ניקולאי רימסקי-קורסקוב
ביוגרפיה > שיא יצירתו והגברת השמרנות בהשפעת וגנר > שיא יצירתו > פתיחה לחג הפסחא הרוסי

באותו קיץ של שנת 1888, כאשר היצירה שחרזאדה הולחנה, עבד רימסקי-קורסקוב על הלחנה של יצירה אחרת לגמרי: פתיחה לחג הפסחא הרוסי. לגבי הזמן המדויק של כתיבת היצירה, יש אי הבנה. המלחין עצמו כותב שסיים אותה בקיץ אולם יחד עם זאת, יש תאריכים על כתב היד: "החל ב-25 ביולי. עד ל-20 במרץ 1888", ככל הנראה, תאריך סיום הכתיבה הוא טעות של המלחין, שכן הן במספר האופוס והן באזכור הקבוע לאחר "שחרזאדה", יצירה זו הייתה הבאה, כלומר, נכתבה לאחר 26 ביולי 1888, לאחר ששחרזאדה הושלמה.
יצירה זו השפיע על יצירותיהם של שני דורות של מלחינים רוסים שלמדו אצלו, כולל ליאדוב, איפוליטוב-איבנוב, אנטון ארנסקי, גלאזונוב, ניקולאי מיאסקובסקי, וכן, סטרווינסקי. בעודו מותיר גם את חותמו מחוץ לגבולות רוסיה, כגון השפעותיו על דביסי, ראוול ורספיגי, אם למנות רק את המפורסמים ביותר שבהם. יצירה זו ודרך ההלחנה שלה השפיעה על עוד מלחינים רבים, בזכות ההרמוניות והכרומטיות הקיצוניים ביצירה.
במסורת הרוסית, חג הפסחא מכונה "החג הבהיר", ואת המינוח הזה רימסקי-קורסקוב כותב בכתביו. זהו טקס נוצרי הכולל התלהבות פגאנית. הלידה מחדש של הטבע לאחר הנמנום של החורף.
הדברים הבאים לקוחים מהניתוח של המלחין עצמו, כפי שזה מופיע באוטוביוגרפיה שלו, My Musical Life, שפורסמה לאחר מותו:
במהלך קיץ 1888 סיימתי את הפתיחה לחג הבהיר [פתיחה לחג הפסחא הרוסי], פתיח לפסחא על נושאים מהאוביכוד [אוסף של מוזיקת הכנסייה הרוסית האורתודוקסית]... ההקדמה הארוכה והאיטית בנושא 'יקום אלוהים!' [מתוך היצירה], לסירוגין עם הנושא הכנסייתי 'מלאך בכה', הופיעו לי בראשית כנבואת ישעיהו על תחיית המשיח. נראה היה שהצבעים הקודרים של האנדנטה מתארים את הקבר הקדוש שהאיר באור בלתי ניתן לתיאור ברגע תחיית המתים. תחילתו של האלגרו, 'תנו גם לשונאים אותו לברוח מפניו', מובילה לאווירת החגים של שירת הכנסייה האורתודוקסית בטקס של ישו. לאחר מכן, קול החצוצרה החגיגי של המלאך נעקר על ידי רפרודוקציה טונאלית של הצלצול המשמח, דמוי הריקוד, של הפעמונים, לסירוגין בהשמעה של הקריאה המהירה של הסקסטון ומזמור הקראת הכומר את הבשורה המשמחת של האוונגל. נושא האוביכוד, 'המשיח קם', שהוא חלק המשנה של הפתיחה, מופיע בין תקיעות החצוצרה וצלצול הפעמונים, ומהווה קודה מנצחת. בפתיחה זו שולבו אפוא זכרונות של הנבואה העתיקה, של נרטיב הבשורה, וגם תמונה כלליות של טקס חג הפסחא עם העליזות הפגאנית שבו. הריקוד של דוד המלך לפני ארון הקודש, הא
ם אין הם נותנים ביטוי לאותו מצב רוח כמו ריקוד עובדי האלילים? אין ספק, האוביכוד הרוסי הוא מוזיקת ריקודים של הכנסייה. והאם הזקנים המתנופפים של הכוהנים והסקסטונים עטויי לבוש לבנים ופתלים, המכוונים 'חג הפסחא היפה', אינם מעבירים את הדמיון לתקופות פגאניות? וכל כיכרות הפסחא האלה והחרדות הזוהרות! כמה רחוקות הן מתורותיו הפילוסופיות של המשיח! הצד האגדי והאלילי של החג, המעבר מהערב הקודר והמסתורי של שבת תשוקה לשמחה דתית פגאנית חסרת מעצורים בבוקר יום ראשון של חג הפסחא, זה מה שהשתוקקתי לשחזר בפתיחה שלי.
בהתאם להלחנה ולצורה הרומנטית ביצירה (כלומר, קו העלילה) למוזיקה לא מילולית, החליט רימסקי-קורסקוב לבקש מ"סופר אמיתי" (להערכתו) לספק לגרסה הראשונה של הפתיח תרחיש פואטי. לשם כך הזמין את הרוזן Golyenishchev-Kutuzov, לבצע את המשימה. אולם המלחין ראה בתוצאה יקרה מכדי להעביר את "האנרגיה הפרימיטיבית" של היצירה. לפיכך, רימסקי-קורסקוב החל לעבוד בעצמו על תוכנית, רווית ציטוטים מהברית הישנה והחדשה, אך מסתיימת בלהט של תהילה מילולית התואמת את זו של קטע הסיום הצוהל של המוזיקה: את הקטע 'תחייה מחדש!' שרה מקהלת המלאכים השמימיים בלווי קול שופרות המלאכים ורפרוף כנפיהם. את הקטע 'התחדשות!' שרים הכוהנים בבית המקדש, בין ענני הקטורת, לאורם של אינספור נרות, לצלצול פעמוני ניצחון".