stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המונומנט הלאומי דינוזאור
היסטוריה > היסטוריה אנושית

תחילת ההתיישבות האנושית במונומנט הלאומי דינוזאור מתוארכת לפני כ-10,000 שנים. הנהרות גרין וימפה היוו מקור מים חיוני באזור הצחיח, ואף שהעדויות לנוכחותם באזור קלושות (ראשי חניתות מאבן) מאמינים החוקרים כי האינדיאנים הקדומים, המכונים פלאו-אינדיאנים, התיישבו באזור. עדויות לנוכחות מאוחרת יותר של אינדיאנים מתרבות פרימונט בקניונים של המונומנט הלאומי דינוזאור בתקופה שבין לפני 1,200 ל-800 שנים מצויות בדמות אמנות סלע של פטרוגליפים וציורי סלע. אחרי האינדיאנים מתרבות פרימונט יישבו את המקום אינדיאנים מעמי השושוני והיוט, שניהם ציידים נוודים, וקהילות שלהם מצויות עדיין באזור. הפטרוגליפים במונומנט הלאומי דינוזאור מעשי ידי האינדיאנים במהלך אלפי השנים האחרונות, אף שהם מפורסמים פחות משכבות המאובנים הם אוצר תרבותי נוסף באתר. חלק נכבד מאתרי הפטרוגליפים אינם מופיעים במפות הרשמיות של האתר בכוונה במטרה להילחם בוונדליזם.
במאה ה-18 חקרו את האזור חוקרי ארצות ספרדיים. מתיישבים מאירופה וממזרח ארצות הברית הגיעו במאה ה-19 והקימו חוות. החוות הקרובות לנהרות ולכן למקור מים איתן שרדו, האחרות ננטשו בתקופות בצורת ורבים משרידיהן מצויים בשטח המונומנט.
היסטוריה > היסטוריה אנושית > מחקרים מדעיים מוקדמים

השכבות המכילות מאובני דינוזאורים נתגלו ב-1909 על ידי הפלאונטולוג ארל דאגלס (Earl Douglass‏; 1862–1931) שעבד עבור מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע באיסוף מאובנים. בחפירות שערכו במקום דאגלס ואנשי צוותו נתגלו אלפי מאובנים והם נשלחו למוזיאון בפיטסבורג למחקר ולתצוגה. הנשיא וודרו וילסון הכריז על שטח בגודל של 320 דונם סביב מחצבת דינוזאור ביוטה כ"מונומנט הלאומי דינוזאור" ב-1915. גבולות המונומנט הורחבו ב-1938 לשטח של 800 קילומטרים רבועים בקולורדו וביוטה, שכללו את הקניונים המרהיבים של הנהרות גרין וימפה.
היסטוריה > היסטוריה אנושית > מחלוקת סכר פארק אקו

בשנות ה-50 של המאה ה-20 עוררו התוכניות של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים עשרה סכרים בעלות של מיליארד דולר במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו התנגדות כאשר התברר שאחד מהסכרים המוצעים עתיד להיבנות בפארק אקו במרכז המונומנט הלאומי דינוזאור. המחלוקת צברה תאוצה, הגיעה לממדים לאומיים והשתלטה על השיח של שימור הטבע במשך שנים. דייוויד ברואר, מנכ"ל ארגון שמירת הסביבה מועדון סיירה והווארד זנאייזר (Howard Zahniser) מחברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) הובילו מערכה לאומית בקנה מידה חסר תקדים לשימור הקניונים הנופיים של הנהרות גרין וימפה. הם טענו שאם מונומנט לאומי אינו מוגן בפני פיתוח מודרני, איך ניתן יהיה לשמור על שלמותו של אתר טבע כלשהו?
מולם ניצבו חברי הקונגרס של ארצות הברית רבי-ההשפעה ממדינות מערב ארצות הברית, שהיו מחויבים למיזם במטרה להבטיח את הזכויות בשימוש במים, להשיג חשמל הידרואלקטרי זול ולפתח את מאגרי המים שמאחורי הסכרים כאתרי תיירות. לאחר ויכוחים ממושכים הגיעו חברי הקונגרס לפשרה על פיה לא יוקם סכר בפארק אקו בתמורה להסכמה להקמת שאר הסכרים שבמיזם. חוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו נחקק ב-11 באפריל 1956. בחוק נקבע כי "שום סכר או מאגר מים לא ייבנה על סמך חוק זה בתחומי פארק או מונומנט לאומי כלשהם".
היסטוריונים מעריכים כיום שמחלוקת סכר פארק אקו סימלה את תחילת התקופה שבה היו כמה הצלחות פוליטיות גדולות לתנועה לשימור הסביבה כדוגמת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) וחוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act).
מרכז המבקרים ואולם המחצבה

מרכז המבקרים של המונומנט הלאומי דינוזאור הוקם בשטח המחצבה ביוטה. בסמוך למרכז הוקם אולם התצוגה של המחצבה. בתוך המבנה מוצגים העתקים של שלדי דינוזאורים, וציורים המתארים את החיים בתקופת יורה. הממצא הבולט הוא "קיר הדינוזאורים", סלע תלול המכיל כ-1,500 עצמות של מאובני דינוזאורים. בין השאר יש בקיר שרידים של אלוזאורוס, אפטוזאורוס, קמרזאורוס, דיפלודוקוס וסטגוזאורוס. על מנת שהקהל יוכל לצפות בעצמות המאובנים ואף לגעת בהם נוקה הסלע שעטף אותם.
הערות שוליים

↑  אזור שטרם הוכרז פארק לאומי, הכרזה הדורשת אישור של הקונגרס, בעוד שעל מונומנט לאומי יכול להכריז נשיא ארצות הברית. אזור כזה מקבל פחות מימון, וההגנה עליו פחותה יותר
↑  על מקור השם ועל הגייתו ניתן לקרוא Author shares stories behind Utah's most interesting place-names
↑  Park Statistics
↑  באנגלית lithification תהליך שבו משקע רך הופך לסלע נוקשה
↑  History & Culture
↑  Earl Douglass
↑  Quarry Exhibit Hall
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555312505171  LCCN: sh85038092  NKC: ge805561  VIAF: 158668807   WorldCat (עם VIAF): 158668807 
קניון הנהר גרין במונומנט הלאומי דינוזאור
המשלחת האנטארקטית הבלגית

ה"בלגיקה" עוגנת לרגלי הר ויליאם
המשלחת האנטארקטית הבלגית (Belgian Antarctic Expedition (BelgAE);‏ 1897–1899) הייתה הראשונה שחרפה באנטארקטיקה.
הכנות וסקר

בשנת 1896, אחרי תקופה של שתדלנות נמרצת, רכש אדריאן דה ז'רלאש את ספינת ציידי הלווייתנים "פטריה", שנבנתה בנורווגיה. לאחר שיפוץ מקיף והתאמה לתפקידה החדש, שונה שמה לבלגיקה. דה ז'רלאש הבלגי עבד בשיתוף עם החברה הגאוגרפית של בריסל בארגון מבצע תורמים ארצי, אבל תוכנית המשלחת יצאה לדרך רק אחרי שממשלת בלגיה החליטה להעניק לה שני מענקים גדולים ובכך עשתה אותה למבצע בתמיכת המדינה. המשלחת יצאה לדרך מאנטוורפן ב-16 באוגוסט 1897, עם צוות רב-לאומי, שכלל את רואלד אמונדסן, אמיל ראקוביצה והנריק ארקטובסקי.
אחרי ההפלגה מאנטוורפן, ביקרה המשלחת במדיירה, ריו דה ז'ניירו ומונטווידאו. קבלת פנים נלהבת במיוחד ציפתה ל"בלגיקה" בריו, שם התגוררה קהילה בלגית גדולה. פרדריק קוק הצטרף שם למשלחת. הברזיליאנים גילו גם הם עניין רב בתוכנית הפעולה המדעית של הבלגים. החברה ההיסטורית והגאגורפית של ריו קיימה ישיבה מיוחדת, שבה הוצעה חברות למדעני המשלחת ולקציניה. כעבור כמה שבועות, במונטווידאו, כתב אמונדסן ביומנו, שמעולם לא ראה כל כך הרבה נשים יפות במקום אחד ובאותו זמן.
במהלך ינואר 1898, הגיעה ה"בלגיקה" אל חופי ארץ גרהאם. ב-22 בינואר נסחף קארל וינצקה מעל הסיפון בשעת סערה וטבע. האי וינצקה נקרא על שמו. אגב השיוט בין חופי ארץ גרהאם לבין שרשרת ארוכה של איים מערבית לה, כינה דה ז'רלאש את המעבר "מצר בלגיקה". לאחר זמן שונה השם למצר ז'רלאש, להנצחת שמו. אחרי שמיפו וכינו בשם כמה איים במהלך כ-20 נחיתות נפרדות, חצו אנשי "בלגיקה" את החוג האנטארקטי 15 בפברואר ב-1898.
משלחתו של דה ז'רלאש לא הצליחה למצוא מעבר אל תוך ים ודל וב-28 בפברואר 1898, נלכדה בקרח של ים בלינגסהאוזן, סמוך לאי פיוטר הראשון. סביר להניח, שדה ז'רלאש הסיט את ספינתו בכוונה תחילה אל עובי קרח הים הדחוס כדי להקפיא אותה שם למשך החורף. על אף מאמצי הצוות לשחרר את הספינה, התחוור להם עד מהרה שיהיה עליהם לבלות את החורף באנטארקטיקה.
חורף

הציוד שברשותם לא היה נאות למצב ולא היה להם די ביגוד חם לכל אנשי הצוות. היה מחסור במזון, ומה שהיה לקה בחוסר גיוון. פינגווינים וכלבי-ים ניצודו ונשחטו והבשר אוחסן לפני תחילת החורף. לבוש חם אולתר מן החומרים שעמדו לרשותם.
ב-21 במרץ 1898 כתב רופא הספינה פרדריק קוק
אנחנו כלואים בים אינסופי של קרח... כבר סיפרנו את כל הסיפורים, אמיתיים ודמיוניים, שיכולנו לדלות מזכרוננו. הזמן מעיק עלינו בכל כובדו ככל שהעלטה קרבה והולכת.
כעבור שבועות אחדים, ב-17 במאי, השתררה חשיכה גמורה, שנמשכה עד 23 ביולי.
אדריאן דה ז'רלאש תיעב את הבשר הטרי של הפינגווינים וכלבי-הים שנקטלו ואוחסנו לפני בוא החורף, ותחילה ניסה לאסור על אכילתו, אבל בסופו של דבר, עודד אותה. סימנים ראשונים של צפדינה החלו להופיע אצל חלק מן האנשים. מצבם של לקואנט ודה ז'רלאש היה קשה כל כך, שהם כתבו את צוואותיהם, אצל שניים מאנשי הצוות התגלו סימנים של מחלת נפש והמוראל בכללו היה בשפל המדרגה. לויטננט דאנקו לקה במחלת לב ומת ב-5 ביוני 1898. האי דאנקו, וכן חוף דאנקו נקראו על שמו. כמה מן האנשים יצאו מדעתם, בהם מלח בלגי אחד, שעזב את הספינה בהודעה, ש"הוא חוזר לבלגיה"
פרדריק קוק והקצין הראשון, רואלד אמונדסן, תפסו פיקוד בשלב זה, כיוון שדה ז'רלאש ולקואנט לא היו מסוגלים למלא תפקיד זה בגלל מחלת הצפדינה. ויטמין C התגלה רק בשנות ה-20', אבל קוק היה משוכנע, שבשר טרי הוא התרופה לצפדינה הודות לניסיון שרכש עם רוברט פירי באזור הארקטי. הוא החזיר את בשר הפינגווינים וכלבי הים הקפוא ועמד על כך, שכל אחד מאנשי הספינה יאכל ממנו מדי יום. אפילו דה ז'רלאש החל לאכול את הבשר ואט-אט הבריאו כל החולים.
חודשים אחדים של מצוקה באו לאחר זאת. ניסיונות לשחרר את האונייה וצוותה מכבלי הקרח כשלו. בינואר 1899 עוד הייתה ה"בלגיקה" לכודה בקרח בעובי כ-2 מ' והאפשרות של חורף נוסף בקרח הלכה והתממשה לעיניהם. מים פתוחים היו מרוחקים כ-800 מ' מהם וקוק הציע לחצוב תעלה בקרח, כדי שהמים הפנויים מקרח יוכלו להגיע אל ה"בלגיקה" ולאפשר לה להימלט מן הקרח. הצוות הנחלש השתמש בדינמיט ובכלי עבודה שונים ליצירת התעלה. לבסוף, ב-15 בפברואר 1899, הצליחו לנוע באיטיות בתעלה שחצבו במשך שבועות רצופים. כמעט חודש נדרש להם לעבור מרחק של 11.2 ק"מ, וב-14 במרץ נחלצו מן הקרח. המשלחת חזרה לאנטוורפן ב-5 בנובמבר 1899. התנאים היו קשים, אך המשלחת הצליחה בכל זאת לאסוף כמות ניכרת של נתונים מדעיים, ובכלל זה שנה תמימה של תצפיות מטאורולוגיות.
קבלת-פנים

באנטוורפן התקבלה המשלחת במאור פנים. ועדה מיוחדת תכננה זה חודשים את החגיגות. באופן טיפוסי למשלחות לקטבים בתקופה זו, רגשות גאווה לאומית (ומחוזית) שלטו בחגיגות השיבה הביתה. ביום שבו דרכו שוב על אדמת בלגיה, הושמע ההמנון הבלגי, (La Brabançonne) והדגל הלאומי הונף בבתים רבים. המדינה הבלגית חלקה כבוד לדה ז'רלאש ולאנשיו בצרפה אותם כחברים למסדר לאופולד המלכותי, ועיריית אנטוורפן העניקה לאנשים מדליות וכיבדה אותם בכתיבת שמותיהם בספר הזהב של העיר.
סגל

סגל המשלחת כלל כמה שמות נכבדים:
בלגיה - אדריאן דה ז'רלאש (1934-1866): מנהיג המשלחת.
בלגיה - ז'ורז'ה לקואנט (1929-1869): רב חובל, קצין מבצעים והידרוגרף, משנה לפיקוד על ה"בלגיקה"
נורווגיה - רואלד אמונדסן (1928-1872): קצין ראשון. אמונדסן למד רבות מהתנסותו במשלחת זו, בייחוד כיצד למנוע צפדינה.
ארצות הברית - פרדריק קוק, רופא, 1940-1865): אנתרופולוג וצלם.
פולין - הנריק ארקטובסקי (1958-1871): גאולוג, אוקיינוגרף ומטאורולוג.
בלגיה - אמיל דאנקו (27 בנובמבר 1869 - 5 ביוני 1898): תצפיות גאופיזיות. דאנקו סבל ממחלת לב ובמאי 1898 נפל למשכב ורותק למיטתו, עד למותו. חברו לקואנט קיבל על עצמו להמשיך בתצפיותיו המגנטיות ופרסם ביוגרפיה שלו בדין וחשבון המדעי שהוציא. חוף דאנקו (במקור ארץ דאנקו), האי דאנקו והאסטרואיד (9812 דאנקו) מנציחים את זכרו.
רומניה - אמיל ראקוביצה (1947-1868): ביולוג (זואולוג ובוטניקאי וחוקר מערות.
פולין - אנטוני בולסלאב דוברובולסקי (1954-1872): עוזר-מטאורולוג.
בלגיה - ז'יל מלרט (1876 - ?): סגן שלישי. בשנת 1908 היה משנה למפקד על אוניית האימונים "קונט דה סמט דה מאייר" ובהמשך התמנה למנהל הנמל בצרברוגה.
בלגיה - אנרי זומר (1863-?): מכונאי ראשי. אחרי שובו לבלגיה התמנה למכונאי ראשי של קו המעבורות אוסטנד-דובר.
בלגיה - מקס ואן ריסלברג (1878-?): מכונאי.
בלגיה - לואי מישוט (1926-1868): דייל, בהמשך טבח. מישוט התנדב לשמש טבח אחרי שהטבח המקורי פוטר ומחליפו חלה. הבישול שלו לא זכה לשבחים, כפי שפרדריק קוק כתב:
המרקים שלו מלאי "תעלומות", וה"בשרים החנוטים" זוכים לגנאי מכל לשון.
לכישוריו הלוקים בחסר הייתה השפעה שלילית על תזונת המשלחת, כיוון שדה ז'רלאש ניסה לאסור על צריכה בשר טרי של פינגווינים וכלבי ים אחרי שטעם מן הבישול הגרוע של מישוט. פרדריק קוק שכנע לאחר זמן את חברי המשלחת החולים לאכול מן הבשר, כתרופה ולא כמזון. בשובו לבלגיה היה למשרת הראשי של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (1926-1869), ובתפקידו זה השתתף במשלחת "בלגיקה" לשפיצברגן וגרנלנד, עם דה ז'רלאש כרב-חובל.
נורווגיה - אדאם טולפסן (1866-?): מלח. סבל מהתמוטטות עצבים במהלך המשלחת ואושפז בשובו במוסד פסיכיאטרי, שם מת זמן קצר לאחר זאת.
נורווגיה - לודוויג-היאלמר יוהאנסן (1872-?): מלח.
נורווגיה - אנגלברט קנודסן (1876-מרץ 1900): מלח. מת זמן קצר אחרי המשלחת.
בלגיה - גוסטב-גסטון דופור (1940-1876): מלח. אחרי שובו יצא לקונגו, שם סבל מאירוע מוחי ושותק. הוא מת ב-1940 עדיין בבית החולים.
בלגיה - יאן ואן מירלו (1964-1877): מלח.
נורווגיה - קארל אוגוסט וינצקה (1898-1877): מלח. וינצקה נסחף מעל הסיפון וטבע בדרך לאנטארקטיקה.
נורווגיה - יוהאן קורן (1919-1877): חדרן ועוזר לזואולוג. לפני המשלחת היה סטודנט לתאולוגיה ואחרי שובו התמנה למטיף. הוא מת ב-3 במרץ 1919 בולדיווסטוק. קורן הביא עמו את ננסן, חתול האונייה במשלחת. החתול מת ב-22 ביוני 1898 ונקבר באנטארקטיקה.
עוד מספר אנשים השתתפו רק בחלק מן המשלחת והוחלפו באחרים.
לקריאה נוספת

Amundsen, Roald, Decleir, H. (ed), Roald Amundsen's Belgica Diary. The first scientific expedition to the Antarctic (Bluntisham 1999)
Baughman, T.H. Before the heroes came. Antarctica in the 1890s (Nebraska 1994)
Cook, Frederick A. Through The First Antarctic Night 1898–1899: A Narrative Of The Voyage Of The "Belgica" Among Newly Discovered Lands And Over An Unknown Sea About The South Pole. (New York: Doubleday & McClure Co. 1900) ISBN 978-0-905838-40-3
Decleir, H., de Broyer, C. (eds), The Belgica expedition centennial: perspectives on Antarctic science and history (Brussels 2001)
de Gerlache de Gomery, A., M. Raraty (translation), Fifteen months in the Antarctic (Bluntisham 1998)
anon., Expedition Belge au Pôle Sud: la Belgica et son Equipage (Anvers: Bellemans, s.a. 1897)
הערות שוליים

↑  Adrien de Gerlache | Antarctic Exploration, Antarctic Guide (באנגלית אמריקאית)
↑  Cool Antarctica, pictures of Antarctica, facts and travel guide, www.coolantarctica.com
↑  פרדריק קוק, "לעבור את הלילה האנטארקטי הראשון 1898–1899: סיפור מסע ה"בלגיקה" בין ארצות שאך זה התגלו ועל פני ים לא-נודע סביב הקוטב הדרומי
↑  http://www.vliz.be/imisdocs/publications/155437.pdf
↑  =http://www.vliz.be/imisdocs/publications/100494.pdf  "בלגיקה" באזור הארקטי, מאת קיאר, קייל, כתב העת "פולאר רקורד", יולי 2005,עמ' 214-205
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011427732105171  BIBSYS: 2067649  BnF: cb12872612d (data)  CiNii: DA16507136  KulturNav: 7ff245d5-8663-4b45-b942-1efe214d0bb7  LCCN: n2002012010  SUDOC: 027375382  VIAF: 144245221   WorldCat (עם VIAF): 144245221 
פרדריק קוק על קרח הים.
בלגיקה לכודה בקרח.
בדיקת ה"בלגיקה" לפני רכישתה. משמאל לימין: דה ז'רלאש, ננסן, זומר, דאנקו, אמונדסן, ברייד, ואן ריסלברג, רולף אנדוורד.
ננסן, בציור של יוהאן קורן
המרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס

| --- | --- |


 בית ספר לרפואה
 תקופת הפעילות:  1943–הווה (כ־81 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  8,188 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  2,299 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 מיקום
 מיקום:  5323 Harry Hines Blvd, Dallas, TX, 75390-9096 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  32°48′44″N 96°50′25″W﻿ / ﻿32.812096°N 96.84016°W﻿ / 32.812096; -96.84016
 www.utsouthwestern.edu
 he
 
המרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס (באנגלית: University of Texas Southwestern Medical Center) הוא מרכז מחקרי ולימודי ציבורי בדאלאס, טקסס שבארצות הברית. במרכז עובדים כ-13,568 עובדים ו-2,445 חברי סגל. בבית החולים יש למעלה מ-2.7 אשפוזים בשנה (מה שהופך אותו גם לבית החולים הגדול בטקסס). רופאי בית החולים מתמקצעים בלמעלה מ-80 התמחויות. בכל שנה ישנם כ-360,000 מקרים בחדרי המיון. בעבר לימדו או למדו במרכז זוכי פרס נובל מייקל סטוארט בראון, ג'וזף גולדשטיין, יוהאן דייזנהופר, אלפרד גילמן, לינדה באק, ברוס בויטלר ותומאס סודהוף.
בית החולים האוניברסיטאי מדורג בין 25 בתי החולים המובילים בשמונה התמחויות לפי US News & World Report ומדורג כבית החולים הטוב ביותר במטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון. פורבס דירג את בית החולים כמעסיק שירותי הבריאות המוביל בטקסס.
תקציב התפעול של בית החולים ב-2019 היה יותר מ-3.152 מיליארד דולר, והוא מכשיר מדי שנה כ-3,700 סטודנטים במקצועות הרפואה. המוסד מתקצב מדי שנה כ-422.6 מיליון דולר ב-5,700 פרויקטיים מחקריים. המימון הפדרלי לבית החולים הוא הגדול ביותר בטקסס - 204 מיליון דולרים. הלימודים בבית החולים מדורגים במקום ה-48 בדירוג שנגחאי.
היסטוריה

הקרן להקמת בית החולים נוסדה ב-1939. בית הספר לרפואה עצמו נוסד במהלך מלחמת העולם השנייה, שוכן בתחילה בקומץ צריפים נטושים בדאלאס.
בשנת 1949 הפכה המכללה לבית הספר לרפואה של דרום-מערב אוניברסיטת טקסס. בשנת 1954 שונה השם ל-The University of Texas Southwestern Medical School. הקמפוס הנוכחי נבנה ונחנך ב-1955
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 3040800-3  ISNI: 0000 0000 9482 7121  LCCN: n89139026  NKC: nlk20040157344  VIAF: 139676311   WorldCat (עם VIAF): 139676311 
↑  UT Southwestern's William Perry Clements Junior University Hospital
↑  Best Employers by State - Forbes
↑  Best employers for new grads - Forbes
המשחק (סרט, 2008)

| --- | --- |

הסרט "המשחק"
 בימוי:  אלכסנדר רוגוז'קין 
 הופק בידי:  אלכסיי אוצ'יטל 
 תסריט:  אלכסנדר רוגוז'קין 
 שחקנים ראשיים:  יורי סטפאנוב Daniil Strakhov Yury Itskov נטליה סורקובה 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  הערוץ  הראשון Rockfilms
 חברה מפיצה:  Karoprokat Gemini
 הקרנת בכורה:  2008 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  $7,000,000
 הכנסות:  $4,556,246
 דף הסרט ב־IMDb
 
"המשחק" (ברוסית: Игра́) היא קומדיית ספורט רוסית משנת 2008, בבימויו של אלכסנדר רוגוז'קין. יצא לאור לאקרנים ב-29 במאי 2008; את התפקידים הראשיים גילמו יורי סטפאנוב, קיריל פירוגוב, אלכסיי בולאדקוב וארתור ואחה. סלוגן הסרט: "רוצים לראות איך הנבחרת הרוסית זוכה בגביע העולם?".
עלילה

רוסיה זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018. שנת 2018. הנבחרת הרוסית מגיעה באופן סנסציוני לגמר ונכונה לקראת המפגש האחרון עם הנבחרת הרומנית. קטעי הסרט מציגים משחקי ידידות נגד קניה ואורוגוואי ואת המשחק האחרון בגביע העולם. אנשים שונים עובדים בבסיס האימונים של נבחרת רוסיה - מאמנים, רופאים, מנהלים, שומרים ואפילו מנקים. התוצאה של משחק הגמר והנבחרת עצמה תהיה תלויה בהם. כולם מסורים לכדורגל ולמשחק.
אירועים מוזרים, ולעיתים מסקרנים, מתחילים להתרחש בבסיס. במשחק רבע הגמר, החלוץ הטוב ביותר של הנבחרת סרגיי וורונין נפצע, מה שמביא מכה קשה לנבחרת. מישהו רוצה לנצל את מה שקורה, מישהו שיעזור. הדמויות הראשיות מנסות להבין מה קורה וכך מתחיל משחק הגמר. כל העיניים מרותקות למסכים. הרוסים חייבים להיות מסוגלים לעמוד בניסויים ולנצח, למרות המכשולים.
שחקנים ודמויות

יורי סטפאנוב - מיכאיל זבונוב, מנהל בכיר בנבחרת הרוסית
קיריל פירוגוב - אולג פאבלוביץ' קוזמין, מאמן נבחרת רוסיה
ארטיום וולובוייב - ניקולאי קסאטקין, עוזר מנהל הנבחרת
ליובוב לבובה - מנקה
אלכסיי בולדאקוב - ארנסט ברג, מנהל בסיס האימונים
ארתור ואחה - ויקטור פטרוביץ', מסאז'יסט הנבחרת
אלכסנדר לימארב - אלכסנדר ציבינסקי, שוער הנבחרת
ויקטור באביץ' - מאמן
דמיטרי פלמארצ'וק - סרגיי וורונין, חלוץ הנבחרת
אלכסנדר זאגוסקין - קפטן הנבחרת
פיודור גורבונוב - קלימנקו, שחקן בנבחרת
רוסלן סמירנוב - מפקח משטרת התנועה הרוסית
ואדים פונומארצב - מאבטח הנבחרת
אנדריי אברמוב - נשיא פיפ"א אנרי גולייה
ולדימיר סטוליארוב - פרשן כדורגל
צילומים

משחקי חצי הגמר והגמר של "גביע העולם" צולמו באצטדיון לוקומוטיב בצ'רקיזובו, שבעת הצילומים היה האצטדיון החדיש ביותר במדינה.
עובדות

הסרט התגלה כנבואי, שכן ב-2 בדצמבר 2010, רוסיה באמת זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018, שבאמת התרחש 10 שנים אחרי שצולם הסרט.
בסצנה בו לפני משחק הגמר העלו הילדים כרזה עגולה עם הכדור ודגלי המדינות במרכז המגרש, ניתן לראות כי בנוסף למארחים, משתתפי גביע העולם הם 30 נבחרות עולם - הנבחרות הלאומיות של דנמרק, איראן, מצרים, איטליה, ספרד, קמרון, ניגריה, סין, ברזיל, אנגליה, יוון, אוסטרליה, גרמניה, סלובקיה, מקסיקו, אוסטריה, ארגנטינה, ערב הסעודית, צרפת, אורוגוואי, צ'ילה, פורטוגל, יפן, קרואטיה, הולנד, פולין, ארצות הברית, רפובליקת קוריאה, שוודיה ודרום אפריקה.
היריבה של נבחרת רוסיה בגמר, הנבחרת ה-31, אינה ידועה, אך השם בלוח התוצאות "...MANIA" מבהיר שמדובר ברומניה. נבחרת רוסיה 2018 משחקת במדי נבחרת רוסיה האמיתית, ששיחקה בטורניר המוקדמות לאליפות אירופה 2008.
שמו של שחקן נבחרת רוסיה 2018 עם המספר 8 הוא רוגוז'קין (במאי הסרט). הקיפוד הפך לקמע לאליפות העולם בסרט, אם כי הזאב הפך לקמע של אליפות העולם האמיתית ב-2018.
הערות שוליים

↑  Волк Забивака выбран талисманом чемпионата мира по футболу 2018 года (ברוסית)
שחקני נבחרת רוסיה, האחים ברזוצקי, במדי עונת 2006–2008, בה שיחקה הנבחרת הרוסית ב-2018 בסרט.
החזית האדומה

ערך זה עוסק בתנועה ישראלית. אם התכוונתם למיליציה קומוניסטית ברפובליקת ויימאר, ראו .
החזית האדומה היה שמו של פלג מרקסיסטי-לניניסטי שפרש מהברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) בסוף שנת 1971 - פלג שבעצמו פרש קודם לכן מהארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" בספטמבר 1970. עיקר פעילותו הגלויה של הארגון הייתה הפצת החוברת "חזית אדומה" אותה ערך דן ורד.
היסטוריה

על פי חבר החזית האדומה, דן ורד, במאמר שכתב בגיליון 1 של "חזית אדומה", הפרישה של חברי הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) ממצפן הייתה בשל "גישתה האנטי-מרקסיסטית של מצפן כלפי הפרולטריון בישראל". את הפרישה של חברי החזית האדומה מבק"מ (הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)) הסביר ורד בכך שהקבוצה לא הוקיעה בצורה נחרצת דיה את "השוביניזם הציוני", והתעסקה בעיקר ב"סיסמאות של מאבק מקצועי גרידא".
בנוסף, האשים ורד את הקבוצה בכך שלא ניסתה להביא בפני העובדים רעיונות קומוניסטיים ולמעשה טען שחברי הקבוצה התייחסו אל הפועלים באליטיזם מכיוון שחשבו שהעובדים "הפשוטים" לא יבינו את הרעיונות הקומוניסטיים המהפכניים, וחשבו שהמונופול על הרעיונות המהפכניים צריך להישאר בקרב המומחים בדבר (גישה שניתן להגדירה כבלאנקיזם).
לבסוף האשים את "הברית הקומוניסטית המהפכנית" בכך שנמנעה מלהוקיע את הרוויזיוניזם הסובייטי ואת המנהיגים ה"בורגנים לאומניים - ערפאת ונאצר" כיוון שהיו בעיני "ההמונים הערבים...סמל למהפכה".
בדצמבר 1972 נעצרו כמה מחברי התנועה, ביניהם אהוד (אודי) אדיב, דן ורד, דוד קופר ויחזקאל כהן, עם עוד כ-30 חברים ערבים בחשד לחברות ברשת ריגול וחבלה יהודית-ערבית.
במהלך המשפט התגלה כי דן ורד ואחריו אהוד אדיב נסעו לדמשק ונפגשו עם חביב קהוואג'י (ערבי ישראלי מהכפר פסוטה שבגליל, שהמיר מעצר תחת תקנות ההגנה בגירוש), חבר המועצה הלאומית הפלסטינית שישב בדמשק באותה תקופה.
שבעה מחברי החזית האדומה הורשעו בריגול - מגע עם סוכן זר ופגיעה בביטחון המדינה, ונידונו לתקופות מאסר ארוכות.
אהוד אדיב נידון ל-17 שנות מאסר ושוחרר לאחר שריצה 12 מתוכן; דן ורד נידון ל-10 שנות מאסר ושוחרר לאחר שריצה שני שלישים מעונשו. יחזקאל כהן נידון ל-7 שנות מאסר, אותן ריצה במלואן. דוד קופר נידון ל-5 שנות מאסר מהן ריצה שני שלישים.
החברים הערבים שהיו מעורבים, דאוד תורכי (מפקד הרשת), סובחי נעראני ואניס קרעאווי, נידונו ל-17, 15 ו-15 שנות מאסר בהתאמה, ושוחררו בשנת 1985 כחלק מ"עסקת ג'יבריל".
לקריאה נוספת

מיכאל בר זהר וניסים משעל, חיסול ממוקד / שב"כ - המבצעים הגדולים, הוצאת ידיעות ספרים, 2017, (עמודים 86-93).
הערות שוליים

↑  דן ורד, הפרישה
הפועל הצפון תל אביב

| --- | --- |
 כינוי:  הפועל הצפון
 תאריך ייסוד:  1946
 תאריך פירוק:  1988
 ליגה:  ליגת ארץ ישראל, ליגה ב'
 
הפועל הצפון תל אביב (כונתה גם הפועל "הצפון") הייתה קבוצת כדורגל בישראל מהעיר תל אביב, שהוקמה בשנת 1946, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. כבר בשנת הקמתה עלתה לליגה הבכירה, ושיחקה שם בעונת 1947/1948, אך זאת הופסקה באמצע בעקבות מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה הקבוצה פורקה. בהמשך הוקמה הקבוצה מחדש ושיחקה בליגות הנמוכות, אך התפרקה סופית שוב ב-1988.
היסטוריה

קבוצת הפועל "הצפון" הייתה מועדון שהוקם בשנות ה-30 בענפי הכדורעף, כדורסל, שחייה, אתלטיקה, וכדורגל נוער. קבוצת הכדורגל הבוגרת הוקמה על ידי יוצאי מחלקת הנוער של קבוצת הפועל תל אביב שלא ניתן להם הזדמנות לשחק בקבוצה הבוגרת. הקבוצה נרשמה לליגה ב' של עונת 1946/1947 (הליגה השנייה באותם ימים). בקבוצה שיחקו בין היתר אשר בלוט ודוד (דוביד) שווייצר. הקבוצה הייתה קבוצה ללא משאבים אמיתיים והשיגה את הציוד מתורמים מקומיים ומהשחקנים עצמם, אולם היא הפתיעה את חובבי הליגה ואת שאר הקבוצות כאשר כבר בעונתה הראשונה סיימה במקום הראשון במחוז דרום של ליגה ב', עם 13 ניצחונות מתוך 16 משחקים, וללא הפסדים, וכך העפילה לליגה הבכירה של עונת 1947/1948. בליגה הבכירה נתקלה הקבוצה בקבוצות מבוססות עם שחקנים ברמה גבוהה יחסית (בין היתר עם קבוצת המקור של רוב שחקניה, הפועל תל אביב). בליגה זו הספיקה הקבוצה לשחק שישה משחקים, והפסידה בכולם. לאחר מכן הופסקה הליגה בעקבות פריצת מלחמת העצמאות. נעשה ניסיון ליצור "ליגת חירום" לאחר מכן, אך לאחר שני מחזורים היא הפסיקה להתקיים, הליגה נעצרה והקבוצה התפרקה בעקבות המלחמה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות, הקמת מדינת ישראל וחזרת ליגות הכדורגל לפעילות, הקבוצה הוזמנה לשמור על מקומה בליגה הבכירה ולהשתתף בליגה הישראלית של 1949/1950, אולם מאחר שהקבוצה התפרקה בזמן מלחמת העצמאות וכל שחקניה התפזרו, הקבוצה לא הופיעה לשלושת משחקיה הראשונים, הוכרזה כמפורקת והוסרה מהליגה.
הקבוצה הוקמה בעשור לאחר מכן והצטרפה לליגה ג' של עונת 1957/1958. לאחר שתי עונות הצליחה לעלות גם לליגה ב', אך ירדה שוב לליגה ג' בסיום עונת 1974/1975, שם היא נשארה עד 1987/1988, לאחריה התפרקה סופית.
הערות שוליים

↑  אשר בלוט מספר על הקבוצה, באתר ויקיפועל
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ישראלי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הט

| --- | --- |
סמל הטסמל הט

 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  צפון הונגריה
 מחוז:  בורשוד-אבאוי-זמפלן בורשוד-אבאוי-זמפלן
 נפה:  נפת פוטנוק
 שטח:  3.71 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  424 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  48°16′57″N 20°23′24″E﻿ / ﻿48.282588888889°N 20.389961111111°E﻿ / 48.282588888889; 20.389961111111 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.het.hu
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הט(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.הט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הט (בהונגרית: Hét) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הט קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-592 תושבים בשנת 1990 עד 439 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
בהט חיו מעט יהודים.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 19 | 357 |
| 1910 | 9 |  |
| 1920 | 5 |  |
| 1930 | 4 |  |
| 1941 | 2 | 480 |