ג'ורג' ויליאם מילר
יושב ראש הפדרל ריזרב > מדיניותו

במרץ 1978 החליף מילר את ארתור ברנס כיושב ראש הפדרל ריזרב. הוא ירש כלכלה עם אינפלציה גבוהה, שעדיין סבלה מהעלאת מחירי הנפט על ידי אופ"ק. שיעור עליית מדד המחירים לצרכן ב-1976 היה 4.9% וב-1977 6.7%. לפחות בנאום אחד שנשא, זיהה מילר את האינפלציה כאתגר הגבוה ביותר של האומה, מאחר שלדעתו היא הייתה המכשול העיקרי למניעת תעסוקה מלאה. עם זאת, הוא לא העדיף לקבוע שיעורי ריבית גבוהים שיסכנו את הצמיחה. לדוגמה, הוא תמך במדיניות המתמשכת של ועדת השוק הפתוח הפדרלית (Federal Open Market Committee) לקביעת יעד קשיח לריבית הבנק המרכזי, שעמדה בבסיס המערכת הפיננסית. העליות הצנועות של היעדים הללו במהלך כהונתו של מילר הועילו במעט לריסון האינפלציה. בניגוד לכך, יורשו של מילר בתפקיד, פול וולקר, תמך בפעולה תקיפה יותר, כלומר, סימון מטרה לצמיחה הכוללת את טווח ריבית הבנק המרכזי, שתאפשר שינויים מהירים ורחבים יותר בריבית הבנק המרכזי. למעשה, מילר טען שוב ושוב במהלך שנתו הראשונה בתפקיד שמיתון ושיעור אבטלה גבוה יאיץ את קצב האינפלציה עוד יותר. מילר גם תיאר את הכלכלה ככזאת שנמצאת במצב מצוין, על אף הרוח הנגדית שגרמו לה האינפלציה וגורמים אחרים.
במהלך כהונתו כיושב ראש הפדרל ריזרב, ירד ערך הדולר באופן משמעותי. בנובמבר 1978, 11 חודשים בלבד לאחר תחילת כהונתו, ירד שער הדולר בכמעט 34% בהשוואה למארק הגרמני וב-42% בהשוואה לין היפני, מצב שהוביל את ממשל קרטר לפתוח ב"חבילת חילוץ לדולר", כולל מכירת חירום מתוך מאגר הזהב של ארצות הברית, לקיחת הלוואות מקרן המטבע הבינלאומית, ומכירה של ביטחונות של האוצר שהיו נקובות במטבעות זרים. מהלכים אלו הועילו לטווח קצר בלבד, אם כי ייצבו את הדולר באופן זמני, ועד מהרה התחדשה צניחתו. הסטגפלציה, הלחם בסיסים של קיפאון ואינפלציה, הפך למושג שנעשה בו שימוש תכוף יותר במהלך אותה תקופה כדי לתאר את שיעור האינפלציה הגבוה, שכשל בהאצת הכלכלה. גם כאשר המצב החמיר, עמד מילר על כך שצעדי המדיניות לריסון האינפלציה כמו שערי ריבית גבוהים לא ירסנו את האינפלציה אלא ימריצו אותה תוך כדי פגיעה בצמיחה הכלכלית.
הבלגתו של מילר במאבק באינפלציה גרמה למצוקה בקרב אנשי ממשלו של קרטר. מזכיר האוצר ורנר מייקל בלומנטל, היועץ לענייני אינפלציה, אלפרד קהאן, והכלכלן הראשי של הנשיא, צ'ארלס שולצה, טענו כולם שיש להעלות את שיעור הריבית עוד לפני הישיבה השנתית של 1979 של ועדת השוק הפתוח הפדרלית, שם מילר התנגד לנקיטת צעדים כאלו. קרטר נאלץ לנזוף באנשי צוותו על ההדלפות לעיתונות על רקע מחלוקת זו.
האופן שבו ניהל מילר את הפדרל ריזרב לא גרם לעמיתיו או למשקיפים חיצוניים לחבב אותו. הוא לא נתפש כמי שזכה ליוקרה. כמי שלא בא מעולם הכלכלה או מוול סטריט, הוא נראה כאאוטסיידר, ובהשוואה ליושבי ראש אחרים של הפדרל ריזרב הוא נטה יותר לפעול על דעת עצמו. נדיר להתקל ביושב ראש בעל השפעה שלא יצליח להוביל את ההצבעות במועצת המנהלים של הפדרל ריזרב ובוועדת השוק הפתוח הפדרלית, אך בישיבת מועצת המנהלים של 1979 מצא עצמו מילר במיעוט כאשר הוא התנגד להעלאת שיעור ריבית ההלוואות שהפדרל ריזרב העמיד לבנקים.
ההיסטוריונים הכלכליים ראו באופן כללי את תקופת כהונתו הקצרה של מילר כבלתי מוצלחת. שיעור האינפלציה הגבוה שמילר הבליג עליו הצריך "טיפול בהלם" רציני על ידי יורשו בתפקיד פול וולקר, כדי להכניס את האינפלציה לשליטה. פעולה זו הכניסה את ארצות הברית למיתון שהתרחש בשנים 1980–1982. סטיבן בקנר, פרשן לענייני הפדרל ריזרב, הציג הערכה מחמירה במיוחד:
תחת ארתור ברנס, שכיהן כיושב ראש הפדרל ריזרב בשנים 1970–1978, ותחת ויליאם מילר, שכיהן בתפקיד מינואר 1978 (טעות במקור של בקנר, שכן מילר החל לכהן במרץ) ועד אוגוסט 1979, סיפק הפדרל ריזרב את הדלק המוניטרי שהחל כניצוץ והפך ללהבה אימתנית... אם זה שמונה על ידי ניקסון הצית את האש, מילר היה זה ששפך את הבנזין עליה במהלך נשיאותו של ג'ימי קרטר. ללא כל ספק יושב הראש הזה שזכה להכי פחות הערכה בהיסטוריה של הפדרל ריזרב, המנהל לשעבר בטקסטרון, פעל בשיתוף פעולה עם מזכיר האוצר בלומנטל, שאף הוא מונה על ידי קרטר, כדי למצוא את צעדי המדיניות המוניטרית שהיו מרחיבות מבית וגרמו לפיחות ברמה הבינלאומית. המטרות היו להמריץ את התעסוקה ואת הייצוא, תוך הקדשת מחשבה מועטת לערך הדולר. בראשית 1980 הגיע האינפלציה לשיעור של 14% לשנה.