין טימברלייק. בסיום ההופעה משך טימברלייק חלק מחולצתה של ג'קסון תוך שהוא חושף את השד הימני שלה לעיניי מיליוני הצופים בטלוויזיה. רשתות הטלוויזיה אשר שידרו את המשחק בשידור חי הכחישו כל קשר למקרה – שעורר שערורייה גדולה בארצות הברית – וכינו את התקרית "תקרית מלתחה". לאחר המקרה, התנצלו ג'קסון וטימברלייק ואילו רשת CBS נקנסה ב-550 אלף דולר.
בשנים 2004 ו-2006 הוציאה שני אלבומי אולפן, שהיו רחוקים מהצלחותיה בשנות השמונים והתשעים. Damita Jo ו-20 Y.O. הגיעו שניהם למקום השני במצעד האלבומים האמריקני ומכירותיהם היו בינוניות. בנוסף, אף סינגל משני האלבומים הללו לא נכנס כלל ל-TOP 20 במצעד בילבורד.
בשנת 2007 שיחקה בסרטו של טיילר פרי "למה התחתנתי?". ביולי 2007 החוזה של ג'קסון עם חברת וירג'ין הסתיים והיא חתמה על חוזה עם חברת איילנד רקורדס – חברה בת של חברת התקליטים המקורית של ג'קסון, A&M. אלבומה העשירי, Discipline, יצא ב-26 בפברואר 2008, תחת פיקוחו של מנהל החברה, אנטוניו ריד. הסינגל הראשון, "Feedback", הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד. זהו המיקום הגבוה ביותר של ג'קסון מאז שנת 2001, עם "Someone To Call My Lover". האלבום עצמו הגיע לפסגת מצעד מכירות האלבומים והיה לאלבום המצליח ביותר שלה מאז All for You, אף על פי שמכר פחות עותקים בשבוע הראשון מאשר מכרו שני אלבומיה הקודמים.
בספטמבר פתחה ג'קסון סיבוב הופעות ראשון מזה שבע שנים בשם "Rock Witchu Tour", שגרף קרוב ל-10 מיליון דולרים אף על פי שכלל רק 16 הופעות.
ב-2010 גילמה את ג'ואנה בסרטו של טיילר פרי "נשים צבעוניות", לצידן של קרי וושינגטון ווופי גולדברג, ושיחקה בסרט ההמשך "למה התחתנתי גם?" גם הוא בבימויו של פרי.
בשנת 2015, הוציאה את Unbreakable, אשר זכה להצלחה רבה כאשר כבש את פסגת מצעד הבילבורד 200.
בשנת 2022 יצאה לאור סידרה תעודית בארבעה פרקים שהפיקה ביחד עם אחיה, רנדי ג'קסון, שנשאה את השם "ג'נט ג'קסון". הסדרה נפתחת בביקור בבית המשפחה בעיר גארי (אינדיאנה) ועוסקת בחייה הפרטיים, הקריירה המקצועית שלה, "תקרית המלתחה", יחסיה עם אביה ואחייה ועוד. בסדרה שולובו ראיונות עם בני המשפחה וקטעי וידאו משפחתיים רבים, שלא היו זמינים לצפייה קודם.
בשנת 2023 יצאה ג'קסון למסע הופעות בינלאומי, בשם "Together Again".
באוגוסט 2024, ג'קסון הודיעה רשמית על רזידנסי (רצף הופעות) בלאס וגאס בתיאטרון Resorts World. הרצף "Janet Jackson: Las Vegas" יחל ב-30 בדצמבר 2024 ויתקיים בתיאטרון בעל קיבולת של 5,000 מקומות. בינואר 2025, הוכרז כי ג'קסון האריכה את שהותה ברזידנסי וכללה שישה מופעים נוספים שיתקיימו באביב 2025.
חייה האישיים

בשנת 1984, כשג'קסון הייתה בת 18 בלבד, התחתנה בחשאי עם ג'יימס דבארג', חבר להקת "DeBarge". הנישואים, שלא קיבלו את אישור משפחת ג'קסון, הסתיימו 12 חודשים אחר כך. ג'קסון התחתנה שוב, ב-1991, עם הבמאי וכותב השירים רנה אליזונדו המקסיקני, איתו שיתפה פעולה מספר פעמים בקריירה. ב-1999 הסתיימו נישואיהם לאחר 8 שנים. משנת 2003 ועד 2013 הייתה ג'קסון בקשר רומנטי עם מפיק ההיפ הופ ג'רמיין דופרי.
בשנת 2012 ג'קסון התחתנה עם המיליארדר הקטרי ויסאם אל מאנה. ב-6 באפריל 2016, ג'קסון הודיעה בראיון "אני ובעלי מתכוונים להקים משפחה", וכתוצאה מכך דחתה את סבב ההופעות שלה. ב-12 באוקטובר 2016 ג'קסון הודיעה כי היא בהריון מבן זוגה. ב-3 בינואר 2017 ילדה ג'קסון את בנה הבכור, בגיל 50. באפריל 2017 פורסם כי השניים נפרדו.
בפברואר 2018 לאחר גירושין מתוקשרים השניים נפרדו סופית.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1982: Janet Jackson
1984: Dream Street
1986: Control
1989: Janet Jackson's Rhythm Nation 1814
1993: Janet
1997: The Velvet Rope
2001: All for You
2004: Damita Jo
2006: 20 Y.O.
2008: Discipline
2015: Unbreakable
2021: Black Diamond
דיסקוגרפיה > אלבומים אחרים – אוספים

1987: Control: The Remixes
1995: Janet Remixed
1995: Design of a Decade: 1986–1996
2010: Icon: Number Ones
הופעות > סיבובי הופעות

1990: Rhythm Nation World Tour
1995–1993: Janet World Tour
1999–1998: The Velvet Rope Tour
2002–2001: All for You Tour
2008: Rock Witchu Tour
2011: Number Ones, Up Close and Personal
2016–2015: Unbreakable World Tour
2019–2017: State of the World Tour
2019: Janet Jackson: A Special 30th Anniversary Celebration of Rhythm Nation
2020: Black Diamond World Tour
הופעות > מופע קבוע

2019: Janet Jackson: Metamorphosis
ראו גם

ג'נט ג'קסון כגיי אייקון
אנאבל 3

| --- | --- |

 מבוסס על:  אנאבל
 בימוי:  גארי דאוברמן 
 הופק בידי:  ג'יימס ואן, פיטר ספרן 
 תסריט:  גארי דאוברמן 
 עריכה:  מיכאל בורג'ס
 שחקנים ראשיים:  פטריק וילסון ורה פרמיגה מקנה גרייס מדיסון איסמן מייקל צ'ימינו
 מוזיקה:  ג'וסף בישרה 
 צילום:  מיכאל בורג'ס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה ספרן קומפני אטומיק מונסטר
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 2019
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה • על-טבעי
 תקציב:  27–32 מיליון דולר
 הכנסות:  231.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   newlinehorrorfilm2019
 סרט קודם:  "קללת לה יורונה" (2019)
 סרט הבא:  "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (2021)
 סרטים בסדרה:  היקום הקולנועי של לזמן את הרוע
 www.annabellemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
"אנאבל חוזרת הביתה" (באנגלית: Annabelle Comes Home) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי אשר בוים והוסרט על ידי גארי דאוברמן. הסרט הוא השביעי במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע. בסרט שיחקו בתפקידים הראשיים פטריק וילסון, ורה פרמיגה, מקנה גרייס, מייקל צ'ימינו ומדיסון איסמאן.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביוני 2019. בישראל עלה הסרט לאקרנים ב-11 ביולי 2019, כמה שבועות לאחר צאתו בכל שאר רחבי העולם.
תקציר העלילה

בשנת 1968, מביאים החוקרים העל-טבעיים אד ולוריין וורן את בובת אנאבל אל מחסן החפצים המקוללים שלהם. הם מקבלים אותה משתי אחיות שטוענות כי הבובה הרסה להם את הבית, תוך שהשליטה פחד וכאב בחיים שלהן. הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות את הזוג וורן נוסעים במכונית שלהם, כשאנאבל יושבת מאחורה. לאחר מכן, הם נקלעים אל זירת תאונת דרכים שמקבלת תפנית בהמשך הסרט. בסמוך לכך, מבקש מהם השוטר שאחראי על הזירה שיסעו בנתיב אחר. הם מקשיבים לו, וממשיכים בנסיעה עד שהרכב שלהם מפסיק לעבוד, ונתקע מול בית קברות. אד יוצא מהרכב במטרה לתקן אותו, בעוד לוריין נשארת בתוכו עם אנאבל. בסמוך לכך, שומעת לוריין קול של ילדה המגיע מאנאבל, וכשהיא מסתובבת היא מגלה כי ישנה רוח בקרבתה. היא ממהרת לקרוא לאד תוך שזה כמעט נדרס ממשאית שאיבדה שליטה.
בהמשך הסרט, ניתן לראות את מרי אלן, השמרטפית של ג'ודי, עורכת קניות בסופר לכבוד יום הולדתה של ג'ודי, ביחד עם חברתה דניאלה. בהמשך, מאיימת דניאלה כי אם לא תוזמן למסיבת יום ההולדת של ג'ודי, היא תספר לקופאי בוב, כי זאת מאוהבת בו. מרי אלן ממהרת לענות לדרישה של דניאלה, והשתיים הולכות לביתם של אד ולוריין וורן, במטרה לשמור על ג'ודי. לאחר מכן, מכינות השתיים עוגת יום הולדת, ודניאלה מצטרפת אליהן. היא נותנת לג'ודי במתנה גלגיליות, וזאת מבקשת ממרי אלן לצאת איתן לסיבוב. מרי אלן משביעה את דניאלה שבעת שתשמור על העוגה, לא תיגע בדבר, וזו נענית לבקשתה. כשהשתיים יוצאות, מתחילה דניאלה לחקור את הבית, עד שהיא נתקלת בצרור מפתחות מחסן החפצים המקוללים של הזוג וורן. למרות האזהרות, היא נכנסת לשם ונוגעת בכל החפצים המקוללים, כולל פתיחת דלת ארון הזכוכית בו נמצאת אנאבל. לבסוף, מתגלה כי אביה הוא זה שנהרג בתאונה שקרתה בתחילת הסרט, והיא מנסה בעזרת החפצים המקוללים שבמחסן, לתקשר עמו בכל דרך אפשרית. בסמוך לכך, מתחילים דברים משונים לקרות סביבה, וכשהיא שומעת את גלאי העשן מצפצף, היא נזכרת ששכחה מהעוגה, והיא ממהרת לרוץ אליה תוך שהיא שוכחת לנעול את המחסן.
בהמשך, בעקבות כך ששכחה דניאלה לנעול את המחסן, משתחררות כל הרוחות מן החפצים המקוללים. מיד לאחר מכן, עוברות השלוש סדרת זוועות על ידי אותן הרוחות. בסוף הסרט, מצליחה דניאלה להחזיר את אנאבל אל ארון התצוגה, תוך שהיא נועלת אותה שם. הסרט מסתיים כאשר ניתן לראות את ג'ודי חוגגת את יום הולדת, ואת חבריה מגיעים בהמוניהם במטרה לשמח אותה. לאחר מכן, אומרת לוריין לדניאלה כי אביה מודע לכך שהיא לא אשמה בכך שהוא נהרג.