stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי ברקוביץ'
השכלה ותחילת הקריירה

ברקוביץ' גדל בלורנס, לונג איילנד. הוא למד בבית הספר היומי האורתודוקסי המקומי ובישיבת פאר רוקאוואי. לאחר מכן למד בישיבת קול תורה בירושלים.
בשנת 2009 הוא חזר לארצות הברית ונרשם לישיבת נר ישראל בבולטימור. לאחר מכן עבר למכללת קווינס, שם סיים את לימודיו לתואר ראשון.
בוגר בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. במהלך לימודי המשפטים, לא הראה ברקוביץ' שום נטיות פוליטיות שמרניות. במקום להצטרף לעיתון בית הספר למשפטים, או לקבוצות סטודנטים שמרניות, הוא לימד שיעורים לתואר ראשון. כיתה אחת שלימד, שנים לפני שהשתתף בקמפיין לבחירתו של דונלד טראמפ, נקראה "הדרך לבית הלבן". אבי ברקוביץ פגש את ג'ארד קושנר בפיניקס כשהיה סטודנט. השניים נפגשו בעת ששיחקו כדורסל.
קריירה > הניו יורק אובזרבר

ברקוביץ' עבד לזמן קצר ככתב של העיתון ניו יורק אובזרוור. ג'ארד קושנר, חתנו של הנשיא טראמפ, יועץ בכיר ולימים הבוס של ברקוביץ בבית הלבן, היה הבעלים של העיתון מאז 2006.
קריירה > קמפיין הנשיאות של דונלד טראמפ (2016)

לאחר שסיים את לימודי המשפטים, עבד ברקוביץ' בקמפיין של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
תפקידו של ברקוביץ' בקמפיין טראמפ היה עוזר מנהל ניתוח נתונים. אחד התפקידים שלו היה להפעיל תוכנית אירוח ב"פייסבוק לייב", שנקראה "מגדל טראמפ לייב". בתחילה, שודרה תוכנית האירוח לפני העימותים הנשיאותיים ואחריהם. בשבועות האחרונים שקדמו לבחירות, היא שודרה על בסיס שבועי. הניו יורק טיימס תיאר את טראמפ טאואר לייב במונחים לא מחמיאים: "בעיקרו של דבר תעמולה פוליטית שהוצגה כחדשות". עם זאת, בגלל הפורמט שלה, המופע "הניע בזמנו את הספקולציות שטראמפ יפתח רשת חדשות ארצית משלו." הפרק הראשון של "מגדל טראמפ לייב" זכה לכ-60,000 צופים.
קריירה > לשכת הנשיא

לאחר הניצחון בבחירות של טראמפ עבד ברקוביץ' בבית הלבן כעוזר לג'ארד קושנר. ב־6 בספטמבר 2018 הודיע הבית הלבן כי ברקוביץ' מקודם, מעוזר מיוחד לנשיא ועוזר ליועץ הבכיר, לסגן עוזר לנשיא ויועץ בכיר. לאחר פרישתו של ג'ייסון גרינבלאט בנובמבר 2019 מונה ברקוביץ' לתפקיד הנציג למשא-ומתן בינלאומי.
השפעה על מדיניות > תוכנית שלום מזרח תיכונית

בשנת 2019, יועצי הבית הלבן ג'ארד קושנר וג'ייסון גרינבלט, השלימו את כתיבת תוכנית השלום של טראמפ. ברקוביץ' היה חלק מהצוות המצומצם שליווה את תוכנית השלום, וליווה את קושנר במסעותיו המדיניים לקידום התוכנית במזרח התיכון. ברקוביץ' גם לקח חלק בקידום הסכם הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל שהוכרז באוגוסט 2020.
ב -1 בנובמבר 2019 הועלה ברקוביץ לתפקיד עוזר הנשיא והנציג המיוחד למשא ומתן בינלאומי.
בינואר 2020 ברקוביץ' טס לישראל כדי להיפגש עם ראש הממשלה נתניהו ובני גנץ כדי לדון באפשרות לפרסם את פרטי תוכנית השלום של טראמפ. ב־28 בינואר 2020 חשף ממשל טראמפ את התוכנית בטקס בבית הלבן. רכיב בתוכנית צפה החלת החוק או הסיפוח בישראל על כ־30% מהגדה המערבית. ב-12 ביוני 2020 כתב שגריר איחוד האמירויות בארצות הברית, יוסף אל עוטאיבה (אנ'), הצעה במטרה לעצור את הסיפוח המתוכנן של ישראל לשטח הגדה המערבית. המאמר של עוטאיבה הופנה לציבור הישראלי והתפרסם בעמוד הראשון של  ידיעות אחרונות . בבית הלבן היו הסתייגויות גם מסיפוח, שברקוביץ' דן בו עם נתניהו בפגישות בישראל במשך שלושה ימים בסוף יוני 2020. בישיבות הציע ברקוביץ 'חלופה לסיפוח, נורמליזציה עם איחוד האמירויות הערביות.
ב־2 ביולי 2020 נפגש אוטאיבה עם ברקוביץ' כדי לדון בהמשך בתוכנית חלופית לסיפוח. לצד האינטרס ההדדי ביצירת חזית מאוחדת כנגד הכוחות המנוגדים של איראן, החששות המפורטים בתוכניתו של אוטאיבה ותכנון עם ג'ארד קושנר וברקוביץ' עזרו להביא צדדים מיוחדים לשולחן המשא ומתן כדי לזהות פתרון חלופי. ובסופו של דבר הביא להסכם נורמליזציה שהושג באוגוסט 2020. כמרכיב של סיפוח העסקה נדחה. שעות לאחר ההודעה שנערכה ב־13 באוגוסט על הסכמי הנורמליזציה בתיווך ארצות הברית בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, התקשרו בכירי בחריין ליועצו הבכיר של הנשיא טראמפ ג'ארד קושנר וברקוביץ 'עם המסר: "אנחנו רוצים להיות הבאים". במהלך 29 הימים הבאים קושנר וברקוביץ' ניהלו משא ומתן ונסעו לבחריין לפני שסגרו את העסקה ב־11 בספטמבר 2020 בשיחה בין טראמפ, נתניהו ומלך בחריין. כל שלוש המדינות התחייבו רשמית לעסקאות ב־15 בספטמבר 2020 עם חתימת הסכמי אברהם על הדשא הדרומי של הבית הלבן. ב־23 באוקטובר 2020 ישראל וסודאן הסכימו לנרמל את הקשרים, מה שהופך את סודאן למדינה הערבית השלישית שתפריש פעולות איבה בעוד חודשיים. ההסכם נוהל בצד ארצות הברית על ידי היועץ הבכיר של טראמפ ג'ארד קושנר, שליח המזרח התיכון אבי ברקוביץ', היועץ לביטחון לאומי רוברט אובראיין, מזכיר המדינה מייק פומפאו ופקיד הביטחון הלאומי מיגל קוראה. ב-10 בדצמבר 2020 הודיע הנשיא טראמפ כי ישראל וממלכת מרוקו הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים. ההסכם ניהל משא ומתן על ידי היועץ הבכיר של טראמפ ג'ארד קושנר ושליח המזרח התיכון אבי ברקוביץ' וסימן את הסכם הנורמליזציה הרביעי של קושנר וברקוביץ' תוך כמה חודשים. כמרכיב בעסקה, ארצות הברית הסכימה להכיר בריבונות מרוקאית על סהרה המערבית.
ב־30 בנובמבר 2020 קושנר וברקוביץ' נסעו לסעודיה לצורך משא ומתן על המשבר הדיפלומטי הקטרי. למחרת המשיך קושנר לקטר, אך עזב את ברקוביץ' בסעודיה כדי שהצמד יוכל להמשיך ולתווך את העסקה בין הסעודים לקטרים בטלפון בזמן אמת. המשא ומתן הוביל לפריצת דרך, וב־5 בינואר 2021 השתתפו קושנר וברקוביץ' בפסגת GCC בערב הסעודית, שם חתמו הצדדים על הסכם לסיום המשבר הדיפלומטי בקטר.
בסוף ינואר 2021 הוכרז כי ג'ארד קושנר וברקוביץ', הם מועמדים לפרס נובל לשלום.
השפעה על מדיניות > העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים

ברקוביץ' מילא גם תפקיד מפתח בהחלטה בדבר הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, והעברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים.
השפעה על מדיניות > רפורמה בגזר הדין בכלא

קושנר הוביל את מאמץ הבית הלבן להעביר את "חוק הצעד הראשון" (אנ'), חקיקה לרפורמה בעונשי המאסר. קושנר זכה בשבחים "דו מפלגתיים על כך שהניע מאמץ של 20 שנה לרפורמה בענישה במאסר וצדק פלילי אל קו הסיום, והתעלם מהצהרות חוזרות ונשנות על מות הרפורמה..." קושנר בחר את ברקוביץ' ורק עוד שני עוזרי הבית הלבן, כחלק מצוותו להעביר את החקיקה.
חיים אישיים

ברקוביץ נישא לגבריאלה פוזנר בפברואר 2023. את החופה ערך הרב הראשי לשעבר, ישראל מאיר לאו.
עמוס קינן

| --- | --- |

עמוס קינן בדירתו בתל אביב, נובמבר 2000
 לידה:  2 במאי 1927 ל' בניסן ה'תרפ"ז תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  4 באוגוסט 2009 (בגיל 82) ט"ו באב ה'תשס"ט תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 שם לידה:  עמוס לוין 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  עינת 
 תקופת הפעילות:  1946–2009 (כ־63 שנים)
 עיסוק:  סופר, עיתונאי, פובליציסט, מחזאי, צייר ופסל
 מעסיק:  ידיעות אחרונות 
 מפלגה:  שלומציון 
 בת זוג:  נורית גרץ כריסטיאן רושפור
 צאצאים:  רונה קינן שלומציון קינן
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (1998)
 
"משיח" (1996), מאת עמוס קינן
לוחית זיכרון על ביתו של עמוס קינן
עמוס קֵינָן (2 במאי 1927 – 4 באוגוסט 2009) היה יוצר ואמן ישראלי רב-תחומי: סופר, סאטיריקן, עיתונאי, עורך, פובליציסט, קולנוען, תסריטאי, מחזאי, משורר, פזמונאי, מתרגם, צייר, אוצר ופסל, זוכה פרס ברנר לשנת 1998.
לפני קום המדינה ובמלחמת העצמאות לחם קינן בשורות ארגון לח"י. לאחר מכן היה לפובליציסט ובטורו "עוזי ושות'" בעיתון הארץ מתח ביקורת חריפה על הממסד של מפא"י. בתקופה זו היה מקורב לתנועת הכנענים. בתחילת שנות ה-50 הועמד לדין בחשד שהשליך פצצות אל ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס, אך זוכה מחמת הספק. מדצמבר 1953 ועד יולי 1954 כתב טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות". מ-1954 שהה בצרפת ושב לישראל בשנת 1962. לאחר מלחמת ששת הימים החזיק בעמדות יוניות בנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. משנות ה-60 עד שנות ה-90 כתב טור שבועי בעיתון ידיעות אחרונות, ובמקביל פרסם מספר ספרים, שהמצליח שבהם הוא הדיסטופיה "הדרך לעין חרוד", המתאר את מדינת ישראל תחת שלטון כת צבאית ימנית. קינן עסק אף בציור ובפיסול, בסגנון "עברי" המנסה להיות קשור לתרבות המזרח התיכון הקדום. לצידו של סטף ורטהיימר היה ממייסדי המוזיאון הפתוח תפן ואוצרו הראשון.
ארכיונו מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל שבבית אריאלה בתל אביב.
תולדות חייו > ילדות, נעורים וחברות בלח"י

נולד בשם עמוס לוין בתל אביב. אביו עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן", היה מיוצאי גדוד העבודה בעין חרוד ועבד כמורה ללשון. אימו הגיעה מהעיר לודז' שבפולין. לקינן היו שני אחים צעירים. אביו עבד כפועל בניין ובשלב מסוים עזב עם משפחתו לארגנטינה למספר שנים. לאחר שחזרו לתל אביב נפצע אביו בתאונת עבודה קשה ולאחר מכן אושפז שנים רבות בבית חולים לחולי נפש. קינן למד בבית החינוך לילדי עובדים ובבית הספר אחד העם והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר". לאחר סיום כיתה י"א עזב את בית הספר ועבד כפועל על מנת לסייע בפרנסת בני משפחתו. לאחר מכן החל ללמוד תנ"ך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בצעירותו ניסה להתקבל ל"הגנה", אך סורב, הצטרף ללח"י והשתתף במספר פעולות כנגד השלטון הבריטי בירושלים. קינן תמך בדעותיו האנטי-אימפריאליסטיות של לח"י, שראו במנדט הבריטי כובש זר, שבו יש ללחום בראש ובראשונה, וזאת בניגוד לאצ"ל ול"הגנה" שלחמו גם נגד הערבים. קינן נמנה עם קבוצה בלח"י, אותה הנהיג נתן ילין-מור, שהאמינה כי לאחר סיום המנדט הבריטי והסתלקות הבריטים יוכלו היהודים והערבים להתקיים בצוותא בארץ ישראל. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת העצמאות, המשיך קינן ללחום במסגרת לח"י, שעתה פעל אף כנגד הערבים. קינן נפצע במהלך הקרב בדיר יאסין. אחר-כך לחם במסגרת חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה והשתתף בכיבוש לוד (מבצע דני).
הקרב בדיר יאסין, שנקשרה בו הטענה לטבח שבוצע על ידי לוחמי לח"י באוכלוסייה בלתי חמושה, היה לאירוע מכונן בחייו של קינן. בריאיון לשבועון החדשות "כותרת ראשית" בשנת 1984 סיפר לנחום ברנע כי נפצע בתחילת הקרב, וכי לא היה עד לאירועי הקרב עצמו, אך כיוון שהשתתף בתכנון הקרב הוא יכול להעיד כי מתכנני הקרב לא תכננו ביצועו של טבח. לטענתו, מעולם לא הסתיר מעורבות זו מפני ידידיו הפלסטינים.
נורית גרץ, אשתו והביוגרפית שלו, שראיינה אותו לכתיבת הביוגרפיה "על דעת עצמו", כותבת כי סיפר לה, בריאיון שהתקיים בשנת 2002, שנפצע רק באמצע הקרב, בו פוצץ בתים, ואף ירה באישה ערבייה ואולי אף הרגה. גרץ סבורה כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו ומביאה בספרה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
תולדות חייו > כתיבת הטור "עוזי ושות'" וניסיון ההתנקשות בפנקס

עוד בנעוריו גילה קינן כישרון כתיבה. לאחר שנפגש עם יונתן רטוש, בשנת 1946, נקשר שמו לתנועת "הכנענים" ולכל אורך דרכו הספרותית והאמנותית ניכרת השפעת אידאולוגיה זו. בעיתון הכנענים "אלף" פרסם את סיפורו הראשון, בשנת 1949.
בשנים 1950–1952 כתב את הטור הסאטירי "עוזי ושות'" בעיתון "הארץ", כממשיכו של בנימין תמוז, שכתב טור זה לפניו. מאמריו והסאטירות שלו היו פורצי דרך והשפיעו על סגנון הכתיבה הישראלי. כתיבתו הסאטירית של קינן הצטיינה בחריפותה והוא כיוון את חיציו כמעט נגד כל מוסד וארגון במדינה הצעירה. הוא יצא נגד הרוח הקולקטיבית וכתב את אחד הטורים הידועים שלו על "דני (ציון לזכרו)":
"עוד משחר ילדותו היה דני עליז, חברתי וקולקטיבי. ... בכיתה ד' נכנס לתנועת הנוער, בה שרת עשר שנים. שם הוא קיבל חינוך קולקטיבי יסודי ולמד לעשות הכל עם כולם ביחד. לשיר, לרקוד, לטייל, לחשוב. לדבר, לכתוב וכו'.
...
כשכולם הלכו למלחמה, הלך גם הוא. כשכולם חיפשו את המחר, חיפש גם הוא. כאשר עזב את הקיבוץ (לאחר משבר חברתי) היה הולך בכל ערב לפגוש את החבר'ה ולשאול: חבר'ה, מה עושים היום? חבר'ה מה עושים מחר? חבר'ה נלך לקולנוע? חבר'ה מה שלום החבר'ה? ובכלל, איפה שהיו חבר'ה, שם לא חסר גם הוא.
פעם קרה אסון: כל החבר'ה נסעו מחוץ לעיר לחתונה של אחד מהחבר'ה ודני נשאר לבד. כל הערב הוא הסתובב לבד ברחובות ולא פגש אף אחד. זה גרם לו לדיכאון נפשי. הוא שלח יד בנפשו מסיבה זו, ועד היום אף אחד לא תפס איך הוא עשה את זה לבד".
אחד הנושאים שנהג לכתוב עליהם היה הממסד הדתי והכפייה הדתית, לה התנגד נחרצות.
בליל שבת, 20 ביוני 1952, נזרקה פצצה אל מרפסת דירתו בתל אביב של שר התחבורה דוד צבי פנקס שכיהן כנציג מפלגת המזרחי. פתיל הפצצה הוצת אך כבה בעת שפגע בקיר. למחרת היום, במוצאי שבת, בשעה אחת וחצי אחר חצות, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של השר ונגרם נזק רב לדירה, אך השר ובני ביתו לא נפגעו. המשטרה לכדה את עמוס קינן ואת שאלתיאל בן יאיר בעת שיצאו מבניין מגוריו של השר והם הועמדו לדין בחשד שהטילו את הפצצות, כמחאה על התקנה שהשביתה את תנועת המכוניות הפרטיות בישראל בשבתות לשם חיסכון בדלק. בחקירתם במשטרה ניצלו השניים את זכות השתיקה. להגנתם טענו בבית המשפט המחוזי כי הזדמנו למקום המעשה, לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש בו אירוע מעניין. השופט זאב צלטנר קיבל את גרסת הנאשמים וזיכה אותם. המדינה ערערה על הזיכוי בבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה מחמת הספק. לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי, אף הוא איש לח"י לשעבר שהיה מעורב במספר מחתרות באותה תקופה, שסיפק את הפצצה לקינן בלא שידע מה יעדה. בהספד על קינן כתב אורי אבנרי כי קינן מעולם לא הסתיר ממנו את מעורבותו בהנחת הפצצות. בספר "על דעת עצמו" מזכירה רעייתו של קינן נורית גרץ שיחה ביניהם, בה הודה בפניה בהשלכת הפצצה. חודשיים לאחר השלכת הפצצה נפטר השר פנקס מהתקף לב. לדבריו של קינן, כמוזכר בספרו הביוגרפי, המניעים למעשה היו תסכול של יוצאי לח"י משלטון מפא"י. למעשה הכוונה הייתה ליצור הסלמה ולערער את שלטון מפא"י בארץ.
לאחר הזיכוי כתב קינן טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות" מדצמבר 1953 ועד יולי 1954. כמו כן, במהלך שנות ה-50 חיבר קינן מלל עברי לחוברות קומיקס של טרזן, במקום לתרגם את המלל הלועזי, שנמחק מהן. הוא עשה זאת תחת שם העט "יובב".
תולדות חייו > השהות בפריז

בעקבות הפרשה פוטר קינן מ"הארץ". הוא התכוון לצאת לפריז, אך בתחילה סירבו הצרפתים להעניק לו ויזה, משום שמשרד החוץ הודיע להם שהוא מסוכן. בשנת 1954 הצליח לצאת לפריז ושהה בה עד שנת 1962. בתקופה זו כתב עבור השבועון "העולם הזה" מדור בשם "הסכין המשוטט" והתפרנס מהוראת עברית, שם הכיר אמנים ישראלים צעירים שהגיעו ללמוד בפריז והתיידד עם הצייר איקא ישראלי. בפריז ניהל מערכת יחסים זוגית עם הסופרת כריסטיאן רושפור. בתקופה זו פרסמה רושפור את הרומן הראשון שלה "מנוחת הלוחם" שהיה לרב-מכר. דמותו של הגיבור מבוססת במידה מסוימת על זו של קינן. מאוחר יותר תרגמה רושפור לצרפתית שלושה מספריו. בפריז עסק בפיסול ובמחזאות, בשיתוף פעולה עם אמנים כמאייר פייר אלשינסקי והכוריאוגרף מוריס בז'אר. בשנת 1962 פגש בפריז את נורית גרץ, שהייתה לאשתו.
פעילותו האמנותית > קינן כסופר

קינן היה סופר רב-תחומי. הוא כתב סיפורת, שירה וספרי עיון בהם ביטא את השקפתו הכנענית. ספריו הבדיוניים הראשונים, "הדלת הכחולה" (1972) ו"בתחנה" (1963), התקבלו בחוסר הבנה ובהתעלמות. אך כתיבתו הסאטירית זכתה תמיד להצלחהו"ספר התענוגות", שהוציא בשנת 1970, היה להצלחה מסחרית ולציון דרך תרבותי. בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, תקופת דעיכת ממסד מפא"י והקולקטיביזם הרעיוני הכרוך בו, הוציא קינן ספר שכל כולו נהנתנות ואינדיבידואליזם, בו הציג לקורא את הנאות החיים של העולם הגדול. שמו של קינן נקשר גם בתרבות האוכל הישראלית ובמשך שנים פרסם מדור ביקורת מסעדות ב"ידיעות אחרונות" בכינוי "לוקולוס".
בשנת 1984 יצא לאור "הדרך לעין חרוד", ספרו המצליח ביותר, דיסטופיה העוסקת במדינת ישראל הנשלטת על ידי חונטה צבאית רצחנית ובה פעיל מחתרת מנסה למצוא את דרכו אל עין חרוד החופשית. הספר הוסרט בהפקה בין-לאומית בשנת 1990 ועובד להצגה שזכתה לציון לשבח בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר בשנת 2004. בספרו "שואה 2" הוא חוזה תחזית פסימית לגבי עתידה של מדינת ישראל. ספריו "אל ארצך, אל מולדתך" ו"שושנת יריחו" הם ספרי עיון הלוקחים את הקורא למסע אישי בנופי ארץ ישראל, כפי שרואה אותה קינן, בראייתו הייחודית, שיש בה מן האידאולוגיה הכנענית. כן הוציא לאור, בשנת 1999, ספר שירה בשם "קץ עידן הזוחלים".
על כתיבתו של קינן כתב רוביק רוזנטל: "בהיסטוריה של השפה העברית-ישראלית יש לעמוס קינן, שנפטר השבוע, מקום מיוחד. קינן כתב "שפה רזה", כלומר, פשוטה, ישירה, המקשיבה ללשון הדיבור, במשפטים קצרים וקצביים. כבר בשנות החמישים, כאשר חלק מבני דורו, סופרי דור תש"ח, נהו אחרי השפה המשנאית של עגנון."
פעילותו האמנותית > קינן כמחזאי, מתרגם ופזמונאי

בעת גלותו בפריז כתב קינן מספר מחזות, ובהם "האריה" ו"הבלון". המחזות היו ניסיונות ברוח תיאטרון האבסורד והאוונגרד שפרחו בפריז באותה התקופה. עם שובו לישראל המשיך בפעילותו כמחזאי. מחזותיו שהוצגו על הבמה הם:
"האריה" (1959).
"הבלון" (1959).
"הורה טוויסט" (1963) (מחזמר, עם יוחנן זראי).
"הרכבת האחרונה" (1969) (הועלה על במת התיאטרון הפתוח).
"משהו לא נורמלי" (הועלה בתיאטרון האהל) (1969).
"אולי זו רעידת אדמה" (1970) (הועלה במועדון צוותא בבימוי עדנה שביט).
"חברים מדברים על ישו" (1972).
"כי עודני מאמין בך" (הועלה על במת התיאטרון הקאמרי), (1974).
"שמפרחת" (הועלה בפסטיבל עכו) (1985).
בכתיבתו המחזאית בשנות ה-70 נטה קינן אל הסאטירה. "משהו לא נורמלי" היה רוויו סאטירי ו"הרכבת האחרונה" מעין מחזה אבסורד. מחזהו "חברים מספרים על ישו" נפסל להצגה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות בשנת 1972. הפסילה אושרה על ידי בית המשפט העליון בנימוק שהמחזה פוגע ברגשות הנוצרים. המחזה הועלה במשך תקופה קצרה לאחר מכן בשינויי נוסח קלים כ"חברים מספרים על ספרטקוס".
קינן היה גם מתרגם פורה ועל במת התיאטרון עלו מחזות רבים בתרגומו. בין היתר תרגם ועיבד למחזה את ספרו של ירוסלב השק "החייל האמיץ שווייק", שהוצג ב"תיאטרון הוורוד" בכיכובו של בומבה צור בשנת 1967 ובתיאטרון הבימה בשנת 1995. על כך זכה בפרס התיאטרון הבין-לאומי בשנת 1995. בין המחזות הנוספים שתרגם:
"קערת העץ" מאת אדמונד מוריס (תיאטרון אהל, 1957).
"נערת החלומות" מאת אלמר רייס (התיאטרון הקאמרי, 1957).
"בקט" מאת ז'אן אנוי (תיאטרון הבימה, 1967).
תרגומיו של קינן נעשו לעיתים מכלי שני. כך, תרגומו ל"חמור הזהב" לאפוליאוס היה למעשה, כפי שהוכיח חיים וירשובסקי, תרגום מילולי לעברית מעיבודו של היצירה לאנגלית על ידי רוברט גרייבס, מבלי שהדבר צוין במפורש על ידי קינן (שכנראה לא היה מודע להיקפי החירות שנטל לעצמו גרייבס).
קינן כתב מערכונים ופזמונים, שבוצעו, בין היתר, על ידי יוסי בנאי, אריק לביא, להקת "החלונות הגבוהים", להקת "אחרית הימים", "שלישיית התאומים" ושלישיית "הגשש החיוור". בין הפזמונים המוכרים שכתב: "אהבה ראשונה", "בית הערבה" (עם חיים חפר), "למה לא אמרת לי", "פתחי לי את הדלת" ו"שיר סתיו". בסוף שנות ה-60 היה, ביחד עם אורי ליפשיץ, הבעלים של מועדון בשם "צוללת צהובה", ששימש כ"מרתף אומנותי" בו הועלו הופעות וערבי שירה.
פעילותו האמנותית > קינן בקולנוע ובטלוויזיה

קינן כתב את התסריט לסרטו האוונגרדי פורץ הדרך של אורי זוהר, "חור בלבנה" (1964). כמו כן, השתתף כשחקן בסרט "אורח בעונה מתה" של הבמאי משה מזרחי (1970).
בשנת 1968 ערך קינן סדרת ראיונות מצולמים עם אישים כז'אן-פול סארטר, נועם חומסקי והרברט מרקוזה.
בשנת 1969 כתב וביים את הסרט הקצר "כמה זה נפלא", בו שיחקו בין היתר ישראל גוריון, אריק לביא ואורי זוהר. הסרט אף הוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 1974 הופיע בסרטו של הבמאי ליונל רוגוזין "Arab Israeli Dialogue", בדו-שיח עם המשורר הפלסטיני הגולה ראשד חוסיין, שעסק בשורשי הסכסוך ובדרכים אפשריות לפתרונו.
בשנים 1974–1976 היה מהכותבים לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש".
בשנת 1981 השתתף קינן, ביחד עם נעמי שמר, בסרטו של מוטי קירשנבאום "אל בורות המים". הסרט, שזכה לשבחים רבים, היה עימות אידאולוגי בין שמר, הידועה בדעותיה הלאומיות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובין קינן, וזאת על רקע אהבתם המשותפת לארץ ולנופיה. הסרט קיבל השראה מספרו של קינן "אל ארצך, אל מולדתך".
פעילותו האמנותית > אמנות פלסטית

בתקופת שהותו בפריז החל קינן לפסל פסלי אבן גדולים, בהשראת האידאולוגיה הכנענית וברוח יצירתו של יצחק דנציגר. עם שובו לישראל, בשנת 1961 עזב את הפיסול והחל בציור. סגנונו הושפע מציירים צרפתים כפייר אלשינסקי וז'אן קוקטו, אך לפי גדעון עפרת, ההשפעה הגדולה עליו היא של נחום גוטמן. יצירותיו הראשונות התמקדו ברישום דיו על נייר והתפתחו לצבעוניים ולפשוטים יותר בקוויהם. לרוב צייר בצבעי מים או אקריליק על נייר. לעיתים השתמש בטכניקה של קולאז'. בשנות ה-90 חזר לפיסול ויצר פסלי ברונזה ברוח פסלי האבן המוקדמים, המתכתבים עם תרבויות המזרח הקדום.
על פסליו של קינן כתב אדם ברוך כי "הפיסול של קינן עצמו, במיטבו, הנו חידה שפתרונה רשום על פניה, אבל אין זה פתרון מהיר, אלא מסר המזמין קריאה איטית מתפענחת: מהפיסול כממצא ארכאולוגי טבעי ועד הפיסול הקטן, הממורק, כגון פיסול שולחן שדמותו דמות גמל; המימד המונומנטלי הטמון במעט כל פיסול שכזה; התפקודים החברתיים והקרבה הסמיכה לטבע; חזרה על תצורות אם עקרוניות: פיסול כדגם יסוד."
לפי גדעון עפרת ניסה קינן לעצב בפסליו ובציוריו אמנות עברית, מקומית, נטועה בשורשיה בתרבויות העבר. אך בעוד שציוריו הצבעוניים משדרים אופטימיות ים תיכונית, הרי פסליו גדולים וכבדים ומבטאים טקסיות ועוצמה. הניגוד הזה, על פי עפרת, הוא בין קינן האישי, הפרטי, לקינן הציבורי.
קינן הוא ממייסדיו של המוזיאון הפתוח תפן, פרי שיתוף פעולה בינו ובין סטף ורטהיימר. בין השנים 1987–1989 שימש קינן כמנהל המוזיאון ולאחר מכן שימש כיועץ אמנותי עד שנת 1996. בשנת 1988 השתתף ואצר תערוכת פיסול בשם "חיפוש הזהות" בתפן ובשנת 1994 הציג שם תערוכת יחיד. כן הציג ב-1998 בתערוכה קבוצתית בבית הגפן, בשנת 2001 בתערוכה קבוצתית במרכז קסטרא בחיפה, בשנת 2006 בתערוכת יחיד במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע ובגלריה "מבט" בתל אביב. על תערוכה זו כתב נתן זך כי "בשנתיים האחרונות פנה מן הרישום הקווי אל הציור בצבעי אקריליק על נייר. ביקור במצרים ושנים של היכרות ואהבה לנופי ארצו - הארץ המובטחת, הבטחה שהופרה בעליל, מעניקים לנו כעת מראה חוזר של החלום: העיר הראויה, זו שעדיין לא כוסתה בשלמת בטון (ומלט) קבלנית: העיר שצמחה מן המדבר שבו היא ניצבת ומן החול ומן הגילום ומן הירדן שעדיין לא נמלא כלור ונשאב למכונות הכביסה ומדיחי הכלים שלנו. כאן מפליגות דוגיות מפרש בנחת בארצו של לובנגולו מלך זולו (נחום גוטמן היה שכנו וידידו של קינן הילד), בצד פילים וגמלים ובדווים משתעים בשיחה ונשים רעולות פנים המרימות גביעי יין צרפתיים (זכר לשנות צרפת הארוכות של האמן). עולם אגדי שמעולם לא היה שלנו וכבר לא יהיה."
לאחר מותו, בשנת 2009, הוצגה בבית אבי חי בירושלים התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה מיצירותיו, בה הוצגו מספר רב של ציורים מתקופות שונות ובטכניקות שונות, וכן פסלי אבן וברונזה. אוצר התערוכה, גדעון עפרת, אף הוציא לאור את ספר התערוכה, במרכזו סקירה של יצירות קינן, וכן ריאיון ארוך שערך קינן בשנות השמונים עם דן עומר.
בדצמבר 2022 הוצב בגן מאיר בתל אביב הפסל "גמל ודקל", קרוב למקום מגוריו של האמן. הפסל מהדהד את נוף ילדותו של קינן ומתאר גמל לצד דקל, ביציקת ברונזה שבוצעה מתוך פסל קטן בגובה 50 ס"מ. הגמל נראה נטוע באדמה וחוסה בצד דקל המתנשא לגובה של כ-3 מטרים.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של עמוס קינן ברחוב בר-כוכבא 10.
פרסים

1970 – פרס מועצת הקולנוע הישראלית
1975 – תואר כבוד של משרד התרבות בצרפת
1994 – אות עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל
1995 – פרס ארגון התיאטרון הבינלאומי
1998 – פרס ברנר
ספריו

בשוטים ובעקרבים: מבחר עוזי ושות', 1952.
בתחנה, הוצאת לדורי, 1963.
ספר התענוגות, הוצאת א. לוין אפשטיין, 1970.
הדלת הכחולה, הוצאת שוקן, 1972.
שואה 2, א.ל. הוצאה מיוחדת, 1975.
מחזות ("חברים מספרים על ישו", "כי עודני מאמין בך"), הוצאת ספריית פרוזה, 1978.
מתחת לפרחים, הוצאת ספריית פרוזה, 1979.
אל ארצך, אל מולדתך, הוצאת עידנים, 1981.
הדרך לעין חרוד, הוצאת עם עובד, 1984.
ספר הסאטירות: 1948 - 1984 ולהפך, הוצאת כתר, 1984.
את והב בסופה, כתר הוצאה לאור, 1988.
צבעונים אחינו, הוצאת כתר, 1989.
בלוק 23: מכתבים מנס ציונה, הוצאת זמורה ביתן, 1996.
שושנת יריחו: ארץ ישראל - סביבה, זהות, תרבות, הוצאת זמורה ביתן, 1998.
קץ עידן הזוחלים: שירים, הוצאת זמורה ביתן, 1999.
הבריחה אל הכלא, הוצאת זמורה ביתן, 2003.
פילמוגרפיה

בימוי
כמה זה נפלא (1969)
שתי דקות ללא תקווה (1970)
תסריט
חור בלבנה (1965)
כמה זה נפלא (1969)
שתי דקות ללא תקווה (1970)
לא הכל עובר (1971)
ניקוי ראש (1974–1975)
הדרך לעין חרוד (1990)
בהשתתפותו
אורח בעונה מתה (במאי: משה מזרחי, 1970) - עלילתי
Arab Israeli Dialogue (במאי: ליונל רוגוזין, 1974) - דוקומנטרי
אל בורות המים (במאי: מוטי קירשנבאום, 1981) - דוקומנטרי
לקריאה נוספת

נורית גרץ, על דעת עצמו - ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, עם עובד, 2008.(הספר בקטלוג ULI)
אלעד וקסלר, את אלה שכחו: דן בן־אמוץ, עמוס קינן, אורי זוהר והבוהמה התל אביבית, הוצאת למדא עיון ומכון בן-גוריון, 2024.
מרים סולומון

| --- | --- |

מרים סולומון, 2006
 לידה:  2 ביוני 1958 (בת 66) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר על שם הנרייטה ברנט 
 מעסיק:  אוניברסיטת טמפל, אוניברסיטת סינסינטי 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2019) 
 
מרים סולומון (נולדה ב-2 ביוני 1958) היא פרופסור לפילוסופיה ויושבת ראש החוג לפילוסופיה וכן פרופסור ללימודי נשים באוניברסיטת טמפל. עבודתה של סולומון מתמקדת בפילוסופיה של המדע, אפיסטמולוגיה חברתית, אפיסטמולוגיה רפואית, אתיקה רפואית, ומדע ומגדר. היא פרסמה שני ספרים: "אמפיריציזם חברתי", ו"יצירת ידע רפואי", ומאמרים רבים בכתבי עת. היא כיהנה במערכת של מספר כתבי עת מרכזיים.
סולומון סיימה את לימודיה בקולג' ניוהם, אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1979 בתואר ראשון במדעי הטבע. היא קיבלה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד ב-1986.
במהלך הדוקטורט היא הייתה עמיתת הוראה באוניברסיטת הרווארד. היא התקבלה לסגל המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת סינסינטי ב-1986 בדרגת Assistant Professor, ובשנת 1991 עברה לאוניברסיטת טמפל וב-1993 קיבלה מינוי משותף במחלקה ללימודי נשים. ב-1994 קודמה לפרופסור חבר לפילוסופיה ולפרופסור מן המניין ב-2003. כיום היא יושבת ראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת טמפל. היא גם הייתה עמיתת מלון באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 91–1990, מרצה אורחת לפילוסופיה באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1994 ו-2003, ומרצה אורחת באוניברסיטת קיץ הבינלאומית של וינה ב-2007.
סולומון כיהנה בוועדת המערכת של כתב העת אפיסטמולוגיה חברתית מ-1991 עד 1994, במערכת של כתב העת אפיסטם מ-2002 עד 2005, ובמערכת של פילוסופיה של המדע מ-1994 ועד היום. היא גם חברה במועצת המנהלים של אגודת הפילוסופיה של המדע, משמשת כעורכת של האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד בנושאים הקשורים לפילוסופיה של המדע, וחברה במועצה המייעצת של החברה לפילוסופיה ורפואה. בנוסף היא חברה בוועדה המייעצת של החברה לפילוסופיה של המדע הלכה למעשה, וחברה בוועדת ההיגוי של השולחן העגול הבינלאומי לפילוסופיה של הרפואה.
תחומי מחקר

עבודתה של סולומון התמקדה רבות בפילוסופיה של המדע, כמו גם בסוגיות הנמצאות במפגש בין רפואה ופילוסופיה, אפיסטמולוגיה, אתיקה ומגדר. היא כתבה על מגוון רחב של נושאים אחרים, כולל אמפיריציזם פמיניסטי רדיקלי, פמיניזם ויהדות אורתודוקסית, ועבודתם של ווילארד קווין ולורנס בונז'ור. ספרה אמפיריציזם חברתי (Social Empiricism) מציג תיאוריה חברתית של רציונליות מדעית המתמקדת בהצלחה אמפירית. אחת הטענות בו היא שקיום של דעת מיעוט ושל אי הסכמה הוא המצב הנורמלי בחקירה מדעית. חלק ניכר מעבודתה הנוכחית עוסק באפיסטמולוגיה הרפואית, כולל רפואה מבוססת ראיות, רפואה מתרגמת (translational medicine), רפואה נרטיבית, וכנסים ליצירת קונצנזוס מדעי.