stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרבות הגוף בתקופת הרנסאנס וההומניזם
הוגי דעות מובילים > ההומניזם נודד למערב אירופה

ההומניזם מצא את אכסנייתו הראשונה בקרב נסיכים, אריסטוקרטים, בני סוחרים אמידים ובנקאים. הללו שביקשו להפיץ את יוקרתם בעיקר (כמעין מותג חברתי) ולהעלות על נס את המוניטין העירוני, בבחינת יריבויות חיוביות בין הערים השונות, בצפון איטליה, ומשם למערב אירופה, דאגו, בין השאר, לכונן מוסד חינוך שבאמצעותם חדר בהדרגה החינוך הגופני לתודעה החברתית. נסיכים נשבו בקסמו וראו בו בסיס למיצוי היכולת האינדיבידואלית שלהם.
רוח הרנסאנס שנשבה בבריטניה, פרי השפעתם של הוגי דעות איטלקים שפקדו לפרקים את האי, הוועידה מקום של כבוד לפעילות הגופנית, במיוחדת מהתקופה הטיודורית, כשבבואתה משתקפת במחזות של שייקספיר.
תומאס אליוט פרסם ספר בשם "המושל", שעיקרו התמצה בלקט עצות המיועד לאציל ולאריסטוקרט, ובו זימן מקום בולט לחינוך הגופני ולפעילויות הספורטיביות. בדומה לאיטלקים נטל אליוט מהספורט היווני והרומי אותם ענפים שנשאו חן מיוחד בעיניו כמו ריצה, שחיה וצייד. עם זאת, בשונה מן האסכולה האיטלקית ייחס אליוט חשיבות לא רק לעיצוב האופי וסיגול האיכויות כנורמות חברתיות, אלא אף לתוצאות הפיזיולוגיות העולות מן הפעילות הגופנית, כגון התרומה למערכת העיכול, התיאבון, תוחלת החיים והמטבוליזם.
אינטלקטואל שלא נפל בחשיבותו מאליוט היה רוג'ר האשאם, המחנך המפורסם של חצר המלוכה הבריטי. הלה העלה על נס בספרו "המורה" את הנחיצות הספורטיבית עבור הג'נטלמן או איש החצר, וכדבריו: "על ג'נטלמנים צעירים להתאמן בתרגילי חצר ושעשועים הולמים ולהתענג עליהם ... לרכב בחינניות, לרוץ נאה ... להשתמש בכל כלי הנשק, לירות היטב בקשת ... לרוץ, לקפוץ, להיאבק, לשחות, לרקוד בחינניות, לשיר, לנגן בפיקחות, לצוד בעזרת בז, לשחק טניס ...". פעילויות אלה גילמו מעין אוסף של סממני האימון האבירי מחד והנסיכי-איטלקי מאידך.
יצוין כי בית המלוכה עודד וטיפח פעילות ספורטיבית. הנרי השמיני ניהל משחקי טניס בסאות'המפטון ב-1529 וכדורת בווייטהול.
אליוט, האשאם ואחרים כתבו את חיבוריהם מתוך זיקה אמיצה וממילא מובנת לחיי החצר הבריטיים, ואף לא אחד מהם דן במפורש בגורל בתי הספר, המכללות והאוניברסיטאות. מוסדות אקדמיים אלה נהגו לעיתים למתוח ביקורת כנגד העיסוק בפעילות גופנית, ובשורת מקרים גילו אף עמדה נוקשה וחריפה כנגד. ענף הכדורגל נאסר בתכלית האיסור בקיימברידג' (1574) ובאוקספורד (1584), מתוך שנתפס כאלים, כ"לא-אנגלי", וה"עבריינים" שנתפסו הורחקו לצמיתות מבין כותלי המוסדות והיו צפויים אף להלקאה או למאסר.
ניסיונות נועזים בשדה החינוך הפורמלי הצמיחו מקרבם מבקיעי דרך חלוציים כגון ריצ'רד מלקסטר, מנהל בית ספר לונדוני (1586-1560), שלא נרתע והפך לחלוץ במסלול הנחלת החינוך הגופני לתלמידי בית ספרו. אישיות חינוכית זו מיינה בקפידה ענפי ספורט רצויים ליעדים כמו תחומי חברה וצבא והציעה חידושים בנושא כגון הדרגתיות התרגולים, חימום שקודם לפעילות וסדרת תרגילי פיוג והרפיה לאחריה. מלקסטר ביקש להגדיר את המונח "אימון גופני" באפיון אירובי כדלקמן: "פעילות גופנית נמרצת ורצונית המשנה את קצב הנשימה, ויעדה – תקנת בריאותו של האדם והבאת הגוף לכלל הרגל מועיל וטוב". הגדרה זו, אגב, הושפעה מהתפיסה הרמב"מיסטית שהתנסחה 400 שנה לפני כן.
הוגי דעות מובילים > אמונה ופעילות גופנית

בתקופה זו חלה פריחתה של הרפורמציה באירופה ששאבה את מקור חיותה מן הזרם הפרוטסטנטי. הייתה זו תנועה למען התחדשות דתית בנצרות, שראשיתה בתביעת התיקונים של מרטין לותר (נגד הממסדיות הכנסייתית, הפרישות והסגפנות). לותר (1546-1483) ראה בפעילות הספורטיבית מכשיר רב-ערך להשגת המטרה הנשגבת, בבחינת פעילות השוקדת על שמירת גופו של הנוצרי, שייטיב, מתוך כך, לעסוק במלאכתו. כמו כן, טען לותר, כי שמירה על גוף חזק מאפשר להגן על החלשים וטעוני ההגנה ומתוך כך יזכה החזק להיחשב כבן אלוהים.
מתקנים נוספים כגון אולריך צווינגלי (1531-1484) וז'אן קלווין (1564-1509) ראו בחינוך הגופני ובמשחקים תועלת להגשמת המטרות הנעלות ודחו מכל וכל את ממדי ההנאה והשעשוע גרידא המקופלים בפעילות הגופנית.
אותות התקופה החדשה ניכרו היטב בהשפעתן אף על הכנסייה הממוסדת עצמה, אם כי לא חדלה להניף את דגל הקונטר-רפורמציה. בבתי הספר של מסדרי הישועים הקפידו הנזירים להנחיל לדרדקים את ערך הבריאות וההיגיינה באמצעות החינוך הגופני. הכנסייה הקתולית השכילה להבין כי רק בכלים המקובלים, קרי החינוך, ובגימוש עמדותיה ונירמולם תרשום לעצמה ניצחון, אם כי דחוק, על הכוחות המתחרים כגון הפרוטסטנטיים. מתוך כך לא נתפלא אפוא אודות שורת קרדינלים שהזדרזה לראות בטיפוח משחקי הילדים מכשיר חשוב לפיתוח החשיבה ולהתקנת ההתנהגות והחיברות.
לפרסום מרשים זכה תזכירו של האפיפיור פיוס השני למלך בוהמיה, כדלקמן: "בהתייחס לאימון הגופני של הנער, עלינו לשקוד על הקניית הרגלים אשר ישמשו לו בהמשך חייו, לטובתו ... על הנער לדעת כיצד לייצב ראש כראוי, להישיר מבטו ללא מורא ... יש לעודד משחקים ואימוני גוף לטיפוח פעולות השרירים, ויש לעודד כל מורה ללמדם". אין לנתק המלצות אלה מרצונה של הכנסייה לנחול ניצחון כנגד האיום הטורקי לחדור לעומק מרכז אירופה.
הוגי דעות מובילים > הומניסטים מאוחרים

ההומניזם האיטלקי והרפורמציה האירופית ביקשו, כאמור, לעודד חופש אינטלקטואלי ולשקוד על הידע והדעת, ואילו ההומניסטים המאוחרים מתחו ביקורת על היסחפות הראשונים אחר החופש. על רקע מתחים אלה ועל יסוד המשך שקיעתה של הכנסייה קמה התנועה הריאליסטית לתקנת החיים על ידי כלים השאולים מן הריאליה גופה. ראשיה, פרנסואה רבלה (1533-1483) וג'ון מילטון (1674-1608), דרשו לשלב את החינוך הגופני במערכת החינוך הפורמלי, עם זאת טענו בזכות האופי הבלתי-פורמלי והנעים שעל שיעורי החינוך הגופני לשאת על מנת ליצור עניין רב יותר ורצוף גירויים בקרב הילדים. ראבלה תמך ביציאת הילדים והנערים לחיק הטבע על מנת לשחק בכדור, בטניס וב"טריגון" ולאמן גופם על פי "נוסח אבירי משהו", וזאת, קודם לשיעורים העיוניים במקצועות השונים. מילטון טען כי "יהיה זה לאושרה של הקהילייה הבריטית לו פקידים ממונים ואנשי ציבור ... היו לוקחים לתשומת-לבם את עריכת המשחקים הציבוריים וניהול השעשועים החגיגיים ... כאלה אשר יחזקו את גופנו ויחשלוהו בעזרת אימונים צבאיים ...".
חסידי הריאליזם החברתי, כזרם משני שנגזר מקודמו, ביקשו לעשות להכוון החינוך וניתובו כמסדרון הכנה לעולם המציאות. אחד המובילים שבהם היה מישל דה מונטן (1592-1533), בבחינת יציר כפי ההומניזם הצפון-אירופי, אשר בשונה מהאינדיבידואליזם האיטלקי נשא זה אופי יותר חברתי ומוסרי. מלומד צרפתי זה דגל בסיסמה: "אנו רוצים לחנך את האדם!" וחיבר ספר בשם "ניסיונות" בו הציע דרך לחסן את הנוער מפני חילופי מזג האוויר ולהרגילו לחיי פשטות וסבלנות באמצעות מערכת מעניינת של תרגול גופני. בדומה למישל דה מונטן פעל בהולנד ההומניסט דיסדריוס ארסמוס (1563-1466).
חסידי הריאליזם החושי, בעקבות הגילויים השונים בתחומי המדע, הטכנולוגיה והגאוגרפיה, ביקשו לטפח את השיפוט העצמי והצפייה בטבע ככלים הנחוצים לאיתור האמת. הבולטים באסכולה זו היו פרנסיס בייקון (1626-1561) ויאן עמוס קומניוס (1670-1593). הללו דרשו כי ידיעת החיים תושג אך ורק על ידי חוקי הטבע וכוחותיו ועל דרך טיפוח חושי האדם וחידודם. ריאליסטים אלה ביקשו לשלב את החינוך למדעים בין הפעילות הגופנית לבין השיעורים העיוניים. קומניוס המליץ למשל לפצל את היממה לשלושה חלקים: שליש ללימוד, שליש לתרגולת גופנית ושליש לשינה.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס > גורמי תנופה

כמה גורמים חברו יחד והביאו לתנופה כלשהי בשדה התרבות הגופנית בקרב יהודי ימי הביניים והרנסאנס כדלקמן:
ראשית – הספרות ההלכתית של הקהילה היהודית התבססה על פסקי ההלכה הקדומים של ימי המשנה והתלמוד, אשר בהם שוקעו עדויות חיוביות בדבר הפעילות הגופנית;
שנית – יהודים התפרסמו כמתרגמים מערבית לשפות אירופיות, ובעיקר לטינית, ותחת ידם עברו ספרים קלסיים רבים שעסקו בתרבות הגוף וביחס החם כלפיה;
שלישית – רופאים יהודים ביקשו להנחיל את התודעה החיובית כלפי הבריאות וההיגיינה;
רביעית – יהודים ששרתו כחיילים, ואף כאבירים בשירות הנצרות, תרמו להעמקת התודעה באשר לשימוש בכלי נשק, במיוחד בסיוף;
חמישית – יהודים ביקשו למצוא נקודת אחיזה חיובית, מעודדת, בעולם המדיאבליסטי, הקודר לעיתים והקשה, ומצאו זאת, בין השאר בשעשועים גופניים שהתנהלו בחגים ובאירועים משפחתיים;
שישית – אין להוציא מכלל אפשרות את ממדי השפעתה של הסביבה המקומית, שתרמה להנחלת התרבות הגופנית ולהפצתה. הדבר בלט בעיקר בסביבה העירונית ובשלהי התקופה.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס > גישת המנהיגים הרוחניים

מעניינת במיוחד היא גישתם של הרבנים, מנהיגיה הרוחניים של הקהילה היהודית, כלפי תרבות הגוף. הללו הוציאו תחת ידם שורה ארוכה של היתרים לטובת העיסוק בפעילות הגופנית. היתרים אלה התבססו על הטעמים הבאים: ראשית – למען "עונג שבת" ושמחת "יום טוב" התירו לבחורים לרוץ, לקפוץ, ללכת, להיאבק ואף לשחק בכדור; שנית – ל"הצלת נפשות" עודדו הרבנים את הסיוף ואת אמנות הרכיבה; שלישית – למען "שמחת חתן" התירו הרבנים עריכת "טורנירים" יהודים בסגנון האבירי ואף ריקודים מעורבי-מין; רביעית – ל"שעשוע וגילה" הניחו ליהודים את העימול, משחקי הכדור וההיאבקות; חמישית – למען בריאות הגוף הציעו הרבנים שורה של תרגילי התעמלות.
מניפת הקלות והיתרים אלה, שיצאו מבית מדרשם של ענקי הדור, שימשו בחינת עידוד חשוב לעיסוקם של יהודים בנושא הנידון, והכלל שננקט בידי ההנהגה – אין גוזרים על הציבור, אלא אם כן רוב הציבור יכול לעמוד בגזירות – שקול, היסטוריוסופית, לסרטוט תמונת-מצב רווחת משהו של פעילות גופנית יהודית, ומכלול ההקלות רק חיזק את התודעה החיובית היהודית כלפי הנושא הנידון והעמיקה.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס > היחס לגוף האדם

אסף הרופא, בן המאה השישית ביסס אמנם את שיטת הריפוי על הרפואה המונעת, המושתתת על הנהגת הגוף ושמירתו ורבי שבתי דונולו הרופא בן איטליה (982-913) העמיד על נס את השפעת הגומלין בין הגוף והרוח, אולם מכולם מזדקרת אישיותו של הרמב"ם – רבי משה בן מימון (1204-1135) – פוסק הלכה, רופא, פילוסוף ואיש מדע, ממוביליה של ההנהגה היהודית והגותה בימי-הביניים, שמשנתו התפרשה על פני שורה ארוכה של חיבורים, שהמפורסמים שבהם היו "משנה תורה" ו"מורה נבוכים", וזו שימשה מצפן ומורה דרך ליהדות ימי-הביניים גם הרבה מעבר לזמנו ולמוקדי פעילותו הגאוגרפיים.
באישיות רבת פעלים זו התמזגו, כאמור, סגולות של רופא (המכיר בערך בריאות הגוף), פילוסוף (המבקש להתאים את הפילוסופיה האריסטוטלית ליהדות ולפתח באמצעותה מידה של התייחסות מעניינת לגופו של האדם) ושל פוסק הלכה (המבקש למצוא את שביל-הזהב בין ההלכה היהודית לבין הסביבה).
תרומתו המיוחדת לתרבות הגופנית שוקעה בספריו כגון "על הנהגת הבריאות" ו"פרקי משה ברפואה". מתוך שאימץ את הרעיונות האריסטוטליים אודות חלוקת השלמויות הנמצאות באדם ושמנה את שלמות תבנית הגוף בתוכן, ומכאן שכל שלמות מהווה אמצעי להגיע למטרה הנשגבת, והיא שלמות המידות, הרי רק אדם הבריא בגופו, כך הדגיש, עשוי להגיע למעלת מוסר גבוהה ולהתברך במידות טובות. שלמות הגוף כאמצעי לשלמות המידות בולטת בחיבורו "שמונה פרקים". עם זאת חרד הרמב"ם מהמגמה שראתה בתרבות הגוף תכלית בפני עצמה, ואשר-על-כן, עת אימץ לעצמו את דרך המיצוע, האריסטוטלית כל-כך, העלה על נס את שביל הזהב בין הזלזול בשמירת הגוף לבין טיפוחו כתכלית בפני עצמה.
תורת השלמות שהעמיד הרמב"ם הייתה מיוסדת על הדינמיקה, שבה כל אחת מהשלמויות, לרבות שלמות הגוף, קבלה משמעות חיובית ודינמית. כלומר, כל פעילות חייבת להיות תכליתית, כזו שתביא, בסופו של דבר, לפסגת יעדו של האדם. משקלה וחשיבותה של כל פעולה אינם תלוים בה עצמה, אלא בתפקוד שלה ביחס לתכלית האדם באשר הוא. השלמויות כולן אינן אלא סטטיות והדינמיקה הערכית, או השלמות הדינמית, תושג רק כאשר יועיד האדם לכל פעולה את תכליתה.
תאוריה זו עמדה בסימן הקדמתו למסכת אבות (פרק ה'): "אבל הנכון שישים תכלית כל מה שיתעסק בו בבריאות גופו והמשך מציאותו על השלמות, כדי שיישארו כלי כוחות נפשו, אשר הם אברי הגוף, שלמים, ותתעסק נפשע מבלי מונע במעלות המידות והמעלות השכליות".
משנתו זו של הרמב"ם עשתה לה כנפיים ונפוצה בקרב קהילות רבות באירופה והגותו שימשה בסיס לתלמידיו ולתלמידי-תלמידיו שהרבו לעשות לה נפשות. עם זאת נמצאו רבים שהתקוממו כנגד התפשטותה של הפילוסופיה הרמב"מית בקרב הקהילות היהודיות. הללו לא בחלו באמצעים ונקטו, בסופו של דבר, בהטלת חרם על כתביו. חרם זה שיצא מבית דינו של הרשב"א ב-1305, ושקבע במפורש, כי מנוע אדם מישראל ללמוד פילוסופיה וחוכמות חיצוניות טרם מלאו לו 25 שנה, עשוי להעמידנו על כך שלכתבי הרמב"ם היה הד ניכר הרבה מעבר לזמנו.
על יסוד התפתחות הרפואה והפילוסופיה באיטליה במאות ה-15 וה-16, הונחלה חשיבות ערך גוף האדם בקרב הקהילה היהודית. בתקופה זו טען רבי יוחנן לוריא (1510-1453) כי "אדם צריך למדוד כוחות גופו ונפשו ולפיהם לקבל עליו התשובה במידה הנכונה".
המהר"ל מפראג (1609-1512) דן בכובד ראש בזיקה שבין הגוף לנפש וטען כי הפעילות הגופנית משמשת מצע ורקע לפעילות האינטלקטואלית.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס > התעמלות

בתקופה הנידונה חלו תמורות מרחיקות-לכת בעולמה של היהדות באשר לחשיבות עימול הגוף. רבי נתן בן רבי יחיאל מרומא הגדיר את ההתעמלות בראשית המאה ה-12 כדלקמן: "פושטין ומקפלין זרועותיהן לפניהם ולאחריהן, וכן רגליהם על גבי יריכותיהן ומתחממין ומזיעין, והוא כמין מעשה רפואה". עמנואל הרומי, איש המליצה היהודי המפורסם (1336-1261) שיקע באחת ממחברותיו את המסר הבא: "מה דרך העצל? כעבד ישאף צל. ואשר על גופו יחמול, יתרון לו שיעמול".
הרמב"ם בחיבורו "על הנהגת הבריאות" שופע באשכולות של הוראות, כללים ונהגים הנוגעים לעולמה של ההתעמלות על השלכותיה השונות, ובכללן הרפואיות והריפויות. עיקר חידושו ותרומתו התמצו ברצון להפוך את הפעילות הגופנית לחלק אינטגרלי מאורח חיי היהודי. הגדרת ההתעמלות על-פי הרמב"ם הייתה מדעית וכמו הקדימה בשנים רבות את זמנה, כאשר הבסיס להגדרה היה הרעיון האירובי. הרמב"ם שטח בפני הקורא הפוטנציאלי משנה מפורטת וסדורה לגבי העימול: משך הפעילות, מיקומה בלוח השעות היומי, סדריה, דרגות הקושי שבה ובעיקר מעלותיה: רפואה מונעת, חיזוק הנפש והנאה לשמה. הרמב"ם לא ויתר לא לקשישים ואף לא לחולים והמריצם לעסוק בפעילות בהתאם ליכולת. ניתן בהחלט להגדיר את מגמתו של הרמב"ם בנוסח של "עימול לכל", הכפוף להסתייגויות שונות, כגון זו המשקפת את ימינו אנו – טוב יעשו המתעמלים אם קודם לפעילותם יבדקו את כושרם הגופני על ידי רופא. הרמב"ם יעץ למתעמלים כדלקמן: "ראוי שתקדים ותחפוף הגוף ותמרחהו (בשמן עיסוי) קודם ההתעמלות. ואחר-כך יתעמל לאט וידריג, עד שיגיע לתכלית ההתעמלות וימשיך כל עת שתמצאו יפה המראה (כלומר רענן), ומהיר אל התנועה ותמצא חומו שווה וזיעתו נוזלת, ואולם מיד שישתנה דבר מאלה העניינים, יימנע מהתעמלות" ("פרקי משה ברפואה, יח, 14).
הרמב"ם זכה לשבחים על ידי מלומדים בני דורו, ואף זמן רב לאחר פטירתו. משנתו שימשה, למשל, נר לרגלי מרקוריאליס (1606-1530) בספרו המפורסם "על אמנות ההתעמלות" ב-1569.
בתקופה זו, שעמדה בסימן פריחתה של הקהילה היהודית באיטליה הרנסאנסית, עולה עדות מעניינת מדברי רבי דויד אבן-יחיא, מי שהיה חכם יהודי שהגיע לאיטליה מספרד בראשית המאה ה-16 ועסק בהוראה. וכך העיד על עצמו: "וזולת כל זאת אני הייתי הריפיטיטו"ר (מחזיר למוטב) אל התלמידים הקטנים ומתעמל עמהם עד עת האוכל". השימוש בהתעמלות כאמצעי חינוכי, ובשעות הבוקר, ואף התנהגותי תוך כדי שימוש בדוגמה אישית, שיקפו את ההוראות הרמב"מיות.
ראו גם

תרבות הגוף ביוון העתיקה
ספורט בימי הביניים
ויקימדיה ישראל

| --- | --- |

 שפה רשמית:  עברית וערבית
 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  המסגר 39, משרדי SOK, תל אביב
 יושב ראש:  איציק אדרי
 מנכ"ל:  מיכל ונדר שוורץ
 תקופת הפעילות:  2007–הווה (כ־17 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס האריה השואג (2014) 
 www.wikimedia.org.il
 
ויקימדיה ישראל היא עמותה ישראלית הפועלת בשיתוף פעולה עם קרן ויקימדיה הבין־לאומית במטרה לרכז תוכני ידע והשכלה בעברית ולהנגישם כתכנים חופשיים במאגרי מידע.
בראשות העמותה עומד ועד מנהל הנבחר על ידי אספת החברים. בוועד מכהנים מספר עורכי ויקיפדיה ותיקים, פעילי מיזמי ויקימדיה אחרים וכן אנשי מפתח בתחום המידע והאינטרנט. יושב ראש הוועד הוא איציק אדרי ומנכ"לית העמותה היא מיכל ונדר שוורץ.
פעילות העמותה

עמותת ויקימדיה ישראל הוקמה בשנת 2007 ושייכת לרשת של 42 צ'פטרים (אגודות ויקימדיה מקומיות) הפזורים בארצות שונות ברחבי העולם. "ויקימדיה ישראל" היא הצ'פטר היחיד של קרן ויקימדיה הפועל בסביבת השפה העברית, בהיותו ממוקם במדינת ישראל. השפה הנוספת שבסביבתה הוא פועל היא ערבית.
העמותה תומכת בקהילת מתנדבי ויקיפדיה, פועלת לגיוס עורכים חדשים, יצירת שיתופי פעולה, עורכת כנסים ופועלת לחשיפה ציבורית והתקשורתית לוויקיפדיה. לצד עורכי ויקיפדיה, העמותה מפעילה מתנדבים נוספים (מתנדבי ויקימדיה) שמשתתפים בארגון פעילויות העמותה ובהוצאה לפועל את מיזמי העמותה השונים.
בין הפעילויות המרכזיות של ויקימדיה ישראל ניתן למנות את הבאות:
תמיכה בקהילת ויקיפדיה העברית: פעילות חברתית, ותמיכה במיזמים של מתנדבים.
קיום הרצאות העוסקות בוויקיפדיה ובמיזמי ויקימדיה: ההיסטוריה של ויקיפדיה, איך עובדת ויקיפדיה ומהם המיזמים האחרים של קרן ויקימדיה. בחלק מאירועים אלו עוסקת העמותה גם בבירור שאלות יישומיות הנוגעות לתכנים חופשיים.
ארגון "סדנאות עריכה" - סדנאות המלמדות את דרך הכתיבה בוויקיפדיה.
ביסוס שיתופי פעולה ארוכי טווח להרחבת היקף ויקיפדיה העברית ומיזמים אחרים: ויקימדיה ישראל משתפת פעולה עם הספרייה הלאומית, משרד החינוך, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועם גופים ומוסדות נוספים.
כתיבת ערכים בוויקיפדיה כמטלה אקדמית: מתנדבי ויקימדיה וויקיפדיה מלווים סטודנטים הכותבים ערכים במסגרת קורסים אקדמיים.
פעילות הסברתית בקרב קובעי מדיניות והציבור בנושא תוכן חופשי.
פעילות מול קובעי מדיניות לקידום מדיניות ממשלתית המאפשרת שחרור תכנים חופשיים שברשות המדינה. דוגמה לכך היא החלטת ממשלת ישראל מס' 5268: פתיחת אפשרות השימוש בתצלומים, שזכות היוצרים בהם שייכת למדינה והמצויים באתרי משרדי הממשלה, לכלל הציבור וללא תשלום, מלבד לשימוש מסחרי.
הובלת תחרויות צילום להרחבת מאגר התמונות החופשי הבינלאומי ויקישיתוף בתמונות מישראל.
קיום כנס "ויקימניה 2011" בחיפה, לאחר זכייה בהתמודדות הבין־לאומית על אירוח הכנס.
אירוח האקתון ויקימדיה הבינלאומי בבית הנסן בירושלים באפריל 2016.
אירוח כנס "GLAM" הבינלאומי בתל אביב בנובמבר 2018.
בנובמבר 2018 הודיעה העמותה שבמהלך החודשים הקודמים העלתה לוויקישיתוף 28,000 תצלומים מרשות הציבור, שהורידה מארכיון המדינה, אתר קרן קיימת לישראל, ארכיון הפלמ"ח, ארכיון העמותה להנצחת משה שרת והארכיון הציוני המרכזי. לפני ההעלאה המחודשת, נמחקו דיגיטלית סימני המים שהופיעו עליהם. האיגוד הישראלי לארכיונאות גינה את הפעולה.
הערות שוליים

↑  פתיחת אפשרות השימוש בתצלומים, שזכות היוצרים בהם שייכת למדינה והמצויים באתרי משרדי הממשלה, לכלל הציבור וללא תשלום, החלטה מספר 5268 של ממשלת ישראל, משנת 2012, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  ההאקתון – המפגש הטכנולוגי של תנועת ויקימדיה התקיים בירושלים בתחילת החודש, באתר ויקימדיה ישראל, 19 באפריל 2016
↑  יניב הלפרין, כך מנגישים את הידע ההיסטורי והתרבותי לכל העולם, "אנשים ומחשבים", 4 בנובמבר 2018
↑  טל שורר, ויקימדיה פרסמה עשרות אלפי צילומים - למרות סירוב הארכיונים, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 22 בנובמבר 2018
  מאיר שלו, גנבים בלילה, באתר "ידיעות אחרונות", 29 בנובמבר 2018
גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
דיון במשרדי "ויקימדיה ישראל" שצולם לכתבה של ינון מילס בחדשות 10, אוגוסט 2014
מפגש החורף של קהילת עורכי ויקיפדיה, סינמה סיטי ירושלים, ינואר 2019
סתיו ימי הביניים

כריכת הספר במהדורה העברית, משנת 2009.
סתיו ימי הביניים (בהולנדית: Herfsttij der Middeleeuwen; לפעמים מתורגם גם בסתיו ימי הביניים) הוא ספרו של יוהאן הויזינחה, אשר ראה אור בשנת 1919, העוסק בחברת ימי הביניים במאות 14 ו-15, ובו הוא מנסה להראות כי ימי הביניים לא היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסאנס, אלא היו בהם מאפיינים ייחודיים משלהם.
תוכן הספר

בהקדמתו למהדורה האנגלית משנת 1924, כתב הויזינחה כי מטרתו היא לקשר את שלהי ימי הביניים לתרבות של התקופה שקדמה לה, ולא לבוא בגישה בה נקטו בני זמנו, לפיה ימי הביניים היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסנאס, וכי לא התחדש בהם דבר. ככל שהוא מעמיק במחקרו, הוא מביא עוד ועוד ציטוטים, בעיקר ממקורות בני המאות 14 ו-15, על מנת להוכיח את טיעוניו. למרות שהויזינחה מתבסס בעיקר על רעיונות מקוריים שלו, הוא מביא מדי פעם ציטוטים מחוקרים אחרים, בני זמנו וקודמים להם, אשר גם כן העלו השערה דומה לשלו בנושא מסוים.
הויזינחה נזהר מהמקורות המדיאבליים שברשותו, והוא די ביקורתי כלפיהם. הוא טוען שישנם מקרים בהם הסיפורים מנופחים, במידה כזו או אחרת, ובמקרה אחר הוא טוען כי הסיפור, למרות שנלמד ממקור מהימן יחסית, לוקה בחסר בפרטים חשובים. הוא גם שם דגש רב על העניין הרגשי, וטוען שמעשים רבים במהלך ימי הביניים, היו תלויי רגשות ולאו דווקא רציונל. כמו כן הוא מציין כי כותבי העיתים של ימי הביניים, אפילו בני המאה ה-15, התאפיינו בפסימיות גדולה ונהגו להדגיש יותר את השלילי והרע מאשר את החיובי והטוב. התמונה שהצטיירה בייתה בדרך כלל קודרת, והיא שונה מהאווירה האופטימית ששררה ברנסאנס.
הויזינחה בדק ומצא כי אנשי ימי הביניים יצרו לעצמם מודל לחיקוי, על מנת לנסות ולהינתק מקשיי היום-היום שסבבו אותם. הגיבור האידיאלי היה האביר, אשר הרפתקאותיו שימשו השראה לאנשי התקופה ומפלט מדאגות העולם. המקבילה הרנסאנסית של האביר המדיאבלי היה החכם הקדמוני, בן יוון ורומא, אשר ביטא את תמצית הרעיון ההומניסטי. הוא מרבה להשוות את ימי הביניים לרנסאנס, הן משום סמיכות הזמנים עליהם הוא כותב, והן משום השפעת ספרו של יעקב בורקהארט, תרבות הרנסאנס באיטליה, עליו. עיקר ההשוואה של הויזינחה מתבססת על ספרו של בורקהארט.
בבוחנו את התחום הדתי, הויזינחה בחר להסתכל על תמונה נרחבת יותר מאשר ההווי השגרתי של החיים בימי הביניים, והוא כותב כי מלבד המשמעות הדתית שלהם, הטקסים הדתיים היו חלק מהאסתטיקה החברתית של התקופה וכי הייתה להם גם משמעות מאגית. הויזינחה גם מרבה לציין את האכזריות שפשטה בימי הביניים, וטען כי הטקסים הדתיים וגינוני החצר של האצולה היוו רק מסיכה של המציאות האלימה והאכזרית של התקופה.
בפן המחקרי, הויזינחה מעביר ביקורת מסוימת על החוקרים המודרניים הראשונים של ימי הביניים, בני המאה ה-19, וטוען כי הם התמקדו יתר על המידה בהשפעתם של האצולה ומסעי הצלב על החיים בימי הביניים התיכונים והמאוחרים, והתעלמו כמעט לחלוטין מהתנאים הכלכליים והחברתיים של התקופה. מאידך, הוא גם מעביר ביקורת על כותבי העיתים המדיאבלים בטענה כי הם עצמם, אפילו במאה ה-15 (אותה הוא לוקח כמקרה בוחן) הפריזו יתר על המידה בתיאור השפעתה של האצולה עם מרקם החיים הימי ביניימי. לדעתו, ייתכן כי זוהי הסיבה שחוקרים מודרניים טעו בהערכתם נכונה את החברה המדיאבלית.
כמו כן, בביקורת זו של הויזינחה ניתן לשים לב שלמרות שהוא עצמו השתייך לאסכולה הפוזיטיביסטית, ושבעת פרסום ספרו (1919) טרם יצא לאור הגיליון הראשון של ה-Annales d'histoire économique et sociale, הוא בכל זאת לקח בחשבון את התמונה החברתית הכוללת של ימי הביניים, ולא רק את מקרה הבוחן של האדם היחיד. למשל, כשהוא מתאר את ההיסטוריוגרפיה המדיאבלית כמפריזה בערכה של האצולה, הוא גם מביא מקור אחד שדווקא שם דגש על חשיבותם של פשוטי העם, ולאו דווקא של האצילים, כדי להראות שהתמונה היא לא חד משמעית, כפי שעשויים להסיק מקריאת המקורות ההיסטוריים השונים.
תוכן הספר > האבירות

הויזינחה מציין כי על אף שההיסטוריונים בימי הביניים נהגו לכתוב בשבחה של האבירות, הרי שבפועל הם תיארו מציאות הפוכה של תאוות בצע, אכזריות, ערמומיות דיפלומטית ועוד תכונות אשר אינן יאות לאביר האידיאלי אותו הם היללו. לדעתו, השימוש במונח "אבירות" נבע מכך שההיסטוריונים בימי הביניים לא ממש הבינו את התהליכים סביבם, ובחרו במודל האביר כמפלט. למרות הביקורת, הויזינחה בוחר לדון לכף זכות את הכרוניקאים המדיאבלים, והוא כותב כי על אף שגישתם היא שטחית ומוטעית הרי שהייתה זו הדרך הטובה ביותר שהייתה ברשותם על מנת לתאר את עולמם.
בהמשך הוא מציין כי לא האבירים עצמם (בני התקופה) היו האידיאל, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר, קיסר וחניבעל. הוא בוחן את טענותיהם של היסטוריונים מודרניים, ומגיע למסקנה כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס. בהמשך הוא אף כותב כי:"השאיפה לתפארת של חיי הזמן העתיק, שהיא אופיינית לרנסאנס, שורשיה נעוצים באידיאל האבירי".
ככל שהמציאות הייתה רחוקה יותר מהאידיאל האבירי אותו שבחו ההיסטוריונים המדיאבלים, כך תיאורו של האביר הפליג יותר ויותר אל מחוזות הדמיון. גם שעשועי האבירים ומשחקי המלחמה היו בעלי תפקיד סיפורי ורגשי, ולא ספורטיבי. שלא כמו תחרויות האתלטיקה ביוון העתיקה או בימינו, תחרויות האבירים לא היו פשוטות וטבעיות, אלא הן היו מלאות בתפאורה רומנטית, שתפקידה היה לחזק את רגשותיהם של הצופים בה. כמו תיאורי מעשי האבירים, גם תיאורי התחרויות היו לא מציאותיים, והתבססו בעיקר על סיפורי אגדות.
כמו שעשועי האבירים, גם שורשיהם של מסדרי האבירות נמצא בתרבויות אליליות מהעת העתיקה. נדרי האבירות של החברים במסדרים באו להדגיש את השאיפה למוסריות עליונה של חברי המסדר. הנדר היה חלק מטיפוח אידיאל האביר המוסרי, שכפי שציינתי לעיל, היה שונה מהמציאות. הנדרים היו מנוסחים בצורה ספרותית, והיו בהם מוטיבים אשר היו שאובים מאגדות האבירים העתיקות.
הויזינחה ממשיך וכותב כי ההיסטוריונים בימי הביניים גם הבחינו בין קרב, אשר מועדו וזירת התרחשותו נקבעו מראש, לבין תגרה, בה הצדדים הלוחמים נפגשו במקרה. ניצחון בקרב היה אפוף תהילה יותר מאשר ניצחון בתגרה, ועיקר שירי האבירות היו על ניצחונות בקרבות. ככלל, המלחמות בימי הביניים נתפשו יותר כ"ריבים" בין אצילים מאשר מלחמות בעלות רקע אידאולוגי, כאשר היוצאים מן הכלל הם מסעי הצלב והרקונקיסטה הספרדית. ההכנות לקרב הזכירו יותר הכנות למשחק ספורט אצילי או קרב אבירים מאשר הכנה למלחמה כפי שאנו מכירים זאת היום.
כשהויזינחה בא לסכם את נושא האבירות, הוא כותב כך:
"האבירות לא הייתה נעשית אידיאל החיים במשך כמה מאות שנים לולא הכילה ערכים חברתיים נעלים. כוחה טמון היה בעצם ההפרזה שבהשקפותיה הנדיבות והדמיוניות. נשמת ימי הביניים, האכזרית והלוהטת, אפשר היה להוליכה רק על ידי הגבהה יתירה של האידיאל, שהוצרכה לכוון שאיפותיה אליו."
ציטוט זה מראה כי למרות ביקורתו את הכתיבה ההיסטורית של ימי הביניים, הוא מצליח להבין, מנקודת מבטם של בני הזמן, מה הייתה משמעותה של האבירות לגביהם, ואיך היא עיצבה את החברה המדיאבלית בדרכה הייחודית ובאידיאלים שבה.