stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאומיות ואנטישמיות באירופה המודרנית: 1815–1945
פרקי הספר > פרק חמישי: "במלחמה ולאחריה"

מלחמת העולם הראשונה, המהפכות ומלחמת האזרחים ברוסיה, אירועים שהתמשכו משנת 1914 עד 1921, בא הקץ על הקיסרויות "הרב-לאומיות הישנות: אוסטריה הונגריה, האימפריה העות'מאנית ובמידה מסוימת גם הקיסרות הרוסית", כותב אלמוג. על חורבותיהן קמו מדינות לאום חדשות, שתוקפן, בעיני ההמונים, נשען על "הזכות להגדרה עצמית של העמים", ומצא תוקף מוסרי ברעיונות הדמוקרטיה, השוויון בין בני אדם וחלוקת המשאבים הצודקת, בגלגוליהם הסוציאל-דמוקרטיים או הקומוניסטים. אחת מהן הייתה אוקראינה, שהתנועה הלאומית בה הרימה ראש עם התפרקות הקיסרות הרוסית. אלמוג מציין, כי "שנים מספר הייתה אוקראינה שדה קרב עקוב מדם. השלטון עבר מיד ליד וגייסות שונים פשטו על הארץ, השתוללו ובזזו את תושביה. כשהותר הרסן ניתנה הרשות למשחית לפרוע ביהודים. גדודי הקוזקים, הצבאות הסדירים וכן גם איכרים ופורעים אחרים מבני המקום נקמו את נקמתם באוכלוסייה היהודית ... התחוללו לפי האומדן כאלפיים פוגרומים ונהרגו בהם כ-75,000 יהודים וכמספר הזה בערך נפצעו".
 היהודים התגייסו לצבאות השונים בהתלהבות, פטריוטית או מהפכנית, והשתתפו בחזיתות המלחמה והמהפכות השונות, ובדרך כלל, משני צדי המתרס. חלקם היה רב בין המנהיגות המהפכנית, שעוררה מהפכות ומרידות, כושלות בחלקן, בהם רוזה לוקסמבורג, ולטר רתנאו, קורט אייזנר, אריך מיזם, ארנסט טולר, גוסטב לנדאואר, אויגן לווינה, ליאו יוגיכס וישראל הלפנד במרכז ומערב אירופה, ולאון טרוצקי, גריגורי זינובייב, לייב קמנייב, יולי מרטוב וקרל רדק ברוסיה. ריבוים של מנהיגים מהפכנים ממוצא יהודי, חלקם אף שנולדו במזרח אירופה והיגרו למרכזה ומערבה, עורר אי נחת בקרב המונים ועלתה טענה שמהותן של המהפכות, והמהפכנות בכלל, היא "יהודית", ו"היהודי" משחק תפקיד של "מהפכן בינלאומי" בכל אתר ואתר.
 ב-2 בנובמבר ניתנה הצהרת בלפור, שהראתה תשומת לב ליהדות כגורם קובע בפוליטיקה העולמית, לפחות בקרב המדינאים של הממלכה המאוחדת.
פרקי הספר > פרק שישי: "בין שתי מלחמות עולם"

זכויות המיעוטים, אותן קבוצות אתניות קטנות שנקלעו לאחר המלחמה העולמית לבין גבולותיהן של מדינות לאום גדול, היו מהנושאים שעל סדר היו הפוליטי הבינלאומי לאחר מלחמת העולם הראשונה. אם בעבר יכלו קהילות להימנע מעימות ישיר עם קבוצות אתניות אחרות בקיסרות רב לאומית, הרי שעתה נחשפו למאבק ישיר בלתי נמנע. אלמוג מציין, כי "המצב היה חמור במיוחד באזורי המריבה, שהיו שנויים במחלוקת בין שתי מדינות ושעברו מיד ליד". המצב החדש זכה לתשומת לבם של מנהיגים יהודים, שקיוו להכרה או אוטונומיה ליהודים במדינות החדשות באירופה בתר המלחמה הגדולה.
 שאלות הקשורות לחירותם התרבותית ואף לביטחונם האישי של היהודים באירופה, הובאו לדיון הובאו לדיון לפני מנהיגי מדינות באירופה גם על ידי מנהיגים ציוניים, כגון חיים ויצמן שפנה אל שר בממשלת סלובקיה, או מנהיגים יהודיים שהשתלבו בפוליטיקה של ארצם, ונחלצו בצוק העתים לעזרת בני עמם במזרח, כגון סר סטיוארט סמואל (אחיו של הנציב העליון הרברט סמואל) שערך "דין וחשבון" מפורט על מצבם העגום של יהודי פולין, אפלייתם בכלכלה ובאקדמיה בחברה הכללית, והשנאה המושרשת כלפיהם, בשנת 1919. "האנטישמיות בפולין, ... הייתה לחלק של האתוס הלאומי וזכתה למעמד חצי-רשמי עם חידוש העצמאות הפולנית. ...והיא הלכה והתחזקה בין שתי מלחמות עולם, בגבור הקשיים המדיניים והכלכליים", מסביר אלמוג; "האנטישמיות המאורגנת תפשה מקום ניכר בחיים הפוליטיים, במיוחד משנות השלושים. השלטונות נתנו גיבוי לחרם כלכלי כלפי היהודים והתירו לבריונים להשליט טרור אלים.
 בגרמניה קמה "רפובליקת ויימאר, מדינה דמוקרטית חדשה. אבל שרר בה קיטוב עמוק בין הליברליסטים והסוציאל-דמוקרטים לבין הקומוניסטים ולבין הלאומנים, "על ארגוניהם ועל מועדוניהם, (ש)התייחסו למדינתם כאל גוף זר", וכינו אותה בלעג "הרפובליקה של היהודים". אי הנחת מהחופש הדמוקרטי, תחושת קיפוח אצל מגזרים שחשו נפגעים, והגעגועים למשטר הטוטליטרי הישן, אשר היו מנת חלקם של הכוחות הקיצוניים משמאל ומימין בגרמניה, היו המצע הנפשי-רעיוני לעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה בשנת 1933. בראייה רטרוספקטיבית, שאותה מציע אלמוג: "1936 הייתה שנה גורלית: בצרפת קמה החזית העממית; באותה שנה הוקם גם הציר רומא-ברלין ופרצה מלחמת האזרחים בספרד; אז גם התחוללו הטיהורים של סטלין וכמו כן פרץ המרד הערבי בארץ-ישראל". בנסיבות אלו התערער והתדרדר מצבם של היהודים באירופה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939.
פרקי הספר > פרק שביעי: "האנטישמיות והשואה"

תורת הגזע הנאצית תכננה סדר גזעי אנושי חדש שבו ליהודים לא יהיה מקום באנושות. ובנוסף, דרגה את העמים לפי סולם חשיבות שרירותי, שבו לגרמנים מקום עליון, כגזע נבחר ושליט. הכיבוש באירופה אפשר לגרמניה הנאצית להתערב בחיי האוכלוסיות "על ידי מדיניות של עיקור, הפריה, עקירה וחיסול". האנטישמים בארצות הכבושות היו מרוצים מהתעמולה הנאצית ואף ראו בה גורם מאחד בין הכובש הגרמני לבינם, ויחד עם זאת, היו בקרבם שהסתייגו ממנה, בשל דיכוי הלאומיות והפטריוטיזם המקומי.
 בפולין ישב הקיבוץ היהודי הגדול משאר המדינות ובה הוקמו גטאות בכל עיר גדולה ומחנות השמדה, נהנו הגרמנים משיתוף פעולה עם התושבים המקומיים. עם זאת, תמונת היחסים וההתנהגות של האוכלוסייה הפולנית מורכבת ורבת פנים; אלמוג מביא לדוגמה את דבריו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום שהתגורר בגטו ורשה בתקופת המלחמה: "היו חברים במחתרת, ואפילו אנטישמים מובהקים, שסיכנו את חייהם כדי להציל יהודים מידי הנאצים". כללו של דבר, בקרב האוכלוסייה הפולנית שרר מגוון דעות ורגשות כלפי מרד גטו ורשה והשואה.
 באיטליה הפאשיסטית, מאז 1922, נחשבו היהודים לחלק מהאומה וגם תמכו בדרך כלל במשטר, עד לחקיקת "חוקי גזע" נגד היהודים בשנת 1938. אולם תורת הגזע והסגנון האכזרי שהפגינו הנאצים, נשארו זרים לעם האיטלקי. המצב בבולגריה היה דומה. בהשפעת האווירה הכללית, קמו בה קבוצות פשיסטיות ואנטישמיות בשנות השלושים, ובזמן המלחמה הצטרפה למדינות הציר. ככלל, הבולגרים לא אהדו את הגזענות הנאצית; ב-1943, הם מנעו שילוחם של אזרחים יהודים למחנות ההשמדה, אבל לא את שילוחם של היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה ב-1941. אלמוג מסביר את התנהגותן של המדינות הללו, בכך כי "ישבו קיבוצים יהודיים קטנים באופן יחסי, שלא בלטו בייחודם הסוציו-כלכלי ואף יכלו להחשב כחלק לגיטימי של האומה".
 ברומניה הורגשה השפעתה של גרמניה הנאצית; בתמיכתה השיגו כוחות הימין הגמוניה פוליטית והטו את המדינה לעבור מ"אוריינטציה מערבית להישענות על "הציר" גרמניה-איטליה". בשנים 1937–1940, השלטון במדינה עבר מידי העם אל המלך קרול השני, וב-1940 אל העוצר יון אנטונסקו, שהנהיג דיקטטורה פשיסטית בעזרת "התנועה הלגיונרית". אבל עמד על דעתו, שלא לשלוח את אזרחי רומניה היהודים למחנות השמדה. "רומניה הוכיחה את עומק ההבדל שבין האנטישמיות המסורתית לבין האנטישמיות הגזענית של הנאצים", לדעת אלמוג.
 גם בהונגריה עלו לשלטון הפשיסטים המקומיים בעקבות גרמניה הנאצית. ובשנת 1938, התקבלה חקיקה מפלה של היהודים "באורח רשמי ופומבי". הונגריה הייתה לבעלת בריתם של הנאצים בגלוי, אף כי בחשאי התנהלו ניסיונות לשיתוף פעולה עם בעלות הברית. עוצר הונגריה מיקלוש הורטי דחה את הלחצים שהגיעו מברלין, לארגן את שילוח את היהודים להשמדה. זה יצא לפועל, לאחר כניסת הנאצים להונגריה במרץ 1944. הורטי נעצר והשלטון נמסר לפרנץ סלשי, מנהיג הארגון ההונגרי הנאצי "צלב החץ". כך, "החל תהליך מזורז של ארגון היהודים לקראת "הפתרון הסופי".
 צרפת הכבושה בראשותו של אנרי פיליפ פטן, "שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, ומדיניותה כלפי היהודים נוהלה בדרך דומה לזו של רומניה והונגריה". בסוף שנת 1940 נחקק החוק לנישולם של היהודים מחיי הציבור והתרבות במדינה. אחר כך, נאספו ונשלחו רבים מהאזרחים היהודים הצרפתית למחנות ההשמדה. כמו בארצות אחרות, התנגד הממסד הדתי הנוצרי חוקי הגזע הנאצים, בשל החלתם על מומרים; אבל עיקר עזרתו הייתה בסיוע לנמלטים מזרועם של הנאצים והחבאתם.
פרקי הספר > "סוף דבר: מאה ושלושים שנות לאומיות ואנטישמיות באירופה, 1945-1815"

לסיכום מחקרו מעיר אלמוג, כי התובנות והסיווגים שהעלה במחקרו, אינם אלא הצעות. "הלאומיות הייתה מתחילתה סיסמה מהפכנית... המושג "לאום" עלה בקנה אחד עם שוויון זכויות, חופש דעות, ליברליזם כלכלי וגם עם אמנציפציה ליהודים. לאחר מכן נתגלה גם הצד האפל של הלאום ...", כותב אלמוג, שהתבטא בהסתגרות, רדיפת השונים והאחרים החיים בקרבו, ומלחמה כנגד הלאומים האחרים. מקומם של היהודים בנסיבות אלו היה מורכב ורב פנים. הם ניסו להסתגל, ואף הצליחו באופן יחסי, באחווה הלאומית המקומית; אבל האידאולוגיה הנאצית טרפה את ההיגיון של המהלך זה, באשר העמידה את הלאומיות על עקרון הגזע, מבלי יכולת לחמוק ממנו. האנטישמיות הישנה שנשענה בחלקה על השוני הדתי, אפשרה למעוניינים להמיר את דתם ולהנצל מהשמדה; לא כך הנאציזם. הוא צמח במאה ה-20, במקביל להתפתחות הדמוקרטית, אבל בכיוון מנוגד לה, כגלגול מוקצן של הלאומיות ושל האנטישמיות הישנה.
ראו גם

אנטישמיות בגרמניה
היהודי הנודד
הערות שוליים

↑  שמואל אטינגר, עמ' 21.
↑  שמואל אטינגר, עמ' 7.
↑  בן ציון נתניהו, האנציקלופדיה העברית, ד', תשי"ב-1952, עמ' 503-501.
↑  עמ' 28.
↑  יעקב טלמון, רומנטיקה ומרי, תל אביב, הוצאת עם עובד, 1973, עמ' 154, 135.
↑  עמ' 36.
↑  עמ' 45.
↑  עמ' 53.
↑  עמ' 62.
↑  עמ' 70.
↑  ראו: תיאודור הרצל, היומן, תל אביב תש"ך, עמ' 317-316
↑  עמ' 75.
↑  עמ' 87.
↑  עמ' 91.
↑  עמ' 103. וראו: יעקב לשצ'ינסקי, היהודים ברוסיה הסובייטית ממהפכת אוקטובר עד מלחמת העולם השניה, תל אביב תש"ג, עמ' 53.
↑  עמ' 119.
↑  ראו למשל : ליאו מוצקין, בתוך: אלכס ביין (עורך), ספר מוצקין, כתבים ונאומים נבחרים, ביוגרפיה ודברי הערכה, ירושלים: ההנהלה הציונית והנהלת הקונגרס היהודי העולמי, תרצ"ט, עמ' 190.
↑  עמ' 125.
↑  עמ' 129.
↑  עמ' 134.
↑  עמ' 141.
↑  עמ' 142.
↑  ראו: מאיר מיכאליס, הדוצ'ה והיהודים, קובץ יד ושם, י"א, תשל"ו, עמ' 7–26. דניאל קארפי, האנטישמיות הפאשיסטית, שם, עמ' 207.
↑  עמ' 146.
↑  עמ' 148.
↑  עמ' 148.
↑  עמ' 149.
↑  עמ' 151.
↑  עמ' 152.
↑  עמ' 156.
↑  עמ' 161.
"שובו של המתנדב היהודי ממלחמת השחרור הגרמנית נגד נפוליון" - ציורו של מוריץ דניאל אופנהיים, 1884-1883
אלפרד דרייפוס מובל למאסר במהלך משפטו, בצרפת בשנות התשעים של המאה ה-19
ציור של הפוגרום בביאליסטוק, 1906
לאון טרוצקי "האדום", ענוד מגן דויד בכרזת תעמולה של הצבא הלבן כנגד הבולשביקים
כרזה אנטישמית שהודבקה על קירות בניין הרייכסטאג בברלין, 1920; האמנים האלמונים המחישו בה את תפיסת עולמם על מצבה של "גרמניה" (DEUTSCHLAND); מעל לכיתוב דימוי של ארון מתים, מעליו במסגרת עגולה (מצד ימין:) דימוי אישה "ארית" נאה שחזותה אצילית ומאופקת; פרופילה משתבש על ידי דימוי גבר "יהודי" שלאצבעותיו ציפורניים חדות (מצד שמאל); בראש הכרזה מצד ימין ושמאל סמל צלב הקרס בשני צדיו, שהיה לסמלה של המפלגה הנאצית
יהודים באושוויץ, ינואר 1945
לנצ'יה בטא 15/20HP

| --- | --- |

Lancia Beta-15/20HP
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Lancia tipo 54 Beta
 יצרן:  לנצ'יה
 שנות ייצור:  1909
 יחידות שיוצרו:  150
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל קודם:  לנצ'יה אלפא
 מודל אחריו:  לנצ'יה גאמא 20HP
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  3,996 מ"מ
 רוחב:  1,615 מ"מ
 משקל:  780 ק"ג
 בסיס גלגלים:   2,820 מ"מ  2,932 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדר בטור, 3,118,81 סמ"ק, המפיק 34 כ"ס, יחס דחיסה 5.0:1
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  95 קמ"ש
לנצ'יה בטא 15/20HP (באיטלקית: Lancia Beta-15/20HP, קרויה גם: Lancia tipo 54 Beta) היא מכונית משפחתית בסגנון מכונית עידן פליז מסוג "Torpedo (car)" (אנ') מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה  בשנת 1909 באיטליה.
"לנצ'יה בטא 15/20HP"

יוצרו 150 יחידות.
2 דלתות קדמיות בלבד.
מנוע בנזין.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
מערכת היגוי - מימין.
4 גלגלים - מעץ, מידות צמיגים: 810x90, 815x105, 820x120.
מחיר היחידה בשנת 1909 באיטליה עמד על 10,500 לירה איטלקית.
תמונות

"לנצ'יה בטא 15/20HP"
"לנצ'יה בטא 15/20HP"
ראו גם

לנצ'יה
הערות שוליים

↑  "לנצ'יה בטא 15/20HP", שנת 1909 mad4wheels.com/lancia/beta-15-20-hp-1909
↑  "לנצ'יה בטא 15/20HP" woiweb.com/wiki/index.php?title=Lancia_Beta-15/20HP
↑  Lancia by Michael Frostick, 1976. ISBN 0-901564-22-2
↑  "לנצ'יה בטא 15/20HP" car.info/en-se/lancia/beta-15-20hp/beta-1520hp-31-m4-1909
עיט ערבות

| עיט ערבות |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
תת־משפחה:: עיטים
סוג:: עיט
מין:: עיט ערבות
שם מדעי
 Aquila nipalensis ‏הודג'סון, 1833
תחום תפוצה


עיט ערבות (שם מדעי: Aquila nipalensis) הוא מין עיט במשפחת הנציים.
תיאור

בדומה לרוב מיני הסוג עיט, עיט ערבות הוא דורס גדול בעל כסות כהה.
הנקבה גדולה מהזכר, אבל צבעיהם דומים. משקל הזכר: 2.2-4.6 ק"ג, משקל הנקבה: 3.5-5.5 ק"ג; אורך גוף הזכר: 65-77 ס"מ, אורך גוף הנקבה: 89-75 ס"מ; מוטת כנפי הזכר: 174-199 ס"מ, מוטת כנפי הנקבה: 192-262 ס"מ.
לעיט זה יש מקור חזק וגדול המגיע עד לקו קצה העין, עם נחיר דמוי ביצה. קשתית העין חומה. רוב המקור והדונגית צהובים, וקצהו שחור. כנפיו רבועות, ארוכות ורחבות. בעיט הבוגר, החלק התחתון של הכנפיים זהה בצבע לסוככות העליונות ולבטן או כהה יותר, עם פסים בולטים. על סוככות הזנב העליונות יש כתם לבן, ועל העורף יש כתם בצבע אוכרה, שגודלו משתנה בין פרטים שונים. הצעיר בהיר יותר ובצד התחתון של כנפיו יש פס לבן עבה, שהוא שולי הסוככות התחתונות הגדולות, דבר שמאפשר זיהוי מהיר בין צעירים לבוגרים, ובין צעירים לעיטים אחרים בגודל זהה.
בארבע שנות חייו הראשונות עובר עיט ערבות ארבעה שלבים של שינוי מופע:
הגוזל הצעיר מכוסה בפלומה לבנה, אך עד גיל שנה, יקבל צבע חום אחיד, שגוונו בהיר מזה של העוף הבוגר. על הסוככות העליונות כתמים גדולים בצבע אוכרה ושולי הסוככות לבנים לרוב. סוככות הכנף התחתונות לבנות לחלוטין. האברות הם חדגוניות או מפוספסות בדוגמה אלכסונית בהירה.
במהלך השנה השנייה נוצות העיט מתבהרות לחום בהיר וכתמי האוכרה על סוככות הכנף העליונות הולכים ונעלמים בהדרגה. אברות הכנף והזנב מפוספסות קלות בדוגמה אלכסונית. בגיל שנתיים העיט הצעיר מתבהר בשנית לגוון בז' כהה, כתמי האוכרה בשולי סוככות היד העליונות יוצרים רצועה דקה מאוד, ואלו שולי סוככות האמה והזנב נעלמות לחלוטין. הפס הלבן בצד התחתון של הכנפיים מתחיל להצטמצם, כאשר כבר מתחילות לצמוח סוככות שבסיסן שחור. האברות מתחילות להתבהר ומציגות פסים לבנים וחומים ברורים.
בגיל שלוש שנים הנוצות מתחילות להתכהות שוב לצבע חום. כתמי האוכרה בקצות סוככות היד העליונות נשארים ויוצרים פס דק. הפס הלבן בצד התחתון של הכנף נותר, אך כל הנוצות הלבנות מוחלפות בנוצות שחורות עם שוליים לבנים. האברות מפוספסות.
בגיל ארבע שנים צבע הנוצות מתכהה, אך עדיין בהיר יותר מהאברות הכהות. פס האוכרה הדק שהיה לאורך סוככות היד העליונות נעלם. הפס הלבן בצד התחתון מתקטע, וסוככות חומות כהות לחלוטין מתחילות לצמוח. עיט הערבות מגיע לבגרות בסביבות גיל 4.
קולו של עיט זה מזכיר את קריאת העורב, אך בעיקרון העיט שקט ואינו משמיע קול חוץ מבתצוגה.[דרוש מקור]
מאפיינים המבדילים עיט ערבות מעיטים אחרים. הדומים לו:
עיט ערבות בוגר שונה מעיטי חורש וצפרדעים בגודלו, במבנה הכנף, מבנה הנחיר וצורת הראש. עיט ערבות קרוב בגדלו לעיט שמש, אבל לעיט השמש זנב ארוך יותר, וראשו שונה בצבעיו. עיט סוואנות הוא עוף פולימורפי עם מגוון מופעים אך מראהו משתנה אך במעט במהלך הגדילה, בניגוד לעיט ערבות, שיש לו ארבעה מופעי גדילה. בנוסף, המופעים הבהירים והאדמדמים של עיט הסוואנות בולטים בצבע הגחון הבהיר שלהם, ומופעים כהים יותר הם בעלי עורף כהה, עם קשתית עין צהובה, בניגוד לקשתית החומה של עיט ערבות. בהשוואה לעיט סוואנות גולגולת של עיט ערבות גדולה יותר ומוארכת יותר בכלל, וקופסת המוח והלסת התחתונה בפרט. עיט הסוואנות קטן מעיט הערבות.
טקסונומיה

עיט הערבות ועיט הסוואנות נחשבו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 למינים נפרדים. החל משנות ה-50, מספר חוקרים התייחסו אליהם כאל זנים שונים של אותו המין. הסיבה לכך הייתה לרוב פרטים שנראו דומים מאוד. סנואו (1978) ביסס את האיחוד על ההנחה השגויה שעיטי סוואנות הודיים ועיטי ערבות מתרבים לעיתים קרובות זה עם זה. לעומתם, חוקרים אחרים המשיכו להתייחס אליהם כאל מינים נפרדים. לאנסי (1966) החשיב אותם אותם לאלומינים המרכיבים על-מין (אנ'). בשנות ה-70 וה-80, רוב הצפרים החשיבו אותם למינים נפרדים. הם פוצלו בשל הבדלים בניצוי, בהתנהגות ובמבנה הגוף. על אף הבדלים אלו, במוזיאונים רבים זיהו בטעות עיט ממין אחד כאחד מהמין השני, או בכלל כמין עיט אחר. ברוק ואחרים (1972) טענו שעיטי ערבות מציגים דו-צורתיות זוויגית בולטת יותר בגודל עצמות כף הרגל, אבל מחקר מאוחר יותר מצא הבדלים קטנים יותר.
בעבר סווגו תת-המינים של עיט הערבות כאלו של עיט הסוואנות. ישנם שני תת-מינים מוכרים של עיט הערבות: תת-המין המזרחי A. n. nipalensis ותת-המין המערבי A. n. orientalis. תת-המין המערבי מקנן בצפון אירואסיה באזור המשתרע מחוף הים השחור ועד הרי אלטאי, והמזרחי מקנן מאלטאי ועד הרי חינגאן. ברוסיה, ישנו חיתוך בין תחומי הקינון של שני תת-המינים במרכזי הרי אלטאי. צפיפות התפוצה של עיט הערבות באזור החיתוך נמוכה מאוד, ולכן לא מתרחש ערבוב אינטנסיבי בין תת-המינים.
תת-המין המערבי קטן וצבעו בהיר יותר מתת-המין המזרחי, אך בגלל טווח הגדלים והצבעים הרחב של תת-המין המזרחי והמערבי הבוגרים, ברוב המקרים, לא ניתן לדעת בוודאות לאיזה תת-מין שייך העיט. עם זאת, החל מגודל מסוים (עם מוטת כנפיים של יותר מ-56.8 ס"מ עבור הזכרים ויותר מ-60.5 ס"מ עבור הנקבות) ניתן לזהות אותו בוודאות כשייך לתת-המין המזרחי הגדול יותר.
התנהגות

עיטי הערבות הם עופות דורסים חברתיים יחסית, שמתקבצים ללהקות קטנות בחיפוש אחר מזון, בשינה, בנדידה, ובקינון. בתעופה, ראשו וצווארו בולטים קדימה. כאשר הוא עומד, עיט הערבות נוטה להיות בתנוחה אופקית יותר מעיט הסוואנות.
עיט הערבות הוא עוף נודד; האוכלוסיות שממזרח להרי אורל חורפות בהודו ובדרום-מזרח אסיה, ואילו האוכלוסיות שממערב להם חורפות במזרח אפריקה ומרכזה. עיטים מאזור הוולגה, הרי אורל והים הכספי חורפות באזור המפרץ הפרסי ובאזורים שונים של אפריקה, ואלה ממרכז קזחסטן חורפות במפרץ הפרסי. מין זה נודד לעיתים קרובות בלהקות גדולות, בניגוד לעיטים אחרים. מרחק הנדידה מקזחסטן יכול להגיע ל-17,000 ק"מ. נתונים דומים טרם נקבעו לגבי עיטי ערבה חורפים מתת-המין המזרחי. בתחילת המאה ה-21 נצפו עיטים בתרדמת חורף בגבולות אתרי הקינון בקזחסטן, אך זו נותרה תופעה אקראית ולא רגילה.
התנהגות > ציד

עיט הערבות ניזון מיונקים קטנים כארנבת, מעופות כמו השתאי, מזוחלים, מחרקים ומפגרים טריים, אותם הוא מוצא בשטחים פתוחים כמו ערבות ומדבריות. עיט הערבות צד לעיתים קרובות טרף מהאדמה תוך כדי הליכה, ולפעמים ממתין בפתח מאורות מכרסמים. הוא אף תועד גונב פגרים מעופות דורסים אחרים. עיט הערבות הוא טורף על, ובכך הוא ממלא תפקיד חשוב בטבע בכך שהוא עוזר לשלוט באוכלוסיות של חיות טרף ולשמור על איזון במערכות האקולוגיות שבהן הוא חי. במונגוליה, תזונתו מורכבת ברובה מנברני ברנדט (Lasiopodomys brandtii). לפי טיורחודז'ייב, ברוסיה, יותר מ-90% מתזונת עיט הערבות הם סוסליקים. סמנוב ואחרים מצאו ב-1962 שאוכלוסיות עיט הערבות והסוסליק משתנות בהתאמה. בכך הוא נבדל מעיט הסוואנות שצד טרף גדול יותר. הבדל נוסף הוא שעיט הערבות לא משתמש בדרך כלל בתעופה אקטיבית תוך ציד ותקיפה.
תקריב של ראשי עיט ערבות (מימין) ועיט סוואנות (משמאל). לעיט הערבות מקור ארוך המגיע עד קו קצה העין. הדבר מבדיל אותו מעיט הסוואות, שמקורו קצר יותר ומגיע עד קו מרכז העין.
אחד התנאים העיקריים הקובעים את אתרי הקינון של עיט הערבות הוא נוכחותם של מושבות גדולות של מכרסמים וארנבאים בגודל בינוני, במיוחד סוסליקים קטנים ופיקות. סנאי קרקע גדולים וגרבילים הם טרף לא אופטימלי עבור עיט הערבות. העיט מקנן גם בבתי הגידול של טרף גדול זה, אך לא בקבוצות קינון גדולות או בצפיפות גבוהה, וזקוק לתזונה משלימה של טרף קטן יותר כמו הפיקה, הלמינג או נברן השדות. בבית הגידול של המרמיטה האלפינית, עיט הערבות יכול לקנן רק במקום בו קיים טרף קטן יותר בנוסף, כגון פיקות, סנאים קרקעיים, נברנים או גרבילים.
התנהגות > רבייה

עיט הערבות מקנן ביערות, מבלארוס במערב ועד טיבט ומונגוליה במזרח. באתרי הקינון ברוסיה ובקזחסטן מופיעים העיטים הראשונים באמצע מרץ. עונת הרבייה מתחילה בסוף מרץ בקזחסטן ומתחילה עד אמצע אפריל ברוסיה. מיד לאחר שובו, עיט הערבות מתחיל בטקסי חיזור ומקים את הקן שלו. ניתן לראות תטולות מאוחרות עד תחילת יולי המהוות 5-8% מהאוכלוסייה המקומית בממוצע. הבקיעה המוקדמת ביותר של ביצים בקזחסטן המדברית והחצי מדברית מתרחשת בימים הראשונים של מאי. עיקר בקיעת הביצים בקזחסטן מתרחשת בין ה-10 ל-25 במאי, בערבות הרוסיות השטוחות מ-15 במאי ועד 10 ביולי, ובהרי דרום סיביר (אנ') מ-1 ביוני ועד 1 ביולי. התעופה הראשונה מתבצעת בקזחסטן מהימים הראשונים של יולי, רובם מ-10 ביולי ועד 1 באוגוסט, ובדרום סיביר מה-1 עד 30 באוגוסט. הנדידה הסתווית של הפרחונים מתחילה בספטמבר, ובאוקטובר גם הציפורים הבוגרות עוזבות את הקינים. לקראת סוף אוקטובר אחרוני עיטי הערבות לנדוד עוזבים את אתרי הקינון ברוסיה, ובתחילת נובמבר אותו הדבר קורה בקזחסטן.
עיט הערבות גמיש בבחירתו במקום לבניית קן. הוא יכול לקנן על הקרקע בין הערבות המישוריות, על צוקים, על עמודי חשמל, במבנים שונים מעשה ידי אדם, בשיחים ובעצים, עד גובה 30 מטר. אם יש מבנים כלשהם העומדים מעל פני הקרקע, כגון סלעים, מצבות וחורבות, הנשר מעדיף לבנות עליהם או תחתיהם את הקן שלו להגנה. בגבעות נמוכות עם מחשופי סלע ובאזורים הרריים, כמעט כל הקנים של עיט הערבות נמצאים על הסלעים או על שיחים כמו הערער. בקני העיט, יש בדרך כלל ריפוד עבה המורכב כמעט תמיד מחומרים מעשי ידי אדם: בד, נייר, חבלים, פוליאסטר וכו'. הוא משמש לעיתים קרובות גם כחומר בניין, וכך גם העצמות של חיות גדולות. דשא קיים בקן רק בדלילות, והוא אף פעם לא יוצר שכבה עצמאית.
בדרך כלל יש 1–4 ביצים בתטולה. בין הטלת כל ביצה יש תקופת זמן של 2–5 ימים, בדרך כלל 3–4 ימים, ולעיתים רחוקות עד 10 ימים. תקופת הדגירה מתחילה עם הטלת הביצה הראשונה. הביצה לבנה ומנוקדת בכתמים בצבע אוכרה וחום בהיר. הקליפה עבה ומחוספסת. גודל הביצים הוא 62.5×48.9 עד 80.1×60.5 מ"מ, ו-73.81×55.85 מ"מ בממוצע. הביצים של עיט הערבות קטנות בממוצע מעט מזו של העיט הזהוב ועיט השמש, אך קשה לקבוע את הסיווג של כל מין באמצעות גודל הביצה בלבד. תקופת הדגירה נמשכת בין 39 ל-45 ימים.
מכיוון שתקופת הדגירה מתחילה מהביצה הראשונה, גוזלי העיט שונים בגילם. בתטולות גדולות, הפרש הגילאים בין הצעירים יכול להיות גדול למדי; בתטולה של 3–4 גוזלים, גוזל אחד יכול להיות צעיר משמעותית משאר הגוזלים. הצעירים שוהים בקן 58–65 ימים, והופכים עצמאיים לחלוטין בגיל 75–80 ימים. הגוזלים עפים לראשונה כאשר נוצות הכנף והזנב שלהם עדיין לא מפותחות לגמרי. אלו מתפתחות במלואן כשבועיים לאחר התעופה הראשונה שלהם.
ביאורים

↑  עיט הסוואנות (Aquila rapax (Temminck, 1828)) תואר 5 שנים לפני עיט הערבות (Aquila nipalensis (Hodgson, 1833)), ולכן, כאשר שני המינים סווגו כמין אחד, עיט הערבות נחשב לשם נרדף לעיט הסוואנות, והשם שהיה בשימוש הוא Aquila rapax, דהיינו עיט הסוואנות.
↑  מינים הנמצאים באותו על-מין. מיוונית ἄλλος – אחר, שונה, וריאנט
הערות שוליים

↑  עיט ערבות באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5 6 7 8  Clark, W. S. (1992). THE TAXONOMY OF STEPPE AND TAWNY EAGLES WITH CRITERIA FOR SEPARATION OF MUSEUM SPECIMENS AND LIVE EAGLES. Bulletin of The British Ornithologists’ Club, 112, 150–157.
↑  עיט ערבות - eBird, באתר ebird.org
↑  Olson, S. L. (1994). Cranial osteology of Tawny and Steppe eagles Aquila rapax and A. nipalensis. Bulletin of The British Ornithologists’ Club, 114, 264–267.
↑  Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4 5  Steppe Eagle (Aquila nipalensis) - BirdLife species factsheet, datazone.birdlife.org
1 2  עיט ערבות, באתר הרשימה האדומה של העופות המקננים בישראל
↑  עיט ערבות באירופה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Steppe Eagle | Aquila nipalensis - Life on the High Mountain, Birdlife Israel, ‏24.02.16
↑  ארז ארליכמן, תדהמה בגמלא: עיט נדד מאפריקה עם חץ בגופו, באתר ynet, 10 במאי 2013
↑  Steppe Eagle | The Peregrine Fund, www.peregrinefund.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7528838-2 
עיט ערבות בראג'סטאן, הודו
גוזל וביצה בקן. הגוזלים מכוסים בפלומה לבנה.
עיט ערבות צעיר בתעופה. הסוככות התחתונות של הכנפיים יוצרות פס לבן ארוך בפרטים צעירים. פס זה נעלם בבגרות.
מופע בהיר של עיט הסוואנות.
עיט ערבות אוכל.
גוזל עיט ערבות בוקע מביצה.
פולינום אי פריק

באלגברה, פולינום אי-פריק הוא פולינום, בדרך-כלל מעל שדה, שלא ניתן לכתוב אותו כמכפלה של שני פולינומים שאינם קבועים (פולינום פריק הוא פולינום לא קבוע שניתן להציגו באופן כזה). לפולינומים אי-פריקים יש תפקיד מרכזי בתורת גלואה, וגם בבניה של שדות סופיים.
הפריקות תלויה לא רק במקדמי הפולינום, אלא גם בשדה שבו מדובר - ייתכן שפולינום יהיה אי-פריק מעל שדה מסוים, ויתפרק מעל שדה הרחבה שלו.
פולינומים אי-פריקים הם האיברים הראשוניים של חוג הפולינומים מעל השדה, שהוא חוג אוקלידי; בדיוק כפי שהראשוניים המוכרים הם האיברים הראשוניים של חוג המספרים השלמים. בשני המקרים, אפשר לפרק כל איבר של החוג למכפלה של איברים ראשוניים, באופן שהוא, מבחינה עקרונית, יחיד. האנלוגיה בין פולינומים (בעיקר מעל שדות סופיים) ובין מספרים שלמים מרחיקה לכת עד ליצירה של "תורת מספרים" של פולינומים, שבה משחקים הפולינומים האי-פריקים תפקיד מרכזי.
שיטות לזיהוי אי פריקות

פולינום ממעלה שנייה או שלישית הוא פריק אם ורק אם יש לו שורשים, כלומר אם קיים איבר בשדה שמאפס אותו.
קריטריון איזנשטיין הוא קריטריון עבור אי פריקות של פולינום בעל מקדמים שלמים (ובעזרת שימוש במכנה משותף אפשר להשתמש בו גם עבור מקדמים רציונליים). הוא מנוסח כך:
יהא  \ a_{n}x^{n}+\dots +a_{1}x+a_{0} פולינום במקדמים שלמים. אם קיים מספר ראשוני  \ p כך ש-  \ \forall i<n:p|a_{i}
(  \ p מחלק את כל המקדמים פרט לזה של החזקה הגבוהה ביותר)
וכמו כן מתקיים   \ p\nmid a_{n},p^{2}\nmid a_{0} (כלומר,   \ p לא מחלק את המקדם של החזקה הגבוהה ביותר, וריבועו לא מחלק את המקדם החופשי) אז הפולינום הוא אי פריק מעל המספרים השלמים.
מן הלמה של גאוס נובע שאם פולינום מוגדר מעל תחום פריקות יחידה והוא פרימיטיבי ואי-פריק שם, אז הוא אי-פריק גם מעל שדה השברים של התחום.
דוגמה

נביט בשלושת הפולינומים הבאים:
\ p_{1}(x)=x^{2}-4=(x-2)(x+2).
\ p_{2}(x)=x^{2}-2=(x-{\sqrt {2}})(x+{\sqrt {2}}).
\ p_{3}(x)=x^{2}+1=(x-i)(x+i).
מעל שדה המספרים הרציונליים  \mathbb {Q}  רק הפולינום הראשון הוא פריק. שני האחרים אי-פריקים שכן שורש שתיים והמספר המדומה i אינם שייכים לשדה.
מעל שדה המספרים הממשיים  \mathbb {R}  הפולינומים הראשון והשני פריקים, והשלישי לא.
מעל שדה המספרים המרוכבים  \mathbb {C}  שלושת הפולינומים פריקים. דבר זה אינו מקרי: המשפט היסודי של האלגברה מראה כי כל פולינום ממעלה גדולה מ-1 הוא פריק מעל שדה המרוכבים.