stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגיט קורונדי
קורות חייה

מרגיט קורונדי התוודעה לספורט באמצעות אביה, מורה לחינוך גופני ומאמן התעמלות, פרנץ קורונדי (במקור קרונשטיין), שהיה מאמן במחנה הספורט Pasaret של BBTE. בין 1948 לבין 1956 היא הייתה מתעמלת של מועדון וושאש.
משנת 1950 הייתה בנבחרת ההתעמלות הלאומית של הונגריה. ב-1951 זכתה במדליות בגביע העולם למכללות. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה בתואר האלופה האולימפית במקבילים מדורגים. זמן קצר לאחר מכן נפצעה בתחרות בבוקרשט וויתרה על טורנירים לשלוש שנים.
לאחר שובה השתתפה ב-1956 באולימפיאדת מלבורן (1956), שם זכתה באליפות האולימפית השנייה שלה כחברה בצוות התעמלות מכשירים ההונגרי שהייתה מורכבת מאנדריאה בודו, אגנס קלטי, אליז קרטס, מרגיט קורונדי, ארז'בט קטלש ואולגה טאש. באולימפיאדות 1952 ו-1956 זכתה בנוסף לתוארי האליפות גם בשתי מדליות כסף ובארבע מדליות ארד.
ב-1956 היגרה (ברחה) לארצות הברית של אמריקה. היא השתקעה ביוסטון, שם ערכה התעמלות ואימוני כושר. ב-1962 עברה ללוס אנג'לס. שם, בנוסף לפעילות האימונים שלה, פרסמה מאמרים בכתבי עת מקצועיים. היא לימדה כמרצה באוניברסיטת קליפורניה.
הישגיה בספורט

פעמיים אלופה אולימפית (1952: מקבילים מדורגים ; 1956: קבוצתי התעמלות מכשירים)
פעמיים מדליית כסף אולימפית (1952, 1956: קבוצתי משולב)
ארבע פעמים מדליית ארד אולימפית. (1952: קורה, התעמלות אמנותית חופשית, קבוצתי, אישי מורכב)
אלפת העולם לאוניברסיטאות (1951: התעמלות אמנותית חופשית)
פרסים והוקרה

ספורטאי מצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית (1954)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1996)
מדליית ההצטיינות הנשיאותית (2011)
פרס ההתעמלות הונגרית (2011)
לקריאה נוספת

Ki kicsoda a magyar sportéletben?: II. kötet (I–R). Szekszárd: Babits. 1995. 155. o. ISBN 963-495-011-6 (מי זה מי בחיי הספורט ההונגריים)
"Gréti... (Korondi Margit)" (בהונגרית). bplaced.com.
יאניס ריצוס

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1909 מונמבסיה, יוון 
 פטירה:  11 בנובמבר 1990 (בגיל 81) אתונה, יוון 
 שם לידה:  Γιάννης Ρίτσος 
 מדינה:  יוון 
 מקום קבורה:  מונמבסיה 
 שם עט:  Πέτρος Βελιώτης 
 שפות היצירה:  יוונית מודרנית 
 זרם ספרותי:  ריאליזם, סוריאליזם, דור שנות השלושים 
 יצירות בולטות:  אוסף שירים 
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 צאצאים:  ארי ריטסוס 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין לשלום (1977)  זר הזהב (1985)  עיטור הידידות בין העמים 
 חתימה:   
 
יַאנִיס רִיצוֹס (ביוונית: Γιάννης Ρίτσος, שמו נכתב בעברית גם יַאנִיס רִיטְסוֹס; 1 במאי 1909 –  11 בנובמבר 1990) היה משורר וקומוניסט יווני וחבר פעיל בהתנגדות היוונית (אנ') במהלך מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהוא לא אהב שהתייחסו אליו כמשורר פוליטי (אנ'), הוא כונה "המשורר הגדול של השמאל היווני".
קורות חיים

ריצוס, שנולד למשפחה אמידה בעלות אדמות במונמבסיה, סבל מאובדנים גדולים בילדותו. למותם המוקדם של אימו ואחיו הבכור משחפת, למאבקיו של אביו במחלת נפש, ולחורבן הכלכלי של משפחתו הייתה השפעה רבה על ריצוס ועל שירתו. ריצוס עצמו היה כלוא בסנטוריום לשחפת בשנים 1927–1931.
קורות חיים > התחלת קריירה ספרותית

ב-1934 ריצוס הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוון (KKE). הוא שמר על מעגל חברים ממעמד הפועלים והוציא לאור את "טרקטור" ב-1934. קוסטיס פלאמס (אנ'), המשורר הידוע והמוערך, שהתרשם מכישרונו, שיבח אותו בפומבי.
ב-1935 פרסם את "פירמידות"; שתי היצירות הללו ביקשו להשיג איזון שביר בין אמונה בעתיד, המושתתת על האידיאל הקומוניסטי, לבין ייאוש אישי. בתחילה לא התקבלו "טרקטור" ו"פירמידות" היטב על ידי מבקרים שמאלניים, שמצאו את השפה "מקושטת מדי" וריצוס התמקד יתר על המידה בצורה.
הוא קיבל את השראתו לשירו הבולט אפיטאפיוס (אנ') ("קינה") מתצלום של מפגין מת במהלך הפגנה מסיבית של עובדי טבק בסלוניקי במאי 1936. בשיר שיצא לאור באותה שנה, הוא שבר את צורת השירה היוונית הפופולרית המסורתית וביטא בשפה ברורה ופשוטה מסר של אחדות כל בני האדם.
קורות חיים > תהפוכות פוליטיות והשפעה על יצירתו

באוגוסט 1936 עלתה לשלטון הדיקטטורה הימנית של יואניס מטאקסס ועותקים של "אפיטאפיוס" נשרפו בפומבי למרגלות האקרופוליס באתונה. ריצוס הגיב בכך ששינה את עבודתו לכיוון אחר. הוא החל לחקור את ההצלחות של הסוריאליזם דרך תחום החלומות, אסוציאציות מפתיעות, פיצוצי דימויים וסמלים, ליריות הממחישה את ייסורי המשורר, ומזכרות עדינות ומרות כאחד. במהלך תקופה זו פרסם ריצוס את "השיר של אחותי" (1937) ואת "סימפוניית האביב" (1938).
קורות חיים > כיבוש על ידי מדינות הציר, מלחמת האזרחים והחונטה

בתקופת כיבוש מדינות הציר ביוון ריצוס הצטרף לחזית השחרור הלאומית, וחיבר כמה שירים עבור ההתנגדות היוונית. אלה כוללים חוברת שירים המוקדשת למנהיג ההתנגדות אריס ולוחיוטיס (אנ'), שנכתבה מיד עם מותו של האחרון ב-16 ביוני 1945. ריצוס גם תמך בשמאל במלחמת האזרחים ביוון שלאחר מכן (1946-1949); ב-1948 הוא נעצר ובילה ארבע שנים במחנות מאסר. בשנות החמישים של המאה ה-20 הפך "אפיטאפיוס" שהולחן על ידי מיקיס תאודורקיס להמנון של השמאל היווני. ב-1967 הוא נעצר על ידי הדיקטטורה של פאפאדופולוס ונשלח לכלא באי יארוס (אנ'), מאוחר יותר לסאמוס ולבסוף ללמנוס.
מורשת

ריצוס נחשב לאחד המשוררים היוונים הגדולים של המאה העשרים, לצד קונסטנדינוס קוואפיס, קוסטאס קריוטקיס (אנ'), אנגלוס סיקליאנוס (אנ'), יורגוס ספריס ואודיסיאס אליטיס. המשורר הצרפתי לואי אראגון אמר פעם שריצוס היה "המשורר הגדול ביותר בתקופתנו". פבלו נרודה הכריז שהוא ראוי לפרס נובל לספרות יותר ממנו. ריצוס הוצע כמועמד לפרס נובל תשע פעמים ללא הצלחה. כאשר זכה בפרס לנין לשלום ב-1975, הוא הכריז "הפרס הזה חשוב לי יותר מהנובל".
שירתו נאסרה לעיתים ביוון בשל דעותיו השמאלניות.
יצירות בולטות של ריצוס כוללות את: "פירמידות" (1935), "אפיטאפיוס" (1936; מהדורה שנייה, 1956), "ליל שימורים"(1941–1953), "רומיוסיני" (1954) ו-"18 שירים קצרים של המולדת המרה" (18 λιαδοτράγοττράγοτ ατρίδας), (1973). סטרטיס חוויארס (אנ') שיבח גם שני שירים (האחד על ישו והשני על קרל מרקס) באוסף הראשון שלו "טרקטור" (1934). רוברט שאנן פקהאם תיאר אותו כ"אולי המשורר העכשווי הגדול ביותר של יוון". "אפיטאפיוס" הפך להמנון של השמאל היווני בשנות ה-50 של המאה ה-20, ויצירתו הידועה ביותר.
ריצוס זכה בפרס השירה הממלכתית היוונית הראשונה עבור סונטת אור ירח.
כמה מבקרים חילקו שבחים שקולים יותר. בסקירה של "שירים נבחרים": 1938-1988, טען ג'יימס ארדמן
לאוזני, הרבה מהנבחרים האלה הם פשוט יצירות פרוזה קצרות, חסרות ריכוז של מיטב השירה. פיסות ההיסטוריה העתיקה והמיתולוגיה מתוך "חזרות" כמו "קברי אבותינו", "אלקמנה", "פילומטה" ו"אכילס לאחר המוות" נראים בין הניסיונות הטובים יותר. [...] הוא מרבה להשתמש בדימויים של חלום, שיכולים להיות יעילים במינונים קטנים אך עד מהרה הופכות מונוטוניות: לא כל המושגים יכולים לבוא לידי ביטוי בדימויים. [...] אבל גם ריצוס מסוגל לכתוב בעוצמה רבה. שירו הטוב ביותר הוא "רומיוסיני", ציון ארוך לרוח ההתנגדות היוונית.
טד סמפסון הצהיר כי הצהרתו של לואי אראגון על ריצוס הייתה "הגזמה", אך כתב כי המשורר עדיין "הצטיין בהתבטאויות מכתמיות קצרות כמו גם במילות שיר נרחבות, ברצפים ובדרמות פסוקיות בעלות מקוריות דמיונית ותמטית מעוררת השתאות - שלא לומר דבר על העוצמה רגשית הסמויה".
ריצוס הוא גם חתן פרס זר הזהב של ערבי השירה של סטרוגה (אנ') לשנת 1985.
בתו, ארי (Έρη), הייתה מועמדת לפרלמנט האירופי במסגרת המפלגה הקומוניסטית של יוון בבחירות ב-25 במאי 2014.
שיריו תורגמו לעברית על ידי פסח מילין (סימן קריאה 10), 1980, יורם ברונובסקי (מחברות לספרות, 6), פרץ-דרור בנאי ורמי סערי, שרבים מתרגומיו לשירת המשורר היווני התפרסמו בספר "עיקר העיקרים".
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Capri-Karka, C. (1987–88). "Editorial" (PDF). The Charioteer (29/30): 7–18. ISBN 0-933824-20-3. ISSN 0577-5574. "An Issue of The CHARIOTEER dedicated to Y annis Ritsos is long overdue. Out of the hundreds of worthy poets that flourished in modem Greece, Ritsos is one of the outstanding few, on a level with Cavafy, Seferis and Elytis. The poet of Romiosini, Epitaphios and Lianotragouda is well-known by every Greek, especially since his unique poetry was set to music by Mikis Theodorakis."
↑  Brahic, Beverley Bie (2013-02-22). "In Secret: Versions of Yannis Ritsos translated by David Harsent – review". The Guardian (באנגלית). "Yannis Ritsos (1909-1990) is one of Greece's preeminent 20th-century poets."
1 2  Chrysopoulos, Philip (2018-11-11). "November 11, 1990: World of Poetry Mourns Passing of Yiannis Ritsos". Greek Reporter (באנגלית). "When Yiannis Ritsos passed away on November 11, 1990, the world of poetry lost one of the greatest poets of the 20th century. [...] Epitaphios, Romiosini and Moonlight Sonata are three of his best-known works. [...] he wrote 'My Sister's Song', some of the most beautiful lyrics in modern Greek writing."
↑  Papadopoulos, Stephanos (2013-05-10). "Hurt Into Poetry: On Poetry and Greece". Los Angeles Review of Books (באנגלית).
1 2  Haviaras, Stratis (1991). "Review of Selected Poems, 1938-1988". Harvard Book Review (19/20): 18. ISSN 1080-6067. JSTOR 27545560. "works such as Epitaphios (1936, and second, definitive edition 1956), Romiosyne (1947), Moonlight Sonata (1956), Testimonies I (1963) and II (1965), are generally considered to be his best"
↑  Nilan, Vivienne (2002-03-14). "Two books highlight work of Ritsos | eKathimerini.com". Kathimerini (באנגלית). "Greece was still under the colonels' junta and the 18 poems poignantly reflected the sufferings and resilience of the Greeks."
↑  "Yannis Ritsos, 81; Prolific Greek Poet". Los Angeles Times (באנגלית). 1990-11-13.
↑  Sampson, Ted (1990). "Review of Selected Poems, 1938-1988". World Literature Today. 64 (3): 507–508. doi:10.2307/40146791. ISSN 0196-3570. JSTOR 40146791.
↑  "רִיטְסֹוס, יַנִיס", האנציקלופדיה העברית (כרך מילואים ב), חברה להוצאת אנציקלופדיות, , עמ' 1006
↑  “דברי תאווה” של יאניס ריצוס בתרגום פרץ-דרור בנאי
↑  "עיקר העיקרים", מבחר שירים בתרגום רמי סערי, הוצאת רימונים, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522141305171  PLWABN: 9810606346905606  BIBSYS: 90102801  BNE: XX1089834  BnF: cb119220671 (data)  CANTIC: a11034166  CiNii: DA12467211  GND: 118788957  ICCU: CFIV023865  ISNI: 0000 0001 2148 6423  LCCN: n80037051  LNB: 000163109  MusicBrainz: 8d2a17f6-2213-4c0b-88ed-ba8984f62e71  NDL: 00473821  NKC: jn20000604657  NLA: 35454112  NLG: 28403  NTA: 068481977  RERO: 02-A000138025  SELIBR: 197679  SNAC: w6r49t8z  SUDOC: 027101614  Trove: 958595  VIAF: 116860933   WorldCat (עם VIAF): 116860933 
פסל "אבני שבויים 1" (1974) מאת הנס-יורגן ברוסטה בארלנגן. כולל שיר של יאניס ריצוס.
מנחם שמואלי (ממשי)

| --- | --- |

 לידה:  1879 נוסיבקה, אוקראינה
 פטירה:  25 מאי 1911 (בגיל 32 בערך) חוות כנרת
 מקום קבורה:  בית הקברות של כנרת
 כינויים נוספים:  ממשי, ממש"י
 ידוע בשל:  פועל, חלוץ, מסאי
 תקופת הפעילות:  1905–1911 (כ־6 שנים)
ערך זה עוסק בחלוץ העליה השניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מנחם שמואלי (גם מנחם שמואליביץ', מנחם שמואלביץ, שם לידה: מנחם מנדל סומילוביץ; 1879 – כ"ז באייר, ה'תרע"א, 25 במאי 1911), הידוע בשם העט והכינוי ממש"י (או ממשי) ובקיצורים מ. שמואלי ומ. מ. שמואלי, היה חלוץ העלייה השנייה, חבר בקומונת הסתתים, פעיל ציוני, מסאי, הוגה דעות ופועל בחוות כנרת. היה כתב של עיתון הפועל הצעיר ופעיל למען זכויות הפועלים וזכויות הנשים. הגה את רעיון חוות העלמות. קברו הוא הראשון בבית הקברות של כנרת, ולזכרו ניטעה חורשת האקליפטוס בכנרת. כינויו ממשי נגזר מצירוף האותיות הראשונות והאחרונות של שמו העברי, מנחם שמואלי .
קורות חייו

מנחם מנדל סומילוביץ נולד בנוסיבקה שבאוקראינה לקלונימוס (קלמן) אריה סומילוביץ ואשתו לאה. אביו היה סוחר בדים. מנחם מנדל היה הרביעי משישה ילדים. בילדותו למד בתלמוד תורה. ב-1896 עבר את בחינות הבגרות הממשלתיות בהצטיינות והצטרף לחיל הפרשים בצבא האימפריה הרוסית, שם שירת במשך ארבע שנים. עם שחרורו עבד כמורה במחוז צ'רניגוב במשך ארבע שנים. ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה. ממש"י עבד תחילה כשכיר יום במושבה רחובות ובמפעל הטבק בוואדי חנין. ב-1906 עבר לירושלים והצטרף לקומונת הסתתים ליד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות. בריאותו של ממש"י הייתה רופפת, ועל כן נאסר עליו לעבוד בסיתות.
ב-1909 עזב ממש"י את ירושלים ועבר לימה (היום המושבה יבנאל), שם עבד בסיקול אבנים ושירוש סידריות. לאחר שלושה חודשים עבר למושבה כנרת ועבד אצל יוסף טריידל. שלושה חודשים מאוחר יותר עבר ממש"י לחוות כנרת. בנובמבר 1910 חתמו ממש"י, בן-ציון ישראלי, משה אינגברמן ודוד דוברינסקי על חוזה אריסות בינם ובין המנהל משה ברמן, ועד מותו ב-1911 היה ממש"י חלק מקבוצת "האריסים". התגורר בבית המוטור יחד עם "שלישית יחד" (בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי). היה בין הראשונים שעסקו בניסויים של חקלאות שלחין של ירקות בחווה.
ממש"י היה פעיל של מפלגת הפועל הצעיר ועזר להקים את סניף ירושלים של המפלגה. ב-1907 השתתף באספת צירי המפלגה ביפו. בנוסף היה ממש"י כתב של עיתון הפועל הצעיר ופעיל למען לזכויות הפועלים וזכויות הנשים. בכתביו ניכר חוש צדק חברתי מפותח. ממש"י השתתף באסיפות, בדיונים ובוועידות.
מותו

ב-25 במאי 1911, בגיל 31, נמצאה גופתו של ממש"י על הדרך שבין בית המוטור לחוות כנרת, אחרי שיצא להביא לחם. רגליו היו יחפות, נעליו לצד הגופה, פניו כלפי מטה ופיו היה מלא בעפר. רופא ערבי שבדק את הגופה קבע שממש"י נפטר משבץ לב, אולם יש סברה כי נרצח על ידי שודדים בדואים. קברו הוא הקבר הראשון שנכרה בבית העלמין של כנרת. הוועד הגלילי של הפועל הצעיר החליט כי ביום השנה למותו, ב-1912, תינטע לזכרו חורשת אקליפטוס על תל ליד הכנרת אותו אהב. במלאת שנה למותו, בכ"ח באייר תרע"ב (25 במאי 1912), ניטעה לזכרו של ממש"י חורשת האקליפטוס על התל ליד הכנרת.
ממש"י היה דמות ידועה בקרב היישוב, ומותו הכה את הציבור היהודי בתדהמה. כך כתב נחום טברסקי בהספד שכתב בעיתון הפועל הצעיר:
נפש חמה ועדינה שאי אפשר היה לבלי לאהב. ממשי היה המגשים היותר בולט והיותר טפוסי של החלוצ[י]ות. את המהפכה בחייו הפנימיים עשה והצליח, והראה בזה דרך לרבים; ואת הנשמה הטהורה והנוחה בודאי לא ישכחו חבריו
הסופר יוסף חיים ברנר כתב דברים לזכרו:
…בחול המועד סוכות בשנה זו, באחת הישיבות של אספת "הפועל הצעיר" הששית, היה הדבר. הנאספים התחבטו בשאלת-השאלות: היכן הם כל אותם שבאו לפני שנים אחדות לעבוד בארץ-ישראל? האומנם גם כוחם של אלה לא היה אלא בפה? ומדוע נשארנו מעט מן המעט? מדוע דווקא עכשיו, כשהצורך בפועל עברי הוא הכל – אין זה האחרון בנמצא? היכן הם טובי בניו של עמנו? העוד לא אבדה, אפוא, תקותנו?
אז קם [שמואלי]– צעיר גלוח וספור כאיש-צבא, צהוב וכחוש, בטוּז'וּרקה לא-פראַנטית כל עיקר, בעל קומה למעלה מבינונית, בעל תנועות של מי שהקדיש לפנים כל חייו לתורה, בעל ראש מוקף מטפחת לבנה פלחית ... ובהפסקות ובגמגום, בחשאי ובביישנות, אבל בעקביות ובהירוּת ועקשנות קיצונית, עמוֹסית הזכיר לחבריו…
כתביו

ב-1961 יצא ספר המכיל אוסף נבחר של כתביו של ממש"י, וכן דברים שכתבו עליו אחרים, ביניהם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר, נחום טברסקי ובן-ציון ישראלי.
כתביו של ממש"י כוללים יומנים פרטיים ורשימות רבות שכתב לעיתון הפועל הצעיר, בהן הביע את דעותיו בנושאי אקטואליה, סוציאליזם, מעמד האשה ועוד. על רשימותיו נהג לחתום ממשי, ראשי התיבות של שמו העברי (מנחם שמואלי). שם עט זה, המבטא גם כמיהה למימוש עצמי, הפך גם לכינויו. לאחר שעבר לחוות כנרת המשיך לכתוב לעיתון. טוריו תיארו את מאבקם של הפועלים מול פקידות יק"א ונושאים אחרים מענייני היישוב. בתקופת מגוריו בירושלים התייחס ממשי ביומניו ליהודי ירושלים שחיו על כספי החלוקה:
לירושלים זו עיר המתים היודעת רק לקונן ולבכות עיר שבניה נושאים עליהם סבל ירושה של עשרות דורות ואינם יכולים להיפטר ממנו באו ילדי התחיה ילדי החיים ובשיר התחיה בפיהם השיר "אין אויף דער רויטער פאן איז גיט דא קיין נאציון" [ועל הדגל האדום אין אף אומה.], הפיחו רוח חיים חדש בהעצמות היבשות בהבטלנים הירושלמים המבכים החורבן ושמחים בקיומו.
כתביו > "שאלת הפועלת הגלילית" וחוות העלמות

ב-1910 פרסם ממש"י מאמר פורץ דרך, "שאלת הפועלת הגלילית", בו התרעם על היחס לנשים בכלל ופועלות בפרט. זוהי ההתייחסות הראשונה לעניין הפמיניסטי בתקופת היישוב החדש. על פי יוסף שפירא, ”זכות מיוחדת לו לשמואלי-ממשי בהעלאת שאלת הפועלת... ממשי היה הראשון שהעלה במחנה העבודה הקטן את שאלת הפועלת... באותם הימים כאשר איש עדיין לא שם לב לחשיבותה של בעיה זו.”
כך כתב ממש"י:
הריני פה בא"י כמעט חמש שנים, השתתפתי בהרבה אספות פועלים, ומה לא נדבר באותן האספות? — על דברים שלא נולדו בעולם ועל דברים שנולדו נפלים; על היאוש שבתחיה ועל התחיה שביאוש — על הכל נדבר שם, ואף פעם לא שמעתי, שתעלה על סדר היום של האספה גם שאלת הפועלת החקלאית או שאיזה נואם יגע בשאלה זו בדרך אגב. והלא תמיד שואלים אנו — אם יוכל פועל חקלאי להתקים מעבודתו? והשאלה מוסבה ביחוד על פועל בעל משפחה, ובמצב כזה של פועל הרי יש עוד נפש אחת — האשה שיש לה השפעה גדולה ולפעמים גם מכריעה בחיי הפועל — ומדוע אין היא מובאה בחשבון?
באותו מאמר, הגה ממש"י את רעיון ההקמה של חוות העלמות, שהוקמה חודשים אחדים אחרי פרסום המאמר.
כשם שנקטנו אמצעים לחנך פועלים חקלאים, כך צריכים אנו לנקוט אמצעים לחנך פועלות חקלאיות, ואחד מהאמצעים הראשונים הוא: ליסד על־יד החווה כנרת מחלקה לגידול בהמות, עופות וכו', שעלמות תוכלנה להתלמד שם ולהתרגל בעבודה זו.
כתביו > נושאים אחרים

ממש"י היה גם בין הראשונים שדיווח על התארגנות הערבים ונטייתם להכרה עצמית. כבר ב-1908 כתב ממש"י, "חד–העין, שגם המחמירים באנשי העלייה השנייה הכירו ברצינות הגיגיו", על הערבים:
הנה העם הזה, שהורגלנו תמיד לחשוב אותו לפרא, הולך ונעשה בעל הכרה יותר ויותר, ומתארגן כבר למעשים משותפים במידה כזו שלא ראינו אותה גם אצל עמי אירופה היותר מפותחים.
דיווחיו של ממש"י על קורות השביתה הגדולה בחוות כנרת, שאחד ממארגניה היה ברל כצנלסון, מהווים עדות היסטורית ומחקרית על אחד מסכסוכי העבודה הראשונים של תנועת העבודה בארץ ישראל. השביתה הייתה "לאבן דרך בתולדות תנועת הפועלים הארץ ישראלית".
לקריאה נוספת

עטיפת "מ. שמואלי (ממשי): חמישים שנה לפטירתו"יוסף שפירא (עורך), מ. שמואלי (ממשי): חמישים שנה לפטירתו, הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים, [תל–אביב] 1961
שמעון קושניר, אנשי נבו: פרקי עלילה של אנשי העלייה השנייה, עם עובד, 1968
יוסף שפירא, הפועל הצעיר: הרעיון והמעשה, עיינות, 1968
ברכה חבס, החצר והגבעה סיפורה של קבוצת כנרת, עם עובד, 1968
הערות שוליים

↑  יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר (עורכים), שמואלי (ממשי), מנחם מנדל, לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, עם עובד, 1983, עמ' 495
↑  עודד ישראלי וצמרת אביבי, מנחם מנדל שמואלביץ ממש"י - תעלומת מותו - הקבר הראשון בכנרת, באתר סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850, ‏2012-11-15
↑  מכון לבון, תיק שמואלי IV 104 10791
↑  מוקי צור, התשמע קולי, עם עובד, 1994, עמ' 47
↑  מרדכי נאור, כנרת - החצר והחווה, מקוה ישראל: המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2011, עמ' 101
↑  משה שויגר, אור הזויות, הוצאת דבר, 1945
↑  בן-ציון ישראלי, ימים ראשונים בחוות כנרת, דבר, 24 ביולי 1958
↑  הועד המרכזי, ע"ד "מצבה" לחברנו מ. שמואלי ("ממשי"), הפועל הצעיר שנה חמישית, מספר 14–15, 1912, עמ' 24
↑  נחום טברסקי, על קברו של חבר, הפועל הצעיר, 14 ביוני 1911
↑  י"ח ברנר, שמואלי, הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 22, הפועל הצעיר, 1911, עמ' 8-9
↑  יוסף שפירא (עורך), מ. שמואלי (ממשי): חמישים שנה לפטירתו, תל אביב: הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים, 1961
↑  תנועת הפועלות בארץ ישראל מראשיתה עד 1927, דפנה יזרעאלי, קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה גליון 32, יד יצחק בן-צבי, 1984
↑  ממשי, לשאלת "הפועלת הגלילית", הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 4, 1910, עמ' 4-6
↑  חיים שורר, הקבר הראשון בכנרת, דבר, 30 במאי, 1935, עמ' 8
↑  ממשי, מכתבים מהגליל (א), הפועל הצעיר שנה שנייה, מספר 3, הפועל הצעיר, 1908, עמ' 10-11
↑  מאיר חזן, ראשית ה'מתינות' במפלגת הפועל־הצעיר בשנים 1905–1917, עיונים בתקומת ישראל 12, 2002, עמ' 239–269, בעמ' 251
↑  ממשי, השביתה בכנרת, הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 12, 1911, עמ' 5-7
↑  מבוא, פרוייקט מאה שנים לשביתה הגדולה בכנרת, באתר חצר כנרת שלנו: יומן הרשת של צוות חצר כנרת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519100405171  VIAF: 308282338   WorldCat (עם VIAF): 308282338 
הודעה מ-1912 על נטיעת חורשת האקליפטוס לזכרו של ממש"י
מודעת האבל על מותו של ממשי, 1911
קברו של ממשי בבית הקברות כנרת
מנחם שמואלי (ממשי), תרל"ט - תרל"ע
לנדסמנשאפט

לַנדְסְמַנְשַאפְט (ביידיש: לאנדסמאנשאפֿט – איגוד יוצאי עיר; ברבים לאנדסמאנשאפֿטן, ומכאן באנגלית: Landsmannschaften) הוא ארגון סיוע הדדי ונדבנות של מהגרים יהודים יוצאי אותה עיר או אותו אזור. הייתה זו צורת ההתארגנות המקובלת של מהגרים יהודים ממזרח אירופה החל מסוף המאה ה-19 ובמהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20. עיקר מטרתם ופעולתם של ארגוני הלנדסמנשאפטים הייתה להקל על המהגרים היהודים ממזרח אירופה את תהליך קליטתם ושילובם, בעיקר בארצות הברית. רוב הלנדסמנשאפטים פעלו בניו יורק, אך היו שפעלו גם בערים אחרות בארצות הברית אליהן היגרו יהודים ממזרח אירופה, ואף במדינות אחרות כמו קנדה, דרום א וישראל.
הרקע להיווצרות הלנדסמנשאפטים > ההגירה היהודית לארצות הברית

רבים מיהודי מזרח אירופה, ובמיוחד יהודי תחום המושב ברוסיה, היו נתונים לעוני ולרדיפות וסבלו ממשטר שהגביל את חייהם הן מבחינה אישית והן מבחינת אפשרויות התעסוקה שלהם. מצב זה, ובנוסף ריבוי טבעי גדול וגידול ניכר באוכלוסייה, הוביל יהודים רבים לחפש לעצמם חיים חדשים. השינויים הטכנולוגיים שאפשרו תנועה המונית של בני אדם, ומדיניות ההגירה החופשית של ארצות הברית, הובילו לגל הגירה גדול מאוד של יהודים, בעיקר ממזרח אירופה, החל משנת 1881. כך, משנה זו ועד 1924, שבה ארצות הברית סגרה את שעריה להגירה, היגרו אליה כ-2.5 מיליון יהודים. המהגרים היהודים התרכזו בעיקר בערים הגדולות והריכוז הגדול ביותר שלהם היה בלואר איסט סייד (Lower East Side) שבמנהטן, ניו יורק.
משהיו משוחררים מכבלי שלטונות הדיכוי במזרח אירופה וחיו חיי חופש בארצות הברית, יכלו היהודים לעצב את זהותם ואת קהילותיהם לפי רצונם ובאופן חופשי. כך, השכונות היהודיות בערים הגדולות הכילו, לצד העוני בו חיו רבים מהיהודים, גם חיי קהילה פורחים. עקב מספרם הרב, כללה אוכלוסיית המהגרים היהודים בתוכה גוונים שונים שהיוו קרקע פורייה להיווצרות חלוקה פנימית לפי מקום מוצא, מעמד חברתי, מידת דתיות, עמדה פוליטית, ומשתנים רבים שנוספו בהמשך, כמו מחלוקות פנימיות ותחומי עיסוק.
הרקע להיווצרות הלנדסמנשאפטים > זהות חצויה

לרוב, המהגרים היהודים לא חשו רגשי נאמנות לארץ מוצאם שממנה היגרו, אך חשו קשר לשפתה, לתרבותה, למנהגי הפולחן הדתי שנהגו בה, לסביבה שבה גדלו וחשו קרבה לאנשים מאותו אזור ממנו באו. המהגרים היהודים נטו להתרכז בשכונות שבהן מקור רוב האוכלוסייה היה האזור ממנו הגיעו. ריכוז זה תורגם גם לדפוס התעסוקה של המהגרים שאף הוא קיבל אופי מלוכד. כך, מהגרים מבסרביה נכנסו לתחום הדפוס, מהגרים מהונגריה עסקו בייצור עניבות וכדומה. בד בבד, החיים החדשים במדינה חופשית מילאו את היהודים בהערצה לעקרונות האמריקאים של חירות ושוויון.
הרקע להיווצרות הלנדסמנשאפטים > תרבות ארגונית יהודית

עד מחצית המאה ה-19 היה הארגון החברתי של היהודים במזרח אירופה מבוסס ברובו על מודל ריכוזי של קהילה מצומצמת בעיר או באזור מסוים. מודל זה הסתמך בעיקר על פיזור האוכלוסייה שנכפה ברובו על ידי השלטונות. כך לדוגמה, ליהודי רוסיה הותר להתגורר אך ורק באזור תחום המושב. גל ההגירה הגדול של יהודים ממזרח אירופה למערבה ולאמריקה במחצית השנייה של המאה ה-19 הוביל, בין היתר, גם לשינויים חברתיים במערכת הקהילתית היהודית המסורתית ויצר סוג חדש של ארגונים שלא היה קיים לפני כן. ארגונים אלו קיבלו אופי חדש, חילוני בעיקרו, וכללו ארגונים פוליטיים, ארגוני עובדים וארגוני עזרה הדדית. כך, תרבות הארגון הקהילתי המסורתי מחד והארגונים החדשים מאידך, ציידו את היהודים בניסיון ארגון קהילתי עוד לפני הגיעם לאמריקה ועזרו בעיצוב הקהילות היהודיות החדשות שם.
סוג ארגון שהיה נפוץ באירופה החל מאמצע המאה ה-19 וששימש עם הימים כמודל ללנדסמנשאפטים היה ה"חברה". ארגון כזה הקדיש עצמו למגוון מטרות חברתיות ודתיות כגון לימוד תורה, צדקה, חינוך, טיפול בצורכי דת והסדרה של אינטרסים מקצועיים. עדיין, ה"חברה" בסביבה האירופית לא ניתקה את עצמה ממודל הסמכות המרכזית לטובת אופי יותר דמוקרטי.
עם הזמן הורישה ה"חברה" תרבות ארגונית ללנדסמנשאפטים בשני מישורים מרכזיים: תרבות של התנהלות דתית של טקסים וסמלים שהועתקו ללנדסמנשאפטים עם ההגירה לאמריקה, ובנוסף לכך גם הסדרה פורמלית של הארגון באמצעות חוקי עזר ותיעוד מדוקדק בפרוטוקולים של ישיבות ושל החלטות.
עם זאת, היו הבדלים מהותיים בין ה"חברה" באירופה לבין הלנדסמנשאפטים שנוצרו באמריקה. הבדל אחד נעוץ באופן חלוקת המשאבים. בעוד ה"חברה" דגלה בצדקה, הלנדסמנשאפט דגל בעזרה הדדית. הבדל נוסף נשען על זניחת מודל ההנהגה הריכוזית המזרח אירופי ואימוץ מודל דמוקרטי ושוויוני בהשראת התרבות השלטונית והארגונית האמריקאית.
הרקע להיווצרות הלנדסמנשאפטים > תרבות ה"אחוות" הסודיות בארצות הברית

לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה ארצות הברית קרקע פורייה להתפתחות משמעותית של ארגוני אחוות כדוגמת הבונים החופשיים. ארגונים אלו היו עתירי ממון ויצרו סביבם הילה של יוקרה, ייחוד ומסתורין. המטרות שלשמן הוקמו האחוות היו מגוונות וניתן היה למצוא אחוות של עזרה הדדית, מפעלי ביטוח בריאות וביטוח חיים ואיגודים מקצועיים. המהגרים היהודים חזו בתופעה זו וביקשו לייסד לעצמם אחוות דומות בראייה שחברות בארגון כזה הוא סממן מובהק לאמריקאיות. כך, הלנדסמנשאפטים היהודים, על אף הקשר המהותי למקום מוצאם באירופה, שיקפו את השפעת הסביבה האמריקאית באופן יותר ברור מאשר המסורת הקהילתית ממנה באו ואימצו את דפוס הפעולה שהיה נהוג באחוות הסודיות האמריקאיות. מעל הכול, ההשפעה האמריקאית של טקסים, מסורת ארגונית וסמלי האחוות הסודיות, קיבלו ביטוי בלנדסמנשאפטים. התוצאה הייתה שילוב של ארגונים יהודיים עם מחויבות ליהדות בצורה שנראית מתאימה יותר לדרך האמריקאית מאשר ליהדות המסורתית.
היווצרות הלנדסמנשאפטים > ארגונים מבוססי מוצא טרם גל ההגירה הגדול

עד לשנות ה-20 של המאה ה-19 הייתה הקהילה היהודית בעיר אמריקאית לרוב מונהגת על ידי ארגון אחד. אולם, בתקופה זו החל פיצול בתוך הארגונים, בעיקר בקרב היהודים יוצאי גרמניה, ונוסדו ארגונים חדשים המבוססים על אידאולוגיה או מוצא לפי המודל של ה-Studentenverbindung הגרמני, אותן אחוות מקצועיות שהיו נפוצות בגרמניה. ארגונים אלו ענו על הצרכים הבסיסיים ביותר של קהילה יהודית קטנה ומנותקת כגון קבורה, כשרות, צדקה וקהילה. כך, אחד הארגונים הראשונים שבישרו על האופי של הלנדסמנשאפטים היה ארגון בני ברית, שנוסד על ידי יהודים מהגרים מגרמניה וכלל מאפיינים של האחוות הסודיות בארצות הברית. אחת ממטרותיו, שאומצה בהמשך על ידי לנדסמנשאפטים רבים, הייתה לגשר על הפער בין מעמד המהגר למעמד אמריקאי. אולם, את התקדים הישיר ללנדסמנשאפטים יצרו טפטופי המהגרים היהודים שהגיעו לאמריקה ממחצית המאה ה-19 עם הקמת ארגוני קהילות שנקראו על שם עיר המוצא שלהם. כך, הלנדסמנשאפט המתועד הראשון היה חברה רפואי חולים של יוצאי קרקוב (Hevra Rafuei Chaulim Krakauer Society) אשר נוסד בשנת 1855.