stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראיד (גאולוגיה)
סוגי ראידים

כמעט כל סוג של סלע עשוי להתנהג כראיד בתנאים מסוימים של טמפרטורה ולחץ. למשל, מעריכים כי מעטפת כדור הארץ משמשת כאמצעי מרכזי להולכת חום במשך פרקי זמן ארוכים. היות שהמעטפת מוצקה (דבר התומך בתאוריית התפשטות גלים סייסמיים), יש לצפות שהיא תתנהג כראיד.
 לגרניט לדוגמה, יש צמיגות שנאמדת תחת תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ של 4.5×1019 Pa•s כך שהיא נחשבת לראיד. הליט, צורתו המינרלית של המלח, הוא חומר גאולוגי שעשוי להתנהג כראיד בתקופות זמן קצרות יחסית. 
 כשם שמלח משוקע באמצעות סוגים אחרים של משקעים, הוא עשוי באותה מידה לזרום לצדי הממס, לחללים בהם צפיפות החומר או המאמץ נמוך יותר. באמצעות מנגנון זה נוצרות כיפות מלח ומבנים מינרליים וגבישיים. באזורים מסוימים, כמו במפרץ מקסיקו, משמשים מבנים אלה לעיתים כמצבורים לגז טבעי או לנפט.
ראו גם

לבה
צמיגות
ראולוגיה
הערות שוליים

↑  熊谷 直一, 笹嶋 貞雄, 伊藤 英文, 岩石の長年クリープ実験 巨大試片約２０年間・小試片約３年間の結果:巨大試片約20年間・小試片約3年間の結果, 材料 27, 1978, עמ' 155–161 doi: 10.2472/jsms.27.155
רבקה רומרו

רבקה רומרו (אנגלית: Rebecca Romero; נולדה ב-24 בינואר 1980) היא רוכבת אופניים וחותרת בריטית ואלופת העולם לשעבר במרוצי מרדף ליחידים ולקבוצות. רומרו זכתה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (2004) בענף החתירה, ובמדליית זהב בתחרות מרוצי המרדף באולימפיאדת בייג'ינג. היא האישה הראשונה שייצגה את הממלכה המאוחדת בשני ענפי ספורט שונים במשחקים האולימפיים, והאישה השנייה בתולדות המשחקים האולימפיים (קיץ) שזכתה במדליות ביותר מענף ספורט אחד.
ביוגרפיה

רומרו נולדה בקרשלטון, אחד מפרברי לונדון רבתי. בגיל 17 היא החלה את הקריירה הספורטיבית המקצוענית שלה, כשהצטרפה למועדון חתירה ברובע קינגסטון שעל התמזה. לאחר 8 חודשים כבר נכללה בנבחרת בריטניה הצעירה לאליפות העולם לחתירה בזוגות, אך למרות שסיימו במקום השני נפסלו היא ובת זוגה בשל עבירה שביצעו. בשנת 2000 זכתה במדליית הזהב באליפות העולם בחתירה לזוגות מתחת לגיל 23. שנה לאחר מכן צורפה לנבחרת הבוגרת וסיימה איתה במקום החמישי באליפויות העולם לרביעיות ב-2001 וב-2002. בשנת 2004 נכללה במשלחת הממלכה המאוחדת לאולימפיאדת אתונה, וזכתה במדליית כסף בתחרות החתירה לרביעייה כפולה. באליפות העולם ב-2005 זכתה במדליית הזהב עם נבחרת החתירה הבריטית באותו המקצוע.
כאבי גב ועייפות שרירים מהם סבלה גרמו לרומרו לפרוש מתחרויות החתירה והיא התכוונה לעסוק בתקשורת שיווקית, מקצוע אותו למדה באוניברסיטה. בעקבות פנייה של מאמן נבחרת רוכבי האופניים החליטה להתנסות בענף ספורט זה, רומרו החלה להתחרות באופני מסלול ועד מהרה הגיעה להישגים משמעותיים, בעיקר בתחרויות הדורשות סיבולת בינונית-טווח. בשנת 2006, חמישה חודשים בלבד אחרי שהחלה להתנסות בענף החדש, זכתה רומרו באליפות בריטניה במרוץ נגד השעון בולודרום. שנה לאחר מכן כבר זכתה באליפות בריטניה, ובאליפות העולם לרכיבה באופני מסלול זכתה במדליית כסף בתחרות מרוצי המרדף ל-3 קילומטר.
שנת 2008 היוותה שנת שיא בקריירה של רומרו, היא זכתה במדליות זהב באליפות העולם בתחרות האישית והקבוצתית ל-3 ק"מ. באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית הזהב כשניצחה בגמר מרוץ המרדף האישי בהתמודדות נגד בת ארצה ונדי הובנגל, והפכה בכך לאישה השנייה ולספורטאי הבריטי השני בתולדות המשחקים האולימפיים שזוכה במדליות בענפי ספורט שונים. היא השתתפה גם במרוץ נקודות באולימפיאדה וסיימה במקום ה-11.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג התפרסמה רומרו כשהצטלמה כשהיא רוכבת ערומה לחלוטין על גבי אופניים, היא ציינה בראיון איתה כי אם תזכה במדליית זהב תשקול הסבה לענף אולימפי נוסף.
בתחילת 2009 זכתה להכלל במסדר האימפריה הבריטית.
תקוותיה לייצג את בריטניה באולימפיאדת לונדון (2012) נגוזו לאחר שבוטל ענף תחרויות הרדיפה האישיות, והיא לא נכללה בסגל הנבחרת הבריטית לאליפות העולם ברכיבה ב-2011.
ב-2012 עברה להתחרות בטריאתלון, השתתפה במאי בטריאתלון איש הברזל 70.3 במיורקה, ובהמשך בתחרות איש הברזל בבריטניה. באליפות העולם באיש הברזל בהוואי שהתקיימה באוקטובר 2012, סיימה בזמן של 11:39:8 שעות, במקום ה-1,201 מבין כלל המשתתפים, 241 מבין הנשים ו-46 בקטגוריה שלה. כמו כן החלה לאמן לתחרויות אופניים ולטריאתלון.
לרומרו תואר ראשון במדעי הספורט ואנגלית והיא לומדת לתואר שני במדעי התזונה באוניברסיטת צ'סטר.
הערות שוליים

↑  Rebecca Romero: Talented cyclist who found all avenues closed, הגארדיאן, 10 באוקטובר 2011
↑  הבלוג של רומרו
↑  אתר איש הברזל
קרלוס מואדס

קרלוס מנואל פליקס מואדס (בספרדית: Carlos Manuel Félix Moedas; נולד ב-10 באוגוסט 1970) הוא מהנדס, כלכלן ופוליטיקאי פורטוגזי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD), ראש עיריית ליסבון הנוכחי.
בין השנים 2014 ל-2019 כיהן מואדס כנציב האיחוד האירופי הממונה על תיק המחקר, המדע והחדשנות, תחת נשיאותו של ז'אן-קלוד יונקר. לפני כיהן בממשלתו של פדרו פאסוש קואליו (בין השנים 2011–2014).
במרץ 2021 הכריז מואדס על מועמדותו לראשות עיריית ליסבון בבחירות המקומיות שהתקיימו ב-26 בספטמבר באותה שנה, וזכה בתפקיד.
ביוגרפיה

נולד לאב עיתונאי קומוניסטי ואם תופרת בבאז'ה, אלנטז'ו שבדרום פורטוגל. למד באוניברסיטת ליסבון, וסיים ב-1993 תואר בהנדסה אזרחית מהמכון הטכני הגבוה (אנ'). הוא היה אחד הסטודנטים הפורטוגזים הראשונים שהשתתפו בתוכנית ארסמוס של האיחוד האירופי לחילופי סטודנטים ולמד במסגרת הגרנד אקול "אקול דה פונט פריז־טק" (אנ').
לאחר סיום לימודיו, עבד מואדס כמנהל פרויקטים עבור קבוצת סואץ בצרפת (אנ') בין השנים 1993–1998. לאחר מכן למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הארווארד, אותו סיים ב-2000. אז חזר לאירופה ועבד בתחום מיזוגים ורכישות בגולדמן זקס. לאחר מכן עבד בחטיבת מימון הנדל"ן של בנק ההשקעות אירוהיפו (אנ').
באוגוסט 2004 שב לפורטוגל, והצטרף כשותף מנהל לחברת ייעוץ הנדל"ן אגיר ניומן פורטוגל (Aguirre Newman Portugal). ב-2008, פרש והקים חברת ניהול השקעות משלו, בשם 'קרימסון אינווסטמנט מנג'מנט' (Crimson Investment Management).
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בעקבות משבר החוב האירופי, מונה מואדס אחראי על יחידת המחקר הכלכלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD). הוא הוביל יחד עם הכלכלן (ושר האוצר) אדוארדו קטרוגה (אנ') את המשא ומתן מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לקראת תקציב המדינה של פורטוגל לשנת 2011. לאחר מכן נבחר על ידי המפלגה לרשימת המועמדים לפרלמנט מטען מחוז בז'ה. בבחירות שהתקיימו ב-5 ביוני 2011, ניצח והיה לנציג הראשון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שניצח במחוז בז'ה מאז 1995. ב-21 ביוני 2011, יום לאחר כניסתו לפרלמנט, מונה בידי  פדרו פאסוש קואליו כחבר בממשלתו.
במרץ 2021 הכריז מואדס על מועמדותו לראשות בירת פורטוגל, ליסבון. הוא ניצח בבחירות המוניציפליות שנערכו ב-26 בספטמבר של אותה שנה. ונכנס לתפקידו ב-18 באוקטובר 2021.
ראיה טורקית

ה"ראיות העות'מאניות" באזורי הספר של הנסיכויות הרומניות במאות 17–18
ראיה טורקית או ראיה עות'מאנית הוא מושג גאוגרפי-מנהלי המציין בתולדות האימפריה העות'מאנית מובלעת בשליטה עות'מאנית ישירה, שכללה מצודה ושטח מסביב לה. מובלעות כאלה הוקמו בנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה החל מהמאה ה-16 ומילאו  תפקיד אסטרטגי ושל שליטה בשרות המדיניות העות'מאנית.
תפקיד ה"ראיות" היה של מעין "ראש גשר" טורקי בתוך הנסיכויות הרומניות.
פירושים אחרים של המילה

מקור המילה הוא ב ערבית ("ראעיה") במובן של "עדר". הטורקים העות'מאנים השתמשו במושג זה במשמעות כללית, שונה, של "נתינים" או "צמיתים", משלמי מיסים גם מוסלמים, וגם נוצרים (ראיה ובראיה = נתינים ובריות) בניגוד לבעלי האחוזות והמרעות ("סחיב - אי ארז" או "סחיב אי ראיה" או "סיפאהים" וכו')


ול"עסכרי" - אנשי הצבא הפטורים ממסים.

לפי הצו גילהאנה משנת 1839 גם הנתונים העות'מאנים, גם "ראעיה" וגם "עסכרי" התחילו לשלם מיסים באותה מידה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 המילה התחילה לציין רק את הנתינים הנוצרים או הלא מוסלמים בכלל באימפריה העות'מאנית, שקול כנגד המושג "ד'ימי".

היהודים בוולאכיה התחלקו במחצית הראשונה של המאה ה-19 ליהודי "ראיה", במובן של ילידים, שנולדו בשטחי החסות העות'מאנית, וליהודים "סודיטים" - כלומר נתיני מדינות זרות - בעיקר של אוסטריה, רבים מהם יוצאי גליציה.
ה"ראיות הטורקיות" במרחב הרומני

מבחינה גאוגרפית ידועות הראיות הבאות : ג'ורג'יו, טורנו (1417), בראילה (1542),
 ובבסרביה - קיליה וצ'טאטיה אלבה (1484), חוטין (1713-1715) וטיגינה (בנדר) ובוג'אק (1538).
ב"ראיות" השלטון העות'מאני הציב חיל מצב במטרת פיקוח ומודיעין לגבי המתרחש בנסיכויות הרומניות. חיל מצב זה קיבל גיבוי מהצי הטורקי.
בשטחה של כל ראיה נמצאו, פרט לעיר המבצר, גם כמה יישובים שהיה עליהם לספק אספקה לחיל המצב הטורקי.
לדוגמה בראית טורנו היו 3 כפרים, בראית ג'ורג'ו היו 25 כפרים ובראית בראילה - בקירוב 50 כפרים.
בראיות הטורקיות התנהל מסחר בשליטה כמעט מוחלטת של הטורקים שגבו בהן מכסים ואחסנו סחורות.
במקום נמצא גם שליח דיפלומטי של הנסיכויות הרומניות - עם תואר של קאפוקחאיה.
הראיות שימשו לפעמים מקלט פוליטי לנציגי אופוזיציה כלפי השליטים הרומנים.
בשנת 1828 בהסכם אדריאנופול האימפריה העות'מאנית נאלצה להחזיר את שטח הראיות הדרומיות - בראילה, ג'ורג'ו וטורנו סברין - לנסיכות ולאכיה.
הערות שוליים

↑  A.Decei p.213, n.1 213
↑  Mustafa Ali Mehmed-p. 154
↑  C.E. Bosvorth and Faroqhi Soraiya "Ra'iyya" in Islamic Encyclopaedia sec ed online 2012
↑  Bat Yeor p.49
↑  Keith Hitchins (1996) ע' 7
קיראני ג'יימס

קיראני ג'יימס (באנגלית: Kirani James; נולד ב-1 בספטמבר 1992) הוא אתלט גרנדי, אלוף אולימפי (לונדון 2012), סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), אלוף עולם (טגו 2011) סגן אלוף עולם (יוג'ין 2022) וזוכה מדליית ארד באליפות עולם (בייג'ינג 2015) בריצת 400 מטר. ג'יימס היה לאתלט הצעיר ביותר שזכה בתואר בריצה זו במשחקים האולימפיים ובאליפות העולם והיה לאתלט הראשון מגרנדה שזכה במדליה אולימפית.
ביוגרפיה

ג'יימס נולד בעיירת דייגים בשם גוייב. גדל כשחקן כדורסל ואף כדורגל, אך שינה את ייעודו, וכבר בגיל 13 זכה בריצה במשחקי איגוד המורים הקאריביים, וכך קבל את הדחיפה להמשך.
ביוגרפיה > 2011 > אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה ג'יימס, יומיים לפני יום הולדתו ה-19, במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אישי של 44.60 שניות, לפני לאשון מריט מארצות הברית (44.60 שניות) וקווין בורלה מבלגיה (44.90 שניות).
ביוגרפיה > 2012 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ג'יימס במדליית זהב בשיא אישי חדש של 43.94 שניות, לפני לוגלין סנטוס מהרפובליקה הדומיניקנית (44.46 שניות) ולאלונד גורדון מטרינידד וטובגו (44.52 שניות). ובכך היה לאתלט הראשון מגרנדה שזכה במדליה אולימפית.
ביוגרפיה > 2013

באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 סיים ג'יימס במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.99 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
ביוגרפיה > 2014

במסגרת ליגת היהלום בתחרות "אתלטיסימה" שנערכה בלוזאן, שווייץ ב-3 ביולי 2014 קבע ג'יימס בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 43.74 שניות, תוצאת השנה בעולם והתוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים באותה העת. חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא משחקים חדש של 44.24 שניות.
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ג'יימס במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.76 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה שקבע שיא עולם חדש של 43.03 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-21 שנים של מייקל ג'ונסון מארצות הברית (43.18 שניות) ולפני לאשון מריט (43.85 שניות).
ביוגרפיה > לאחר 2016

קיראני אובחן כסובל ממחלת גרייבס, ירד ממשקלו כ-20 ק"ג, נוטל תרופות, הבריא, וחזר להתאמן. העיד על עצמו, שקבל השראה בטיפול במחלתו ובחזרה למסלול, מהאצנית גייל דיברס, שזכתה במדליות אולימפיות לאחר שניצחה את מחלת הגרייבס.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בדוחא קטר ב-2019 סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.54 שניות.
ביוגרפיה > 2021

באולמפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.19 שניות, אחרי סטיבן גארדנר מאיי בהאמה (43.85 שניות) ואנתוני סמבראנו מקולומביה (44.08 שניות).
ביוגרפיה > 2022 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.48 שניות, אחרי מייקל נורמן מארצות הברית (44.29 שניות) ולפני מתיו הדסון-סמית' מהממלכה המאוחדת (44.66 שניות).
הוקרה

ספורטאי השנה בארצו
נשא את דגל המשלחת האולימפית של גרנדה, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון 2012
בגרנדה נסלל כביש שנושא את שמו
'שדרת קיראני ג'יימס' על שמו בעיר הבירה סנט ג'ורג'
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 200 מטר: 20.41 שניות (2011)
ריצת 400 מטר: 43.74 שניות (2014)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 200 מטר: 20.58 שניות (2011)
ריצת 400 מטר: 44.80 שניות (2011)
הערות שוליים

↑  יוגב ישראלי, המחלה לא תעצור אותו: קיראני ג'יימס רץ כל הדרך לזהב, באתר ynet, 5 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14195659
קרלוס לישבואה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1958 (בן 66) פראיה שבכף ורדה
 עמדה:  גארד
 מספר:  7 (בנפיקה ליסבון)
 קבוצות כשחקן
 1975–1982   1982–1984   1984–1996:  ספורטינג ליסבון   קואלוז סינטרה   בנפיקה ליסבון
 
קרלוס אומברטו לימן דה אלמידה בנולייל לישבואה סאנטוס (בפורטוגזית: Carlos Humberto Lehmann de Almeida Benholiel Lisboa Santos; נולד ב־23 ביולי 1958), הידוע בשם קרלוס לישבואה, הוא כדורסלן עבר פורטוגזי, וכיום מאמן כדורסל. נחשב לגדול שחקני הכדורסל בפורטוגל בכל הזמנים.
קריירה

לישבואה נולד בפראיה שבכף ורדה שהייתה נתונה לשליטת פורטוגל, לאב ממוצא יהודי פורטוגזי, ולאם ממוצא גרמני. גדל בנעוריו במושבה הפורטוגזית דאז מוזמביק שם החל לשחק כדורסל, ובשנת 1974 עבר לפורטוגל. עם בואו לפורטוגל שיחק בקבוצת הנוער של ספורטינג ליסבון. בשנים 1975 עד 1982 שיחק בקבוצת הבוגרים של המועדון איתו זכה בשלוש אליפויות ושני גביעי מדינה. בשנים 1982-1984 שיחק בקבוצת קואלוז סינטרה. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בגביע המדינה, גביע המדינה הראשון בתולדות המועדון. עונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות המדינה, אליפות ראשונה של המועדון. לאחר מכן עבר לשחק עד לשנת 1996 בקבוצת בנפיקה ליסבון. בתקופה זו זכה בעשר אליפויות פורטוגל ובחמישה גביעי המדינה. בגיל 38 פרש ממשחק.
בין השנים 1977-1992 שיחק לישבואה 46 פעמים בשורות הנבחרת הלאומית של פורטוגל, אך לא הגיע איתה להישגים משמעותיים. כשחקן בנפיקה ליסבון שיחק עם הקבוצה בשנות ה-90 של המאה ה-20 במסגרת גביע אירופה לאלופות. כשחקן כדורסל היה זורק פעמים רבות מעבר לקשת השלוש.
לאחר פרישתו החל לשמש מאמן בקבוצות הכדורסל אסטוריל פאריה, בנפיקה ליסבון ואביירו באסקט. כמאמן זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים בשורות בנפיקה. לאחר מכן החל לשמש כמנהל מקצועי בשורות המועדון.
הערות שוליים

↑  אהרל'ה ויסברג, על שולחן הניתוחים: תזכרו מה עשיתם בקיץ האחרון, באתר ynet, 9 בספטמבר 2007
קפיטליזם מדיני

קפיטליזם מדיני הוא מערכת כלכלית שבה המדינה מתחייבת בפעילות כלכלית מסחרית (כלומר, למטרות רווחיות), כאשר אמצעי הייצור מאורגנים ומנוהלים כמפעלים עסקיים בבעלות המדינה (כולל תהליכי צבירת הון, עבודה בשכר ניהול ריכוזי), או כאשר קיימת דומיננטיות אחרת של רשויות ממשלתיות (סוכנויות המאורגנות על פי נוהלי ניהול עסקים) או של תאגידים הרשומים לציבור, בהם המדינה שולטת במניות.
הספרות המרקסיסטית מגדירה את הקפיטליזם של המדינה כמערכת חברתית המשלבת קפיטליזם - מערכת השכר של ייצור והפקעת ערך עודף - בעלות או בשליטה על ידי מדינה; לפי הגדרה זו, מדינה קפיטליסטית ממלכתית היא מדינה שבה השלטון שולט בכלכלה, ופועל למעשה כחברה ענקית אחת, תוך הפקת ערך עודף מכוח העבודה לצורך השקעתה בהפקה נוספת. ייעוד זה חל ללא תלות במטרות המדיניות של המדינה (גם אם המדינה היא סוציאליסטית), דבר שהוביל להעלאת טיעונים לכך כי הרפובליקה העממית של סין המודרנית היא סוג של קפיטליזם ממלכתי, או לחלופין לטיעונים כי ברית המועצות נכשלה במטרה להקים סוציאליזם, אלא הקימה קפיטליזם ממלכתי.
מונח זה שימש לעיתים קרובות לתיאור הכלכלות הנשלטות של המעצמות הגדולות בזמן מלחמת העולם הראשונה. גם הקפיטליזם המדיני מתייחס למערכת כלכלית שבה אמצעי הייצור נמצאים בבעלות פרטית, אך למדינה יש שליטה ניכרת על הקצאת האשראי וההשקעה, כמו במקרה של צרפת בתקופה של דיריגיזם לאחר מלחמת העולם השנייה. ניתן להשתמש בקפיטליזם המדיני (לעיתים בחילופין עם הקפיטליזם המונופוליסטי של המדינה) כדי לתאר מערכת שבה המדינה מתערבת במשק כדי להגן על האינטרסים של עסקים בקנה מידה גדול ולקדם אותם; נועם חומסקי, סוציאליסט, מיישם את המונח "קפיטליזם מדיני" לכלכלות כמו זו של ארצות הברית, שבה ארגונים גדולים הנחשבים "גדולים מכדי להיכשל" מקבלים מימון ממשלתי שממומן על ידי הציבור, ומפחית את הנחת הסיכון של החברות ומערער חוקי השוק, ובמקומות בהם המדינה מממנת בעיקר את הייצור הפרטי על חשבון הציבור, אך הבעלים הפרטיים מקוצרים את הרווחים.
ישנן תאוריות וביקורות שונות על הקפיטליזם של המדינה, שחלקן היו קיימות לפני מהפכת אוקטובר 1917. הנושאים המשותפים ביניהם מזהים כי העובדים אינם שולטים באופן משמעותי באמצעי הייצור ומגלים כי יחסי הסחורות וההפקה למטרות רווח עדיין מתרחשים בתוך הקפיטליזם של המדינה. ולדימיר לנין תיאר את הכלכלה של האימפריה הרוסית כקפיטליזם של המדינה. פרידריך אנגלס, בסוציאליזם: אוטופי ומדעי (1880), טען כי בעלות המדינה אינה מבטלת את הקפיטליזם כשלעצמה, אלא היא השלב הסופי של הקפיטליזם, המורכב מבעלות וניהול של ייצור ותקשורת בקנה מידה גדול בורגנית. הוא טען כי הכלים להפסקת הקפיטליזם נמצאים בקפיטליזם של המדינה.
מקורות ושימושים מוקדמים של המונח

המונח שימש לראשונה על ידי וילהלם ליבקנכט ב-1896, שאמר: "איש לא נלחם בסוציאליזם של המדינה יותר מכפי שאנחנו הסוציאליסטים הגרמניים, אף אחד לא גילה באופן מובהק יותר ממני, כי הסוציאליזם הממלכתי הוא באמת קפיטליזם ממלכתי!"
יש הטוענים כי מושג הקפיטליזם הממלכתי ניתן לייחס לביקורתו של מיכאיל באקונין במהלך האינטרנציונל הראשון של הפוטנציאל שאותה ביקר כניצול של המדינה תחת הסוציאליזם בהשראת המרקסיזם, או לטיעון של יאן ווקלב מאג'אסקי ב"אינטלקטואל וורקר" ב-1905, כי הסוציאליזם הוא תנועה של האינטליגנציה כמעמד, וכתוצאה מכך סוג חדש של חברה הוא כינה קפיטליזם ממלכתי. עבור האנרכיסטים, הסוציאליזם הממלכתי שווה לקפיטליזם של המדינה, ומכאן דיכוי ורק מעבר מקפיטליסטים פרטיים למדינה, המעסיק היחיד והקפיטליסטי.
ראו גם

כלכלה פוליטית
אטטיזם
קורפורטיזם
קשרי הון-שלטון
כלכלת ברית המועצות
פשיזם
חברה ממשלתית
הלאמה
לקריאה נוספת

Guy Ankerl, Beyond Monopoly Capitalism and Monopoly Socialism. Cambridge MA, Schenkman, 1978, ISBN 0-87073-938-7
Nikolai Bukharin, Imperialism and World Economy.
Gerd Hardach, Dieter Karras and Ben Fine, A short history of socialist economic thought., pp. 63–68.
Bob Jessop, The capitalist state.
Charlene Gannage, "E. S. Varga and the Theory of State Monopoly Capitalism", in Review of Radical Political Economics 12(3), Fall 1980, pages 36–49.
Johnn Fairley, French Developments in the Theory of State Monopoly Capitalism, in: Science and Society; 44(3), Fall 1980, pages 305-25.
Ernest Mandel, Late Capitalism, pp. 515–522.
Ernest Mandel, Historical Materialism and the Capitalist State.
Paul Boccara et al., Le Capitalisme Monopoliste d'Etat. Paris: Editions Sociales, 1971 (2 vols).
G. N. Sorvina et al., "The Role of the State in the System of State Monopoly Capitalism", in: The Teaching of Political Economy: A Critique of Non Marxian Theories. Moscow: Progress, 1984, pages 171-179.
Ben Fine & Laurence Harris, Re-reading Capital.
Jacques Valier, Le Parti Communiste Francais Et Le Capitalisme Monopoliste D'Etat, 1976
Yan Bremer The End of the Free Market: Who Wins the War Between States and Corporations. (New York: Portfolio, 2010; revised paperback 2011). ISBN 978-1-59184-301-6
וילהלם ליבקנכט: "אף אחד לא נלחם בסוציאליזם של המדינה יותר ממה שאנחנו, סוציאליסטים גרמנים."
קפיטליזם מאוחר

קפיטליזם מאוחר (באנגלית: Late capitalism או Late-stage capitalism) הוא מונח, שנטבע על ידי הכלכלן הגרמני ורנר זומבארט בתחילת המאה העשרים. משנת 2016 הפך לביטוי נפוץ המתאר מצבים אבסורדיים, משברים, עוולות וחוסר שוויון בחברה קפיטליסטית.
השימוש בביטוי גבר משנת 1975, עם פרסום הספר "קפיטליזם מאוחר" של הכלכלן ארנסט מנדל. בספרו מתאר מנדל שינויים משמעותיים שהתרחשו בשיטה הקפיטליסטית לאחר מלחמת העולם השנייה, וטוען כי ישנם גבולות להתפתחות הקפיטליזם.
תולדות המונח

המונח "קפיטליזם מאוחר" נטבע על ידי הכלכלן הגרמני ורנר זומבארט בספרו "הקפיטליזם המודרני" משנת 1902 ובספריו שראו אור לאחר מכן. זומבארט מחלק את הקפיטליזם לשלבים היסטוריים שונים, והביטוי "קפיטליזם מאוחר" בכתביו מתאר למעשה את הקפיטליזם הבורגני מתחילת המאה ה-20 ואילך.
כלכלנים סוציאליסטים באירופה הרבו להשתמש במונח זה בשנות השלושים ובשנות הארבעים כדי לתאר את מה שנראה על פי השקפתם ככישלון הקפיטליזם. לאחר מלחמת העולם השנייה האמינו כלכלנים רבים, בהם ג'וזף שומפטר ופול סמואלסון, כי סופו של הקפיטליזם קרב, בגלל הצטברותם של משברים כלכליים שנראו כבלתי ניתנים לפתרון. רודולף הילפרדינג השתמש בכתביו בביטוי דומה, "השלב האחרון של הקפיטליזם".
השימוש במונח נמשך בשנות השישים ובשנות השבעים בדיונים בנושאי כלכלה. לעיתים הקפיטליזם המאוחר כונה "נאו-קפיטליזם". המונח תיאר את מצב הקפיטליזם שלאחר מלחמת העולם השנייה בפרסומיהם של כלכלנים מאסכולת פרנקפורט, בהם תאודור אדורנו. גם ז'אק דרידה, יורגן הברמאס והרברט מרקוזה עשו בו שימוש.
עמנואל ולרשטיין היה ממבקריו הבולטים של הקפיטליזם המאוחר, וסבר כי יש להחליפו בשיטה אחרת. דעות דומות הושמעו על ידי פרדריק ג'יימסון, רודולף הילפרדינג ואלכסנדר קוז'ב. בכתביהם מתואר הקפיטליזם המאוחר כמערכת כלכלית המשלבת התקדמות טכנולוגית, ריכוז ההון הפיננסי, פוסט-פורדיזם ופער כלכלי הולך וגדל בין עשירים לעניים.
בתרבות הפופולרית

משנת 2016 הפך "קפיטליזם מאוחר" לביטוי נפוץ. מאמר מ-2017 בכתב העת The Atlantic נושא את הכותרת "מדוע הביטוי 'קפיטליזם מאוחר' נמצא פתאום בכל מקום".
דמות מתוך ספר של תומאס פינצ'ון אומרת: "קפיטליזם מאוחר הוא תרמית פירמידה בקנה מידה עולמי... זה גורם לפראיירים להאמין שהכל יימשך כך לנצח."
השימוש הרווח במונח זה הוא שימוש ביקורתי המצביע על פגמים בשיטה הקפיטליסטית הפוגעים באיכות החיים, תוך הבעת דעה שמצב זה לא יוכל להימשך לעד, בטענה שהוא יוצר בעיות שהולכות וגדלות ונראות בלתי ניתנות לפתרון.
לקריאה נוספת

ערן פישר, קפיטליזם בעידן של התקשורת הדיגיטלית: הכלכלה החדשה ושיח הטכנולוגיה, תל אביב, רסלינג, 2011.
מריאנה מצוקאטו, כלכלת משימה, הקיבוץ המאוחד, 2023.
הערות שוליים

↑  Why the Phrase 'Late Capitalism' Is Suddenly Everywhere, באתר כתב העת The Atlantic, ‏1 במאי 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4121692-1
קרלוס לוז

קרלוס קוימברה דה לוז (בפורטוגזית: Carlos Coimbra da Luz‏; 4 באוגוסט 1894 - 9 בפברואר 1961) היה מדינאי ברזילאי, ששימש כיושב ראש בית הנבחרים של ברזיל בשנת 1955 ושר המשפטים והפנים של ברזיל בשנת 1946. הוא כיהן בתור נשיא ברזיל בפועל למשך שלושה ימים בין ירידתו של קפה פיליו מהתפקיד עקב בעיות רפואיות להחלפתו בידי ממלא המקום נראו דה אוליביירה.
ביוגרפיה

קרלוס לוז נולד בעיר טרס קוראסואס, מדינת מינאס ז'ראיס, הרפובליקה הברזילאית הראשונה, בשנת 1894. משפחתו הייתה בעלת היסטוריה של מעורבות בפוליטיקה הלאומית; סבו מצד אמו היה המדינאי סזאריו דה עסיס קוימברה מתקופת האימפריה הברזילאית ונוסף על כך היה גם אחיינו של הסנאטור חואקים דה לוז מצד אביו. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הפדרלית במינאס ז'ראיס. הוא סיים את לימודי המשפטים בהצלחה בשנת 1915.
לאחר סיום לימודיו החל לשמש בתור עובד מדינה. הוא היה חבר במועצה המנהלית של הכלכלה הפדרלית בריו דה ז'ניירו (דאז שימשה בתור בירת המדינה קודם להקמת ברזיליה), ומנהל תיק המשכנתאות של המועצה המנהלית בין השנים 1937–1938. לוז הפך לסגן נשיא ומאוחר יותר לנשיא בנק החסכונות הפדרלי מטעם ממשלת ברזיל בשנים 1939–1945 עת שלטונו הדיקטטורי של ז'טוליו ורגאס (ראו "המדינה החדשה"). קרלוס לוז היה אחד מהמייסדים וחבר ההנהלה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של מינאס גאריס (PSD), הוא נבחר לסגן יושב ראש המפלגה בשנת 1945, אך הוא לא נכנס לתפקיד, מכיוון שהוא מונה לשר המשפטים והפנים זמן קצר לאחר מכן בידי הנשיא הנבחר גספאר דוטרה. לוז כיהן בתפקיד במשך כשמונה חודשים. כשהוחלף במשרד, הוא חזר לתפקידו הקודם בתור סגן יושב ראש המפלגה. לפני שהתקבל מחדש לתפקיד, נבחר בשנית בידי חברי הקונגרס הלאומי של ברזיל מטעם המפלגה.
ב-1947 הוא נבחר לבית הנבחרים של ברזיל ובפברואר 1955 מונה ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד אותו מילא במשך כתשעה חודשים. בנובמבר 1955, בעקבות נבצרותו הרפואית של הנשיא קפה פיליו והיעדרו של סגן נשיא (כיוון שפיליו מונה לנשיאות מתפקיד סגן הנשיא לאחר שקודמו בנשיאות, ז'טוליו ורגאס, התאבד בעת מילוי תפקידו), הוא מונה לממלא מקום הנשיא. על פי חוקת 1946, יושב ראש בית הנבחרים יממש את נשיאות הרפובליקה בהיעדר נושא המשרה וסגנו. כך, כנשיא הלשכה, קרלוס לוז קיבל על עצמו זמנית את נשיאות הרפובליקה ב-8 בנובמבר 1955, כמחליפו החוקתי של קפה פיליו. ב-11 בנובמבר 1955, כתוצאה מהתנועה הפוליטית-צבאית שהונהגה על ידי הגנרל לוט, שר המלחמה, הודח קרלוס לוז, בנימוק שהוא קשור לכת צבאית שמטרתה הייתה למנוע את כניסתו של הנשיא הנבחר, ז'וסלינו קוביצ'ק, לתפקיד.
לוז הודח והוחלף בנשיאות על ידי נראו דה אוליביירה ששימש קודם לפני כן כנשיא הסנאט, הבית העליון של הקונגרס הלאומי של ברזיל. אוליברייה כיהן בתפקיד ממלא מקום הנשיא במשך שלושה חודשים עד להשבעתו של הנשיא הנבחר ז'וסלינו קוביצ'ק בתחילת שנת 1956. בחייו האישיים לוז התחתן פעמיים, בפעם השנייה לאחר מותה של אשתו הראשונה. נולדו לו שני ילדים. לוז נותר מעורב בפוליטיקה הברזילאית עד לפטירתו בשנת 1961 אך היה חסר סמכות פוליטית נרחבת ונדחק לצדי הפוליטיקה הפדרלית.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה - נשיאים לשעבר - קרלוס לוז, באתר ממשלת ברזיל (המקור בפורטוגזית)
| נשיאי ברזיל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הישנה | דאודורו דה פונסקה • פלוריאנו פיישוטו • פרודנטה דה מוראיס • קמפוס סאלס • רודריגס אלווס • אפונסו פנה • נילו פסניה • ארמס דה פונסקה • ונססלאו בראז • רודריגס אלווס • דלפים מוריירה • אפיטסיו פסואה • ארתור ברנרדס • וושינגטון לואיס • ז'וליו פרסטס | דגל ברזיל |
| עידן ורגאס | ז'טוליו ורגאס • ז'וזה ליניארס | דגל ברזיל |
| הרפובליקה השנייה | גספאר דוטרה • ז'טוליו ורגאס • קפה פיליו • קרלוס לוז • נראו דה אוליביירה • ז'וסלינו קוביצ'ק • ז'אניו קואדרוס • רניירי מזילי • ז'ואאו גולאר | דגל ברזיל |
| הדיקטטורה הצבאית | רניירי מזילי • קסטלו ברנקו • קוסטה אה סילבה • אמיליו גרסטזו מדיסי • ארנסטו גייזל • ז'ואאו פיגיירדו | דגל ברזיל |
| הרפובליקה החדשה | טנקרדו נווס • ז'וזה סרניי • פרננדו קולור דה מלו • איתמר פרנקו • פרננדו אנריקה קרדוזו • לואיז אינסיו דה סילבה • דילמה רוסף • מישל טמר • ז'איר בולסונארו • לואיז אינסיו דה סילבה | דגל ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2004090445  VIAF: 24318446   WorldCat (עם VIAF): 24318446