stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האופרה של מונטה קרלו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז אמנויות במה, בית אופרה 
 מיקום:  מונטה קרלו 
 מדינה:  מונקו 
 בעלים:  סוסיאטה דה באן דה מר דה מונקו 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1879
 תאריך פתיחה רשמי:  1879 
 אדריכל:  שארל גרנייה 
 קואורדינטות:  43°44′20″N 7°25′42″E﻿ / ﻿43.738888888889°N 7.4283333333333°E﻿ / 43.738888888889; 7.4283333333333
 www.opera.mc
  (למפת מונקו מוגדלת) מונטה קרלו אצטדיון לואי השני ארמון מונקו צרפת הים התיכוןהאופרה של מונטה קרלו(למפת מונקו רגילה) מונטה קרלו אצטדיון לואי השני ארמון מונקו צרפת הים התיכוןהאופרה של מונטה קרלו
 
בית האופרה
האופרה של מונטה קרלו (בצרפתית: Opéra de Monte-Carlo) היא להקת האופרה של נסיכות מונקו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 סבלה מונקו ממחסור בבידור תרבותי והנסיך שארל השלישי החליט, יחד עם ה-Societe des Bains de Mers, לבנות בית אופרה במקום נישא המשקיף אל הים התיכון. בראשיתו היה זה התיאטרון הפרטי של שארל השלישי, עם כניסה ראשית שנשמרה למשפחת המלוכה וגרם מדרגות פרטי, שהוליך אל התא המלכותי, עתיר הקישוטים. תיאטרון זה היה ל-Salle Garnier, שנפתח בשנת 1879.
במהלך השיפוצים שנערכו בסאל גרנייה בין 2004-2005 העלתה הלהקה אופרות באולם הנסיכים ב"פורום גרימלדי" המקומי, מרכז כנסים והצגות מודרני, המשמש משכן קבוע להופעות הבאלט של מונטה קרלו והתזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו.
סאל גרנייה

תוך שמונה חודשים הושלם ה"סאל גרנייה", או "אולם גרנייה", בפיקוח האדריכל שארל גרנייה, שתכנן גם את "ארמון גרנייה" בפריז. "אולם גרנייה" החדש היה העתק מיניאטורי מדויק של בית האופרה הפריזאי. הוא מכיל רק 524 מושבים. כמו קודמו, משקף גם אולם זה את סגנון הבל אפוק.
האולם נחנך ב-25 בינואר 1879 בהופעתה של שרה ברנאר בלבוש נימפה. האופרה הראשונה שהועלתה שם הייתה "האביר גסטון" של ז'אן-רובר פלנקט, ב-8 בפברואר 1879. אחריה באו עוד שלוש אופרות בעונה הראשונה.
הודות למנהל המוזיקלי הראשון, ז'יל כהן (שמילא תפקיד חשוב בהבאת אדלינה פאטי) ולשילוב המוצלח של ראול גינסבור, המנהל החדש משנת 1883, והנסיכה אליס, אשתו האמריקאית חובבת האופרה של אלבר הראשון, יורשו של שארל השלישי, תפסה הלהקה את מקומה על בימת הקהילה האופראית העולמית. גינסבור נשאר על כנו במשך שישים שנה, שבהן פיקח מגבוה על הפקות בכורה כמו "קללת פאוסט" של ברליוז בשנת 1893 ועל הופעותיו הראשונות, בינואר 1894, של הטנור האיטלקי פרנצ'סקו טאמאניו באותלו של ורדי, שאת התפקיד הראשי בה גילם בהצגת הבכורה של האופרה באיטליה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בין הזמרים שהופיעו בסאל גרנייה נלי מלבה ואנריקו קרוזו ב"לה בוהם" של פוצ'יני וריגולטו של ורדי (1902); פיודור שאליאפין בהצגת הבכורה של דון קישוט של ז'יל מאסנה (1910), ראשיתו של קשר ממושך בין הלהקה למאסנה והאופרות שלו, ששתיים מהן הוצגו שם לאחר מותו. עוד הופיעו שם טיטה רופו, ג'ראלדין פאראר, מרי גארדן, טיטו סקיפה, בנימינו ג'ילי, קלודיה מוציו, ז'ורז' טיל ולילי פונס, כולם במהלך השנים הראשונות לקיומו של בית האופרה.
עוד מלחינים הציגו שם אופרות פרי עטם בהצגות בכורה, ביניהם קאמי סן-סנס (הלן, 1904); מסקאני ("אמיקה", 1906); ופוצ'יני ("לה רונדין", 1927). מאז נחנך, אירח התיאטרון 46 הצגות בכורה עולמיות של אופרות.
באולם זה בוצעה הבכורה של הבלט רוח הורד מאת מיכאיל פוקין על ידי הבלט רוס בכיכובם של ואצלב ניז'ינסקי ותמרה קרסבינה.
"תור הזהב" של הסאל גרנייה חלף לבלי שוב, כיוון שלהקות קטנות עם בתי אופרה קטנים אינן מסוגלות להעלות הפקות בעלויות אסטרונומיות. אף על פי כן, גם כיום מעלה הלהקה עונה של חמש או שש אופרות.
גלריה

סאל גרנייה
לפני קונצרט "מאטינה" של הפילהרמונית של מונטה קרלו
פרסקו אלגוריה של מוסיקה מאת גוסטב בולאנז'ה גבוה מעל הבמה
התא המלכותי
שער כניסת הנסיך לסאל גרנייה
ז'יל מאסנה מאת ליאופולד ברנשטאם
אלגוריה של מחול מאת הנרי לואי קורדייה
לקריאה נוספת

Zeitz, Karel Lynn, Opera: the Guide to Western Europe’s Great Houses, Santa Fe, New Mexico: John Muir Publications, 1991. ISBN 0-945-465-81-5
דעת תורה

בטרמינולוגיה החרדית, דעת תורה היא דעתו של גדול הדור בכל נושא שאין לו התייחסות מפורשת בתורה.
המושג דעת תורה נועד לייחס לאדם הנחשב גדול בתורה את היכולת לשמש לפה עבור התורה ולהביע את דעתה (שאינה מובעת בה בגלוי) בשאלה הנדונה. הנחת היסוד של תפיסת עולם זו (הנובעת מתוך אמונת חכמים), שהעיסוק הרב בתורה מזכך את מוחו של האדם ומכשיר אותו לפסוק ולהכריע בכלל תחומי החיים.
דעת תורה היא מוטיב מרכזי בחיי החברה החרדית וברמה פחותה אף בחיי החברה החרדית-לאומית. הפרסום הפומבי של 'דעת התורה' נעשה בדרך כלל באמצעות העיתונות המפלגתית בהתייחס לסוגיות פוליטיות.
התפתחות המושג

הביטוי "דעת תורה" או "דעת התורה" מבטא בספרות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה את מה שהיום מקובל לבטא כ"עמדת ההלכה" או "השקפת היהדות". אמנם בספרות חז"ל ואף במכלול ספרות האחרונים משמעותו של הביטוי שימשה להגדיר או את השיתוף הקיים בין דעת לתורה (לדוגמה במשנתו של הרמב"ם, שראה את הפיזיקה והמטפיזיקה כמשלימות את התורה) או כביטוי לידיעה ברורה של דין התורה (מסכת חולין צ', ב'), אולם בהמשך מושג זה קיבל אופי אחר.
במידה מסוימת, גמישותה של הסמכות הרבנית לקבוע בענייני "דעת תורה" עולה על יכולתה לפסוק הלכות, שכן פסיקת "דעת תורה" היא למעשה אינטואיטיבית ואינה מחייבת כתיבה הלכתית מסודרת ומנומקת. לפיכך גם היכולת לחלוק עליה מוגבלת ביותר, אלא אם כן החולק נחשב לבעל שיעור קומה המאפשר לו להביע "דעת תורה" כהבנתו. חוקרים אחדים (גרשון בקון, לורנס קפלן, יעקב כ"ץ) סברו כי דעת תורה כוללת בתוכה ממד של אלטעות (Infallibility, חסינות מפני טעות) כעין זו שיוחסה לאפיפיור החל מוועידת הוותיקן הראשונה (1870). ואולם, נראה כי התפיסה החרדית פחות קיצונית בעניין זה. רק לעיתים נדירות ניתן למצוא בה ניסוחים מפורשים של אלטעות, ובדרך כלל הדגש הוא על כך שהאדם הפשוט איננו יכול לשפוט או לבקר את שיקול דעתם של ה"גדולים".
"דעת תורה" הוא מונח שהופיע במקורו בספרות ההלכה, אך שם הוא משמש כמטבע לשון, שאין עומדת מאחוריו תפיסה מגובשת. הוא הפך לדוקטרינה בעיקר עם עלייתה של אגודת ישראל.
דוקטרינת דעת תורה החלה כנראה אצל הרב ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים. היא פותחה בעיקר בדור שלאחריו על ידי תלמידו ר' אלחנן וסרמן, וכן על ידי ר' חיים עוזר גרודז'נסקי והחזון איש. כל אחד מהם תפס את סמכותם של גדולי התורה בגוון שונה במקצת. הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), שמיעט להשתמש במונח דעת תורה, אמר כי לגדולי התורה יש "חלק חמישי בשולחן ערוך" (שבו ארבעה חלקים), המורה גם בעניינים שאינם בארבעת החלקים הקיימים.
הרב אלחנן וסרמן ציטט מרבי חיים מוולוז'ין ש"בשעה שסוחר עצים בא להימלך אם לקנות יער, ישנה עבורו תשובה בתורה, צריכים רק למוצאה...".
כיום יש הרואים את "דעת תורה" כצורה של תאולוגיה פוליטית יהודית, היוצרת תשתית עיונית לתיאוקרטיה בזעיר אנפין.
הפולמוס והיישום

אופן היישום של גישת דעת תורה אינו ברור. למשל, דווקא הרב חיים עוזר גרודז'נסקי, שנחשב למנהיג הרוחני של אגודת ישראל בליטא, כתב לרב הרצוג בשנת 1938 שבמדינה העומדת לקום ניתן לקיים משפט פלילי אזרחי על פי שיטת הר"ן (דרשות הר"ן, י"א), כלומר, הוא לא ראה צורך בהכפפת כל מרכיבי הממשל להוראות חכמי התורה. הרב הרצוג חלק עליו ורצה שכל מערכת המשפט תהיה דתית.
עימות מפורסם הנוגע לגישת דעת תורה התקיים כאשר ראשי תנועת המזרחי, ד"ר יצחק רפאל והרב יהודה לייב פישמן מימון, פנו לחזון אי"ש בהקשר לחוק השירות הלאומי לבנות. התנגדותו של החזון אי"ש לוותה בטיעון שאיסור ביחס לחוק זה מופיע ב-"שולחן ערוך החמישי".
הפולמוס כלל פעמים גם ויכוח באשר לשאלה מיהם האישים שניתן לקובעם כגדולי הדור ולהתייחס לדעתם כאל דעת תורה (כך התנגד הרב צבי יהודה הכהן קוק לקביעת החזון אי"ש כגדול הדור), וכן ויכוח עקרוני: אישים רבים התנגדו לעצם המושג בצורתו המודרנית, וטענו שידיעות בתורה אינם מוסיפות ידע בעניינים חוץ־הלכתיים. כך לדוגמה מייסד חסידות חב"ד הרב שניאור זלמן מלאדי והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
באופן מעשי, היישום של דעת תורה פירושו כפיפות של המנהיגות הפוליטית לחכמי התורה. הדבר בא לידי ביטוי באגודת ישראל הכפופה למועצת גדולי התורה, במפלגת דגל התורה הכפופה למועצת גדולי התורה שלה, ובמפלגת ש"ס הכפופה למועצת חכמי התורה. בפועל, חכמי התורה מתערבים בדרך כלל רק בשאלות דתיות או בשאלות הנוגעות למגזר החרדי ולא בשאלות ציבוריות אחרות בתחומי הביטחון וכלכלה.
אחרים טענו כי בפועל פוליטיקאים מצליחים לתמרן רבנים להבעת העמדות בהם חפצים הפוליטיקאים.
בקרב חרדים מודרניים ניתן משקל נמוך יותר ל"דעת תורה", לעומת המשקל הרב שניתן לו בקרב ה'מיינסטרים' החרדי. בעקבות התנהלות הציבור החרדי בתקופת מגפת הקורונה נמתחה ביקורת על התנהלות הציבור החרדי בהקשר של הישמעות לדעת תורה, מתוכו.
דעת תורה בחסידות

דוקטרינת דעת תורה פותחה על ידי אישים מן המחנה הליטאי, ולדעת חוקרים אחדים היא מהווה כעין גרסה ליטאית לתפיסת הצדיק החסידית.
גם בחסידות עצמה, קמו מערערים על הרחבת סמכותו של הרב או הצדיק לעניינים ארציים. כך למשל באיגרתו של הרב שניאור זלמן מליאדי, מייסד חסידות חב"ד אל חסידיו הבאים לשאול בעצתו בנושאים גשמיים:
אהוביי אחיי ורעיי מאהבה מסותרת תוכחת מגולה: לכו נא ונוכחה, זכרו ימות עולם בינו שנות דור ודור, ההייתה כזאת מימות עולם? ואיה איפוא מצאתם מנהג זה באחד מכל ספרי חכמי ישראל הראשונים והאחרונים, להיות מנהג ותיקון לשאול בעצה גשמיות כדת מה לעשות בענייני העולם הגשמי? אף לגדולי חכמי ישראל הראשונים כתנאים ואמוראים אשר כל רז לא אנס להו ונהירין להון שבילין דרקיע, כי אם לנביאים ממש אשר היו לפנים בישראל, כשמואל הרואה אשר הלך אליו שאול לדרוש ה' על דבר האתונות שנאבדו לאביו, כי באמת כל ענייני אדם לבד מדברי תורה ויראת שמים אינם מושגים רק בנבואה, ולא לחכמים לחם
למרות הגישה המקובלת שבחברה החסידית ה"רבי", מהווה את התחליף לדעת תורה, אין הדברים נכונים בהכרח. בחסידות אמנם ה"רבי" וה"צדיק" נחשב לצינור המקשר אל השפע האלוהי; אולם דבר זה נובע מהקשר שלו לקב"ה ולאו דווקא מידיעת התורה שלמד (אדמו"רים מתמנים לתפקידם בירושה, וכך היו שהתמנו בגילאי 13–16 שנים). תפקידו של ה"רבי" כצינור, התבטא בחסידויות מסוימות כביטוי ליכולתו ולצורך בהכוונתו אף בנושאים חומריים, אולם היו חסידויות (כדוגמת חסידות קוצק) שהתנגדו לגישה זו. גם היום בציבור החסידי, המושג דעת תורה מתקשר יותר לפוסקי ההלכה, לעומת הציווי "לא יסור" או החיפוש אחר "סם החיים" המתקשר עם האדמו"ר.
הסברים לתופעה

התופעה של דעת תורה, המתבטאת אף בהתייחסות למושג "גדול הדור", נתנה מקום רחב לפרשנויות שונות, ששאפו להסביר את הצורך בהופעתה מבחינה היסטוריוסופית, דתית, ואף סוציולוגית.
האסכולה הליטאית מבארת את המושג דעת תורה בכך שכל אדם מן היישוב באשר הוא, הריהו מושפע בהכרח מן הדברים שהוא שומע וקורא, ואלו מעצבים את תפיסת עולמו בדרכים גלויות וסמויות לרוב. לעומת זאת, תלמיד חכם שזכה ל"דעת תורה" מתאפיין בכך שמעודו לא קרא חומר לא תורני כגון עיתון או ספר מכל סוג שהוא ומעולם לא שמע הרצאות לא תורניות ולא שוחח עם אנשים מחוץ למעגל התורני-הלכתי. כתוצאה מכך הלך מחשבתו מושתת אך ורק על השכלה במסלול התורני-הלכתי. לפיכך, בכל שאלה אקטואלית שעל הפרק, גם אם אינה מפורשת במקורות (כגון מפני שהיא קשורה בהתפתחויות טכנולוגיות חדישות, או בסיטואציה פוליטית חדשה), הרב בעל דעת התורה יכול בכל זאת להביע את דעת התורה. ברוח זו מסביר הרב וסרמן את מקור כוחו של רבו החפץ חיים. כך גם מסביר הרב משה פיינשטיין את העניין בהקדמתו לספר השו"ת שלו "אגרות משה".
כתוצאה מאבחנה זו, גדול הדור אינו בהכרח הפוסק ההלכתי הגדול ביותר, או בעל המוח השנון ביותר. הוא יכול ברמה העקרונית להיות איש תמים במקצת ללא רקע של פוסק, ובלבד שהוא מאופיין בכך שכל ימיו עברו עליו אך ורק בין כותלי בית המדרש, והוא מוערך כאדם שאינו מניח לאינטרסים אישיים שלו להתערב בשיקוליו. החזון איש כותב בכמה מאגרותיו, שאין כללים מדויקים לזיהויו של אדם כבעל דעת תורה, אלא כלל ישראל יש לו "חוש ריח" מיוחד לדעת מי זכה ל"דעת תורה" ואליו הם פונים בהמוניהם לקבל הדרכה וייעוץ.
עד להתפתחותה של תפיסה זו היה מקובל שרק הציבור החסידי שואל כל דבר את רבותיו, שזכו להילה של בעלי ידע רוחני עליון, "רוח הקודש", בעוד הציבור הליטאי, מתוך חוסר קבלה של תפיסות מיסטיות אודות המנהיג, "מחליט לבד". בעשרות השנים האחרונות, תפיסה מחודשת זו על ההגיון הפנימי שבה מסייעת גם לליטאי השכלתן לקבל את הרעיון של "הרבי", עד שכמעט לא ניכר הבדל בין המגזרים בעניין היחס לסמכות הרבנית. כמעט כל אדם חרדי נוהג להתייעץ באופן קבוע עם אחד מהרבנים, וכך גם עסקני הציבור והפוליטיקאים החרדיים אינם מהינים לזוז ימין או שמאל ללא החלטת גדולי הדור.
הסברים לתופעה > דעת תורה כנבואה

הסבר אחד, שהתבטא בעיקר בפרשנויות בציבור הדתי לאומי, ופעמים רבות התבטא באופי ההתייחסויות בציבור החרדי לאומי, שילב מושג זה ביחס להשקפותיהם הרואות בהקמת מדינת ישראל את הגאולה. יש שראו במושג "דעת תורה" את חזרתה של הנבואה לישראל בימינו, שכן בחוגים החרדיים מתייחסים אל חוות הדעת של הרבנים הבכירים באותה חרדת קודש שנשמרה בעבר לדברי נבואה, אף שכאמור אין הן עוסקות בנושאים תורניים צרופים. פעמים שגישה זו ייחסה אמירות כלליות של אישים מסוימים כאקסיומות שאינם יכולות להשתנות. כך לדוגמה למאמר הדור של הראי"ה קוק יוחסו בקבוצות מסוימות סגולות נבואיות[דרוש מקור], ואף נאומו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בהקשר לחברון, שכם וירושלים לפני שחרורן במלחמת ששת הימים התאפיין בפרשנויות שראו בדבריו נבואה.
הסברים לתופעה > דעת תורה כתחליף לאדמו"ר החסידי

החוקרים רואים בעלייתה של "דעת תורה" חלק מתהליך של ריאקציה חרדית שהתרחשה אחרי תום מלחמת העולם השנייה ועם התבססותה של "חברת הלומדים" בארץ ישראל. התבססותו של המושג דעת תורה בחברות ליטאיות, החסרות את האדמו"רים החסידיים, הובילה להשערות הרואות את הרקע להתפתחות בשאיפות לקביעת היררכיה ברורה, ונתינת תחליפים לשלטון האזרחי ולאדמו"ר החסידי בחברות אלו.
הערות שוליים

↑  Jewish Political Theology - The Doctrine of Da'at Torah as a Case Study (באנגלית), באתר Academia.edu.
↑  אביעזר רביצקי, דת ומדינה במחשבת ישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה. עמ' 12.
↑  איגרת הקודש לבעל התניא, פרק כ"ב
↑  אגרות הראיה חלק ב' איגרת תשכו
↑  חנן גרינווד, ‏הראיון האחרון עם אורי אורבך בכיפה,  באתר כיפה, 26 בדצמבר 2014
↑  לעמוד על נפשנו, באתר צריך עיון
↑  נאום הרב אלחנן וסרמן בכנסייה הגדולה במרינבאד. קובץ הפרדס, אתר היברובוקס.
↑  ראו אברהם אלקנה כהנא שפירא, "דעת תורה", תחומין ח, עמ' 363–364
| יהדות אורתודוקסית |
| --- | --- | --- |
| זרמים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסיה מודרנית • נאו-אורתודוקסיה |  |
| ארגונים רבניים | ק"ק כנסת ישראל • OU‏ • אגודת הרבנים • מועצת גדולי התורה • הרבנות הראשית לישראל • אגודת הרבנים בפולין • העדה החרדית • התאחדות קהלות החרדים • חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי • התאחדות הרבנים • ועידת רבני אירופה • מועצת חכמי התורה • מרכז רבני אירופה |  |
| הגות | עיקרי האמונה היהודית • תורה מן השמים • נצחיות התורה • אמונת חכמים • דעת תורה • טיעון העד (יהדות) |  |
האן (יחידה אדמיניסטרטיבית)

האן (ביפנית: han 藩) היו הפייף של אדונים פיאודלים, או דאימיו, ביפן של תקופת אדו. מלומדים קונפוציאנים החלו להשתמש במילה זו באמצע תקופת אדו כחיקוי לשיטה הפאודלית של סין הקדומה, והמילה הפכה לביטוי שגור בעת תקופת מייג'י. אף על פי שמונח "האן" לא נמצא בשימוש רשמי כיום, מעמדו כמונח המתאר נחלות פיאודליות בתקופת אדו השתרש.
האן היו טריטוריות בתקופת אדו שהניבו 10,000 קוֹקוּ אורז (יחידת מידה; 1 קוקו=278.3 ליטר) או יותר. מספרם של ההאן השתנה, אך לרוב עמד על סביבות 300. לעיתים היו מקימים האן בתוך טריטוריה של האן אחר, ואלה נקראו שינהאן וניתנו לרוב לבניו של הדאימיו שלא עמדו לרשת אותו.
ההאן הגדול ביותר ביפן, מלבד זה של השוגון, היה האן קאגה, שהניב מעט מעל מיליון קוקו בשנה.
ביולי 1871 פורקו כל ההאן לטובת שיטת מחוזות.
השוואה מול פרובינציות

פרובינציות ( kuni 国) נוסדו ביפן במאה השמינית על ידי הקיסר. הפרובינציות היו חטיבות מנהלתיות של הממשלה המרכזית, ובראשן עמדו מושלים שמינתה החצר הקיסרית בקיוטו. בסוף תקופת הייאן נחלש השלטון המרכזי, והמושלים המקומיים התקשו לעמוד בפני הלוחמים המקומיים. כשנוסדה שוגונות קאמאקורה, נמסר תפקיד שמירת הסדר בפרובינציות לסמוראים המקומיים, שנקראו דאימיו.
בתקופת מורומאצ'י איבדה החצר הקיסרית את כל סמכויותיה המנהלתיות, וכך יכלו הדאימיו לרכז את כוחם בתוך הפרובינציות. בדרך זו הקימו הדאימיו מערכת שלטונית מרוכזת בתוך כל פרובינציה. שיאה של מערכת זו התבטא בשיטת ההאן, בה שלט כל דאימיו בפייף שלו כממלכה נפרדת בה נהנה מעצמאות יחסית בכל הנוגע לעניינים פנימיים.
שוגונות טוקוגאווה הגדירה את הדאימיו כסמוראי שהפייף שלו הניב 10,000 קוקו בשנה, ונחלתו של הדאימיו הייתה האן. דאימיו היה רשאי, באישור השוגון, להקים נחלה נפרדת בתוך ההאן שלו, ולמסור אותו למקורביו או לבניו שלא עמדו לרשת אותו. שליטים של נחלות כאלה היו עשויים לזכות בתואר דאימיו מהשוגון, אך לרוב נחלות אלה היו כפופות להאן ממנו יצאו.
כשנפלה שוגונות טוקוגאווה, נותרה שיטת ההאן על כנה למספר שנים נוספות בתקופת מייג'י, אך לבסוף הוחלפה בשיטת המחוזות.
דירוג

ההאן דורגו על פי גודלם ועל פי ההכנסה שלהם, אך הסיווג נקבע לפי חשיבות פוליטית. ההאן הגדול ביותר הקיף שטחים הגדולים משטח פרובינציה. בפרובינציות מוטסו ודווה ניתן לדאימיו מעמד מיוחד מפני שההאן שלהם חלש על הפרובינציה כולה, ועל הדאימו בעלי הדירוג הנמוך ביותר נאסר לבנות טירות.
האגודה ההונגרית-יהודית למלאכת יד וחקלאות

| --- | --- |
 מדינה:  הונגריה
 משרד ראשי:  פשט, בודפשט
 מטה הארגון:  בודפשט 
 תקופת הפעילות:  1842–1945 (כ־103 שנים)
 mikefe.hu/mikefe
 
האגודה ההונגרית-יהודית למלאכת יד וחקלאות (בהונגרית: Magyar Izraelita Kézműves és Földművelési Egyesület או בראשי תיבות: MIKÉFE) הוקמה בשנת 1842 ביוזמת הקהילה היהודית של פשט מטרתה העיקרית של הארגון הייתה להגן על אינטרסים של בעלי מלאכה וחקלאים יהודים, שכן הגילדות לא קיבלו יהודים לחבריהן. בעלי מלאכה יהודים נזקקו אפוא לארגון גג המעניק גם הכשרה לצעירים (כמו בגילדות). בתמיכת לאיוש קושוט ולאיוש בתיאני, האגודה התקבלה לאגודות הסחר הלאומיות בהונגריה והחלה בהכשרה מקצועית. מאוחר יותר, משנת 1862, הוכשרו גם חקלאים וגננים.
ההקמה

כבר בשנת 1843 נרשמו נערים יהודים רבים להכשרתם כשוליות במקצועות שונים, כאש ניתנה על ידי הקהילה עדיפות לנערים מבתי היתומים של הקהילה. קבלתם להכשרה נתקלה בקשיים רבים מצד בעלי המקצועות הנוצריים וכן התעוררה בעיה נוספת של המזון הכשר שהיה צורך לספק להם.
ההקמה > הקמת בית השוליה (1892)

הקמת בית השוליה (tanoncotthon) הווה שלב משמעותי בפיתוח המוצלח והמוכר יותר ויותר של ההכשרה התעשייתית של צעירים יהודים בהונגריה. ברבע המאה שעברה מהקמת האגודה ועד להקמת מחנה ההכשרה הראשון בהונגריה, אושרה המטרה הודות לעבודה הנלהבת ומסירותם הקפדנית של המנהיגים היהודים המקומיים ושל בעלי מלאכה מעולים רבים מקרב החניכים היהודים שתרמו לפיתוח התעשייה המקומית.
בשנת 1892, האגודה חגגה 50 שנה להיווסדה, בנוכחות כמה מנהיגים בכירים במדינה ובבודפשט - בהשתתפות שר המסחר ומספר מזכירי מדינה (סגני שרים), ראש עיריית בודפשט. שם סופר לנאספים. כי על ידי שירות לטובת הכלל ומילוי שליחות בקרב יהודי הונגריה, האגודה הוכיחה את עצמה כראויה לתמיכה המוסרית והכספית שהתקבלה. על פי עדות המסמכים ששרדו, כגון באוסף משנת 1907, MIKÉFE הכשיר אלפי אנשי מקצוע צעירים ב-74 מקצועות, בעלי כישורי תעשייה וחקלאות-גננות. בכך האגודה גם סיפקה הוכחה ותרמה לשינוי התדמית הכוזבת של היהודים שטופחה במשך מאות שנים, לפיה יהודי מסוגל, או נוטה, רק למסחר וכספים. הזינוק הכלכלי-קיומי סייע גם לעלייה בקבלה החברתית של היהודים.
ההקמה > קיבוץ בהונגריה

בשנת 1908 הוקמה על ידי הקהילה מעין קיבוץ שהיה למעשה מחנה ההכשרה לגננות מגורים של MIKÉFE. הוא נוסד כאמור בשנת 1908 בכתובת 130–134 Keresztúri út. עיבדו שם כתשע מאות דונם: גינון פרחים ועבודות מטבח, גידול גפנים, משתלה, חממות, חקלאות שדה, רפת, גידול דבורים, גידול עופות. הפעילות העיקרית הייתה גידול פרחים ובשנות ה-20 הפכה האחוזה לגן הפרחים החשוב ביותר בהונגריה והפכה לספקית חנויות הפרחים האלגנטיות ביותר בבודפשט. היה שם גם חדר תפילה, שבו התקיימו תפילות בערבי שבת ובחגים.
על פי זכרונות, היישוב באמת פעל על פי עקרונות הקיבוצים המוקדמים: הכשרה בתנאי פנימייה, רכוש משותף, מעונות נפרדים לתלמידים - לגברים ולנשים, פעילות חקלאית, מטבח משותף וקפיטריה לתלמידים, בהם נעשה שימוש בתוצרת שגודלה.
לגבי השימוש בכסף המשותף הוחלט בישיבות. כך קרה שכמה בנים ביקשו כסף ליצאניות, כי "יש לנו זכות לקיים יחסי מין, אבל אי אפשר לעשות את זה עם הבנות פה..." הם לא הצליחו, הצעתם נדחתה. מספר זיכרונות מצביעים על כך שכבר בשנות ה-20 וה-30 ההכשרה הייתה למעשה הכנה לעלייה, והתפקוד כקיבוץ היה כנראה חלק מעיקרון זה.
MIKÉFE, כמו יוזמות יהודיות רבות אחרות בהונגריה בתקופת השואה, היא נעלמה כמעט ללא עקבות. היישוב נהרס כליל בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ. חלק מחברי האגודה נהרגו במהלך השואה, אחרים כנראה עלו והשתתפו בהקמת ישראל ובתנופתה החקלאית. ב-1949 פיזרה הדיקטטורה הקומוניסטית את האגודה סופית.
האגודה היום

חוג חברים של MIKÉFE (כחברה בקונגרס היהודי ההונגרי) קיים עד היום ועוסקת, בין היתר, בהגדלת מספר חבריו.
לקריאה נוספת

mazsike.hu
תקנון MAZSIKE
מגזין קיביץ
הערות שוליים

↑  הקמת האגודה היהודית הונגרית למלאכת יד וחקלאות עבר ועתיד 2010
האגודה הגאוגרפית הישראלית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1959–הווה (כ־65 שנים)
 www.geog.bgu.ac.il/iga
 
האגודה הגאוגרפית הישראלית, היא האגודה המקצועית של הגאוגרפים בישראל. חברי האגודה עוסקים בכל תחומי הגאוגרפיה האנושית והפיזית. האגודה הגאוגרפית פועלת מאז 1959 לקידום הגאוגרפיה הישראלית המגוונת וייצוגה בישראל ובעולם. האגודה הגאוגרפית הישראלית היא חברה ב"איגוד הבינלאומי לגאוגרפיה (IGU)".
האגודה היא מוסד ללא כוונת רווח והיא פועלת על פי עקרונות דמוקרטיים. בראש האגודה עומדת מועצה ונשיא, שנבחרים אחת לשנתיים ומהווים סמכות עליונה. בין נשיאי האגודה בעבר היו חתני פרס ישראל: פרופ' דוד עמירן, פרופ' דב ניר, פרופ' משה ברור ופרופ' אריה שחר.
מטרות

מטרות האגודה הן: קידום הידע והמחקר הגאוגרפי בישראל והפצתם, הגברת המודעות להישגים התאורטיים והיישומיים של הגאוגרפיה בישראל ובעולם וייצוג הגאוגרפיה בחברות, בגופים ובהתארגנויות אשר ניתן לקדם את פעולותיהם באמצעות הידע והמחקר הגאוגרפי. כמו כן עוסקת האגודה בקידום מעמדו המקצועי של הגאוגרף ובהעמקת התודעה הציבורית לתרומת המקצוע ויישומיו, בקידום הוראת הגאוגרפיה בישראל, בחיזוק קשרים וחילופי מידע בין העוסקים בגאוגרפיה ושוחריה ובהידוק שיתוף הפעולה בין המחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות בישראל וכן ייצוג הגאוגרפיה הישראלית בפורומים בינלאומיים.
פעילויות

האגודה הגאוגרפית מקיימת ימי עיון מקצועיים, המקדמים דיון ולימוד של נושאים תאורטיים של המרחב, ושל הגורמים המשפיעים עליו ומושפעים ממנו. כן מקיימת האגודה כנס שנתי רב משתתפים בחג החנוכה. הכנס השנתי מתקיים כל שנה באוניברסיטה אחרת, ובמסגרתו מחולקים פרסי האגודה לתרומה גאוגרפית ייחודית ולחינוך גאוגרפי. האגודה מרכזת את פעילותם של כתבי העת הגאוגרפיים "אופקים בגאוגרפיה" ו"הרשת הגאוגרפית", וכן מפעילה רשימת תפוצה ואתר אינטרנט. בחסות האגודה פועל ארגון הסטודנטים הישראלי לגאוגרפיה, החבר בארגון הסטודנטים האירופאי לגאוגרפיה (EGEA).
פרס האגודה הגאוגרפית הישראלית

פרס האגודה הגאוגרפית הישראלית מחולק מדי פעם (מאז תשנ"ו, 1996 חולק הפרס 18 פעמים) לגאוגרפים מצטיינים, בעיקר בתחום החינוך הגאוגרפי.
פרס האגודה הגאוגרפית הישראלית > הזוכים בפרס

| שם | שנת זכייה | הערות |
| --- | --- | --- |
| תמר סופר | 1996ה'תשנ"ו (1996) |  |
| דבורה שלו | 2000ה'תש"ס (2000) |  |
| חנה סיוון | 2001ה'תשס"א (2001) |  |
| יצחק הינברגר | 2002ה'תשס"ב (2002) |  |
| ד"ר איריס גרייצר | 2003ה'תשס"ג (2003) |  |
| צוות מט"ח | 2004ה'תשס"ד (2004) |  |
| גבי הורביץ | 2006ה'תשס"ו (2006) |  |
| צוות גאוגרפיה בבית הספר הדסים | 2006ה'תשס"ו (2006) |  |
| חנה ביתן | 2007ה'תשס"ז (2007) |  |
| דן שמר | 2007ה'תשס"ז (2007) |  |
| ד"ר לביאה אפלבוים | 2009ה'תשס"ט (2009) | פרס לתרומה גאוגרפית ייחודית |
| פרופ' ברוך קיפניס | 2009ה'תשס"ט (2009) | פרס לתרומה גאוגרפית ייחודית |
| ד"ר עומר חטיב | 2009ה'תשס"ט (2009) | פרס לחינוך גאוגרפי |
| מרכז הנגב לפיתוח אזורי במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון | 2010ה'תש"ע (2010) | פרס לתרומה גאוגרפית ייחודית |
| תלמה ויאיר לנדאו | 2010ה'תש"ע (2010) | פרס לחינוך גאוגרפי |
| גב' דליה פניג | 2011ה'תשע"א (2011) | פרס לתרומתה רבת השנים לקידום ופיתוח החינוך הגאוגרפי בישראל |
| פרופ' יעקב מעוז | 2011ה'תשע"א (2011) | פרס לתרומתו הייחודית ורבת השנים לפיתוח ולקידום תחום הגאוגרפיה בישראל |
| אלה פאוסט, סגנית המפמ"רית | 2013ה'תשע"ג (2013) | פרס לחינוך גאוגרפי |
| ד"ר ענת בר-כהן | 2015ה'תשע"ה (2015) | פרס לעשייה גאוגרפית יישומית |
| פרופ' רות קרק | 2016ה'תשע"ו (2016) | פרס לתרומה ייחודית בתחום המחקר |
| פרופ' משה ברוור | ה'תשע"ט (2019) | פרס מפעל החיים |
| כליל נוי | 2021 | אות למאמר מצטיין של תלמיד לתואר מוסמך |
| רועי מרום ויובל שמילוביץ | 2021 | אות למאמר מצטיין של תלמיד דוקטורט |
| פנינה גזית | 2021 | אות לגאוגרף מתחום החינוך הגאוגרפי על תרומה ייחודית ומתמשכת לחינוך הגאוגרפי |
| פרופ' גדעון ביגר | 2021 | אות לגאוגרף על תרומה ייחודית בתחום הפעילות הציבורית |
| פרופ' אורן יפתחאל | 2021 | אות לגאוגרף איש אקדמיה על תרומה ייחודית בתחום המחקר והעשייה האקדמית |
רשימת נשיאי האגודה הגאוגרפית הישראלית

1961-1977 פרופ' דוד עמירן
1977-1979 פרופ' דב ניר
1979-1981 פרופ' משה ברור
1981-1983 פרופ' אריה שחר
1983-1984 פרופ' אהרון יאיר
1984-1986 פרופ' יהודה גרדוס
1986-1988 פרופ' ברוך קיפניס
1988-1990 פרופ' עמירם גונן
1990-1992 פרופ' אליהו שטרן
1992-1995 פרופ' אהרון קלרמן
1995-1997 פרופ' גבריאל ליפשיץ
1997-1999 פרופ' שלמה חסון
1999-2000 פרופ' חנוך לביא
2000-2002 פרופ' שאול קרקובר
2002-2005 פרופ' יצחק שנל
2005-2007 פרופ' חיים קותיאל
2007-2009 פרופ' ראסם ח'מאיסי
2009-2011 פרופ' מיכאל סופר
2011-2013 פרופ' יאיר גולדרייך
2013-2015 פרופ' טל סבוראי
2015-2017 פרופ' נעם שובל
2017- 2019 פרופ' נגה קולינס-קריינר
2019-2021 פרופ' יצחק אומר
2021-2023 פרופ' נורית אלפסי
ראו גם

האיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה
הפסטיבל הבינלאומי לגאוגרפיה