stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמפוס סאלס
ביוגרפיה

יליד קמפינאס, סאו פאולו, בתקופת האימפריה הברזילאית, קמפוס סאלס למד ועסק במשפטים לפני שנבחר לסגן המושל המחוזי של מחוז סאו פאולו מטעמה של המפלגה הליברלית בשנת 1867. הוא הפך לחבר מארגן במפלגה הרפובליקנית הפדרלית בסאו פאולו בשנת 1871, ונבחר לייצג את המפלגה בפרלמנט המחוזי בשנת 1881 ולייצג את המחוז באספה הכללית (הפרלמנט של האימפריה הברזילאית) בשנת 1885. הוא היה רהוט, עקרוני ולעיתים נחשב לשועל פוליטי. קמפוס תמך בהפלת המונרכיה בראשות פדרו השני, קיסר ברזיל והקמת רפובליקה פדרלית במקומה שתדמה בממשלתה למוסד השלטוני בארצות הברית.
בשנת 1889 ביצע דאודורו דה פונסקה הפיכה צבאית שהדיחה את המונרכיה והקימה משטר צבאי שהכריז על הקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה שהייתה למדינה פדרלית. עם הקמת הרפובליקה שימש קמפוס סאלס כשר המשפטים בממשלתו של דאודורו דה פונסקה ובנה את הבסיס המנהלי והשיפוטי של הרפובליקה החדשה. לאחר שהתמודד עם הסכסוכים הפוליטיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוא נבחר לנשיא בשנת 1898 והחליף את הנשיא הקודם, פרודנטה דה מוראיס, בהנהגת המפלגה הרפובליקנית הפדרלית. ממשלתו ידועה בעיקר בזכות שחזור יציבות כלכלית במדינה לאחר משבר שקדם לה ויצירת התהליך המדיני שאפיין את הרפובליקה עד 1930.
קמפוס נבחר לנשיאות ברזיל באווירה של מרידות אזוריות ופוליטיקה מפלגתית שברירית, קמפוס סאלס הכריז על עצמו עם בחירתו מעל הפוליטיקה מפלגתית. הוא ביטא את מדיניות המושלים, בה ממשלות מושלי מדינה מכהנות סיפקו צירים לקונגרס הפדרלי שהיו נאמנים לצורך הלאומי ולא המדיני של הקונגרס הפדרלי בתמורה לאי התערבות בענייני פנים של המדינות. בהסתמך בכבדות על חוזקותיהן הכלכליות והדמוגרפיות של המדינות הגדולות, הסתובבה המערכת הפוליטית סביב סאו פאולו ומינאס ז'ראיס במה שנודע בתור "רפובליקת הקפה בחלב"; שתי מדינות אלו היו המייצרות הראשיות של הקפה והחלב והיו בעלות תפקיד מרכזי בכלכלה הלאומית, מה שהוביל לשליטתן על הפוליטיקה הלאומית במשך מספר עשורים. הדדיות זו יצרה היררכיה של אינטרסים ונאמנות משתלבים שהיה תקף ממועצות מקומיות ועד לממשל הלאומי הנשיאותי.
במשבר הכלכלי המאופיין באינפלציה ובספקולציות משתוללות, שכונה בפורטוגזית "אנצ'ילמנטו", קמפוס סאלס העדיף את השיקום הפיננסי בראש סדר העדיפויות של הממשל הברזילאי הפדרלי. כשהוא מחוזק מ"הלוואת המימון" שעליה ניהל משא ומתן עם משפחת רוטשילד, ביצעה הממשלה מדיניות מטבע של דפלציה, קיצצה בהוצאות, נטשה את העבודות הציבוריות הגדולות (התשתיות הלאומיות למיניהן), הגדילה מיסים ומכסים והדגישה את חשיבותה של החקלאות על פני התעשייה. על אף אי פופולריות ניכרת במדיניותו, עד שנת 1902 שיקמה מדיניות זאת של קמפוס את האוצר הלאומי ואת מעמד המטבע הברזילאי.
לקראת הבחירות בשנת 1902, סאלס פרש מהפוליטיקה ואת מקומו בראשות המפלגה הרפובליקנית פדרלית החליף רודריגס אלווס, שלאחר ניצחון בבחירות של 1902 הפך לנשיא היורש של קמפוס סאלס. סאלס יצא לאחר מכן לגמלאות ושב להתגורר במדינת סאו פאולו. הוא נפטר בסנטוס, מדינת סאו פאולו, בשנת 1913.
קנטרברי

ערך זה עוסק בעיר באנגליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל קנטרבריסמל קנטרברי
תעלת מים בקנטרברי
תעלת מים בקנטרברי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומת הבית:  אנגליה אנגליה
 אזור:  דרום-מזרח אנגליה
 מחוז:  קנט קנט
 שטח:  72.8 קמ"ר
 גובה:  3.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  54,880 (2011)
 קואורדינטות:  51°16′30″N 1°05′13″E﻿ / ﻿51.275°N 1.087°E﻿ / 51.275; 1.087
 אזור זמן:  UTC
 https://www.canterbury.gov.uk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים קנטרברי(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים קנטרברי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי קנטרברי(למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי קנטרברי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
השער המערבי של קנטרברי
קנטרברי (באנגלית: Canterbury) היא עיר במזרח מחוז קנט בדרום־מזרח אנגליה המפורסמת בעיקר בזכות הקתדרלה שלה ובזכות היותה מושבו של הארכיבישוף מקנטרברי, הבישוף הבכיר ביותר בכנסייה האנגליקנית.
השם קנטרברי נובע מהשם באנגלית עתיקה קַנְטווָרַה בּוּרְג (Cantwara burg), שמשמעותה באנגלית עתיקה "מצודת בני קנט".
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

כבר בתקופה הפרהיסטורית היה יישוב בקנטרברי. באזור נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה; ומעגלי אבנים מתקופת האבן. העיר שנקראה דורוברנון (Durovernon - דורו - מצודה; וורנו - ביצה) הייתה ההתיישבות החשובה ביותר בקנט עוד לפני הגעת הרומאים לאזור.
בתקופת הרומאים הייתה העיר ידועה כ-Durovernum Cantiacorum, והפכה למרכז מנהלי של הרומאים, מכיוון שעמדה בצומת של הדרכים המובילות לשלושת הנמלים שלהם. שער העיר ואחת מחומות העיר מתקופה זו נותרו קיימים. לאחר שננטשה על ידי הרומאים, התיישבו בה סקסונים.
לאחר הכיבוש הנורמני הוקמה בעיר טירה שהייתה מורכבת מתל שהשקיף על חצר (שיטת Motte-and-bailey, תל וחצר חיצונית), שהוחלפה ב"טירת קנטרברי" הקיימת עד היום.
בשנת 596 שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון את הנזיר אוגוסטין על מנת שינצר את בריטניה. המלך אתלברט מקנט הסכים להעניק לאוגוסטין מרחב פעילות. אוגוסטין ארגן ב-597 את בנייתה של הקתדרלה של קנטרברי (שרידים מן הקתדרלה המקורית נמצאו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו אחרי מלחמת העולם השנייה). אוגוסטין גם בנה מנזר מחוץ לחומות העיר, שבו לאחר מכן הוא נקבר; במנזר קבורים גם ארכיבישופים אחרים של קנטרברי. למרות שגרגוריוס התכוון בהתחלה לחלק את בריטניה לאזורים, עם בסיס כוח בלונדון וביורק, הצלחתו של אוגוסטין בקנטרברי הפכה אותה למושב העיקרי של הכנסייה.
ב-842 ושוב ב-851 סבלה העיר מפלישות דניות. ב-978 הארכיבישוף דאנסטן הקים מחדש את המנזר שהקים אוגוסטין וקרא לו מנזר סנט אוגוסטין. ב-991 החל גל שני של תקיפות דניות ובשנת 1011 נחרבה הקתדרלה והארכיבישוף אלפה (Ælfheah) נרצח. בשל ההרס שחוללו שתי הפלישות הדניות, תושבי העיר לא התנגדו לפלישה של ויליאם הכובש ב-1066 והוא בנה בעיר טירת "מוט וביילי". בתחילת המאה ה-12 הטירה נבנתה מחדש, באבן.
אתרים מרכזיים

המוקד העיקרי בעיר הוא קתדרלת קנטרברי - קתדרלה גותית גדולה ומפוארת, שאף נרשמה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו לצד כנסיית סנט מרטין ומנזר סנט אוגוסטין. המנזר הוקם במאה ה-5 לספירה בידי אוגוסטין מחוץ לחומות העיר, אך המבנה המקורי לא שרד.
בכניסה לעיר נמצא השער המערבי, שריד לביצוריה של העיר מ-1379. השער המבוצר, בגובה של כ-18.28 מטר (60 רגל), מכיל מוזיאון וכן מאפשר תצפית נאה על העיר והקתדרלה.
בעיר נמצאים שרידיה של טירת קנטרברי הנורמנית.
בית הכנסת העתיק של קנטרברי הוא בית כנסת הבנוי בסגנון התחייה המצרית והוא אחד משניים כאלה בעולם שעדיין ניצבים על תילם. כיום בית הכנסת משמש כחדר מוזיקה בבית הספר "קינג'ס סקול".
בנוסף בעיר יש מספר מוזיאונים.
ערים תאומות

צרפת ריימס, צרפת
הונגריה אסטרגום, הונגריה
גלריה

השער המערבי ונהר הסטור
קתדרלת קנטרברי
שרידים של טירת קנטרברי
קמילו חוסה סלה

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1916 Iria Flavia, ספרד 
 פטירה:  17 בינואר 2002 (בגיל 85) מדריד, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  Adina Cemetery 
 מקום לימודים:  Centro Universitario Villanueva 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  שירה 
 יצירות בולטות:  The Family of Pascual Duarte, Del Miño al Bidasoa, Journey to the Alcarria, The Hive, Pabellón de reposo 
 תקופת הפעילות:  מ-1942 
 הושפע מ:  ז'אן-פול סארטר 
 בן או בת זוג:  María del Rosario Conde Picavea (12 במרץ 1944–1990)  Marina Concepción Castaño López (10 במרץ 1991–17 בינואר 2002) 
 צאצאים:  קמילו חוסה סלה קונדה 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1989)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה (1980)  פרס הספרות הלאומי לסיפורת (1984)  הצלב הגדול של מסדר קרלוס השלישי (1992)  פרס פלנטה (1994)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיאמי (11 במאי 1990)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (1991)  הצלב הגדול של מסדר החרב של יעקב הקדוש (19 בינואר 1995)  Grand Cross of the Aeronautical Merit (Spain) - White Decoration (1998)  פרס מיגל דה סרוואנטס (1995)  הצלב הגדול במסדר איזבלה הקתולית (1980)  פרס נסיך אסטוריאס לספרות (1987)  מדליית קסטלאו (1988)  צלב סנט ז'ורדי (1986)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת האיים הבלאריים  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית סן מרקוס  אביר הצלב הגדול של השמש של פרו 
 
פסל בדמות קמילו חוסה סלה בספרד
קמילו חוסה סלה (בספרדית: Camilo José Cela‏; 11 במאי 1916 – 17 בינואר 2002), סופר, משורר, צייר ופוליטיקאי ספרדי, זוכה פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה

קמילו חוסה סלה נולד באיריה פלביה Iria Flavia, פדרון Padron, קורוניה Coruña בספרד, אך לאחר כמה שנים עברה משפחתו למדריד, עיר שהטביעה את השפעתה עליו ועל יצירתו ושם גם סיים את חייו. סלה נרשם ללימודי רפואה, אך הפסיק באמצע כדי לקחת קורסים בפקולטה החדשה לספרות ולפילוסופיה. סלה התחיל לכתוב את הפואמות הראשונות ואז התגייס לצד של פרנקו במלחמת האזרחים של ספרד, נלחם ואף נפצע במלחמה. לאחר ששב מהמלחמה, התחיל לפתח עמדה עצמאית, ביקורתית ומתגרה, כמו חברו ארנסט המינגוויי.
סלה אימץ לו את הסגנון הספרותי הקרוי "טרמנדיסו", מונח הלקוח מתחום מלחמות השוורים, סגנון שמתאפיין בתיאור הצד הנואש של הקיום, במחשכי האימה. הסגנון הזה ילווה את כל יצירתו הכוללת יותר מ-70 רומנים. סלה עסק גם בציור ובקולנוע. הוא הציג תערוכת ציורים ולקח חלק בסרט "קוליסאום" שבוים על ידי Jaime de Mayora. בשנת 1953 מתפרסם בבואנוס איירס ספרו "הכוורת" שנאסר בספרד על ידי הצנזורה. La colmena ("הכוורת") הפך לסרט קולנוע מהולל בשנת 1982 בספרד, אחרי מותו של פרנקו.
בשנת 1954 עבר קמילו חוסה סלה לפלמה דה מיורקה ובשנת 1956 ייסד כתב עת ספרותי בשם Papeles de San Armadans שנקט קו אנטיפשיסטי והיה רב השפעה. בכתב עת זה פרסמו רבים מהסופרים הספרדים הגולים. בשנת 1956 נפטר ידידו הקרוב Pio Baroja והוא היה בין נושאי ארונו, יחד עם ארנסט המינגוויי. כעבור שנה נבחר להיות חבר האקדמיה הספרדית. בין עיסוקיו הוא גם כתב את התסריט לסרט "האביר דון קיחוטה" לפי יצירת המופת של מיגל דה סרוואנטס.
בשנת 1977 נבחר סלה לסנטור.
מספריו

La familia de Pascual Duarte 1942 "משפחתו של פסקואל דוארטה".
1943 Pabellón de reposo א
1944 Nuevas andanzas y desventuras de Lazarillo de Tormes א
1948 Viaje a la Alcarria א
1949 El Gallego y su cuadrilla "הגליסאי וקבוצתו".
1952 Mrs. Caldwell habla con su hijo "גברת קולדוול מדברת עם בנה".
1953 La colmena "הכוורת".
1955 La catira א
1962 Tobogán de hambrientos א
1964 Izas, rabizas y colipoterras א
1968 Diccionario secreto "מילון סודי" חלק ראשון.
1969 San Camilo I936 "סן קמילו 1936".
1971 Diccionario secreto "מילון סודי" חלק שני.
1973 Oficio de tinieblas 5 "עיסוק של חושך, 5".
1983 Mazurca para dos muertos "מזורקה עבור שני מתים".
1986 Nuevo viaje a la Alcarria א
1988 Cristo versus Arizona א
פרסים ותוארי כבוד

דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1986).
פרס נובל לספרות (1989).
דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב (1990).
הערות שוליים

↑  שגיא גרין, מת חתן פרס נובל לספרות קמילו חוסה סלה, באתר הארץ, 16 בינואר 2002
↑  האוניברסיטה העברית - המושב ה-48 של חבר הנאמנים הבינלאומי, מעריב, 16 ביוני 1986
↑  שלמה בן-עמי, חתן נובל - בשר ודם, מעריב, 27 באוקטובר 1989
↑  אהרן פריאל, חתן פרס נובל קמילו חוסה סלה ־ לביקור בישראל, מעריב, 18 ביוני 1990
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259529605171  PLWABN: 9810621410305606  BNE: XX829232  BnF: cb11895715q (data)  CANTIC: a10413297  CiNii: DA01970261  GND: 118667629  ICCU: CFIV062212  ISNI: 0000 0001 2121 3855  LCCN: n79058799  LNB: 000164647  NDL: 00464378  NKC: jn19990001377  NLG: 61821  NLK: KAC199604669  NTA: 068363109  SELIBR: 180752  SNAC: w6q240t9  SUDOC: 027601609  Trove: 800350  VIAF: 14767431   WorldCat (עם VIAF): 14767431
קמפוס

ערך זה עוסק בשטח בו ממוקמת אוניברסיטה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים בלילה
קמפוס הוא מונח בלטינית המתייחס לשטח שבו ממוקמת האוניברסיטה. במקור משמעותו של המונח היא: "שדה" או "אזור פתוח".
ברומא העתיקה היה אזור שנקרא קמפוס (Campus), אשר שימש למגרש אימונים לחיילי הצבא הרומאי, שמשכנם היה קרוב לנהר הטיבר. לאחר מכן, המקום הפך לאזור למסלולי ריצה ולמשחקים. נכתב כי, לעיתים קרובות, יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר נהגו לבלות שם. כחיקוי, הוקם מוסד דומה במרכזים עירוניים אחרים וביישובים בהם היו חיילים רומאיים.
הקמפוס האוניברסיטאי הוא השטח הכולל את המבנה הראשי של האוניברסיטה ואת מה שמסביב: מבני הפקולטות השונות, מבני סטודנטים, ספריות, משטחי הדשא וכל מה שבמתחם האוניברסיטה.
הקמפוס האוניברסיטאי מהווה אוטונומיה, ובדרך כלל הממסד השלטוני לא נוהג להתערב במה שנעשה בו, כגון בעת הפגנות סטודנטים, אלא אם כן זה מגיע לכלל הפרעות סדר שיש בהם משום סכנה לציבור ולרכוש.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הורחבה משמעותו של המונח "קמפוס" והוא החל לשמש לתיאור מתחם רחב ידיים שבו פרושים בניינים של מוסדות גדולים, גם שאינם אקדמיים, כגון קמפוס של בית חולים, קמפוס של מפעל תעשייתי, קמפוס אולפני קולנוע וכדומה.
המושג קמפוס החל לשמש במאה ה-21 גם אתר שאינו בהכרח פיזי אלא וירטואלי המשתמש ללימודים כך ניתן לראות את מיזם קמפוס IL של המועצה להשכלה גבוהה ואת מיזם קמפוס ג'וניור שמהווה מרחב ללמידה אוניברסיטאי לילדים בגילאי 6 עד 12.
המונח בעברית

בעברית נעשה השימוש במונח "קריית האוניברסיטה" כתחליף למילה "קמפוס" אף על פי שלעיתים מילה זו משמשת גם עבור "מתחם חינוכי גדול אחר".
צונדאפ

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  פריץ לודוויג נוימאייר 
 תקופת הפעילות:  1917–1984 (כ־67 שנים)
 מיקום המטה:  נירנברג 
 משרד ראשי:  גרמניהנירנברג
 ענפי תעשייה:  רכב
 מוצרים עיקריים:  אופנועים מכוניות מיקרו מכונות תפירה נפצים
 
צונדאפ (בגרמנית: Zündapp-Werke GmbH) הייתה יצרנית אופנועים גרמנית שפעלה בין השנים 1917–1984, והייתה אחת מיצרניות האופנועים החשובות בגרמניה.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1917 בנירנברג על ידי פריץ נוימאייר ופרידריך קרופ מייסד מפעל הפלדה קרופ כחברה לנפצים תחת השם צונדר ואפ (Zünder-Apparatebau), והחלה לספק ציוד הצתה לצבא הגרמני עד לסוף מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. בשנת 1919 שינתה החברה את שמה לצונדאפ והחלה לספק חלקי ציוד קל למכונות.
האופנוע הראשון של החברה מודל Z22 הוצג בשנת 1921 ונמכר בסדרות גדולות. החברה מיתגה את דגם זה תחת הסיסמה 'אופנוע לכולם' (Motorrad für Jedermann) מאחר שהיה בעל תכנון פשוט ונחשב לאמין.
בשנת 1931 בנה פרדיננד פורשה עבור "צונדאפ" את הדגם המשפחתי פורשה סוג 12. יוצרו 3 יחידות. בדגם הורכב מנוע כוכבי.
היסטוריית האופנועים הכבדים של החברה החלה בשנת 1933 כאשר הציגה את סדרת K אשר זכתה להצלחה גדולה, הכללה אופנועים בנפחי מנוע שונים בין 200–800 סמ"ק. הדגם צונדאפ 750 שימש כאופנוע שטח כבד למטרות סיור והובלת חיילים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1957–1958 בנתה "צונדאפ" את מכונית המיקרו צונדאפ יאנוס. נמכרו 6,902 יחידות.
ראו גם

צונדאפ יאנוס
הערות שוליים

↑  Zündapp Motorcycle Registry and Technical Reference, www.zundapps.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph827625
קונרד ברקוביץ'

| --- | --- |

קונרד ברקוביץ', 1933
 לידה:  22 ביוני 1881 בראילה, רומניה 
 פטירה:  27 בדצמבר 1961 (בגיל 80) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ממלכת רומניה, ארצות הברית 
 לאום:  יהודים 
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  Naomi LeBrescu 
 צאצאים:  Mirel Bercovici 
 
קונרַד ברקוביץ' (Konrad Bercovici;‏ 22 ביוני 1882 – 27 בדצמבר 1961) היה סופר יהודי אמריקאי יליד רומניה.
ביוגרפיה

קונרד ברקוביץ' נולד בבראילה שברומניה בשנת 1882. למד באוניברסיטה בפריז, שם פגש את אשתו, הציירת והפסלת נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה מרומניה. הם היגרו ביחד לאמריקה בשנת 1902. תחילה התגוררו במונטריאול, אחר כך עברו להתגורר בלואר איסט סייד במנהטן. הוא עבד שם בסדנאות היזע, הורה נגינה בפסנתר וניגן בעוגב בכנסייה אפיסקופלית. הוא עבר לכתיבת ביוגרפיות, ספרי מסע וסיפורת, וחיבר 25 ספרים. כתב מאמרים לכתב העת Harper's Magazine. הרבה לכתוב על חיי הצוענים, שאותם הכיר בנעוריו ברומניה.
ספרו הראשון, Crimes of Charity, יצא לאור ב-1917, ובו הוקיע את מגביות הצדקה בארצות הברית. ספרו The Exodus יצא לאור בשנת 1947, ועסק ביציאת מצרים.
ברקוביץ' תבע את צ'ארלי צ'פלין, בטענה שגנב ממנו את הרעיון לסרט "הדיקטטור הגדול", ובפשרה ביניהם קיבל פיצוי של כ-100,000 דולר. כן תבע את הסופר סומרסט מוהם על הפרת זכויות יוצרים.
שימש סגן יו"ר "הליגה האמריקנית למען ארץ ישראל חופשית" בראשותו של הלל קוק, וערך את ביטאון הליגה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 יצא לסיור באירופה וראיין רבים ממנהיגיה.
ברקוביץ' היה נשוי לאמנית נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה ילידת רומניה, ציירת ופסלת.
ספריו

Crimes of Charity‏ (1917)
Dust of New York‏ (1919)
Murdo‏ (1923)
Around The World In New York‏ (1924)
Iliana: Stories of a wandering race‏ (1924)
The Marriage Guest‏ (1925)
On New Shores‏ (1925)
The Volga Boatman‏ (1926)
Alexander: A Romantic Biography‏ (1928)
The Story of the Gypsies‏ (1928)
Nights Abroad‏ (1928)
The Crusades‏ (1929)
Between Earth And Sky‏ (1929)
That Royal Lover‏ (1931)
Against the Sky‏ (1932)
A Romany Chai
The Macedonian Gypsy
The Exodus‏ (1947)
Savage Prodigal‏ (1948)
קמילו בנסו די קאבור

קמילו פאולו פיליפו ג'וליו בנסו, הרוזן מקאבור (איטלקית: Camillo Paolo Filippo Giulio Benso, Conte di Cavour, ‏האזנהקובץ:It-Camillo Benso conte di Cavour.oga‏Ⓘ‏; ‏10 באוגוסט 1810 - 6 ביוני 1861), הידוע גם כקמילו קאבור, היה ראש ממשלת ממלכת סרדיניה-פיימונטה ואחר כך ראש הממשלה הראשון של איטליה, ודמות מפתח במאבק לאיחוד איטליה.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

קאבור נולד בטורינו בתקופה הנפוליאונית, למשפחה שהשיגה שטח רב בזמן הכיבוש הצרפתי. הוא נשלח לאקדמיה הצבאית של טורינו כשהיה בן עשר בלבד. לעיתים קרובות הסתבך עם הממונים עליו, ועקשנותו הקשתה עליו להסתגל למשמעת הצבאית הנוקשה. במקרה אחד ארוחותיו נשללו ממנו והוא קיבל מים ולחם בלבד במשך שלושה ימים, היות שנתפס קורא ספרים שהאקדמיה אסרה על קריאתם. על אף בעיות המשמעת, גויס ב-1827 לצבא ממלכת סרדיניה-פיימונטה כמהנדס צבאי, הודות להיותו מהיר תפיסה בנושאים מתמטיים. בתקופת הצבא למד אנגלית וכן את משנתם של ג'רמי בנת'ם ובנז'מין קונסטן, והחל לפתח אידאולוגיה ליברלית. נטיותיו האידאולוגיות עוררו חשד מצד המשטרה. בנובמבר 1831 פרש מהצבא הן משום שהשתעמם מהחיים הצבאיים והן משום אי-אהדתו לשליט ממלכת סרדיניה החדש, קרלו אלברטו.
לאחר שחרורו, העביר קאבור את זמנו בשווייץ, לצד קרוביו הפרוטסטנטים שחיו בז'נבה. הוא הוקסם מהקלוויניזם ואף המיר את דתו, אך חזר לקתוליות לאחר זמן קצר. אלכסנדר וינֶה, כומר קלוויניסטי, שכנעו בצורך להפריד את הדת מהמדינה, השקפה שבה החזיק קאבור עד מותו. לאחר שהותו בשווייץ, נסע לפריז, שם צפה בדיוני הפרלמנט הצרפתי והתרשם במיוחד מנאומיהם של פרנסואה גיזו ואדולף טייר. אז החליט לפנות לקריירה פוליטית. משם הגיע ללונדון, אך התאכזב מהפוליטיקה הבריטית והמשיך בדרכו לאוקספורד, ליברפול, ברמינגהאם, צ'סטר, נוטינגהאם ומנצ'סטר. עוד עבר קאבור בהולנד, בגרמניה ובחלקה הגרמני של שווייץ, לפני שסיים את מסעו וחזר לטורינו.
בין 1838 ל-1842 הגה מספר יוזמות לפתרון הבעיות הכלכליות באזורו. בתחילה ניסה מספר טכניקות חקלאיות בשטחו הפרטי, כמו למשל שימוש בסלק סוכר, והיה אחד האיטלקים הראשונים שהשתמשו בדשן כימי. כמו כן, ייסד קאבור את אגודת החקלאות הפיימונטית.
חייו > קריירה פוליטית

ב-1847 החל קאבור להשתלב בחברה הפיימונטית, כשהפך לעיתונאי בנושאי פוליטיקה בעיתונו, "איל ריסורג'ימנטו" (Il Risorgimento). האפיפיור הליברלי החדש, פיוס התשיעי, יצר תנועה חדשה שדגלה בליברליזם איטלקי, מה שאפשר לקאבור להיכנס לזירה הפוליטית בלא חשש מכוחות המשטרה. הוא נאם בפני עיתונאים רבים על הצורך בחוקה לממלכת סרדיניה, שלבסוף אכן נכתבה. שלא כמו להוגי דעות פוליטיים אחרים, לא הוצע לקאבור מושב בבית הנבחרים האיטלקי ("הבית התחתון"), והוא נחשב עדיין על ידי רבים לדמות חשודה במקצת.
באותה תקופה לא תמך קאבור באיחוד איטליה והעדיף הקמת מדינה פיימונטית מורחבת מאשר מדינה אחת בכל שטח איטליה. הוכחה לכך ניתן לראות בדבריו כי דניאל מאנין, פוליטיקאי ונציאני, דיבר על "איחוד איטליה ושטויות אחרות". אך על אף התנגדותו לאיחוד, היה ממורמר מהשפעתה של האימפריה האוסטרית על המדינה כולה. לכן, כשבשנת 1839 פרץ במילאנו מרד נגד האוסטרים, היה קאבור מני רבים שתמכו במלחמה וראו בה סיכוי לסילוק האוסטרים אחת ולתמיד. לבסוף ניצחו האוסטרים במלחמה, בעיקר בשל חוסר ניסיונם של הפיימונטים בלחימה.
לאחר מכן הצטרף קאבור לבית הנבחרים, וישב בצידו הימני, שם ישבו השמרנים. הוא התקשה בנאומיו בפרלמנט כיוון ששפת אמו הייתה צרפתית, ואת נאומיו התעקש לשאת באיטלקית. בבחירות הבאות איבד קאבור את מושבו, אך שב לפרלמנט בבחירות שלאחר מכן, והפעם הקדנציה הייתה מוצלחת בהרבה. הבנתו את השוק האירופי והידע שלו בכלכלה מודרנית הובילו למינויו לשר הצי, המסחר והחקלאות בשנת 1850. תוך זמן קצר הפך לאחד החברים המשפיעים בקבינט ובבית הנבחרים, כשאיחד את המרכז-ימניים והמרכז-שמאליים בפרלמנט. ב-1851 קידם אותו הפרלמנט למשרת שר האוצר, לאחר שפעל בממשלה נגד השר המכהן. עם מינויו, החל קאבור בתוכניתו להגדלת מספר מסילות הרכבת, ועד 1860 נבנו בפיימונטה 800 קילומטרים של מסילות, שליש מכלל מסילות הברזל באיטליה כולה באותה תקופה.
חייו > קריירה פוליטית > ראש ממשלת איטליה

ב-17 במרץ 1861 הפך ויטוריו אמנואלה השני למלך איטליה ומינה את קאבור לראש ממשלת איטליה. בפני קאבור עמדו מספר משימות והחלטות חשובות, ביניהן הקמת צבא לאומי ומוסדות השלטון, וכן עתידה של רומא, שאותה ראו רבים כבירתה של המדינה המאוחדת. בנוסף, אזור צפון-מזרח איטליה, הכולל גם את העיר ונציה, היה עדיין בשליטה אוסטרית. קאבור האמין כי האזור הוא חלק בלתי נפרד מאיטליה, אך סירב לנקוט פעולה כדי להשיבו ואמר: "האם שחרור ונציה יתרחש הודות לצבא או לדיפלומטיה? אינני יודע. זהו סודה של ההשגחה העליונה". מדיניות החוץ שלו אושרה בפרלמנט ברוב גדול, ולמעשה התנגדו לה רק הקיצוניים משמאל ומימין.
באותה שנה, בשיא הקריירה שלו, ולאחר חודשים בהם סבל מאינסומניה ומלחץ תמידי, נפל קאבור למשכב. ב-6 ביוני 1861 מת קמילו קאבור משבץ מוחי, בן 50 במותו. מילותיו האחרונות היו: "איטליה נוצרה. הכול בטוח."
בערים רבות באיטליה ישנם רחובות וכיכרות על שמו, ביניהן טריאסטה, רומא ונאפולי. הצי האיטלקי קרא לאחת מנושאות המטוסים שלו "קאבור". ספינת המלחמה "קונטה די קאבור", שנקראה גם היא על שמו, לחמה בשתי מלחמות העולם.
בספר "הלב" מאת אדמונדו דה אמיצ'יס מוקדש פרק לקאבור. מתוך הפרק (בתרגום מ. מבש"ן):
קאבור מת וקריאת-הקרב בגרונו. וכאשר גדל בחייו כן היה גדול במותו... זכור זאת, בני, בעברך על פני פסל-השיש, ואמור בלבבך: כבוד לו!
לקריאה נוספת

Denis Mack Smith, Cavour and Garibaldi 1860: A Study in Political Conflict (Cambridge: Cambridge University Press, 1985)
קמילו בנסו די קאבור
קמילו בנסו די קאבור
פסל בדמותו של קאבור המוצב במילאנו
קרב קסדה

קרב קֵסֶדַה (טורקית Kösedağ Muharebesi) היה קרב שהתרחש בין סולטנות רום לבין המונגולים ב-26 ביוני 1243 סמוך לקסדה (Köse Dağ – הר קסה), מזרחית לעיר סיוואס בטורקיה של ימינו.
הגעת המונגולים לאסיה הקטנה וכיבוש ארזורום סימנה את תחילת מאבקם עם סולטנות רום. הסולטאן גייסין קייהיסרב השני קרא לשכניו להקים צבא מאוחד לקדם את פני האיום, ומספר אצילים גאורגים שנמלטו מארצם לאחר הכיבוש המונגולי, וכן האימפריה של טרפזונטס, שלחו כוחות לעזרתו. יש סברה שהסולטאן עזב את שדה הקרב כשראה כי הכוח הניצב מולו כמעט כפול משלו, דבר שהביא גם לבריחה של חלק מחייליו. המונגולים הנחילו תבוסה מוחצת לקואליציית הכוחות שניצבה מולם, וכבשו את סיווס וקייסרי שבמזרח קפדוקיה.
הסולטאן נמלט לאנטליה ואולץ בסופו של דבר לחתום על הסכם עם בייג'ו, מנהיג המונגולים, ולפיו חויב להעלות לו מס. בכך הייתה רום לווסאלית של המונגולים. כעבור שלוש שנים, ב-1246, התפצלה הסולטנות בין שלושה יורשים ושניים מהם שמרו על עצמאות יחסית, אך מקץ עשר שנים שוב הביסו המונגולים את הסלג'וקים בקרב ליד אקסראי בקפדוקיה, ואנטוליה כולה נכבשה בידי המונגולים. קרב קסדה סימן את קיצה של הסולטנות ואת התפרקותה לנסיכויות עצמאיות.