stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ינשוף השאול
תפוצה ובית גידול

הוא ינשוף המתגורר ביערות, המצויים לרוב באזורים הרריים. הוא גם מאכלס מגוון יערות לחים, יערות נשירים, יערות ירוקי-עד, מרחבים פתוחים בעלי "טלאי" יערות, אזורים יבשים למחצה (כמו ערבות), יערות גשם טרופיים מפותחים ואזורי שיחים נמוכים וקוצניים. תצפיות-שדה מבליז דרום-מזרח ברזיל מצאו כי ינשוף השאול צד בעיקר בערבות דמויות סוואנה, מה שמוביל למסקנה כי הוא נח במשך היום במעבה היער. טווח הגבהים בהם הוא שוכן מתחיל מגובה פני הים עד 3,100 מטרים מעליו.
הוא נפוץ לאורך החוף המערבי של מקסיקו ובדרומה (בדרך כלל באזורים הרריים בגובה 1,500 מטר), בבליז בגובה פני הים, בדרום גואטמלה, בצפון-מערב ניקרגואה, לאורך מערב ודרום הונדורס (כולל שטחי חפיפה עם אל סלוודור), בקובה ובאי איסלה דה לה חובנטוד, באי היספניולה ובהאיטי, לאורך האזורים ההררים של צפון ומערב קולומביה ומרכז אקוודור, באופן לא רציף בוונצואלה, דרום ומרכז ברזיל, בכל פרגוואי ובצפון ארגנטינה. הוא נצפה גם פעמיים בטקסס, ארצות הברית: פעם אחת בפארק הלאומי "Bentsen-Rio Grande Valley" ב-1994, ופעם נוספת באותו מקום ב-1996.
התנהגות

כמעט ולא ידוע דבר על אורח חייו של ינשוף השאול. באופיו הוא יצור לילי, שככל הנראה ישן במשך היום בצמחייה עבותה ופועל באזורים הפתוחים כדי למצוא תפריט מגוון הכולל ציפורים, יונקים קטנים, זוחלים, דו-חיים, סרטנאים וחרקים; כולם ניצודים עם רדת הערב ועד עלות השחר. כמו כן, משוער כי הוא ניזון בעיקר מעטלפים, אותם הוא תופס בכנפיהם, ומציפורים (כמו הטנגריים), אותם הוא צד בשנתן בשעות החשכה תוך זיהוי הצלילים הבלתי-רצוניים שהן יוצרות עם התחככותן בעלוה. כמו דורסי לילה אחרים, שיטת הציד שלו היא ישיבה במקום מוגבה, השקפה והקשבה. פרצוף-השמע מנתב צלילים אל המערך הא-סימטרי של האוזניים, מה שעוזר לו לאתר את הטרף. כשהוא רגוע, ציציות האוזניים כמעט ולא נראות, אך כשהוא מאוים, אלה מזדקרות מיד. הוא עף תוך שימוש בחבטות כנפיים איטיות למדי, ומדי פעם אף דואה למרחקים מסוימים.
גם על רבייתו לא ידוע הרבה. במהלך החיזור, הזכר מוחא בכנפיו מתחת לגופו תוך כדי מעוף. עונת הקינון מתחילה בנובמבר דרך מאי וככל הנראה, גודל התטולה הוא בדרך כלל שתי ביצים בקן ענפים עזוב של ציפורים אחרות (אך לפרקים הזוג ישתמש בקרקע כקן אפשרי, כמו קרוב-המשפחה שלהם, ינשוף השדות), ודוגרת עליהן בזמן שהזכר מביא אוכל (אך שני ההורים מאכילים את הגוזלים).
ינשוף השאול אינו מאוים, אף על פי שמצבו משתנה מאוד לאורך תחום המחיה שלו. נראה כי לגוזלים יש אישון בצבע כחול עמוק.
קולות ותקשורת

בצפון-מערב ברזיל, קריאתו העמוקה של הזכר נשמעת כ"ווּף" ("whuof") וכ"אוּוּ" ("who" ו-"hoo"), עליה הוא חזור במרווחים ארוכים של 6–10 שניות. בבליז, הקריאה רכה יותר וחוזרת כל 4–5 שניות.
לפעמים הנקבה תפלוט צווחה חדה בתגובה לזכר הנשמעת כיללת החתול, או צווחה הנשמעת כ"ררר-אארר" כשהיא רוצה לקרוא לו.
בזמן התרגשות, הן הזכר והן הנקבה משמיעים קולות הנשמעים כ"וואק-וואק-וואק" ("wak-wak-wak").
הנקבה והגוזלים פולטים קריאת "צ'יט" ("cheet") כשהם מתחננים למזון.
משמעות השם ומקומו בתרבות

באנגלית שמו "Stygian Owl", כששם התואר "Stygian" משמעותו "של או קשור לנהר הסטיקס", שעל פי המיתולוגיה היוונית הוא נהר שגבל בין הארץ לממלכת השאול של האל האדס. בנוסף ובמובן רחב יותר, שם התואר הזה משמעותו אפל, קודר, עגום, כהה, שטני וכו'. השם ניתן לו הודות להופעתו הכהה והאפלה, ציציות אוזניו וההשתקפות האדומה במיוחד של עיניו כאשר אלו מוארות במנורה, אשר אמונותיהם של ילידים מקשרות את אלו עם השטן. מאפיינים אלו מובילים לפעמים לציד שלו, ואף שמו בברזיל הוא "coruja-diabo" ("ינשוף השטן"). עם זאת, מצבו מוגדר כ"ללא חשש".
תת-מינים

מוכרים שישה תת-מינים:
"Asio stygius lambi" – טקסונום: R.T. Moore, 1937. מאכלס את החלקים ההרריים של מערב מקסיקו: מדרום-מערב צ'יוואווה עד חליסקו.
"Asio stygius robustus" – טקסונום: L. Kelso, 1934. מצוי במקוטע מדרום מקסיקו (בגררו ווראקרוס) עד צפון-מערב ונצואלה, קולומביה ואקוודור.
"Asio stygius noctipetens" – טקסונום: Riley, 1916.
"Asio stygius siguapa" – טקסונום: d’Orbigny, 1839.
"Asio stygius stygius" – טקסונום: Johann Georg Wagler, 1832.
"Asio stygius barberoi" ‏– Bertoni, Arnaldo de Winkelried, 1930
סימוכין

owling.com, Stygian Owl (באנגלית)
owlpages.com, Stygian Owl - Asio stygius (באנגלית)
MobileReference, "The Illustrated Encyclopedia of North American Birds: An Essential Guide to Common Birds of North America", 2009. ISBN 9781605012674.
Steven Latta at el, "Birds of the Dominican Republic and Haiti", Page 126, Princeton Field Guides, Princeton University Press, 2010. ISBN 9781400834105.
Neotropical Birds, the Cornell Lab of Ornithology - Cornell University, Asio stygius (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ינשוף השאול באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  "Asio stygius (Stygian Owl)" הרשימה האדומה של מינים מאוימים, IUCN.
↑  Mark W. Lockwood, Brush Freeman, "The Tos Handbook of Texas Birds", Louise Lindsey Merrick Natural Environment Series 36, Page 99. Texas A&M University Press, 2004. ISBN 9781585442843.
↑  "OWLS OF OHIO", מחלקת חיות הבר, אגף משאבי הטבע של אוהיו (Division of Wildlife, Ohio Department of Natural Resources).
↑  Stygian Owl records, Texas Bird Records Committee.
לואי דה ברויי

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1892 דייפ, צרפת 
 פטירה:  19 במרץ 1987 (בגיל 94) לובסיין, צרפת 
 שם לידה:  Louis Victor Pierre Ramon de Brogli 
 ענף מדעי:  פיזיקה תאורטית 
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות העתיק בניי-סיר-סן 
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי (1909)  הפקולטה למדעים של פריז (1924) 
 מנחה לדוקטורט:  פול לנז'בן 
 מוסדות:  הפקולטה למדעים של פריז (1932–1962)  סורבון (1925–1927)  Institut Henri Poincaré (1928–1962) 
 תלמידי דוקטורט:  Alexandru Proca, Cécile DeWitt-Morette, Mioara Mugur-Schächter, Jean-Louis Destouches, Olivier Costa de Beauregard, Nicolás Cabrera, Bernard d'Espagnat, Jules Géhéniau, Mioara Mugur-Schachter, José António Vieira Vassalo Pereira, João Luis Andrade e Silva 
 פרסים והוקרה:  מדליית הלמהולץ (1975)  פרס קלינגה (1952)  מדליית זהב של החברה לעידוד הקדמה (1962)  מדליית מקס פלאנק (1938)  חבר זר של החברה המלכותית (23 באפריל 1953)  מדליית הזהב של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (1955)  פרס נובל לפיזיקה (1929)  קצין במסדר לאופולד  צלב גדול של לגיון הכבוד  מפקד במסדר הדקל האקדמי 
 הערות:  הדוכס השביעי של ברויי
 תרומות עיקריות
 גילוי האופי הגלי של האלקטרונים
 חתימה:   
 
לואי ויקטור פייר רמון דה ברויי (בצרפתית: ‏Louis Victor Pierre Raymond de Broglieקובץ:De Broglie.ogg‏Ⓘ‏; ‏15 באוגוסט 1892 – 19 במרץ 1987), הדוכס השביעי של ברויי, היה פיזיקאי צרפתי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1929 על גילוי האופי הגלי של האלקטרונים. תרם תרומה גדולה לתאוריה של מכניקת הקוואנטים הודות למחקריו על קרינה אלקטרומגנטית ועבודתו על תאוריית דה ברויי-בוהם.
ביוגרפיה

לואי דה ברויי נולד ב-15 באוגוסט 1892 בדייפ שבצרפת למשפחת אצולה צרפתית. סבו היה הפוליטיקאי והסופר, ראש ממשלת צרפת, אלבר, הדוכס הרביעי מברוי. דה ברויי היה הצעיר מבין חמישה ילדים. אחיו, מוריס, היה אף הוא פיזיקאי, שהתמקד בעבודה נסיונית. דה ברויי החל ללמוד באוניברסיטת פריז וסיים תואר בהיסטוריה בגיל 18. לאחר מכן החל להתעניין במדעים מדויקים, וסיים באותה אוניברסיטה תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת תקשורת אלחוטית שהייתה מוצבת במגדל אייפל.
אחרי המלחמה חזר דה ברויי ללימודי הפיזיקה. הוא ניסה לספק הסברים לקשר הדואלי בין חומר לקרינה. במסגרת עבודת הדוקטורט שהגיש לאוניברסיטת פריז ב-1924, העלה את ההשערה המכונה כיום על שמו, לפיה לכל חלקיק של חומר יש תכונות של גל. על תגליתו את טבעם הגלי של האלקטרונים הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1929.
לאחר סיום הדוקטורט נשאר דה ברויי באוניברסיטת פריז, וב-1928 התמנה לפרופסור לפיזיקה תאורטית במכון על שם אנרי פואנקרה, שהוקם באותה השנה באוניברסיטה. הוא לימד במכון עד לפרישתו ב-1962. הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים (1933) ולחבר ב-Bureau des Longitudes‏ (1944). בשנת 1952 היה הזוכה הראשון בפרס קלינגה. כיהן כמזכיר קבוע של האקדמיה הצרפתית למדעים (1942) וכיועץ למוסד הצרפתי לאנרגיה אטומית. חלק מספריו תורגמו לאנגלית, ביניהם: "חומר ואור" (1939), "מהפכה בפיזיקה" (1953), "פירוש הזרם של גלים מכניים" (1964) ו"קוואנטים, חלל וזמן" (1984).
עם מותו של אחיו מוריס ב-1960 הפך דה ברויי לדוכס השביעי מברויי. הוא מעולם לא התחתן, ולא היו לו ילדים. הוא נפטר ב-19 במרץ 1987 בלובסיין (אנ'), בקרבת פריז. לאחר מותו עבר תואר הדוכסות לוויקטור-פרנסואה, בן דוד רחוק שהפך לדוכס השמיני מברויי.
השערת דה ברויי

השערת דה ברויי, אותה ניסח דה ברויי במסגרת עבודת הדוקטורט שלו, קובעת כי לכל חלקיק של חומר, למשל אלקטרון, יש תכונות של גל. דה ברויי פיתח את התאוריה באנלוגיה לעבודות של אלברט איינשטיין ומקס פלאנק, לפיהם לגלי האור יש גם תכונות של חלקיקים, הידועים היום בשם פוטונים. ניסוח ההשערה היה נקודת ציון חשובה בהתפתחות מכניקת הקוונטים ובדרך למשוואת שרדינגר המתארת את ההתנהגות הגלית של חלקיק בעל מסה. על אף שאין היום ספק בדבר נכונותה, הכינוי "השערת דה ברויי" נשמר.
המשוואה הקושרת בין אורך הגל של חלקיק ובין התנע שלו נקראת משוואת דה ברויי:
 \ \lambda ={\frac {h}{p}}
כאשר  \lambda  הוא אורך הגל,  h הוא קבוע פלאנק, ו- p הוא התנע של החלקיק.
השערת דה ברויי הוכחה באופן ישיר בניסוי ב-1927 על ידי קלינטון דייוויסון ולסטר גרמר, ובאופן בלתי תלוי על ידי ג'ורג' פג'ט תומסון. בשני הניסויים ניצפתה דיפרקציה של אלקטרונים שהתפזרו ממתכת בעל מבנה סריגי.
דה ברויי זכה בפרס נובל על ניסוח השערת דה ברויי ב-1929, ואילו דיוויסון ותומסון חלקו את הפרס ב-1937 על ההוכחה הניסויית שלה.
ראו גם

תאוריית דה ברויי-בוהם
יעקב סלומון (איש ההגנה)

| --- | --- |

יעקב סלומון, 1947
 לידה:  30 מאי 1916 כ"ז אייר ה'תרע"ו טרנסילבניה, רומניה
 פטירה:  17 באוקטובר 1963 (בגיל 47) כ"ט תשרי ה'תשכ"ד
 תאריך עלייה:  1924
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1934–1948 (כ־14 שנים)
 דרגה:  רס"ן
 תפקידים בשירות
 מפקד "פלוגת המאה", "ההגנה", פתח תקווה  מפקד פלוגת השרון, "פלוגות השדה"  מפקד הפלוגה הדרומית, "משמר החופים", הפלמ"ח  מפקד הגדוד הרביעי, הפלמ"ח  מפקד "ההגנה" במזרח אירופה  מפקד "הבריגדה הצ'כית"
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול  המרי העברי  גיוס חו"ל (גח"ל)  מבצע יואב
 
יעקב (יענקלה) סלומון (30 במאי 1916 – 17 באוקטובר 1963) היה איש ההגנה והפלמ"ח, מפקד הגדוד הרביעי בפלמ"ח (לימים "גדוד הפורצים", חטיבת הראל) ומפקד ההגנה במזרח אירופה.
ראשית חייו

סלומון נולד בכפר שויומקו (הו') (רומ') שבטרנסילבניה, רומניה, להורים שומרי מצוות שעסקו בחקלאות. הוא היה הצעיר בין שמונה אחים ואחיות, מהם שניים נפטרו בינקותם. בשנת 1920 הגיע אביו, מרדכי, בלוויית שני חברים, אחד מהם בנו של רב העיר קלוז', כדי לבחון את אפשרות עלייתם של כמאה משפחות של חקלאים. בשנת 1924 עלתה המשפחה לפלשתינה והשתתפה ביסוד כפר גדעון (עמק יזרעאל), שם עסקה בחקלאות. בשנת 1929, לאור קשיי פרנסה, עברו כמה ממשפחות הכפר, לגבעת שאול בירושלים. מאוחר יותר, בשנת 1934, עברה משפחתו של סלומון לפתח תקווה.
ב"הגנה" בפתח תקווה

סלומון התגייס לסניף ההגנה בפתח תקווה בקיץ 1934. במהלך "המרד הערבי הגדול", פיקד על אחת משתי יחידות שנועדו לבצע מעשי תגמול ועל יחידה בת 150 איש שהורכבה מדתיים בני המושבה וחברי קבוצת "רודגס" (קבוצת יבנה). בהמשך מונה על ידי אליהו בן חור, מפקד גוש פתח תקווה, להחליף את מאיר דודזון בפיקוד על "פלוגת המאה". יחידה זו הייתה מהראשונות שאמצו את הגישה ההתקפית של היציאה מהגדר ומהראשונות שאמצו את תפיסת "ההגנה" כארגון ארצי, כך שחבריה התחייבו להיות מוכנים להישלח לכל מקום שידרשו.
ב"פלוגות השדה"

בסוף 1937 נקרא סלומון על ידי יצחק שדה להשתתף בקורס מפקדי מחלקות. במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן הדריך בקורס מ"כים של "פלוגות השדה" (הפו"ש), שנפתח ב"חניתה תחתית". בתקופה זו הצטרף לשני סיורים בפיקודו של אורד וינגייט, שהמחישו פעולה ביחידה גדולה. זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כסגן מפקד פלוגת השרון ובהמשך כמפקדה. הפלוגה הייתה אחת משתיים ב"קו המזרחי", היא חלשה על האזור שמחדרה ועד הירקון ופעלה, בשיתוף עם הבריטים, כנגד לחץ של כנופיות ערביות. פעילות הפו"ש בקו המזרחי והדרומי הוערכה כשיא הפעילות המבצעית של "ההגנה" בתקופת המרד הערבי.
בכלא עכו (מ"ג אסירי ההגנה)

בקיץ 1939, עם דעיכת המרד הערבי הגדול ופירוק הפו"ש, נשלח סלומון להדריך בקורס קצינים תחת פיקודו של רפאל לב ולצידם של מדריכים נוספים, ביניהם יגאל אלון ומשה דיין. הקורס נועד להכשיר מפקדים לכוח החדש שהוקם, "חיל השדה". הבריטים, אשר לנוכח תוצאות המרד הערבי הגדול נסוגו מהתמיכה בציונות, גילו באוקטובר 1939 את המחזור השני של הקורס ועצרו את משתתפיו. העצורים נשפטו ונדונו לעונש של עשר שנות מאסר, אשר הומתק על ידי המפקד בצבאי לחמש שנות מאסר. קבוצה זו נודעה כ-"מ"ג אסירי ההגנה". סלומון נבחר כאחד מחברי ועד האסירים ולנוכח שליטתו בשפה הערבית והקשרים שיצר עם סוהרים ואסירים ערבים, כונה על ידי חבריו "המוכתר". שינוי נוסף במדיניות הבריטים, על רקע התפתחויות במלחמת העולם השנייה והחשש מפלישת הצבא הגרמני לארץ, הביא לשחרור מוקדם של סלומון וחבריו, בפברואר 1941.
בפלמ"ח > תפקידי מטה

סלומון התגייס לפלמ"ח עם הקמתו, באמצע 1941, ושימש בתפקידי מטה. במהלך 1942 הוא מונה כמפקד הקורס הארצי הראשון לספורט שימושי ובסוף 1942 מונה כמפקד הקורסים הימיים הראשונים. בשני התחומים לא היה בעל ניסיון ומונה בשל יכולותיו הפיקודית והארגוניות.
במקביל, לבקשתו של משה דיין, פעל סלומון לגיוס מתנדבים דוברי הונגרית לצניחה באירופה. כך גייס את אחיינו, הצנחן יונה רוזן, והפעיל אותו לאיתור מתנדבים נוספים, ביניהם חנה סנש. החל מסוף 1943 השתלב בפעילות "המחלקה הבלקנית" שנועדה להגיע לדרום מזרח אירופה לפעול שם להצלת יהודי המקום ולארגונם למאבק מזוין. במסגרת זו פיקד על "החוליה ההונגרית" וכן על קורס ימי שנערך לכלל חברי המחלקה.
בפלמ"ח > "משמר החופים"

בסוף 1943 מונה סלומון לפקד על הפלוגה הדרומית של משמר החופים. פלוגות משמר החופים היו יחידות נוטרים שהוקמו בשיתוף פעולה עם הבריטים כדי להתריע על פלישה, ריגול או חבלה מצד הגרמנים ובני בריתם. הן צורפו לפלמ"ח, ופורקו בסוף 1944.
בפלמ"ח > הגדוד הרביעי

בסתיו 1944, שונה המבנה הארגוני של הפלמ"ח ופלוגותיו קובצו לארבעה גדודים. פלוגה ז', פלוגת המטה על יחידותיה המיוחדות, הפכה לגדוד הרביעי. בגדוד נכללו באותה עת יחידות של ימאים ("הפלי"ם"),מסתערבים (המחלקה הערבית, "השחר"), סיירים, טייסים ויחידות רזרביות. שמעון אבידן, מפקד פלוגה ז' שיועד לפקד על הגדוד, מונה לתפקיד אחר ובמקומו מינה יצחק שדה את סלומון כמפקד הגדוד.המינוי היה יוצא דופן, שכן המג"דים האחרים היו "חוגיסטים", כלומר יוצאי מחנות העולים ואילו סלומון לא השתייך לתנועה כלשהי. על רקע זה, המג"דים האחרים קבלו את המינוי בהסתייגות אולם הוא זכה לגיבוי של שדה. סלומון פיקד על הגדוד בתקופת תנועת המרי העברי ובמסגרת זו נטל הגדוד חלק בפעולות חבלה שונות, כגון חבלה בסירות משמר בריטיות ב"ליל הרכבות", פיצוץ תחנות משטרת החופים בגבעת אולגה וסדני עלי, התקפה על משטרת כפר ויתקין ב"ליל המשטרות" ופיצוץ גשר דאמיה (אדם) ב"ליל הגשרים". סלומון סיים את תפקידו לאחר "השבת השחורה" ופירוק תנועת המרי.
ב"הגנה" במזרח אירופה

בדצמבר 1946 יצא סלומון לאירופה, שם מונה על ידי נחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, לפקד על "ההגנה" במזרח אירופה, בארצות הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה. באמצע 1948 פורקה "ההגנה" וסלומון המשיך לפעול באירופה עד סוף 1948, במסגרת משלחת צה"ל.
ב"הגנה" במזרח אירופה > הונגריה

בתחילת 1947 התמקד סלומון בהונגריה בהקמת תשתית אימונים להגנה עצמית של יהודי המקום. את התשתית הקים בעזרת יוצאי המחתרת החלוצית בהנהגתו של יוסף (יושקה) מאיר ובעזרתם של שליחים ארצישראליים. בהמשך מיקד את האימונים בהכשרה של למעלה מ־1,200 מגויסים לקראת עלייה לארץ. לצד זאת סייע לפעולות המוסד לעלייה ב' ותנועת הבריחה. בתחילת שהותו בהונגריה ערך, יחד עם השליחה חנה (גורי) ריבלין, בירור ביחס לגורלה של חנה סנש בימיה האחרונים. בין השאר הם עקבו אחר משפט שנערך לשופט שדן את סנש למיתה ונפגשו עם אסירה שישבה עם סנש בתא הכלא ומסרה פרטים על ימיה האחרונים.
ב"הגנה" במזרח אירופה > רומניה

ניסיון להניח יסודות לפעילות דומה ברומניה סוכל על ידי שלטונות רומניה בסוף קיץ 1947. לעומת זאת השלטון אפשר ליהודים להגר ושיתף פעולה עם גדול מבצעי ההעפלה של אוניות הפאנים.
ב"הגנה" במזרח אירופה > רומניה > "אניות הפאנים"

במחצית השנייה של 1947, פיקד סלומון על המבצע היבשתי של גיוס כ-15,000 מעפילים מרחבי רומניה והסעתם לנמל בורגאס בבולגריה, משם הפליגו עם אניות הפאנים - פאן יורק (בשמה העברי, "קיבוץ גלויות") ופאן קרסנט (בשמה העברי, "עצמאות"). לנוכח היקף המבצע, שהיה הגדול שמבצעי ההעפלה, פנה שאול אביגור, מפקד המוסד לעליה ב', לנחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, כדי לקבל סיוע. שדמי הטיל על סלומון את המשימה לגייס את המעפילים וזה נערך לכך באמצעות הקמת מטה של 30 אנשי צוות, אשר כונה "המחלקה האופרטיבית" ופעל בשיתוף עם רשויות שונות של רומניה. למרות לחץ שהופעל עליהם, מנעו סלומון ומפקדי המוסד לעליה ב' את הניסיון להכתיב מפתח מפלגתי בקביעת המעפילים. גיוס המעפילים נערך על ידי חלוקת רומניה לשבעה מחוזות, שבכל אחד מהם פעל ועד מקומי. במקביל הקים סלומון תשתית של קורסים בכל רחבי רומניה להכשרת 800 אנשי פיקוד, לשליטה במעפילים בעת מסעם. ההתארגנות כללה היערכות לשימוש בנשק למקרה שהבריטים ינסה למנוע את ירידת המעפילים לחופי הארץ, אולם משנודע הדבר לנחום שדמי הוא אסר על כך. לאחר כמה חודשי היערכות, הוסעו המעפילים לנמל באמצעות רשת הרכבות הרומנית שהותאמה ושועבדה לשם לכך. הרכבות הגיעו באופן מתואם לנמל, ובבוקר ביום 27 בדצמבר 1947 הפליגו האניות.
ההיערכות למבצע לוותה בהתנגדות של הנהגת היישוב לנוכח לחץ בינלאומי שהופעל למניעתו והחשש מפני ההשלכות על המהלכים המדיניים להקמת המדינה. מפקדי המבצע ובהם סלומון הוציאו אותו לפועל למרות ההתנגדות, לנוכח מצוקתם של אלפי היהודים שמכרו את רכושם ונערכו לעזוב את ביתם. על רקע זה הותיר המבצע רושם בקרב הנהגת היישוב של ערעור מרותה. האניות הפליגו, עם כן, הן כנגד עמדת הבריטים הן כנגד עמדת הנהגת היישוב, אשר נאלצו לנהל משא ומתן כשהאניות בלב ים. בהוראת בן-גוריון הושג הסכם להפניית האניות לקפריסין ולאחר קום המדינה, הגיעו המעפילים לארץ.
ב"הגנה" במזרח אירופה > גיוס חוץ לארץ (גח"ל)

בתחילת 1948, לנוכח המאבק הצבאי בארץ, עברה ה"הגנה" באירופה לעיסוק בגיוס, אימון והעלאת מתנדבים. סלומון היה מיוזמי המהלך ובמרץ 1948 הקים, יחד עם משה אגמי, איש המוסד לעליה ב', מרכז גיוס בפריס. "ההגנה" באירופה הכשירה בבסיסיה כ-25,000 מגויסים, אשר היוו כרבע עד שליש מכוח האדם בצה"ל באותה עת. במקביל, סלומון פעל בתקופה זו בצ'כוסלובקיה בשיתוף עם אהוד אבריאל, שליחו של בן-גוריון לענייני רכש ומאוחר יותר ציר ישראל בצ'כוסלובקיה. סלומון קידם קורסים מקצועיים שערך הצבא הצ'כי בתחומים כגון קשר, טייס וצניחה, ובמסגרת זו מינה את חיים גורי לפקד על קורס הצנחנים הראשון. סלומון פיקד גם על יוזמת גיוס נוספת של יחידה לוחמת - "הבריגדה הצ'כית", אשר הגעתה לארץ כיחידה, נמנעה בסופו של דבר.
ב"הגנה" במזרח אירופה > גיוס חוץ לארץ (גח"ל) > הבריגדה הצ'כית

במסגרת פעולות הגיוס, הוקמה "הבריגדה הצ'כית" - יחידה של יהודים צ'כוסלובקים, ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה. תוכנית זו נועדה לאפשר לקבוצה גדולה של יהודים לעלות לארץ עם משפחותיהם ורכושם. היקף היחידה תוכנן ל־1,500 לוחמים ובסופו של דבר הגיעו לארץ כ-600. היחידה התאמנה בצ'כוסלובקיה כחודשיים ונועדה להגיע לארץ מצוידת בנשק שסיפקו שלטונות צ'כוסלובקיה. סלומון מונה לפקד על היחידה עד הגעתה לארץ והוא שאף לעמוד בראשה גם במהלך מלחמת העצמאות. באוקטובר 1948 הגיעו אבריאל וסלומון לארץ ודווחו על היחידה לבן-גוריון. בסופו של דבר החשש של הצמרת הביטחונית בישראל מקונספירציה קומוניסטית מנע את הפעלת היחידה ולחבריה הותר להשתלב בצה"ל כיחידים. במקביל הופעל ככל הנראה לחץ בינלאומי גם על שלטונות צ'כוסלובקיה שלא יאפשרו לשלוח את הנשק הכבד. המגויסים שהגיעו בדרך זו לארץ נשארו בה וחלקם הקימו את המושב כרם מהר"ל.
אחרית ימיו

השהות של סלומון באירופה לוותה בתסכול משום הרצון שלו להשתתף במאמץ המלחמתי בארץ. בעת ביקורו בארץ, באוקטובר 1948, הצטרף באופן פרטיזני ליצחק שדה, אז מפקד חטיבה 8, והשתתף באופן חלק במבצע "עשר המכות" ("מבצע יואב") לכיבוש הנגב, אולם עם חזרתו הסופית לארץ נתקל בסירוב להשתלב בצה"ל ושוחרר בדרגת רב-סרן. זאת ככל הנראה על רקע עמדה פוליטיות פרו-סובייטית שיוחסה לו, כמו למרבית סגל פיקוד "ההגנה" באירופה, אף שלא היה חבר או פעיל במפלגה כלשהי. העיתונאי יוחנן להב הציע לכך הסבר אחר, לפיו הדבר נבע ממעורבותו של סלומון בהנעת מבצע הפאנים למרות עמדת הנהגת היישוב, כמו גם ניסיונו לקדם תוכנית בתמיכה של משה סנה ויצחק שדה, להורדת המעפילים לחוף גם במחיר עימות עם הבריטים.
סלומון פנה לעסקים פרטיים והקים חוה חקלאית על קרקע של הכפר הערבי שיח מוניס שהוקצתה לו וניסה לקדם יוזמות עסקיות נוספות. ערב מבצע קדש נעצר על ידי השב"כ למשך לילה אחד ונלקחו מסמכים מביתו ככל הנראה בעקבות ציתות לשיחה שקיים עם ידידו משה סנה. זאת לנוכח החשש שקשריו של סלומון עם בכירי מערכת הביטחון יביאו לדליפת פרטים על המבצע. פרטי המעצר נחשפו על ידי אהוד אבריאל, אז חבר כנסת מטעם מפא"י, שקבל על דבר המעצר בפני ראש השב"כ עמוס מנור. פרשה זו הסתיימה לאחר בירור שנערך לדרישתו של סלומון שבעקבותיה הושבו לו המסמכים ונמסרה לו התנצלות.
ב-17 באוקטובר 1963 נספו סלומון ואמו, רחל, בתאונת דרכים. סלומון, בן 47 במותו, השאיר אחריו אלמנה ושלושה ילדים. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
לקריאה נוספת

יעקב סלומון, זכרונות של מפקד פו"ש, "למרחב", 17 נובמבר 1963, עמ' 2.
יטבת משה. 1999. יענקלה סלומון - זיכרון קרוב רחוק. ז' דרור – סלומון (הספר בקטלוג ULI).
אבריאל, אהוד. 1974. "יענקל׳ה סלומון, פועלו בשליחות ההגנה בהונגריה ובמזרח אירופה". ריאיון שערך לוין, דב, המדור לתיעוד בע"פ, המכון ליהדות בת זמננו, האוניברסיטה העברית, סרט ק700 / 7 בדצמבר 1974. תמלול: ארכיון ההגנה, חטיבה 123, תיק 71; ארכיון הקיבוץ המאוחד – אפעל, המכון לחקר כוח המגן 25 – ת (סימול זמני 8.71).
בעניין הבריגדה הצ'כית: מרקוביצקי, יעקב. 1996. "קונספירציה קומוניסטית או סיוע לאחים: גיוס הבריגדה הצ'כוסלובקית, 1948 –1949." עיונים בתקומת ישראל: מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל, כרך 6, עמ' 190 – 201. (הספר בקטלוג ULI)
כיתאב אל-אום

כיתאב אל-אום (בערבית: كـتـاب الأم) הוא אחד מהספרים הכי חשובים, עמוקים, מעמיקים ומקיפים בעולם ההלכה האסלאמית, אשר נכתב על ידי אחד מגדולי פוסקי ההלכה באסלאם, אימאם א-שאפעי. הספר הפך במהרה להיות אחת מאבני היסוד של האסכולה השאפעית
בעוד שאת כל החומר כתב האימאם א-שאפעי, את עבודת איגודו של החומר לכדי ספר ביצע אל-בויטי, אשר ערך את הספר לפי הסדר המקובל בספרי ההלכה, החל בפרק על הטהרה, לאחר מכן פרק על התפילה, וכך הלאה.
ראו גם

מוחמד אבן אידריס א-שאפעי
האסכולה השאפעית
הערות שוליים

↑  Medieval Islamic civilization : an encyclopedia, New York: Routledge, 2006
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לדפוק שעון

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  פול אבוט
 כותבים:  פול אבוט דני ברוקלהרסט ג'אן מקוורי ג'ון פיי
 שחקנים:  שיבון פינרן פיליפ גלניסטר ויל ג'ונסון דיאן פריש ג'ייסון מרלס לזלי שארפ שרה לנקשייר כריסטין טרמרקו כריסטופר אקלסטון
 פסקול:  מארי גולד
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  4
 מספר פרקים:  27
 הפקה
 מפיק:  ג'ולייט צ'ארלסוורת'
 מפיקים בפועל:  ניקולה שינדלר גארת' נים
 חברת הפקה:  Red Production Company
 הפצה:  IND Media
 אתר צילומים:  מנצ'סטר
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 פורמט (תמונה):  16:9
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  23 בינואר 2000 – 6 באפריל 2003
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
לדפוק שעון (באנגלית: Clocking Off) היא סדרת דרמה בריטית ששודרה בערוץ BBC One במשך ארבע עונות בשנים 2000 עד 2003. הסדרה הופקה עבור ה-BBC על ידי Red Production Company ונוצרה על ידי פול אבוט.
הסדרה היא תוכנית אנתולוגיה העוקבת אחר חייהם של קבוצת פועלים במפעל טקסטיל במנצ'סטר, וכל פרק מתמקד בחיים האישיים של אחת הדמויות. שחקנים מוכרים שהשתתפו בסדרה הם כריסטופר אקלסטון, סופי אוקונדו, פיליפ גלניסטר, ג'ון סים, לזלי שארפ, שיבון פינרן, אמה קאניף, דיאן פריש, דייוויד מוריסי, ריקי טומלינסון, ג'וליאן ריינד-טוט, ויליאם אש, בן קרומפטון, ג'ק דים, ג'ק פ. שפרד, טינה או'בריאן, ג'ייסון מרלס, פאם פריס, ויל ג'ונסון, אשלי ג'נסן, סוזן קוקסון, מארק בנטון, שרה לנקשייר, כריסי רוק, מרשל לקנסטר, מארק וורן, קלייר סוויני ומקסין פיק.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורית וזכתה בשנת 2001 בפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר. בשנים הבאות פחתה עבודתו של אבוט בסדרה והוא עבר לעסוק בפרויקטים אחרים. למרות זאת, גם שאר העונות של הסדרה היו מועמדות לפרס באפט"א. כותבים אחרים כגון דני ברוקלהרסט, ג'ון פיי וג'אן מקוורי המשיכו לכתוב פרקים מצליחים. לעונה האחרונה של הסדרה ב-2003 אבוט לא כתב אף פרק. לטענת ה-BBC הסדרה הורדה בגלל רייטינג נמוך, אבל אבוט אמר שהכותבים לא הצליחו ליצור סיפורים טובים מספיק לפרקים נוספים.
בסך הכול הופקו 27 פרקים במשך ארבע עונות. ב-2004 הופצה העונה הראשונה ב-DVD. ב-2015 יצאה הסדרה ב-DVD באוסטרליה, ואפשר היה לרכוש אותה בחנות ה-BBC.
צוות השחקנים > עונה ראשונה

שיבון פינרן – ג'ולי או'ניל (עונות 1–3)
פיליפ גלניסטר – ג'יימס מקינטוש (עונות 1–3)
ויל ג'ונסון – סטיב רובינסון (עונות 1–3)
דיאן פריש – סילביה רובינסון (עונות 1–2)
ג'ייסון מרלס – מרטין ליץ' (עונות 1–2)
לזלי שארפ – טרודי גרהם (עונות 1–2)
שרה לנקשייר – איבון קולקובסקי
כריסטין טרמרקו – קתרין מקינטוש
כריסטופר אקלסטון – ג'ים קלברט
אנדרו שרידן – KT
אליס בארי – פגי הרגריבס (עונות 1–3)
ג'ק דים – קב ליץ' (עונות 1–4)
סוזן קוקסון – ג'ניס פייפר (עונות 1–2)
ג'וליאן ריינד-טאט – פיטר קוקריין (עונות 1–2)
סטיבן הילמן – בילי רוני (עונות 1–3)
טוני מוני – אייד קמרון (עונות 1–4)
ג'ואן קמפסון – פרדה וילסון (עונות 1–4)
ליזה מילט – גרייס איסטווד (עונות 1–4)
פול אולדהם – בריאן פרינגל (עונות 1–2)
סטיב ג'קסון – בארי סלייט (עונות 1–3)
צוות השחקנים > עונה שנייה

בן קרומפטון – ברני ווטסון (עונות 2–4)
ויליאם אש – ניק אנדרסון (עונות 2–3)
אשלי ג'נסן – באבס ליץ' (עונות 2–4)
לינדזי קולסון – בוו איינדו
ריקי טומלינסון – רוני אנדרסון
ג'יליאן קירני – לין ווטסון (עונות 2–4)
צוות השחקנים > עונה שלישית

קטישה קניון – האנה פיליפס (עונות 3–4)
ניקולה סטיבנסון – סוזי דייווידסון (עונות 3–4)
ניק סידי – סם דייווידסון (עונות 3–4)
מרשל לנקסטר – גארי דאגדייל (עונות 3–4)
סופי אוקונדו – ג'ני ווד
רוברט פיו – אלן פרסטון
שרון דיוס – ויקי סאליבן
אמה קאניף – קים אנדרסון
דייוויד מוריסי – פרני רות'וול
ג'יימס מארי – מארק טלבוט
קייט בלייק – טאשה רוסקו
סטיבן ויליאמס – ריאן דייווידסון (עונות 3–4)
פולה וולפנדן – ג'קי או'פרל (עונות 3–4)
סושיל צ'דסמה – פאז אוסמני (עונות 3–4)