stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'אד הצרפתית
אוטונומיה גדולה יותר

בשנת 1956 העבירה האספה הלאומית הצרפתית את ה-"loi cadre", הידוע כחוק הרפורמה בחו"ל, שהביא לשליטה עצמית גדולה יותר של צ'אד וטריטוריות אפריקאיות אחרות. רפורמות בחירות הרחיבו את מאגר בעלי זכות הבחירה, והכוח החל לעבור מהאזורים הצפוניים והמרכזיים של צ'אד המיושבים בדלילות לכיוון הדרום המאוכלס יותר. ה-PPT הפך פחות מיליטנטי, וזכה לתמיכתם של ראשים בדרום וחברי הממשל הקולוניאלי הצרפתי, אך לא זו של אינטרסים מסחריים צרפתיים פרטיים. בבחירות 1957, שנערכו ב-31 במרץ, מתוך 65 מושבים, תפס ה-PPT 32; בעלות בריתה, המפלגה הסוציאליסטית העצמאית של צ'אד (PSIT) וה-UDT, לקחו 15; העצרת העצמאים והאגררים בצ'אד (GIRT), שלוחה של ה-AST,‏ 9; ה-AST,‏ 8 והמושב האחרון ניתן למועמד עצמאי. כתוצאה מהניצחון הזה, ליזט וה-PPT הקימו את הממשלה האפריקאית הראשונה בצ'אד. אולם הוא שמר על רוב במשך כשנה בלבד, לפני שסיעות המייצגות ראשים מסורתיים משכו את תמיכתם מממשלתו הקואליציונית.
הפדרציה הצרפתית מול עצמאות מלאה

בספטמבר 1958, מצביעים בכל הטריטוריות הצרפתיות של אפריקה השתתפו במשאל עם על החוקה של הרפובליקה החמישית, שנערך תחת דה גול. ממגוון סיבות פוליטיות וכלכליות, רוב הקבוצות הפוליטיות של צ'אד תמכו בחוקה החדשה, וכולם הצביעו בעד החלטה הקוראת לצ'אד להפוך לרפובליקה אוטונומית בתוך הקהילה הצרפתית. שלושת הטריטוריות האחרות של AEF הצביעו באופן דומה, ובנובמבר 1958 פורק ה-AEF רשמית. התיאום בנושאים כמו מכס ומטבע נמשך בין ארבעת השטחים באמצעות הסכמים בכתב או על בסיס אד-הוק. אף על פי כן, חלק מהצ'אדים תמכו ביצירת פדרציה צרפתית חזקה עוד יותר מאשר בעצמאות. התומך המוביל של הצעה זו היה ברתלמי בוגנדה מאובאנגי-שארי, אך מותו ב-1959 וההתנגדות הנמרצת של גבון הביאו לעצמאות מדינית על בסיס נפרד לכל ארבע הרפובליקות.
לאחר שהקואליציה של ליזט התפוררה בתחילת 1959, שתי בריתות אחרות שלטו לזמן קצר. ואז במרץ ה-PPT חזר לשלטון, הפעם בהנהגתו של Tombalbaye, מנהיג איגוד ונציג ממחוז Moyen-Chari. ליזט, שכוחו התערער בגלל מוצאו הלא-אפריקאי, הפך לסגן ראש הממשלה הממונה על התיאום הכלכלי והיחסים הבינלאומיים. טומבלבאי גיבש עד מהרה מספיק תמיכה פוליטית מדרום ומצפון כדי לבודד את האופוזיציה לאוסף של מנהיגים מוסלמים שמרניים ממרכז צ'אד. הקבוצה האחרונה הקימה מפלגה פוליטית בינואר 1960, אך הייצוג הפרלמנטרי שלה ירד בהתמדה כאשר טומבלבאי חיזר אחרי חברים בודדים ל-PPT. עם העצמאות באוגוסט 1960, ה-PPT והדרום השיגו בבירור דומיננטיות, אבל הכישורים הפוליטיים של טומבלבאי אפשרו למשקיפים לדבר באופטימיות על האפשרות לבנות קואליציה רחבה של כוחות פוליטיים.
הערות שוליים

1 2  Brachet, Julien; Scheele, Judith (2019). The Value of Disorder : Autonomy, Prosperity, and Plunder in the Chadian Sahara. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 59–63. ISBN 9781108566315.
↑  Azevedo, M. J. (2005), The Roots of Violence: A History of War in Chad, Routledge, p. 52, ISBN 978-1-135-30081-4
קאסם א-רימאווי

ד"ר קאסם א-רימאווי (בערבית: قاسم الريماوي; 1918 - 29 באפריל 1982) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני ששימש לתקופה קצרה כראש ממשלת ירדן.
ביוגרפיה

קאסם א-רימאווי נולד בבית רימה שבארץ ישראל המנדטורית בשנת 1918. למד סוציולוגיה בקהיר ולאחר מכן משפטים בלונדון. המשיך ללימודי דוקטורט בכלכלה וחינוך באוניברסיטת קולומביה, וסיים את לימודיו בשנת 1956.
בשנות ה-60 החל את דרכו הפוליטית ושימש בשני העשורים שלאחר מכן בתפקידים שונים בצמרת הפוליטיקה הירדנית, בין היתר כשר הפנים וכשר החקלאות. כיהן גם כיושב ראש הפרלמנט. מונה לשר בממשלתו של עבד אלחמיד שרף, שהחלה לכהן בדצמבר 1979. אולם חצי שנה בלבד לאחר שהחלה כהונתו מת במפתיע ראש הממשלה הצעיר כתוצאה מהתקף לב. א-רימאווי התמנה לראש הממשלה באופן זמני ב-3 ביולי 1980 והוא שימש בתפקיד עד למינויו של מודר בדראן ב-28 באוגוסט 1980. א-רימאווי הוא מראשי הממשלה הירדנים הבודדים למן שנות ה-60 שהיו ממוצא פלסטיני.
נפטר ב-29 באפריל 1982 בעמאן בירת ירדן.
הערות שוליים

↑  יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, עמ' 255
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009706955905171  LCCN: no2021057247  VIAF: 8426161938112139870001   WorldCat (עם VIAF): 8426161938112139870001
צרור (מצב ירי)

הרובה SIG 550 בעל 3 מצבי הירי
צרור (באנגלית: Burst mode או Burst fire) הוא אחד ממצבי הירי האוטומטי, המאפשר ליורה לירות מספר קבוע מראש של כדורים בכל לחיצה את ההדק (בדרך כלל 2 או 3 כדורים) ומעל 100 כדורים בנשק נגד מטוסים. מצב הצרור בדרך כלל נמצא ברובי סער, תת-מקלעים וכו'. עם לחיצה אחת על ההדק, הנשק יורה כמות קטנה של כדורים וכך גם עוזר ליורה לדייק בירי מכיוון שהוא יורה כמות של יותר מכדור אחד בכל לחיצה, אך עדיין מדייק יותר ממצב אוטומטי.
לדוגמה, ברובה M16A2 יש שלושה מצבי ירי, הראשי הוא מצב אוטומטי, השני הוא צרור והשלישי הוא מצב חצי אוטומטי, שהחליפו את המצב הירי היחיד ב-M16A1 שהוא המצב האוטומטי.
ראו גם

רובה חצי אוטומטי
רובה אוטומטי
קומודקטילוס

| קומודקטילוס> תקופה |
| --- | --- |
יורה עליון, 155 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
סוג:: קומודקטילוס
מין:: Comodactylus ostromi
שם מדעי
 Comodactylus

קומודקטילוס (שם מדעי: Comodactylus) הוא סוג זוחל מעופף מסדרת הפטרוזאורים שחי בתקופת היורה העליון לפני כ-155 מיליון שנה. מאובני הפטרוזאור נמצאו בתצורת מוריסון שבוויומינג ב-1981. הפטרוזאור קרוי על שם רכס הרי קומו בלוף (Como Bluff) שבוויומינג. הסיומת "daktylos" משמעה - "אצבע". המין קרוי על שם החוקר ג'ון אוסטרום. כמה חוקרים רואים בטקסון זה מוטל בספק.
פטרוזאור זה היה בעל קרבה לרמפורינקוס והוא הגיע למוטת כנפיים של 2.5 מטר. הוא היה בעל שורש כף יד הקרוב לאצבעות הארוכות אשר עליהן התבססו רצועות העור שהניעו את הגוף באוויר.
לא נמצאו חלקים רבים ממנו ולכן קשה לדעת אם היה קרוב לפטרודקטיליים אך המראה מזכיר את מבנה גפיהם של הרמפורינקוסיים. אם הדבר נכון אז הוא הגילוי הראשון של בן הקבוצה הזו באמריקה.
קומוטטור (אלקטרוניקה)

קוֹמוּטָטוֹר (או מחלף) הוא מפסק חשמלי מסתובב שמטרתו החלפת כיוון של מתח חשמלי או זרם חשמלי.
קומוטטור הוא מרכיב ברוב המכונות לזרם ישר. הוא מחבר בין הרוטור למברשות שמחוברות למעגל החשמלי, ומשמש לשינוי הכיוון של השדה המגנטי כך שמומנט הסיבוב של ציר המנוע (הרוטור) יהיה תמיד באותו כיוון. הקומוטטור מורכב משני חצאי גליל נחושת המותקנים כך שכל פעם שהכיווניות של השדה המגנטי ברוטור משתנה, חיבורי הקומוטטור אל הפלוס והמינוס במעגל החשמלי מתחלפים ביניהם, כך ששינוי הכיוון של השדה המגנטי אינו משפיע על כיוון הזרם שזורם במעגל החשמלי.
הקומוטטור הראשון נבנה על ידי איפוליט פיקסי בגנרטור לזרם ישר שהוא ייצר לפי הצעתו של אנדרה מרי אמפר.
פילוסופיית החיים

מהפינה השמאלית למעלה ובכיוון השעון: אנרי ברגסון, וילהלם דילתיי, ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה
פילוסופיית החיים (בגרמנית: Lebensphilosophie) היה זרם פילוסופי שצמח במאה ה-19 וה-20, מתוך התנגדות לפוזיטיביזם ולנאו-קאנטיאניזם. הזרם התפתח בצרפת על ידי אנרי ברגסון ובגרמניה על ידי וילהלם דילתיי. הוגי הזרם התרחקו מהמשגה אובייקטיבית ומלוגיקה פורמלית והחליפו אותם בתפיסה מקיפה של הווית החיים, שכללה אלמנטים א-רציונליים, יצירתיים, דינמיים וסובייקטיביים. נקודת המוצא של פילוסופיית החיים היא החוויה או הניסיון האנושי (Erfahrung des Menschen) ("חוויה" היא תחדיש של פילוסוף החיים א"ד גורדון, הלחם בסיסים של "חיים" ו"הוויה"). החוויה הקונקרטית של בני האדם כוללת בנוסף לתבונה גם אינטואיציות, אינסטינקטים, דחפים, ורצונות.
הגישות הפילוסופיות של נציגי פילוסופיית החיים שונות עד כדי כך שאי אפשר לקבוע קריטריונים אחידים לאסכולה זו החורגים מהעובדה שתופעת החיים היא מושא המחקר המרכזי. עם זאת ניתן להצביע על מרכיבים משותפים על בסיס ההתנגדותם לרציונליזם, לאינטלקטואליזם, למדענות ולחומרנות. שורשי הזרם מצויים בהגותם של שופנהאואר וניטשה, ובביקורתם על הרציונליזם והנאורות. לפילוסופיית החיים הייתה השפעה רחבה, בין היתר על האקזיסטנציאליזם, וכן על הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל, שהפך את רעיון "עולם החיים" (אנ') לקטגוריה יסודית בפילוסופיה המאוחרת שלו.
שורשי התנועה

שורשיה של פילוסופיית החיים חוזרים להבחנה שעשה עמנואל קאנט ביחס לכריסטיאן וולף בין "פילוסופיית אסכולה" (Schulphilosophie) תאורטית לפילוסופיה המבוססת על "מושג עולם" (Weltbegriff), שמגיעה מהחיים עצמם ומכוונת לחיים מעשיים. בסוף המאה ה-18 הפכו המונחים "חוכמת חיים" (Lebensweisheit) ו"חוכמת עולם" (Weltweisheit) לאופנתיים בחוגי האינטלקטואלים הגרמנים ולאופיינים לרוח הזמן. בתקופה זו "פילוסופיית החיים" הייתה פחות דוקטרינה פילוסופית סדורה ויותר הלך רוח תרבותי מסוים שהשפיע על חלקים נרחבים בתרבות. פילוסופיית החיים הושוותה ל"פילוסופיה הפופולרית" (Popularphilosophie) שהתפשטה במאה ה-19, וכמותה הבדילה את עצמה בכוונה מפילוסופיית האסכולות כפילוסופיה של פעולה מעשית. הפילוסופיה הפופולרית שימשה כמקבילה הגרמנית לפילוסופיה של בעלי "הרוח החופשית" של הוגי הנאורות הצרפתיים והסקוטיים, והציבה לעצמה משימה לעסוק בפילוסופיה באופן נגיש לציבור המשכיל ולספק הסברים לציבור הרחב עבור עבור הרעיונות המודרניים, אך הבדילה את עצמה מהיחס עוין לדת של הנאורות הצרפתית.
מאז אותה תקופה, חכמת החיים והעולם הוצגו לעיתים קרובות באפוריזמים, למשל על ידי פרידריך היינריך יעקובי שכתב: "פילוסופיה היא חיים פנימיים. חיים פילוסופיים הם חיים מכונסים. באמצעות הפילוסופיה האמיתית הנשמה נעשית דוממת, סוף סוף אדוקה." החיבורים הפילוסופים הראשונים שהתייחסו במופרש לפילוסופיה של החיים היו חיבורו של גוטלוב בנדיקט פון שיראך (אנ') "על היופי המוסרי והפילוסופיה של החיים" (Über die moralische Schönheit und Philosophie des Lebens) משנת 1772 וחיבורו קארל פיליפ מוריץ (אנ') "תרומות לפילוסופיית החיים" (Beiträge zur Philosophie des Lebens) משנת 1780. ציטוט מפורסם של יוהאן וולפגנג פון גתה מתוך "פאוסט", שנכתב באותה התקופה אופייני לגישת פילוסופיית החיים: ”כל הסברות אפורות, חבריי, אך עץ הזהב של החיים ירוק לנצח נצחים”.
פילוסופיית החיים קיבלה עידוד חדש בתנועה הרומנטית. רומנטיקנים כמו נובאליס הדגישו כי לא רק התבונה, אלא גם הרגשות והרצון, הקשורים יותר לחיים, חייבים להילקח בחשבון בפילוסופיה. "פילוסופיית החיים מכילה בכוחי את המדע של חיים עצמאיים שנוצרו בעצמי - ושייכת לתורת אמנות החיים - או למערכת התקנות להכנת חיים כאלה.
בשנת 1793, עמנואל קאנט התנגד לסוג זה של "פילוסופיית סלון" (Salonphilosophie) במאמרו "על האמרה המקובלת: זה אולי נכון בתיאוריה, טוב אבל לא בפרקסיס" (Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis).
פילוסופיית החיים זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר בעקבות ה"הרצאות על פילוסופיית החיים" (Vorlesungen über die Philosophie des Lebens) של פרידריך שלגל משנת 1827, שכוונו במפורש נגד הפילוסופיה השיטתית של קאנט ושל הגל. שלגל ראה במושגים הפורמליים של הלוגיקה רק הכנה לפילוסופיה אמיתית, ולא כפילוסופיה עצמה. פילוסופית חיים עבורו חייבת לתווך בין פילוסופיה רציונלית לבין מדע הטבע ולחקור את החיים הרוחניים הפנימיים במלואם. "הנשמה המפרשת" („deutende Seele“) כוללת בתודעה מלאה ולא רק שכל. "בנפש המפרשת, לעומת זאת, נכללים גם התבונה המבדילה, המחברת, המסיקה וגם הדמיון המהורהר, ההמצאתי, המצפה; היא מחבקת את שני הכוחות, ועומדת ביניהם. אבל הוא גם מהווה את נקודת המפנה של המעבר בין השכל לרצון וכחוליה המקשרת, ממלא את התהום הטמונה בין השניים ומפריד בין שניהם.
שורשי התנועה > ארתור שופנהאואר

ארתור שופנהאואר נחשב לאחד ממבשרי פילוסופיית חיים, בכך שכבר עבורו התבונה איננה ניצבת במרכז הפילוסופיה, אלא את ה"רצון" ובכך החיים בפועל. הרצון הוא הראשוני, הבסיס של הרעיונות. זהו דחף עיוור, בלתי ניתן לעצירה, המקיף את כל הטבע. התבונה והידיעה תלויים בו ומהווים ביטוי לרצון. כל כוח החיים של העולם משתקף ברצון. “מכיוון שהרצון, הדבר כשלעצמו, התוכן הפנימי הוא מה שחיוני בעולם; החיים, העולם הגלוי, ה, אבל רק מראה הרצון; זה ילווה את הרצון בצורה בלתי נפרדת כמו הצל של הגוף: וכאשר יהיה רצון, החיים, העולם, יתקיימו גם. לכן החיים בטוחים לרצון לחיות. בפרק 46 של העולם כרצון וכדימוי שכותרתו "על הכלום והסבל של החיים", שופנהאואר מתאר את הישות האנושית כאדם סובל ואובד שמוצא גאולה רק דרך המוות. האדם חי בתשוקה מתמדת עם רצונות בלתי מוגבלים ודרישות בלתי נדלות כך שלעולם לא יוכל למצוא אושר וישועה. אם משאלה מתגשמת, היא מיד הופכת ללא מציאותית ורק עצב וכאב נשארים. כך חייו של האדם הם הבל, וריקנות, המכוסים ב"צעיף המאיה" האשלייתי (מושג השאוב מסנסקריט). בחיים הארציים האדם יכול להימלט מהריקנות הזו רק באמצעות צניעות וסגפנות, שצורתם הגבוהה ביותר, התבוננות מלאה, נמצאת באמנות ובפרט במוזיקה.
השפעתו של שפונהאואר על חיי הרוח בגרמניה הובילה ל"מחלוקת הפסימיזם", שהטרימה בכמה עשורים את פועלם של הוגי פילוסופיית החיים. במחלוקת נטלו חלק בין היתר  יוליוס פראונשטדט, אדוארד פון הרטמן, פיליפ מיינלנדר, יוליוס באהנסן, אויגן דירינג, ופרידריך ניטשה.
שורשי התנועה > פרידריך ניטשה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרידריך ניטשה נחשב גם הוא למבשר של פילוסופיית החיים, הודות לפילוסופיית התרבות הביקורתית שלו. כבר ביצירתו המוקדמת, "הולדת הטרגדיה", הוא העמיד את החשיבה הרציונלית, כיסוד האפולוני, מול התשוקה האימפולסיבית, כיסוד הדיוניסי.
רעיונות מרכזיים שניטשה פיתח בהמשך השפיעו רבות על התפתחות פילוסופיית החיים. ניתן לציין את כותרת יצירתו "אנושי, אנושי מדי", ואת תפיסות "הרצון לעוצמה", "השיבה הנצחית" ו"מות האלוהים". ניטשה המיר את תפיסת הרצון של שופנהאואר כרצון להמשיך לחיות לתפיסת "הרצון לעוצמה", כשאיפה למממש חיים בעלי ערך.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה

הזרם הפילוסופי של פילוסופיית החיים בסוף המאה ה-19 חורג הרבה מעבר לטענה שהועלתה מאה שנים קודם לכן בדבר הצורך לתת אוריינטציה לחיים המעשיים. הפילוסופים המודרניים של החיים עוסקים באופן ביקורתי בתורת ההכרה המודרנית ומבקשים להשיג נקודת מבט שיטתית. פילוסופיית החיים היא חלק מתגובה לרוח הזמן המעוצבת על ידי ההתקדמות המהירה של הטכנולוגיה, התיעוש והרציונליות של המדעים החיוביים והכלכלה המודרנית. במפנה המאה העשרים, תנועת הנוער, האר נובו או סימבוליזם והשירה דקדנסית התאחדו כדי למצוא יציאה חדשה נגד אילוצי הציוויליזציה המודרנית.
בעניי רבים, פרידריך ניטשה, וילהלם דילתיי ואנרי ברגסון בפרט נחשבים למייסדי דרך החשיבה החדשה בפילוסופיית החיים.
ההיסטוריון הישראלי ניצן ליבוביץ' כתב כי בעקבות השלישייה הפילוסופיית ניטשה-דילתיי-ברגסון, שפעלה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, פילוסופית החיים שאימצה את הגותם, קיבלה מעמד של מתודולוגיה מרכזית בתוך הדיסיפלינה הפילוסופית. בנוסף, בתחילת המאה העשרים ההגותם של השלישייה חדרה לזרמים שונים במחשבה האירופית:
[...] לסוציולוגיה של גיאורג זימל (הגרמני-יהודי), לפוליטיקה הימנית של סורל, מוראס, פגי ודה גול (הצרפתים), לשירה של רילקה (הצ’כי-גרמני), למחזות של הוגו פון הופמנסטאל (האוסטרי), לפסיכולוגיה והאסתטיקה של פול הברלין (אנ') (השווייצרי), לתאוריית הביטוי הגופני של לודוויג קלאגס (הגרמני), לתאוריית עלייתן ונפילתן של אימפריות של שפנגלר, לכלכלה של שר החוץ הליברלי-יהודי ולטר רתנאו ולפוליטיקה של הנאצי אלפרד רוזנברג, לתפיסת היהדות של מרטין בובר ופרנץ רוזנצוויג ולפילוסופיה הפופולרית של החוגים האנטישמיים של אלפרד רוזנברג ואלפרד בוימלר (אנ'), לודוויג קלאגס וארנסט קריק. מה שאיחד יותר מכול את אנשי פילוסופיית החיים היה החיפוש אחר אמירה טוטאלית, חזרה לניסיון ראשוני, לדימוי קדם-לשוני, להבנה של החיים מתוך הבו-זמניות של היצירה והבריאה, הניוון והגסיסה.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים עיקריים > וילהלם דילתיי

וילהלם דילתיי (1833–1911) הפך את החיים לנקודת המוצא של החשיבה הפילוסופית שלו. "החיים הם הבסיס שחייב להוות את צורת הפילוסופיה. זה מה שידוע מבפנים, מה שאי אפשר לחזור ממנו לאחור. לא ניתן להביא חיים בפני בית המשפט של התבונה". דילתיי השתמש במושג החיים בשתי משמעויות שונות. מצד אחד הוא תיאר את חייו של האדם הבודד. ומצד שני השתמש במונח כדי לתאר את החיים באופן כללי. עם ההבחנה הזו הוא אמר: "החיים [במובן השני] לוכדים כאן את החיים [במובן הראשון]".
כמו כל הפילוסופים של החיים, דילתיי מתח ביקורת על הפילוסופיה המודרנית המסורתית, שהתמקדה ברציונליות והזניחה את ממדי הרצון וההרגשה. "בעורקי הסובייקט היודע שנבנה על ידי לוק, יום וקאנט לא זורם דם אמיתי, אלא מיץ התבונה המדולל כפעילות מחשבתית בלבד." לדידו רק כאשר ניגשים לחוויה השלמה, המלאה, והבלתי מדוללת בהתפלספות, ניתן לתפוס את המציאות השלמה והמלאה. את החיים האמיתיים יש להבין רק מבפנים החוצה, וזה אומר לקחת בחשבון את הנפש. מכיוון שהחיים הם גבול ההתפלספות, דילתיי קרא לוותר על ממדים טרנסצנדנטליים כנקודות התייחסות לפילוסופיה.
בניגוד לידע הרציונלי, דילתיי שם את הניסיון במרכז שיקוליו. מעל לכל, הוא התנגד להגבלה של המדע לשיטה המדעית הדטרמיניסטית, כפי שהניחו ג'ון סטיוארט מיל, הרברט ספנסר ואחרים. חוויה היא חוויה של קשרים שאי אפשר פשוט לפרק אותם לאלמנטים בודדים. "הרחבת הידע על מה שניתן בחוויה מתרחשת באמצעות פרשנות האובייקטיביות של החיים, ופרשנות זו, בתורה, אפשרית רק מתוך העומק הסובייקטיבי של החוויה. על ידי פרשנות, דילתיי הבין את "ההבנה האמנותית של ביטויי חיים קבועים קבועים" שיטת ההרמנויטיקה כתורת פרשנות פרשנית הושפעה באופן משמעותי מדילתיי. חפצים הם כולם דברים ותהליכים קונקרטיים, יומיומיים שהפכו להיסטוריים. "רק דרך רעיון החפצה של החיים אנו מקבלים תובנה על מהות ההיסטוריה. הכל נוצר באמצעות עבודה אינטלקטואלית ונושא אופי של היסטוריות. הוא שזור בעולם החושי עצמו כתוצר של ההיסטוריה. […] ההיסטוריה אינה דבר הנפרד מהחיים, שום דבר המופרד מההווה בגלל המרחק שלה בזמן. במושג ההיסטוריות מתרחק דילתיי מהגל: "הגל בונה באופן מטפיזי; אנו מנתחים את הנתון. והניתוח של היום של הקיום האנושי ממלא את כולנו בתחושת השבריריות, בכוחם של דחפים אפלים, בסבל מחושך ואשליות, בסופיות של כל מה שהחיים הם, גם היכן שמתפתחות מהם התצורות הגבוהות ביותר של חיי הקהילה. הרוח האובייקטיבית אינה נובעת מרוח עולם מוחלטת, אלא מההקשר המבני של החיים. זה חל גם על אמנות, דת ופילוסופיה.
עבורו, מדעי הטבע מנסים למצוא כלל אוניברסלי על בסיס תופעות אינדיבידואליות. במדעי הרוח, לעומת זאת, עוסקים בתופעה הפרטנית כמו אירוע היסטורי או ביוגרפיה. יסוד חשוב בפילוסופיה של דילתיי היא הקשר הפנימי בין "חוויה", "ביטוי" ו"הבנה". מושא ההבנה והפרשנות הוא הביטוי, המתגלה כמושג, שיפוט או כמבנה מחשבתי מורכב יותר, אך גם כפעולה או תוצאה של פעולות. שלא כמו ניטשה או ברגסון, דילתיי הניח שלא די באינטרוספקציה טהורה כדי לתפוס את הקשרים היסודיים של החיים. "הביטוי יכול להכיל יותר מהקשר הנפשי ממה שכל התבוננות פנימית יכולה להודות. הוא מעלה מהמעמקים שהתודעה אינה מאירה. העיקרון והתיאוריה של ההבנה, הרמנויטיקה, אינם ישימים רק על טקסטים, אלא גם על יצירות אמנות, רעיונות דתיים או עקרונות משפטיים. לא רק החשיבה הקוגניטיבית פועלת בהבנה, אלא גם הרצון והתחושה הרגשית של הצופה. נדרשת גישה הוליסטית, למשל. ב' לא ניתן להשיג על ידי פסיכולוגיה אנליטית הבוחנת היבטים בודדים. כתוצאה ממחשבותיו של דילתיי, התפתחה פסיכולוגיית הגשטאלט, שהיא בעיקרה תיאורית.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים נוספים > גיאורג זימל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים נוספים > לודוויג קלגס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים נוספים > תיאודור לסינג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים נוספים > חוסה אורטגה אי גאסט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לפי חוסה אורטגה אי גאסט (1883–1955), הפיכת מושג החיים לנקודת המוצא של פילוסופיה היא ההתקדמות פילוסופית של המודרניות. לפי הבחנתו "הריאליזם העתיק" היה התבסס על מושג סטטי של הוויה ונקודת המוצא של המחשבה התמקדה במציאות השוכנת מחוץ לאדם. מדקארט ועד האידיאליזם של המאה ה-19, הפילוסופיה המודרנית התמקדה בתכנים הטהורים של תודעה. לפי אורטגה, המציאות מתרחשת בפנים, הרוח הופכת לחומר משלה, העולם הופך לרעיון. אורטגה, לעומת זאת, קובעת את התובנה: "האני שחושב" ו"העולם" שבו אני חושב כאחד, ללא אפשרות להיפרדות. התזה המרכזית של אורטגה היא שישנה עובדה עיקרית ויסודית שקובעת ומעידה על עצמה: עובדה זו היא הקיום המקושר הדדית של אגו או סובייקטיביות ושל עולמו.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה > הוגים נוספים > הנס יונאס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
קבלה וביקורת

מקס שלר, שהיה תלמידם של וילהלם דילתיי, גאורג זימל ורודולף אויקן, היה מהראשונים שסקרו את פילוסופיית החיים. הוא הצביע בחיבורו "ניסיונות בפילוסופיה של החיים" (Versuche einer Philosophie des Lebens) משנת 1913 על המשותף להגותם של ניטשה, דילתיי וברגסון. גם פיליפ לרש (גר') ניסה להעניק דין וחשבון שיטתי לפילוסופיית החיים. הוא זיהה בעיקר את ברגסון, דילתיי, שפנגלר, זימל וקלגס כנציגים הרלוונטיים. אוטו פרידריך בולנוב (אנ')כתב על "פילוסופיית החיים של פ"ה יעקובי" אותו זיהה כאבי התנועה. בנוסף לשמות הידועים, בולנוב עסק בחוסה אורטגה אי גאסט וקשר את פילוסופיית החיים גם להוגים כמו ג'ון דיואי, הלמוט פלסנר (אנ') ומקס שלר. כמו כן, היו מי שהצביעו על הזיקות בין פילוסופיית החיים לזרמים אחרים. פריץ היינמן (אנ')ראה בפילוסופיית החיים שלב ביניים במעבר מפילוסופיית הנפש לפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית. בשנת 1930 גיאורג מיש (אנ'), תלמידו וחתנו של דילתיי, עמד על הקשר שבין הפנמנולוגיה של ואדמונד הוסרל ומרטין היידגר לבין פילוסופיית החיים.
מנגד, פילוסופיית החיים ספגה ביקורת מצד הוגים נאו-קאנטיאנים. היינריך ריקרט (מאסכולת הדרום-מערב) ראה בפילוסופיית החיים אופנה חולפת, וראה באור שלילי וביקורתי את התנגדותה לרציונליזם. ארנסט קסירר טען כי: "הבנה עצמית של החיים היא אפשרית, רק אם היא לא נותרת כשלעצמה פר סה."
פילוסופיית החיים עוררה תגובת נגד שהתאפיינה גם בחזרה להגל בקרב הוגים נאו-הגליאנים. בדומה לכך, גם פילוסופיית החיים ספגה לביקורת שלילית מצד הוגים נאו-מרקסיסטים. ג'רג' לוקאץ' האשים את הפילוסופים של החיים בעוינות לתבונה, וראה בהוגיה את המייצגים של האי-רציונליזם ואת נקודת המבט של "הבורגנות האימפריאליסטית". יתרה מזאת, לדידו הוגיה סללו את הדרך לנאציזם. ולטר בנימין התייחס אליה במאמרו "על מוטיבים אחדים אצל בודלייר" משנת 1938 וכתב כי "מאז סוף המאה הקודמת ניסתה הפילוסופיה כמה פעמים לנכס לה את הניסיון ה’אמיתי’... תחת הכותרת ‘פילוסופיית-החיים’."
קבלה וביקורת > ציונות והגות לאומית יהודית

החוקר יותם חותם טוען להשפעה משמעותית של פילוסופיית החיים על הוגי הציונות. לטענתו פילוסופיית החיים שהעלתה על נס את הממד האי-רציונלי כתשתית התרבות, החברה והקיום האנושי, והייתה בסיס לביקורת פוליטית ולמרד חברתי - השפיעה על התגבשות ההגות הציונית באירופה שעסקה במהות יהודית, ביצירתו של 'אדם חדש' ובשלילת הגלות. חותם עקב אחר שורה של הוגים ציוניים כמו יעקב קלצקין, תיאודור לסינג, א"ד גורדון, מרטין בובר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, גרשם שלום והראה כיצד 'פילוסופיית החיים', כצורה של גנוסיס מודרני, הזינה את הטיעון הפוליטי הציוני.
ביבליוגרפיה > ספרות ראשונית

ארתור שופנהאואר
העולם כרצון וכדימוי, [1818/1819]
פרידריך ניטשה:
הולדת הטרגדיה [1872]; המדע העליז [1882, 1887], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1969.
דמדומי שחר [1881]; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים [1874], ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1968.
כה אמר זרתוסטרא [1883-5]
פרשת ואגנר [1888]; שקיעת האלילים [1888]; הנה האיש [1888]; אנטיכריסט [1888]; אגרות, ירושלים ות"א: הוצאת שוקן, מגרמנית ישראל אלדד, 1978.
אנרי ברגסון:
ההתפתחות היוצרת, תרגם מצרפתית יוסף אור, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשל"ה 1974.
מאמר על הנתונים המידיים של התודעה, תרגם רואי בן בשט, רסלינג, 2017
וילהלם דילתיי:
מבוא למדעי הרוח. [1883]
מבנה העולם ההיסטורי. [1910]
רודולף אויוקן:
משמעות החיים וערכם [1908]
הכרה וחיים [1912]
אדם ועולם [1918]
לודוויג קלגס:
אדם ואדמה (1913)
חוסה אורטגה אי גאסט:
מסות על אהבה, מספרדית: יורם ברונובסקי, בית הוצאה כתר, ירושלים, 1985
מרד ההמונים, מספרדית: יורם ברונובסקי, הוצאת זמורה ביתן, מודן, תל אביב, 1975
גאורג זימל:
"העיר הגדולה וחיי הנפש", בתוך: אורבניזם: הסוציולוגיה של העיר המודרנית, הוצאת רסלינג, 2004
השקפת חיים [1918].
אוסוולד שפנגלר:
שקיעת המערב [1918/1921]
אדם וטכנולוגיה [1931]
הערכה חדשה להיסטוריה, תרגם מגרמנית: אשר ברש, הוצאת הדים, תל אביב, תרפ"ז, 1927
אהרן דוד גורדון
האדם והטבע, תל אביב: הוצאת הפועל הצעיר, 1927
ביבליוגרפיה > ספרות משנית

יותם חותם, גנוסיס מודרני וציונות: משבר התרבות, פילוסופית החיים והגות לאומית יהודית, הוצאת מאגנס, 2007.
Beiser, Frederick C. (2023). Philosophy of Life: German Lebensphilosophie 1870-1920.  Oxford University Press.
Lebovic, Nitzan (2006). "The Beauty and Terror of Lebensphilosophie: Ludwig Klages, Walter Benjamin, and Alfred Baeumler". South Central Review. The Johns Hopkins University Press. 23 (1): 23–39.
Lebovic, Nitzan (2013). The Philosophy of Life and Death: Ludwig Klages and the Rise of a Nazi Biopolitics, New York: Palgrave Macmillan.
Gaiger, Jason (1998). "Lebensphilosophie". In Craig, Edward (ed.). Routledge Encyclopedia of Philosophy. Routledge.
Sprott, W. J. H. (1929). "Review: The Science of Character by Ludwig Klages; W. H. Johnson". Mind. New Series. Oxford University Press. 38 (152): 513–520.
ראו גם

ויטאליזם
מחלוקת הפסימיזם
אקזיסטנציאליזם
הנאורות שכנגד
אידיאליזם גרמני
קבוצת תדהר

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  בונים אמינות
 מייסדים:  גיל גבע אריה בכר
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־31 שנים)
 חברות בנות:  תדהר בניה
 מיקום המטה:  התדהר 14, רעננה
 בעלות:  גיל גבע אריה בכר מארק וייסמן
 ענפי תעשייה:  נדל"ן
 הכנסות:  כ-1.8 מיליארד ש"ח (הערכת BDI)
 יו"ר:  גיל גבע
 מנכ"ל:  אורי לוין
 עובדים:  כ-900
  
 http://www.tidhar.co.il
 
הסמליל של קבוצת תדהר עד שנת 2022
קבוצת תדהר בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "תדהר", היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייזום, הקמה, ושיווק פרויקטים למגורים, מסחר ותעשייה בישראל ומחוצה לה, ומחזיקה נכסים מניבים בישראל ומחוצה לה.