stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס סייוורי

| --- | --- |

 לידה:  1650 לערך שילסטון, בית אחוזה ליד מוֹדבֶּרי (אנ'), מחוז דֶּבוֹן, אנגליה
 פטירה:  15 במאי 1715 וסטמינסטר, אנגליה
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות
 מקום קבורה:  כנסיית St Giles, קמברוול
 עיסוק:  מהנדס
 תרומות עיקריות
 מכונת קיטור לשאיבת מים ("מנוע הקיטור של סיוורי")
תומאס סייוורי (באנגלית: Thomas Savery‏; 1650 לערך – 15 במאי 1715) היה ממציא ומהנדס אנגלי יליד דבון, שהמציא את אחד ממנועי הקיטור הראשונים, אם כי מדובר במכונה לשאיבת מים ולא במנוע במובנו המודרני. "המנוע של סייוורי" נועד לניקוז מים ממכרות, לאספקת מים למערכות מי שתייה וסניטציה ולהנעת גלגלי מים המסובבים מכונות.
סייוורי היה מהנדס צבאי במקצועו, שהגיע ב-1702 לדרגת קפטן. את זמנו הפנוי הקדיש לעריכת ניסויים בנושאים מכניים, וב-1696 רשם פטנט למכונה לליטוש זכוכית או שיש. פטנט אחר משלו הציע דרך "להשיט אוניות בקלות וביעילות יותר מכפי שהשיגו כל האמצעים האחרים עד כה" – משוטות (paddlewheels) המונעות בכוח השרירים על ידי כנן (capstan) - אך הרעיון נדחה על ידי האדמירליות.
סייוורי עבד גם עבור הגוף האחראי למתן שירותים רפואיים למלחי הצי הבריטי, וחתם עמו על חוזה לאספקת תרופות. במסגרת עבודתו הגיע אל דרטמות, שם פגש כנראה לראשונה את תומאס ניוקומן, ממציא מנוע הקיטור האטמוספירי הקרוי על שם ממציאו.
מנוע הקיטור של סייוורי

ב-2 ביולי 1698 רשם סייוורי פטנט על אחד ממנועי הקיטור הראשונים: "המצאה חדשה לשאיבת מים ולהנעת כל סוגי מכונות חרושת המעשה על ידי כוח ההנעה של אש, ואשר תהיה לרוב תועלת ויתרון לניקוז מים ממכרות, לאספקת מים לערים ולהפעלת טחנות חרושת (mills) שלא מתברכות במקור מים או ברוחות-קבע". הוא הציג את המנוע בפני חברי החברה המלכותית ב-14 ביוני 1699. להמצאתו לא נלוו שרטוטים ואפילו לא תיאור בכתב, אך ב-1702 תיאר סייוורי את המנוע בספרו The Miner's Friend; or, An Engine to Raise Water by Fire ("ידידו של הכורה; או מנוע לשאיבת מים באמצעות קיטור"), בו הוא טוען כי המכונה יכולה לשאוב מים ממכרות.
המנוע היה בנוי משני מכלי מתכת, ללא חלקים נעים כלשהם. שני המכלים חוברו אל צינור יניקת מים משותף בצדם התחתון ואל צינור סניקת מים משותף בצדם העליון, וכל אחד מהם צויד בשסתום יניקה ובשסתום סניקה חד-כיווניים (אוטומטיים). הקיטור יוצר בדוד כפול, וסופק לסירוגין לכל אחד מן המכלים דרך שסתום בורר שהופעל ידנית.
הפעלת המשאבה נעשתה על ידי אספקת קיטור באמצעות השסתום הבורר. הקיטור מילא את המכל, והעודף "ברח" דרך שסתום הסניקה אל צינור סניקת המים ודרכו אל מחוץ למכרה. כשהמכל התחמם די צורכו, נותקה אספקת הקיטור באמצעות השסתום הבורר, והמכל קורר במים מצדו החיצוני. כתוצאה מכך התעבה הקיטור, והלחץ בתוך המכל נפל אל מתחת ללחץ אטמוספירי. בשל הפרש הלחצים בין הלחץ האטמוספירי הפועל על פני המים בתחתית המכרה לבין תת-הלחץ במכל, עלו המים בצינור היניקה ומילאו את המכל. כעת חודשה אספקת הקיטור, ולחץ הקיטור דחק את המים החוצה מן המכל דרך צינור הסניקה אל מחוץ למכרה. פעולה זו בוצעה לסירוגין בשני המכלים, על ידי סיבוב השסתום הבורר. כשבמכל אחד התבצעה סניקה, בשני התבצעה יניקה ולהפך. מי הקירור נשפכו בכוח הכובד מאגן מים קטן מעל המכלים. אספקה סדירה של מים לאגן נעשתה מצינור הסניקה של המשאבה, כלומר היו אלה המים שנשאבו מן המכרה עצמו.
סייוורי לא חסך כל מאמץ להדגיש עד כמה חזק המנוע שלו, והיה הראשון להשתמש במושג "כוח סוס". ברם, המנוע סבל משלושה חסרונות חמורים. ראשית, נצילותו הייתה קטנה מאוד. בכל פעם שהוזרם קיטור אל המכל, חלק ניכר מאנרגיית החום שלו עבר אל המים הקרים שנשאבו בפעימה הקודמת והלך לאיבוד. שנית, נחוץ היה קיטור בלחץ גבוה יחסית כדי לדחוק את המים החוצה מן המכל, אלא שהחיבורים המולחמים של המכל עמדו בקושי בלחץ העבודה הגבוה ונזקקו לתיקונים תכופים. ושלישית, המנוע/משאבה יכול היה להעלות מים לגובה של כ-12 מטרים בלבד, בשל מגבלות לחץ הקיטור, ולכן לא התאים למכרות עמוקים.
Fire Engine Act

זכויות הפטנט המקורי של סייוורי מיולי 1698 קיבלו הגנה ל-14 שנים; שנה אחר כך, ב-1699, אושר בפרלמנט הבריטי חוק, המאריך את זכויות הפטנט ל-21 שנים נוספות, ואשר נודע בשם "חוק מנוע הקיטור" (Fire Engine Act). חוק של הפרלמנט הסקוטי מ-1701 העניק למר ג'יימס סמית מווייטהיל את הזכות הבלעדית לשווק בסקוטלנד את מנועו של סייוורי, שתואר כ"מנוע או מכונה לשאיבת מים ולהנעת מכונות חרושת (mills) בכוח הקיטור". זכויות הפטנט אמורות היו לפוג באותו מועד כמו אלו באנגליה.
הפטנט של סייוורי הקיף את כל המכונות לשאיבת מים באמצעות קיטור, וניוקומן נאלץ להיכנס עמו לשותפות. ב-1712 הסדירו השניים ביניהם את פיתוח מנוע הקיטור המתקדם יותר של ניוקומן, ששווק במסגרת זכויות הפטנט של סייוורי. מנועו של ניוקומן פעל רק על לחץ האוויר האטמוספירי, ולכן היה פטור מן הסכנות הכרוכות באספקת קיטור בלחץ גבוה יחסית. זאת ועוד, החלק העיקרי במנועו של ניוקומן הייתה בוכנה, רעיון שהגה עוד ב-1690 הצרפתי דני פפן, והוא מסוגל היה לשאוב מים ממכרות עמוקים יותר.
לאחר מותו, ב-1715, נמסרו זכויות הפטנט לחברה בשם "בעלי הזכויות על האמצאה לשאיבת מים בכוח הקיטור" (The Proprietors of the Invention for Raising Water by Fire). החברה סיפקה לאחרים רישיונות לבנייה ולהפעלה של מנועי ניוקומן, וגבתה עמלות שגובהן הגיע עד 420 ליש"ט לשנה. במקרה אחד שילם מכרה פחם לבעלי הזכויות 200 ליש"ט לשנה ומחצית מרווחיו "בתמורה לשירותיהם להמשך פעולתו של המנוע".
חוק "מנוע השריפה" פקע ב-1733, ארבע שנים לאחר מותו של ניוקומן.
השימוש במנוע

עיתון ממרץ 1702 בישר לקוראיו, כי מנועיו של סייוורי מוכנים לשימוש וניתן לראותם בימי רביעי ושבת אחר הצהריים בבית המלאכה שלו בסלזברי קורט (Salisbury Court), לונדון, מעברו של אולד פלייהאוז (Old Playhouse).
אחד ממנועיו נרכש על ידי "יורק בילדינגס קומפני" (York Buildings Company), חברה לונדונית לשאיבת מים מן התמזה ואספקתם לבתים. על פי תיאורים מאוחרים, המנוע ייצר קיטור "חזק פי שמונה עד עשרה מן האוויר הפשוט" (כלומר 8–10 אטמוספירות), אך הלחץ הגבוה ביקע את חיבורי המכלים, והוא נאלץ להלחימם עם אבץ.
מנוע אחר נבנה כדי להסדיר את אספקת המים להמפטון קורט; אחר, שהותקן בקמפדן האוז בקנסינגטון, פעל משך 18 שנים.
כמה ממנועיו של סייוורי נוסו במכרות. ניסיון לא מוצלח לרוקן מים מבריכה בוונדסברי (אז בסטפורדשייר) וממכרות פחם סמוכים הסתיים בהתפרקותו של המנוע לחלקיו בשל לחץ הקיטור הגבוה. הדבר ארע, כפי הנראה, בסביבות 1705.
לקריאה נוספת

Jenkins, R., Links in the History of Engineering and Technology from Tudor Times. Ayer Publishing, 1977.
Savery, Thomas, The Miner's Friend: Or, an Engine to Raise Water by Fire. London, S. Crouch, 1702 (reprinted 1827). Digitized copy in books.google.co.uk
Rolt, L.T.C. and J. S. Allen, The Steam Engine of Thomas Newcomen. Ashbourne, Landmark Publishing, 1997.
Roll, Eric, An Early Experiment in Industrial Organisation. Routledge, 1968.
Armytage, W.H.G., A Social History of Engineering. Westview Press, 1976.
Carlyle, E.I., Oxford Dictionary of National Biography. s.v. 'Savery, Thomas (1650?-1715)'. Oxford, Oxford University Press, 2004.
Shaw, S., History and Antiquities of Staffordshire (1798-1801) II (1), 120.
King, P.W., "Black Country Mining before the Industrial Revolution". Mining History: The Bulletin of the Peak District Mines History Society, 16 (6), 42-3.
הערות שוליים

↑  פטנט GB-356, נרשם ב-1698. הפטנטים האנגליים המוקדמים לא היו ממוספרים במקורם. לימים הוענקו להם מספרים סידוריים מ- GB-1 לשנת 1617 עד GB-14359 לספטמבר 1852.
↑  mill, "טחנה", הייתה בתקופת המהפכה התעשייתית גם "טחנת חרושת", בית חרושת שכל מכונותיו מונעות על ידי מקור אחד משותף, גלגל מים או מנוע קיטור.
↑  Jenkins, p. 66.
↑  Savery (1702).
↑  Savery, p. 26.
↑  Jenkins.
↑  Rolt, 1997.
↑  Jenkins, p. 78.
↑  Roll, p. 27.
↑  Armytage, p. 86.
↑  Rolt, pp. 27-28.
↑  Carlyle, s.v. Savery, Thomas.
↑  Shaw, p. 120; King, pp. 42-43.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117619647  ISNI: 0000 0000 6319 8393  LCCN: n86075416  NLA: 35756585  RERO: 02-A022841737  Trove: 1073352  VIAF: 67247678   WorldCat (עם VIAF): 67247678 
מנוע הקיטור של סייוורי, שרטוט בספרו The Miner's Friend; מבט צד
מנוע הקיטור של סיוורי, מבט פנים.
שמחה קוגוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1937 (בן 87 בערך) תל אביב
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שמחה קוֹגוּט (נולד ב-1937 בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס בחוגים ללשון העברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית.
ביוגרפיה

קוגוט הוא בוגר בית המדרש למורים ליפשיץ (1956). למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחוגים ללשון העברית ולספרות עברית, ולתואר שני בחוגים ללשון העברית ולמקרא. הגיש את עבודת הדוקטור שלו בנושא "המשפט המורכב ב'ספר חסידים'" בשנת 1975.
כיהן כמרצה בחוגים ללשון העברית ולמקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה ראש החוג למקרא וראש היחידה להוראת עברית בבית הספר לתלמידים מחו"ל. שימש מרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטת בר־אילן, במכון שכטר, במכון לנדר ובמכללת ליפשיץ, והיה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: העברית של אשכנז בימי הביניים; תחביר העברית לתקופותיה; עברית מקראית ועברית חדשה – קווי שיתוף ובידול; פרשנות המקרא ותרגומי המקרא הארמיים והיסוד הלשוני שבבסיסם; טעמי המקרא – ההיבט התחבירי והפרשני.
משפחתו

היה נשוי ללאה (עד פטירתה בשנת 2019). אב לחמישה ילדים וסב לשמונה נכדים.
מפרסומיו

פסוקי התוכן – טיבם ומבניהם, האוניברסיטה העברית בירושלים – המכון למדעי היהדות, סדרת מחקרים א, ירושלים תשמ"ד
המקרא בין טעמים לפרשנות – בחינה לשונית ועניינית של זיקות ומחלוקות בין פרשנות הטעמים לפרשנות המסורתית, מאגנס, ירושלים תשנ"ד; מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת, ירושלים תשנ"ו
המקרא בין תחביר לפרשנות – סוגיות בתחביר המקרא באספקלריה של הפרשנות היהודית הקלאסית, מאגנס, ירושלים תשס"ב (הספר בקטלוג ULI)
"הכינוי היתר בלשון המקרא", לשוננו מו (תשמ"ב), עמ' 9–26, 97–123
"'מקרא נדרש לפניו ולאחריו' – בחינה לשונית של מדרשי קריאה כפולה, וזיקתם לפיסוק הטעמים", ספר היובל לרב מרדכי ברויאר – אסופת מאמרים במדעי היהדות (בעריכת משה בר־אשר), ירושלים תשנ"ב, עמ' 697–706
"שימושים חליפיים בכינויים פרודים ובכינויים חבורים להבעת קניין בעברית המקראית", עיוני מקרא ופרשנות, ג, ספר זיכרון למשה גושן־גוטשטיין (בעריכת משה בר־אשר ואחרים), רמת־גן תשנ"ג, עמ' 401–411
"למעמדם של שמות־התואר ותוארי־הפועל בלשון המקרא: עיונים מורפולוגיים ותחביריים והשלכות פרשניות", שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום יג (תשס"ב), עמ' 111–137
"לדרכי ההבעה של ציוויים ושליחויות בלשון המקרא: עיון במבנים התחביריים ובפיסוק הטעמים", עיוני מקרא ופרשנות, ז, מנחות ידידות והוקרה למנחם כהן (בעריכת שמואל ורגון ואחרים), רמת־גן תשס"ה, עמ' 211–230
"מילות יחס שקיומן תלוי בפרשנות: ספקות בזיהוין במקרא על רקע דו־משמעות מורפולוגית", מחקרים בלשון י (בעריכת אהרן ממן ושמואל פסברג), ירושלים תשס"ו, עמ' 159–170.
"פיסוק טעמים המשתבש בקריאה המנוגנת הרווחת: דיסהרמוניה בין הכוונה לבין הביצוע והשלכות פרשניות", ישראל: מחקרים בלשון לזכרו של ישראל ייבין (בעריכת רפאל זר ויוסף עופר), ירושלים תשע"א, עמ' 205–233
"הצירוף המקראי 'מי יתן (ו)': עיונים סמנטיים ותחביריים בהתפתחות שימושו כביטוי משאלה", לשוננו עד (תשע"ב), עמ' 49–68
שמעון בוכבינדר

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1853 רדזין פודלסקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1908 (בגיל 54 בערך) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 לאום:  יהודים 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  יאן מטייקו, וויצ'ך גרסון, Stanisław Heyman, Józef Buchbinder, Rafał Hadziewicz 
 
שמעון בוכבינדר, רב מתפלל (Modlący się rabin)
שמעון בּוּכְבִּינדר (בפולנית: Szymon Buchbinder;‏ 6 בינואר 1853–1908?) היה צייר ותפאורן יהודי-פולני שפעל בפולין, באוסטריה ובגרמניה. אחיו של הצייר יוזף בוכבנידר.
קורות חייו

שמעון בוכבינדר נולד בעיר רדזין פודלסקי (Radzyń Podlaski) שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי שבמערב האימפריה; באזור פולין). את שיעורי הציור הראשונים קיבל מאחיו הגדול ממנו, יוזף. מאוחר יותר למד אצל סטניסלב היימן, שהיה מומחה בציורי דיוקנאות, ואצל הצייר והתפאורן מלינובסקי, שהתמחה בתמונות נופים. בשנים 1869–1871 למד באקדמיה לאמנות בוורשה בכיתת הציור אצל מורים כמו וויצ'ך גרסון, רפאל חג'ייביץ' ואנטוני קמינסקי. בשנים 1873–1878 המשיך לימודי אמנות באקדמיה לאמנויות יפות בווינה תחת הדרכתם של אדוארד פון אנגרט ול' מילר. 
החל משנת 1871 עבד כתפאורן באופרה של וינה. השתלמות נוספת עשה בוכבינדר בשנים 1879–1882 אצל הצייר המפורסם יאן מטייקו בבית הספר לאמנויות בקרקוב.
הודות למלגה שקיבל, עבר לעבוד בשנת 1883 במינכן. החל משנת 1897 התיישב בברלין, שם נפטר כעבור עשור בערך בגיל 55 בלבד.
יצירתו

שמעון בוכבינדר צייר בעיקר דיוקנאות, תמונות של דמויות ואירועים היסטוריים ומההווי היהודי, חפצים דוממים וכו'.
הושפע בחלק מציוריו מהאמנות ההולנדית.
מציוריו

"המלך זיגמונט השני בסדנה של צורפים" (Zygmunt II w pracowni złotniczej)
"התפטרות המלכה בונה" (Abdykacja królowej Bony)
"צעיר יהודי בטלית" (Młody Żyd w talesie)
"קלפנים" (Karciarze)
"תגרנים"
"משחק השחמט" (Partia szachów),‏ 1890
"תלמיד חכם" (או "האסטרונום")
"רב מתפלל" (Modlący się rabin),‏ 1896
"ליצן חצר"
שמעון ארנסט

שמעון ארנסט, בין משתתפי כתב העת "העולם", 1926
לתמונת הכותבים המלאה לחצו כאן
שמעון ארנסט (ט' באב ה'תרנ"ח, 28 ביולי 1898 – ל' באב ה'תשכ"ז, 5 בספטמבר 1967) היה ספרן, סופר ועיתונאי עברי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בקרקוב למירל בת ר' שלמה כהנא, מצאצאי רבי נפתלי מרופשיץ, ולר' קלמן, סוחר ולמדן. הוא נקרא על שם אבי אביו, הרב שמעון, שכיהן כרבה של העיירה יאנוב שבפלך פיטרקוב. התחנך ב"חדר" מסורתי ובישיבות.
בשנת 1912 עלה עם הוריו לארץ ישראל והם השתקעו בירושלים. הוא המשיך את לימודיו בישיבת "לשכת הרבנים" של ישיבת שער השמים בעיר, שעמדה אז בראשותם של הרב שמעון צבי הורוביץ והרב חיים לייב אוירבך. הרב צבי פסח פרנק העניק לו "היתר הוראה". בהמשך השלים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים, וב-1918 עבר לתל אביב והחל לעבוד כספרן בספריית שער ציון. במהלך השנים נעשה הספרן הראשי של הספרייה.
במקביל החל לכתוב בקביעות בעיתונים רבים בישראל ומחוצה לה, החל ב-1921 פרסם בקביעות מאמרים ורשימות ביקורת בעיתונים "הארץ" ו"דואר היום" ובכתב העת "מזרח ומערב" שערך אברהם אלמליח. בחו"ל כתב בעיתונות היהודית היידית, ב"היינט" הוורשאי, בעיתוני ניו יורק: "מארגען זשורנאל", "פארווערטס", "דאס אידישע פאלק" ו""אמריקאנער". ובעיתונים נוספים ברחבי ארצות הברית, בקנדה ובדרום אמריקה. הוא כתב גם בכתב העת הציוני-אמריקאי "התורן".
ארנסט נפטר ב-1967 ונקבר בבית העלמין הדרום.
לקריאה נוספת

'ארנסט, שמעון', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 63. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שמעון ארנסט באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310222205171  ISNI: 0000 0004 0283 8018  VIAF: 299123050   WorldCat (עם VIAF): 299123050
פיתוח הכוח הימי של ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים

החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עבר הכוח הימי של ישראל שינוי משמעותי. הצלחות חיל הים הישראלי במלחמות ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים – מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מבצע שלום הגליל והמערכה לחיסול חדירות המחבלים מן הים – הוכיחו שיש בכוחו לתרום למערכה הכוללת של צה"ל ולביטחון ישראל – גם אם לפרקים חל פיחות בהכרה זו, למשל במקרים של ניסיון ההתבססות על ספינות "זיוונית" או אופן הטיפול בבעיית חדירות המחבלים מהים בשנות ה-70.
ערך זה מתמקד בפיתוח כלי השיט המרכזיים בלבד, סטי"לים סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין", ובמסוקים הימיים.
שלוש ספינות סער 5
אח"י דולפין
מעגלי התפתחות של חיל הים הישראלי > המעגל הראשון: ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-60

בשלהי תקופה זו הופיעו הסטי"לים הסובייטיים בזירה הימית שמול ישראל; הכוח הימי של ישראל נשען על כלי-לחימה מעטים ואקלקטיים, ותפישת הביטחון שהנחתה את הזירה הימית התבססה בעיקר על כוחו של חיל האוויר. חיל הים שימש בפועל כמשמר חופים. בין השנים 1949–1967 – במשך 19 שנים, ניהל חיל-הים פעילות מבצעית מועטה והלחימה שביצע מעבר לקווי האויב הייתה צנועה ונטולת כוח הכרעה.
מעגלי התפתחות של חיל הים הישראלי > המעגל השני: משנות ה-60 ועד 1973

בתקופה זו התרחשו שלוש מלחמות של ישראל – מלחמת ששת הימים; מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. במהלך תקופה זו גיבשה ישראל תפישת מלחמה חדשה, שהתבססה על כוח-הכרעה עצמאי בים, בלא תלות בחיל האוויר. הוברר שהכוח האווירי לא יוכל עוד למנוע תקיפת ישראל בים ומן הים, ולא יוכל להבטיח ריבונות בזירה הימית. הזירה הימית הפכה לזירת-לחימה עצמאית, שנועדה לתת מענה מבצעי עצמאי – ימי בעיקרו – אשר תוכנן להתבסס בעיקר על סטי"לים ועל מעט צוללות ולוחמה זעירה.
מלחמת ששת הימים, שבה עדיין התבסס חיל הים על כלים מן המעגל הראשון ועל שייטת 13 – הסתיימה בכישלון גמור של חיל הים. אף שניתנה לחיל הזדמנות גדולה (הוא פעל על 5 יעדים בסוריה ובמצרים) – לא הושגה בה שום תוצאה. הכישלון לא היה נעוץ בַּעוּבְדָה שטרם עמדו לרשות החיל הסטי"לים שבבנייה.
בתקופה זו נבנו 12 סטי"לים בצרפת. אחרי 1967 גם הוקמה זירת ים סוף, ולשם כך נבנו 6 סטי"לים (ישראליים) נוספים (דגם סער 4), כמעט כפולים בגודלם מהצרפתיים (סער 2 וסער 3).
מלחמת ההתשה הניבה בחיל הים מבצעים רבים ומוצלחים, רובם של שייטת 13, אשר ביצעה בתקופה זו כ-80 פעולות מעבר לקווי האויב; אלה סללו את הדרך לחיל-הים בשלושה מישורים:
הם הציבו את החיל (לראשונה מאז מלחמת העצמאות) על המפה המבצעית של צה"ל.
הושב הביטחון ביכולת המבצעית של לוחמי חיל הים ונרכש אמון המטכ"ל במפקדיו.
נסללה הדרך לחיל-הים לפעול עצמאית בכל זירות הלחימה.
במלחמת יום הכיפורים השיג חיל הים ניצחון מוחץ בשתי זירות הלחימה - הים התיכון וים סוף. הסיבות המרכזיות להצלחת חיל הים היו:
העברת המלחמה לחופי האויב ומול מעגניו בשתי הזירות מיד עם פרוץ המלחמה; מעבר מיידי מהיערכות ואסטרטגיה מגננתית להתקפית.
ניהול, פיקוד וביצוע מקצועיים ונחושים בכל רמות הפיקוד; הכוחות הימיים הסתערו על האויב מבלי להסתמך על סיוע אווירי.
הכנה והיערכות יסודיים: תורת הלחימה (תו"ל) הטקטית שגובשה לפני המלחמה ועל-פיה אומנו הכוחות הוכיחה עצמה כנכונה ומוצדקת;
שילוב מושכל ומובנה בין התו"ל, האמל"ח, המיומנות ורוח הלחימה. לראשונה בתולדותיו עמד לרשות חיל-הים – לפחות בזירת הים התיכון - סד"כ חדיש, המצויד במיטב המערכות המתקדמות ביותר בזירה הימית, ובכמות סבירה.
כל זאת למרות המגבלות, דלהלן:
עם כל זאת, הזירה הימית היא הגזרה היחידה שבה השיג צה"ל במלחמת יום הכיפורים ניצחון מוחץ; ואלו תוצאותיה:
נמנעה חזית נוספת מצד הים התיכון, שיכלה לשבש את הגיוס ולפגוע בעורף וכן למנוע את הסחר והאספקה דרך הים לישראל.
לציי ערב אַבְדָה כמות ניכרת של כלי-שיט (44) בשתי הזירות ולתשתית הנמלים והחוף נגרמו נזקים מובהקים.
הוסר האיום מעל שארם א-שייח' והמְצָרים בסביבתה ונוצרה אופציה (שלא מומשה) להנחתת אוגדת שריון בדרום-מערב המפרץ, כחלופה לצליחת תעלת סואץ. יתרון זה הושג כתוצאה מחדירות של שייטת 13 לתוך מעגן ע'רדקה המבוצר בצפיפות;
הושג חופש-פעולה ושיט במפרץ סואץ ובמפרץ אילת, ובזירת הים התיכון - גם הרחק מטֽוָוחֵי-הפעולה של חיל האוויר. הציים הערביים הסתגרו בחופיהם ובנמליהם וכתוצאה מכך, 200 אוניות נעו בים התיכון כבשגרה אל נמלי ישראל ומהם – הובילו נפט, נשק וסחורות, ללא הגבלה.
הנפט המשיך לזרום ממפרץ סואץ לאילת מיד לאחר המלחמה, מאידך, הוא נשלל מהמצרים שמיקשו את מצר הכניסה למפרץ סואץ.
תפישת המלחמה הימית של ישראל לאחר 1973 > 1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים

ב-1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים, שאִפשר לראשונה לכלי-שיט של חיל הים לשוט בתעלת סואץ. בצד הסכם השלום הופיע הצורך המיידי של חיל הים לפתור שלוש בעיות מרכזיות: העיקרית שבהן – פתיחת "המעגל השלישי", כלומר בניית סדר כוחות חדש, שיתבסס על כלים שיהיו מותאמים לטפל באיומים שהתפתחו בזירה הימית ואשר ישַנו את פני חיל הים בדור הבא. בשנה זו נוספו גם שתי בעיות בוערות – הראשונה, פינוי בסיסי צה"ל מסיני ובכללם בסיסי חיל הים והכלים שפעלו בהם במשך 15 שנים. פינוי הבסיסים היה כפוף ללוח זמנים מדיני קשיח (עד אפריל 1982), ונוכח הצורך להיערך ולהתבסס בשטח החדש/ישן בתוך ישראל. הבעיה השנייה הייתה בעיית הפיגועים החבלניים מן הים שהפכו לבלתי נסבלים ותבעו פתרון לאלתר. שתי הבעיות "הבוערות" הללו איימו למלא את הזמן כך שלא ניתן יהיה לטפל במטרה העיקרית – בניין הסד"כ. מפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, שהחל זה עתה את כהונתו, החליט כי יש לטפל בו-זמנית בשלוש הבעיות הללו במקביל, במגמה למַנף את ההצלחה בטיפול בבעיות "הבוערות" כדי לרכוש את אמון הרשויות הממונות, שבסמכותן לאשר את בניין הסד"כ החדש של חיל הים ואת נכונותן לתקצב את בנייתו.
להלן התמצית של קציר-הפעילויות שבוצעה בשנת 1979 ואשר נועדו למגר את חדירות המחבלים מהים:
58 תצפיות חוף שהוקמו ב-1978 לאורך חוף ישראל בעקבות פיגוע "כביש החוף" הוסרו מהשטח (תועלתן, כאמור, הוכחה כחסרת ערך). מבצעי הלחימה במחבלים האיצו את קליטתם ושילובם של כלים, אמצעים ומערכות חדשות ומשופרות במערך הלחימה החילי. אמצעים אלה העלו את רמת הכוננות והלחימה, פתחו שער להפעלת שיטות וטכניקות-לחימה מתקדמות ואפשרו לזרז ולקַצר את נוהלי-הקרב. בלחימה השתתפו "רמים" ו"דולפינים" בשייטת 13, טילי "הילטון" בסטי"לים, ואמצעים שונים שהותקנו בצוללות דגם "גל", אשר נכנסו לראשונה לפעילות מבצעית אינטנסיבית, שהייתה חסרת תקדים בהֵקפה, תכיפותה ומִשכה במימי אויב קרובים ורחוקים. כל אחת מהמערכות הללו נטלה חלק מבצעי פעיל, שנוסה ונבחן בשדה-הקרב; בכך הונח מַסָּד מתוכנן ומבוסס היטב שגרם לקִידום כושרו הכולל של חיל-הים - גם לקראת מלחמה כוללת. כל פעילויות חיל הים, בים ובחוף, התנהלו בתוך סביבה אזרחית תוך אכוונה ובידוד הפעילות, ותוך הקפדה – הכרוכה בלקיחת סיכונים – למניעת פגיעה באזרחים חפים מפשע.
הלחימה, ההתקפית והמגננתית כאחת, לא הסבה לחיל הים נפגעים או אבדות בנפש במהלך השנה כֻּלָּה וחדירות המחבלים מוגרו כליל תוך שישה חודשים;
בראשית 1979 נערכו שינויים במצבת הפיקוד של חיל הים, ורענון סגל המפקדים ביחידות ובתפקידי המפתח במטה חיל הים. בקיץ אותה שנה, עם קליטתם של סדר היום והארגון החדשים, היה החיל ערוך היטב להסתער על האתגר לעיצוב כוחו העתידי.
תפישת המלחמה הימית של ישראל לאחר 1973 > 1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים > צעדים מקדמיים לבניין הכוח של חיל הים > רכש מארצות הברית: וולקן פלנקס והרפון

בפברואר 1979, בעקבות ביקור שר ההגנה האמריקני הרולד בראון בצה"ל, אושר לחיל הים לרכוש שתי מערכות נשק מן המתוחכמות והמתקדמות בעולם: תותח נגד טילים מסוג "וולקן פלנקס" להצבה על 12 סטי"לים סער 4, ומערכת שיגור טילים מסוג "הרפון" שהותקנה בצוללות דגם "גל" לשיגור מעומק הים. מערכות אלו העלו את כושרו המבצעי של חיל הים בכמה דרגות. השימוש בהן היה גם ניסיון מועיל לקראת הצבתן בכלים העתידיים (סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין"), לכשייבנו. במאי 1983, לאחר התקנת מערכת השיגור בצוללות "גל", נורה מעומק הים טיל "הרפון" הראשון והמערכת הוכרזה כמבצעית. לימים גם הותקנה בצוללות "גל" ונוסתה בהצלחה, מערכת הוצאה של לוחמי שייטת 13 מתחת למים. כל זאת, תוך כדי שדרוג הצוללת במערכות רבות נוספות והפעלתן בהיקף מבצעי חסר תקדים.
תפישת המלחמה הימית של ישראל לאחר 1973 > 1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים > צעדים מקדמיים לבניין הכוח של חיל הים > פיתוח ישראלי: "ברק" נגד טילים

טיל נגד טילים (טנט"ל) "ברק" – אושר פיתוח טיל להגנה נגד טילים תוקפים מכל הכיוונים. טיל זה גם נועד להגן כנגד מטוסים תוקפים, להשמיד כלים קטנים (רש"ק – 22 ק"ג) ולפגוע בדיוק נקודתי ביעדי חוף נעדרי יכולת טילית. בגלל תכונותיו ומבנהו (הוא ממריא אנכית ופונה לעבר המטרה התוקפת) חסך טיל הנט"ל "ברק" גם את הצורך בתותח שטח כבד וגם את שטח-הסיפון והמשקל הדרושים להתקנתו.
תפישת המלחמה הימית של ישראל לאחר 1973 > 1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים > צעדים מקדמיים לבניין הכוח של חיל הים > פיתוח ישראלי: "סער 4.5 חוחית"

בפברואר 1979 החליט מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג, לממש את תוכנית הבנייה של שני סטי"לים דגם "חוחית" (סטי"לים סער 4.5 נושאי מסוק), שתכנונם התבצע ב"מספנות ישראל". את הרעיון לבנייתם הגה אלוף מיכאל ברקאי, אולם רק עם כניסת אלוף אלמוג לתפקיד הוא קיבל את אישורו של הרמטכ"ל רפאל איתן לבניית ה"חוחיות" ולתקצוב הבנייה. למעשה, הצורך במסוק ייעודי אינטגרלי שימריא מספינה בים כשהוא מתואם בזמן אמיתי עם פיקוד הספינה לשם איתור וזיהוי מטרות שמעבר לאופק, התעורר מרגע שהותקנו בסטי"לים (1978) טילי "הרפון" ארוכי טווח. בהיעדר יכולת נצ"ל בספינות סער 4 נשקל המסוק גם כאמצעי ללחימה נצ"ל.
במשך ארבע וחצי שנים הפליגו הסטי"לים דגם "חוחית" עם הנגר ומשטח נחיתה, אך הרכש של מסוק מתאים למטרה זו התעכב בחיל האוויר. באותה עת, כ-30 ציים בעולם הפעילו זה מכבר מסוקים הממריאים מפלטפורמות ימיות. אדמירל תום הייוורד, מפקד הצי האמריקני, נעתר לבקשת אלמוג ונרתם לשכנע את מפקד משמר החופים האמריקני, אדמירל יוסט, למכור לחיל הים הישראלי את שני דגמי הפיתוח הראשונים דגם "דולפין" (צירוף של המסוק הימי הצרפתי "דופין" עם 2 מנועי G.E. אמריקניים), שיסופקו רק לאחר שיסתיימו ניסויי האבלואציה שלהם במשמר החופים האמריקני. אדמירל יוסט גם אפשר לאלוף אלמוג לנחות בלב ים על ספינת משמר אמריקנית קטנה. בשנת 1982, במסגרת ביקור רשמי בצ'ילה, נחת אלוף אלמוג יחד עם אל"ם זאב לירון, טייס קרב ונספח צה"ל באותה מדינה, על סיפונה הצפוף של פריגטה ששטה באוקיינוס השקט מול חוף צ'ילה במסגרת תרגיל שייטתי. הטיסה והנחיתה בוצעו בלילה אפל, אפוף ערפל כבד, כשהרְאוּת מוגבלת מאוד. טיסה זו המחישה להם אמות-מידה גבוליות, אך אפשריות, של המסוק הימי לנחיתה בים סוער. ב-1984, לאחר שהאלוף עמוס לפידות החליף את אלוף דוד עברי בתפקיד מפקד חיל האוויר, נרכשו מסוקי הים הראשונים לצה"ל ועברו אבלואציה, בחיל האוויר ובחיל הים. משזו הסתיימה, רשם סמש"ט הסטי"לים, סא"ל גל עמית, בספטמבר 1986, כלהלן: "ניתן להצביע על הצלחת האבלואציה של המסוק הימי ועל הפוטנציאל שלו ועל תרומתו המבצעית".
באוקטובר 1979, בתמורה למכירת שני סטי"לים סער 4 לצ'ילה, נבנו ב"מספנות ישראל" שני סטי"לים חדשים מדגם "נושב", זהים בממדיהם לסטי"לים דגם "חוחית", אך ללא ההנגר ומשטח הנחיתה עבור מסוק. חלופה זו אפשרה להציב חימוש רב יותר בשטח שהתפנה במקום ההנגר והמשטח.