היהודים האדומים
האגדות על היהודים האדומים בקרב הנוצרים

היהודים האדומים מופיעים לראשונה בטקסטים בגרמנית מקומית מן המחצית השנייה של המאה ה-13. המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם Der Jüngere Titurel.היהודים האדומים מתוארים בה כעם פראי החי בקצווי אסיה. הם, כלואים על ידי ההרים הנקראים גוג ומגוג מצד אחד, ומהצד השני סוגר עליהם נהר שמימיו זורקים אבנים לשמים ללא הרף. אם יצליחו לצאת משם הם ימיטו חורבן על העולם הנוצרי והאלילי כאחד. גרסאות שונות של אגדה זו היו נפוצות באירופה בימי הביניים. האגדה משלבת בין שלשה מקורות: האגדות היהודיות על עשרת השבטים, האגדות האפוקליפטיות על גוג ומגוג שמקורן בספר יחזקאל ובחזון יוחנן, והאגדה המסופרת ברומן אלכסנדר, על החומה שבנה אלכסנדר הגדול בהרי הקווקז כדי לכלוא שם עמים פראיים שהיו אויבי האנושות. האגדות המתארות את עשרת השבטים כלוחמים עזים שיפרצו מכלאם באחרית הימים ניזונו מסיפורי אלדד הדני, מסיפורי מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל ומהאגדות על המלכות הנוצרית של פרסטר ג'ון.
בגרסאות הרבות שהיו לאגדה זו באירופה העמים הכלואים הם גוג ומגוג ועשרת השבטים האבודים. השם "יהודים אדומים" ככינוי לעשרת השבטים מופיע רק בגרמנית מקומית. ורק בחלק מן המקורות הכתובים, אך לדעת Andrew Colin Gow ו-Rebekka Voss כינוי זה היה נפוץ בגרמניה עד המאה ה-17, בוודאי במסורת האוראלית בקרב יהודים ובקרב נוצרים כאחד.
יש מספר הסברים לייחוס הצבע האדום ליהודים הכלואים בקצה העולם. אחד מהם הוא הטיעון שבאירופה בימי הביניים הצבע האדום סימל תכונות שליליות ומסוכנות. בעלי שיער אדום, שהם תמיד מיעוט באוכלוסייה, תוארו כזדוניים או מסוכנים. ביצירות אמנות נצבעו אויבי הנצרות, במקרים רבים, בצבע אדום. כך יהודה איש קריות תואר כבעל שיער וזקן אדומים. הסבר אחר לצבע האדום נמצא אולי בסיפורים של אלדד הדני, שהיו מוכרים גם בקרב הנוצרים, בהם מתוארים עשרת השבטים כלובשי בגדי שני מפוארים. מקור אפשרי אחר לייחוס הצבע האדום ליהודים הוא בדמויותיהם של יעקב ועשיו (בראשית כ"ה, כ"ז). עשיו, שתואר כמי שנולד "אדמוני", היה הבכור, אך יעקב אחיו זכה בברכת יצחק ובבכורה. על פי הסיפור המקראי יעקב הוא ישראל, העם הנבחר על ידי אלוהים ואילו עשיו מזוהה עם אדום ("וישב עשיו בהר שעיר עשיו הוא אדום (שם, פרק ל"ו 6–8). בסיפורי התנ"ך האדומים היו אויבי עם ישראל. לאחר חורבן בית שני כונתה האימפריה הרומית בשם אדום, ולאחר המאה הרביעית הוצמד הכינוי אדום לכנסייה ולנצרות. אך לעומת הסיפר היהודי טענה הכנסייה שהנצרות היא "ישראל שברוח" והיא הדת שנבחרה על ידי האלהים במקום היהדות. וכך נוצרה מסורת פרשנית שזיהתה את היהדות עם עשיו – הבן האדמוני הדחוי, וזיהתה את הנצרות עם יעקב.
היהודים האדומים היו ישות מציאותית לגמרי בעיני נוצרים ויהודים בימי הביניים. הם לא נחשבו ליצורי דמיון, כשם שהאמונות האפוקליפטית בקץ העולם ובגאולה נתפסו כוודאות מוחלטת שתתממש בקרוב, בעיקר בזמנים של תסיסה דתית והתעוררות משיחית. יהודים האדומים נחשבו כלוחמים שיצטרפו לכוחות ממשיים הבאים מן המזרח כדי לכבוש את אירופה הנוצרית ולהחריבה. בימי הביניים היו שתארו אותם כחלק מצבאות המונגולים, ובמאות ה-15–17 כמי שיסייעו לטורקים העות'מאנים לכבוש את אירופה. עדות לממשות שיוחסה להם אפשר למצוא במפות של העולם מימי הביניים ומראשית העת החדשה שבהן מתוארים העמים הפראיים – עשרת השבטים, גוג ומגוג או יהודים אדומים, הכלואים מאחורי הרים או חומה או מאחורי הסמבטיון. הדימוי של היהודים האדומים, כמו של גוג ומגוג ועשרת השבטים, ניזון מהפחדים שנפוצו בימי הביניים מפני העמים הלא נודעים השוכנים אי-שם בקצווי תבל. גם הם תוארו כמפלצתיים, שונאי אדם ואפילו קניבלים. דימויים דמוניים אלה חברו לשנאת היהודים שהתגברה בימי הביניים המאוחרים בגרמניה כאשר בתקופה של מגפת המוות השחור הואשמו היהודים בהרעלת בארות. ככל הנראה נעלמה האמונה ביהודים האדומים בקרב נוצרים בגרמניה ב-1600 לערך.