stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריק כרמן
קריירת סולו

שני סינגלי הסולו הראשונים שלו היו להיטי מצעד בשנת 1976. שניהם היו בהשראת סרגיי רחמנינוב. הראשון מבין הסינגלים הללו, "All by Myself", המבוסס על קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של רחמנינוב, הגיע למקום השני בארצות הברית, ולמקום ה-12 בבריטניה, שם היה זה הלהיט היחיד שלו. הוא נמכר ביותר ממיליון עותקים, וזכה בדיסק זהב על ידי ה-RIAA באפריל 1976. סינגל ההמשך, "Never Gonna Fall in Love Again", מבוסס על הנושא המרכזי של הסימפוניה מספר 2 של רחמנינוב. שירים אלה הופיעו באלבום הבכורה של כרמן מ-1975, יחד עם "That's Rock and Roll", סינגל להיט מספר 3 של הזמר שון קאסידי. האלבום היה במקום ה-21 במצעד האלבומים של בילבורד והגיע בשנת 1977 למכירות של יותר מ-500,000 עותקים.
אלבומו השני של כרמן, Boats Against the Current, יצא בקיץ 1977 וזכה לביקורות מעורבות. האלבום היה 13 שבועות במצעד אלבומי הבילבורד, בשיאו מספר 45. הוא גם הפיק את הסינגל "She Did It", אך רצועת הכותרת הצליחה להגיע רק לתחתית הטבלה. הסינגל השלישי שנלקח מהאלבום, "Marathon Man", הפך לסינגל הסולו הראשון שלו שלא זכה להופיע במצעד הבילבורד הוט 100. עם זאת, שון קאסידי הגיע ל-Top 10 בשנת 1978 עם "Hey Deanie" של כרמן. במשך כמה שבועות בסתיו 1977 היו לכרמן שלוש קומפוזיציות שהופיעו במקביל בבילבורד הוט 100, "She Did It" ושני הלהיטים הגדולים של קאסידי.
כרמן הוציא שני אלבומים נוספים. הסינגל "Change of Heart" הגיע למקום ה-6 בסוף 1978. בשנת 1980, לאחר צאת האלבום "Tonight You're Mine" והסינגל "It Hurts Too Much" הוא עזב זמנית את תעשיית המוזיקה.
ארבע שנים מאוחר יותר, אחרי שמייק רינו ואן וילסון הגיעו לראש המצעדים עם הבלדה "Almost Paradise" (שיר נושא לסרט Footloose), כרמן הוציא בשנת 1985 אלבום שני בשם עצמי ולהיט קאמבק גדול, "I Wanna Hear It from Your Lips". סינגל ההמשך, "I'm Through with Love", הצליח גם הוא. רצועה נוספת מהאלבום, "Maybe My Baby", הפכה מאוחר יותר ללהיט קאנטרי של לואיס מנדל. "I Wanna Hear It from Your Lips" היה להיט קאנטרי נוסף של לואיס מנדל.
הופעתו האחרונה של כרמן הייתה ב-2009, אך הוא המשיך לעסוק במוזיקה עד למותו.
חיים אישיים

כרמן עבר מלוס אנג'לס בחזרה לגייטס מילס בצפון מזרח אוהיו בשנות התשעים. בשנת 2016 התחתן עם איימי מרפי.
בשנת 2019 הכריז כרמן ברשתות החברתיות על תמיכתו בדונלד טראמפ.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

| כותרת | פרטי אלבום | מיקומים> ארצות הברית | מיקומים> אוסטרליה |
| --- | --- | --- | --- |
| Eric Carmen |  תאריך פרסום: נובמבר 1975  תווית: הקפיטול | 21 | 15 |
| Boats Against the Current |  תאריך פרסום: אוגוסט 1977  תווית: אריסטה | 45 | 37 |
| Change of Heart |  תאריך פרסום: ספטמבר 1978  תווית: אריסטה | 137 | 93 |
| Tonight You're Mine |  תאריך פרסום: 1 בינואר 1980  תווית: אריסטה | 160 | 80 |
| Eric Carmen |  תאריך פרסום: 1984  תווית: גפן | 128 | - |
| The Best of Eric Carmen |  תאריך פרסום: 1988  תווית: אריסטה | 59 | 17 |
| The Definitive Collection |  תאריך פרסום: 17 ביוני 1997  תווית: אריסטה | - | - |
| All By Myself - The Best Of Eric Carmen |  תאריך פרסום: 21 באוקטובר 1999  תווית: פריטי אספנות | - | - |
| I Was Born to Love You |  תאריך פרסום: 2000  תווית: קרנף | - | - |
| The Essential Eric Carmen |  תאריך פרסום: 25 במרץ 2014  תווית: אריסטה | - | - |
דיסקוגרפיה > סינגלים

(All By Myself" (1975"
(Never Gonna Fall in Love Again" (1976"
(Sunrise" (1976"
(That's Rock and Roll" (1976"
(She Did It" (1977"
(Boats Against the Current" (1977"
(Marathon Man" (1977"
(Change of Heart" (1978"
(Haven't We Come a Long Way" (1978"
(End of the World" (1978"
(It Hurts Too Much" (1980"
(All for Love" (1980"
(Foolin' Myself" (1980"
(I Wanna Hear It from Your Lips" (1984"
(I'm Through with Love" (1984"
(The Way We Used to Be" (1984"
(The Rock Stops Here" (1986"
(Hungry Eyes" (1987"
(Make Me Lose Control" (1988"
(Reason to Try" (1989"
(My Heart Stops" (1991"
(Brand New Year" (2013"
הערות שוליים

↑  "Eric Carmen Chart History (Billboard 200)". Billboard. נבדק ב-17 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Murrells, Joseph (1978). The Book of Golden Discs (2nd ed.). London: Barrie and Jenkins Ltd. p. 355. ISBN 0-214-20512-6.
↑  Marsh, Dave. "Boats Against the Current". Super Seventies. Rolling Stone. נבדק ב-24 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Weiner, Matthew. "Adrift in the Seventies". Save the Robot. Save the Robot. נבדק ב-24 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ofjord, Michael. "Boats Against the Current". AllMusic. RhythmOne Group. נבדק ב-24 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Friedman, Roger (30 בנובמבר 2019). "Raspberries for 70s Raspberries Rock Group Singer Eric Carmen As He Reveals Himself as Major Trump Supporter". Showbiz411. נבדק ב-1 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EricCarmen The best Of". Australian-charts. נבדק ב-31 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012736175305171  PLWABN: 9810548242905606  BIBSYS: 7045417  BNE: XX878224  BnF: cb13922002q (data)  CiNii: DA18006481  GND: 134343751  ICCU: DDSV085289  ISNI: 0000 0000 7839 3714  LCCN: n92085440  LNB: 000299994  MusicBrainz: 4e6daf86-a5c9-42ea-9bd2-9482a71c38d4  NKC: xx0079666  NLA: 35817960  NLK: KAC201947680  NSK: 000067837  NTA: 071981705  RERO: 02-A005788362  SNAC: w6dz2k57  SUDOC: 251286967  VIAF: 49410047   WorldCat (עם VIAF): 49410047
ג'ון אוסבורן

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1929 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  24 בדצמבר 1994 (בגיל 65) שרופשייר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John James Osborne 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הבט אחורה בזעם, Inadmissible Evidence 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 בן או בת זוג:  מרי יור (1957–1963)  ג'יל בנט (1968–1978)  פנלופה גיליאט 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1962)  PEN/Ackerley Prize 
 
ג'ון ג'יימס אוסבורן (באנגלית: John James Osborne;‏ 12 בדצמבר 1929 - 24 בדצמבר 1994) היה מחזאי, תסריטאי, שחקן תיאטרון ומבקר בריטי. מחזהו "הבט אחורה בזעם", שכתב ב-1956, שינה את פני התיאטרון האנגלי.
ביוגרפיה

אוסבורן נולד בדצמבר 1929 בלונדון. הוא היה בנם של תומאס גודפרי אוסבורן, פרסומאי ממוצא וולשי ושל נלי ביאטריס, שהייתה ברמנית. אוסבורן העריץ את אביו ושנא את אמו, עליה כתב שלימדה אותו את "הגורליות שבשנאה... היא המחלה שלי". הוא תיאר אותה כ"צבועה, שקועה בעצמה, ערמומית ואדישה". תומאס נפטר ב-1941 והשאיר לבנו ביטוח חיים שאיפשר לו לממן את לימודיו בבית הספר הפרטי בלמונט קולג' במחוז דבון. הוא החל את לימודיו ב-1943 אך גורש מבית הספר בקיץ 1945 לאחר שחבט במנהל בית הספר, שהכה אותו משום שהאזין לפרנק סינטרה בשידור רדיו. תעודת בית הספר הייתה התעודה הרשמית היחידה שרכש.
אוסבורן חזר לגור עם אמו בלונדון ובמשך זמן קצר ניסה לעסוק בעיתונאות. בעקבות הכרות עם להקה נודדת של שחקנים החל להיות מעורב בתיאטרון כמנהל במה וכשחקן. הוא הצטרף ללהקה של אנתוני קרייטון (Anthony Creighton) וניסה את כוחו בכתיבת מחזות. את המחזה הראשון "The Devil Inside Him", "השטן שבתוכו", כתב בשיתוף פעולה עם המנטורית שלו סטלה לינדן, שגם ביימה אותו ב"תיאטרון רויאל" (Royal) שבהאדרספילד (Huddersfield). בתקופה זו נשא לאישה את פמלה ליין. את המחזה השני "Personal Enemy", "אויב אישי", כתב יחד עם אנתוני קרייטון (שאיתו כתב גם את "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון") והוא הוצג בתיאטראות אזוריים.
ביוגרפיה > הבט אחורה בזעם

מחזהו הבולט ביותר של אוסבורן, "הבט אחורה בזעם" (Look Back in Anger) נכתב על ידו בתוך 17 ימים, בכיסא נוח במזח מורקמב (Morecambe), מקום בו הופיע בהצגה בשם "Seagulls over Sorrento", "שחפים מעל סורנטו". המחזה הוא אוטוביוגרפי ברובו, ומבוסס על התקופה בה חי עם פמלה ליין בדירה צפופה בדרבי, והיא הצמיחה לו קרניים. הוא שלח את המחזה לסוכנים רבים, ואלה החזירו אליו את כתב היד במהירות רבה. אוסבורן כתב על כך: "המהירות שבה הוחזר המחזה לא הייתה מפתיעה, אבל האגרסיביות שבשיגור גרם לי הקלה. כאילו ששוטר עצבני תופס אותך ואומר לך להמשיך בדרכך."
לבסוף הגיע המחזה ללהקה חדשה, ששמה "תיאטרון רויאל קורט" (Royal Court). הלהקה הוקמה בלונדון על ידי ג'ורג' דיוויין, מנהל שחקנים ומנהל אמנותי. אחרי כישלון שלוש ההפקות הראשונות של הלהקה היו חבריה זקוקים נואשות למחזה מצליח כדי לשרוד. דיוויין היה מוכן להמר על המחזה, בו ראה את ביטויה הפראי והזועף של הרוח החדשה שלאחר המלחמה. אוסבורן התגורר באותו זמן בסירה דולפת על נהר התמזה יחד עם קרייטון; השניים היו קוטפים סרפדים ומבשלים אותם כדי לאכול. דיווין היה כה להוט ליצור קשר עם אוסבורן עד שחתר אליו בסירה והודיע על כוונתו להעלות את המחזה כהפקה הרביעית של התיאטרון. את ההצגה ביים טוני ריצ'רדסון ושיחקו בה קנת' היי (Kenneth Haigh), מרי יור ואלן בייטס. במהלך ההצגות התפתח רומן בין אוסבורן לשחקנית מרי יור, וב-1957 התגרש אוסבורן מאשתו, פמלה ליין, והתחתן עם יור.
ג'ורג' פירון (George Fearon), קצין העיתונות של התיאטרון הוא זה שיצר את הביטוי "איש צעיר וזועם". ב-1993, שנה לפני מותו, כתב אוסבורן על ערב הפתיחה של ההצגה: "אני זוכר את האירוע רק באופן חלקי, אבל לבטח יותר במדויק מאלה הטוענים שהיו נוכחים, ואם להאמין להם התיאטרון היה צריך להיות מלא בכמות גדולה פי כמה מהקיבולת שלו." הביקורות היו מעורבות. רוב המבקרים שצפו בהצגה באותו לילה ראו בה כישלון ונראה היה שהלהקה מתפרקת. ה"איבנינג סטנדרד" (Evening Standard) כינה את המחזה "כישלון" ו"בכיינות עם רחמים עצמיים". ואולם, ביום ראשון שלאחר מכן שיבח קנת' טיינן (Kenneth Tynan) המבקר בעל ההשפעה של האובזרבר, את המחזה: "איני יכול לאהוב את מי שאינו רוצה לראות את 'הבט אחורה בזעם'" כתב, "זה המחזה הטוב ביותר של העשור". הרולד הובסון מה"סאנדיי טיימס" כינה את אוסבורן "הבטחה יוצאת דופן". המחזה זכה להצלחה מסחרית עצומה, הוא הוצג בווסט אנד ובברודוויי, והיה בסיבוב הופעות במוסקבה. ב-1958 עובד המחזה לסרט קולנוע עם ריצ'רד ברטון ומרי יור בתפקידים הראשיים. המחזה הפך את אוסבורן לאיש אמיד ומפורסם, וזיכה אותו בפרס איבנינג סטנדרד לדרמה כמחזאי המבטיח ביותר של השנה.
ההצגה הועלתה לראשונה בישראל ב-1959 בבימויו של היי קלוס עם מישא אשרוב, שלמה בר-שביט, מרים זוהר, אלישבע מיכאלי וארי קוטאי.
ביוגרפיה > "הבדרן" ושנות השישים

השחקן לורנס אוליבייה התייחס בזלזול למחזה "הבט אחורה בזעם" כשצפה בו לראשונה וטען שזהו תיאטרון גרוע ולא פטריוטי. באותה תקופה עבד אוליבייה עם מרילין מונרו על הסרט "הנסיך ונערת השעשועים", ובעלה המחזאי ארתור מילר ליווה אותה בעת שהותה בלונדון. אוליביה שאל את מילר איזה מחזה ירצה לראות בלונדון, ומילר הציע את יצירתו של אוסבורן. אוליביה ניסה להניא אותו מכך, אך מילר התעקש והשניים ראו ביחד את המחזה. בעיני מילר היה המחזה חושפני, והם פגשו את אוסבורן מאחורי הקלעים.
אוליביה התרשם מתגובתו של האמריקאי וביקש מאוסבורן לכתוב מחזה עבורו. לדברי הביוגרף ג'ון היילפרן התחולל השינוי בדעתו של השחקן הדגול בשל משבר אמצע החיים בו היה שרוי. אוליביה חיפש אתגר חדש אחרי שנים של הצלחה במחזות שייקספיריים, וחשש לאבד את עליונותו בסגנון החדש של התיאטרון. ג'ורג' דיוויין, המנהל האמנותי של רויאל קורט, שלח לו גרסה חלקית של המחזה "הבדרן" (The Entertainer‏, 1957, צולם ב-1959). נטייתו הראשונה של אוליביה הייתה לשחק בתפקיד בילי רייס, אביו של גיבור המחזה. כשקרא את התסריט המלא, שינה את דעתו והחליט לשחק בתפקיד הראשי, כארצ'י רייס, דמות של שחקן מוזיקלי כושל. המחזה שיחק בתיאטרון רויאל קורט ובווסט אנד וזכה לשבחים רבים. "הבדרן" עוסק בגוויעתה של מסורת ה"מיוזיק הול" ועליית הרוקנרול, כמטאפורה על שקיעת האימפריה הבריטית ועליית ארצות הברית המאפילה עליה. המחזה מתרחש על רקע מלחמת סואץ בנובמבר 1956. כמחזה נסיוני "הבדרן" מתובל בהופעות וודוויל.
בעקבות "הבדרן" נכתבו "עולמו של פול סליקי" (The World of Paul Slickey‏, 1959), מחזה מוזיקלי המתאר באופן סאטירי את הצהובונים, "נושא לשערורייה ודאגה" (A Subject of Scandal and Concern) הוא מחזה דוקומנטרי שנכתב לטלוויזיה ב-1960, והמחזות "למען אנגליה" (Plays for England) שכללו את "דמם של הבמברגים" (The Blood of the Bambergs) ואת "תחת כיסוי פשוט" (Under Plain Cover) מ-1962.
ב-1961 הועלה המחזה "לותר", המתאר את חייו של מרטין לותר, כאבטיפוס של מורד ממאה קודמת. המחזה הוצג גם בברודוויי וזיכה אוסבורן בפרס טוני. המחזה "ראיות בלתי קבילות" (Inadmissible Evidence) הועלה לראשונה ב-1964. בין שני מחזות אלה, ב-1963, זכה אוסבורן בפרס אוסקר על התסריט שכתב לסרט "טום ג'ונס", עיבוד לרומן של הנרי פילדינג. "פטריוט שלי", מ-1965, הוא מחזה המספר את סיפורו של אלפרד רדל שהיה קצין אוסטרי שעמד בראש מחלקת הריגול של אוסטריה-הונגריה אבל היה למעשה סוכן כפול וריגל למען האימפריה הרוסית. מחזה זה יחד עם המחזה "הצילו" מאת אדוארד בונד הביאו לסיומה של הצנזורה של התיאטרון בראשותו של הלורד צ'מברלין.
שני המחזות "פטריוט שלי" ו"מלון באמסטרדם" (1968) זכו בפרס המחזה הטוב ביותר של השנה של ה"איבנינג סטנדרד". המחזה "מלון באמסטרדם" מציג שלושה זוגות מעסקי השעשועים שנמצאים בסוויטה של מלון, לשם נמלט ממפיק קולנוע עריץ ולא סימפתי, המכונה KL. היילפרן מאשר בספרו שהכוונה היא לטוני ריצ'רדסון.
ביוגרפיה > שנות השבעים ועד סוף חייו

המחזות של אוסבורן בשנות השבעים כללו את "מערבה לסואץ" שהועלה בכיכובו של רלף ריצ'רדסון. " A Sense of Detachment" הופק לראשונה ב-1972 ב"תיאטרון רויאל קורט", והמחזה "Watch It Come Down" הופק בתיאטרון הלאומי בכיכובו של פרנק פינלי.
ב-1971 בהופעתו הזכורה ביותר בסרט הקולנוע, שיחק בתפקיד סיריל קינר בסרט "במעגל הנקמה" (Get Carter). ב-1978 השתתף בסרט "Tomorrow Never Comes" וב-1980 הופיע בסרט "פלאש גורדון".
בשנות השמונים גילם אוסבורן את דמותו של בעל אחוזה משרופשייר בהנאה מרובה ובמנה גדושה של אירוניה. הוא כתב יומן עבור השבועון הבריטי "הספקטייטור" (The Spectator).
בשנותיו האחרונות פרסם אוסבורן שני ספרי אוטוביוגרפיה "A Better Class of Person" ב-1981, ואת "Almost a Gentleman" ב-1991. הספר הראשון צולם ב-1985 כסרט טלוויזיה לערוץ "תיימז טלוויז'ן" כאשר איילין אטקינס ואלן הווארד מגלמים את הוריו, וניל מקפירסון גילם את אוסבורן.
המחזה האחרון שכתב "דז'ה וו" הוא מחזה המשך ל"הבט אחורה בזעם".
ביוגרפיה > חיים אישיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מחזות

הבט אחורה בזעם (1956)
הבדרן (1957)
כתובת על קברו של ג'ורג' דילון (1958)
עולמו של פול סליקי (1959)
פטריוט שלי (1965)
הזמן - הווה (1968)
מלון באמסטרדם (1968)
מערבה לסואץ (1971)
לקריאה נוספת

Heilpern, John (2006). John Osborne: A Patriot for Us. Chatto & Windus. ISBN 978-0-7011-6780-6.
Osborne, John (1982). A Better Class of Person: An Autobiography, 1929-56 (paperback edition). Penguin Books Ltd. ISBN 978-0-14-006288-5.
Osborne, John (1991). Almost a Gentleman: An Autobiography, 1955-66 (paperback edition). Faber & Faber. ISBN 0-571-16635-0.
Little, Ruth & McLaughlin, Emily (2007). The Royal Court Theatre Inside Out. Oberon Books. ISBN 978-1-84002-763-1.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
ארקדי ובוריס סטרוגצקי

בוריס סטרוגצקי, 2006
האחים ארקדי (ברוסית: Аркадий;‏ 28 באוגוסט 1925 – 12 באוקטובר 1991) ובוריס (ברוסית: Борис;‏ 14 באפריל 1933 – 19 בנובמבר 2012) סטרוגצקי (ברוסית: Стругацкий) היו סופרי מדע בדיוני רוסים שכתבו במשותף.
חייהם ועבודתם

האחים סטרוגצקי היו בניהם של נתן סטרוגצקי, מבקר אמנות יהודי, ואשתו אלכסנדרה, מורה. עבודותיהם המוקדמות נכתבו בהשראת איוואן יפרמוב וסטניסלב לם. מאוחר יותר יצרו סגנון מדע בדיוני ייחודי משלהם. עבודותיהם המוקדמות שנכתבו בשנות "ההפשרה" הפוסט-סטליניסטית, כגון "צהריים, המאה ה-22", היו מלאות אופטימיות ותיארו יקום שבו הסוציאליזם הוא השיטה הכלכלית והפוליטית המנצחת. אותה אופטימיות נעלמה מיצירותיהם המאוחרות יותר והתחלפה בטונים אפלים יותר ובנושאים כגון דיכוי פוליטי וטרור.
ספרם הידוע ביותר (והיחיד שגם תורגם לעברית) הוא "פיקניק בשולי הדרך". במאי הקולנוע הרוסי אנדריי טרקובסקי ביים את סרטו "סטאלקר" (Stalker) ב-1979 בהשראת הספר.
חייהם ועבודתם > ארקדי

ארקדי נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-25 באוגוסט 1925 בעיר בתומי, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו ללנינגרד. בינואר 1942 פונה יחד עם אביו מהעיר הנצורה, אך אביו לא שרד את המסע ומת בהגיעו לעיר וולוגדה. מאוחר יותר גויס לצבא הסובייטי. תחילה התאמן בבית הספר לארטילריה בעיר אקטיובינסק, ולאחר מכן במכון הצבאי לשפות זרות במוסקבה, שם סיים את לימודיו ב-1949 כמתורגמן באנגלית וביפנית. הוא עבד כמורה ומתורגמן בשירות הצבא עד 1955, אז החל לעבוד כעורך וסופר. ב-1958 החל בשיתוף הפעולה עם אחיו בוריס, שנמשך עד מותו, ב-12 באוקטובר 1991.
חייהם ועבודתם > בוריס

בוריס נתנוביץ' סטרוגצקי נולד ב-14 באפריל 1933. הוא נשאר עם אמו בלנינגרד בעת המצור על העיר במלחמת העולם השנייה. הוא סיים לימודי אסטרונומיה באוניברסיטת לנינגרד ב-1955, ועבד כאסטרונום וכמהנדס מחשבים עד 1966, אז הפך לסופר במשרה מלאה.
הוא היה אתאיסט אגנוסטי. הוא מת בסנקט פטרבורג ב-19 בנובמבר 2012.
עבודותיהם > עבודות שתורגמו לעברית

פיקניק בשולי הדרך (הוצאת זמורה ביתן, 1999)
קשה להיות אל מרוסית: דוד ישראל ארונשטם (הוצאת קתרזיס, 2023)
סיפור של סטרוגצקי שהופיע ב-Amazing Stories ב-1959
אצ'זונצ'וקו נדוקה

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1989 (בן 35) אוניטשה, ניגריה
 מדינה:  ניגריה 
 לאום:  ניגריה ניגריה
 עיסוק:  שחקן, פסנתרן, משורר ומלחין
 מקום לימודים:  University of Nigeria, Kingston University London
 שפות היצירה:  אנגלית, פידג'ין ניגרי 
 סוגה:  Classic Music, סיפורת, שירה 
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 פרסים והוקרה:  Korea-Nigeria Poetry Prize
 www.artnduka.com
 
אצ'זונצ'וקו נדוקה (באנגלית: Echezonachukwu Chinedu Nduka; נולד ב-19 ביולי 1989) הוא שחקן, משורר, פסנתרן, מוזיקולוג ומלחין ניגרי אשר יצירותיו זכו לפרסום ושבחים רבים ב-BBC ובערוץ הרדיו Nacional Clasica de Argentina.
ביוגרפיה

נדוקה נולד באוניטשה, ניגריה, אביו הוא כומר אנגליקני ואמו היא אשת חינוך. בילדותו נדד רבות עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי חינוך במספר מקומות ברחבי אפריקה. כילד שבילה את רוב זמנו בכנסייה הוא הצטרף לארגון The Boys Brigade שנוסד בגלאזגו, שבסקוטלנד, על ידי סר ויליאם אלכסנדר סמית'. לאחר מכן, הפך נדוקה לסולן ראשי במקהלת הכנסייה.
בתקופת נעוריו הצטרף לסמינר Bishop Crowther Seminary. בשנת 2006, הוא התקבל ללימודי מוזיקה באוניברסיטת ניגריה וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 2010. לאחר מכן, הוא המשיך את לימודיו לתואר מוסמך במוזיקה באוניברסיטת קינגסטון שבלונדון
קריירה > אקדמיה וכתיבה

נדוקה עבד בניגריה בתור מרצה, במכללה הפדרלית לחינוך Alvan Ikoku. בנוסף, הוא עבד ככותב עצמאי ובעל טור בעיתון הניגרי The Nigerian Telegraph. הוא אחד האקטיביסטים המובילים בארגון הפאן-אפריקני Hadithi, ורוב יצירותיו פורסמו באתר האינטרנט של הארגון. חיבורו המפורסם "Preserving the Igbo Cultural Dogmas via Literature: From Chinua Achebe to Onyeka Nwelue" זכה לשבחים רבים מצד אחד ולביקורות וויכוחים גדולים מצד שני. נדוקה דורג כאחד מחמשת הסופרים הניגרים המשפיעים בשנים האחרונות. רוב מאמריו עוסקים בספרות, שירה וסיפורת של סופרים ממוצא אפריקאי.
כתבי עת ספרותיים ואנתולוגיות > שירה

יצירת השירה של נדוקה "Etude" זכתה בפרס הארד בתחרות השירה הרביעית Korea-Nigeria Poetry Feast. בשנת 2016, הוא זכה בפרס הראשון באותה תחרות על יצירתו המפורסמת "Listen". אחת מיצרותיו בשפה הניגרית "אנחנו לובשים גלימות סגולות" היא יצירה אשר עוסקת בטרור בניגריה. שיריו פורסמו בכתבי עת, מגזינים ואנתולוגיות מפורסמים כגון: Transition Magazine,Sentinel Nigeria, Sentinel Literary Quarterly, Kalahari Review, The Bombay Review, Bakwa, African Writer, Jalada, Saraba Magazine, Praxis Magazine for Arts and Literature, BrittlePaper, Tuck Magazine, The New Black Magazine, Black Communion: Poems of 100 New African Poets, From Here to There: A Cross Cultural Poetry Anthology, A Thousand Voices Rising: An Anthology of Contemporary African Poetry, The Solace of Nature: An Anthology of International Poetry, The Bombay Review: An Anthology of Short Fiction and Poetry. כמה משיריו אף תורגמו לנורווגית, צרפתית וערבית
כתבי עת ספרותיים ואנתולוגיות > פרויקט הפואטיקה הבינלאומי

בקיץ 2015, המהדורה השלישית של פרויקט הפואטיקה הבינלאומי לזכרו של המשורר, הזמר, הפזמונאי והשחקן הרוסי האגדי ולדימיר ויסוצקי התפרסמה בארצות הברית. בפרויקט השתתפו משוררים רבים מרחבי העולם וביניהם מרלנה זימנה. נדוקה זכה לפרסום רב לאחר שנטל חלק בפרויקט כאשר יצירותיו בשפת האיבו תורגמו ליוונית, הינדית, מאורי, קוזה, גאורגית, מלטזית וצרפתית.
כתבי עת ספרותיים ואנתולוגיות > יצירות

"Something from Ozumba", in The Kalahari Review, 2013
"A Dream in August", in Tuck Magazine, 2015
"Kizomba", in Ake Review, 2016
"The Journey", in Afridiaspora, 2016
"Gondola Street", in African Writer, 2016
"Being Alphonso", in Transition Magazine, 2017
"Playing the Music of Dead Men", in Maple Tree Literary Supplement, 2018
פילמוגרפיה

2015: We Wear Purple Robes
2016: Console Me
2016: Listen
2016:  Where the Road Leads
הערות שוליים

↑  "An African take on classical music". BBC World Service - Newsday.
↑  "Echezonachukwu Nduka: The Nigerian pianist exporting the African sound". This is Africa.
↑  "Nigerian pianist to bridge classical worlds in the US". Music in Africa.
↑  "Echezonachukwu Nduka releases new poetry film - watch". Sabi News. אורכב מ-המקור ב-2018-06-26. נבדק ב-2018-11-30.
↑  "FEC approves upgrade of 4 colleges of education to Federal varsities of education". TheGuardian. 20 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "FG upgrades four colleges of education to varsities". PUNCH. אורכב מ-המקור ב-2015-07-13. נבדק ב-2018-11-30.
↑  "Upgrading Alvan Ikoku College of Education to a university". DAILY INDEPENDENT. אורכב מ-המקור ב-2015-07-06. נבדק ב-2018-11-30.
↑  Contributor Profile of Echezonachukwu Nduka on African Hadithi
↑  Preserving Igbo Cultural Dogmas via Literature: From Chinua Achebe to Onyeka Nwelue
↑  Interview with poet Echezonachukwu Nduka
↑  "5 Contemporary Writers You Should Watch Out For". ZODML. אורכב מ-המקור ב-2018-12-03. נבדק ב-2018-11-30.
↑  "Romance amidst bloodletting-Andrew Eseimokumo Oki's Bonfires of the gods". YNaija.
↑  "BN Book Review:"Bonfires of the Gods": Andrew Eseimokumo Oki". BellaNaija. 5 באוגוסט 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "From Affirmations for Poetic Pedagogy to Cosmic Realms: The Poet as a Teacher". African Hadithi. אורכב מ-המקור ב-2015-01-10. נבדק ב-2018-11-30.
↑  "The Stethoscope as Society's Pen: A Review of Dami Ajayi's Clinical Blues by Echezonachukwu Nduka". Sabinews. 1 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  The 4th Korea-Nigeria Poetry Feast Event & Awards.
↑  "World Poetry Day: Echezonachukwu Nduka wins Korea-Nigeria Poetry Feast". Olisa:The Blogazine. אורכב מ-המקור ב-2016-09-10. נבדק ב-2018-11-30.
↑  Miriam David (22 במרץ 2016). "Echezona Nduka Wins Korea-Nigeria Poetry Feast Prize on World Poetry Day". Creative Writing News. אורכב מ-המקור ב-2018-06-14. נבדק ב-2018-11-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Poetry | We Wear Purple Robes | Echezonachukwu Nduka", YouTube video.
↑  Echezonachukwu Nduka
↑  Something from Ozumba: A short story by Echezonachukwu Nduka.
↑  "Black Communion: Poems of 100 New African Poets" at Amazon.
↑  A Thousand Voices Rising: An Anthology of Contemporary African Poetry
↑  A Dream in August: A short story by Echezonachukwu Nduka
↑  Piano Blues: A short story by Echezonachukwu Nduka
↑  "عازف البيانو الاعمى Translated by Nasser Al-hindasi". Poem Hunter.
↑  Zimna, Marlena, ed. (2015). Vladimir Vysotsky in Various Languages: International Poetic Project. USA. pp. PT328. ISBN 978-1517091910.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אצ'זונצ'וקו נדוקה".
פלוריאן זלר

| --- | --- |

צילום מ-2009 בסלון הספר בפריז
 לידה:  28 ביוני 1979 (בן 45) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 עיסוק:  סופר, מחזאי, תסריטאי
 מקום לימודים:  המכון למדע המדינה פריז 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  תיאטרון 
 בן או בת זוג:  מרין דלטרם 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (4 בינואר 2010)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (25 באפריל 2021)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2021)  Prix Interallié (2004)  אביר בלגיון הכבוד (29 בדצמבר 2022)  פרס מולייר 
 
פלוריאן זלר (בצרפתית: Florian Zeller; נולד ב-28 ביוני 1979) הוא סופר, מחזאי, במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה צרפתי. יצירותיו תורגמו לשפות רבות. זלר זכה בפרס ה-l’Interallié (אנ') היוקרתי על ספרו "קסם הרשע" ב-2004 ובפרסי מולייר נוספים על מחזותיו. סרטו "האב" משנת 2020, היה מועמד לפרסים שונים, ועליו זכה זלר יחד עם כריסטופר המפטון בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. לפי עיתון האינדפנדנט, הוא "אחד הכישרונות הספרותיים הלוהטים ביותר בצרפת".
ביוגרפיה

זלר נולד ב-28 ביוני 1979, ברובע החמישה עשר של פריז. מצד אביו זלר הוא ממוצא אוסטרי וכמו כן יש לו אזרחות שווייצרית.
כתב את ספרו הראשון "שלג מלאכותי" כשהיה בן עשרים ושתיים. זמן קצר לאחר מכן התבקש ללמד ספרות באותה אוניברסיטה בה למד בעצמו - המכון למדע המדינה פריז. ספרו השני, "אוהבים או משהו-כזה" התקבל בציבור באופן חיובי, אך היה זה ספרו השלישי, "קסם הרשע" שהפך אותו למפורסם בצרפת. הספר, שחוקר את היחסים בין המערב לבין האסלאם, עורר מחלוקות רבות.
זלר היה במהירות לאחד המחזאים הצרפתיים העכשוויים המוכרים ביותר. מחזהו הראשון, "האחר", זכה למספר הרצות; מחזהו "האם" ב-2011 זכה בפרס מולייר ומחזהו "האמת" זכה להצלחה רבה.
מחזהו "האב" זכה ב-2014 בפרס מולייר למחזה הטוב ביותר. ב-2020 יצא לאור סרט הביכורים שלו, "האב" (המבוסס על המחזה), כשאת תסריטו כתב זלר. הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-93, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ו-6 פרסים נוספים בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-74, הבאפט"א. זלר זכה ביחד עם כריסטופר המפטון בפרס אוסקר ופרס באפט"א עבור התסריט המעובד הטוב ביותר, וגם כוכב הסרט אנתוני הופקינס זכה בפרס אוסקר ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר. בנוסף היה הסרט מועמד לפרס בארבע קטגוריות, בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78.
בספטמבר 2022 יסד זלר את חברת ההפקות "סרטי בלו מורנינג" (באנגלית: Blue Morning Films) בשותפות עם המפיקה פדריקה סנט-רוז, בתמיכה פיננסית ומקצועית של תאגיד התקשורת הצרפתי "Mediawan" (אנ').