stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שליו שחור-חזה

| שליו הגשם |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: שליו
מין:: שליו שחור-חזה
שם מדעי
 Coturnix coromandelica ‏גמלין, 1789

שליו שחור חזה מכונה גם שליו הגשם (שם מדעי: Coturnix coromandelica), הוא מין של עוף קטן עד בינוני בסוג שליו ממשפחת הפסיוניים, החי בדרום אסיה.
מבנה

גובה 15-16 ס"מ.
משקל כ-45 גרם.
אורך כנף 90-96 מ"מ לזכרים ו- 93-97 מ"מ לנקבות.
אורך הזנב עד 31 מ"מ לזכרים ו- עד 32 מ"מ לנקבות.
צבעים - הראש שחור לבן, המקור שחור, הפנים והגרון שילוב של שחור ולבן, על החזה סינר כהה שאר הגוף חום מנומר. הזכר מהודר יותר מן הנקבה שקשה להבדיל בינה לבין נקבות של שליו נודד או שליו יפני. ההבדל היחיד בינה לבין נקבות אלו, הוא בכך שהכתם הכהה על החזה שלה, הוא עדין יותר.
תפוצה

שליו הגשם נפוץ בדרום אסיה, בין השאר הוא נצפה במדינות הבאות: בנגלדש, קמבודיה, הודו, מיאנמר, נפאל, פקיסטן, סרי לנקה, בורמה, תאילנד ווייטנאם. חי באזורים לחים ונודד דרומה בחורף.
בית גידול, קינון ורבייה

שליו הגשם חי על הקרקע באזורי מונסון טרופיים ועשביה סבוכה. שליו הגשם ניזון מתערובת של עשבים זרעים וחרקים. עונת הקינון חופפת לעונת הגשמים. הנקבה מטילה 6-8 ביצים במשקל כ- 6.5 גרם, בתוך קפל קרקע, או מתחת לשיח נמוך. האפרוחים בוקעים לאחר 16-18 יום. הזכר אינו מסייע בדגירה או בגידול האפרוחים. האפרוחים נשארים ליד הוריהם כ- 8 חודשים.
ראו גם

שליו
שליו נודד
הערות שוליים

↑  שליו הגשם באתר הרשימה האדומה של IUCN
תחנת קרופוטקינסקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  15 במאי 1935 
 אדריכל:  סמואיל קראבץ, אלכסיי דושקין, Yakov Likhtenberg 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′43″N 37°36′13″E﻿ / ﻿55.7453°N 37.6037°E﻿ / 55.7453; 37.6037
 תחנות סמוכות:  תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה, Park Kultury 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו סוקולניצ'סקאיה 
 קוד התחנה:  012 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת קרופוטקינסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת קרופוטקינסקאיה
 
תחנת קרופוטקינסקאיה (ברוסית: Кропоткинская) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע חמובניקי, ליד קתדרלת ישו המושיע.
תחנת קרופוטקינסקאיה נפתחה ב-15 במאי 1935, כחלק מהקטע הראשון במטרו של מוסקבה.
בעתיד התחנה תהיה קשורה במעבר עם תחנת וולחונקה של קו קלינינסקו-סולנצבסקאיה (אנ').
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/houses/stantsiya-metro-kropotkinskaya/
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תומאס ויילי

| --- | --- |
תומאס ויילי בנעוריו
תומאס ויילי בנעוריו
 לידה:  15 בדצמבר 1765
 פטירה:  2 בנובמבר 1800  (בגיל 34) 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 כינויים נוספים:  Jerusalem Whaley Buck Whaley
 ידוע בשל:  מסעו לירושלים
 תפקיד:  חבר פרלמנט של אירלנד 
 בן או בת זוג:  מרי לולס (1799–1800) 
 
תומאס ויילי (Thomas Whaley;‏ 15 בדצמבר 1765, אירלנד – 2 בנובמבר 1800, אנגליה) היה חבר הפרלמנט האירי ונודע כמהמר וכהרפתקן. ב-1789 ביקר בארץ ישראל ובשל כך כונה "ויילי הירושלמי" (Jerusalem Whaley).
קורות חייו ומעשיו > נעורים

תומאס ('בּאק') ויילי היה בנו של ריצ'רד צ'אפל ויילי (Richard Chappell Whaley), בעל אחוזות עשיר, שופט וחבר הפרלמנט האירי, שאבותיו הגיעו לאירלנד באמצע המאה ה-16 עם אוליבר קרומוול והתנחלו בה. תומאס ויילי התייתם מאביו בגיל ארבע. בהגיעו לגיל 17 נשלח להשלמת חינוכו בטיול הגדול בצרפת, משם אולץ לחזור לביתו בגלל הסתבכות בחובות הימורים. ב-1785, בגיל 19, נבחר לפרלמנט האירי, אך לא היה בכך כדי להניאו מאורח חייו הראוותני והבזבזני.
קורות חייו ומעשיו > המסע לירושלים

תומאס ויילי ערך מסע למזרח ב-1788–1789, בהיותו בן 22, בעקבות הימור פרוע. במסיבת רֵעים במעון דוכסי ליינסטר (כיום מושב הֵאֵירָכטָס של אירלנד) נשאל על תוכניותיו למסעות, ובתשובתו הזכיר את ירושלים. המסובים התגרו בו שלא יצליח להגיע אליה, ומכאן קצרה הדרך להתערבות: ויילי הימר על 15,000 ליש"ט שיגיע לירושלים ויחזור לדבלין בתוך שנים-עשר חודשים ויציג ראיות למילוי המשימה. לא מעטים נענו לאתגר והשקיעו מכספם בהימור, ולא רק משום פחזנות. היו שסברו בבורותם שירושלים אינה מקום ארצי כלל. רבים האמינו שהסיכוי שיוכל להשלים את מסעו אפסי. ארץ ישראל בשלהי המאה ה-18 עדיין לא הייתה על מסלול המסע הגדול של בני המעמד העליון האירופים, לא יעד למבקשי תרבות ופינוק וגם לא להרפתקנים, אלא מחוז מוזנח באימפריה העות'מאנית, מסוכן לנוסעים בגלל מחלות ושודדים. אִזכור ירושלים כיעד למסע לא היה מקרי. עוד קודם לכן הביע ויילי רצון להפליג בים התיכון ואף רכש ספינה לשוט בה, אבל הוכרח לוותר על תוכניותיו ועל הספינה בשל קשייו הכספיים.
ויילי יצא לדרך מדבלין בספטמבר 1788 עם פמליית מלווים ו"מטען גדול של יין מדֵירה" לצהלת קהל גדול שנאסף ברציפים שעל גדות הליפי. בגיברלטר פגש בחברו יוּ מוּר (Hugh Moore) שילווה אותו לאורך הדרך. ההפלגה הארוכה הסתיימה בסמירנה, ומשם המשיכו ויילי ואנשיו לקונסטנטינופול בדרך היבשה. בעזרת השגריר הבריטי לאימפריה העות'מאנית הושגו רישיונות מתאימים להמשך המסע, והחבורה הקטנה – ויילי, ידידו מוּר ובן לוויה ארמני, פאולו, שנמצא להם בסמירנה, שלט בשפות האזור ושימש להם כמדריך וגם כמשרת – הפליגה לארץ ישראל בינואר 1789. תחנתם הראשונה בארץ ישראל הייתה עכו שם נחתו ב-23 בפברואר 1789. מעכו יצאו בתוך יום לנצרת וממנה רכבו לירושלים דרך עמק יזרעאל, ג'נין ושכם בלוויית מדריך מקומי, נהגי פרֵדות ומשמר חיילים. הנוסעים עטו על עצמם בגדי מקומיים בתקווה שלא יבלטו לעין. לירושלים הגיעו ביום האחרון של פברואר ועשו בה ימים ספורים, שבמהלכם ביקרו גם בבית לחם. ויילי נשמע לאזהרות, לא התעקש על תוכניתו לרדת אל נהר הירדן והסתפק במבט מרחוק אל נופי ים המלח. הדרך אצה לו משום שהספינה שבה ביקש לחזור לאירופה עמדה להפליג, ואחרות לא נראו באופק. הדרך חזרה מירושלים הייתה רצופה תלאות. בעכו היה עליהם להיענות להזמנתו של הואלי אחמד אל-ג'זאר לארמונו, להקשיב בסבלנות להתפארויותיו ואף להעניק לו שי – אקדח יקר. אף על פי שהיה דחוק בזמן, הספיק לפני הפלגתו לסור לחיפה כדי לרכוש סוס ערבי מיוחס ולטפל בסדרי העברתו לאנגליה.
דיווחיו של ויילי על מה שראה בדרכו מתבססים על מה שמצא בכתבי אחרים, ואין בהם תרומה ייחודית לחקר הארץ. אין להגדיר את ביקורו בארץ הקודש כמעשה צליינות דתי, אף שחווה התרגשות רבה נוכח קבר ישו בכנסיית הקבר. מכל מקום, הוא השיג אישורים חתומים מאב מנזר הבשורה למרים בנצרת ומאב מנזר סן סלוודור בירושלים, ובעזרתם הוכיח שעמד בתנאי ההימור. ויילי גם העתיק כתובות של מצֵבות, בהן אלה של מנהיגי מסע הצלב הראשון גוטפריד מבויון ובלדווין הראשון, מלך ירושלים, אולי כדי להמציא הוכחות נוספות לביקורו בארץ הקודש. את ספר זכרונותיו כתב כתשע שנים אחרי שובו מהמזרח, והיה סיפק בידו למצוא את הדרוש לו בכתבי אחרים. לא מן הנמנע שוויילי התכונן למסעו בעזרת כתבי נוסעים, בהם חיבורו "מסע לסוריה ולמצרים״ של וולני, שמהדורת התרגום שלו לאנגלית ראתה אור בדבלין ב-1788, וכן ספרו של פרנסואה דה טוט (אנ') על "הטורקים והטטרים", שנדפס בדבלין כבר ב-1785.
קורות חייו ומעשיו > בחזרה לדבלין

ויילי הפליג מנמל עכו ב-10 במרס 1789. בקפריסין שהה כשבועיים. אחרי מסע ממושך בים, עצירה בקנדיה שבכרתים ועיכוב בענאבה (אנ') בחסות הדיי של אלג'יריה, הגיע ב-6 במאי למארסיי, שבה חויב לשהות שלושה שבועות בהסגר. ממנה נסע בדרך היבשה לפריז ועשה זמן-מה בלונדון. לדבלין הגיע ביולי 1789, כעשרה חודשים אחרי צאתו לדרך. עם שובו היה ויילי לאיש השעה, כפי שמעידות הידיעות בעיתונות בת הזמן. הוא אסף את כספי הזכייה בהימור, ולא בלי שמחת ניצחון: "חבריי, שהשקיעו את כספם בהנחה שהמסע [לירושלים] אינו בר-ביצוע, נאלצו באי רצון לשלם לי את ה-15,000 ליש"ט", כתב בזכרונותיו. ויילי נשאר בדבלין למשך השנתיים הבאות, שאחריהן עבר ללונדון ובילה במקומות שונים באירופה, כולל פריז בעיצומה של המהפכה. הוא לא חדל מרדיפת תענוגות ומשחקי מזל וחובותיו הלכו ונערמו והגיעו לסכומי עתק. הוא אף נאסר בגינם בלונדון ונחלץ ממאסרו בהתערבות גיסו, הלורד צ'נסלור של אירלנד (אנ'), אך נאלץ למכור את אחוזותיו ולעקור כליל מארצו. ויילי השתקע עם בת זוגו מריה קורטני וילדיהם באי מאן שבים האירי, שם מצא מקלט מנושיו. גם ביתו החדש באי מאן הפך נושא להימור. ויילי התערב שיבנה את בית מגוריו על אדמת אירלנד מבלי להתגורר בה, וכך היה. הוא ייבא אדמה מארצו ופיזר אותה על הגבעה שעליה נבנה הבית. שיפור במצבו הכלכלי איפשר לוויילי לפרוע את חובותיו, למצוא מחוז בחירה חדש ולכהן בבית הנבחרים האירי משנת המרד האירי של 1798 ועד מותו ב-1800. לא ברור מה פעל שם, אבל כהונתו העניקה לו חסינות מתביעות אזרחיות. בהצבעה על חוק האיחוד של 1800 נהג בהפכפכות, ונפוצו שמועות לפיהן נטל שוחד משני הצדדים, התומכים והמתנגדים כאחד.
קורות חייו ומעשיו > אחרית

ויילי מת בפתאומיות בדרכו מליברפול ללונדון, בטרם מלאו לו 34 שנים. הוא נקבר מיָד במקום מותו בעיירה קנוטספורד (אנ') שבמחוז צ'שייר באנגליה, ונסיבות מותו נותרו נושא להשערות. פרטי חייו ומעשיו של תומאס ויילי הפרוע לשמצה היו לשיחת היום בדבלין שנים רבות אחרי שעבר מן העולם, אם כי אין ספק שלא נעדרו מהם גוזמאות ובדיות.
בשנות חייו האחרונות העלה ויילי את סיפור חייו על הנייר וייחד בו פרקים למסעו בארץ ישראל ולשהותו בירושלים. כתב היד נשמר אצל מנהלי העיזבון שלו ופורסם בדפוס רק ב-1906.
ב-2019 ראה אור ספרו של דייוויד ריאן, "באק ויילי: גדול ההרפתקנים של אירלנד". הספר נכתב על סמך זכרונותיו של ויילי, הן הנוסח הערוך שראה אור ב-1906 והן זה שבכתב היד המקורי, על יומניו של יוּ מוּר, מי שליווה את ויילי במסעו לארץ ישראל, על פרסומים בעיתונות בת הזמן ועל מסמכים שונים שנמצאו לריאן בארכיבים.
אִזכורים בתרבות

בלדה דבלינאית ארוכה – "Whaley's Embarkation" – מספרת על יציאתו למסע לירושלים.
ג'יימס ג'ויס מזכיר בספרו "דיוקן האמן כאיש צעיר" את גרם המדרגות הסודי "מימיו של באק ויילי" בבניין שבו למד. ביתו של ויילי בדבלין (ב-Stephen's Green) נמכר על ידי יורשיו והיה עד 1970 חלק ממתחם האוניברסיטה הקתולית של אירלנד (אנ'), והוא משמש כיום כמוזיאון הסִפרוּת של אירלנד (MoLI).
תומאס ויילי (כ"תומאס הירושלמי") הוא דמות מרכזית בספרו מ-2009 "סוד בראשית" של טום נוקס (שם העט של שון תומאס (אנ')).
ב-2016 שודרה בערוץ הטלוויזיה האירי (TG4) סדרת תיעודית בת ארבעה פרקים דוברת אירית בשם "Bóthar Buck" ("הדרך של באק"), שבה שוחזר מסעו של ויילי לירושלים.
לקריאה נוספת

מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, תשכ"ו; על ויילי בעמ' 32–33, קטע מספר זכרונותיו של ויילי בעמ' 407
David Ryan, Buck Whaley: Ireland's Greatest Adventurer, Newbridge: Merrion Press, 2019
הערות שוליים

↑  הוכר ברבים כ-Buck Whaley; ‏Buck במובן של צעיר תאב חיים ונמהר
↑  כונה Burn-Chapell Whaley ('ויילי מבעיר-כנסיות') בשל עמדותיו האנטי-קתוליות הקיצוניות
↑  למעלה משני מיליון £ בערכים עכשוויים
↑  ויילי תיאר מעללים של גז'אר, "מפלצת" כלשונו, ששבר בפטיש עשוי כסף את גבו של אחד ממשרתיו; הוא גם סיפר שהואלי הצעיד בסך את נשות הרמונו בפני אורחיו, אבל יש לפקפק בכך
↑  הסוס ניתן במתנה לנסיך ויילס שוויילי נמנה עם חוג מכריו
↑  תצלום האישור מנצרת
↑  רשומים בכתב ידו בעמודים 198–199 בספר זכרונותיו (1906)
↑  Memories of the Baron de Tott, on the Turks and the Tartars
↑  מריה קורטני נודעה באי מאן כ'גברת ויילי', וייתכן שהשניים היו נשואים כחוק; ציור דיוקנה
המיוחס לאמן ג'ורג' צ'ינרי, אצוּר באוספי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק; בשנת חייו האחרונה נשא ויילי לאישה בת אצילים,
מרי לוֹלֶס (Lawless),
והיא "גידלה את ילדיו כאילו היו שלה"
↑  הבית, סמוך לבירה דאגלס, כונה בשם "Whaley's Folly" ("שיגיון ויילי"); בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוסב הבניין המפואר לבית מלון בשם Fort Anne
↑  בהן המעשיות על פולחן השטן שהנהיגו חברי "מועדון אש הגיהנום"  (אנ') הדבלינאי בהובלתו של ויילי
↑   Buck Whaley: Ireland's Greatest Adventurer
↑  הבלדה המוּערת מובאת במלואה בעמודי המבוא (xxxv–xxx) לספרו של ויילי
↑  הספר ראה אור ב-2011 בתרגום לעברית של יעל ענבר בהוצאת מטר
↑  "
Bóthar Buck"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1192688813  LCCN: no2019143014  SELIBR: 101639  VIAF: 315944946   WorldCat (עם VIAF): 315944946 
אישור אב המנזר הפרנציסקני בנצרת על ביקורם של תומאס ויילי וחברו יוּ מוּר במקום ב-1789
שליו ניו זילנדי

| שליו ניו זילנדי |
| --- | --- |

מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: שליו
מין:: שליו ניו זילנדי
שם מדעי
 Coturnix novaezelandiae

שליו ניו זילנדי (שם מדעי: Coturnix novaezelandiae; במאורית: koreke) הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), שהיה אנדמי לניו זילנד ונכחד מאז שנת 1875. החוקר הראשון שתיאר מין זה, בשנת 1769, היה ג'וזף בנקס, כשהשתתף במסעו הראשון של קפטן ג'יימס קוק סביב העולם. הפרט הראשון נאסף בשנת 1827 על ידי החוקר ז'אן רנה קונסטאן קואה שהשתתף במסעו של האדמירל ז'ול דומון ד'אורוויל.
כיום נערך מחקר באוניברסיטת מאסי כדי לבדוק האם מין שליו שנמצא באי טיריטירי מטנגי הוא למעשה שליו ניו זילנדי ששרד. סברה נוספת שנבדקת היא ששליו זה הוא בן כלאיים של שליו ניו זילנדי ושליו חום.
מבנה

גובה: 17-22 ס"מ.
משקל: כ- 200 גרם.
אורך הכנפיים: 118-122 מ"מ, לזכרים. 119 מ"מ לנקבות.
אורך הזנב: 45-47 מ"מ, לזכרים. 42-43 מ"מ לנקבות.
צבעים - הזכר: הראש חום כהה, הפנים מגוונות בחלקן העליון חום אדמדם ומתחת חום עם פסים בצבע שחור ולבן. הצוואר נמוך מנומר שחור לבן, צידי הגוף אדמדם חום, הבטן לבנה, המקור שחור, והרגליים בצבע ורוד חיוור דמוי בשר. הנקבה - דומה לזכר רק צבעיה בהירים יותר.
הסיבות להיעלמות המין

עד ראשית המאה ה-19, היה השליו הניו זילנדי נפוץ בכל ניו זילנד. במאה זאת החלה כמותו להידלדל, עד לשנת 1875, בה נכחד כליל. הכחדתו נבעה מכמה סיבות: הראשונה הייתה דחיקתו בתחרות על המזון מול חיות משק, שהובאו לאי על ידי המתיישבים האירופים, בעיקר כבשים. כמו כן, טריפתו על ידי מינים פולשים ובהם כלבים חתולים וחולדות. סיבה נוספת הייתה שרפות יער, אשר צמצמו את שטחי המחיה שלו, ולבסוף ציד בלתי מבוקר, שנועד לשם אכילתו ולשם ספורט.
ראו גם

שליו
שליו נודד
הערות שוליים

↑  שליו ניו זילנדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
רעידת האדמה בים יפן (2024)

| --- | --- |

 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  1 בינואר 2024 
 שעה:  16:10:09 (שעון מקומי UTC+09)
 משך האסון:  50 שניות
 מגניטודה:  7.5Mw בעומק 10 ק"מ ב7.5-7.6
 במדינות או באזורים:  יפן
 צונאמי:  6.58 מטר
 הרוגים:  221
 פצועים:  1120
 נעדרים:  24
 נזק:  6.4 מיליארד דולר (מוערך)
 קואורדינטות:  37°29′53″N 137°14′31″E﻿ / ﻿37.498°N 137.242°E﻿ / 37.498; 137.242
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט רעידת האדמה בים יפן(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט רעידת האדמה בים יפן(למפת מחוז אישיקווה רגילה) קנאזווה האקוסן קומצו ננאו ואג'ימה טויאמה גיפו פוקואי ים יפןרעידת האדמה בים יפן(למפת מחוז אישיקווה מוגדלת) קנאזווה האקוסן קומצו ננאו ואג'ימה טויאמה גיפו פוקואי ים יפןרעידת האדמה בים יפן
 
רעידת האדמה בים יפן אירעה ב-1 בינואר 2024, בשעה 16:10 (שעון יפן, JST). הרעידה בעוצמה 7.5Mw אירעה בחצי האי נוטו שבמחוז אישיקווה, יפן. רעידת האדמה גרמה לצונאמי לאורך ים יפן. מספר גדול של רעידות משנה פקדו את האזור, החזקה שבהן בעוצמה של 6.1Mw. הרעידה גרמה למאות הרוגים ומעל אלף פצועים.
הגדרה טקטונית

יפן ממוקמת על גבול מתכנס בין האוקיינוס השקט, הים הפיליפיני, לוח אוחוצק והלוח האמורי. לאורך החוף המזרחי והדרום-מזרחי של קשת האי קיימת הפחתה של לוחות האוקיינוס השקט והים הפיליפיני בשקע יפן ובננקאי, בהתאמה. החוף המערבי של הונשו, הגובל בים יפן, הוא גבול מתכנס מגמתי מצפון לדרום. הגבול הזה בין לוחות אמוריאן ואוחוטסק נחשב כאזור הפחתה, המורכב משברי דחף הנדחפים מזרחה. רעידות אדמה וצונאמי נוצרות מדחף ולחץ המושט על הגבול, בעוצמה בטווחים של 6.8–7.9. רעידות אדמה גדולות וצונאמי לאורך גבול זה התרחשו בשנים 1741, 1940, 1964, 1983 ו-1993, אם כי מקורו של הצונאמי של 1741 נותר פתוח לוויכוח.
רעידת אדמה

המכון הגאולוגי של ארצות הברית דיווח על עוצמה של 7.5 ועומק של 10 ק"מ במוקד רעידת האדמה. מנגנון המוקד של הזעזוע הראשי תאם שבר אורך רדוד מגמתי לצפון-מזרח שצולל לצפון-מערב או לדרום-מזרח, המתרחש לאורך הגבול המתכנס בין לוח אוחוצק ללוח האמורי. רעידת משנה בעוצמה של 6.2 אירעה תשע דקות לאחר מכן.
בעשרות אלפי בתים נותק החשמל כתוצאה מהרעידה.
הערות שוליים

1 2  "M 7.5 - 42 km NE of Anamizu, Japan". United States geological Survey. 1 בינואר 2024. נבדק ב-1 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Magnitude 7.6 earthquake strikes Japan, tsunami warning issued". Channel News Asia. Reuters. 1 בינואר 2024. נבדק ב-1 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mulia, Iyan E.; Ishibe, Takeo; Satake, Kenji; Gusman, Aditya Riadi; Murotani, Satoko (3 בספטמבר 2020). "Regional probabilistic tsunami hazard assessment associated with active faults along the eastern margin of the Sea of Japan". Earth, Planets and Space. 72 (123): 123. Bibcode:2020EP&S...72..123M. doi:10.1186/s40623-020-01256-5. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Hurukawa, Nobuo; Harada, Tomoya (2013). "Fault plane of the 1964 Niigata earthquake, Japan, derived from relocation of the mainshock and aftershocks by using the modified joint hypocenter determination and grid search methods". Earth, Planets and Space. 65 (12): 1441–1447. Bibcode:2013EP&S...65.1441H. doi:10.5047/eps.2013.06.007.
↑  Tamaki, Kensaku; Honza, Eiichi (20 באוקטובר 1985). "Incipient subduction and deduction along the eastern margin of the Japan Sea". Tectonophysics. 119 (1–4): 381–406. Bibcode:1985Tectp.119..381T. doi:10.1016/0040-1951(85)90047-2. נבדק ב-20 ביוני 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Satake, Kenji (2007). "Volcanic origin of the 1741 Oshima-Oshima tsunami in the Japan Sea" (PDF). Earth Planets Space. 59 (5): 381–390. Bibcode:2007EP&S...59..381S. doi:10.1186/BF03352698.
↑  National Earthquake Information Center (1 בינואר 2023). "M 6.2 - 4 km SSW of Anamizu, Japan". United States Geological Survey. נבדק ב-1 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 033358824
תו אדום

דבש מאלזס המסומן בתו אדום
חוות עופות (תו אדום) לנדס, בבנקט
תו אדום (בצרפתית: Label Rouge) היא סימן להבטחת איכות בצרפת כפי שהוגדרה בחוק מס' 11–2006 (5 בינואר 2006).
מוצרים, המתאימים לתו אדום, הם: פריטי מזון, מוצרים חקלאיים שאינם מזון, ומוצרים לא מעובדים כגון פרחים. על פי משרד החקלאות הצרפתי: "התו האדום מאשר כי למוצר יש קבוצה או מערך ספציפי של מאפיינים, המבססים רמה מעולה ומבדיל אותו ממוצר דומה (ללא תו)".
תעודה

כדי להשיג את התו האדום, יש לאמץ מערך תקנים מחמיר ביותר שהוכן על ידי קבוצת יצרנים. תקנים אלה קובעים את הקריטריונים שעל המוצר לעמוד בהם לאורך שרשרת הייצור, לרבות טכניקות חקלאיות, הזנה, עיבוד והפצה.
האישור מוכרז רשמית בצו משותף של שר החקלאות והדייג והשר לענייני צרכנות, על פי המלצות "המכון הלאומי למקור ואיכות" (בצרפתית: Institut national de l'origine et de la qualité; ובראשי תיבות: INAO). INAO הוא הגוף הציבורי הצרפתי האחראי על סימני איכות ומקור הנוגעים למוצרי מזון.
התעשייה

תו זה מאשר את הייצור של 434 מוצרים צרפתיים שנהנים מהתו האדום, 329 מהם נוגעים למגזרי העופות, הבשר והשרקוטרי ב-6,000 חברות בתעשיית המזון החקלאי שלמעשה מקבלים את תוצרתן של 45,000 חוות חקלאיות נכון לשנת 2018,מחזור המכירות של חברות אלה בשנת 2018 עמד על 1.5 מיליארד אירו. הדו"ח שמתפרסם מדי שנה על ידי ה-INAO מאשר כי "התו האדום" נמצא בעלייה מתמדת.
הערות שוליים

↑  JORF, 2006-01-06, p. 1-40
↑  "Définition Label rouge". Definitions Marketing. נבדק ב-2016-01-25.
↑  "Le Label rouge". Ministère de l'agriculture, de l'agro-alimentaire et de la forêt (translation by Google). אורכב מ-המקור ב-25 באוקטובר 2012. נבדק ב-2012-08-06. {{cite web}}:  (עזרה)
רעידת האדמה בכרייסטצ'רץ' (2011)

| --- | --- |

הרס בקרייסטצ'רץ'
 תאריך התרחשות:  22 בפברואר 2011 
 שעה:  12:51:10 (שעון מקומי)
 משך האסון:  25 שניות
 מגניטודה:  6.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 מוקד:  קנטרברי, האי הדרומי
 הרוגים:  181
 פצועים:  1,500 - 2,000, 164 באורח קשה
 נעדרים:  5 (הוכרזו כמתים)
 נזק:  20,000,000,000 דולר ניו זילנדי 
 קואורדינטות:  43°35′0.24″S 172°42′4.32″E﻿ / ﻿43.5834000°S 172.7012000°E﻿ / -43.5834000; 172.7012000
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןמוקד הרעש(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןמוקד הרעש
 
רעידת האדמה בקנטרברי הייתה רעידת אדמה בעוצמה של 6.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט שפגעה באי הדרומי של ניו זילנד. רעידת האדמה התרחשה ביום שני, 21 בפברואר 2011, בשעה 12:51. מוקדה היה בעומק של כ-5 ק"מ באזור קנטרברי. הזעזוע גרם למותם של 181 בני אדם (מתוכם 5 אנשים לא זוהו והם הוכרזו כמתים) ולנזק עצום בקרייסטצ'רץ', העיר השנייה בגודלה בניו זילנד.
זו הרעידה העוקבת הגדולה ביותר לאחר רעידת האדמה הקודמת בספטמבר 2010, אף שרעידה זו נחשבת לרעידת אדמה בפני עצמה. עוצמתה הייתה פחותה מזו שהתרחשה בספטמבר, אך היא גרמה נזק רב יותר כיוון שהייתה קרובה יותר לקרייסטצ'רץ', התרחשה בשעות הצהריים שבהן אנשים בחוץ לעומת שעות הבוקר ברעידה הקודמת, ואף מכיוון שיסודות הבניינים נחלשו בעקבות הרעידות הקודמות. בסולם מרקאלי, עוצמתה של הרעידה הייתה VIII.
רעידת האדמה לוותה ברעשי משנה, שעוצמתם עלתה על 4.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט. ב-13 ביוני 2011 התרחשו שני רעשי משנה חזקים בעוצמות של 5.7 ו-6.3 בסולם מגניטודה.
נפגעים, הרס ותוצאות אחרות

ברעידת האדמה נהרגו 181 אנשים. מניין ההרוגים הגבוה נובע בעיקר מהתמוטטות בניין תחנת הטלוויזיה CTV, וגורמים במשטרה מעריכה כי רק בבניין זה נהרגו כ-100 בני אדם. רבים נפצעו, ורבים נלכדו בבניינים. רעידת האדמה גרמה להפרעות בהספקת החשמל ל-80% מהעיר, ותשתיות המים נפגעו בכל רחבי העיר. מצב חירום 3, הגבוה ביותר, נמשך שבוע.
שני אוטובוסים ומספר מכוניות נמחצו תחת מפולות מהריסות. מבנים רבים בעיר, ובהם מגדל קתדרלת קרייסטצ'רץ' קרסו. בית חב"ד המקומי קרס, אך לא שהו בו אנשים רבים בזמן הרעידה, ואלו ששהו בו, הצליחו לצאת בשלום.
בהרוגים גם שלושה ישראלים. ביולי 2011 פורסמה בניו זילנד טענה שאחד ההרוגים, עופר מזרחי, וחבריו שחזרו לישראל, היו סוכנים של "המוסד". טענה זו הוכחשה על ידי ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, ושגרירות ישראל בניו זילנד.
רבים מהנזקים נגרמו בשל התנזלות קרקע והצפות. התהליך מתרחש כאשר לתוך החלל שבין הגרגרים מחלחלים מים, המפרידים בין הגרגרים וגורמים להחלשת אחיזתם זה בזה, מה שגורם לקרקע להתנהג כנוזל ולהפסיק לתמוך במבנים כבדים.
בנק ג'יי פי מורגן צ'ייס העריך כי רעידת האדמה תביא לתביעות בסך 12 מיליארד דולר לחברת הביטוח, בגין הנזק שנגרם.
סיוע בינלאומי

ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, אמר כי כל צוותי החיפוש נשלחו לכיוון קרייסטצ'רץ'.
ממשלת אוסטרליה הציעה לעזור, ושלחה לניו זילנד מטוס C-130, ובו צוות חיפוש בן 70 איש וכן תכננה לשלוח סיוע נוסף. גם ארצות הברית ויפן הציעו להגיש עזרה.
הערות שוליים

↑  'Thousands of homes need to go', באתר stuff.co.nz,‏ 14 ביוני 2011
↑  שמות הרוגים באתר משטרת ניו זילנד
↑  אביאל מגנזי וגיל נווה, חשש בניו זילנד: כ-100 נהרגו רק בבניין הטלוויזיה, באתר ynet, 23 בפברואר 2011
↑  רונן מדזיני, התקווה נמוגה: זוהו גופות שני הנעדרים בניו-זילנד, באתר ynet, 1 במרץ 2011
↑  ספי קרופסקי, בניו זילנד בודקים מי הדליף את הדיווח על סוכני המוסד הישראלים, באתר הארץ, 21 ביולי 2011
↑  התנזלות קרקע והצפות
↑  ג'יי פי מורגן: רעידת האדמה בניו זילנד - אסון הטבע היקר מאז 2008, באתר TheMarker‏, 23 בפברואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007595355705171  LCCN: sh2011001498
תומאס ויליס

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1621 Great Bedwyn, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 בנובמבר 1675 (בגיל 54) לונדון, ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מקום לימודים:  כרייסט צ'רץ' 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם הארווי 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 תלמידי דוקטורט:  רוברט הוק 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
תומאס ויליס
תומאס ויליס (27 בינואר 1621 - 11 בנובמבר 1675) היה רופא בריטי ידוע שנחשב לאבי הנוירולוגיה והשאיר חותם בתחום האנטומיה והכירורגיה בה עסק. ויליס היה חסיד תורת פרצלזוס ועמד בראש התנועה האנגלית לאיאטרוכימיה (רפואה כימית). עבודותיו הראשונות עסקו בחקר הכימיה למטרות רפואיות.
ביוגרפיה

תומאס ויליס נקרא על שם אביו וסבו, נולד בחוות הוריו בשנת 1621 בעיר וילטשייר, בריטניה, לאב תומאס ויליס שהיה חקלאי ומאוחר יותר הפך למנהל אחוזת המנור (manor of Great Bedwyn), ולאם רחל האוול. ויליס למד בבית הספר הפרטי של אדוארד סילבסטר באוקספורד, ובגיל 16 התקבל ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שם התחנך לראשונה בכנסיית ישו והתכוון להמשיך לאחר מכן בקריירה דתית. הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון בכימיה בשנת 1639 ואת לימודיו לתואר שני סיים ב-1642, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים. לאחר שאביו ואמו החורגת נפטרו מקדחת המחנה במהלך מגפת אוקספורד ב-1643, חזר ויליס לזמן קצר לצפון הינקסי ושירת בין השנים 1644–1646 בגדוד עזר שהורכב מחברי אוניברסיטה שגויסו כדי להגן על אוקספורד. לאחר המלחמה החליט ויליס לפנות ללימודי רפואה וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ברפואה כירורגית תוך 6 חודשים בלבד. ב-1662 הוא כינס קבוצה קטנה של חוקרים שעבדו במעבדת אלכימאים ועסקו בפתיחת גולגולות וגילוי המוח. בשנת 1667 עבר ויליס להתגורר בלונדון כדי להעמיק את עבודתו המחקרית.
עבודה מחקרית > ממצאיו בתחום הפסיכיאטריה

ויליס ערך מחקרים אנטומיים, שבעקבותיהם קבע את הגורמים לחוסר השפיות במוח. ממצאיו היוו המשך והרחבה לעמדה ההיפוקרטית, שעומדת ביסודו של העיסוק המודרני ברפואה, ומתמקדת בהסתכלות על המהלך הטבעי של המחלה באמצעות תצפיות מדויקות ולא על סמך השערה כלשהי שלא נבחנה באופן מדעי. גישה זו גורסת כי לכל מחלה קיימת השתלשלות עניינים ייחודית לה, שמקורה בדרך כלל בהפרעה מסוימת באחד ממרכיבי גוף האדם. ויליס חיבר בשנת 1672 מחקרים שהיו הראשונים שעסקו בניתוח רפואי של הפרעות נפשיות כגון שיתוק, מלנכוליה, היפוכונדריה ועוד. ויליס היה גם הראשון שתיאר מחלות פסיכוסומטיות ואף הגדיר את האסתמה כמחלה המושפעת ממצב נפשי.
עבודה מחקרית > גילויו על מחלת הסוכרת

ויליס היה הראשון שגילה את הקשר הישיר בין מתיקות השתן לסוכרת ב-1674. בכתביו של ויליס בפעם הראשונה בהיסטוריה מופיע התיאור הציורי של ה"מליטוס" למחלת הסוכרת. הוא תיאר שלשתן של הסוכרתיים יש "טעם דבשי מתוק", והניח שהמתיקות המופיעה בשתן חייבות לבוא בעקבות מתיקות שמקורה בדם.