stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה הרומית
כלכלה > מסחר

המסחר הרומי היה המנוע אשר הניע את גלגלי הכלכלה בשלהי הרפובליקה הרומית ובתחילתה של הקיסרות. סגנונות ומגמות בהיסטוריוגרפיה ובתרבות הפופולרית נטו להזניח את יסודות הכלכלה של הקיסרות, לטובת מחקרים אחרים כגון: הלינגואה פרנקה הלטינית ומעשי הגבורה של הלגיונות הרומיים. השפה והליגיונות נתמכו בידי המסחר, בשעה שהם היו עמוד השדרה שלו. הרומאים היו אנשי עסקים ואחת הסיבות העיקריות לאריכות ימי הקיסרות הייתה עקב יכולת הסחר הענפה שלהם.
בעוד שבתאוריה נאסר על חברי הסנאט ובני משפחותיהם, בני מעמד הפרשים היו מעורבים במסחר, על אף שמעמדם הגבוה הוביל להדגשה שהצבא היה משלוח היד העיקרי בו עסקו או לחלופין בפעילות ענפה בשעות הפנאי. בני מעמד הפלבים ועבדים משוחררי היו בעלי חנויות ואיישו דוכנים בשווקים, בשעה שעבדים במספרים גדולים עסקו ברוב העבודה הקשה.
את החשבונאות המורכבת והמסובכת ביצעו הרומאים עם לוחות ספירה וחשבונייה. החשבונייה, בה השתמשו בספרות רומיות, הייתה מותאמת במיוחד לספירת המטבעות, המשקלות והמידות הרומיות השונות.
כלכלה > חקלאות

בתקופה הרומית היו גידולי שדה וביות חיות מבוססים היטב במערבה של אירופה. לא ניכר שינוי משמעותי בתחום עם עלייתה של הקיסרות הרומית, ולכן החוקרים נוטים להסתכל על תקופת הרפובליקה המאוחרת ותקופת הקיסרות כעל מקשה אחת. התנובה החקלאית הייתה נמוכה בהשוואה לסטנדרטים של המאה ה-21, וכמעט מחצית מתנובת הגידולים שימשה לזריעה מחודשת. שיטות עיבוד האדמה הרומיות היו דומות מאוד לאלה היווניות וטובי הסופרים והוגי הדעות הרומיים פרסמו כתבים הנוגעים לשיטות אלה כמו גם לחשיבותה של החקלאות, לא רק מבחינה מסחרית אלא אף מבחינה חברתית ומוסרית (מוסר עבודה).
ורגיליוס בכתבו ה"גאורגיקה" (עבודת האדמה) טען כי חיים כפריים פשוטים העניקו הילה של טוהר. קיקרו החשיב את החקלאות למקצוע הטוב ביותר מקרב כלל המקצועות בהם עסקו הרומאים, הוא כתב: אך מכל משלוחי היד בהם הרווח מובטח, אין טוב יותר מאשר החקלאות, אין רווחי יותר, אין מענג יותר, אין יאה יותר לאדם החופשי...".
על אף שרומא הסתמכה על משאבים מהפרובינקיות הרבות שלה שהושגו על ידי כיבוש או מסעות מלחמה, רומאים אמידים עיבדו את אדמתה של איטליה לייצר מגוון של גידולים גם כן. בעלות על אדמה הייתה גורם מרכזי שאבחן בין משפחות אריסטוקרטיות לבין משפחות פשוטי העם, וככל שרומאי היה בעלים של אדמה רבה יותר, כך עלתה חשיבותו בעיר עצמה. לעיתים קרובות זכו חיילים, עם תום שירותם הצבאי, למענק בדמות שטח אדמה ממפקדם. על אף שהחוואים הרומיים נשענו בכבדות על עבדים ככוח עבודה, נשכרו גם עבדים משוחררים ואף אזרחים כדי לפקח על העבדים ולהבטיח כי החווה תתנהל בצורה חלקה.
תרבות

החיים בקיסרות הרומית נסובו סביב העיר רומא, ושבע הגבעות הידועות שבה. בעיר היו תיאטראות רבים, אולמות התעמלות, מסבאות, בתי מרחץ ובתי בושת. לאורך השטחים שהיו תחת שלטונה של רומא, האדריכלות הרומית התפרסה בין בתים צנועים ביותר ועד לווילות מפוארות בכפר, ובעיר הבירה עצמה, רומא, עד לבתים האלגנטיים בגבעת הפאלאטיום, משמה נגזרה המילה ארמון (palace), רובה המוחלט של האוכלוסייה התגוררה במרכז העיר, דחוסה בשיכוני דירות.
לרוב העיירות והערים הרומיות היו פורום ומקדשים, כמו גם בעיר רומא עצמה. אמות מים נבנו כדי להביא מים למרכזי הערים, ויין ושמן יובאו מפרובינקיות רחוקות ואף מחוץ לגבולות הקיסרות. בעלי האדמות התגוררו בדרך כלל בעיר ואילו אחוזותיהם נוהלו בידי מנהלי חווה. כדי לעודד תוצר גבוה מהעובדים, בעלי אדמות רבים שחררו מספר גדול של עבדים. בימיו של אוגוסטוס, עבדים יווניים מתורבתים ממשק הבית לימדו את הצעירים הרומאים (ולעיתים אף את הבנות). פסלים יווניים עיטרו את נוף הגנים בעבודותיהם בגבעת הפאלאטיום ואת האחוזות.
היבטים רבים של התרבות הרומית לקוחים מהיוונים. באדריכלות ובפיסול, ההבדלים בין דגמים היווניים לרומים נראים לעין. התרומה העיקרית של הרומאים לאדריכלות הייתה הקשת והכיפה.
המרכז של המבנה החברתי הקדום הייתה המשפחה דבר שלא רק התבטא בקשרי דם אלא גם קשרים שנוצרו באופן חוקי הידועים כפאטריה פוטסטס (patria potestas – תרגום מלטינית: כוחו של האב). ראש המשפחה היווה את הסמכות האבסולוטית היחידה; הוא היה השליט על אשתו, ילדיו, נשות ילדיו, אחייניו, עבדיו ועבדיו המשוחררים, משתמש בהם וברכושם כרצונו, הוא אף יכול היה להמיתם. במקור, רק האריסטוקרטיית הפאטריקים נהנתה מהזכות להקים שבט משפחתי, או בתי אב (גנס), כיישויות חוקיות; מאוחר יותר, עם החלשותה של הקיסרות עקב מאבקים מדיניים ומלחמות, גויסו גם בני מעמדות אחרים. וכך נוצרו בתי האב הראשונים ממעמד הפלאבים, מחקים את עמיתיהם הפאטריקים.
עבדות ועבדים היו חלק מהסדר החברתי; היו שוקי עבדים בהם יכלו הרומאים לקנות ולמכור עבדים. עבדים רבים שוחררו בידי אדוניהם בעבור השירות אותו סיפקו; עבדים מסוימים חסכו כסף וקנו את חירותם. באופן כללי רצח והטלת מום נאסרו על ידי חקיקה. ההערכה היא כי יותר מ-25% מאוכלוסיית הקיסרות הייתה משועבדת. פרופסור גרהארד רמפל מהאוניברסיטה ווסטרן ניו אינגלנד קולג' טוען כי בעיר רומא לבדה, היו כ-400,000 עבדים, בתקופת הקיסרות.
בעיר רומא נבנה שדה מרס שהיה סוג של שטח אימונים לחיילים הרומאים. בשלב מאוחר יותר, הפך המתחם למסלולי מרוצים ואזור שעשועים. במתחם, התכנס הנוער כדי להתאמן ולשחק, פעילויות שכללו: קפיצה, אגרוף, היאבקות, מרוצים, רכיבה, זריקה (כידון, דיסקוס וכדומה) ושחייה היו בין הפעילויות הגופניות המועדפות.
בנוסף לפעילויות אלה כללו אזורי הכפר גם פעילויות כגון: דייג וצייד. משחקי לוח, ששוחקו בעיר רומא כללו בין היתר, המקבילה הרומית למשחק השחמט, המקבילה הרומית למשחק הדמקה, איקס מיקס דריקס ועוד. היו פעילויות נוספות שהעסיקו את התושבים, כגון: מרוצי מרכבות, מחזות זמר והופעות תיאטרון.
תרבות > אדריכלות

האדריכלות הרומית אימצה אלמנטים מהאדריכלות היוונית החיצונית בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס, למטרותיהם, ויצרה סגנון אדריכלי חדש. שני סגנונות אלה נחשבים לעיתים לגוף אחד באדריכלות קלאסית. כתוצאה מכך, לעיתים מונעת גישה זו את ההבנה והיכולת לשפוט מבנים רומיים לפי הסטנדרטים היווניים, בעיקר כאשר הם מסתמכים על חזות חיצונית בלבד. ספיגתה של ההשפעה היוונית על האדריכלות הרומית, נגלית לעין בהיבטים הקרובים לאדריכלות. לדוגמה: דבר זה בא לידי ביטוי במבוא ובטרקלין של הווילה הרומאיות כמרחב וכמקום לסעודה.
רכיבים חברתיים כגון עושר וצפיפות חברתית גבוהה בערים הביאו את הרומאים לגלות פתרונות אדריכליים חדשים משלהם. לדוגמה: השימוש בקמרון ובקשת בנוסף לידע מבוסס בחומרי בנייה, איפשר לרומאים להשיג הצלחה חסרת תקדים בבניית מבנים ציבוריים מרשימים. כדוגמה לכך ניתן להציג את: אמת המים של העיר רומא, מרחצאות דיוקלטיאנוס, מרחצאות קרקלה, בזיליקת קונסטנטינוס ואולי את המבנה הרומי המפורסם ביותר הקולוסיאום. מבנים אלה הועתקו, בקנה מידה קטן יותר, בערים החשובות ביותר בכל רחבי האימפריה. חלק מהמבנים שרדו כמעט בשלמותם עד ימינו אלה, כמו: חומת העיר לוגו שבפרובינקיית היספניה טארקוננסיס, שבצפונה של ספרד.
התעמולה הקיסרית דרשה כי מבנים אלה ירשימו את הצופים בהם וזאת בנוסף לשימושם הציבורי. הרומאים לא הרגישו מוגבלים על ידי אקסיומת האסתטיקה היוונית לבדה כדי להשיג מטרה זו. הפנתאון ברומא הוא דוגמה לכך, במיוחד בא הדבר לידי ביטוי במבנה המחודש שנבנה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, העומד בתפארתו עד ימינו ומהווה אב טיפוס למבנים מרשימים באדריכלות המזרחית. הקיסר אדריאנוס הותיר את חותמו גם על הנוף בצפונה של בריטניה הגדולה כאשר בנה את חומת אדריאנוס שציינה את גבולה של הקיסרות. לאחר כיבושים נוספים בסקוטלנד החליפה חומת אנטונינוס את חומת אדריאנוס.
מבנים רומיים טיפוסיים הם: מקדש רומי, בית מרחץ, אמפיתיאטרון, וילה רומית ואטריום (חצר פנימית בוילה), אמת מים, בזיליקה קירקוס (מסלול למרוצי סוסים) ורוטונדה.
תרבות > פיסול

על אף שבתחילה הפיסול הרומי העתיק רבות מהפיסול היווני, כשם שהיוונים העתיקו בתחילת דרכם מהפיסול המצרי המאוחר, הפך הפיסול הרומי, בסופו של דבר, לתבנית ברורה משל עצמו, המבליט יותר את הפרט. פסלים רבים שרדו, על אף שחלק ניכר מהם נפגעו במרוצת הזמן. מבין הממצאים ששרדו ישנם פסלים רבים של קיסרים. אף על פי שהפסלים הרומאים העתיקו מעמיתיהם היוונים הם הדגישו את הפרט בשיעור גדול הרבה יותר, ופסלי ראש רבים של אנשים מפורסמים אך גם של אנונימיים שרדו. מצבות של אזרחים עשירים מציגים לעיתים קרובות את דיוקנו של הנפטר שנחקק בתבליט, כמו גם הסרקופג הרומי שלעיתים עוטר בעושר.
בתקופתו של הקיסר אוגוסטוס הפך הפיסול לתעמולתי בעיקרו, הפסלים והאנדרטאות שנוצרו בתקופתו היו משובצים בסממנים שנועדו להציג את הקיסר בהתאם לסיטואציה. קלסתרונו של אוגוסטוס עוצב כאידיאל ובנוסחה קבועה שנשמרה במשך כל זמן שלטונו. העתקים של תאורי הקיסר נעשו בתפוצה גדולה ונשלחו אל כל רחבי הקיסרות. מבין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: אוגוסטוס מפרימה פורטה, אוגוסטוס מוויה לביקנה וארה פקיס.
תקופת שלטונם של הקיסרים הפלאבים, מציינת שינוי בדמותה של החברה הרומית שהתבטא היטב בפסלים שנוצרו בזמנם, חזרה להאנשה בתיאור הדמויות. בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופתם ניתן לציין את: שער טיטוס.
הפיסול שלאחר תקופתם של הקיסרים הפלאבים מתאפיין ביחס מעורב כלפי האלים, בתחילת המאה ה-2 לספירה, בזמנו של הקרסר טראיאנוס, הומעטה חשיבות האלים בתיאורי הניצחון של הקיסר. בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: קשת קונסטנטינוס, אנטינואוס סילואנוס, עמוד טראיאנוס, עמוד אנטונינוס פיוס, שער ספטימיוס סוורוס ופסלו של מרקוס אורליוס.
תרבות > ציור

ידיעותינו על הציור ברומא העתיקה נשענות בחלקן הגדול על חפצי אמנות שהשתמרו מהערים פומפיי והרקולנאום, ובעיקר מציורי הקיר שהתגלו בחורבותיה של העיר פומפיי, שהשתמרו לאחר התפרצותו של הר הגעש וזוב בשנת 79. דבר לא שרד מהציורים היווניים שיובאו לרומא במהלך המאות ה-4 וה-5, או מהציורים שצוירו על עץ באיטליה באותה התקופה. סך כל הממצאים מוגבלים לתקופה של כ-200 שנה מתוך 900 שנה, לערך, של היסטוריה רומית, ולציורים דקורטיביים פרובינציאליים. רובם של ציורי קיר אלה צוירו בטכניקת סקו, אך אחרים צוירו גם בטכניקת פרסקו שהייתה קיימת בתקופה הרומית. קיימות ראיות בפסיפס כי חלק מהציורים הרומיים הם עיבודים ואף העתקים של ציורים יווניים קדומים יותר. מכל מקום, מוסיפה לבלבול היא העובדה כי השמות הכתובים בהקדשות לציורים השונים, יכולים להיות של מהגרים יווניים מהתקופה הרומית, ולא ציורים שהועתקו מהתקופה היוונית הקדומה.
הציורים הרומיים מספקים מגוון נרחב של נושאים: בעלי חיים, טבע דומם, סצנות מחיי היום יום, דיוקנאות וכמה נושאים מיתולוגיים. בתקופת הקיסרות המאוחרת, לאחר שנת 200, החלו להופיע נושאים נוצריים מוקדמים מעורבים יחד עם דימויים פגאניים שרדו על קירות הקטקומבות.
תרבות > כלי חרס

כלי חרס יוצרו בכמויות עצומות ברומא העתיקה, בעיקר למטרות תועלתיות. את שרידיהם ניתן למצוא בכל רחבי הקיסרות לשעבר ואף בחלקים נרחבים הסמוכים לגבולותיה. מונטה טסטאצ'יו הוא תל גדול בעיר קומא המורכב כמעט כולו משברי אמפורה ששימשה לאחסון נוזלים ומוצרים אחרים – ובמקרה זה סביר להניח כי בעיקר שימשו האמפורות לאחסון שמן זית מהיספניה שהגיע לעיר במרחק לא רב מהתל (ושימש כמרכיב העיקרי לתאורה, וזאת בנוסף לשימוש הרב שלו במטבח הרומי ובבתי המרחץ).
אין שקילות רומית לחפצי האומנות אותם יצרו היוונים, ורק ממצאים מעטים בלבד של חפצי אומנות שרדו, אך ישנה כמות רבה של חפצי שולחן מובחרים, וכמות רבה של חפצים קטנים, הקשורים לעיתים תכופות למנורות שמן או חפצים דומים, בעלי נושאים דתיים או ארוטיים. באופן כללי הרומאים לא קברו חפצי אומנות יחד עם מתיהם, דבר המשמש כמקור הטוב ביותר לחפצי חרס עתיקים בימינו, אך גם כלי חרס טהורים אלה ולא יוקרתיים (כשל היוונים) הם עיקר "כוחה" של תעשיית החרס הרומית, שלא כמו הזכוכית הרומית, שבה השתמשה האליטה יותר ויותר יחד עם כלי שולחן מזהב וכסף, שאותם ניתן היה להציג באופן יוקרתי וראוותני. מה שברור הוא כי מהממצאים הרבים שנמצאו שכלי חרס איכותיים היו בשימוש נרחב בשני המעמדות הראשיים שהרכיבו את החברה הרומית. השימוש היקר יותר בחרס היה בתבליטים, בדרך כלל מעוצבים, וזאת במקום צבע או ציורים. לעיתים קרובות הועתקו בתבליטים צורות, דקורציות, מעבודות מתכת יוקרתיות יותר. בייחוד בחלקה המזרחי של הקיסרות, המשיכו מסורות מקומיות שהוכלאו עם סגנונות ואופנה רומית, ויחדיו יצרו גיוון חדש.
החל מהמאה ה-3 חלה ירידה באיכותם של כלי החרס הטהורים, שבחלקה ניתן לשייכה לתסיסה ולחוסר השקט המדיני והכלכלי, וגם מכיוון שכלי הזכוכית החלו להחליף כלי חרס ככלי שתייה (העשירים תמיד המשיכו להעדיף כלי כסף בכל מקרה).
כלי חרס למטבח, ששימשו את בני המעמדות הנמוכים והעניים, נקראו "כלים גסים", וסביר להניח כי יוצרו באופן מקומי. לדוגמה היו כמה סוגים של כלים גסים בריטיים שיוצרו במשך תקופה ארוכה, בעוד שכלי חרס טהורים יוצרו למשך תקופה קצרה בקולצ'סטר, שאם לא כן יובאו, כמו גם כלים גסים, אפילו ממרחק רב כאיטליה.
תרבות > ספרות

מתחילת דרכה הושפעה הספרות הרומית רבות מסופרים יוונים. כמה מהיצירות המוקדמות ביותר ששרדו הן אפוסים היסטוריים המתארים את ההיסטוריה הצבאית המוקדמת של רומא. עם התרחבותה של הרפובליקה, החלו יוצרים ליצור שירה, קומדיה, היסטוריה וטרגדיה.
בתקופת שלטונם של הקיסרים הראשונים החל מה שמכונה תור הזהב של הספרות ההיסטורית. עבודות כמו "היסטוריות" מאת טקיטוס, "המלחמות הגאליות" מאת יוליוס קיסר ו"תולדות רומא" מאת טיטוס ליוויוס הצליחו לשרוד עד לתקופתנו. במקרה של ליוויוס, חלק ניכר מהכתבים אבד ומה שנשאר בידינו מתאר תקופות זמן מוגדרות, יסודה של העיר רומא, המלחמה הפונית השנייה, והתוצאות שבאו לאחריה.
ורגיליוס סימל פסגה חדשה בשחרה האפית הרומית. יצירתו אינאיס נוצרה לפי בקשתו של גאיוס קילניוס מאיקנס ומספרת את סיפור הימלטותו של אינאיס מטרויה והתיישבותו בעיר שתהפך ברבותה ימים לרומא. לוקרטיוס ויצירתו המפורסמת "על טבע היקום", מנסה להסביר את המדע בפואמה אפית כמה מהתורות אותן הוא מציג ניראות מודרניות במידה ניכרת, אולם רעיונות אחרים, בעיקר התאוריה על האור, אינן מקובלות יותר. יצירתו של אובידיוס, מטמורפוזות, נכתבו במשקל הכסמטר דאקטילי, שהיה אופייני לאותה התקופה, ומגוגללת רצף של קרוב למאתיים סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם ועד לסיפור האלהתו של יוליוס קיסר. הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים. באותה התקופה היה ידוע כי יצירתו של אובדיוס הייתה חסרה את כובד המשקל שהיה אופייני לשירה האפית המסורתית.
גאיוס ולריוס קאטולוס וקבוצת המשוררים עימה התרועע, הולידה שירה שהמשיכה את המודל מאלכסנדריה, שערכה ניסויים עם צורות פואטיות שונות שקראו תיגר על הסגנונות הפואטיים המסורתיים. קאטולוס היה גם המשורר הרומי הראשון שכתב שירת אהבה, אוטוביוגרפית בצורה מעושה, שהציגה רומן עם אשה ששמה לסביה. תחת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, המשיך הורטיוס את סגנון השירה המסורתי של שירים קצרים יותר, עם האודות ושירה פיוטית. מארטיאליס, שכתב בזמן שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס, היה משורר עטור תהילה שכתב שירה בסגנון מכתם (שיר קצר), שירה שהייתה לעיתים קרובות פוגענית וביקורתית כלפי אישי ציבור.
סוגת הסאטירה נחשבת באופן מסורתי כהמצאה רומית, הסאטירה נכתבה בין היתר על ידי, יובנליס ופרסיוס.
תרבות > תיאטרון

התיאטרון ברומא העתיקה הושפע רבות מהתרבות היוונית, כמו גם סוגות ספרותיות רבות אחרות המחזאים הרומאים נטו לאמץ ולתרגם מהמחזות היווניים. לדוגמה: מחזהו של סנקה, פדרה, מבוסס על מחזה אותו כתב אוריפידס היווני ונקרא היפוליטוס. דוגמה נוספת (אם כי אינה שייכת לתקופת הקיסרות) היא של פלאוטוס שכתב קומדיות רבות וחלקן הארי היה תרגום ישיר לעבודותיו של מנאנדרוס היווני. הרומאים התעניינו יותר בקומדיה ורבים מהם מצאו את הטרגדיות כמדכאות ומשעממות לבימת התיאטרון.
כאשר משווים ומעמתים את התיאטרון הרומי עם התיאטרון ביוון העתיקה ניתן בקלות להבחין כי התיאטרון הרומי הושפע פחות מנושאי הדת. כמו כן, היה התיאטרון הרומי בעל משיכה רבה יותר לאסתטיקה. בתיאטרון הרומי הייתה הלחימה התאטרלית הרבה יותר, נפוצה והופיעה רבות על הבמה לעומת התיאטרון היווני בו נשענו השחקנית רבות על פנטומימה חוזרת ונשנית. השחקנים פיתחו מעין קוד בימתי שלפיו יכול היה קהל הצופים לזהות את המאפיינים העיקריים של הדמות לפי מראה.
גלימה סגולה: ציינה כי הדמות היא אדם עשיר.
גלימה צהובה: ציינה כי הדמות היא אשה (גלימה זו הייתה נחוצה בימיו הראשונים של התיאטרון מאחר שדמויות נשיות גולמו על ידי גברים, אך עם התקדמותו של התיאטרון הרומי, החלו נשים לגלם את הדמות הנשית בעלילה).
ציצית צהובה: ציינה כי הדמות היא אל.
תרבות > מוזיקה

פחות ידוע על המוזיקה ברומא העתיקה מאשר על המוזיקה ביוון העתיקה. קיימים כמה מקורות (חלקיים לפחות) ששרדו מתקופת יוון העתיקה. לדוגמה, רבות ידוע על התאוריות של פיתגורס ואריסטוקסנוס (חלק מהידע מגיע ממקורות יווניים ואילו חלק מאחר מגיע מכתבים של יוצרים רומאים), וקיימים לפחות 40 כתבי תווים יוונים שפוענחו על ידי החוקרים. לעומת זאת, מעט מאוד מידע שרד בכל הקשור למוזיקה הרומית. ישנן סיבות מגוונות לכך, אחת הסיבות לכך היא כי ראשי הכנסייה הראשונים היו אחוזי פלצות מהמוזיקה שנוגנה בתיאטרון, בפסטיבלים, ובדת הפגאנית ודכאו אותה ברגע שהנצרות הפכה לדת הרשמית של הקיסרות.
על הרומאים לא נאמר כי היו יצירתיים במיוחד כאשר זה הגיע למוזיקה. הם לא חיברו מערכת של רעיונות רוחניים למוזיקה, כפי שעשו היוונים. אף על פי כן, אם הרומאים העריצו את המוזיקה היוונית כמו שהעריצו כל דבר אחר בתרבות היוונית, ניתן לומר בבטחה כי המוזיקה הרומית הייתה חד קולית (הכוונה היא, מנגינה בכלי בודד, ללא כל הרמוניה או שילוב עם כלים אחרים) וכי המנגינות היו מבוססות על מערכת סולמות (הנקראים מודוס) מפורטת.
כמו כן, הייתה השפעה לא יוונית אחרת על התרבות המוזיקלית הרומית. לדוגמה, המוזיקה האטרוסקית, ועם התרחבות הקיסרות, החלה גם להופיע השפעה מהמזרח התיכון ומיבשת אפריקה. כך היו, ללא ספק, במוזיקה הרומית רכיבים לטיניים בני המקום כמו גם רכיבים שאינם אירופאים; הטבע המדויק של רכיבים אלה אינו ברור.
לאחרונה נעשה באיטליה ניסיון ליצור מחדש את המוזיקה הרומית מכלים שנבנו לאחרונה על ידי וולטר מאילוני ולהקתו סיינאוליה[דרוש מקור].
בין כלי הנגינה בהם הרבו להשתמש הרומאים, ניתן למצוא: לוטה, אורגן, קיטרה, לירה, חליל, טימפאני, טמבורין, טובה רומית, קורנו, אאולוס ואסקאולס.
תרבות > לבוש

הביגוד והלבוש הבדילו מעמד אחד ממשנהו. הטוניקה אותה לבשו בני המעמד הפלאבים, כמו גם הרועים והעבדים, הייתה עשויה מחומרים כהים ומחוספסים, בעוד הטוניקות אותן לבשו בני מעמד הפאטריקים הייתה מפשתן וצמר לבן. סנאטור לבש טוניקה עם פסים רחבים, שנקראה טוניקה לטיקלאבי (laticlavi). הטוניקות הצבאיות היו קצרות יותר מאלה שלבשו האזרחים. נערים, עד הגיל שבו חגגו את פסטיבל ליבראליה (Liberalia), לבשו את הטוגה פראטקסטה (praetexta), שהייתה טוגה עם שוליים בצבע ארגמן או סגול. הטוגה ויריליס (virilis) נלבשה בידי צעירים בני 16 כדי לסמן את אזרחותם ברומא.
הטוגה פיקטה (picta) נלבשה בידי גנרלים מנצחים והייתה בה רקמה המדגישה את מיומנותם בשדה המערכה. הטוגה פולה (pulla) נלבשה בעת אבל והייתה בעלת צבעים כהים. אפילו הנעלה סימנה את המעמד החברתי. בני מעמד הפאטריקים נעלו סנדלים בצבע אדום או כתום, לסנאטורים הייתה הנעלה בצבע חום, לקונסולים היו נעליים לבנות ואילו החיילים נעלו מגפיים כבדים. בדרך כלל לבשו הגברים טוגה ואילו הנשים לבשו סטולה, הסטולה הנשית הייתה שונה מהטוגה הגברית, ובדרך כלל הייתה בהירה יותר. בנוסף, המציאו הרומאים את הגרביים ששימשו את החיילים ששירתו בגבולות הצפוניים, ולפעמים האחרונים נלבשו אף בתוך סנדלים.
תרבות > מזון ומשקה

לרומאים היו הרגלי אכילה פשוטים. המרכיבים העיקריים של הארוחה היו פשוטים, בדרך כלל הארוחה המרכזית נאכלה בסביבות 11 בבוקר, והכילה לחם, סלט, גבינה, פירות, אגוזים ובשר קר שנשאר מארוחת הערב של הלילה שקדם. המשורר הרומאי, הורטיוס מציין מרכיב נוסף שהיה חביב על הרומאים והוא, זיתים, בהתייחסו לדיאטה של עצמו, אותה הוא מתאר כפשוטה מאוד: "אני יש לי כאן בשפע, אנדיב וחלמית עדינה המספקים ארוחה". המשפחה אכלה יחדיו, יושבים על שרפרפים סביב השולחן. את המזון המוצק אכלו באצבעות הידיים וכפות שימשו למרקים ומאכלים נוזליים אחרים.
היין נחשב למרכיב שתייה מרכזי, נצרך בכל ארוחה או הזדמנות בידי כל המעמדות ומחירו נחשב לזול. כמו כן, משקאות רבים המכילים ענבים ודבש נצרכו. שתייה על בטן ריקה נחשבה לגסות רוח חסרת נימוס ולחסרת תרבות וסימן בדוק לאלכוהוליזם, שהשפעותיו על החלשת הגוף והשפעותיו הפסיכולוגיות היו ידועות לרומאים. האשמות נכונות על אלכוהוליזם הייתה דרך אפקטיבית להביך יריבים פוליטיים.
תרבות > חינוך

לאחר סדרה של כיבושים במזרח ההלניסטי, אימצו הרומאים כמה תפיסות חינוכיות יווניות לתוך המערכת החינוכית שלהם. הבית היה לעיתים קרובות מרכז הלמידה, בבית לימדו את הילדים את החוק הרומי, מנהגים, ואימון גופני כדי להכין את הנערים, בסופו של דבר, לגיוס לצבא הרומי. דגש רב הושם על הסתגלות למשמעת. בניגוד לבנים, בנות זכו, בדרך כלל, לחינוך בביתן אם מידי אמהותיהן באומנות המסורתיות של טוויה, אריגה, ותפירה ואם בידי עבדים שלימדו אותן באופן פרטי. כמה חוקרים בני זמננו מעריכים כי חלק מהנשים אף היו מלומדות יותר מהגברים, המשורר הסאטירי יובנליס שהתקומם על מספרן הרב של ה"נשים המלומדות" טען: "אל תרשה לאשת חיקך לפתח סגנון עצמאי משלה...אל תניח לה לדעת את כל דברי ההיסטוריה; יישארו-נא כמה דברים בלתי מובנים לה בשעת קריאתם".
החינוך החל בדרך כלל בגיל שש. במשך שש–שבע השנים הבאות, למדו גם הבנים וגם הבנות את יסודות הקריאה, כתיבה, ואריתמטיקה. מגיל 12 למדו הבנים, לטינית, יוונית, דקדוק, וספרות, ובהמשך את תורת הנאום. אומנות הנאום הרטורי נלמדה ותורגלה, ונואם טוב זכה לכבוד רב. הפיכה לנואם יעיל הייתה אחת המטרות של החינוך והלמידה. במקרים מסוימים, עבדים משכילים (בעיקר יוונים) הפיקו תועלת מהענקת חינוך לילדיו של אדונם.
תרבות > שעשועים וספורט

לנוער הרומאי היו כמה צורות של שעשוע וספורט: (אימון), קפיצה, היאבקות, אגרוף ומרוץ. בכפר, צורות הבילוי לעשירי הקיסרות כללו בנוסף דייג וצייד. לרומאים היו גם כמה צורות של משחקי כדור, כולל אחת בעלת דמיון לכדוריד. משחקי לוח, משחקי קובייה, ומשחקי הימורים היו פופולריים עד מאוד בימי קדם. נשים לא נטלו חלק בפעילויות אלה. לעשירים, מסיבות ערב הציעו הזדמנות לבידור, לעיתים מוזיקה, ריקוד, וקריאת שירה. לעיתים, בני המעמד הנמוך, הפלבאים, נהנו גם הם ממסיבות דומות דרך המועדונים או האגודות אליהם השתייכו, מסיבות אלה מומנו על ידי פטרונים ונערכו בדרך כלל במסבאות. ילדים, שיחקו בדרך כלל עם צעצועים או במשחקים כגון סוס ארוך.
אחת מצורות הבידור הפופולריות ביותר הייתה קרבות גלדיאטורים. גלדיאטורים נלחמו או עד המוות או עד "הקזת הדם הראשונה" עם מבחר גדול של כלי נשק ובתסריטים שרובם נכתבו מראש, כמו כיבושה של קרתגו. קרבות אלה הגיעו לפופולריות הגבוהה ביותר שלהם בימיו של הקיסר קלאודיוס, שקבע את תוצאת הקרב בהינף יד. מופעי חיות פרא היו מאוד פופולריים אצל הרומאים גם כן, כאשר חיות מארצות רחוקות הוצגו בפני הקהל או השתתפו במופעי לחימה עם הגלדיאטורים. אסיר או גלדיאטור, חמוש או בלתי חמוש, היה מושלך אל הזירה בשעה שחיות טרף היו משוחררות מולו.
אתר פופולרי אחר בעיר רומא היה הקירקוס מקסימוס, ששימושו העיקרי היה למרוצי סוסים ומרוצי מרכבות, וכאשר הקירקוס היה מוצף (עקב גשמים) נערכו בו קרבות ימיים. לקירקוס מקסימוס היו עוד שימושים רבים. אל הקירקוס יכלו להיכנס כ-385,000 צופים; מכל רחבי הקיסרות הגיעו כדי לצפות בתחרויות. מלבד השימוש לתחרויות ספורט, שימש הקירקוס כשוק וכמקום להימורים. סמכויות עליונות, כגון הקיסר, היו נוכחים, בתחרויות בקירקוס מקסימוס, כיוון שזה נחשב, בקרב ההמון, כגסות רוח להיעדר מתחרויות אלה. הקיסר, לא נטה להעדיף קבוצת מתחרים זו או אחרת, עצם העדפה של קבוצה אחת היה נחשב כבלתי יאה למעמדו. הקירקוס מקסימוס נבנה בשנת 600 לפנה"ס וארח את מרוץ המרכבות האחרון בשנת 549, לאורך יותר מאלף שנה.
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > אמות מים

הרומאים בנו אמות מים כדי לספק מים. העיר רומא עצמה קיבלה אספקת מים מ-11 אמות מים שסיפקו לעיר יותר ממיליון מטרים מעוקבים של מים מדי יום, כמות המספיקה לאוכלוסייה בת 3.5 מיליון נפשות בימינו, ובאורך מצטבר של 350 ק"מ. רובן של אמות המים נבנה מתחת לפני האדמה ורק חלק קטן מהן מעל פני האדמה ונתמך בידי קשתות. אמת המים הרומית הארוכה ביותר, נמשכה לאורך 178 ק"מ, נחשבת באופן מסורתי, לזו שסיפקה מים לעיר קרתגו. מערכת אמות המים שנבנתה כדי לספק מים לעיר קונסטנטינופול, הביאה מים ממקור המרוחק 120 ק"מ מהעיר, לאורך מסלול סבוך ומפותל שנמשך 336 ק"מ.
אמות המים הרומיות נבנו לסיבולת ראויה לציון, ולסטנדרטים טכנולוגיים אליהם לא השתוו עד לזמן המודרני. התנועה באמות המים התבססה על כוח המשיכה. לעיתים, כאשר האמות נאלצו לחצות שקעים העמוקים מ-50 מטרים, השתמשו בצינורות פנימיים כדי לכפות על המים לעלות במעלה הגבעות.
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > סכרים

הרומאים גם בנו סכרים רבים לאיסוף מים, כמו שלושת סכרי סוביאקו, שבאיטליה. שניים מאלה סיפקו מים לאמת המים אניו נובוס, אחת מאמות המים הגדולות ביותר שסיפקו מים לעיר רומא, והגדול מביניהם, הסכר היה הגבוה ביותר שנבנה בידי הרומאים והגבוה ביותר בעולם עד שנהרס בשנת 1305. הרומאים הרבו להשתמש בסכרים ובספרד הגדילו לעשות ובנו 72 סכרים, ועוד רבים אחרים ברחבי הקיסרות, שחלקם אף עדיין בשימוש[דרוש מקור]. באתר אחד, מונטפורדו שבגליסיה, נראה כי הרומאים בנו סכר לרוחב הנהר סיל, כדי לחשוף מרבצי זהב באדמת סחף שבקרקעית הנהר האתר נמצא בקרבת מכרה הזהב הרומי לאס מדולאס.
טכנולוגיה > הנדסה אזרחית > כרייה

הרומאים עשו שימוש נרחב במובילי מים במפעלי הכרייה ברחבי הקיסרות, חלק מהאתרים כמו בלאס מדולאס, שבצפון-מערב ספרד, חדרו לפחות 7 ערוצים עיקריים לראש המכרה. אתרים אחרים כמו דלאוקוטי בדרום ויילס אשר הוזן על ידי לפחות 5 תעלות מים מלאכותיות שהובילו למאגר או מקווה מים גבוה מעל פתח המכרה. המים שימשו לכרייה בלחץ מים, בה זרמים או גלים של מים שוחררו אל פני הגבעה, קודם כדי לגלות סימני זהב, ואחר כך כדי לשטוף את העפרה עצמה. פסולת הסלעים נשטפה בחוצה באמצעות זרם חדש של מים, כמו כן שימשו המים לכיבוי שריפות שהודלקו כדי לשבור סלעים קשים ורצועות של מחצב בין שכבות הסלעים.
משקעי זהב שנמצאו באדמת הסחף היו ניתנים לעיבוד ללא הצורך בריסוק העפרה. שולחנות שטיפה הונחו מתחת ללמאגרי המים, כדי לאסוף את אבקת הזהב וגושי הזהב (אם היו כאלה). עורק הזהב נזקק לריסוק, והרומאים, ככל הנראה, השתמשו בטחנות ריסוק או מעיכה שהופעלו על ידי גלגלי מים כדי לכתוש את העפרה הקשה לפני שנשטפה. הכורים נזקקו גם לכמויות גדולות של מים לכריה עמוקה, וזאת כדי לסלק שאריות סלעים ולהפעיל מכונות כרייה פרימיטיביות, כמו גם כדי לשטוף את העפרות המרוסקות. פליניוס הזקן מספק תיאור מפורט של מכרה זהב בספר ה-33 של יצירתו תולדות הטבע, שרבים מהם קיבלו אישור מחפירות ארכאולוגיות. כמו כן העובדה שהרומאים השתמשו בטחנות מים בקנה מידה נרחב מאושרת על ידי טחנות הקמח בברבגל, שבדרום צרפת, ובג'אניקולו שברומא.