stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד דומונט

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1927 קלן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  30 במאי 2015 (בגיל 88) קלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 תפקיד:  דוקטור לפילוסופיה 
 פרסים והוקרה:  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (22 באוגוסט 1988)  פרופסור לשם כבוד (אוקטובר 2001)  אזרחות כבוד של קלן (4 בנובמבר 2001)  מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (12 בדצמבר 1986) 
 
אלפרד נוון דומונט (גרמנית: Alfred Neven DuMont; ‏ 29 במרץ 1927 בקלן – 30 במאי 2015) היה מוציא לאור גרמני, בעליה של ההוצאה לאור הרביעית בגודלה בגרמניה, מ. דומונט-שאוברג (M. DuMont Schauberg).
דומונט הוא בנו של קורט נוון, מוציא לאור, וגבריאלה, בתו של הצייר פרנץ פון לנבאך. משפחת דומונט מחזיקה בהוצאה לאור אשר הוקמה בשנת 1620 ונמצאת בבעלות המשפחה במשך 11 דורות, והיא מהמוציאות לאור הוותיקות בעולם. היה חבר ביוגנפולק, תנועת הנוער הנאצית לגילאי 10-14, אך לא עבר לאחר מכן להיטלריוגנד ולא נשבע אמונים להיטלר. דומונט למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות והחל לעבוד בהוצאה לאור "אקסל שפרינגר". הוא נסע לארצות הברית שם למד בבית הספר לעיתונאות מדיל בשיקגו, ובשנת 1953 חזר לגרמניה והחל להשתלב בעסקי המשפחה.
בשנת 2001 הוענק לו תואר "פרופסור של כבוד" מאוניברסיטת האלה-וויטנברג בה היה סטודנט.
בשנת 2006 רכש כרבע מקבוצת הארץ, החברה שמחזיקה בבעלות על עיתון הארץ. זוהי ההשקעה הראשונה של החברה מחוץ לגרמניה. בינואר 2020 מכרה חברת דומונט את מניותיה בעיתון למשפחת שוקן ולליאוניד נבזלין.
דומונט היה אזרח כבוד של עיר הולדתו קלן.
הערות שוליים

↑  ארי שביט, אלפרד נוון דומונט: "עמוס שוקן לא היה לוקח כשותף את מי שהיה באס-אס", באתר TheMarker‏, 25 באוגוסט 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426598405171  BnF: cb128825172 (data)  GND: 11455322X  ISNI: 0000 0000 7994 3693  LCCN: no2008018786  NTA: 306673525  SUDOC: 075457962  VIAF: 47470050   WorldCat (עם VIAF): 47470050
יצחק אייזיק הלוי הרצוג

ערך זה עוסק ברב הראשי של ארץ ישראל. אם התכוונתם לנכדו, נשיא מדינת ישראל ה-11, ראו .
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (כ"ח בכסלו ה'תרמ"ט, 3 בדצמבר 1888 – י"ט בתמוז תשי"ט, 25 ביולי 1959) היה הרב הראשי האשכנזי של ארץ ישראל (ולימים של מדינת ישראל) משנת 1936 עד יום פטירתו. לפני כן היה רבה הראשי של יהדות אירלנד. הרב הרצוג היה דוקטור לספרות וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת 1958. הוא ידוע במיוחד בתרומתו הרבה לתחום הלכות המדינה ולחידוש מצוות התכלת.
הנצחה

על שם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג נקרא היישוב משואות יצחק, שכונת קריית הרצוג בבני ברק, שכונת הרב הרצוג בקריית אתא, רחוב ראשי בירושלים ורחובות בערים נוספות; יד הרב הרצוג; הישיבה התיכונית "נווה הרצוג" בניר גלים ובית הספר בממ"ד "ימין הרצוג" באילת.
לשכתו של הרב הרצוג הועתקה מביתו והיא מוצגת כולה במוזיאון לאמנות יהודית שבהיכל שלמה בירושלים. נבחר יחד עם רעייתו הרבנית שרה לדמות המופת של החמ״ד לשנת ה׳תשפ״ה.
כתביו

הרב הרצוג חיבר את הספרים: "שו"ת היכל יצחק", "כתבים ופסקים", "תורת האהל", ו"תחוקה לישראל על פי התורה" בהם התמקד רבות בנושאי הלכה ומדינה.
בשנת 1936, פרסם הרב הרצוג באנגליה ספר בשם: "The Main Institutions Of Jewish Law". הספר תורגם לעברית בשנת 2016 על ידי ד"ר משה הרשקביץ, ויצא לאור על ידי ידיעות ספרים.
הרב הרצוג היה מהחוקרים הגדולים בתחום התכלת.
נוסח התפילה לשלום המדינה חובר בידו, והוא נעזר ברב הראשי הספרדי בתקופתו, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. לפני פרסום התפילה ביקש מש"י עגנון הערות עריכה. מסיבה זו, ובגלל העברית המסוגננת, יוחסה כתיבת התפילה בטעות לעגנון
בשנת תשכ"ב יצא לזכרו קובץ "מזכרת", ובו מאמרים תורניים, בעריכת הרב שלמה יוסף זוין וד"ר זרח ורהפטיג. בתחילת הספר הודפס נספח העוסק בחייו, פעלו וזכרו.
בשנת תשס"ט יצא לאור הספר 'משואה ליצחק' העוסק במשנתו.
משנתו המדינית

הרב הרצוג פרס את משנתו המדינית בכתבים ובמאמרים. הוא תמך במה שקרא נומוקרטיה, כלומר "ממשלת החוק האלוקי, התורה שמן השמים". לדברי הרב עידו רכניץ, הוא תמך למעשה ב"תיאונומיה חוקתית מלוכנית", שיטה שבה המדינה מונהגת על ידי המלך והחוק העליון בה הוא חוק התורה, אך מאפשרת חקיקה משלימה שאינה נוגדת את דין התורה. מתוך תפיסה זו סבר הרב הרצוג כי יש סמכות של מלך ישראל לממשלת ישראל ויש תוקף לחלק מחוקי הכנסת, המהווים תקנות משלימות לחוקי התורה; אולם אין סמכות לבתי המשפט של מדינת ישראל.
משנתו המדינית > גיוס בנות

בתשובה כתב על פי דברי הרמב"ם והמנחת חינוך שנשים יוצאות למלחמות מצווה, ובהן מלחמת השחרור. הוא דחה את דברי הרדב"ז שפירש שנשים אינן יוצאות כלל למלחמת מצווה, או שהן רק מסייעות ללוחמים בהבאת מים ומזון. כמו כן, כתב שם שאין בנשיאת נשק לנשים במסגרת צבאית בעיה מצד איסור לא ילבש.
עם זאת, הוא הסביר שהרבנות הראשית לישראל לא אמרה בעניין זה היתר, מחשש לבעיות של צניעות. הוא הוסיף שאם בפלוגות דתיות אפשר לקבוע סדרים שימנעו בעיות אלו אין הוא רואה בכך שום איסור, אך הרבנות שללה גיוס חובה של נשים, ולפי תקנות הגיוס לכל אישה יש רשות להתנגד לגיוסה מטעמים דתיים, מכיוון שקשה לקבוע בכך גדרים. לבסוף כתב שבנות שרוצות להתנדב למשמר העם תוך כדי נשיאת נשק אינן עוברות על שום איסור ומקיימות מצווה רבה
זכויות מיעוטים
ערב קום המדינה חיבר הרב הרצוג מאמר תחת השם: ״זכויות מיעוטים לפי ההלכה״ במדינה יהודית בארץ ישראל. במאמר הורה למדינה שבדרך להתחייב למנוע את הפלייתם של הערבים בארץ ישראל (מוסלמים ונוצרים כאחד). מסקנתו ההלכתית דחתה בתוקף כל טענה האוסרת על בני המיעוטים לגור או להיות בעלים של קרקע בארץ ישראל. אפילו טען: ״לא יימצא רב בישראל בעל מוח או בעל שכל ישר״ שיחלוק על מסקנות אלה.
לקריאה נוספת

שמואל אבידור הכהן, יחיד בדורו: מגילת חייו של ... רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ירושלים: כתר, 1980 (הספר בקטלוג ULI)
חוברת: מוקדשת לבחירת הרב הראשי בארץ ישראל: מאמרים, מכתבים והערכות מאת גאוני וגדולי ישראל על הגאון ... רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ... בעריכת קבוצת רבנים, תל אביב: (בית דפוס לאומי), תרצ"ז
מסע ההצלה: <שבט תש"ו - תשרי תש"ז>, ירושלים: (דפוס העברי י’ ורקר), תש"ז, מסעו של הרב הראשי לא"י ר' יצחק איזיק הלוי הרצוג באירופה.
הרב אהרן יצחק זסלנסקי, אגרות הראי"ז: שי להגאון רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג ... בהגיעו לשיבה, ירושלם: (דפוס העברי), תשי"ט
שמעון פדרבוש (עורך), חכמת-ישראל באירופה, ע' 149-127, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1965.
גאולה בת יהודה, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ב, ירושלים: מוסד הרב קוק תש"ך, עמ' 144–164
יעקב אדלשטיין, פעולתו הפוליטית של הרב הרצוג זצ"ל בשנות מלחמת העולם השנייה ואחריה, כיוונים 13 (תשמ"ב), עמ' 151–159
שמעון אורבך, פעילותו המדינית של הרב הרצוג עד קום המדינה, חיפה : ש. אורבך, תשמ"ו 1985
אליאב שוחטמן, תורה ומדינה במשנתו של הריא"ה הרצוג, שנה בשנה (תשנ"א), עמ' 178–190
יוסף אחיטוב, לבטיו ההלכתיים של הרב הראשי יצחק הלוי הרצוג בעשור הראשון לתקומת ישראל, אתגר הריבונות (תשנ"ט), עמ' 199–213
שאול מייזליש, רבנות בסערת הימים : חייו ומשנתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, [תל אביב] : מרחב, תשנ"א 1991
משה הרשקוביץ, דרכו ושיטתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (זצ"ל) במחקר המשפט העברי, עבודת מאסטר, בר-אילן, רמת-גן, תשס"ח
The Baffler

| --- | --- |
 מו"ל:  Noah McCormack 
 עורך ראשי:  Jonathon Kyle Sturgeon 
 תאריכי הופעה:  1988–הווה (כ־37 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  1059-9789, 2164-926X
 thebaffler.com
 
The Baffler הוא כתב עת אמריקאי לניתוח תרבותי, פוליטי ועסקי. הוקם בשנת 1988 על ידי העורכים תומאס פרנק וקית' וייט, והמטה שלו היה בשיקגו, אילינוי, עד שנת 2010, אז עבר לקיימברידג', מסצ'וסטס. בשנת 2016 הועבר המטה לניו יורק. בגלגול הראשון של "The Baffler" היו עד 12,000 מנויים.
החל משנת 2016, המגזין ואוספי המאמרים שלו מופצים דרך חנויות ספרים בארצות הברית, קנדה ובריטניה.
היסטוריה

המגזין פורסם לראשונה על ידי גרג ליין.[דרוש מקור] המוטו שלו היה "כתב העת שמנקה את קצה החיתוך". היא נודעה בביקורת על "התרבות העסקית ועסקי התרבות" ועל כך שחשפה את המתיחות הגראנגיות שבוצעו ב"ניו יורק טיימס". מאמר מפורסם אחד שפורסם מחדש, "הבעיה עם המוזיקה" מאת סטיב אלביני, חשף את פעולתו הפנימית של עסקי המוזיקה בתקופת שיא הרוק האינדי.
לזכות המגזין סייעו בהשקת הקריירה של כמה סופרים, כולל העורך המייסד תומאס פרנק, אנה מארי קוקס וריק פרלשטיין.
היסטוריה > נושאים

המגזין פרסם באופן ספורדי, קודם כל פעם בשנה ואז לעיתים קרובות יותר, אבל זה הואט לאחר ששיקגו "לשכת Baffler" נהרסה בשריפה ב-25 באפריל 2001. הפרסום הפך לקבוע ותדיר יותר לאחר השקתו מחדש ועבר לקיימברידג 'בשנת 2011. ציר הזמן לפרסום:
| שנה | # | שנה | # | שנה | # | שנה | # |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | 1 | 1996 | 8 | 2010 | 18 | 2017 | 34–37 |
| 1990 | 2 | 1997 | 9–11 | 2012 | 19–21 |  |  |
| 1991 | 3 | 1999 | 12–13 | 2013 | 22–23 |  |  |
| 1992 | 4 | 2001 | 14 | 2014 | 24–26 |  |  |
| 1993 | 5 | 2003 | 15–16 | 2015 | 27–29 |  |  |
| 1995 | 6–7 | 2006 | 17 | 2016 | 30–33 |  |  |
"The Baffler" נמכר בערוצי הפצה רבים ושונים, הן כספר והן כמגזין; בנוסף ל-ISSN של הפרסום, לכל הגיליונות למעט הראשונים יש ISBN משלו.
היסטוריה > הפעלה מחדש והעברה

בשנת 2009 החליט העורך המייסד פרנק להחיות את המגזין. הוא הושק מחדש עם כרך 2, גיליון 1 (מספר 18) בשנת 2010, עם מו"ל חדש, עורכים ועיצוב.
בשנת 2011, "The Baffler" העביר את המטה לקיימברידג ', וג'ון סאמרס נכנס לתפקיד העורך. המגזין חתם על חוזה פרסום ב-MIT Press, ולאחר עיצוב מחודש נוסף החל לפרסם שלוש פעמים בשנה. בשנת 2014 זה סיים את החוזה הזה והביא את פעולות הפרסום לבית. בשנת 2016 עבר המגזין ללוח זמנים רבעוני והעביר את מטהו לניו יורק. סאמרס עזב בשנת 2016 וכריס להמן לקח על עצמו את עריכת כתב העת. בשנת 2019 הלמן הלך לרפובליקה החדשה וג'ונאתון סטרג'ון הפך לעורך הראשי.
ה-"Baffler" גם ארגן אירועים ספרותיים ודיונים עם עורכיו התורמים.
בשנת 2017 החלו "The Baffler" ו-"CTXT", פרסום מקוון עצמאי ספרדי, בהסכם עריכה משותף.
אוספים וספרים

בנוסף למגזין, "The Baffler" פרסם כמה אוספים של מאמריו וכתביו האחרים.
"קומודיפיאציה של נבדלך: סלבוס מ-The Baffler". נערך על ידי תומאס פרנק ומאט וילנד. נורטון, 1997.ISBN 0-393-31673-4
יובל בוב: הפוליטיקה התרבותית של הכלכלה החדשה (סלבוס מ"The Baffler"). נערך על ידי תומאס פרנק ודייוויד מולקיי. נורטון, 2003.ISBN 0-393-32430-3ISBN 0-393-32430-3
"דיירי כותנה: שלוש משפחות". נערך על ידי ג'ון סאמרס. בית מלוויל, 2012. קטעים מכתב יד שאבד על חקלאי דיירים באלבמה מאת הסופר ג'יימס אייג '.ISBN 978-1612192123ISBN 978-1612192123
"אין עתיד בשבילך: סלבוס מ"The Baffler". נערך על ידי ג'ון סאמרס, כריס להמן ותומאס פרנק. עיתונות MIT, 2014.ISBN 978-0-262-02833-2 [אלפא תחתון 1]
פודקאסטים

"The Baffler" אירח בעבר את הפודקאסטים "White Vomit", מאת Amber A'Lee Frost ו-Sam Kriss; "חדשות משום מקום", מאת קורי פיין; ו"מלכודת הנוסטלגיה", מאת דייוויד פרסונס.
הערות שוליים

↑  Peter Monaghan (26 באוקטובר 2011). "'The Baffler' Will Reappear via MIT Press". The Chronicle of Higher Education. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Jennifer Schuessler (21 ביולי 2014). "The Baffler Puts Its Archive Online". The New York Times. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Elizabeth Taylor (11 בינואר 1998). "Mixing Business with Culture". Chicago Tribune. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Leon Nefaykh (14 באוגוסט 2009). "Remember the Grunge Hoax?". New York Observer. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Albini, Steve (1993), "The Problem with Music", The Baffler, Chicago: Thomas Frank, 5 (5): 31–38, doi:10.1162/bflr.1993.5.31, ISSN 1059-9789, OCLC 24838556, אורכב מ-המקור ב-2007-09-28, also archived from the dead Baffler site. (Reprinted in Maximum RocknRoll #133 (June 1994) and later various websites.)
↑  Ron Charles (21 ביולי 2014). "A Quarter Century of The Baffler". The Washington Post. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Timeline checked with BookFinder plus WorldCat, consolidated with various sources, including DustyGroove, BookMaps, LibraryThing.
↑  Leon Nefaykh (24 ביוני 2009). "Color Me Baffled! Thomas Frank's Magazine Lives Again". New York Observer. p. 10. נבדק ב-2014-07-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Peter Monaghan (26 באוקטובר 2011). "'The Baffler' Will Reappear via MIT Press". The Chronicle of Higher Education. נבדק ב-2014-07-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peter Monaghan (28 באוקטובר 2014). "MIT Press and a Rebellious Journal Will Part Ways". The Chronicle of Higher Education. נבדק ב-2014-10-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Baffler (ביוני 2016). "About". נבדק ב-21 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Predicting the Winner of the Fiction Pulitzer; The Baffler Names Its New Editor". Bookforum. 15 באפריל 2019. נבדק ב-2019-04-23. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  http://ctxt.es/es/20170906/Politica/14825/The-Baffler-CTXT-acuerdo-editorial-EE-UU.htm
↑  "Bafflercasts". The Baffler. נבדק ב-2019-04-23.
פיטר ת'יל ודייוויד גרייבר מתווכחים באירוע "אין עתיד בשבילך" בהנחיית The Baffler, NYC, 2014
הגטו היהודי בוונציה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אי, שכונה 
 כתובת:  קאנארג'ו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 29 במרץ 1516
 תאריך פתיחה רשמי:  29 במרץ 1516 
 יוצר:  לאונרדו לורדאן 
 
 קואורדינטות:  45°26′43″N 12°19′35″E﻿ / ﻿45.445277777778°N 12.326388888889°E﻿ / 45.445277777778; 12.326388888889
 www.veniceghetto500.org
  (למפת ונציה מוגדלת) הגטו היהודי בוונציה(למפת ונציה רגילה) הגטו היהודי בוונציה he
 
מפת גטו וונציה משנת 1905
מפת הגטו בשנת 2022
בית חב"ד ונציה הממוקם בלב הגטו
הגטו היהודי בוונציה (באיטלקית: Ghetto Ebraico di Venezia) הוא אזור ברובע קאנארג'ו בעיר ונציה שבאיטליה. מאז המאה ה-16 שימש הגטו כאזור מגורים ליהודי ונציה. הגטו הוא רובע המגורים היהודי מהעתיקים בעולם הקיימים עד ימינו, והמונח "גטו" ששימש לתיאור שכונה יהודית נגזר משמו האיטלקי של הרובע.
השם גטו

מקורו של השם אינו ידוע במלואו, אך הוא נובע ככל הנראה מכך שבסמוך לגטו המקורי בוונצחה היה בית יציקה (באיטלקית: ג'טו). האפיפיור פיוס הרביעי השתמש בשנת 1562 בפעם הראשונה במילה גטו לתיאור רובע יהודי סגור. מאוחר יותר השתרש כינוי זה בשפה ומאז הפך למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל.
היסטוריה

כבר במאה החמישית והשישית לספירה חיו יהודים בוונציה, אך רק כסוחרים, ללא אפשרות להתאזרח. במאה ה-14 הייתה העיר במצב כלכלי גרוע, עקב מלחמות עם ורונה וג'נובה (1350–1355). בעקבות זאת הוחלט לאפשר התיישבות סוחרים ומלווים בריבית יהודים. במרץ 1516 הוגבל תחום מגורי היהודים לרובע מיוחד, שהיה פחוּת ערך בוונציה. בסמוך לרובע שכנו בית סוהר וכן בתי יציקה.
בשנת 1516 אוכלס השטח הראשון של הגטו, שכונה Ghetto nuovo (הגטו החדש), וגרו בו כ-700 יהודים איטלקים וגרמנים. בשנת 1541 נוסף המתחם Ghetto Vecchio (הגטו הישן), וה"הגטו החדש ביותר" (Ghetto Novissimo), נוסף בשנת 1633. אוכלוסיית הגטו מנתה כ-700 נפש בשנת הקמתו, וכ-5,000 נפש בעת שגשוגו בשנת 1630. במשך 250 שנה, עד כיבוש העיר על ידי נפוליאון בשנת 1797, שאז הותר שוב ליהודים לגור בכל תחום ונציה, היה הגטו המקום היחיד שבו הותר להם להתגורר בעיר. עם סיום ההפרדה של היהודים, הם השתלבו במערך האזרחי וכשוונציה הכריזה על עצמאותה מעול הכיבוש האוסטרי ב-1848, כיהנו יהודים רבים כשרים בממשלתו של דניאלה מנין (אנ'). בשנת 1938 חיו בוונציה 1,200 יהודים.
בזמן הרפובליקה של סאלו, הוצאה פקודה שעל היהודים להתייצב בתחנת המשטרה עם ציודם על מנת להשלח למקומות ריכוז. מרבית היהודים לא התייצבו במשטרה והסתתרו אצל מכרים לא-יהודים, בעיקר באזורים הכפריים. רוב היהודים שנתפסו על ידי הגרמנים היו אלה שנשארו בבתיהם. בשנים 1943–1944 נשלחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש בעיר. הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי, גורש ונרצח. בסוף המלחמה נותרו בעיר 560 יהודים.
החיים בגטו בימי הביניים ובראשית העת החדשה

יחד עם ההכרזה על הקמת הגטו הוגבלו חיי היהודים בסדרה של תקנות. היהודים הורשו לצאת מהגטו רק משעת צלצול הפעמונים בבוקר בבזיליקת סן מרקו ועד חצות הלילה. היציאה והכניסה לגטו הייתה משני שערים, הניתנים לזיהוי עד היום, בפיקוחם של ארבעה שומרים נוצרים, שמשכורתם שולמה מקופת הקהילה היהודית. המלווים בריבית הורשו לצאת העירה רק לשעות אחדות, ובתנאי שישאו טלאי צהוב על גלימותיהם, ובהמשך הומרה החובה בנשיאת כובע צהוב ואחר כך אדום. אולם למלווים היו תחבולות רבות להסרת הסימנים בהיותם בריאלטו, המרכז המסחרי של העיר, ולא הייתה אכיפה של תקנה זו. בנוסף, היהודים הורשו לעסוק רק במקצועות מוגדרים: רופאים (שהיו חופשיים לצאת ולבוא), מלווים בריבית, סוחרים ומוכרי בגדים משומשים, בעגה מקומית "strazzarioli".
למרות המגבלות שהוטלו על היהודים בגטו היו החיים היהודים בעיר תוססים ומעניינים. היהודים בנו שבעה בתי כנסת ובתי מדרשות אחדים, מהם מפוארים ובעלי ערך ארכיטקטוני ואומנותי. בגטו חיו ופעלו רבנים בעלי שם, ובהם רבי יהודה אריה ממודינה, רבי שמחה לוצאטו, רבי משה זכות ועוד.
בגטו היו גם מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, אקדמיה למוזיקה, סלוני הופעה של סופרים וחנויות ספרים. בגטו אף הוקם בית הדפוס העברי הראשון. אפשר להבחין בבנין מפואר ב-Corte dei Barucchi ששימש בימי הגטו אכסניה ובית חולים והיום הוא המרכז הקהילתי של קהילת ונציה. רחוב אחר נקרא עד היום Calle del Forno על שם המאפייה שבו, ובנוסף אליה התקיימה גם מאפיית מצות.
מבנה ואוכלוסיית הגטו

בהתחלה גרו בגטו יהודים ממוצא איטלקי וגרמני, כשהדומיננטיות הייתה של יוצאי גרמניה. יהודים איטלקים, בעיקר ממרכז איטליה ודרומה, ביניהם יבואנים, סוכני אוניות וסטודנטים, עדיין המשיכו לגור בעיר עצמה. בשנת 1541 הגיעו לעיר יהודים מהלבנט, בחלקם סוחרים עשירים שבאו מהאימפריה העות'מאנית. כמו כן, הגיעו יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל. בעקבותיהם הורחב שטח הגטו, וכן הוקצו לו מעט שטחים ירוקים. המהגרים מהלבנט חויבו לשאת את סימני ההיכר של היהודים, אך הורשו לעסוק בכל עיסוק אפשרי.
רבי יהודה אריה ממודנה מתאר כך את המהגרים החדשים: מתפללים בנוסח הטורקים, הגברים לובשים תרבושים, הנשים לובשות בגדים יקרים, מקושטות ביהלומים יקרים ונושאות כובע מלא באבנים יקרות. הייתה להם הופעה שונה מהיהודים האשכנזים שהגיעו לעיר קודם לכן.
בשל מגבלת המקום בגטו וריבוי תושביו, הבניינים נבנו לגובה חריג בנוף, לעיתים עד תשע קומות. בתי המגורים הללו בולטים בגובהם בוונציה עד היום. ארובות ההסקה בנויות מחוץ למסגרת המבנה, וזאת על מנת למנוע שרפות תופעה שהייתה נפוצה בגטו. בבתים נבנו גם מדרגות בעלות צורה מיוחדת. ריצוף הרחוב נעשה מאבנים קלות במיוחד שיובאו ממחצבה מיוחדת.
כמו בכל ונציה, הבנייה כיום בגטו מבוצעת תחת פיקוח הדוק של השלטונות, וכל חריגה גוררת סנקציות חריפות. בין השאר קיימת הוראה ששלד בניין, יהיה גובהו אשר יהיה, יהיה בנוי רק מקורות עץ וזאת על מנת למנוע נטייה של המבנה, שיסודותיו הם קורות עץ, השקועות בלגונה של ונציה. בגטו יש רק מעלית אחת, שנבנתה בשנים האחרונות.
אתרי הגטו

במרכז הגטו, בשכונת "הגטו החדש" כיכר רחבת ידיים עם באר. בבאר תבליט של אריה, שהוא הסמל של שבט יהודה (בשונה מהאריה של סן מרקו, שהוא סמל הקדוש המגן של ונציה). בגטו ישנם חמישה בתי כנסת עתיקים, ששניים מהם עודם פועלים. בתחום הגטו פועל כיום מוזאון וכן בית אבות יהודי, מוסדות חינוך זעירים, ומרכז קהילתי המצוי במבנה מרשים שהיה בעבר המרכז הציבורי, וכלל בעבר בית חולים ואכסניה למבקרים.
בתי הכנסת הם האתרים המרשימים ביותר בגטו. קווי האופי המיוחדים של בתי הכנסת הם:
במטרה לנצל באופן מרבי את השטח, המבנה אינו נושא אופי סימטרי: לעיתים צורת מלבן ולעיתים צורת טרפז. עזרת הנשים נבנתה בגלריה בקומה השנייה ולא במבנה נפרד.
ארון הקודש בנוי כלפי חוץ, במטרה לנצל את השטח ומחשש לשריפות.
חזית בתי הכנסת מחולקת לחמישה חלקים, אולי רמז לחמישה חומשי תורה.
הבימה בבית הכנסת מוצבת בסוף בית הכנסת, ולא במרכז כמקובל. כך הושג יתרון אקוסטי, כשקולות החזן ובעל הקורא נשמעים היטב לקהל ברחבי בית הכנסת.
במאה ה-17, ימי הזוהר של הגטו, היו בו שלושה עשר מקומות תפילה. אולמות בתי כנסת היו חמישה בלבד והם קיימים עד היום: בגטו נואובו: בית הכנסת הגרמני הגדול, קנטון והאיטלקי. בגטו וקיו היו שניים: הפוננטיני דהיינו המערבי, ספרדי-פורטוגלי והלוונטיני, כלומר המזרחי. בקומת הקרקע של בית הכנסת הלוונטיני נוסף הריהוט של בית כנסת לוצאטו שנהרס. בית כנסת זה שימש גם כתלמוד תורה לילדים היהודיים בעיר.
יהודי איטליה נהגו לבנות סוכה אחת עבור בני הקהילה ליד בית הכנסת. בסיום תפילת ערבית, נכנסו לסוכה, עשו קידוש, נטלו ידיים ובירכו ברכת המוציא על לחמנייה מיוחדת. לאחר מכן המשיכו את הסעודה בבתים. סוכה ישנה בת 200 שנה נמצאת כיום במוזיאון יהדות איטליה בירושלים. על דפנותיה צוירו חלונות רחבים שבתוכם מראות הקשורים לסיפור יציאת מצרים.
היום הגטו משמש כמרכז הציבורי של יהודי ונציה, אף על פי שרובם אינם גרים בו: בתי הכנסת מצויים בו, וכן מוסדות הקהילה ובעיקר מוסדות חינוך יהודיים, בהם נמצאים ילדים מגיל הגן עד גיל הבר-מצווה. כן מצויות בו שתי מסעדות כשרות, בשרית וחלבית. בנוסף, יש גן ילדים של חב"ד. בכיכר המרכזית של הגטו, ליד בית האבות, מצוי קיר ועליו שבעה תבליטי נחושת, המתארים את גורלם המר של יהודי ונציה בשואה. בתבליטים נראים יהודים במצבים קשים, על עמודי תליה ועינויים, מול כיתות יורים, בעבודות פרך כששומר גרמני חמוש מכוון אקדח לעברם, יהודים מוכים בגיא הריגה ועוד.
חכמי הגטו

דון יצחק אברבנאל הגיע לוונציה בשנת 1503. הוא שהה בעיר חמש שנים בלבד. אך הספיק להטביע בה את חותמו בתור בעל תבונה מדינית. זמן קצר לאחר בואו, דון אברבנאל הגיש למועצת העשרה, שליטי העיר, תוכנית להסדרת סחר הבשמים. בעקבות כך עלתה קרנו של אברבנאל בעיני שליטי העיר, שאף הלכו אחרי ארונו בהלווייתו בשנת 1508, למרות שנקבר בפדובה, שכן קבורת יהודים עדיין הייתה אסורה באותה תקופה באיי ונציה.
רבי שמואל יהודה קצנלבוגן (1597-1521) שימש כדיין, כראש ישיבה וכרבה הראשי של ונציה במשך כ-50 שנה.
רבי יהודה אריה ממודנה (1571-1648) הוא הרב המפורסם ביותר של הקהילה היהודית בוונציה. הוא חי בתקופת הזוהר של הקהילה במאה ה-17. הוא חיבר את הספר "תולדות מנהגי היהודים" (Historia de' riti hebraici ) אשר נפוץ באוניברסיטאות באירופה ונתן ללומדיהם מושג על היהדות. בהקדמה לספרו הוא כותב כי המניע לחיבורו היה הסקרנות שמגלה העילית האינטלקטואלית הצרפתית והאנגלית בתרבות היהודית, בניגוד למספר הקטן באופן יחסי של ונציאנים המגלים בה עניין.
שרה קופיו סולם (1592–1641), סופרת ומשוררת, בעלת סלון ספרותי נחשב, מקורבת ליהודה אריה ממודנה,
רבי עזריה פיגו (1647-1579) - נולד בוונציה. שימש כדרשן בבתי הכנסת בעיר.
רבי אברהם יונה (1745–1815) - שימש כרבה של ונציה במשך שנים רבות.
ראו גם

גטאות באיטליה
תוכחת מגולה
לקריאה נוספת

Francesca Brandes, Venice and Environs Jewish Itineraries , Marsilio Regione del Veneto, 1997.
לוצ'יאנו טאס, יהודי איטליה , תל אביב: ספרית מעריב, 1978.
הערות שוליים

↑  על שם משפחת ברוך.
↑  שלט מאפיית המצות מצוי עד היום על אחד מבתי הגטו.
↑  דוגמה: מדרגות לולייניות מיוחדות במבנה ליד בית הכנסת הספרדי - בסימטה הקרויה Scale Matte (המדרגות המשוגעות)
↑  זו מעלית הידראולית, הפועלת על לחץ שמן ואינה זקוקה לחדר בגג ומפעילה על הקרקע לחץ נמוך יותר.
↑  Jewish Venice - Venice Ghetto & Chabad: All you need to know, Jewish Venice (באנגלית אמריקאית)
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12101044g (data) 
בניין בגטו היהודי של ונציה
הגטו כיום
שלט ההנצחה לזכר קורבנות השואה המוצב בגטו ונציה
תבליטי זיכרון בגטו הישן, לגורלם המר של יהודי ונציה.
לוח זיכרון בגטו ל-200 יהודי ונציה, שמונת אלפי יהודי איטליה, וששת מיליוני יהודי אירופה שנספו בשואה.
קישוט לסוכה בוונציה - באדיבות מוזאון יהודי איטליה בירושלים
2018 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 2018  בספרות |  |
< · 2016 · 2017 – 2018 – 2019 · 2020 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 2018 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים > סיפורת

דליה אוונס – שירת סרטני הנהר
ג'ון רונלד רעואל טולקין (נפטר ב-1973), בעריכת כריסטופר טולקין – "מפלת גונדולין" (הגרסה המקורית לא הושלמה בחיי הסופר)
ספרים חדשים נבחרים > ספרי ילדים ונוער

ג'יל טוויס – יום בחייו של מרלון באנדו
ספרים חדשים נבחרים > מחזות

ג'רמי או. האריס – משחק עבדים
ספרים חדשים נבחרים > ספרי עיון

מייקל וולף – אש וזעם
שושנה זובוף – עידן קפיטליזם המעקב