stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גורית קדמן
כנסי המחולות הארציים בקיבוץ דליה ופועלה בעקבותיהם > כנס דליה הרביעי בשנת 1958 > הפצת ריקודי העם הישראליים במזרח הרחוק

בשנת 1963 והיא בת 65, יצאה למסע בן ארבעה חודשים וחצי למזרח הרחוק. בתחילה הוזמנה על ידי הפדרציה הלאומית לריקודי עם של יפן, שם שהתה כחודש, הדריכה כ-3,000 יפנים בערים השונות ולימדה אותם ריקודי עם ישראליים. בין הלומדים היה אחיו של קיסר יפן. לקראת ביקורה פרסמה הפדרציה חוברת הדרכה ותקליט של עשרים ריקודים ישראליים. היא ביקרה בהונג קונג, בפיליפינים ובמלזיה, שם הדריכה בסמינר למורים כחמש מאות סטודנטים, משם המשיכה לבנגקוק והדריכה שם את להקת המחול של המחלקה לאמנויות יפות. היא ביקרה בהודו והדריכה במכללה המקומית לחינוך גופני. בסוף מסעה הגיעה לטהראן שבאיראן, שם העבירה שלושה ערבי הדרכה, שניים לנוער יהודי ואחד לנערות מוסלמיות במרכז נוער ממלכתי.
המפעל לטיפוח ריקודי עדות

בשנת 1971 הוקם "המפעל לטיפוח ריקודי העדות" בראשו עמדה בתמיכתן של לאה פורת, מנהלת המועצה לתרבות ואמנות ליד משרד החינוך והתרבות, אשר עזרה הן בתקציב והן בעידוד הקמתו, ותרצה הודס, מנהלת מדור לריקודי-עם והמחלקה לפולקלור באוניברסיטה העברית בירושלים. בחוזר הראשון של המפעל התוותה את חזונו: "מפעל תרבותי חדש למען נכס תרבותי עתיק". מטרותיו היו איסוף, תיעוד, גניזה וחקר הריקודים וכל אוצרות הפולקלור הנלווים לכך של העדות והמיעוטים בישראל, ושימור ריקודי העדות המסורתיים.
בתחילה התמקדה העשייה בקרב העדה הכורדית בעזרתו של הארגון הארצי ליהודי כורדיסטן. בדצמבר 1971 התקיימו שני ימי עיון בנושא. בשנת 1973 נפתח "סמינר לקשישי העדה הכורדית" במטרה להיפגש עם זקני העדה וללמוד על אורחות החיים בכל התחומים לשם איסוף ותיעוד. על מפעל זה זכתה ב"אות יקיר העדה". פעולות המפעל כללו הוצאה לאור של ספרונים, חוברות וסרטים על ריקודי העדות, סמינרים לקשישים, אירועים עדתיים גדולים, ימי עיון לעובדי השטח ולמדריכי ריקודי העדות ועוד, והוא שימש השראה למפעלים דומים בקרב תפוצות אחרות. בספרה התייחסה לקשיים שהתלוו למפעל זה: "קשה ואולי אפילו בלתי אפשרי, לשמור על הצורה האותנטית במלואה. ביצוע הריקודים כיום מושפע מהריקודים הנהוגים בסביבה: ריקודים ישראליים, ריקודי-עמים ואף ריקודי הדיסקוטק. ההשפעה היא בלתי נמנעת- פולקלור חי, משתנה ללא הרף. אולם הריקוד והשיר המלווה אותו ממשיכים לחיות, אם כי קשה לנבא מה יהיה משך חייהם. ואם הצלחנו מה שהצלנו לדור או לשניים - השגנו הרבה.
פרס ישראל

בשנת 1977 זכתה בעיטור "לאיש ופועלו" של "הפועל" על פעילותה במסגרות השונות של האגודה. בנוסף העיטור הוענק לה על פעילותה במפעל ריקודי העם הישראליים, בארגון כנסי המחולות בקיבוץ דליה, עידוד חקר המחול העדתי וניסיונה להקים ארכיון למחול בשנת 1976, שבסופו של דבר יצא לפועל רק אחרי מותה.
בשנת 1981 זכתה בפרס ישראל לתרבות המחול. בנימוקיהם כתבו השופטים כי היא הניחה את היסוד לתנועת מחול העם ביישוב, במדינה ובתפוצות, העמידה דורות של מדריכים וטיפוח מורשת ריקודי העדות, אגב תיעודם, מחקרם ויישומם, וכי היא מראשוני המטפחים את תרבות המחול העממי ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
נפטרה בתל אביב ב-20 במרץ 1987 ונטמנה בבית העלמין בחולון. חברתה הקרובה שרה לוי תנאי ספדה לה:
אפשר לומר בלב שלם: היא הרקידה עם!... גורית קדמן זה היה שֵם למאמרים, לספרים, להרצאות, אך בפגישות, במגע היומיומי, בחילופי דברים, בסערות ויכוחים ובמעגלי הריקודים - הייתה זו גורית, שֵם שיש בו משהו חייתי שם שיש בו רוֹך של ילדות, חן וחיוניות של אנשים שאינם מודעים לכוחם הטבעי. הם עובדים רק בכוח האנרגיה המניעה את תחושתם וחזונם ללא פיתולי ספקות [...] היא לא תקעה בחצוצרות. היא אספה צלילים וצלילים מקצות העולם. התופים למיניהם שליוו את עבודתה ויצירתה, היו תופים של הלמות לב גדול סוער ונדיב.
על שמה רחובות בתל אביב ובמזכרת בתיה.
עיריית תל אביב קביעה לוח הנצחה לכבודה בחזית הבית בו עמד בית משפחתה ברחוב של"ג 5.
בתה איילה גורן ממשיכה דרכה במפעל לטיפוח עדות בישראל ומרצה בתחום זה באקדמיה למחול ומוזיקה בירושלים.
כתביה

עם רוקד: תולדות ריקודי העם בישראל, ירושלים: תל אביב: שוקן, תשכ"ט.
ריקודי עדות בישראל, תל אביב: מסדה, 1982.
ריקודי עם : תדריך למדריך, תל אביב, 1970.
הבה נרקודה: עשרה ריקודי עם, תל אביב: המרכז לתרבות של ההסתדרות הכללית, המרכז לתרבות 1949–1953 (4 חוברות).
"ריקודי-עם כגילוי תרבות הכפר בישראל", בתוך: נ' אגמון (עורך), קמה - ספר-שנה של הקרן הקיימת לישראל לבעיות האדמה והכפר, ד, תשי"ב, עמ' 293–300.
ריקודים שחיברה

כן יאבדו
בוא דודי
לקוצרים הידד
ישם מדבר
ניצנים נראו בארץ
שרלה (עיבוד של קדמן)
הורה אגדתי (עיבוד)
ראו גם

כנס מחולות העם בדליה
ריקודי עם בישראל
לקריאה נוספת

צבי פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, חיפה: ארכיון המחול היהודי, תשמ"ט, 1989.
הערות שוליים

1 2 3  צבי פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, חיפה: ארכיון המחול היהודי, 1989, עמ' 7.
1 2 3  איילה גורן-קדמן, גורית קדמן, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
↑  יהיה שמך עברי!, דבר, 27 במאי 1949.
↑  "גורית קדמן – אם וכלה אם ריקודי עם ועדות, כלת פרס ישראל, תשמ"א", יום עיון בשיתוף הארכיון הישראלי למחול בבית אריאלה ומרכז אתני רב-תחומי ענבל, תל אביב: 2013.
1 2 3 4 5  קדמן גורית (גרטרוד גרט קאופמן), אתר תנועת העבודה הישראלית.
↑  איילה גורן-קדמן בראיון אישי לנועה דובב במסגרת פרויקט מעלים ערך: מחזירות נשים להיסטוריה, תל אביב, 15.2.2016.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 8.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 10–12.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 12.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 13–14.
1 2  גורית קדמן, עם רוקד: תולדות ריקודי העם בישראל, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשכ"ט, עמ' 12.
1 2 3  קדמן, עם רוקד, עמ' 13.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 24–25.
↑  צבי פרידהבר, "הריקוד התימני כגורם למקוריות ריקוד-העם הישראלי", תהודה 13, (1992), עמ' 73
↑  לאה גולדברג, כינוס ארצי למחולות עם בדליה, משמר, 23 ביולי 1944.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 30–32
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 28.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 13–14.
1 2  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 32.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 14.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 14–23
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 34.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 24
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 34–35.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 25–26.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 26–28.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 35–36.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 37–40.
↑  ירמיהו שמואלי, קריית המחול הולכת ומוקמת בדליה, על המשמר, 9 באוגוסט 1951.
↑  כינוס המחול בדליה מפגן לאומי-עממי, דבר, 22 באוגוסט 1951.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, 38.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 39–49.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 44.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 43.
↑  דינה רוגינסקי, "ריקוד כפול", מחול עכשיו 3, 2000, עמ' 20.
↑  קדמן, עם רוקד, עמ' 49–60.
↑  טלילה בן-זכאי, ריקוד "טעם המן" רוקדים באיי יאפאן, מעריב, 14 בפברואר 1964
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, 46–49.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 53, עמ' 46–49.
↑  המפעל לטיפוח ריקודי עדות: אביב 1976, הארכיון הישראלי למחול, בית אריאלה.
↑  קדמן, ריקודי עדות בישראל, עמ' 9.
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, 64–65.
↑  גורית קדמן: מחול, דבר, 6 במאי 1981
↑  פרידהבר, גורית קדמן – אם וכלה, עמ' 70.
↑  מילות השיר "בוא דודי" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "לקוצרים הידד" והאזנה לו, באתר זמרשת
↑  מילות השיר "הורה אגדתי" והאזנה לו, באתר זמרשת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278493005171  BnF: cb16699099z (data)  GND: 1137531568  ISNI: 0000 0001 1612 4348  LCCN: n84119452  MusicBrainz: 993b2e34-c7d2-42e8-a381-237e3b380c00  NTA: 296594016  VIAF: 28474927   WorldCat (עם VIAF): 28474927 
גורית קדמן (שנייה מימין) וילדיה, ינואר 1945
לוח הנצחה לגורית קדמן ברחוב של"ג 5 בתל אביב
פול-אמיל בוטה

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1802 טורינו, ממלכת סרדיניה 
 פטירה:  29 במרץ 1870 (בגיל 67) Achères, צרפת 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  צרפת, עיראק, ארץ ישראל, סוריה
 מנחה לדוקטורט:  אנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל 
 תרומות עיקריות
 גילוי ארמונו של סרגון השני
 
פּוֹל-אמיל בוטה (בצרפתית: Paul-Émile Botta;‏ 6 בדצמבר 1802 – 29 במרץ 1870) היה סייר וחוקר ארצות, חוקר טבע, רופא, ארכאולוג ודיפלומט צרפתי. הוא נודע בעיקר בזכות חקר הערים האשוריות העתיקות במסופוטמיה וגילוי ארמונו של סרגון השני בדור שרוכין (חורסבאד), תוך חיפושיו אחר שרידי נינוה. בוטה היה קונסול צרפת בירושלים.
ביוגרפיה

בוטה נולד בטורינו שבחבל פיימונטה, איטליה, שהייתה באותה עת הייתה מסופחת לצרפת, ובוטה גדל והתחנך בתרבות צרפתית. אביו, ההיסטוריון האיטלקי קרלו בוטה, היה בצעירותו תומך נלהב וידידו האישי של נפוליאון ושל הסיפוח הצרפתי. אימו הצרפתייה נפטרה בילדותו. לאחר סיום השלטון הצרפתי בפיימונטה קיבל האב ב-1815 אזרחות צרפתית, וב-1817 מונה כרקטור האקדמיה ברואן בנורמנדי שבצרפת, לשם עבר עם בנו. ברואן החל פול-אמיל בוטה בלימודים מכינים לקראת לימודי רפואה, ובמקביל גילה עניין בתרבויות המזרח התיכון ולמד ערבית. ב-1822 עבר עם אביו לפריז שם המשיך בלימודי מדעים.
ביוגרפיה > מסעות חקר

באפריל 1826 יצא כרופא (חרף העובדה שלא הוסמך ככזה) וכחוקר טבע על סיפון ספינת חקר למסע סביב כדור הארץ, מסע שנמשך שלוש שנים והסתיים ביולי 1829. המסע, שחצה אוקיינוסים, עבר בחופי ברזיל, מקסיקו וקליפורניה, המשיך להוואי, משם לסין וחזרה לאירופה. בוטה מילא בהצלחה את תפקיד הרופא, היה לדמות נערצת על חברי הצוות, ובעיקר הרבה לעסוק בחקר הטבע במקומות שבהם עגנה הספינה ואסף דוגמיות וממצאים להחזיר עמו לצרפת. עם השלמת המסע ומסירת הממצאים שב בוטה ללימודי אנטומיה, ובינואר 1830 קיבל דוקטורט.
ב-1831 הפליג בוטה לאלכסנדריה שבמצרים במטרה לשפר את שליטתו בערבית ולעסוק בחקר הארץ והטבע. לאורך מסעו, שנמשך שנים אחדות, רכש היכרות מעמיקה עם הארץ, עם אנשיה ועם תרבות ערב. בקהיר הכיר את בנג'מין דיזראלי, התיידד עמו והותיר עליו רושם עז. בוטה שימש, ככל הנראה, השראה לדמות הנוסע הצרפתי בספרו של ד'יזראלי "קונטריני פלמינג". הוא הצטרף כרופא לצבאו של מוחמד עלי, ובמסגרתו המשיך בסיוריו ובמחקרי הארץ והטבע ואסף ממצאים עבור המוזיאון בפריז. עם תום מסע זה שב לפריז, וב-1836 נשלח שוב למסע חקר בים סוף ובתימן. עם סיומו המוצלח של המסע לתימן התכוון בוטה להמשיך במסעות חקר נוספים, אך שוכנע בידי חבריו בסלוני פריז להצטרף לשירות הקונסולרי הצרפתי ולמסד בכך את חיבתו לנסיעות ולחקר ארצות, על בסיס היכרותו המעמיקה עם הלבנט, מומחיותו בתרבות ערב ושליטתו בשפה הערבית.
ביוגרפיה > מוסול

ב-1842 מינה אותו לואי פיליפ, מלך הצרפתים כקונסול בעיר מוסול שבעיראק, תפקיד שנוצר במיוחד עבור בוטה במטרה לאפשר לו חקר עתיקות האזור. באותה עת גבר העניין בתרבות אשור ובמציאת שרידי העיר נינוה, שהאמינו כי קבורים תחת העיר מוסול או בסביבתה. במוסול הכיר בוטה את עמיתו הבריטי אוסטן הנרי לייארד, היכרות שהתפתחה לידידות אמיצה וארוכת שנים והניבה שיתופי פעולה פוריים.
חפירותיו הראשונות של בוטה באתר קויונג'יק, שם קיווה למצוא את שרידי נינוה, לא הביאו לתוצאות מעוררות עניין. משעבר בוטה ב-1843 לחפור מעברו השני של הנהר באתר חורסבאד, שם קיווה לאתר לבסוף את נינוה, נתגלו במהרה שרידי מבנה מרשים, שזוהה כארמונו המלכותי של מלך אשור סרגון השני בבירתו דור שרוכין. ממצא זה, אף שלא היה נינוה, עורר התרגשות והעניק פרסום רב לבוטה. החפירה נמשכה עד אוקטובר 1844, והממצאים תועדו וצוירו בקפדנות בידי צייר הארכאולוגיה אז'ן פלנדן שנשלח לסייע לבוטה. אלה מן הממצאים שהיו ניתנים לטלטול הועמסו בהמשך על רפסודות במטרה להובילם במורד החידקל והשאט אל ערב אל עיר הנמל בצרה, ומשם באוניה למוזיאוני אירופה, אולם כמחציתם אבדו לבלי שוב בשל טביעת הרפסודות העמוסות לעייפה בנהר. הממצאים ששרדו את המסע מוצגים במוזיאון הלובר בפריז. בוטה שב לפריז ב-1847 עטור תהילה, והשתתף בחנוכת התצוגה האשורית בלובר.
שנים אחדות לאחר מכן המשיך אוסטן הנרי לייארד את חפירת אתר קויונג'יק, מקום הזיהוי הראשוני של בוטה, והפעם מצא את שרידי נינוה - התברר כי בוטה שהקדימו פשוט לא חפר עמוק מספיק.
ביוגרפיה > ירושלים

לאחר מהפכת 1848 וייסוד הרפובליקה הצרפתית השנייה מינה שר החוץ החדש של צרפת, אלפונס דה למרטין, את בוטה לתפקיד קונסול צרפת בירושלים (השלישי במספר, לאחר הקונסול אלואי-ז'ורל), מינוי שנכנס לתוקף ב-14 באפריל 1848. באותה עת גילתה צרפת, כמעצמות אחרות, עניין רב בהרחבת השפעתה בירושלים העות'מאנית ובארץ ישראל, ומכוח יחסיה עם האימפריה העות'מאנית והסכמי הקפיטולציות היה הקונסול הצרפתי בעל החסות והסמכות השיפוטית על כלל תושביה הקתוליים של ארץ ישראל. המינוי גם שיקף את עניינה הגובר של צרפת בארכאולוגיה מקראית בארץ הקודש. ב-1850 קיבל בוטה את פניה של המשלחת הארכאולוגית הצרפתית הרשמית לארץ הקודש בראשות לואי פליסיאן קניאר דֶה סוֹסִי, וסייע לה במשימתה. ב-1853 קודם לדרגת קונסול כללי. במהלך שבע שנות כהונתו בירושלים נדרש בוטה תכופות להתערב בסכסוכים דתיים בין העדות השונות בעיר, ולא רווה נחת מכך.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

ב-1856 סיים בוטה את כהונתו בירושלים, וקיבל את משרת הקונסול הכללי בטריפולי (אז חלק מסוריה וכיום בלבנון), שם שירת לאורך 13 השנים הבאות. בשנים אלה הידרדרה בריאותו, וב-1868 ביקש לסיים את תפקידו ולשוב לצרפת. בפברואר 1869 שב לצרפת, ובחר לבלות את אחרית ימיו בעיירה אשר (Achères) שבמחוז אִיוְולִי֫ן (Yvelines), סמוך לפריז. הוא נפטר שם כעבור שנה, במרץ 1870.
על שמו קרוי רחוב בירושלים שבו שוכנת הקונסוליה הצרפתית.
הערות שוליים

1 2  ג'יימס פין, עתות סופה, עמ' 47.
↑  קריאת הרחוב על שמו נעשתה ביוזמת הקונסול הצרפתי והפרהיסטוריון רנה נוויל ב-29 באוקטובר 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307388005171  PLWABN: 9810663903905606  BNE: XX5020015  BnF: cb12333483x (data)  CiNii: DA06048917  GND: 116270861  ISNI: 0000 0001 0879 7198  LCCN: n88020337  Léonore: 379867  NKC: uk2016915063  NLG: 172501  NTA: 074048384  RERO: 02-A017777094  SUDOC: 06706647X  Trove: 986928  ULAN: 500215049  VcBA: 495/121918  VIAF: 24673155   WorldCat (עם VIAF): 24673155
לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה

לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה (Luise Margareta von Preußen, ‏25 ביולי 1860 - 14 במרץ 1917) הייתה בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ורעייתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה.
ילדותה

הנסיכה לואיזה מרגרטה אלכסנדרה ויקטוריה אגנס נולדה בפוטסדאם, בתם הרביעית של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ורעייתו מריה אנה, נסיכת אנהלט. אביה, אחיינו של הקיסר וילהלם הראשון, היה גנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי ופיקד בהצטיינות על ארמיות במלחמת שבעת השבועות ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
נישואים

ב-13 במרץ 1879 נישאה לואיזה מרגרטה לנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, ילדם השביעי ובנם השלישי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לזוג נולדו שלושה ילדים:
מרגרט (1882–1920) - נישאה לגוסטב אדולף, נסיך הכתר של שוודיה אך מתה לפני עלייתו לכס המלוכה. סבתו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי.
ארתור (1883–1938) - נישא לנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף, נכדתו של המלך אדוארד השביעי. כיהן כמושל הכללי של דרום אפריקה.
פטרישיה (1886–1974) - נישאה לשלישו של אביה, האדמירל אלכסנדר רמזי.
המשפחה התגוררה בפארק באגשוט שבמחוז סארי, והשתמשה בבית קלארנס כמעונה בלונדון. בשנת 1911 מונה ארתור כמושל הכללי של קנדה, והמשפחה עברה להתגורר בבית רידו, משכן המושל באוטווה, שם הפכו לואיזה מרגרטה ובתה הצעירה פטרישיה לדמויות פופולריות מאוד בחברה הקנדית.
מותה

לואיזה מרגרטה מתה בבית קלרנס ב-14 במרץ 1917 מברונכיטיס שנגרם ממחלת השפעת, בגיל 56. היא הייתה לראשונה מבני משפחת המלוכה הבריטית שגופתה נשרפה ואפרה נקבר באחוזת הקבר המשפחתית בפרוגמור.
הערות שוליים

↑  פרידריך קרל היה נכדו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה,
↑  מריה אנה הייתה נינתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1050548744  ISNI: 0000 0004 4882 3284  LCCN: no2019038364  SNAC: w65539bf  VIAF: 315945199   WorldCat (עם VIAF): 315945199
Greatest Hits III (אלבום של קווין)

Greatest Hits III הוא אלבום אוסף של להקת הרוק הבריטית קווין שיצא בשנת 1999. האלבום כולל שירים מהתקופה המאוחרת של חלק יוצאי הלהקה, בשם "קווין+" וכולל את שיתוף הפעולה של חברי הלהקה הנותרים עם מוזיקאים אחרים.
רשימת השירים

| מס' | שם | כותב(ים) | אלבום מקורי | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | The Show Must Go On (הופעה חיה בתיאטרון לה-שאיו, פריז, צרפת ב-17 בינואר 1997; עם אלטון ג'ון)   | בריאן מיי | גרסה נוכחית: ללא אלבום גרסה מקורית: Innuendo | 4:35 |
| 2. | Under Pressure (רמיקס; עם דייוויד בואי, ג'ושוע ג'יי. מאקרה וג'סטין-שירלי סמית')   | מיי, פרדי מרקיורי, רוג'ר טיילור, ג'ון דיקון, דייוויד בואי | גרסה נוכחית: אלבום זה גרסה מקורית: Hot Space | 4:08 |
| 3. | Barcelona (גרסת סינגל; שיר של פרדי מרקיורי ומונסראט קאבאייה)   | מרקיורי, מייק מורן | Barcelona | 4:25 |
| 4. | Too Much Love Will Kill You (גרסת כיסוי לבריאן מיי)   | מיי, פרנק מאסקר, אליזבת' לאמרס | גרסה מקורית: Back to the Light  גרסה נוכחית: Made in Heaven | 4:18 |
| 5. | Somebody to Love (הופעה חיה במופע המחווה לפרדי מרקיורי ב-20 באפריל 1992; עם ג'ורג' מייקל)   | מרקיורי | גרסה נוכחית: The Freddie Mercury Tribute Concert גרסה מקורית: A Day at the Races | 5:07 |
| 6. | You Don't Fool Me  | מרקיורי, מיי, טיילור, דיקון | Made in Heaven | 5:22 |
| 7. | Heaven for Everyone (גרסת כיסוי לקרוס)   | טיילור | גרסה נוכחית: Made in Heaven גרסה מקורית: Shove It | 4:37 |
| 8. | Las Palabras de Amor (The Words of Love)  | מיי | Hot Space | 4:29 |
| 9. | Driven by You (שיר של בריאן מיי)   | מיי | Back to the Light | 4:09 |
| 10. | Living on My Own (רמיקס של ג'וליאן ריימונד; שיר של פרדי מרקיורי)   | מרקיורי | גרסה נוכחית: The Freddie Mercury Album גרסה מקורית: Mr. Bad Guy | 3:37 |
| 11. | Let Me Live  | מרקיורי, מיי, טיילור, דיקון | Made in Heaven | 4:45 |
| 12. | The Great Pretender (גרסת כיסוי לפלאטרס; שיר של פרדי מרקיורי)   | באק רם | גרסה נוכחית: The Great Pretender גרסה מקורית: Encore of Golden Hits | 3:26 |
| 13. | Princes of the Universe  | מרקיורי | A Kind of Magic | 3:31 |
| 14. | Another One Bites the Dust (רמיקס; עם וייקליף ז'אן, פראס ופרי)   | דיקון | גרסה נוכחית: Small Soldiers גרסה מקורית: The Game | 4:20 |
| 15. | No-One But You (Only the Good Die Young)  | מיי | Queen Rocks | 4:11 |
| 16. | These Are the Days of Our Lives  | טיילור | Innuendo | 4:22 |
| 17. | Thank God It's Christmas  | מיי, טיילור | ללא אלבום | 4:19 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 73:41 |
רודופיס

רודופיס (ביוונית: Ροδωπις; מילולית: "וורודת הלחיים") הייתה הטאירה ממוצא תרקי שחייתה במצרים במאה ה-6 לפנה"ס.
יחד עם סיפור סיני דומה קדום במעט, היה סיפורה של רודופיס הבסיס לסיפור סינדרלה. על רודופיס כתבו סאפפו, סטראבון, הרודוטוס וקלאודיוס איליאנוס.
האגדה המצרית מספרת כי רודופיס, שהייתה הטיארה (קורטיזנה) רחצה בים כאשר נשר חטף את אחת מנעליה והשליך את הנעל לחיקו של המלך בשעה שהמלך ערך משפט בחוצות העיר (בגרסה של איליאנוס הייתה פורטונה זו ששלחה את הנשר. סטארבון מציין את ממפיס כמקום מושבו של המלך). המלך שהתפעל מיפי הסנדל ומייחודו ציווה על עבדיו לחפש את בעלת הנעל, הם מצאו אותה בנאוקרטיס והמלך התחתן איתה (או בגרסאות אחרות הפך אותה לפילגשו הבכירה).
על פי סטארבון, כשנפטרה, בנו לכבודה פרמידה מאבן שחורה שהובאה מאתיופיה. סטארבון מצטט את סאפפו שאמרה ששמה האמיתי של רודופיס היה דורי (Doriche) ושהיא הייתה פילגשו של אחיה של סאפפו. הרודוטוס מציין כי מוצאה הוא מתרקיה וגם הוא מצטט את סאפפו המספרת שאחיה פדה אותה מעבדות.
הרודוטוס קושר אותה גם עם איזופוס שאיתו היה לה רומן סודי. סאפפו כתבה שכנערה רודופיס נחטפה ונמכרה לעבדות במצרים, שם עבדה כיצאנית. אחיה של סאפפו, כָרַקְסוֹס ולָרִיכוֹס שהיה סוחר יינות עשיר ממִיטִילֶנֶה, הגיע למצרים, ראה את רודופיס, התאהב בה ופדה אותה מעבדותה. כך שכסף שהרוויחה רודופיס נשאר בבעלותה. סאפפו כתבה שיר בו היא האשימה את רודופיס בגזילת רכוש האח. רודופיס תרמה מעשר מהכנסותיה ובין היתר תרמה למקדש בדלפי. הרודוטוס סיפר כי ראה במקדש בדלפי שיפודי ברזל אותם תרמה רודופיס.
הערות שוליים

↑  Ποικίλη Ἱστορία, ספר 13, פרק 28
↑  סטארבון 17.1.33
↑  הרודוטוס, היסטוריה, ב, 134-136
מכון הערבה

לוגו המכון
מכון הערבה ללימודי הסביבה הוא מכון אקדמי ומחקרי ללימודי סביבה העוסק בבעיות סביבתיות במזרח התיכון. המכון נמצא בקיבוץ קטורה בערבה הדרומית.
המכון הוקם ב-1996 על ידי אלון טל. במכון מתקיימים לימודים אקדמיים בחסות אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכן תוכניות חינוכיות, קורסי קיץ, תוכניות מחקר והתמחות ופרויקטים סביבתיים.
המכון פועל תחת המוטו "לטבע אין גבולות" ומבקש להכשיר וליצור רשת של מנהיגים סביבתיים במזרח התיכון וברחבי העולם. לכן תוכנית הלימודים הבין-לאומית במכון ערבה שמה דגש על שיתוף פעולה חוצה גבולות הן מבחינת התכנים והן מבחינת הרכב הסטודנטים – שליש סטודנטים הם יהודים-ישראלים, שליש מהעולם הערבי ושליש סטודנטים מכל רחבי העולם אשר פועלים יחדיו כקהילת סטודנטים בין-לאומית.
ד"ר טארק אבו חאמד משמש כמנכ"ל המכון.
פרופסור מהנאז אפרידי המנהלת את המרכז לשואה  בניו יורק היא חברת הדירקטוריון במכון.
הערות שוליים

↑   ניר חסון, הוא פלסטיני שהיה חוטף מכות מחיילים. איך הוא הגיע לצמרת הממשל בישראל?, באתר הארץ, 4 במאי 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008116378605171  LCCN: no99054053  VIAF: 159768491   WorldCat (עם VIAF): 159768491 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון

אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון (באנגלית: Alexander Cambridge, 1st Earl of Athlone; שמו המלא: אלכסנדר אוגוסטוס פרדריק ויליאם אלפרד ג'ורג'; נולד כנסיך אלכסנדר מטק; ‏ 14 באפריל 1874 – 16 בינואר 1957) היה קצין צבא בריטי בדרגת מייג'ור גנרל שכיהן בתפקיד המושל הכללי של דרום אפריקה, הרביעי במספר, ובתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-16 במניין מאז איחוד קנדה.
הנסיך אלכסנדר נולד בלונדון כבנם של פרנסיס, דוכס טק ושל רעייתו, הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג'. הוא התחנך באיטון קולג' וקיבל את הכשרתו הצבאית במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1904 הוא נשא לאישה את אליס, נסיכת אולבני ועלה בסולם הדרגות במהלך השתתפותו במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר רב של כיבודים ועיטורים.
כבן דודו וכגיסו של המלך ג'ורג' החמישי הוא ויתר ב-1917 על תאריו הגרמניים, כולל על התואר נסיך טק בממלכת וירטמברג והוענק לו תואר האצולה רוזן אתלון. ב-1923 הוא מונה על ידי המלך לתפקיד המושל הכללי של דרום אפריקה, בהמלצת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, סטנלי בולדווין והוא החליף בתפקיד זה את ארתור, נסיך קונוט. בתפקיד זה הוא כיהן עד אשר הוחלף על ידי רוזן קלרנדון ב-1930. אתלון שימש גם כנשיא אוניברסיטת לונדון, עד אשר ב-1940 הוא התמנה על ידי המלך ג'ורג' השישי לתפקיד המושל הכללי של קנדה, בהמלצת ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג והחליף בתפקיד זה את ג'ון באקן. בתפקיד זה הוא כיהן עד אשר הוא הוחלף ב-1946 על ידי הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס. אתלון סייע להאצת מאמץ המלחמה הקנדי ואירח את המדינאים הבריטים והאמריקנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שובו לבריטניה שימש אתלון כחבר בוועדה המארגנת של טקס ההכתרה של אליזבת השנייה. הוא מת בארמון קנזינגטון ב-1957 ונטמן בבית הקברות המלכותי בפרוגמור.
ראשית חייו

הנסיך אלכסנדר מטק נולד בארמון קנזינגטון ב-14 באפריל 1874 כילדם הרביעי ובנם השלישי של פרנסיס, דוכס טק ושל הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג'. אחותו הייתה הנסיכה מרי מטק, לימים המלכה הרעיה של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. אף על פי שאמו הייתה נכדתו של המלך ג'ורג' השלישי ובת דודה מדרגה ראשונה של המלכה ויקטוריה, כבנו של נסיך טק, הוא נקרא בלידתו "הוד רוממותו, הנסיך אלכסנדר מטק". בחוג משפחתו וידידיו הוא כונה "אלג" (Alge), כנגזר משתי האותיות הראשונות של השמות אלכסנדר וג'ורג'. הוא תואר כטיפוס קפדן וקצר רוח ועם יכולת להיות זהיר ואדיב.
כאשר מלאו לנסיך אלכסנדר תשע שנים, נמלטו הוריו למשך שנתיים מבריטניה לאירופה מפחד נושיהם, אך הוא נשאר ללמוד באיטון עד אשר עבר למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. באוקטובר 1894 הוא השלים את הכשרתו כקצין והוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט ההוסרים השביעי של המלכה, וזמן קצר לאחר מכן הוא לקח חלק במלחמת מטבלה השנייה. הוא קיבל כמה ציונים לשבח במהלך עימות זה ועם סיומו הוענק לו על ידי המלכה ויקטוריה התואר אביר מפקד של המסדר הוויקטוריאני המלכותי. ביוני 1899 הוא קודם לדרגת לוטננט, ובאפריל 1900 הוא קודם לדרגת קפטן. על פועלו במלחמת הבורים הוענק לאלכסנדר באפריל 1901 על ידי המלך אדוארד השביעי אות השירות המצוין.
ב-16 בנובמבר 1903 הוכרז שהנסיך אלכסנדר התארס לאליס, נסיכת אולבני, בתו של בן דודו מדרגה שנייה של הנסיך אלכסנדר, לאופולד, דוכס אולבני, בנה של המלכה ויקטוריה. טקס הנישואים של השניים נערך בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור ב-10 בפברואר 1904 ושישה ימים לאחר מכן קודם אלכסנדר לתואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי. לאלכסנדר ולאליס נולדו שלושה ילדים: הנסיכה מיי מטק (נולדה ב-1906), הנסיך רופרט מטק (נולד ב-1907) והנסיך מוריס פרנסיס ג'ורג, שנולד במרץ 1910 ומת בספטמבר אותה שנה. באותה שנה מונה הנסיך אלכסנדר כיושב הראש של בית החולים מידלסקס.
מלחמת העולם הראשונה

ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, היה הנסיך אלכסנדר, שקודם לדרגת מייג'ור בינואר 1911 והיה בעל דרגת כבוד של לוטננט קולונל של משמר החיים, מועמדו של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, הרברט הנרי אסקווית' לתפקיד המושל הכללי של קנדה, אך הנסיך נקרא לשירות פעיל ברגימנט שלו והוא לקח חלק בקרבות בצרפת ובפלנדריה. בדצמבר 1915 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ובמקביל החזיק בדרגה זמנית של בריגדיר גנרל. באותה עת הוא שירת כראש המשלחת הבריטית לצבא בלגיה. על שירותו בשדות הקרב הוענק לו על ידי גיסו, המלך ג'ורג' ב-5 ביוני 1917 התואר עמית של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
במהלך המלחמה הובילו רגשות אנטי-גרמניים בכל רחבי האימפריה הבריטית את המלך לשנות את שמו של בית המלוכה מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לשם היותר אנגלי, בית וינדזור, ובו זמנית ויתרו המלך וחברי המשפחה המלכותית על כל תואריהם הגרמניים. באמצעות צו מלכותי שהוצא ב-14 ביולי 1917 ויתר הנסיך אלכסנדר, יחד עם אחיו, הנסיך אדולפוס, דוכס טק, על תאריו הגרמניים ותחת זאת בחר בשם המשפחה קיימברידג', עד אשר ב-7 בנובמבר אותה שנה יצר המלך עבורו את התואר רוזן אתלון וויקונט טרמטון. הוא דחה את התואר מרקיז, שכן תואר זה לא נשמע לו מספיק בריטי. אשתו של הלורד אתלון שמרה על תאריה המלכותיים וילדיהם שנותרו אז בחיים נקראו ליידי מיי קיימברידג' ורופרט קיימברידג', ויקונט טרמטון. רופרט היה אמור לרשת מאביו את התואר רוזן אתלון, אך ב-15 באפריל 1928 הוא מת, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-21. כך התואר רוזן אתלון נכחד עם מותו של הנסיך אלכסנדר.