stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות איראן
היסטוריה > בשלטון המוסלמי > בתקופה המונגולית-האילח'אנית

הפלישה המונגולית לאיראן נחשבה לשואה לעם האיראני, שכן הייתה הרסנית ורבים מבני העם האיראני נהרגו, כשבתוכם גם יהודים רבים. בנוסף, המונגולים הרסו, בזזו ומחקו יישובים יהודיים רבים בפרס וגרמו להשמדת יצירות תרבותיות ורוחניות רבות של קהילה זו מהתקופה של לפני הפלישה. עם זאת היו גם ימי שגשוג תרבותי וכלכלי תחת השלטון המונגולי, כשבימי השליט ארג'ון ח'אן (אנ') (1284–1291) הוצבו היהודים והנוצרים, תוך הדרת המוסלמים, בעמדות בכירות במערכת הכלכלית והמדינית המונגולית. בתקופה זו סעד אל-דוולה בן משה, רופא יהודי מהעיר אבהר, הגיע לדרגת "הווזיר הגדול", כממונה על הכנסות המדינה – מונה על אזורים מהקווקז ועד האוקיינוס ההודי ומאפגניסטן עד המדבר הסורי. אל-דוולה חיזק את איראן והעלה את מעמד היהודים באימפריה ומינה מושלים ופקידים יהודים בבגדאד וסביבתה, תבריז-אזרבייג'ן ופרס וסביבתה. שלטונו כיהודי על מוסלמים, עורר התנגדות חריפה בקרב המוסלמים, זאת אף על פי שהעמיד משטר על בסיס עקרונות הצדק והמשפט וזאת על יסוד ותוך הסתמכות על חוקי המשפט המוסלמי והשריעה. המוסלמים ראו בשלטון יהודי עליהם כבסיס המשפיל את מעמדם והעלילו על אל-דוולה שהציע להפוך את הכעבה במכה למקום עבודת אלילים. כשהמלך המונגולי חלה ואל-דוולה לא הצליח לרפאו העלילו על אל-דוולה כי הרעיל את המלך, ואל-דוולה הוצא להורג ב-1291. לאחר ההוצאה להורג המוסלמים רצחו, שדדו ובזזו יהודים רבים ברחבי כל הממלכה. שליט מונגולי נוסף, ע'זאן ח'אן (אנ'), מינה יהודי מומר בשם רשיד א-דין המדאני, ששימש גם כרופא המלך, לסופר חצר המלך, הממונה לכתוב על תולדות המונגולים, האסלאם והיהדות. בסופו של דבר מתנגדיו המוסלמים של א-דין העלילו עליו כי הרעיל את המלך והוא הוצא להורג ב-1318.
לפי ראובן עמרם, במאה ה-14 מעמד היהודים היה ירוד, רבים נהרגו על קידוש השם, ספרי גאונים רבים נשרפו ונאבדו והיה חשש לאיבוד ידע השפה העברית. לאור זאת הוחלט כי מולאנא שאהין יתמנה על חיבור שירי תורה בשפה הפרסית, וזאת על מנת שלא יישכחו. שאהין נחשב לגדול המשוררים היהודים בפרס. הוא חיבר שירה אפית רחבת היקף על סיפורי התנ"ך. שירתו של שאהין כתובה על פי מיטב המסורת הפואטית הפרסית ומזכירה בראש ובראשונה את האפוס הפרסי הקלאסי ה"שאהנאמה". את יצירותיו חיבר שאהין בלשון הפרסית יהודית (ניב יהודי של פרסית הנכתב באותיות עבריות). מספר משוררים יהודים-פרסים הלכו בעקבותיו של שאהין ובהם עמראני (1454–1536), אלישע בן שמואל (המאה ה-17) ואחרים.
"ספר פתרון תורה" הועתק בשנת 1328 על ידי יוסף בן שמואל, בעיר סמבאדגאן באיראן. בשנת 1978 זכה לתרגום על ידי פרופ אפרים א. אורבך. הספר כולל מדרשים ופירושים ומתפלסף נגד הקראות, הנצרות והאסלאם. הספר כולל מעשיות מוכרות ולא מוכרות ממקורות אחרים.
היסטוריה > בעת החדשה

לאחר ששלחו יהודי איראן מכתב בקשה לוועד שליחי הקהילות ולארמון המלוכה הבריטי בשנת 1871 בבקשה להקל על מעמדם המופלה לרעה באיראן. הצהיר נאצר א-דין שאה על כוונותיו לפרוס את חסותו תחת כל נתיניו ללא הפרשי מעמדות, דתות או אמונות. תקופה קצרה לאחר מכן הגיע הברון רוטשילד לביקור אצל נאצר א-דין בבקשה להשתדל למען היהודים באיראן. א-דין בתגובה העלה בפני רוטשילד את הרעיון:
"שמוע שמעתי כי בידיכם האחים אלף קורור כסף, נראה בעיני לטוב ביותר אם תתנו חלק מזה למדינה אחת גדולה או קטנה, ותנו בזה מחוז (ממלכת) לכנס בו את יהודי כל העולם ואתה בעצמך תהיה נשיאם ותמשול על כולם בשלום ולא יהיו עוד גולים ופזורים"..
בעקבות השיחות שופר מצב היהודים והוסכם על פתיחת בתי ספר של "כל ישראל חברים" באיראן. בשנת 1884 התבצע טבח ביהודי בארפורוש. בערך באותה התקופה החלה הגירה יהודית מאיראן לארץ ישראל, בערך בשנת 1884, במקביל לעלייה הראשונה מאירופה ולעליית אעלה בתמר מתימן. בשנות השלושים העלייה מאיראן התחזקה. עם השנים, לקראת סוף המאה ה-19, השתפר מצב היהודים במדינה, והם החלו לקבל זכויות בדרכם לאמנציפציה. בשנת 1898 נפתח בטהראן בית הספר של "כל ישראל חברים". זיקתם של יהודי פרס לארץ ישראל באה לידי ביטויים רבים. שלוחי ארץ ישראל פקדו מאז ומתמיד את איראן והתקבלו בהערצה, ויהודים מאיראן עלו לרגל לירושלים (קיבלו את התואר חג'[דרוש מקור]). פעילות ציונית במובנה המודרני החלה בתחילת המאה ה-20.
היסטוריה > במאה ה-20 ואילך

| --- | --- |
 :  ראו גם – היהודים באימפריה הספווית, מוחסן לארי
בשנת 1906 כוננה באיראן חוקה, שבה נקבע שוויון זכויות לכל האזרחים במדינה, ללא הבדל דת, ובעקבות כך הפכו יהודי איראן מבני חסות (ד'ימי) לאזרחים. עם זאת, שינוי ממשי במעמדם התרחש רק בתקופת שלטונו של רזא שאה פהלווי.
היסטוריה > במאה ה-20 ואילך > בתקופת השושלת הפהלווית

| --- | --- |
 :  ראו גם – הצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה, המהפכה הלבנה, בדלנות כורדית באיראן
בימי רזא ח'אן, מייסד שושלת המלוכה (שושלת פהלווי) האחרונה ששלטה בפרס, הוגדר היסוד החוקי בהתייחס למעמד המיעוטים באיראן, ובהם היהודים. לפיו היהודים נהנו מאותן זכויות משפטיות שפעם היו נתונות רק למוסלמים. עם זאת נשמרו מספר מגבלות פוליטיות ודתיות; רק מוסלמי יכול לשמש בתפקיד המעניק לו סמכות על מוסלמי אחר; כמו למלוך, לשמש כשר, שופט, סנטור, ראש מחוז, ראש עיר... לכל קבוצת מיעוט, ובכך גם ליהודים, הוקצב נציג במג'לס, בתוך כך הוענקה הזכות לבחור את אותו נציג למג'לס כעדה, אך לא ניתנה הזכות לבחור כיחידים נציגים כללים בבחירות הכלליות. רזא ח'אן התנגד לציונות ובסוף שנות השלושים צמצם את מספר עובדי שירות המדינה היהודים. רזא ח'אן שאף להשתחרר מהשפעה בריטית ולכן ראה בעין טובה את עלייתו לשלטון של הרייך השלישי ככח נגד לבריטים. שכן השקפת הנאצים קסמה לו לאור זאת שאיראן היא ארץ הארים. בתחילת המאה ה-20 פורסמו מספר ספרים ועיתונים ציוניים בשפה הפרסית. בשנת 1953 הופיעו מספר נציגי הקהילה היהודית באיראן בפני ראש הממשלה האיראני, בנושא הסתה אנטי-יהודית בשילוב אלמנטים דתיים קיצונים. בתקופתו של רזא שאה מונו יהודים ונשים לעמדות שופטים והתאפשר להם לעבוד במשרות ממשלתיות. בסתיו 1967 לאחר סכסוך שנבע מניצחון נבחרת איראן בכדורגל על נבחרת ישראל 2:1, נערכה הפגנה אנטי-יהודית ואנטי-ישראלית בחוצות איראן. בנוסף, לאחר כל סכסוך ישראלי-פלסטיני או מלחמה בישראל, המוסלמים המקומיים התנכלו ליהודים המקומיים. עם עליית ההשפעה האמריקאית באיראן החליפו המוסדות האמריקאים את המוסדות האירופאים באיראן. אך עם עזיבת החיילים הסובייטים את איראן ב-1946 לטובת האמריקאים נותרה איראן לאחר הפלת שלטון מוחמד מוסאדק כולה תחת השפעת וושינגטון, מה שגם העלה את הרגשות האנטי אמריקאיות במדינה. בשנות ה-20 הג'וינט הקים בתי-ספר, בתי-חולים, מרפאות ובתי החלמה ליולדות, גנונים והפעיל תוכניות השלמה בתחום החינוך, ההזנה, ההלבשה והרפואה. בנוסף כיסה 70% מתקציב בתי החולים, ומימן את כל פעולות התברואה בבתי הספר ואת כל הפעולות הסניטאריות במחלות השונות.
בשנת 1923 נבחר שמואל חיים כנציג הקהילה היהודית במג'לס. אך בהמשך הואשם בקשירת קשר נגד המשטר והוצא להורג.
ב-1917 היו באיראן 75,000 יהודים. ב-1947 היו באיראן 100,000 יהודים.
ב-1968 היו באיראן 70,000 יהודים. עד לשנת 1968 עלו ארצה עוד כ-70,000 מיהודי איראן, ומתוכם כ-10,000 יהודים חזרו לאיראן.[דרוש מקור]
ב-1996 היו באיראן 25,000 יהודים.
היסטוריה > במאה ה-20 ואילך > בתקופת הרפובליקה האסלאמית

מאז המהפכה האסלאמית ועלייתו לשלטון של האייתוללה ח'ומייני, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן. עד לשנת 1990 עזבו את שטחה כ-55,000 יהודים: כ-30,000 יהודים לארצות הברית, כ-20,000 לישראל וכ-5,000 לאירופה. עם זאת מקבלת הקהילה אוטונומיה תרבותית יחסית, ולרוב אינה סובלת מפרעות והתנכלויות מצד המוסלמים. לקהילה יש נציג בפרלמנט האיראני – מוריס מותמד. בנוסף הקהילה מחזיקה במרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר שהוא מרכז הצדקה הגדול ביותר בקרב המיעוטים באיראן.
נכון ליולי 2012 נותרו באיראן כ-8,756 יהודים. בנוסף ישנן קהילות מוסלמיות ובהאיות הידועות בהיותן כצאצאי יהודי פרס שהמירו את דתם. מי שנחשב באיראן כרבם של יהודי איראן כיום הוא הרב יהודה גרמי.
יחסי ישראל–איראן

אף על פי שאיראן התנגדה בתחילה להקמת מדינת ישראל ב-1948, נרקמו בין שתי המדינות יחסים טובים עם הזמן. בראשית שנות החמישים נשלח ציר מאיראן לשמש כנציג המדינה בישראל והתקבל על ידי נשיא המדינה חיים ויצמן. לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 הוזרם בעזרת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) נפט איראני רב לשוקי אירופה. באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ועליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" יוחס לארצות-הברית). את הרוח העוינת הזו הביא לידי ביטוי מלא בהוצאתם להורג של יהודים בגלל קיום קשרים עם בני משפחתם בישראל. הנשיא אחמדינז'אד ערך ב־27 באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", שבה הצהיר כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", וכי הקמת מדינת ישראל הייתה צעד תוקפני כלפי האסלאם. מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.
אישים בולטים מקרב יהדות איראן

אהוד בנאי
גברי בנאי
אורנה בנאי
אביתר בנאי
מאיר בנאי
סאבלימינל
הצל
יובל שם-טוב
אייבי נתן
יוסי בנאי
משה קצב
שאול מופז
איתן בן-אליהו
דני חלוץ
מיכאל בן ארי
מיכאל מלכיאלי
ראו גם

יהדות איראן במהפכה האסלאמית (1979)
יהודי איראן (סרט)
ישראלים יוצאי איראן
דרך המשי
יהדות ספרד
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן
לקריאה נוספת

חיים סעדון (עורך), איראן, בסדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", הוצאת משרד החינוך ומכון בן צבי, 2006.
אמנון נצר, יהודי אירן: עברם, מורשתם וזיקתם לארץ ישראל, הוצאת בית כורש, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
חנינא מזרחי, תולדות יהודי פרס ומשורריהם, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1966. (הספר בקטלוג ULI)
שאול רגב, יהודי איראן, הנהגה, חברה, תרבות, אוניברסיטת בר-אילן, 2014. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
ליאור שטרנפלד, בין איראן לציון - יהודי איראן במאה ה–20, תרגום מאנגלית תומר בן אהרון, הוצאת כתב, 2020
דניאל צדיק, יהודי איראן וספרות רבנית: היבטים חדשים, מוסד הרב קוק, ירושלים 2019
אוסף תעודות מקהילת גולפייגאן מופקד בספרייה הלאומית .
יוצאי איראן בישראל עלייה, אתגרי קליטה והשתלבות. בעריכת דוד מנשרי. הוצ' כתב הסדרה האקדמית.2023
Habib levy, Comprehensive history of the Jews of Iran, Mazda Publishers, 1999.
יואזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס

יואוזאס אמברזוויצ'וס-ברזאיטיס (בליטאית: Juozas Ambrazevičius-Brazaitis‏; 9 בדצמבר 1903 בטאקישקאי, מחוז מריאמפולה – 28 באוקטובר 1974 בסאות' אורנג', ניו ג'רזי) היה פילולוג, היסטוריון של הספרות ופוליטיקאי ליטאי, כיהן בימים הראשונים של הכיבוש הנאצי בליטא כראש הממשלה הזמנית שהוקמה על ידי "חזית הפעילים הליטאית", בתאריכים 23 ביוני 1941 - 5 באוגוסט 1941.
חייו

נולד ביישוב באזור מריאמפולה לאיכר סימונאס אמרזוויצ'וס וליאבה מאורוקאיטייה.
אחרי סיום לימודיו בגימנסיה במריאמפולה, למד באוניברסיטת קובנה (1927-1922) ובאוניברסיטת בון שבגרמניה (1932-1931).
בשובו למולדת לימד שפה וספרות ופולקלור ליטאיים בגימנסיה "אאושרה" בקובנה.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 היה פעיל בארגונים של מורים ואנשי מדע ליטאים. כתב ספרים בתחום תורת הספרות ותולדות הספרות הליטאית:" Literatūros teorij ("תורת הספרות") ‏ (1930), Visoutinė literatūros istorija ("היסטוריה של הספרות העולם" - 1932-1931) בשני כרכים, Vaižgantas‏ (1936), מקראה חדשה בשלושה כרכים (Naujieji skaitymai, ‏ Lietuvių rašytojai ("סופרים ליטאים", 1938).
הוא עבד במערכת היומון הלאומי "לייטובה" וביומון הקתולי "XX amžius" (המאה ה-20). במשך מלחמת העולם השנייה ערך עיתון מחתרתי Į laisvę ("אל החירות") אותו חידש בגרמניה אחרי המלחמה ואחר כך בארצות הברית.
בשנת 1938 הצטרף לסגל הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול בקובנה.
אחרי סיפוח ליטא על ידי ברית המועצות ביוני 1940 היה אמברזוויצ'וס אחד מראשי הארגון הלאומני הפרו-גרמני LAF‏ (Lietuviu Aktzvistu Frontas) - "חזית הפעילים הליטאית",  בהנהגתו של קאזיס שקירפה, שנאבקה בכיבוש הסובייטי ותכננה מרד נגד השלטון הסובייטי בד בבד עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
חייו > ראש "ממשלה זמנית" אחרי הכיבוש הנאצי

אחרי שברית המועצות הותקפה על ידי גרמניה הנאצית עמד יואזאס אמברזוויצ'וס בראש הממשלה הליטאית הזמנית שהורכבה ב-23 ביוני 1940 על ידי "חזית הפעילים הליטאית". הוא החליף בתפקיד זה את שקירפה, שהוחזק במעצר בית בברלין.
עוד לפני השלמת הכיבוש הנאצי השתתפו חברי חזית הפעילים הליטאית במבצעי טיהור הארץ מהיהודים. חבריה, שוטרים ומתנדבים ליטאים השתתפו בפרעות בקובנה ובהובלת יהודים למוות בפורט התשיעי בעיר. ממשלתו הזמנית של אמברזוויצ'וס הקימה גם את הגטו היהודי בקובנה. שר האוצר של "הממשלה" החדשה, יונאס מטוליוניס הסביר שהקמת הגטו הולמת את העמדה הנוצרית שיש להימנע מלרצוח יצורי אנוש ועדיפה דרך ההפרדה, שמא היהודים ימשיכו להזיק לעם הליטאי. קיים תיעוד על שיתוף פעולה מובהק עם הנאצים של הממשלה הזמנית של אמברזוויצ'וס ושל "חזית הפעילים הליטאית" שהרכיבה אותה ביישום מדיניות ההשמדה נגד היהודים. ב-30 ביוני 1941 החליטה ממשלת-בובה זו להקים את הגטו הראשון בשטח ליטא. תוך כמה חדשים בין יוני לדצמבר 1941 הושמדו רוב יהודי ליטא.
משטרה של משתפי פעולה ליטאים סאוגומו פעלה נגד האזרחים היהודים בכל רחבי ליטא, וגם נגד קבוצות לוחמות פולניות שנאבקו בנאצים באזור וילנה. היא השתתפה בכל שלבי רצח העם נגד האוכלוסייה היהודית ו פעלה נגד האוכלוסייה הפולנית באזור וילנה. משטרת העזר הליטאית ותושבים ליטאים אחרים ביצעו את הרציחות ההמוניות בשנים 1941–1944 ביער פונאר, שבהן הושמדו 60-70,000 יהודים וכן 20,000 פולנים, חלקם - אקדמאים פולנים מווילנה.
ב-5 באוגוסט 1941 פוזרה הממשלה הזמנית של אמברזוויצ'וס ובסופו של דבר הפכה ליטא למחוז של הרייך השלישי.
החל מאוקטובר 1941 עמד אמברזוויצ'וס בראשות ארגון ההתנגדות "החזית הליטאית". החל מנובמבר 1943 עמד (בתפקיד סגן יושב ראש) בראש הוועדה הפוליטית של המחתרת הליטאית המאוחדת "הוועד העליון לשחרור ליטא".
במאי 1944 על מנת להתחמק ממעצר על ידי הגסטפו סידר לעצמו מסמכים מזויפים בשם יואוזאס ברזאיטיס, ששימש אותו עד יום מותו.
אחרי המלחמה

אחרי הכיבוש מחדש של ליטא על ידי הצבא הסובייטי נמלט למערב גרמניה. בשנים 1946–1951 היה הנציג בחו"ל של כוחות ההתנגדות האנטי-סובייטית מליטא - "הוועדה העליונה לשחרור ליטא" (VLIK). בשנת 1952 הוא היגר לארצות הברית. הוא ערך שם את העיתון הליטאי "Darbininkas". כתב גם זכרונות שפורסמו בשנת 1964 תחת הכותרת "Vienų vieni" ("לגמרי לבד") ותחת שם העט נ. א. סודוביס.
אמבזוויצ'וס-ברזאיטיס נפטר בשנת 1974 בארצות הברית, בגיל 70. הוא נקבר בפוטנם שבקונטיקט.
היה נשוי למשוררת, המחזאית ומבקרת הספרות וולאדה פרושצ'ונאיטה ולזוג נולדה בת, מריה ברזאייטיטה-מארטל.
סוגיות במחלוקת

בהיסטוריוגרפיה הליטאית בת זמננו, אמברזוויצ'וס לא נחשב לראש ממשלה חוקי של ליטא ואינו מוזכר ברשימת ראשי הממשלה של ליטא באתר הרשמי של הממשלה.
בספטמבר 2000 מיוזמתו של ויטאוטס לאנדסברגיס הסיים הליטאי כמעט אישר חוק על הכרת ממשלתו של אמרזוויצ'וס כממשלה לגיטימית של ליטא, אולם בגלל גל מחאות החוק בוטל.
סוגיות במחלוקת > 2012 – טקס לווייה ממלכתי בליטא

בחודש מאי 2012 הועברה גופתו של אמברזוויצ'וס  מארצות הברית לליטא והובאה קודם לווילנה, בירת ליטא העצמאית, ומשם לטקס קבורה ממלכתי בחצר כנסיית התחייה בקובנה. החלטת השלטונות הליטאים נתקלה בביקורת ומחאות מצד הקהילות היהודיות, כולל בליטא, ומצד ומרכז שמעון ויזנטל.
הנצחה

רחוב ואולם בעיר קובנה נושאים את שמו.
רחוב בעיר מריאמפולה שבדרום ליטא
מיצג הנצחה מהודר במוזיאון המלחמה בקובנה.
26 ביוני 2009 - קיבל אחרי המוות מידי הנשיא ואלאדס אדמקוס את עיטור "מסדר הצלב הגדול של ויטיס" בדרגת אביר
הערות שוליים

↑  Saul Friedlander The Years of extermination - Nazi Germany and the Jews 1939-1945, Harper Collins 2006 עמוד 242
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648082905606  BnF: cb11215453r (data)  GND: 138199345  ISNI: 0000 0001 0889 1977  LCCN: n82072435  SUDOC: 243950187  VIAF: 38343207   WorldCat (עם VIAF): 38343207
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1965

| --- | --- |

אצטדיון מועדון הטניס וסט סייד
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  22 באוגוסט 1965 – 12 בספטמבר 1965 (22 ימים) 
 מספר תחרות:  85 
 עיר מארחת:  ניו יורק, בוסטון
 אצטדיון:  מועדון הטניס וסט סייד מועדון הקריקט לונגווד
 זוכה:  גברים:מנואל סנטנה (ספרד) נשים:מרגרט סמית (אוסטרליה) זוגות גברים:רוי אמרסון/פרד סטולי (אוסטרליה) זוגות נשים:קארול גרבנר/ננסי ריצ'י (ארצות הברית) זוגות מעורבים:מרגרט סמית/פרד סטולי (אוסטרליה)
 
 → אליפות ארצות הברית הפתוחה 1964 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1966 ← 
 
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1965 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא. תחרויות זוגות גברים וזוגות נשים התקיימו במועדון הקריקט בפרברי בוסטון. הם החלו ב-22 באוגוסט והסתיימו ב-29 באוגוסט. תחרות הנשים, תחרות הגברים וזוגות מעורבים התקיימו במועדון הטניס וסט סייד שבניו יורק. הם החלו ב-1 בספטמבר והסתיימו ב-12 בספטמבר.
מרגרט סמית זכתה ב-2 תחרויות.
התחרות > תחרות הגברים

לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות, 8 הטניסאים החזקים דורגו כדלקמן:
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרות 1961 ו-1964, הודח ברבע הגמר
פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השני
דניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
מנואל סנטנה (ספרד ספרד), ניצח בתחרות
ארתור אש (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר
רפאל אוסונה (מקסיקו מקסיקו), מנצח תחרות 1963, הודח בחצי הגמר
צ'אק מקינלי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הרביעי
קליף דרייסדייל (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הפסיד בגמר
מנצח אליפות 1964 רוי אמרסון מאוסטרליה הודח ברבע הגמר. מנואל סנטנה מספרד התמודד במשחק הגמר מול כליף דרייסדייל מדרום אפריקה וניצח ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. לקראת התחרות, 8 הטניסאיות החזקות דורגו כדלקמן:
מרגרט סמית (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחת תחרות 1962, ניצחה בתחרות
מריה בואנו (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרויות 1959, 1963 ו-1964, הודחה בחצי הגמר
אן היידון ג'ונס (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה בחצי הגמר
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידה בגמר
פרנסואז דיר (צרפת צרפת), הודחה ברבע הגמר
קארול גרבנר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
נורמה ביילון (ארגנטינה ארגנטינה), הודחה ברבע הגמר
מנצחת תחרות 1964 מריה בואנו מברזיל הודחה בחצי הגמר. במשחק הגמר מרגרט סמית מאוסטרליה התמודדה מול בילי ג'ין קינג מארצות הברית וניצחה ב-2 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות וימבלדון ואליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר רוי אמרסון/פרד סטולי מאוסטרליה התמודדו מול פרנק פרלינג/צ'רלס פסארל מארצות הברית וניצחו ב-4 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. היא נערכה בפרבר של בוסטון. לקראת התחרות, 5 זוגות החזקות דורגו כדלקמן.
בילי ג'ין קינג/קארן סאסמן (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו בגמר
פרנסואז דיר/ג'נין ליפריג (צרפת צרפת), הודחו בסיבוב הראשון
קארול גרבנר/ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחו בתחרות
קטי בלייק/קטי קרטר (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
ג'סטינה בריקה/מרי אן אייזל (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
נל טרומן/וירג'יניה וייד (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחו בחצי גמר
במשחק הגמר קארול גרבנר/ננסי ריצ'י מארצות הברית התמודדו מול הזוג האמריקאי נוסף בילי ג'ין קינג/קארן סאסמן וניצחו אותן ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 20 זוגות. היא נערכה בפרבר של בוסטון. לא בוצע דירוג של הזוגות החזקים.
במשחק גמר מרגרט סמית/פרד סטולי (אוסטרליה) התמודדו מול ג'ודי טגרט/פרנק פרלינג (ארצות הברית) וניצחו ב-2 מערכות.
הערות שוליים

↑  מיקום תחרויות
מנואל סנטנה, מנצח תחרות הגברים
מרגרת סמית, מנצחת תחרות הנשים
אסתר כפיר

| --- | --- |
 לידה:  1944 סין
 פטירה:  במהלך העשור השני של המאה ה-21
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מיס ישראל (1963)
 פרסים והוקרה:  מלכת היופי (1963) 
 
אסתר כפיר (נולדה ב-1944) הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1963, דוגמנית ומורה.
ביוגרפיה

אסתר כפיר נולדה בסין ובגיל 5 עלתה לישראל עם הוריה והתגוררו בחיפה, אביה היה וטרינר ואמה הייתה פיזיותרפיסטית. בגיל 19 ובזמן שירותה הצבאי בחיל הים זכתה בתחרות מלכת היופי. לאחר זכייתה נסעה לקליפורניה ושם הרצתה בפני ארגונים יהודיים כגון: הדסה, בני ברית ושם באחד הנשפים שהשתתפה פגשה את חנוך כרמלי, קיבוצניק צעיר שעשה שם דוקטורט בביוכימיה
בשנת 1965 התחתנה עם פרופסור חנוך כרמלי. בשנת 1970 סיימה את לימודיה לתואר ראשון ושני בתיאטרון עיוני וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
בסיום הלימודים לימדה בבית הספר למשחק תלמה ילין והייתה למורה לאנגלית בבית ספר תיכון ובין תלמידיה נמנים מיכל ינאי, מילי אביטל ורוני פינקוביץ' ולאחר צאתה לגמלאות החלה ללמד יוגה ותקשורת בינאישית.
בעל (מחזה)

| --- | --- |
 כתיבה:  ברטולט ברכט 
 הצגת בכורה:  8 בדצמבר 1923 
 שפה:  גרמנית 
 
"בעל" (בגרמנית: Baal) הוא מחזהו הראשון באורך מלא של המחזאי המודרניסט הגרמני ברטולט ברכט. המחזה קרוי על שם האל הכנעני הקדום בעל. למחזה כותרת מוקדמת יותר שעליה ויתר ברכט: "בעל זולל! בעל רוקד!! בעל משנה מהותו!!!" (!!!Baal frißt! Baal tanzt!! Baal verklärt sich).
רקע היסטורי

"בעל" נכתב בשנת 1918 כשברכט היה סטודנט בן עשרים באוניברסיטת מינכן. ברכט למד בסמינר לתיאטרון של היסטוריון הספרות וחוקר הדרמה ארתור קוטשר (Arthur Kutscher, 1878-1960), ולמרות המוניטין שיצאו לאחרון כשם דבר וכמוביל בחוגי התיאטרון לא התרשם ממנו ברכט לטובה. באותה העת לימד קוטשר את אחד המחזות האהובים עליו ביותר, את הדרמה האקספרסיוניסטית "המתבודד: שקיעת הבריות" (Der Einsame: Ein Menschenuntergang) מאת המחזאי הנאצי-לעתיד הנס יוהסט (Hanns Johst, 1890-1978). "המתבודד" היא דרמה ביוגרפית על חייו של המחזאי הגרמני בן המאה התשע-עשרה קריסטיאן דיטריך גרבּה (Christian Dietrich Grabbe, 1801-1836). ברכט, שזלזל ביצירה, טען שהוא עצמו יכול לכתוב מחזה טוב יותר על אותו הנושא. על רקע ויכוח זה החל בכתיבת "בעל". קוטשר, בכל אופן, קרא את מחזהו של ברכט ופטר אותו בתור ניסיון עקר ומעורר בחילה.
הדמויות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  בעל (Baal), משורר  מך (Mech), מוציא-לאור, איש עסקים גדול  אמילי, אשתו  ד"ר פילר (Piller), מבקר ספרות  יוהנס שמידט (Schmidt), חסידו של בעל  פשירר (Pschierer), מנהל ה"וסרפיסקוס"  אדון צעיר  גברת צעירה  יוהאנה רייהר |  אקרט (Ekart), מלחין  לואיזה, מלצרית  שתי האחיות: צעירה ובכירה  עקרת בית  סופי בארגר (Barger)  הנווד  לופו (Lupu)  מיורק (Mjurk)  הזמרת, סוברטה |  פסנתרן  הכומר  בולבול (Bolleboll)  גוגו (Gougou)  קבצן זקן  מאיה (Maja), קבצנית  האישה הצעירה  וצמן (Watzmann)  מלצרית |  שני ציידים  סוורים  איכרים  חוטבי עצים וכדומה |
עלילת המחזה

העלילה מתרחשת בערך בשנת 1911, באזור אאוגסבורג וסביבותיה.
עלילת המחזה > חדר אוכל

המשורר בעל הוא אורח הכבוד בסעודה שעורך לכבודו המוציא-לאור מך. האורחים, מבקר הספרות ד"ר פילר, איש העסקים פשירר, יוהנס שמידט, חסידו של בעל, ושאר צעירים וצעירות, - הכול מהללים את שירתו של בעל ואף מקריאים בחגיגיות קטעים משירתו. בעל, לעומת זאת, אינו מתרשם מתשבחותיהם, מזלזל בגלוי בקריאות לחייו, ואינו מפסיק לזלול ולשתות גם כשפונים אליו בשאלות. אגב סביאה, מלטף בעל את זרועה של אמילי, אשתו של מך. המסובים מזדעזעים לשמוע כי בעל מתגורר בעליית גג ומתפרנס משירה לסוורים במסבאות. מך מציע לבעל בחגיגיות להוציא לאור את שירתו, ונעלב כאשר הלה דוחה את הצעתו על הסף. הכול קמים בתרעומת, ובעל נכנס להתקלח.
עלילת המחזה > עליית הגג של בעל

בעל והצעיר יוהנס מביטים לשמיים מחלון עליית הגג. בעל מנגן בגיטרה. הם מדברים על אהובתו של יוהנס, בתולה צנועה בת 17. יוהנס מביע את חששותיו מאופייה הטמא של ההזדווגות, מסמכות החוק ומההורים. בעל סותר את דבריו ועל שאף שמאשר את אופייה הלא-טהור והלא-שוויוני של ההזדווגות, הוא מתארהּ כהתרוממות רוח וכמעשה אלוהים. הוא בז לדור הזקן כסמכות שאבד עליה הכלח וכשאינם מסוגלים עוד להתמודד עם האהבה. בנקודה זו מביע בעל גם את גישתו הלא-כובלת וחסרת ההתחייבות לאהבה בכלל: "האהבה היא גם כמו אגוז קוקוס, שהוא טוב כשהוא טרי, אבל צריך לירוק אותו כשנגמר המיץ והבשר שנשאר הוא מר". לבסוף, רומז בעל ליוהנס שהוא האחרון איננו חזק מדי לאהבה מסוג זה.
עלילת המחזה > מסבאת שכר

בעל מספר לסוורים במסבאה שאחרי שנפרד אתמול ממארחיו, שכב עם אשתו של מך, אמילי, ועכשיו הוא מבקש להיפטר ממנה. יוהנס נכנס למסבאה עם אהובתו יוהאנה, ומיד לאחר מצטרפת גם אמילי. בערבוביה של פיוטיות וגסות לשמה מביא בעל את אמילי לידי השפלה עצמית. הוא שר ופורט על הגיטרה שיר קומי שלאחריו ניגש אליו המלחין אקרט ומציע לו להצטרף אליו לחיי דרכים נטולי דאגות. בין השאר רומז אקרט על הנשים הרבות שהתאבדו בטביעה בנהר לאחר ששכבו עם בעל. בעל מסרב לאקרט בטענה שעוד מוקדם מדי לכך, ואקרט יוצא בכעס. מול פניה של אמילי, שואל בעל את המלצרית אם תתפנה לו הערב. בעל ממשיך להשפיל את אמילי בגסות מול הסוורים, ולאחר מכן מתקרב אל יוהאנה ופונה אליה. יוהנס מתערב ובעל שב לפיוטיות שלו. יוהנס, יוהאנה והסוורים יוצאים, ובעל נשאר לבדו עם אמילי הבוכה ומשליך עצמו עליה.
עלילת המחזה > עליית הגג של בעל

בעל ויוהאנה במיטה. יוהאנה נתקפת מוסר כליות, ואילו בעל איבד כל עניין בה. בגסות הוא מציע לה להתרחץ ונשאר אדיש לכל מילותיה. היא יוצאת, ובעל צונח על הרצפה.
בצהריים, בעל שוכב על המיטה. נכנסות שתי אחיות לבקר את בעל. ככל הנראה, כבר ביקרו האחיות אצל בעל, והוא רק מפטיר לעברן, "תתפשטו!". האחיות מספרות שיוהאנה הטביעה עצמה בנהר לך, אך גופתה עוד לא נמצאה. בעל עונה בשלווה "עדיין צפה...". אחרי שהתפשטו האחיות, אומר להן בעל שהוא עצלן מדי היום והוא שולח אותן חזרה לביתם. על רקע תחינתן של האחיות נכנסת בעלת הבית שמבקשת ללא מועיל להויח את בעל, מזהירה את האחיות מאופיו ולבסוף לוקחת אותן בידיהן החוצה.
בערב, בעל מהרהר בחייו ומבקש להתאוורר מדירתו. הוא מתמלא תשוקה, יורד למטה לרחוב וגורר אחריו נערה בשם סופי בארגר. בינתיים נכנס יוהנס לדירה, אבל הוא יוצא כשבעל נכנס ומטיח בו האשמות אירוניות על מותה של יוהאנה. סופי נקרעת בין רצונה ללכת ובין קסמו האגרסיבי של בעל, והתמונה מסתיימת כשבעל תופש בה על המיטה.
עלילת המחזה > בתים מסוידים וגזעי עץ חומים

בזמן תהלוכת חג קורפוס כריסטי, מבכה בעל על "גופות" העצים הממוסמרים לקירות הבתים ומשווה אותן לגופות נשים. בעל מתנגד מכל וכל לאווירת המוות של החג, "פגרים לא מעניינים אותי".
עלילת המחזה > לילה במאי, מתחת לעצים

בעל וסופי שוכבים ומחליפים דברי אהבה. בעל כועס על כך שאי אפשר לשכב עם עצים, ובכך מביע את רצונו לשבור את חוקי הטבע.