stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק בנימיני
ספריו

יורד במלצ'ט יורד ביוהנס פסיון, ספר שירה, הוצאת גוונים, 1998.
עבד, התענגות, אדון, על סאדיזם ומזוכיזם בפסיכואנליזה ובביקורת התרבות, עורך שותף יחד עם עידן צבעוני, הוצאת רסלינג, 2002.
מה רוצה הגבר?, 8 מסות פסיכו-תאולוגיות, הוצאת רסלינג, 2003.
פאולוס והולדת קהילת הבנים, הוצאת רסלינג, 2007.
השיח של לאקאן, הספר מתבסס על עבודת הדוקטורט של בנימיני, הוצאת רסלינג, 2009.
צחוק אברהם, פירוש לספר בראשית כתאולוגיה ביקורתית, הוצאת רסלינג, 2011.
סובייקט ־ מסך, על האנושי כצופה במרחב הטכנו־תאולוגי, הוצאת רסלינג, 2018.
תאולוגיה ביקורתית, בסבך המונותיאיזם, הוצאת רסלינג, 2022.
להיות מזרחי, אוטוביוגרפיות מושגיות הוצאת רסלינג, 2023.
הערות שוליים

↑  סוכן תרבות | 29.09.23, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 29 בספטמבר 2023
↑  לדוגמה, אמו שעלתה מאיראן, אינה תופסת את עצמה כמזרחית או כפרסית אלא כאיספהאנית, בניגוד לטהראנים ולשיראזים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298495205171  BnF: cb145442912 (data)  GND: 1045496383  ISNI: 0000 0000 6658 2753  LCCN: n98084064  NTA: 344846040  SUDOC: 168611554  VIAF: 54386253   WorldCat (עם VIAF): 54386253
יעקב ארנון

| --- | --- |

יעקב ארנון בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, עת כיהן כיו"ר חברת החשמל
 לידה:  3 באוקטובר 1913 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  7 באוקטובר 1995 (בגיל 82) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
יעקב ארנון (3 באוקטובר 1913 – 7 באוקטובר 1995) היה כלכלן ישראלי יליד הולנד, הממונה על התקציבים הראשון בשנים 1953–1956, מנכ"ל משרד האוצר בשנים 1956–1969 ולאחר מכן פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1913 באמסטרדם בשם יאפ ואן אמרונגן (Jaap van Amerongen) למשפחה יהודית מבוססת של סוחרי יהלומים. עקב מום מולד היה גופו כפוף וקומתו נמוכה. למד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבד במלטשת היהלומים של משפחתו.
ב-16 במאי 1940, שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני להולנד, נישא ללואיזה אשר. בקיץ 1943 נשלחו בני הזוג למחנה וסטרבורק, והשתחררו בעקבות החלטה של הגרמנים לשחרר את כל עובדי מלטשות היהלומים. הם הסתתרו באמסטרדם ולאחר מכן בדרום הולנד.
ב-8 במרץ 1948 הגיעו בני הזוג לארץ ישראל. פרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה בממשלה הזמנית, הציע לוואן אמרונגן את משרת ראש מחלקת הפיקוח על היהלומים, ועם קבלת המשרה עברת את שמו ליעקב ארנון. תחילת 1952 מונה לסגן המפקח על מטבע החוץ במשרד האוצר. עם מינויו של לוי אשכול לשר האוצר מונה ארנון לראש אגף התקציבים, שהוקם במשרד במסגרת ארגונו מחדש. באפריל 1956 מונה ארנון למנכ"ל משרד האוצר. ארנון המשיך בתפקיד זה גם עם מינוי של פנחס ספיר לשר האוצר, בשנת 1963, אף שהביע נכונות להתפטר. במסגרת תפקידו זה נמנה ב-1965 עם יוזמי המיתון. בספטמבר 1969 התפטר ארנון. בהמשך כיהן ארנון כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל לישראל.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה פעיל באגף היוני של "המערך", ולאחר מכן במפלגת "יעד - התנועה לזכויות האזרח" של לובה אליאב ושולמית אלוני. לאחר מכן הצטרף למועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף. ב-1980 נפגש במרוקו, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם נציג אש"ף עיסאם סרטאווי. ב-1983 נפגש בתוניס, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם יאסר ערפאת. ב-1984 נמנה עם מקימי "הרשימה המתקדמת לשלום".
בשנת תשמ"א יצא לאור ספרו "משק בסיחרור", על תקופת האינפלציה והאי-יציבות במשק הישראלי. במחצית השנייה של שנות ה-70 הרבה לכתוב בעיתונות בעד הפעלת שעון הקיץ בישראל. כן תמך במונופול להטסת מטענים, בפיקוח יעיל של הממשלה.
בשנת 1991 הוענק לארנון תואר יקיר ירושלים.
ארנון היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים, נשוי ואב לשלושה בנים – שניים מהם היו פעילים ב"שי"ח" (שמאל ישראלי חדש).
בשנת 1995 הלך ארנון לעולמו. כמה שנים לאחר מכן נקרא רחוב בירושלים על שמו.
ספרו

משק בסיחרור, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א.
לקריאה נוספת

יוסי גולדשטיין ואריה דיין, קראו לו יאפ: יעקב ארנון, בין אמסטרדם וירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
יובל אליצור, יעקב ארנון - מדריכם של "נערי פטנקין", 31 דמויות ממעצבי דור המדינה, הוצאת "כרמל", עמודים 149 - 152
הערות שוליים

↑  שינויים ארגוניים במבנה משרד האוצר, דבר, 17 בספטמבר 1952
↑  השלושה שנסעו - ד"ר יעקב ארנון, אהד משלושת הישראלים שנפגשו בשבוע  שעבר עם ערפאת, מסכם בראיון ל"כותרת ראשית" את רשמיו, כותרת ראשית, 26 בינואר 1983
↑  תרגיל באזרחות, "העולם הזה", גיליון 2443 מ-27 ביוני 1984, עמוד 15
↑  יעקב ארנון, איך לארגן הובלה אוירית, דבר, 12 בספטמבר 1977
↑  רשימת מקבלי התואר בשנת תשנ"א-1991, באתר עיריית ירושלים.
↑  טלילה בן זכאי, אחר הפגישה, מעריב, 28 בינואר 1983
↑  תום שגב, שיעור היסטוריה | ביוגרפיה על יעקב ארנון, רומנטיקן תמים, באתר הארץ, 12 בפברואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306272005171  BnF: cb16615915z (data)  GND: 1019134380  ISNI: 0000 0003 6649 0869  LCCN: n86057756  NTA: 263662950  VIAF: 230049495   WorldCat (עם VIAF): 230049495
יחסי גרמניה – הרפובליקה הדומיניקנית

| יחסי גרמניה – הרפובליקה הדומיניקנית |
| --- | --- |
גרמניה: הרפובליקה הדומיניקנית


גרמניה: הרפובליקה הדומיניקנית
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 48,670
אוכלוסייה
84,431,715: 11,450,910
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 121,444
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 10,606
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי גרמניה–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סקירה כללית

הרפובליקה הדומיניקנית וגרמניה נהנות מיחסים דו-צדדיים טובים, כאשר התיירות משחקת תפקיד מפתח. עם כ-200,000 תיירים בשנה, הגרמנים מהווים את קבוצות התיירים הגדולות ביותר, אחרי אמריקאים וקנדים.  ישנם כ-7,000 גרמנים המתגוררים במדינה, שרובם התיישבו בחוף הצפוני (בפוארטו פלטה, בקברטה, בסוסואה) או בבירה סנטו דומינגו.
יחסים כלכליים

הסכם ידידות, סחר וספנות דו-צדדי נחתם בשנת 1957. במיוחד מאז תחילת ההתעוררות הכלכלית במדינה בסוף שנות התשעים, היחסים הכלכליים בין שתי המדינות התהדקו. חברה גרמנית מפעילה את פארק השמש הגדול ביותר באיים הקריביים בצפון הרפובליקה הדומיניקנית. גרמניה היא אחד השווקים האירופיים החשובים ביותר של הרפובליקה הדומיניקנית למוצרים אורגניים (בננות, קקאו וקפה). הייצוא העיקרי של גרמניה לרפובליקה הדומיניקנית הוא כלי רכב וחלקי רכב, מכונות ומוצרים כימיים.
ברפובליקה הדומיניקנית פועלות כ-60 חברות גרמניות. לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-דומיניקנית הוקמה בשנת 1994.
שיתוף פעולה בפיתוח

שיתוף פעולה פיתוח גרמני בצורת פרויקטים אזוריים מתמקד בשימוש בר-קיימא במשאבי הטבע והגנת האקלים. גרמניה היא אחת התורמות העיקריות במדינה לצד ספרד, קנדה וארצות הברית. בנוסף, גרמניה תורמת למעלה מ-20% מסיוע הפיתוח הניתן על ידי האיחוד האירופי, שהוא התורם הגדול ביותר של הרפובליקה הדומיניקנית.
תרבות

העניין בגרמניה, בשפה הגרמנית ובנוכחות התרבותית של גרמניה ברפובליקה הדומיניקנית גבר בצורה ניכרת, לא מעט בגלל המספר ההולך וגדל של תיירים גרמנים המבקרים במדינה.
מאז 2001, חברת תרבות גרמנית-דומיניקנית (Centro Domínico-Alemán) התמקמה ברובע הקולוניאלי העתיק של סנטו דומינגו, שנמנה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
נציגויות דיפלומטיות

הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בהמבורג, פרנקפורט ושטוטגרט.
גרמניה מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית שגרירות בסנטו דומינגו.
יחסי דרום אוסטיה – ונצואלה

| יחסי דרום אוסטיה – ונצואלה |
| --- | --- |
דרום אוסטיה: ונצואלה


דרום אוסטיה: ונצואלה
שטח (בקילומטר רבוע)
3,900: 912,050
אוכלוסייה
72,000: 28,433,569
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 482,359
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 16,964
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי דרום אוסטיה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אוסטיה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה. ונצואלה הכירה בדרום אוסטיה ובאבחזיה ב-10 בספטמבר 2009.
נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, הודיע כי מדינתו מכירה בדרום אוסטיה ובאבחזיה כאשר התארח אצל נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב. צ'אווס הודיע גם כי ייווצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם דרום אוסטיה ואבחזיה.
צ'אווס הגן בעבר על הכרתה של רוסיה בשתי הרפובליקות, ואמר כי "רוסיה הכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה. אנו תומכים ברוסיה. רוסיה צודקת ומגנה על האינטרסים שלה".
לאחר שהחליף את אדוארד קוקואיטי כנשיא דרום אוסטיה פיטר ליאוניד טיבילוב את נרימן קוזייב מתפקיד השגריר ב-25 ביולי 2012.
בינואר 2019 נסע נשיא דרום אוסטיה אנטולי ביבילוב לוונצואלה כראש משלחת של ארצו. ביבילוב השתתף בהשבעה של ניקולאס מדורו כנשיא ונצואלה.
במהלך משבר הנשיאות בוונצואלה הודיע הנשיא הזמני, חואן גואידו, כי הוא מתכוון לבטל את ההכרה באבחזיה ובדרום אוסטיה לאחר שתוקם ממשלה חדשה.
יחסי גרמניה–מלטה

| יחסי גרמניה–מלטה |
| --- | --- |
גרמניה: מלטה


גרמניה: מלטה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 316
אוכלוסייה
84,431,715: 541,063
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 20,957
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 38,733
משטר
רפובליקה פדרלית חוקתית: רפובליקה

יחסי גרמניה–מלטה הן היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מלטה. גרמניה ומלטה מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1965. שתי המדינות הן חברי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, האיחוד האירופי, אזור שנגן וגוש האירו. מלטה משתפת פעולה עם נאט"ו בתוכנית השותפות לשלום.
השגרירות הגרמנית נפתחה בולטה בשנת 1965, אותה שנה שבה גם נפתחה שגרירות מלטה בברלין.
אוניברסיטת מלטה מאז 2008 תוכנית מן המניין ללימודי גרמנית. האגודה הגרמנית-מלטזית קיימת משנת 1991 והיא ממוקמת באדנאו.
היסטוריה

בימי הביניים הייתה מלטה תחת שליטת בית הוהנשטאופן בין השנים 1194–1268, שבאותה העת הם הפכו לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה. במאה ה-16 הייתה מלטה לזמן קצר תחת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהציע אותה בשנת 1525 כנחלה לאבירי סנט יוחנן, שגורשו מרודוס. המסדר קבע את תולדות האי במשך 268 השנים הבאות ולכן מכונה לעיתים קרובות "מסדר מלטה".
בשנת 1798 הגיע נפוליאון בונפרטה עם ציו לפני מלטה. תחת האדון הגרמני היחיד של המסדר פרדיננד פון הומפש צו בולהיים ננטש האי על ידי אבירי המסדר, ולאחר התקוממות מלטזית, האיים עברו לשליטת בריטניה בשנת 1800, ונשארה בשליטתם עד 1964.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה מלטה לבסיס פעולה נגד צוללות גרמניות. במהלך מלחמת העולם השנייה, מלטה שוב שימשה בסיס לבעלות הברית בשל מיקומה האסטרטגי. האי נפגע בעקבות למעלה מ-2000 תקיפות אוויריות גרמניות ואיטלקיות, שגבו יותר מ-1,500 קורבנות מלטזים. בשנת 1964 מלטה קיבלה את עצמאותה, ובשנת 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ומלטה. היחסים התגברו עם הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופי בשנת 2004.
משנת 2007 עד 2009, גרמניה עזרה בחיפושים והתאוששותם של פליטים מהמים המלטזיים. עבור תיירים גרמנים מלטה היא יעד מאוד פופולרי, לצד תיירים בריטים ואיטלקים, הם מהווים את נציגויות התיירות הגדולות.
יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה במלטה שגרירות בלה ולטה בלבד. מאידך, מלטה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, בדיסלדורף, בפרנקפורט, בהמבורג, במגדבורג, במינכן ובשטוטגרט.
יחסי דנמרק–תוניסיה

| יחסי דנמרק–תוניסיה |
| --- | --- |
דנמרק: תוניסיה


דנמרק: תוניסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 163,610
אוכלוסייה
5,983,727: 12,295,083
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 48,530
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,550: 3,947
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה דמוקרטית

יחסי דנמרק–תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה התוניסאית. שגרירות דנמרק באלג'יר אמונה על היחסים עם תוניסיה לצד קונסוליה של כבוד בתוניס, ואילו שגרירות תוניסיה בהאג מייצגת אותה בדנמרק, וכן יש לה קונסוליה של כבוד בקופנהגן. בנוסף, שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1959.
סחר

בשנת 2017 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-30 מיליון דולר. עיקר הסחורות שייצאה דנמרק לתוניסיה כללו נייר, מכונות וציוד אלקטרוני, ואילו עיקר הסחורות שייצאה תוניסיה לדנמרק כללו ציוד חשמלי ואלקטרוני, מלח, גופרית, אדמה, אבן, טיח ועוד.
יעקב אשמן

| --- | --- |
יעקב אשמן תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יעקב אשמן תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בספטמבר 1926 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  19 ביוני 1974 (בגיל 47) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  יורם נבו 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה", האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יעקב ישראל אַשְׁמָן (4 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 1974) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי ילדים ונוער ישראלי. עורך "הארץ שלנו" מ-1965 ועד מותו. אחיינו של המחזאי אהרן אשמן.
ביוגרפיה

אשמן נולד, גדל ולמד בתל אביב, וסיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה". לאחר תום לימודיו התגייס למשטרת היישובים, ואף חבר בסתר לארגון הלח"י. מנעוריו היה בעל דעות ימניות, שהובילו אותו אל כתב העת "אלף" של תנועת הכנענים.
השתתף בלחימה במלחמת העצמאות, ונפצע בקרב על הגנת ירושלים. בתום המלחמה השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית. בשנת 1951 חזר כמורה לגימנסיה "הרצליה", ובשנת 1952 הצטרף למערכת עיתון הילדים "הארץ שלנו". שנים רבות עבד בעיתון ככתב, כסגן העורך, ומשנת 1965 ערך את "הארץ שלנו".
אשמן החל לפרסם את יצירותיו – רשימות, כתבות וסיפורים – עוד בהיותו תלמיד גימנסיה "הרצליה", בעיתון התלמידים. בתקופה הקצרה שיצא לאור כתב העת "אלף", השתתף בכתיבתו, הן תחת שמו האמיתי והן בשמות עט. במשך שנות עבודתו ב"הארץ" פרסם טור יעץ חינוכי להורים, שלימים כינסו בספריו.
הוא גידל וטיפח יוצרי ספרות ילדים, והצמיח דור חדש של משוררים וסופרים, שלימים נתפרסמו והיו בין ראשי המדברים בתחום ספרות הילדים. בשעתו תמך בהוצאת ספרו הראשון של פנחס שדה, "החיים כמשל" (1958), ועודדו להיאבק על הוצאת הספר המהפכני הזה, שנדחה על ידי הוצאות הספרים.
יעקב אשמן נפטר באופן פתאומי בשנת 1974, מהתקף לב בביתו בתל אביב, בגיל 48. הותיר אישה, בן ובת.
על שמו נקבע הפרס השנתי לסיפור הקצר לילדים
ספריו

בסבך הרִגול המצרי: עלילות אורי וגדעון, תל אביב: מצפן, תשי"ג 1953. (בחתימת "יורם נבו")
לוּלוּ; ציורים: אלישבע נדל-לנדאו, תל אביב: הדר, תשי"ח.
אתה ובנך ובתך: 77 עצות להורים; ציורים: דוֹש, ירושלים – תל אביב: שוקן, 1958.
כושי השובב; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשי"ט. (סיפור על חתלתול)
שאל ואיָעץ; ציורים: סימה בגד דב, תל אביב: י’ צ’צ’יק, 1963. (ספר יעץ)
אבא שלי עובד; תמונות: פאול גרוס; סִפור: יעקב אשמן, תל אביב: הדר, תשכ"ג.
ספריו > תרגום

גורית אקסלרד, סין, סונג ואני; מצויר בידי המחברת; תרגם מכתב-יד: יעקב אשמן, תל אביב: גדיש, תשט"ו.
לקריאה נוספת

אלי אשד, הקומיקס הישראלי : מהצבר ועד גיבור העל - דמויות ומגמות מרכזיות בעלילון העברי 1935–2000, כתב הוצאה לאור, 2022, הפרק "יעקב אשמן", עמ' 79–111.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  יעקב אשמן למנוחות, דבר, 21 ביוני 1974
↑  מת יעקב אשמן, עורך "הארץ שלנו", מעריב, 20 ביוני 1974.
↑  זוכי פרס יעקב אשמן לסיפור קצר לילדים
↑  סקירות: שאול הון, 77 עצות להורים, מעריב, 9 בינואר 1959; מחנכת, תשובות לשאלות הורים, דבר, טור 2, 28 באפריל 1959.
↑  סקירה: מ. בר, אמא, במה עובד אבא, מעריב, 2 בינואר 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310222005171  ISNI: 0000 0004 0255 8374  LCCN: no2011130088  VIAF: 298150698   WorldCat (עם VIAF): 298150698
יחסי גרמניה–מיקרונזיה

| יחסי גרמניה–מיקרונזיה |
| --- | --- |
גרמניה: מיקרונזיה


גרמניה: מיקרונזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 702
אוכלוסייה
84,431,715: 113,292
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 460
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 4,060
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה פדרלית נשיאותית דמוקרטית

יחסי גרמניה–מיקרונזיה הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין המדינות הפדרליות של מיקרונזיה שכוננו בשנת 1992.
היסטוריה

ניתן למצוא קשר בין שתי המדינות לראשונה בתקופה הקולוניאלית: בשנת 1885, התגלעה מחלוקת בין הקיסרות הגרמנית לבין ממלכת ספרד בשאלת קרוליין, בין היתר, לגבי הארכיפלג של איי קרוליין, המהווים חלק משמעותי בשטח מיקרונזיה של היום. המחלוקת הלכה בתחילה לטובת ספרד, שקיבלה את השלטון הקולוניאלי על האיים, אולם בשנת 1899 מכרה ספרד סוף סוף את האיים לאימפריה הגרמנית במסגרת האמנה הגרמנית-ספרדית. האיים היו שייכים לאזורים המוגנים של גרמניה בדרום האוקיינוס השקט, וביחד עם איים אחרים בדרום האוקיינוס השקט היו חלק מגינאה החדשה הגרמנית. בשנים 1910–1911 דוכאה התקוממות מצד הסוקאים. עם כיבוש האיים בידי יפן בשנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הסתיימה ההשפעה הקולוניאלית של גרמניה על מיקרונזיה.
יחסים דיפלומטיים

יחסים דיפלומטיים קיימים מ-21 באפריל 1992. לגרמניה אין שגרירות במיקרונזיה, והיא מיוצגת בידי השגרירות הגרמנית במנילה, הפיליפינים. גם למיקרונזיה אין שגרירות בגרמניה, והיא מיוצגת בה באמצעות שגרירות מיקרונזיה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
כלכלה ופיתוח

על פי משרד החוץ הפדרלי, ליחסי סחר דו צדדיים יש "נפח צנוע ביותר". בשנת 2014 היבוא לגרמניה הסתכם ב-20,000 אירו, והיצוא למיקרונזיה ב-169,000 אירו.
גרמניה תומכת מדי פעם בפרויקטים קטנים בתחום שיתוף פעולה טכני. פרויקטים של פיתוח נוסף במיקרונזיה ממומנים בעקיפין באמצעות היטלים לאיחוד האירופי. יתרה מזאת, האגודה הגרמנית לשיתוף פעולה בינלאומי תומכת בפרויקט בנושא ייעור בר-קיימא במדינות הקהילה הפסיפית, שממנו גם מרוויחה מיקרונזיה.
יחסי גרמניה–הפיליפינים

| יחסי גרמניה–הפיליפינים |
| --- | --- |
גרמניה: הפיליפינים


גרמניה: הפיליפינים
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 300,000
אוכלוסייה
84,431,715: 116,080,711
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 437,146
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 3,766
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי גרמניה–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין הפיליפינים, אשר הם חזקים וחיוביים. ב-25 באפריל 1955 נחתם הסכם אשר הוביל לשיתוף פעולה דינמי בין שתי המדינות. גרמניה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליית כבוד בסבו, מאידך, הפיליפינים מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט והמבורג. גרמניה היא שותפת הסחר של הפיליפינים מהמובילות באיחוד האירופי אחרי הולנד, צרפת ובריטניה.
היסטוריה

היחסים בין גרמניה והפיליפינים החלו במהלך המאה ה-19, אז הגיבור הלאומי חוסה ריזאל, אשר חי זמן מה בגרמניה וסיים לכתוב את הרומן המפורסם שלו אל תגע בי בזמן שגר שם, והוא פרסם את זה בסיועו של פרופסור פרדיננד בלומנטריט; הבית בו התגוררה ריזל בברלין מהווה לוח זיכרון ונעשים מאמצים לרכוש את הבניין מבעליו. פסל בגודל טבעי של חוזה ריזל עומד במזרקה בפארק קטן בווילהלמספלד, היידלברג. הגירה המונית מהפיליפינים לגרמניה החלה בשלהי שנות ה-60, כאשר מספר גדול של אחיות פיליפיניות נכנסו לעבודה בבתי חולים גרמניים; עם זאת, עם הופעת משבר הנפט בשנת 1973, נעצר גיוס האחיות במידה רבה. שכירת אחיות פיליפיניות התחילה מחדש בשנת 2013, כחלק מההסכם בין סוכנות התעסוקה הפדרלית הגרמנית לבין מינהל התעסוקה הפיליפיני בחו"ל. הגירה באמצעות נישואין החלה בשנת 1980, עם כ-1,000 נשים בשנה פנו לשגרירות הפיליפינית בבקשה לתעודת נישואין עד 1990.
יחסים דו-צדדיים

שר החוץ הפיליפיני אלברט דל רוסריו ביקר בגרמניה בדצמבר 2011. נפגש עם עמיתו שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה. כמו כן, שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה ביקר בפיליפינים בפברואר 2013 בליווי משלחת עסקים גרמנית. הוא ניהל שיחות עם הנשיא בניגנו אקינו (השלישי) ושר החוץ אלברט דל רוסריו. ההיסטוריה של גרמניה והפיליפינים חוו כמה אירועים מוזרים כמו קרב מפרץ מנילה. כפי שדווח על ידי הנשיא פידל ראמוס במהלך חנוכת תערוכת מאבוהאיי גרמניה אקספו בשנת 2008, אוניות גרמניות צפו מקרוב במהלך המצור, והמתינו לתוצאה.
פיליפינים בגרמניה

יותר מ-60,000 פיליפינים חיים בגרמניה המורכבים ממגוון אנשים ותחומי חיים, כולל מהגרי עבודה במגזר הרפואי ותעשיות מבוססות ים, וכן מספר נשים הנשואות לגברים גרמנים שפגשו באמצעות סוכנויות נישואין בינלאומיות. הפיליפינים בגרמניה הקימו יותר ממאה ארגונים אזרחיים. תחרויות קריוקי, הן סוג פופולרי במיוחד של מפגש חברתי. עבודת התנדבות מבוססת כנסייה נפוצה אף היא, והצליחה במיוחד בעידוד מעורבות חברתית של מהגרות, שמטרתה לסייע לקהילה הפיליפינית המקומית וכן לגייס כסף לפרויקטי צדקה בפיליפינים. הפיליפינים משולבים היטב בחברה הגרמנית, על ידי שכניהם הרואים עבודה קשה, מיומנת ושלווה. על פי סקר מ-1997 שנערך על ידי האוניברסיטה ההולנדית ואן טילבורך, 75% מהם מרגישים שאין להם בעיות עם התאמה תרבותית או לשונית. קשה להשיג הערכות מהימנות על מספר הפיליפינים בגרמניה. שגרירות גרמניה בפיליפינים העריכה כי 35,000 אזרחים פיליפינים עבדו בגרמניה החל משנת 2008, וכי 30,000 נוספים התאזרחו כאזרחים גרמנים. בערך 1,300 פיליפינים מקבלים אזרחות גרמנית בכל שנה. נתונים רשמיים של הלשכה הסטטיסטית הפדרלית של גרמניה הראו כי 23,171 פיליפינים מתגוררים במדינה החל משנת 2003; מספר זה לא כלל פיליפינים שהתאזרחו כאזרחים גרמנים, וגם לא את אלה שהתגוררו במדינה באופן לא חוקי. מחקר שנערך בשנת 2007 על ידי חוקרים ברשת על הגירה בפיליפינים, העלה כי מספר התושבים הבלתי חוקיים עשוי להיות גבוה כ-40,000. עם זאת, הקונסוליה הכללית של הפיליפינים טוענת כי מספר הפיליפינים המתגוררים באופן לא חוקי בגרמניה הוא קטן מאוד. כתוצאה מההגירה המוקדמת הנשלטת על ידי אחיות וכלות על פי הזמנה, הקהילה הפיליפינית בגרמניה סובלת מאיזון מגדרי, עם כמעט 3.5 נשים לכל גבר, על פי הלשכה הסטטיסטית הפדרלית של גרמניה. רק בהמבורג יחס זה הפוך.
גרמנים בפיליפינים

התיישבות גרמנית בפיליפינים החלה במהלך העידן הקולוניאלי, כאשר האימפריה הגרמנית ניסתה לרכוש את הפיליפינים. זזה מתייחס גם לאזרחים פיליפינים ממוצא גרמני טהור או מעורב השוהים כיום במדינה. בשנים האחרונות כמה עסקים גרמנים הקימו סניפים בפיליפינים, ומספר גרמנים בחרו בפיליפינים כמקום מגוריהם החדש. מאז הקמתו בינואר 1906, המועדון הגרמני בפיליפינים סיפק מקום של הפוגה ואינטראקציה לגרמנים ופיליפינים כאחד. במאה האחרונה היא עדה להיסטוריה המתפתחת של המדינה וכיום נהנית מפטרונות קבועים של חברים ואורחים במיקומה הנוכחי בכפר לגאספי בעיר מקטי.
בערך 4,000-6,000 גרמנים עובדים, לומדים או פשוט חיים בפיליפינים. 52 חברות גרמניות התבססו בפיליפינים בשנת 2009.
ישעיהו ירחע

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1873 סלוצק 
 פטירה:  4 במרץ 1941 (בגיל 68) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
ביתו של ישעיהו ירחע בסמטת בית השואבה 4, בתל אביב, 1936
ישעיהו ירחע (באנגלית: Isaiah Jarcho;‏ 18 בינואר 1872, ח' בשבט תרל"ב - 4 במרץ 1941, י"א באדר תש"א) היה מהנדס שתכנן את המושבה רעננה והקים מספר בתים בתל אביב.
קורותיו

נולד לגולדה אסתר ואהרון יעקב בסלוצק, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה בת שמונה ילדים (שישה אחים ושתי אחיות).
ירחע הגיע לניו יורק ב-1891 בהזמנת בן-הדוד של אימו שעבד שם כקבלן. ב-1897 זכה לאזרחות אמריקנית. הוריו ויתר האחים היגרו גם הם בשנת 1900 לערך לארצות הברית והמשפחה התאחדה שם.
ירחע שימש כמהנדס בעיריית ניו-יורק.
בשנת 1920 הגיע לארץ יחד עם יהודה לייב קזן (קסין) מטעם חברת "אחוזה א' ניו יורק" על מנת לברר את אפשרויות רכישת קרקעות להקמת מושבה חקלאית.
בנוסף, הוא הביא עמו סכום עצום לאותה עת של מאה אלף דולרים, שמסרו לו אחיו העשירים למטרות השקעה.
ירחע וקזן חיפשו בארץ ישראל במשך כשמונה חודשים אחר שטח האדמה המתאים ביותר להקמה מושבה חקלאית. לבסוף מצאו שטח מתאים בקרבת כפר סבא.
בתחילת אפריל 1922 יצא עם ראשוני החלוצים ברגל לשטח רעננה ומונה כמנהל המושבה מטעם "אחוזה".
ירחע מדד את הקרקע בעזרת מכונת מדידה שהביא עמו מארצות הברית וחילק את השטח לחלקות בנות כ-50 דונם כל אחת. הוא תכנן את המושבה כרחוב ראשי ארוך, ומשני צידיו חלקות המגורים הצרות והמוארכות, אשר בחזיתם בתי המגורים ומאחור שטחי החקלאות. ירחע יצא לירושלים, כדי לקבל חוות דעת מקצועית אילו גידולים כדאיים לטיפוח במושבה. הוא נפגש עם שמואל ברוזה, שנחשב בזמנו כגדול המומחים לחקלאות בארץ.
ירחע רכש בתחילת 1922 מגרש ברחוב אלנבי 92 א' בתל אביב מאדמת "חברה חדשה" בשותפות עם אליעזר כץ-שטרשונסקי. לימים נקרא הרחוב סמטת בית השואבה 4 (בסמוך למפעל המים העירוני).
על המגרש נבנה בשנת 1926 ביתו של ישעיהו ירחע, שתכנן האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין. מאוחר יותר הושכר חלק מן הבית ל"מלון אלנבי". מטה המכביה הראשונה פעל בבית במרץ 1932.
בשנים 1923–1924 רכש ירחע מספר מגרשים. אחד מהם, חלקה גדולה (6127 מ"ר) בשכונת תל נורדאו, קנה בעבור מאתיים לירות מנדטוריות. המגרש הוחכר בהמשך לד"ר יוסף סורקיס (1872 - 1941) למטרת הקמת ראינוע. התנאי שהציב ירחע לעסקה היה שהראינוע יקרא על שם בתו הבכורה, רינה, שעבדה זמן מה כמורה לאנגלית בגימנסיה הרצליה. "גן רינה" תוכנן גם הוא בידי האדריכל יעקב אורנשטיין, נבנה מול בית העם ונפתח בשנת 1929. הראינוע הפך למוסד תרבות בעיר ופעל בה במשך 31 שנים עד שנת 1960. על מגרש אחר נבנה בשנת 1934 הבניין החדש של בית הספר תל נורדאו. בסמוך לבית הספר תוכננו עוד חמישה בתי דירות.
הקים, יחד עם בנו שאול, בתו רינה וחתנו שמואל, ב-1935 את "בנק האחים ירחע" שנעשה ב-1939 "חברת האחים ירחע".
לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב בספטמבר 1940, עזבו בני המשפחה את הארץ ושבו לארצות הברית באוניה.
ירחע היה נשוי לאנה לבית לוין. אחיו הוא הפרופסור לרפואה והחוקר יוליוס ירחע (מייסד הספרייה הרפואית על שם ברמן של האוניברסיטה העברית).
ישעיהו ירחע נפטר מהתקף לב ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו שתי בנות ובן.
הערות שוליים

↑  על פי הרשום על מצבתו;1 במרץ 1873על פי אתר GENI; על פי דני רכט, נולד ב-1872
↑  א. כנרתי, מגרש "גן־רינה" נמכר בחצי מיליון דולר. יוקם עליו פסג' ענק בן 15 קומות, למרחב, 13 בדצמבר 1959
יחסי גרמניה–מצרים

| יחסי גרמניה–מצרים |
| --- | --- |
גרמניה: מצרים


גרמניה: מצרים
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 1,001,450
אוכלוסייה
84,431,715: 116,996,270
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 395,926
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 3,384
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גרמניה-מצרים הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין רפובליקת מצרים הערבית.
היחסים הדיפלומטים בין גרמניה המערבית למצרים כוננו ב-1957.
היסטוריה

בדצמבר 1953, החלו לראשונה יחסים בין גרמניה המערבית למצרים בפרויקטים של שיתוף פעולה טכני, הכולל פרויקט של הבראה מקצועית, מחקרים משותפים על ברזל גולמי ועוד.
יחסים כלכליים

מצרים מדורגת במקום השלישי ברשימת הסחר של גרמניה במזרח התיכון.
נכון ל-2007, הייצוא הגרמני למצרים הסתכם בכ-2.1 מיליארד אירו. הייצוא המצרי לגרמניה הסתכם באותה שנה בכ-804 מיליון אירו.
יחסים דיפלומטיים

לגרמניה יש שגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה. מצרים מחזיקה בשגרירות בברלין וקונסוליות בפרנקפורט ובהמבורג.
ראו גם

המדענים הגרמנים במצרים