stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל לב

| --- | --- |

אמיל לב לוחץ ידיים לפריץ טודט
 לידה:  17 ביוני 1881 פסאו, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  8 בספטמבר 1969 (בגיל 88) מינכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  טירול 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1945 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-15   מפקד הקורפוס ה-11
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בכסף
 
אמיל לב (בגרמנית: Emil Leeb;‏ 17 ביוני 1881 – 8 בספטמבר 1969) היה גנרל בווארי – גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה וכמפקד קורפוס בוורמאכט במלחמת העולם השנייה. אחיו הגדול היה וילהלם ריטר פון לב, שהיה פילדמרשל בוורמאכט. אחיו היה בעל תואר האצילות "ריטר" (תואר המקביל בערך לתואר אביר) ולשמו נוספה הקידומת "פון", הייחודית בעלי תואר אצולה. תארים אלו ניתנו לו לאחר שהועלה לדרגת אצולה והוענק לו עיטור המסדר הבווארי הצבאי של מקס יוזף. בשל כך נוספה לשמו של האח הגדול הקידומת "פון", לעומת האח הצעיר שנותר בשמו המקורי.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לב נולד ב-17 ביוני 1881 בפסאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של גנרל-פלדמרשל וילהלם פון לב. בשנת 1901 התגייס לב לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4 (המלך). בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועבר לב לרגימנט הארטילריה הבווארי במילואים ה-1, ובאביב שנת 1915 הועבר לדיוויזיה הבווארית ה-10, וב-1 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר לב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לב לדרגת מיור וב-1 בפברואר 1929 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי). ב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באפריל 1933 מונה לקצין מטה באגף החימוש של הצבא וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-15, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באפריל 1939 הועלה לב לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-11.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה היה לב למפקד הקורפוס ה-11, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-1 במרץ 1940 פרש לב מתפקידו, והועבר למשרד החימוש. ב-1 בספטמבר 1943 הוענק ללב עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-1 במאי 1945 פרש לביתו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר לב במינכן, עד למותו ב-8 בספטמבר 1969.
אריה זאב גורביץ

| --- | --- |

הרב אריה זאב לייב גורביץ המכונה רבי לייב
 לידה:  1906 מאלאט, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 באוקטובר 1982 (בגיל 76 בערך) הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  ישיבת מיר (בלארוס) 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באוקטובר 1982 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 תלמידיו:  עמנואל יעקובוביץ 
 
הרב אריה זאב גורביץ (מוכר בשם: רֶבּ לֵייבּ; ה'תרס"ו, 1906 - ד' בחשוון ה'תשמ"ג, 20 באוקטובר 1982) היה רב וראש ישיבה אנגלי-אורתודוקסי יליד ליטא. חתנו של רבי אליהו לופיאן.
כיהן במשך למעלה משלושים שנה כראש ישיבת גייטסהד.
ארתור בליס

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1891 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  27 במרץ 1975 (בגיל 83) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Old Mortlake Burial Ground 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר רוגבי, הקולג' המלכותי למוזיקה, בילטון גראנג' 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1963)  Knight Bachelor  אביר מפקד  במסדר הוויקטוריאני המלכותי  מדליית ולטר וילסון קובלט 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור אדוארד דראמונד בליס (באנגלית: Arthur Edward Drummond Bliss,‏ 2 באוגוסט 1891 - 28 במרץ 1975) היה מלחין בריטי.
ביוגרפיה

בליס היה בן לאב אמריקאי ולאם אנגליה. הוא למד בקיימברידג' והמשיך בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון אצל צ'ארלס ויליירס סטנפורד. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים.
לאחר המלחמה התבססה עד מהרה הקריירה של בליס כמלחין של יצירות שנשמעו, לקהל הבריטי, מפתיעות בחדשנותן ובהרכביהן יוצאי הדופן, כגון קונצ'רטו לקול טנור ללא מילים, פסנתר וכלי קשת, ו"קבוצה" לסופרן ותזמורת קאמרית, שבה הזמרת שרה הגאים פונטים שאינם יוצרים מילים. בחלק גדול מן המוזיקה המוקדמת שלו ניכרת השפעתם של סטרווינסקי ודביסי. ציון דרך בכתיבתו הייתה "סימפוניית הצבעים" שלו משנת 1922, הבוחנת את הרעיון של ההקשרים המוזיקליים עם צבעים שונים.
משלהי שנות ה-20' ואילך התמקם בליס בסצנה האנגלית המסורתית יותר, ביצירות מקהלתיות כמו "פסטורלה" ו"גיבורי בוקר". ובשנות ה-30' כתב את המוזיקה לסרט הקולנוע Things to Come ולבלט "שחמט". בליס היה מאז ומתמיד מלחין שאפתן ופורה וכמה מיצירותיו נועדו בבירור לקהל בינלאומי רחב יותר מזה שקיבלו למעשה. ה"פתיחה ואלגרו" והקונצ'רטו לפסנתר הן דוגמאות לכך. הקונצ'רטו נוגן בהשמעת בכורה ביריד העולמי של 1930 בניו יורק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התמנה בליס למנהל המוזיקלי של ה-BBC והרעיונות שגיבש הובילו אחרי המלחמה לחלוקת שידורי המוזיקה ברדיו לקטגוריות, כגון רדיו 1 ו-3 של ימינו אלה.
התקופה שלאחר המלחמה ממחישה את כישלונו התמוה של בליס להשיג את ההצלחה, שאליה חתר. האופרה שלו, "האולימפיים" לא זכתה לפופולריות, על אף הפקה מלאה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. האורטוריה שלו, "אשרי" (על פי דרשת ההר של ישו) נשכחה בצל הצלחת רקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן בפסטיבל קובנטרי של 1962 ועל הקונצ'רטו שלו לצ'לו, שנכתב בשביל הצ'לן הרוסי הגדול מסטיסלב רוסטרופוביץ' לביצוע בפסטיבל אלדבורו, העיבו הקונצ'רטי של בנג'מין בריטן, אנרי דיטיה וויטולד לוטוסלבסקי, אם כי הקונצ'רטו זכה לביצוע ראשון בלונדון בנגינת הצ'לן הבריטי ג'וליאן לויד ובר. בליס הקליט פרשנויות מעולות לכמה מיצירותיו החשובות, אבל הן לא הפכו לנחלת מנצחים אחרים. שירת הברבור שלו, "וריאציות מטאמורפיות" יצירה תזמורתית רחבת-יריעה, בוצעה לראשונה בשנת 1972, אבל לא בניצוח סטוקובסקי, כפי שקיווה בליס.
התזמורת הסימפונית של בתי הספר בלייסטרשייר נהנתה מן הזכות לעבוד עם ארתור בליס כשניצח עליהם בביצוע הקונצ'רטו שלו לפסנתר בפסטיבל צ'לטנהם של 1970, עם פרנק ויבאו כסולן. עם תזמורת זו גם הקליט, בהמשך אותה שנה, את "פתיחה ואלגרו" שלו, לחברת ארגו. קשריו עם התזמורת נמשכו עד 1975, כשהפקה חדשה של הבלט שלו, "הגבירה משאלוט", עלתה על הבימה בתיאטרון היימרקט בלייסטר. אירוע זה צולם לתוכנית הטלוויזיה "נערה בראי שבור".
מאז מותו של בליס, זכתה המוזיקה שלו לתחייה צנועה ברדיו ובהקלטות, אבל שמו עודנו רעוע. המוזיקה שלו מצטיינת ללא ספק באישיות משל עצמה ויש לה חסידים משלה, האוהבים אותה.
נכדתו היא השחקנית קרולין בליס.
הערות שוליים

↑  The Lady of Shalott - rehearsal sequence from 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282692405171  PLWABN: 9810702997305606  BNE: XX891304  BnF: cb13891588p (data)  GND: 118851977  ICCU: RAVV075571  ISNI: 0000 0001 0906 1932  LCCN: n80115696  MusicBrainz: dd595600-014b-498a-971d-c67198487f88  NDL: 01052679  NKC: xx0011513  NTA: 072472677  SELIBR: 229367  SNAC: w6tf08v8  SUDOC: 115730117  Trove: 793775  VIAF: 59268878   WorldCat (עם VIAF): 59268878
אקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד

סירות מפרש בנמל פורטלנד, מבט ממצודת ורן. מבנה האקדמיה בשמאל התמונה.
אקדמיית השיט הלאומית ויימות' ופורטלנד (באנגלית: Weymouth and Portland National Sailing Academy) היא מרכז שיט הממוקם באי פורטלנד, בדורסט שבדרום אנגליה בממלכה המאוחדת. מבנה מרכז השיט ממוקם ברציף אוספרי (Osprey Quay) שבקצה הצפוני של האי, בסמוך לנמל פורטלנד ולמפרץ ויימות'.
בשנת 2005 נבחר המתחם לארח את תחרויות השיט של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012.
היסטוריה

האקדמיה הוקמה כארגון ללא מטרת רווח בשנת 1999 ונפתחה רשמית ב-1 באפריל 2000. עד בניית המבנים הייעודיים עבורה, השתמשה האקדמיה במבנים של הצי המלכותי הבריטי. המתקנים הנוכחיים נפתחו ביוני 2005 בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית.
מתוך עלות הקמת המתקנים, 7.85 מיליון ליש"ט, הלוטו של הממלכה המאוחדת תרם כ-3 מיליון ליש"ט, והסוכנות לפיתוח דרום-מערב אנגליה תרמה 3.34 מיליון ליש"ט.
מטרתה של האקדמיה היא לפתח את ספורט השיט באמצעות לימוד מקצועות השיט, מתן אפשרויות אימון לספורטאים וארגון תחרויות.
מתקנים

אימוני ותחרויות השיט של האקדמיה נערכים באזור נמל פורטלנד ומפרץ ויימות'. המפרץ מוגן מגלי ים גבוהים בשל מיקומו של חוף צ'סיל - חוף עשוי חלוקי אבנים החוסם את הגלים. יחד עם זאת פוקדות את המפרץ רוחות דרך קבע מכיוונים שונים, דבר המאפשר את אימוני השיט.
מתקני האקדמיה כוללים אולם ספורט, שבעה אולמות הרצאות שבהם קיבולת ל-260 משתתפים, אולם אירועים, חדרי משרדים ופגישות, קפיטריה ושתי מרפסות צפייה. כמו כן כוללים המתקנים חדרי אכסנת סירות, וכן מתקני הורדת סירות למים ומתקן המאפשר גישה לנכים לסירות.
המבנה מספק 15%-20% מתצרוכת החשמל שלו באמצעות לוחות סולאריים המותקנים על גג המבנה. מתקני איסוף מי גשם מאפשרים את שטיפת הסירות במי גשם, לצורך חיסכון במים.
תחרויות שנערכו במתחם

האקדמיה אירחה מספר תחרויות בינלאומיות ובהן את תחרות J/24 בשנת 2005, התחרויות המוקדמות של אולימפיאדת אתונה בשנת 2004, את אליפות העולם של פדרציית השיט הבינלאומית בשנת 2006, וכן את אליפות השיט של המכללות והאוניברסיטאיות הבריטיות והתחרויות הלאומיות של איגוד היאכטות המלכותי.
תחרויות שנערכו במתחם > המשחקים האולימפיים 2012

בשנת 2005 נבחרה האקדמיה לארח את תחרויות השיט במסגרת אולימפיאדת לונדון שנערכה בשנת 2012 והמשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו לאחר מכן. במסגרת ההכנה לאולימפיאדה נבנה משטח הורדה למים של סירות שאורכו 220 מטרים, וכן הורחבה המרינה והועמקה על מנת שתוכל להכיל 600 סירות.
התחרויות האולימפיות נערכו בין 28 ביולי ו-11 באוגוסט 2012, והתחרויות הפאראלימפיות בין 31 באוגוסט ו-5 בספטמבר.
מבנה האקדמיה ברציף אוספרי
אספנדיאר רחים משאי

אספנדיאר רחים משאי (בפרסית: اسفندیار رحیم‌ مشایی; נולד ב-16 בנובמבר 1960) הוא פוליטיקאי איראני שכיהן כראש המטה של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד. מינויו לסגנו הראשון של הנשיא אחמדינז'אד עורר מחלוקת פוליטית בקרב המחנה השמרני בשל ביטויים פרו-ישראליים ופרו-אמריקניים שהשמיע בעבר: "איראן ידידת העם בארצות הברית ובישראל, העם האמריקני הוא אחד הנעלים בעולם".
רקע אישי

משאי למד הנדסת חשמל ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת אספהאן לטכנולוגיה.
ב-31 בדצמבר 2007 מונה למנהל הגוף החדש שזה עתה נוסד - המרכז הלאומי למחקר הגלובליזציה. בעבר כיהן גם כראש ארגון התרבות והמורשת של איראן, וכן שירת תקופה קצרה כסגן שר הפנים האיראני.
בתו נשואה לבנו של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד.
פעילות ציבורית

ב-2007, באופן שנוי במחלוקת באיראן, השתתף משאי בטורקיה בטקס שבו הופיעו נשים בריקוד מסורתי. פרשנות שמרנית לאסלאם באיראן אוסרת על ריקודי נשים.
ב-2008 הוא הנחה בטקס בטהראן, אשר בו כמה נשים ניגנו בתופי מרים-טמבורין, בעוד כמה אחרות נשאו את הקוראן לפודיום על מנת לדקלם בו פסוקים מספר קדוש זה למוסלמים. השמרנים ראו בחגיגה זו חוסר כבוד לקוראן.
משאי גם השמיע כמה ביטויים פרו-ישראליים בפומבי, כאשר אמר כי "האיראנים הם ידידים של כל העמים בעולם - אפילו הישראלים", וכי כל קונפליקט הוא עם ממשלת ישראל בלבד. משאי ספג ביקורת לא מעטה על ביטויים מסוג זה מצד אנשי דת באיראן, חברי פרלמנט שמרנים וכן המנהיג העליון האייתוללה עלי ח'אמנאי, אשר כינה את אמירותיו של משאי בנוגע לישראל "בלתי הגיוניות". למרות זאת, משאי מעולם לא חזר בו מאמירות אלו על ישראל.
הקידום לסגן ראשון לנשיא איראן > המינוי לראש המטה של הנשיא

מיד לאחר התפטרותו של משאי כסגן ראשון לנשיא, בצעד של "דלת מסתובבת", אחמדינז'אד מינה את משאי כראש המטה שלו וכראש המרכז הנשיאותי, במקביל לזה שהוא פיטר במפתיע את השר לענייני מודיעין, גולאם חוסיין מוחסייני אג'הי, אשר התנגד במקור למינויו של משאי כסגן נשיא, ואיים לפטר את שר התרבות וההכוונה האיסלמית, חוסיין ספאר הרנדי. הרנדי התפטר לפני שיוכלו לפטר אותו.
בשנת 2011 הוא פוטר מתפקיד ראש המרכז הנשיאותי אך המשיך לבצע את התפקידים האחרים.
אמירות מפורסמות מאת משאי

"כיום איראן היא ידידה של העם הישראלי והאמריקאי"
"שום אומה בעולם אינה האויב שלנו, איראן היא ידידה של האומה בארצות הברית וישראל, וזה כבוד. אנו רואים באומה האמריקנית כאחת האומות הנעלות ביותר בעולם"
"העמדה שתמיד נקטתי בה הייתה שהפלסטינים חייבים להמשיך להילחם על זכויותיהם והשבת אדמותיהם"
"שום איש ממשל איראני לעולם לא יכיר במשטר הציוני... אנו מתנגדים למשטר הציוני, אבל אין לנו שום בעיה עם האנשים המתגוררים באדמות הכבושות"
"אני אומר 'מוות לישראל' אלפי פעמים"
הערות שוליים

↑  דודי כהן, סגנו של אחמדי-נג'אד: "אנו ידידי העם בישראל", באתר ynet, 19 ביולי 2008
↑  התפרסם בלוס אנג'לס טיימס ושירותי הוושינגטון פוסט, ב-21 בספטמבר 2008
↑  דודי כהן, Iranian VP: We are friends of the nation in Israel, ידיעות אחרונות באנגלית, 19 ביולי 2008
↑  Iran's VP: Leader right about Israel ערוץ החדשות הממשלתי באיראן "פרס טי.וי.", 20 בספטמבר 2008
↑  Parliament Takes Stand against President's Plan, סוכנות הידיעות "פארס", 29 באפריל 2009
↑  Pressure mounts on Iran president, "פייננשל טיימס", 8 בספטמבר 2008
אספנות ספרים

אספנות ספרים היא תחום אספנות נפוץ אם כתחביב קריאה ואם כספריית מחקר עצמאית. תחת ההגדרה "אספנות ספרים" כוללים את כל פריטי הדפוס (אפמרה, מפות, חוברות וכדומה).
אספני ספרים ממקדים בדרך כלל את אוסף הספרים שלהם לפי תחומי עניין (תקופות, ז'אנרים, סופרים, ישנם אספנים הנוהגים לאסוף מהדורות ראשונות בלבד וכדומה).
ספרים עתיקים

על פי חוק העתיקות "עתיקה" היא כל יצירה אנושית שנוצרה לפני שנת 1700. משכך, ולפי לשון החוק, ספר משנת 1701 לא יוגדר כעתיקה (ולכן לא יהיה חייב ברישום ודיווח לרשות העתיקות) ולעומתו ספר משנת 1699 הוא עתיקה.
עם זאת המונח המקובל לתיאור "ספר עתיק" מתייחס על פי רוב לספרים שפורסמו או הודפסו כבר במאה ה-19 ואחורה. על פי רוב לא ניתן יהיה למצוא באוספים פרטיים פריטים שהודפסו לפני מהפכת הדפוס במאה ה-15 כאשר אלו נכתבו או הועתקו בכתב יד ונחשבים לנדירים ביותר וכמעט שלא ניתן למצוא פריטים מסוג זה בידיים פרטיות.
ספרים שהודפסו ב-50 השנים הראשונות של הדפוס (המאה ה-15) נקראים אינקונבולה ולהם ערך עצמאי רב רק בשל כך. על פי רוב, קשה למצוא באוספים פרטיים כרכים מלאים של אינקונבולה אבל לעיתים רחוקות ניתן למצוא דפים או איורים מתקופה זו.
מחירם של ספרים עתיקים יכול לנוע מעשרות ומאות דולרים לספרים בלתי ידועים ועד מיליוני דולרים לפריטים מבוקשים. מחירם של אינקונבולה מתחיל, על פי רוב, במאות דולרים לעמוד בודד ועד אלפי דולר לעמוד בעל תוכן או איור חשובים או מבוקשים.
היקפו של אוסף פרטי

אוספים פרטיים יכולים להשתנות בהיקפם המספרי והאיכותי באופן משמעותי.
ההערכה היא כי בבית ממוצע בישראל ניתן למצוא עד 100 ספרים ואצל אנשים חובבי קריאה כ-200–300 ספרים (כולל ספרי קריאה, עיון, דת, לימוד, טיולים, בישול וכדומה).
אספן ספרים יחזיק בדרך כלל בין 500–1000 ספרים ומעבר לזה יהיה מדובר באוסף נרחב ומשמעותי.
בין אספני הספרים המפורסמים בישראל ניתן למנות את דוד בן-גוריון, חיים נחמן ביאליק, יצחק בן-צבי, רחבעם זאבי (גנדי), יגאל אלון, משה שרת, הרב עובדיה יוסף ועוד.
היחס שבין אוספים פרטיים ולאומיים

אוספים פרטיים מייצגים את טעמו האישי של האספן ובדרך כלל לא נשארים בידי משפחת האספן ליותר מדור או שניים. משכך פעמים רבות אספני ספרים מורישים את אוספיהם, בחייהם או לאחר מותם, למוסדות או ספריות ומהווים שם את הבסיס לאוסף המחקרי.
כך נהג לדוגמה ערן לאור כאשר תרם, עוד בחייו, את אוסף הספרים והמפות שלו לספרייה הלאומית ואוספו מהווה את הבסיס לאוסף המפות של הספרייה הלאומית וקרוי על שמו.
בשנים האחרונות החלה קריאה ויוזמה ל"פתיחתם" של אוספים פרטיים לעיון הציבור הרחב. לאור התפתחות אפשרויות הדיגיטציה השונות נשמעת קריאה לאספנים פרטיים לפרסם, או לאפשר פרסום, של תכנים מאוספיהם הפרטיים ברשת האינטרנט.
באמצעות פרסום האוספים הפרטיים מתאפשרת גישה זמינה לידע לציבור הרחב שאינו נגיש כיום, שאינו מצוי בסיפריות ציבוריות ומוסדיות או שטרם עבר דיגיטציה והמרה לטקסט.
אחד המיזמים הראשונים בתחום זה בישראל הוא 'אתר ארץ ישראל(הקישור אינו פעיל)'.
ראו גם

ביבליופיליה
איסוף חתימות
צונדוקו
לקריאה נוספת

קרלוס מריה דומינגס, בית הנייר, תרגום ענת ערב, הוצאת כרמל, ירושלים, 2007 (רומן)
אן פדמן, אקס ליבריס: וידויים של קוראת מצויה, מאנגלית יואב הלוי ורוני אמיר, אחוזת בית, תל אביב, 2006
הערות שוליים

↑  אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283236605171  LCCN: sh85015610
ארתור בלוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במרץ 1882 הורנסי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 באוקטובר 1974 (בגיל 92) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 ידוע בשל:  נשיא הטכניון הראשון
 השכלה:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 מעסיק:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 
ארתור בלוק (באנגלית: Arthur Blok;‏ 19 במרץ 1882 – 14 באוקטובר 1974) היה מהנדס חשמל בריטי שכיהן כנשיאו הראשון של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בחיפה בשנים 1924–1925.
ביוגרפיה

בלוק נולד בהורנסי, צפון לונדון, ולמד בבית הספר אוון. הוא היה בוגר הנדסת חשמל ביוניברסיטי קולג' לונדון, והיה עוזרו האישי של פרופסור ג'ון פלמינג.
בלוק היה המנהל האדמיניסטרטיבי הראשון של הטכניון בחיפה, אז בארץ ישראל המנדטורית, בין השנים 1924–1925. הוא הוחלף בתפקיד על ידי מרדכי הקר.
הוא מונה לקצין במסדר האימפריה הבריטית ב-1945, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון ב-1972. בלוק נפטר ב-14 באוקטובר 1974, בגיל 92, בלונדון.
הערות שוליים

1 2  נשיאי הטכניון, באתר הטכניון
1 2 3  Encyclopaedia Judaica: Year book. אנציקלופדיה יודאיקה. 1982.
1 2 3  רובינשטיין, ויליאם; ג'ולס, מייקל (2011). The Palgrave Dictionary of Anglo-Jewish History. הוצאת שפרינגר. ISBN 9780230304666 – via Google Books.
↑  יאנג, אלק דייוויד (1986). The Technion and Future Developments in Civil Aviation. אוניברסיטת לידס – via Google Books.
1 2  נפטר ארתור בלוק - מנהלו הראשון של הטכניון, מעריב⁩, 16 אוקטובר 1974, באתר הספרייה הלאומית
↑  Light and Lighting and Environmental Design. Illumiating Engineering Society. 1974 – via Google Books.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313458305171  VIAF: 97578091   WorldCat (עם VIAF): 97578091 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בריטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפרת גל-נור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970 (בת 54 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות (1997)  אוניברסיטת חיפה (2006) 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית (2022) 
 
אפרת גל-נור (נולדה ב-1970) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

גל-נור נולדה בירושלים. בשנת 1997 סיימה את לימודי התואר הראשון במדרשה לאמנות, ובשנת 2006 סיימה בהצטיינות את התואר השני בחוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה. בשנים 1998–2000 למדה בסדנה לציור ולרישום בירושלים תחת האמן ישראל הרשברג. מאז שנת 2000 מלמדת במדרשה לאמנות, ואף שימשה ראש המחלקה לציור ולרישום בשנים 2009–2012. היא מלמדת גם בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמכון הטכנולוגי בחולון.
עבודותיה

עיקר עיסוקה של גל-נור הוא בציורי נוף תלויי-אתר (שנוצרו עבור חלל תצוגה מסוים). גל-נור מבקשת לצאת ממסורת ציור הנוף המערבית באמצעות שבירה של רצף הציור וחוקי הפרספקטיבה. עבודותיה נשענות על תצלומים שהיא מצלמת בסביבות עבודה ומגורים שונות, מפרקת לחלקים ומרכיבה מחדש כקולאז'. היא משלבת בין שפת ציור פיגורטיבית למופשטת באופן שמשבש את הדימוי האדריכלי, יוצר בו הזרה ומזמין התבוננות ביקורתית מחודשת.
בשנים 2005–2007 יצרה סדרת עבודות בהן ציירה נופים עירוניים ישראליים בכתמי צבע בגווני ורוד בלבד. בשנת 2007 השתתפה בתערוכה הקבוצתית "פעפוע" בגלריה קו 16, בה הוזמנו אמנים להגיב למראות של שכונת נווה אליעזר בתל אביב. גל-נור הציגה בתערוכה ציור גדול ממדים שאורכו שבעה וחצי מטרים על גבי ארבעה בדים, ובו נוף סינתטי של חצרות ובתי שיכונים במונוכרום ורוד-אדום בוהק.
בשנת 2013 הציגה גל-נור תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית. התערוכה, "נוף עם מוזיאון ועמדת ירי", הורכבה כולה מעבודות תלויות אתר שנועדו למבנה המוזיאון ועוסקות בו. בעבודה המרכזית, "פנורמה אבא הלל 146", יצרה גל-נור פנורמה קולאז'ית של רחוב אבא הלל שמתקדמת ממתחם הבורסה למוזיאון שבקצהו הנגדי של הרחוב; ומצידו השני של המוזיאון, המופיע במרכז, מתוארת הדרך למתחם הבורסה מצדו השני של הכביש.
בשנת 2017 הציגה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכה בשם "נימפות", בעקבות ציורי חבצלות המים של קלוד מונה, שהם תלויי אתר בעצמם. גל-נור ציירה על הקיר עיגולים באופן העוקב אחר יחסי הגודל והמיקום המקוריים של החבצלות של מונה. כלומר, בכל מקום בו צוירה חבצלת או עלה מוצב עיגול שחור בגודל חופף, תוך התאמתם מחלל מוזיאון האורנז'רי בפריז לחלל המשכן בעין חרוד.
בין השנים 2017–2020 יצרה גל-נור סדרת עבודות בעקבות הספר "הדרך לעין חרוד" מאת עמוס קינן. גיבור הספר, רפי, הוא מורד שמנסה להגיע ל"עין חרוד החופשית" לאחר שחונטה צבאית ציונית השתלטה על הארץ והעלימה את תושביה הערבים. הפרויקט הורכב משבע תערוכות ואירועים ברחבי הארץ, שמיקומם הגאוגרפי סימן את המסע של רפי מתל אביב לעין חרוד. אירוע הפתיחה התקיים בגלריה "ליברמן 8" במרכז תל אביב, ומשם עבר הפרויקט לבית האמנים בהרצליה, למרכז החלל תפוח פיס בטייבה, לגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים, לגלריה באום אל פחם, ולמשכן לאמנות בעין חרוד. תערוכת הסיום התקיימה בגלריה העירונית בעפולה.
בסוף דצמבר 2021 הציגה גל-נור בתערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית. התערוכה זכתה להד תקשורתי בעקבות דרישת ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, להסיר את היצירה "ירושלים" מאת האמן דוד ריב. גל-נור הייתה אחת משלושים וחמישה אמנים שביקשו להסיר את עבודותיהם מהתערוכה אם היצירה לא תושב למקומה. התערוכה נסגרה ב-12 בינואר 2022 לאחר שלא צלח הגישור בין עיריית רמת גן לאמנים.
זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית לשנת 2022.
תערוכות יחיד

2001 - A Material Girl, גלריית פאר-המדרשה, תל אביב.
2004 - תפארת, גלריית כברי לאמנות ישראלית, קיבוץ כברי.
2010 - Viewfinder, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2011 - יונייטד טורס, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2013 - נוף עם מוזאון ועמדת ירי, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
2019 - הזמן השבור, גלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם
מבחר תערוכות קבוצתיות

1999 - כיתת אמן, בית האמנים, ירושלים.
2002 - שיבת ציון: מעבר לעקרון-המקום, גלריית זמן לאמנות, תל אביב.
2004 - עשר מינוס, מוזיאון חיפה לאמנות.
2005 - דיאלוג עם הקלאסיקה, מוזיאון הרצליה לאמנות.
2006 - אפרופו העלמות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2007 - פעפוע, גלריית קו 16, תל אביב.
2009 - סולמות וחבלים, גלריה רוזנפלד.
2011 - בדרך לשום מקום, מוזיאון אשדוד.
2011 - הנמרודים החדשים, בית האמנים, ירושלים.
2012 - קול המון, בית אבי חי, ירושלים.
2016 - Call of Duty, גלריה דנה, קיבוץ יד מרדכי.
2021 - המוסד: המוזיאון והישראליות, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית.
הערות שוליים

1 2  רוית הררי, נישה, 2013.
1 2  משעל, יהונתן ה., אדריכלות מומצאת, באתר ערב רב, ‏30 במאי 2013
↑  יניב שפירא, נימפות, באתר המשכן לאמנות בעין חרוד
↑  רז, מיטל, הדרך לעין חרוד| האמנית שיוצאת למסע בעקבות מדריך טיולים מקולקל, באתר טיים אאוט, ‏2 במאי 2018
↑  ארליך, חגי, של מי האדמה הזאת?, באתר תוהו, ‏1 באוקטובר 2019
↑  מוספיר, דר, סערת מוזיאון רמת גן: אמנים מבקשים להסיר את עבודותיהם כאות מחאה, באתר ynet, 28 בדצמבר 2021
↑  סוף עגום: הגישור כשל, התערוכה בוטלה- ומוזיאון ר"ג יסגור את שעריו עד להודעה חדשה, באתר ynet, 12 בינואר 2022
↑  הוכרזו הזוכים והזוכות בפרס משרד התרבות בתחומי האמנות הפלסטית 2022, באתר ערב רב Erev Rav
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272662  NLI: 987007462525405171  ISNI: 0000 0004 2057 209X  LCCN: no2013128011  ULAN: 500482577  VIAF: 305453302   WorldCat (עם VIAF): 305453302
אמיל יונג

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1941 Masevaux, צרפת 
 פטירה:  27 בינואר 2020 (בגיל 78) שטרסבורג, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  קצין מסדר האמנויות והספרות (17 בינואר 2013) 
 
מסעדת Au Crocodile
אמיל יונג (בצרפתית: Émile Junge;‏ 2 באפריל 1941 – 27 בינואר 2020) היה שף צרפתי.
ביוגרפיה

אביו היה טבח והיה הבעלים של בית מלון עם מסעדה בדרום אלזס, והוא נפטר כשאמיל היה בן 17. אמיל יונג התלמד במלון "מזון רוז'", אחר-כך במסעדת "לה מר גי" ליון, לה היו אז שני כוכבים במדריך מישלן האדום. מדי חורף נסע לפריז ועבד ללא תשלום במסעדות מובילות על-מנת לקבל השראה.
ב-1965 הכיר את אשתו מוניק, שסיימה ללמוד בבית-ספר למלונאות בשטרסבורג ועבדה כמארחת במסעדה. ב-1966, תשעה חודשים אחרי שקיבל מאימו את הפיקוד על המסעדה המשפחתית, זכו יונג בכוכב הראשון שלהם במישלן, באותה עת היה צעיר השפים בעלי הכוכב בצרפת. ב-1971 רכשו מסעדה בשטרסבורג בשם "או קרוקודיל" (Au Crocodile), אמיל היה השף ומוניק המארחת, וב-1972 החזיר לעצמו את הכוכב. ב-1975 זכו בשני כוכבים וב-1989 זכו בשלושה כוכבים במהלך השנים הוריד המישלן את מסעדתם לשני כוכבים.
ב-2009 פרש יונג והותיר את המטבח לשף פיליפ בוהרר, עקב כך המישלן הוריד את מסעדת "או קרוקודיל" לכוכב אחד.
יונג בישל מטבח אלזסי כפרי מסורתי מעודן.
נפטר ב-27 בינואר 2020.
ספריו

Émile Jung, Au menu de ma vie, La Nuée Bleue, 2001 (ISBN 978-2-7165-0551-2)
Émile Jung, À la table du Crocodile, La Nuée Bleue, 2001 (ISBN 978-2-7165-0563-5)
לקריאה נוספת

אביטל ענבר, אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס, הוצאת המחבר, 2011, עמ' 33, 42, 78, 88-84.
רות סירקיס, "כוכבים בשטרסבורג", יין גורמה & אלכוהול, גיליון 110, יולי 2007, עמ' 52–54.
Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010. pp. 1-3, 5, 22.
הערות שוליים

↑  Emile Jung, l'emblématique chef du Crocodile à Strasbourg, est mort, France Bleu, ‏27 בינואר 2020 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12270320p (data)  GND: 1201164869  ISNI: 0000 0003 8146 4060  SUDOC: 060566159  VIAF: 261585984   WorldCat (עם VIAF): 261585984