stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרקולס
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה העשירית – עדר הבקר של גריאון

המפלצת כריסאור והסוס המכונף פגסוס נולדו מתוך גופה של הגורגונה מדוזה כאשר כרת פרסאוס את ראשה. פגסוס מצא את מנוחתו באורוות האלים ואילו כריסאור הוליד מקלירואה, בתו של אוקיינוס, יצור כלאיים נוסף – גריאון הענק, שהיה בעל שלושה גופים מחוברים זה לזה במותניהם. גריאון ישב באי אריתיה, ליד שטף האוקיינוס המקיף כטבעת את העולם, שם היה לו עדר של פרות אדומות. את הפרות רעה עבורו אוריטיון בעזרת הכלב אורתוס. כלב זה, שהיה בעל שני ראשים, נולד למפלצות הכתוניות טיפון ואכידנה.
מטלתו העשירית של הרקולס הייתה ליטול מגריאון את עדר הבקר שלו, ולהביאו למיקנה. הוא הרחיק עד גבולות העולם המיושב והגיע לטרטסוס (תרשיש), ובמיצר שבין קצה אירופה וקצה אפריקה הציב את צוקי גיברלטר שנקראו על שמו.
כשהליוס, אל השמש, קפח בקרניו על ראשו, איים עליו הרקולס בחיציו, והאל השאיל לו את ספל הזהב שבתוכו שט כל לילה באוקיינוס בשובו אל המזרח. הרקולס הפליג בספל הזה לאריתיה, שם רוצץ באלתו את ראשיו של הכלב אורתוס, הרג את הרועה אוריטיון ולבסוף קטל בחיציו את גריאון עצמו. בספלו של הליוס הוביל הרקולס את העדר לטרטסוס, החזיר את הספל להליוס ופנה ליוון.
בדרך נלחם הרקולס בליגורים, שניסו לגזול ממנו את הבקר. כשאזלו חיציו, רגם את הליגורים בסלעים שזאוס המטיר למענו מהשמיים. בקצה איטליה נמלט שור אחד, שחה לסיציליה והרקולס שיצא בעקבותיו מצא אותו לבסוף ברפתו של המלך אריקס. המלך השחצן הזמין את הרקולס לקרב היאבקות. שלוש פעמים הכריע הרקולס את המלך עד שהרגו. כשהמשיך בדרכו צפונה, לאורך חוף הים האדריאטי, שילחה הרה בעדרו זבובי בקר. בעמל רב אסף הרקולס את הפרות המוכות שנפוצו בהרי תראקיה. הוא מילא את אפיקו של הנהר סטרימון בסלעים, חצה את הנהר עם העדר והגיע ללא תקלות עד ללשון היבשה ליד קורינתוס. שם, על צוק נישא, עמד הענק אלקיאונאוס ורגם אותו בסלעים. הרקולס הדף באלתו סלע שהושלך אליו והסלע שב בתנופה כפולה ומחץ את הענק.
לבסוף הביא הרקולס את העדר למיקנה, שם זבח אותו אוריסתאוס להרה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה האחת-עשרה – תפוחי ההספרידות

הרקולס השלים עשר מטלות, אך מכיוון שאוריסתאוס לא הכיר במילוי שתיים מהן (קטילת ההידרה וניקוי רפתות אוגיאס) הוא שלח אותו למטלה אחת-עשרה. את העץ המניב תפוחים מזהב העניקה גאיה כשי כלולות לזאוס והרה. הוא ניטע במקום סתר, ועל תפוחיו השגיחו ארבע "נערות המערב", ההספרידות, בעזרתו של הנחש לאדון.

מכאן ישנן שתי גרסאות לסיפור:
גרסה ראשונה: את מקומו של העץ ידע נראוס שר הים. הרקולס תפס אותו כשהיה שקוע בשינה ולא הרפה ממנו, על אף שנראוס ניסה להתחמק בלובשו צורות שונות ומשונות. לבסוף פצה האל הזקן את פיו וגילה לו את מקום הסתר. הרקולס הגיע לגן, הרג את הנחש ונטל מהתפוחים.
גרסה שנייה: בדרכו נקלע הרקולס למקום שבו עומד אטלס ונושא את השמים. אטלס שרצה לנוח ביקש מהרקולס להחליפו, והרקולס הסכים בתנאי שאטלס יביא לו מהתפוחים. אטלס הניח על גב הרקולס את הנטל, יצא לדרך וחזר עם שלושה תפוחים. אבל מכיוון שטעם את טעמו המתוק של החופש עמד על דעתו שישלים בעצמו את המטלה ויביא את התפוחים לאוריסתאוס. הרקולס לכאורה הסכים, אך הסביר שנחוצה לו שהות על מנת לשים רפידה על ראשו, וביקש מאטלס שייקח ממנו לרגע את השמיים. אטלס הניח ארצה את התפוחים, עמס את משאו ואז הרים הרקולס את התפוחים ויצא לדרכו.
ישנה גם גרסה שמשלבת בין השתיים, כלומר הרקולס השתמש בנראוס רק כדי לגלות היכן נמצא המקום, ובאטלס כדי לקחת את התפוחים, כיוון שהרקולס לא יכול היה לקחת אותם בעצמו עקב התנגדות ההספרידות.
כאן מסתיימת מחלוקת הגרסאות.
כשעבר בלוב נתקל הרקולס בענק אנטאיוס בן פוסידון, שנהג לאלץ את העוברים להיאבק איתו ובגולגולותיהם ריצף את גג מקדש אביו. אנטאיוס היה בלתי מנוצח כל עוד נגעו רגליו באדמה, שכן הקרקע הייתה מחדשת את כוחותיו (כיוון שאימו הייתה גאיה). הרקולס נוכח שאינו יכול להכריעו ולכן הרים אותו, השהה אותו באוויר עד שנחלש, ואז מעך את צלעותיו והמיתו.
בשובו, כשעבר במצרים, נקלע הרקולס לארמונו של המלך בוסיריס (אנ'). מצרים לקתה אז בבצורת ממושכת, והמלך למד מפי הנביא פראסיוס מקפריסין, שהפוריות תשוב אל ארצו רק אם יזבח לזאוס איש נוכרי מדי שנה בשנה. בוסיריס זבח את הנביא עצמו, והמשיך לזבוח נוכרים שהגיעו למצרים. לצורך זה תפסו גם את הרקולס. אך כשהובל הרקולס לבוש מחלצות אל המזבח הוא ניתק את כבליו, הרג את בוסיריס ובנו ועשה שמות בשומריו.
בדרכו ליוון עבר הרקולס ליד הצוק שאליו רותק פרומתאוס. כשראה את העיט יורד כדרכו לנקר את כבדו של הטיטאן הכבול, שילח בו הרקולס חץ קטלני. בהסכמת זאוס שחרר את פרומתאוס.
כאשר חזר ליוון נתן הרקולס את התפוחים לאוריסתאוס אך הוא החזירם להרקולס שנתן אותם לאתנה והיא החזירה אותם לידי ההספרידות, כי לא ניתן לאדם בן תמותה להחזיק בפירות בני האלמוות.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > שנים-עשר מעללי הגבורה > המטלה השתים-עשרה – העלאת קרברוס

כמטלה אחרונה, המטלה השתים-עשרה, נדרש הרקולס להעלות ממעמקי השאול את הכלב קרברוס, המוצב כזקיף בשער ממלכת המתים. היה זה יצור שמצווארו צמחו שלושה ראשי כלב, נחש שימש לו כזנב, וראשי נחשים בצבצו מגבו.
בטיינרון שבקצה הפלופונסוס ירד הרקולס לממלכתו של האדס. כשהופיע הגיבור בשערי השאול, נסו מפניו כל המתים מלבד שניים: הגורגונה מדוזה ומלאגרוס מקלידון. הרקולס רצה לדקור את מדוזה, אך נוכח לדעת שהיא צל חסר חיים.
הרקולס התייצב לפני אל המתים וביקש רשות להעלות את קרברוס. האדס הערמומי הסכים, אך הציב תנאי: הרקולס לא ישתמש בנשק. הרקולס התעטף בעור האריה, תפס בצווארו של הכלב ולפת אותו בחוזקה עד שהכניעו.
בעזרת זאוס אביו העלה הרקולס את קרברוס ממעמקי השאול והביאו למיקנה. לאחר שהציגו לעיני אוריסתאוס החזיר את הכלב אל השאול. בזמן שהותו בשאול שוחח הרקולס עם מלאגרוס מקלידון, הרקולס התלהב מהגיבור ושאלו אם יש לו אחות דומה לו שפנויה לנישואין. מלאגרוס סיפר לו על אחותו דיאנירה והרקולס יצא מהשאול והלך לבקש את ידה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > מות הרקולס

מותו של הרקולס מתואר בהרחבה במחזה "נשי טראכיס" של סופוקלס; הרקולס חשק באיולה בת אוריטוס ולכן לאחר שאביה סירב יצא לכבוש את אויכליה.
לאחר כיבושה לקח הרקולס את איולה ורצה לשאתה. אחד הזקנים בעיר גילה זאת לדיאנירה והיא נזכרה בשיקויו של נסוס, הקנטאור שהרקולס הרג בעזרת חץ מורעל, כך רצתה לשמר את אהבתו של הרקולס רק אליה כאשר משחה דיאנירה את כותנתו של הרקולס בדם הקנטאור, היא לא ידעה שהוא רעל, והרקולס מת בייסורים.
כאשר לא יכול היה לסבול יותר את כאבו שכנע את בנו הילוס להטיל אותו אל מדורת האש ועלה בסערה אל האולימפוס. על פי המסורת האירוע התרחש בקרבת העיר טראכיס.
כששמעה דיאנירה על מצבו של הרקולס לפני מותו, הצטערה על מעשיה, נעצה סכין בליבה ומתה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > האל הרקולס

עם הגעתו למשכן האלים נתקבל בהערצה ובהערכה על ידי שאר האלים, התפייס עם הרה והתחתן עם בתה הבה, אלת הנעורים, והפך לפטרון הגיבורים, אל הגבורה והכוח. לעיתים הוא מופיע גם כפטרון החלשים. אתרי פולחן ומקדשים רבים נבנו לכבודו, בהם הוא מוצג כגיבור שרירי, עוטה ראש אריה ומחזיק אלה.
הרקולס במיתולוגיה היוונית > צאצאי הרקולס

שליטים רבים ביוון העתיקה ייחסו את מוצא בית המלוכה שלהם להרקולס. מהם מפורסמים בייחוד מלכי ספרטה ההרקלידים, כמו לאונידס הראשון, והשושלת הארגיאדית של מלכי מוקדון, כמו אלכסנדר הגדול.
מספר חוקרי מיתולוגיה יוונית ויוון הקלאסית, החל מן המלומד הגרמני קרל אוטפריד מולר (אנ') במאה ה-19, תיארו את מיתוס צאצאי הרקולס או ה"הרקלידאה" (Heracleidae) כמיתוס מוצא שנועד להצדיק בדיעבד את הפלישה הדורית לדרום יוון, ובייחוד לחצי-האי של הפלופונסוס. פלישה זו התרחשה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס, וכתוצאה ממנה החליפו הדורים את התרבות המיקנית ואת היוונים הפלסגים בפלופונסוס. כל ערי המדינה הדוריות העיקריות בפלופונסוס, ובכללן ספרטה, ארגוס וקורינתוס, ראו בהרקולס את האב המייסד של שושלות המלוכה שלהן. המונח "הרקלידאה" נשאל משם טרגדיה של המחזאי האתונאי אוריפידס, שם המתורגם מיוונית גם כ"צאצאי הרקולס". הטרגדיה מבוססת על המיתוס הדורי לפיו הבטיח זאוס לבנו הרקולס שהוא וצאצאיו ימלכו על הפלופונסוס, אך לאחר רצח הרקולס עקב תככיה של הרה גלו צאצאיו מן הפלופונסוס, ורק דורות לאחר מכן שבו לשם ככובשים, כדי לממש את הבטחת זאוס.
הרקולס במיתולוגיה הרומית

הרומים אימצו את הרקולס כמעט ללא שינויים למיתולוגיה שלהם. למעשה השם הרקולס הוא צורה שהושאלה מהשפה האטרוסקית של השם המקורי, הרקלס. עם זאת מספר מהעלילות עברו עיבודים קלים אשר יתאימו לתנאים הגאוגרפיים של האימפריה הרומית. שניים מן הקיסרים הרומיים – קומודוס ומקסימינוס דאיה – הביעו הזדהות עם הרקולס. גם פולחן הרקולס הועתק כמעט בשלמותו מתרבות יוון לזו של רומי.
אגדות הרקולס שימשו כאחד מהנושאים החביבים על האמנות האטרוסקית, ודמותו של הרקולס הופיעה פעמים רבות על מראות ברונזה שנמצאו מאותה התקופה.
בתקופה הקיסרית, הפולחן של הרקולס כאליל התרכז בעיקר בהיספניה ובגאליה.
ההיסטוריון טקיטוס מציין כי העמים הגרמאניים העריצו אף הם את הרקולס, ומציין בפרק 3 של "גרמאניה" כי: ”אצלם שהה, כפי שמזכירים, גם הֶרְקוּלֶס ובצעדם לקרב מקלסים הם אותו ראשונה לכל האנשים הגבורים. גם אלה להם שירים אשר במנגינתם, שהם קוראים לה בַּרְדִיטוּס, מלהיבים הם את הלבבות ומנחשים מהמנגינה עצמה את אחרית הקרב העומד לבוא; כי מפחידים או מפחדים הם במדה שׁהֵרִיעָה המערכה ולא קול אנושי נדמה להִשָּׁמֵעַ כי אם קול ענות הגבורה”.
חוקרים מודרניים משערים כי טאקיטוס למעשה תיאר את פולחן האל הגרמאני דונר (ת'ור) והחליף את שמו לשם האל הרומי ה"מקביל", הרקולס, מטעמי רומאניזציה (interpretatio romana).
הרקולס בספרות היוונית והרומית

את ספורי הרקולס אפשר לקרוא במספר מקורות:
הוא מוזכר ב"איליאדה" של הומרוס (המחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס) בשיר יח' (משורה 107); בשיר יט' (משורה 87).
בפואמה "מגן הרקלס" מאת הסיודוס (המאה ה-8 לפנה"ס).
במחזה "הרקלס" מאת אוריפידס (המאה ה-5 לפנה"ס).
במחזה "ילדי הרקלס" מאת אוריפידס.
במחזה "נשי טראכיס" מאת סופוקלס (המאה ה-5 לפנה"ס).
בספר מטמורפוזות מאת אובידיוס (נשלם בשנת 8 לספירה), בספר התשיעי. מוזכר גם: בספר 11, 628; ספר 12, 309' 574; ספר 15, 8, 47, 231.
בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס (המאה ה-1 או ה-2 לספירה), ספר ב' (ד', 12).
הרקולס מתואר כמי שנפצע קשה, מנשיכת ההידרה ולא מצא מרפא, עד שהופנה לאזור הגליל המערבי בידי זאוס מלך האלים. לאחר מסע מפרך הוא מגיע ליעדו, מוצא צמח מרפא שהיה, אולי, הדס ונרפא באורח פלא. לכן, קראו היוונים למקום עקא=רפואה ביוונית קדומה, וכוונתם לעיר עכו. [דרוש מקור]
מוצאו של הרקולס

על פי המיתוס היווני היה הרקולס בנם של זאוס ואלקמנה, אבל קיימות גרסאות נוספות. ההיסטוריון היווני הרודוטוס, כותב בספרו "היסטוריות" כי הרקולס היה אל עתיק ממוצא מצרי. הוא תואר במיתולוגיה היוונית כמי שלבוש בעור אריה, בדיוק כפי שלבשו הכוהנים במצרים העתיקה וכפי שמופיע גם בציורי קיר מאותו הזמן. הרקולס זוהה במצרים עם ח'ונסו, בנו של האל אמון-רע. הרודוטוס טוען כי ההוכחה העיקרית למוצאו של הרקולס היא, שהן אמפיטריון והן אלקמנה, הוריו של הרקולס, היו ממוצא מצרי. גרסה נוספת שמביא הרודוטוס היא שמוצאו של הרקולס מפניקיה. הוא ראה במו עיניו את מקדש הרקולס בצור, שבכניסה אליו ניצבו שני עמודים, עמודי הרקולס (בשם זה קרויים היום מיצרי גיברלטר). המקדש בצור הוקדש לאל הפיניקי מלקרת. אשתו הראשונה של הרקולס הייתה מגארה, שמוצאה היה פיניקי. היא הייתה בתו של קריאון, מלך תבאי, משושלת המלוכה של קדמוס, הנסיך הפיניקי מצור, שייסד את העיר.
הרקולס בגרסאות מודרניות

הרקולס בניו יורק סרט משנת 1969 עם ארנולד שוורצנגר.
משא-המיתוס של אטלס והרקולס, מאת ג'נט וינטרסון, הוצאת ידיעות אחרונות, 2006.
הרקולס (סרט, 1997) – חברת סרטי האנימציה וולט דיסני יצרה סרט פופולרי ומצליח בשנת 1997 אודות הרקולס.
הרקולס: המסעות המופלאים סדרה שהופקה בין השנים 1995 ל-1999.
ב-1998 יצאה סדרת טלוויזיה הרקולס הצעיר בה שיחק ראיין גוסלינג.
ב-2009 יצא בחנוכה מחזמר לילדים בו מייקל לואיס שיחק את הרקולס ולצידו שחקה רוני דואני.
הרקולס, האגדה מתחילה – סרט פעולה שיצא בשנת 2014 המתאר את עלילותיו של הרקולס ומלחמתו בכוחות הרשע.
מארוול יצרו גיבור על המבוסס על הרקולס
האסטרואיד הכפול 5143 Heracles (אנ') נקרא על שמו
דמות ראשית במשחקי הווידאו Disney's Hercules, 12 Labours of Hercules, דמות משנית במשחקים Smite וGod of War.
גלריה

הרקולס התינוק והנחש, המאה ה-2, המוזיאונים הקפיטוליניים, גבעת הקפיטולין ברומא
הרקולס והאריה הנימאי. פסל של מקס קליין (1879) באי המוזיאונים בברלין
תבליט המתאר את מעללי הגבורה בסרקופג רומי עתיק בגלריית אופיצי
הרקולס נאבק באריה מנמאה.
הרקולס וההידרה, תמונה מאת גוסטב מורו, 1867
הרקולס נאבק בחזיר מהר ארימנתוס; פסל מאת לואיס טואיילון, 1904
הרקולס הורג בחציו את הציפורים בסטימפליה. פרט מעיטור כד בסגנון הדמות השחורה מאטיקה, 540 לפנה"ס לערך. מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
הרקולס נאבק בשור מכרתים. פרט מעיטור כד בסגנון הדמות השחורה מאתונה, 480 לפנה"ס – 470 לפנה"ס.
הרקולס נלחם באמזונה. פרט ציור על כד בסגנון הדמות השחורה, אטיקה, 530 לפנה"ס – 520 לפנה"ס. מוצג כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
הרקולס נלחם בגריאון (אוריטיון הגוסס מוטל על הרצפה). פרט ציור על כד בסגנון הדמות השחורה, אטיקה, 540 לפנה"ס לערך. מוצג כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
הרקולס, אוחז ביד האחד אלה ובידו השנייה תפוח מתפוחי ההספרידות. פסל ברונזה מצופה זהב, המאה השנייה, פומפיי. הפסל נקבר לאחר שפגע בו ברק, והתגלה בחפירה ארכאולוגית בשנת 1864. מוצג כיום במוזיאון הוותיקן.
הרקולס עטוף בעור האריה מנמאה עם קרן השפע ותפוחי הספרידות, בפסל מהמאה השנייה לספירה, במוזיאון פיו קלמנטינו במוזיאוני הוותיקן
הרקולס מחזיק את בנו טלפוס בפסל מהמאה ה-2 במוזיאוני הוותיקן
פרסקו של הרקולס מוצא את בנו טלפוס(אנ') יונק מצביה, כשארקדיה(אנ'), פאן ובתולה מכונפת מסתכלים, מהאוגוסטאום של הרקולנאום מהמאה ה-1 במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי
הרקולס והאיילה מקריניאה בתבליט אוסילה (אנ') מהמאה ה-1 מפומפיי במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי
לקריאה נוספת

גוסטאב שוואב, אלים וגיבורים, (מגרמנית: חנה לבנת), אור יהודה: דביר, 2007. עמ' 177–220.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Alceides, במילון של ויליאם סמית: "אלקיידס" אצל פסאודו-אפולודורוס (ביבליותקה, ספר 2, פרק 4, פסקה 12), "אלקאיוס" אצל דיודורוס.
↑  טאקיטוס, גרמניה, "3: מוצא העם". בתרגום אלכסנדר שור, תרצ"ה 1935
↑  רודולף סימק (2007:140–142) תורגם על ידי אנג'לה הול. Dictionary of Northern Mythology.  D.S. Brewer. ISBN 0-85991-513-1
↑  אפולודורוס, ביבליותקה, ספר 2, פרק 4, פסקה 12 (באנגלית)
↑  הרודוטוס, היסטוריה, פרק ב 42–45, מתוך ב.שימרון ור.צלניק-אברמוביץ, 1998, 128–129
↑  (5143) Heracles In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_4995. ISBN 978-3-540-29925-7.
| המיתולוגיה היוונית ודת יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים אולימפיים | זאוס • הרה • פוסידון • דיוניסוס • אפרודיטה • אתנה • אפולו • ארטמיס • ארס • הפייסטוס • הרמס • דמטר |  |
| אלים אולימפיים לשעבר | האדס • הסטיה |  |
| אלים כתוניים | האדס ופרספונה • גאיה • דמטר • הקטה • דיוניסוס • טרופוניוס (אנ') • טריפטולמוס (אנ') • האריניות |  |
| גיבורים | אגממנון • אדיפוס • אודיסאוס • אוינופיון • איאס • אכילס • אנטיגונה • בלרופון • דאוקליון • הקטור • הרקולס • טינדראוס • יאסון והארגונאוטים • מינוס • מנלאוס • פאריס • פריאמוס • פרסאוס • קדמוס • תסאוס • הרו ולאנדרוס |  |
| מקומות מרכזיים | אולימפוס • ארגוס • אתונה • דלפי • טרויה • טרטרוס • כיוס • לאקוניה • הלבירינת • ספרטה • השאול • תבאי • שדות אליסיום • שדות אספודל |  |
| יצורים מיתיים | אורתוס • אכידנה • אלמנטלים • ארגוס • גורגונות • גיגאנטים • האריה מנמאה • הידרה • היפוקמפוס • הרפיה • טיטאנים • טיפון • כימרה • מדוזה • מוזות • מינוטאורים • סאטירים • סטימפליה • סלמנדרה • סקילה וכריבדיס • פגסוס • קאמפה • קיקלופים • קנטאורים • קרברוס |  |
| אירועים מיתולוגיים בולטים | טיטאנומכיה • גיגאנטומכיה (גיגאנטים) • מלחמת טרויה • מסע הארגונאוטים |  |
| יצירות בולטות | האיליאדה והאודיסיאה • תאוגוניה • ארגונאוטיקה • דיוניסיאקה • ביבליותקה (פסאודו-אפולודורוס) • מטמורפוזות |  |
| סופרים | אוריפידס • אייסכילוס • אפולוניוס • אריסטופאנס • הומרוס • הסיודוס • סופוקלס |  |
| המיתולוגיה הרומית ודת רומא העתיקה |
| --- | --- | --- |
| אלים עיקריים | אפולו • דיאנה • וולקן • ויקטוריה • ונוס • יונו • יופיטר • לארס • מינרווה • מרס •  מרקוריוס • נפטון • סול אינוויקטוס • פורטונה • פלוטו • קווירינוס • קרס |  |
| אלים משניים | אדראנוס • אוורונקי • אוורונקוס • אורקוס • איניואוס • בונה דיאה • בלונה • ברומיוס • האדס • וריטאס • טיברינוס • טרה • יאנוס • לופרקוס • לימנטינוס • סטורנוס • פאונוס • פבריס • פולגורה • פומונה • פורינה • פרוסרפינה • פריאפוס • קאלוס • קופידון • קליטוני • קסטור ופולוקס • רומא |  |
| גיבורים מרכזיים | איניאס • הרקולס • רמוס ורומולוס |  |
| נושאי משרה דתית | אוגור • בתולה וסטלית • הרוספקס • פונטיפקס מקסימוס • פלאמן • רקס נומרנסיס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319018205171  PLWABN: 9810663557605606  CANTIC: a19409904  GND: 118639552  ISNI: 0000 0001 2334 6176  LCCN: no2014084680  LNB: 000059897  NKC: jo2016908773  NLA: 65960327  RERO: 02-A009996505  SELIBR: 167845  SUDOC: 027575055  VIAF: 68982877   WorldCat (עם VIAF): 68982877
מאטה

ערך זה עוסק במשקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חליטת צמחים 
 אזור מוצא:  Parana River Basin 
 מוצא:  ברזיל, אורוגוואי, פרגוואי, ארגנטינה 
 ממציא:  גוארני 
 מרכיבים עיקריים:  maté leaf, צינית מאטה 
 
מאטה בכלי טיפוסי מוכן לשתייה
קשית הבומביז'ה
מָאטֶה (בספרדית: Mate) היא חליטה עתירת קפאין של עלי צמח בשם ז'רבה מאטה (Ilex paraguariensis), מין צינית שמקורו באמריקה הדרומית. המשקה פופולרי מאוד בארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ודרום ברזיל. את המאטה נוהגים לשתות בחברה. מנהג זה רווח בכל שכבות האוכלוסייה, לרוב באופן שיתופי בדומה לעישון נרגילה.
דרך השתייה

את המאטה ניתן לשתות במגוון דרכים. הנפוצה שבהם היא החליטה בכלי עשוי דלוע הנקרא גם הוא מאטה ובאמצעות קשית מתכת או עץ הנקראת בומביז'ה (מספרדית: bombilla) בעלת מסנן בקצה. גם לשיטה זו וריאציות רבות, אך המשותף לכולן היא שנהוג לשתות את המשקה באופן חברתי ושיתופי מאותו הכלי. נהוג למלא את הכלי בעלי הז'רבה בין שליש לשלושה רבעים מנפחו ולחלוט בטמפרטורה של כ-75 מעלות. נהוג לחלוט את אותם העלים מספר פעמים.
בארצות בהן נפוץ המשקה, השתרש המנהג לשתותו במהלך פגישות חברתיות ומשפחתיות בהן יושבים הנוכחים במעגל. המארח, נקרא בספרדית "סֶבַּדוֹר" (cebador‏) שותה את החליטה הראשונה, לאחר מכן מוזג מים חמים לכלי בשנית ומעביר אותו לבא בתור וכן הלאה. תפקיד הסבדור נחשב מכובד בקרב שותי המאטה. יש המוותרים על תפקיד זה ומעבירים את כלי המאטה מהאחד לשני לפי סדר הישיבה.
יש המכינים מעלי הז'רבה חליטה המכונה מאטה קוסידו (mate cocido).
בפרגוואי ובאזורי הגבול הסמוכים אליה נפוצה שתיית ה"טררה" (Tereré) שהוא מאטה שנשתה קר מתוך כלי גדול יותר מאשר זה המשמש לשתיית המאטה החם, ובו כמות גדולה יותר של עלי ז'רבה, שעליהם מוזגים מיץ פירות, בדרך כלל מיצי הדרים שונים. המיץ לעיתים מקורר בעזרת קוביות קרח. 
באזור קורדובה שבצפון ארגנטינה נפוץ מאטה שמוסיפים לו עלי תבלין מקומיים (Yuyos) המוסיפים לו טעם. 
בערים הגדולות בארגנטינה ואורוגוואי אחוז מסוים מהאוכלוסייה נוהג להוסיף למאטה מעט גרגרי קפה או קפה נמס. המאטה המתקבל מכונה Mate gringo.
המשקה נפוץ גם בקרב הדרוזים בסוריה, לבנון וישראל, שייבאו את מנהג שתיית המאטה בהשפעת קהילת המהגרים הדרוזית באמריקה הדרומית, שאימצה את המנהג המקומי. בישראל המשקה נפוץ בקרב העולים מארגנטינה ומאורוגוואי.
דרך הפקת הז'רבה

את עלי הז'רבה מאטה קוטפים בחודשים מאי עד ספטמבר. הם נכתשים ונגרסים לפיסות קטנות שמחוממות בתנור בטמפרטורה גבוהה מאוד שבה עוברים העלים במהירות על מנת שלא יישרפו. לרוב מכניסים אותם בבתי הייצור לשרשרת המעבירה אותם אל תוך דודי מתכת עגולים, הסובבים בזמן שמתחת להם מוסקת אש. הסיבוב מעביר את העלים המתייבשים הלאה עד שהם יוצאים מהדודים שוב אל פס הובלה.
משם הם עוברים אל תאי חימום גדולים שבהם הם מסודרים על גבי משטח רחב ממתכת שמתחתיו עולה אוויר חם בטמפרטורה של מתחת ל-100 מעלות צלזיוס ושם הם לרוב נשארים למשך לילה על מנת להמשיך את תהליך הייבוש. 
לאחר מכן העלים היבשים נארזים ונשמרים ליישון במחסנים. לאורך החודשים הבאים, עד לתקופת האיסוף הבאה, הם מיושנים שם ואז מועברים בהדרגה לבית האריזה בכמויות מדודות שנבררות על מנת להוציא מהן חתיכות בלתי מתאימות נוספות ולפעמים גם ענפים (למאטה כמה סוגים: עם ענפים (קון פאלוס: con palos) ובלי ענפים (סין פאלוס: sin palos)), והם נארזים באריזות למכירה, בדרך כלל של קילו אחד.
מופקת ז'רבה ברמות איכות שונות ובטעמים שונים. יש פסי ייצור המוסיפים טעם של לימון או עשבי תיבול, יש בתי ייצור בפרגוואי המכינים ז'רבה ברמות שונות של איכות, עד לרמת Premium.
מקור המנהג

משקה המאטה נצרך במקור בתקופה הפרה-קולומביאנית באזורי אמריקה הדרומית על ידי ילידי המקום הגוארנים (בעקבות זה, החלו קבוצות נוספות שחיו בקרבת הגוארנים לצרוך את המשקה כגון: הקראנדים, ואנשי טובס). המשקה הופץ במהירות על ידי הקולוניאליסטים הספרדים והפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות באורוגוואי, ארגנטינה ופרגוואי – המדינות שבהן המשקה נצרך בכמות הגדולה ביותר. עם זאת, ישנן מדינות נוספות בהן צורכים מאטה בחלק מהאזורים, כגון ברזיל, חלקים מבוליביה (בעיקר בדרום) ודרום צ'ילה.
השפעות חיוביות

המשקה המכיל ויטמינים ומינרלים שונים, עוזר בהפגת העייפות, וממריץ פעילות פיזית ומנטלית. יש לו השפעה חיובית על השרירים והוא תורם לחשיבה בהירה[דרוש מקור]. כמו כן, מחקרים מצביעים על השפעה אנטי-דלקתית.[דרוש מקור]
צריכה

משקה המאטה היה מוכר לתושבים המקומיים של אזור פרגוואי, ואופן הכנתו הועבר מידי האינדיאנים הגוארנים אל הקולוניאליסטים הפורוטוגזים והספרדים ומשם הופץ ברחבי דרום אמריקה במדינות ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, ברזיל, דרום צ'ילה, בוליביה ופרו והגיע אפילו עד סוריה. כיום, ממשיך המאטה להיות פופולרי בקרב אותן מדינות, וצריכתו נאמדת במיליוני ליטרים של משקה בשנה.
צריכה > ארגנטינה

מחקר מטעם מכון הז'רבה מאטה בארגנטינה מצא כי 98% מקרב האוכלוסייה מחזיקים בביתם בקביעות את עלי המשקה, נתון שמשקף את מקומו של המאטה בחיי הארגנטינאים.
המחקר נערך לבקשת חברת GEA research for strategy הארגנטינאית המשווקת את עלי המשקה על מנת להעריך את מידת הפופולריות שלו.
תוצאות המחקר הצביעו על כך שאין הבדל בין מעמדות סוציו אקונומיים בצריכתו של המאטה, כלומר שהמשקה נצרך בין כל שכבות האוכלוסייה.
92% מהנשאלים במחקר בוחרים לשתות את המאטה בעזרת קשית הבומביז'ה, 54% בצורת תה, ו-14% מעדיפים לשתות תמצית עלי מאטה שהושרו במים קרים.
מיריים ואזקס, המנהלת הכללית של חברת GEA research for strategy, מאשרת את חשיבותו של המחקר: "ברור שעל מנת להעריך את תנועת השוק הפרטים האלו חשובים ואף חיוביים, מוצר שאיתו אתה מגיע ל-100% מהאוכלוסייה הוא מוצר מוצלח, אתה בעצם מוכר אותו לכולם".
פרט נוסף היוצא מהמחקר הוא ש-75% מהאנשים שמשתמשים בבומביז'ה לשתיית המאטה נוהגים להמתיק אותו ומהמספר הזה 7 מתוך 10 אנשים מעדיפים סוכר על דבש, סטיביה או ממתיק מלאכותי.
המאטה אינו רק אחד המוצרים המיוצאים ביותר, אלא המוצר הנצרך ביותר ברחבי ארגנטינה, וחלק בלתי נפרד מהתרבות שלה.
כך תיאר ארנן קסיארי, סופר ועיתונאי ארגנטינאי, את מקומו של המאטה בחיים בארגנטינה.
"המאטה הוא לא משקה ותו לא. טוב, כן. זה נוזל שנכנס דרך הפה. אבל הוא לא רק משקה. במדינה הזאת אף אחד לא שותה מאטה כי הוא צמא. טוב יותר להגדיר את זה כהרגל, כמו גירוד. המאטה הוא ההפך הגמור מהטלוויזיה. הוא גורם לך לדבר כשאתה עם מישהו, הוא גורם לך לחשוב כשאתה לבד. כשמגיע אורח לביתך המשפט הראשון הוא: 'שלום' והמשפט השני ישר אחריו הוא: 'תשתה מאטה'?
צריכה > אורוגוואי

צריכת המאטה באורוגוואי עומדת על 400 מיליון ליטר לשנה (ביחס של 80 גרם עלי ז'רבה לכל ליטר מים) בשוק שבו יבוא המאטה עומד על 32 מיליון ק"ג לשנה ומגלגל כ-90 מיליון דולר לשנה. יחד עם הנתונים הללו, צריכת המאטה ממשיכה לעלות.
אורוגוואי היא המדינה הצרכנית ביותר בעולם של מאטה ביחס לכמות התושבים שלה.
צריכה > ברזיל

מסורת שתיית המאטה נהוגה בדרום ברזיל, מהתקופה בה ברזיל נכבשה על ידי קולוניאליסטים ספרדים ופורטוגלים שככל הנראה 
תרמו להתפשטות המאטה באזור.
שתיית מאטה נפוצה במיוחד בכפרים במדינות ריו גראנדה דו סול, סנטה קטרינה ופרנה, ומזוהה עם תרבות ה"גאוצ'וס" (gaúchos).
בברזיל מכנים את המאטה בשם "שימראוו" (chimarrão) הבא מן המילה הספרדית "סימרון" (Cimarron), שמשמעותה "עשב פרא". קשית המתכת נקראת "בומבה" (bomba), והכלי המכיל את המאטה נקרא "קויה" (cuia).
המאטה בדרום ברזיל הוא סמל מובהק של הכנסת אורחים, ונפוץ במיוחד בכינוסים משפחתיים ובחגים.
צריכה > פרגוואי

מדינה זו הייתה כנראה מקור המשקה וממנה הוא התפשט הלאה, ועד היום הוא חלק מהתרבות היומיומית של חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה. בפרגוואי מקובל לשאת תרמוס, מאטה ובומביז'ה לאורך היום, בשעות הבוקר המוקדמות מקובל לשתות אותו עם מים חמים ולקראת הצהריים והלאה עם מים קרים. מאוד מקובל ברחבי המדינה למלא בלי תשלום מים חמים בתרמוסים של אנשים המבקשים זאת במסעדות, בתי קפה ותחנות דלק. הכלי המשמש לשתייה שלו נקרא גואמפה (Guampa).
צריכה > במזרח התיכון

בשנת 2009, קנתה סוריה כ-67% מכמות יצוא המאטה של ארגנטינה, והייתה היבואנית הגדולה ביותר בעולם של עלי מאטה מארגנטינה, ולבנון אחריה.
בראיון שנערך עם אחד הסוחרים הארגנטינאים בשוק הארגנטינאי-ערבי בסוריה, אמר הסוחר כי "המאטה כל כך פופולרי בסוריה, עד שארגנטינה שמה לה למטרה מיוחדת את סוריה כמדינת היצוא הכמעט רשמית שלה".
המסורת הסורית של שתיית מאטה מקורה בהגירה של אזרחים סורים, במיוחד דרוזים, לארגנטינה בין השנים 1850–1860. גם רבים מהדרוזים בישראל אימצו מסורת זו.
הערות שוליים

↑  בספרדית יש למילה cebador מספר משמעויות, כמו למשל אדם שמפתה חיות בר באמצעות מזון. בארצות שבהן שותים מאטה מכונה כך האדם שמכין את המאטה לשתייה ומוזג את המשקה לנוכחים.
↑  South American 'mate' tea a long-time Lebanese hit, באתר "The Star", ‏17 במרץ 2014 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555887605171  BNE: XX557827  BnF: cb12112404s (data)  GND: 4235042-6  LCCN: sh85082048  NDL: 00567522  NKC: ph865133  SUDOC: 029511852
כן ציור

שני דוגמאות של כן ציור מעץ מסוג H.
כן ציור (באנגלית:Easel) הוא תומך זקוף, המשמש לקיבוע או הצגה של המונח עליו בזווית של 20 מעלות לפחות. ציירים משתמשים באופן מסורתי בכן ציור כדי לתמוך בקנבס או בנייר בזמן העבודה עליו, כשהם עומדים או יושבים. על כן ציור מונחים לעיתים ציורים מוגמרים או פרזנטציות עבודה שונות. לאורך ההיסטוריה הכן ציור עשוי היה בדרך כלל מעץ (חומר גלם) אולם בימינו מייצרים גם מאלומיניום, פלדה או פלסטיק. ישנם עדויות לשימוש בכן ציור עוד מתקופת מצרים העתיקה.
ראו גם

אמנות
וסילי סטאסוב

| --- | --- |

 לידה:  24 ביולי 1769 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1848 (יוליאני) (בגיל 79) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 תקופת הפעילות:  1785–1848 (כ־63 שנים) 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  הכנסייה לזכר אלכסנדר נבסקי, קתדרלת ההשתנות, כנסיית השילוש, שער הניצחון של נארווה 
 צאצאים:  ולדימיר סטאסוב, ניקולאי סטאסוב, דמיטרי סטאסוב, נדז'דה סטאסוב, סופיה סטאסוב 
 
וסילי סטאסוב (ברוסית: Васи́лий Ста́сов; ‏  4 באוגוסט 1769 - 5 בספטמבר 1848) היה אדריכל רוסי מפורסם, שנולד למשפחת אצולה עשירה. אביו, פיוטר סטאסוב, מקורו באחת המשפחות הוותיקות ביותר.