stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב בר-אילן
הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת > מהומות כביש בר-אילן

בשנת 1994, עם מינויו של אהוד אולמרט לראשות העיר ירושלים, החל המאבק לשאת אופי קולני. דוברים דתיים וחרדים העלו את הנושא לדיונים במועצת העיר ודרשו לסגור את הרחוב בשל קדושת השבת, ומנגד, נציגים של ציבור חילוני, בראשות יו"ר "ירושלים עכשיו" ארנן יקותיאלי, ראו בכך כפייה דתית ופגיעה בחופש התנועה הנובע מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ודרשו להשאירו פתוח, בטענה כי הכביש הוא הדרך הקצרה והמהירה לנוע מביתם אל שכונות אחרות בעיר, כמו גם ליציאה ממנה.
ועדה בראשות אליעזר שטורם, שהוקמה על ידי מועצת העיר קבעה כי יש לסגור את הכביש בשעות התפילה ולהשאירו פתוח לתנועה בשאר היממה. אך משרד התחבורה שבראשו עמד השר החילוני ישראל קיסר, סרבה לאשר את המלצות הוועדה והחלטות העירייה לאמצן, והורה להשאיר את הכביש פתוח. לאחר בחירות 1996, ומינויו של שר תחבורה דתי, יצחק לוי, שוב אומצה ההחלטה לסגור את הכביש לסירוגין.
במקביל לדיונים התפתחו מדי שבת הפגנות בעד ונגד, ובמשך שלוש שנים, התנהלו במקום הפגנות שבת סוערות, שכללו יידוי אבנים על מכוניות נוסעות בשבת, השלכת ושריפת פחי אשפה, וחסימות הכביש על ידי חרדים תושבי הסביבה. הפגנות אלו עמדו בראש מהדורות החדשות והוציאו לרחובות אלפי אנשים משני המחנות.
באוגוסט 1996 הוציא בית המשפט העליון צו ביניים נגד סגירת כביש בר-אילן בירושלים בשבת, אך עם התגברות המהומות בכביש החליט בג"ץ ב-1996, בצעד נדיר להמליץ על מינוי ועדה שתבדוק את הסוגיה לעומק ותסייע לו בגיבוש החלטה. ועדה זו המליצה בסופו של דבר להשאיר את המצב הקיים, היינו: סגירתו לסירוגין תוך התחשבות בגורמים שונים הקשורים לרגשות הדתיים ולחופש התנועה של החילוניים.
הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת > הסתעפויות הדיון הציבורי

למרות הצביון הדתי-חילוני של המאבק, התפתחו ממנו עניינים מעוררי מחלוקות אחרות.
הדיונים בבית המשפט העליון בנושא בר-אילן, בשנים 1996 ו-1997, חידדו בפעם הראשונה את מושג "האקטיביזם השיפוטי". פסיקות הביניים של בית המשפט עוררו ביקורת של גורמים חרדיים נגד השופטים ובראשם אהרן ברק הנשיא.
בשיאן של ההפגנות ב-1997, התפתח גם מאבק כוח פנימי במשרד לביטחון פנים בין השר אביגדור קהלני לבין צמרת הפיקוד המשטרתית. קהלני דרש איפוק בהתנהגות המשטרה כלפי מפגינים והשתמש בביטויים שלא נעמו לאוזני פיקוד המשטרה ובראשם מפקד מחוז ירושלים אריה עמית.
הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת > הדי המאבק

המצב בשטח נכון ל-2006 כבר אינו כפי שהיה. ההחלטה לסגור את הכביש בשעות התפילה עדיין בתוקפה אך הנסיעה בה בשבתות דלילה, בין היתר עקב בנייה והרחבה של עורקי תחבורה נוספים (כמו כביש בגין) והתעייפות הצדדים הנאבקים, כמו גם מקרים של זריקת אבנים על מכוניות נוסעות בשבת ברחוב. מדי פעם מנסה מיעוט של חרדים לעורר מהומות, אך לרוב נתקל בשוטרים הממהרים לפזרם.
לעומת זאת, הדי המאבק לא שככו. הטיעונים בעד ונגד מוזכרים שוב ושוב על ידי נציגי הצדדים מעל במות שונות ובאמצעי התקשורת. הנושא מהווה פרק לימוד בשיעורי אזרחות, ובמוזיאון בתי המשפט בירושלים, מוצג הדיון בכביש בר-אילן כאחד מ-20 הדיונים החשובים של בית המשפט העליון מאז הקמתו.
הרחוב כבמה להפגנות

מלבד הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת, מתקיימות הפגנות ומהומות קשות גם בהקשרים אחרים והרחוב משמש פלטפורמה לציבור החרדי, לרוב כנגד הממשל. במאי 2006, תחת הפגנה רחבת היקף לאחר חטיפת גופת תינוק מבית העלמין באשדוד, כדי למנוע את נתיחתה, התקיימו ברחוב הפגנות סולידריות אלימות, אשר כללו, לדברי המשטרה, הצתת פחי אשפה, יידוי אבנים ואף אלימות נגד שוטרים. ביוני 2007 נערכה הפגנה רבת משתתפים נגד מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים. לאורך השנים, הרחוב נחסם פעמים רבות בהפגנות דומות, ועקב הצתה חוזרת ונשנית של פחי אשפה, ניתן היה למצוא לתקופות מסוימות זבל רב בצידי הרחוב.
הרכבת הקלה

ברחוב מתוכנן לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים. העבודות להקמת הקו החלו בשנת 2020. בדצמבר אותה שנה החלו חרדים מפלגים קיצוניים להפגין נגד עבודות ההקמה והפריעו להן. יואל קרויס המשתייך לפלג תורה ויראה של נטורי קרתא, הסביר שמבחינת הקהילה שלו ההפגנות נגד הרכבת הקלה בבר-אילן התחילו בטעות, על ידי קבוצת אנשים שחשבה שההפגנות נגד מעבר הרכבת הקלה בכיכר השבת היא נגד הרכבת הקלה בירושלים בכלל ובאזורים בעלי אופי חרדי בפרט, דבר שאינו נכון שכן נטורי קרתא מוחים רק על מעבר הרכבת הקלה בכיכר השבת, דבר שגם הם מוכנים לו באם ידברו איתם ויגיעו לפשרות כגון תחנה אחת בלבד וכדומה, אך מאז שנכנס זוהר זולר לכהן כמנכ"ל צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים בשנת 2017, הוא הורה לא לדבר עם החרדים ומשכך ההפגנות נמשכות כבר מספר שנים.
הערות שוליים

↑  גדעון ביגר,ירושלים — בירת השלטון הבריטי בארץ ישראל, בתוך ירושלים בתקופת המנדט: העשייה והמורשת, עורך: יהושע בן-אריה, ירושלים, יד יצחק בן-צבי ומשכנות שאננים, 2003, עמוד: 70-72
↑  אילן בכר ואריה בנדר, בגז מדמיע ומתזי מים פיזרה המשטרה מפגיני השבת, מעריב, 29 בנובמבר 1987
↑  זאב סגל, מדיניות של ריסון בענייני דת ומדינה, באתר הארץ, 12 ביוני 2002
↑  שמוליק חדד ואילן מרסיאנו, חרדים חטפו גופת תינוקת מבית העלמין באשדוד, באתר ynet, 29 במאי 2006
↑  יהונתן ליס,יגאל חי, חרדים הפגינו נגד מצעד הגאווה; שוטרת נפצעה קל, באתר הארץ, 17 ביוני 2007
↑  יאיר אטינגר, החרדים חלוקים: למחות או להתעלם, באתר הארץ, 19 ביוני 2007
↑  שלומי הלר, הפגנת החרדים האלימה בבר אילן: זריעת הרס מוחלטת לתשתיות, באתר כל העיר, 8 בדצמבר 2020
שלומי הלר, ההתפרעויות הקשות בבר אילן: עשרות חרדים מהפלגים הקיצוניים מפגינים נגד עבודות הרכבת הקלה, באתר כל העיר, 21 בדצמבר 2020
↑   מפגש 222: יואליש קרויס – מבט חרדי בענייני השעה, סרטון בערוץ "קפה דעת – אונ' עממית חינמית", באתר יוטיוב (אורך: 55:33), 28 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407320405171
הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה

| --- | --- |
סמליל הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה

בניין המשרד המרכזי בז'נבה
 תחום:  תקינה לטכנולוגיה חשמלית ואלקטרונית
 שפה רשמית:  אנגלית, צרפתית
 מדינה:  שווייץ 
 מטה הארגון:  ז'נבה 
 חברים:  89 מדינות
 תקופת הפעילות:  1906–הווה (כ־119 שנים) 
 www.iec.ch
 
הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה (באנגלית: The International Electrotechnical Commission, בראשי תיבות: IEC) הוא ארגון תקינה בתחום החשמל והאלקטרוניקה. רבים מהתקנים מפותחים יחד עם ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO).
הארגון מורכב מנציגים של מכוני תקנים בין-לאומיים. הוא הוקם ב-1906 וכיום חברות בו מעל 60 מדינות המאמצות את תקניו. במקור היה ממוקם בלונדון, וב-1948 עבר למטה הנוכחי שלו בז'נבה.
הארגון פעל רבות בפיתוח והפצה של תקני מדידה והעיקרים שבהם הם גאוס, הרץ וובר. הארגון היה גם הראשון להציע את מערכת הג'יאורג'י, אשר הפך להיות בסופו של דבר למערכת היחידות הבין-לאומית (SI). ב-1938 הארגון פרסם אוצר מילים בין-לאומי המיועד לתרגום, על מנת לאחד את המינוחים החשמליים. כיום הפך אוצר המילים הבין-לאומי למטרות תעשיית החשמל (IEV) לתקן מחייב עבור תעשיות החשמל והאלקטרוניקה. ב-1 בינואר 1999 ביסס הארגון את תקני הקידומות הבינאריות עבור יחידות אחסון בתחום מדעי המחשב.
מבנה ארגוני

ניתן לחלק את המבנה הארגוני של IEC למרכיבים הבאים בהתאם לאופי הפעילות:
הנהלה ואדמיניסטרציה
פיתוח תקנים בין-לאומיים
ניהול מערכות הערכת תואמות (Conformity Assessment)
מבנה ארגוני > גופי ההנהלה ואדמיניסטרציה

בתחום ההנהלה ואדמיניסטרציה, ניתן לזהות שלושה סוגי פעילות:
חקיקה :
המועצה (Council) - מורכבת מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הנשיאים של כל הוועדות הלאומיות של המדינות החברות המלאות, גזבר, חברי הדירקטוריון ומזכ"ל. המועצה היא הגוף החוקתי של הארגון והיא המנהלת את פעילות הארגון, באמצעות גופי ההנהלה. המועצה נפגשת לפחות פעם בשנה במסגרת המפגש השנתי של IEC ‏ (IEC General Meeting).
קבלת החלטות :
הדירקטוריון (Council Board - CB) - מורכב מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הגזבר, המזכ"ל ונציגות של 15 ועדות לאומיות. הדירקטוריון מיישם את המדיניות ואחראי לתהליך קבלת ההחלטות.
הוועדה לניהול פעילויות התקינה (Standardization Management Board - SMB) - מורכבת מיו"ר, 15 נציגים מתוך הוועדות הלאומיות ומזכ"ל IEC. תפקידיה של ה-SMB הם: ניהול כלל פעילויות הכנת התקנים ב–IEC, ניהול הקשר עם ארגונים בין-לאומיים אחרים וקבלת החלטות הנוגעות לתהליך הכנת התקנים.
הוועדה להערכת תואמות (Conformity Assessment Board - CAB) – מורכבת מיו"ר, 12 נציגים מתוך הוועדות הלאומיות, היו"ר והמזכיר של כל אחת מהמערכות להערכת תואמות (כפי שיפורט בהמשך), גזבר IEC ומזכ"ל IEC. תפקידה הוא לנהל את כלל פעילות הערכת התואמות.
ביצועי :
הוועד המנהל (Executive Committee - ExCo) - מורכב מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הגזבר והמזכ"ל ותפקידיו הן להוציא לפועל את החלטות הדירקטוריון ולפקח על ההתנהלות של המשרד המרכזי של IEC.
המשרד המרכזי (Central Office - CO) - הגוף הקבוע המהווה עוגן לכלל פעילויות התקינה ב-IEC בכך שהוא מדריך ומסייע לכלל הגופים לפעול בהתאם לכללים ולהנחיות. נוסף על כך, ה-CO הוא המוציא לפועל של החלטות המועצה ושל הדירקטוריון וכל זאת תחת פיקוחו של מזכ"ל IEC.
מבנה ארגוני > הגופים העיקריים העוסקים בפיתוח תקנים בין-לאומיים

ועדות טכניות (Technical Committees TC\Subcommittees SC) - גוף שמוקם, על פי הצורך, על ידי ה-SMB והאחראי להכנת תקנים בתחום טכנולוגי ספציפי. החברים בוועדה הטכנית הם נציגים שמונו על ידי הוועדות הלאומיות והם מייצגים את הוועדה הלאומית שלהם. מתפקידיה של הוועדה הטכנית - לאשר הכנת תקנים בתחום שבאחריותה ולפקח על תהליך הכנתם. הוועדה הטכנית מנהלת את התוכניות של קבוצות העבודה שהוקמו על ידיה.
קבוצת עבודה (Working Groups WG) – גוף שבמסגרתו מתכנסים מומחים להכנה של התקנים, בהתאם להחלטות הוועדה הטכנית שאליה הוא כפוף. קבוצת עבודה מורכבת ממומחים שמונו על ידי הוועדות הלאומיות. מומחים אלה אינם מייצגים את הוועדה הלאומית, אלא תורמים לעבודה בהתאם לכישוריהם ומומחיותם בלבד.
מבנה ארגוני > הגופים העיקריים העוסקים בהערכת תואמות

במקביל לפעילות הכנת תקנים, IEC מנהלת 3 מערכות רשתות גלובאליות להערכת תואמות. בכל אחת מהמערכות (Systems) יש לפחות רשת אחת (Scheme), והיא מנוהלת על ידי ועדות (לכל אחת מהמערכות יש שיטות עבודה ומבנה ארגוני שונים). המזכירויות של המערכות האלה נמצאות ב-IEC. הרשתות הם:
IECEE – מערכת להערכת תואמות לציוד ורכיבי אלקטרוטכני.
IECq – מערכת להערכת איכות לרכיבים אלקטרוניים, חומרים ותהליכים.
IECx - מערכת להערכת ציוד לאווירה נפיצה.
מפגשים שנתיים

IEC General Meeting (בקיצור: GM) הוא המפגש השנתי של ה-IEC המיועד להיות האירוע הבין-לאומי המרכזי בתחום החשמל ואלקטרוניקה כל שנה.
המפגש השנתי אורך חמישה ימי עבודה שבהם מתקיימות ישיבות של המועצה, של הדירקטוריון, של הוועד המנהל, של הוועדה לניהול פעילות התקינה ושל הוועדה להערכת תואמות; מפגש של יושבי הראש של הוועדות הלאומיות, מפגש של המזכירים של הוועדות הלאומיות, וישיבות נוספות בהתאם לקביעת הוועד המנהל. כדי לעמוד ביעד שקבע המשרד הראשי של ה-IEC, שהאירוע יהווה הזדמנות למפגש של המומחים והפעילים ב-IEC, ועדות תקינה רבות מקיימות באותו האתר במקביל למפגש השנתי. מספר המשתתפים בישיבות הטכניות והניהוליות נע סביב 1,400 איש, המגיעים מיותר מ-60 מדינות.
בכל שנה ועדה לאומית אחרת מתנדבת לארח את המפגש השנתי של IEC. אירוח המפגש השנתי נחשב כבוד לאותה מדינה, ומהווה הזדמנות לפעילים ב-IEC להיחשף לתעשייה ולעשייה הטכנולוגית באותה מדינה. המפגש הראשון התקיים בארצות הברית בשנת 1904 והמשיך בצורה לא סדירה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. משנת 1947 מתקיימים המפגשים בתדירות של פעם בשנה.
ישראל אירחה את המפגש פעם אחת, בשנת 1966.
מפגשים שנתיים > התועלת למדינה המארחת

התועלת באירוח מפגש גדול זה טמונה ביצירת הזדמנות לתעשייה המקומית, שכן הוועדות הטכניות המתכנסות במהלך המפגש השנתי עוסקות בהכנת תקנים בין-לאומיים במגוון רחב של נושאים כגון מיקרו-אלקטרוניקה, טכנולוגיות המידע, ננו טכנולוגיה ומוצרי צריכה ואנרגיה. המפגש מהווה הזדמנות לבעלי עניין מהתעשייה, האקדמיה וגופי השלטון הרוצים ליהנות מהתועלת הגלומה בפעילות התקינה. התועלות שניתן להפיק מהשתתפות בתקינה הבין-לאומית הן רבות, כאשר היתרונות הבולטים הם: חשיפה למידע מוקדם לגבי התקנים העתידיים, חיסכון בתקציבי המו"פ כתוצאה מעבודת הוועדות ויצירת קשרים מקצועיים ועסקיים.
מפגשים שנתיים > התועלת למדינה המארחת > המשתתפים

המשתתפים במפגשים שנתיים נמנים עם אחת מהאוכלוסיות הבאות:
חברים בוועדות הטכניות העוסקות בהכנת תקנים בין-לאומיים
חברי הנהלות של הוועדות הלאומיות ל-IEC של המדינות החברות בארגון
חברי הוועדות הניהול והאדמיניסטרציה של IEC
אנשי ה-IEC Central Office
חברות

בהתאם לתקנון, מדינה המעוניינת ליטול חלק בפעילות IEC תקים ועדה לאומית לאלקטרוטכניקה (NC - National Committee), כאשר לא תהיה יותר מוועדה לאומית אחת לכל מדינה. בנוסף, רק מדינה המוכרת על ידי האו"ם יכולה להיות חברה ב-IEC. אין כללים רשמיים לגבי הרכב ה-NC אך בדרך כלל המזכירות של ה-NC הוא ארגון התקינה הלאומי לתחום החשמל ואלקטרוניקה. להלן מספר דוגמאות:
ארצות הברית - מכון התקנים האמריקאי (ANSI)
בריטניה - מכון התקנים הבריטי (BSI Group)
גרמניה - מכון התקנים הגרמני (DIN) ואיגוד התקנים הגרמני בתחום החשמל והאלקטרוניקה (VDE)
יפן - ועדת התקנים התעשייתיים היפני
ישראל - מכון התקנים הישראלי
צרפת - האיגוד הטכני לחשמל ותקשורת (UTE)
קנדה - מועצת התקנים של קנדה
תקנים

תקני IEC ממוספרים ובעלי כותרת כדוגמת "IEC 60411 Graphical Symbols". תקנים המפותחים יחד עם ISO, משתמשים במערכת המספור של ISO והם בעלי כותרת כדוגמת "ISO/IEC 7498-1:1994 Open Systems Interconnection: Basic Reference Model". הוועדה הטכנית המשותפת 1 ISO/IEC ‏ (ISO/IEC JTC1) מוסברת בהרחבה בערך ארגון התקינה הבין-לאומי. ה-CISPR ‏ (Comite International Special des Perturbations Radioelectriques) היא אחת הקבוצות שנוסדו על ידי ה-IEC.
רות עמירן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  8 בדצמבר 1914 יבנאל, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  14 בדצמבר 2005 (בגיל 91) ירושלים, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1982)  פרס פרשיה שימל (1981) 
 בן או בת זוג:  דוד עמירן 
 תרומות עיקריות
 חפירות בתל חצור, רוגם, תל ערד. מומחית לקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל
 
רות עמירן מרצה בתל בית ירח בפני באי הכינוס השמיני לידיעת הארץ (1952)
רות עמירן (8 בדצמבר 1914 – 14 בדצמבר 2005) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתמחתה בארכאולוגיה של העת העתיקה בארץ ישראל. ספרה על הקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל היה מיד עם פרסומו לספר יסוד בתחומו, ומאז הוא שומר על מעמדו ככזה.
ביוגרפיה

עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה. היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 ובשנת 1939 סיימה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף.
בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון. החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. בשנת 1951 חפרה בסוסיתא. בשנת 1953 חקרה את הרגמים בדרום מערב ירושלים. בשנים 1955–1957 ניהלה את החפירות בשטח ב' של האתר בתל חצור. בשנת 1961 זכתה בפרס סוקניק על ספרה על הקרמיקה בארץ ישראל.
בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד. לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן התמקדה בחשיפת העיר הכנענית. חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום. באותה שנה חפרה גם בתל נגילה והניחה את התוכנית לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל ואגף הארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
בשנים 1968–1969 חפרה עמירן במגדל דוד בירושלים. בשנת 1979 ניהלה חפירה בבקעת עובדה.
בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977.
ספריה

רות עמירן, הקיראמיקה הקדומה של ארץ ישראל, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1963
רות עמירן, אורנית אילן, מיכאל סבן, ז' הרצוג, ערד, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1997
לקריאה נוספת

חיה כץ, לא על החרסים לבד חי האדם, פרדס הוצאה לאור, 2011
הערות שוליים

↑  בנו רותנברג, מנבכי העבר למרחקי העתיד, דבר, 23 באוקטובר 1952
↑  הסיום השמני באוניברסיטה העברית, העולם, 20 באפריל 1939
↑  מפעולות מחלקת העתיקות, סוסיתא, הצופה, 18 באוקטובר 1951
↑  אהרן דולב, מה עושים בכספי ה'מקדמה', מעריב, 10 ביולי 1953
↑  התלים המעוררים חשד, מעריב, 2 באוגוסט 1953
חפירה ארכיאולוגית ליד ירושלים, חרות, 5 באוגוסט 1953
↑  הארכיאולוגים מסתערים על חצור ההיסטורית, דבר, 31 באוגוסט 1955
↑  תגליות חשובות מציינות את עונת התפירות השנייה בתל־חצור, למרחב, 25 באוקטובר 1956
העיר הישראלית בחצור, הארץ, 17 בדצמבר 1957
↑  רות עמירן זכתה בפרס ע"ש סוקניק, דבר, 2 במרץ 1961
פגישה עם רות עמירן, על המשמר, 8 באוקטובר 1961
↑  החלו חפירות בתל ערד, מעריב, 18 בפברואר 1962
↑  חפירות בתל נג'ילה לזיהוי גת הפלישתית, על המשמר, 1 באוגוסט 1962
↑  מוזיאון חרס חדש יוקם על גבעת המוזיאונים בת"א, מעריב, 15 בנובמבר 1962
↑  תלים חרסים ואשה, מעריב, 21 בדצמבר 1962
↑  מבנה חשמונאי ושרידי ישוב ישראלי נתגלו במגדל דוד, למרחב, 17 בספטמבר 1969
↑  צבי אילן, המירוץ בין הסוקרים והדחפור, דבר, 10 ביולי 1979
↑  פרס שימל לארכיאולוגיה לפרופ' רות עמירן, דבר, 10 במאי 1981
↑  רות עמירן, באתר Jewish Women Encyclopedia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257750605171  BIBSYS: 90742702  BnF: cb12911517j (data)  CiNii: DA02315851  GND: 119049791  ISNI: 0000 0001 0784 073X  LCCN: n79056530  NTA: 071019332  RERO: 02-A002925872  SELIBR: 292651  SNAC: w63p45r3  SUDOC: 07708005X  VcBA: 495/188199  VIAF: 76986236   WorldCat (עם VIAF): 76986236
מדינה עברית עלייה חופשית

הביטוי מדינה עברית עלייה חופשית הוא סיסמה ידועה, בה השתמש היישוב היהודי בארץ ישראל בשנות ה-40 של המאה ה-20, במסגרת המאבק נגד הבריטים ומדיניות הספר הלבן.
סיסמה זו ביטאה את שני הערכים שעמדו בבסיס החזון הציוני והמאבק לעצמאות נגד שלטון המנדט הבריטי: מדינה עברית, ועלייה חופשית של יהודי העולם לארץ ישראל.
על פניה הסיסמה מבטאת רצון פשוט – היישוב היהודי בארץ ישראל רוצה להשיג מדינה, על מנת שתהיה עלייה חופשית ארצה. למעשה הדברים יותר מורכבים, כאשר שני חלקי הסיסמה משנים במהלך הזמן את סדר חשיבותם ואת ייעודם.
בראשית תקופת המנדט ובמשך תקופה ארוכה, כל עוד ההגבלות על העלייה לא היו משמעותיות, היישוב היהודי הבין שהעלייה ארצה והיווצרות רוב יהודי בעקבותיה, הם תנאי למדינה. כלומר, קודם עלייה ואחר כך מדינה. בלי רוב יהודי בארץ ישראל, אין זכות לדרוש מדינה יהודית, ואין סיכוי כי זו תקום. הערך שהודגש היה קשור בצורכי הארץ והציונות, ופחות בצורכי היהודים בגולה. עם הזמן, כאשר ההגבלות על העלייה התרבו, מחד, והצורך בהצלת יהודים עקב שואת אירופה גבר אך לא זכה למענה, מאידך, התהפכו היוצרות. הדרישה התמקדה במתן היתר להקמת מדינה עברית, על מנת לאפשר עלייה חופשית למדינה זאת. הערך שהודגש באותה העת היה הצלת היהודים וצורכי יהודי הגולה במקלט בטוח.
סקירה היסטורית > העליות לארץ ישראל בעת החדשה, עד סיום תקופת המנדט

במאות ה-18 וה-19 היו גלי עלייה ארצה, בהם נטלו חלק הן יחידים והן קבוצות מאורגנות. חלקם של העולים הגיע עקב קשיים כלכליים בגולה, חלקם בשל התגברות האנטישמיות, רדיפות ופוגרומים, וחלקם מסיבות דתיות – היסטוריות. עם עלייתה של התנועה הציונית, החלו לעלות ארצה יהודים בעלי הכרה לאומית, שחפצו לחיות בה חיי עבודה.
מקובל לחלק את גלי העלייה ארצה, החל משלהי המאה ה-19 ועד לשנת 1939, לחמש קבוצות:
העלייה הראשונה החלה בשנת 1881- תרמ"ב, במסגרתה הגיעו לארץ כ-29,000 עולים, בתוכם אף עולי תימן שהגיעו במסגרת עליית 'אעלה בתמר'. סיומה של עלייה זו היה בשנת 1904.
העלייה השנייה מתוקפת לשנים 1904–1914, במסגרתה הגיעו ארצה כ-35,000 עולים. רובם ממזרח אירופה ומיעוטם מתימן.
העלייה השלישית החלה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, והסתיימה בשנת 1924, עם סיום המשבר הכלכלי שלאחר מלה"ע הראשונה. במסגרתה הגיעו ארצה 50,958 עולים, רובם מאירופה.
העלייה הרביעית התרחשה בשנים 1924–1931, במהלכה עלו 81,613 עולים, מרביתם המוחלט (כ-60,000 עולים) באמצע העשור בשנים 1924–1926.
העלייה החמישית התחילה בשנת 1932, והסתיימה בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. עלייה זו, בה נכללו עולים מאירופה ומאסיה, החלה כזרם קטן, שהלך והתגבר בשנים 1933–1935 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. זרם העלייה נחלש בשנת 1936 בפרוץ המרד הערבי הגדול, ושב להתגבר בשנים 1938–1939. בעלייה זו הגיעו ארצה כ-180,000 עולים, מתוכם כשליש מגרמניה.
מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לסיומה בשנת 1945, עלו ארצה 81,808 עולים. בין השנים 1946 עד חודש 5/1948 – מועד בו הוכרזה המדינה – עלו ארצה 56,467 עולים.
סה"כ הגיעו ארצה החל משנת 1881 ועד למועד סיום המנדט הבריטי, 514,846 עולים.
סקירה היסטורית > מדיניות שלטון המנדט בשנותיו הראשונות

בקיץ 1920 הסמיך הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון של ממשלת המנדט, את ההסתדרות הציונית להעלות לארץ ישראל 16,500 מפרנסים (ראשי בית אב), מספר שהיה קרוב מאוד לזה שביקשה ההסתדרות הציונית. לכאורה התאפשרה עלייה חופשית ללא קריטריונים מגבילים, אולם אפשרות ההסתדרות הציונית להעלות כמות זו של אנשים, הותנתה על ידי ממשלת המנדט בכך שתובטח לעולים תעסוקה או מחיה במשך שנה אחת מיום עלייתם. תנאי זה הוגדר על ידי סמואל, כמדיניות הגבלת העלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ. ביוני 1921, לאחר מאורעות תרפ"א, הודיע סמואל כי סמכויותיה של ההסתדרות הציונית בענייני עלייה יקוצצו, וכי תגבר המעורבות הממשלתית בעלייה על בסיס העיקרון של יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
ההכרזה הרשמית על כך שיכולת הקליטה הכלכלית תהיה אמת המידה לקביעת הממדים של העלייה היהודית ארצה, נעשתה ביוני 1922 ב'ספר הלבן של צ'רצ'יל'.
בשנות העשרים התנהלה העלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית, בלא לערב שיקולים פוליטיים בהסדרתה. מכיוון שהיישוב היהודי סבל באותה העת מחולשה כלכלית, לא עלתה ארצה כמות גדולה יותר של יהודים.
באוגוסט 1929 התחוללו מאורעות תרפ"ט, דבר שהביא את בריטניה לבחון מחדש את מדיניותה הארץ-ישראלית. הוקמה ועדת שו, שמצאה כי ההגירה היהודית ארצה ורכישת קרקעות בידי יהודים, הגבירה את החששות המדיניים והכלכליים של ערביי ארץ ישראל מפני הבית הלאומי היהודי. בחודש מאי 1930 עירבה הממשלה, לראשונה באופן גלוי ומוצהר, שיקולים פוליטיים בענייני ההגירה היהודית. בחודש אוקטובר 1930 הוצג 'הספר הלבן של פאספילד', לפיו יש לקחת בחשבון במכלול השיקולים בשאלת ההגירה היהודי, את הרגשתו של הציבור הערבי, לפיה המשבר הכלכלי הפוקד אותו נגרם בעיקרו על ידי הגירה יהודית, החורגת מיכולת הקליטה הכלכלית של הארץ. כוונת הדברים הייתה שיש לנהל את ענייני העלייה לא רק על בסיס שיקולים כלכליים, אלא גם על פי שיקולים פוליטיים. אמנם באיגרת מקדונלד מפברואר 1931 נאמר כי השיקולים הנוגעים ליכולת הקליטה יהיו שיקולים כלכליים בלבד, אולם היה ברור לכל שהממשלה מערבת שיקולים פוליטיים בקביעת ממדי 'העלייה העובדת', במטרה להנציח את מעמד המיעוט של יהודים בארץ ישראל.
תקנות ההגירה המנדטוריות הגדירו ארבע קטגוריות/קבוצות עולים ראשיות:
קטגוריה A – אנשים בעלי אמצעים. מספר האנשים בקטגוריה זו לא הוגבלה.
קטגוריה B – עולים שהזמינם גורם שהבטיח לכלכלם ושאינם אמורים להצטרף למעגל מבקשי העבודה, כגון תלמידים, אנשים שהוזמנו לתפקד בתפקידי קודש, יתומים הבאים למוסדות וכדומה.
קטגוריה C – אנשים שבאים לעבוד. על קבוצה חלה המגבלה של יכולת קליטה כלכלית של הארץ.
קטגוריה D – אנשים התלויים למחייתם בתושבי הארץ או במהגרים משלוש הקבוצות הראשונות. מספרם של חברי קבוצה זו לא היה מותנה ביכולת קליטה כלכלית של הארץ, והתנאי לקבלת רישיון עלייה קטגוריה זו היה יכולתו של מי שהזמינם לכלכלם.
שינוי רשמי של מדיניות ההגירה נעשה ביולי 1937, בספר לבן שפורסם בזמן הדין וחשבון של ועדת החקירה המלכותית (ועדת פיל), שהמליצה כי עליית יהודים לארץ ישראל תוגבל ל-12,000 איש לשנה לתקופה של חמש שנים, וכי לא יהיה ניתן להעלות מעבר לכמות זו. על פי ההמלצה, לנציב העליון ניתנה סמכות להפחית את מספר היתרי העלייה שהממשלה נותנת בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, אך לא לחרוג מהכמות המקסימלית הנ"ל. בקיץ 1937 החליפה 'התקרה המדינית' את עקרון יכולת הקליטה הכלכלית, ונקבעה מכסת עלייה גלובאלית לעולים מכל הקטגוריות, דבר שאף היווה מחסום לעלייה של בעלי הון לארץ ישראל.