stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתאי ויליאמס
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים

למשך מספר שנים לאחר מכן טיילה ויליאמס עם רגימנט המתנדבים השמיני של אינדיאנה, מתלווה לחיילים במסעותיהם ברחבי ארקנסו, לואיזיאנה וג'ורג'יה. היא נכחה בקרב פי רידג' (אנ') ובקרבות הנהר האדום. פעם אחת אף נכחה בקרב בליטל רוק שבו לחמו חיילים שחורים במדי הצבא, ואולי השפיעו על המעשה העתידי שלה, ההתגייסות לצבא כגבר. בהמשך הועברה לוושינגטון די. סי., שם שירתה תחת פיקודו של גנרל פיליפ שרידן. כשקרבות נגמרו עברה לשרת במחנה ג'פרסון (אנ').
למרות האיסור על נשים לשרת בצבא, ויליאמס התגייסה לצבא הסדיר ב-15 בנובמבר 1866 בסנט לואיס לשירות צבאי של שלוש שנים, כשהיא מציגה את עצמה כגבר בשם הבדוי "ויליאם קתאי". היא הוצבה ברגימנט חיל הרגלים ה-38. רק על שני אנשים ידוע ששרותה כגבר בצבא היה ידוע להם: בן דודה וחבר, ששירתו שניהם ברגימנט שלה.
מעט לאחר שהחלה את שירותה הצבאי חלתה באבעבועות שחורות, שהתה זמן מה בבית חולים וחזרה ליחידתה, שעברה לניו מקסיקו. ייתכן שבהשפעת האבעבועות, החום הניו-מקסיקני או הצעידה ארוכת השנים, החל גופה להראות סימנים של מאמץ, והיא אושפזה במהירות. כששהתה בבית החולים הצבאי גילה לבסוף מנתח המחנה את עובדת היותה אישה, ודיווח למפקדו. היא הודחה מהשירות הצבאי ב-14 באוקטובר 1868.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר הדחתה מהצבא עבדה כטבחית בפורט יוניון שבניו מקסיקו, ולאחר מכן עברה לפואבלו שבקולורדו. היא נישאה, אך הנישואים נגמרו באסון, כשבעלה בורח עם כספה ועדר סוסים. מקום מגוריה הבא היה טרינידד שבקולורדו, שם עבדה כתופרת. ייתכן גם שהיה בבעלותה פנסיון. באותה תקופה התפרסם לראשונה שירותה הצבאי כגבר בציבור. כתב מסנט לואיס שמע שמועות על אישה אפרו-אמריקאית ששירתה בצבא, והגיע על מנת לראיין אותה. סיפורה פורסם בעיתון "The St. Louis Daily Times" ב-2 בינואר 1876.
בסוף 1889 או תחילת 1890 אושפזה בבית חולים מקומי למשך תקופה, וביוני 1891 ביקשה לקבל קצבת נכות בשל שירותה הצבאי. זהות המחלה או הנכות שבעקבותיה ביקשה קצבה אינה ידועה. היו תקדימים להענקת קצבה לנשים ששירתו בצבא – דבורה סמסון ב-1816, אנה מרי ליין (אנ') ומולי פיטצ'ר (אנ') זכו כולן לקצבה על שירותן כגברים במלחמת העצמאות של ארצות הברית. עם זאת, לוויליאמס לא היו חברים בעלי השפעה שיעזרו לה לקבל את הקצבה.
בספטמבר 1891 בחן רופא מטעם משרד הפנסיה האמריקאי (אנ') את מצבה הבריאותי של ויליאמס. מלבד העובדה שסבלה מכאב עצבי ומסוכרת, כל אצבעותיה נכרתו ולא היה ביכולתה ללכת בלי קביים, אך הרופא החליט שאין צורך להעניק לה קצבת נכות. בקשתה נדחתה.
התאריך המדויק שבה נפטרה ויליאמס אינו ידוע לחלוטין, אך ההנחה היא שהיא נפטרה זמן מה לאחר דחיית הקצבה, כנראה מתישהו במהלך 1892. קברה, שככל הנראה היה עשוי עץ, לא שרד את השנים שעברו מאז, ולכן גם מקום קבורתה אינו ידוע.
ב-2016 הוצב פסל עשוי ארד של קתאי ויליאמס, שעליו מידע עליה וגן ורדים סביבו, מחוץ למרכז התרבותי ריצ'רד אלן בלֶוֶונְווֹרְת' שבקנזס.
לקריאה נוספת

"Profiles in Courage: Cathay Williams aka William Cathay". Heroes Among Us. United States Army. 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-06-16. נבדק ב-2008-11-13.
Ramona L. Rand-Caplan (2008). "Williams, Cathay (1850- )". African American History in the American West. BlackPast.org. נבדק ב-2008-11-13.
Stanford L. Davis (25 ביוני 2006). "Female Buffalo Soldier- With Documents". Buffalo Soldier.net. נבדק ב-2007-07-30. {{cite web}}:  (עזרה)
"William Cathay". African-American News & Issues. 3 בספטמבר 2005. אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. נבדק ב-2007-01-15. {{cite news}}:  (עזרה)
Tucker, Philip Thomas (2002). Cathay Williams: From Slave to Female Buffalo Soldier (First ed.). Mechanicsburg, PA: Stackpole Books. ISBN 0-8117-0340-1. נבדק ב-2008-11-19.
Shane McCrae (2012). "The Ballad of Cathay Williams William Cathay". Poets.org. נבדק ב-2012-11-27.
הערות שוליים

↑  "Disapproved Pension Application File for Cathay Williams (AKA William Cathay), 38th U.S. Infantry Regiment, Company A (SO-1032593)"
↑  MIRANDA DAVIS, Monument to female Buffalo Soldier is dedicated in Leavenworth, JULY 22, 2016, Kansascity.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008638476405171  GND: 128860138  ISNI: 0000 0003 5412 3383  LCCN: n2001045806  NTA: 244446458  VIAF: 20746541   WorldCat (עם VIAF): 20746541
הצמה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "הרומן "הצמה" של לטישיה קולומבני
 בימוי:  לטישיה קולומבני 
 הופק בידי:  אוליבייה דבוסק, ניקולה ג'וליאנו
 תסריט:  לטישיה קולומבני
 עריכה:  אלברטינה לסטרה 
 שחקנים ראשיים:  קים רייבר פונטיני פלוסו מיה מלצר
 מוזיקה:  לודוביקו אינאודי 
 צילום:  רונלד פלנטה 
 מדינה:  צרפת, איטליה, קנדה, בלגיה
 חברת הפקה:  France 2 Cinéma, Indigo Film, Société nouvelle de distribution, Curiosa Films 
 חברה מפיצה:  Groupe M6
 הקרנת בכורה:  29 בנובמבר 2023
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית הינדית איטלקית
 סוגה:  דרמה קומית 
 הכנסות:  9.6 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצמה (באנגלית: The Braid; בצרפתית: La Tresse) הוא סרט קולנוע משנת 2023 בכתיבה ובימוי של לטישיה קולומבני (אנ').
התסריט של קולומבני מבוסס על רב המכר שלה "הצמה" משנת 2017 שתורגם לעשרות שפות וגם לעברית.
הסרט מתאר את חייהן המורכבים של שלוש נשים בשלושה קצוות העולם - הודו, איטליה וקנדה. הן מתקוממות נגד גורלן ומחליטות להיאבק. בבלי דעת הן קשורות למשהו אנושי - צמה.
הסרט מדבר הינדי, איטלקית ואנגלית.
תקציר העלילה > סמיטה

סמיטה גרה בכפר נידח בהודו עם בעלה ובתה לליטה. הם שייכים לקאסטת כת הטמאים. היא עוסקת בניקוי המחראות של בני הכפר השייכים למעמד הג'אט כמו שהייתה אמה ומקבלת בתמורה מעט מזון. בעלה עובד בשדות הכפר ומקבל עבור זה רשות לצוד שם עכברושים לאכילה.
סמיטה רוצה שבתה תלמד לקרוא ולכתוב ולא תיאלץ לעסוק בעבודה הבזויה שלה. בעלה מתנגד ואינו מאמין באפשרות לשינוי אבל מסכים בלחצה של סמיטה לשחד את המורה הברהמין כדי שיקבל אותה לבית הספר. ביום הראשון ללימודיה המורה דורש מלליטה לטאטא את הכיתה מול התלמידים "כיאות" לכת הטמאים. היא מסרבת והוא מכה אותה.
לליטה בורחת הבייתה ואירוע זה מביא להחלטתה של סמיטה לברוח מהכפר עם בתה ולהגיע למשפחתה בעיר צ'נאי בדרום הודו למען עתיד טוב יותר. קודם לעזיבתה, סמיטה מתגנבת לבית המורה ולוקחת משם את סכום הכסף אותו מסרו לו כשוחד.
סמיטה ולליטה עוברות מסע מטלטל במהלכו איבדו את כל כספן ונגנב מהן רכושן המועט. סמיטה מחליטה לעצור בעיר טירופטי ולעלות עם בתה למקדש וונקטסווארה (אנ') שם כחלק מהטקסים הנהוגים במקדש, הן מוסרות את שיער ראשן כשי לאל (אנ') שהוא אחת מדמויותיו של וישנו.
תקציר העלילה > ג'וליה

ג'וליה גרה בעיירה מונופולי בדרום איטליה. לאביה יש בית מלאכה לייצור פאות משיער נשים איטלקיות. לאחר שהאב נפגע קשה בתאונת דרכים, מגלה ג'וליה שמנהלת כעת את בית המלאכה שאביה שקוע בחובות כבדים ושגם בית המשפחה ממושכן.
אמה מפצירה בה שתתחתן עם ג'ינו שהוא צעיר מבוסס ובעל כמה מספרות שיוכל לעזור למשפחה כדי שלא ייזרקו מביתם. ג'וליה אינה סובלת את ג'ינו ומסרבת בכל תוקף למרות תחנוניה של אמה.
ג'וליה שמנצלת את הפסקות הצהרים לביקורים בספריה, פוגשת שם פליט סיקי בשם קאמאל. היא מסייעת לו לבחור ספר ומתפתח ביניהם בהדרגה רומן אהבה למרות השוני בתרבות, במוצא ובדת.
תחת לחץ החובות והסכנה לבית המלאכה ובית המשפחה, עומדת ג'וליה להקריב את עצמה ולהתחתן בניגוד לרצונה עם ג'ינו. תוך כדי כך בשיחה עם קאמאל, הוא מספר לה על האפשרות לקבל שיער שנתרם במקדשים בהודו במחיר נמוך יותר מהשיער ממקור איטלקי בו משתמש בית המלאכה. בעזרת קאמאל הם יוצרים קשר עם סוחר שיער בצ'נאי שממנו ייקנו את השיער, יעבדו אותו לפי המתכונים הסודיים של האב המנוח וישלחו את הפאות לקנדה וארצות נוספות. לאחר היסוס היא מסכימה להצעה, ובתיאום עם הנשים העובדות בבית המלאכה ועם הבנק הנושה משנים את ההתנהלות העסקית לרווחית יותר, ארגזי שיער מגיעים מהודו, המפעל משגשג והחובות לבנק נפדים.
תקציר העלילה > שרה

שרה כהן היא עורכת דין מצליחה בת 40 במשרד עורכי הדין היוקרתי "גונסון לוקווד" במונטריאול. היא עובדת שם 15 שנים, מצליחה ברוב התיקים והמנהל ג'ונסון עומד למנות אותה כשותפת הון והיורשת שלו במשרד. שרה גרושה פעמיים ויש לה בת מתבגרת מבעלה הראשון וזוג ילדים תאומים מהשני. היא מכורה לעבודה ואת משק הבית מנהל עבורה העובד המסור רון.
יום אחד מתגלה בבדיקה כי היא סובלת מסרטן השד ומועמדת לטיפול כימותרפי, עולמה מתמוטט. היא מנסה להסתיר זאת מעובדי המשרד אך הסוד מתגלה ומעמדה במשרד נבלם.
היא סובלת קשות מהכימותרפיה, שערה נושר, הקאות קשות וכאבים קשים בידיים וברגליים.
כשהיא מתאוששת מפנה אותה מטופלת בסרטן לחנות פאות. לאחר בדיקה היא בוחרת שם בפאה.
החיבור בין שלוש הנשים מתבצע כאשר הצמה של לליטה מגיעה לסיציליה, לבית המלאכה שמנהלת ג'וליה שם מעובד השיער לפאה ונצבע ללבן, הפאה נשלחת למונטריאול שם חובשת אותה שרה שמסתכלת במראה וביטחונה העצמי חוזר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מיה מאלצר | סמיטה |  |
| סג'דה פאתאן | לליטה |  |
| פוטיני פלוסו (אנ') | ג'וליה |  |
| אבי נאש (אנ') | קאמאל |  |
| קים רייבר | שרה |  |
הערות שוליים

↑  לטישיה קולמבני "הצמה",הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2018
יוסף אהרון פרנקל

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1939 תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  25 בינואר 2017 (בגיל 77) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 כינוי:  ג׳ו
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 צאצאים:  דניאל פרנקל 
 מספר צאצאים:  3 
 
יוסף (ג'ו) אהרון פרנקל (16 במאי 1939 – 25 בינואר 2017) היה עיתונאי, עורך, מו"ל והוגה דעות, בעל טורים בעיתונות הישראלית. עמד בראש האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית בשנים 1986–2017, היה חבר מליאת רשות השידור בשנים 1996–1999, חבר המועצה לביקורת סרטים ("הצנזורה") בשנים 1988–2017, וחבר נשיאות מועצת העיתונות בשנים 2015–2017.
ביוגרפיה

יוסף פרנקל נולד במרכז תל אביב בשנת 1939, בנם של אברהם וזהבה פרנקל. אביו עלה לישראל מהעיירה דומברוביץ (בתחומי באוקראינה של ימינו), שם היה ממקימי תנועת "החלוץ". אמו זהבה, ילידת ורשה, הייתה בתו של הרב הליטאי יוסף אהרן רבינוביץ.
בנעוריו המוקדמים השתייך לתנועת הנוער בית"ר במקום מושבה במצודת זאב, וייצג אותה בתחרויות ספורט במספר ענפים, בהם כדורסל, קפיצה לגובה, אגרוף וכדורגל. יוסף הוא אביה של דניאל פרנקל, שיאנית ישראל בקפיצה לגובה.
קריירה תקשורתית

את דרכו התקשורתית החל ככתב בעיתוני נוער בתיכון. בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון ולקראת שחרורו, החל לערוך ולהפיק את "השריון", ביטאון עמותת "יד לשריון", וכן פרסם כתבות בעיתון חיילי צה"ל, "במחנה".
בשנת 1961 סיקר ככתב-חוקר מטעם "ידיעות אחרונות" את גילוי המגילות הגנוזות, בשם "שליחנו המיוחד". כמו שימש בשנות ה-60 כעורך ומו"ל של כתב העת "התחבורה".
לאורך השנים פרסום טורי דעה, מאמרים, כתבות וביקורות ספרים ומחול, בין השאר ביומונים ידיעות אחרונות, דבר, מעריב, גלובס, מקור ראשון, חרות והיום, וכן בשבועון העולם הזה.
לצד פעילותו בעולם העיתונות והתקשורת, פרנקל שימש כמנהל יחסי הציבור של להקת המחול "בת דור" בשנים 1969–1988, תפקיד במסגרתו כתב את תוכניות הלהקה, יצר לה קשרים בינלאומיים ותרם לתדמיתה התרבותית של ישראל. בסוף שנות ה-90, שנים רבות לאחר שעזב, הלהקה נקלעה לקשיים כלכליים ופרנקל סייע לה בהתנדבות במאבקה לגיוס תקציבים.
בשנים 1992–2002 פרסם טור קבוע במקומון התל אביבי "צפון העיר". כמו כן ערך עם יוסף כרוסט את הספר "קטוביץ; פריחתה ושקיעתה של הקהילה היהודית: ספר זיכרון". החל מ-2002 ועד ליומו האחרון שימש כמו"ל וכעורך ראשי של "הביטחון", מגזין לענייני ביטחון, אבטחה, כיבוי אש, מיגון וחירום.
פעילות פוליטית וציבורית

פרנקל היה בהשכלתו האקדמית דוקטורנט לפילוסופיה, בהתמחות בחופש הביטוי ובפילוסופיה של המשפט.
במהלך לימודיו האקדמיים בשנות ה-60 היה אחד מהפעילים הבולטים בתנועת החרות ואחד מראשי סיעת גח"ל שהפכה למרכיב העיקרי של הליכוד. באותה התקופה היה ממובילי ה'מהפך' בבחירות לאגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, שנחשב כמה שהכין את הקרקע ל'מהפך' הפוליטי של מאי 1977.
לאורך השנים שימש כעורך ביטאון תנועת בית"ר בארץ ישראל, "מעוז", ביטאון תאי הסטודנטים של גח"ל, "חד וחלק", ועיתון 'חי' של צעירי תנועת החרות, היה בעל טור קבוע בירחון 'בארץ ישראל' (בשנים 1971 – 1989), פרסם רשימות בעלון ותיקי בית"ר, 'בדרכו' (של ז'בוטינסקי), ושימש כחבר מועצת מערכת 'האומה' - במה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, במסגרתו פרסם מאמרים ורשימות.
פועלו כיו"ר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית

ב-1986 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, שנקרא אז "איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל", תפקיד בו שימש עד יומו האחרון. בשנים הרבות – למעלה משלושה עשורים – בהם עמד בראשו של איגוד זה, מנה האיגוד מאות עורכים ועיתונאים בעיתונות התקופתית והיה חבר במועצת העיתונות בישראל.
בהובלתו הפך האיגוד בסוף שנות ה-80 לארגון היחיד בישראל החבר בפדרציה הבינלאומית לעיתונות תקופתית (FIPP). פרנקל כיהן כחבר נשיאות הפדרציה וכסגן נשיא הארגון, שבו חברים נציגים מ-135 מדינות.
פרנקל שם את האיגוד שבראשו עמד על מפת התקשורת בישראל ובעולם, כשיזם מפגשים של משלחות מטעם האיגוד עם אנשי תקשורת בישראל ובמדינות נוספות. כך למשל נוצרו ביוזמתו קשרים עם עיתונאים מהרפובליקה העממית של סין כבר בסוף שנות ה-80, שנים רבות טרם נקשרו קשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
יוסף נפטר ב-2017. הותיר אחריו את רעייתו שושי, שלוש בנות (בילי, מיקי ודניאל) ושתי נכדות.
הערות שוליים

1 2  עופר אדרת, העיתונאי שהסביר, כי כתיבה היא "ביטוי ולא נביחה", באתר הארץ, 6 באפריל 2017
↑  יעל עברי, "לא ייתכן שלא נעשה בדק בית", באתר ynet, 7 בספטמבר 2006
↑  ערב לזכרו של יוסף פרנקל, יו״ר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית
↑  מינוי יוסף פרנקל על ידי הנשיא למליאת רשות השידור ב-1992
↑  חברי המועצה לבקורת סרטים
↑  הודעת פטירה של יוסף פרנקל, חבר נשיאות מועצת העיתונות
↑  יוסף פרנקל, 'הלכת לי אבא', צפון העיר, גיליון מס' 3154, 26 בפברואר 1996
↑  גיליון השריון בהפקת יוסף פרנקל
↑  תוכניה של להקת בת שבע המציינת את יוסף כמנהל יחסי הציבור
↑  קטוביץ; פריחתה ושקיעתה של הקהילה היהודית: ספר זיכרון
↑  מגזין הביטחון 57
↑  הודעת הליכוד על פטירתו
↑  חד וחלק, ביטאון הסטודנטים של גח"ל, 1965
↑  ג'וזף, 'פילטר ועשן בו', חד וחלק, 16 ביוני 1965
↑  אנשי תקשורת מסין מבקשים לבקר בישראל, הצפה, 29 בנובמבר 1989
הנבחר (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  אלן יוז, פאלברט יוז 
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר דנזל וושינגטון סוזן דאוני אנדרו קוסובה ברודריק ג'ונסון ג'ון דייוויד וושינגטון
 תסריט:  גארי וויטה 
 שחקנים ראשיים:  גארי אולדמן מלקולם מקדואל טום וייטס אוון ג'ונס Lateef Crowder Dos Santos מייק סיל כריס בראונינג מייקל גמבון דנזל וושינגטון מילה קוניס פרנסס דה לה טור ריי סטיבנסון ג'ניפר בילס ג'ו פינג 
 מוזיקה:  אטיקוס רוס 
 צילום:  דון בורגס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Silver Pictures, אלקון אנטרטיימנט 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  15 בינואר 2010 
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו 
 הכנסות באתר מוג'ו:   bookofeli
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנבחר (באנגלית: The Book of Eli; בתרגום חופשי: ספרו של אילי) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת המדע הבדיוני, שבוים על ידי האחים יוז. הסרט צולם ב-2009, ויצא לאקרנים ב-15 בינואר 2010.
בסרט משחקים, דנזל וושינגטון, גארי אולדמן, ג'ניפר בילס, מילה קוניס וטום וייטס. הוא צולם בניו מקסיקו והופץ על ידי האחים וורנר וסרטי קולומביה.
למרות הביקורות המעורבות זכה הסרט להצלחה קופתית, עבר את תקציבו בן ה-80 מיליון דולר והרוויח כ-$157,107,755 (נכון לאוקטובר 2010).
עלילה

שלושים שנים לאחר אירוע אפוקליפטי, אילי (דנזל וושינגטון) פוסע לעבר החוף המערבי של ארצות הברית. בדרך הוא מראה יכולת הישרדות וכישורי לחימה על-טבעיים, שורד בחיי הטבע ומביס כנופיית פושעים שמנסים לארוב לו.
בחיפוש אחר מקור מים, מגיע אילי לעיירה רעועה שנבנתה ונמצאת תחת חסותו של קרנגי (גארי אולדמן). לקרנגי רצון עז לבנות עוד עיירות ולשלוט באנשיהם עם כוחו של ספר מסוים. נתיניו סרקו את האדמה החרבה בחיפוש אחר ספר זה, אך ללא הצלחה.
בבר מקומי, אילי מותקף על ידי כנופיה של אופנוענים והורג אותם. קרנגי, שהבין כי אילי יודע לקרוא כמותו, מבקש ממנו להישאר, למרות הידיעה כי הנושא אינו ניתן למשא ומתן. קרנגי שולח את פילגשו העיוורת קלאודיה (ג'ניפר בילס) להביא לאילי אוכל ומים ומבקש מבתה של קלאודיה, סולארה (מילה קוניס), לפתות את אילי. אילי עומד בפיתוי ומסרב לה, אך היא מגלה שהוא מחזיק בבעלותו ספר. אילי משקיט אותה עם מילים נוקשות, אך מזמין אותה לאכול איתו. לפני הארוחה, אילי מתפלל יחד עם סולארה.
ביום למחרת סולארה מתפללת יחד עם אמה. קרנגי שומע אותם ומבין כי אותם המילים לקוחות מהספר אותו הוא מחפש. הוא כופה על סולארה לומר לו שאילי קרא ספר כשהיא נכנסה לחדרו. כאשר הוא שואל איזה ספר, היא אומרת שהיא לא יודעת, אבל יוצרת בעזרת שתי אצבעותיה צלב. קרנגי מבין כי לאילי עותק של התנ"ך, הספר אותו הוא מחפש.
אילי יוצא מחדרו והולך לחנות מעבר לכביש, שם הוא ביקש מהמהנדס (טום וייטס) להטעין את המצבר שלו.
בניסיון לעצור את אילי, קרנגי מצווה על נתיניו לירות עליו, אך הכדורים חולפים על פניו, כאילו היה מוגן בכח על-טבעי. אילי יורה ברוב נתיניו של קרנגי ופוצע את קרנגי ברגלו. אילי עוזב, סולארה עוקבת אחריו ומובילה אותו למקור המים של העיירה, בתקווה שהיא תוכל להצטרף אליו במסעו. אילי לוכד אותה בתוך המערה עם המים וממשיך לבד. סולארה בורחת ובזמן קצר מוצאת את עצמה במארב של שני פושעים שמנסים לאנוס אותה אך אילי מופיע והורג אותם.
אילי וסולארה ממשיכים מערבה עד שהם מגיעים לבית בודד. הם עוצרים לבחון את הבית ובמהרה נופלים לתוך מלכודת שבנו דיירי הבית הקשישים, מרתה (פרנסס דה לה טור) וג'ורג' (מייקל גמבון). זוג הקשישים מזמין את אילי וסולארה לכוס תה. תוך זמן קצר הם נמצאים על ידי קרנגי. אילי, סולארה, מרתה וג'ורג' מתקבצים בתוך הבית. קרב יריות מתחיל, אשר מוביל למותם של כמה מנתיניו של קרנגי, כמו כן גם למותם של ג'ורג' ומרתה. אילי וסולארה נתפסים. קרנגי מאיים להרוג את סולארה, מה שגורם לאילי לעביר את הספר לידי קרנגי. קרנגי יורה בבטנו של אילי ועוזב. בדרכם חזרה, סולארה בורחת מידי קרנגי ונוסעת חזרה לעזור לאילי. קרנגי מחליט לחזור לעיירה עם הספר משום שדלק המכונית מתחיל להיגמר.
סולארה אוספת את אילי והם ממשיכים מערבה עד שהם מגיעים לגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו, לאחר מכן הם מגיעים לאלקטרז בו הם מוצאים חבורה של שורדים.
אילי מספר לשומרים שבידו עותק של התנ"ך של המלך ג'יימס, והם מוזמנים פנימה. בפנים פוגש אותם לומברדי (מלקולם מקדואל) האוצר. במהרה מתגלה כי אילי עיוור והוא מתחיל להכתיב את התנ"ך מזכרונו.
בעזרתו של המהנדס, קרנגי מצליח לפתוח את התנ"ך, אבל הוא נחרד לגלות שהעותק כתוב בכתב ברייל, והוא נכשל בניסיונו לשכנע את קלאודיה לקרוא בשבילו. פציעתו של קרנגי מתחילה להחמיר, ומובן כי הוא ימות מבלי לעשות שימוש בתנ"ך.
אילי מסיים להכתיב את התנ"ך ונפטר מפצעיו זמן קצר לאחר מכן. בית הדפוס מדפיס עותקים של הספר המוכתב, התנ"ך של המלך ג'יימס, והאוצר שם עותק של התוצר הגמור על מדף הספרים שלו לצד ספר התנ"ך (בעברית) וספר הקוראן. סולארה מתבקשת להישאר באלקטרז, אך בוחרת לחזור חזרה לביתה.
שחקנים

דנזל וושינגטון - אילי
מילה קוניס - סולארה
גארי אולדמן - קראנג'י
ריי סטיבנסון - רדרידג'
ג'ניפר בילס - קלאודיה
מייקל גמבון - ג'ורג'
פרנסס דה לה טור - מרת'ה
איוון ג'ונס - מרצ'
טום ווייטס - אנגיניר
ג'ו פיינגו - הויט
מלקולם מקדואל - לומבארדי
ויליירסדורפ

| --- | --- |

 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 פרובינציה:  הכף המערבי הכף המערבי
 מחוז:  אוברברג
 עיירה:  טויווטרסקלופ
 תאריך ייסוד:  1841
 שטח:  2.89 קמ"ר
 גובה:  466 מטר מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  10,400 (2011)
 קואורדינטות:  33°59′00″S 19°17′00″E﻿ / ﻿33.983333333333°S 19.283333333333°E﻿ / -33.983333333333; 19.283333333333 
 he
ויליירסדורפ (באפריקאנס: Villiersdorp) היא עיירה הממוקמת בכף המערבי, באזור הנקרא אוברברג, כ-96 ק"מ מקייפטאון, וכ-355 מטרים מעל פני הים. העיירה שוכנת בין הרי ווטרוול (Waterval) ובוינסברג (Baviaansberg) בצד הצפון מערבי של העמק, עם סכר טויווטרסקלופ (Theewaterskloof) מדרום. ויליירסדורפ ידועה גם בתור 'פנינת האוברברג או 'גאוות האוברברג'.
היסטוריה

הפילדקורנט פיטר דה וילייר, הבעלים של החווה ראדין, פנה למושל הכף ב-1841 בבקשה להקים עיירה בחלק מהחווה שלו. ב-1843 הוקמה העיירה, וב-1855 הוכרזה כעירייה.
דה-ווילייר ביקש מהמושל לקרוא לעיירה על שם ההוגנוטים, שכן רוב תושבי העיירה היו צאצאיהם. אבל המושל החליט לקרוא לעיירה על שם מייסדה, פיטר דה וילייר. בתחילה שם העיירה היה "דה וילייר דורפ" (De Villiers Dorp) כלומר הכפר של דה וילייר, אך בשפת הדיבור היא הפכה מאוחר יותר ל"ויליירסדורפ".
היסטוריה > סמל העיירה

הסמל הראשון - דוד גראף תרם לעירייה בשנת 1907 ציור של סמל של משפחת דה וילייר, ששימש לאחר מכן כסמל העירוני.
הסמל השני - סמל חדש נרשם בלשכה להרלדיקה בשנת 1975.
גאוגרפיה

ויליירסדורפ מוקפת הרים, בצדם הצפוני ממוקמים רכסי Blokkop, Aasvoëlberg ו-Sneeukop, עם רכס ה-Baviaansberge במזרח.
מצפון לעיירה נובע נהר ה-Elandskloof, הזורם דרך עמק נהר ה-Elandskloof, אל סכר ה-Elandskloof. הצד המזרחי של העיר גובל בנהר ה-Elandskloof. נהר ה-Kommissiekraal זורם דרך העיירה, אל נהר ה-Elandskloof. כ-5 ק"מ דרומית לווילירדורפ נמצא סכר טויווטרסקלופ, הסכר הגדול ביותר בכף המערבי והשביעי בגודלו בדרום אפריקה. מים מהסכר זורמים אל ה-Riviersonderend.
כלכלה

ויליירסדורפ מוקפת בחוות, ומטעי פירות. בתחילה, חקלאים באזור גידלו בעיקר דגן וכרמים, אך מאז השלמת סכר טויווטרסקלופ וסכר Elandskloof, החקלאות השתנתה למטעי פירות אבל גידול גפנים עדיין מהווה חלק גדול מהחקלאות. כתוצאה מכך, קמו שתי בתי אריזה גדולים: Betko ו- Arbeidsvreugde. קואופרטיב ויליירסדורפ מקבל ענבים שנבצרו באזורים שמסביב.
אטרקציות

ישנם מספר רב של מבנים בווילירדורפ בעלי ערך היסטורי: מוזיאון דגבריק, מבנה הכנסייה הרפורמית ההולנדית, Kelkiewyn, Oude Huis ו-Ou Meul. מוזיאון דגבריק (והמסעדה) הוא משנת 1845 והוכרז כאנדרטה ב-1994.
בניית בית הספר התיכון דה וילייר גראף בשנת 1907 מומן על ידי סר דייוויד פיטר דה וילייר גראף. הבניינים תוכננו על ידי פורסיית' ופארקר, ונבנו על ידי א.ב. ריד וקי.
שלד חיצוני

סדרת תמונות רצף של ציקדה המשילה מעליה את קליפתה
שלד חיצוני (באנגלית: Exoskeleton) הוא מעטפת שריון חיצונית המותאמת מבחינה אנטומית לגופם של בעלי חיים, בניגוד לשלד פנימי רגיל המצוי בחולייתנים. בעוד שרבים מחסרי חוליות הם בעלי שלד חיצוני קשיח, כדוגמת חלזונות, המערכת מזוהה ביותר אצל פרוקי-רגליים (כדוגמת חרקים, עכבישנים וסרטנאים). שלדים חיצוניים מכילים חלקים עמידים אשר מגוננים, מפרישים, תומכים ומזינים את הגוף אותו הם עוטפים, בנוסף משמשים כחוצץ כנגד ספיגת נוזלים מבחוץ. השלד החיצוני משמש גם נקודת מעגן לשרירים כדי לאפשר תנועה. חסרונו הוא שהוא מונע גדילה וכאשר בעל החיים גדל, עליו להשיל את השלד החיצוני הישן ולגדל שלד חיצוני חדש, תהליך שידוע בתור "התנשלות".
שלד החיצוני מתועד במאובנים בני 550 מיליון שנה, והתפתחותם האבולוציונית היא חשובה לא פחות מזו של בעלי החיים בעקבות המפץ הקמבריוני שהתרחש באותה תקופה.
שלדים חיצוניים טבעיים

עצם וסחוס, המצויים באוסטרקודרמים (דגי שריון נכחדים), צבים, צבים ביצתיים וצבי יבשה
כיטין, המצוי בפרוקי-רגליים וחיידקים מסוימים
תרכיבי סידן כדוגמת אלמוגים, קווצי עור, רכיכות ורב זיפיות מסוימות
סיליקט, המצוי בצורניות ובקרנוניות חד תאיות
שלדים חיצוניים מלאכותיים

השלד החיצוני מתואר בספרות המדע בדיונית כאמצעי עזר מלאכותי לבני אדם לצורך מיגון, בעיקר בעתות קרב, ולצורך הגדלת הכוח הפיזי, כדי לאפשר את הגברת עוצמת התקיפה ונשיאת משקלים כבדים.
כיום מפותחים מספר עזרים מכניים לשימוש.
בין הפיתוחים הראשונים בעולם בתחום הם שני פיתוחים ישראליים של ד"ר עמית גופר המסייעים לבעלי מוגבלויות ללכת. ReWalk, שהיא מערכת ביונית המסייעת לבעלי מוגבלויות להתנייד..  וכיסא גלגלים בעמידה של חברת UPnRIDE.
בנוסף לזה, נעשים שימושים בעזרים חיצוניים ברפואה המודרנית (ר' אורתוטיקה).
לקריאה נוספת

NC State University, General Entomology, External Anatomy - The Exoskeleton
הערות שוליים

↑  UC Berkley Human Engineering Laboratory, Welcome to the Bleex project, Berkley Lower Extremity Exoskeleton
↑  University of Washington, Wearable Robotics exoskeleton, Bio-Robotics Laboratory
↑  שחר סמוחה, ‏צעד קטן לאדם, באתר גלובס, 31 בדצמבר 2015
↑  ד"ר איתי גל, המצאה ישראלית: שלד המאפשר לנכים ללכת, באתר ynet, 13 בינואר 2009
↑  חברה ישראלית שמאפשרת למשותקים לעמוד שוב על הרגליים גייסה מיליון דולר באתר גיקטיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4256955-2 
עיצוב קונספט של צבא ארצות הברית לחייל בעל שלד חיצוני
המרכב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  אכזיב 
 קואורדינטות:  33°02′20″N 35°04′52″E﻿ / ﻿33.03896°N 35.080976°E﻿ / 33.03896; 35.080976
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) המרכב(למפת הגליל המערבי רגילה) המרכב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המרכב
 
המרכב הוא אתר מורשת תת-מימי ואתר צלילה בקרבת איי אכזיב.
היסטוריה

המרכב היא אוניית סוחר לבנונית, שהייתה בדרכה לנמל הישן שהיה בעבר במפרץ סער בקרבת אכזיב.
האונייה עלתה על שרטון, התהפכה על הסלעים הרדודים של שוניות אכזיב, וטבעה. כיום האונייה היא אתר צלילה.
תיאור האתר

כאונייה טרופה, שרידי ה"מרכב" פזורים על שטח רחב, בדומה למרבית הספינות האחרות הטבועות בסביבתה שנשברו והתרסקו עם תנועות הים. 
באזור האי הדרום מערבי של קבוצת איי אכזיב.
עיקר השברים של המרכב נמצאים במרחק של כ-20 מטרים מזרחית לאי הדרום מערבי, בעומק שבין 4-6 מטרים.
ניתן לראות את תחתית ה"המרכב" והשדרית שלו, את חלקי המנוע, גל הארכובה ומדחף בעל שלושה להבים (אורכו של כל להב כמטר).
המרכב ממוקם בשטח שמורת הטבע הימית של ראש הנקרה, ומשופע בבעלי חיים ימיים המתגוררים בין השברים.
הערות שוליים

↑  מידע היסטורי
↑  ובשונה מהגוררת איתנה
↑  תיאור אתר הצלילה