stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גורו (ראפר)
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

גורו התחיל את קריירת הראפ שלו תחת הכינוי MC Keithy E אבל לאחר מכן שינה את הכינוי שלו לגורו. ב-1987 הוא הקים את גאנג סטאר. בהתחלה הלהקה הוציאה לאור שלוש הקלטות, שהופקו על ידי DJ Mark the 45 King, תחת חברת ההקלטות Wild Pitch Records, אך ההקלטות הללו לא קבלו הרבה התייחסות מצד הציבור. לאחר שינוי בהרכב הלהקה, הלהקה כללה את די ג'יי פרמייר. הלהקה הוציאה את האלבום הראשון שלה No More Mr. Nice Guy בשנת 1989 תחת הלייבל Wild Pitch Records. ב-1998 הוציאה הלהקה את האלבום sizable וב-1999 את האלבום Full Clip: A Decade of Gang Star, שני האלבומים הגיעו לאלבום זהב בארצות הברית על ידי RIAA.
ב-1993 גורו הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו Jazzmatazz, Vol. 1, שבה התארחו האומנים MC Solaar, N'Dea Davenport, Donald Byrd ו-Roy Ayers, האלבום קבל ביקורת טובות מצד הקהל ומהמבקרים. אלבום הסולו השני שלו Jazzmatazz, Vol. 2: The New Reality, שכלל את האומנים Chaka Khan, Ramsey Lewis, Branford Marsalis ו-Jamiroquai. האלבום השלישי שיצא בשנת 2000 קבל ביקורות פחות טובות מאשר האלבומים הקודמים.
ב-1994 התארח גורו באלבום Stolen Moments: Red Hot + Cool של Red Hot Organization. האלבום העלה את המודעות ונתן תמיכה כספית לחולי AIDS באוכלוסייה אפריקנית אמריקאית. האלבום הוכרז כאלבום השנה על ידי הטיים מגזין.
גורו הוציא את האלבום הראשון שלא מסדרת האלבומים Jazzmatazz, Baldhead Slick & da Click, בשנת 2001. האלבום הגיע למקום 22 במצעד אלבומי ה־R&B\היפ הופ של בילבורד. ב-2007 גורו הוציא את האלבום Version 7.0: The Street Scriptures עם הלייבל שלו, 7 Grand Records, האלבום הופק על ידי labelmate Solar והגיע למקום ה־54 במצעד אלבומי ה־R&B\היפ הופ של בילבורד.
ביוני 2007 גורו הוציא לאור את האלבום האחרון שלו בסדרת אלבומי ה־Jazzmatazz . ב-19 במאי 2009 גורו הוציא את אלבום הסולו האחרון שלו Guru 8.0: Lost And Found. אלבום האיחוד של גאנג סטאר תוכנן לצאת, אך בעקבות מותו של גורו הוא אף פעם לא יצא.
ביוגרפיה > מותו

ב-28 בפברואר 2010 גורו לקה בדום לב, הוכנס לניתוח ובמהלכו שקע בתרדמת. היו שמועות שהוא התעורר ממנה, אך ב-19 באפריל 2010, בגיל 48, הוא מת כתוצאה ממיאלומה נפוצה (סוג של סרטן דם). גורו הותיר אחריו הורים, שלושה אחים ואת בנו קית' קאסים (Keith Casim). המפיק של גורו, לייבלמייט סולאר (labelmate Solar), טען שגורו התעורר מהתרדמת וכתב מכתב לציבור, אך די ג'יי פרמייר וחברים נוספים של גורו מז'אנר ההיפ הופ טענו שהוא מעולם לא חזר להכרה. בני משפחתו של גורו טענו שסולאר מנע מהם להיות בקשר עם גורו בזמן שהוא היה חולה, קצת לפני מותו. הם גם פקפקו באמיתותו של המכתב שגורו כביכול כתב לפני מותו. בריאיון לרדיו Conspiracy Worldwide, טען סולאר שהוא מגן על גורו וכל מה שאמר נכון. הריאיון הזה עורר תגובות קיצוניות מצד קהילת ההיפ הופ והפיג במעט את הערפל בקשר למחלוקת סביב טענותיו.
די ג'יי פרמייר הפיק מיקס של שירי הספד לזכרו של גורו, ופרסם מכתב גלוי עם אחותו של גורו פטרישה אלאם. הארי ג'יי. אלאם, אחד מאחיו הגדולים של גורו, כתב מסמך זכרונות אישיים ממנו אשר פורסם ב-23 באפריל 2010 בבוסטון גלוב. בני משפחתו של גורו בנו אתר אינטרנט לזכרו. אחיינו של גורו ג'סטין ניקולאס–אלאם ראף יצר סרט תיעודי בן 16 דקות שבו גולל סיפור חיי דודו המנוח.
במהלך טקס פרסי הגראמי של שנת 2011, שמו של גורו לא הוזכר בחלק בו מזכירים את המוזיקאים שמתו במהלך השנה החולפת (2010). ב-21 באפריל 2011 הלהקה Revive Da Live ערכה מופע לזכרו של גורו ב-Le Poisson Rouge שבניו יורק. המופע כלל מחווה לסדרת אלבומיו של גורו, Jazzmatazz, אשר כללה הופעות של להקות ג'אז. במהלך המופע Babygrande Records תרמו 5000 דולר לבנו K.C. Elam.
דיסקוגרפיה

1993 - Guru's Jazzmatazz, Vol. 1
1995 - Guru Presents Ill Kid Records
1995 - Guru's Jazzmatazz, Vol. 2: The New Reality
2000 - Guru's Jazzmatazz, Vol. 3: Streetsoul
2001 - Baldhead Slick & da Click
2005 - Version 7.0: The Street Scriptures
2007 - Guru's Jazzmatazz, Vol. 4: The Hip Hop Jazz Messenger: Back to the Future
2007 - The Timebomb: Back To The Future Mixtape
2008 - The Best of Guru's Jazzmatazz
2009 - Guru 8.0: Lost and Found
פילמוגרפיה

1990 - Main Source
1993 - מי האיש?
1998 - The Substitute 2: School's Out
2000 - Train Ride
2001 - .A.M
2002 - Urban Massacre
2003 - Kung Faux
מנחת ספיר

מנחת ספיר (מכונה גם "מנחת עין יהב"), הוא מנחת הממוקם כשני קילומטר צפונית־מזרחית לספיר, וכחצי קילומטר מזרחה מכביש הערבה. נמצא בשטח השיפוט של מועצה אזורית הערבה התיכונה ומנוהל תחת רישיון הפעלה שהוענק ממשרד התחבורה לחברת איה תעופה.
המנחת נבנה בשנת 1970, טיסות סדירות החלו בשנת 1989, ובשנת 1991 החל השימוש בשדה במטוס בעל קיבולת של 9 נוסעים.
במנחת חונים בעיקר מטוסים קטנים מונעי מדחף וישנה בו לעיתים פעילות של טיסנים.
בשנת 2008 החלו בקידום תוכנית להרחיב את פעילות המנחת ולהפוך אותו לשדה תעופה קטן מדרגה 4 (שדה תעופה למטוסים קלים ומטוסים חקלאיים). אך ב-2020 בוטלה רשמית התוכנית מטעם מחוז התכנון בדרום בין השאר בשל הצורך לקיים תסקיר להשפעות הסביבתיות שתגרום הגדלת פעילות הטיסות במנחת.
סיראג' (עמותה)

נשיא ישראל יצחק הרצוג ורעייתו מיכל הרצוג (במרכז) בעת ביקור בסיראג', 2022
סיראג' היא עמותה לקידום הייטק בחברה הבדואית.
מטרת העמותה

מטרת העמותה היא יצירת מקומות עבודה לחברה הבדואית בתחום מקצועות הטכנולוגיה וההייטק, על מנת לעודד את השתלבות הבדואים בנגב בתחום זה, לרבות על ידי: יצירת קשר עם חברות ישראליות וזרות אשר תספקנה פרויקטים בתחום מקצועות הטכנולוגיה וההייטק בהם יועסקו בדואים תושבי הנגב, ופעילות בתחום הכשרת כוח אדם מהחברה הבדואית בשיתוף עם החברות הנ"ל לעבודות בתחום מקצועות הטכנולוגיה וההייטק ולשילובם בפרויקטים כמופרט לעיל.
ההקמה

עמותת סיראג' הוקמה באפריל 2017 על ידי היזם והיו"ר דאז של הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב גיורא ירון. יחד עם עוד כמה אנשי הייטק אחרים, כמו גם יזמים חברתיים ואנשי אקדמיה מהמגזר הבדואי הבחין בפער ההשכלתי שמתקיים בבתי הספר התיכוניים בפזורה הבדואית מחד, ומאידך בפוטנציאל הגדול של עובדי הייטק שיעברו הכשרה מתאימה, ויירצו לעבוד קרוב לביתם בנגב. העמותה בחרה במודל של ביצוע פרויקטים בתחום ההי-טק ולא שמה לה למטרה לשלב את בני החברה בחברות ההייטק. ירון משמש עד היום כיו"ר העמותה.
פעילות העמותה

בעמותה 25 עובדים והנהלתה ממוקמת בפארק ההי-טק והפיתוח גב־ים שליד אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע. לעמותה חברה בת בשם סיראז' טכנולוגיות שמנסה לרכז מאמצים של שותפים רבים כדי לקדם את החברה הבדואית השמרנית ולעודד את הצעירים לרכוש השכלה בתחומי ההיי-טק.
הערות שוליים

↑  סיראג' - לקידום הייטק בחברה הבדואית (ע"ר) עמותה, באתר גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל
↑  הגר רבט, גיורא ירון, ממייסדי ההייטק הישראלי, יוצא לחבר את הבדואים לתעשייה, באתר כלכליסט, 17 במאי 2018
↑  יעלי נגיד-מזרחי, משכורת ראשונה של מנכ"ל סיראג' טכנולוגיות, באתר מקור ראשון, 19 אוקטובר, 2021
↑  טל שחף, "אנחנו אומרים לתלמידים שגוגל מחכה להם", באתר ynet, 17 באפריל 2021
נשימה (אלבום)

נשימה הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית שירי מימון. האלבום יצא לאור ב-10 ביוני 2020, על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע

מימון הוציאה את האלבום שמונה שנים אחרי יציאת האלבום הקודם שלה - "שלג בשרב". שירי האלבום נכתבו, הופקו, והולחנו על ידי מפיקים שונים, ביניהם חנן בן ארי, שמעון בוסקילה, נעם חורב, מורן דוד, צליל קליפי דור דניאל והדס כהן. מימון הצהירה כי החליטה להקדיש את האלבום לזכרו של הגיטריסט יונתן פריג', שנפטר ב-31 במאי, שבועות אחדים לפני צאת האלבום, וליווה אותה למשך הקריירה שלה. פריג' אף שימש כגיטריסט בשירי האלבום: "אוויר" ו"נשימה".
סינגלים

כל שירי האלבום יצאו כסינגלים לפני צאתו. השיר "עד שתגדל" יצא כסינגל יחד עם צאת האלבום. בין הסינגלים הבולטים מתוך האלבום - השירים "זכוכיות", "נשימה" ו"ויטני" שנכנסו לעשירייה הפותחת במצעד השבועי של מדיה פורסט.
רשימת רצועות

| נשימה> מס' | נשימה> שם | נשימה> מילים | נשימה> לחן | נשימה> משך | נשימה>  | נשימה>  | נשימה>  | נשימה>  | נשימה>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | מי שפוי ומי משוגע  | נעם חורב | שמעון בוסקילה | 4:12 |  |  |  |  |  |
| 2. | אחותי  | חורב | אלנתן שלום | 3:07 |  |  |  |  |  |
| 3. | אוויר  | חורב | מורן דוד | 3:53 |  |  |  |  |  |
| 4. | זכוכיות  | דור דניאל | דניאל | 3:20 |  |  |  |  |  |
| 5. | ככה פשוט  | אליה רוסיליו | רובי פאייר, רוסיליו | 3:13 |  |  |  |  |  |
| 6. | יש לי הכול  | חורב | שלום | 3:14 |  |  |  |  |  |
| 7. | נשימה  | הדס כהן | דוד | 3:39 |  |  |  |  |  |
| 8. | ויטני  | חנן בן ארי, דוד | דוד, רונן רצבי | 3:18 |  |  |  |  |  |
| 9. | עד שתגדל  | דודי בר דוד | אורי אבני, אביב קורן | 3:19 |  |  |  |  |  |
| 10. | אהבה מקוללת  | צליל קליפי | קליפי | 3:20 |  |  |  |  |  |
| 11. | לשוב הביתה (מתוך הסרט "מחילה")   | ישי ריבו | ריבו, מאור שושן | 3:48 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 38:23 |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  רועי זו-ארץ, רוני בראון, אורי אבני, עידו אוחיון, דור דניאל, רובי פאייר, עידו נמר, מתן דרור, תומר בירן
↑  שירי מימון - עד שתגדל, באתר ‏מאקו‏, 10 ביוני 2020
↑  שירי מימון - נשימה | Linktone, באתר www.linktone.co.il
↑  רן בוקר, שירי מימון: "אני רואה מועדונים פתוחים ואני בשוק", באתר ynet, 10 ביוני 2020
↑  niv the tool, המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר mediaforest-group
היהודים באימפריה העות'מאנית

יהודי האימפריה העות'מאנית כללו מספר רב של קהילות יהודיות שונות ומגוונות שנמצאו בתחומי שלטונה של האימפריה העות'מאנית לאורך למעלה מ-500 שנות קיומה. האימפריה העות'מאנית שלטה לתקופות ארוכות במרבית המזרח התיכון, צפון אפריקה, הקווקז, דרום-מזרח אירופה ואזורים נוספים, בהם התגוררו קהילות יהודיות ענפות.
ראשית האימפריה

לאחר כיבושה של קונסטנטינופול החליט הסולטאן ליישב אותה מחדש, והוא העביר אליה אלפי יהודים, בעיקר ממרכז יוון ומקדוניה.
עם התרחבות המדינה העות'מאנית, וכיבוש הסהר הפורה וצפון אפריקה, נכנסו תחת שלטונה קהילות יהודיות גדולות ועתיקות שהתגוררו באזורים אלה.
מלבדם, גם מגורשים יהודיים רבים, בעיקר מצרפת, פורטוגל וספרד, התיישבו באימפריה העות'מאנית במאות ה-14 וה-15, לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, גירוש צרפת ואירועים נוספים. כאשר נודע לסולטאן באיזיט השני על גירושם של יהודים אלו, כפי שמובא בספר - סדר אליהו זוטא, הוא אמר ליועציו שאם המלך הספרדי נהג בטיפשות, הוא ינהג בחוכמה ויכניסם לארצו, וכך באמת עשה.
המבנה העדתי של היהודים באימפריה העות'מאנית

כאמור, רוב היהודים באימפריה העות'מאנית היו מצאצאי מגורשי ספרד, אך היו גם קהילות נוספות של יהודים שישבו מאז ומתמיד באזור של האימפריה העות'מאנית לפני גירוש ספרד ואף לפני הקמתה של האימפריה.
יהודי האימפריה הביזנטית לשעבר שישבו באסיה הקטנה וחבל הבלקן כונו רומניוטים. בניגוד ליהודים הספרדים שדיברו לאדינו, דיברו יהודים אלו יווניטיקה, ניב של יוונית, ואף התפללו בנוסח תפילה משלהם.
היהודים שישבו בצפון אפריקה כונו היהודים המוגרבים או היהודים המערביים (מגרב פירושו מערב, וזהו הכינוי בערבית לצפון אפריקה להבדיל מארצות המזרח). קהילה של יהודים ממוצא צפון אפריקאי הייתה קיימת גם בארץ ישראל, ובמאה ה-19 נפרדה מהקהילה הספרדית. רבים מבני קהילה זאת היו במוצאם ממגורשי ספרד, אך למעט כיסים קטנים של דוברי חכיתיה (ניב לאדינו של צפון אפריקה) הקהילה דברה ערבית-יהודית מגרבית.
היהודים שישבו במצרים, בסוריה ובארץ ישראל כונו מוסתערבים, וזאת משום שדמו לשכניהם הערבים. היהודים המוגרבים והמוסתערבים דיברו ערבית יהודית ולא לאדינו.
היהודים שישבו באזור כורדיסטן עוד מימי קדם ודיברו ארמית.
יהודים אשכנזים שרובם ישבו בנסיכויות הדנוביות (כיום רומניה המודרנית, אז חלק מהאימפריה), בדגש על נסיכות מולדביה, אשר מספרם גדל במהלך המאות ה-18 וה-19 כתוצאה מהגירה משטחי אוקראינה המודרנית. קהילות אלה קיימו קשרים רציפים עם הקהילות הספרדיות באיסטנבול ואלה סייעו להן בעת צרה.
החלוקה בין הקהילות השונות הייתה קיימת בעיקר בשנותיה הראשונות של האימפריה. לאורך השנים התמעטו ההבדלים בין הקהילות הספרדיות לקהילות המקומיות ובכל מקום נוצרה תרבות יהודית המאפיינת את המקום, כאשר ידה של התרבות היהודית ספרדית על העליונה בשל יוקרתה התרבותית וכיוון שרוב היהודים באימפריה היו מצאצאי מגורשי ספרד.
תחומי תעסוקה ויחס השלטון

מגורשי ספרד התמחו במלאכות רבות שעדיין לא היו באימפריה העות'מאנית ותרמו לשיגשוגה של האימפריה.
המגורשים התיישבו כמעט בכל ערי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד התפרסמו קהילות היהודים של הערים - סלוניקי, אדריאנופול, סופיה ואיזמיר.
פרנסותיהם של היהודים באימפריה העות'מאנית היו מגוונות מאוד. היו יהודים רבים שעבדו באספקת מזון ונשק, ואף סיפקו דברים אלו לצבא העות'מאני והיו יהודים אחרים עבדו בתעשיית העורות והבגדים. יהודים רבים עסקו במלאכות הקשורות בים, כגון פועלי נמל, סבלים ועוד. קהילת סלוניקי התפרסמה יותר מכל שאר הקהילות בפעילותה הימית. משום שהיו אלה יהודים ששלטו בעיקר בנמלים, הנמלים היו סגורים בשבת, חג ומועד.
הסולטאן עודד את היהודים גם לעסוק במסחר, וזאת משום שרצה לפגוע בעליונות הכלכלית של מדינות אירופה. יהודי סלוניקי ואיסטנבול הרבו לסחור עם ארצות אירופה השונות.
היהודים הורשו לנוע באופן חופשי, להתיישב בכל מקום באימפריה, ולרכוש נדל"ן. מלבד זאת, היהודים הוכרו גם כעדה דתית (אם כי לא הורשו בדרך כלל להבליט את דתם ברבים), ונהנו מאוטונומיה בתחומי הדת, המשפט והחברה. היו יהודים רבים שהגיעו לעמדות מפתח באימפריה העות'מאנית, כגון רבי יוסף המון ובנו רבי משה המון (אנ'), שניהם היו רופאי החצר של הסולטאנים שבתקופתם. גם דון יוסף נשיא, חתנה של דונה גרציה, הגיע למעלת דוכס ואף בשלטון בכמה איים בים האגאי.
לאחר עלילת הדם ראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא פירמאן, דהיינו צו מלכותי, שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם הללו. למרות זאת, רבו מקרי רצח של יהודים, ובדרך כלל נמנעו השלטונות מלהעניש את הרוצחים. כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר (חוקים שמטרתם לרומם את המוסלמים ולהשפיל את בני החסות), אם כי הם לא הופעלו במלואם. היהודים חויבו בתשלום מס גולגולת (גִ'זיַה - מס מיוחד לבני החסות - היהודים והנוצרים), בביגוד שונה (להבדיל את המוסלמים מבני החסות) ובאי הבלטת דתם ברבים, אך רבים מהסולטאנים באימפריה העות'מאנית העלימו עין מחוקים רבים אחרים, לא כמו סולטאנים אחרים בארצות האסלמיות שמחוץ לאימפריה העות'מאנית.
בימיו של הסולטאן מהמט השני, היה לבוש היהודים - כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. לאחר מכן, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ולגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים". הגזירות הללו חלו על כל היהודים באימפריה העות'מאנית, מלבד יהודי הפרנקוס, שהם נתינים יהודים המקורבים למלכות.
תחומי תעסוקה ויחס השלטון > הגילדות היהודיות והלא-יהודיות באימפריה

הגילדות חדרו לאימפריה במאות ה-15 וה-16, ולא ברור מאין הגיעו, אך הן היו בעלי השפעה מכרעת, בזכות שגשוגה של האימפריה מבחינה כלכלית, והן זכו אף לזכויות נרחבות מהסולטנים בעצמם. הגילדות צמחו כארגוני פועלים משותפים, ורובם התארגנו לפי מוצא ודת, אף על פי שהיו גם גילדות רב דתיות (כולל יהודים). השלטון כלל לא יזם אותן, אלא נתן יד חופשית לתהליך ההתהוות שלהן, ואז מיסד את הקיים.
ליהודים היו מגוון גילדות: קצבים, צורפים, עובדי ניקיון במפעלי הצורפות, ואף יצרני הפנינים. הקשר בין הגילדות היהודיות להלכה היה רופף עד המאה ה-18, וזו הסיבה שהן כמעט ולא מוזכרות כלל בספרות ההלכתית. במאה ה-18, היה ניתוק דתי מלא, ולא היו יותר גילדות מעורבות. היו לכך שלוש סיבות עיקריות: 1. התחזקותן. 2. ירידת כוחה הכלכלי של האימפריה. 3. ניצני הלאומיות הארמנית והיוונית. מרגע שהיו רק גילדות יהודיות – גדלה התלות שלהן בממסד הרבני. הן נעשו יותר מעורבות בקהילות, בנו בתי כנסת, מוסדות קהילה וצדקה, לראשיהם היה מעמד מכובד, והן כונו "האיסנאפ'יס". היו גם קהילות שנקראו על שם הגילדה הדומיננטית בהן כמו "קהילת הדייגים" בסיציליה.
המקצועות העיקריים של הגילדות היהודיות היו צביעת אריגים, ניקור צמר, הכנת כפתורים ומכירת בדים שונים. בצפת, לדוגמה, הייתה תעשיית צמר משגשגת, ויצוא רב לאירופה. ברגע שהענף קרס, עקב כיבוש שוקי אירופה בצמר יותר זול מהתוצרת הצפתית – גם קהילת צפת כולה שקעה. קהילת סלוניקי, שספקה מאות שנים צמר איכותי לחיל היניצ'רים, וכן לבגדי הסולטן, ספגה מכה אנושה במאה ה-19, עת הסולטן פירק את החיל וגם הפסיק את הזמנת בגדיו משם. זה גרם לאבטלה קשה, הגירה לקהילות בטורקיה עצמה, ויצירת אבטלה ומשברים גם שם.
היחסים בין היהודים ללא-יהודים, הן בתקופת הגילדות המעורבות, והן בתקופות הגילדות הנפרדות, אבל בעיקר בתקופת המעורבות, התנהלו לרוב על מי מנוחות, וקשרים טובים נקשרו. הקשרים, לעיתים קרובות, היו יותר מדי טובים, וגרמו גם לחילולי שבת, ישיבה בבתי קפה משותפים, פנייה לערכאות של גויים, ואף התבוללות. רבני הדור (הרב חיים בנבנישתי, הרב יצחק מולכו, ועוד) התריעו מפני "הרעה החולה הזאת". עצם פתיחת בתי המרזח היהודים, אף שהכניסה לנוצרים הייתה אסורה (עקב בעיות יין נסך), היה תוצאה של חיקוי התרבות הנוצרית. כל זה הופסק במאות ה-18 וה-19, עם הפרדת הגילדות, התגברות התחרות והמתח הבין דתי. היחסים הוחרפו עוד יותר במאה ה-19 עם התעוררות הלאומיות והחרפת המתח בין העדות באימפריה. התחרות גם גרמה להפסדים קשים לחלק מהגילדות היהודיות, וגם זה מופיע בכתבים הלכתיים של התקופה.
קהילות

התפשטותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית הביאה תחת שלטונה בתקופות שונות אזורים ובהם ריכוזים יהודיים ניכרים. ההיסטוריה של יהודי האימפריה קשורה לעברם של היהודים במדינות מודרניות רבות, ובהן טורקיה, יוון, בולגריה, מקדוניה, אלבניה, סרביה, בוסניה, רומניה, עיראק, סוריה, לבנון, ישראל, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, גאורגיה ותימן.
הקהילות העיקריות באימפריה היו קהילות איסטנבול (קושטאנדינא בפי היהודים, ובקיצור קושטא'), שלוניקי (ביוון המודרנית), אדירנה (אדריאנופול) והחל מהמאה ה-17 גם איזמיר. בארבע ערים אלו התגוררו יותר ממחצית יהודי האימפריה.
קיבוצים יהודיים משמעותיים נמצאו גם בערי נמל ובמרכזי מסחר ומינהל, וקהילות בינוניות וקטנות רבות התקיימו באנטוליה, כורדיסטן, הבלקנים וצפון אפריקה. בין הקהילות הבולטות במפת הקהילות העות'מאניות ניתן להזכיר את קהיר, דמשק, חלב, בגדאד ובצרה במחוזות הערביים; אלג'יר, תוניס וטריפולי וצפון אפריקה; לאריסה, רודוס, פאטראס, יאנינה, סופיה, פלובדיב, בלגראד, סקופיה, מונאסטיר, סראייבו ויהדות יאשי במחוזות האירופיים ("רומלי"). מקום מיוחד נשמר גם לקהילות ארץ ישראל ובראשן ארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, חברון וטבריה. קהילות נוספות נהנו מפריחה במשך תקופות קצרות, דוגמת ניקופול במאה ה-16, ועכו החל במאה ה-18 ועד 1820.
חלק מן המהגרים היהודים לתחומי האימפריה שמרו על ייחודם התרבותי ועל מעמד משפטי נפרד - הגראנה בתוניס, הפרנקוס בחלב ובשלוניקי והסודיטים בתחומי רומניה. קשרים הדוקים התקיימו בין קהילות האימפריה לקהילות יהודיות שהתקיימו לאורך גבולות האימפריה או במרכזי מסחר חשובים. קשרים אלה התבטאו במסחר, הגירה ויצירת קשרי משפחה. בין הקהילות החשובות שקיימו קשרים עם קהילות האימפריה ניתן למנות את קהילות ונציה, רגוזה (דוברובניק), ליבורנו, אמסטרדם, וינה, טרייסטה. בחלקן התבססו גם קהילות נפרדות של יהודים עות'מאניים, למשל בוונציה במאה ה-16 או בווינה במאה ה-18.
המאות ה-18-17

שקיעתה של האימפריה העות'מאנית החלה באמצע המאה ה-16. שקיעה זו הביאה בהדרגה להתרופפות מעמדם הפוליטי והכלכלי של יהודי הפרנקוס, וגם הכבדת עול המיסים כל יהודי האימפריה העות'מאנית. התערערות תנאי הביטחון של היהודים, הביאו לידי שריפות בתי מגורים ועסקים של יהודים, הריגה רבה של יהודים על ידי היניצ'רים, ועוד הרג רב במרדם של הסיפאהים בתחילת המאה ה-17. לאחר מכן, גם במאה ה-18 החמיר מצבם של היהודים באימפריה העות'מאנית.
הסולטאן מורט הרביעי החמיר עם היהודים יותר מכל שאר הסולטאנים שהיו באימפריה העות'מאנית.
בעקבות מצב זה של היהודים, נהו רבים מהם למחוזות הספר של האימפריה ואל מחוץ לגבולותיה.
באמצע שנות השישים של המאה ה-17 פשטה השבתאות בקהילות האימפריה העות'מאנית והמרכזים הראשיים של תנועה משיחית זו היו באיסטנבול, אדריאנופול, איזמיר וסלוניקי.
דלדול הקהילות המשיך במאה ה-18 וגם בתחילת המאה ה-19. עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של היהודים באימפריה העות'מאנית באותה עת.
המאות ה-20-19

| אומדני האוכלוסייה היהודית  בארץ ישראל במאה ה-19 > שנה | אומדני האוכלוסייה היהודית  בארץ ישראל במאה ה-19 > אומדן |
| --- | --- |
1800: 7,000
1840: 8,700
1870: 18,000
1880: 27,000
1890: 40,000
1900: 56,000
1914: 85,000
בעקבות כל מעשי השוד, ההרג והעושק של היהודים באימפריה העות'מאנית, והתדרדרות מצבה של האימפריה העות'מאנית שהמשיך לאחר מכן במרד הסיפאהים והיניצ'רים, משפחות מכובדות רבות הוגלו או הוצאו להורג על ידי השלטונות, כגון משפחת אג'ימן.
מהעשור הרביעי של המאה ה-19, חלו שינויים משמעותיים מאוד בחייהם ובמעמדם הפוליטי של היהודים. היהודים ביקשו מינוי אחד שיהיה שווה במעמדו לפטריארכים היווני והארמני, והזוכה במינוי זה, שאושר על ידי הסולטאן מהמוט השני בשנת 1836, הוא רבי אברהם הלוי. הוא היה אחראי לגביית מס הגולגולת, וגם על הענשת יהודים.
באמצע המאה ה-19 שופרו היחסים בין היהודים ליוונים ולארמנים, ויהודים יכלו להגיע שוב לעמדות מפתח בכירות. לדוגמה, יהודי בשם יחזקאל גבאי מונה לנשיא בית הדין הפלילי של טורקיה, ואנשים יהודיים מונו ונבחרו גם לפרלמנט הטורקי. בתקופה זו, הטרום-ציונית, נחשבו היהודים לנתינים נאמנים, וכך למשל, כאשר בשנת 1860 היו פרעות אלימות כנגד בני מיעוטים נוצרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, ובעיקר בדמשק, פרעות אלו פסחו על המיעוט היהודי.
עם זאת, בשליש האחרון של המאה ה-19, פרצו כ-40 עלילות דם ברחבי האימפריה העות'מאנית. אך למרות זאת, השלטונות הטורקיים הגנו על היהודים, בעיקר בזכות התערבותו של משה מונטיפיורי.
בסוף המאה ה-19 נטש חלק מן האוכלוסייה היהודית שבאימפריה העות'מאנית את קהילותיה היהודיות, ויהודים נשארו בעיקר בערי המסחר הגדולות.
אישים

אישים רבים הטביעו את חותמם על קורותיה של היהדות העות'מאנית. ניתן לזהות ביניהם כמה קבוצות בולטות. הראשונה היא המקורבים לשלטון - רופאים, מתורגמנים, בנקאים, סוחרים גדולים - שהגיעו לגדולה במסגרת שירותים אישיים שהעניקו לאנשי השלטון העת'מאני. קבוצה נוספת היא יהודים שמעמדם בא להם מכוח קשריהם עם מדינות זרות ומכוח החסות שאלה פרסו עליהם. על קבוצה שלישית נמנו המנהיגים הרוחניים של הקהילות - תלמידי חכמים ורבנים ("חכמים"), רבים מהם בנים לשושלות רבנים ידועות. לאחר מיסוד משרות החכם באשי ב-1835 התחרו עליהן בניהם של אותן משפחות. היו גם אישים בולטים שניתן לשייכם ליותר מקבוצה אחת. קבוצה נוספת הופיעה לאחר הרפורמות המשפטיות במדינה העת'מאנית (התנזימאת) ונמנו עליה אותם יהודים שניצלו את הסרת המגבלות החוקיות על היהודים והשכילו לטפס במדרג העת'מאני, אם בשורות הצבא ואם בשירות המדינה.
בין המקורבים לשלטונות ניתן למנות בתקופות שונות את: דון יוסף נשיא (נפ. 1579), דונה גרציה נשיא (נפ. 1569), טוביה הכהן (נפ. 1729), דניאל דה פונסקה, חיים פרחי (נרצח 1819), יחזקאל גבאי (נרצח 1823).
על משפחות הרבנים הבולטות באימפריה נמנו משפחות אלפאנדרי, אבואלעפיה, בנבנשתי, חזן, אלישר, נבון, די בוטון, גלנטי. מחסות זרה נהנו למשל משפחת פיצ'וטו בחלב ומשפחת עבו בטבריה.
ראו גם

יוון תחת שלטון האימפריה העות'מאנית
לקריאה נוספת

אמנון כהן (עורך), ההיסטוריה של ארץ-ישראל: שלטון הממלוכים העות'מאנים (1804-1260), כרך שביעי, ירושלים 1981.
אמנון כהן, 'גילדות בירושלים העות'מאנית', בתוך: י' בן-אריה וא' ריינר (עורכים), וזאת ליהודה- מחקרים בתולדות ארץ-ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת, ירושלים 2003, עמ' 427-423.
אמנון כהן, מה ליהודי במערכת הגילדות של ירושלים העת'מאנית?, קתדרה 151 (תשע"ד), עמ' 93-92.
אמנון כהן, יהודים בשלטון האסלאם - קהילת ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, ירושלים תשמ"ב.
אמנון כהן, 'מערכת הגילדות בירושלים העות'מאנית: צורה ותוכן', ד' מנשרי (עורך), דת ומדינה במזרח התיכון: מחווה לפרופ' שמעון שמיר עם פרישתו, תל אביב תשס"ו, עמ' 55-49.
אמנון כהן, צורפים יהודים בירושלים בראשית התקופה העות'מאנית, פעמים 11 (תשמ"ב), עמ' 50-46.
Amnon Cohen. The Guilds of Ottoman Jerusalem, Leiden, Boston & Köln 2001.
מינה רוזן (עורכת), ימי הסהר: פרקים בתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, אוניברסיטת תל אביב, 1992
אוריאל הד, יהודי ארץ-ישראל בסוף המאה הי"ז, ירושלים ד (תשי"ג), עמ' קעג-קפד.
רות למדן, עם בפני עצמן: נשים יהודיות בארץ ישראל, סוריה ומצרים במאה השש-עשרה, הוצאת ביתן, תל אביב, תשנ"ו 1996; מהדורה אנגלית: 2000
יוסף הקר, 'גבולותיה של האוטונומיה היהודית: השיפוט העצמי היהודי באימפריה העות'מאנית במאות ה-16- ה-18', בתוך: ש' אלמוג ואחרים (עורכים), תמורות בהיסטוריה היהודית החדשה, ירושלים תשמ"ח, עמ' 388-349.
יוסף הקר, הפעילות האינטלקטואלית בקרב יהודי האימפריה העות'מאנית במאות השש-עשרה והשע-עשרה, תרביץ נג (תשמ"ד), עמ' 603-569.
ירון בן נאה, יהודים בממלכת הסולטנים: החברה היהודית באימפריה העות'מאנית במאה השבע־עשרה, ירושלים: מאגנס, 2006
ירון בן-נאה, בין גילדה לקהל: החברות היהודיות באימפריה העות'מאנית במאות הי"ז-הי"ח, ציון סג (תשנ"ח), עמ' 318-277
ירון בן-נאה, ספר קורות משפחה אוטוביוגרפיה של ספרדי בן היישוב הישן: חייל, תלמיד חכם ומחבר בעת חילופי תקופות, יד בן צבי, 2015.
ירון בן-נאה, 'צדקה וחסד על גדות הבוספורוס: חברות גמילות חסדים של הקאיקג'יס באסתאנבול', בתוך: י' הקר וי' הראל (עורכים), לא יסור שבט מיהודה: הנהגה, רבנות וקהילה בתולדות ישראל, מחקרים מוגשים לפרופסור שמעון שוורצפוקס, ירושלים תשע"א, עמ' 140-101.
ירון בן-נאה,' עוני והתמודדות עמו בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית', ספונות ח [כג] (תשס"ג), עמ' 238-195.
ירון בן נאה, מיגדר נשי והגבלתו בתקנות בענייני מוסר של יהודי האימפריה העות'מאנית, פעמים 106-105, (תשס"ו), עמ' 149-127.
ירון בן-נאה, הסכמות בענייני מותרות ופנאי ופרק בהיסטוריה תרבותית וחברתית של יהודי ירושלים במאה התשע-עשרה, שלם ח (תשס"ט), ירושלים, עמ' 427-386.
ירון בן-נאה, הקשרים בין הקהילות היהודיות בירושלים ובקהיר במאה השבע-עשרה, המזרח החדש מד (תשס"ד), עמ' 171-157.
ישראל ברטל וחיים גורן (עורכים), ארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, ירושלים 2010
ירון צור, גבירים ויהודים אחרים במזרח התיכון העות'מאני 1750–1830, ירושלים 2016
יעקב ברנאי, תקנות ירושלים במאה השמונה-עשרה כמקור להכרת החברה, הכלכלה והפעילות היומיומית של הקהילה היהודית, פרקים בתולדות ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית (א' כהן עורך), ירושלים תשל"ט, עמ' 316-271.
טלי מסיקה, פוריות, לידה וילדות: המשפחה היהודית במרחב העות'מאני, הוצאת זלמן שזר, 2024
הערות שוליים

↑  E. Schwarzfeld, The Jews of Moldavia at the Beginning of the Eighteenth Century, The Jewish Quarterly Review 16, 1903, עמ' 113–134 doi: 10.2307/1450376
↑  על פי יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה, ב, ירושלים : הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ט-1979, עמ' 631.
↑  אשר ססר, עידן הרפורמות במזה"ת של המאה ה-19, באתר אוניברסיטת תל אביב, דקות 37-35
↑  ביקורת: ירון בן-נאה, ‏על נשים וחקר נשים, קתדרה 102, טבת תשס"ב, עמ' 197-191
ציור של העיר קונסטנטינופול במאה ה-15
אנשי היישוב הישן, בלבושי קהילות ספרד, אשכנז וארצות האסלאם. ירושלים (1895)