stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיווק להט"בי
קטגוריות פרסום

הקטגוריות העיקריות של מודעות שמופנות לקהילה הגאה, כוללות נסיעות, שירותים פיננסיים, משקאות חריפים, רכב, בידור, שיער וטיפוח, מוצרי יוקרה, תרופות ואופנה. לדוגמה, חברת התעופה אמריקן איירליינס השיקה אתר ספציפי המיועד לקהילה הגאה. בעוד שהגיל המינימלי של הלקוחות הוא 15 בארצות הברית, שיווק להט"בי היא תופעה שיווקית יחסית גדולה באוסטרליה ובאירופה.
מותגים רבים שהתעלמו בעבר מקיומו של פלח זה בחברה, מכוונים באופן מכוונים ללקוחות להט"בים. באוגוסט 2006, העלה המגזין האמריקאי, טיים, מאמר עסקי בנושא העניין הגובר בקרב מפרסמי המותגים באירופה למקד ללקוחות להט"בים.
ב-2013, הוציא הקמפיין לזכויות אדם את מדד השוויון התאגידי 2013, שקובע את רמת הגיי פרנדלי בחברה, וכן את הנהלים הארגוניים הקשורים לעובדים להט"בים בארצות הברית.
המדיה החברתית ממלאת תפקיד חשוב בחיי הנוער הלהט"בי. איימי אדל חסינוף אמרה כי: "מגוון מחקרים על בני נוער הומוסקסואלים, לסביות, טרנססקסואלים וקווירים מצביעים על כך שהאינטרנט מספק דרך חשובה ליצור קשר עם הקהילה ועם שותפים רומנטיים, למצוא מידע ולקבל ביטחון עצמי".
יתרונות חברתיים בקמפיינים שיווקיים להט"בים

ההשפעות של קמפיין שיווקי להט"בי יכולות להשפיע לטובה על הקהילה הגאה, בדרכים שהופכות את הקהילה לבטוחה ומסבירת פנים יותר. דוגמאות לתופעות אלו כוללות בין היתר את:
יתרונות חברתיים בקמפיינים שיווקיים להט"בים > Love Your Condom – ניו זילנד

קרן האיידס הניו זילנדית (אנ') השיקה את הקמפיין Love Your Condom ב-2014. הקמפיין קידם את הרעיון של מין בטוח יותר, באמצעות שימוש פעיל בקונדומים ובחומר סיכה, בכל פעם שגברים המקיימים יחסי מין עם גברים מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים. מטרת הקמפיין הייתה להפחית את העברת נגיף ה-HIV בניו זילנד בקרב גברים הומואים וביסקסואלים, מאחר שאלו היו הקבוצות שזוהו כסיכון הגבוה ביותר לקבל את הנגיף.
הקמפיין שילב מדיה מסורתית, כגון שלטי חוצות, עיתונים ומגזינים, יחד עם נוכחות פעילה ברשתות החברתיות המקוונות, עסק בעיקר בקהל היעד של הקמפיין, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים בניו זילנד.
הקמפיין הושק לאחר שמנכ"ל הקרן, שון רובינסון, הבחין כי קיימת מגמה שלילית בשימוש בקונדומים בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, הן בניו זילנד והן בכל העולם.
על פי נתונים שפורסמו בדף האינטרנט של הקרן, "[מאז השקתו של הקמפיין] שיעור ההדבקות [בנגיף ה-]HIV בקרב MSM בניו זילנד צנח ב-12%".
יתרונות חברתיים בקמפיינים שיווקיים להט"בים > Know Your Status Stage – ניו יורק

ב-2014, ארגון הצדקה LifeBeat השיק את הקמפיין Know Your Status Stage, באמצעות הרשתות החברתיות, שלטי חוצות, עיתונים ומגזינים, במטרה לנסות ולהעלות את המודעות לחשיבות של בדיקת HIV. הקמפיין היה אירוע מוזיקלי בקנה מידה גדול עם אמנים שמושכים את קהל היעד (בעיקר להט"בים בגילאי 13–25). בשביל לקבל כרטיס לאירוע, היה צריך לעבור בדיקת HIV. שתי המטרות הראשיות היו לגרום לפחות 167 בני נוער לבקר במקומות הבדיקה, ולמשוך בני נוער בניו יורק, שמועולם לא נבדקו, ללכת להיבדק. הקמפיין הצליח ב-2 מטרותיו: כ-500 בני נוער (פי 3 מהיעד המקורי) עברו בדיקות HIV, וכ-60% מהם לא נבדקו לפני כן. לאחר קיום האירוע, הצהיר ארגון הצדקה כי "בשל הביצועים המרשימים של הקמפיין בניו יורק, הקמפיין הופץ לערים אחרות במדינות אחרות עם מדדי HIV של צעירים גבוהים, כמו פלורידה, קליפורניה, טקסס וג'ורג'יה".
מחלוקות

אחד המקרים הראשונים להשפעתה של הקהילה הגאה בעולם השיווק היה ב-1973, כאשר Coors Brewing Company (אנ') עמדה בפני חרם צרכנים על ידי איגודי העובדים, אפרו-אמריקאים, מקסיקנים ולהט"בים, עקב שיטות ההעסקה של החברה, בשימוש בדיקת פוליגרף. רק ב-1995, החברה החלה להשמיט שאלות הקשורות לנטייה מינית. החברה גם שכרה את מארי צ'ייני (אנ'), בתו של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, דיק צ'ייני, כנציגת שיווק והחלה לפרסם במגזין אדבוקט ובאירועים כמו PrideFest.‏
תעשיות הטבק והאלכוהול שיווקו מוצרים ישירות לקהילה הגאה. בעקבות חרם של אלטריה על ידי ארגון האיידס ACT-UP ב-1990, החלו חברות טבק אחרות לממן ארגוני איידס. במחקר שנערך ב-2013, משתתפים להט"בים דיווחו על רמות גבוהות משמעותיות יותר של חשיפה לתוכן הקשור לטבק בהשוואה למשתתפים שאינם להט"בים. ב-2010, מתוך דגימה של מספר מצעדי גאווה בעלי חסות מסחרית, 61% מהם היו בחסות תעשיית האלכוהול.
במחקר שמדד את תגובת הקהילה הגאה לשיווק ממוקד, החוקרים ציינו כי המשתתפים, במיוחד אלו שאינם אנשים בעלי צבע, פירשו זאת כייצוג רב ערך.
הקהילה הגאה סבלה היסטורית מרמות גבוהות יותר של שימוש בסמים בהשוואה לאנשים שאינם להט"בים. נכון ל-2013, בני נוער להט"בים נאבקים ברמות גבוהות יותר של צריכת אלכוהול בהשוואה לעמיתיהם שאינם להט"בים, דפוס שנראה בעבר בנתונים של 1998, 2003 ו-2008. במחקר שנערך ב-2016, 49.5% מהנשאלים הלהט"בים דיווחו שהם מעשנים סיגריות, בעוד ש-70.2% הכירו בסכנות הבריאותיות של העישון. בסקר הלאומי הטבק למבוגרים 2009–2010, המעשנים ההומוסקסואליים והביסקסואלים היו פחות מודעים לקווי הסיוע שמסייעים להפסיק עישון, מאשר המעשנים הסטרייטים.
מספר קמפיינים שיווקיים, שהתמקדו בהורדת רמות של שימוש בסמים בקהילה הגאה, פורסמו ונוסו. Break Up, קמפיין אנטי-עישון שמתמקד בקהילה הגאה, התקבל בתוצאות מעורבות; בעוד שמחקר בעקבות הטמעתו עולה כי השימוש בקו העזרה גדל, ניסיונות הפסקת השימוש בסמים לא גדל. ב-2016, ה-FDA מימן את הקמפיין This Free Life, כדי לסייע במניעת והפחתת עישון בקרב צעירים להט"בים.
פינקוושינג

"פינקוושינג" הוא הלחם של שתי המילים "ורוד" (pink) ו-"טיוח" (whitewashing), אשר בהקשר של זכויות להט"ב, משמש לתיאור מגוון של אסטרטגיות שיווקיות ופוליטיות שמטרתן לקדם מוצרים, מדינות, אנשים או ישויות באמצעות הצגתם כגיי פרנדלי, על מנת להיתפש כמתקדמים, מודרניים וסובלנים. את הביטוי טבעו במקור תומכי המאבק בסרטן השד כאמצעי לזהות חברות שטענו כי הן תומכות בחולי סרטן השד, בעוד שלמעשה הן מרוויחות ממחלתן.
ראו גם

גיי פרנדלי
גיי וילג'
תיירות גאה
כסף ורוד
קווירבייטינג
פינקוושינג (להט"ב)
Atlantis Events
גרסיה השני, מלך גליסיה

גרסיה השני, מלך גליסיה (1042 - 22 במרץ 1090) היה מלך גליסיה בין השנים 1065–1071.
ביוגרפיה

גרסיה השני נולד בשנת 1042 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס. ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני, מלך קסטיליה ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro). גרסיה הוסיף לתאריו את התואר "מלך פורטוגל", והיה הראשון שנשא בתואר הזה.
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני ברית עם אלפונסו השישי, מלך לאון, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה. סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאוני למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-6 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
לאחר הירצחו של סנצ'ו השני ניסה גרסיה לחזור ולשלוט על ממלכת גליסיה, אולם אחיו אלפונסו השישי, מלך לאון כלא אותו במנזר בלוס באריוס דה לונה, עד למותו ב-22 במרץ 1090.
עוז זלוף

| --- | --- |

 לידה:  1986 (בן 38 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
עוז זלוף (נולד בישראל ב-1986), הוא אמן ואוצר העוסק בקידום יצירה של נשים מבוגרות, באמנות יחסים, באמנות קהילה ופיסול חברתי, ובאמנות מקום. הוא פועל מתוך מחויבות לאמניות מבוגרות שאינן חלק מהקאנון האמנותי, לקהילות שמחוץ לשדה האמנות, ולאמנות מבוססת קהילה ומקום. בפעולתו הוא מטמיע את האמנות באוצרות ואת האוצרות באמנות, ומזמין אמנים להציג בתערוכות היחיד שלו, כפי שמתארת דנה גילרמן בביקורת על התערוכה דודות: "...עוז מסתנן לחלל מכובד, ונותן במה לכל מי שלעולם לא יזכו להציג בו. ביחד הם עושים "נא" לשדה האמנות. שולחים קול חצוף ומתריס, מדברים על מעמדם וקובלים על חוסר הלגיטימציה כלפיהם".
נכון לשנת 2024, זלוף מכהן בתפקידים אלה: אוצר החממה לאמנות מקום במוזיאון חיפה, אוצר הגלריה לאמנות בעפולה, וחבר הוועד המנהל של איגוד האוצרים. כמו כן הוא חבר מייסד בתנועת הבוגרים הגאה מרימה ומלווה קולקטיבים אזרחיים של להט"בים ברחבי הארץ.
ביוגרפיה

זלוף נולד בפתח תקווה, למד בתיכון אחד העם במגמת תיאטרון. בשנת 2005 התנדב לשנת שירות במהלכה שהה בקריית שמונה ויזם הקמת גרעיני אמנות עם שותפיו לשנת השירות. לאחר שירותו בצה"ל במסלול הנח"ל בשנת 2009 עבר להתגורר באור עקיבא עם חבריו לתנועת תרבות וכהצהרה התמקם עימם בבית התמחוי המקומי. בשנת 2011, שנת מחאת האהלים, עברה הקבוצה לעפולה, הקימה מאהל מחאה וביססה בעיר את מרכז הפעילות הארצית של תנועת תרבות. לאור פעילותו הן במרכז והן באזור הצפון, זלוף חולק את חייו בין תל אביב לעפולה.
השכלה

בעל תואר ראשון ותעודת הוראה באמנות חזותית, מהמדרשה לאמנות, בית ברל, ובעל תואר שני בהוראה רב תחומית של מדעי הרוח ממכללת אורנים. התזה שלו: אמנות כצורה של קיימות חברתית חדשה, עוסקת ביחסי היצירה המשותפת בקהילה כחלופה לדרכי היצירה והצריכה האמנותיים הקיימים.
גישה אוצרותית-אמנותית

זלוף פועל כאמן וכאוצר עצמאי. ביצירותיו מתקיים קשר סימביוטי בין פעולות האמנות, האוצרות והחינוך. כך מתאר עוז את גישתו: "העשייה האמנותית והפרקטיקה האוצרותית שלי שלובות זו בזו, נולדות זו מתוך זו, ומכוונות אל תחום ברור, חברתי, מקומי, או פוליטי. אתר הפעולה שלי נמצא בקשר בין אמנות, חינוך וקהילה. אינני עוסק כלל במקצוע האוצרות והמוזיאולוגיה, אלא בהרחבת הפעולה האמנותית להידברות ותצוגה. כאוצר, אני עוסק עם האמנים בפעולה קהילתית ומקומית שמובילה לגיבוש רעיון, ליצירה, ולבסוף גם לתצוגה: הקמת התצוגה איננה רק הצבת האובייקטים בחלל התצוגה, זוהי פעולה של דיאלוג. מבחינתי, יש שאלות יסוד שאני מבקש לענות עליהן בעשייה האמנותית ועל אחת כמה וכמה בעשייה האוצרותית: את מי זה מעניין? למה זה חשוב? ובעיקר, למי זה חשוב? אם יש חשיבות למעשה בעיני אדם כלשהו, אזי יש טעם לעשייה. הפעולה האמנותית צריכה להגיע לשלב של הבשלה שבו היא יקרה למישהו שהוא מחוץ למעגל הראשוני של שדה האמנות, הנקרא גם קהילת האמנות, המתייחס לכלל האמניות, החוקרים, והאוצרות". פרק גדול בעבודתו מוקדש לנשים אמניות, ל"דודות".
הדודות

הדודות הן נושא מרכזי בעבודתו של זלוף. אפליית אמניות לעומת אמנים היא נושא חם בעולם ובישראל. תיאור מדויק של התופעה מביאה ד"ר רות מרקוס באתר הייעודי שהקימה. אפליית אמניות שהן נשים מבוגרות עומדת בראש פירמידת האפליה ובאה לביטוי במילת הגנאי "דודה". בסצנת האמנות הישראלית דודות הן יוצרות מבוגרות מהפריפריה שהחלו ללמוד ולפעול בגיל מתקדם. זלוף נלחם באפליה באמצעות היצירה והאוצרות שלו: בתערוכת היחיד "דודות – כעס, החמצה ונעורים מאוחרים”, במוזיאון נחום גוטמן (2023) הקדיש להן עוז את מרכז הבמה. התוצאה לפעמים נועזת, אנושית ומרגשת יותר מהתערוכות של תל אביבים צעירים ועדכניים, כך מסבירה בעיתון כלכליסט האמנית ומבקרת האמנות דנה גילרמן. זוהי תשובה למה שהוא רואה כהזנחה שפירושה מניעת השכלה, מידע ומקצועיות. בעבודת הווידאו "האסתטיקה של הזקנה" שבתערוכה הוא פורס את משנתו: "...ישונה המצב בו אנשים המתפנים לעסוק באמנות אחרי גיל ארבעים נתקלים ביחס של זלזול וסיכוייהם לקבל חשיפה ולהציג את עבודותיהם בחללי תצוגה ״מכובדים״ או ״מוכרים״ מזעריים... אנו קוראים לביטול האפליה על רקע גיל. הנשים המבוגרות רחוקות מהמרכז החברתי, הן לא אופנתיות, הן לא אובייקטים מיניים. הן צריכות לפתח זהות אינדיבידואלית. אני רוצה להראות את ההזדמנויות שיש במרחב השוליים, לאמנים שהמוזיאון בדרך כלל מפספס אותם ושהם לא נכנסים אליו.
העשייה האוצרותית-אמנותית-חינוכית > תנועת תרבות

בשנת 2005 יסד עוז יחד עם שותפיו בשנת שירות בקריית שמונה גרעיני אמנויות: התאגדות ארצית של קבוצות אמנים צעירים. גרעיני האומנויות הפכו לימים להיות תנועת תרבות. בשנת 2009 לאחר שירותו הצבאי במסלול נח"ל התגורר עוז באור עקיבא עם מייסדי תנועת תרבות ולמד תיאטרון אצל נולה צ'לטון, כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון. כהצהרה, הקבוצה התמקמה במרכז סעד ובבית התמחוי של אור עקיבא. חברי הקבוצה למדו בימוי, משחק ותפיסה תאטרונית ובמקביל עסקו, בעיקר בתחומי התיאטרון, בחינוך קהילתי, בהדרכת ילדים ונוער ובעבודה עם נערים בסיכון. במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011, עברה הקבוצה לעפולה, הקימה מאהל מחאה וביססה בעיר את מרכז הפעילות הארצית של תנועת תרבות. תנועת הנוער של תרבות פועלת בחברה היהודית והערבית, התנועה מפעילה מוסדות אמנות קהילתיים ברחבי הארץ, תנועת מבוגרים ובית ספר גבוה לאמנות, תארבות, שזלוף משמש כמנהלו האמנותי.
העשייה האוצרותית-אמנותית-חינוכית > יזמות וחינוך

לאחר המעבר לעפולה הקים זלוף עם חבריו לתנועת תרבות סטודיו ליצירה רב תחומית והוראת אמנות במוסדות חינוך: בפנימיית הבית לילד בכפר יחזקאל ובעמותת ילדים בסיכוי הקים את הסטודיו בית יוצרים ללימוד קולנוע וציור. בתיכון אור עקיבא במסגרת הוראת קולנוע ותיאטרון הפעיל עוז סטודיו שיתופי עם התלמידים.
בשנים 2011–2014 ניהל בפועל את הפעילות האמנותית והעיסקית של תיאטרון אהל של תנועת תרבות. משנת 2014 זלוף הוא המנהל האמנותי של פסטיבל מפצחים תרבות, ופסטיבל עפוליז של תנועת תרבות, בדגש על אמנות מקומית איכותית לקהל הרחב שמושך כ-10000 מבקרים בכל שנה.
משנת 2015 ניהל זלוף את תוכנית הרזידנסי (שהות אמנים) של תנועת תרבות בעפולה. בתוכנית זו אמנים מובילים בישראל מגיעים לשהות ארוכת טווח בעפולה ויוצרים בשיתוף פעולה עם קהילות מקומיות יצירות מקור המוצגות בתערוכות יחיד ובמיצבים השתתפותיים בגלריה בעפולה. במסגרת זו אצר תערוכות לאמנים דרורה דומיני, מיכאל ליאני, אפרת גל-נור, שי זילברמן, אורית אדר בכר, רננה רז, מירב סודאי, ורד ניסים, שוקה גלוטמן, חליל בלבין, ומרב קמל. דוגמה לפעילות אמני הרזידנסי ניתן לראות במגזין האמנות Art Today בכתבה על תערוכתה של אפרת גל-נור הממחישה את שיתוף הפעולה בין האמנית לבין הקהילה המקומית: "התערוכה נוצרה בעזרתם של חברי תנועת תרבות שמצאו בעיר בית לעשייה אמנותית של תיאטרון, מוזיקה ואמנות פלסטית. בתהליך עבודה משותף עם תושבי העיר הוותיקים והצעירים, מעלה התערוכה את השאלה האם עפולה-2020 היא עיר חופשית?"
זלוף הוביל בעפולה את פרויקט אמן בקהילה של משרד התרבות: פרויקט אמן בקהילה מקדם פעילות משותפת הכוללת הדרכה אישית וקבוצתית של אמנים מצטיינים המקרבים בני נוער ותושבים בוגרים מהקהילה המקומית ליצירה האמנותית ומקדמים את חשיפתה במרחב הקהילתי. עוז הקים את פרויקט אגדה מקומית במסגרתו יסד קבוצות אמנים וחובבי אמנות מרחבי עמק יזעראל, הפועלים ויוצרים יחד, ואת בית האמנים בשיתוף הרשות המקומית ותנועת תרבות בעיר עפולה.
בבית הספר הגבוה לאמנות תארבות עסק עוז בפיתוח לימודי האמנויות השונות:
אמנות חזותית בשיתוף עמי שטייניץ
מחול בשיתוף שקד מוכיח, לילך ליבנה ואליק ניב
תיאטרון בשיתוף מיקי מבורך ואורטל שחר
מוזיקה בשיתוף אילן מוכיח וגיא אבידן
תערוכות נבחרות

2023 – לישון עם זרים, תערוכת יחיד פרפורמטיבית בגלריית המקרר
2022 – דודות, תערוכת יחיד במוזיאון נחום גוטמן, תל אביב, אוצרת: מוניקה לביא.
2022 – ריקוד הטקס: על התבגרות מינית וחוויות פגיעה של נוער להט"בי בפריפריה גיאו-חברתית, אמנות אקטיביסטית בישראל, תערוכה בהובלת תנועת אחותי
2021 – החמצתי המון הזדמנויות, תערוכת יחיד במכון לאמנות אלפרד, תל אביב.
2019 – מצעד, פסטיבל הסרטים בחיפה, התחרות הרשמית לסרטים קצרים
2019 – מצעד, פסטיבל TLVFest, התחרות הרשמית לסרטים קצרים
2018 – מצעד, רציף פירמידה, חיפה, אוצרת גליה בר אור
הערות שוליים

↑  rafram, פיסול חברתי, באתר עוֹד מִתְלַבֵּט – רפרם חדד, ‏2005-08-28
↑  אמנות, באתר Community Art (באנגלית)
1 2  שאלון בנדיטקה עם עוז זלוף, באתר אנה ברשטנסקי, ‏2022-05-27
1 2  דנה גילרמן, למי קראת דודה? יוצרות מהפריפריה שהחלו בגיל מבוגר בתערוכה חדשה ומרגשת, באתר כלכליסט, 17 בנובמבר 2022
↑  אודות, באתר Community Art (באנגלית)
↑  הגלריה בעפולה, באתר תנועת תרבות
↑  איגוד האוצרות.ים | אודות, באתר איגוד האוצרות.ים
↑  עמוד הבית, באתר מרימה – אתר חדש (באנגלית)
↑  Hagit Peleg Rotem, עושות היא.סטוריה? על מקומן של נשים באמנות העכשווית, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2020-02-19
↑  לינדה נוכלין, למה לא היו אמניות גדולות
1 2  'דודות – כעס, החמצה ונעורים מאוחרים' – עוז זלוף, באתר נחום גוטמן
↑  דודה הגידי לנו כן: על כינוי הגנאי "דודות" בקהילת האמנות בישראל, באתר ערב רב Erev Rav, ‏2023-05-31
↑  גור רוזן, "הקהילה הגאה חוטאת באייג'יזם הכי גדול", באתר WDG, ‏5 בפברואר 2023
↑  בית ספר "תארבות" – מסלול לימודי אומנות בקהילה, באתר תנועת תרבות
↑  אתר עמותת ילדים בסיכוי
↑  בית היוצרים – בתי היוצרים של תנועת תרבות, באתר תנועת תרבות
↑  סדנת קולנוע – עוז זלוף, תנועת תרבות "אהל", באתר ילדים בסיכוי
↑  תאטרון אׂהל, באתר פייסבוק
↑  פסטיבל 2 ראשי, באתר festival-tarbut
1 2  פסטיבל AFULIZ – אירוע אומנות רב תרבותי בשוק העירוני הישן בעפולה, באתר תנועת תרבות
↑  ARToday, אפרת גל-נור מסכמת מסע של שנתיים בעקבות ספרו של עמוס קינן "הדרך לעין חרוד". "עפולה החופשית". הגלריה העירונית בעפולה. פתיחה בשבת ה-1.2 בשעה 20:00, באתר ARToday, ‏2020-01-30
↑  פרויקט אמן בקהילה
↑  אגדה מקומית – תנועת תרבות – YouTube, באתר www.youtube.com
↑  מי אנחנו ומה אנחנו עושים?, באתר תנועת תרבות
↑  אמנות, באתר קהילת אמנות (באנגלית)
↑  פסטיבל יפו 110
↑  lgbtq admin, פסטיבל תת תרבות // 16.6-19.6, באתר המרכז הגאה, ‏2021-05-07
↑  קוויר בכיכר העיר
↑  מת לחיות, באתר Art Lane
↑  פסטיבל טאבולה ראסה
↑  מחלקת תרבות
↑  מתנ"ס ישראל בצרון
↑  המוזאון, באתר www.herzl.org.il
↑  פתיחת תערוכה חדשה בגלריה שלנו: יעל ניר פלנגן, באתר www.s-h.org.il
↑  בית אמא : אמהות באמנות ובשירה / אוצרים ועורכים: עוז זלוף, רעי רביב, ציונה שמאי | ספר | זלוף, עוז (עורך) | זלוף, עוז (עורך) ;רביב, רעי (עורך) ;שמאי, ציונה (עורך) ;הליקון – העמותה לקידום השירה בישראל ;תנועת תרבות (עפולה) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  חומרי הזמן ביצירתו של אוסמה סעיד, באתר ערב רב Erev Rav, ‏2017-06-22
↑  עוז זלוף (2017-10-26), אוסמה סעיד – עבודת אדמה. בשיתוף תנועת תרבות ; הגלריה בעפולה., נבדק ב-2024-06-03
↑  לישון עם זרים – המקרר, ‏2023-10-02
↑  בית – המקרר, ‏2023-08-21
↑  מתה במצב חי, באתר אלפרד – מכון שיתופי לאמנות ולתרבות, ‏2021-08-28
↑  קולנוע ישראלי קצר – תכנית מספר 1, באתר פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-40חיפה
↑  קצרים ישראלים ג’ – תיעודיים וגאים | TLVFest
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356600405171  ISNI: 0000 0004 9582 5207  LCCN: n2019005421  VIAF: 4154921325763592623   WorldCat (עם VIAF): 4154921325763592623 
קולקטיב היוצרים בעפולה בהנחיית עוז זלוף
החממה לאמנות מקום במוזיאון חיפה
אורה ראובן עם דיג'יי מר-מוות בתערוכה "מת לחיות"
סנצ'ו השני, מלך קסטיליה

סנצ'ו השני (1036 - 6 באוקטובר 1072) היה מייסד ממלכת קסטיליה ומלך בין השנים 1065–1072, ומלך לאון בשנת 1072.
ביוגרפיה

סנצ'ו השני נולד בשנת 1047 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס. ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
בשנת 1069 כרת סנצ'ו השני ברית עם אלפונסו השישי, מלך לאון, ובשנת 1071 כבשו השניים את ממלכת גליסיה. סנצ'ו, אשר לא היה מרוצה מכך שבבעלותו נמצאות ממלכת קסטיליה וחצי מממלכת גליסיה, תקף בשנת 1072 את אלפונסו השישי ופלש לממלכת לאון בעזרתו של אל סיד. לאחר תבוסתו בגולפחרה שעל גדות נהר קריון, אילץ סנצ'ו את אלפונסו להימלט לעיר הווסאלים המורית טולדו, שם שלט מאמוּן. טורו, עירה של אחותו אלווירה, נפלה במהרה, ונדמה היה כי דבר לא יעצור את סנצ'ו. אחותו אוּרַאקַה נתנה לחלק הארי של הצבא הלאוני למצוא מחסה בעיר שלה, סמורה. סנצ'ו הטיל מצור על העיר, אך ב-6 באוקטובר 1072 נרצח על ידי בלידו דולפוס, אציל גליסיאני, דבר שהוביל לנסיגת הכוחות הקסטיליאנים מן העיר.
אלפונסו השישי, מלך לאון חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה. היה זה האיחוד השני בין קסטיליה ללאון, אם כי שתי הממלכות נשארו עדיין שתי ישויות נפרדות המאוחדת יחדיו רק באיחוד פרסונלי. בקסטיליה נחשד אלפונסו בידי רבים, כנראה בצדק, במעורבות ברצח סנצ'ו. האגדה מספרת כי האצילים הקסטיליאנים, בראשות אל סיד ותריסר "עוזרים לשבועה", הכריחו את אלפונסו להישבע בפומבי, מול כנסיית גדיאה הקדושה בבורגוס, שלא היה מעורב בקנוניה לרצח סנצ'ו.
משפחתו

בשנת 1069 התחתן סנצ'ו עם אלברטה מאנגליה, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
נפילתה של ניל"י

ארגון המחתרת ניל"י פעל ביישוב העברי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הארגון פעל במשך כשנתיים עד תפיסת חבריו על ידי העות'מאנים.
חשדות ראשונים

חשדות עות'מאניים בריגול כלפי יהודי היישוב החלו בשלב מוקדם של המלחמה. עוד בטרם הוקמה ניל"י, בינואר 1915, נאסרו 13 צעירים בני חדרה (ובהם אבשלום פיינברג) בטענה כי הם מעורבים בריגול. כל 'פשעם' היה שהם ישבו סביב מדורה בלילה בחוף הים - מעשה שפורש על ידי הטורקים כניסיון איתות לספינות בריטיות בים. הם שוחררו לבסוף, עקב התערבות מקרית של קצין טורקי בכיר, בזכות קשריו של אהרון אהרונסון.
בשעה שפעלה כבר הרשת, עברו שמועות בין אנשי היישוב היהודי על רשת ריגול. חלקן אף ירדו לפרטים: "נודע לי" - כתב צבי נדב, מראשי ארגון "השומר" - "שקיימת קבוצת מרגלים עבריים לטובת האנגלים ויוסף לישנסקי נמנה עליה, וקבוצה זו קשורה בבית אהרנסון ובאבשלום פיינברג... הכתה אותי בתימהון עוד יותר גדול העובדה, שהם עובדים לאור השמש ללא שמירה אלמנטארית של חוקי הקונספירציה. היו מראים באצבע: 'פלוני הוא בן חבורתם!...' סופר, שיוסף לישנסקי בא בימים אלה ממצרים והביא דרישת שלום ומתנה לאשה אחת נודעת" [ההדגשה במקור].
גם יוסף לישנסקי עצמו ציין זאת באחד ממכתביו לאהרן: "יהודינו פטפטו כל כך הרבה, עד שיש להתפלא איך הממשלה לא הרגישה בנו". לא מן הנמנע ששמץ מאותן שמועות הגיע לאוזניהם של הטורקים, אך לא היה להם מידע מדויק.
נוסף על כל זאת, הבריטים לא השקיעו מאמץ במידור הסוכנים זה מזה. כך, סוכנים ערבים שפעלו עבור הבריטים ידעו באופן מעורפל על קיום רשת ריגול יהודית באזור עתלית, וכשנתפסו על ידי העות'מאנים, דיווחו על כך בחקירתם. גם זה עורר חשדות, אך עדיין לא היה בכך מספיק כדי לעצור את הרשת.
תפיסת היונה

במשך חודשי הפעילות הראשונים התקיים הקשר על ידי אונייה בלבד. קשר זה היה מוגבל: האונייה הייתה מבקרת בחופי עתלית רק בלילות חשוכי ירח, כלומר פעם בחודש, לערך. ידיעות דחופות לא היו יכולות לעבור בדרך זו, ודבר זה היווה חיסרון משמעותי.
כמה דרכים לקשר חלופי נבחנו, ובהן העברת כבל ימי, קשר אלחוט ונחיתת מטוסים. ההחלטה שהתקבלה הייתה להשתמש ביוני דואר. יונים אומנו לצורך המשימה, ולבסוף הובאו לתחנת הניסיונות בעתלית, אשר שימשה בסיס לפעילות ניל"י. ביוני הדואר נעשה שימוש מתחילת יולי 1917. לקראת תחילת חודש ספטמבר שלחה שרה אהרנסון שני זוגות יונים למצרים, וביקשה שהמנגם, אוניית הקשר, תגיע אל מול חופי עתלית ב-10 בספטמבר. היו ידיעות מעורפלות על מתקפה צפויה של הטורקים בחזית עזה, אותן ביקשו חברי ניל"י להעביר.
יונים אלו לא הגיעו ליעדן, אולי עקב שימוש לא נכון של חברי ניל"י ביונים או בשל כישלון האימונים שעברו במצרים. אחת מן היונים נחתה בין יוניו של מוד'יר בקיסריה. ב-4 בספטמבר הוא הבחין ביונה הזרה ובפתק שהיה קשור לרגלה. הפתק היה מוצפן והוא לא הצליח לקרוא אותו. במהרה נפוצו שמועות ביישוב על תפיסתה של היונה, ויוסף לישנסקי ידע על כך כבר בליל אותו יום. איש ניל"י, מנשה ברונשטיין, נשלח מיד לתחנה בעתלית, שחט את כל היונים שהיו שם וקבר את בשרן באדמה. יוסף לישנסקי הגיע לתחנה בעתלית והשמיד או גנז מסמכים שחשש שייתפסו.
תפיסת היונה לא גרמה לתפיסת ניל"י באופן מיידי. הטורקים לא הצליחו לפענח את הצופן (אף שהיה פשוט לפיצוח), וכשלו בניסיונם לשכנע את יהודי הארץ לעזור להם, בפיענוח או בהלשנה. הם הציגו את היונה במלון 'גרף' בזכרון יעקב כאמצעי לחץ על האוכלוסייה, אך איש לא פצה את פיו. לאחר מכן לקחו את היונה והעבירוה לחיפה ומשם - לקושטא.
עם כל זאת, בשלב זה ידעו הטורקים בוודאות שמתבצע ריגול מתוך הארץ.
תפיסת היונה גרמה לסערת רוחות אצל ראשי ניל"י. יוסף לישנסקי חשב שצריך להמשיך את העבודה בכל מחיר. לעומתו, היו שסברו אחרת. לדעתם, היה צורך בהפסקת הפעילות לזמן מה עד שירגעו הרוחות. ההכרעה נפלה לטובת דעתו של יוסף, והפעילות נמשכה.