stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט לייקוק
ביוגרפיה

לייקוק נולד וגדל בלונדון כבנו הבכור של בריגדיר ג'וזף פרדריק לייקוק. הוא התחנך באיטון קולג' ובשנת 1927 הצטרף לצבא הבריטי ונשלח לקורס קצינים בסנדהרסט. עם סיום הקורס נשלח לשרת כקצין ברגימנט משמר הפרשים המלכותי.
במלחמת העולם השנייה היה ממייסדי הקומנדו הבריטי. בשנת 1940 הקים את "גדוד קומנדו 8" על בסיס מתנדבים יוצאי רגימנט המשמר הסקוטי, שנשלח בפיקודו למזרח התיכון. שם הועלה לייקוק לדרגת לוטננט קולונל ופיקד על "כוח לאי" שכלל חמישה גדודי קומנדו. הכוח השתתף בפיקודו פעולות משמר עורפי במהלך הקרב על כרתים ולאחר מכן בשורת פשיטות במסגרת המערכה בצפון אפריקה, בהן מבצע פליפר. לאחר מכן פורק הכוח ולייקוק נשלח לפקד על בריגדת השירות המיוחד ועל בית הספר ללוחמת קומנדו של הצבא הבריטי שבסקוטלנד, ולקח חלק בהקמת גדוד הריינג'רים ה-1 של צבא ארצות הברית. בהמשך נטל חלק בקרבות בסיציליה ובאיטליה. ב-1943 החליף את לואי מאונטבאטן כמפקד מטה המבצעים המשולבים ושימש בתפקיד גם לאחר סיום המלחמה, עד לפרישתו ב-1947.
בשנת 1954 מינה אותו שר המלחמה אנתוני הד, חבר ילדות של לייקוק, למפקד העליון ומושל מלטה. טרם יציאתו לאי הוענק לו תואר אצולה על ידי המלכה אליזבת. כהונתו של לייקוק הוארכה פעמיים, עד לשנת 1959.
חיים אישיים

ב-1935 נישא לקלייר דאדלי וורד (1916–1999), ביתם של אשת החברה פרדה דאדלי וורד וחבר הפרלמנט ויליאם דאדלי וורד. נולדו להם שני בנים ושלוש בנות:
אדווינה אוטילי ג'יין לייקוק (נולדה ב-1936) - הייתה נשואה פעמיים, ויש לה ילדים משני הנישואים.
ג'וזף ויליאם פיטר לייקוק (1938-1980) - היה נשוי לשחקנית לוסי פלמינג (נולדה ב-1947), אחייניתו של הסופר איאן פלמינג, היוצר של ג'יימס בונד. טבע למוות עם בתו בת השמונה פלורה בתאונת שייט בנהר התמזה, והותיר אחריו שני ילדים.
בנג'מין ריצ'רד לייקוק (נולד ב-1947) - נישא ב-1971, ויש לו בן אחד ו-2 בנות.
אמה רוז לייקוק, כיום ליידי טמפל (נולדה ב-1943) - נישאה ב-1964 לסר ריצ'רד צ'רטייר קארנאק טמפל (נולד ב-1937), בנו הבכור ויורשו של סר ריצ'רד אנטוני פרבק טמפל (1913–2007) מאשתו הראשונה לוסי גיילס דה לובינייר, בנו של אלן ג'ולי דה לוטבינייר ממונטריאול. השניים הורים לשלוש בנות.
קתרין מרתה לייקוק (נולדה ב-1949) - נישאה ב-1969 למעצב הפנים דייוויד מלנאריק (נולד ב-1939), ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  וירג'יניה קואלס, מפקד הרפאים, הוצאת מערכות, 1958, עמודים 19-21.
↑  ג'יימס אלטיירי, "ראשי-החנית", הוצאת מערכות, 1965, עמודים 27-29.
↑  Michael Rhodes, with supplements by Brooke. " Sir Richard Antony Purbeck Temple, 4th Baronet, MC (1913–2007)". "Peerage_News" group on Google, 8 December 2007. The baronetcy was created 1876 for Sir Richard Temple, 1st Baronet, a British India colonial administrator.
↑  Portrait of David Mlinaric, National Portrait Gallery. Mlinaric notably redecorated Spencer House (Princess Diana's ancestral home in London) as well as all of Lord Rothschild's private residences. See Christopher Bagley, "The Rothschilds, photographs by Derry Moore, W Magazine, January 2008, p. 2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810598877505606  GND: 1125656441  ICCU: CUBV073163  ISNI: 0000 0004 0882 4055  LCCN: no2014104800  VIAF: 302102808   WorldCat (עם VIAF): 302102808
ג'ון דוס פסוס

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1896 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בספטמבר 1970 (בגיל 74) בולטימור, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Roderigo Dos Passos 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Yeocomico Episcopal Churchyard 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, הרווארד קולג', בית הספר צ'ואט רוזמרי הול, Sidwell Friends School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  הדור האבוד 
 זרם ספרותי:  ספרות מודרניסטית 
 יצירות בולטות:  U.S.A., Manhattan Transfer 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1939)  מלגת גוגנהיים (1940)  מלגת גוגנהיים (1942)  פרס פלטרינלי 
 www.johndospassos.com
 חתימה:   
 
ג'ון רודריגו דוס פסוס (אנגלית: John Rodrigo Dos Passos‏; 14 בינואר 1896 – 28 בספטמבר 1970) היה סופר וצייר אמריקאי.
נעוריו ובגרותו

דוס פסוס נולד בשיקגו, בן לעורך דין עשיר ממוצא מדייריאני פורטוגזי, שיכול היה להרשות לעצמו להעניק לבנו את החינוך הטוב ביותר. ב-1907 הוא נשלח ללמוד בבית הספר קואט בוולינגפורד שבקונטיקט. לאחר מכן הפליג ונסע עם מורה פרטי לטיול בן שישה חודשים לצרפת, אנגליה, איטליה, יוון, המזרח התיכון, ולמד ללמוד ולשלוט באומנות הקלאסית, באדריכלות ובספרות.
בשנת 1913 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. בסיום התואר הראשון ב-1916 הפליג לספרד על מנת ללמוד אומנות ואדריכלות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הרוחשת באירופה, כשארצות הברית טרם הצטרפה אליה, התגייס דוס פסוס ביולי 1917 ל-S.S.U.60 AK של גיס האמבלונסים של נורתון-האג'ס, בצוותא עם חבריו אי.אי. האמינגס ורוברט הולייר. הוא עבד כנהג בפריז שבצרפת ובצפון-מרכז איטליה.
בתום הקיץ של שנת 1918 השלים דוס פסוס את הטיוטה של הרומן הראשון פרי עטו. באותה עת הוא התגייס לחיל הרפואה של צבא ארצות הברית במחנה קריין שבפנסילבניה. בסיום המלחמה הוא הוצב בפריז, שם ועדת החינוך של הצבא מעבר לים התירה לו ללמוד אנתרופולוגיה בסורבון. דמות בטרילוגיה האמריקאית שלו עוברת אותה קריירת שירות צבאי ומוצבת בפריז לאחר המלחמה.
הקריירה הספרותית

ג'ון דוס פסוס נחשב אחד מ"סופרי הדור האבוד". הרומן הראשון שכתב פורסם ב-1920 ונקרא "יוזמה של איש אחד: 1917". לאחריו פרסם את הסיפור האנטי-מלחמתי "שלושה חיילים", שהביא לו הכרה נרחבת. רומנו מ-1925 על החיים בעיר ניו יורק, "מנהטן טרנספר", היה הצלחה מסחרית. ברומן זה דוס פסוס החל לשלב טכניקות של זרם התודעה.
דוס פסוס המהפכן החברתי ראה את ארצות הברית כשתי אומות, אחת עשירה ואחת ענייה. הוא כתב בהערצה על ארגון פועלי התעשייה של העולם ומחה על חוסר הצדק שבהרשעתם של סאקו וונצטי. יחד עם אישים אחרים בארצות הברית ובאירופה, הוא פעל למען ביטול עונש המוות שנגזר עליהם, קמפיין שכשל בסופו של דבר. ב-1928 שהה דוס פסוס חודשים אחדים ברוסיה על מנת ללמוד את השיטה החברתית הנהוגה במדינה. ב-1937, במהלכה של מלחמת האזרחים בספרד, הוא שב לספרד בצוותא עם חברו ארנסט המינגוויי. עם זאת, דעותיו על התנועה הקומוניסטית החלו להשתנות ולהפוך לביקורתיות יותר. יחסיו עם המינגוויי והרברט מתיוס התקררו בשל ביקורתו על גישתם כלפי המלחמה ועל נכונותם לתמוך בתעמולה סטליניסטית ולהעניק לה מיוקרתם.
לאורכה של הקריירה הארוכה והמוצלחת שלו כתב דוס פסוס ארבעים ושניים רומנים, כמו גם שירים, מסות ומחזות, ויצר למעלה מארבע מאות יצירות אומנות.
עבודתו העיקרית היא הטרילוגיה האמריקאית: "המקביל הארבעים ושנים" (1930), "תשע עשרה תשע עשרה" (1932), ו"הכסף הגדול" (1936). דוס פסוס השתמש בטכניקות ניסיוניות ברומנים הללו, במזגו גזירי עיתונים, אוטוביוגרפיה, ביוגרפיה, וראליסם בדוי על מנת לצייר פנורמה רחבה של התרבות האמריקאית במהלכם של העשורים הראשונים של המאה העשרים. אף על פי שכל רומן עומד בפני עצמו, מתוכננת הטרילוגיה להיקרא כמכלול. התובנות הפוליטיות והחברתיות של דוס פסוס ברומנים הללו מנבאות שחורות על השביל הפוליטי והכלכלי שאליו מנותבת ארצות הברית, ומעטות מבין הדמויות מצליחות להחזיק באידיאלים שלהם במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
ככל שדוס פסוס הזדקן הוא פנה לימין הפוליטי. באמצע שנות השלושים הוא כתב סדרת מאמרים קוטלים אודות התאוריה הפוליטית הקומוניסטית ויצר קומוניסטי אידיאליסט ב"הכסף הגדול", שבמהרה נחרב עליו עולמו כתוצאה ממעשיה של קבוצת החשיבה במפלגתו. בזמן שהסוציאליזם צבר תאוצה באירופה כתגובה לפשיזם, גרמה כתיבתו של דוס פסוס לירידה חדה במכירות הבינלאומיות של ספריו. בכל זאת, ההכרה הניכרת בתרומתו בשדה הספרות בארצות אירופה תבוא רק שלושים שנה לאחר מכן, עת הוזמן ב-1967 לרומא על מנת לקבל את פרס פלטרינלי המכובד, בשל ייחודו הבינלאומי בספרות. הגם שחסידיו של דוס פסוס גרסוכי התעלמו מעבודתו המאוחרת בשל השינוי שחל בדעותיו הפוליטיות, ישנה תמימות דעים בקרב המבקרים שאיכות הרומנים שלו הידרדרה משמעותית לאחר הניצחון שהשיגה ארצות הברית.
בשנים 1942 עד 1945 עבד דוס פסוס כעיתונאי בסיקור מלחמת העולם השנייה. ב-1947 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאומנות, אולם טרגדיה איומה ניחתה עליו כשבתאונת מכונית נהרגה אשתו מזה שמונה עשרה שנה, קתרין סמית, והוא איבד את ראייתו באחת מעיניו. לבסוף הוא נישא לאליזבט הולדרידג' (1909–1998), הוא המשיך לכתוב עד למותו בבולטימור בשנת 1970.
גופתו נטמנה בבית הקברות הכנסייתי של אוקמיקו בקהילת קופל, במחוז ווסטרמורלנד שבוירג'יניה, לא רחוק מביתו.
השפעתו

לעבודותיו החלוציות של דוס פסוס בבדיה הלא-ליניארית הייתה השפעה עצומה בשדה הספרות. במיוחד אלפרד דבלין בספרו "ברלין אלכסנדרפלץ" והטרילוגיה של ז'אן-פול סארטר "הדרכים לחופש", מראות את ההשפעה של שיטותיו. במסה המצוטטת תכופות משנת 1936, מתייחס סרטר לדוס פסוס כ"סופר הגדול ביותר של זמננו". ייתכן שהעבודה הידועה ביותר שהושפעה מדוס פסוס היא פרי יצירתו של סופר המדע הבדיוני ג'ון ברונר, זוכה פרס ההוגו לשנת 1968: "לא רומן: לעמוד על זנזיבר". בספר משתמש ברונר בגזרי עיתונות בדויים, בהודעות טלוויזיה, וב"דוגמאות" אחרות שנלקחו מהחדשות והתקשורת הבידורית של שנת 2010.
ספר "The Unwinding" שפורסם בשנת 2013 נכתב בהשראת סדרת ספרים על ארצות הברית שדוס פסוס כתב בשנות ה-30.
קריירה אומנותית

לפני היהפכותו לסופר המוביל של זמנו, ג'ון דוס פסוס שרטט וצייר. במהלכו של הקיץ של שנת 1922, הוא למד בבית הספר המילטון איסטר פילדס באוגנוקוויט שבמיין. רבים מספריו פורסמו במהלכן של עשר השנים שלאחר מכן, ועוטרו בציורי עטיפה ואיורים פנימיים שדוס פסוס יצר. ציוריו הושפעו ממגוון תנועות: הוא מיזג מרכיבים של אימפרסיוניזם וקוביזם, על מנת ליצור את סגנונו המיוחד. עבודתו התפתחה ליותר מאשר תחביב זניח כשהוצגה התערוכה הראשונה שלו במועדון האומנות הלאומית של ניו יורק בשנת 1922, ובשנה שלאחר מכן במועדון האולפן של גרטרוד וויטני בעיר ניו יורק.
בעוד שדוס פסוס מעולם לא רכש הכרה כאומן גאון, הוא המשיך לצייר לכל אורך חייו ועבודתו זכתה להערכה רבה. אומנותו שיקפה לעיתים קרובות את מסעותיו בספרד, מקסיקו, צפון אפריקה, וכן הרחובות ובתי הקפה ברובע מונפרנאס שבפריז, שם הוא נהג לבקר לעיתים תכופות ביחד עם רעיו ארנסט המינגוויי, בלייז צנדרס ואחרים. בין 1925 ל-1927 כתב דוס פסוס מחזות, כמו גם יצר פוסטרים ויצר תפאורות עבור תיאטרון המחזאות הניו יורקי בעיר ניו יורק. בשנותיו המאוחרות הוא הפנה את מאמציו לצייר את סביבת מקום מגוריו במיין ובוירג'יניה.
בתחילת 2001 נפתחה בספריית קווין בורו בעיר ניו יורק תערוכת "האומנות של ג'ון דוס פסוס", לאחר מכן היא הוצגה במקומות שונים ברחבי ארצות הברית.
פרס דוס פסוס

פרס דוס פסוס הוא פרס ספרותי הניתן מדי שנה על ידי המחלקה לאנגלית ולשפות מודרניות באוניברסיטת לונגווד. מטרת הפרס היא הענקת הכרה ל: "סופרים יצירתיים אמריקנים שהפיקו גוף ממשי של פרסום בולט המפגין מאפיינים של כתיבתו של דוס פסוס: חקירה נמרצת ומקורית של נושאים אמריקאיים ייחודיים, גישה ניסויית לצורה, ועניין בטווח רחב של חוויות אנושיות".
עבודות ספרותיות

מנהטן טרנספר/ ג'ון דוס פסוס; תרגמו מאנגלית: דן דאור ואלי הירש. תל אביב: עם עובד, תשנ"ו, 1995.
The Scene of Battle, 1919
One Man's Initiation, 1917, 1920
Three Soldiers, 1921
A Pushcart at the Curb, 1922
Rosinante to the Road Again, 1922
Streets of Night, 1923
Manhattan Transfer, 1925
Facing the Chair, 1927
Orient Express, 1927
U.S.A. (1938), Three-volume set includes
The 42nd Parallel, 1930
Nineteen Nineteen, 1932
The Big Money, 1936
The Ground we Stand On, 1949
District of Columbia (1952). Three-volume set includes
Adventures of a Young Man, 1939
Number One, 1943
The Grand Design, 1949
Chosen Country, 1951
Most Likely to Succeed, 1954
The Head and Heart of Thomas Jefferson, 1954
The Man Who Made the Nation, 1957
The Great Days, 1958
Prospects of a Golden Age, 1959
Midcentury, 1961
Mr. Wilson's War, 1962
Brazil on the Move, 1963
The Best Times: An Informal Memoir, 1966
The Shackles of Power, 1966
The Portugal Story, 1969
Century's Ebb: The Thirteenth Chronicle, 1970
Easter Island: Island of Enigmas, 1970
עבודות ספרותיות > פורסמו גם כ-

U.S.A.: The 42nd Parallel, 1919, The Big Money, Daniel Aaron and Townsend Ludington, eds, Library of America, 1996
Novels 1920-1925: One Man's Initiation: 1917, Three Soldiers, Manhattan Transfer, Townsend Ludington, ed. Library of America, 2003
Travel Books and Other Writings, 1916-1941: Rosinante to the Road Again; Orient Express; In All Countries; A Pushcart to the Curb; Essays, Letters, Diaries (Townsend Ludington, ed. Library of America, 2003
נעמי אפור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במאי 1918 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 ביוני 2005 (בגיל 87) 
 שם לידה:  Várkonyi Noémi 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 בן או בת זוג:  זולטן פאברי (1947–1994) 
 פרסים והוקרה:  פרס יאסאי מארי (1975) 
 
נעמי אַפּוֹר בגרסה ההונגרית נוֹאֵמִי (במקור וארקוני, בהונגרית: Apor Noémi; בודפשט, 8 במאי 1918 – 29 ביוני 2005) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זוכת "פרס מרי יאסאי" (1975). היא הייתה אחותו של זולטאן ורקוני ואשתו של במאי הסרטים המפורסם זולטאן פאברי.
קורות חיים

נעמי אפור נולדה במשפחה יהודית. היא סיימה את בית הספר למשחק של האגודה הלאומית למשחק בשנת 1941. בשל יהדותה לא יכלה לשחק על הבמה, אלא רק אחרי מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1945–1949 הייתה חברה ב"תיאטרון האמנים" (Művész Színház) עד לפירוקו. בין השנים 1950–1952 שיחקה ב"תיאטרון הפיאונירים" (Úttörő Színház). בין השנים 1952–1954 הופיעה ב"תיאטרון הנוער" (Ifjúsági Színház). היא הופיעה בסרט לראשונה בשנת 1953. בשנת 1954 הוזמנה לתיאטרון הלאומי של בודפשט. משנת 1974 היא הייתה שחקנית ב"אולפן הסרטים פאנוניה" (Pannónia Filmstúdió) אולפן הסרטים הגדול ביותר בהונגריה ומשנת 1975 במפילם (Mafilm).
בדרמה של ז'אן ז'ירודו מלחמת טרויה לא תפרוץ שיחקה את תפקיד קסנדרה, בחטא ועונשו של דוסטויבסקי, גילמה את דמותה של יליזבטה. באגדה ארץ הפלאות שיחקה את התפקיד של הילד הקטן. היא הייתה מגדלנה במחזה של פדריקו גארסיה לורקה בית ברנרדה אלבה, נערת הרחוב במחזה לדה (Leda) של הסופר ומחזאי הקרואטי מירוסלב קרלז'ה והתפקיד של קתלי בדרמה של יוג'ין אוניל מסע ארוך אל תוך הלילה. היא שיחקה בעיקר דמויות דרמטיות. היא הייתה "האישה הג'ינג'ית" בתפקיד הבלתי נשכח שלה בסרט של בעלה זולטאן פאברי "העונה המאוחרת".
משפחתה

אפור נולדה כאמור במשפחה יהודית. אביה, טיטוס וארקוני (1882–1954), היה עיתונאי, ואמה, יוליאנה גרוס (1884–1962), הייתה תופרת. הם נישאו ב-7 בפברואר 1912 בבודפשט היא נולדה בשם נעמי וארקוני, ובנוסף לאחיה זולטאן וארקוני הייתה לה אחות, קטלין. בשנת 1947 נישאה לבמאי הקולנוע זולטאן פאברי (1917–1994) ונולד להם בן: פטר פאברי (1950–2010), שהיה צלם.
תפקידיה בתיאטרון

מספר ההופעות הבכורה שלה שנרשמו במאגר התיאטרון: 33 .
Anouilh: Euridike....I. színésznő
Giraudoux: Trójában nem lesz háború....Kassandra
Gádor Béla: Urak, költők, gyilkosok....Újságírónő
Dosztojevszkij: Bűn és bűnhődés....Jelizavjéta
Gow-D’Usseau: Mélyek a gyökerek....Honey
Arthur Miller: Édes fiaim....Lydia
Princev-Hocsinszkij: Csodák országa....Dima
Brustein: Tamás bátya kunyhója....Nancy
Gáli József: Erős János....Dermesztő
Gergely Márta: Úttörő barátság....Feri
Mihalkov: A vörös nyakkendő....Valerij
Móricz Zsigmond: Légy jó mindhalálig....Viola
Füsi József: Az aszódi diák....Koren Istvánné
Ivanov: Páncélvonat....Ideges hölgy
Madách Imre: Az ember tragédiája....1. polgárlány
Federico García Lorca: Bernarda háza....Magdalena
Sartre: Főbelövendők klubja....Castagnié-né
Carlo Goldoni: Mirandolina....Ortensia
Brecht: Jó embert keresünk....A sógornő
Marceau: A tojás....Justine Magis
Mesterházi Lajos: Üzenet....Maca
Brecht: Galilei élete....A vándorénekes felesége
Németh László: Az utazás....Júlia
Eugene O’Neill: Hosszú út az éjszakába....Cathlee
Illés-Vas: Rendetlen bűnbánat....Edit
Kohout: A harmadik nővér....A háziúr felesége
Németh László: II. József....Chanclos grófné
Weiss: Jean Paul Marat üldöztetése és meggyilkolása, ahogy a charentoni elmegyógyintézet színjátszói előadják de Sade úr betanításában....Simonne Evrard
Tersánszky Józsi Jenő: A kegyelmes asszony portréja....Palyákné; Türő anyósa; Csupa fájdalom; s külváros szag
Schiller: Stuart Mária....Margaret Kurl
Örkény István: Sötét galamb....Jusztina
Madách-Keresztury: Csák végnapjai....Apácafőnöknő
סרטיה > בשפת המקור

Ifjú szívvel (1953)
Életjel (1954)
Hannibál tanár úr (1956)
Bolond április (1957)
Éjfélkor (1957)
Két félidő a pokolban (1961)
Esős vasárnap (1962)
A szélhámosnő (1963)
Egy ember, aki nincs (1963)
Kár a benzinért! (1964)
Húsz óra (1965)
Utószezon (1966)
A nagy kék jelzés (1969)
Hangyaboly (1971)
Plusz-minusz egy nap (1973)
141 perc A befejezetlen mondatból (1975)
Az ötödik pecsét (1976)
Muslicák a liftben (1977)
Magyarok (1978)
Fábián Bálint találkozása Istennel (1980)
Boldog születésnapot, Marilyn (1980)
Fekete rózsa (1980)
Sértés (1983)
סרטיה > בתרגום

בלב צעיר (1953)
סימן חיים (1954)
המורה חניבעל (1956)
אפריל המשוגע (1957)
בחצות (1957)
שתי מחציות בגיהנום (1961)
יום ראשון הגשום (1962)
הנוכלת (1963)
אדם שאיננו (1963)
חבל על בנזין! (1964)
עשרים שעות (1965)
אחרי העונה (1966)
הסימון הכחול הגדול (1969)
קן נמלים (1971)
יום אחד פלוס-מינוס (1973)
141 דקות מהמשפט הלא גמור (1975)
החותם החמישי (1976)
זבובונים במעלית (1977)
הונגרים (1978)
פגישתו של באלינט פאביאן עם אלוהים (1980)
יום הולדת שמח, מרילין (1980)
הוורד השחור (1980)
עלבון (1983)
לקריאה נוספת

Ábel Péter: Új Filmlexikon, 1. kötet, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1971 (פטר אבל: לקסיקון הסרטים החדש, כרך 1, בודפשט, 1971).
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה).
לזכרה של נעמי אפור
הערות שוליים

↑  http://www.nepszava.hu/articles/article.php?id=554658 Kiváló zsidók
↑  Házasságkötési bejegyzésük a Budapest VII. kerületi polgári esketési akv. 153/1912. folyószáma alatt familysearch.org
↑  2014. március 15-i lekérdezés
מגדל המים (בית הספר ויצמן)

תבנית:מבנה
מגדל המים הראשון
מגדל המים הניצב בשטח בית הספר ויצמן בהרצליה מוגדר כאתר מורשת לאומית.
היסטוריה

המגדל, אשר נבנה ב-1926, היה אחד ממפעלי הבניה הגדולים ביותר בתקופתו. הוא מומן על ידי החברה "קהילת ציון אמריקאית", אותה חברה שמימנה רבות מפיתוחי המושבה הרצליה, תוכנן על ידי המהנדסים "הקר-ילין" ונבנה בפועל על ידי חברת "סולל בונה" על גבעת המייסדים, עליה שוכן כיום גם בית הספר ויצמן. תוכניתם של המהנדסים לבניית המגדל הייתה העזה אדריכלית.
מגדל המים, אשר מתנשא לגובה מרשים של 26 מטרים (על פי מרדכי נאור 30 מטרים, בהתאם לדברי בן ציון מיכאלי, ו-27 מטרים על פי חנוך בניהו), היה המגדל הגבוה בארץ באותה תקופה, ולחץ המים שצבר הספיק לשנים רבות. כדי להעביר את מי המגדל לתושבי הרצליה, החלה עבודה מקיפה של הנחת צינורות וחיבור ברזים. מדי מים הותקנו בכל בית, דבר שלא היה מקובל בארץ בתקופה זו. על מנת לבצע את העבודה, הוקמה החברה "הספקת מים לעיר הרצליה", שהפכה מאוחר יותר לאגודה בשם "אגודת מפעל המים בע"מ", ואיגדה את חברות המים הקודמות של המושבה. האגודה סיפקה מי שתייה לתושבים ומי השקיה לפרדסים, ובחריגה מתחומה סללה כביש בין הרצליה לתל אביב. בעת סיום עבודות הבנייה וחיבור הצינורות, החליף המגדל את הצורך לשאוב מים ידנית, מאחר שבמהלך הבניה הונחה משאבה המעבירה מי באר אל המגדל, או לקנות אותם מהכפר הערבי הסמוך, ג'ליל, פעולות שהיוו את כל הספקת המים המקומית לפני הקמת המגדל.
מאוחר יותר הוקמה על גג המגדל תחנת תקשורת של סניף ההגנה בהרצליה, בה נעשה שימוש בהליוגרף לשם איתות אור. התחנה הופעלה על ידי צעירי המושבה והפכה את הרצליה לחוליה חשובה ברשת הקשר של ההגנה. בימי חירום או מתיחות פעלה התחנה במשך כל שעות היממה.
הערות שוליים

1 2  בן ציון מיכאלי, הרצליה ראשיתה והתפתחותה, הוצא לאור על ידי עיריית הרצליה באמצעות הוצאת מלוא בע"מ, 1989, עמודים 54-55
1 2  מרדכי נאור, סיפורי הרצליה, ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013
↑  חנוך בניהו, חוברת בניהו לתולדות העיר, מגדל המים הראשון
עליזה בן-נון

עליזה בן-נון היא דיפלומטית ישראלית שכיהנה כשגרירת ישראל בצרפת ובמונקו ובהונגריה
ביוגרפיה

בן-נון היא בת לאב ניצול שואה מהונגריה שהוריו נרצחו באושוויץ. היא גדלה באזור נהריה ושירתה בצה"ל בחיל הים. ב-1984 סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים וב-1986 תואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בתום לימודי התואר השני החלה לעבוד במשרד החוץ וסיימה קורס צוערים. היא שימשה מזכירה שנייה בשגרירות ישראל במבבנה שבסווזילנד עד 1993. ב-1995 מונתה ליועצת בשגרירות ישראל בקופנהגן שבדנמרק. ב-1999 מונתה לסגנית מנהל מחלקת ארגונים בינלאומיים במשרד החוץ, ולאחר מכן שימשה יועצת בלשכת מנכ"ל המשרד. ב-2001 מונתה למנהלת מחלקת התיאום בלשכת המנכ"ל. ב-2006 מונתה לראש החטיבה הבינלאומית במרכז למחקר מדיני.
ב-2007 מונתה לשגרירת ישראל בהונגריה וכיהנה בתפקיד עד 2011. ב-2012 מונתה לראש מטה שר החוץ, אביגדור ליברמן. ב-2015 מונתה לשגרירת ישראל בצרפת ובמונקו. בן-נון היא האישה הראשונה שמונתה לשגרירה בצרפת.
בנובמבר 2020 מונתה לסמנכ"לית אגף אפריקה במשרד החוץ, ובספטמבר 2021 מונתה לסמנכ״לית אגף אירופה במשרד החוץ, ובמאי 2022 מונתה לתפקיד ראש המערך המדיני-אסטרטגי במשרד החוץ, תפקיד ממנו הודיעה על פרישה בסוף 2024.
בן-נון נשואה ואם לשתי בנות.
הערות שוליים

1 2  גדעון קוץ, ‏שגרירת ישראל בצרפת: "הפיגועים הגדולים קירבו בין המדינות", באתר מעריב אונליין, 30 בדצמבר 2019
↑  Prince Albert of Monaco celebrates Israel’s 70th, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
↑   ציוץ של ירון אברהם ברשת החברתית אקס (טוויטר), 29 בדצמבר 2024
צנזורה

.
עיתון ה"רודזיה הראלד" מ-21 בספטמבר 1966, אשר קטעים גדולים ממנו צונזרו על ידי הוועדה הרודזית לצנזורה
צֶנְזוּרָה (מלטינית: Censere, להעריך) או גַּנְזָרוּת היא שליטה ופיקוח על פרסום והפצת מידע, דעות וספרות, לרוב מצד גופי ממשל. היקף המידע המצונזר יכול להיות ממילים בודדות ועד למושגים ורעיונות שלמים.
בעבר, הצנזורה הייתה נפוצה בתרבות העתיקה כחלק מהמשטר, שאסר להפיץ תכנים שעלולים לערער אותו או לפגוע בו. דתות שונות, ובייחוד הנצרות הקתולית בתקופת האינקויזיציה, עשו שימוש רב בכלי זה על מנת לשלוט במאמיניהן.
במשטרים סמכותניים דוגמת סין העממית, קוריאה הצפונית ובעבר גם מדינות דוגמת איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, צנזורה מופעלת כלפי ניסיונות תקשורת הפונה לציבור, תוך דיכוי של דעות והדרה של רעיונות מהשיח הציבורי. בנוסף לכך במדינות אלה יש שימוש רב בתעמולה כדי לשמור על תמיכה של הציבור בשלטון.
במדינות בעלי דמוקרטיה ליברלית, לעומתם, צנזורה רשמית מופעלת למספר צרכים המוגדרים בחוק על פי נהלים סדורים המגבילים ומאזנים אותה אל מול חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת. במדינות דמוקרטיות רבות קיימת חוקה שחלק ממנה כולל את חופש הביטוי וחופש העיתונות שמגבילים את הצנזורה. עם זאת צנזורה קיימת גם במדינות דמוקרטיות בדרכים שונות. במקרים מסוימים מתקיימת צנזורה פנימית בגלל שיקולים שונים. מקרה אחר של צנזורה פנימית יכול להיות מטעמי תפיסה שדבר זה נחוץ לצורכי הביטחון של המדינה. שיקול אחר יכול להיות כלכלי - המענות מפרסום שהוא מעריך שיגרום לו לנזק כלכלי אף כי מידע זה יכול להיות מעניין וחשוב לקוראים.
בשנים האחרונות קיימים מחקרים על דרכים שבן שלטון רודני המתחזה לדמוקרטי, או שלטון דמוקרטי עם קו פופוליסטי יכול להפעיל לחץ על העיתונות באמצעים "רכים" וללא חוקי צנזורה נוקשים או גלויים. כיוון פעולה אחד הוא איום בשינוי רגולציה, באופן שיפגע ביציבות הכלכלית של גופי התקשורת. כיוון פעולה אחר הוא מתקפה מילולית מתמשכת על עיתונאים ביקורתיים על ידי גורמי ממשל ותומכיהן, באופן שגורם להם לקיים צנזורה עצמית.
הגדרת הצנזורה וסמכויותיה

מקור השם צנזורה הוא במונח הלטיני censor, שמשמעו "בודק", דהינו פקיד הבודק פרסומים וגונז דברים האסורים על ידי השלטון. הצנזורה הייתה נפוצה בתרבות העתיקה כחלק מהמשטר, שאסר להפיץ תכנים שעלולים לערער אותו או לפגוע בו. הדתות השונות ובמיוחד הנצרות בתקופת האינקויזיציה, עשו שימוש רב בכלי זה, על מנת לשלוט במאמיניהן. ידועה השפעתה של הצנזורה הנוצרית על התלמוד, שבמסגרתה הושמטו קטעים שלמים ושונו משפטים שנתפסו כפוגעים בנצרות.
בזמנים המודרניים מתייחסת הצנזורה לבדיקה של ספרים, כתבי-עת, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ורדיו, דיווחי חדשות ושאר אמצעי תקשורת, במטרה לשנות או להדחיק קטעים העשויים להיות פוגעים, לא נעימים, מעוררי התנגדות או חושפי סודות צבאיים וביטחוניים. החומר ה"לא נעים" נחשב לחומר לא מוסרי או גס, כופר או מנאץ, מסית או שעלול לפגוע בביטחון המדינה. כך, הנימוק לצנזורה הוא ההגנה על שלושה מוסדות חברתיים: המשפחה, הדת (הכנסייה) והמדינה.
באמצע המאה ה-19 נקבעו בבריטניה הוראות האוסרות הפצה של ספרות תועבה באמצעות הדואר. על פי הוראות אלה הוחרמו הספרים "סטיריקון", "פאני היל", "דקאמרון" ועוד. בשנת 1865 נחקק איסור דומה בארצות הברית, ובמסגרתו נאסרה אף הפצתם של ספרי הדרכה מינית.
עד לאחרונה הייתה הצנזורה יציבה במוסדות שונים אפילו במדינות הדמוקרטיות המתקדמות ביותר המאופיינות בחופש הביטוי. באמצע המאה ה-20 החליש שינוי מהפכני בעמדת הציבור את כוחה של הצנזורה בדמוקרטיות רבות; למרות זאת, הצנזורה על צורותיה לא התפרקה באופן כלל-עולמי. כיום מתנגדים אנשים רבים, כולל אזרחים ליברלים, למתירנות באמנות ובתקשורת; הם טוענים שהיא משחיתה כל חוש של צניעות ונימוס ואף חותרת תחת התרבות.
בחברות לא-דמוקרטיות כמו סין, קוריאה הצפונית ובורמה, הצנזורה דומיננטית מאוד, נמצאת בכל הדרגות האמנותיות, האינטלקטואליות, הדתיות, הפוליטיות והציבוריות של חיי הפרט. מעטים המעשים או הביטויים שאינם זוכים לפיקוח רשמי.
ההצהרה הבינלאומית לזכויות אדם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1948, אינה מתייחסת לצנזורה ואינה מבטיחה חופש מצנזורה.
בישראל בוטלה הצנזורה על מחזות בשנת 1991, אך עדיין מופעלת צנזורה ביטחונית, המגבילה פרסומים הקשורים לביטחון המדינה.
סוגי צנזורה

צנזורה המוטלת על ידי משטר יכולה להיות:
צנזורה מוסרית־חברתית, המונעת הפצת מידע מסיבות מוסריות וחברתיות.
צנזורה פוליטית, לשם מניעת ביקורת על המשטר.
צנזורה צבאית־ביטחונית ומדינית, שמטרתה למנוע חשיפת סודות צבאיים ומידע מדיני רגיש.
צנזורה משפטית, על ידי צווי איסור פרסום. כגון, איסור על פרסומם שמות חשודים, מהות העבירה, או לצורך הגנה על פרטיותם של קורבנות ועדים.
סוגי צנזורות אחרים:
צנזורה כלכלית, המוטלת על ידי גופים מסחריים במטרה לשרת אינטרסים כלכליים או עסקיים.
אמצעי תקשורת יכול להטיל על עצמו צנזורה פנימית הנובעת מאינטרסים אישיים (כגון אינטרסים מסחריים), העומדים בסתירה לזכות הציבור לדעת (שאותה מקיים כלי התקשורת, במהותו).