stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניס גולדברג
ביוגרפיה

גולדברג נולד בקייפטאון בדרום אפריקה וגדל במשפחה, שבניגוד לרוב המשפחות הלבנות באותה תקופה, קיבלה בברכה אנשים מכל הגזעים לביתם. הוריו, אנני וסם גולדברג, נולדו שניהם בלונדון, ילדיהם של יהודים ליטאים שהיגרו לאנגליה במחצית השנייה של המאה ה-19. שני ההורים היו קומוניסטים פעילים פוליטית בזמן שחיו בלונדון, ואחרי שעברו לקייפטאון מילאו תפקיד פעיל בסניף וודסטוק המקומי של המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה, בעוד סם ניהל סדרה של עסקים קטנים.
במרץ 1950, כשהיה בן 16, החל גולדברג את לימודיו בהנדסה אזרחית באוניברסיטת קייפטאון. בשנתו האחרונה פגש את אסמי (Esmé) בודנשטיין, שהגיעה גם ממשפחה פעילה במפלגה הקומוניסטית, והם התחתנו בינואר 1954. בתם הילרי נולדה בשנת 1955 ובנם דייוויד בשנת 1957.
אסמי הייתה חברה בוועד של "אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית", שבאמצעותה התיידד דניס עם אנדימבה טויבו יה טויבו, שלימים הקים את SWAPO (ארגון העם הדרום-מערב אפריקני) והפך לאחד המנהיגים הראשונים של נמיביה העצמאית. "אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית" ביקשה להעלות את המודעות והסולידריות באמצעים שונים, כולל מכירת העיתון "העידן החדש" וקיים שיעורי לילה לחינוך של אנשים עובדים. גולדברג היה גם פעיל בתנועת "קונגרס הדמוקרטים". אף על פי שפעילות זו לא הייתה בלתי חוקית, הזוג והפעילים האחרים הוטרדו ללא הרף על ידי משטרת הביטחון, שאספה חומרי חקירה על המעורבים.
בשנת 1957 הצטרף גולדברג למפלגה הקומוניסטית (שפעילותה נאסרה בדרום אפריקה ב-1950). הוא נעצר ב-30 במרץ 1960 בגין תמיכה בשובתים בעיירות השחורים (Townships) בעקבות הטבח בשארפוויל ב-21 במרץ 1960, בו כוחות המשטרה פתחו באש לעבר מפגינים נגד האפליה הגזעית ומשטר האפרטהייד. כתוצאה מהירי נהרגו 69 מפגינים ו-180 נפצעו. גולדברג, יחד עם אמו, ישב ארבעה חודשים בכלא ללא משפט ובעקבות זאת איבד את עבודתו בפרויקט לבניית תחנת כוח.
ב-26 ביוני 1962, ביוהנסבורג, סייע גולדברג בשידור הרדיו של נאום יום החופש של וולטר סיסולו, ממנהיגי הקונגרס הלאומי האפריקני. ליונל גיי, מרצה לפיזיקה מאוניברסיטת וייטווטרסנד, בנה את משדר הרדיו.
ביוגרפיה > המעצר

ב-11 ביולי 1963 פשטה משטרת הביטחון של דרום אפריקה על בית החווה "ליליסליף" בשכונת ריבוניה, בפרברים הצפוניים של יוהנסבורג, בפגישה שתוכננה להיות האחרונה שהתקיימה במקום, לאחר שהבית שימש כמקום מפגש סודי במשך כמעט שנתיים. גולדברג נעצר בחווה יחד עם כמה פעילים אחרים, ביניהם וולטר סיסולו, ארטור גולדרייך, גובן מבקי, ריימונד מחלאבה ורוסטי ברנשטיין. ב-3 בספטמבר 1963 ברח גולדברג יחד עם ארטור גולדרייך ואנשים אחרים מהכלא. הוא נפצע במהלך הבריחה ונתפס כעבור שבוע, ואילו גולדרייך, שהיה אף הוא ממוצא יהודי, הצליח להימלט מהמדינה ולעלות לישראל.
גולדברג היה נתון לשורה של חקירות תוקפניות לעיתים קרובות, הוא אוים בתליה ובמועדים אחרים הציעו לו תמריצים להפוך לעד מדינה. נאמר לו על מות חברו, לוקמרט נגודל, בכלא. אסמי נעצרה גם היא והוחזקה תחת חוק המעצר למשך 38 יום, במהלכו טופלו בחומרה והייתה נתונים לאיומים על סילוק ילדיה ממנה. ב-8 באוקטובר 1963, לאחר תום תקופת המעצר, גולדברג והאחרים הואשמו בעבירות על פי חוק החבלה (נלסון מנדלה ישב בכלא בזמן הפשיטה, אך מסמכים שנמצאו בליליסלאף אפשרו למדינה להוסיף אותו כנאשם משותף). המשפט שלאחר מכן נודע בשם "משפט ריבוניה" (Rivonia Trial).
ביוגרפיה > משפט ריבוניה

יום לאחר שהואשם, גולדברג וחבריו נפגשו עם עורכי דינם שאמרו להם כי מצבם היה קשה ועונש מוות בתליה הוא התוצאה הסבירה. גולדברג, במאמץ להגן על מנדלה ועל המנהיגים האחרים, הציע לקחת אחריות באומרו שהוא חרג מהוראותיו ביחס לייצור נשק, וטען כי הראיות נגדו היו הקשות ביותר להפריך בהינתן שהתוכניות היו בבירור נכתב על ידו. ההצעה הזו נדחתה על ידי האחרים. נדונה תוכנית בריחה, וגולדברג התעקש כי אסמי והילדים יעזבו את דרום אפריקה, מחשש להשלכות אם הוא יצליח. אסמי והילדים יצאו לבריטניה בדצמבר 1963, אך גולדברג לא הצליח להימלט.
לאחר ששניים מהנאשמים ברחו, ניתן פסק הדין ב-12 ביוני 1964, השופט סירב להטיל את עונש המוות; במקום זאת, שמונה מהמורשעים נידונו לארבעה מאסרי מאסר עולם כל אחד. בגיל 31 היה גולדברג הצעיר מבין הנידונים והאדם הלבן היחיד. אמו, שהייתה בבית המשפט בגזר דין, לא שמעה את השופט וצעקה "דניס, מה זה? מה השופט אמר?", עליו הגיב גולדברג:"החיים והחיים נפלאים".
ביוגרפיה > המאסר

גולדברג נשלח לכלא המרכזי בפרטוריה, ואילו האחרים נשלחו למאסר ברובן איילנד. כמו האחרים, הוא לא ערער על עונשו. הוא היה לבד בעיקר בתאו במשך 16 עד 18 שעות ביממה. נאסר על האסירים לדבר בינם לבין עצמם והתנאים הקשים הובילו לעיתים קרובות למחלות ולחץ פסיכולוגי. לאחר ארבע שנים, הורשתה אסמי לבקר אותו בפעם הראשונה, אך הוגבלה לחמישה ביקורים של חצי שעה; אחרי ארבע שנים נוספות הורשתה שוב לבקר, אך לאחר מכן לעולם לא שוב, ללא כל הסבר. לאחר שמונה שנים הורשו ילדיו לבקר ואיפשרו איתו קשר פיזי עד שהגיעו לגיל 16; מלבד זה, אסור היה ליצור קשר פיזי במהלך ביקורים.
הותר לו לכתב רק מכתב אחד בן 500 מילים כל חצי שנה, אך אפילו אלה צונזרו ונחתכו באופן שרירותי. עם שחרורו ניתנה לגולדברג חבילת מכתבים ששלחה אסמי שהוחזקה על ידי שלטונות הכלא. באותה עת נאמר לו שמעולם לא הגיעו. בזמן שהיה בכלא ובהמשך, ביתו של אסמי במזרח פינצ'לי בצפון לונדון סיפק מקלט לפליטים פוליטיים דרום אפריקאים ומטיילים שונים אחרים.
שני הוריו של גולדברג נפטרו בזמן שהיה בכלא. הוריו נפרדו ואמו אנני הלכה להתגורר עם אסמי והילדים בבריטניה. יום לפני שהשתחרר הורשה גולדברג תחת שמירה לבקר בקבר אביו.
ביוגרפיה > השחרור מהכלא

בתו של גולדברג הילרי התגוררה בקיבוץ מעיין ברוך בישראל, שבין מקימיו היו מכרים של דניס מדרום אפריקה כגון הפסל דוד פיין והאדריכל ארטור גולדרייך (שנאסר עם גולדברג ב-1963 אך הצליח להימלט חזרה לישראל), שם עבדה כגננת ורכזת מתנדבים. הילרי הקימה ועד פעולה שינסה להשיג את שחרור אביה מהכלא. חרות לפיד מקיבוץ אילת השחר, שפעל למען שחרור אסירים יהודים ברחבי העולם, החל לפעול למען שחרורו. זו הייתה תקופה קשה עבור גולדברג מכיוון שהוא לא ידע את עמדתו של ה הקונגרס הלאומי האפריקני ועמדת חבריו הכלואים באי רובבן לגבי שחרורו האפשרי. כשהוא מבודד הייתה לו הזדמנות מועטה להתייעצות; עם זאת, הועבר לו מסר כי ההקונגרס הלאומי האפריקני, כולל אלה באי רובן, אישרו את היוזמות של בתו וחרות לפיד.
בשנת 1985, תחת לחץ של ארצות הברית, ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה הציעה לשחרר אסירים פוליטיים אם יגנו ויתחיבו לא לפעול באלימות. גולדברג ביקש לפגוש את מנדלה ואת חבריו האחרים בקייפטאון, אך סורב. התנאי העיקרי שהוצב בפני גולדברג היה שהוא לא ישתתף באלימות למטרות פוליטיות. גולדברג הסכים, אך הוא לא דחה את מעורבותו הקודמת או את הצורך במאבק מזוין. במכתב לנשיא פ 'וו. בוטה הוא פירט את עמדתו והסכים ל"התחייבות להשתתף בפוליטיקה רגילה שלווה, שניתן לנהוג בחופשיות ובמשמעותיות ".כמו כן הוסכם שיעלה לישראל לאחר שחרורו. ראש דסק דרום אפריקה במשרד החוץ, אלון ליאל, ניהל את המגעים עם המשטר הדרום אפריקאי. ב-28 בפברואר 1985, לאחר 22 שנות מאסר, גולדברג שוחרר.
גולדברג למד בכלא לתארים במינהל ציבורי, היסטוריה וגאוגרפיה דרך אוניברסיטת דרום אפריקה ולקח חלק בתואר במשפטים.
ביוגרפיה > בלונדון 1985 – 2002

גולדברג נלקח היישר מהכלא לשדה התעופה כדי לטוס לישראל, שם אוחד עם אשתו וילדיו. בישראל שהה מספר ימים בקיבוץ מעין ברוך ונתן מספר ראיונות לתקשורת הישראלית. גולדברג היה תקיף בביקורתו על היחס של ישראל לפלסטינים ועל יחסי ישראל עם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
גולדברג עבר ללונדון עם משפחתו וחידש את עבודתו בקונגרס הלאומי האפריקני במשרדו בלונדון. ב-26 ביוני 1985, במלאת 30 שנה לקונגרס העם (המכונה גם יום החופש), כדובר הקונגרס הלאומי האפריקני, נשא נאום בכיכר טרפלגר בעצרת נגד אפרטהייד, בה השתתף גם מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית, ניל קינוק, ובדצמבר יצא לסיור הרצאות בן שישה שבועות בסקנדינביה. הוא ייצג את התנועה בוועדה נגד האפרטהייד של האו"ם והיה מעורב גם בוודקראפט פולק, תנועה אזרחית בריטית לצעירים בה הייתה משפחתו פעילה שנים רבות. תפקידו העיקרי לאורך השנים עד 1994 היה לבנות תמיכה בתנועה נגד האפרטהייד, ולשם כך הוא טייל ברחבי אירופה וצפון אמריקה, הוא גם יצר קשרים חזקים עם איגודים מקצועיים ויחסים ארוכי שנים עם אנשים שהמשיכו לתמוך בדרום אפריקה לאחר שהוקמה הדמוקרטיה שם.
לאחר פירוק משטר ההפרדה הגזעית בדרום אפריקה ועריכתן של בחירות דמוקרטיות אמיתיות ראשונות ב־1994, שבהן הותר לראשונה לאזרחים שחורים וצבעוניים (בני תערובת) להצביע, החליט גולדברג שלא לחזור לדרום אפריקה, בעיקר כדי שיוכל להישאר עם אסמי, ילדיו ונכדיו, שרצו להישאר בבריטניה.
הוא היה מעורב בהקמת ארגון Computer Aid Internation שנוסד בשנת 1996, והפך לפטרון הכבוד שלהו. הוא הקים את ארגון הפיתוח Community HEART בלונדון בשנת 1995, כדי לשפר את רמת החיים של דרום אפריקאים שחורים. הארגון גייס כספים לארגונים כמו Rape Crisis Cape Town וכן ליוזמות לספק ספרים ומחשבים לבתי ספר. בתמיכת חברים גרמנים הקים את Community HEART eV באסן בגרמניה בשנת 1996, שם פגש את אדלגרד נקובי. לאחר מכן ביקר בגרמניה פעמים רבות, למד לדבר גרמנית וייצר קשרים נרחבים במדינה.
בשנת 2000 מתה אסמי לאחר ניתוח חירום. בשנת 2002 דניס ואדלגרד התחתנו בלונדון; ימים ספורים לאחר מכן נפטרה פתאום בתו הילרי, כאשר גולדברג ואדלגרד התכוננו לחזור לדרום אפריקה.
ביוגרפיה > חזרה לדרום אפריקה

גולדברג שב לדרום אפריקה בשנת 2002 ומונה ליועץ המיוחד של חבר הפרלמנט של רוני קסריל, שר לענייני מים ויערות עד 2004.
אדלגרד ודניס התגוררו בתחילה בפרטוריה ואז בקייפטאון. אדלגרד נפטרה בשנת 2006 מסרטן.
גולדברג המשיך לנסוע לגרמניה ולמדינות אחרות כדי לדבר על דרום אפריקה ועל העבודות הדרושות להפיכתה; ביוני 2009 הציג מאמר "דרום אפריקה, המעבר לדמוקרטיה ואיסור עינויים" בסמינר באוניברסיטת דיסלדורף.
בשנת 2010 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "המשימה: חיים לחופש בדרום אפריקה" (מהדורה חדשה שפורסמה בשנת 2016).
הוא השתלב בפרויקט ללימוד תלמידי בתי הספר התיכוניים על ההיסטוריה של מאבק השחרור והעניק תמיכה למספר פרויקטים בהוט ביי, בפרבר קייפטאון בו התגורר. בין השאר, תמיכה באקדמיה למוזיקה קרוננדל (שנוסדה בשנת 2007) שמטרתה להפגיש בין צעירים מקהילות שונות באמצעות נגינה של מוזיקה. הוא השתמש בקשריו הגרמניים כדי לעזור לארגן להקת ג'אז שהורכבה מתלמידי קרוננדל לסיבוב הופעות בגרמניה בשנת 2012.
נפטר בקייפטאון ב-29 באפריל 2020.
פרסים והוקרה

1988 פרס "אלברט ג'י לותולי לשלום" על ידי קבוצה של 12 ארגונים אמריקאים: ועדת שירות הידידים האמריקני, הצלב האדום האמריקני ואחרים
2000 תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה לרפואה בדרום אפריקה (כיום אוניברסיטת Sefako Makgatho למדעי הבריאות)
2009 "מסדר לותולי (כסף) מאת נשיא דרום אפריקה
2010 מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
מדליית הוותיקים הצבאיים לשנת 2012 (פלטינום מחלקה ב ') מהטמה גנדי סטיגראחה בפרס השלום על ידי גנדה פיתוח נאמנות, דרבן
2012 סניף ארגון ראנדבורג 102 של ה-ANC בשם סניף דניס גולדברג
פרס מלומד העולמי לשנת 2012 מטעם מכללת City of Glasgow
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt, סקוטלנד
מדליית איזיטלנדווה לשנת 2019
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קייפטאון
ספריו

Goldberg, Denis (2010). The Mission : A Life for Freedom in South Africa. Johannesburg: STE.
Goldberg, Denis (2012). Mandela-Tambo : friends, comrades, leaders, legacy. Mandela-Tambo lecture series, 4. ISBN 9780955653834. נבדק ב-11 במרץ 2019. This paper was delivered as the Fourth lecture of the Mandela-Tambo lecture series, 13 September 2012. The lecture was organised by the City of Glasgow College and ACTSA Scotland in association with the SA High Commission. The Glasgow Mandela-Tambo lecture 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
Goldberg, Denis (2016). A Life for Freedom: The Mission to End Racial Injustice in South Africa. University Press of Kentucky. ISBN 9780813166858. (First 7 chapters available online)
ראו גם

טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל
הבריחה מפרטוריה
הערות שוליים

↑  דניס גולדברג נמלט ונתפס, למרחב, 11 בספטמבר 1963
↑  אמן הציור והבריחה, דבר, 3 בספטמבר 1963
↑  גזר־דין מוות צפוי ל־8 לוחמים נגד הגזענות בדרום־אפריקה, קול העם, 12 ביוני 1964
↑  חנוך מרמרי, זכרונות מדרום-אפריקה, באתר העין השביעית, 25 בדצמבר 2013
↑  אלון ליאל, צדק שחור: המהפך הדרום-אפריקני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999, עמוד: 51-52
↑  תום שגב, מה חושב באמת דניס גולדברג, כותרת ראשית, 6 במרץ 1985
↑  יאיר שלג, יהודים בדרום אפריקה: הכיבוש הישראלי דומה לאפרטהייד, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2001
↑  מתן רוזנשטראוך, איך הופכים דרום אפריקאי תומך BDS, להיות ציוני אוהב ישראל?, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2016
↑  Struggle stalwart Denis Goldberg dies, eNCA, ‏30 באפריל 2020 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313946605171  GND: 124165788  ICCU: UBOV469836  ISNI: 0000 0000 7869 5579  LCCN: no2009060707  NTA: 339737824  SNAC: w6d03x70  SUDOC: 189501715  VIAF: 86378871   WorldCat (עם VIAF): 86378871
צ'י משיה

| --- | --- |

 לידה:  Yangcheng County
 פטירה:  Yangcheng County
 מדינה:  שושלת שיה 
 
 
 
צִ'י (בסינית מסורתית: 啓, בסינית מפושטת: 启, בפין-יין: qi; בערך 2146 לפנה"ס – 2117 לפנה"ס) היה מלך סיני, בנו של יו' הגדול והשליט השני של שושלת שיה. ישנם דיווחים שונים על אורך שלטונו, בין אם 10 שנים, 16 שנים או 29 שנים.
חייו > משפחה

לאחר שיו' נישא לנוּ גְ'יָאו, הוא נשאר בביתו למשך שלושה ימים בלבד לפני שיצא שוב לעצור את השיטפונות. בזמן שעצר את השיטפונות, ילדה אשתו של יו' את בנם, אשר יו' נתן לו את השם צִ'י. לאחר תשע שנים סיים יו' את הטיפול בשיטפונות. כשלבסוף הגיע לביתו, שמח צִ'י מאוד, ורץ לזרועות אביו.
חייו > שלטונו

יו' נפטר לאחר שלטון שנמשך 45 שנים. מהלך עלייתו של צִ'י לשלטון אינו ברור.
על פי ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן, יו' לא רצה שבנו יהפוך למלך, ורצה להעביר את השלטון לגָאו יָאו, שר המשפטים שלו. אולם גָאו יָאו נפטר עוד בחייו של יו', ולפיכך סימן יו' כיורש את יִי (הידוע גם בתור בָּוֹיִי), אשר ליווה אותו ב-13 השנים של הטיפול בשיטפונות, והיה השר לאחזקת בעלי חיים. אולם עקב השפעתו החזקה של יו', מנהיגי מדינות שיה הלכו בעקבות צִ'י ולא שעו אחר יִי, ולפיכך נאלץ יִי להעביר את השלטון אל צִ'י בתום שלוש שנות האבל על יו'.
גם רשומות הבמבוק מציינות כי יו' מינה את יִי ליורש, אולם לא מזכירות בשום צורה תקופת שלטון של יִי, וטוענות רק כי צִ'י בנו של יו' לקח את השלטון לאחר שלוש שנות אבל על אביו. מוזכר בהן גם מותו של יִי בשנה השישית לשלטון צִ'י וקורבן שהעמיד צִ'י לזכרו. המתרגם ג'יימס לג מעיר על כך: "תיאור זה אינו תואם לתיאור מותו של יִי, שמיוחס בדרך כלל לרשומות, ושאכן ללא ספק הופיע בחלק מספרי הבמבוק, ועל פיו יִי כיוון לשלטון וצִ'י הוציאו להורג."
צִ'י עלה לשלטון בשנה גְווֵיְהָאי, וחגג את עלייתו לשלטון עם כל נתיניו בג'וּ'נְטָאי. על פי חלק מהמקורות הוא מת בגיל 91, 16 שנים לאחר שעלה לשלטון. מקורות אחרים טוענים ל-10 או 29 שנות שלטון וגיל מוות 98 או 78.
לאחר שלטונו של צִ'י, עלה לשלטון בנו של צִ'י, טָאי קָאנְג.
אירועים במהלך שלטונו

רשומות הבמבוק מתעדות את האירועים הבאים במהלך שלטונו של צ'י:
בשנתו הראשונה ערך משתאות גדולים גם בבירה הקודמת וגם בבירתו החדשה.
בשנתו השנייה, בָּוֹיִי עזב את החצר והלך למדינתו. צ'י הוביל את צבאו להילחם בנסיך המורד של מחוז חוּ בקרב גָאן (אשר מהווה את הרקע לפרק "הנאום בגָאן" בקלאסיקה של המסמכים.
בשנתו השישית מת בָּוֹיִי, וצ'י העמיד קורבן לזכרו.
בשנה השמינית לשלטונו, צ'י שלח את מֶנְגְטוּ, אחד משריו, לבָּה על מנת לעמוד בראש התדיינויות.
בשנתו העשירית, עשה סיור וחגג טקס שלם של המוזיקה של שׁוּן בדָאמוּ. חלק מהמקורות מוסיפים שהוא יצר ריקוד בשם "תשעה שָׁאו". (ראו תשעת השירים בספר "השירים של צ'וּ").
בשנתו ה-11 גירש צ'י את בנו הבכור (או אחיו הצעיר) ווּגְווָאן לשִׂיחֶה.
בשנתו ה-15, ווּגְווָאן הוביל מרד בשִׂיחֶה המערבית. צ'י שלח אחד משריו בשם שׁוֹאוּ להעניש את ווּגְווָאן כאשר זה נכנע.
לקריאה נוספת

Wu, K. C. (1982). The Chinese Heritage. New York: Crown Publishers. ISBN 0-517-54475X.
הערות שוליים

↑  Mungello, David E. The Great Encounter of China and the West, 1500–1800. Rowman & Littlefield; 3 edition (28 Mar 2009) ISBN 978-0-7425-5798-7 p. 97
↑  戴逸, 龔書鐸. [2002] (2003) 中國通史. 史前 夏 商 西周. Intelligence press. ISBN 962-8792-80-6. p 40.
↑  Wu, 116
אנדרו מרטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1904 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 בינואר 1992 (בגיל 87) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 שם לידה:  Marton Endre 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Jarmila Vacková 
 פרסים והוקרה:  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
העלמה הנשיאה. סרטו ההונגרי היחיד של אנדרו מרטון
אַנדרוּ מרטון (באנגלית: Andrew Marton; או אֶנְדְרֶה מרטון, בהונגרית: Marton Endre; בודפשט, 26 בינואר 1904 – סנטה מוניקה, קליפורניה, 7 בינואר 1992) היה במאי קולנוע, מפיק ועורך יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה

כבר מייד בתום לימודיו התיכוניים בשנת 1922, הוא "צלל" למים העמוקים כאשר אלפרד דישי לקח אותו איתו לווינה. הוא עבד בחברת סשה בבירת אוסטריה, בעיקר כעורך, לרבות עם הכוכב הצרפתי של הסרט האילם מקס לינדר, שצילם שם סרט. כעבור כמה חודשים הבחין בו ארנסט לוביטש, אשר פיתה את הצעיר המוכשר לעבור להוליווד בשנת 1923.
לאחר שצבר ניסיון אמריקאי, חזר לאירופה. בשנת 1927 כבר היה העורך הראשי של חברת טוביס בברלין, ואז בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, בווינה, היה עוזר הבמאי והעורך בסרט בשם "1-1" של גזה בולווארי וסטיב סקיי.
הוא הציג את עצמו לראשונה כבמאי בסרט אנגלי בשנת 1929. בשנת 1934, יצר ההרפתקנות שלו הביא אותו לטיבט עם משלחת גרמנית. סרטו שצולם אז, "שד ההימליה" הוא אחד היצירות המרכזיות של הקריירה שלו. בשנת 1935 יצר בבודפשט את סרטו ההונגרי היחיד (העלמה הנשיאה (Elnökkisasszony). בין השנים 1936 לבין 1939 היה חלק מצוות ההפקה של הבמאי היהודי-הונגרי-בריטי, לימים סר אלכסנדר קורדה בלונדון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר מרטון לצמיתות לארצות הברית. לא היה לו מה לחפש באירופה רודפת היהודים. משנות ה-40 של המאה ה-20 ועד שנות ה-50 עבד בעיקר בחברת MGM. בשנת 1954 הקים חברת הפקות יחד עם איבאן טרז', לואי ב. מאייר ולאסלו בנדק.
ב-1954 ביים את הסרט "אש ירוקה בכיכובה של גרייס קלי.
ההפקות החשובות ביותר של מרטון נוצרו ברוח האקזוטיות, הטבע והמשיכה (אטרקציה). הפעילות הטלוויזיונית שלו משמעותית גם היא, כאשר סרטי טבע וסדרות רבות קשורות בשמו. הקריירה שלו כמנהל פעולה (action director) שווה לפחות לעבודתו כבמאי. פעולות מרהיבות ועריכות סצנה קשורות בשמו, כמו מרוץ הכרכרות בסרט בן חור או סצנות הקרב "פרידה מנשק". הוא עבד עם במאים מובילים בהוליווד, ביניהם פרנק קפרה, ג'ורג' קיוקור, פרד זינמן, ג'וזף מנקייביץ' או מייק ניקולס.
מבחר מסרטיו > כבמאי

שתיים לפנות בבוקר – Two O'clock in the Morning 1929, GB
Der Demon des Himalaya / שד ההימלאיה, 1935, ד
סערה על טיבט – Storm over Tibet 1951, ארצות הברית
אש ירוקה (1954), עם גרייס קלי
היום הארוך ביותר, 1962, ארצות הברית
מבחר מסרטיו > כמנהל פעולה

הצלב השביעי, 1944, ארצות הברית, במאי: פרד זינמן
בן חור, 1959, ארצות הברית, במאי: ויליאם וילר
קלאופטרה, 1963, ארצות הברית, במאי: יוזף מנקייביץ'
מלכוד 22, 1970, ארצות הברית, במאי: מייק ניקולס
גיבורי קלי, Kelly's Heroes, 1970, ארצות הברית, במאי: בריאן ג' האטון
התן, 1973, The Day of the Jackal ארצות הברית, במאי: פרד זינמן
מבחר מסרטיו > כעורך

אהבה נצחית, 1929, Eternal Love ארצות הברית, במאי: ארנסט לוביטש
עשיר מופלג, 1932, Ein steinreicher Mann במאי: אישטוואן סקיי
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841574405171  PLWABN: 9810610862305606  BIBSYS: 3044705  BNE: XX1297734  BnF: cb138971610 (data)  GND: 119084295  ISNI: 0000 0001 1475 1145  LCCN: n88226294  NKC: xx0175523  NLK: KAC201321270  NTA: 336398395  SNAC: w6xk9h88  SUDOC: 084615680  VIAF: 74038164   WorldCat (עם VIAF): 74038164
טום דונילון

תומאס אי. "טום" דונילון (באנגלית: Thomas E. Donilon; נולד ב-14 במאי 1955) כיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בשנים 2010–2013. בעל קריירה כיועץ פוליטי אמריקאי, פקיד בממשל הפדרלי של ארצות הברית וכעורך דין. כיהן בצוותא עם הדיפלומטית ונדי שרמן, כראש צוות ביקורת מחלקת המדינה של ארצות הברית בתקופת המעבר לפני כניסת ברק אובמה לתפקידו כנשיא, וכסגן היועץ לביטחון לאומי ג'יימס ג'ונס בתחילת כהונתו של ממשל אובמה.
שנותיו הראשונות והשכלה

דונילון נולד בפרובידנס, רוד איילנד. אביו היגר לארצות הברית מאירלנד וכך עשו גם הסבא והסבתא שלו מצד אִמוֹ. דונילון סיים את התואר הראשון שלו באוניברסיטה הקתולית של אמריקה (The Catholic University of America) ב-1977, ותואר J.D. במשפטים סיים באוניברסיטת וירג'יניה ב-1985. הוא מילא תפקיד במערכת העיתון של ה-Virginia Law Review.
המגזר הפרטי

דונילון עבד כסגן נשיא בכיר למשפט ולמדיניות בפאני מאי, חברת מימון המשכנתאות הפועלת בחסות ממשל ארצות הברית, כלוביסט רשום, בין השנים 1999–2005.
קודם למינויו לממשל אובמה, היה דונילון שותף במשרד עורכי הדין הוושינגטוני O'Melveny & Myers, שם ייעץ לחברות ולמועצות המנהלים שלהן, ביחס למגוון של עניינים רגישים בתחומי ממשל, מדיניות ועניינים רגולטוריים ומשפטיים.
עבודה פוליטית וממשלתית

דונילון עבד כיועץ לביטחון לאומי לנושאים ציבוריים ושירת כראש הסגל של מזכיר מחלקת המדינה של ארצות הברית, וורן כריסטופר, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
על אף העובדה שהוא חף מכל ניסיון צבאי ועבד כלוביסט, היה דונילון "מעורב בצורה אינטימית בנושאי מדיניות חוץ חשובים רבים כולל המשא ומתן להשגת הסכם השלום שסיים את מלחמת בוסניה והמגעים להרחבת נאט"ו". דונילון היה אחת הדמויות הבולטות בגיבוש האסטרטגיה האמריקאית ביחס לאפגניסטן והדיונים הקשורים לכך, בספרו של בוב וודוורד "Obama's Wars" מ-2010.
הגנרל ג'ונס השמיץ באחת ההזדמנויות את דונילון בכך שביקר אותו על היעדר הניסיון שלו בתחומי מדיניות חוץ ואמר לו שכתוצאה מכך: "אין לך כל אמינות בצבא", על פי ספרו של וודוורד, "Obama's Wars". ג'ונס טען שדונילון נכשל בהתנהלותו מול הצוות שלו במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בהציגו "מעט מדי רגש לאנשים שעובדים שם יום ולילה". דונילון ביקר באפגניסטן במהלך ביקורו הלילי בן שש השעות של הנשיא אובמה במדינה.
חיים אישיים

דונילון הוא אחיו של מייק דונילון, עורך דין ויועץ פוליטי המייעץ לנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן.
תיקון חוקה שאינו חוקתי

דוקטרינת תיקון חוקה שאינו חוקתי (או תיקון חוקתי שאינו חוקתי) היא גישה לפיה תיקון לחוקה שנחקק עשוי להיות בטל כיוון שהוא סותר אמירה מפורשת בחוקה או עקרונות יסוד של השיטה המשפטית. גישה זו, המקובלת במדינות שונות, משקפת את התפיסה שהרשות המכוננת אינה כל-יכולה וכי גם עליה מוטלות מגבלות מהותיות בעת שהיא מחוקקת.
מערכות משפט שונות נבדלות בגישתן לדוקטרינה, הן בעצם קיומה של חקיקה המסמיכה את בית המשפט לפסוק שתיקון חוקתי אינו חוקתי, והן בכללים להפעלת הסמכות ובגבולותיה של הסמכות.
הרעיון של תיקון חוקתי שאינו חוקתי הוצג לראשונה בשנת 1893 על ידי נשיא בית המשפט העליון של מישיגן (אנ'), תומאס קולי (אנ') בשנת 1910 פרסם הפרופסור למשפטים Arthur Machen מאמר שבו טען שהתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית אינו חוקתי.
ביטול תיקון לחוקה, בנימוק שאינו חוקתי, נעשה על ידי בית המשפט לחוקה במדינות אחדות, בהן בליז, הונגריה, צ'כיה וקפריסין.
הגישה במדינות שונות > טורקיה

בחוקת טורקיה יש הוראות אחדות שאין לתקנן (פסקאות נצחיוּת), הקובעות שטורקיה היא רפובליקה, דמוקרטיה חילונית וסוציאלית, הנשלטת על ידי שלטון החוק. ב-1971 תוקנה החוקה, ונקבע בה שבית המשפט החוקתי של טורקיה יכול לבחון האם תיקון לחוקה הוא חוקתי. עוד לפני תיקון וגם אחריו הפעיל בית המשפט החוקתי ביקורת שיפוטית על תיקונים לחוקה ופסל אחדים מהם, בין השאר בנימוקים של פגיעה בזכות הקניין ובשלטון החוק. ב-1982 כוננה בטורקיה חוקה חדשה, וגם בה הוסמך בית המשפט החוקתי לבחון את חוקתיותו של תיקון בחוקה, ונקבעו גבולותיה של סמכות זו. גם לאחר שינוי זה פסל בית המשפט החוקתי תיקונים לחוקה, בין השאר בנימוק של פגיעה באופי החילוני של המשטר.
הגישה במדינות שונות > הודו

בית המשפט העליון של הודו מפעיל ביקורת שיפוטית על תיקונים לחוקת הודו, ופעמים אחדות פסל תיקונים לחוקה. בין השאר נפסק כי התיקון ה-39 לחוקה, משנת 1973, אינו חוקתי, משום שהוא פוגע במבנה הבסיסי של החוקה. הפרלמנט ההודי הגיב לכך בתיקון מס' 42 לחוקה, משנת 1976, שבו נקבע שתיקון בחוקה אינו נתון לביקורת שיפוטית ושאין הגבלות על כוחו של הפרלמנט לתקן את החוקה. בשנת 1980 נפסק בפרשת מינרווה מילס שתיקון זה אינו חוקתי.
הגישה במדינות שונות > אוסטריה

בחוקת אוסטריה נכלל סעיף העוסק במאפייני ההליך לאישור תיקון בחוקה. בית המשפט החוקתי קבע שהוא אינו מוסמך לקבוע
את חוקתיותו של תיקון בחוקה מבחינת מהותו, אך הוא מוסמך לבחון את חוקתיותו של תיקון בחוקה מבחינת עמידתו של ההליך שננקט במאפיינים שבחוקה. במקרים אחדים נקבע שתיקון לחוקה התקבל שלא בהליך הנדרש, ולכן אינו חוקתי.
הגישה במדינות שונות > גרמניה

חוקת גרמניה כוללת פסקאות נצחיות אחדות, כגון ההוראות בעניין חלוקת הפדרציה למדינות והעקרונות העוסקים בכבוד האדם. פעמים אחדות בחן בית המשפט החוקתי חוקתיות של תיקונים לחוקה, ואישר שאין בהם פגיעה בפסקאות הנצחיות.
הגישה במדינות שונות > אירלנד

בחוקת אירלנד אין פסקאות נצחיות, אך יש בה הוראה על כללי תיקון החוקה. בית המשפט העליון של אירלנד קבע כי בסמכותו לבקר עמידה בתנאים הצורניים הקבועים בחוקה לעריכת תיקון בה, אך אין בסמכותו לבקר את תוכנו של התיקון החוקתי.
הגישה במדינות שונות > ברזיל

חוקת ברזיל כוללת פסקאות נצחיות שעניינן המבנה הפדרטיבי של ברזיל, כללי עריכת בחירות, ההפרדה של ענפי הממשל וזכויות האדם. בית המשפט העליון של ברזיל פסל פעמים אחדות תיקונים לחוקה שפגעו בהוראות נצחיות אלה.
הגישה במדינות שונות > רומניה

חוקת רומניה מ-1991 מסמיכה את בית המשפט החוקתי לבחון את חוקתיותה של הצעה לתיקון החוקה, כלומר הפעלת ביקורת שיפוטית לפני חקיקתו של התיקון. בית המשפט החוקתי של רומניה פסק פעמים אחדות בעניין זה.