stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארנסט יפת
חייו > משבר מניות הבנקים ופרישתו של יפת מבנק לאומי

כתוצאה מפרשת הוויסות, נאלץ ארנסט יפת לפרוש מתפקידיו בבנק. ועדת החקירה הממלכתית לחקר הפרשה, ועדת בייסקי, קבעה כי יפת הוא בכיר[דרוש מקור] האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.

בינואר 1987 פרסם נחמיה שטרסלר מעיתון הארץ את תנאי השכר והפרישה של בכירי הבנק. אמנם, ה"גוברנורים" מטעם "אוצר התיישבות היהודים" אישרו את ההסכמים והם היו אלה אשר מונו, בין השאר, גם לתפקיד זה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית, אולם הציבור לא היה מוכן לקבל טיעון זה, והתוצאה הייתה כי תנאי השכר והפרישה בוטלו.
פרשת תנאי השכר והפרישה שלו הביאה לתגובות רבות ועוררה הדים שליליים רבים. ארנסט יפת נכלא על ידי ועד עובדי הבנק בלשכתו בבית גיבור אליה עבר מבנק לאומי. יפת העביר את מקום מגוריו לחו"ל בעוד בני משפחתו נשארו בישראל. עזיבתו את ישראל לא ציננה את יחס דעת הקהל בישראל נגדו[דרוש מקור].
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי. נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ וזה החליט ב-9 במאי 1990 להפוך החלטה זו וקבע: כי על היועץ המשפטי להעמיד לדין 26 גופים האחראים לוויסות המניות: הבנקים, ראשי הבנקים ובכיריו - בהם ארנסט יפת - ורואי החשבון של הבנקים. יפת, שעזב את ישראל לא שב למשפט ונעדר מהמשפט, שבו עמדו לדין האחראים לוויסות המניות. לאחר ששב לישראל, הוא הועמד לדין במאי 1994, בנפרד משאר ראשי הבנקים, בבית המשפט המחוזי בירושלים. כיוון שהוסכם על הצדדים כי הראיות שהיו במשפט הבנקים ייחשבו כמי שנשמעו גם במשפטו, הרי הוא הסתיים במהירות (לפי עיתון הארץ, בתום 45 דקות), לאחר יום נוסף הורשע יפת, והוא נידון ל-11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ולקנס בסך 900 אלף ש"ח. היה זה העונש החמור ביותר בפרשת ויסות המניות. ביולי 1994 ערער יפת לבית המשפט העליון, אשר לא ביטל את ההרשעה, אולם המיר את המאסר בפועל.
כעבור שלוש שנים, בגיל 76, במאי 1997, נפטר ארנסט יפת בניו יורק. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים. אחרי ארונו הלכו מנהלים מבנק לאומי וידידיו המעטים שנותרו. ידידו ועורך דינו יגאל ארנון ספד לו: "יפת הוא גדול הבנקאים שמדינת ישראל הולידה".
הערות שוליים

↑  הארץ מיום 27 דצמבר 2002, ראו ארכיב הארץ "לואי רוט, שבעבר כבר כלא את מנכ"ל הבנק שלו, ארנסט יפת, בלשכתו"
↑  ע"פ 2910/94 ארנסט יפת ואחרים נגד מדינת ישראל, ניתן ב-28 בפברואר 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502551605171  VIAF: 308264280   WorldCat (עם VIAF): 308264280
סיעת הצבא האדום

.
סמל הארגון
סיעת הצבא האדום (בגרמנית: Rote Armee Fraktion, ובקיצור RAF) כונתה בציבור גם כנופיית באדר-מיינהוף או קבוצת באדר-מיינהוף הייתה ארגון טרור שמאל קיצוני חמוש שפעל בגרמניה המערבית משנות השבעים ועד 1998.
הארגון שדגל באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, רצח כ-33 או 34 אנשים ופצע כמאתיים איש.
בסדרת התקפות שביצעו חברי הארגון בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1977, הם הביאו את מערב גרמניה למשבר שזכה לכינוי "הסתיו הגרמני". כיתר השמאל הרדיקלי המיליטנטי, ביקשו חברי הסיעה לזעזע ו"לחדד את הניגודים" שבתוך החברה המערב-גרמנית, אותה ראו כבורגנית ומנוונת וכנאצית-לטנטית, בתקווה להצית מהפכה שתמוטט את הסדר האימפריאליסטי האמריקני.
הארגון הוקם על רקע מהומות הסטודנטים וההתנגדות למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם. תורבאלד פרול, הורסט זנליין, גודרון אנסלין ואנדריאס באדר, שהיו עדים ליד הקשה שהפעילה המשטרה נגד המפגינים, החליטו לפעול כקבוצה והציתו מספר חנויות כלבו בפרנקפורט.
הם נעצרו בפרנקפורט ב-2 באפריל 1968, וזכו לעניין ציבורי.
בעת משפטם, פרסמה העיתונאית אולריקה מיינהוף כתבות אוהדות אודותיהם במגזין "קונקרט" (אנ'). במאי 1970 הצטרפה לארגון כחברה פעילה.
סיעת הצבא האדום היה ארגון גרילה בעל צביון מרקסיסטי. הארגון הגדיר את עצמו כארגון "גרילה אורבנית" (אנ') אשר יפגע במטרות נבחרות המייצגות בעיניו את הממשל "החולה" בגרמניה ובכך יחל במהפכה עולמית כוללת.
ארגוני "גרילה אורבנית" רבים קמו בשנים אלה, כגון הבריגדות האדומות באיטליה, תנועת ה-2 ביוני (אנ') (מחתרת אנרכיסטית אלימה שפעלה בגרמניה והייתה בקשר עם סיעת הצבא האדום), הצבא האדום היפני, GRAPO (אנ') בספרד, "פעולה ישירה" בצרפת ועוד. הארגון תמך בארגונים כגון "הפנתרים השחורים" ו"מחתרת מזג האוויר" בארצות הברית, "הארגון לשחרור פלסטין" על כל פלגיו, וה"וייטקונג", והתנגד נחרצות למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם, שנבעה לדעת הארגון ממניעים אימפריאליסטיים.
שורשי הארגון

בתחילת יוני 1967 התעוררה בגרמניה מחאת סטודנטים (אנ'), שהגיעה לשיא ב-הפגנת ה-2 ביוני 1967 בברלין המערבית (גר') עם ביקורו של השאה מוחמד רזה פהלווי בברלין. לאחר שביקר באופרה שנערכה בדויטשה אופר ברלין התלקחו התנגשויות בין סטודנטים לכוחות משטרה, וסטודנט בשם בנו אונסורג, נורה למוות בידי המשטרה המערב-גרמנית.
התנגדות ליד הקשה של המשטרה, יחד עם התנגדות למלחמת וייטנאם, הביאו את תורבאלד פרול, הורסט זנליין, גודרון אנסלין ואנדריאס באדר להתלכד לקבוצה. הם החליטו להצית אש בחנויות כלבו, ונעצרו בפרנקפורט ב-2 באפריל 1968.
ב-11 באפריל 1968, נורה בראשו רודי דוצ'קה, אחד ממנהיגי מהומות הסטודנטים, בידי מתנקש ימני קיצוני בשם יוזף בכמן. עיתון ה"בילד צייטונג", מבית אקסל שפרינגר, הואשם בהסתה לניסיון הרצח והפך מוקד למחאות השמאל והסטודנטים, לאחר שפרסם כותרות כגון: "עצרו את דוצ'קה עכשיו!". למרות פציעתו הקשה, התאושש דוצ'קה וחזר לפעילות פוליטית. מותו, בשנת 1979, היה כנראה תוצאה מאוחרת מפציעתו.
פעילים > אנדריאס באדר וגודרון אנסלין

גודרון אנסלין ואנדריאס באדר, היוו את ההנהגה והגרעין הקשה של הארגון. אנסלין, סטודנטית בגרמניה של שנות ה-60 של המאה ה-20 שהרבתה לעסוק בפעילות פוליטית, הייתה המנהיגה האמיתית של באדר מיינהוף (ולא אולריקה מיינהוף כפי שסבורים רבים). ב-1967 פגשה את באדר שעתיד להיות ראש הארגון ובן זוגה. יחד עם תורבאלד פרול והורסט זנליין הציתו חנויות כלבו בפרנקפורט ב-1967. הם הורשעו ונאסרו, אולם שוחררו על תנאי לאחר שנה.
אנסלין, באדר ופרול נמלטו לצרפת כפליטים לאחר שהפרו את תנאי שחרורם. בהמשך הצטרפו לארגון הגרילה האורבנית שהקים עורך הדין הגרמני הורסט מאהלר, "סיעת הצבא האדום", שנודע לאחר מכן כ"כנופיית באדר-מיינהוף". אנסלין נעצרה ב-1972 בהמבורג ונאסרה. היא מתה ב-18 באוקטובר 1977 באירוע המכונה "ליל המוות". נסיבות מותה מעורפלות, עקב העובדה שגורמי הביטחון הגרמנים טוענים שהיא תלתה את עצמה, בעוד ששמועות אחרות מספרות שהיא נרצחה.
באדר נמשך לפעילות סטודנטית מהפכנית כבר בשנות ה-60 המאוחרות בשל הריגוש הגבוה והפוטנציאל לאלימות. בפעולת חילוץ נועזת של העיתונאית אולריקה מיינהוף נמלט באדר ממעצר ב-1970 ובילה את השנתיים הבאות בשוד בנקים ופיצוץ בניינים. הוא נלכד ב-1972 יחד עם יאן-קארל ראפסה והולגר מיינס בתקרית ירי בפרנקפורט. בדומה לאנסלין, גם באדר הורשע בעבירות חמורות, בהן פגיעה בזדון, שוד ורצח. אף הוא מת ב"ליל המוות" ונסיבות מותו גם הן נותרו מעורפלות.
פעילים > פעילים נוספים

עורך הדין הורסט מאהלר, נחשב למקים הארגון. מאהלר שאף ליישם את התאוריות המרקסיסטיות שלו על ידי הקמת קבוצת מחתרת מיליטנטית שתיצור מהפכה כלל עולמית. בכלא, חיבר מאהלר את המניפסט של סיעת הצבא האדום, לכשפורסם, חברי הקבוצה האחרים התכחשו אליו וסילקו את מאהלר מהקבוצה שהוא למעשה הקים.
בשנת 1975, הקבוצה חטפה בכיר ציבור ברלינאי בשם פטר לורנץ. הארגון תבע את שחרורם של מספר חברים, ביניהם מאהלר. התביעות נענו, אך מאהלר סירב להשתחרר. מאהלר שוחרר מהכלא בשנות ה-80 ושינה את עמדותיו הפוליטיות מן הקצה אל הקצה. ב-2005 מאהלר הקים ארגון נאו פשיסטי גדול בגרמניה, הוא כתב מספר מאמרים בנושא אנטישמיות והכחשת שואה ואף התראיין למיני סדרה שעסקה באנטישמיות בטלוויזיה הישראלית ("אנטישמיות - לא מה שחשבת"). בריאיון לא הועלה זכר לעברו השמאלני של מאהלר.
אולריקה מיינהוף הייתה עיתונאית גרמניה ידועה, בעלת קריירה משגשגת וכוח משפיע ביותר בתקשורת השמאלנית בגרמניה של אותה תקופה. מיינהוף עזבה את בעלה בסוף שנות השישים והחלה מתקרבת יותר ויותר לחוגים קיצוניים. במאי 1970, היא לקחה חלק בפעולת השחרור של באדר וככל הנראה כך נטבע הכינוי "כנופיית באדר מיינהוף". למרות זאת, מיינהוף לא הייתה מנהיגת הארגון. מיינהוף נטלה חלק בפעולות הסוערות של הקבוצות בשנות ה-70 המוקדמות ונעצרה ב-15 ביוני 1972. בכלא מיינהוף נפלה להתקפי חרדה ודיכאונות עמוקים, שאר חברי הכנופיה החרימו אותה. היא נמצאה מתה בתאה ב-9 במאי 1976, אף על פי שיש כאלו שסבורים שהיא חוסלה על ידי כוחות הביטחון הגרמנים.
יאן-קרל ראספה היה צעיר מזרח ברלינאי, שהיה אחד ממקימי Kommune II, קומונה ניסיונית שדגלה בשילוב אידאולוגיה מאואיסטית ואהבה חופשית. ראספה הפך שותף בבאדר מיינהוף מאז פעולת השחרור של באדר. ראספה נלכד על ידי המשטרה בתקרית הירי בפרנקפורט יחד עם באדר והולגר מיינס, הוכנס לכלא וב-1976 הורשע בכל העבירות שיוחסו לו. ב-18 באוקטובר 1977, היווה ראספה את הצלע השלישית ב"ליל המוות" ומת.
פטרה שלם, מעצבת שיער מברלין שהצטרפה לארגון ביחד עם בן זוגה מנפרד גרסהוף. שלם נהרגה בתקרית ירי עם משטרת המבורג. מותה גרר סערה ציבורית גדולה בכל רחבי גרמניה, גרמנים רבים הזדעזעו לשמוע ש"מעצבת שיער חפה מפשע" נרצחה בידי המשטרה.
פעולות בולטות > פעולות ראשונות והכשרה

ב-2 באפריל 1967 הציתו באדר, אנסלין, תורבאלד פרול והורסט זנליין חנויות כלבו בפרנקפורט.
בדצמבר 1969 החליט עורך הדין הורסט מאהלר להקים ארגון טרור הדומה באופיו לארגון טופמרוס (אנ') מאורוגוואי.
ב-8 ביוני 1970, יצא הארגון בשתי קבוצות נפרדות לירדן דרך ברלין המזרחית על מנת לעבור הכשרה במחנה אימונים פלסטיני. בירדן עברו הטרוריסטים הטריים אימונים בתפעול נשק, תפעול רימוני יד ושאר אימוני שדה. הפלסטינים התרשמו שרמתם המבצעית של הפעילים הייתה נמוכה, ולאחר חודשיים הם נשלחו בחזרה לברלין.
ב-1972, אירמגרד מולר הובילה מכונית תופת אל תוך בסיס צבא אמריקאי בהיידלברג והרגה שלושה אנשים. ב-1994 היא השתחררה מהכלא, לאחר שהייתה האישה שריצתה הכי הרבה שנות מאסר בתולדות גרמניה.
פעולות בולטות > השתלטות על שגרירות גרמניה בסטוקהולם

ב-24 באפריל 1975, השתלטו שישה מחברי הארגון על השגרירות הגרמנית בסטוקהולם והחזיקו בכ-11 בני ערובה. המשטרה השתלטה במהירות על חלק מן הבניין. החוטפים דרשו עליהם לעזוב, והודיעו שאם המשטרה לא תיסוג, הם יוציאו להורג את איש הצבא סגן קולונל אנדריאס פון מירבאך. המשטרה סירבה, והטרוריסטים חיסלו את מירבאך באכזריות, השוטרים עזבו בחוסר ברירה.
מאוחר יותר מילכדו הטרוריסטים את הבניין במטען TNT והזמינו את סוכנות העיתונאות הגרמנית כדי למנות את דרישותיהם. התגובות לדרישתם לשחרר את כל חברי הארגון הכלואים, הביאו לוויכוחים שהובילו לקורבן נוסף: דוקטור היינז הילגרט נורה והושלך מהחלון.
קצת לפני חצות, קצר באחד הכבלים גרם למטען ה-TNT להתפוצץ. אולריך ווסל נהרג מיד, אך כל שאר הטרוריסטים והשבויים שרדו, כמעט כולם עם פציעות קשות. כל הטרוריסטים נכלאו ללא קרב. ככל הנראה, מרבית הטרוריסטים היו שייכים למה שנקרא "הדור השני של סיעת הצבא האדום" שהוקם על מנת לשחרר את הדור הראשון מבתי הסוהר.
ב-1977 חטף הארגון את הנס מרטין שלאייר, תעשיין, נשיא איגוד המעסיקים הגרמני (וקצין האס-אס לשעבר). בתמורה דרשו החוטפים את שחרורים של אסירי הארגון. לאחר תקופה קצרה, נרצח שלייר ונמצא מת על ידי המשטרה.
פעולות בולטות > חטיפת מטוס לופטהנזה (1977)

ב-13 באוקטובר 1977, נחטף מטוס בואינג 737 של חברת התעופה לופטהנזה על ידי פלסטינים בדרך מפלמה דה מיורקה לפרנקפורט. רוב הנוסעים במטוס היו תיירים גרמנים. ביחד עם הצוות מספר השבויים היה 91. נתיב המטוס הוסט לרומא ומשם למפרץ הפרסי.
לאחר ארבעה ימים של תהפוכות, הונחת לבסוף המטוס במוגדישו שבסומליה. הטרוריסטים דרשו כי הממשלה הגרמנית תטיס את באדר ואת שאר חברי הארגון הכלואים בגרמניה למוגדישו או שהם יפוצצו את המטוס. בחסות החשיכה של ה-17 באוקטובר, נשלחה יחידת הקומנדו המיוחדת למלחמה בטרור GSG-9. הם נחתו במוגדישו בחשאי ולאחר שעה של הכנות, פרצו למטוס והצליחו להשתלט עליו. שלושה טרוריסטים נהרגו, הרביעי נפצע קשה. על פי הגרסה הרשמית, באדר, אנסלין וראספה שמעו על כישלון החטיפה והתאבדו בכלא.
אף על פי שמקובל לחשוב ששניים מחברי הארגון השתתפו בחטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, מדובר בטעות נפוצה, כיוון שאותם אנשים השתייכו לארגון מחתרתי גרמני אחר - "תאי המהפכה".
פעולות בולטות > ליל המוות

על פי הרשויות הגרמניות, באדר, אנסלין וראספה התאבדו בכלא שטמהיים מוקדם בבוקר של ה-18 באוקטובר 1977. ניסיון ההתאבדות של הצלע הרביעית, אירמגרד מולר, חברת הארגון, נכשל והיא שרדה.
תאי המעצר של סיעת הצבא האדום תוארו במשך השנים הקודמות כמקומות המאובטחים ביותר בעולם. לכן, כאשר הוכרז על כך שבאדר וראספה ירו בעצמם בעזרת אקדחים שהצליחו להבריח לתאיהם, לאחר שהאזינו לכישלון החטיפה במוגדישו במכשירי הרדיו שהצליחו להבריח לתאיהם ותקשרו זה עם זה באמצעות מערכת טלפונים סודית ומתוחכמת, הדבר גרם לפקפוקים רבים בשמאל הגרמני בקשר לגרסה הרשמית, ולחשד לרציחתם על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 1992 הכריז הארגון כי הוא נוטש את המאבק האלים ובשנת 1998 הודיע על התפרקותו באופן רשמי.
פעולות בולטות > פעולה נגד עיתון הבילד

בשנות השבעים התנגד בית ההוצאה שפרינגר, שבבעלותו עיתון הבילד, בנחרצות למהומות הסטודנטים ולארגון וכתוצאה מכך הפך מטרה להתקפות טרור, שכוונו ספציפית נגדו וגרמו לנפגעים רבים. בין השאר, ב-1972 הטמין הארגון שש פצצות במשרדי העיתון בהמבורג. שלוש מהן התפוצצו ו-17 איש נפצעו.
ביקורת

הארגון ספג ביקורת קשה הן מימין והן משמאל, כארגון "שמאל קיצוני שפוגע בחפים מפשע". בקרב הציבור בישראל הארגון שנוא בעיקר בשל העובדה ששיתף פעולה עם אש"ף ועם טרוריסטים ערביים אחרים.
בזירה הרדיקלית הדעות חלוקות, מרקסיסטים רבים סולדים מהארגון ומפעולותיו, הוגים אנרכיסטים שונים התייחסו אל הארגון ודומיו כפי שהם מתייחסים לברית המועצות ולסטאליניזם.
מאמרים, ספרים, עבודות חקר אקדמאיות וסרטים דוקומנטריים רבים דנו בשאלת באדר מיינהוף. היסטוריונים הגדירו את התלקחות הארגון והטרור בגרמניה בכלל, כ"המשך ברור למתירנות הרדיקלית של שנות ה-60, להפגנות הסטודנטים ברחבי העולם ולמצב הפוליטי הרגיש בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה".
בנוסף הארגון הואשם באנטישמיות, בין השאר על בסיס דבריה של מיינהוף:
"כיצד התאפשר קיומו של אושוויץ, מה הייתה האנטישמיות? היא ניצלה את שנאתם של האנשים לתלותם בכסף בתור אמצעי החליפין, כמיהתם לקומוניזם. המשמעות של אושוויץ היא ששישה מיליון יהודים נרצחו ונזרקו אל פח הזבל של אירופה, על בסיס תדמיתם: יהודי-כספים. מה שקרה הוא שבעלי ההון והבנקים, הגרעין הקשה של המערכת האימפריאליסטית והקפיטליסטית, הסיטו את שנאת האנשים לכסף ולניצול הרחק מעצמם ואל היהודים...האנטישמיות הייתה במהותה אנטי-קפיטליסטית"
באדר מיינהוף באמנות

בשנות התשעים החל להתעורר גל "נוסטלגיה" מסוים, בעיקר בגרמניה, לכל מה שקשור לבאדר מיינהוף.
ב-1977, הופיעה להקת הפאנק האנגלית הקלאש בקונצרט שאורגן על ידי הליגה האנטי-נאצית בבריטניה.
ג'ו סטראמר, סולן וגיטריסט הלהקה, הופיע כשהוא לובש חולצה עם הסמל של סיעת הצבא האדום והבריגדות האדומות.
העניין עורר סערה קלה, אך סטרומר טען כי הוא אינו מזדהה עם טרור, אך חשוב לו לעורר מודעות לקיומן של הקבוצות הנ"ל.
סטרומר בהחלט הזדהה פעמים רבות עם מאבקים לשחרור לאומי ברחבי העולם.
ללהקת קברט וולטייר יש קטע העוסק בבאדר מיינהוף בתקליטור הנקרא Live at the YMCA
משנת 1979.
בשנת 1988 יצר האמן גרהרד ריכטר סדרה בשם "18 באוקטובר 1977" ובה דימויים הקשורים לקבוצה.
ב-1995, מוזיקאי האינדי לוק היינס הוציא לאור אלבום קונספט שלם העוסק בבאדר מיינהוף.
ב-2004, יצא הסרט Raspberry Reich של במאי הקולנוע הקנדי ברוס לה ברוס, הסרט הוגדר על ידי מבקרים כ"סרט פורנו טרוריסטי" והוא שואב השראה ממעלליה של הקבוצה. הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבלי קולנוע נוספים ברחבי העולם.
ב-2008, יצא לאקרנים סרטו של אולי אדל "כנופיית באדר מיינהוף", המספר את סיפורו של הארגון לאורך העשור הראשון לקיומו. הסרט הגרמני נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2008.
לקריאה נוספת

זאב אברהמי, טרוריסטית מ"סיעת הצבא האדום" נלכדה בברלין אחרי מצוד של 30 שנה, באתר ynet, 27 בפברואר 2024
הערות שוליים

↑  NDR, Mai 1972: RAF attackiert Springer-Verlag, www.ndr.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267381705171  BnF: cb118781172 (data)  GND: 1007504-5  ISNI: 0000 0001 2184 5780  LCCN: n2008030542  NKC: kn20060121026  SELIBR: 256389  SUDOC: 026555387  VIAF: 150723207   WorldCat (עם VIAF): 150723207 
העיתונאית אולריקה מיינהוף שהייתה גם היא חברה בארגון
פיצוץ של טרס קלאב, הסמוך למפקדת הגיס בפרנקפורט בשנת 1972
מצבת זיכרון לאנשים שנרצחו בפיגוע בקארלסרוהה על ידי סיעת הצבא האדום ב-7 באפריל 1977
מצבת זיכרון לקצין משטרה הולנדי שנרצח על ידי אנשי הסיעה, רוצחיו לא נתפסו בשל אי שיתוף פעולה מצד גרמניה עם ממשלת הולנד.
עזרא נאווי

| --- | --- |
נאווי, אפריל 2010
נאווי, אפריל 2010
 לידה:  1951 ישראל
 פטירה:  9 בינואר 2021 (בגיל 70 בערך)
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  ירושלים
 ידוע בשל:  פעילות בשמאל הרדיקלי
 מקצוע:  שרברב
 
עזרא יצחק נאווי (1951 – 9 בינואר 2021) היה פעיל שמאל רדיקלי ישראלי.
נאווי היה פעיל מרכזי בארגון "תעאיוש" ואחד ממקימיו. הוא הורשע בעבירות שונות, בין היתר בביצוע מעשה סדום בקטין פלסטיני, ובגין התפרעות ותקיפת שוטר. האירוע גרר קמפיין בינלאומי רב-משתתפים לשחרורו.
ביולי 2018 הוגש נגדו כתב אישום בגין שיתוף פעולה עם כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית, בחשד שמסר להם מידע על אודות פלסטינים שמכרו קרקעות ליהודים.
ביוגרפיה

נאווי נולד בירושלים להורים שעלו מעיראק באותה שנה. שירת בצה"ל בהנדסה קרבית.
ב-1997 הורשע בביצוע מעשה סדום, לדבריו בהסכמה, בקטין פלסטיני בן 15 בשנת 1992. עם האנשים שפעלו למענו וביקשו הקלה בעונשו נמנה בן זוגו לשעבר, הסנאטור האירי דייוויד נוריס, שלימים נאלץ עקב כך להסיר מועמדותו לנשיאות אירלנד.
בנוסף הורשע נאווי בשימוש בלתי חוקי בנשק, גידול סמים, החזקת סמים לצריכה עצמית, החזקת כלים לסמים, כניסה לשטח סגור, איומים, הסעת תושב זר, והפרעה לעובד ציבור. בגין עבירות אלו ריצה נאווי פעמיים עונשי מאסר בפועל, בשנת 1997 ובשנת 2006.
נאווי מת ממחלת הסרטן ב-9 בינואר 2021.
ביוגרפיה > פעילותו

נאווי החל בפעילותו הפוליטית בשלהי שנות ה-80, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה. ב-2001, לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה, היה לפעיל מרכזי של ארגון "תעאיוש" באזור דרום הר חברון, שם פועל הארגון על מנת לסייע לפלסטינים, אשר לטענתו ולטענת ארגוני שמאל אחרים, סובלים מאז סוף שנות ה-90 מהתנכלויות של שלטונות הצבא ומתנחלים מהאזור במטרה לגרש אותם מהאזור.
נאווי ריכז פרויקטים הומניטריים, כגון הקמת מרפאות, שיפוץ בתי ספר, הקמת תשתיות מים, ארגון קייטנות לילדים, וכן סייע באופן חומרי לנזקקים. לצד פעולות אלו, הוא השתתף בפעולות בעלות גוון פוליטי מובהק יותר, כגון ארגון קבוצות מתנדבים, ישראלים ושאינם ישראלים, לעבודה ולשמירה על רכוש פלסטיני, וכן תיווך בין הפלסטינים לרשויות החוק הישראליות, פריצת מערות מגורים שנאטמו בידי צה"ל, השתתפות בפעולות מחאה, ותיעוד של הנעשה בשטח. שליטתו בערבית ובעברית אפשרה לו לתווך בין תושבי המקום לפעילים, וסייעה בהפיכתו לפעיל מרכזי באזור ובארגון.
מנגד, מתנחלים באזור ראו בנאווי גורם מתסיס שהסית את הפלסטינים באזור. בעקבות תביעה שהגיש נאווי נגד אחד מתושבי סוסיא בגין איומים, הגדירה השופטת את התנהגותו של נאווי כלפי התושבים כ"מסכת התנהגויות מכוערת ומטרידה של המתלונן כלפי אנשי היישוב". בשנת 2006 טענו נאווי וחבריו כי הותקפו על ידי מתנחלים וגלגלי מכוניתו נוקבו.
הסרט התיעודי "האזרח נאווי", משנת 2007, בבימויו של פעיל תעאיוש ניסים מוסק, מתעד את פעולותיו של נאווי בדרום הר חברון.
נאווי נעצר פעמים רבות על ידי כוחות הביטחון. בשנת 2007 נעצר על ידי כוח מג"ב באום אל-ח'יר, כשהתפרע ותקף שוטרים, במהלך הריסת פחונים בלתי חוקיים שנבנו בידי פלסטינים. בעקבות הרשעתו במעשים אלו, ולקראת מתן גזר הדין, נשמעו קולות בקרב השמאל הישראלי נגד ההרשעה ונגד עונש מאסר בפועל. חלק מהאירוע שצולם בווידאו, שודר בטלוויזיה וגרר קמפיין בינלאומי לשחרורו. תומכיו טענו, בין השאר, כי בסרטון שתיעד חלק מהאירוע לא נראה שנאווי תקף, אך על פי התביעה תקף נאווי את השוטרים בתוך המבנה, אירוע שלא נקלט בעדשות המצלמה. בעקבות הקמפיין נשלחו לנציגויות ישראליות ברחבי העולם כ-100 אלף מכתבי תמיכה בנאווי. בתום דיון בעניינו, הוצג לשופטת מכתב תמיכה שעליו חתמו כ-20 אלף איש. עם התומכים בנאווי בעת המשפט נמנו יהודית קרפ, גלית חזן-רוקם ונועם חומסקי. בית המשפט גזר על נאווי חודש מאסר, חצי שנת מאסר על תנאי ל-3 שנים, קנס של 750 ש"ח ופיצויים לשני שוטרים בסך 500 ש"ח לכל אחד. נאווי ערער לבית המשפט המחוזי בירושלים על הכרעת הדין ועל גזר הדין, אך ערעורו נדחה.
ב-11 ביולי 2009 נעצר לאחר שקרא "פושעי מלחמה" לעבר רס"ן עידן מורג וחייליו, שהורו לו להתפנות משטח צבאי סגור סמוך לסוסיא. נאווי הועמד לדין בבית משפט השלום בירושלים והורשע בהעלבת עובד ציבור. בערעור שהגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים זוכה נאווי מעבירה זו.
באפריל 2013 נעצר נאווי עם שני פעילי תעאיוש נוספים בדרום הר חברון ונחקר בחשד להפרת הסדר הציבורי. השלושה תבעו את המדינה על חקירת שווא וב-2015 הושגה פשרה שבמסגרתה התנצלה המשטרה, ושולמו להם פיצויים בסך 12,000 ש"ח.
בינואר 2017 הגיעה המדינה להסכם עם נאווי, שלפיו תפצה אותו ב-45,000 ש"ח בעקבות התנכלות של שוטרים.
ביוגרפיה > פרשת מסירת המידע לרשות הפלסטינית

בינואר 2016 פרסמה תוכנית התחקירים "עובדה" תחקיר המבוסס על מידע שצילם ארגון "עד כאן" ועריכתו מומנה בסיוע של פורום קהלת, המתעד פנייה של אדם המציג עצמו כסוחר קרקעות המעוניין למכור קרקעות ליהודים דרך נאווי. נאווי נראה בתחקיר מעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים פרטים על המתווך. נאווי טען בהקלטה, שמנגנוני הביטחון יהרגו את הסוחר והוא מתגאה שנהג כך בעבר עוד שלוש פעמים ושאף נאמר לו שהייתה לו יד במותו של לפחות פלסטיני אחד. אותו אדם, אבו ח'ליל, עונה בידי שירותי הביטחון הפלסטיניים ומת זמן מה לאחר מכן, בנסיבות בלתי ברורות. בתגובתו מסר נאווי: "הוא פנה אלי והציג עצמו כסוחר קרקעות. כיוון שהנחתי שהוא נשלח לבנות נגדי עלילה, ולהכפיש את שמי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית, לא נותר לי אלא לדווח על העניין לרשות, לבל אחשב לרוכש קרקעות".
בעקבות התחקיר פתחה משטרת ישראל בחקירה פלילית של הפרשה, וב-11 בינואר עצרה את נאווי בנמל התעופה בן-גוריון כשניסה לצאת מישראל. הוא נותר במעצר במשך כשבועיים. במרץ 2016 המליצה המשטרה להעמיד לדין את נאווי ואת גיא בוטביה, פעיל נוסף בתעאיוש, בגין מגע עם סוכן זר וקשירת קשר לביצוע פשע. במאי 2018 הודיעה הפרקליטות כי החליטה להגיש כתב אישום נגד נאווי, בגין הפרת החוק ליישום הסכמי אוסלו ומסירת מידע לרשות הפלסטינית.
עקב פטירתו של נאווי, הופסק המשפט הפלילי נגדו בינואר 2021 .
במרץ 2021 פורסם בעיתון הארץ כי מעבדת זיהוי פלילי קבעה שלפחות אחד המסמכים שפרסם "עד כאן", שהפליל לכאורה את נאווי, היה מזויף.
חיים אישיים

נאווי היה הומוסקסואל מוצהר, שהתגורר בירושלים עם בן זוגו (משנת 1999), פואד מוסא, אסיר ביטחוני משוחרר. נאווי היה שרברב במקצועו, והוא ובן-זוגו היו שותפים בעסק אינסטלציה. לזוג לא היו ילדים.
מאניק GT

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Automobiles Manic
 שנות ייצור:  1969–1971
 הרכבה:  קנדה קנדה
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  מנוע אחורי, הנעה אחורית
 אורך:  4,128 מ"מ
 רוחב:  1,500 מ"מ
 גובה:  1,143 ק"ג
 משקל:  658 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,280 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 1,289 סמ"ק המפיק 69 כ"ס, 80 כ"ס, 109 כ"ס, יחס דחיסה 9.6:1
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות  תמסורת ידנית - 5 מהירויות (אופציונלי)
 מהירות מרבית:  169 קמ"ש (מנוע המפיק 69 כ"ס)  193 קמ"ש (מנוע המפיק 80 כ"ס)  217 קמ"ש (מנוע המפיק 109 כ"ס)
 קשר:  רנו
 
מאניק GT (באנגלית: Manic GT) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הקנדית Automobiles Manic אשר יוצרה בין השנים 1969–1971 בקנדה.
היסטוריה

הפרויקט הראשון של החברה "Automobiles Manic" היה מכונית מרוץ "Manic GRAC".
הפרויקט השני של החברה "Automobiles Manic" הייתה מכונית קומפקטית של שני נוסעים, הנקראת "Manic GT". בניסיון ליצור זהות חזותית קנדית ייחודית.
דגם ה-"מאניק GT" תוכנן על ידי סרג סומיל (Serge Soumille) ונבנה בסיוע המכונאי הראשי מוריס גריס (Maurice Gris), ששניהם, היו במקור מצרפת. אב-הטיפוס השתמש בחלקים רבים מהרנו R8. המכונית נבנתה על שלדת רנו R8 עם מבנה גלגול פלדה שנוסף כדי לשפר את הבטיחות ולהוסיף נוקשות למסגרת.
מאחורי קו הציר האחורי הורכב מנוע 1,108 סמ"ק מסדרת מנועי קלון-פונטה (אנ') של רנו. מנוע הארבעה צילינדרים המוטבע היה בעל בלוק ברזל יצוק מרופד עם חמש מיסבים עיקריים וראש צילינדר סגסוגת. גוף הפיברגלס המעוצב היה מחובר למרכב, ולא בורג כדי להקשיח עוד יותר את המבנה מה שהקשה על התיקונים. רבים מרכיביה האחרים של המכונית וגימורם הגיעו מ"רנו".
אב הטיפוס הוצג באפריל 1969 בתערוכת המכוניות הבינלאומית במונטריאול.
ייצור ה-"מאניק GT" התחיל במפעל ב"Terrebonne" (אנ') בפרובינציה קוויבק באוקטובר 1969.
נפח המנוע הוגדל ל-1,289 סמ"ק, ממנוע שנלקח מדגם ה-"רנו 10". שם הדגם המלא היה ה-"Manic GT PAI". גם הפלטפורמה של דגם ה-"מאניק GT" נלקחה מדגם ה"רנו 10".
בשנת 1970 החברה אורגנה מחדש, שם החברה שונה ל-"Les Automobiles Manic", ועברה למפעל בעיר "Granby, Quebec" (אנ') בקוויבק, המפעל נפתח ב -1 בינואר 1971 עם 40 עובדים.  הייצור היה צפוי להיות 2,000 מכוניות בשנה. המפעל נתקל במהרה בבעיות בהשגת חלקים מרנו. מפעל גרנבי נסגר במאי 1971, וב-8 ביוני 1971 הפסיקה רשמית "Les Automobiles Manic" את פעילותה.
"מאניק GT"

השלדה של דגם "מאניק GT" נלקחה מדגם רנו R8 מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו.  רבים מרכיביה האחרים של המכונית וגימורם הגיעו מחברת "רנו".
2 דלתות.
2 מושבים.
מנוע אחורי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מנוע קירור מים.
גוף הדגם בנוי מפיברגלאס.
קיבולת מכל דלק - 30.3 ליטר.
יחס כוח למשקל: 123.27 כ"ס ל-1000 ק"ג.
צמיגים: 135x15.
הבלמים היו דיסקים בכל ארבעת הגלגלים.
מחיר היחידה בשנת 1969 נע בין 2,200  - 3,400 דולר קנדי.
הערות שוליים

↑  "מאניק GT" - מנוע gtplanet.net/forum/threads/gtp-cool-wall-1969-1971-manic-gt
↑  "מאניק GT" - מפרט ומידות carfolio.com/specifications/models/car
↑  "מאניק GT" carthrottle.com/post/a2yde2y
↑  "מאניק GT" vacm.qc.ca/article/41/manic-gt-1969
↑  "מאניק GT" gatsbyonline.com/automobile/1970-manic-gt-la-ptite-pute-du-quebec
↑  "מאניק GT" lapresse.ca/dossiers/dossiers-speciaux/201501/15/01-4835523-trois-hommes-et-une-manic
↑  "מאניק GT" autos.ca/motoring-memories/motoring-memories-manic-gt-1970-1971
↑  "מאניק GT" - ברושור hemmings.com/blog/2017/04/04/not-another-manic-monday-1970-manic-gt-brochure
↑  "מאניק GT" bringatrailer.com/2019/03/11/canadian-renault-alpine-rare-1971-manic-gt
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאניק GT".