stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בר מצרא
דין 'בר מצרא' במערכת המשפט הישראלית

עד שנת 1969 החוק בישראל היה מבוסס על חוק עות'מאני שקבע שכאשר אדם מוכר את הדירה או הקרקע שלו, לשכניו יש זכות קדימה לרכישתה לפני אנשים זרים. החוק זכה לביקורת:
קיים חשש שלשכן יש אינטרס בקניית הקרקע הספציפית, בעל הקרקע ינצל זאת ויעלה את המחיר.
היו מקרים של סכסוכי שכנים ובעל הקרקע לא היה מעוניין לעשות עסקים עם שכנו.
יש בחוק פגיעה לכאורה בחופש הקניין שכן הוא מונע מבעל הנכס להעביר אותו למי שהוא רוצה.
בעקבות זאת בוטל החוק ונחקק חוק המקרקעין. לקראת חקיקתו של חוק המקרקעין הוקמה ועדה בראשות השופט משה לנדוי, אשר גיבשה המלצות לחקיקת חוק עדכני ומתקדם אשר יחליף את מארג החוקים שהיה קיים עד אז. למרות המקום הנכבד והעקרוני שניתן במשפט העברי ל-'דינא דבר-מצרא', ולמרות היותו חלק מחוק הקרקעות הטורקי, החליטה ועדת לנדוי שלא לכלול בהצעת חוק המקרקעין זכות קדימה זו של 'דינא דבר-מצרא'. הטיעון הבסיסי כנגד מתן זכויות קדימה קבע כי כיום עסקאות מקרקעין קשורות במקרים רבים בהשקעות (בניגוד למטרתן בעבר) וזכויות הקדימה, ובכללן דינא דבר מצרא, מהוות גורם מעכב בפני עסקאות מקרקעין ותהליכי פיתוח וכתוצאה מכך הן עשויות להביא לקשיים כלכליים.
דין 'בר מצרא' במערכת המשפט הישראלית > בכל זאת במסגרת החוק ניתנה זכות קדימה במקרקעין, אך רק במקרים מיוחדים

זכות קדימה לפי הסכם: מנגנון זה קובע שניתן לכרות חוזה שבו מקנה בעל הזכות בנכס זכות קדימה לאדם אחר במקרה שבעל הנכס ירצה למכור את המקרקעין. על-מנת שזכות הקדימה תהיה תקפה כזכות קניינית היא צריכה להירשם במרשם המקרקעין.
זכות קדימה לפי דין:
זכות קדימה בין יורשים: מקרקעין שנחשבים כמשק חקלאי כהגדרתו בחוק הירושה, שעברו בירושה למספר יורשים – לא יוכל יורש להעביר את חלקו לאחר לפני שיציע אותו ליורשים האחרים.
זכות קדימה בין בני זוג: חוק המקרקעין קובע כי מקרקעין שנמצאים בבעלות משותפת של בני זוג, לא יהיה בן זוג זכאי להעביר חלקו לאחר אלא אם הציע אותו תחילה לבן זוגו.
דין בר מצרא בבתי הדין לממונות

בתי הדין כיום דנים בסוגיית 'דינא דבר מצרא' בעיקר בהקשרים של רכישת דירה על ידי שוכר שהתגורר בה. כך בפסק של בי"ד ארץ חמדה גזית ירושלים, אשר דן בשאלת תחולתו של דין בר מצרא בדירה שכורה, פסק ההרכב (בראשות הרב יוסף כרמל) כי לשוכרים שגרים בדירה יש זכות ראשונים ביחס לכל אדם מתוקף היותם שוכרים והוחל דין בר מצרא. זאת כדעת הסמ"ע, הגר"א, השו"ע ור"ח פלאג'י אשר רובם סבורים שהשוכר קודם לאחרים לכתחילה ובוודאי אם טרם נעשתה קנייה.
ראו גם

זכות קדימה (מקרקעין)
רב הונא

ערך זה עוסק ברב הונא המפורסם. אם התכוונתם לחכמים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  216 
 פטירה:  297 (בגיל 81 בערך) 
 מקום קבורה:  מערת הקבורה של רבי חייא ובניו
 תקופת הפעילות:  דור שני לאמוראי בבל
 השתייכות:  ישיבת סורא, אמורא בבלי 
 רבותיו:  רב ושמואל
 תלמידיו:  רבה, רב יוסף, רב אחא בר יעקב, רב סחורה, רב ששת, רב חנא בר חנילאי
 בני דורו:  רב יהודה, רב נחמן, רב חסדא, רב חלקיה בר טובי
 צאצאים:  רבה בר רב הונא 
 
רב הוּנא (216 – 297) היה מגדולי אמוראי בבל מהדור השני. נחשב לגדול תלמידיו של רב, ולאחר פטירתו של רב ירש את מקומו כראש ישיבת סורא, הישיבה הגדולה והדומיננטית בבבל, שבה למדו אלפי תלמידים ובאופן קבוע קרוב לאלף תלמידים, ובראשה עמד במשך כ-40 שנה. לרב הונא היו מאות תלמידים, רבים מהם היו אמוראי הדור השלישי. כונה בתואר "מחסידי בבל". שמו של רב הונא מוזכר מאות פעמים בתלמוד הבבלי והירושלמי.
רב הונא נודע בזכות ידיעותיו המקיפות במשפט העברי ובהלכה, ובזכות בית הדין שעמד בראשו, שהוסמך על ידי ראש הגולה. הוא היה צאצא למשפחת ראש הגולה, ובזכות זאת אף היה מקורב לבית ראש הגולה בדורו.
השפעתו של רב הונא ניכרת גם בדור השלישי של אמוראי בבל, באמצעות תלמידיו המובהקים רב חִסְדָא ורב שַׁשֶת ובנו המפורסם רבה בר רב הונא.
רב הונא לא רצה להתפרנס מהתורה, ולמחייתו עסק במסחר ביין, שאיבת מים וחקלאות.
תולדות חייו

רב הונא נולד בעיר דרוקרת שבבבל במחצית הראשונה של המאה ה-3, כצאצא למשפחת ראש הגולה. ייתכן והיה נכדו של רב הונא הראשון, ששימש ראש הגולה, ומוזכר בתלמוד הירושלמי. שנת לידתו המשוערת היא ג'תתקע"ו (תקכ"ח לשטרות, 215-214) או מעט לפניה, אך יש המקדימים מאוד שנת לידתו.
בצעירותו למד תורה אצל רב ואצל שמואל. בתקופה זו היה עני מרוד, ומסופר כי פעם אחת אף לא היה לו יין להבדלה, ולכן מישכן את חגורתו, חגר במקומה חבל, וכך הלך ללמוד אצל רב. למחייתו עסק בתחילה בחקלאות, אך מעבודה זו התפרנס אך בדוחק. גם בתקופה שבה כבר שימש דיין פרנסתו הייתה משאיבת מים, מסופר בגמרא כאשר באו לפניו בעלי דין שידון בסכסוך ביניהם לא היה רוצה להתפרנס מהדיינות אלא היה מבקש מבעלי הדין שכר בטלה והיה אומר להם: "הבו לי גברא דדלי לי בחריקאי ואידון לכו דינא" פירוש: הביאו לי אדם שידלה מים מהנהר במקומי (להשקות את שדותי) ואדון ביניכם.
בהמשך החל רב הונא לעסוק גם במסחר ביין, שבו נחל הצלחה והתעשר, אך לא תמיד ראה ברכה בעמלו. מסופר בתלמוד כי ארבע מאות חביות של יין שהיו ברשותו החמיצו, והחכמים תלו זאת בכך שרב הונא שילם לאריסו שכר מופחת, על רקע העובדה שהאריס גנב מחלקו של רב הונא. חכמים סברו לעומתו כי אף על פי כן היה על רב הונא לשלם שכר מלא, ונימקו זאת בכך ש"גם אדם הרודף אחר הגנב לגנוב ממנו טועם טעם גניבה", כלומר, שגם אם המעשה מוצדק, עדיין יש בו טעם של גניבה.
בתקופה שבה כיהן כראש ישיבת סורא, התגורר, לפי סברה הרווחת בין הראשונים, סמוך לישיבת סורא. בתלמוד נזכר שהתגורר בעיר דרוקרת הסמוכה לסורא, אך לא ידוע אם מדובר על התקופה שבה כיהן כראש ישיבת סורא. רש"י כתב כי הוא גר בפומבדיתא, ויש שקבעו שהכתוב ברש"י הוא טעות או טעות דפוס.
בזקנתו, כאשר כבר היה עשיר, עסק גם בצדקה ובצורכי ציבור. בימות החורף היו נושאים אותו ב"גוהרקא דדהבא", מושב מפואר מזהב שבו היו נושאים את שרי וחשובי העיר, וכאשר היה נתקל בדרכו בבניין רעוע ציווה להרוס אותו. אם בעל הבית היה עני ולא יכול היה לבנותו מחדש, מימן רב הונא בעצמו את בניית הבית. כמו כן דאג לכלכלת עירו, ודאג לקנות מסוחרים בשוק את הסחורה העודפת שלהם, מחשש שאם תיוותר סחורה ללא קונה יפסיקו לסחור בעיר. ביתו היה פתוח תדיר לארח נזקקים לארוחה, ולפני כל ארוחה היה מכריז "כל מי שרעב יבוא ויסעד". רב הונא עצמו התבטא על אדם העוסק בתורה בלבד ולא בחסדים כי "כל העוסק בתורה בלבד, דומה כמי שאין לו אלוה".
רב הונא היה גם בעל ידע במאגיה, ומובא בשמו מתכון להכנת תרופה לשחפת, המכילה, בין השאר, שבעה קמצי אפר משבעה תנורים ושבע שערות מזקנו של כלב זקן.
תולדות חייו > משפחתו

אשת רב הונא, חובּה, ילדה לו כמה בנים ובנות. כל בניו נפטרו, לפי הסבר התלמוד, בעקבות אמירה של רב אדא בר אהבה (ראו להלן בפרק חבריו), ובמשך כל שנות חייו של רב אדא בר אהבה לא נולדו לרב הונא בנים נוספים. לאחר מות רב אדא בר אהבה נולד לרב הונא בן שהיה לאמורא מפורסם - רבה בר רב הונא, שלימים (בשנת 309, לאחר פטירת רב חסדא) עמד גם הוא בראש ישיבת סורא. נאמר על רב הונא כי חינך את בנו, רבה בר רב הונא, למידות טובות, ופעם אחת אף קרע בפניו בגד יקר שרב הונא הוריש לבנו כדי לנסות האם יכעס על אביו ויחרפו.
אשתו של רב הונא האריכה ימים לאחר פטירתו, ובתלמוד מסופר על הכבוד הגדול שנהג בה רב נחמן לאחר פטירתו של רב הונא, לפי הכלל "אשת חבר כחבר", כאשר באה לפניו בדין תורה.
שני אמוראים מפורסמים פחות מוזכרים בתלמוד בשם "בן רב הונא", אך לא ידוע אם אכן היו בניו - רב אחא בר רב הונא, אמורא מתלמידי רב חסדא, שגם נעזר בו כדי להעביר הלכות מפורשות לרבה, ורב חייא בריה דרב הונא.
תולדות חייו > חבריו

רב יהודה, ראש ישיבת פומבדיתא, היה מחבריו הקרובים של רב הונא. ממקורות שונים בתלמוד הבבלי משתמע שרב יהודה היה תלמיד חבר של רב הונא, ואף נהג להתייעץ עמו. מספר פעמים בתלמוד מוזכרות מחלוקות בין רב הונא ורב יהודה, לעיתים על מה ששמעו מרבותיהם. רב שרירא גאון סבר כי רב יהודה היה גדול בחכמה יותר מאשר רב הונא, אך מכיוון שרב הונא היה מקורב לבית הנשיא, הייתה השפעתו והשפעתה של ישיבת סורא, שבראשה עמד, גדולה יותר; היא הייתה הישיבה המרכזית והגדולה בבבל, ואליה התאספו כל החכמים לעיתים מזומנות בשנה, ואף רב יהודה עצמו נהג לבקר בה.
רב נחמן, הצעיר ממנו, היה חברו וקרא לו בשם "הונא" ללא תואר כבוד. רב שרירא גאון הסיק מכך שרב נחמן לא היה תלמידו של רב הונא. אף רב הונא ביטל את דברי עצמו מפני דעת רב נחמן מפני שרב נחמן היה מומחה בדיני ממונות, מכיוון ששהה באופן תדיר בבית הדין של ראש הגולה, שבו התבררו תביעות משפטיות בענייני ממונות.
על חבריו נמנה גם רב אדא בר אהבה. יחסי ההערכה שרחש רב הונא לרב אדא בר אהבה היו מיוחדים במינם. מסופר כי רב הונא אמר שזכויותיו של רב אדא מגינות עליו מכל רע, וכאשר רב אדא הזדמן למקום מגוריו של רב הונא, הוא משך את רב אדא מבלי משים – תוך כדי שיחה לימודית – לבית רעוע, כדי שזכותו של רב אדא בר אהבה תגן על הבית עד שיסיימו לפנותו מחביות היין של רב הונא שהיו בו. רב אדא, שראה את הבית נופל לאחר יציאתו, הבין כי רב הונא משך אותו לבית הרעוע מתוך מטרה זו, והביע תרעומת על כך, בהסבירו שכאשר עושים לאדם נס בא הדבר על חשבון זכויותיו. למרות יחסי ההערכה ביניהם כעס רב אדא בר אהבה על חובּה אשתו של רב הונא, שנהגה להקיף את פאות הראש של ילדיו של רב הונא ("הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש. באופן טבעי השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים נקראת "הקפה"), ולא השאירה להם פאות. חובּה טענה, שהיא עצמה פטורה ממצווה זו בשל היותה אישה, וכך גם ילדיה נחשבים לפטורים ממנה. זאת בניגוד לדעתו של אדא בר אהבה, שסבר שמדובר באיסור מהתורה. על פי התלמוד נפטרו בשל כך בניו של רב הונא בקטנותם, ולא נולדו לו אחרים מחובה כל עוד חי רב אדא.
תולדות חייו > פטירתו והלווייתו

רב הונא האריך ימים. הוא חי למעלה משמונים שנה ונפטר בשנת ד'נ"ז (297 לספירה). פטירתו הייתה פתאומית, והחכמים חששו שעל מיתה כזו נאמרה הברייתא "מת פתאום זו היא מיתה חטופה" המתייחסת למוות כזה באופן שלילי וכסימן לחטא, עד שבאו לפניהם שני חכמים מהעיר מהדייב והסבירו להם כי כלל זה נאמר רק על אדם שלא הגיע לגבורות (שמונים שנה), אך מיתה פתאומית לאחר גיל שמונים היא מיתה חשובה - מיתת נשיקה, שכמוה מתו משה רבנו ואהרון הכהן.
רב חסדא היה מעורב בכל שלבי הטיפול ברב הונא לאחר מותו ובמסע הלווייתו, יחד עם בני משפחתו ותלמידיו. הוא הנחה את הנוכחים שטיפלו ברב הונא, והם הוציאוהו מן הבית למסע הלוויה וההספד על פי פסקי הלכה ששמע רב חסדא מרב הונא עצמו. על פי צוואתו של רב הונא, העלו את עצמותיו לארץ ישראל, שם עסק בקבורתו תלמידו רב חגא, והוא נקבר במערת הקבורה של רבי חייא ובניו.
תולדות חייו > הערכה

בתלמוד מובא כי בדרוקרת, העיר שבה התגורר רב הונא בצעירותו, הייתה שרפה, אך זו לא התפשטה לעבר שכונתו של רב הונא. החכמים חשבו כי זכותו של רב הונא היא שהגנה על השכונה, אך התגלה להם בחלום כי זכותו של רב הונא גדולה אמנם, אך משמים לא רצו שינכו לו מזכויותיו, וזכות אחרת היא שהגנה על השכונה (אישה שהייתה מחממת את תנורה ומשאילה אותו לשכנותיה).
רבי אסי קבע כי רב הונא נחשב ל"ראש לראשי המטות", כלומר גדול הדור, שעל פי ההלכה נחשב ל"יחיד מומחה" שמתיר נדרים לבדו. גם לאחר מותו היווה רב הונא מודל לחיקוי, והתלמוד מספר כי האמורא רבא התפלל שיזכה לחוכמתו של רב הונא.
סמכותו התורנית

רב הונא התגורר בסורא שבבבל, ולמרות מצבו הכלכלי הקשה בצעירותו, הייתה לו השפעה ניכרת על הנהגת העיר ועל פסקי ההלכה שיצאו ממנה. כבר מגיל צעיר שימש רב הונא כדיין בבית הדין של סורא, והשכר היחיד שביקש לקבל עבור משרתו זו היה אותו תשלום מועט שאותו היה מרוויח באותו זמן לולא שימש דיין. סמכותו של רב הונא קיבלה גיבוי רשמי מראש הגולה, והוא השתמש בה לעיתים תכופות לטיפול בעבריינים, ולצורך הריסת מבנים רעועים שעלולים היו לגרום נזק ליושביהם.
סמכותו התורנית > ראשות ישיבת סורא

לאחר מותו של רב הוחלט למנות את רב הונא במקומו כראש ישיבת סורא, אבל מכיוון שעמיתו של רב, האמורא שמואל, עוד היה בין החיים, הוחלט להשהות את מינויו מחמת כבודו של שמואל. כעבור שבע שנים, לאחר פטירת שמואל, נבחר רב הונא לעמוד בראש הישיבה.
רב הונא היה ראש ישיבה נודע ואהוד, "בימיו פרחה הישיבה בסורא ומספר תלמידיה הקבועים הגיע ל-800". התלמוד מספר כי בשל הכמות העצומה של התלמידים שנכחו בדרשותיו, עמדו סביבו שלושה-עשר אמוראים מתלמידיו שהעבירו את דבריו להמוני שומעיו. כדי להמחיש את כמות הקהל שנכח בדרשותיו, התלמוד מספר כי כאשר קמו השומעים בסיום הדרשה וניערו את בגדיהם מהאבק, עלתה כמות כזו של אבק שהחשיכה את אור היום, ואפלה זו שכיסתה את השמש הגיעה עד ארץ ישראל בה אמרו: "נסתיים שיעורו של רב הונא בבבל". בשיעוריו הוא האריך ביותר, ושישים מגדולי תלמידיו שהיו צריכים לצאת לצרכיהם התאפקו, והפכו לעקרים. עליהם נמנו רב אבא בר זבדא, רב גידל, רב חלבו ורב ששת. על רב אחא בר יעקב מסופר, כי כמעט הגיע לידי עקרות, אלא שברגע האחרון לפני שהגיע לידי עקרות, הוא ביצע פעולות מסוימות שהצילוהו מעקרות, וקרא על עצמו ”הַחָכְמָה תְּחַיֶּה בְעָלֶיהָ”. רב הונא היה הראשון שנקרא בתואר "ראש ישיבה".
מעמדו של רב הונא היה כגדול הדור, ולכן עלה לתורה ראשון מבין הקרואים, במקומם של הכהנים. בתלמוד הוסבר כי אף על פי שאדם אינו רשאי לכבד רב או אדם שגדול ממנו בחכמה לעלות בתורה לפניו, מחשש למחלוקת מי חכם וגדול ממי, הרי שלרב הונא הותר לעלות בתורה ראשון במקום הכהנים אף שלא היה כהן. אפילו רבי אמי ורבי אסי, הכהנים החשובים ביותר בארץ ישראל, היו כפופים למרותו, וכך גם שאר הכהנים שכיבדו אותו כגדול הדור.
למרות היותו תלמיד חכם וראש ישיבה פופולרי ותלמידיו רצו לשמשו, הקפיד רב הונא שלא להשתמש בתלמידיו לעבודות שאינם רגילים לעשות בעירם, בטענה שאינו מסכים להתכבד על ידי מעשה הגורם להם ביזיון. פעמים רבות היו מגיעים אליו לדון בדיני ממונות והוא טיפל לא פעם, גם בעבריינים, כדוגמת חנן בישא. רב הונא אף הורה לקצץ את ידו של אדם אלים שהיה מכה אדם אחר באופן קבוע ומתמשך. פרופסור חנינה בן מנחם קובע כי בפסיקה זו ובפסיקות דומות אחרות ניתן להבחין בשיטתם של חכמי בבל הקובעת את הפסיקה לפי המצב הנדון, בניגוד לשיטת חכמי ארץ ישראל שאינם משנים מהכללים הכתובים. לדבריו, ניתן לתלות דבר זה ברקע ההיסטורי של שתי התקופות: בתקופת חכמי ארץ ישראל שהו החכמים בעת ובמקום אחד עם הנוצרים שהגדירו את עצמם כיהודים חדשים ושינו מצוות והלכות רבות, והחכמים חששו ממתן לגיטימציה לכיתות אלו ולהעניק למשפט העברי פרשנויות שלא נקבעו לפי הכללים הרגילים. לפי יובל סיני ניתן גם לתלות זאת בכלל שלפיו בארץ ישראל נענשים על כל סטייה קלה מדין תורה, דבר שגרם לחכמים לחשוש מכל פסק שאינו נכון לחלוטין, וכתוצאה מכך התנהגו בזהירות יתרה ונמנעו מפסיקות שאינן ברורות לחלוטין, בניגוד לתפיסה הבבלית.
סמכותו התורנית > בית הדין

רב הונא עמד בראש בית דין מפורסם. הוא היה זהיר ומתון בפסיקת הלכה; הוא חשש מעונש משמים שעלול לבוא עליו כתוצאה מפסק דין מעוות. מסיבה זו, הוא היה נוהג לכנס עשרה תלמידי חכמים שישהו בבית הדין ויצטרפו לכל אחד מפסקי הדין שלו, כדי שאם חלילה יפסקו פסק דין מעוות - יתחלקו כולם בעונש במידה שווה, ואף אחד מהם לא ייענש בצורה משמעותית.
אודות הנהגתו של רב הונא בבית דינו מובא בתלמוד הירושלמי:
כאשר באו לפניו עדים להעיד והיה רואה שהם מעידים במטבע לשון שווה הוא היה חושד שהם עדי שקר, שתיאמו ביניהם את לשון העדות כדי שלא ייווצרו סתירות בין העדות, (בניגוד לעדי אמת שאינם מתאמים את העדות ביניהם מכיוון שעדותם תתאים בכל מקרה בהתאם למחזה אותו ראו ועליו באים להעיד). לפי עדות חכמי התלמוד, בכל פעם התברר שחשדו היה מוצדק והעדים היו עדי שקר.
על פי ההלכה יכולים בעלי הדין להסכים ביניהם כי הם מקבלים עליהם עדות של עד יחיד שיכריע ביניהם, ומה שיאמר יהיה חשוב כעדות גמורה של שני עדים. כאשר דיין היה מייעץ לבעלי הדין שיקבלו עליהם את עדותו של עד מסוים היה רב הונא מבקר את הדיין, וקורא לו "עורכי הדיינים", כינוי שתיאר קרוב של בעל הדין הבא לסייע לעומד בדין לנצח במשפט. רב הונא סבר שעל בעלי הדין עצמם להציע מה לעשות והדיין אינו צריך ל"עזור" להם.
כאשר היה יודע על טענה נכונה שיכול היה אחד מבעלי הדין לטעון במשפט, טענה שלא עלתה בדעתו, הוא היה מסייע לו ושואל אותו: אולי היה המעשה כך וכך? אולי מתכוון אתה לטעון טענה כזו וכזו? רב הונא הסביר שאין כאן עיוות דין אלא כפי שנאמר בפסוק "פְּתַח פִּיךָ לְאִלֵּם", מצווה לסייע לאדם שאינו יכול לסדר כראוי את טענותיו.
סמכותו התורנית > תלמידיו

רב ענן, אמורא שחי בדורו היה צעיר ממנו ונחשב לתלמידו. בתלמוד מובא כי הוא שלח לרב הונא מכתב (בבקשה לתת ליתומה שעמדה להינשא, נדוניה מעשירית הנכסים שהותיר אביה) שבו קרא לרב הונא בתואר "הונא חברי". רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: ענן ענן, מי יושב בבית הקרואים בבית האבל? הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא. רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא, ואז מסר לו את דבר השליחות. פנה רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים. מר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינו יודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא, הגדול ממנו בתורה, בשם "הונא חברי", וזו הייתה כוונת רב הונא.
אודות קשריו עם רב המנונא, מסופר, כי רב הונא שמע מתלמידו רב חסדא, שהיה חברו הקרוב של רב המנונא, על גדולתו, וביקש מרב חסדא שישלח אותו אליו. כאשר רב המנונא הגיע לרב הונא, ראה רב הונא שאין לרב המנונא כיסוי ראש. שאל אותו רב הונא: מדוע אינך הולך עם כיסוי ראש? השיב לו רב המנונא שאינו נשוי (רק הנשואים הלכו עם כיסוי על ראשם). אמר לו רב הונא: אל תבוא לראות את פני יותר עד שתינשא. רב הונא סבר שאדם שלא נשא אישה עד שמלאו לו עשרים שנה, יהיה כל ימיו בהרהור עבירה.
על תלמידיו נמנו גם רב יוסף, רב סחורה (מוזכר בתלמוד עשרות פעמים ותמיד במסירת אגדות ופסקים משמו), רבה שלמד אצלו בישיבת סורא, רב גידל, רב חלבו, רב ששת, רב אחא בר יעקב, רב הונא (השני), רב נחמן בר יצחק, רבי זירא, רב המנונא, רמי בר שמואל, רב יצחק בריה דרב יהודה, רב חגא ורב אויא סבא.
סמכותו התורנית > תלמידיו > רב חסדא

גדול תלמידיו והמפורסם מביניהם היה רב חסדא. היחסים ביניהם היו כרב ותלמיד, אך שיטתם התלמודית והשקפתם הייתה שונה בנושאים רבים. פרשני התלמוד והמחקר עוסקים רבות ביחסים שבין שני החכמים, ובהשפעה ההלכתית של השניים. על פי החוקר ג'פרי הרמן הייתה ביניהם מערכת יחסים מורכבת, שכללה ביטויים של הערכה רבה ובצידה מחלוקות רבות וביקורת הדדית.
רב הונא היה ראש ישיבת סורא אחרי פטירת רב ושמואל, וכיהן בתפקיד זה 40 שנה. רב חסדא היה תלמידו, וברבות הימים גדל והיה תלמיד-חבר וגם בר פלוגתא, ואף הקים בית מדרש עצמאי ארבע שנים לפני פטירתו של רב הונא. הם נקראו בכינויים "זקני סורא" ו"חסידי בבל" המתייחסים תמיד אל זוג זה, ובסוגיות רבות מוזכר משא ומתן הלכתי ביניהם, הן בקושיות והן במחלוקות.
לפעמים סייע רב חסדא לפסיקותיו של רב הונא בעזרת הידע התורני הרחב שרכש, ולפעמים היו ביניהם מחלוקות.
סמכותו התורנית > תלמידיו > רב חסדא > הערכה הדדית

רב חסדא שימש דוגמה לתלמיד שכיבד את רבו וסירב להורות הלכה במקומו, שלא לפגוע בסמכותו. לפי דברי רב יוסף לאביי, בדיון על האיסור להורות הלכה במקום רבו, "אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא, ולא אורי". כלומר, רב חסדא סירב לענות בימיו של רב הונא אפילו על השאלה האם מותרת אכילת ביצה בכותח (מאכל חלבי) - דבר שברור שמותר הלכתית. אם כי איסור זה (לענות לשאלות הלכתיות מפני כבודו של רבו) שהטיל רב חסדא על עצמו היה מוגבל לסורא, עירו של רב הונא, אבל בעירו שלו, כפרי, נחשב רב חסדא למורה ההלכה. רב הונא אמר על רב חסדא: חסדא שמך וחסדאין מילך (=חסודים ונאים דבריך).
מובא כי רב הונא שאל את בנו, רבה בר רב הונא (בצעירותו): מדוע אינך מצוי אצל רב חסדא, המוסר הלכות ופסקים ומסביר אותם בצורה ברורה? הבן ענה לו שרב חסדא עוסק ב"ענייני העולם" ונותן לו הדרכות בענייני בריאות, במקום ללמדו תורה. ענה לו רב הונא הוא עוסק בחיי הבריוֹת, ואתה אומר שעוסק ב"ענייני העולם"? כל שכן, לך אליו!
במסכת בבא מציעא, בהלכות השבת אבדה, הוזכר במשנה דינו של אדם שמצא אבדה של אביו ואבדה של רבו, ויכול להשיב רק אחת מהן לבעליה: "אבדת אביו ואבדת רבו - של רבו קודמת, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו שלמדו חכמה מביאו לחיי העולם הבא". במסגרת הדיון התלמודי במשנה זו, שאל רב חסדא את רב הונא: "תלמיד וצריך לו רבו מאי?" - תלמיד שלומד גם אצל רב אחר ומשמיע לרבו שמועות הלכתיות ששמע מפי אחרים (ונמצא שגם הוא "לימד" מעט את רבו מתורתם של אחרים), האם אבדתו של הרב - שכאן אינו רבו הבלעדי - קודמת לאבדת אביו? את השאלה הבין רב הונא כרמז אליו וכהתרסה כלפיו, ולכן ענה: חסדא, חסדא, איני צריך לך, אתה צריך לי עד ארבעין שנין (כלומר,עד שתגיע לגיל ארבעים). היה מקובל שרק במלאת לו ארבעים שנה עומד התלמיד על דעת רבו. ההמשך מסופר בתלמוד. בשל מקרה מצער זה, חל ריחוק בין שני החכמים ותקופה מסוימת הם לא נפגשו. באותה תקופה ישב רב חסדא וצם ארבעים תעניות משום שנפגע רב הונא מדבריו, ורב הונא ישב וצם ארבעים תעניות משום שחשד בכוונתו של רב חסדא.
סמכותו התורנית > תלמידיו > רב חסדא > היחס לראש הגולה

ההיסטוריון ג'פרי הרמן קובע, כי רב הונא ורב חסדא היו חלוקים בשאלת היחס לראש הגולה ולמעמדו.
הרמן הסיק כי בין רב הונא ראש הגולה היו יחסי הערכה הדדיים, וכי משפחת ראש הגולה נהגה להתייעץ בקביעות עם רב הונא בעניינים הלכתיים, ומביא את הדוגמאות הבאות:
בתלמוד הירושלמי נכתב כי רב הונא התיר לאשת ראש הגולה לצאת עם תכשיט עיר של זהב על ראשה בשבת לרשות הרבים, למרות האיסור שגזרו חז"ל על נשים שלא להוציא לרשות הרבים תכשיטים יקרים שעלולים להביא את האישה לידי חילול שבת - בכך שהיא תראה אותה לחברתה ברשות הרבים ותבוא לטלטלם ארבע אמות ברשות הרבים. היתרו של רב הונא, התבסס על דעתו שאשת הראש הגולה היא "אישה חשובה" שעליה מובא שאין חשש שתוציא את התכשיט מראשה.
בתלמוד הירושלמי נכתב כי הנשיא פנה להתייעץ עם רב הונא בעניין מס שהוטל עליו.
מסופר כי כאשר רב יהודה בא לפני רב הונא כדי להתייעץ האם ללכת לדין תורה לפני רב נחמן חברו שהזמינו לדין, ייעץ לו רב הונא שילך לפני רב נחמן, אף על פי שכגדול הדור אינו חייב על פי ההלכה ללכת לפני בית דין שבראשו עומד דיין שאינו גדול כמותו, וזאת - מפני כבוד הראש הגולה
לאחר דיון הלכתי, אומר רב הונא לרב נחמן: 'הלכתא כוותייכו דמקרביתו לבבא דריש גלותא דשכיחי דייני' - ההלכה נפסקת כמותך מפני קשריך עם ראש הגולה ושהותך הקבועה בבית מדרשו ששם מצויים דיינים.
מכל המקורות האלו ניתן להסיק, כי רב הונא העניק מעמד נכבד במיוחד לראש הגולה. לכך יש לצרף את העובדה שרב הונא עצמו היה ממשפחת ראש הגולה, ובפרט להשערתו של החוקר אהרון היימן שהיה נכדו של רב הונא הראשון שהיה ראש הגולה.
לעומת רב הונא היה יחסו של רב חסדא לראש הגולה שלילי ביותר. דוגמה ליחס של רב חסדא לראש הגולה מובאת בתלמוד הבבלי ובה ממשיל רב חסדא את ההנהגה הפסולה של ראש הגולה לרועה, שכאשר הוא כועס על צאנו הוא מעוור את עיני הכבשה הצועדת בראש העדר (המשכוכית), כדי להכשיל את העדר ולהוביל את כולם לעברי פי פחת. באותו האופן הקב"ה העמיד לעם ישראל מנהיג פסול כמו ראש הגולה ומקורביו המוליכים את העם שולל.
הרמן מונה כמה דוגמאות למחלוקות בין רב הונא לרב חסדא ביחס לראש הגולה:
המחלוקת המובאת בתלמוד הירושלמי האם האיסור להרים אדם זקן או חולה על כיסא בחגי ישראל ממקום למקום (תחליף לכיסא גלגלים), משום שפעולה זו נחשבת כדין עובדין דחול ולכן פגיעה בכבוד החג. חל גם על ראש הגולה. רב הונא סבר שלראש הגולה יש יחס מועדף כרב ש"רבים צריכים לו" (שאותו מותר לשאת על כיסא ממקום למקום), ואילו רב חסדא סבר שמעמדו של ראש הגולה, שאינו מתבסס על ידיעותיו הרחבות, אלא על הנהגת הציבור המסורה בידו, אינו נחשב ל"רבים צריכים לו", ואף סבר שחמור הדבר שרב הונא סובר שהדבר מותר.
מסופר כי רב הונא ורב חסדא ישבו לפני ראש הגולה, ודנו בסוגייא הלכתית; האם מותר ללבוש כלילא (עטרה לראש מזהב או כסף שנהגו לענוד לראש חתנים בתקופת בית המקדש השני) לאחר חורבן בית המקדש. לדעת רב חסדא יש לאסור את לבישת הכלילא, שכאשר אין מצנפת על ראש הכהן גדול, אין מקום לעטרה ולכבוד לשום אדם. בסמוך לפסוקים שציטט רב חסדא כראייה לדבריו, ישנו פסוק ובו ההוראה לנשיא להמתין עד ביאת המשיח: "גַּם זֹאת לֹא הָיָה עַד בֹּא אֲשֶׁר לוֹ הַמִּשְׁפָּט וּנְתַתִּיו". בדבריו אלו רמז רב חסדא לדעתו כי אין מקום למלכות בית דוד הנמשכת על ידי הראש הגולה בזמן שבית המקדש חרב, לעומת רב הונא, החלוק עליו בנושא זה. זו ככל הנראה הסיבה מדוע המתין רב חסדא לצאתו של רב הונא רבו, שהיה מקורב לראש הגולה (ראו בהמשך) בטרם שהשמיע את דעתו. על אף שרב הונא היה חלוק על רב חסדא בנושא זה, הוא התבטא על דבריו, "חסדא שמך ו"חסדאין" (חסודים ונאים) הם דבריך"
משנתו > במשפט העברי

התלמוד מלא וגדוש בדבריו של רב הונא - בעיקר בדברי הלכה. ידועה במיוחד דעתו כי "ברי ושמא - ברי עדיף". מחידושיו היא גם סוגיית גדול עומד על גביו, האומר כי גם אדם שעושה מעשה ללא כוונה, מעשיו ייחשבו כאילו נעשו בכוונה, אם נעשו בנוכחות אדם אחר.
דוגמאות לפתרונות הלכתיים של רב הונא:
בעיית קיום השטרות - כאשר יש רק שלושה אנשים, שמתוכם רק שניים מכירים את חתימת העדים. היו שהסתפקו, האם יכולים העדים המעידים על החתימות לשמש בעצמם גם כבית דין המקבל את העדים ("עד נעשה דיין")? האם צריכים כל שלושת הדיינים לדעת שהחתימות אמת, או שמא די בכך ששניים יודעים? רב הונא פסק (יש אומרים שאמר זאת בשם רבו רב), כי די בכך שהדיינים עצמם יודעים שהחתימות אמת, ובכך הם משמשים גם כעדים וגם כדיינים, ואין בכך כל פסול בדרבנן. הבעיה היא רק, שכל שלושת הדיינים צריכים לדעת כי אכן החתימות נכונות כדי לקיים את השטר, ולכך יש פתרון: יעידו שני הדיינים שמכירים את החתימות, בפני השלישי שאינו מכיר את החתימות, ולאחר מכן יכתבו את ה"אשרתא דדייני" בה יכתבו (מתורגם מארמית:) "קיימנו את השטר במעמד שלושה אנשים ואכן וידאנו כי אכן חתימת ידי העדים היא, ולא זיוף".
בעיית "ההדסים הגזולים" - באותה עת היו קונים את ההדסים לארבעת המינים משדותיהם של גויים. מכיוון שגויים חשודים על גזל קיים היה חשש שהקרקע גזולה. לפיכך, סוחר שחתך את ההדסים בעצמו עבר עבירה, ומכשיל את הקונים שאינם יוצאים ידי חובת מצוות ארבעת המינים משום שבמצב זה היא מצווה הבאה בעבירה. על כן הורה רב הונא לסוחרים, שכאשר הם קונים את ההדסים יניחו לגוי עצמו לחתוך את ההדסים משדותיו, וכך נמצא שהגוי שחתך את ההדסים מהקרקע השייכים לנגזל - הוא הגזלן (ולא הסוחר)תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ל', עמוד ב'.
פסק דין ידוע של רב הונא מתייחס למצב בעייתי, כאשר יש דיון משפטי בין שני אנשים על בעלות על חפץ, כשלאף אחד משני הצדדים אין ראיות לבעלותו על החפץ. על פי המשפט העברי מתקיים במצב זה דין של כל דאלים גבר, כלומר: במצב זה בית הדין לא יתערב במחלוקת בשל חוסר הראיות. יתר על כן, בית הדין אף לא ירצה לקיים פשרה, מחמת האפשרות שפסק הדין עתיד להתבטל כאשר יובאו לבית הדין ראיות אמינות. רב הונא פסק (בניגוד לרב יהודה) שמכיוון ש"כל דאלים גבר" הוא כלל שאינו מביא לפסיקה אמיתית בדין, ונגרם רק מחוסר ברירה, אזי אם אחד מבעלי הדינים טוען שהוא עומד להביא ראיה שתוכיח את בעלותו ומבקש שבית הדין יתפוס בינתיים את החפץ יש להיענות לבקשתו.