stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטיניק
הערות שוליים

↑  אוניות מלחמה צרפתיות מתכוננות, המשקיף, 22 במאי 1941
↑  אניות צרפתיות במארטיניק, הצופה, 11 ביולי 1940
↑  משמרות אמריקנים, המשקיף, 9 ביוני 1941
↑  מתיחות גוברת בין ווישי לברלין, הצופה, 8 בינואר 1941
↑  אמריקה רוצה לחכור את מרטיניק אצל צרפת, המשקיף, 29 בדצמבר 1940
↑  צרפת תתנגד בכוח לתפישת מרטיניק, המשקיף, 21 במאי 1941
↑  אניות המלחמה של ווישי במרטיניק ירותקו, המשקיף, 15 במאי 1942
↑  אמריקה בטלה ההסכמות עם מרטיניק, המשקיף, 2 במאי 1943
↑  מארטיניק מקבלת את הדין, הצופה, 9 ביולי 1943
| מדינות ושטחים תלויים באמריקה הצפונית (לרבות אמריקה המרכזית) |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • איי בהאמה • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מרטיניק • מונטסראט • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
| חבלי צרפת |
| --- | --- | --- |
| חבלים בצרפת המטרופוליטנית מ-2016 | או-דה-פראנס • אוברן-רון-אלפ • אוקסיטניה • איל-דה-פראנס • אקיטן החדשה • בורגון-פראנש-קונטה • ברטאן • גראנד אסט • נורמנדי • סאנטר-עמק הלואר • פיי דה לה לואר • פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור • קורסיקה |  |
| חבלים בצרפת המטרופוליטנית עד סוף 2015 | אוברן • איל-דה-פראנס • אלזס • אקיטן • בורגון • ברטאן • לורן • לימוזן • לנגדוק-רוסיון • מידי-פירנה • נור-פה דה קאלה • נורמנדי עילית • נורמנדי תחתית • סאנטר • פיי דה לה לואר • פואטו-שראנט • פיקרדי • פראנש-קונטה • פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור • קורסיקה • רון-אלפ • שמפאן-ארדן |  |
| חבלים מעבר לים | גוואדלופ • גיאנה הצרפתית • מרטיניק • ראוניון • מיוט |  |
| קולקטיבים מעבר לים | פולינזיה הצרפתית • סן-פייר ומיקלון • ואליס ופוטונה • סן ברתלמי • סן מרטן |  |
| טריטוריות מעבר לים | הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת (ארץ אדלי • איי אפארסה • סן פול ואמסטרדם • איי קרגלן • איי קרוזה) |  |
| מעמד מיוחד | קלדוניה החדשה • קליפרטון |  |
| מדינות האיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות האיים הקריביים | אנטיגואה וברבודה • בהאמה • ברבדוס • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • קובה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • גוואדלופ •הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • נבאסה • סנט מארטן • סן מרטן • פוארטו ריקו •קוראסאו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559502605171  BNE: XX454131  BnF: cb11884083t (data)  GND: 4037735-0  ISNI: 0000 0001 2163 414X  KulturNav: 44efc622-1801-4a98-949f-3c48a63f7c1a  LCCN: n80010444  MusicBrainz: b939dcaa-4729-34e0-a398-d22fba4407cd  NARA: 10044633  NDL: 00629297  NKC: ge867201  SELIBR: 153532  SUDOC: 026630206  UKPARL: iCxGQPgf  VIAF: 3223148574348624430006   WorldCat (עם VIAF): 3223148574348624430006
תחנת הרכבת דימונה

#invoke:תבנית מידע
תחנת הרכבת דימונה היא תחנת רכבת ישראל בעיר דימונה. התחנה משמשת כתחנת קצה לקו הנוסעים באר שבע – דימונה. המסילה עליה התחנה נמצאת ממשיכה עד הר צין. התחנה היא הדרומית ביותר של רכבת ישראל.
היסטוריה

תחנת הרכבת דימונה נחנכה ב-8 בספטמבר 1965, לאחר השלמת סלילת המסילה בין באר שבע לדימונה, עבודות הסלילה נמשכו כשמונה שנים לסירוגין. התחנה נחנכה בנסיעה של רכבת נוסעים בה 140 מוזמנים שיצאה מתל אביב לדימונה. תחילה פעלו בקו רק רכבות משא שהובילו בעיקר פוספטים מהנגב ואשלג מים המלח.
ב-25 במרץ 1967 נחנך שירות רכבת נוסעים לדימונה. בקו פעלו לרוב שתי רכבות ביום לכל כיוון מתל אביב, דרך באר שבע. שירות הנוסעים הופסק ב-1978.
תחנת רכבת חדשה נפתחה ב-17 בדצמבר 2005. התחנה ממוקמת מחוץ לעיר, במרחק של כ-1 ק"מ, בסמוך למוסך הקטרים של דימונה.
הקו לבאר שבע פועל בתדירות נמוכה ועוברים דרך התחנה נוסעים מעטים, כמות הנוסעים המועטה ביותר מבין כל תחנות רכבת ישראל (80 נוסעים ליום בממוצע נכון ל-2009). טרם פתיחת תחנת דימונה, התחנה הדרומית ביותר של רכבת ישראל הייתה תחנת באר שבע מרכז.
במרץ 2020 הופסקה תנועת הרכבות בין באר שבע לדימונה ביחד עם תנועת רכבות הנוסעים בכל הארץ כחלק מהגבלות שהטילה הממשלה על התחבורה הציבורית עקב התפשטות נגיף הקורונה, הקו נשאר מושבת גם אחרי 22 ביוני 2020, כאשר חזרה הרכבת לפעול בשאר הקווים. במסגרת התמודדות עם משבר כלכלי בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, משרד האוצר הציע לבטל את הקו מבאר שבע לדימונה עקב תפוסה נמוכה מאוד שלו.
בסוף יולי 2020, הקו בין באר שבע לדימונה חזר לפעילות.
ב-18 בספטמבר 2022 הוחלט שבימי שישי יופעלו 6 רכבות בשעה לבאר שבע, אך הוחלט לסגור את קו דימונה לבאר שבע בימי שישי ובמוצ"ש זאת בגלל עבודות חשמול.
מבנה התחנה ותכנון עתידי

לתחנה הקיימת רציף צד אחד, מבנה תחנה ומגרש חנייה. קיים תכנון להעתקת תחנת הרכבת לדימונה מזרחה לצד כביש 25 סמוך לכניסה לעיר כך שתהיה נגישה יותר לתושבי העיר, במסגרת מרכז תחבורתי שישרת גם את קווי האוטובוס בעיר ויכלול גם חניון לרכבים ומרכז עסקים עם מבני משרדים שיחובר בגשר לקניון פרץ סנטר הסמוך. בנוסף, קיים תכנון לנצל את מקטע המסילה בין באר שבע לדימונה כחלק מתוכנית קו הרכבת לאילת בו תשמש כתחנת ביניים. בתחילת 2021 אישרה להפקדה, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה – מחוז הדרום את תוכנית התחנה החדשה ואת שדרוג והרחבת מסילת באר שבע-דימונה-צפע-רותם.
שירות רכבות בתחנה

מהתחנה יוצאות 3 רכבות ביום לתחנת הרכבת באר שבע צפון/אוניברסיטה בימי ראשון עד חמישי.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת דימונה — באר שבע   דימונה • באר שבע – צפון / אוניברסיטה |  |
קווי אוטובוס לתחנה

השירות המשלים לתחנה דליל ביותר בהתאם לתדירות קו באר שבע - דימונה. ישנו קו בודד של חברת "אגד" שמספרו 12 המוביל מהתחנה לשוק העירוני והתחנה המרכזית ותדירותו 3 נסיעות ביום לכל כיוון בהתאם למספר הנסיעות של הרכבת לכל כיוון בקו באר שבע - דימונה.
הערות שוליים

1 2  יהודה הגדרתי, הרכבת הראשונה בדימונה, הַבֹּקֶר, 10 בספטמבר 1965
נחנכה מסילת־הברזל מבאר־שבע לדימונה, למרחב, 9 בספטמבר 1965
ילדי דימונה חנכו את מסילת הברזל החדשה, על המשמר, 9 בספטמבר 1965
1 2  הרכבת תגדיל הובלת מטענים מהנגב — תצמצם השירות לנוסעים, מעריב, 5 באפריל 1978
↑  רכבת לדימונה - לריכוז המשתתפים בצעדה, למרחב, 22 במרץ 1967
מ,כרמל: תופעל רכבת דימונה ~ הצפון, דבר, 22 במרץ 1967
↑  לוח זמנים חדש לנסיעות ברכבת, למרחב, 27 באוגוסט 1970
16 רכבות יסעו החורף בקו חיפה־תל אביב, על המשמר, 30 באוגוסט 1972
↑  ניר חסון, רכבת בדימונה אחרי 25 שנה; תושבים: "התחברנו למדינה", באתר הארץ, 25 בדצמבר 2005
↑  נחמיה שטרסלר, כישלון אדיר לקו הרכבת באר שבע-דימונה: רק 80 נוסעים ביום, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2009
↑  עם קרונות ריקים: הרכבת חזרה אחרי 89 ימי השבתה, באתר ynet, 22 ביוני 2020
↑  ליאור קינן, רגב נגד האוצר: מסרבת לבטל את הקו לדימונה - חרף מיעוט נוסעים, באתר חדשות 13, 27 ביוני 2020
↑   דניאל שמיל, תחנת רכבת חדשה בדימונה - במקום התחנה הכושלת  , באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2014
↑  אורן זיו, מאות בתי בדואים ייהרסו לטובת קו רכבת שלא יכלול עבורם תחנה, באתר "שיחה מקומית", 4 באפריל 2021
יחיאל פישל אייזנבך

הרב אייזנבך, 2003
הרב יְחִיאֵל פִישְׁל אַיְיזְנְבַּך (ירושלים כ"ח בניסן ה'תרפ"ה אפריל 1925 - ד' באלול, ה'תשס"ח ספטמבר 2008) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים שער השמים בירושלים.
הלימוד בצעירותו

נולד בירושלים, בנו של ר' יוסף אייזנבך, שהיה סופר סת"ם בעיר, ומחסידי רבי זאב טברסקי מחסידות רחמסטריווקה. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין, ובישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד אצל הרב משה לייב שפירא. ומשנת ה'תש"ב עבר לישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שם למד למשך שנתיים אצל ר' מרדכי חיים סלאנים. בצעירותו גם למד מרבי שלמה גולדמן מזווהיל ומהרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק. ביום ו' באלול שנת ה'תש"ד נשא את שרח (סרח), בתו של הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (נפטרה ביום י"ב בכסלו שנת תשע"ה, בגיל 93). בשנת ה'תש"ה המשיך ללמוד בישיבת סלונים, ולמד גם בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
בשנת ה'תש"ז התחיל ללמוד קבלה מפי חותנו. אבל את עיקר לימודו בתורת הנסתר למד בעצמו מספרים כמו אהבת ה' ותורת חכם, ומההגהות שכתב זקנו, ר' משה אייזנבך, בגיליוני ספריו הקבליים. בשלב מאוחר יותר התחיל להגות בספרי האר"י: שמונה שערים ועץ חיים. למד קבלה גם אצל הרב ליבוש גרוסמן, תלמידו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, ואצל דודו, הרב ישראל יצחק רייזמן.
כמו אביו, היה גם הוא סופר סת"ם.
סלילת דרכו כראש ישיבה

בשנת ה'תשל"ד, עם פטירת הרב אהרן סלוטקין ראש ישיבת המקובלים שער השמים, נתמנה כממלא מקומו. הוא מסר שם מדי יום שיעורים בעץ חיים, אוצרות חיים ושמונה שערים. למד ולימד תורת הקבלה לפי דרכו של רבי שלום שרעבי ה"רש"ש", ועסק במיוחד בכוונות התפילה של ימות החול, שבת וחג. בימים שהישיבה הייתה סגורה, כגון בשבתות וחגים, וכן בימי בין הזמנים, היה מוסר שיעורים בביתו, בספר הזוהר ושער הכוונות.
ברח מפרסום, וידוע בשמחת החיים שהייתה נסוכה על פניו. הרב אייזנבך היה קרוב בהשקפת עולמו לאידאולוגיה של אנשי העדה החרדית, אף על פי שחלק מאנשי "שער השמים" היו קשורים לרב קוק. נפטר בירושלים בגיל 83 בד' באלול ה'תשס"ח ונקבר ע"פ צוואתו בהר הזיתים.
נולדו לו שלשה בנים ושלוש בנות. בנו הרב משה אהרן, מחבר הספר ברכת משה על ה"מחנה אפרים", נפטר בחייו בניו יורק. חתנו הוא הרב משה אורי אייזנשטיין, מרבני גבעת שאול וחבר בד"ץ אגודת ישראל.
העניק הסכמות לספרי קבלה רבים שיצאו לאור בשנות כהונתו כראש ישיבת שער השמיים, הסכמותיו נחשבים כערך סמכותי מובהק בתחום לימוד הקבלה.
בין תלמידיו נחשבים המקובל הרב גמליאל רבינוביץ, הרב חיים אורי בריזל, הרב ישראל מאיר ברנר, הרב שמואל אנגל, המקובל והמשפיע הרב יצחק משה ארלנגר, ועוד.
הערות שוליים

↑  הרב יחיאל פישל אייזנבאך, באתר ויקישיבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502528905171  VIAF: 308264355   WorldCat (עם VIAF): 308264355
ז'אק אדמר

| --- | --- |
קובץ:Hadamard retouched.jpg
 לידה:  8 בדצמבר 1865 ורסאי, צרפת 
 פטירה:  17 באוקטובר 1963 (בגיל 97) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר  תיכון לואי הגדול  תיכון שארלמיין 
 מנחה לדוקטורט:  אמיל פיקאר, Jules Tannery 
 מוסדות:  אוניברסיטת בורדו (1893–1897) 
 תלמידי דוקטורט:  Theodoros Varopoulos, Șerban Gheorghiu, Lucien Hibbert, Pierre Massé, Anton Davidoglu, Xinmou Wu, שולם מנדלברוט, רנה מוריס פרשה, פול לוי, אנדרה וייל, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (1956)  צלב גדול של לגיון הכבוד (23 בפברואר 1954)  פרס פלטרינלי (1951)  חבר זר של החברה המלכותית (2 ביוני 1932)  ההרצאות לזכר סילימאן (1919)  Estrade-Delcros award (1908)  Petit d'Ormoy, Carriere, Thebault Award (1903)  פרס פונסלה (1898)  הפרס הגדול במדעים מתמטיים (1892)  קונקור ז'נרל (1883) 
 הערות:  יהודי
 תרומות עיקריות
 המחקר המודרני בטורי חזקות, הוכחת משפט המספרים הראשוניים, חקר הגאומטריה, ההידרודינמיקה, האנליזה המתמטית
 חתימה:   
 
ז'אק סלומון אָדָמָר (בצרפתית: Jacques Salomon Hadamard‏; 8 בדצמבר 1865 – 17 באוקטובר 1963), מתמטיקאי יהודי-צרפתי, בין המתמטיקאים הבודדים במאה ה-20 שתחום עבודתם הקיף את מרבית ענפי המתמטיקה.
קורות חיים

אדמר נולד בוורסאי בשנת 1865. את השכלתו רכש בפריז וכבר בשלב מוקדם של חינוכו הפגין מצוינות וכושר למידה. בשנת 1884 החל לפרסם מחקרים מדעיים. בשנת 1893 מונה למשרת פרופסור למתמטיקה בעיר בורדו, ובשנת 1896 עבר לאוניברסיטת סורבון בפריז. באותה שנה פרסם, במקביל לוואלה פוסן, את ההוכחה הראשונה למשפט המספרים הראשוניים, ההישג המדעי החשוב ביותר שלו. בשנת 1909 החל ללמד באקול פוליטקניק בעיר, משרה שהחזיק עד שנת 1937. במהלך שנים אלה, בשנת 1912 התקבל כחבר באקדמיה למדעים הצרפתית.
פרשת דרייפוס הייתה בעלת השפעה רבה על אדמר, והוא היה אחד מהלוחמים העיקריים להוכחת חפותו של אלפרד דרייפוס (שהיה קרוב של אשתו של אדמר). הפרשה גיבשה את השקפותיו על העם היהודי ומקומו בין העמים.
אדמר היה פעיל בתנועת למען אחווה בין העמים, והיה חבר כבוד בהנהלת האוניברסיטה העברית, חברות שבתוקפה גם ביקר בארץ ישראל. בזמן עלייתו של הנאציזם בגרמניה הגיש אדמר עזרה וסיוע למדענים יהודים ולא יהודים רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, ברח אדמר יחד עם משפחתו לארצות הברית, שם שהה במהלך מלחמת העולם השנייה, עבר לבריטניה, למשך שנה, ומשם חזר לצרפת לאחר סיומה של המלחמה. ב-1950, כשפנה לבקש ויזה לקונגרס המתמטי שנערך באותה שנה בקיימברידג', סירב משרד החוץ האמריקאי לבקשה, משום שאדמר נחשד בקומוניזם. רק לחץ כבד מצד אנרי קרטן, שהיה אז נשיא החברה המתמטית הצרפתית, סייע להפוך את ההחלטה.
מחקרו המדעי של אדמר היה רחב ורב-היקף, וכלל בין השאר את תחילתו של המחקר המודרני בטורי חזקות, הוכחת משפט המספרים הראשוניים, חקר הגאומטריה, ההידרודינמיקה, האנליזה המתמטית ועוד.
אדמר מת בשנת 1963 בגיל 98 (פוסן, שותפו להוכחת משפט המספרים הראשוניים, מת בשנת 1962, בגיל 96).
הערות שוליים

↑  Michele Audin, Letter to the editor, Notices of the AMS 58(1), January 2011; with more details in a Letter to the Editor, Newsletter of the EMS, Marh 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262262205171  PLWABN: 9810533789605606  BIBSYS: 1470399605760  BNE: XX1201384  BnF: cb11906660t (data)  BPN: 68312534  CANTIC: a10098239  CiNii: DA01024081  GND: 118719750  ISNI: 0000 0001 0864 3359  LCCN: n83827672  LNB: 000068284  Léonore: 179587  MGP: 24555  NDL: 00467766  NKC: mzk2015861198  NLA: 35491750  NLG: 131185  NLK: KAC201430162  NTA: 070530815  RERO: 02-A003338409  SELIBR: 237210  SNAC: w6891g2g  SUDOC: 026911817  Trove: 972410  VIAF: 4930938   WorldCat (עם VIAF): 4930938
בית היולדות הקריה

| --- | --- |

 על שם:  יוסף סרלין 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  יוני 1951 
 תאריך סגירה:  יולי 1997 
 שירותים
 מיטות:  150 
 גאוגרפיה
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 קואורדינטות:  32°04′31″N 34°47′25″E﻿ / ﻿32.07526944°N 34.79015278°E﻿ / 32.07526944; 34.79015278
 תבנית:לשוניות2
 
בית חולים הקריה (ובשמו הרשמי מ-1979: "בית החולים ע"ש יוסף סרלין") היה בית חולים לנשים (בית יולדות ומחלקות גינקולוגיות) אשר פעל בין השנים 1951–1997 ברחוב פועה בקריה בתל אביב, בצידו המזרחי של המתחם, לצד דרך בגין (במקום שבו ניצב כיום מגדל המטכ"ל). בית החולים שימש במשך 46 שנים מקום משכנן של מחלקות הנשים והיולדות של העיר תל אביב.
היסטוריה

תחילתו של בית היולדות בשנת 1951, עת הוחלט שעד שתושלם בניית בית החולים העירוני החדש ברחוב ויצמן (לימים המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי) וכפתרון ביניים למצוקת המיטות, יעברו מחלקות הנשים אשר שכנו בבית החולים הדסה ברחוב בלפור, לבניין בית הספר של המושבה הגרמנית.
בניין בית הספר היסודי של המושבה הגרמנית שרונה שימש באותה תקופה מחסן ממשלתי לאחר שהמושבה החקלאית של תנועת הטמפלרים, שהוקמה בשנת 1871, התרוקנה מתושביה בעקבות גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל בידי הבריטים בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בניין בית הספר החדש לילדים דוברי גרמנית מיפו ושרונה הושלם בשנת 1931 על פי תכנונו של האדריכל תיאודור וילנד (Wieland). חברת וונאגל משרונה ביצעו את הבנייה.
ב־22 ביוני 1951 נחנך בית היולדות הקריה. את הטקס פתח ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שאמר "שעם כניסת היולדות לכאן אנו מטהרים בית טמא זה, ששימש בית ספר לילדי הנאצים". מנהל בית החולים החדש, ד"ר יוסף (גוסטב) אשרמן, דיווח "כי בבית חולים זה תוכל היולדת לשהות שמונה ימים אחרי הלידה, לעומת ארבעה ימים שיכולנו לאפשר עד כה".
בבית היולדות היו 150 מיטות אשפוז ושלוש קומות המצוידות במיטב השכלולים. ביקורי היולדות במקום התקיימו בימים שני, חמישי ושבת לחצי שעה בלבד (14:00–14:30) והכניסה לילדים נאסרה.
ב-25 ביוני 1951 נולד בבית החולים התינוק הראשון.
מנהל בית החולים ומחלקות המיילדות והגינקולוגיה היה בתחילה פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן (1889–1968), יליד צ'כיה, רופא בעל שם עולמי אשר על שמו קרויה תסמונת אשרמן. לאחר מותו נקרא בית היולדות על שמו.
למנהלת מחלקת ילודים והפגיה מונתה הד"ר שולמית סבירסקי.
עם פרישתו של אשרמן חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו פרופ' שלמה יונה רנצו טואף ופרופ' נדב סופרמן ומאוחר יותר הפרופסורים ראובן פייזר ומנחם דוד. עם פרישתו של פייזר התמנה פרופ' יוסי לסינג למנהל מחלקת יולדות א', ויחד עם פרופ' דוד היה מיוזמי וממבצעי העברתו בשנת 1997 לבית החולים ליס לנשים וליולדות, הנמצא במתחם המרכזי של המרכז הרפואי ת"א (בצידו הצפוני של רחוב ויצמן).
ב-46 שנות פעילותו נולדו בבית החולים ליולדות הקריה מאות אלפי תינוקות.
בשנת 1970 קראה העירייה את בית היולדות ובית הנשים (ובעקבות זאת בית החולים כולו) על שמו של אשרמן. בשנת 1979 החליטה הממשלה שבית החולים ייקרא על שמו של שר הבריאות יוסף סרלין, במלאת 5 שנים למותו.
בשנת 1997 נסגר בית החולים ליולדות, והוא הועבר למתחם המרכז הרפואי ת"א. לאחר זמן קצר נהרס בית החולים ובמקומו נבנה בין 2000 ל־2005 מגדל המטכ"ל.
מגילת יסוד בית הספר

במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, פורסם בעיתון מעריב על הנסיבות בהן נתגלתה מגילת היסוד לבית הספר שהוטמנה על ידי הטמפלרים בעת הנחת אבן הפינה בשנת 1930. במאמר סופר כי מאולם הכניסה לבית החולים נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל המחלקה ובקיר לאורכו הוצמד ארון גבוה ומסיבי אשר חסם חלקית את התנועה. בזמן שיפוץ הבניין בשנות ה-80, הורה פרופסור פייזר להעביר את הארון ממקומו ואז נתגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן מסיבי אשר בלט מעט לכיוון המסדרון. לוח זה סולק אף הוא לאחר עבודה מאומצת. כאשר נשלף מהקיר נמצא בתוכו גליל מתכת אפור מצופה אבץ מולחם ואטום, ובגליל לוח נחושת עם כתובת בגרמנית, מטבעות מנדטוריים שהוטבעו בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי בשנת 1927, ועשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים. האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה צנוע אשר נתלה בחדר הישיבות. עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ב-3 ביולי 1997, הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליולדות ליס במרכז הרפואי.
רופא בודק מאושפזות, 1952
חדר התינוקות, 1952
חדר התינוקות, 1952
משרד הקבלה, 1952
ביאור

↑  על שם פועה המיילדת
אנתוני דה מלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1931 מומבאי, הראג' הבריטי 
 פטירה:  2 ביוני 1987 (בגיל 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הודו, הראג' הבריטי, הדומיניון של הודו 
 השכלה:  St. Stanislaus  School 
 השקפה דתית:  נוצרי 
 
אנתוני "טוני" דה מלו (באנגלית: Anthony "Tony" de Mello; ‏4 בספטמבר 1931 – 2 ביוני 1987) היה כומר ישועי הודי, סופר ומדריך רוחני, ניסה לגשר בין הגישה הדתית המסורתית ובין הבנה רוחנית אותנטית.
ביוגרפיה

אנתוני דה מלו נולד למשפחה נוצרית ממומבאי, גואה בהודו. בגיל 16 הצטרף למסדר הישועים ובגיל 30 הוסמך ככומר. הוכשר גם כמטפל פסיכולוגי, ועד תחילת שנות השבעים פעל כפסיכותרפיסט. במהלך השנים גרס שלא הפסיכותרפיה ולא התרגול הרוחני הישועי מובילים לשינוי עמוק ורדיקלי.
בנעוריו תרגל את התרגול הרוחני של לויולה אותו למד בספרד. לישועים תרגולת רוחנית שנוצרה על ידי מייסד המסדר, איגנטיוס מלויולה, וכל סטייה ממנה מהווה עברה חמורה. התהליך שעבר היה ממושך וכואב, כשהוא מנסה להתגבר על מגבלות הדוקטרינה הנוצרית על ידי שימוש בכלים פסיכולוגיים.
בבגרותו העריץ את דרכו ואישיותו של גאנדי, אחר כך הושפע על ידי ברטראנד ראסל שהקסים אותו ביושר החשוף שלו, לאחר מכן הושפע מג'ידו קרישנמורטי, שנקט בדרך של "מודעות לא-מותנית ולא-בררנית". בניגוד לקרישנמורטי, שעם מעלותיו הרבות לא ניתן למנות חוש הומור מפותח, דה מלו היה תמיד עם חצי חיוך ממזרי, ולא בחל בשום אמצעי כדי להביא את מאזיניו לחיוך וצחוק.
טוני דה מלו נפטר ביו יורק בשנת 1987 בגיל 56, יום לאחר שנחת בארצות הברית לסיור הרצאות.
11 שנה לאחר מותו, פרסם הקרדינל רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס ה-16) הודעה בשם מועצת הוותיקן לדוקטרינה ואמונה, ובה הוקעו ספריו של הכומר הישועי המנוח אנתוני דה-מלו כמסוכנים לאמונה. ההוקעה הופסקה לאחר זמן, תוך הוספת ההערה הבאה:
גישתו להארה

כמו קרינשמורטי, הדגיש דה-מלו את חוסר התוחלת במאמצים כדרך לשחרור. בכנסייה הקתולית, שבה מאמץ שווה לעבודה רוחנית, לא התקבלו הדברים בהבנה יתרה. לדבריו, הארה הרוחנית לא דורשת מאמץ. ליתר דיוק, היא מגיעה למרות המאמצים שלנו.
הנה קטע מדבריו בנושא:
הוא התחיל להצביע על כך שכל הנוסחאות והשיטות, הדתיות, התאולוגיות והרוחניות הן לא יותר מאשר נוסחאות, מושגים אינטלקטואליים, מוצרים של המוח האנושי, שלא מסוגל לחשוב אלא במונחים דואליים.

הייתה לו כריזמה כובשת, הוא הקסים בקלות ושכנע את שומעיו להשתתף בקורסים של ויפאסנה, כשהמקור הבודהיסטי של הטכניקה לא הפריע לו, כל עוד התוצאות היו שחרור מדעות קדומות ומדוגמות.
כשנשאל, האם שימוש בשיטות מסורתיות, למשל כאלה שהומלצו על ידי אבות הכנסייה, הן רוחניות, ענה שמה שלא עובד איננו רוחניות. "שמיכה מפסיקה להיות שמיכה ברגע שהיא לא מחממת אותך".
כשנשאל האם רוחניות היא דבר שמשתנה, אמר:
יחסו לנצרות

כבר בתחילת דרכו כמנחה סדנאות, נהג להתבדח על המחלוקות הפנימיות בנצרות, הוא נהג לספר את הבדיחה הבאה:
בתחילה הגדיר את הסדנאות שלו כ"לימוד דרכים יעילות יותר לתפילה נוצרית" ובהן הגניב מדיטציית ויפסנה בודהיסטית. הספר הראשון שפרסם, "סדהנא" הוא אוסף תרגילים רוחניים במסורת הנוצרית. הספר השני ורוב הבאים אחריו בנויים מאוספי סיפורים, ממקורות הינדיים, בודהיסטיים, נוצריים, חסידיים, סופיים, סיניים וסיפורי זן. הסיפורים משמשים כסיפורי הוראה, בדומה לספרי הסיפורים הסופיים של אידריס שאח, או הספר "אור הגנוז" של בובר, ושאר ספרי המעשיות החסידיים. טוני יעץ לקרוא את ספריו כמו שקוראים ספר רפואי: "כשאתה בודק אם יש לך אחד מהתסמינים המתוארים" ולא כמו שקוראים ספר פסיכולוגיה: "כשאתה חושב לאיזה מן הטיפוסים המתוארים דומים החברים שלך ".
פתיחה אופיינית של סמינר שלו: (מתוך הספר Awareness)

רוחניות משמעה התעוררות. 

רוב האנשים, גם אם אינם יודעים זאת, חיים רדומים. הם נולדים רדומים, חיים תוך שינה, מתחתנים תוך שינה, יולדים ילדים בשנתם, והולכים לעולמם ישנים. הם אף פעם לא מבינים את החמדה והיופי הקיימים בדבר הזה שנקרא בפינו הקיום האנושי. אתם יודעים – כל המיסטיקנים – קתוליים, נוצרים, לא נוצרים, מאיזו השקפה שהגיעו, לא תלות בדתם – תמימי דעים בנושא אחד: הכל בסדר, הכל בסדר גמור. למרות שהעולם בבלגן אדיר, הכל בסדר גמור. פרדוקס משונה, אמת ויציב. אבל, באופן טראגי, רוב האנשים מעולם לא הצליחו לראות שהכל בסדר, כי הם רדומים. יש להם סיוטי לילה. 

בשנה שעברה שמעתי בטלוויזיה הספרדית סיפור על אדון אחד שנוקש על הדלת של הבן שלו. "חיימה", הוא אומר "תתעורר!". חיימה עונה "אני לא רוצה לקום, פאפא". האבא צועק :"קום, אתה צריך ללכת לבית-ספר". "חיימה עונה: "אני לא רוצה ללכת לבית ספר". "למה לא?" שואל האבא. "שלוש סיבות" עונה חיימה. "ראשית, כיוון שזה כל כך משעמם; שנית, הילדים עושים ממני צחוק; ושלישית, אני שונא את בית הספר". ואבא עונה: "טוב, אני אתן לך שלוש סיבות למה אתה כן צריך ללכת לבית-ספר. ראשית, כי זאת חובתך; שנית, כי אתה בן ארבעים וחמש; ושלישית, כי אתה המנהל."
תתעוררו! תתעוררו! אתם מבוגרים. אתם גדולים מכדי להיות רדומים. תתעוררו! תפסיקו לשחק בצעצועים שלכם.
רוב האנשים אומרים לך שהם רוצים לצאת מגן הילדים, אבל אל תאמין להם. אל תאמין להם! כל מה שהם רוצים זה לתקן את הצעצועים המקולקלים שלהם. "תחזיר לי את אשתי. תחזיר לי את המשרה שלי. תחזיר לי את הכסף שלי. תחזיר לי את שמי הטוב, את ההצלחה שהייתה לי". זה מה שהם רוצים. הם רוצים שיחליפו להם את הצעצועים. זה הכל. גם הטובים שבפסיכולוגים יאמרו לך, שאנשים לא באמת רוצים להתרפא. הם רוצים הקלה; ריפוי הוא כואב.
לא נעים להתעורר, אתם יודעים. טוב ונוח במיטה. מעצבן להתעורר. זו הסיבה שגורו חכם לא מנסה להעיר את האנשים. אני מקווה שאהיה כאן מספיק חכם ו אם אתם ישנים לא אנסה בכלל להעיר אתכם. זה ממש לא העסק שלי. אפילו אם אומר לכם לפעמים: "תתעוררו!"
העסק שלי הוא להתעסק בשלי, לרקוד את הריקוד שלי. אם תפיקו מכך רווח, מה טוב; אם לא, מה חבל! כמו שאומר הפתגם הערבי: "הגשם הוא אותו גשם; אבל בטרשים הוא גורם לקוצים לצמוח ובגנים הוא גורם לפרחים ללבלב".
מספריו (באנגלית)

Wake Up! Spirituality for Today, 90 minutes of talks given before a live audience.
The Song of the Bird, 1984. ISBN 978-0385-19615-4
Sadhana: A Way to God, 1984. ISBN 978-0385-19614-7
Wellsprings, 1986. ISBN 978-0-385-19617-8
One Minute Wisdom, 1988. ISBN 978-0-385-24290-5
Awareness, 1990. ISBN 978-0385-24937-9
Taking Flight, 1990. ISBN 9780385413718
The Way to Love, 1992. ISBN 978-0385-24939-3
The Heart Of The Enlightened, 1994. ISBN 978-0-517-11474-2
Awakening, 2003. ISBN 978-0385-50995-4
Contact with God, 2003. ISBN 978-0385-50994-7
One Minute Nonsense
The Prayer of the Frog Vol. 1 & Vol. 2. In the English printing, these are titled "Taking Flight" and "The Heart of the Englightened."
Praying Naked: The Spirituality of Anthony de Mello (by J. Francis Stroud, S.J.),
ונסה טראמפ

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1977 (בת 47) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת מרימאונט מנהטן  בית ספר דווייט 
 בן או בת זוג:  דונלד טראמפ ג'וניור (12 בנובמבר 2005–15 במרץ 2018) 
 
ונסה קיי טראמפ (לבית פרגוליצי, לימים היידון; נולדה ב-18 בדצמבר 1977) היא דוגמנית ושחקנית, אשתו לשעבר של דונלד טראמפ ג'וניור (2005–2018).
חיים מוקדמים

ונסה קיי פרגוליצי גדלה בבית עירוני באפר איסט סייד במנהטן ולמדה בבית הספר דווייט. צ'ארלס היידון, אביה החורג היה עורך דין, ואמה, בוני קיי היידון, ניהלה סוכנות דוגמנות בשם קיי מודלס. סבה מצד אמה היה מוזיקאי הג'אז הדני קאי אוונס (אנ').
קריירה

במהלך שנות ה-90, בשנות העשרה והעשרים לחייה, הייתה דוגמנית והוחתמה ב-Wilhelmina Models.
כשחקנית, הופיעה בסצנה של הסרט "Something's Gotta Give"‏ (2003).
בסתיו 2003, ונסה ואחותה ורוניקה פתחו מועדון לילה בשם 'ססה'.
ב-2011 הופיעה ונסה בפרק של "המתמחה" (בהנחיית דונלד טראמפ). שנה לפני כן, היא הופיעה בפרק של "Bret Michaels: Life as I Know It"‏ (2010).
מ-2010 עד 2013, ונסה הוציאה ליין תיקים משלה בשם La Poshett.‏