stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסלמה בן חביב
הערות שוליים

↑  Margoliouth, D. S. (1903). "On the Origin and Import of the Names Muslim and Ḥanīf". Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland. 5: 467–493. doi:10.1017/S0035869X00030744. JSTOR 25208542.
↑  Beliaev, E. A. (1966). Arabs, Islam and Arabian Khalifat in the middle ages (2nd ed.). Moscow. pp. 103–108.
↑  Petrushevskii, I. P. (1966). Islam in Iran in VII–XV centuries. Leningrad. pp. 13–14.
↑  Fattah, Hala Mundhir; Caso, Frank (2009). A Brief History of Iraq (באנגלית). Infobase Publishing. ISBN 9780816057672.
↑  Emerick, Yahiya (2002-04-01). Critical Lives: Muhammad (באנגלית). Penguin. ISBN 9781440650130.
1 2  John Bagot Glubb (1963). The Great Arab Conquest. Hodder and Stoughton. p. 112.
↑  Ibn Kathīr, Ismāʻīl ibn ʻUmar (2000).  Ṣafī al-Raḥmān Mubārakfūrī (ed.). al-Miṣbāḥ al-munīr fī tahdhīb tafsīr Ibn Kathīr. Vol. 1. Riyadh, Saʻudi Arabia: Darussalam. p. 68.
1 2  "مسلمة الحنفي في ميزان التاريخ لجمال علي الحلاّق" (בערבית). Elaph. 14 בינואר 2015. נבדק ב-20 בספטמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  El-Badawi, Emran (2013). The Qur'an and the Aramaic Gospel Traditions. Routledge. p. 69. ISBN 9781317929338.
1 2 3  David Shea (1843). "VII Of The Religion Of The Sádakíahs". The Dabistán, or School of manners, translated from the original Persian. Vol. 3.
1 2 3 4 5  "DABESTĀN-E MAḎĀHEB". iranicaonline.org.
↑  E.J. Brill's first encyclopedia of Islam, 1913–1936 By M. Th. Houtsma, p665
1 2 3 4  The Life of the Prophet Muhammad: Al-Sira Al-Nabawiyya By Ibn Kathir, Trevor Le Gassick, Muneer Fareed, pg. 36.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119462656  TDVİA: museylimetulkezzab  VIAF: 3281231   WorldCat (עם VIAF): 3281231
סאדק קוטבזאדה

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1936 אספהאן, איראן 
 הוצאה להורג:  15 בספטמבר 1982 (בגיל 46) טהראן, איראן 
 מדינה:  איראן 
 השכלה:  בית הספר לשירות חוץ ע"ש אדמונד ולש  Notre Dame University College  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 תפקיד:  שר החוץ של איראן 
 מפלגה:  מפלגת החופש של איראן 
 
סאדק קוטבזאדה (בפרסית: صادق قطب‌زاده, בתעתיק מדויק: צאדק קטבזאדה;‏ 24 בפברואר 1936 – 15 בספטמבר 1982) היה פוליטיקאי איראני ששימש עוזרו הקרוב של האייתוללה ח'ומייני במהלך גלותו בצרפת ב-1978, ושר החוץ (30 בנובמבר 1979 – אוגוסט 1980) במהלך משבר בני הערובה באיראן בעקבות המהפכה האיראנית. ב-1982 הוצא להורג באשמה שתכנן לחסל את האייתוללה ח'ומייני ואת הרפובליקה האסלאמית.
ביוגרפיה

קוטבזאדה נולד באספהאן בשנת 1936. היו לו אחות ואח. אביו היה סוחר עצים עשיר.
כסטודנט היה ראש זרוע הסטודנטים של חזית ההתנגדות הלאומית שפעלה נגד השאה שעלה לשלטון בעקבות הפלת שלטונו של מוחמד מוסאדק ב-1953. הוא עזב את איראן ב-1959 לאחר שנעצר פעמיים בשל פעילותו נגד משטר השאה ולמד בבית הספר לשירות החוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. אולם לא סיים את לימודיו כי ריכז את מאמציו בהפגנות נגד ממשלתו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא השתייך לאגף הרדיקלי יותר של תנועת החירות האופוזיציונית שפעלה נגד השאה, יחד עם אברהים יזדי, מוסטפא צ'מראן ועלי שריעתי. בעקבות השתוללות במסיבה יוקרתית בהנחיית השגריר האיראני דאז בארצות הברית, החתן של השאה, ארדשיר זהדי, שללו ממנו האיראנים בשנת 1962 את אזרחותו האירנית והוא גורש מארצות הברית. הוא הגיע לאלג'יריה, בה פעל עם מוסטפא צ'מראן ואברהים יזדי, ללא הועיל, להשיג תמיכה בחזית לשחרור איראן, בראשות מהדי באזרגאן, בה היה חבר בכיר. בדצמבר 1963 הגיע קוטבזאדה למצרים יחד עם צ'מראן ויזדי, שם הקימו את SAMA, ארגון מיוחד לאחדות ולפעולה, נגד השאה, בחסות נאצר. אולם בעקבות חילוקי דעות עם נאצר, שרצה ש-SAMA תתרכז בתעמולה נגד השאה, בעוד אנשי החזית רצו לפעול בלוחמת גרילה, עזבו אנשי SAMA את מצרים בשנת 1966.
בשנות ה-60 המאוחרות, קוטבזאדה למד בקנדה וקיבל תואר ראשון ממכללת נוטרדאם בנלסון, בשנת 1969.
קוטבזאדה עבר לסוריה ויצר קשרים עם מוסא א-סדר, איש דת שיעי איראני-לבנוני, שהפגיש אותו עם חאפז אל אסד ודאג לו לדרכון סורי. לימים חומייני מינה אותו לחבר ועדת המעקב לבירור גורלו של אל סאדר בעקבות היעלמותו באוגוסט 1978.
באותה תקופה הוא שהה בלבנון ויצר קשרים עם אנשי אש"ף. על פי חלק מהדיווחים הוכשר קוטבזאדה בלבנון יחד עם חמושים איראניים מהפכנים ופלסטינים.
בהמשך עבר לעיראק, שם פגש את האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ב-1963 או בשנת 1971.
קריירה ופעילויות

בשנת 1976 התיישב קוטבזאדה בפריז תחת סיפור כיסוי של כתב היומון הממשל הסורי, אל ת'ורה, שאיפשר לו להמשיך את פעילותו המחתרתית נגד השאה. הוא היה לעוזרו הקרוב של האייתוללה חומייני בעת גלותו בצרפת וניהל קשרים עם עיתונאים מערביים. הוא גם ניהל רומן עם הכתבת הקנדית, קרול ג'רום (Carole Jerome). בפריז יצר קוטבזאדה קשרים עם נציגי אש"ף בעיר והיה ידיד קרוב של אלמנתו של מחמוד המשארי. הוא עירב בתעמולתו נגד השאה הטפה אנטי-ישראלית ואנטישמית. קוטבזאדה יחד עם מוסטפא צ'מראן היו חלק מהפלג, שנקרא "המאפיה הסורית", בחצר חומייני, והיה סכסוך בין קבוצתו לקבוצה הידידותית ללוב, בראשות מוחמד מונטזרי.
קוטבזאדה ליווה את חומייני בטיסת אייר פראנס חזרה לאיראן ב-1 בפברואר 1979 והיה זה שתרגם את תגובתו של האייתוללה "היצ'י (כלום)" לשאלתו של העיתונאי ג'ון סימפסון: "אייתוללה, האם אתה מוכן לספר לנו מה אתה מרגיש לגבי החזרה לאיראן?" הוא גם היה המתרגם של חומייני במסיבת העיתונאים שהתקיימה בטהרן ב-3 בפברואר 1979.
בעקבות המהפכה האיראנית היה קוטבזאדה לחבר במועצה המהפכנית כאשר בזרגן ואחרים עזבו את המועצה כדי להקים ממשלת מעבר. בנוסף, שימש כדובר האייתוללה.
הוא גם מונה למנהל הרדיו והטלוויזיה האיראנית הלאומית (NIRT) ב-11 בפברואר 1979. הוא הנהיג קו נוקשה נגד השאה שדרש ללא הרף את הסגרתו לידי השלטון החדש באירן, אסר על הופעת אמנים בעלי סגנון מערבי ושידור מוזיקה מערבית, הגביר את ההטפה לאסלאם, וטיהר ממנו את תומכי השאה, גורמים לא אסלמיים, נשים ושמאלנים. ב-13 במרץ, שתי נשים, האחת עם אקדח והשנייה עם סכין, תקפו את קוטבזאדה במחאה על המדיניות הפונדמנטליסטית של המשטר האסלאמי. קרוב ל-15,000 נשים התאספו גם מחוץ למטה ה-NIRT כדי למחות על מדיניותו האיסלאמיסטית.
היו שטענו שקוטבזאדה פעל להביך את שר החוץ אברהים יזדי ולגרום לו להתפטר.
קריירה ופעילויות > שר החוץ

הוא מונה לשר החוץ בסוף נובמבר 1979 לאחר שאבולחסן בניסאדר התפטר מתפקיד שר החוץ בפועל על רקע מחלוקות סוערות על גורלם של בני הערובה האמריקאים. בתחילת 1980 השתתף קוטבזאדה במשא ומתן מוקדם על משבר בני הערובה באיראן בפריז עם עוזרו של קרטר, המילטון ג'ורדן, מה שהוביל ל"תוכנית מורכבת רב-שלבית" אשר טורפדה על ידי חומייני בהכרזה שגורלם של בני הערובה יוכרע על ידי הפרלמנט האיראני החדש.
באפריל 1980, בעת ביקור בכווית ניצל מניסיון התנקשות.
קוטבזאדה כתב מכתב פתוח למג'לס באוגוסט 1980 בדרישה לשחרור מהיר של החטופים, ואמר לרויטרס חמישה ימים לאחר מכן כי "למועמד הנשיאות של ארצות הברית רונלד רייגן, בתמיכת קיסינג'ר ואחרים, אין שום כוונה לפתור את הבעיה. הם יעשו כל שביכולתם כדי לחסום את זה." בחודשים ספטמבר ואוקטובר הוא הוציא עוד כמה הצהרות פומביות בטענה כי ייתכן שהתרחשה עסקה לעיכוב שחרור החטופים. סוכנות הידיעות הצרפתית סוכנות הידיעות פרנס פרס ציטטה אותו ב-6 בספטמבר כמי שקבעה כי "מחנה רייגן ניסה בכוח לחסום פתרון של בעיית [בני הערובה] לפני הבחירות" וכי יש לו "מידע" כדי להוכיח זאת. ב-11 בספטמבר פורסם המכתב הפתוח בעיתון איראני עם האשמות דומות. עשור לאחר מכן, ב-1991, ג'וזף אי. פרסיקו מהניו יורק טיימס סיכם סקירה על ספרו של גארי סיק October Surprise ובו נאמר: "שני חברים של קוטבזאדה ששוחחו איתו לעיתים קרובות בתקופה זו אמרו שהוא התעקש שוב ושוב שהרפובליקנים היו בקשר עם גורמים באיראן כדי לנסות לחסום את שחרור בני הערובה".  כוח המשימה להפתעת אוקטובר של הבית שחקר את ההאשמות של הפתעת אוקטובר ראיין מקורבים לקוטבזאדה והגיע למסקנה ב-1993 שהם "לא חשפו דבר כדי לאשש את הצהרותיו של קוטבזאדה".
לאחר כישלון ניסיון החילוץ שעליו החליט הנשיא קרטר, הוא הגדיר את ניסיון החילוץ כ"מעשה מלחמה" נגד איראן. עם זאת, קוטבזאדה לא היה אנטי אמריקאי במהלך כהונתו.
בינואר 1980, קוטבזאדה התמודד על הנשיאות, אך קיבל רק כ-1 אחוז מהקולות של המצביעים בבחירות.
ביולי 1980, לאחר רצח שאפור בח'תיאר, ביטל קוטבזאדה את ביקורו המתוכנן בניקרגואה ושב לאירן. לעיתונאים הוא טען שההאשמות שאירן עומדת מאחורי החיסול הן מגוחכות.
כהונתו כשר החוץ הסתיימה באוגוסט 1980 כאשר מוחמד עלי רג'אי מונה לראש ממשלת איראן ומינה את קארים חודפאנאהי לשר החוץ.
קריירה ופעילויות > פרישה מהפוליטיקה, משפטו והוצאתו להורג

לאחר פרישתו מהפוליטיקה עסק קוטבזאדה ביבוא במסגרת עסק משפחתי שלו ולמד משפט איסלאמי.
ב-7 בנובמבר 1980 נעצר קוטבזאדה על ידי משמרות המהפכה במסגרת מאבקם בסיעתו של הנשיא אבולחסן בני-סדר ובגלל ביקורת שלו על מפלגת הרפובליקה האסלאמית, והוכנס לכלא אווין. הוא שוחרר ב-10 בנובמבר בהתערבות האייתוללה חומייני. ימים לאחר שחרורו הוא השתתף באספת עם גדולה בטהרן אך נמנע מלנאום בגלל הוראה של חומייני.
ב-8 באפריל 1982 הוא נעצר יחד עם מעל אלף קציני צבא ואנשי דת, כולל חתנו של המנהיג הדתי אייתוללה קאזם שריאטמדרי. הם הואשמו בתכנון חיסולו של האייתוללה חומייני והפלת הרפובליקה האסלאמית.
לאחר חקירה בעינויים הוא הודה בהאשמות נגדו בשידור טלוויזיוני והצביע על אייתוללה קאזם שריאטמדרי כמוביל המזימה הוא טען שעמיתיו רצו לחסל את חומייני אבל הוא התנגד חיסול.
במסיבת עיתונאים באפריל 1982, חוג'ת אל-אסלאם מוחמד ריישהרי, השופט הראשי של בית הדין המהפכני הצבאי החדש שהוקם, הסביר את העלילה באמצעות "תרשים משוכלל מלא בקופסאות וחצים המקשרים בין קוטבזאדה לבין הקצינים המלכותיים, בצד אחד, ל'פיאודליסטים, למיני-קבוצות השמאלניות ואנשי הדת המזויפים' ומצד שני, ל'חזית הלאומית, ישראל, הפהלוויס והאינטרנציונל הסוציאליסטי. ארבעת האחרונים היו מקושרים ל-CIA."
משפטו של קוטבזאדה החל באוגוסט 1982 ובבית המשפט הוא הכחיש את ההאשמות שניסה לחסל את חומייני או להפיל את המשטר, אך אישר שביקש להפיל את הממשלה האיסלאמית הנוכחית. לאחר משפט של 26 יום, בית הדין המהפכני הצבאי מצא אותו אשם וגזר עליו גזר דין מוות. הוא הוצא להורג ב-15 בספטמבר 1982 בכלא אווין בטהראן, על ידי כיתת יורים. בתקשורת נטען שההוצאה להורג נבעה מהרעה ביחסים בין אירן לבין סוריה, שקוטבזאדה נשא את דרכונה.
פרידריך הראשון, דוכס שוואביה

| --- | --- |

 לידה:  1050 
 פטירה:  21 ביולי 1105 (בגיל 55 בערך) 
 מקום קבורה:  Kloster Lorch 
 בן או בת זוג:  אגנס מווייבלינגן 
 
פרידריך הראשון, דוכס שוואביה (1050 – 4 ביוני 1105) היה דוכס שוואביה משנת 1079 ועד מותו, השליט הראשון מבית הוהנשטאופן.
ביוגרפיה

פרידריך היה בנו של פרידריך מבירן, רוזן בריזגאו רוזן הופלטין של שוואביה, והילדגרד מאגיסהיים - דאגבורג, אחייניתו של האפיפיור לאו התשיעי ומייסדת המנזר של אמונה הקדושה בשלטשטדט, אלזס. כשפרידריך ירש את אביו, הוא הקים את טירת הוהנשטאופן על ההר בעל השם ברכס היורה השוואבי, שהפך למושב האבות של השושלת. הוא גם ייסד מנזר בנדיקטיני באתר טירת לורך לשעבר, בערך בשנת 1100. דרך אמו הוא שלט על אחוזות אלזס גדולות סביב שלטשטדט והגנאו.
כאשר במהלך מאבק האינווסטיטורה נבחר הדוכס השוואבי רודולף מריינפלדן לאנטי-מלך להיינריך הרביעי, מלך גרמניה, פרידריך נשאר תומך נאמן של השושלת הסליאנית השלטת. בתמורה העניק לו היינריך את דוכסות שוואביה בשנת 1079 וגם נתן לו את ידה של בתו בת השבע, אגנס מווייבלינג. בנו של רודולף, ברטולד מריינפלדן וברטולד מצרינגן, התמודדו מולו, פרידריך שלט רק בחלקים הצפוניים של הדוכסות השוואבית עד לאולם ולנהר הדנובה. לבסוף בשנת 1098, הוא וברטולד מצרינגן הגיעו לפשרה, לפיה יריבו הגביל את עצמו לתואר "דוכס צרינגן".
בשנים האחרונות לשלטונו הצליח פרידריך להרחיב את שטחי הוהנשטאופן צפונה, כאשר קיבל את תפקידו של פוגט של מנזר וייסנבורג והבישוף של שפייר בפרנקוניה הריינית.
משפחתו

בערך ב-1086/87 נישא פרידריך לאגנס, בתו של הקיסר היינריך הרביעי. היו להם כמה בנים ובנות, ביניהם:
פרידריך השני, דוכס שוואביה (1090–1147), ירש את מקומו כדוכס שוואביה בשנת 1105, אביו של הקיסר פרידריך ברברוסה
קונראד השלישי, מלך גרמניה (1093–1152), נבחר למלך הרומאים ב-1138
ברטה מבול (נפטרה לפני 1142), נישאה לאדלברט מראבנשטיין, רוזן אלכינגן, בתם ליוטגארד נישאה לקונראד, מרקיז מייסן
הייליקה, שנישאה לפרידריך השלישי מפטנדורף-לנגנפלד-הופנשה, בתם הייליקה מפטנדורף-לנגנפלד נישאה לאוטו הרביעי, רוזן ויטלסבאך
גרטרוד, נישאה להרמן השלישי משטאלק, רוזן פלטין של הריין
ריכילדיס, נישאה לאיג הראשון, רוזן רוסי
לאחר מותו של פרידריך, אגנס נישאה שנית ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה מבית באבנברג ב-1106. שניהם קבורים במנזר Klosterneuburg.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810555028305606  GND: 118693530  ISNI: 0000 0000 7858 7586  SUDOC: 140187138  VIAF: 88451094   WorldCat (עם VIAF): 88451094
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  27 בנובמבר 1944 – 8 במאי 1945 (163 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה היה קורפוס שריון גרמני שלחם בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-27 בנובמבר 1944 על ידי ייעוד מחדש של הקורפוס ה-4 אשר הושמד בחזית המזרחית באוגוסט במהלך מבצע יאשי-קישינב, יחידות הקורפוס הגיעו מדיוויזיית שטורם "רודוס" וחטיבת הפאנצרגרנדירים ה-17.  הקורפוס הוצב לראשונה בהונגריה בפברואר 1945.
הקורפוס נכנע לצבא האמריקני בתום המלחמה.
מפקדים

אולריך קלימן (27 בנובמבר 1944 – 8 במאי 1945)
הערות שוליים

↑  Nafziger, George. "Organizational History of the German Armored Formations 1939-1945" (PDF). Combined Arms Research Library Digital Library. US Army Combined Arms Center. אורכב מ-המקור (PDF) ב-8 בדצמבר 2011. נבדק ב-21 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
תקן קורפוס הפאנצר SA-Feldherrnhalle
סינוד ויטבי

סינוד ויטבי (אנגלית: Synod of Whitby) הוא כינוס כנסייתי גדול שהתקיים בשנת 664 במנזר ויטבי (Whitby Abbey) שבנורת'מבריה, אנגליה, כדי להכריע בנושא מחלוקת הפסחא - באיזה לוח שנה יש להשתמש על מנת לקבוע את חג הפסחא בצורה המדויקת ביותר.
בתום הוועידה, השתכנע מלך נורת'מבריה, אוסוי (אנגלית: Oswiu), כי הלוח הרומי הוא הנכון, ובאנגליה החלו לחוג את הפסחא באותו מועד כמו ברומא.
רקע

בעת הגעתו של שליח האפיפיור, אוגוסטינוס (לימים אוגוסטינוס מקנטרברי) בשנת 597 לקנטרברי, בירת ממלכת קנט, על מנת לנצר את האנגלו-סקסונים, הייתה בבריטניה כבר כנסייה נוצרית, עוד מימי האימפריה הרומית – הכנסייה הברטונית-קלטית. משום מרחקם הרב של הברטונים מרומא (הפרובינקיה בריטניה הייתה הגבול המרוחק ביותר של האימפריה במערב) השתמרו אצלם מנהגים קלטיים עתיקים, ובהם גם לוח השנה שלהם.
אוגוסטינוס, כשליח האפיפיור גרגוריוס הראשון, דרש מן הברטונים שלושה דברים: 1) לחוג את חג הפסחא לפי הלוח הרומי, ולא לפי הלוח המקובל שלהם; 2) לעשות את הטבילה לפי הנוהג הרומי; 3) להטיף את הנצרות בקרב האנגלו-סכסונים שעדיין עבדו אלילים (דבר שהברטונים נמנעו ממנו עד אז). הברטונים סירבו לכל שלושת התנאים הללו, וניתקו בשל כך כל קשר עם האפיפיור ברומא.
עם זאת, הברטונים החלו להטיף את הנצרות בקרב האוכלוסייה האנגלו-סקסונית בממלכות הצפוניות של אנגליה, מרסיה ונורת'מבריה, ובכך הביאו למצב בו בפועל, התקיימו על אדמת בריטניה שתי כנסיות נפרדות, המנותקות אחת מהשנייה.
כל עוד הברטונים חגגו את הפסחא במועד שלהם, במקומות היישוב הנידחים בהם הם גרו, הקתולים בחרו להניח להם לנפשם, אך ככל שהשפעתם של הברטונים הלכה וגדלה, ראשי הכנסייה הקתולית ניסו להביא לכך שהם יקבלו על עצמם את הלוח הרומי.
הוויכוח בין הקתולים לקלטים

ערב כינוס הסינוד, המצב בנורת'מביה היה כזה, שהמלך, אוסוי, השתייך לכנסייה הקלטית, בעוד בנו, הנסיך אלפרד, השתייך לכנסייה הקתולית. המלכה אנפלייד (Eanflæd), גם היא קתולית, זרעה ספקות בליבו של המלך בנוגע לאמינות הלוח הקלטי (שיוכח בעתיד, על ידי בדה הנערץ, כשגוי) והביאה לכך שהמלך זימן את כינוס הסינוד.
התאריך המדויק של הסינוד אינו ידוע בוודאות, אך החוקרים סוברים כי הוא התקיים לפני חודש מאי 664, עקב ליקוי החמה שהתקיים באותו חודש, ואשר לא הוזכר בפרוטוקול הסינוד. כמו כן, בדה, בספרו תולדות הכנסייה של האומה האנגלית (לטינית: Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum) מציין את הסינוד לפני שהוא דן בליקוי החמה, וההנחה היא כי הוא כתב את האירועים בסדר כרונולוגי.
בעת הדיון, טענו הברטונים כי הם קובעים את לוח השנה שלהם על פי המסורת שנמסרה להם מפי קולומבה הקדוש (Saint Columba) ואילו הקתולים הצהירו שאת הלוח שלהם קבעו השליחים פטרוס ופאולוס, וכי הלוח הזה מקובל בכל ארצות הקודש הנוצריות – איטליה, אפריקה, אסיה מצרים ויוון. אחת הטענות שהשמיע הנזיר הקתולי וילפריד (Wilfrid) כלפי הברטונים, הייתה שגם אם קולומבה הוא קדוש ובר סמכתא, הרי שפטרוס, שישו בעצמו אמר לו:"וְאֶתֵּן לְךָ אֶת־מַפְתְּחוֹת מַלְכוּת הַשָׁמָיִם וְכָל־אֲשֶׁר תֶּאֱסֹר עַל־הָאָרֶץ אָסוּר יִהְיֶה בַּשָׁמַיִם וְכָל־אֲשֶׁר תַּתִּיר עַל־הָאָרֶץ מֻתָּר יִהְיֶה בַּשָׁמָיִם", הוא סמכות גבוהה יותר מכל קדוש נוצרי אחר. לאור דברים אלה, שאל המלך את הנציג הברטוני, קולמן (Colman), אם ידוע לו, ואם הוא יכול להוכיח, שגם קולומבה קיבל מסר מסוג זה. קולמן טען שלא. אז שאל המלך אם שני הצדדים מסכימים כי ישו אמר לפאולוס את אשר טוען וילפריד. שני הצדדים אישרו זאת. אי לכך, החליט המלך כי יש לאמץ את הלוח הרומי, אשר הסמכות של המוסרים שלו גבוהה יותר. כל הנוכחים הסכימו עם המלך וגמרו אומר לסור מעתה למשמעת האפיפיור.
לקריאה נוספת

בדה ונרביליס
פטריק הקדוש
אוגוסטינוס מקנטרברי
הארכיבישוף מקנטרברי
הערות שוליים

↑  אנדרה מורואה, דברי ימי אנגליה, (תרגום: לאה וייץ-כהן), מסדה: 1954, עמ' 30.
↑  ג'ורג' מקולי טרווליין, דברי ימי אנגליה, כרך ראשון, (תרגום: א. אריאל), מסדה: 1968, עמ' 59.
↑  Jennifer Moreton, "Doubts about the Calendar: Bede and the Eclipse of 664", Isis 89 (1998), p. 53.
↑  מתי ט"ז, 19.
↑  מורואה, דברי ימי אנגליה, עמ' 30 - 31.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no98095139  VIAF: 156255454   WorldCat (עם VIAF): 156255454
קרל אגלזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 ביולי 1890 באד אישל, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נהרג:  23 ביוני 1944 (בגיל 53) רטנג, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית   אוסטריה הרפובליקה האוסטרית הראשונה   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1908–1944 (כ־36 שנים)
 דרגה:   גנרל הכוחות ההרריים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ההררית ה-4   מפקד הדיוויזיה ה-714   מפקד דיוויזיית היגר ה-114   מפקד הקורפוס ההררי ה-18
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
קרל אגלזר (בגרמנית: Karl Eglseer;‏ 5 ביולי 1890 – 23 ביוני 1944) היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שפיקד על הקורפוס ה-18 ונהרג בהתרסקות אווירית באוסטריה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אגלזר נולד בבאד אישל, אוסטריה עילית ב-5 ביולי 1890. הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי באוגוסט 1908 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-87 (שטיריה - פרייהר פון זוקובטי), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. בדצמבר 1914 הוא נפל בשבי הרוסי, שם שהה עד למרץ 1918. לאחר המלחמה הצטרף לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובשנת 1935 הועלה לדרגת אוברסט. לאחר האנשלוס עם גרמניה ב-1938 הוא הצטרף לוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-136 של הדיוויזיה ההררית ה-2.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בקיץ 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה הקורפוס ה-18, עמו לחם במהלך הפלישה לפולין. ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-4, עמה לחם במהלך המערכה בבלקן, ולאחר מכן במהלך מבצע ברברוסה כחלק מקבוצת ארמיות דרום בחזית המזרחית.  ב-23 באוקטובר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו בקרבות.  ב-1 בפברואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-20 במרץ 1943 הוא מונה למפקד מפקד הדיוויזיה ה-714 ביוגוסלביה, אשר הפכה באפריל 1943 לדיוויזיית היגר ה-114. ב-1 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-18 בגזרה הצפונית של החזית המזרחית, וב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים.
ב-23 ביוני 1944 התרסק המטוס שהוביל את אגלזר, יחד עם הגנרלים דיטל, פון ויקדה ורוסי, באזור שטיריה באוסטריה. לא היו ניצולים.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1033441538  VIAF: 298562188   WorldCat (עם VIAF): 298562188
בית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות

| --- | --- |


 בית ספר להנדסה
 תקופת הפעילות:  1 ביוני 1891 – הווה (133 שנים) 
 מייסדים:  Léon Eyrolles 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  Hervé Le Bouc 
 תלמידים
 :  3,263 (נכון ל־2022) 
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 www.estp.fr
 he
 
בית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות לבנייה ותעשייה (בצרפתית: École Spéciale des Travaux Publics, du bâtiment et de l'industrie), הוא בית ספר טכני ברובע התשיעי של פריז.
היסטוריה

בית הספר הוקם בשנת 1891 על ידי ליאו איירול, והוכר רשמית על ידי ממשלת צרפת בשנת 1921. הוא אחד מבתי הספר הכלליים להנדסה כחלק מהגרנד אקול, במשך השנים הכשיר בית הספר כ-24,000 מהנדסים וכ-7,000 מנהלי אתרי בנייה. בין בוגרי בית הספר: משה פלדנקרייז והרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מליובאוויץ'.
המוסד מציע קורסים לתואר בהנדסת בניין, הנדסה אזרחית, טופוגרפיה והנדסת חשמל, בני שנתיים ושלוש שנים.
בית הספר היה ממוקם בשדרות סן ז'רמן ברובע הלטיני שבפריז, ובשנת 2011 עבר לקמפוס חדש בקאשן (פרוור בדרום פריז).
המכללה פתוחה לדוברי אנגלית שרוצים ללמוד הנדסה בשיתוף עם צרפתים.
פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי, דוכס לוקסמבורג

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1628 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  4 בינואר 1695 (בגיל 66) ורסאי, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Magdalena van Tonnerre 
 צאצאים:  Charles I Frédéric de Montmorency-Luxembourg, Paul Sigismond de Montmorency-Luxembourg, Christian Louis de Montmorency-Luxembourg, Angélique Cunegonde de Montmorency 
 השתייכות:  צבא יבשה 
 תקופת הפעילות:  מ-1667 
 דרגה:  גנרל, מרשל צרפת 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת-ספרד (1635-59)  מלחמת הולנד-צרפת  מלחמת האצלה  מלחמת תשע השנים 
 עיטורים
 אבירי מסדר הרוח הקדושה  אביר במסדר סן-מישל 
 
פרנסואה אנרי דה מונמורנסי-בוטוויל, דוכס פיניי-לוקסמבורג, הידוע בכינויו לוקסמבורג (בצרפתית: François-Henri de Montmorency-Luxembourg‏; 8 בינואר 1628 – 4 בינואר 1695), וכינויו "המרפד מנוטרדאם" (Le Tapissier de Notre-Dame), היה גנרל צרפתי ומרשל צרפת. חבר ויורשו של הקונדה הגדול, הוא היה אחד המפקדים הצבאיים המושגים ביותר של העת החדשה המוקדמת ונודע במיוחד בשל מעלליו במלחמת הולנד–צרפת ובמלחמת תשע השנים. למרות שלא היה מרשים מבחינה פיזית, מכיוון שהיה אדם קלוש וגבן, לוקסמבורג היה בכל זאת אחד הגנרלים הגדולים של צרפת. הוא מעולם לא הפסיד בקרב שבו החזיק בפיקוד.
ראשית חייו

פרנסואה אנרי דה מונמורנסי נולד בפריז. אביו, פרנסואה דה מונמורנסי-בוטוויל, הוצא להורג שישה חודשים לפני לידתו בשל השתתפות בדו-קרב נגד המרקיז דה בוברון. דודתו, שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, נסיכת קונדה, לקחה עליו אחריות וחינכה אותו עם בנה, הדוכס מאנגיין. מונמורנסי הצעיר (או בוטוויל כפי שהוא נקרא אז) נקשר לבן דודו, ושיתף את ההצלחות וההיפוכים שלו לאורך הצרות של הפרונד. הוא חזר לצרפת ב-1659 וקיבל חנינה, וקונדה, שהיה אז קשור מאוד לדוכסית שאטיון, אחותו של מונמורנסי, הכין את הנישואים של חסידו ובן דודו ליורשת העצר הגדולה ביותר בצרפת, מדלן דה לוקסמבורג, נסיכת טינגרי ויורשת של דוכסות לוקסמבורג (1661), שבעקבותיה הוא קיבל את תואר דוכס לוקסמבורג ואציל של צרפת.
לוקסמבורג כגנרל > מלחמת האצלה ומלחמת צרפת–הולנד

עם פתיחת מלחמת השחרור (1667–1668), לקונדה, ובעקבות כך ללוקסמבורג, לא היה תפקיד רשמי, אך במהלך המערכה השנייה הוא שימש כלוטננט גנרל של קונדה בכיבוש פראנש-קונטה. במהלך ארבע שנות השלום שבאו לאחר מכן, לוקסמבורג טיפח את בן חסותו לובואה, ובשנת 1672 החזיק בפיקוד העליון נגד ההולנדים במהלך מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678).  הוא הביס התקפת נגד של וילם השלישי, נסיך אורנז' בוורדן אך נחסם על ידי קו המים ההולנדי. ב-27 בדצמבר מישור ההצפה קפא והוא החל לחצות את הקרח, אך הפשרה פתאומית פיצלה את כוחו לשניים. במהלך נסיגתו דה לוקסמבורג מצא את עיירת המבצר בודג'רבן נטושה על ידי חיל המצב שלה והורה לשרוף את כל האוכלוסייה האזרחית בחיים עם בתיהם. התעמולה ההולנדית האנטי-צרפתית ניצלה במהירות את הטבח הזה וכאשר דה לוקסמבורג התרברב בפני לואי ה-14 שהוא צלה כל הולנדי שמצא בעיירה, הוא הופתע לגלות שחלק מחצר המלוכה סבור כי אכזריות כזו היא מיותרת. בשנת 1673 הוא ערך את הנסיגה המפורסמת שלו מאוטרכט למאסטריכט עם 20,000 איש בלבד מול 70,000, נסיגה שהציבה אותו בדרגה הראשונה של גנרלים. בשנת 1674 הוא מונה לקפטן של גארד דו קורפס, ובשנת 1675 מונה למרשל צרפת.
ב-10 במרץ 1676 הוא מונה למפקד ארמיית הריין במקום קונדה, שהיה במצב בריאותי רע.  עם זאת, הוא לא יכול היה להקל על המצור על פיליפסבורג. מבצר זה היה נתון במצור על ידי כוחות קיסריים תחת קרל החמישי, דוכס לורן ב-1 במאי. לוקסמבורג לא יכל לפרוץ את ההגנות של ויסמבורג שהוקמו על ידי הכוחות הקיסריים, ולא למשוך אותם לקרב. פיליפסבורג נפלה ב-17 בספטמבר. בשנת 1677 הוא הסתער על ואלנסיאן, ניצח שוב את ויליאם מאורנז' בקאסל ובשנת 1678, הדף עוד אחד מהתקפתיו בסן-דני לאחר חתימת הסכמי ניימכן. המוניטין שלו היה עתה גבוה, אולם הוא הסתכסך עם לובואה, שהצליח לערב אותו ב"פרשת הרעלים" ולגרום לו להישלח לבסטיליה. רוסט ב-Histoire de Louvois שלו הראה שהריב הזה הוא כנראה אפוקריפי. לוקסמבורג בילה ללא ספק כמה חודשים במהלך 1680 בבסטיליה, אך עם שחרורו חזר לתפקידו בחצר המלוכה כקפטן דה גארד.