stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טויוטה
דגמים

טויוטה מייצרת כ-60 דגמים, רק מעטים מהם מוצעים בכל שוקי העולם. להלן רשימה חלקית של דגמי החברה:
אייגו X: מיני קרוסאובר מעוצב וקומפקטי. בעל נפח מנוע של 1.0 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
יאריס מיני: סופר-מיני שנבחרה כמכונית השנה באירופה לשנת 2021. מוצעת בגרסה רגילה עם מנוע בעירה פנימית בנזין וגם בגרסה היברידית. בשתי הגרסאות המנוע בנפח 1.5 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית. גרסת הבנזין מייצרת 125 כוחות סוס, והגרסה ההיברידית מייצרת 116 כוחות סוס.
יאריס קרוס: קרוסאובר בעל חמש דלתות הוכתר בטקס World Car Awards כרכב העירוני הטוב ביותר לשנת 2022. הרכב מגיע בשלוש גרסאות עם מנוע בנזין (SOL, URBAN, SKY) וכן שתי גרסאות עם מנוע היברידי (HYBRID ECO, HYBRYD URBAN). בכל הגרסאות מנוע בנפח 1.5 ליטר ותיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
קורולה סדאן: משפחתית סדאן המיוצרת משנת 1966, הדגם הנמכר ביותר בכל הזמנים.
קורולה סאן: גרסת סדאן היברידית.
אאוריס: גרסת 'סטיישן-וואגן' היברידית.
קורולה ספייס: משפחתית שהיא גרסת ה"סטיישן" של הקורולה סדן. משווקת רק בגרסה היברידית עם מנוע בנפח 1.8 ליטר ועם תיבת הילוכים אוטומטית רציפה.
קורולה קרוס: מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה. מיוצרת על ידי טויוטה משנת 2020.
רכב המנהלים של טויוטה. הקאמרי היא המכונית הנמכרת ביותר בארצות הברית ב־2014.
טויוטה bZ4X היא קרוסאובר החשמלי הראשון של החברה, והראשון בסדרת bz –הרכבים החשמליים של טויוטה. זהו רכב בקטגוריית פנאי-שטח שהוצג לראשונה ב־2021.
דגמים > בשווקים אחרים

אלפארד (Alphard) – מיניוואן בגודל מלא.
טויוטה אטיוס- מכונית קטנה שנבנתה בעיקר בהודו
טויוטה מיניאייס – מכונית טנדר
וולפייר (Vellfire) – דגם תאום של האלפארד
אקווה (Aqua) – מוכרת גם כטויוטה פריוס C, מכונית האצ'בק קומפקטית
סנצ'ורי (Century) – רכב פאר בעל צורת מרכב סדאן 4 דלתות והנעה אחורית. מיוצר ונמכר בעיקר ביפן.
קופה GR ספורט (Copen GR SPORT) – רכב ספורט בעל 3 דלתות עם גג נפתח.
C+pod – מכונית חשמלית קטנה דו מושבית.
קראון (Crown) – דגם של מכונית סלון. החל משנת 2023 משווק גם בגרסת קרוסאובר.
GR86 – רכב ספורט קופה עם תיבת שישה הילוכים ידנית או אוטומטית והנעה אחורית עם דיפרנציאל מוגבל החלקה.
הארייר (Harrier) –דגם קרוסאובר המיועד לשוק היפני ועוד מספר שווקים באסיה.
הייאס (Hiace) – רכב מסחרי שנועד להסעת נוסעים, במספר גרסאות עד ל-17 נוסעים. שווק בישראל עד לשנת 2019.
JPN Taxi – מונית חשמלית היברידית הנמכרת ביפן והונג קונג.
נוח (Noah) – מיני-וואן בעל שתי דלתות (אחת מכל צד), נמכר בעיקר בשוקי אסיה והמזרח.
פאסו (Passo) – רכב סופר מיני שמיוצר עבור השוק הפנימי של יפן.
פיקסיס (Pixis) – רכב סופר מיני ומיקרו-וואן המיוצר על ידי דייהטסו ונמכר תחת המותג טויוטה.
פריוס (Prius) – הרכב ההיברידי המשפחתי של טויוטה. שווק בישראל עד לשנת 2021.
רייז (Raize) – ג'יפון קרוסאובר עירוני, מעין "גרסת מיני" לדגם ראב 4. משווק ביפן.
רומי (Roomy) – קומפקט ואן קטן מאוד, משווק בעיקר בשוק היפני.
סיינטה (Sienta) – מיני MPV עם דלתות הזזה משני הצדדים. נמכרת ביפן, הונג קונג, סינגפור, אינדונזיה, טייוואן, לאוס ותאילנד.
סופרה (Supra) – רכב ספורט עם מנוע בנפח 3.0 ליטר. נמכר בישראל עד לשנת 2020.
ווקסי (Voxy) – מיני-וואן קומפקטי בעל שמונה מקומות ישיבה, החליף במרבית השווקים את דגם נוח.
פול פנלבה

פול פנלבה (בצרפתית: Paul Painlevé; ‏5 בדצמבר 1863 – 29 באוקטובר 1933) היה מתמטיקאי ומדינאי צרפתי. כיהן כראש ממשלת הרפובליקה השלישית של צרפת פעמיים (מ- 12 בספטמבר 1917 ועד 13 בנובמבר 1917 ואחר כך מ-17 באפריל 1925 ועד 22 בנובמבר 1925). כשר המלחמה של צרפת היה אחראי לתכנון קו מאז'ינו. היה שותף בפיתוח של הפתרון השלם של משוואות דיפרנציאליות מן המעלה השנייה אשר להן מקדמים פולינומיים, ותרם לתורת היחסות הכללית ולחקר בעיית שלושת הגופים.
ביוגרפיה

נולד בפריז, למשפחת אומנים. בראשית לימודיו התגלה ככישרון מבטיח בכל התחומים, אך נמשך במיוחד להנדסה ולקריירה פוליטית. בשנת 1883 התקבל לאקול נורמל סופרייר ללימודי מתמטיקה, ובשנת 1887 הוענק לו תואר דוקטור, על עבודה בהנחייתו של אמיל פיקארד. המשיך ללמוד באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, יחד עם פליקס קליין והרמן שוורץ. מונה לפרופסור באוניברסיטת ליל. חזר לפריז בשנת 1892 כדי ללמד בסורבון, באקול פוליטקניק, בקולז' דה פראנס ובאקול נורמל סופרייר. בשנת 1900 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
נישא למרגרט פטי דה וילן בשנת 1901, שנפטרה במהלך לידתו של בנו ז'אן פנלבה, שהיה לימים במאי סרטים וביולוג תת-ימי.
עבודתו על משוואות דיפרנציאליות הובילה אותו לשימושים של אלו בתעופה. בשנת 1908 היה הצרפתי הראשון שטס כנוסע (עם וילבור רייט), ובשנת 1909 פיתח את הקורס האוניברסיטאי הראשון באווירונאוטיקה.
פנלבה נפטר בפריז באוקטובר 1934. ב-4 בנובמבר של אותה שנה, אחרי דברי הספד מפי אלבר סראו, ראש הממשלה הצרפתי באותה עת, הועברה גווייתו לפנתיאון של פריז.
עבודתו המתמטית > בעיית שלושת הגופים

ב-1895 חקר פנלבה את הנקודות הסינגולריות של בעיית התנועה במרחב של שלושה גופים בהשפעת כוח הכבידה ביניהם. הוא הראה שגם כאשר מדובר על יותר משלושה גופים, כל נקודה כזו מתקבלת מכך שהמרחק בין שניים מהגופים שואף לאפס. תופעה כזו מתרחשת כמובן אם הגופים מתנגשים, אבל היא עשויה להופיע גם אם שני גופים "בורחים" יחד לאינסוף והולכים ומתקרבים זה לזה. פנלבה הראה גם שכאשר מדובר על שלושה גופים בלבד, הפתרון הסינגולרי היחידי הוא כתוצאה מהתנגשות, ולא ייתכן ששניים מבין השלושה "יברחו" יחד לאינסוף.
פנלבה הציג את פרדוקס פנלבה, שלפיו בעיית שלושת הגופים היא בלתי עקבית, תחת אילוצי חיכוך של מגע וחיכוך הנובע מהכוח האלקטרוססטי.
עבודתו המתמטית > הפתרון הכללי למשוואות דיפרנציאליות ממעלה שנייה עם מקדמים פולינומיים

משוואות דיפרנציאליות מסוימות ניתן לפתור באמצעות פונקציות אלמנטריות בלבד, כאשר המונח פונקציות אלמנטריות מתייחס לפונקציות שאפשר לתאר באמצעות ביטוי מתמטי הכולל את ארבע פעולות החשבון, העלאה בחזקה, הלוגריתם והפונקציות הטריגונומטריות. אולם, ישנן משוואות דיפרנציאליות מסוימות מסדר שני, אשר פתרונן דורש שימוש ב"פונקציות מיוחדות", כלומר פונקציות שאינן אלמנטריות, ולכן לא ניתן לכתבן באמצעות ביטויים כאלו.
בתחילת המאה העשרים, פנלבה, אמיל פיקארד וגמבייה נתנו דעתם על מחלקת המשוואות הדיפרנציאליות מן המעלה השנייה, שהמקדמים שלהן הם פולינומים, ואשר מקיימות דרישה טכנית מסוימת שנתפסת כרצויה (דרישה הידועה כיום כ"תכונת פנלבה"). הם הראו שכל משוואה ממחלקה זו ניתנת לפתרון באופן שיטתי, באמצעות תהליך מוגדר וברור של המרה לאחת מבין 50 צורות קנוניות. לכל אחת מהצורות הקנוניות הללו ישנו פתרון ידוע, ולכולן לבד מ-6 יש פתרון באמצעות פונקציות אלמנטריות.
הפונקציות הטרנסצנדנטליות (כלומר הלא-אלמנטריות) הדרושות לשם פתרונן של 6 הצורות הקנוניות הנותרות, ידועות כיום בשם "הטרנסצנדנטים של פנלבה". העניין בטרנסצנדנטים של פנלבה התגבר לאחרונה, לאור השימוש שלהן בגאומטריה מודרנית, מערכות אינטגרביליות, ומכניקה סטטיסטית.
עבודתו המתמטית > תורת היחסות הכללית

בשנות ה-20 של המאה ה-20 פנלבה גילה עניין בתורת היחסות הכללית. ב-1921 תיאר פנלבה את מערכת הקואורדינטות של גולשטרנד ופנלבה בעבור מטריקת שוורצשילד. מערכת הקואורדינטות הזו מאפשרת להציג באורח ברור שרדיוס שוורצשילד אינו אלא סינגולריות של מערכת הקואורדינטות. סינגולריות זו מציגה את סף האירוע של חור שחור.
פעילות פוליטית > פעילות פוליטית מוקדמת

פנלבה נכנס לפוליטיקה בעקבות פרשת דרייפוס, שבה נמנה עם הפועלים להשגת חנינה לדרייפוס. בשנת 1906 מונה לסגן ראש הרובע הלטיני שבפריז. בשנת 1910 התפנה מתפקידיו הפוליטיים לשם תרומה מידיעותיו בימאות ובאוויוניקה כמשתתף בוועדות צבאיות שונות. בין השנים 1915 ו-1917 כיהן כשר להוראה ולהמצאות בממשלתו של אריסטיד בריאן. בדצמבר 1917 הוביל לחתימת הסכם לשיתוף פעולה מדעי אנגלי-צרפתי, אשר לימים הביא לפיתוח הסונאר על ידי רוברט ויליאם בויל ופול לנז'בן.
פעילות פוליטית > כהונה ראשונה כראש ממשלה

במרץ 1917 מונה לשר המלחמה, שם נדרש לתת מיידית את אישורו לתוכניתו של רובר ניוול לשינוי תמונת המלחמה באמצעות מעבר למתקפה. הכישלון הקולוסאלי של מתקפת ניוול הביא את פנלבה להחליף, באופן שנוי במחלוקת, את ניוול באנרי פיליפ פטן. ב-7 בספטמבר 1917 איבד אלכסנדר ריבו את תמיכת הסוציאליסטיים, ופנלבה נקרא להרכיב ממשלה חדשה.
בעקבות תבוסת כוחות הברית לגרמנים בקרב קפורטו, התקיימה בתחילת נובמבר 1917, ברפאלו שבאיטליה, הוועידה הנודעת בשם ועידת רפאלו. פנלבה השתתף בוועידה ופעל שם לשם איחודם של כוחות הברית, ומינה את פרדיננד פוש כנציג הצרפתי. עם חזרתו מאיטליה לצרפת נאלץ פנלבה לפרוש. ב-13 בנובמבר 1917 החליף אותו ז'ורז' קלמנסו בתפקיד ראש הממשלה. בכל זאת, מאמציו של פנלבה לא היו לשווא, ובמרץ 1919 מונה פרדיננד פוש כמפקדם של כל כוחות הברית בחזית המערב ובחזית איטליה.
פעילות פוליטית > כהונה שנייה כראש ממשלה

פנלבה נותר מחוץ לפוליטיקה עד לבחירות של נובמבר 1919. בבחירות אלו הציב פנלבה עצמו כמבקר משמאל של הבלוק הימני. בבחירות הבאות במרץ 1924 חבר לאדואר אריו, שותף לממשלת בריאן מ-1915, כדי להקים בלוק משמאל. בבחירות, אריו מונה לראש ממשלה. פנלבה התמודד על תפקיד הנשיא ב-1924, אך הובס על ידי גסטון דומרג'.
המשבר הכלכלי שהביא לפיחות הפרנק גרם לאריו לפרוש באפריל 1925, וב-17 לחודש זה, פנלבה מונה שוב לראש הממשלה. ב-21 בנובמבר 1925 נאלץ פנלבה להתפטר, לאחר שנכשל בניסיונו להתמודד עם המשבר.
פעילות פוליטית > המשך העיסוק בפוליטיקה

לאחר התפטרותו של פנלבה הקים ממשלה חדשה, ובה כיהן פנלבה שוב כשר המלחמה, והמשיך בתפקידו זה אף לאחר תבוסתו של בריאן לרמון פואנקרה בשנת 1926. כהונתו כשר המלחמה נמשכה גם לאחר חזרתו של בריאן לתפקיד, והסתיימה ביולי 1929. במהלך הכהונה תכנן פנלבה את מערך הביצורים לאורך גבולה המזרחי של צרפת הידוע בשם קו מאז'ינו, ואף פעל להקמתו, אולם הקו נקרא על שם אנדרה מאז'ינו שפעל להשגת המימון הציבורי למשימת הבניה.
בשנת 1932 הוצעה מועמדתו של פנלבה לתפקיד נשיא צרפת, אך הוא פרש מהמרוץ. בהמשך השנה מונה לשר התעופה, ובמסגרת תפקידו פעל למען אמנה בינלאומית כנגד ייצור מפציצים, ולמען הקמת חיל אוויר בינלאומי שיעסוק באכיפת השלום. נפילת הממשלה בינואר 1933 הביאה את הקריירה הפוליטית של פול פנלבה אל קיצה.
לקריאה נוספת

Painlevé, P. (1897). Lecons, sur la theorie analytique des equations differentielles, professees a Stockholm... Paris: Libraire Scientifique à Hermann., available at The Cornell Library Historical Mathematics Monographs
סופר בומברמן R

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  3 במרץ 2017 
 סוגה:  משחק פעולה ממוחשב, משחק מבוך
 פיתוח:  Konami Digital Entertainment, HexaDrive 
 הוצאה לאור:  קונאמי 
 ארץ מקור:  יפן 
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  יוניטי 
 מצבי משחק:  משחק וידאו לשחקן יחיד, משחק מרובה משתתפים
 פלטפורמות:  נינטנדו סוויץ', Xbox One, פלייסטיישן 4, Microsoft Windows 
 המשחק הבא:  Super Bomberman R 2 
 אתר רשמי
 
סופר בומברמן R (באנגלית: スーパーボンバーマン R) הוא משחק וידאו משנת 2017 בזיכיון בומברמן שפותח על ידי החברות קונאמי ו-HexaDrive ויצא במקור לקונסולת המשחקים נינטנדו סוויץ'. בהמשך המשחק הפך גם מין בפלטפורמות אחרות, כולל פלייסטיישן 4, Xbox One, Windows ו-Google Stadia.
המשחק זכה להצלחה מסחרית ולאורך השנים נמכרו מעל ל-2 מיליון עותקים של המשחק ברחבי העולם. משחק ההמשך, "סופר בומברמן R 2", יצא לשווקים בספטמבר 2023.
משחקיות

בדומה ליתר המשחקים בזיכיון כל המשחק משוחק בפרספקטיבה בה עולם המשחק נראה מלמעלה. השחקן שולט במשחק בדמותו של בומברמן אשר הינו רובוט שמסתובב במבוכים, צריך לחסל אויבים על ידי הצבת פצצות שמתפוצצות לאחר מספר שניות, לפוצץ באמצעות הפצצות גם קירות לבנים. בנוסף, במהלך המשחק השחקן צריך גם להקפיד לא להיקלע בטעות לטווח הפיצוצים משום שהם מסוגלים גם להרוג את בומברמן. מטרת המשחק היא להשמיד את כל האויבים.
בשלבי המשחק ניתן גם למצוא Power-ups, אשר מסתתרים מאחורי קירות הלבנים, שמעניקים לבומברמן יכולות שונות כמו הגדלת רדיוס הפיצוץ של הפצצות, הצבת פצצות מרובות בו-זמנית, היכולת להפעיל את הפצצות בכל רגע נתון, והגברת מהירות התנועה של בומברמן.
המשחק מכיל גם את האפשרות לבצע התאמה אישית לדמויות במשחק וכמו גם מכיל תוכן נוסף אשר זמין להורדה.
משחקיות > מצבי משחק

המשחק כולל מספר מצבי משחק:
מצב סיפור (Story Mode) - במצב משחק זה, אשר זמין הן כשחקן יחיד והן כמשחק מרובה משתתפים, השחקנים צריכים להילחם בקיסר המרושע וחמשת עוזריו בעולמות שונים. מצב סיפור מכיל בסך הכל 50 שלבים. ככל שהשחקן מתקדם במשחק השלבים הופכים מאתגרים יותר, ומושם דגש רב יותר על שימוש אסטרטגי בפצצות על מנת להביס את האויבים.
מצב קרב (Battle Mode) - מצב מרובה משתתפים בו מסוגלים לקחת חלק עד שמונה שחקנים אשר מתחרים זה בזה בזירות שונות. במצב משחק זה יכולים להשתתף הן שחקנים מקומיים והן שחקנים שמתחברים למשחק באמצעות האינטרנט.
מצב גרנד פרי (Grand Prix Mode) - מצב בו השחקנים שמשתתפים נדרשים לשתף פעולה במטרה לצבור את מירב הנקודות בפרק זמן מסוים. במצב זה השחקנים מקבלים נקודות על ידי הבסת יריבים והשלמת יעדים שונים.
פיתוח

חברת קונאמי פיתחה את המשחק בשיתוף עם חברת HexaDrive. המשחק יצא במקור לשווקים ב-3 במרץ 2017 לקונסולת המשחקים נינטנדו סוויץ'. ביוני 2018 המשחק יצא גם לפלטפורמות פלייסטיישן 4, Xbox One ו-Microsoft Windows. בספטמבר 2020 המשחק יצא גם ל-Google Stadia.
הערות שוליים

↑  Super Bomberman R (for Nintendo Switch) Review, PCMAG (באנגלית)
↑  "Super Bomberman R shows a side of the Switch that's a little unloved at launch". Eurogamer.net (באנגלית). 2017-03-02. נבדק ב-2024-11-26.
מסילת הרכבת הטרנס-איראנית

מסילת הרכבת הטרנס-איראנית (פרסית راه‌آهن سراسری ایران) היא מסילת ברזל מרכזית שנבנתה באיראן בשנים 1927–1938, בניצוחו של שליט איראן, השאה רזא ח'אן. המסילה נסללה על-ידי 43 קבלנים ממדינות רבות, ומומנה כולה באמצעות מיסים תוך הימנעות מהצורך בהשקעות זרות. המסילה חיברה את הבירה טהראן עם בנדר שאהפור שלחוף המפרץ הפרסי בדרום (כיום בנדר-א אימאם חומייני (אנ')), ועם בנדר שאה לחופי הים הכספי (כיום בנדר טורכמן (אנ')). החל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, האריך בנו של רזא ח'אן, השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, את המסילה למשהאד, טבריז ואספהאן.
מסילת הברזל המקורית המחברת את שני הימים משתרעת לאורך של 1,394 ק"מ, וחוצה בדרכה שני רכסי הרים, נהרות, רמות ומישורים, ועוברת דרך ארבעה אזורי אקלים שונים. בין היתר דרש הפרויקט את הקמתם של 360 גשרים ו-224 מנהרות. סלילת המסילה הייתה צעד חשוב במודרניזציה של המדינה ובחיבור מרכז אסיה עם מערבה. למסילה אף נודע תפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה עת שימשה את בעלות הברית ששלחו באמצעותה ציוד ותגבורת לברית המועצות.
המסילה המקורית שהושלמה ב-1938 הוכרה בשנת 2021 כאתר מורשת עולמית.
רכבת ליד ספיד דאשט
גשר קלנטרי
היסטוריה > סלילת המסילה

תוכניות ראשונות להקמת מסילת רכבת טראנס-איראנית שתחצה את המדינה מצפון לדרום הועלו על ידי האימפריה הרוסית כבר בזמנו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר, אך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 איראן (אז פרס) ניצבה בלב ניגוד אינטרסים בין האימפריה הרוסית שבקשה ליצור לעצמה גישה אל המפרץ הפרסי, לבין בריטניה שהתנגדה לכך בשל אינטרסים הקשורים בהודו הבריטית שבשליטתה. מצב זה נמשך עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ומנע סלילת מסילות ברזל ברחבי איראן, למעט מסילה קצרה בין טבריז לג'ולפה. רזא ח'אן שכיהן כראש ממשלה בטרם היה לשאה, ייחס חשיבות רבה לסלילת מסילת ברזל טראנס-איראנית, כחלק מתוכניתו לתיעוש המדינה ולהתפתחותה, ובמטרה להתאים את מערך התחבורה באיראן לזה של מדינה מודרנית. בריטניה ניסתה למנוע את התוכנית שכן העדיפה מסילת ברזל שתחבר בין בת בריתה עיראק במערב להודו הבריטית במזרח. רזא ח'אן שהתכוון לממן את הפרויקט באמצעות מיסוי מבלי להיזקק למימון בינלאומי, בחר באופציה של מסילה בציר דרום-צפון, שכן זה הועיל יותר לכלכלה האיראנית.
תוכניות מעשיות ראשונות לסלילת מסילת הברזל נעשו בידי החברה האמריקאית "הנרי אולן את קומפאני" (Henry Ulen & Company) החל ב-1924. בשנים שלאחר מכן, רזא ח'אן שהיה לשאה ב-1925, חוקק חוקים שהבטיחו מימון לפרויקט באמצעות מיסים שהוטלו על סוכר ותה, והמסחר בהם הולאם. במגעים נוספים הוסכם על סלילת שני מקטעים שיתחילו בצפונה ובדרומה של המסילה, על מנת לתמחר את עלות הקו כולו. החברה האמריקאית החליטה על התאגדות עם החברה הגרמנית "קונסורציום לעבודות בניה בפרס" (Konsortium für Bauausführungen in Persien), ויחד יצרו שותפות שנקראה "סינדיקט מסילת הברזל בפרס" (Syndicat du Chemin du Fer en Perse). שותפות זו החלה בהקמת מקטעי המבחן החל ב-1927 - החברה האמריקאית החלה בעבודות בקצה הדרומי, והגרמנית בקצה הצפוני. עיכובים ובעיות טכניות, בעיקר בקטע הדרומי, הביאו לכך שממשלת איראן לא העבירה תשלומים כמוסכם, וב-15 במאי 1930 הלאימה את שני הקווים שכבר נסללו, באורך של כ-400 ק"מ. בתגובה סיימו האמריקאים את ההתקשרות והשותפות עם הגרמנים התפרקה.
ב-1933 נקשרה איראן בחוזה עם החברה הדנית "קמפסאקס" (Kampsax) שעסקה אותה עת בסלילת מסילות ברזל בטורקיה. ההתקשרות נעשתה בהמלצה טורקית ולאור העובדה שדנמרק, בהיותה מדינה קטנה, לא היוותה סיכון ליציבות איראן. קמפסאקס חילקה את הפרויקט ל-43 מקטעים, ולשם ביצועם נקשרה בחוזי משנה עם חברות מאירופה, ארצות הברית ואיראן. מהנדסים של קמפסאקס פיקחו על העבודות בכל אחד מהמקטעים ממטה החברה שהוקם בטהראן. החוזה חייב את קמפסאקס לסיים את ההקמה עד מאי 1939, אך החברה הצליחה לסיימו כשנה לפני כן, והמסילה נחנכה באופן רשמי ב-26 באוגוסט 1938. סלילת המסילה נתפסה כהצלחה של רזא ח'אן וכהוכחה לכך שניתן לממש פרויקט תשתית רחב היקף במימון עצמי.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

ב-25 באוגוסט 1941 פלשו הבריטים והרוסים לאיראן. הסיבה העיקרית לפלישה הייתה למנוע מאיראן להצטרף למדינות הציר, אולם היו לכך מספר סיבות נוספות ואחת מהן הייתה ליצור את המסדרון הפרסי (אנ'). המסדרון הפרסי היה ציר אספקה של ציוד ותחמושת שממשלות ארצות הברית ובריטניה סיפקו לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה, ומסילת הרכבת הטראנס-איראנית הייתה מרכיב חשוב בו. בספטמבר 1941 השתלטו בעלות הברית על הפעלת המסילה - הבריטים היו אחראים על הקטע שמדרום לטהראן והרוסים על הקטע שמצפון לה. חיל ההנדסה המלכותי האריך את המסילה לח'וראמשהר בדרום ובנה חצרות עיתוק חדשות בבנדר שאהפור, אהוואז ואנדימשק (אנ'). בתחילת 1942 ניתן היה לשנע 978 טונות של ציוד ביום שעשו את דרכם צפונה ברכבת יומית אחת. אך לקראת סוף 1943, לאחר עבודות הבינוי וההרחבה והגדלת הציוד הנייד, גדל נתון זה ל-5,400 טונות של ציוד ביום, וב-1944 ל-6,500 טונות ביום.
בדצמבר 1942 החליפו האמריקאים את הבריטים בהפעלת החלק הדרומי של המסילה. הפעלת המסילה הייתה כרוכה בקשיים רבים - בשל המנהרות הרבות סבלו נהגי קטרי הקיטור מעשן וגזי פליטה, ובשל האקלים המדברי הקשה הייתה בעיה באספקת המים לקטרים. לכן החלו האמריקאים בהחלפה הדרגתית של קטרי הקיטור לקטרי דיזל. המסדרון הפרסי היה ציר האספקה העיקרי בהכנות למבצע בגרטיון שהחל ב-22 ביוני 1944. לשם כך שונעו דרך המסדרון 1.6 מיליון טונות של ציוד ב-1943 ו-1.7 מיליון טונות ב-1944. סך הכל, בין נובמבר 1941 למאי 1945 הועברו במסדרון 4.1 מיליון טונות של אספקה ותחמושת, שהיו שווי ערך לתכולתן של 646 ספינות. נתון זה שווה לרבע מכלל הסיוע שניתן על ידי בעלות הברית לברית המועצות.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם סיום המלחמה, במאי 1945, החליפו הבריטים את האמריקאים בהפעלת המסילה, אך לאחר מספר חודשים העבירוה לידי האיראנים. הקו עצמו הוארך ב-1960 ב-36 ק"מ, מבנדר טורכמן לגרגאן שבצפון איראן. מסילת הרכבת הטראנס-איראנית הייתה הציר המרכזי ממנו התפצלו קטעים חדשים של רשת מסילות הברזל במדינה, והחל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, נסללו מסילות ברזל למשהאד, טבריז ואספהאן. הקטע שבין ח'וראמשהר לאהוואז ניזוק קשות במלחמת איראן-עיראק והיה משותק מ-1980 עד 1988.
ב-2009 הסכימו איראן, קזחסטן וטורקמניסטן על סלילת מסילת רכבת שתחבר את שלוש המדינות. באיראן הסתמכה מסילה זו על הקטע הצפוני של מסילת הרכבת הטראנס-איראנית. הבנייה החלה ב-2009 וב-3 בדצמבר 2014 נחנך המקטע הצפוני בשטח איראן, המגיע עד הגבול הטורקמני.
ראו גם

רכבות באיראן
הערות שוליים

↑  Trans-Iranian Railway
חיילים בריטים ואמריקאים במלחמת העולם השנייה
לאה ברגשטיין

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1902 גליציה
 פטירה:  14 במאי 1989 (בגיל 86) רמת יוחנן
 לאום:  ישראל
 מקום לימודים:  לאבאן
 תחום יצירה:  רקדנית וכוריאוגרפית
 
לאה ברגשטיין (23 באוקטובר 1902 – 14 במאי 1989) הייתה ממניחי היסוד בתרבות המחול העממי הישראלי.
ביוגרפיה

ברגשטיין נולדה בעיירה בולשוביצה בגליציה למשפחה מיוחסת. סבה, יעקב ברגשטיין, היה נגיד העיירה. בשנות ילדותה בעיירה פיתחה ברגשטיין רגישות לטבע הסובב אותה. מאוחר יותר קישרה בין הטבע לבין תנועות ריקוד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לווינה, שם הצטרפה לאה לתנועת השומר הצעיר ופיתחה השקפת עולם ציונית–סוציאליסטית. בגיל 17 סיימה ברגשטיין לימודים בסמינר עברי לגננות וכ-3 שנים לאחר מכן, ב-1922 החלה ללמוד מחול. היא התקבלה לבית הספר "לאבאן" בווינה, מייסודו של רודולף פון לאבאן. בין מוריה לריקוד שם היו רודולף שטיינר[דרוש מקור] ומרגרט שמידט.
כרקדנית השתתפה באאידה, בניצוחו של ארטורו טוסקניני ורקדה במשך שנה בלהקתה של ורה סקורונל בגרמניה. במקביל נשאה בתפקיד בכיר בתנועת השומר הצעיר.
ביוגרפיה > לאחר העלייה לארץ

ב-1925 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ בית אלפא, שבמסגרתו הוקמה קבוצה של רועי צאן בהנהגת מתתיהו שלם וברל בקר. קבוצת הרועים איפשרה לה לצאת למרעה ושם יכלה לרקוד.
בקיבוץ, כמנהג אותן שנים, עבדה ברגשטיין בכל עבודה שהוטלה עליה. לרקוד היא המשיכה בחגיגות ואירועים. ב-1926 הקימה את להקת המחול הראשונה שלה, שהופיעה באירועים שונים, וברגשטיין הייתה הסולנית של הלהקה. על מנת לחגוג את חג הגז, כתב מתתיהו שלם שירים וברגשטיין חיברה עבורם ריקודים. בין היתר נכתבו באופן זה המחולות "שה וגדי" ו"שישו ושמחו". ב-1929 הגיעה לבקר בקיבוץ גרטרוד קראוס שרצתה לראות מחולות בדואים, וברגשטיין שהכירה רקדניות בדואיות הציגה בפניה מספר ריקודים.
ב-1935 החליטה ברגשטיין כי לא תוכל להתמקד במחול בעודה בקיבוץ ונענתה להזמנתה של קראוס להצטרף ללהקה שהקימה בתל אביב. אחרי שהלהקה התפרקה החליטה ברגשטיין לחזור לבית אלפא, שם נישאה ויחד עם בעלה נסעה לבקר את משפחתה בפולין.
ביוגרפיה > המעבר לקיבוץ רמת יוחנן

עם הפילוג בבית אלפא ב-1940 עברו ברגשטיין ושלם לרמת יוחנן. ברמת יוחנן ניתן לברגשטיין חופש פעולה אמנותי והיא עיצבה מספר חגים קיבוציים, שחלקם נחגגים עד היום באותה מתכונת. בהם "חג הגז" (כל עוד התקיים ענף צאן), "חג הביכורים" ו"חג העומר" ו"חג המים". החגיגות של רמת יוחנן היוו מקור השראה ליוצרים אחרים ובתחילת דרכם היו אבן שואבת לאורחים רבים בקיבוץ. לטקסים אלו היו מספר מאפיינים משותפים: חג הנחגג במועד מסוים או בסיום פרק חקלאי; המשתתפים הם מבני הקיבוץ והענף ואת הטקס עורכים קרוב ככל האפשר למקום בו מתבצעת העבודה (גז ליד הדיר, עומר בשדה שיבולים).
בנוסף לחגי הקיבוץ שלה, יצרה ברגשטיין מחרוזת ריקודים לחג האסיף, ט"ו בשבט ולטקסי החתונה בקיבוץ. היא חיברה באותה תקופה כ-50 מחולות. חלק מריקודים אלה הפכו לריקודי-עם הנרקדים עד היום, בהם "שירו השיר", "רב ברכות", "רועה ורועה", "שישו שישו שמחו נא" ו"שיבולת בשדה" (במעגל).
ב-1947 הופיעו רקדני רמת יוחנן בכנס המחולות בדליה בריקודי מסכת העומר של הקיבוץ שחוברו על ידה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הקימה ברגשטיין את להקת הקיבוץ רמת יוחנן. משהתפרקה הלהקה (בעיקר מסיבות כלכליות וחוסר היכולת של הקיבוץ לאפשר לרקדנים לרקוד ולא לעבוד) הוזמנה ברגשטיין על ידי גורית קדמן להדריך את הלהקה המרכזית של ההסתדרות להופעה בריקודי רועים. במקביל הוקמה להקת המחול של "בני איחוד הקיבוצים" וברגשטיין ניהלה אותה. לאחר התפרקות הלהקה, הוזמנה ברגשטיין בשנות ה-60 של המאה ה-20 ללמד מחול באקדמיה למוסיקה ומחול על שם רובין בירושלים ומאוחר יותר שימשה בוחנת באקדמיה.
ברגשטיין נפטרה ב-14 במאי 1989 ונקברה בקיבוצה, רמת יוחנן.
לקריאה נוספת

יורם גורן, "שדות לבשו מחול", הוצאת קיבוץ רמת-יוחנן, 1983
הריקוד "והיה כי תבואו אל הארץ" של ברגשטיין ב"חג העומר", רמת יוחנן - שנות ה-40
צופים במחוללות בחג העומר, רמת יוחנן
פיטר בירד

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1938 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2020 (בגיל 81 בערך) Camp Hero State Park, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Sacred Hearts of Jesus and Mary Catholic Cemetery 
 השכלה:  Pomfret School  אוניברסיטת ייל 
 מספר צאצאים:  1 
 www.peterbeard.com
 
פיטר היל בירד (באנגלית: Peter Hill Beard;‏ 22 בינואר 1938 – מרץ 2020) היה אמן וצלם אמריקאי שחי ועבד בניו יורק, מונטוק (אנ') וקניה. תצלומיו של אפריקה, בעלי חיים אפריקניים וכתבי העת ששילבו לעיתים קרובות את תצלומיו, הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השישים.
קורות חייו

פיטר היל בירד נולד למשפחה עשירה ומיוחסת בניו יורק. סבו מצד אמו היה בעליה של חברת רכבות ואילו למשפחת אביו היו שטחים עצומים לגידול טבק. הוא גדל בניו יורק, אלבמה ובלונג איילנד, וכבר בגיל 11 החל לכתוב יומנים ובגיל 12 התחיל להוסיף להם צילומים ולייצר קולאז'ים שהפכו לסמלו האמנותי והמסחרי. ב-1957, כבוגר בית הספר פומפרט, התקבל לאוניברסיטת ייל, מתוך כוונה להמשיך ללימודי טרום רפואה, אך סיים את התואר הראשון שלו בתולדות האמנות. בייל, היה באחוות הסטודנטים הסודית Scroll and Key. המנטורים שלו בייל כללו את יוזף אלברס, ריצ'רד לינדנר ווינסנט סקאלי. בירד סיים את התואר ב-1961.
בהשראת מסעות קודמים לאפריקה, כמו שתוארו למשל בספר הזיכרונות "Out of Africa" שחיברה קארן בליקסן, בירד נסע לקניה עם סיום הלימודים. הוא עבד בפארק הלאומי Tsavo וצילם ותיעד את מותם של 35,000 פילים וחיות בר אחרות, שהיו לימים לנושא ספרו הראשון, "סוף המשחק".  במהלך תקופה זו, רכש בירד את הוג ראנץ', נכס בסמוך להרי נגונג הקרוב לחוות הקפה בבעלותה של קארן בליקסן (שם העט איסק דינסן), שיהפוך לבית המרכזי שלו לכל אורך שהותו במזרח אפריקה.
אומנות

התמונות שצילם בירד ובהן נראו יבשת אפריקה, בעלי חיים אפריקאיים וכתבי עת המשלבים לעיתים קרובות את תצלומיו הוצגו ופורסמו באופן נרחב מאז שנות השבעים. כל אחת מיצירותיו היא ייחודית, שילוב של הצילום שלו עם אלמנטים הנגזרים מהיומן היומיומי שלו, נוהג שהמשיך עד מותו בשנת 2020. כרכים אלו מכילים קטעי עיתונות, עלים יבשים, חרקים, תמונות בצבע ספייה, תמלילי הודעות טלפוניות, כיתוב בשולי הדפים, תמונות נשים, ציטוטים, חפצים שנמצאו, וכדומה; את אלו שילב בירד עם ציורים מקוריים ליצירת קולאז'. חלק מיצירותיו משלבות דם מן החי, לעיתים אף את דמו של בירד עצמו (בכמויות חסכוניות).
בירד עבד כצלם עיתונות למגזינים רבים ובהם ווג ו-Elle.
סטודיו וארכיון פיטר בירד הוקם על ידי פיטר וניימה בירד, והוא המקור העיקרי ליצירות אמנות מאת פיטר בירד. הארכיון מקיים מאגר של חומרים כתובים וויזואליים שפורסמו ושלא פורסמו הנוגעים לחיי האמן, עבודתו, פרויקטים, מסעות, תערוכות ויחסים עם קבוצתו.
התערוכה הראשונה של בירד הייתה בגלריה בלום הלמן, ניו יורק, בשנת 1975. תערוכות מוזיאון לנדמרק נערכו במרכז הבינלאומי לצילום (אנ') בעיר ניו יורק בשנת 1977 ובCentre national de la photographie(אנ'), פריז, בשנת 1997. תערוכות הגלריה הופיעו בהמשך בברלין, לונדון, טורונטו, מדריד, מילאנו, טוקיו ווינה. עבודתו של בירד כלולה באוספים פרטיים ברחבי העולם.
בשנת 2017, בירד נתבע על ידי השחקן דייוויד ספייד, שרכש את אחת מיצירותיו. ספייד ניסה למכור מחדש תצלום של פיטר בירד שרכש מהסוחר פיטר טוני, אך לא ניתן היה לאמת את העבודה הלא חתומה.