stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות גותית
אדריכלות גותית

האדריכלות הגותית הייתה סגנון אדריכלי שהופיע באמצע המאה ה-12 בצרפת, והתפשט בגרסאות שונות ברחבי אירופה עד דעיכתו ההדרגתית במאה ה-16. האדריכלות הגותית החלה כאדריכלות כנסיות, מנזרים וקתדרלות אך בהדרגה התפשטה גם לטירות, מבני ממשל וציבור ואף מבנים פרטיים. האדריכלות הגותית התאפיינה במבנים תמירים, מורכבים ומפוארים, שהיו מפותחים, יפים, מלאי אור, נועזים ואווריריים יותר מאדריכלות הרומנסק שקדמה לה. מטרת האדריכלות הגותית הייתה לפאר את אלוהים באמצעות בניית כנסיות בעלות אדריכלות נועזת, גדולה ומורכבת - שגם תכניס יראת שמיים בקרב האוכלוסייה המבקרת בכנסייה. האדריכלות הגותית נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים. הסגנון והאווירה הרוחנית המיוחדת שהוא יוצר בחללי הפנים של המבנים הפכו את האדריכלות הגותית למושא השראה חשוב בקרב אדריכלים ואמנים רבים. סביב האדריכלות הגותית התפתחה האמנות הגותית, שהתבטאה בפיסול, ציור, צורפות, עיצוב רהיטים וחפצי קודש, זיגוג חלונות ויטראז' ועוד.
הפיסול הגותי

ראשיתה של האמנות הגותית בפסלים שהוצבו בכנסיות הגותיות שנבנו בצרפת. לקראת המאה ה-12 החלה באירופה תקופה של פריחה דתית, תרבות, אדריכלית וכלכלית. הערים גדלו והתחזקו והמסחר פרח. כוחה של הכנסייה בתקופה זו היה רב, ועושרה העצום התבסס הן על נחלות ורכוש והן על תרומות מצד אצילים ופשוטי העם. בערים, הבישופים היו בעלי מעמד רם והשפעה רבה ולעיתים אף ניהלו רבעים שלמים.
האדריכלות והאמנות הגותיות התפתחו בצרפת, בעיקר באחוזות המלך (של בית קאפה) באיל-דה-פראנס (Ile de France) ובדגש על אזור העיר פריז ומחוזות שמפניה ופיקארדיה, בתחילת המאה ה-12 ומקובל לקבוע את לידתה ב-1140 השנה בה נבנו מחדש בידי אב המנזר ויועץ הכתר סוגריוס (Suger) הקצה המזרחי והחזית המערבית של בזיליקת סן-דני סמוך לפריז שהייתה המבנה הראשון בעל מאפיינים אדריכליים גותיים (כיום, רק השער הדרומי שרד משיפוצים שנעשו בכנסייה במאה ה-13). תואר "הקתדרלה הגותית הראשונה" מיוחס לקתדרלת סנט אטיין בסנס (Sens) שבנייתה החלה ב-1142. ב-1145 נבנתה מחדש החזית המערבית של קתדרלת שארטר (Chartres) בסגנון גותי מוקדם, ובה החל להתפתח הפיסול הגותי. הקתדרלה הגותית הנודעת ביותר היא כנראה קתדרלת נוטרדאם בפריז, שבנייתה החלה בשנת 1163 והושלמה ב-1345, בה יש שילוב של אדריכלות גותית מוקדמת ואדריכלות גותית בשיאה.
סגנון הפיסול הצרפתי התפשט לגרמניה עת נבנתה קתדרלת במברג בשנת 1225 ובהדרגה גם הגיע לאנגליה ולאיטליה.
בין השנים 1140 עד למאה ה-16 (שיא ושלהי ימי הביניים), רוב הקתדרלות במערב אירופה נבנו בסגנון גותי ועוטרו בפיסול גותי ואמנות גותית.
בניגוד לפיסול הרומנסק המפורט, הרגשני והאינדיוודואלי, הפיסול הגותי הוא חלק מתוכנית כוללת בה כל פרט הוא חלק מאחדות אורגאנית שמטרה העברת מסר דתי בצורה תמציתית, מנומקת ורציונלית ללא רגשנות, קישוטים ופירוט יתר. הפיסול הגותי נועד לקריאה הן על ידי פשוטי העם שמתמקדים רק בדימויים המרכזיים והן על ידי המלומדים שיודעים לקרוא את פיסול השוליים כהנמקה וחיזוק למסר המרכזי.
חלונות ויטראז'

אמנות חלונות הויטראז' החלה עוד בתקופת הרומנסק אך הגיעה לשיאה בתקופת האדריכלות הגותית, שבאמצעות חידושיה הטכנולוגיים אפשרה בניית חלונות ענק במבנה. דבר זה אפשר יצירת ויטראז'ים מורכבים יותר, עשירים יותר וצבעוניים יותר. החלונות סיפרו במשחקי אור וצבע סיפורים מהתנ"ך והברית החדשה לצד סיפורי קדושים נוצריים. חלק מהחלונות הכילו את הסמלים של מי שתרם את הכסף ליצירתם. חלון הרוזטה הוא חלון עגול בצורת פרח שאפיין את האדריכלות הגותית, בעיקר בצרפת.
הציור הגותי

הציור הגותי החל כאמצעי להמחשת מסרים תאולוגיים וסצנות דתיות מהברית הישנה, הברית החדשה וסיפורי קדושים. בהמשך, התפתח הציור הגותי ותיאר גם סצנות חילוניות כגון חקלאות, סיפורי אבירים ועוד. בתחילת דרכו התאפיין הציור הגותי בתשומת לב לפרטים (בייחוד מעולם הטבע), אך שימוש בפרספקטיבה דו-ממדית ("דמויות שטוחות"). ככל שהתפתח הציור הגותי, ובפרט בסוף ימי הביניים ובאיטליה, נוספה גם פרספקטיבה יותר טבעית לציורים. לעיתים קרובות השתמש הציור הגותי באלמנטים אדריכליים (עמודים וקשתות) או צמחיים (עצים, פרחים, צמחים מטפסים) כדי ל"מסגר" תמונה או כדי להפריד בין סצנות שונות שמופיעות באותו ציור.
גלריה

החזית המערבית של קתדרלת נוטרדאם דה פארי
השילוש הקדוש על דלת בזיליקת דני הקדוש בפריז
אדם וחוה, והנחש, בכניסה לקתדרלת נוטרדאם שבפריז
ראשו של קיקרו מעשה ידי יורג סירלין האב (שנת 1470 לערך) באולם מינסטר
איש היסורים, דמות אלגורית על חזית אולם מינסטר, מעשה ידי הנס מולטשר, משנת 1429.
בית המקהלה של קתדרלת ריימס ובו קומת תאורה עם חלונות ויטראז' גדולים וצבעוניים
ציור מעשה ידי סימונה מרטיני (1285–1344)
משה על אגן טבילה מעשה ידי הפסל כריסטוף פון אורך, בכנסיית בבאד אוראך, 1518
מזבח גותי מעשה ידי וייט שטרוס, בכנסיית מריה הקדושה שבקרקוב, שלהי המאה ה-15
פיסול גותי, שלהי המאה ה-15
ראו גם

אדריכלות גותית
התחייה הגותית
לקריאה נוספת

נורית כנען-קדר, ‏האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור
פלאביו קונטי (תרגום: עידו בסוק), אמנות גותית, הוצאת דביר, 1992
הערות שוליים

↑  J. Bony (1983). French Gothic Architecture of ssthe 12th and 13th Centurie.
↑  נורית כנען-קדר, האמנות הגותית - מקתדרלה לעיר, האוניברסיטה המשודרת.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295522705171  BNE: XX525330  BnF: cb11930971g (data)  GND: 4021656-1  HDS: 011180  LCCN: sh85007682  NKC: ph120586
פרם (עיר)

פֶּרְם (ברוסית: Пермь) היא עיר המהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של החבל המנהלי פרם ברוסיה. העיר שוכנת על גדות הנהר קאמה בחלק האירופי של רוסיה, בקרבת הרי אורל שהם הגבול הגאוגרפי בין אירופה ואסיה. בעיר כמיליון תושבים, והיא אחת הערים המאוכלסות ביותר ברוסיה (במקום ה-12 לפי מספר תושבים). מקור השם "פרם" הוא בשפת הקומי, ומשמעותו גבעה המכוסה בעצים.
פרם היא עיר מכרות חדשה יחסית לערי רוסיה, והוקמה רק במאה ה-18. התור הגאולוגי פרם קרוי על שם העיר והפלך שהיא הייתה בירתו באימפריה הרוסית, בשל עושר הסלעים מתקופה זו המצוי באזור, ושבמכרות הפחם שסביב העיר הוגדרו לראשונה מאפייניו.
האקלים בעיר הוא קונטיננטלי. בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא 18–23 מעלות צלזיוס, אך בתקופת החורף הטמפרטורה הממוצעת יורדת עד ל-15–20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
יש בפרם חיי תרבות והשכלה עשירים, ומספר רב של אוניברסיטאות (שהעיקרית שבהן היא אוניברסיטת פרם), תיאטראות ובתי אופרה.
חלוקה פנימית

העיר מחולקת לשבעה אזורים:
דזרז'ינסקי (Дзержинский)
אינדוסטריאלני (Индустриальный)
קירובסקי (Кировский)
לנינסקי (Ленинский)
מוטוביליכינסקי (Мотовилихинский)
אורז'וניקידזבסקי (Орджоникидзевский)
סברדלובסקי (Свердловский)
נוסף לכך בתחום העיר נמצא ישוב נובי ליאדי.
היסטוריה

בימי הביניים היה האזור מיושב על ידי שבטים פינו-אוגוריים שגרו מזרחית לבולגריה של הוולגה. במאה ה-13 וה-14 הגיעו לאזור סוחרים מנובגורוד וממוסקבה. עקב הפוטנציאל המסחרי הגדול היה האזור במרכז סכסוך בין נובגורוד למוסקבה. בשנת 1472 סופח האזור לנסיכות מוסקבה. התיישבות באזור העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1647.
ההיסטוריה המודרנית של העיר קשורה לפטר הגדול שקידם הקמת מפעלי תעשייה באזור אורל. העיר הוקמה ב-15 במאי 1723 באותו יום הוקם מפעל לייצור נחושת באזור. המיקום נבחר עקב מכרות נחושת באזור וקלות בהוצאת תוצרת באמצעות נהר קאמה. היישוב קיבל זכויות העיר בשנת 1781. החל משנת 1796 - מרכז גוברניה. המושל הראשון של העיר קארל מודרך היה בתפקיד זה עד לשנת 1811. הוא אישר את התוכנית הכללית של פיתוח העיר שהיה בסיס לתכנון העיר במהלך כל המאה ה-19.
בשנת 1878 חוברה העיר למערכת מסילות הברזל.
במאה ה-19 הפכה פרם לעיר תעשייתית מרכזית ובשנת 1860 היו בה מעל 20,000 תושבים. בשנת 1916 הוקמה אוניברסיטה מקומית.
במלחמת האזרחים לאחר מהפכת 1917 הייתה העיר מטרה מרכזית לשני הצדדים עקב מפעלי תעשייה צבאיים רבים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 נבנו בעיר מפעלי תעשייה גדולים והיא הייתה אחד המרכזים לייצור טנקים בזמן מלחמת העולם השנייה. עד היום כ-80% מתושבי העיר מועסקים בתעשייה כבדה.
בשנת 1940, במהלך חגיגות ה-50 לשר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב, הוחלף שם העיר מפרם למולוטוב. בשנת 1957 הוחזר שם העיר להיות פרם. בשנת 1958 הוקמו בעיר מפעלים פטרו-כימיים ראשונים.
העיר מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי, תעשייתי, מדעי ותרבותי. התעשיות המובילות בעיר הן בניית מכונות, ביטחון, ייצור שמנים, תעשייה כימית, עץ ומזון. בשטח העיר נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה ומספר תחנות כוח לייצור חשמל נוספות. מרכז התעשייה הפטרוכימית של העיר הוא בין הגדולים ברוסיה.
בעיר מספר מוסדות להשכלה גבוהה - אוניברסיטה (הוקמה בשנת 1916), אוניברסיטה טכנית, מכון ללימודי רפואה, מכון פדגוגי ועוד. האופרה המקומית פועלת משנת 1870. במוזיאון של העיר נמצא אוסף נודע של איקונות רוסיות.
אוכלוסייה

בהתאם מפקד אוכלוסין של שנת 1926 היו בעיר 84 אלף תושבים, בהתאם למפקד של שנת 1939 היו בעיר 306 אלף תושבים (פי 3 תוך 13 שנים).
פרם נמנית עם הערים הגדולות ברוסיה. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הייתה האוכלוסייה מעל מיליון. בהתחשב בתושבי ערי הסביבה, מספר התושבים במטרופולין הגיע אף לכ-1.2 מיליון איש. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2010 היקף אוכלוסיית העיר ירד מתחת למיליון תושבים.
הרוסים מהווים כ-89% מאוכלוסיית העיר, הטטרים - כ-4.3%.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 בניין בית הכנסת המרכזי בפרם הוחזר לקהילה ופעילות דתית בבניין חודשה.
תחבורה

העיר היא מרכז תחבורתי גדול ומרכזי. דרך העיר עוברת הרכבת הטרנס-סיבירית המקשרת את אירופה ואסיה.
הגשר על נהר קאמה שנפתח בשנת 2005 הוא באורך של 1737 מטר ומהווה את הגשר השלישי באורכו ברוסיה.
שימוש בנהר מאפשר שינוע זול של תוצרת תעשייתי.
נמל התעופה הבין-לאומי פרם שוכן כ-16 קילומטר דרומית-מערבית לעיר, ליד הכפר בולשויה-סאבינו.
ספורט

קבוצת הכדורסל שהייתה קיימת בעיר, אוראל גרייט, זכתה פעמיים רצופות באליפות רוסיה בשנים 2001 ו-2002 והיא היחידה שזכתה בתואר מלבד צסק"א מוסקבה. כמו כן זכתה בגביע הרוסי בכדורסל ב-2004 וביורוקאפ צ'לנג' ב-2006. ב-2009 התפרקה הקבוצה. כיום קבוצת פארמה פרם מייצגת את העיר בליגת הכדורסל הבכירה במדינה, הליגה המאוחדת של VTB וזכתה פעמיים בגביע המדינה (ב-2016 וב-2019).
קבוצת הכדורגל אמקאר פרם התמודדה במשך מספר שנים בליגת העל הרוסית בכדורגל והעפילה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל. בשנת 2018 פורקה ובמקומה הוקמה קבוצת זבזדה פרם המתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל ברוסיה.
ערים תאומות

הממלכה המאוחדת אוקספורד, אנגליה, הממלכה המאוחדת
גרמניה דיסבורג, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
ארצות הברית לואיוויל, קנטקי, ארצות הברית
כנסייה בעיר - צילום משנת 1910
מבנה בעיר
יוסף המדאני כהן

| --- | --- |

 לידה:  1922 תרפ"ו יזד 
 פטירה:  29 במרץ 2014 (בגיל 92 בערך) כ"ז באדר ב' תשע"ד טהראן, איראן 
 מקום קבורה:  טהראן 
 מדינה:  איראן 
 מקום פעילות:  טהראן, איראן
 תקופת הפעילות:  1993–2007 (כ־14 שנים)
 השתייכות:  יהדות איראן
 תחומי עיסוק:  רב ראשי של יהודי איראן
 
 תפקידים נוספים:  שוחט
 
הרב יוסף המדאני כהן היה רבה הראשי של איראן בין השנים 1993 - 2007.
קורות חייו

יוסף המדאני כהן נולד בפברואר 1922 במשפחה דתית מסורתית ביזד, איראן.[דרוש מקור: הערך מציין פברואר ומרץ כתאריכי לידה]
אביו, אור חיים המדאני כהן, לימד תורה ופסק בענייני הלכה. גם סבו, חג' הילל, היה איש דת ידוע ביזד.
יוסף המדאני כהן התחיל ללמוד תורה תחת הדרכת אביו וסבו, והמשיך את לימודיו בישיבה "מולה דוד" בה הוא הצטיין. בגיל שמונה עשרה עבר לשיראז שם המשיך בלימודי הסמכה לרבנות ולתפקיד של שוחט. בתום לימודיו חזר ליזד שם עסק בהוראה.
בשנת 1946 נישא לנרג'יס לבית ריחניאן ונולדו לו שלושה בנים ושלוש בנות.
בשנת 1977 עבר עם משפחתו לטהראן והתיישב בשכונת פול צ'ובי. הוא שימש במשך שנים רבות כרב בית הכנסת באג' סבא וכשוחט.
פעילותו כרב ראשי

בשנת 1993, לאחר שהרב הראשי של יהדות איראן, אוריאל דוידי, עזב את איראן, מועצת המנהלים של ועד יהודי איראן מינה לתפקיד זה את הרב יוסף המדאני כהן, בנוסף לתפקידיו כאב בית הדין, חבר במועצת הרבנים וראש המועצה ליישוב סכסוכים.
בחודש אוגוסט 2000, הרב המדאני כהן נפגש עם נשיא איראן, מוחמד חאתמי, בפעם הראשונה. ב-2003, הרב המדאני כהן נפגש פעם נוספת עם ח'אתמי בבית הכנסת "סוכת שלום" שבשכונת יוסף-אבאד בטהראן. זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא איראן מבקר את הקהילה היהודית מאז המהפכה האיראנית. הרב המדאני כהן אף כיבד את חאתמי לפתוח את ארון הקודש ונשא ביחד איתו תפילה.
הרב המדאני כהן נפטר בטהראן בשבת כ"ז באדר ב' תשע"ד (29 במרץ 2014) לאחר מחלה קשה. את ההודעה על פטירתו מסר מנהיג הקהילה היהודית בפרלמנט האיראני.  הוא נקבר בכ"ט אדר ב' תשע"ד בבית הקברות "בהשתייה" שבטהראן. דברי ההספד נאמרו בבית הכנסת באג' סבא בו הוא כיהן כרב במשך שנים רבות, בנוכחות כהל רב.
הממשל האיראני שהיה בקשרים טובים עם הרב המדאני כהן שיגר להלוויה זרי פרחים לאות השתתפות באבל.
אחרי פטירתו של הרב המדאני כהן שינו יהודים איראניים רבים את הסטטוס שלהם בפייסבוק ל"כתר שלנו הוסר"
הערות שוליים

↑  User@Editor, Rabbi Yosef Haim Hamadani Cohen, Iranian Jewish Culure, ‏2023-10-29 (באנגלית בריטית)
↑  Iran Chief Rabbi Yosef Hamadani Cohen Dies at 98, The Forward, ‏2014-03-31 (באנגלית)
↑  خبرگزاری فارس - مراسم درگذشت رهبر دینی یهودیان ایران برگزار شد, خبرگزاری فارس, ‏2014-04-01
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הרב אוריאל דוידי | רבני איראן  1994–2007 | הבא: הרב מאשאללה גולסתאנינז'אד |
דן ריזינגר

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1934 קאניז'ה, יוגוסלביה
 פטירה:  26 בנובמבר 2019 (בגיל 85) גבעתיים, ישראל
 לאום:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  בצלאל
 תקופת הפעילות:  1950–2019 (כ־69 שנים)
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי
 יצירות ידועות:  עיטורי צה"ל  סמל תיאטרון הבימה  סמליל אל על  סמלי המכביה  סמל טבע
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לעיצוב (1998)  פרס נורדאו לעיצוב (1974)  פרס הרצל (יהדות הונגריה) (1981)
 www.danreisinger.com
 
דן רַיְזינגר (Dan Reisinger;‏ 3 באוגוסט 1934 – 26 בנובמבר 2019) היה אמן ומעצב גרפי ישראלי, חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשנ"ח (1998).
קורות חיים

ריזינגר נולד בקאניז'ה (Kanjiža) שבוויבודינה בסרביה, אז חלק מיוגוסלביה למשפחת אומנים, שעסקו בצביעה של מבני ציבור ובתים. בשנת 1941, בימי מלחמת העולם השנייה, פלש צבא הונגריה הפשיסטית לסרביה, וב־15 ביוני 1942 גויס אביו, ארמין (Armin Reisinger), לפלוגות העבודה בכפייה של הצבא ההונגרי, שמהן לא חזר. בעקבות השתלטות גרמניה הנאצית על הונגריה בשנת 1944 וחיסול יהדות הונגריה, הוסתר דן יחד עם אמו על ידי משפחות סרביות, ובדרך זו השניים ניצלו. בשנת 1949, בהיותו בן 15, עלה לישראל עם אמו ואביו החורג.
בשנת 1950, בהיותו בן 16, החל את לימודיו במחלקה לגרפיקה שימושית ב"בצלאל החדש" בירושלים, וסיים בשנת 1954. במהלך לימודיו, בשנת 1953 הוענק לו "פרס שטרוק" בעבור כרזת "מן העיר אל הכפר" שצייר במהלך לימודיו עבור מפעל הפיס. בשנים 1954–1957, במסגרת שירותו הצבאי בחיל האוויר עמד בראש מחלקת הפרסומים והכרזות של החיל ועסק בעיצוב גרפי של פרסומי החיל וזכה בתואר חייל מצטיין. לאחר שחרורו הצבאי נסע לבריסל, שם עבד כמעצב גרפי. במהלך שהותו זכה שם לפריצת דרך בחייו המקצועיים, כאשר זכה במקום הראשון בתחרות לעיצוב הכרזה הרשמית לביתן המדע בתערוכת אקספו 58. בשפה הגרפית של כרזה זו ניתן לזהות את הניצנים של המעבר מהשפה הציורית המסוגננת שבמסגרתה פעל בבצלאל אל שפת ההפשטה והצמצום. בעקבות הזכייה בתחרות גויס לצוות ההקמה של הביתן הישראלי בתערוכה. לאחר שהות בת שנה וחצי בבריסל, המשיך דן ללונדון, שם למד עיצוב במה ועיצוב טקסטיל. במקביל, ובעידודו של המעצב הנודע אברם גמז (Abram Games), החל לעבוד באופן עצמאי בעבור משרד הדואר הבריטי. בעת שהותו בלונדון פגש דן את אנאבל. בשנת 1960 השניים נישאו, שבו לישראל והשתקעו בגבעתיים.
לאחר שובו לישראל עבד ריזינגר במשרדי הפרסום "שחם לבינסון אילון" וטל-אריאלי" עד שהקים סטודיו עצמאי בתל אביב בשנת 1966, שבו ביסס את עבודתו.
ריזינגר היה חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשנ"ח (1998).
על רקע של מציאות רב לשונית ורב תרבותית בולטת עבודתו היצירתית והמחדשת של ריזינגר המטעימה בתוכה שפות חזותיות שונות. גישתו הישירה לטיפול במסר ובצורה, תוך שימוש בסמלים ברורים ובצבעוניות עזה - גישה זו מתעלה מעל מחסומים תרבותיים ומרשימה בנוכחותה בסביבה המקומית. תכונות אלה עושות אותו לסמן ימני בין חלוצי העיצוב המודרני בישראל
נפטר ב-26 בנובמבר 2019 בשנתו בביתו בגבעתיים, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון . ריזינגר הותיר אחריו את רעייתו, אנאבל, ושלושה בנים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית. עבודות ארכיון נוספות כלולות באוסף ע"ש דן ריזינגר במוזיאון ישראל ירושלים. עבודות Supergraphics כלולות כיום בארכיון האדריכלות במרכז פומפידו, פריז. שישה מגופניו עובדו לגרסה דיגיטלית על ידי בן נתן וניל כהן, והם זמינים לשימוש חופשי.
יצירתו

גישתו לעיצוב הייתה פורצת דרך בנוף העיצוב המקומי של ישראל של אותן שנים. הוא אימץ את גישת העיצוב הכולל (Total Design), ועסק במגוון הולך ומתרחב של תחומי העיצוב הגרפי, החל מעיצוב סמלים ובניית זהות תאגידית, דרך עיצוב של לוחות שנה קינטיים ותלת־ממדיים ועד לעבודות אדריכליות, וסביבה. ריזינגר פעל במסגרת טכניקות וסגנונות שונים, ביניהם קולאז', סגנון קליגרפי חופשי ואופ-ארט. סגנון העיצוב של ריזינגר הוא מודרניסטי ומאופיין בתמציתיות, בהפשטה צורנית ובצבעוניות עזה.
בין יצירותיו הבולטות לאורך השנים: עיצובם של עיטור הגבורה, עיטור העוז, ועיטור המופת של צה"ל, סמל וכרזות תיאטרון הבימה כמו גם סמלה של חברת התעופה "אל על" שתקציב הפרסום שלה נוהל באותה תקופה על ידי חברת הפרסום שחם לבינסון אילון, עיצוב סמלי תחרויות המכביה (החל מן המכביה התשיעית בשנת 1973 ועד המכביה השש-עשרה ב-2001), וכן פסלים ויצירות המוצבים במכון ויצמן למדע וב"יד ושם". בסוף שנות ה-60, זכו הכרזות שעיצב דן ריזינגר, דוגמת סדרת כרזות אייקוניות ליעדים שונים של חברת התעופה אל על, וכרזת "שלח את עמי", לתהודה בינלאומית. עיצב אחדים מבולי ישראל, ובהם בולי אולימפיאדת טוקיו ובול המכביה התשיעית.
לימד שנים רבות באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" והיה חבר המועצה להשכלה גבוהה. יצירותיו הוצגו במהלך השנים בישראל, בארצות הברית, במזרח הרחוק וברחבי אירופה וספרים על עבודותיו הודפסו בסין וברוסיה. בשנת 1979 נבחר לחבר כבוד באגודת המעצבים הבינלאומית A.G.I (Alliance Graphique Internationale) וכחבר מועדון הארט-דירקטורים של ניו יורק A.D.C.. בנוסף, דן ריזינגר הוא חבר האקדמיה לעיצוב במוסקבה ופרופ' לשם כבוד באוניברסיטת מוהולי נאג' בבודפשט. בשנת 1987 הוזמן על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA) לעצב לוח שנה. לוח שנה זה משמש את המוזיאון גם כיום. פעילותו הציבורית כללה חברות במועצה לישראל יפה.
עם התחדשות רכבת ישראל בשנות התשעים של המאה העשרים הופקד ריזינגר על עיצובה מחדש של השפה הגרפית של הרכבת ומיתוגה מחדש בעיני הציבור. ב-1992 הוא עיצוב את צורתם החיצונית של קרונות ה-IC3. בשנת 1992 עיצב את מערכי הכרמלית שחודשו עד להחלפתם עקב שרפה בשנת 2019.
מבחר סמלילים בעיצובו

בין עבודותיו בולטים סמלי חברת אל על, משרד התיירות, אות הנשיא למתנדב, המוסד לביטוח לאומי, הדסה ועמותת חיים.
עיטורי צה"ל בעיצובו

עיטור הגבורה
עיטור העוז
עיטור המופת
הנצחה וזיכרון השואה בעבודותיו

חלק מיצירותיו, בהן "מגילות האש", המורכבת מ-53 ציורים על פי שיריו של אבא קובנר ומוצגת בבית התפוצות, הושפעו מתקופת השואה. בשנותיו האחרונות העמיק עוד את מחויבותו לשימור ולתיעוד הזיכרון האישי והלאומי. במסגרת כך יזם מול שלטונות הונגריה את הצבתו של פסל הזיכרון לנספי פלוגות העבודה. הפסל שעיצב ניצב בכיכר טלקי שבבודפשט, שממנה נשלחו היהודים לעובדות כפייה במזרח, ביניהם כאמור, היה גם אביו. אנדרטה זו, מצטרפת לשורה של עבודות שיצר בנושא השואה וזיכרון השואה, ביניהם הקיר המונומנטלי בחזית היכל השמות ב"יד ושם" עליו פיסל בדמות אבני בזלת שחורות ומחוררות את הפסוק המהווה את המקור לשמו של מוסד יד ושם, "וְנָתַתִּי לָהֶם בְּבֵיתִי וּבְחוֹמֹתַי יָד וָשֵׁם ... אֲשֶׁר לֹא יִכָּרֵת" (ישעיהו נ"ו, ה'), וכן חמישים ושניים ציורי "מגילות האש" שנלווים לנ"ב פרקי הספר שכתב אבא קובנר. הציורים מוצגים דרך קבע בבית הכנסת בעיר לנדבה עם חנוכתו כמוזיאון השואה של סלובניה. ריזינגר הוא אזרח כבוד של העיר ועיצב את הלוגו של המוזיאון.
בשנת תשע"ח נבחר דן ריזינגר לשאת משואה בעצרת הזיכרון הממלכתית לשואה ולגבורה במוזיאון משואה, המכון הבינלאומי ללימודי השואה.
פרסים והוקרה

1954 – פרס שטרוק, בצלאל
1958 – פרס ראשון בתחרות לעיצוב הפוסטר לביתן הבינלאומי למדעים בתערוכה Expo 58
1970 – חבר לאיגוד המעצבים הבינלאומי A.G.I.
1970 – חבר מועדון הארט-דירקטורים של ניו יורק A.D.C.
1971 – פרס ראשון על עיצוב אותות צה"ל
1974 – פרס נורדאו
1981 – פרס הרצל (יהדות הונגריה)
1981 – יקיר בצלאל, אגודת הידידים ניו יורק
1994 – חבר כבוד באקדמיה הרוסית לעיצוב
1998 – פרס ישראל על תרומתו "לשפה החזותית בישראל במשך למעלה מארבעים שנה"
2004 – תואר אבירות של ממשלת הונגריה על תרומתו ליחסים בין הונגריה וישראל
2006 – אזרח כבוד העיר קאניז׳ה, סרביה
2009 – פרופ' לשם כבוד באוניברסיטת מוהולי נאג' בבודפשט, הונגריה
2009 – עמית 'שנקר בית הספר להנדסה ועיצוב'
תערוכות

ציורים, גלריה בן אורי, לונדון, תערוכת ציורים, 1960
דן ריזינגר 67–76, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1976; מוזיאון תל אביב לאמנות 1977. אוצר: איזיקה גאון. תערוכת יחיד ראשונה למעצב ישראלי במוזיאון ישראל.
מגילות האש: 53 ציורים לאבא קובנר, בית התפוצות, 1978; המוזיאון היהודי, ניו יורק, 1980
קולאז׳ים להגדה של פסח, ספריית בית אריאלה, תל אביב, 1985
מ-א עד Z, אגודת הטיפוגרפיה הבינלאומית (ITC), ניו יורק, 1991
סמל ולוגו, הגלריה לאמנות עכשווית, קדימה, 2003
ירושלים, ציורים והדפסים, מרכז לתרבות יהודית, זאגרב, 2004
דרכים: רטרוספקטיבה, התערוכה הוצגה בבודפשט, מוזיאון הלאומי לאמנות שימושית, בחסות משרד החוץ הישראלי, ומשרד התרבות ההונגרי. הוצגו: ציורים, עבודות סביבתיות, רישומים, הדפסי משי, עבודות גרפיות, ופסל לזכר עובדי הכפייה היהודים שנספו במלחמת העולם השנייה, מאי 2005, לאחר מכן התערוכה נדדה לבלגרד, בוקרשט, ורשה, בייג'ינג וטאיפיי.
לוחות-שנה, מכללת שנקר להנדסה ועיצוב, 2008. אוצר: ירום ורדימון.
כרזות 1958–2010, הגלריה העירונית לאמנות, עפולה, 2010
דן ריזינגר: סביב שישה עמודים, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: יונה פישר, רוני כהן-בנימיני, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, אשדוד, 2010 [קטלוג]
כרזות, גלריית סקירבול, לוס-אנג׳לס, 2014
סימני דרך: 60 שנות עיצוב של דן ריזינגר, אוצר: דן הנדל, מוזיאון ישראל, 2017–2018 [קטלוג בעברית ובאנגלית]
Color Preformations, יריד האמנות בודפשט, 2017
לקריאה נוספת

דן ריזינגר 67–76, אוצר: איזיקה גאון, הקטלוג הוא לוח לשנת 1977, מוזיאון ישראל 1977 (הספר בקטלוג ULI)
מגילות האש: אומה עומדת על נפשה: נ"ב פרשות כנגד נ"ב שבועות השנה, כתב אבא קובנר; צייר דן רייזינגר, ירושלים, כתר, 1981 (הספר בקטלוג ULI)
דן ריזינגר – סביב שישה עמודים, קטלוג תערוכה, אוצרים: יונה פישר, רוני כהן-בנימיני, אשדוד: מוזיאון אשדוד לאמנות – מרכז מונארט, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
דן ריזינגר, קטלוג תערוכה, עריכה: עדי אנגלמן ודן הנדל, מוזיאון ישראל, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
Passover Haggadah: the feast of freedom, edited by Rachel Anne Rabinowicz; illustrated by Dan Reisinger, New York: Rabbinical Assembly, c1982 (הספר בקטלוג ULI)
Goldfine, Gil. "Dan Reisinger." Graphis magazine (vol. 47, 1991, pp. 80–91)
Leu, Olaf. "Dan Resinger: A Champion of Visual Culture." Novum magazine (1996, pp. 60–67)
Tszorf, Maurice. "Color, Form, Function: Dan Reisinger's New Residence in Caeserea," Graphis magazine (vol. 56, no. 329, 2000, pp. 66–75)
Bing'nan, Yu (introduction). Dan Reisinger (text in English and Chinese), Beijing: Tsinghua (2000). | ISBN 7-302-04842-8 (הספר בקטלוג ULI)
"Q&A with Dan Reisinger," Graphis magazine (no. 344, March/April 2003)
Serov, Dr. Serge, and Anikst, Michail, A Russian-language book of Reisinger's work in the series "The Stars of Graphic Design" Moscow: Alma Mater (2008)
ספר נוסף של דן רייזינגר הוא ״סמלים״ דו לשוני עברית ואנגלית. מכיל יצירות רבות בצבע ובאיכות גבוהה. הכריכה אדומה.
זהו אוסף נדיר של סמלים בעיצובו של דן ריְזינגר (יליד 1934), צייר ומעצב גרפי ישראלי חשוב, חתן פרס ישראל לעיצוב. יצירתו המשתקפת בספר זה משתרעת על פני כ-40 שנה: משנת 1961 ועד 1995. הספר עוצב והופק בסטודיו ריזינגר. 105x145 מ"מ. ללא עימוד (158 עמ`)
הערות שוליים

↑  ארכיון דן ריזינגר, בספרייה הלאומית
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  Dan Reisinger, Centre Pompidou (ב־)
↑  דן ריזינגר: אותיות
↑  דן ריזינגר: היה שלום, הגדול מכולם, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2019-12-04
↑  סופר גרפיקה, רכבת ישראל | מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל, באתר designarchive.shenkar.ac.il
↑  על דן ריזינגר באתר יד ושם
↑  40 שנה לאנדרטה המונומנטלית של דן ריזינגר ביד ושם, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2018-04-12
↑  Lendava Synagogue, Culture of Slovenia (באנגלית)
↑  Farewell honorary citizen Dan Reisinger | Synagogue Lendava (באנגלית אמריקאית)
↑  עצרת הזיכרון הממלכתית לשואה ולגבורה, תשע"ח, באתר מוזיאון משואה
↑  דן ריזינגר מקבל את פרס ישראל בעיצוב לשנת 1998, נבדק ב-2021-06-23
↑  יהודה להב, וואלה חדשות, הארץ, "תערוכה מיצירותיו של דן ריזינגר בבודפשט", 3 במאי 2005
↑  אתר המוקדש ליצירה זו, באתר colorformations (באנגלית)
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273319  NLI: 987007267050405171  PLWABN: 9811263082405606  GND: 122768604  ISNI: 0000 0000 7866 3833  NKC: jn20031104005  SUDOC: 235176699  ULAN: 500334555  VIAF: 84100942   WorldCat (עם VIAF): 84100942 
בול בעיצובו לרגל האולימפיאדה בטוקיו ב-1964
מבחר סמלילים בעיצוב דן ריזינגר
ונתתי להם בביתי ובחומותי יד ושם - כתובת על קיר באתר יד ושם, מול אוהל יזכור, מעשה ידי דן ריזינגר