stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המסעות הנאפוליטניים של לאיוש הגדול
הקדמה

בשנת 1343 מת רובר, מלך נאפולי. בנו היחיד, שארל מקלבריה, מת בשנת 1328, והותיר שתי בנות, אחת מהן, ג'ובאנה, הייתה נשואה לאנדראש, בנו של קארוי הראשון, מלך הונגריה. במהלך שהותו בנאפולי, אשתו המעודנת יותר של אנדראש פיתחה כלפיו עוינות עזה. לאחר מות אביה, היא קיבלה מהאפיפיור קלמנס השישי את התואר הרשמי של המלכה, שהייתה אז כפופה למדינת האפיפיור. אנדראש, שגם חיפש את הכתר, קיבל רק את התואר דוכס קלבריה.
ב-14 ביוני 1345 הסכים קלמנס, לאחר תשלום של 44,000 מארק, להעניק לאנדראש את תואר המלך, אך רק כיורש במקרה של מותה של ג'ובאנה. ג'ובאנה, שעל פי החשד ניהלה רומן עם לואי מטרנטו, הייתה באותה תקופה תחת השפעה חזקה של אמו של האחרון, קתרין מוולואה. ב-19 בספטמבר, יום לפני ההכתרה של אנדראש כמלך, בדרן בראשות קרובי משפחתה והקורטיזנות של קתרין התנקש בחייו של אנדראש במהלך ציד באוורסה. ברטראמו דל באלזו, יחד עם פרה מוריאלה, מההוספיטלרים, גילו והענישו את המתנקשים, אך החשד למעורבותה של המלכה בהתנקשות כבר התפשט.
במאי 1346 שלח אחיו של אנדראש, מלך הונגריה, לאיוש, שליחים לקלמנס כדי לבקש את תמיכתו. לא מרוצה מתשובתו של האפיפיור, הוא גייס צבא, ותכנן להעלות את חייליו בזארה. עם זאת, באותה תקופה העיר הימית התמרדה נגד הוונציאנים, שספינותיהם חסמו את הנמל שלה. לאחר ניסיון כושל לשחרר אותו, המלך נאלץ לדחות את המשלחת שלו, בעוד זארה חזרה לחסות ונציה.
המלחמה

בנובמבר 1347 יצא לאיוש לנאפולי עם כ-1,000 חיילים (הונגרים וגרמנים), רובם שכירי חרב. כשהגיע לגבול ממלכתה של ז'אן, היו לו 2,000 אבירים הונגרים, 2,000 פרשים כבדים שכירי חרב, 2,000 פרשים קומאנים ו-6,000 חיילי רגלים כבדים שכירי חרב. הוא נמנע בהצלחה מעימותים בצפון איטליה, וצבאו קיבל שכר טוב והיה ממושמע. המלך לאיוש אסר על ביזה, וכל האספקה נקנתה ממקומיים ושולמה בזהב. המלך ההונגרי צעד על פני הארץ, והודיע שהוא לא מתכוון להילחם באף ערים או מדינות איטלקיות, וכך התקבל בברכה על ידי רובן. ז'אן נישאה בינתיים לבן דודה לואי מטרנטו וחתמה שלום עם האויב המסורתי של נאפולי, ממלכת סיציליה. צבא נאפולי, 2,700 אבירים ו-5,000 חיילי רגלים, הונהג על ידי לואי מטרנטו. בפוליניו ביקש שליח של האפיפיור מלאיוש לוותר על מפעלו, כיוון שהמתנקשים כבר נענשו, וגם בהתחשב במעמדה של נאפולי כבית אפיפיורי. אולם הוא לא התרצה, ולפני סוף השנה חצה את הגבול הנאפוליטני מבלי להיתקל בהתנגדות כלשהי.
ב-11 בינואר 1348, בקרב קפואה הוא הביס את צבאו של לואי מטרנטו. ארבעה ימים לאחר מכן חזרה המלכה לפרובאנס, בעוד בעלה הלך אחריה זמן קצר לאחר מכן. כל ברוני הממלכה נשבעו נאמנות לשליט החדש כשצעד לנאפולי מבנוונטו. בזמן ביקורו באברסה, שם נרצח אחיו, לאיוש הוציא להורג את שארל מדוראצו כנקמה על ידי הקונדוטיירו שלו מלטסטה אונגרו ואחרים. בהיותם בנאפולי, לאיוש שחרר את רוב שכירי החרב שלו ואת המפקד שלהם, ורנר פון אורסלין.
כאן, לאיוש ואנשיו נפגעו מהגעתו של המוות השחור. לכן הוא החליט לעזוב את ממלכת נאפולי. הנאפוליטנים, שלא היו מרוצים במהירות מהשלטון ההונגרי החמור, קראו בחזרה לז'אן, ששילמה עבור משלחת החזרה שלה (כולל שירותי שכירי החרב של אורסלינגן) על ידי מכירת זכויותיה על אביניון לאפיפיורים. היא נחתה ליד נאפולי וכבשה אותה בקלות, אך המפקד ההונגרי אולריך פון וולפורט פיקד על התנגדות חזקה באפוליה.
כשאורסלינגן ערק בחזרה להונגרים, היא ביקשה עזרה מהאפיפיור. האחרון שלח לגאט, שלאחר שהציע סכום גדול לאורסלינגן ולאחים וולפורט, תיווך בהפוגה. ז'אן ולואי יעזבו את הממלכה כדי להמתין למשפט חדש על רצח אנדראש, שייערך באביניון. פסק הדין היה זיכויה של ז'אן מכל אישום בינואר 1352, וב-23 במרץ 1352 נחתם הסכם שלום עם הונגריה.
לאחר מכן

בשנת 1380 פרצה מלחמת אזרחים בממלכה, כאשר ז'אן התייצבה לצד האפיפיור מאביניון קלמנס השביעי, ובעקבות כך הציע האפיפיור אורבנוס השישי את כס המלוכה לקרלו השלישי . לאיוש מהונגריה שלח כסף וצבאות הונגריה לעזרתו של קרלו, שהצליח להיכנס לנאפולי ב-1381. ב-22 במאי 1382, בסן פלה, ארבעה שכירי חרב הונגרים חנקו את המלכה.
הערות שוליים

↑  Creighton, Mandell (2018-03-10). A History of the Great Schism. Endymion Press. ISBN 9781531293048.
הקורפוס ההררי ה-49 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  25 באוקטובר 1940 – 8 במאי 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המערכה בבלקן  מבצע ברברוסה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ההררי ה-49 (בגרמנית:  XXXXIX. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-25 באוקטובר 1940, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס היה מיועד להשתתף במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך עקב כישלון פגישת אנדיי והיציאה למבצע ברברוסה בהמשך, המבצע נזנח.
במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-17 ובהמשך כחלק מהארמייה ה-11 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף בקרב אומן, בקרב קייב, ובקרבות באזור רוסטוב על הדון.
ב-19 בדצמבר 1941 מונה רודולף קונרד למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1944 החליפו ולטר הרטמן. ב-26 ביולי 1944 מונה פרנץ בייר למפקד הקורפוס, ולחם עמו תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-5 באוגוסט מונה קרל פון לה סואיר לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
מפקדים

לודוויג קיבלר (25 באוקטובר 1940 - 19 בדצמבר 1941)
רודולף קונרד (19 בדצמבר 1941 - 26 ביולי 1943)
הלגה אולב (26 ביולי 1943 - 15 באוגוסט 1943)
רודולף קונרד (15 באוגוסט 1943 - 15 בפברואר 1944)
פרידריך קכלינג (15 בפברואר 1944 - 15 במרץ 1944)
רודולף קונרד (15 במרץ 1944 - 10 במאי 1944)
ולטר הרטמן (10 במאי 1944 - 26 ביולי 1944)
פרנץ בייר (26 ביולי 1944 - 4 באוגוסט 1944)
ולטר הרטמן (4 באוגוסט 1944 - 5 באוגוסט 1944)
קרל פון לה סואיר (5 באוגוסט 1944 - 8 במאי 1945)
סדר הכוחות > המערכה בבלקן

במערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ההררית ה-1
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-68
הדיוויזיה ה-257
הדיוויזיה ההררית ה-1
סדר הכוחות > 1 במרץ 1945

ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
צוות קרב מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-320
הדיוויזיה ההררית ה-4
צוות קרב מדיוויזיית הסער ה-78
הדיוויזיה ההונגרית ה-16
הנס נכטסהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביוני 1890 קובלנץ, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  24 בנובמבר 1979 (בגיל 89) בופארד, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מעסיק:  האוניברסיטה החופשית של ברלין, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר 
 
הנס נכטסהיים (בגרמנית: Hans Nachtsheim; ‏13 ביוני 1890, קובלנץ - 24 בנובמבר 1979, בופרד (Boppard), מערב גרמניה) היה זואולוג וגנטיקאי גרמני. לפני מלחמת העולם השנייה היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטאות בברלין ובמכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה. לאחר המלחמה, עד 1948, היה מרצה וחוקר באוניברסיטת ברלין, ולאחר מכן - באוניברסיטה החופשית של ברלין ובמכון מקס פלאנק.
לימודים ותחילת מחקר מדעי

נכטסהיים למד זואולוגיה לפני מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה היה צנזור צבאי. הוא היה עוזר במכונים הזואולוגיים בפרייבורג ובמינכן. משנת 1919 היה מרצה ופרופסור באוניברסיטה החקלאית של ברלין. ב-1921 הפך לראש המחלקה במכון לחקר התורשה, מתקן מחקר באוניברסיטה החקלאית של ברלין, שם היה פרופסור משנת 1923. בין השנים 1924 עד 1933 עמד בראש איגוד מגדלי הארנבות הגרמניות של הרייך (Reichsbund der deutschen Kaninchenzüchter). בין השנים 1925–1927 היה עמית רוקפלר באוניברסיטת קולומביה עם תומאס הנט מורגן. משנת 1934 חקר מחלות תורשתיות של יונקים קטנים, ובתמיכת קרן המחקר הגרמנית ארגן הקמת מוסדות גידול.
במכון קייזר וילהלם וניסויים בבני אדם

בין השנים 1941 ו-1945 היה נכטסהיים ראש המחלקה לפתולוגיה תורשתית ניסיונית במכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, גנטיקה ואאוגניקה של האדם (KWI-A), והפך למנהל בפועל ב-1943. ב-1944 הפך לחבר מדעי באגודת הקייזר וילהלם (לימים אגודת מקס פלנק). בשנת 1944 ביצע נכטסהיים חקירות בנושא "פתולוגיה תורשתית השוואתית וניסויית" מטעם מועצת המחקר של הרייך. הוא בחן את השפעתו של לחץ שלילי או חוסר חמצן על הפעלת התקף אפילפטי אצל ארנבות אפילפטיות ולא אפילפטיות. בשנת 1943 השתמש "בשישה ילדים הסובלים מאפילפסיה מבית ההבראה והסיעוד הפרובינציאלי ברנדנבורג-גורדן בניהולו של מומחה ועדת הרייך הנס היינץ לניסוי לחץ שלילי." הוא היה קשור לניסויים בבני אדם בתחום חקר השחפת ולמחקר על עיניהם של אנשים שנרצחו באושוויץ, בהם הייתה מעורבת משמעותית עמיתתו קארין מגנוסן (Karin Magnussen) (גר').
פעילות לאחר 1945

כאחד מחברי ה-KWI-A המעטים ש"בהחלט לא היה להם קשר למפלגה הנאצית", הנס נכטסהיים הצליח להפוך לדמות חשובה בפיתוח המחקר הגנטי ברפובליקה הפדרלית הגרמנית. מ-1946 עד 1949 היה פרופסור לגנטיקה ומנהל המכון לגנטיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. הוא עזב משרה זו ב-1948 בגלל מחלוקות שעלו בקשר לתיאוריות של טרופים ליסנקו, שהיו מועדפות בגוש המזרחי. ליסנקו דגל בתיאוריה של תורשה ישירה של מאפיינים נרכשים, שמאז הופרכה אך נתמכה על ידי סטלין באותה עת. ב-1949 מונה נכטסהיים לתפקיד ראש הקתדרה לביולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין, שם היה ממייסדי המכון לגנטיקה, שבראשו עמד עד שפרש מתפקידו כפרופסור ב-1955. במקביל היה מנהל המכון לביולוגיה תורשתית השוואתית ופתולוגיה תורשתית באוניברסיטת המחקר הגרמנית, שהתפצלה מהמחלקה של נכטסהיים ב-KWI-A לאחר המלחמה והייתה מזוהה עם אגודת מקס פלנק ב-1953. נכטסהיים עמד בראש מכון זה לביולוגיה גנטית השוואתית ופתולוגיה גנטית של אגודת מקס פלנק מ-1953 עד 1960. המחקר הרפואי התעופתי ובדיקות הוואקום שבהן היה מעורב נכטסהיים חמקו מבדיקה מדוקדקת והרשעה במשפט הרופאים בנירנברג, ולכן נכטסהיים לא עמד לדין על פעילות המחקר שלו בתקופת הנאצים.
אאוגניקה מעשית

אאוגניקה, היגיינה גזעית, כפי שהייתה נהוגה בתקופת הנאצים, לא הייתה מדע מוכר לאחר המלחמה, אבל הרעיונות האאוגניים שרדו. בשנות ה-50 שב והתלקח הוויכוח על עיקור. עיקורים בכפייה לא הורשו, אבל עורכי דין ורופאים דנו בחוקיותו של עיקור מרצון. נכטסהיים, שהיה במקור זואולוג ולא עסק באאוגניקה כשעבד ב-KWI-A, היה הגנטיקאי היחיד בוויכוח בתקופה שבה האאוגניקה הוחלפה בגנטיקה אנושית עם מיקוד שונה. נכטסהיים טען שקיימת "חובה לבצע אאוגניקה מעשית" וכי "ברוע היסודי, [שהוא] החומר הגנטי הפגוע" יש להילחם. אם מטפלים בחולים במחלות תורשתיות, גנים חולים נמלטים מ"הכחדה" ו"התפשטות הגן גדלה ככל שהצלחת הטיפול מתקדמת". יש ליידע את הנפגעים והנשאים שאין להם ילדים כדי שיאפשרו לעצמם עיקור מרצון. נכטהיים הביע צער על כך ש"עיקור מסיבות אאוגניות" אסור בגרמניה, אף על פי ש"המשימה וחובתה של המדינה והחברה שלה" הן "לסלול את הדרך לאזרחים להשגת טיפול לשם בריאות תורשתית מוצלחת". in Deutschland nicht zulässig, obwohl es doch „Aufgabe und Pflicht des Staates und seiner Gesellschaft“ sei, „den Bürgern die Wege zu einer erfolgreichen Erbgesundheitspflege zu ebnen“.
לאחר המלחמה התגורר נכטסהיים במערב ברלין. הוא היה פעיל בקונגרס לחופש תרבותי, ארגון בינלאומי בתמיכת הממשל האמריקאי לקידום עמדות פרו-מערביות ואנטי-קומוניסטיות באמצעות אינטלקטואלים ומדענים. הקונגרס הדגיש את הצורך בחופש המדע משליטת אידאולוגיות ומעצמות טוטליטריות. נכטסהיים היה מעורב בהקמת הקונגרס של 1950 בברלין ובפרסומיו. בפרסום הקונגרס דיבר נכטסהיים על "השמדת הגנטיקה ברוסיה על ידי ליסנקו ושותפיו" ותיאר את התיאוריות של ליסנקו כאבסורדיות כמו תיאוריות הגזע של הנציונל-סוציאליזם.
נכטסהיים פרש מתפקידו כפרופסור ב-1955, ולאחר שנה הפך לחבר בוועידת הבריאות הפדרלית. בתפקיד זה הפך ליריבו של פרנץ ביכנר בשערוריית התלידומיד. הוא טען שמומים נגרמים בעיקר מנטייה תורשתית והכחיש את ההשפעה של התלידומיד על מומים.
נכטסהיים היה אחד משלושת המייסדים של כתב העת הבינלאומי דם להמטולוגיה קלינית וניסויית, שנוסד ב-1955. ההספד של כתב העת Blut הכיר באומץ האישי המיוחד של נכטסהיים בהגנה על עמדותיו בבעיות מדעיות-פוליטיות.
ביוני 1970 כיבדה האוניברסיטה החופשית של ברלין את נכטסהיים לרגל יום הולדתו ה-80 בחגיגה והרצאות באולם ההרצאות של המכון לגנטיקה.
נכטסהיים נפטר ב-1979 בגיל 89 בבופרד. קברו נמצא בבית הקברות ואלדפרידהוף דאלם (Waldfriedhof Dahlem) בברלין.
אותות כבוד

נכטסהיים קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
ספרים שכתב

Vom Wildtier zum Haustier. Metzner, Berlin 1936. Für und wider die Sterilisierung aus eugenischer Indikation. Georg Thieme Verlag, Stuttgart 1952.
Unsere Pflicht zur praktischen Eugenik. In: Bundesgesundheitsblatt. 6, 1963, S. 277–286. Kampf den Erbkrankheiten. Franz Decker Verlag Nachf., Schmiden bei Stuttgart 1966.
ספרות אודותיו

Ute Deichmann: Hans Nachtsheim, a Human Geneticist under National Socialism and the Question of Freedom of Science. In: Michael Fortun, Everett Mendelsohn (Hrsg.): The practices of human genetics. Dordrecht 1999, S. 143–153.
Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-596-16048-8.
G. Koch: Humangenetik und Neuropsychiatrie in meiner Zeit (1932–1978). Jahre der Entscheidung. Verlag Palm und Enke, Erlangen/ Jena 1993.
Gerhard Ruhenstroth-Bauer: Hans Nachtsheim †. In: Blut. Vol. 40, 1980, S. 105–106.
Hans-Walter Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003.
Alexander von Schwerin: Experimentalisierung des Menschen: Der Genetiker Hans Nachtsheim und die vergleichende Erbpathologie 1920–1945. Wallstein, Göttingen 2004, ISBN 3-89244-773-X.
P. Weindling: Genetik und Menschenversuche in Deutschland, 1940–1950. Hans Nachtsheim, die Kaninchen von Dahlem und die Kinder vom Bullenhuser Damm. In: H.-W. Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003, S. 245–274.
P. Weingart, J. Kroll, K. Bayertz: Rasse, Blut und Gene. Geschichte der Eugenik in Deutschland. Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main 1992, ISBN 3-518-28622-6.
Pichot Andre, The Pure Society: From Darwin to Hitler (London: Verso, 2009), p. 334-336
הערות שוליים

↑  Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. 2., akt. Auflage. Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt am Main 2005, ISBN 3-596-16048-0, S. 427.
↑  Gerhard Ruhenstroth-Bauer: Hans Nachtsheim †. In: Blut. Vol. 40, 1980, S. 105–106.
↑  H.-W. Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003, S. 336 und G. Koch: Humangenetik und Neuropsychiatrie in meiner Zeit (1932–1978). 1993, S. 124ff.
↑  P. Weindling: Genetik und Menschenversuche in Deutschland, 1940–1950. Hans Nachtsheim, die Kaninchen von Dahlem und die Kinder vom Bullenhuser Damm. 2003.
↑  P. Weingart, J. Kroll, K. Bayertz: Rasse, Blut und Gene. Geschichte der Eugenik in Deutschland. 1992, S. 418.
↑  Hans-Walter Schmuhl (Hrsg.): Rassenforschung an Kaiser-Wilhelm-Instituten vor und nach 1933. Wallstein Verlag, Göttingen 2003, S. 336.
↑  H. Nachtsheim: Unsere Pflicht zur praktischen Eugenik. 1963, S. 277.
↑  bestehe und dass „das Grundübel, das geschädigte Erbgut“
↑  H. Nachtsheim: Kampf den Erbkrankheiten. 1966, S. 93.
↑  H. Nachtsheim: Kampf den Erbkrankheiten. 1966, S. 99.
↑  H. Nachtsheim: Kampf den Erbkrankheiten. 1966, S. 112.
↑  Der Kongress für die Freiheit der Kultur: Wissenschaft und Freiheit. Internationale Tagung Hamburg, 23.–26. Juli 1953. Veranstaltet vom Kongress für die Freiheit der Kultur und der Universität Hamburg. Grunewald-Verlag, Berlin 1954.
↑  Hans Nachtsheim: Die neueste Entwicklung der sowjetischen Genetik. In: Der Kongress für die Freiheit der Kultur: Wissenschaft und Freiheit. Internationale Tagung Hamburg, 23.-26. Juli 1953. Veranstaltet vom Kongress für die Freiheit der Kultur und der Universität Hamburg. Grunewald-Verlag, Berlin 1954, S. 235.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294214005171  BnF: cb15073561m (data)  GND: 118785559  ISNI: 0000 0000 8369 7827  LCCN: no2005044836  NKC: mzk20201075918  NTA: 068768265  SNAC: w6bb0d8x  SUDOC: 111787521  VcBA: 495/225570  VIAF: 32286726   WorldCat (עם VIAF): 32286726 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הנס נכטסהיים".
המספיק לעובדי השם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רבי אברהם בן הרמב"ם
 שפת המקור:  ערבית
 תורגם לשפות:  עברית, אנגלית
 סוגה:  הלכה והשקפה
המספיק לעובדי השם (מערבית יהודית: "כתאב אלכפאיה אלעאבדין") הוא ספר הלכה והשקפה יהודי, שנכתב על ידי רבי אברהם בן הרמב"ם במצרים. בידינו מצויים רק שני מדורים מתוך כעשרה שהכיל הספר כולו, וקטעים נוספים.
על הספר

לשון החיבור המקורית היא ערבית, והוא הכיל ארבעה חלקים, כל אחד מהם מחולק למדורים שונים, סך מניינם עולה לכעשרה.
רוב הספר אבד, מלבד שני מדורים ומלבד קטעים רבים נוספים שנתפרסמו בחלקם, מהם ניתן להסיק על אופיו של הספר.
באחת מאיגרותיו תיאר רבי אברהם את הספר:
... אבל חיבור אחד בלשון קדר וישמעאל חיברתיו, ועל יסודי היראה והאהבה בניתיו, ומספיק לעובדי השם קראתיו, עזרני השם והשלמתי חבורו, ודקדקתי והעתקתי רובו, ונעתק לארצות רחוקות מקצתו.
בספר התמקד ראב"ם בנושאים שיש בהם עניין מעשי לבני דורו, ובמיזוג השקפה עם הלכה. בספר באה לידי ביטוי נטייתו של ראב"ם לעבודה בסגנון הדומה לסופיות, אותה העריך. בחלקו האחרון של הספר יש עידוד לסגפנות, פרישות וניסיון לקרבה מיסטית אל אלוהים.
מבנה הספר

לחיבור קדמה הקדמה ובה שבעה פרקים. אפשר עם זאת שהיא נכללת בחלקו הראשון של הספר.
החלק הראשון, דן כפי הנראה באמונה, בחשיבות לימוד התורה ובהלכות שבת ויום טוב[דרוש מקור]. נראה שהמאמר על הדרשות ועל האגדות של רבי אברהם בן הרמב"ם מקורו בחלק זה.
החלק השני עוסק בעבודת הבורא. המדור השני מחלק זה, העוסק בעיקר בהלכות תפילה, וכן בהלכות תפילין, מזוזה, ציצית, ברכות, נדרים והרחקה משקר נשתמר בידינו.
החלק השלישי דן בעניינים שבין אדם לחברו, כגון דיני ממונות, צדקה ונישואים. קטע מחלק זה העוסק בצדקה פורסם על ידי ניסים סבתו.
החלק הרביעי מיועד לחסיד הרוצה לעשות מעבר לחובותיו הבסיסיות וחפץ בקרבה לאלוהים. המדור השני מתוך החלק הרביעי נשתמר, והוא המדור התשיעי מכלל הספר. המדור עוסק במאפייני ההלכה, במידות הטובות ובהכוונת כל כוחות הנפש לתכלית הנעלה.
לקריאה נוספת

הרב ראובן מרגליות, תולדות רבנו אברהם מיימוני בן הרמב"ם, ווארשא, ה'תרס"ב/1902, באתר היברובוקס
רבי אברהם בן הרמב"ם, המספיק לעובדי השם, תורגם על ידי חכם יוסף דורי, עם שיפורי תרגום רבים על ידי הרב שמואל מילר והרב יעקב וינסלברג. הוצאת פלדהיים תשכ"ה
Paul B. Fenton, "Review of Dana’s Edition of Abraham Maimuni’s Kifâyat al-’âbidîn," Jewish Quarterly Review, vol. 82, no. 1-2 (July-October 1991): 194-206
נסים דנה (עורך), ספר המספיק לעובדי השם, מהדורה שנייה, אוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  כרמיאל כהן, על אודות ספר: 'המספיק לעובדי השם', מעליות כה.
↑  ר' אברהם בן הרמב"ם, ספר המספיק לעובדי ה', הכרך השני מתוך החלק השני מאת ניסים דנה אוניברסיטת בר-אילן רמת גן: 2020, הקדמה
↑  מאמר על הדרשות ועל האגדות להחסיד הנגיד רבנו אברהם בן הרמב"ם, המכון לחקר תורת הקדמונים שע"י ק"ק אבן שלמה, מונסי ניו יורק תש"פ - מבוא
↑  יצא לאור ב-1989 בתרגומו של נסים דנה בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן
↑  קטע חדש מספר: 'המספיק לעובדי השם' לרבי אברהם בן הרמבם, בתוך: מעליות כה, ישיבת מעלה אדומים תשס"ה
↑  נדפס: רבי אברהם בן הרמב"ם, המספיק לעובדי השם, תורגם על ידי חכם יוסף דורי, עם שיפורי תרגום רבים על ידי הרב שמואל מילר והרב יעקב וינסלבר. הוצאת פלדהיים תשכ"ה.
 מקור לכל זה: ר' אברהם בן הרמב"ם, ספר המספיק לעובדי ה', הכרך השני מתוך החלק השני מאת ניסים דנה, אוניברסיטת בר-אילן רמת גן: 2020, הקדמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411446605171
הר פיורי (ארץ אלזוורת')

ערך זה עוסק בהר בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  71°50′00″S 98°19′00″W﻿ / ﻿71.8333°S 98.3167°W﻿ / -71.8333; -98.3167
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פיורי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר פיורי
 
תצלום לוויין של האי ת'רסטון
הר פיורי (באנגלית: Mount Feury) הוא הר בין קרחון סיקורסקי וקרחון פרנקנפילד בצידו הצפון-מזרחי של חצי האי נוביל, באי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בדצמבר 1946, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ג'יימס פיורי (James Feury), מכונאי ונהג אופנוע שלג, במהלך משלחת הסקר האנטארקטית בירד, בפיקודו של ריצ'רד בירד בין השנים 1928–1930.
לקריאה נוספת

• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th: 1987, , Cambridge, England, P 401
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
התניה סמויה

התניה סמויה היא מושג המבוסס על מונחים מתחום הפסיכולוגיה הביהביוריסטית ומעיצוב התנהגות, לפיו ניתן ליצור שינוי בהתנהגותו של אדם או בחוויה הפנימית שלו, באמצעות יצירת התניות בתהליכים קוגניטיביים כגון חשיבה וזיכרון. לפי גישה זו, ניתן ליצור למידה ושינוי בחשיבה של האדם באותה דרך בה משתנות התנהגויות באמצעות התניה קלאסית ואופרנטית; ניתן ללמוד, לחשוב ולהבין מידע, ולשנות חוויות פנימיות, לפי התגובות שהתעוררו אצל האדם בעקבות חשיפה חוזרת לגירויים מסוימים או לחיזוקים חיובים ושלילים שהתקבלו מהסביבה.
יש הטוענים כי ניתן להשתמש בתהליכים של התניות סמויות, כסוג של מניפולציה על ההתנהגות; כלומר אדם יכול להשפיע על עצמו או על האחרים לחשוב בצורה מסוימת או לבצע התנהגות מסוימת, באמצעות "שתילת" מחשבות והתניות סמויות אצלו.
הנרי פרנקפורט

| --- | --- |

צילום מסביבות שנת 1940
 לידה:  24 בפברואר 1897 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  16 ביולי 1954 (בגיל 57) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  אגיפטולוגיה, ארכאולוגיה 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמסטרדם (16 באוקטובר 1933–15 בספטמבר 1938)  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת לונדון 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1951) 
 בן או בת זוג:  הנרייט גרוונווגן-פרנקפורט (31 בדצמבר 1923–1952)  אנריקטה האריס (1952–?) 
 
הנרי 'האנס' פרנקפורט (בהולנדית: Henri 'Hans' Frankfort;‏ 24 בפברואר 1897 – 16 ביולי 1954) היה אגיפטולוג, ארכאולוג ומזרחן יהודי הולנדי.
קורות חיים

פרנקפורט נולד באמסטרדם למשפחה "יהודית ליברלית". למד היסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבר ללונדון, שם בשנת 1924, למד לתואר שני תחת סר פלינדרס פיטרי בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בשנת 1927 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ליידן. נשא לאישה את הנרייט גרוונווגן (Henriette Groenwegen) ומאוחר יותר את אנריקטה האריס (Enriqueta Harris).
בין שנת 1925–1929, פרנקפורט היה מנהל החפירה של החברה לחקר מצרים של לונדון באל עמארנה, אבידוס וארמנט (אנ'). בשנת 1929 הוא הוזמן על ידי ג'יימס הנרי ברסטד להיות למנהל משלחת לעיראק מטעם המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. החפירות התקיימו במשך שש עונות חפירה, בין השנים 1930–1937 והתרכזו באזור עמק נהר דיאלא באזור בו שכנה ממלכת אשנונה. בנוסף השתתפה המשלחת בחפירה קצרה בדור שרוכין.
בשנת 1937 פרנקפורט ואמיל קרלינג (Emil Kraeling) זיהו אישה בתבליט בורניי (אנ') כלילית של המיתולוגיה היהודית, אם כי זיהוי זה נדחה באופן כללי.
בשנת 1939 הוא פרסם את העבודה שנחשבת להישגו המשפיע ביותר, ספר העוסק בחותמות גליל: "Cylinder Seals: A Documentary Essay on Ihe Art and Religion of the Ancient Near East". בעבודה משותפת עם אשתו, עם ג'ון א' וילסון (John A. Wilson) ועם ת'ורקילד ג'ייקובסן (Thorkild Jacobsen) הוא פרסם את "The Intellectual Adventure of Ancient Man" בשנת 1946, בעבודה משפיעה על האופי של מיתוס ומציאות. בשנת 1948 הוא מונה למנהל מכון ורבורג בלונדון. יחד עם ארנסט ווליס באדג', הציע טענה מהפכנית לזמנו כי התרבות המצרית, מבחינה תרבותית, דתית, ואתנית נבעה מאפריקה ולא מאסיה. הוא כתב 15 ספרים ומאמרים וכ־73 מאמרים לכתבי עת על מצרים העתיקה, בנושאי ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה תרבותית, ובמיוחד על מערכות דתיות של המזרח הקרוב הקדום.
פרנקפורט מת בלונדון בגיל 57.
מספריו

The Mural Painting of el-Amarna (1929)
The Cenotaph of Seti I at Abydos (together with A. de Buck and B. Gunn, 1933)
The City of Akhenaten volume II (together with John Pendlebury, 1933)
Cylinder Seals: A Documentary Essay on Ihe Art and Religion of the Ancient Near East (1939)
The Intellectual Adventure of Ancient Man (1946) (Later called 'Before Philosophy').
Ancient Egyptian Religion: an Interpretation (1948)
Kingship and the Gods (1948)
The Art and Architecture of the Ancient Orient (1954)
מתורגמים לעברית
לפני היות הפילוסופיה: הרפתקת הרוח של האדם הקדמון – מחקרים במחשבה הספקולטיבית במזרח הקדמון (1946), תרגם אהרן אמיר, הוצאת "יחדיו", 1967.
לידתה של הציוויליזציה במזרח הקרוב (1951), תרגם אברהם יבין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז.
הערות שוליים

↑  התבליט באתר המוזיאון הבריטי
↑  H. Frankfort, Cylinder Seals: A Documentary Essay on the Art and Religion of the Ancient Near East, Macmillan & Co., 1939 ([1] [2] [3])
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261091605171  PLWABN: 9810634914205606  BIBSYS: 90195696  BNE: XX880110  BnF: cb12280683m (data)  BPN: 28257547  GND: 116717238  ICCU: CSAV036759  ISNI: 0000 0001 0864 7560  LCCN: n50025732  LNB: 000006946  NDL: 00440031  NKC: jn20011018968  NLA: 35099907  NLG: 309950  NSK: 000378111  NTA: 070273030  RERO: 02-A003259897  SELIBR: 187330  SNAC: w6ff7wkc  SUDOC: 031628028  Trove: 826409  ULAN: 500317916  VcBA: 495/83509  VIAF: 4992441   WorldCat (עם VIAF): 4992441 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צילום משנות ה-1930