סחר העבדים הערבי
היחס לעבדות

בשנת 1842 פנה הקונסול הבריטי במרוקו לסולטן המדינה, במטרה להביא לביטול העבדות או לכל הפחות לקיצוץ הסחר בעבדים, ושאל אותו האם יש לו אמצעים שיסייעו בהשגת המטרה הרצויה. הסולטן השיב במכתב המביע תדהמה כי "הסחר בעבדים הוא עניין שבו כל הכתות והאומות הסכימו עליו מימי התנ"ך ועד עצם היום הזה" וכן כי העבדות אושרה על ידי דתות רבות. מוסד העבדות אכן היה מקובל מאז ומעולם והיה קיים בכל התרבויות העתיקות של אסיה, אפריקה, אירופה. במזרח התיכון הקדום יש כתבים ורישומים שמצביעים על תרבות של עבדות של כל מיני עמים עתיקים כמו השומרונים, הבבלים, המצרים ועוד.
היו גם כאלה שהתנגדו לעבדות. בעולם היווני-רומי, פילוסופים רבים דחו את העבדות כי היא נוגדת את הצדק. יש שמבססים את התנגדותם על אחדות המין האנושי, והמשפטנים הרומיים אף טענו כי העבדות מנוגדת לטבע ומתוחזקת רק על פי חוק "אנושי". כמו כן, רבים גם העלו כטיעון את העניין המוסרי והרוחני – אדם ירגיש חופשי אם הוא אדם טוב – גם אם הוא משועבד וגם אם לא, ואילו אדם רשע ייחשב לעבד גם כאשר הוא בן חורין כיוון שהוא משועבד לתשוקותיו.
התנ"ך והברית החדשה מכירים ומקבלים את מוסד העבדות. עם זאת, ישנה הסכמה שלעבד אנושיות בסיסית ויש צורך להתייחס אליו בכבוד. היהודים מזכירים לעיתים קרובות, הן בתנ"ך והן בתלמוד, שגם הם היו עבדים במצרים ולכן עליהם להתייחס לעבדים שלהם בהגינות.
הקוראן, כמו התנ"ך והברית החדשה, מניח כי העבדות קיימת. זה מסתדר עם הנוהג של המוסד ובכך מקבל את העבדות באופן מרומז. הנביא מוחמד ומקורביו אשר הייתה בידם היכולת הכלכלית - החזיקו בעבדים. עם זאת, חקיקה קוראנית שאושרה והוכחה לאחר מכן בחוק הקדוש, הביאה שני שינויים משמעותיים בעבדות העתיקה, ולהם השפעות מרחיקות לכת: הראשון היה חזקת החירות והשני האיסור על שעבודם של בני-חורין, למעט בנסיבות מוגדרות.
אף על פי שהעבדות נשמרה, ההשתלטות האסלאמית שיפרה במידה רבה את מעמדו של העבד הערבי, שהפך לבן אנוש בעל מעמד דתי מסוים, ולפיכך מעמד חברתי ובעל זכויות משפטיות.
הח'ליפים הראשונים ששלטו בקהילה האסלאמית לאחר מותו של הנביא הציגו רפורמות נוספות של נטייה הומאנית אשר גרמו לכך שהשעבוד של מוסלמים חופשיים הצטמצם ובסופו של דבר הפך לאסור.
זה היה בלתי חוקי עבור בן חורין למכור את עצמו או את ילדיו לעבדות עבור חוב או כדי לכפר על פשע שביצע, כפי שהיה מקובל בעולם הרומי, ולמרות ניסיונות הרפורמה, בחלקים של אירופה הנוצרית עד המאה השש-עשרה לפחות נמשכה העבדות.
זה הפך לעיקרון יסודי במשפט המוסלמי, שהמצב הטבעי הוא החופש, מה שלא נאמר שהוא איסור באופן מפורש, הוא מותר. מי שלא הוכר כעבד הוא אדם חופשי. אך כלל זה לא תמיד נאכף. מורדים הוקעו לעיתים ככופרים והורדו לעבדות, וכך גם קורבנותיהם של כמה שליטים מוסלמים באפריקה, שהכריזו על הג'יהאד נגד שכניהם.
באופן כללי, במדינות המרכזיות של האסלאם, הוקם הכלל שפרטים חופשיים במדינה, מוסלמים ולא מוסלמים, היו מוגנים מפני שעבוד בלתי חוקי.
כיוון שכל בני האדם היו חופשיים מטבעם, העבדות יכולה לנבוע רק משתי סיבות: הראשונה היא היוולדות להורים עבדים. השנייה היא נפילה בשבי בזמן מלחמה. רפורמות אלה הגבילו מאוד את היצע העבדים החדשים. ילדים נטושים לא יכלו עוד להתקבל כעבדים, ואנשים חופשיים לא יכלו עוד להשתעבד. על פי החוק האסלאמי, ניתן לגייס את אוכלוסיית העבדים, בנוסף ללידה ולכידה, על ידי יבוא. היבוא התבצע על ידי רכישה או בצורה של מחווה.
עבדים הוצאו מתפקידים דתיים או מכל משרד הקשור לתחום שיפוט על אחרים וכן עדותם לא נתקבלה בהליכים משפטיים. בחוק העונשין, העונש על עבירה היה לאדם החופשי מחצית מזה של עבד.
בנוסף, להתעללות בעבדים לא היה שום עונש קבוע בחוק. כמו כן, העבד היה ללא סמכויות משפטיות או זכויות כלשהן, הוא לא יכול להיכנס לחוזה, להחזיק רכוש, או לרשת רכוש.
למרות כל אלו, לעבד המוסלמי היו יותר זכויות מעבד יווני או רומאי, שכן משפטנים מוסלמים הביאו בחשבון שיקולים הומאניים, הם הניחו שהאדון חייב לדאוג למצבו הבריאותי של העבד לספק לו תנאי מחיה הולמים וכן לתמוך בו בזקנתו. על האדון אסור להעביד בפרך את עבדו, ואם עשה זאת עד כדי אכזריות, הוא היה נתון לעונש שהיה על פי שיקול דעתו של השופט. אם האדון לא מילא אחר חובות אלה ואחרות לעבד שלו, השופט של בית הדין השרעי (קאדי) היה יכול לאלץ אותו למלא אותם או לשחרר את העבד. עבד יכול להתחתן רק בהסכמת האדון. אדון לא היה יכול להתחתן עם השפחה שלו, אלא אם כן הוא שחרר אותה.