stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלבנט בונדד
יסוד החברה

ביוזמת הממשל הבריטי פתחה החברה המצרית למחסני ערובה ב-1919 שני סניפים בארץ ישראל - ביפו ובחיפה. ב-1922 נוסדה חברת הבת - "החברה המזרחית למחסני ערובה", שקבעה את משרדיה הראשיים בחיפה. ההון הבסיסי של החברה היה 20,000 לירות מצריות. מחצית מהמניות נרכשו על ידי החברה האם ומחצית נמכרו בארץ בעיקר לבנק אנגלו-פלשתינה.
עם הקמת החברה ומיד לאחר מינוי ההנהלה, הוקמה ועדה מקומית שתפקח על העבודה. בין חברי הוועדה היו אליעזר הופיין, שהיה גם סגן נשיא החברה, ושמואל פבזנר.
המחסנים הוקמו ביפו ובחיפה. במסמך שהודפס מטעם החברה ב-1924 נכתב שהמחסנים נמצאים באזור בית המכס עם גישה למסילות ברזל והם "מרווחים, מוארים למדי וגם מכונות לכיבוי אש בשעת סכנה נקבעו בהם". בחיפה נבנו שני בניינים מברזל שעלו כ-7,500 לירות מצריות, וביפו נבנה בניין מאבן ובטון מחוסם במחיר של 8,000 לירות מצריות.
פעילות החברה

החברה פעלה כמחסן ערובה. היא יצגה את הבנקים כלפי הלקוחות, קִבלה על עצמה פדיון סחורות בהתאם להצגת חשבונות מתאימים, שִמשה כסוכן לסוחרים מרחבי העולם ואף הציעה ביטוח כנגד אש וביטוח ימי בהיותה נציגה בארץ של חברה בריטית ותיקה.
הלבנט בונדד תרמה רבות לפעילות הכלכלית בארץ. במשך שלושים שנים דאגה לקבל את כל מטעני העולים מגרמניה ושלחה את החשבונות לסוכנות היהודית.
בימי מלחמת העולם השנייה אִרגנה הלבנט בונדד, יחד עם אחרים, משלוחי סחורות מטורקיה לדרומה באמצעות מסילת הברזל דרך סוריה, צמח, ועד לחיפה. מחיפה נשלחו סחורות רבות למצרים ואף נשלח טבק לאוסטרליה.
הלבנט בונדד הפכה לסוכן התחבורה של הצבא הבריטי בעיראק וארגנה הובלת אספקה דרך המדבר. בין היתר, נשלחו בכל חורף מארץ ישראל לעיראק כ-4000 טונות תפוזים.
פעילות החברה > הרכבל

ב-1927 יזם אליעזר הופיין הקמת רכבל מהים אל המחסנים שנבנו על הגבעה מעל לנמל, כדי להקל על הטענת משלוחי התפוזים. הוא רתם למיזם את משה נובומייסקי ופנחס רוטנברג שהסכימו להקים חברת רכבל משותפת. הופיין קיבל את הסכמת חברת האם המצרית לתוכנית.
הוא פנה למהנדס ארפד גוט שיתכנן את המתקן. ארפד גוט הציג תוכנית מפורטת, אולם בסופו של דבר המיזם לא יצא לפועל.
פעילות החברה > לאחר הקמת המדינה

עם קום מדינת ישראל עברו חלק מהמניות, שהיו בידי החברה המצרית למחסני ערובה, לידי משרד האוצר.
בשנת 1955 נמכרה הלבנט בונדד לחברה יהודית שווייצרית.
הערות שוליים

↑  יצחק רוקח, פרדסים מספרים, רמת גן: הוצאת מסדה, 1970
↑  שמואל גילר, "נמל יפו בשלהי התקופה העות'מאנית ובראשית שנות המנדט הבריטי", מרחבים 7, החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם אוניברסיטת תל אביב, 2016
1 2 3  י. גד, "'לבנט בונדד' בחיפה לידיים חדשות", עיתון מעריב, 25.7.1955, עמ' 3
1 2  החברה המזרחית למחסני ערובה בערבון מוגבל, תל אביב: דפוס איתן-שושני, התרפ"ד (באתר הספרייה הלאומית)
↑  הארכיון הציוני S3/473
↑  הארכיון הציוני L51/197
הטבח בנהריים

| --- | --- |

שלט הנצחה לשבע התלמידות, באתר נהריים
 תאריך:  13 במרץ 1997
 מקום:  אי השלום, נהריים, גבול ירדן-ישראל
 קואורדינטות:  32°38′26″N 35°34′00″E﻿ / ﻿32.64055556°N 35.56666667°E﻿ / 32.64055556; 35.56666667
 סוג:  טבח, טרור
 הרוגים:  7 נערות
 פצועים:  4 נערות, מורה אחת
 מבצע:  אחמד מוסא דקמסה
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מקום הפיגוע(למפת עמק בית שאן רגילה) מקום הפיגוע(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקום הפיגוע(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מקום הפיגוע
 
הטבח בנהריים היה פיגוע שביצע חייל ירדני ב-13 במרץ 1997, באי השלום בנהריים, על גבול ירדן-ישראל, במהלכו נרצחו שבע נערות ישראליות ונפצעו ארבע נערות ומורה אחת.
רקע

נהריים הוא אתר היסטורי בבקעת הירדן, הנמצא בין ישראל לבין ממלכת ירדן, סמוך ליישוב אשדות יעקב איחוד. שם המקום נגזר מהיותו בנקודה שבה מתמזג נהר הירמוך עם נהר הירדן. במקום שכן מפעל החשמל של חברת החשמל, על גדות שני נהרות (מכאן השם "נהריים") - נהר הירמוך ונהר הירדן. הירמוך מתחבר לנהר הירדן במסלול העובר ממזרח ומערב, כאשר נהר הירדן זורם מצפון מזרח לדרום מערב. מיד לאחר המיזוג מתעקל הירדן לדרום מזרח, וכך נוצרת מעין לשון יבשה, שכונתה לאחר הסכם השלום עם ירדן ב-1994 "אי השלום".
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 פעל פנחס רוטנברג להקמת מפעל הידרואלקטרי לייצור חשמל באזור נהריים. המפעל הושלם ב-1932. במהלך מלחמת העצמאות כבש צבא עיראק את המקום, הרס את היישוב הסמוך שנבנה עבור עובדיו ובזז את המפעל. כ-45 שנים לאחר מכן, במשא ומתן לקראת חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן, הוסכם שישראל תכיר בריבונות הירדנית על השטח המזרחי בנהריים, שנמצא בשטחה על פי הגבול המנדטורי, וירדן תכיר בקניין הישראלי בשטח, שנרכש על ידי חברה יהודית. בהתאם, הוסכם שתהיה גישה חופשית לישראלים לאזור זה, ללא צורך בדרכונים או אשרות.
הטיול והטבח

למשרד החינוך, התרבות והספורט לא הייתה הנחיה ברורה באשר לכניסת תלמידים לאי השלום, ולא ניתנו אישורים ביטחוניים לטיולים באזור זה. קצין הביטחון של החברה להגנת הטבע הנחה את בתי ספר שדה של החברה שלא לקיים טיולים עם תלמידי בתי ספר וחניכי תנועות נוער בנהריים. מאידך, פרסומים שונים של אישים במשרד ושל גופים הקשורים אליו עודדו ביקור באתר. על פי רישומי משטרת ישראל, שהייתה אחראית על מעבר הגבול, בשנת 1996 בקרו באתר כ-100,000 ישראלים, ובהם עשרות אלפי תלמידים.
התלמידות שנפגעו בטבח היו תלמידות בית הספר המקיף הדתי אמי"ת ע"ש פירסט, בבית שמש. הן השתתפו בטיול השנתי של בית הספר, שהיה משותף לשכבות ז' וח'. הבנים בשתי שכבות אלו יצאו לטיול חודש לפניהן (בפברואר 1997), ובחודש מרץ הגיע תורן של הבנות. מסלולי הטיולים לבנים ולבנות היו זהים: הר הגלבוע, הר ארבל, ואתרים בבקעת הירדן. במהלך הטיול השנתי של כיתות הבנים מנע מזג האוויר את הירידה בהר הארבל, והוחלט שהתלמידים יבקרו במקום זאת בחצר גשר הישנה ובאי השלום. הטיול של התלמידים עלה יפה, ובעקבות שביעות הרצון הוחלט שגם הבנות תבקרנה באתרים אלה.
הטיול השנתי של הבנות התקיים בימים שלישי - חמישי, ב' - ד' באדר ב' תשנ"ז, 11 - 13 במרץ 1997. התלמידות טיילו בשני מסלולים מקבילים, באחד מהם כיתות ז' ובמסלול השני כיתות ח'. תלמידות כיתה ז' ביקרו באי השלום ביום רביעי, ג' אדר ב', 12 במרץ, והביקור עבר בשלום. תלמידות כיתות ח' הגיעו לביקור באי למחרת, יום חמישי, ד' אדר ב', 13 במרץ. אל התלמידות נלוו שני מורים (שהיו גם מאבטחי הטיול) ושתי מורות, וכן מדריך מטעם חצר גשר הישנה. במעבר הגבול הפקידו המורים את נשקיהם, שכן אסור היה לישראלים להיכנס חמושים אל השטח הירדני. לאחר בדיקה אישרו הירדנים את כניסת האוטובוס לשטח אי השלום, והתלמידות ירדו מן האוטובוס כאשר הגיע לרחבת התצפית, שפנתה מזרחה. מול הרחבה עמד מגדל שמירה, שהיה מאויש בחיילים ירדניים. בנוסף לתלמידות היו במקום גם זוג מטיילים ישראלים נוסף, ומדריך שליווה אותם.
עם תחילת ההסבר נשמע צרור יריות, שהסתבר מאוחר יותר שנורה על ידי אחד החיילים הירדניים בשם אחמד מוסא דקמסה. החייל ירה במשך כמה דקות על התלמידות, עד שהירי הופסק, כנראה בשל תקלה בנשקו והחייל רוסן על ידי החיילים הירדנים האחרים. המורים ניסו להוריד את הבנות מן הגבעה שעליה הייתה התצפית, העלו את כל התלמידות שלא נפגעו לאוטובוס, ועמן העלו גם שתי פצועות וכן את זוג הישראלים שהיה במקום. בגבעה נותרו תלמידות שנרצחו וכמה פצועות נוספות. האוטובוס נסע ויצא משטח אי השלום, ובמקביל השתלטו חיילים ירדניים על אזור התצפית, ומנעו גישה לתלמידות שנותרו בו. כוחות חילוץ והצלה ישראליים שביקשו להיכנס לאזור הטבח עוכבו במעבר הגבול על ידי הירדנים, ורק לאחר כ-40 דקות הורשו להיכנס. בזמן זה פינו הכוחות הירדניים את הנרצחות ואת אחת המורות שנפצעה לעיירה הקרובה, שונה. על פי העיתון הארץ, מאות ירדנים הגיעו לבית החולים וביקשו לתרום דם עבור הפצועות. בתיאום עם השלטונות הירדניים פינו מסוקים של צה"ל, ובהם לוחמי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) את הנרצחות ואת הפצועה מירדן.
בפיגוע נרצחו שבע תלמידות: נטלי אלקלעי, שירי בדאייב, נירית כהן, קרן כהן, יעלא מאירי, עדי מלכה וסיון פתיחי. ארבע תלמידות נוספות, ומורה אחת, נפצעו.
לאחר הרצח

עם לכידת החייל, הודיע הצבא הירדני שמדובר בחולה נפש. לאחר מספר ימים הודיע חוסיין, מלך ירדן שהוא מתנצל אישית, קטע ביקור בספרד והגיע לביקור בישראל, במהלכו ביקר בבתי הורי התלמידות בעת שישבו שבעה בבית שמש. בנוכחות כלי תקשורת הביע המלך התנצלות בשם ממלכת ירדן, כשהוא כורע על ברכיו. כמו כן ביקר את הפצועות בבית החולים, והורה על מתן פיצוי כספי למשפחות הנפגעות. צעד יוצא דופן זה בסכסוך הערבי-ישראלי הרגיע את הרוחות ברחוב הישראלי, ושיפר במעט את היחסים בין המדינות. הרוצח נידון בבית דין צבאי ירדני למאסר עולם, שבירדן משמעותו בדרך כלל 25 שנות מאסר עם עבודת פרך. עונש המוות הקיים בחוק הירדני לא הושת עליו, בנימוק שבריאותו הנפשית הייתה מעורערת בעת ביצוע המעשה. חוגים בירדן, המתנגדים להסכם השלום, יצאו להגנתו של הרוצח, בטיעונים שונים, וגינו את התנהלותו של המלך חוסיין.
בפברואר 2011 השתתף שר המשפטים הירדני, שכיהן בעבר כעורך דינו של דקמסה, בהפגנה שקראה לשחרורו, ואף כינה אותו "גיבור". ביוני 2011 טען דקמסה בריאיון עיתונאי כי לא ביצע כל פשע אלא מילא את חובתו הדתית והלאומית.
ב-12 במרץ 2017 שוחרר דקמסה מהכלא, לאחר 20 שנות מאסר.
משרד החינוך הקים ועדת בדיקה לבדיקת האירוע. בראש הוועדה עמד תת-אלוף במילואים יגאל פרסלר. הוועדה המליצה על שורה של צעדים משמעתיים כלפי אישים וגורמים שונים שהיו קשורים לאירוע, אך הדגישה ש"הליקויים בתפקודם של גורמים שהיו מעורבים בביצוע הטיול לא גרמו, לא במישרין ולא בעקיפין, לאסון הנורא". כמו כן המליצה הוועדה על שורה של שינויים ארגוניים בדרך ניהול ותיאום הטיולים.
הנצחה

במקום הרצח הוקמה אנדרטה לזכר הבנות שנרצחו, ביוזמה וביצירת אורנה שמעוני, הבנויה משבע תלוליות עפר המוקפות בדשא, כשבכל תלולית מעוצב שמה של אחת הבנות באמצעות פרחים.
ברחוב ההסתדרות פינת דוד אלעזר בחולון הוקמה אנדרטה ממתכת של הפסל משה צובל לזכר שבע הנערות. האנדרטה היא בצורת עץ כפוף מצער ועליו המילה "שלום" כשאחת הזרועות של האות "שין", שבורה. בבסיס האנדרטה מפוסלים שבעה פרחים. ליד שמות הנערות נכתב "זכרו אותנו".
על שם שבע הנרצחות קרויה שכונת פסגות השבע (מגדל המים) שבבית שמש, בה שוכן בית הספר בו למדו.
הערות שוליים

↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 14 - 18.
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 19; נספח 22 לדו"ח הוועדה.
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 19 - 20.
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 21. התאריכים העבריים המופיעים בדו"ח אינם מדויקים, שכן הטיול אמור היה להסתיים ביום חמישי ולא ביום שישי.
1 2  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 21.
↑  אורלי גולדקלנג, 20 שנה אחרי: העדה לטבח עוד שומעת את הזעקות, באתר nrg‏, 1 באפריל 2017
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 22 - 23.
↑  ליטל לוין, 13.03.1997 / 7 תלמידות נרצחו במובלעת נהריים, היום לפני 14 שנה, באתר הארץ, 13 במרץ 2011
↑  דנה ירקצי‏, "קיבלנו שקים לבנים עם גופות והעלנו אותם למסוק כאילו היו מלאכים", באתר וואלה, 12 במרץ 2017
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 6.
↑  Jerrold Kessel,‏ With condolence visit to Israel, King Hussein spurs talks, באתר CNN,‏ 16 במרץ 1997
↑  סוכנויות הידיעות, ירדן: שר המשפטים הפגין למען רוצח הישראליות, באתר ynet, 14 בפברואר 2011
↑  דלית הלוי, רוצח הנערות: ביצעתי חובתי הלאומית והדתית, באתר ערוץ 7, 12 ביוני 2011
↑  סוכנות AP והמערכת, ‏רוצח שבע התלמידות בנהריים שוחרר מהכלא אחרי 20 שנה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 במרץ 2017
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, עמ' 24.
↑  דו"ח ועדת הבדיקה, פרקים 4 - 6.
↑  באי השלום, אתר קק"ל
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
מעבר הגבול בין ישראל לירדן, בדרך לנהריים
הגן שהוקם לזכר הילדות, עם שמותיהן בנהריים
אנדרטה בחולון לזכר שבע הנערות שנרצחו ב"אי השלום"
הסוחר מיקי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ברט גילט, דייוויד הנד
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  וולט דיסני, פינטו קולביג
 מוזיקה:  ברט לואיס
 אנימטור:  ג'וני קאנון, לס קלארק, הארדי גרמטקי, נורם פרגוסון, קלייד ג'רונימי, דייוויד הנד, ג'ק קינג, דיק לנדי, טום פאלמר, פרנצ'י דה טרמודן, בן שרפסטין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 הקרנת בכורה:  26 באוגוסט 1932
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
הסוחר מיקי (באנגלית: Trader Mickey) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1932 בכיכובם של מיקי מאוס ופלוטו. זהו הסרט ה-45 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והתשיעי באותה השנה.
עלילה

הסרט פותח במיקי ופלוטו השטים בארבה במורד נהר אפריקאי כשהיפופוטמים עולים מהמים מסביבם ופלוטו נובח עליהם. מיקי ופלוטו יורדים אל החוף ומגלים שבולי העץ הם תנינים השוכבים על החוף שמיד נכנסים למים.
פלוטו מחל לרחרח בסביבה עד שמגיע לכף רגל המבצבצת מהשיחים אשר מתגלה כשייכת לקניבל מאיים. פלוטו נס על נפשו ונתקל במיקי שמפיל את רובה הציד שלו, מה שגורם לרובה להשמיע קול ירייה. הרעש החזק מביא לכך ששאר הקניבלים מגיחים מבין הצמחייה וישר מתנפלים על מיקי ופלוטו המבועתים.
נישאים על גבי החניתות של הקניבלים, מיקי ופלוטו מובלים אל צ'יף הקניבלים יחד עם הארבה שלהם, שגם נישאת על גבי חניתות. הצ'יף, שיושב על כס עתור גולגולות וקורא מגזין, מתחיל יחד עם טבח השבט לטעום את מיקי עם אצבעותיהם. הטבח משליך את מיקי לקדרה מבעבעת לפי ציוויו של הצ'יף, קוצץ ירקות לתוך הקדרה ומולח את פלוטו הקשור על גבי מדורה.
שאר הקניבלים פושטים על סחורתו של מיקי כשהצ'יף מגלה מחוך וטועה בו לכתר ואת הקוקייה של שעון הקוקייה לציפור אמיתית ובולע אותה בשלמותה. אם קניבלית אחת משתמשת בשלייקס כמנשא לתינוקיה בעוד קניבלים נוספים מגלים את כלי הנגינה הרבים של מיקי ומשתמשים בהם באופן שגוי. הטבח ניגש לקדרה בה נמצא מיקי ובוחש בה באמצעות סקסופון, אך מיקי מראה לו את השימוש הנכון בכלי ופוצח בניגון. תכף מתחיל ג'אם סשן פרוע לשיר הפופולרי "Darktown Strutters' Ball" (אנ') של המלחין שלטון ברוקס ומיקי ופלוטו זוכים בחירותם. הסרט נגמר כשהצ'יף מועד לתוך הקדרה.
דמויות ומדבבים

מיקי מאוס – וולט דיסני
פלוטו – פינטו קולביג
צ'יף הקניבלים – פינטו קולביג
טריוויה

הצחוק של צ'יף הקניבלים הוא ה"צחוק המטופש", קול צחוק שמזוהה ביותר עם הדמות דיפי דואוג, דמות שלימים תיקרא גופי.
הסרט הוא מעין פרודיה לסרט משנת 1931, "קרן הסוחר"(אנ') שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-4.
ניתן להבחין בכרזה של הסרט במשחק הווידאו "Epic Mickey" משנת 2010.
הערות שוליים

↑  Motion Picture Herald (3/25/1933)
ורדה זקהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בנובמבר 1932 (בת 92) תל אביב-יפו, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל 
 
ורדה זקהיים (נולדה ב­–24 בנובמבר 1932) היא פעילה חברתית ישראלית, המכהנת כיושבת ראש עמותת ליל"ך לסיוע במגזרים חלשים בקהילה. לאורך חייה התנדבה זקהיים בפעילויות רבות למען חיילים, נוער בסיכון, עולים חדשים, אסירים משוחררים וקשישים. יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2006.
ביוגרפיה

זקהיים נולדה בתל אביב להורים שעלו לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1919, באונייה "רוסלאן". אביה, משה פרנקל, היה מנהל מחלקת הגבייה הראשון של עיריית תל אביב, וממייסדי מגן דוד אדום בישראל. זקהיים למדה בבית הספר העממי "הכרמל" (כיום "גבריאלי") ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה". בהמשך למדה בסמינר לוינסקי, וסיימה כגננת מוסמכת.
זקהיים החלה להתנדב במגן דוד אדום בעודה תלמידת בית ספר תיכון. ב-1967 הקימה קבוצה שפעלה למען חיילים, בשם "קרן התנדבות לביטחון". בשנות השבעים ארגנה פעילות למען נוער משוטט ברחוב. הפעילות למען הנוער הובילה להקמת עמותה שהושיטה עזרה לעולים מברית המועצות בתקופת גל העלייה הגדול של שנות השבעים. בשנות השמונים הקימה זקהיים את "קשב לקשיש", עמותה בתל אביב שהושיטה עזרה נפשית לקשישים במצוקה.
בשנת 1996 החלה זקהיים לעמוד בראש עמותת ליל"ך, והיא ממשיכה עד היום בתפקיד זה.
זקהיים הייתה יושבת ראש ועדת הרווחה בעיריית תל אביב-יפו במשך שתי קדנציות. בנוסף היא חברה בדירקטוריון עירוני "גחלת", חיסכון ללימודים להשכלה גבוהה. היא נוטלת חלק פעיל בעמותות נוספות, בהן העמותה לשיקום האסיר, ו"עינבר", עמותה ישראלית לנפגעים במחלות ראומטיות.
בשנת 1998 קיבלה זקהיים את אות המתנדב מטעם שר העבודה והרווחה; היא קיבלה את האות יחד עם בתה אסתי זקהיים ואביה המנוח משה פרנקל. בשנת 2002 קיבלה את אות הנשיא למתנדב, על פעילותה למען רווחת הפרט. בשנת 2006 קיבלה את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑  ורדה זקהיים באתר עמותת ליל"ך
↑  אביבה לורי, ורדה ואסתי זקהיים, באתר הארץ, 18 באפריל 2012
↑  ורדה זקהיים ברשימת חברי ההנהלה בעמותת עינבר, באתר העמותה
↑  ורדה זקהיים זוכת אות הנשיא למתנדב, באתר "התנדבות בישראל"
↑  ורדה זקהיים יקירת העיר תל אביב יפו, באתר העירייה
דגניה א'

מבט אווירי על דגניה ב', 1931
הצריף המשוחזר באום ג'וני
בית המגורים הראשון בדגניה א', 2009
הכניסה לחצר ראשונים בדגניה א', 2008
דְּגַנְיָה א' היא קבוצה הנמצאת בקצהו הדרומי של ים כנרת, כעשרה ק"מ מדרום לטבריה, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן.
בהיותה הקבוצה הראשונה ואב הטיפוס לדגם ההתיישבות הנקרא כיום קיבוץ, נודעה דגניה כ"אם הקבוצות" ומאוחר יותר כ"אם הקבוצות והקיבוצים".
מקור השם

מקור השם דגניה הוא בחמשת מיני הדגנים הגדלים בישראל.
היסטוריה > מההקמה ועד תום מלחמת העולם הראשונה

דגניה א' (או דגניה, כפי שנקראה עד להקמת דגניה ב' בשנת 1920) נוסדה בשנת 1910 על חלק משטח של כ-3,000 דונם מאדמות הכפר אום ג'וני שנרכשו על ידי קק"ל ממזרח לנהר הירדן בשנת 1904.
המשרד הארצישראלי הזמין את "החלוצים הראשונים" שהגיעו למקום בשנת 1909 לעבוד באתר כקבוצה תמורת שכר. קבוצה זו קיבלה על עצמה לנהל את המקום ללא ניהול של פקידי המשרד לניסיון של שנה אחת. ב-1909 התגלע סכסוך בין מנהל חוות כנרת מטעם המשרד הארצישראלי, האגרונום משה ברמן, לבין הפועלים, וקבוצה של פועלים החליטה לקחת פסק זמן ולהשתלם בעבודת החקלאות בחדרה.
"הקומונה החדרתית" הייתה הקבוצה השנייה שעבדה את אדמות אום ג'וני. ב־28 באוקטובר 1910, לאחר שחתמו על הסכם חדש עם הד"ר ארתור רופין מנהל המשרד הארצישראלי, חצו אנשי "הקומונה החדרתית" (שתי בחורות ועשרה בחורים), חלקם אנשי "הקומונה הרומנאית" (על שם העיר רומני שבאוקראינה), בהנהגתו של יוסף בוסל את הירדן בדרכם ליישב ולעבד מחדש את אדמות אום ג'וני.
ב-4 ביוני 1912 עברה הקבוצה מאום ג'וני לנקודת הקבע באב-אלתום – שער הנהר, מוצא הירדן מהכנרת – שם היא נמצאת עד היום. בשנת 1913 עבדה בדגניה קבוצת חברי ההסתדרות המצומצמת, בוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה. בין חברי הקבוצה אליהו גולומב שהיה לימים ראש ארגון "ההגנה", ומשה כרמי ממעצבי החינוך המשותף. ב-22 בנובמבר 1913, התנדב משה ברסקי להביא תרופות לשמואל דיין, שהיה חולה. בדרכו חזרה ממלחמיה הותקף על ידי קבוצת שודדים שביקשו ליטול את פרדתו, והוא הניס את הפרדה לחצר דגניה. במאבק עם השודדים הספיק לפגוע באחד מהם בטרם מת מפצעיו.
בשנת 1926 נוסד בית הספר היסודי בית החינוך המשותף דגניה אשר כולל בו כיתות א'-ח' שהיה בית הספר הראשון הקיבוצי.
כאשר בוגרי בית הספר עולים לתיכון "בית ירח" הכיתות נקראות מהתחלה א'-ד'.
היסטוריה > בין שתי מלחמות העולם

במאורעות תרצ"ו בשנים 1936‏-1939 שימשה דגניה בסיס לפלוגות השדה, ובשנים שבטרם מלחמת העצמאות - בסיס לפלמ"ח.
דגניה א' הייתה שותפה במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
היסטוריה > הקרב במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות הצליחו מגיני דגניה א' ודגניה ב' לבלום את הצבא הסורי, שפלש לעמק הירדן. טנק סורי מדגם רנו R-35 שהגיע לפתחה של דגניה נפגע ונעצר בידי מגיני המקום והושאר עד היום כסמל לעמידת לוחמי דגניה במלחמה. רבים סברו במשך שנים מספר כי הטנק נפגע והושבת באמצעות בקבוק תבערה דמוי בקבוק "מולוטוב", אך במאמר בשם "איך באמת נפגע הטנק של דגניה?" מאת מיכאל מס, נכתב על בדיקה שנערכה על ידי חיל החימוש ב-1991:
במכתב מיום 17 ביולי 2006, מאת מחלקת היסטוריה, ענף חקר קרבות, אל שלמה אנשל, האיש שפגע בטנק הסורי בפגז של פיא"ט, נכתב, בין השאר, כי:
טנק שחדר למשק נפגע בפגז "פיאט" והושמד באמצעות "בקבוק מולוטוב".
היסטוריה > מ-1948 עד היום

בשנת תשמ"א 1981, זכתה קבוצת דגניה א' בפרס ישראל על תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה בהיותה מופת לחלוציות חברתית-אנושית.
כמו קיבוצים רבים, דגניה א' עוברת תהליך של הפרטה. נכון ל-2013 תהליך ההפרטה עדיין לא הסתיים. בסוף פברואר 2007 הסתיים פרק משמעותי בהיסטוריה של הקבוצה, כאשר בהצבעה בקרב חברי הקיבוץ, הוחלט כמעט בפה אחד להחליף את השיטה השיתופית בשיטה דיפרנציאלית.
בט"ו בשבט תש"ח ניטע בדגניה א' עץ ברוש לכבוד המדינה שבדרך. עץ זה נקרא ברוש המדינה. במקום נטמנה מגילה שנכתבה על ידי יעקב פלמוני ולידו לוח הנצחה עליו כתובה המגילה. העץ המרשים קרס בסופה שהתחוללה ב-26 באפריל 2018 והמגילה הטמונה נמצאה בין שורשיו.
כלכלה

בזכות שפע המים (ליד הכנרת) והאקלים החם התבססה דגניה א' על גידולי שלחין, בריכות דגים ורפתות בקר, ובהמשך ממפעל "טול-גל" ליהלומי תעשייה. כיום אין במקום בריכות דגים ומפעל "טול-גל" נמכר.
יעקב פלמוני, חבר הקיבוץ, הקים בדגניה א' מוזיאון ומרכז לימודים, "בית גורדון לטבע ולחקלאות ולידע בקעת כנרות", או בקיצור "בית גורדון", על שמו של א"ד גורדון, שחי ועבד בדגניה, ואף נטמן בבית הקברות שלה, בו טמונים גם ארתור רופין ואוטו ורבורג.
בול יובל לדגניה

במלאת 50 שנה לדגניה הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב- 25 בנובמבר 1959, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור של מבנה בקיבוץ. האמנים מקסים וגבריאל שמיר עיצבו את הבול. דאר ישראל מכר 735,000 בולים מבול זה במשך כ- 1 וחצי חודשים עד להפסקת מכירתו.
גלריית תמונות

"עץ המדינה"
לוח הקדשה ב"עץ המדינה"
ציורו של לודוויג בלום משנת 1934. הבית הגדול
הבית הגדול, בית המגורים השני שנבנה בדגניה, 1911.
"הטנק בדגניה" הטנק הסורי בכניסה לדגניה א'
צריחון "הטנק בדגניה" עם חור חדירת הפיא"ט
מגדל המים
שלט על חדר האוכל הראשון שנמצא ליד הבית הראשון ומשמש כארכיון
הקמת דגניה, 1910
הקמת דגניה, 1910
הקמת דגניה, 1910
הקמת דגניה, 1910
הקמת דגניה, 1910, השקית שדות
ראו גם

יוסף בוסל מאנשי העלייה השנייה
יהושע מנוח, מוותיקי המקום, איש העלייה השנייה
חצר ראשונים בדגניה
דגניה ב'
יעקב פלמוני מאנשי העלייה השלישית
בית הקברות הצבאי בדגניה א'
יוסף ברץ
לקריאה נוספת

יוסף ברץ, כפר על גדות הירדן, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ך 1960
ייסודה של דגניה, מזכרונות שמואל דיין, חשון תרע"א (1910), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק צ, עמ' 935–960
יובל שיאון, הטנק - הקרב בשערי דגניה: צמיחתו של מיתוס גבורה: עדויות, סיפורים ומסמכים שעניינם קרב ההגנה על דגניה א', 20 במאי 1948, העמותה להנצחת ראשיתה וראשוניה של דגניה אם הקבוצות, 1998
אסף אגין, עמק במערכה - המערכה לבלימת הפלישה הערבית בעמק הירדן, מאי 1948, הוצאת טפר, 2021
מוקי צור, לא בעבים מעל: מאה ראשונה לדגניה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד וירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ע-2010
אביגיל פז-ישעיהו, תנאים של שותפות : קבוצה, קומונה ארצית וקיבוץ, 1926-1910, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012
סמדר סיני, מרים ברץ : דיוקנה של חלוצה, רמת אפעל : יד טבנקין, תשס"ג (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  באתר משרד התיירות
↑  הקומונה החדרתית נקראה גם קבוצת רומני כשם העיירה ברוסיה שבה נולדו כמה מהם, ראו "דגניה" בלקסיקון הקיבוץ, יד טבנקין, 1998
↑  מיכאל מס, איך באמת נפגע הטנק של דגניה?, השריון, גיליון 7, 2000, עמ' 60–61
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559984405171  GND: 1180403207  LCCN: n83157986  VIAF: 158315156   WorldCat (עם VIAF): 158315156
פרשת האחים פריניאן

פרשת האחים פריניאן הוא כינוי לפרשה שהחלה בבדיקת עיכוב שחל בחקירת רצח העבריין פנחס בוחבוט, רצח שבוצע ב-25 בספטמבר 1999, והמשיכה בחשיפת רשלנות של משטרת ישראל ופרקליטות המדינה וחשדות כבדים לשחיתות בדרגים בכירים במשטרה, בנוגע למספר פרשות בהן היו מעורבים אנשי הפשע המאורגן האחים פריניאן. הפרשה נחשפה לראשונה בתוכנית הטלוויזיה עובדה ונחקרה על ידי ועדת זיילר שהוקמה לשם כך. בפרשה אף עלו חשדות לשחיתות של פוליטיקאים בכירים, חשדות שלא אומתו.
באוגוסט 2020 עלתה בתאגיד השידור הציבורי הסדרה מנאייכּ אשר קיבלה השראה ניכרת מהפרשה.