stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים
המלחמה נגד המדינה האסלאמית

מלחמת הקואליציה העולמית נגד המדינה האסלאמית, משנת 2014, הובילה ל-50,000 קורבנות של לוחמי דאעש עד סוף 2016. Airwars חישבה כי 8,200–13,275 אזרחים נהרגו בתקיפות האוויריות של הקואליציה, בעיקר עד סוף התקיפות האוויריות של הקואליציה ב-2017, עם שיעורי נפגעים גבוהים במיוחד במהלך קרב מוסול. תחקיר של Associated Press מצא שבקרב מוסול, מבין יותר מ-9,000 ההרוגים, בין 42% ל-60% היו אזרחים.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני

ההערכות לגבי נפגעים אזרחים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני שונות. דו"ח משנת 2007 של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (OCHA) קובע כי "מאז ספטמבר 2000 נהרגו 5,848 בני אדם בסכסוך - 4,228 היו פלסטינים, 1024 היו ישראלים ו-63 היו זרים". הדו"ח מצא כי מבין ההרוגים באותה תקופה, 69% מהישראלים היו אזרחים, בעוד שהדו"ח העריך ש-59% מההרוגים הפלסטינים היו אזרחים.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני > תקיפות אוויריות של ישראל על רצועת עזה

ראש השב"כ דיווח לקבינט הישראלי כי מתוך 810 הפלסטינים שנהרגו בעזה בשנים 2006 ו-2007, 200 היו אזרחים (יחס של כ-1:3). בעיתון "הארץ" העריכו כי מדובר בהערכת חסר של נפגעים אזרחיים. לטענת ארגון בצלם, 816 פלסטינים נהרגו בעזה במהלך תקופת השנתיים, מתוכם 360 אזרחים. העיתונאי עמוס הראל כתב ב"הארץ" כי היחס בין מטרות צבאיות לאזרחים היה 1:1 בשנים 2002–2003, כאשר מחצית מהנפגעים בהתקפות אוויריות על רצועת עזה היו אזרחים. הוא ייחס זאת לתרגול של חיל האוויר הישראלי של תקיפת חמושים גם כאשר הם הסתתרו בכוונה באזורים מאוכלסים בצפיפות. היחס השתפר ליחס של 1:28 בסוף 2005, כלומר אזרח אחד נהרג על כל 28 לוחמים. עם זאת, הוא ירד ל-1:10 ב-2006. ב-2007 היחס היה הנמוך ביותר אי פעם, יותר מ-1:30. נתונים המציגים שיפור מ-1:1 ב-2002 ל-1:30 ב-2008 צוטטו גם על ידי עיתונאי הג'רוזלם פוסט, יעקב כץ. עם זאת, בפעולות בעזה מאז 2008, היחס ירד שוב, עד ל-3:1 במהלך מבצע צוק איתן.
יגיל לוי, סוציולוג ישראלי הכותב ב"הארץ ", ניתח בסוף 2023 את שיעורי הנפגעים האזרחיים בחמישה מבצעים אוויריים ישראלים: עמוד ענן; מבצע שומר החומות; מבצע עלות השחר; מבצע מגן וחץ; והחודשיים הראשונים של מלחמת חרבות ברזל, בהתבסס על דיווחי מרכז המידע למודיעין וטרור של מאיר עמית. הוא חישב את שיעורי ההרוגים האזרחיים עבור אלה באופן הבא: 40%, 40%, 42%, 33% ו-61%.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני > תקיפות אוויריות של ישראל על רצועת עזה > מבצע עופרת יצוקה

כמה אנליסטים ניסו לחשב את יחס הנפגעים האזרחיים של צבא ההגנה לישראל במבצע עופרת יצוקה. כולם ציינו כי היחס שונה באופן משמעותי בהתאם לנתונים המשמשים לגבי סך הנפגעים וזהותם. מערכות הנתונים העיקריות הן אלו שפרסם צה"ל, מאוששות בעיקרן על ידי ארגון הטרור חמאס השולט בעזה, מחד גיסא; ואלה שפרסם בצלם מנגד. הדו"ח הסופי של צה"ל זיהה 709 חמושים מתוך סך של 1,171 הרוגים בעזה, עם עוד 162 שלא ניתן היה לאשר את מעמדם (300 זוהו כאזרחים). בצלם טוענים כי 1,391 פלסטינים נהרגו, מתוכם 759 לא השתתפו בפעילות החבלנית בעוד 350 כן השתתפו בפעילות זו, 248 היו שוטרים שנהרגו בתוך תחנות משטרה, ולא ידוע אם 32 שנהרגו אכן השתתפו בפעילות החבלנית.
דו"ח גולדסטון על המבצע הגיע למסקנה כי בעוד שהיו שוטרים בודדים בעזה שהיו חברים בקבוצות מיליטנטיות, כוחות משטרת עזה היו כוח משטרה אזרחי ו"לא ניתן לומר שהם נטלו חלק ישיר בפעולות האיבה ובכך לא הפסידו חסינותם האזרחית מפני התקפה ישירה כאזרחים".
העיתונאי יעקב כץ קובע ב"ג'רוזלם פוסט" כי היחס הוא 1:3 לפי נתוני ישראל ו-60% אזרחים (3:2) לפי נתוני בצלם. כץ מתאר את יחס הנפגעים האזרחיים של צה"ל במבצע עופרת יצוקה ובשנה שקדמה לו כנמוך.
כץ אומר כי למעלה מ-81% מ-5,000 הטילים שהטיל צה"ל ברצועת עזה במהלך המבצע היו פצצות חכמות, אחוז שלדבריו חסר תקדים בלוחמה המודרנית. העיתונאית והפרשנית אוולין גורדון כתבה ב-Commentary כי יחס הנפגעים האזרחיים במבצע עופרת יצוקה עמד על 39 אחוזים (2:3), תוך שימוש בהערכות ישראליות ראשוניות בלבד, אך 56 או 74 אחוזים היו אזרחים לפי נתוני בצלם, תלוי אם 248 שוטרי חמאס נחשבים לוחמים או אזרחים; ו-65 או 83 אחוזים לפי נתוני המרכז הפלסטיני לזכויות אדם. גורדון אומרת כי כל היחסים הללו, גם על פי המחמירים יותר, נמוכים מיחס ההרוגים הרגיל בין אזרחים ללוחמים במלחמות במקומות אחרים, כפי שניתן על ידי הצלב האדום, וקובעת כי מההשוואה עולה כי צה"ל מצליח לצמצם את הפגיעה באזרחים באופן חריג.
13 ישראלים נהרגו במבצע, בהם 10 חיילי צה"ל (4 נהרגו מדו"צ), מה שנותן יחס נפגעים אזרחיים לכוחות הפלסטינים של 24% או 3:10.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני > תקיפות אוויריות של ישראל על רצועת עזה > מבצע צוק איתן

דיווחים על נפגעים במבצע צוק איתן הועברו על ידי מגוון מקורות. רוב כלי התקשורת השתמשו בנתונים שסיפק משרד הבריאות בעזה, המנוהל על ידי חמאס, או ארגונים לא ממשלתיים. מתודולוגיות שונות הביאו לדיווחים מגוונים הן על מספר ההרוגים הכולל והן על יחס הנפגעים האזרחיים.
על פי ההערכות העיקריות, בין 2,125 ל-2,310 עזתים נהרגו ובין 10,626 ל-10,895 נפצעו. 66 חיילים ישראלים, 5 אזרחים ישראלים, ואזרח תאילנדי אחד נהרגו, ו-469 חיילי צה"ל ו-261 אזרחים ישראלים נפצעו. משרד הבריאות בעזה, האו"ם וכמה ארגוני זכויות אדם דיווחו כי 69-75% מהנפגעים הפלסטינים היו אזרחים; פקידים ישראלים העריכו שכ-50% מההרוגים היו אזרחים. על פי נתונים אלו יחס ההרוגים בין אזרחים למחבלים בקרב הפלסטינים עומד על בין 1:1 ל-3:1.
במרץ 2015, OCHA דיווח כי 2,220 פלסטינים נהרגו בעימות, מתוכם 1,492 אזרחים, 605 חמושים ו-123 במעמד לא ידוע, מה שמקנה לכוחות הישראליים יחס של 3:1.
| מקור | סך כל ההרוגים | אזרחים | חמושים | לא מזוהה | אחוז אזרחים | עודכן לאחרונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משרד הבריאות בעזה, המנוהל על ידי חמאס (GHM) | 2,310 | ≈1,617 | ≈693 | — | 70% | 3 בינואר 2015 | מגדיר כאזרח כל מי שאינו מוצהר כחבר בפלג טרור. |
| HRC של האו"ם | 2,251 | 1,462 | 789 | — | 65% | 22 ביוני 2015 | סך ההרוגים התייחס למידע מ-GHM. מידע מוצלב מ-GHM עם מקורות אחרים לאחוז אזרחי |
| MFA ישראל | 2,125 | 761 | 936 | 428 | 36% מסך 45% המזוהים | 14 ביוני 2015 | משתמשת בדיווחי המודיעין שלה, כמו גם במקורות פלסטינים ובדיווחים בתקשורת כדי לקבוע מקרי מוות של מחבלים. |
הסכסוך הישראלי-פלסטיני > תקיפות אוויריות של ישראל על רצועת עזה > מלחמת חרבות ברזל

ב-7 באוקטובר 2023 הוביל חמאס מתקפה על ישראל שבה נהרגו 1,140 ישראלים, מתוכם נרצחו 695 אזרחים ישראלים במספר אירועי טבח המונים, בהם הטבח בפסטיבל נובה, בו נטבחו 347 אזרחים ונהרגו 17 שוטרים, במה שהיה לפיגוע הגדול בתולדות מדינת ישראל ומהגדולים בעולם. כמו כן נהרגו 373 חיילים מתפקידי צבא שונים ו-71 אזרחים זרים, יחס של 2:1 בין אזרחים ללוחמים. נכון לאוגוסט 2024, דיווח צה"ל דיווח על מעל 300 חיילים שנהרגו במהלך הלחימה ברצועת עזה.
נכון ליולי 2024, מספר דיווחים של סוכנויות ידיעות וארגונים לא ממשלתיים מצטטים מספר של יותר מ-40,000 בני אדם שנהרגו על ידי ישראל בעזה מאז 7 באוקטובר 2023, שהם כ-2% מכלל האוכלוסייה. בנוסף מעריכים כי ישנן כ-10,000 גופות של נעדרים מתחת להריסות. לטענת משרד הבריאות הפלסטיני כ-70% מההרוגים הם נשים וילדים; המספרים הללו אושרו על ידי האו"ם וארגון הבריאות העולמי. על פי ישראל, היחס בין מחבלים לאזרחים עומד על כ-1:1. ישראל דיווחה על הריגתם של כ-14,000 לוחמי חמאס. על פי ניתוח שנערך על ידי AP, במהלך המלחמה ירד שיעור הילדים והנשים שנהרגו: בעוד באוקטובר 2023 הוא עמד על מעל 60%, באפריל 2024 הוא ירד ל-38%. בחודש ינואר 2025 אמר הרמטכ"ל הרצי הלוי כי במהלך הלחימה נהרגו קרוב ל-20,000 פעילי חמאס.
מלחמת פקח ואחז

מלחמת פקח ואחז היא מלחמה אשר נערכה בין פקח בן רמליהו מלך ישראל (בשיתוף רצין מלך ארם), לבין אחז מלך יהודה והסתיימה במכה קשה לממלכת יהודה. מלחמה זאת התנהלה, על-פי סדר עולם, בשנה הראשונה למלכות אחז שהיא שנת שבע עשרה למלכות פקח בן רמליהו. המלחמה מתוארת במקרא בספר מלכים ב', ישעיהו וכן בדברי הימים ב'.
הברית בין פקח לרצין

עם עלייתו של פקח לשלטון, סביב שנת 734 לפנה"ס, שלט בממלכת ארם דמשק רצין, יורשו של בן הדד השלישי. רצין נזכר ברשימת משלמי המס לאשור בדומה למנחם בן גדי מלך ישראל. עם ביסוס שלטונו הצטרף רצין לפקח לברית אנטי-אשורית. ניתן לשער כי גם לאחז הוצע להצטרף אל אותה הברית, אולם הוא סירב. סיבה אפשרית לסירובו היא קיומה של ברית נומינלית בין יהודה וממלכת אשור, שבמסגרתה הובן כי אם יהודה לא תנקוט בעמדה נגד אשור, אשור לא תפעל צבאית נגד יהודה. מנגד, מצבן של ממלכת ישראל וארם דמשק היו שונה, שכן שתיהן שכנו סמוך לגבולות אשור, שלא פעם איימה על קיומן. לפיכך, כאשר סירב אחז להצטרף לברית האנטי-אשורית, הכריזו פקח ורצין מלחמה על ממלכת יהודה. בעשותם זאת ניסו שתי הממלכות לבלום את עוצמתה של יהודה, להפיל את אחז ואת שושלת בית דוד ולרכוש מידיה את השטחים שכבשה בעבר הירדן המזרחי (ממלכת בני עמון). לפי המקרא פעלו רצין ופקח בעצה אחת, ולחצם החל, ככל הנראה, כבר בימי עוצרותו של יותם מלך יהודה:
בַּיָּמִים הָהֵם הֵחֵל ה' לְהַשְׁלִיחַ בִּיהוּדָה רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם וְאֵת פֶּקַח בֶּן רְמַלְיָהוּ. וַיִּשְׁכַּב יוֹתָם עִם אֲבֹתָיו וַיִּקָּבֵר עִם אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד אָבִיו וַיִּמְלֹךְ אָחָז בְּנוֹ תַּחְתָּיו
תיאור המלחמה

תיאור המלחמה בספר מלכים זהה כמעט לתיאורה בספר ישעיהו:
אָז יַעֲלֶה רְצִין מֶלֶךְ-אֲרָם וּפֶקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל, יְרוּשָׁלִַם לַמִּלְחָמָה; וַיָּצֻרוּ, עַל-אָחָז, וְלֹא יָכְלוּ, לְהִלָּחֵם
וַיְהִי בִּימֵי אָחָז בֶּן-יוֹתָם בֶּן-עֻזִּיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה, עָלָה רְצִין מֶלֶךְ-אֲרָם וּפֶקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל יְרוּשָׁלִַם, לַמִּלְחָמָה, עָלֶיהָ; וְלֹא יָכֹל, לְהִלָּחֵם עָלֶיהָ
על פי המתואר בספרי מלכים וישעיהו, במלחמה בין ישראל לבין יהודה הטיל פקח מצור על ירושלים אך לא הצליח ללוכדה. בהמשך פרק ז' בספר ישעיהו אף נרמז כי, ככל הנראה, התכנון המקורי של רצין ופקח היה לבצע הפיכה, להדיח את אחז ולהמליך את בן טבאל על יהודה מטעמם.
בשונה מהתיאור הלקוני הרב אשר מופיע במקורות המוזכרים לעיל, סיפור המלחמה בין שני המלכים בדברי הימים, מובא בפירוט רב יותר:
וַיִּתְּנֵהוּ ה' אֱלֹהָיו, בְּיַד מֶלֶךְ אֲרָם, וַיַּכּוּ-בוֹ, וַיִּשְׁבּוּ מִמֶּנּוּ שִׁבְיָה גְדוֹלָה וַיָּבִיאוּ דַּרְמָשֶׂק; וְגַם בְּיַד-מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, נִתָּן, וַיַּךְ-בּוֹ, מַכָּה גְדוֹלָה. וַיַּהֲרֹג פֶּקַח בֶּן-רְמַלְיָהוּ בִּיהוּדָה, מֵאָה וְעֶשְׂרִים אֶלֶף בְּיוֹם אֶחָד, הַכֹּל בְּנֵי-חָיִל: בְּעָזְבָם, אֶת-ה' אֱלֹהֵי אֲבוֹתָם. וַיַּהֲרֹג זִכְרִי גִּבּוֹר אֶפְרַיִם, אֶת-מַעֲשֵׂיָהוּ בֶּן-הַמֶּלֶךְ, וְאֶת-עַזְרִיקָם, נְגִיד הַבָּיִת; וְאֶת-אֶלְקָנָה, מִשְׁנֵה הַמֶּלֶךְ. וַיִּשְׁבּוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל מֵאֲחֵיהֶם מָאתַיִם אֶלֶף, נָשִׁים בָּנִים וּבָנוֹת, וְגַם-שָׁלָל רָב, בָּזְזוּ מֵהֶם; וַיָּבִיאוּ אֶת-הַשָּׁלָל, לְשֹׁמְרוֹן
בספר דברי הימים ב מוזכרת התבוסה של צבא יהודה: פקח ובעל בריתו רצין הרגו 120,000 מאנשי יהודה. זכרי שהיה מגיבורי ישראל משבט אפרים הרג את מעשיהו בנו של אחז, את עזריקם נגיד הבית ואת אלקנה המשנה למלך. זכרי ואנשי ישראל לקחו שלל רב ושבו מנשי וילדי יהודה מאתים אלף נפש.

עם הבאתם של שבויי יהודה לשומרון, התערב עודד הנביא לטובתם. עודד פנה אל הציבור ואל המנהיגים של ממלכת ישראל והוכיח אותם כי תפיסת שבויים ושיעבודם (כפי שהיה נהוג אז) מקרב אחיהם בני ישראל, היא שגויה במהותה; וזאת גם מפני שתבוסת האויב - ממלכת יהודה - הייתה מאת האל. כתוצאה מדבריו קמו אנשים נוספים "מראשי בני אפרים": עזריהו, יחזקיהו ועמשא והצטרפו לטענתו, כי לקיחת השבויים מבני שבט יהודה תחשב לחטא ולאשמה בממלכת ישראל. דבריו התקבלו, ושבויי ממלכת יהודה הוצאו מהשיעבוד וזכו ליחס מכובד; הם טופלו וצוידו כראוי לאחים, והובאו ליריחו, כדי שישובו לבתיהם.
תיאור המלחמה > תוצאות המלחמה

נראה כי המלחמה בין ממלכת יהודה לבין ממלכת ישראל גררה בעקבותיה שינוי טריטוריאלי משמעותי בגבולות ממלכת יהודה:
ממלכת אדום - ייתכן שהמלחמה מול פקח ורצין אילצה את אחז להחליש את השמירה על הגבול הדרומי, וכתוצאה מכך כבשו האדומים את אילת כפי שמתואר בתנ"ך (ספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק ו').
פלשתים - גם הפלשתים ניצלו את המצב ופתחו חזית נוספת מול אחז. הפלשתים פשטו על מספר ערים בתחומי יהודה ולכדו אותן (ספר דברי הימים ב', פרק כ"ח, פסוק י"ח).
אף על פי שישעיהו ניסה להפיח ביטחון בלב אחז כדי שלא יערב את האימפריה האשורית בסכסוך האזורי, נבהל האחרון וביאושו שלח אחז בקשת עזרה המלווה בהכרזת השתעבדות לתגלת-פלאסר השלישי. לא ניתן אמנם להסיק בוודאות כי בקשת הסיוע של אחז היא זאת שהניעה את מלך אשור לצאת למערכה נגד ארם דמשק וממלכת ישראל בשנת 733/2 לפנה"ס, או שבלאו הכי התכוון לצאת למסע מלחמה באזור זה ולשבור סופית את כוחה של דמשק מתוך מטרה לחזק את שליטתו בלבנט. ניתן להניח כי בקשתו של אחז החישה, לכל היותר, את תגובת תגלת-פלאסר, ואילו טיב פעולותיו נגד דמשק וישראל - שכללו את חיסולה של ארם דמשק ושל חלקה הצפוני של ממלכת ישראל, תוך סיפוחן כפחוות לתחומי האימפריה האשורית, מלמדת שדמשק וישראל, שקודם נכנעו לאשור ושלמו מס לתגלת-פלאסר, חזרו וחטאו נגדו (אם כי חטא זה לא פורש במקורות). מידיעה שהשתמרה בדברי הימים א' ניתן להבין שצבאו של תגלת פלאסר השלישי הרחיק בעבר הירדן המזרחי דרומה עד לאזור ההתיישבות של שבטי מנשה, גד וראובן.
לפי חז"ל, הריגת בנו הבכור של אחז במלחמה על ידי זכרי, כיפרה לו על חטאיו ולכן לא מנו אותו בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא.
במצודת ערד ניכר הרס שנגרם בשל המלחמה, שהתחוללה בין השנים 735 - 732 לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  סדר עולם רבה, פרק כב.
1 2  חיים הרצוג, מרדכי גיחון, מלחמות התנ"ך, הוצאת ידיעות ספרים, ירושלים, 1981, עמ' 175.
1 2  ספר ישעיהו, פרק ז', פסוק ו'.
↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ז, פסוק ה'
↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ח, פסוקים ט'-ט"ו
↑  כך לפי א. ש. הרטום בפירושו את הפסוק להלן בספר מלכים (ספר מלכים, מהדורה 15, הוצאת יבנה, תל אביב, 1967), עמ' 145.
↑  ספר ישעיהו, פרק ז', פסוק ד'
↑  ספר מלכים ב', פרק ט"ז, פסוק ז'
↑  ספר דברי הימים א', פרק ה', פסוק כ"ו
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק י', הלכה א'; ילקוט שמעוני ישעיהו, רמז תט; וכן משנת רבי אליעזר, פרשה ה
↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת המקרא, כרך ד', עמוד 144.
תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור - אליו פנה אחז מלך יהודה בבקשת סיוע כנגד פקח בן רמליהו ורצין מלך ארם דמשק (תבליט מתוך אסטלה השמורה במוזיאון הבריטי בלונדון)
מועצה אזורית אבו בסמה

אוטובוס ילדים של המועצה חונה במכתש רמון
אַבּוּ בַּסְמַה (בערבית: أبو بسمة "אבי החיוך") הייתה מועצה אזורית בנגב במחוז הדרום, שפעלה בין השנים 2003–2012, ושאיגדה 11 יישובים בדואים וסיפקה שירותי חינוך ורווחה לבדואים של הפזורה המתגוררים באזור.
גאוגרפיה

המועצה הורכבה מהכפרים אבו קרינאת, אום בטין, א-סייד, ביר  הדאג', דריג'את, מולדה, מכחול (מרעית), קסר אל-סיר, כוחלה, אבו תלול ותראבין א-צאנע המרוחקים זה מזה מרחק של עשרות קילומטרים. לשטח המועצה לא הייתה רציפות טריטוריאלית, אלא הורכב מתשעה מתחמים מבודדים, שרובם מוקפים בשטח הגלילי שבין באר שבע, ערד ודימונה ב"אזור הסייג" ושניים מהם הוקפו במועצות האזוריות בני שמעון ורמת הנגב.
מעבר לאחד-עשר הכפרים המוכרים, המועצה האזורית טיפלה גם  בתחומי חינוך, רווחה והגנת הסביבה של הבדואים של הפזורה. כמה יישובים בדואים לא מוכרים מקבלים מענה מהרשויות המקומיות, ובינם: אל-אטרש, ביר חיל ואלהואשלה.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לדצמבר 2010, מתגוררים במועצה אזורית אבו בסמה 14,700 תושבים.  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+11.1% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"א (2010-2011) היה 62.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2010 היה 4,166 ש"ח (ממוצע ארצי: 7,522 ש"ח).
הנתונים הסטטיסטיים הרשמיים של הלמ"ס, מנו רק את תושבי המועצה שרשמו את כתובתם בצורה רשמית במשרד הפנים, ולכן מספר התושבים הרשמי לא שיקף מעולם את המציאות. בפועל, מספר התושבים ביישובים המוכרים של המועצה עמד עם פירוקה על כ-45,000 בני אדם, אך המועצה הייתה אחראית על החינוך והרווחה בעוד עשרות כפרים בלתי מוכרים בנגב, כך שתחת חסותה נמצאו למעלה מ-80,000 בני אדם, מרביתם בדואים.
היסטוריה > רקע היסטורי

לפני הקמת המדינה חיו הבדואים כקהילה סמי-נוודית, אך הם התחילו לעבור תהליך התיישבות עוד בתקופת השלטון העות'מאני. בזמן המנדט הבריטי השלטונות לא הרבו להתייחס לנושא. לאחר הכרזת העצמאות וסיום מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו למצרים וירדן, ונשארו רק 11,000 איש מתוך 65,000. אלה שנשארו הועברו תחילה ל"אזור הסייג" בנגב בו הם התיישבו בפזורה.
מאוחר יותר החליטה הממשלה לבנות שבעה יישובים מיועדים לשבטים בדואים: רהט, כסייפה, תל שבע, חורה, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום. המטרה העיקרית הייתה לגרום להם לעבור לתושבות קבועה דרך בניית ערים עם תשתית מפותחת. בפועל העדיפו הבדואים לגור ביישובים כפריים ורק חלק מהם הסכים לעבור ליישובים החדשים. כתוצאה מכך קהילות בדואיות גרו בפזורה ללא גישה לתשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל וביוב, וכל עוד היה קיים מספר רב של יישובים בלתי-מוכרים אלה, הרשויות לא יכלו לספק תנאים לכולם.
אחרי למידת לקחים בתחילת שנות ה-2000, יזמה הממשלה הקמה של עוד מספר יישובים בדואים בנגב - כפריים הפעם. רוב היישובים האלה אוחדו במועצה האזורית אבו בסמה ולכן לא היה למועצה זו רצף טריטוריאלי.
היסטוריה > הקמת המועצה

המועצה הוקמה בסוף שנת 2003, בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מיום 29 בספטמבר 2003 להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב. שבעה מתוכם (כולל תראבין א-צאנע) נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה. הקמתה של המועצה היוותה הכרה בכפרים שבשטחה - שהיו עד אותה עת בלתי מוכרים.
משרדי המועצה לא היו כלל בתחומה, אלא בבאר שבע.
בראש המועצה הועמד עמרם קלעג'י, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים, המשמש ראש ועדה קרואה. המינוי של הוועדה הקרואה הוארך מעת לעת עד שהגיע למקסימום המותר בחוק ועל כן נקבע שייערכו בחירות בדצמבר 2009. אולם בהתקרב המועד של הבחירות המיועדות שונה החוק המגביל את תקופת הכהונה המקסימלית של ועדה קרואה על מנת לאפשר את המשך כהונת הוועדה הקרואה לתקופה נוספת.. בפברואר 2011 החליט בית המשפט העליון כי יש לערוך את הבחירות עד דצמבר 2012.
היסטוריה > שיפור ובניית התשתיות במועצה

הקמת המועצה וההכרה ביישוביה שהחלה עוד קודם לכן הביאה להליך של הקמת מרפאות, בתי ספר (למשל, בית ספר נווה מדבר) ומוסדות חינוך ונוער נוספים, סלילת כבישים והקמת תשתיות מים וחשמל, בהשקעה של מאות מיליוני שקלים. עם זאת, לאור הזמן הרב שעבר מאז קבלת ההכרה ביישובים הושמעה מחאה מצד האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים על כך שרבים מהיישובים טרם חוברו לרשת החשמל הארצית, נכון לפברואר 2008.
היסטוריה > פירוק המועצה

בשנת 2012 החליט שר הפנים לאור הגידול באוכלוסייה כי יש לפרק את המועצה לשני גופים נפרדים ועל כן בוטלה המועצה בנובמבר אותה שנה והוחלפה במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום. יש לציין כי בשל הפיצול נדחו הבחירות עליהן החליט בג"ץ בפסיקתו ובשתי המועצות החדשות עומדות ועדות קרואות, כך שהפיצול שימש הלכה למעשה ככלי לעקיפת החלטת בג"ץ.
הערות שוליים

↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  אבו בסמה. יישובי המועצה
↑  מפת השלטון המקומי, באתר משרד הפנים.
↑  רקע כללי - מועצה אזורית אבו בסמה
↑  מתוך אתר המועצה
↑  נקבע מועד הבחירות במועצה האזורית אבו בסמה: 8 בדצמבר 2009, הודעה לעיתונות של ועדת הפנים והגנת הסביבה, 13/08/2008, אתר הכנסת
↑  אורי בינדר, נא להכיר: האיש שהשר ישי רוצה למנות לראש מועצה לכל החיים, באתר nrg‏, 28 באוקטובר 2009
↑  באיחור אלגנטי של 64 שנים יוכלו בדואים לבחור ולהיבחר לרשות המקומית, באתר "נא להכיר", מטה ההכרה לכפרים הבלתי מוכרים בנגב
↑  אישור תוכנית מקיפה לפיתוח המועצה האזורית אבו בסמה
↑  הפרסום בקובץ התקנות 6.11.2012
| דגל ישראל מחוז הדרום |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת אשקלון • נפת באר שבע | מפת מחוז הדרום |
| ערים | אופקים • אילת • אשדוד • אשקלון • באר שבע • דימונה • נתיבות • ערד • קריית גת • קריית מלאכי • רהט • שדרות | מפת מחוז הדרום |
| מועצות מקומיות | חורה • ירוחם • כסייפה • להבים • לקייה • מיתר • מצפה רמון • עומר • ערערה בנגב • שגב שלום • תל שבע | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר | מפת מחוז הדרום |
| מועצה מקומית תעשייתית | נאות חובב | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות שבוטלו | אבו בסמה | מפת מחוז הדרום |
| יישובים לשעבר | כרמון • נוה יאיר • אשלים | מפת מחוז הדרום |
| יישובים עתידיים | דניאל • דרור • נווה תמרים • כסיף • עבדה • מעלה אהרן • שפיר | מפת מחוז הדרום |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308791005171  VIAF: 248335551   WorldCat (עם VIAF): 248335551
צבר מצוי

| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  87.55 ג'
 
 קלוריות:  41 קק"ל
 
 חלבונים:  0.73 ג'
 פחמימות:  9.57 ג'
 שומן:  0.51 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  43 מק"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.06 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  14 מ"ג
 
 ברזל:  0.30 מ"ג
 סידן:  56 מ"ג
 אשלגן:  220 מ"ג
 נתרן:  5 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  3.6 ג'
 
 מקור: מילון המזון
כיכר הצבר בפתח תקווה
צַבָּר מָצוּי (שם מדעי: Opuntia ficus-indica) הוא אחד ממיני הקקטוס. אפילו שיובא לארץ רק לפני כמה מאות שנים, משוכות הצבר מזוהות עם הנוף הארצישראלי. פרי הצבר מכונה בישראל סָבְּרֶס, והיהודים ילידי ארץ ישראל שאלו את שמו והם מכונים צברים, קרי מחוספסים וקוצניים מבחוץ אך רכים ומתוקים מבפנים, כמו פרי הצבר העסיסי.
אטימולוגיה

מקור שמו העברי של הצבר, בכינויו בערבית מדוברת, סבאר-صبار מן המילה "סָ֫בַּר"-صبر, שמשמעותה "סבלנות", בשל מיעוט צורכו בהשקיה. השם התקבל כמונח רשמי בעברית, הגם שבערבית המונח הרשמי הוא תרגום מילולי של שמו המדעי "תאנה הודית קוצנית". מוכרת גם אטימולוגיה עממית, שהצבר קיבל את שמו מתכונתו "לצבור מים".
תיאור

הצבר המצוי מסועף מאוד, דמוי עץ או שיח ומגיע עד גובה של 7 מטרים. הפרקים מוארכים, גודלם כמחצית המטר והם בעלי זיפים צהובים. הפירות אדמדמים עם גוון צהבהב ומשמשים למאכל. גבעולי הצבר רחבים ודמויי עלים, ואילו עלי הצבר הם בעצם הקוצים. מבחינת ההלכה נחשב הצבר לעץ.
תפוצה

מוצאו של הצבר, כמרבית מיני הקקטוסים, הוא באמריקה, במרכז מקסיקו ובדרומה, שם הוא משמש גידול חשוב לא פחות מהתירס. הצבר נחשב במקסיקו לצמח לאומי ואף מופיע על סמל המדינה. עוד לפני זמנו של קולומבוס התפשט הצבר ברחבי אמריקה, משם הועבר, במאה ה-16, על ידי הכובשים הספרדים לספרד וממנה נדד לארצות רבות בעולם. עיקר גידולו מחוץ ליבשת אמריקה הוא באגן הים התיכון - בצפון אפריקה, וכן באיטליה ובסיציליה. המועד המדויק שבו נקלט הצבר בארץ ישראל אינו ידוע, אבל רבי חיים ויטאל מזכיר כבר בראשית המאה ה-17 את סגולותיו הרפואיות. בשל תנאי האקלים בארץ זרעי הצבר אינם יכולים לנבוט בקרקע, והוא מתפשט אך ורק בעזרת האדם או באופן טבעי באמצעות רבייה וגטטיבית, כאשר הענפים נופלים לקרקע ומשתרשים בה. בשל כך אין חשש ממשי שהצבר יהפוך מין פולש המסכן את הצמחייה המקומית.
שימושים > שימושים היסטוריים בתעשייה ובחקלאות

בנוסף לשימוש בפרי הצבר לאכילה, שימשו הצברים למניעת ארוזיה וסחף של קרקעות. לארץ ישראל הובאו הצברים כמצע חי לגידול וקצירת כנימת קוכיניאל לייצור צבען בגוון אדום שני, כרמין. במחצית השנייה של המאה ה-19, עם התפתחות תעשיית הצבעים הסינתטית, קרסה תעשיית הכנימה המקומית, והצבר הפך לצמח משוכות, שסימן גבולות בין חלקות חקלאיות ובין כפרים. במלחמת העולם הראשונה התקשו הבריטים לכבוש את עזה כבר בהתקפה הראשונה עליה, בשל משוכות הצברים שעמדו בדרכם.
שימושים > שימושים לרפואה

רבי חיים ויטאל הציע כאמור כבר בראשית המאה ה-17 להשתמש בצבר לרפואה, בין השאר כחומר לשיכוך כאבים במריחה ולטיפול בטחורים. רבי רפאל מרדכי מלכי, איש ירושלים מן המאה ה-17 המליץ על עלי הצבר הירוקים נגד כאב ראש ונזלת, ואילו רבי דוד די סילבה, נכדו של רבי רפאל מרדכי מלכי, הציע להשתמש בצמח לחיזוק. פרי הצבר עשיר בוויטמינים, בעיקר ויטמין C, ובמינרלים, בעיקר סידן, אשלגן ומגנזיום. גם היום הפרי מומלץ ברפואה העממית לחיזוק המערכת החיסונית וכן כנוגד חמצון ולטיפול בבעיות בדרכי העיכול. פרחי הצבר משמשים לטיפול בהגדלה של בלוטת הערמונית בחלק מסוגי הרפואה הסינית וההומאופתיה מייחסים לפירותיו סגולות מרפא לזירוז קרישת דם.
שימושים > שימושים קולינריים

הצבר הוא הקקטוס הנפוץ ביותר בעולם והחשוב ביותר מבחינה מסחרית. לא רק הפרי, גם גבעולי הצבר העסיסיים נאכלים, טריים בסלטים ואחרי בישול. בנוסף לאכילת הפרי הטרי, ניתן להשתמש בפרי הצבר גם לסחיטת מיץ, וכן להכנת ליקרים.
בדרום מערב ארצות הברית משתמשים בעלי הצבר, שהם עתירי חלבון, להאכלת בהמות.
סלט Nopal (עלי צבר) מהמטבח המקסיקני
עוגיות במילוי ריבת פרי הצבר
פירות צבר בצבעים שונים
פירות צבר נמכרים בדוכן רחוב בתל אביב, 1964
גידול מסחרי בישראל

מאז ראשית שנות ה-90 מגדלים בישראל צברים דלי קוצים לתצרוכת מקומית ולייצוא, בעיקר מן הזן המכונה עופר, אבל גם מזן רזי הירוק ומרובה הקוצים, וגם צבר אדום, המשמש בעיקר לנוי, אך פריו האדום-כהה אכיל, ומעניק צבע ללפתנים ולריבות. שטחי החוות הגדולות לגידול צברים, צמח שמותאם לאזורים מדבריים ומועטי מים, מצויים בצפון הנגב (פתחת שלום) וברמת הנגב (בין דימונה לירוחם). בסך הכול משתרעים שטחי גידול הצברים החקלאיים על פני 2,000 דונם, שאותם מגדלים 20 חקלאים. בשיא פריחתו של הענף, בשנת 1997, עלה הייצוא המקומי מישראל על 175 טונות ומאז פחת.
ללא התערבות יד אדם הצבר מניב פרי בתחילת הקיץ ובמהלכו, אבל בחוות חקלאיות מתקדמות ניתן להגיע לתנובה של עד עשרה חדשים בשנה.
באוגוסט 2013 התגלו צמחי צבר רבים בגליל כשהם קמלים ומכוסים בשכבה לבנה דמוית אבקה. לאחר בדיקות שנערכו במעבדות מכון וולקני התברר כי האחראית לדבר היא כנימה טפילית מהמין Dactylopius opuntiae (בעברית: אֶצבַּרית ממאירה), אשר גורמת למות הצבר. במספר מקומות ברחבי העולם נהוג השימוש בכנימה זו לצורכי הדברה ביולוגית של צמחי צבר שוטים וככל הנראה חדרה לישראל כתוצאה מיבוא של צמחים שלא עברו בדיקה של משרד החקלאות.