stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פציעות קרסול
ביבליוגרפיה

אורן י'. (2014). כף רגל וקרסול: פציעות ומחלות, אורתופדיה.
בורג א'. (2013). נקע בקרסול, נקע חריף בקרסול, קרע ברצועה בקרסול, (ankle sprain). מתוך מרפאת כף רגל וקרסול. שברים ופציעות חריפות.
בכר י'. (2006). קרסול נקוע. nrg, רפואה.
ברוק נ'. (2008). בעיות נפוצות נקעים חוזרים של הקרסול וכאב ממושך לאחר נקע של הקרסול.top medical מרכז מומחים, נקעים חוזרים בקרסול.
גליצקיה ל' וקלה-בנצור מ' (2012). מפרק הקרסול: ממעידה לעמידה- חידושים בטיפול ובמניעה. ספורט הישגי,1 עמוד 6.
כהן א'. (2003). פציעות קרסול נפוצות. המרכז הישראלי לרפואת הקרסול וכף הרגל. אורתופד כף הרגל.
מטרני ר' (1993). פציעות ספורט. מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט : עמנואל גיל.
נוביץ' מכס מ' וטיילור ב'. (1976) . הטיפול בספורטאי ובפגיעות ספורט. מכון וינגייט, פילדלפיה: ליאה את פביגר.
עיני ע'. (2008). פציעות קרסול. גולינגו, שיקום.
שריג א', הנדל ד' ופלדברין ז'. (2010). נקע ראשוני של קומפלקס הרצועות הלטראלי במפרק הקרסול: אבחון ודרכי טיפול. אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לרפואה – מרכז רפואי ע"ש וולפסון בחולון כתב העת הישראלי לארתרוסקופיה ופגיעות ספורט אורתופדיות, 2.
Karriem-Norwood v’. (2014). Ankle injuries: Causes and Treatments. WebMD
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
איור 1. קרסול ימין.
מראה של קרסול יומיים לאחר נקע מתון (דרגה II)
פיליפ השני, רוזן הנאו-מינצברג

פיליפ השני, רוזן הנאו-מינצברג (בגרמנית: Philipp II. von Hanau-Münzenberg‏; 17 באוגוסט 1501 – 28 במרץ 1529) היה רוזן הנאו מינצברג החל משנת 1512 עד מותו. הוא היה בנם של ריינהרד הרביעי וקתרינה משוורצבורג-בלנקבורג.
עוצרות

פיליפ השני היה רק בן 11 כאשר ירש את תואר הרוזנות, ולכך היה נצרך עוצר למשך שבע שנים עבורו ועבור אחיו הצעיר בלת'זאר, בהמלצת אמו הוקמה מועצת רוזנות שכללה תחילה אותה ואת דודו של פיליפ השני, יוהאן החמישי, רוזן נסאו-דילנבורג, אמו של פיליפ מתה בשנת 1514, ויוהאן החמישי בשנת 1516, אז מונה לתפקיד בהמלצת פיליפ עצמו, בנו של יוהאן, וילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג למשך חמש שנים אז הוכרז בשנת 1521 פיליפ בן ה-20 כמבוגר.
שלטון

תחילת הרפורמציה הייתה בתקופת שלטונו של פיליפ, אך כמעט לא השפיעה על המחוז, גם מלחמת האיכרים הגרמנית באותה עת נגעה באופן מועט בהנאו-מינצברג, כאשר המנזר הבנדיקטיני של שלושטרן העמיד עצמו תחת חסות פיליפ השני, עקב התקרבות איכרים מורדים לאזור, מנזר סנט וולפנג הסמוך להנאו נהרס במהלך אירועים אלו.
ב-1528, החלה בניית חומה חדשה סביב לעיר הנאו, אוכלוסיית העיר גדלה מעבר לחומה הישנה שמימי הביניים, והתושבים החלו לגור בסמיכות מקום לרחוב בית החולים של ימינו, והחומה החדשה תקיף את החלקים החדשים של העיר, היה זה יישומה הראשון של מערכת ההגנה החדשה שתכנן אלברכט דירר, ובנייתה ארכה כמעט 20 שנה, במקביל טירת העיר הנאו הורחבה ופרויקט זה יימשך עד 1560.
פוטנציאל לסכסוך בין פיליפ השני לאחיו הצעיר בשבע שנים בלת'זאר עמד באוויר זמן רב, האם לציית חוקי הבכורה ולהעניק לאח הצעיר משרה או תפקיד כל שהוא עד מותו, או לחלק את הרוזנות ביניהם עם הגיעו לבגרות, עם הגיע בלת'זאר לגיל 20 החליטה מועצת העוצרות כאפשרות הראשונה, ונכתבה אמנה לצורך כך, אך הרוזן פיליפ השני מת קודם חתימתו עליה, נוצרה מכך בעיה משפטית כאשר ניסה בלת'זאר ליטול את השלטון מידי בניו של פיליפ כיוון שוויתורו על זכות השלטון היה כלול בטיוטה זו.
מוות

פיליפ השני, רוזן הנאו-מינצברג מת בחג הפסחא של 1529, בגיל 28, מותיר אחריו שלושה ילדים ואלמנה הרה, הלווייתו נערכה יום למחרת בכנסיית סנט מרי של הנאו, על מנת לחסוך צער לאלמנתו שילדה יום למחרת ההלוויה את בתם יוליאנה.
רוזני הנאו-מינצברג מתו בדרך כלל בגילאי 20–40, מותירים אחריהם קטינים כיורשים, מן הסתם הם סבלו ממחלה תורשתית לא ידועה, תשעה רוזנים עוקבים שמתו קודם גיל 40 אינו מסתבר כצירוף מקרים.
הראשון שמת מוקדם היה ריינהרד השלישי, רוזן הנאו.
נישואים וצאצאים

ב-27 בינואר 1523 נישא פיליפ השני את יוליאנה משטולברג (15 בפברואר 1506 - 18 ביוני 1580), ונולדו להם חמישה ילדים.
ריינהרד (10 באפריל 1524 - 12 באפריל 1525)
קתרינה, (25 במרץ 1525 - 20 באוגוסט 1581) נישאה ליוהאן הרביעי, רוזן וייד-רונקל,
פיליפ השלישי, (1526-1561)
ריינהרד (1528–1554)
יוליאנה (1529–1595).
לאחר מותו של פיליפ, נישאה יוליאנה אלמנתו לוילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג וילדה עוד 12 ילדים.
לקריאה נוספת

Reinhard Dietrich: Die Landes-Verfaßung in dem Hanauischen. Die Stellung der Herren und Grafen in Hanau-Münzenberg aufgrund der archivalischen Quellen, vol. 34 in the series Hanauer Geschichtsblätter, Hanauer Geschichtsverein, Hanau, 1996, ISBN 3-9801933-6-5
Rolf Glawischnig: Niederlande, Kalvinismus und Reichsgrafenstand 1559–1584. Nassau-Dillenburg unter Graf Johann VI., vol. 36 in Schriften des Hessischen Landesamtes für Geschichtliche Landeskunde Elwert, Marburg, 1973, ISBN 3-7708-0472-4
Eduard Jacobs: Juliana von Stolberg, Ahnfrau des Hauses Nassau-Oranien. Nach ihrem Leben und ihrer geschichtlichen Bedeutung quellenmäßig dargestellt, Hendel, Wernigerode, 1889
Eckhard Meise: Bernhard Hundeshagen – kein Denkmalschutz im Hanau des frühen 19. Jahrhunderts, in: Neues Magazin für hanauische Geschichte, 2006, ZDB-ID 535233-2, p. 3–61.
Reinhard Suchier: Genealogie des Hanauer Grafenhauses, in: Reinhard Suchier (ed.): Festschrift des Hanauer Geschichtsvereins zu seiner fünfzigjährigen Jubelfeier am 27. August 1894, Heydt, Hanau 1894, p. 7–23.
Karl Wolf: Die vormundschaftliche Regierung des Grafen Johann des älteren von Nassau-Dillenburg in der Grafschaft Hanau-Münzenberg, in: Neues Magazin für Hanauische Geschichte vol. 15, 1936, תבנית:ZDB, p. 81–94 and vol. 16, 1937, p. 1–14.
Ernst J. Zimmermann: Hanau Stadt und Land. Kulturgeschichte und Chronik einer fränkisch-wetterauischen Stadt und ehemaligen Grafschaft. Mit besonderer Berücksichtigung der älteren Zeit, 3rd extended edition, self-published, Hanau 1919, unaltered reprint: Peters, Hanau 1978, ISBN 3-87627-243-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1035714752  VIAF: 301610459   WorldCat (עם VIAF): 301610459
פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1910 שוורין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  31 ביולי 2001 (בגיל 91) המבורג, גרמניה גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 בת זוג:  קארין אליזבת פון שאפר
 
פרידריך פרנץ, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Friedrich Franz Erbgroßherzog von Mecklenburg-Schwerin‏; 22 באפריל 1910 – 31 ביולי 2001) היה נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וחבר באס אס, אשר הפך לראש בית מקלנבורג-שוורין בשנת 1945.
ביוגרפיה

פרידריך פרנץ נולד ב-22 באפריל 1910 בשוורין, לפרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ולאלכסנדרה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, בן דודה מדרגה שנייה של המלכה ויקטוריה, ותירה, נסיכת דנמרק, בתו הצעירה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, ויתר אביו ב-14 בנובמבר 1918 על סמכויותיו.
במאי 1931 נגד רצונו של אביו, הצטרף פרידריך פרנץ לשורות האס אס, ובשנת 1936 הועלה לדרגת האופטשטורמפיהרר.
הוא הוצב בדנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה, שם שירת בשגרירות הגרמנית כעוזרו האישי של ורנר בסט. הוא בילה את חודשי הקיץ של 1944 בשירות בוואפן אס אס.
במאי 1943, מועצת המשפחה המשפחתית החליטה כי אחיו הצעיר של פרידריך פרנץ, כריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג, יירש אחריו את רכוש המשפחה. ב-17 בנובמבר 1945 מת אביו, ופרידריך פרנץ הפך לראש בית מקלנבורג-שוורין.
ב-11 ביוני 1941 התחתן פרידריך פרנץ עם קארין אליזבת פון שאפר, בתם של ולטר פון שאפר והברונית לואיז פון מיכהאוזן, וב-22 בספטמבר 1967 הם התגרשו, אולם התחתנו שוב עשור מאוחר יותר ב-27 באפריל 1977. לשניים לא נולדו ילדים, וב-31 ביולי 2001 מת פרידריך פרנץ בהמבורג, וראשות הבית עברה לבורווין, דוכס מקלנבורג.
הערות שוליים

↑  Petropoulos, Jonathan. Royals and the Reich: The Princes Von Hessen in Nazi Germany. p. 72.
↑  Royals and the Reich: The Princes Von Hessen in Nazi Germany. p. 99.
↑  L'Allemagne Dynastique, Tome VI : Bade-Mecklembourg. p. 253.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 125010818  VIAF: 62497125   WorldCat (עם VIAF): 62497125
פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1924 ארמון אומקירך, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  16 בספטמבר 2010 (בגיל 86) זיגמרינגן, גרמניה גרמניה 
 שם לידה:  Friedrich Wilhelm Ferdinand Joseph Maria Manuel Georg Meinrad Fidelis Benedikt Michael Hubert von Hohenzollern-Sigmaringen 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Kloster Hedingen 
 השכלה:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת ז'נבה 
 בת זוג:  מרגריטה, נסיכת ליינינגן
 פרסים והוקרה
 מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (1988)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  מסדר העיט השחור  אביר במסדר גיזת הזהב 
 
פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Fürst von Hohenzollern‏; 3 בפברואר 1924 – 16 בספטמבר 2010), היה ראש בית הוהנצולרן-זיגמרינגן במשך 45 שנים.
ביוגרפיה

פרידריך וילהלם נולד ב-3 בפברואר 1924 בארמון אומקירך, והיה הבן הבכור של פרידריך, נסיך הוהנצולרן ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1965 מת אביו הנסיך פרידריך, ופרידריך וילהלם ירש את תאריו.
על פי חוקי הירושה של ממלכת רומניה, החוקה הדמוקרטית של 1923, פרידריך וילהלם היה יכול לטעון לזכותו לכס המלוכה הרומני לאחר פטירתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, אולם, בשנת 2006 הצהיר הנסיך בפומבי כי אינו מעוניין בראשות בית המלוכה הרומני, והמלך מיכאי הכריז על ביטול העדפת הבן הבכור, וייעד את בתו הנסיכה מרגרטה לרשת את ראשות הבית.
ב-16 בספטמבר 2010 מת פרידריך וילהלם בזיגמרינגן, ובנו קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן ירש את תאריו.
משפחתו

ב-3 בפברואר 1951 התחתן פרידריך וילהלם עם מרגריטה, נסיכת ליינינגן, בתם של קרל, נסיך ליינינגן, ומריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1952)
אלברכט, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1954), התחתן עם נטלי רוקבאדו דה ויטס.
פרדיננד, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1960), התחתן עם הרוזנת אילונה קאלנוקי דה קרספאטאק.
הערות שוליים

↑  Darryl Lundy (20 בספטמבר 2006). "Friedrich Wilhelm Fürst von Hohenzollern-Sigmaringen". thePeerage.com. נבדק ב-28 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Paul Theroff. "HOHENZOLLERN". Paul Theroff's Royal Genealogy Site. אורכב מ-המקור ב-28 באפריל 2009. נבדק ב-28 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Theroff, Paul. ""Hohenzollern"". www.angelfire.com/realm/gotha/ (Paul Theroff’s Royal Genealogy Site). אורכב מ-המקור ב-2009-04-28. נבדק ב-2018-11-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143832158  VIAF: 169446785   WorldCat (עם VIAF): 169446785
בלדווין הראשון, מלך ירושלים

בלדווין מבולון נכנס לאדסה, כתב יד מהמאה ה-14
בלדווין מבולון, נכנס לאדסה. ציור מהמאה ה-19
בלדווין הראשון, בציור מהמאה ה-19
בלדווין הראשון מלך ירושלים או בלדווין מבולון, (בצרפתית: בודואן, Baudouin, בגרמנית: בלדואין, Balduin, באנגלית: בלדווין, Baldwin) נולד בסמוך לשנת 1060 ונפטר ב-2 באפריל 1118; היה אחד ממנהיגי מסע הצלב הראשון. מייסד רוזנות אדסה. שליטה השני והראשון לשאת בתואר מלך של ממלכת ירושלים בין השנים 1100–1118. הוא היה אחיו של שליטה הראשון של הממלכה, גוטפריד מבויון.
חייו > ילדות והשנים הראשונות

בלדווין היה בנם של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לותרינגיה (לורן) התחתית. הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה והולנד של ימינו). בהיותו בן זקונים יועד בלדווין מילדות לשמש כנער כנסייה ולאחר מכן ככומר, אולם הוא ויתר על השירות הדתי בסביבות שנת 1080. לאחר שפרש ממשרת הכומר עבר בלדווין להתגורר בחבל נורמנדי שבצרפת, שם פגש את אשתו גודהילדה, בת למשפחת אצילים אנגלית. לאחר נישואיו עבר בלדווין למחוז לורן וקיבל את השליטה על חבל ורדון שהיה קודם לכן תחת שליטתו של גוטפריד אחיו.
חייו > מסע הצלב הראשון

בשנת 1096 הוזמן בלדווין על ידי גוטפריד אחיו להצטרף אליו למסע הצלב המתוכנן. בלדווין מכר את מרבית רכושו לכנסייה המקומית, הצטייד לקראת המסע, לקח את אשתו והצטרף אל אחיו. מסע הצלב הראשון היה למעשה מסעם השני של האירופים לכיוון ארץ ישראל. המסע המוקדם נערך על ידי פשוטי העם וזרע הרס וחורבן בדרכם של הצלבנים עד לעצירתו של המסע באסיה הקטנה. כאשר עברו בלדווין ואחיו בשטח ממלכת הונגריה, דרש מלך הונגריה בן ערובה מקרב הצלבנים כדי להבטיח את השקט ולשלול אפשרות של התפרעויות כפי שקרו במסע הצלב העממי. אחיו של בלדווין העניקו אותו למלך כבן ערובה וקיבלו אותו חזרה רק כשעזבו יחד עם כל אנשיהם את שטח הממלכה.
בהגיעם לשטחה של האימפריה הביזנטית החלו כוחות הצלבנים מתעמתים עם התושבים היוונים של מזרח האימפריה, שחוו את נחת זרועם של האיכרים במסע הצלב הקודם ולא חפצו בחוויה נוספת מסוג זה. באחד הסכסוכים הצבאים שניטשו סביב סוגיית מעבר הצלבנים בשטח הביזנטי פלש בלדווין בראש כח צבאי לעיר קונסטנטינופול. עם כניסתו לעיר החלו חייליו של בלדווין לבזוז ולהרוס מכל הבא לידם, מצב שחייב את הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון לספק לצלבנים הנזעמים בן ערובה כדי לשמור על השקט והשלום. בן הערובה היה בנו של הקיסר יוחנן (לימים הקיסר יוחנן השני) והוא הופקד בידיו של בלדווין.
מסעם המשותף של בלדווין ואחיו הגיע לקיצו בקרבת העיר הראקליה שבאסיה הקטנה, שם פנו בלדווין ואנשיו מזרחה ונפרדו מעיקר הכח הצלבני שהמשיך דרומה לכיוון ירושלים. בלדווין, יחד עם חברו טנקרד שחיפש לעצמו נחלה קלה לכיבוש, צעד לעבר מחוז קיליקיה, שם חלתה אשתו גודהילדה ונפטרה כעבור זמן קצר. בחודש ספטמבר 1097 התעורר סכסוך בין בלדווין וטנקרד, סכסוך שהסתיים בכיבוש אחוזתו של טנקרד בטאורוס על ידי בלדווין בעזרתם הנאמנה של שודדי ים מבולוניה. כיבוש האחוזה לא הביא לסופו המוחלט של הסכסוך בין השניים וצבאותיהם המשיכו להתנגש מפעם לפעם אולם מעולם לא להילחם מלחמות של ממש.
בשלב מסוים נטש טנקרד את המערכה והצטרף לדודו בוהמון הראשון בנסיכות אנטיוכיה, ואילו בלדווין קיבל הזמנה להתמנות לשליט בארמניה. הוא יצא לדרכו אל מעבר לנהר הפרת והתיישב בעיר טורבסל(אנ') (טילבסאר שבטורקיה של ימינו).
חייו > בלדווין רוזן אדסה

לאחר שהתיישב בארמניה קיבל בלדווין הזמנה נוספת, הפעם מטורוס(אנ'), שליט העיר אדסה. בלדווין הגיע לאדסה ושכנע את טורוס לאמצו כבן ולמנותו ליורשו החוקי לאחר מותו. טורוס אכן עשה כן, אולם חודשים ספורים לאחר האימוץ הוא נרצח בידי מתנקשים אלמוניים. לא ידוע האם ידו של בלדווין הייתה ברצח, אולם על כל פנים הוא התמנה לרוזן הראשון של אדסה, מייסד בכך את ראשונת המדינות הצלבניות.
בלדווין נשא לאישה את ארדה, בתו של טורוס, ונשא בתואר הלא רשמי של שגריר הצלבנים בארמניה. בשנתיים הראשונות לשלטונו פעל בולדווין להרחבת גבולות הרוזנות, בעיקר על חשבון המוסלמים הסלג'וקים ששכנו ממזרח לה. בינות כיבושיו הוא נלחם בניסיונות להדחתו מצד נתיניו הארמנים, וכן הגיש עזרה לצבא הצלבנים בעת המצור הצלבני על אנטיוכיה, על אף שהוא לא יצא בעצמו לעיר אלא רק שלח תגבורת לצרים.
לאחר שנות השלטון הראשונות באדסה ביסס בלדווין את מעמדו בצורה מספקת כדי לצאת ולהילחם מלחמות קודש במוסלמים, בניגוד למלחמות אותן ניהל עד לתקופה זו אשר מטרתן העיקרית הייתה סיפוח מירב השטחים לרוזנות. לקראת סוף שנת 1099 יצא בלדווין לביקור אצל אחיו גוטפריד בירושלים, שם הוא דחה את הצעת אחיו להישאר בארץ ישראל ולקבל נחלה משל עצמו. הוא שב לאדסה בשנת 1100 והמשיך למשול ברוזנות עד למותו בירושלים של אחיו.
חייו > בלדווין מלך ירושלים

לאחר מותו של גוטפריד ביולי שנת 1100, הוזמן בלדווין על ידי האצילים שתמכו במיסוד ממלכה חילונית בירושלים לרשת את מקומו. הוא העביר את השליטה באדסה לידי בן דודו בלדווין מבורק ויצא לדרכו דרומה. בדרך לירושלים נתקל בלדווין במארב שהציב לו סולטאן דמשק דוקאק בקרבת ביירות. מהקרב שהתפתח במקום יצא בלדווין כשידו על העליונה, והוא המשיך לכיוון ירושלים, אליה הגיע לבסוף בחודש נובמבר.
בהגיעו לירושלים נתקל בלדווין בהתנגדות מצד יריבו הוותיק טנקרד, נסיך הגליל, שחבר לפטריארך של העיר, דגובר מפיזה, כדי להדיח את בלדווין ולהקים בירושלים ממלכה דתית. בלדווין העדיף שלא להתעמת עם טנקרד ועמיתיו, ובמקום להישאר בירושלים יצא מיד למסע כיבושים במצרים, מסע ממנו הוא שב רק בסוף חודש דצמבר. הפטריארך סירב להכתיר את בלדווין בירושלים, מפאת חילוניותה של העיר, ולכן, בחג המולד של שנת 1100, בטקס שנערך בכנסיית המולד בבית לחם, הוכתר בלדווין למלכה הראשון של ממלכת ירושלים על ידי הפטריארך בעצמו, שוויתר בינתיים על ההתנגדות לממלכה החילונית.
המאבק בין בלדווין לראש הכנסייה המקומית בירושלים לא תם עם ההכתרה. באביב 1101 התגלע ויכוח בין השנים לגבי גודל התרומה אותה צריכה הפטריארכיה להרים לטובת הממלכה, מגינת הגביע הקדוש. בלדווין גרם להשעייתו של הפטריארך הסרבן מתפקידו על ידי צו אפיפיורי, ושנה לאחר מכן גרם לסילוקו המלא מהתפקיד.
חייו > מותו של בלדווין

בשנת 1117 נפל בלדווין למשכב. הוא היה משוכנע כי מחלתו היא עונש משמיים על חטא נישואיו הביגמיים לאדליזה, ובניסיון לרצות את האל שלח את אשתו מעל פניו חזרה לסיציליה למורת רוחה הרבה. לאחר מכן שב לבריאותו. בשנת 1118 הוא ניהל מסע כיבושים נוסף לדרום ממלכתו, והגיע עד לעיר פאראמה שבדלתת נהר הנילוס (לאחר התייבשות הזרוע הפלוסית של הנילוס, נמצאים שרידי העיר בצפון סיני). שם חלה שוב. לפי ההיסטוריון מתעד מסע הצלב הראשון פולקו משארטר: "אז הלך הוא יום אחד על גדת הנהר אותו מכנים היוונים "נילוס" והעברים "גיחון", בקרבת העיר, ונהנה מקרבתם של חבריו. אביריו השתמשו ברומחיהם ללכידת דגים ואת השלל השיבו עימם אל מחנהם שם אכלו אותו בתיאבון רב. אז חש המלך בקרביו ייסורים עזים מפציעת עבר, והוא נחלש עד מאוד." ההיסטוריון בן המאה ה-17 תומאס פולר (אנ') תיאר את המקרה בצורה תמציתית יותר: "הוא תפס דגים רבים, כמו גם את מותו באכילתם". בלדווין החולה הובהל חזרה לירושלים אך נפטר בדרכו לשם בכפר אל עריש ב-2 באפריל 1118.
לאחר מותו הוצעה ממלכתו של בלדווין לאחיו אוסטס השלישי (אנ'), אולם הוא סירב לקבלה מאחר שהדבר היה כרוך בעקירה מביתו שבבולון ועריכת מסע מסוכן עד מאוד עד לירושלים. תחתיו הומלך בן דודו של בלדווין, רוזן אדסה בלדווין מבורק שקיבל את התואר "בלדווין השני מלך ירושלים".
במאה ה-16 תועדה מצבת קברו של בלדווין הראשון בכנסיית הקבר. על המצבה נכתב: "המלך בלדווין כיהודה המקבי / תקוות המולדת, עוז הכנסייה, וכבוד השְניים / אשר פחדו והביאו לו מס / קידר, מצרים, דן ודמשק רוצחת אדם / מה רב הכאב שהוא סגור בקבר כה קטן".
מורשתו וחייו הפרטיים

ספרו של פולקו משארטר "ההיסטוריה של ירושלים" (Historia Hierosolymitana) מהווה את מקור המידע האמין ביותר אודות תקופת שלטונו של בלדווין הראשון.
פולקו תיאר את בלדווין כממשיך דרכו של יהושע בן נון, "יד ימינו של עמו, ואימת יריביו". ההיסטוריון ויליאם מצור תיאר אותו כממשיך דרכו של המלך שאול. ויליאם, שלא הכיר את בלדווין אישית כפי שהכירו פולקו, השאיר תיאור מדויק למדי של דמותו של בלדווין:
לאחר נישואיו בשלישית נפוצה שמועה כי בלדווין הוא הומוסקסואל, וזאת כיוון שלא הביא ילדים לעולם.
ימת ברדוויל שבחצי האי סיני קרויה על שמו (ברדוויל היה הכינוי בו כינו אותו דוברי הערבית) מאחר שלפי האגדה שם נפח את נשמתו בדרכו ממצרים חזרה לירושלים.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
Susan B. Edgington, Baldwin I of Jerusalem, 1100–1118, Routledge, 2019 ISBN 978-1-4724-3356-5
הערות שוליים

↑  ירושלים לדורותיה, יחידה 6 (כתבו: יעל קציר, איריס שגריר), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2016, עמ' 59.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גוטפריד מבויון | מלכי ירושלים 1100–1118 | הבא: בלדווין השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258342705171  PLWABN: 9811264226505606  GND: 136601766  ISNI: 0000 0000 5665 6018  LCCN: nb2002002938  NKC: jo20191033624  SUDOC: 02777497X  VcBA: 495/194342  VIAF: 80918057   WorldCat (עם VIAF): 80918057 
מותו של בלדווין הראשון, תחריט של גוסטב דורה מהמאה ה-19
הלווית בלדווין הראשון, ציור צרפתי מהמאה ה-15
קבורתו של בלדווין הראשון
פלייסמייקינג

"פסנתר בטון עירוני" המוצב בכיכר וושינגטון (ניו יורק)
בתור חלק מרעיון הפלייסמיקינג. רעיון זה נמצא גם בכמה ערים בישראל כגון: כיכר ספרא בירושלים
פלייסמייקינג (מאנגלית: Placemaking) היא גישה מעשית בתחום העיצוב העירוני הפועלת לתכנון ושיפור של שטחים ציבוריים פתוחים או מרחבים ציבוריים. תופעה זו היא חלק ממגמת ההתחדשות העירונית אך התהליך של יצירת המקום מגיע מלמטה למעלה.
על פי רעיון זה אנשי קהילה המתגוררים בסמוך אל שטח ציבורי פתוח כלשהו מנצלים שטח זה מתוך כוונה ליצור מקומות ציבוריים המקדמים תרבות פנאי, אקולוגיה, ספורט, חינוך או חקלאות. יצירת המקום תתבצע על פי חזון שגובש עם התושבים, תהיה מותאמת לאופיו וייחודיותו של האזור ותשאף לשפר את תחושת השייכות למקום ואת רווחת חיי התושבים. בדרך כלל מקומות אלו מתוכננים בשיתוף ובמימון של עמותות, רשויות מקומיות, או משרדי ממשלה.
כיום תחום הפלייסמייקינג מתחבר לנושא של מעורבות חברתית ובניית קהילות. כחלק "מעשיית מקום קהילתי" ישנם כלי מנהיגות השתתפותית בעזרתם פועלות קהילות רבות ברחבי הארץ למען המקום שהן גרות בו, ובעקבות כך, הן מתגבשות ומועצמות.
על אף היתרונות הרבים שקיימים ביצירת מקום בשיתוף פעולה עם תושבי המקום, קיימת גם ביקורת חברתית על כך שבתהליך עצמו לעיתים מעורבים מעט תושבים אשר אינם בהכרח מייצגים את הכלל. לעיתים קרובות התושבים המעורבים ייצגו את האוכלוסייה החזקה בשכונה ובתהליך קבלת ההחלטות לא ישתתפו תושבים שמבחינה חברתית או כלכלית אינם פנויים לעסוק בכך, דבר שעשוי לדחוק מהמרחב קהילות שהנרטיב שלהן אינו מיוצג.
פלייסמייקינג – הגדרה

פלייסמייקינג היא גישה מעשית לשיפור איכות המרחבים הציבוריים הנמצאים בשכונה, עיר או אזור והפיכתם למקומות טובים, כאשר בדרך זו משתפרת גם איכות החיים של האזור כולו והקהילה שחיה בו. ההגדרה הפשטנית ביותר של פלייסמייקינג היא יצירת מקומות איכותיים שאנשים רוצים לחיות, לעבוד, לשחק וללמוד בהם, בדגש על תהליך היצירה. מקום איכותי מאופיין בהיותו מקום בטוח וידידותי לאנשים, נגיש מבחינה הליכתית ותחבורתית, ממוקם באזור פעיל ויש בו עניין, ייחודיות, אטרקטיביות ויזואלית או אומנות ציבורית. לעיתים קרובות מקומות אלו ישלבו שימושים מעורבים ויהיו בעלי ממדי בנייה טובים ביחס לרחוב ועם חזיתות איכותיות ומזמינות. השילוב בין צורה פיזית נכונה, תמהיל שימושים מותאם ויצירת הזדמנויות חברתיות נכונות מאפשר מפגש בין אנשים וקיום פעילות משמעותית במקום איכותי, דבר המייצר תחושת שייכות חזקה למקום עצמו ומקדם מעורבות אזרחית.
יצירת מקום מעניקה השראה לאנשים לדמיין מחדש את המרחב בו הם חיים ולפעול להפיכת המרחבים הציבוריים להיות הלב של הקהילה. רעיון זה שואף לחזק את הקשר שבין האנשים לבין המקומות המשותפים שהם חולקים במרחב. באמצעות תהליך שיתופי של יצירת מקום ניתן לעצב את המרחב הציבורי ודרכו למקסם את הערך המשותף. פלייסמייקינג הוא יותר מאשר עיצוב אורבני טוב יותר, אלא הוא מאפשר דפוסי שימוש יצירתיים והתייחסות לזהויות החברתיות, התרבותיות והפיזיות המגדירות את המקום ויש להן חשיבות להתפתחותו. פלייסמייקינג אפקטיבי שם את ההשתתפות הקהילתית במרכז ומנצל את הנכסים, ההשראה והפוטנציאל של אותה הקהילה כדי לייצר מרחבים ציבורים איכותיים התורמים לבריאותם, אושרם ורווחתם של האנשים הפלייסמייקינג מתבסס על ההבנה כי קהילות עירוניות וכפריות זקוקות למקומות טובים שמגבירים את הרווחה החברתית, הפיזית, הכלכלית והחברתית של תושביהן. שיתוף פעולה בין תושבים, בעלי מקצוע וגופים ציבוריים יכול להוביל להפיכת אזורים ציבוריים נטושים ולא מטופחים או חסרי אופי וייחוד – כמו מרכזי תחבורה ישנים או רחובות מוזנחים – למקומות חשובים ואיכותיים אשר מחזקים את הקשר בין האדם לבין המרחב בו הוא חי, ובכך מייצרים ערים טובות יותר.
צמיחת גישת הפלייסמייקינג

השימוש העקבי במושג פלייסמייקינג וכניסתו לתוכניות של מדיניות ותכנון עירוני החלה אמנם רק בשנות התשעים, אך ראשיתה של הגישה התפתחה בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים. באותה תקופה הגישה השלטת בעולם התכנון הייתה גישת "התכנון המודרני" אשר דגלה בחלוקה לאזורים, הפרדה בין שימושים שונים והעדפה לרכב פרטי. אופי התכנון פגע ביכולת ההליכתיות בערים וביכולת לייצר מרחבים ציבוריים משותפים ופעילים.
גישת "יצירת המקומות" צמחה כתגובת נגד לתכנון המודרני והיא קיבלה חיזוק משני הוגים מרכזיים ג'יין גייקובס וויליאם ווייאט אשר קראו לייצר במרחב הציבורי תחושת שייכות מחודשת. גייקובס ווייאט טענו כי יש לתכנן את הערים בשביל אנשים ולא רק עבור מכוניות ומרכזי קניות. עבודתם התמקדה בחשיבות החברתית והתרבותית שיש לשכונות תוססות ושטחים ציבוריים מזמינים. ג'ייקובס עודדה את האנשים לקחת חלק בבעלות על הרחוב באמצעות הרעיון המפורסם של "עיניים ברחוב", אשר לפיו הנוכחות של האנשים ברחוב מספקת הגנה טבעית ומאפשרת יצירת מרחב בטוח. וווייאט הדגיש אלמנטים מרכזיים הנחוצים ליצירת חיי חברה תוססים במקומות ציבוריים.
תנועת העירוניות החדשה (ה-New Urbanism) שהתפתחה בארצות הברית בשנות ה – 80, המשיכה לקדם את רעיון יצירת המקום והחלה להכניס אותו למדיניות העירונית. על פי גישת הניו-אורבניזם התכנון המודרני הוביל להזנחה של מרכזי הערים ואובדן תחושת הקהילתיות בהם. מנגד, הגישה דוגלת בשימור מסורת אדריכלית מקומית, טיפוח רוח המקום, יצירת קהילתיות על ידי ציפוף המגורים, הקמת מתחמים מעורבי שימושים וטיפוח של המרחב הציבורי. עקרונות אלו עומדים בבסיס רעיון הפלייסמייקינג ולכן תנועה זו האיצה את התפתחותו.