stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ קומונוולת'

| --- | --- |
אה"מ קומונוולת' בים סוער, 1912
אה"מ קומונוולת' בים סוער, 1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת פיירפילד 
 תחילת הבנייה:  17 ביוני 1902
 הושקה:  13 במאי 1903
 תקופת הפעילות:  9 במאי 1905 – פברואר 1921 (כ־15 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-18 בנובמבר 1921
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,835–16,140 טון, מקסימלי: 17,282–17,567 טון
 אורך:  138.3 מטר
 רוחב:  22.9 מטר
 שוקע:  7.82 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18.5 קשרים
 גודל הצוות:  777 איש
 טווח שיוט:  12,400 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  16 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 18,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 25–64 מ"מ, צריחי תותחים ראשיים – 203–305 מ"מ, צריחי תותחים משניים – 127–229 מ"מ, קזמטים – 178 מ"מ, ברבטות – 305 מ"מ, מחיצות הגנה – 203–305 מ"מ, מגדל הניווט – 305 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 4 תותחים 9.2 אינץ' (234 מ"מ), 10 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 14 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 14 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ קומונוולת' הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת קינג אדוארד השביעי. כמו כל אוניות הסדרה (מלבד אה"מ קינג אדוארד השביעי), היא נקראה על שם חלק חשוב מהאימפריה הבריטית, כלומר חבר העמים של אוסטרליה. חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים), היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'. קומונוולת' נבנתה בחברת פיירפילד לבניית ספינות והנדסה, הונחה ביוני 1902, הושקה במאי 1903 והושלמה במרץ 1905.
לאחר כניסתה לשירות במרץ 1905, היא שירתה בצי האטלנטי עד שהייתה מעורבת בהתנגשות עם אה"מ אלבמארל בתחילת 1907. תוך כדי תיקון, היא הועברה למה שייקרא צי הבית. לאחר ארגון מחדש של הצי בשנת 1912, היא, יחד עם האוניות האחיות שלה, שובצה בשייטת אוניות המערכה השלישית, חלק מצי הבית. באותה שנה יצאה השייטת לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כחלק ממצור בינלאומי על מונטנגרו. ב-1913 חזרה האונייה למים הבריטים, שם שובצה בפלגה השנייה, צי הבית ונשארה שם עד 1914.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, אפריקה הועברה בחזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הגדול, הצי הבריטי העיקרי במהלך המלחמה. במהלך השנים 1914 ו-1915, האוניות יצאו לעיתים קרובות לים כדי לחפש כלי שיט גרמניים, אך קומונוולת' לא ראתה כל פעולה בתקופה זו. עד סוף השנה הפסיק הצי הגדול לפעול עם אוניות שייטת אוניות המערכה השלישית, ובאפריל 1916 הועברה שייטת אוניות המערכה השלישית לפיקוד נור. בשנת 1917 עברה קומונוולת' שיפוץ מקיף, האונייה היחידה בסדרה שלה שקיבלה טכנולוגיה שווה ערך לזו של הדרדנוטים. היא סיימה את המלחמה כספינת אימונים לתותחנים, והמשיכה בתפקיד זה עד פברואר 1921, אז היא הוצאה משירות ונגרטה.
תכנון

בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר 8 אינץ' (200 מילימטרים) בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות. הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' (190 מילימטרים) לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מילימטרים). האוניות החדשות, אף שהתבססו על הטיפוס הכללי של סדרת מג'סטיק שהיוו את הבסיס לארבעת תכנוני אוניות המערכה הקודמים, סימנו את השינוי המשמעותי הראשון בסדרה. כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם קומונוולת' הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
אוניות הסדרה היו באורך 425 רגל (130 מטרים) בין הניצבים ובאורך כולל של 453 רגל 9 אינץ' (138.30 מטרים). היה להן רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 25 רגל 8 אינץ' (7.82 מטרים). אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של 15,585–15,885 טונות ארוכות (15,835–16,140 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,009–17,290 טונות ארוכות (17,282–17,567 טונות) במעמס מלא. הצוות שלה מנה 777 קצינים ומלחים. אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי 16 דוודי צינור מים. הדוודים פלטו לשתי ארובות הממוקמות באמצע האונייה. לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט).
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי Mk IX בקוטר 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים עם תותחים מקדימה ומאחורה. אלה נתמכו על ידי סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ) בארבעה צריחים בודדים, שניים בכל צד רוחב. האוניות כללו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/ 45 קליבר מותקנים בקזמטים, בנוסף ל-14 תותחי 12 פאונד (3 אינץ' (76 מ"מ)) ו-14 תותחי 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ) להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף; שניים היו בכל צד רוחב, כשהחמישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בקצה האחורי של החגורה היו בעובי 8–12 אינץ' (203–305 מילימטרים). לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'. התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'. סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט שלה היו דפנות בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

קומונוולת' נבנתה בחברת Fairfield Building and Engineering Company ב-Govan. היא הונחה ב-17 ביוני 1902, הושקה ב-13 במאי 1903 והושלמה במרץ 1905. עם כניסתה לשירות, קומונוולת' נמסרה למספנת פורטסמות' ב-14 במרץ, שם היא הוכנסה למילואים. היא נכנסה לשירות מלא ב-9 במאי במספנת דבונפורט לשירות בצי האטלנטי. היא התנגשה באוניית המערכה אה"מ אלבמארל ליד לאגוס ב-11 בפברואר 1907, וספג נזק לגוף ולמחיצות; לאלבמארל נגרם נזק קל לחרטום שלה. היא החלה בתיקונים במספנת דבונפורט מאוחר יותר באותו החודש. בזמן התיקון, עברה קומונוולת' לצי התעלה במרץ, והחלה לשרת שם בפועל ב-28 במאי לאחר השלמת תיקוניה. היא ספגה תקלה נוספת באוגוסט כשעלתה על שרטון, והייתה בתיקון במספנת דבונפורט עד אוקטובר.
כחלק מארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית, וקומונוולת' הפכה ליחידת צי הבית באותה פלגה. היא עברה שיפוץ בדבונפורט מאוקטובר 1910 עד יוני 1911. תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, קומונוולת' וכל שבע אחיותיה (אפריקה, בריטניה, דומיניון, היברניה, הינדוסטן, קינג אדוארד השביעי וזילנדיה) הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית. השייטת נותקה נותקה לים התיכון בנובמבר 1912 בגלל מלחמת הבלקן הראשונה (אוקטובר 1912 - מאי 1913); היא הגיעה למלטה ב-27 בנובמבר 1912 ולאחר מכן השתתפה, כחלק מכוח בינלאומי, במצור על מונטנגרו ובכיבוש של סקוטארי כדי לאלץ את המקדונים לוותר על העיר לאלבניה החדשה שהוקמה. השייטת חזרה לבריטניה ב-1913 והצטרפה מחדש לצי הבית ב-27 ביוני 1913.
אה"מ הרקולס (1910)

| --- | --- |
אה"מ הרקולס עוגנת בסקפה פלו, 1916–1917 בקירוב
אה"מ הרקולס עוגנת בסקפה פלו, 1916–1917 בקירוב
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת קולוסוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Palmers Shipbuilding and Iron Company 
 הוזמנה:  1 ביוני 1909
 תחילת הבנייה:  30 ביולי 1909
 הושקה:  10 במאי 1910
 תקופת הפעילות:  31 ביולי 1911 – 8 בנובמבר 1921 (10 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 20,030 טון
 אורך:  166.3 מטר
 רוחב:  26.0 או 26.4 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  778–791
 טווח שיוט:  12,370 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 25,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–279 מ"מ   שריון סיפון – 38–102 מ"מ   צריחי תותחים – 280 מ"מ   ברבטות – 102–279 מ"מ   מגדל הניווט – 280 מ"מ   מחיצות – 152–203 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk XI BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/50 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ הרקולס הייתה השנייה והאחרונה מבין שתי אוניות מערכה דרדנוט מסדרת קולוסוס שנבנו עבור הצי המלכותי בסוף העשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול, ולעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים ואימונים בים הצפוני. האונייה נחשבה למיושנת לאחר המלחמה וצומצמה לעתודה. הרקולס נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
תכנון ותיאור

העיצוב של סדרת קולוסוס נגזר מזה של אה"מ נפטון שקדמה לה עם שריון מפוזר וטורפדות חזקים יותר. להרקולס היה אורך כולל של 545 רגל 9 אינץ' (166.3 מטרים), רוחב של 85 רגל 2 אינץ' (26.0 מטרים), ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האונייה היה 20,030 טונות ארוכות (20,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,266 טונות ארוכות (23,639 טונות) במעמס מלא. בשנת 1911 מנה הצוות שלה 778 קצינים ומלחים ובשנת 1916 הוא מנה 791.
הרקולס הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Yarrow. הטורבינות דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה, בני שמונה שעות, ב-2–3 במרץ 1911, היא הגיעה למהירות מרבית של 21.6 קשרים (40 קמ"ש) מ-28,922 כוחות סוס (21,567 קילוואט) בסערה מתונה. אוניות הסדרה נשאו מספיק פחם ומזוט כדי להעניק להן טווח של 6,680 מיילים ימיים (12,370 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL) 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A'‏, 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. צריחי הכנפיים היו מוצבים "בדרגה" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות מטח דופן, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. היכולת לירות בכל עשרת תותחי ה-12 אינץ' במטח רוחב היה שווה לסידור כל קו האמצע של אוניות המערכה האמריקאיות, אך סידור קו המרכז היה פחות בעייתי למבנה העילי.
החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL ארבעה אינץ' (102 מ"מ)/ 50 קליבר Mark VII. עשרה מהם הורכבו במבנה העילי הקדמי ושישה במבנה האחורי בצריחים בודדים. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). כמו כן האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצמה ל-2.5 אינץ' (64 מ"מ) מחוץ למצודה המשוריינת המרכזית, אך לא הגיעה לחרטום או לירכתיים. מעל זה היה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ). המחיצות האלכסוניות הקדמיות בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטה 'A'. באופן דומה המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון לברבטה 'Y', אם כי עוביה היה 8 אינץ'. שלושת הברבטים המרכזיים היו מוגנים על ידי מגני חזית בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-4 או 5 אינץ' (127 מ"מ) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיו להן מגני חזית בעובי 11 אינץ' של שריון. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' עם גגות בעובי 3 אינץ'.
עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.5–4 אינץ' (38–102 מילימטרים) עם העוביים הגדולים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'. למגדל האיתור מאחורי ומעל מגדל הניווט היו דפנות בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ומגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היה עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'. למען חיסכון במשקל, אוניות הסדרה ביטלו את מחיצות האנטי-טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית של דרדנוט הישנה יותר שהציבה אותן רק מחוץ למחסני התחמושת באותו עובי מ-1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). הם אכן שמרו על לוחות השריון בעובי 1 אינץ' המגינים על ספיגות הדוודים.
תכנון ותיאור > חימוש ושריון > שינויים

מתישהו בשנת 1912, פלטפורמת המצפן הורחבה קדימה כדי להכיל מד טווח. לאחר תחילת המלחמה באוגוסט 1914, נוספו זוג תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ'. מנהל בקרת אש הותקן על פלטפורמה מתחת לחלק העליון לפני דצמבר 1915. בערך 50 טונות ארוכות (51 טונות) של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן, ארבעה תותחי 4 אינץ' הוצאו מהמבנה האחורי. באפריל 1917, הרקולס צוידה בתותחי נ"מ בודדים בקוטר 4 אינץ' ו-3 אינץ', והקבוצה הקדמית של תותחי 4 אינץ' נסגרה בקזמטים. צינור הטורפדו בירכתיים הוסר בשנים 1917–1918 ומד טווח זווית גבוהה הותקן במרומי האונייה ב-1918.
בנייה וקריירה

הרקולס, שנקראה על שם האל למחצה המיתולוגי הרקולס, הייתה האונייה החמישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הוזמנה ב-1 ביוני 1909 והונחה בפאלמרס במספנתם בג'ארו ב-30 ביולי. היא הושקה ב-10 במאי 1910 והושלמה באוגוסט 1911 בעלות של 1,661,240 ליש"ט, כולל חימושה. האונייה נכנסה לשירות ב-4 ביולי לניסויים עם צוות חלקי. הרקולס הופעלה מחדש עם צוות מלא ב-31 ביולי והוקצתה כאוניית הדגל של הפלגה השנייה של צי הבית. ב-19 בדצמבר קיבל תת-אדמירל סר ג'ון ג'ליקו את הפיקוד על הפלגה, ששמה שונה שייטת אוניות המערכה השנייה (BS) ב-1 במאי 1912. האונייה השתתפה בסקירת הצי הפרלמנטרית ב-9 ביולי בספיטהד ושופצה בפורטסמות' בנובמבר-דצמבר. במהלך תקופה זו, תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר החליף את ג'ליקו כמפקד השייטת השנייה. הרקולס הוחלפה כאוניית הדגל של השייטת ב-7 במרץ 1913 והפכה לספינה פרטית בשייטת. ב-22 במרץ היא התנגשה ב־SS מרי פארקס מגלאזגו וגרמה לה נזק בנמל פורטלנד במהלך סערה, בעוד שהיא ספגה נזק קל בלבד. בחודש מאי הועברה האונייה לשייטת אוניות המערכה הראשונה.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

בין 17 ל-20 ביולי 1914 הרקולס השתתפה בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לפורטלנד ב-27 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו יומיים לאחר מכן כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית. באוגוסט 1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אורגן צי הבית מחדש כצי הגדול, תחת פיקודו של אדמירל ג'ליקו. רובו התבסס לזמן קצר (22 באוקטובר עד 3 בנובמבר) בלו סווילי, אירלנד, בעוד ההגנות בסקפה פלו חוזקו. בערב 22 בנובמבר 1914 ערך הצי הגדול סריקה עקרונית בחציו הדרומי של הים הצפוני; הרקולס פעלה עם הכוח העיקרי בתמיכה בשייטת סיירות המערכה הראשונה של תת-אדמירל דייוויד ביטי. הצי חזר לנמל בסקפה פלו ב-27 בנובמבר. שייטת אוניות המערכה הראשונה שייטה מצפון-מערב לאיי שטלנד וערכה אימון ירי ב-8–12 בדצמבר. ארבעה ימים לאחר מכן, הצי הגדול יצא לפעולה במהלך הפשיטה הגרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, אך לא הצליח ליצור מגע עם צי הים הפתוח. הרקולס ושאר הצי הגדול ערכו סריקה נוספת של הים הצפוני ב-25–27 בדצמבר.
ספינותיו של ג'ליקו, כולל הרקולס, ערכו תרגילי ירי ב-10–13 בינואר ממערב לאי אורקני ואיי שטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בסיירות המערכה של ביטי, אך הצי היה רחוק מדי מלהשתתף בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-7–10 במרץ, ערך הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים ב-16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל.
הצי הגדול ערך סריקות במרכז הים הצפוני ב-17–19 במאי וב-29–31 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמני. במהלך 11–14 ביוני ערכה השייטת אימון ירי ותרגילי קרב ממערב לשטלנד ועוד אימונים מול שטלנד החל מ-11 ביולי. ב-2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. האונייה, יחד עם רוב הצי הגדול, ערכו סריקה נוספת לים הצפוני בין 13 ל-15 באוקטובר. כמעט שלושה שבועות לאחר מכן, הרקולס השתתפה במבצע אימון צי נוסף ממערב לאורקני במהלך 2–5 בנובמבר.
ב-19 במרץ 1916 השלימה האונייה תיקונים בטורבינות שלה, שהחזיקו אותה בסקפה פלו במשך כמעט שישה שבועות. בלילבליל 25 במרץ הפליגו הרקולס ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. כשהצי הגדול התקרב לאזור ב-26 במרץ, הכוחות הבריטיים והגרמנים כבר ניתקו מגע וסערה חזקה איימה על כלי השיט הקלים, כך שהצי קיבל הוראה לחזור לבסיס. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > קרב יוטלנד

בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמשת סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה על הצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
ב-31 במאי, הרקולס, בפיקודו של קפטן לואיס קלינטון-בייקר, הייתה האונייה העשרים ושלושה (או השנייה מאחור) מראש מערך הקרב לאחר הפריסה כחלק מהפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה. במהלך השלב הראשון של הקרב הכללי, נורו על האונייה חמישה פגזים שנורו על ידי דרדנוט גרמנית בשעה 18:16. זמן קצר לאחר מכן, היא ירתה לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן בסביבות השעה 18:20. הרקולס ירתה בדרדנוט גרמנית החל מ-18:25 עם שבעה או שמונה מטחים משלה. הראות הלקויה הפריעה מאוד לאש התגובה שלה והיוותה בעיה לכל הקרב. בשעה 19:12 האונייה פתחה באש לעבר סיירת המערכה SMS זיידליץ, וכנראה קלעה שני פגעים. אחד הפגזים הסופר-נפיצים (HE) שלה חדר דרך המבנה העליון וגרם לנזק קל מרסיסים. פגז ה-HE השני חדר בפגיעה בשריון האונייה העילי, התפרץ בלוחות השריון וגרם להצפה מתונה. כחמש עד עשר דקות לאחר מכן, היא התמודדה עם כמה שייטות משחתות גרמניות עם כמה מטחים מהחימוש הראשי שלה ללא תוצאה. הרקולס נאלצה אז להסתובב כדי להימנע מכמה טורפדות, שאחד מהם חלף קרוב מאוד. מרלבורו, אוניית הדגל של הפלגה, נפגעה מטורפדו ונאלצה להפחית מהירות, מה שגרם לפלגה להתייצב מאחורי הגוף הראשי של הצי הגדול. הם לא הצטרפו מחדש עד אחר הצהריים של 1 ביוני, כשהצי פנה הביתה. הרקולס לא ספגה שום נזק וירתה בסך הכל 98 פגזים בקוטר 12 אינץ' ו-15 פגזים מתותחי ה-4 אינץ' שלה במהלך הקרב.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > פעילות לאחר מכן

לאחר הקרב, האונייה הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית והפכה לאוניית הדגל של מפקדה, תת-אדמירל סר דובטון סטורדי. הצי הגדול התייצב ב-18 באוגוסט 1916 כדי לארוב לצי הים הפתוח בזמן שהתקדם לדרום הים הצפוני, אך שורה של תקלות וטעויות מנעו מג'ליקו ליירט את הצי הגרמני לפני שחזר לנמל. במהלך הגיחה הזו, הרקולס ערכה את הבדיקה הראשונה של בלון פורח נגרר (ללא משקיפים). שתי סיירות קלות הוטבעו על ידי צוללות גרמניות במהלך המבצע, מה שגרם לג'ליקו להחליט שלא לסכן את היחידות העיקריות של הצי דרומית ל-55° 30' צפון עקב שכיחות הצוללות והמוקשים הגרמניים. האדמירליות הסכימה וקבעה שהצי הגדול לא יצא לפעולה אלא אם הצי הגרמני ינסה לפלוש לבריטניה או שתהיה אפשרות חזקה שניתן יהיה לכפות עליו קרב בתנאים מתאימים.
ב-22 באפריל 1918 הפליג צי הים הפתוח צפונה בפעם האחרונה בניסיון לא מוצלח ליירט שיירה לנורווגיה, ונאלץ לחזור יומיים לאחר מכן לאחר שלסיירת המערכה SMS מולטקה נגרם נזק למנוע. הצי הגדול יצא לפעולה מרוזית' ב-24 עם גילוי הפעולה, אך לא הצליח ללכוד את הגרמנים. הרקולס נכחה ברוזית' כאשר הצי הגרמני נכנע ב-21 בנובמבר. ב-3 בדצמבר היא נותקה לקחת את ועדת שביתת הנשק של מדינות ההסכמה לקיל, גרמניה, והיא חזרה לרוזית' ב-20 בדצמבר. הרקולס צומצמה לעתודה בפברואר 1919 ברוזית' ונרשמה לפירוק באוקטובר 1921. ב-8 בנובמבר היא נמכרה לחברת Slough Trading Co. ונמכרה מחדש לחברה גרמנית בספטמבר 1922. האונייה יצאה מרוזית', בגרירה, לכיוון קיל באוקטובר ולאחר מכן נגרטה.
אחזקות מוזיאונים

האוסף של המוזיאון הימי הלאומי כולל מספר ציורים של הרקולס מאת ויליאם ליונל וילי והאוסף של מוזיאון המלחמה האימפריאלי כולל דגם בנאים של הרקולס, שנעשה על ידי פאלמרס ב-1910.
תרשים מתוך Brassey's Naval Annual 1915. דיאגרמה זו מציגה תרנים עבור אה"מ נפטון שכן לסדרת קולוסוס היה רק תורן קדמי, הממוקם מאחורי הארובה הקדמית.
צריחים אחוריים של הרקולס
החלק הקדמי של הרקולס בסביבות 1916–1917, מראה את מנהל בקרת האש של התותחים, החפץ העגול ממש לפני הארובה על גבי המבנה, ואת הקזמטים לחימוש המשני
הרקולס באימון קרב, 1913
שייטת אוניות המערכה הראשונה בים, אפריל 1915
מפות המציגות את התמרונים של הצי הבריטי (כחול) והגרמני (אדום) ב-31 במאי – 1 ביוני 1916
רוונג' (משמאל) והרקולס (מימין) בדרך לקרב יוטלנד, 31 במאי 1916
תת-אדמירל סטורדי עומד מול אחד מצריחי הכנפיים שלה
אה"מ טמרייר (1907)

| --- | --- |
אה"מ טמרייר במעגן, 1909
אה"מ טמרייר במעגן, 1909
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת בלרופון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 הוזמנה:  30 באוקטובר 1906
 תחילת הבנייה:  1 בינואר 1907
 הושקה:  24 באוגוסט 1907
 תקופת הפעילות:  15 במאי 1909 – 7 בדצמבר 1921 (12 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 18,596 טון
 אורך:  160.3 מטר
 רוחב:  25.1 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  681–729
 טווח שיוט:  10,590 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 23,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–254 מ"מ   שריון סיפון – 19–102 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 127–254 מ"מ   מגדל הניווט – 203–279 מ"מ   מחיצות – 203 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk X BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ טמרייר הייתה אחת משלוש אוניות מערכה דרדנוט מסדרת בלרופון שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא בילתה כמעט את כל הקריירה שלה בצי הבית והצי הגדול. מלבד השתתפותה בקרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הלא חד משמעית ב-19 באוגוסט, שירותה במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
טמרייר הועברה לצי הים התיכון באוקטובר 1918 והיא תמכה בכוחות מדינות ההסכמה בים התיכון ובים השחור לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר. האונייה נחשבה למיושנת וצומצמה לעתודה כשחזרה הביתה בתחילת 1919 ושימשה אז כספינת אימונים. טמרייר נמכרה לגרוטאות ב-1921 ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
תכנון ותיאור

העיצוב של סדרת בלרופון היה גרסה קצת יותר גדולה ומשופרת של אה"מ דרדנוט המהפכנית שקדמה לה, עם הגנה תת-מימית טובה יותר וחימוש משני חזק יותר. לטמרייר היה אורך כולל של 526 רגל (160.3 מטרים), רוחב של 82 רגל 6 אינץ' (25.1 מטרים), ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים) בתפוסה סטנדרטית. הדחק האונייה היה 18,596 טונות ארוכות (18,894 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-22,359 טונות ארוכות (22,718 טונות) במעמס מלא. ב-1909 מנה הצוות שלה 681 קצינים ומלחים ואילו ב-1911 הוא מנה 729.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירים, תוך שימוש בקיטור משמונה עשר דוודי Yarrow. הטורבינות דורגו ב-23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאונייה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים של סופרב ב-5 במרץ 1909, היא הגיעה למהירות מרבית של 21.55 קשרים (39.91 קמ"ש) מ-26,966 כוחות סוס (20,109 קילוואט). האונייה נשאה מספיק פחם ומזוט כדי להעניק לה טווח של 5,720 מיילים ימיים (10,590 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש)
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחים נטעני עכוז (BL)‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk XI בחמישה צריחי תותחים, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A'‏, 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. החימוש המשני, או החימוש נגד סירות טורפדו, כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII. שניים מהתותחים הללו הותקנו כל אחד על גגות הצריחים בקו המרכז הקדמי והאחורי וצריחי הכנפיים בצריחים לא מסוככים, והשמונה האחרים הוצבו במבנה העילי. כל התותחים היו בצריחים בודדים. האוניות היו מצוידות גם בשלוש צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בכל צד רוחב והשלישי בירכתיים.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים) בין הברבטות הקדמיות והאחוריות. שלושת הסיפונים המשוריינים נעו בעובי בין 0.75–4 אינץ' (19–102 מילימטרים). פני צריח הסוללה העיקריים היו 11 אינץ' (279 מילימטרים) עובי, והצריחים נתמכו בברבטות בעובי 9–10 אינץ' (229–254 מילימטרים).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון > שינויים

התותחים על גג הצריח הקדמי הועברו למבנה העילי בשנת 1914 ותותחי הגג מצריחי הכנף הותקנו מחדש במבנה העילי האחורי בשנים 1914–1915; כל תותחי ה-4 אינץ' במבנה העילי נסגרו כדי להגן טוב יותר על הצוותים שלהם. בנוסף, תותח נ"מ בודד בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף על פלטפורמת הזרקורים לשעבר בין הצריחים האחוריים. זמן קצר לאחר מכן, התותחים על הצריח האחורי הוסרו וכך גם זוג אחד מהמבנה העילי. בערך באותו זמן נוסף תותח נ"מ נוסף בקוטר 3 אינץ' לגג הצריח האחורי.
עד מאי 1916, מנהל בקרת אש הותקן גבוה על תורן החצובה הקדמי. כ-23 טונות ארוכות (23 טונות) של שריון סיפון נוסף נוספו לאחר קרב יוטלנד. עד אפריל 1917, טמרייר החליפה את תותח הנ"מ בקוטר 3 אינץ' בצריח 'Y' בתותח בקוטר 4 אינץ' וצינור הטורפדו בירכתיים הוסר. בשנת 1918 הותקן מד טווח בזווית גבוהה, התותח הימני האחורי בקוטר 4 אינץ' הוסר ותותח הנ"מ בקוטר 4 אינץ' הועבר לסיפון הרביעי. לאחר סיום המלחמה, הוסרו ארבעה תותחים משניים כדי לספק מקום נוסף לצוערים ימיים ושני תותחי הנ"מ הוסרו.