יציאת מצרים (מחזה)
פרשנות

המחבר מתאר את הסיבה לכך שמשה הרג את המצרי ולכן יצא לגלות. אולם בניגוד לתיאור המקראי שבו מתואר ”אִישׁ מִצְרִי מַכֶּה אִישׁ עִבְרִי מֵאֶחָיו”, מתאר יחזקאל: ”וָאֵרֵא לָרִאשׁוֹנָה תִּגְרָה בֵּין אֲנָשִׁים – אֶחָד מֵהֶם עִבְרִי וְהַשֵּׁנִי מִצְרִי”, היינו קרב שקול.
על פי המחזה, משה מגיע ל"לוב", ארץ הנמצאת מערבית למצרים, ולא מזרחית לה כמדיין או חצי האי סיני. ייתכן שהסיבה לכך קשורה במצב הפוליטי ששרר בימיו של המחזאי, שכן מצרים ולוב עיינו זו את זו, וייתכן שבעיני המחבר סביר היה שמשה יברח מפני פרעה אל שטחה של מדינה עוינת למצרים ולא אל ארץ הנמצאת בתחום שלטונה.
המחבר יצר דמות חדשה המכונה "כוש". זהותו של כוש אינה ברורה. אחדים סברו כי הוא אחיה של צפורה, שחלק ממקורות חז"ל מזהים עמה את "האישה הכושית" שלקח משה. 
צפורה עצמה אומרת למשה: ”יוֹשְׁבוֹת בָּהּ [במדין] מִשְׁפָּחוֹת מִמּוֹצָאִים שׁוֹנִים. כּוּשִׁים שְׁחוֹרֵי הָעוֹר”. בתלמוד בבלי מבואר שצפורה נקראה אישה כושית משום שכשם שהכושי משונה בצבע עורו כך צפורה הייתה משונה במעשיה. לעומת זאת ר' אברהם אבן עזרא מפרש את הדברים כפשוטם ואומר כך: "צפורה הייתה שחורה ודומה לכושית". גם חלק מהפרשנים המודרניים מקבלים סברה זו, ומעריכים שצפורה השתייכה לשבטי כושן.
אולם לדעת זקוביץ ושנאן, ברור שאותה דמות היא של איש מבני עמה של ציפורה, אך הוא אינו אחיה, שהרי בדברה אליו היא אומרת "אבי" ולא "אבינו". לדעתם זוהי דמותו של גבר אחר, אשר בינו לבין ציפורה שררו יחסי אהבה טרם בואו של משה, אולי גבר שנועדה להינשא לו, ובואו של משה קטע את הקשר ביניהם, ועל כך הוא מתלונן והיא מתנצלת ומאשימה בכך את אביה.
ייתכן שהשימוש במילה "הזר" כלפי משה לאורך המחזה, מעיד על חוסר שביעות רצון של ציפורה מהנישואים.
ייתכן שיחזקאל חש צורך להוסיף את הדמות הזאת כדי להתאים לנושאים המקובלים בטרגדיות היווניות של תקופתו, שכללו בדרך כלל גם סיפור הקשור ביחסים שבין גבר ואשה. "משולש רומנטי" כזה מופיע גם ברומן היהודי הלניסטי "יוסף ואסנת" (פרק יב), שבו מנתקים נישואי יוסף עם אסנת את קשריה הקודמים עם בנו של פרעה.
המחבר הוסיף מדמיונו שני אירועים חדשים. הראשון הוא חלום משה הנפתר בידי יתרו, והשני הוא הופעת עוף החול (הפניקס) בסוף המחזה.
הוספת החלום תואמת את המקובלות במחזה ההלניסטי של התקופה, בו שימש בתפקיד של חיזוי העתיד וגילוי רצון האלים.
את הסיבה לבלבול בסדר המכות (מכת חושך היא השמינית במקום התשיעית), תולים חלק מהפרשנים בעלילת החמור. מסורות יווניות ומצריות שרווחו בעת העתיקה וגרסו כי היהודים עובדים לאל טיפון-סת, שסמלו היה חמור הבית. טיפון-סת מתואר כמייצג כוח הרשע, וכמביא אסונות חושך ומחלות. המצרים העוינים לא יכלו להתעלם מהדמיון הברור בין כמה ממכות מצרים במסורת היהודית לבין האסונות שבאו עליהם על ידי סת.
סת-טיפון הוא אל החושך, וגם בדרך זו ניתן היה לזהות אותו עם אל היהודים, מכיוון שלפני מכת בכורות (המכה העשירית) בא החושך. ייתכן שהצבת מכת חושך במקום השמיני, הייתה למעשה השתדלות להרחיק את החושך ממכת בכורות, כדי שלא תהיה אפשרות לייחס מכה זו לטיפון, וכך להימלט מעלילה זו. גם פילון האלכסנדרוני משנה את מקומה וקובע אותה כמכה השישית. ובמקורות אחרים בתנ"ך היא לא נזכרת כלל. אם כי חוקרים מסוימים מעריכים שהסיבה לסדר השונה היא מסורות שונות. ניתן לראות שיחזקאל השתמש בתרגום השבעים, שכן הוא מתאר את מכת כינים כ"יתושים לרוב", ובתרגום השבעים מתורגמת המכה "σκνιφεs" (יתושים עוקצים). כמו כן, את מכת ערוב מתאר המחבר כ"זבובים" והשבעים מתרגמים χυνόμια ("זבוב הכלב"), או хοινόμια ("עירוב זבובים").
במקרא מתואר כיצד מצווים העברים לשאול ”אִישׁ מֵאֵת רֵעֵהוּ וְאִשָּׁה מֵאֵת רְעוּתָהּ כְּלֵי כֶסֶף וּכְלֵי זָהָב”. מובן שהחפצים ש"הושאלו" לא הוחזרו מעולם. המחבר מנסה להצדיק את הביזה כאשר הוא מסביר: ”כִּי כֵן שָׂכָר לָעָם הֵם יִגְמְלוּ עַל כָּל אֲשֶׁר עָבְדוּ”. היינו העברים עבדו את המצרים במשך מאות בשנים ועל כן זכאים לתשלום. מוטיב זה מופיע גם בספר היובלים. בספרות חז"ל מתואר כיצד בני מצרים התלוננו בפני אלכסנדר הגדול על העושק. אלכסנדר דרש מהיהודים להשיב תשובה וגביהה בן פסיסא התנדב לענות. הוא השיב למצרים שלא רק שהיהודים אינם חייבים להחזיר למצרים את כספם, אלא שהמצרים אף חייבים ליהודים שכן היהודים עבדו אותם במשך שנים. המצרים ביקשו ארכה כדי לענות, ומשלא מצאו תשובה נמלטו מהארץ. עם זאת, מוטיב זה אינו מופיע בספרו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים".
לדעת כמה חוקרים, המחזה הוא אלגוריה התומכת במקדש חוניו. יעד המסע ביציאת מצרים איננו ארץ כנען אלא העיר אילם, המייצגת את הליופוליס. את קרבת מושבות היהודים ברעמסס אל היעד באילם ניתן לראות, בין היתר, בכך שהמסע ארך שבעה ימים בלבד. בהגיעם לאילם בני ישראל נחשפים לעמוד אש המהווה עדות לנוכחות אלוהי ישראל בעיר, וזו אלגוריה למקדש חוניו בהליופוליס. כמו כן, מתואר כי מופיע בפני בני ישראל באילם עוף מופלא, והוא הפניקס – עוף החול המזוהה עם הליופוליס. בדומה לסיפור המקראי, עוד בטרם בני ישראל נכנסים לאילם הם שולחים לשם מרגלים. בשובם, המרגלים מתארים את אילם כגן עדן עלי אדמות ומבלי להוציא את דיבתה. מארץ ישראל, כמובן, יש התעלמות מודעת ומכוונת לכל אורך המחזה. דמותו של משה משמשת אלגוריה לחוניו הרביעי, כשהיא מעניקה לגיטימציה לפועלו. ראשית, המחזה מבקש – באמצעות הדימוי למשה – להגן על חוניו שריכז לעצמו את הסמכויות של כוהן גדול, שופט, שר צבא ומנהיג מדיני. שנית, בתיאור נישואי משה לאישה לובית-כושית-מצרית המחזאי ביקש לקרב לבית חוניו את בני ישראל במצרים שנישאו לנשים המקומיות. הקישור בין המחזה לבין בית חוניו נשען על כמה טענות, ובהן ביטוי מסורות כוהניות שלא היו נהוגות במקדש בירושלים אך יכול להיות והיו במקדש חוניו, וכן ביטוי בקיאות צבאית המתאימה לצבא היהודי שישב בארץ חוניו.