stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואל דה-מלאך
ביוגרפיה > מלחמת העצמאות

החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל המנדטורית לא עוררה גלי שמחה ברביבים. כבר למחרת מסר להם הערבי שעבד איתם: "היו זהירים! מתוכננים דברים רעים". ואכן תוך ימים אחדים נרצחו אחדים מחברי הקיבוץ ונכרה במקום בית קברות. הבריטים הציעו עזרה בפינוי המקום, או לפחות להוציא ממנו את הבנות. היישוב החל לבצר את עצמו. משאית עם חומרי ביצורים הגיעה למקום. כיתת חיילים הוצבה בו. אורגן קו-החזית. ערביי הסביבה נטשו את האזור. וכך כאשר הוכרזה במדינה בה' באייר תש"ח האזור היה מוכן לקראת פלישת הצבא המצרי לארץ ישראל. חיילים מצריים בליווי רכב משוריין תקפו את יישובי הנגב. בעזרת תגבורות מהפלמ"ח ומעט סיוע אווירי אזור רביבים היה למרחב בטוח ליהודים. בחג החנוכה תש"ט הודלקו שמונה לפידים ענקיים על גג הטירה ברביבים. יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח התכבד בהדלקה. תקופה חדשה החלה ברביבים.
ביוגרפיה > מבוטניקה לחקלאות

לאחר המלחמה החל דה-מלאך לעסוק בבוטניקה, לזהות, לאסוף ולקטלג את צמחי המדבר בשיתוף עם חוקרים מהאוניברסיטה העברית ובראשם פרופסור דניאל זהרי. בשנת 1951 דה-מלאך נשא לאישה את פאולה רוקס לבית סרני, ילידת רומא. פאולה, שהייתה מורה, הצטרפה אליו לקיבוץ רביבים, ובמהלך השנים נולדו להם ארבעה ילדים. בסוף שנות החמישים יואל הצטרף לפרופסור מיכאל אבן ארי בנסיונותיהם לשחזר את החקלאות הנבטית בחווה החקלאית שהוקמה בשבטה ובעבדת. שנות העבודה בחוות אלה הוכיחו כי ניתן לחיות מחקלאות גם במרחבי הנגב הצחיחים. בראשית שנות השישים הקים דה-מלאך תחנה לניסויים חקלאיים בקיבוץ רביבים, והחל בניסויים בפירות, ירקות ופרחים, בניסיון למצוא גידולים המתאימים לאקלים המדברי. כמו כן, הוא חקר אפשרויות שימוש בהורמונים להקדמת פריחה של צמחים, פיתוח זני ירקות חדשים, ושכלול שיטות השקיה.
ביוגרפיה > חזרה לאיטליה

בשנת 1970 יצא דה-מלאך עם משפחתו לרומא, ושימש כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל באיטליה. הוא פעל שם בהסברה למען יהודי ברית המועצות.
ביוגרפיה > המחקר החקלאי

מאז שובו מהשליחות באיטליה ועד פרישתו דה-מלאך שב לעסוק במחקר החקלאי. כאשר נמצאו בנגב מים מליחים עיקר מאמצו המחקרי הופנה לאפשרויות ניצולם. תחנת הניסיונות שהקים עברה מקיבוץ רביבים למקום מושבה הנוכחי: שדה חיל שליד היישוב אשלים, ושם עסקו בחיפוש גידולים וזנים המתאימים לאקלים המדברי ולהשקיה במים המליחים שהתגלו. דה-מלאך עבד, כשהוא מפתח טכנולוגיות, מכניס שיטות מודרניות של עיבוד הקרקע, ומחפש גידולים וזנים עמידים לתנאים האקולוגיים של המדבר.
בשנת 1986 הוענק לדה-מלאך "פרס ישראל לחקר המדבר". באוקטובר 1999 אוניברסיטת הנגב העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד "כחוקר הטבע והחקלאות". תחנת הניסיונות שהקים - מרכז הניסויים לחקלאות מדברית של מחקר ופיתוח רמת הנגב - נקראה על שמו לאחר מותו.
משפחתו

היה נשוי לפאולה לבית רוקס. בנו יובל דה-מלאך היה ספרן בספריית גרשם שלום, אביו של מזכ"ל תנועת עזרא שאול דה-מלאך. בנו ד"ר דניאל דה-מלאך הוא מרצה במחלקה למנהל ומדיניות ציבורית במכללה האקדמית ספיר. בתו ד"ר נעמי דה-מלאך היא ראש החוג לספרות במכללת אורנים, אשת המתמטיקאי פרופסור דוד בלנק מאוניברסיטת חיפה (בנו של הבלשן חיים בלנק). בנם הוא סרבן המצפון נתן בלנק. בתו הצעירה היא מרים אורנשטיין דה- מלאך, חברת קיבוץ רביבים ניהלה את אורט ספיר ירוחם בירוחם, כעת מנהלת את תיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין במצפה רמון.
יואל דה מלאך נפטר בשנת 2006, ונקבר בקיבוץ רביבים. בשנת 2012 נפטרה אשתו פאולה ונקברה לצידו.
לקריאה נוספת

יואל דה-מלאך, מגבעות טוסקנה למרחבי הנגב, הוצאת אריאל, 2007. (אוטוביוגרפיה)
הערות שוליים

↑  שני חוקרי מדבר זכו בפרס ישראל, מעריב, 1 באוקטובר 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313621505171  GND: 135642698  ISNI: 0000 0000 6686 4873  LCCN: no2008083757  VIAF: 25826192   WorldCat (עם VIAF): 25826192
יום מיזורי

| --- | --- |
 מדינה:  מיזורי 
 סוג:  חג לאומי 
 
יום מיזורי (באנגלית: Missouri Day) הוא יום חג לאומי במדינת מיזורי שבארצות הברית. חג זה מצוין כל שנה ביום רביעי השלישי של חודש אוקטובר.
היסטוריה

יום חג נועד לשמש כיום לציון ההיסטוריה של המדינה, ונקבע בחוק מדינתי בשנת 1915. חוק זה דורש כי גופי תרבות, מסחר, פוליטיקה ודת במדינה ייחדו זמן ביום זה לציין את תוצריה הכלכליים והחקלאיים של המדינה, ולציין את הישגיהם של בני המדינה בתחום המסחר, התרבות, המדע והאמנות.
החג נקבע ביוזמת אנה לי ברוזיוס קורן (Anna Lee Brosius Korn), מורה תושבת מיזורי, אשר הלחינה את השיר הלאומי של המדינה (באותה עת) "מיזורי", ואשר סברה כי יש לייחד יום לציון חשיבותה של המדינה וההיסטוריה שלה. לאחר ששכנעה את בית המחוקקים של המדינה לחוקק את החוק, עברה לאוקלהומה וסייעה לקביעת יום אוקלהומה.
הערות שוליים

↑  חוק 9.040
| חגים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| חגים פדרליים | חג המולד • יום קולומבוס • יום העצמאות • יום העבודה • יום מרטין לותר קינג • יום הזיכרון • ראש השנה האזרחית • חג ההודיה • יום החיילים המשוחררים • יום הולדתו של וושינגטון (יום הנשיאים) • יום הולדתו של ג'פרסון |  |
| חגים לאומיים במדינות ארצות הברית (והמדינות בהן הם נחגגים) | יום אינדיאנה (אינדיאנה) • יום אלבמה (אלבמה) • יום אלסקה (אלסקה) • יום ג'ורג'יה (ג'ורג'יה) • יום ג'פרסון דייוויס (אלבמה, פלורידה) • יום הדגל (פלורידה, פנסילבניה) • יום הולדתו של לינקולן (קליפורניה, קונטיקט, אילינוי, מונטנה, ניו ג'רזי, ניו יורק, אינדיאנה, וירג'יניה המערבית) • יום המשפחה (נבדה) • יום הארווי מילק (קליפורניה) • יום וירג'יניה המערבית (וירג'יניה המערבית) • יום טרומן (מיזורי) • ערב חג המולד (קנטקי, קרוליינה הצפונית) • יום מיזורי (מיזורי) • יום מרילנד (מרילנד) • יום נבדה (נבדה) • יום סיווארד (אלסקה) • יום קמהמה (הוואי) • יום קרב בנינגטון (ורמונט) • יום רוזה פארקס (קליפורניה) • יום רונלד רייגן (קליפורניה) |  |
יהדות דרום אפריקה

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 50,000
 שפות
 אנגלית, עברית, יידיש
 דת
 יהדות
 קבוצות אתניות קשורות
 יהדות אשכנז, יהדות בריטניה, יהדות הולנד, יהדות גרמניה, יהדות צרפת
 נוסח תפילה
 נוסח אשכנז, נוסח ספרד
יהדות דרום אפריקה היא הקהילה היהודית בדרום אפריקה וכיום היא הקהילה הגדולה ביותר ביבשת אפריקה. זוהי קהילה אשכנזית ברובה, המורכבת בעיקר מיוצאי הרפובליקות הבלטיות במזרח אירופה.
היסטוריה

ראשוני היהודים הגיעו לדרום אפריקה עם תחילת ההתיישבות האירופית בכף התקווה הטובה, במאה ה-17, והתיישבו במקום שהתפתח להיות העיר קייפטאון. לאורך המאה ה-18 והמאה ה-19 המשיכו להגיע יהודים במספרים קטנים. בסוף המאה ה-19 גברה ההגירה למספרים משמעותיים, בעקבות גילוי מרבצי היהלומים והזהב בעומק המדינה. פוגרומים במזרח אירופה נתנו עידוד משמעותי להגירה, וקהילות שלמות הגיעו מליטא, פולין, רוסיה הלבנה ולטביה, תנועה שנמשכה עד שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1880 חיו כ-4,000 יהודים בדרום-אפריקה. רוב הגירת יהודי דרום-אפריקה התרחשה בשנים 1880–1910 (כ-40,000). 30,000 נוספים הגיעו עד לשנת 1948. במפקד שנערך ב-1946 נמנו 104,156 יהודים שהיוו 4.39% מהאוכלוסייה ה"לבנה".
תקופת-מה הצליחו האפריקאנרים למנוע מן האחרים (כולל היהודים) זכויות פוליטיות ואחרות, אם כי לא הייתה לכך משמעות מעשית רבה בעיני היהודים, שנקודת המוצא שלהם להשוואה הייתה מזרח אירופה. הגבלות אלה בוטלו בשנים שלאחר הניצחון האנגלי במלחמת הבורים השנייה (1899–1902). היהודים נטו להיות חלק מציבור דוברי האנגלית. בצד משקל יתר של יוצאי יהדות בריטניה בהנהגת הקהילה, היו לכך סיבות אחרות, כגון נטייה משותפת של היהודים ודוברי האנגלית לעירוניות ולעיסוקי המעמד הבינוני, לעומת נטייה אפריקאנרית לאזורי הכפר, וכן נטייה אינקלוסיבית של התרבות האנגלית לעומת נטייה אקסקלוסיבית של התרבות האפריקאנרית. בדרך כלל נטו יהודי דרום-אפריקה, די בדומה ליהודים ביתר הפזורות באותה תקופה, לעסוק במסחר ובשירותים, שם היה להם ייצוג יתר לעומת משקלם באוכלוסייה. מבחינה פוליטית נטו תמיד למפלגות המרכז, אם כי היה להם גם ייצוג-יתר בתנועות השמאל.
בהנהגת הקהילה היה כאמור משקל רב ליהודים שמוצאם אנגלי, וכך היה חותם בריטי חזק במוסדות הקהילה, למשל, מוסד "ועד שליחי הקהילות". יהודים דרום אפריקה נטו עוד מארץ-מוצאם להיות בעלי תודעה לאומית-יהודית חזקה, וכך נטו יותר מיהודים אחרים בארצות דוברות האנגלית לשמור על ייחודם. נראה שמה שהקל על כך היה היותה של דרום-אפריקה רב-תרבותית מלכתחילה, וללא תרבות דומיננטית מובהקת. כמעט כולם השתייכו ליהדות האורתודוקסית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה ואחריה

כ-10,000 יהודים מתוך כ-105,000 שרתו בצבא דרום-אפריקה. בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מהחיילים היהודים חנו במזרח התיכון ובאו במגע עם "היישוב". לאחר מלחמת העולם גברה מאוד הפעילות למען ארץ ישראל, הן בצורת הפגנות ומחאות נגד המדיניות הבריטית, הן בצורת פעילות מדינית, שנעזרה מאוד בעמדתו האוהדת של יאן סמאטס, ראש ממשלת דרום אפריקה באותה תקופה. עם פרוץ המלחמה נשלחו לארץ ישראל כספים ואספקה (כובעי פלדה, ציוד רדיו ומכ"ם, מזון ועוד). נוסף לציוד, התייצבו יהודי דרום אפריקה בהמוניהם כמתנדבים לעזרת היישוב במסגרת מח"ל. אלפים נרשמו כמתנדבים, והמגייסים נאלצו לדחות את רובם. בכל זאת מספר המגיעים היה מרשים ביותר ביחס לגודל הקהילה: כ-800, מהם כ-600–700 נקלטו כחיילים.
היסטוריה > בשנות משטר האפרטהייד

בשנות משטר האפרטהייד, לאורך כמעט כל המחצית השנייה של המאה ה-20, לא סבלו היהודים מהאפליה והגזענות שכוונו נגד הרוב השחור, והיוו חלק אינטגרלי מהמיעוט הלבן המיוחס. המוסד המרכזי של יהדות דרום אפריקה, ועד שליחי הקהילות (SABJD), שיתף פעולה מרצון עם המשטר. כמו כן, הקשרים הביטחוניים החשאיים הנרחבים, שקיימה ישראל עם דרום אפריקה באותה תקופה, תוך הפרה של החרם שהטילה עליה מועצת הביטחון של האו"ם, זכו לתמיכה מוחלטת של ועד שליחי הקהילות עד לסיום האפרטהייד ב-1990. ועד שליחי הקהילות שיתף פעולה עם המשטר אפילו בשעה שפגע בחירויות האזרח וזכויות האדם של יהודים רבים, שהיו דמויות מרכזיות במאבק נגד האפרטהייד. יהודים רבים בלטו בין ראשי האופוזיציה למשטר, רובם חברי המפלגה הקומוניסטית, ביניהם ארטור גולדרייך שנידון למוות שלא בפניו, דניס גולדברג שנכלא במשך 22 שנים, רות פירסט שנהרגה בהתנקשות באמצעות מעטפת נפץ, אלבי סאקס שאיבד בניסיון התנקשות יד ועין וג'ו סלובו שהיה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה ואחר כך שר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
הקהילה, שהגיעה לגודל של 120,000 איש, פרחה ושגשגה מבחינה תרבותית, כלכלית וחברתית בשנות משטר האפרטהייד. בשנות ה-70 וה-80 החלו יהודים רבים לעזוב את דרום אפריקה על רקע המתח הבין-גזעי והסנקציות הבינלאומיות שהיו מנת חלקה של המדינה. כ-10,000 יהודים מתוכם עלו לישראל.
בשנת 1995 ייצג הרב הראשי סיריל האריס את הקהילה היהודית בפני ועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד. סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:
אנו מרגישים שזוהי הזדמנות נפלאה לרפא מחלוקות ולהתחיל תהליך של בניית חיים טובים יותר. עלינו לבחון את העבר ולהודות בטעויות העבר. הקהילה היהודית לא יזמה את האפרטהייד. ורבים בקהילה היהודית לא הסכימו עם מצב זה. כמעט כל החברים בה חשו מתח מוזר לגבי האפרטהייד, אבל רוב בה הרוויח ממנו בצורה כזו או אחרת. נכון, רבים עבדו קשה להשיג את מה שיש להם כיום, אך האם אנחנו יכולים לומר שכולנו היינו מה שאנחנו כיום, בקהילה היהודית, אם האפרטהייד לא היה מתרחש? האם מישהו מאיתנו יכול, ברמת העקרון, להצהיר בבטחון שלא הרווחנו כישורים, יכולות ונכסים בזכות האפרטהייד? זה אפשרי, ואף קרוב לוודאי, שהנסיבות האישיות שלנו כיום הן פירות של האפרטהייד. ואם אנחנו נושאים באחריות לעברה של הארץ הזאת, אנחנו בוודאי אחראים גם לעתידה.
היסטוריה > במאה ה-21

נכון לשנת 2019 מונה הקהילה כ-50,000 איש, מרביתם ביוהנסבורג רבתי. קהילה גדולה קיימת גם בקייפטאון, וקהילות קטנות יותר בפרטוריה, בדרבן, בפורט אליזבת ובערים אחרות במדינה. שיעור היהודים בקרב בעלי המקצועות החופשיים ואנשי ההון גדול לאין שיעור משיעורם היחסי באוכלוסייה, ואפילו בהתחשב בשיעורם בקרב האוכלוסייה הלבנה בלבד.
הקהילה היהודית מגובשת, מאורגנת בקהילות ומוסדות, וברובה חדורה תחושת זהות יהודית וציונית. כ-80% מהם רשומים כחברי קהילה, בעיקר כחברי קהילות אורתודוקסיות. נציגותם הרשמית כלפי השלטונות היא "ועד שליחי הקהילות" (Board of Deputies), ופעילה מאוד במדינה גם הפדרציה הציונית (SAZF) וארגונים ציוניים נוספים. עם זאת, מבין היהודים שעזבו את דרום אפריקה, רק מיעוט עלה לישראל, בעוד הרוב היגרו למדינות אחרות דוברות אנגלית – ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ובריטניה.
כמעט כל יהודי דרום אפריקה דוברים אנגלית כשפת אם. הדור המבוגר יותר, שהולך ומתמעט, דובר יידיש. עברית נלמדת בבתי הספר היהודיים ובמסגרות אחרות, שכ-80% מבני הדור הצעיר משתייכים אליהם.
אנטישמיות

יהודי דרום-אפריקה סבלו מאנטישמיות במידה מועטה. למעשה, מלכתחילה הייתה מידה של פילושמיות טבועה ביסודותיה של התרבות האפריקאנרית, שנשענה על אדיקות דתית-נוצרית מהגוון הרפורמיסטי, ובו משקל רב ל"ברית הישנה". בכל זאת, אותה אדיקות נוצרית לבשה לפעמים צורה של אנטישמיות. קבוצה אחרת שהראתה לעיתים נטיות כאלה היו דוברי אנגלית עירוניים. מקור אחר לרגשות כאלה, בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שגם הייתה תקופה של התנגשויות-דמים על רקע סכסוכי עבודה, היה הפחד מפני "החיידק הבולשביקי", שנבע מייצוג-היתר של יהודים בתנועות השמאל. בערך באותה תקופה גברה האנטישמיות, די בדומה לאירופה בסוף המאה ה-19, עם גידול הפרולטריון האפריקנרי בערי דרום-אפריקה, בהן היו היהודים ברובם אנשי מסחר וכספים. בין היתר, התבטאו מגמות אלה בהגבלות על הגירה יהודית לדרום-אפריקה.
מאוחר יותר, משנות השלושים ואילך, נודעה השפעה רבה ל"ייבוא" רעיונות אנטישמיים מגרמניה. אלה מצאו קרקע פורייה בהיותה של דרום-אפריקה חברה גזענית במוצהר ובמתח האנגלי-אפריקנרי המתמיד. כמו בכל מקום, שמשה גם שם האנטישמיות כראש חץ בהחדרת הרעיונות הנאציים לדרום-אפריקה, והיא נחלה הצלחה רבה בקרב הלאומנים האפריקנרים. המפלגה הלאומנית האפריקנרית, שזכתה לבסוף בבחירות 1948, הייתה אנטישמית בגלוי. האנטישמיות נחלשה במחצית השנייה של שנות הארבעים. בכל זאת, ברמה היום-יומית, לא היה נזקה של האנטישמיות ניכר ביותר.
הקמת מדינת ישראל, שלאורך שנים הייתה בין ידידותיו היחידות של ממשל המיעוט הלבן, העלתה את קרנם של היהודים במדינה. המפעל הציוני וההתיישבותי, הבריחה מרדיפות באירופה, המאבק בבריטים לעצמאות והבידוד הבינלאומי גרמו לדרום אפריקאים לראות בציונות, ביהודים ובישראל את אחיהם הטבעיים ביותר. העברת השלטון לרוב השחור בשנות ה-90 העלתה חששות של נקמנות מצד השחורים שתתבטא כלפי היהודים. חששות אלה התבדו על רקע האופי הפייסני של חילופי השלטון, ואולי גם משום תמיכתם של יהודים רבים בשחורים בשנות הדיכוי. יחד עם זאת, התחזקותם של גורמים איסלאמיים מאז חילופי השלטון הביאה לכמה תופעות של אנטישמיות איסלאמית.
ראו גם

דרום אפריקה
יחסי דרום אפריקה–ישראל
לקריאה נוספת

זאב ז'בוטינסקי, היהודים בדרום אפריקה. בתוך: כתבים, כרך "רשימות", עמ' 257–271. הוצאת עמיחי, תל אביב
Hannah Arendt, The Origins of Totalitarianism, New-York, 1951, עמ' 200–207
Gillon, Philip. Seventy Years of Southern Africans Aliyah. Adar Publishing. Israel. 1992.
Katzew. Henry. South Africa's 800: The Story of South African Volunteers in Israel's War of Birth. Compiled and produced by Maurice and Marcia Ostroff from Henry Katzew's original manuscript. Edited by Joe Woolf. South African Zionist Federation. Ra'anana. 2003.
הערות שוליים

↑  קלאודיה בראודה, פורוורד, כתם האפרטהייד עדיין לא נמחק, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2011
↑  אמן הציור והבריחה, דבר, 3 בספטמבר 1963
↑  גזר־דין מוות צפוי ל־8 לוחמים נגד הגזענות בדרום־אפריקה, קול העם, 12 ביוני 1964
↑  תום שגב, מה חושב באמת דניס גולדברג, כותרת ראשית, 6 במרץ 1985
↑  מתן רוזנשטראוך, למה חושדים בי כסוכן מוסד בדרום אפריקה?, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2017
↑  עמירה הס, ידו המושטת לשלום, באתר הארץ, 24 ביולי 2008
↑  איי.פי, נאומו של מנדלה אחרי השחרור: אני מפקיד בידיכם את השנים שנותרו לי, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2013
↑  עלייה וקליטה - שנתון סטטיסטי לישראל 1996, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  מתן רוזנשטראוך, משמעות השתיקה: התשובה של יהודי דרום אפריקה למעורבות במשטר האפרטהייד, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2017
↑  Judy Maltz, Jews Are Leaving South Africa Once Again — but Don’t Blame BDS, haaretz.com, ‏Jun 16, 2019 (באנגלית)
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה •גאנה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו •  מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559561005171  LCCN: sh2009127877
יום מנדלה

| --- | --- |

 סוג:  מועד בין-לאומי 
 סיבה:  נלסון מנדלה 
 מועד
 תאריך:  ב-18 ביולי (רשמית החל מ-2010)
 
יום נלסון מנדלה הבינלאומי (או יום מנדלה) הוא יום בינלאומי שנתי לכבודו של נלסון מנדלה, הנחגג כל שנה ב-18 ביולי, יום הולדתו של מנדלה. היום הוכרז באופן רשמי על ידי האו"ם בנובמבר 2009, כאשר יום מנדלה הראשון של האו"ם התקיים ב-18 ביולי 2010. עם זאת, קבוצות אחרות החלו לחגוג את יום מנדלה ב-18 ביולי 2009.
ב-27 באפריל 2009, הזמינו סדרת הקונצרטים 46664, וקרן נלסון מנדלה את הקהילה העולמית להצטרף אליהם בתמיכה לקיום יום מנדלה רשמי. יום מנדלה אינו יום חג כללי, אלא יום לכבוד מורשתו של נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה לשעבר, והערכים שלו, דרך התנדבות ועבודות שירות.
יום מנדלה הוא יום קריאה לפעולה עולמי אשר מציין את הרעיון כי לכל אדם יש את הכוח לשנות את העולם, ואת היכולת להשפיע.
המסר של הקמפיין של יום מנדלה הוא:
כדי לסמן את הציון העולמי הראשון של יום מנדלה ב-18 יולי 2009, יום הולדתו ה-91 של מנדלה, סדרת הקונצרטים 46664 וקרן נלסון מנדלה ארגנו סדרה של אירועים סדרה חינוכיים, תערוכת אומנות, גיוס כספים, ואירועי התנדבות שקדמו לקונצרט באולם המוזיקה רדיו סיטי ב-18 ביולי. בנובמבר 2009, העצרת הכללית של האו"ם הכריזה באופן רשמי על 18 ביולי כ"יום נלסון מנדלה הבינלאומי".
ראו גם

עבודות שירות
יום מעשים טובים
יום מרטין לותר קינג
הערות שוליים

↑  "Nelson Mandela International Day, July 18, For Freedom, Justice and Democracy". un.org. נבדק ב-11 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.worldlii.org/int/other/UNGARsn/2009/64.pdf
1 2  "Mandela Day". Mandela Day. אורכב מ-המקור ב-2020-03-11. נבדק ב-31 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "World urged to mark 'Mandela Day'". BBC News. 27 באפריל 2009. נבדק ב-1 באפריל 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "UN gives backing to 'Mandela Day'". BBC News. 11 בנובמבר 2009. נבדק ב-16 בנובמבר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
צוות של MONUSCO מנקה חלק מבית החולים הכללי "גומא" ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ביום מנדלה ב-2012
יבנה-ים

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  העת העתיקה 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°55′22″N 34°41′36″E﻿ / ﻿31.922777777778°N 34.693333333333°E﻿ / 31.922777777778; 34.693333333333
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) יבנה-ים(למפת גוש דן רגילה) יבנה-ים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יבנה-ים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום יבנה-ים  he יבנה-יםhe יבנה-יםמפת  __ יבנה (in English: Iavne) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה (in English: Hevel Yavne Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council), __ מועצה אזורית חבל יבנה ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט מהאוויר על התל
יבנה־ים, מחוז יבנה (ביוונית: Ἰαμνιτῶς λιμήν, בארמית: מחוזא דימנין; בערבית: מאחוז יבנא; פירושם – נמל יבנה) או מינת רובין הייתה עיר נמל עתיקה בארץ ישראל. העיר הייתה אחת מערי הנמל החשובות שמדרום ליפו, ונמלה שימש את יישובי פנים הארץ, כמעט ללא הפסקה, החל מתקופת הברונזה, אמצע האלף השני לפנה"ס ועד לימי הביניים. האתר ארכאולוגי שוכן על גבי תל בגן הלאומי חוף פלמחים.
היסטוריה

כמו באשדוד ובעזה, גם ביבנה היו שני יישובים שנשאו אותו שם. יישוב אחד היה בפנים הארץ – הוא יבנה של תקופת בית שני. היישוב השני נמצא בחוף ושימש כנמל של העיר היבשתית. במפות מימי הביניים מכונה יבנה־ים לעיתים כ"יבנה, הנמל של היהודים". היישוב שימש כנמל ליישובים בפנים הארץ, כמעט ללא הפסקה, החל מתקופת הברונזה, אמצע האלף השני לפנה"ס ועד לימי הביניים.
יבנה־ים נזכרת בשם "מחוז" או "מחוזי", שפירושו בשפות שמיות קדומות ובארמית הוא נמל (ואף ביוונית נקרא המקום "נמל יבנה"). רמז לכך אפשר למצוא בפסוקים מתהלים:
”יָקֵם סְעָרָה לִדְמָמָה וַיֶּחֱשׁוּ גַּלֵּיהֶם, וַיִּשְׂמְחוּ כִי יִשְׁתֹּקוּ וַיַּנְחֵם אֶל מְחוֹז חֶפְצָם.” (ספר תהלים, פרק ק"ז, פסוק כ"ט-ל), כלומר, אל נמל חפצם.
היסטוריה > העת העתיקה

מצפון לאתר, התגלה בחפירה ארכאולוגית מ־1960, בית קברות מתקופת הברונזה המאוחרת.
מתקופת הברזל נמצא בסמוך לאתר מצד חשביהו, בו נמצא גם האוסטרקון מיבנה-ים.
בזמן מרד החשמונאים הותקף ונשרף המקום:
וייפול גם על יושבי יבנה לילה, וישרוף את החוף ואת האניות, ונוגה לבת האש נראה בחוצות ירושלים, כרחוק ארבעים ומאתים כברות ארץ
כמו כן, התגלה באקראי באתר כתובת יבנה ים, כתובת מ־163 לפנה"ס המציינת נוכחותה של קהילה של צידונים־פיניקים במקום שהעניקה שירותים ימיים לשלטון הסלאוקי, ואף תוגמלו על כך. ממצאים חומריים מהאתר מאשרים את שהותם של הפיניקים בו, אף בסוף המאה ה־2 לפנה"ס. עדויות לסחר עם פיניקיה התגלו גם בתל יבנה, מהתקופה הפרסית עד התקופה ההלניסטית. בתל יבנה נמצא קליע עופרת עתיק מהתקופה ההלניסטית, המוקדש ל"ניצחון הרקלס והאורונאס"; זוג אלוהי זה מוכר גם מכתובת מדלוס שהוקדשה על־ידי תושבים מיבנה או יבנה־ים לאלוהי העיר. לאור היישוב הפיניקי בעיר, הרקלס מזוהה עם מלקרת הצורי, ו"האורונאס" מזוהה עם האל הכנעני חורון.
היסטוריה > העת העתיקה > התקופה הרומית והביזנטית

היישוב נזכר בכתביהם של היסטוריונים רבים מאותה תקופה ביניהם פליניוס הזקן, יוסף בן מתתיהו, תלמי ובמקורות נוספים.
הגאוגרף היווני סטראבון התייחס בחיבורו "גאוגרפיקה" (תחילת המאה ה־1 לספירה) לאוכלוסייה הרבה של אזור יבנה (ימנאיה) ולפוטנציאל הצבאי שלו.
בהקשר זה, בולט במיוחד החיבור אודות חייו של פטר האיברי, שבילה את סוף חייו, בסביבות שנות החמישים של המאה החמישית. החיבור נכתב על ידי יוחנן רופוס במאה החמישית ומתאר את חייו ומעשיו של פטר האיברי. ספר זה קיים בתרגומים גאורגיים וסוריים מהמקור היווני שלא שרד. הספר מתמקד במסעותיו של רופוס עם פטר, ומתאר הקמה של מנזרים, כנסיות ואכסניות לצליינים הרבים שהגיעו מגאורגיה למקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
במסגרת חפירות מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, שהחלו ביולי 2007, נתגלתה רצפת פסיפס שתוארכה למאה השישית. בין יתר הממצאים הרבים שנתגלו, היו גם שרידי אחוזה של הקיסרית הביזאנטית תאודוקיה שהעמידה אותה לרשותו של הבישוף הגאורגי פטר האיברי בשלהי המאה החמישית.
היסטוריה > ימי הביניים

מהמחקר בעקבות החפירות הארכאולוגיות עולה כי היישוב הפך מעיר נמל אזרחית בתקופת האימפריה הביזנטית למאחז צבאי בתקופה המוסלמית הקדומה, לאחר שהשליט מועאויה הראשון כבש את ארץ ישראל במאה השביעית. האחרון החל להפוך את ערי החוף לנקודות תצפית והתראה שנקראו "ריבאט", בתהליך שלווה עזיבת רוב האוכלוסייה הלא מוסלמית מהיישוב, וההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי בן המאה ה־11, אל־מקדסי, מזכיר את "מאחוז יבנא" (בערבית – נמל יבנה) כאחד הריבאטים הללו.
בחפירות הארכאולוגיות מקיץ 2011 בשונית של יבנה־ים, חשפו החוקרים שרידים של ביצורים המורכבים מחומות ומגדלים ובית מרחץ מהתקופה האסלאמית הקדומה (המאות 8–12 לספירה). הביצור שנחשף הקיף ככל הנראה את המשטח העליון של הבליטה הימית, והיה בנוי מאבני גזית ואבני גוויל מלוכדות בטיח ובגבס, מעורב בכמויות גדולות של צדפים וחול – טכניקה מקובלת בבנייה אסלאמית.
בחלק הצפון־מזרחי של השונית התגלו שרידיו של בית מרחץ, המתוארך אף הוא לתקופה האסלאמית הקדומה. המרחץ בנוי לפי המתכונת הרומית, אך כולל מספר התאמות לתקופה האיסלמית. כמו בבית מרחץ רומי, גם כאן נמצאו עדויות לקיומה של מערכת חימום מים ויצירת אדים באמצעות מערכת חימום המבוססת על תנורים ועל מעבר תת־קרקעי. מדובר בשלב זה על אחת הדוגמאות הבודדות של שימוש במרחץ מטיפוס רומי בארץ ישראל בתקופה הנ"ל, ועל הדוגמה היחידה עד כה לקיומו של מרחץ במצודה צבאית.
לדברי פרופ' משה פישר, הן הביצור והן המרחץ שנחשפו השנה מתווספים לעדויות ארכאולוגיות הקושרות את יבנה־ים עם המצודה הימית "מאחוז יובנה" (הנמל של יבנה), ששימשה בין היתר להגנת אזור החוף ולפדיון שבויים בין מוסלמים ונוצרים בתקופה האסלאמית הקדומה.
עיטורי רצפת הפסיפס, הכוללים אמפורות ליין וגפנים, מוכיחים שבאזור הייתה תעשיית יין ענפה כבר בתקופות קדומות ויינות ארץ ישראל יוצאו דרך הנמל למדינות אירופה.
במפות מימי הביניים מכונה יבנה־ים לעיתים "יבנה, הנמל של היהודים" (Jamnia Iudeorum Portus).
היסטוריה > בעת החדשה

בעת החדשה כונה האתר "מינת רובין", כלומר הנמל של רובין בהסתמך על הקשר עם מקום קבורתו המשוער של ראובן, על פי המסורת האסלאמית.
מעגן יבנה־ים

יבנה ים יושבה לראשונה בתקופת הברונזה התיכונה והייתה מאוכלסת עד לימי הביניים. בקרבת התל יש מעגן טבעי, המוגן על ידי שוניות כורכר במערב ושני כפים בדרום ובצפון. במהלך סקרים, שנערכו על ידי המרכז ללימודי־ים ורשות העתיקות מאז שנת 1980, נתגלו מכלולים שמקורם בספינות טרופות, לרבות עוגנים בגדלים ובמשקלים שונים, ציוד דיג, חפצים ששימשו על ספינות, כולל תנור בישול מעופרת, אבני שחיקה, קערות מאבן, חפצי דיג וכן קנקני אגירה, קערות וסירי בישול המתוארכים לתקופות הברונזה המאוחרת, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית. כל אלה מעידים על פעילות מסחר ענפה במקום. רוב הכלים הם מטיפוסים שיוצרו בארץ־ישראל או במזרח התיכון, אך חלק יובאו מארצות ים תיכון מרוחקות. נתגלה ריכוז של ממצאים מתקופת הברונזה, לרבות עשרות חפצים מזהב (עגילים, חרוזים, שברי תכשיטים, גושים ופסולת מתעשיית התכשיטים) וחותמת המטיט ממקור סורי. הריכוז נמצא פזור באזור שבו נתגלו בעבר 20 משקולות המטיט, ראשי חץ מברונזה, גרזנים ושני פסלונים של האל בעל. הממצא הארכאולוגי מעיד על כך שהמעגן היה בשימוש רציף החל מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לימי הביניים. עד לימינו אנו, מעגן זה הוא היחיד שיכול לתת מחסה לספינות ברצועת החוף בין סיני ליפו.
ראו גם

כתובת יבנה ים
חוף פלמחים
מוזיאון בית מרים - הים ומלואו
לקריאה נוספת

משה פישר, יבנה־ים 1992–1999 – סיכום ביניים, קדמוניות לה, 2002, עמ' 2–11