stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז רפואי הדסה
הקמפוסים של הדסה > הדסה הר הצופים

בית החולים הדסה הר הצופים נפתח במאי 1939. אבן היסוד הונחה חמש שנים קודם לכן, ב-1934. את מבנה בית החולים תכנן האדריכל אריך מנדלסון.
במרץ 1947 איים מנהיג הכוחות הפלסטיניים בירושלים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, לפוצץ את בית החולים אך אף על פי שלא ביצע איום זה החלו ערבים לתקוף את השיירות בדרכן לבית החולים. ב-13 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, עלתה שיירה ממוגנת ובה רופאים, אחיות ואנשי סגל אל עבר הר הצופים. בדרך הותקפה השיירה על ידי מארב של מחבלים ערבים ובתום כמה שעות נרצחו כל 77 אנשי השיירה ובית החולים פונה ונסגר. הטבח זכה לכינוי "טבח שיירת הדסה".
בית החולים נפתח מחדש רק בשנת 1975, לאחר שנשות הדסה שיפצו והרחיבו אותו. כיום, בית החולים משרת את כלל השכונות היהודיות והערביות בצפון ירושלים ובמזרחה. בבית החולים כ-300 מיטות ויותר משלושים מחלקות ומרפאות, ביניהן מרכז שיקום ומרכז לטיפול תומך (הוספיס).
מנהלת בית החולים הנוכחית היא ד"ר תמר אלרם.
הקמפוסים של הדסה > הדסה עין כרם

קמפוס בית החולים הדסה עין כרם נפתח בשנת 1961, לאחר שבמשך 13 שנים סיפקה הדסה את שירותי הרפואה מאתרים שונים בירושלים משום שלא היה ניתן להפעיל את בית החולים בהר הצופים. המרכז הרפואי נבנה על גבעה בסמוך לשכונת עין כרם במערב ירושלים. בבית החולים 700 מיטות, 130 מחלקות ומרפאות, והוא מתמחה ברפואה שלישונית (רפואת מומחים).
קמפוס המרכז הרפואי כולל 22 בניינים, והוא בגדילה מתמדת מיום הקמתו. בשנת 2012 עם חגיגות ה-100 להדסה הסתיימה הקמתו של מגדל אשפוז חדש על שם דיווידסון בשטח כולל של 90 אלף מטרים מרובעים, אל הבניין החדש הועברו רוב מחלקות האשפוז וכן חדרי הניתוח. נערכות עבודות להבאת קו הרכבת הקלה של ירושלים עד לכניסה לבניין.
בשנת 2006 נפתחו מלון ומרכז מסחרי בשטח המרכז הרפואי המאפשרים למטופלי בית החולים מנוחה, מזון, שירותים ומוצרים נחוצים.
הקמפוסים של הדסה > הדסה עין כרם > קמפוס עין כרם

לאחר המעבר של בנייני האוניברסיטה אל הקמפוס החדש בגבעת רם במערב העיר לאחר ניתוקו של הר הצופים הוחלט להקים את קמפוס קריית הדסה בעין כרם בדומה אל קמפוס בית החולים שהיה קיים בהר הצופים צמוד אל האוניברסיטה. בקמפוס עין כרם ממוקמים גם בתי הספר של הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה: בית הספר לרפואה, בית הספר לרפואת שיניים, בית הספר לרוקחות, בית הספר לסיעוד, בית הספר לריפוי בעיסוק, וגם הספרייה הלאומית לרפואה.
הקמפוסים של הדסה > הדסה עין כרם > בתי הכנסת בעין כרם

בית הכנסת של הקמפוס נודע בשנים עשר חלונות שאגאל, ויטראז'ים של שבטי ישראל שנוצרו על ידי מארק שאגאל. קיים בקמפוס בית כנסת נוסף הנקרא קפלן על שמה של אלין קפלן בת משה ודבורה.
במרץ 2013 נחנך בבניין האשפוז על שם דוידסון בית הכנסת על שם משה סבא מסרי.
הרב רפאל יעקב מן ראקובסקי שימש שנים רבות כרב בתי החולים של הדסה. כיום משמש בתפקיד הרב משה קליין.
הקמפוסים של הדסה > הדסה מדיקל מוסקבה

הדסה מדיקל מוסקבה הוא בית חולים שהוקם על ידי המרכז הרפואי הדסה במוסקבה.
עד לשנת 2021 מתקיים במקום טיפול אמבולטורי הנותן את השירותים: מרפאות וייעוץ רפואי, רפואה מונעת, חוות דעת שנייה, הדמיה רפואית: CT, MRI ממוגרפיה, אולטרה סאונד, צילום רנטגן, בדיקת צפיפות עצם וגסטרוסקופייה.
הקמפוסים של הדסה > הדסה בית שמש

בפברואר 2021 החלה בניית בית חולים חדש בעיר בית שמש, לאחר 5 שנים של שיתופי פעולה שבין העיר להדסה.
היקף פעילות

נכון לשנת 2018 כללו שני בתי החולים של הדסה למעלה 1,189 מיטות אשפוז ו-31 חדרי ניתוח. עבדו בהם 900 רופאים, 1,600 אחיות וכ-2,200 אנשי מקצועות פרא-רפואיים וסגל מנהלי. באותה שנה היו בשני בתי החולים 160,500 פניות למיון, 97,650 אשפוזים, 93,300 אשפוזי יום ו-40,100 ניתוחים ונערכו 872,400 ביקורים במרפאות החוץ.
השוואה בין בתי חולים בירושלים

| הנתון | המרכז הרפואי שערי צדק | המרכז הרפואי הדסה |
| --- | --- | --- |
| מספר מיטות | 876 | 1,045 |
| רופאים | 1,020 | 900 |
| אחיות | 1,750 | 1,600 |
| מספר אשפוזים | 92,310 | 94,500 |
| לידות | 21,000 | 12,970 |
| ניתוחים | 35,000 | 40,920 |
| ביקורים במרפאות | 707,000 | 939,570 |
| מספר מיטות במיון | 93 | 99 |
| ביקורים במיון | 170,000 | 144,850 |
לילי הטווני

| --- | --- |

 לידה:  8 ביוני 1890 הטבן, הונגריה 
 פטירה:  7 באוקטובר 1968 (בגיל 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הונגריה 
 בן או בת זוג:  דיולה מדראשי-בק (1913–1925) 
 פרופיל ב-IMDb
 
הברונית לילי הטווני (בהונגרית: Hatvany Lili; הטוון, 8 ביוני 1890 – מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית, 7 באוקטובר 1968) הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית יהודייה-הונגרייה. בתו של הברון יוז'ף הטווני-דויטש.
ביוגרפיה

לילי הטוואני נולדה למשפחה יהודית. בצעירותה למדה באוניברסיטה למשאבי טבע ומדעי החיים, וינה (אנ') והייתה בת דודו של הברון שאנדור הטווני-דויטש. בשנת 1884 הפכה לשותפה בחברה "דויטש איגנץ ובנו".
משנת 1888 עבדה כמנהלת מפעל הסוכר בהטוון. לילי הטוואני, בתו, הייתה אשתו השנייה של הברון דיולה מדראשי-בק. הם התחתנו ב-19 ביולי 1913 בבודפשט אך התגרשו בשנת 1925. ללילי היו עוד שלושה אחים/אחיות. אנדרה ברנאט ואנטוניה. בעלה השני היה ממשפחת פרוינד בעלי מפעלי האלכוהול, אימרה טוטסגי, שלמד אדריכלות ולאחר מכן היגר לאמריקה יחד עם לילי. שם הפך עם הזמן למזכיר הכללי של לשכת עורכי הדין בניו יורק. היא עבדה תחילה כמבקרת חיי התיאטרון בבודפשט בשנות ה-20 של המאה ה-20 ונסעה לארצות הברית עם בעלה כאמור בסוף שנות ה-30. הם התיישבו בניו יורק.
ביצירותיה הרבות היא מתארת בעיקר את חיי העשירים ועל אף שגיבוריה הם בעיקר דמויות בינלאומיות, אנשי העולם הגדול, ביצירותיה משתקפים החיים בבודפשט של אחרי מלחמת העולם הראשונה. הנושאים בהם ויצירותיה בכלל היו נועזים ופופולריים מאוד.
יצירותיה

תיבת נוח (מחזה, 1918)
אהבה ראשונה (מחזה, 1920)
הם (סיפור קצר, 1922)
ברקרולה (מחזה, 1924)
האיש ההוא (רומן, 1926)
הסבתא הנפלאה (מחזה קומי, 1927)
הגבר הראשון (אקט, 1927)
נשים ביניהן (סיפור קצר, 1928)
בדרך (רומן, 1928)
הלילה או לעולם / Tonight or Never (קומדיה, 1931)
הכישוף (קומדיה, 1932)
שרשרת (מחזה, 1934)
מגדת עתידות ושני קורבנות (רומן, 1934)
כתר בעל תשעה ענפים (מחזה, עם שאנדור הוניאדי, 1936)
My kingdom for a cook  (1943)
ראו גם

משפחת הטווני-דויטש
לקריאה נוספת

מיהו מי בספרות הונגרית? ספרי מאגר מסת"ב 963-8607-10-6
לקסיקון ביוגרפי הונגרי
לקסיקון יהודי הונגרי 1929. עורך פטר אויווארי. לילי הטוואני
אחמד פראג טאייע

אחמד מוחמד פראג טאייע
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אחמד מוחמד פראג טאייע (בערבית: احمد محمد فراج طايع) היה דיפלומט ופוליטיקאי מצרי. כיהן כשר החוץ של מצרים מיד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים והתפטר מתפקידו כעבור חודשים ספורים במחאה על מינוי פקידים במשרד החוץ ללא הסכמתו.
ביוגרפיה

אחמד מוחמד פראג טאייע נולד בכפר אספון אל-מות'ענה (ער') בנפת לוקסור (אנ') שבמצרים. הוא למד בבית הספר היסודי ובתיכון בכפרו. אביו, שהיה מנכבדי הכפר, דחף אותו להשלים את לימודיו בקהיר. לאחר מכן למד משפטים בצרפת, והשלים את התואר הראשון בשנת 1926.
הוא הצטרף לשירות החוץ המצרי ושימש שגריר מצרים ביפן ובגרמניה. אחר כך היה השגריר המצרי האחרון לפלשתינה. ב-1952 היה שגריר מצרים בסוריה. הוא התמנה כנציג המצרי לאומות המאוחדות במקום מחמוד פאוזי (אנ'), אך לפני שהחל בתפקידו התחוללה מהפכת הקצינים החופשיים והוא נקרא לכהן כשר החוץ של מצרים.
בעקבות התערבות בשיקול דעתו ומינוי בכירים במשרד בניגוד לדעתו פרש מהפוליטיקה ומשירות החוץ, והקים משרד עורכי דין ברחוב סולימאן פאשה בקהיר.
הוא מת בגיל 76. הותיר אחריו בן, עאדל אחמד פראג, המשמש פרופסור באוניברסיטת דבלין באירלנד, ושלוש בנות.
הוא חיבר שני ספרים: האחד עוסק ב'שאלת פלסטין' ומקומה בדיפלומטיה הקולוניאלית העולמית, ספר שכתב בתקופת היותו שגריר בפלשתינה המנדטורית. ספרו השני כולל 'הערות דיפלומטיות' ומתייחס באופן כללי לעבודה הדיפלומטית ולאו"ם.
בלדה ליוסף

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ריקי שלח
 הופק בידי:   צבי שפירא, ריקי שלח
 תסריט:  רועי רשקס, רמי רודן
 עריכה:  אפרת בן יעקב
 שחקנים ראשיים:  ראג'ב אבו רוקון מיקי גבע
 מוזיקה:  איתן אפשטיין
 צילום:  רמי אגמי
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  5 בנובמבר 2015
 משך הקרנה:  38 דקות
 שפת הסרט:  עברית ערבית
 דף הסרט ב־IMDb
בלדה ליוסף הוא סרט דרמה ישראלי קצר משנת 2015 בבימויו של ריקי שלח, עם מיקי גבע, ראג'ב אבו רוקון ואיתי שור בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רועי רשקס ורמי רודן והוא מבוסס על המחזה "בלדה ליוסף" של רועי רשקס שהועלה בתיאטרון מ.ר.א.ה בקריית שמונה. המחזה והסרט הם בהשראת מותו של מדחת יוסף בקבר יוסף ב-1 באוקטובר 2000. מדחת יוסף מופיע בסרט בשם מופיד.
סצנות הפנים בקבר יוסף צולמו באתר אירועים לשעבר ליד כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר), סצנות החוץ צולמו ברמלה.
תקציר העלילה

1 באוקטובר 2000, בעקבות עליות של אריאל שרון להר הבית מתחוללות מהומות ברחבי הגדה ובהם בקבר יוסף. קבוצת לוחמים שומרת על המקום בפיקודו של מופיד (ראג'ב אבו רוקון).
מפגינים ערבים רבים תוקפים את קבר יוסף בשכם. במתחם הקבר נמצאים לוחמי מג"ב בפיקודו של מופיד (ראג'ב אבו רוקון). הערבים מיידים אבנים ומנסים לטפס על גדר הקבר. בתוך ההתקפה מסתננים למתחם מתנחל יהודי בשם אלקנה (מיקי גבע) וסובחי (רביע חורי), שומר הקבר שהערבים חושדים שהוא משת"פ.
מופיד מתקשר כל הזמן בקשר עם המח"ט (פולי רשף) ומבקש שיגיעו לחלץ אותם (תוכנית "כתונת פסים"). המח"ט מורה לו להיאזר בסבלנות.
מופיד מחליט לפנות את הקבר אבל אלקנה מסרב להתפנות והמח"ט אומר שאין אפשרות לכפות זאת על אזרח. מופיד מארגן את הלוחמים לפנוי בפיקודו של סגנו לואי (מחמוד). בקבר נשארים מופיד, אלקנה, איתן החובש (איתי שור) וסובחי.
סובחי מחליט לברוח אך נתפס על ידי התוקפים ונרצח.
מופיד עולה מדי פעם לעמדה ויורה לעבר התוקפים עד שנפגע. הוא מורה לאלקנה ואיתן לצאת מהמתחם דרך מעבר נסתר, להגיע למכוניתו של אלקנה ולנסוע למפקדה לבקש עזרה. הם מצליחים להגיע למכונית אבל ברגע האחרון מתחרטים וחוזרים להיות לצד מופיד הפצוע קשה. איתן מעודד אותו שהוא שומע כבר מסוק וחיילים שמגיעים אבל מופיד מת מאיבוד דם.
בסוף הסרט מופיעה כיתובית: "לזכרו של סמל שני מדחת יוסף שנפטר מאיבוד דם באחד באוקטובר 2000, ארבע שעות לאחר שנפצע, מבלי שנתקיים לגביו הערך-לא מפקירים פצוע בשטח".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| מיקי גבע | אלקנה | מתנחל יהודי |
| ראג'ב אבו רוקון | מופיד | מפקד |
| איתי שור | איתן | לוחם/חובש |
| רביע חורי | סובחי | שומר הקבר |
| מחמוד מור | לואי | לוחם |
| פולי רשף | מח"ט | קול בלבד |
חסן אל-בוחיירי

אין תמונה חופשית
חסן אל-בוחיירי (1921, חיפה – 1998, דמשק) היה משורר ערבי.
קורות חייו

חסן אל-בוחיירי נולד בחיפה הערבית בשכונת ואדי ניסנס בראשית ימי המנדט הבריטי. הוא התייתם מאביו בילדותו אבל למד והשכיל בעצמו. כמשורר צעיר פרסם שלושה ספרי שירה בערבית בחיפה, בטרם מלחמת העצמאות.
אל-בוחיירי היה בן 27 כשבחר לגלות לסוריה בשנת 1948. הוא התיישב בדמשק. בדמשק היה מורה לספרות ערבית והיה קריין ברדיו. התקרב למשוררים הצעירים בני דורו שישבו בדמשק, התפרסם כמשורר גם בארצות ערב האחרות. שירתו שייכת לזרם הרומנטי המתרפק על השירה הערבית הקלאסית.
חסן אל-בוחיירי פרסם בחייו 13 ספרי שירה. לעברית תורגמו כמה שירים בודדים משלו. בתרגומה של חנה עמית-כוכבי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296222005171  BnF: cb145670800 (data)  GND: 119076764  ISNI: 0000 0000 6162 2875  LCCN: n88657063  NTA: 074450271  VIAF: 50808221   WorldCat (עם VIAF): 50808221 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמואל גליק

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך) 
 ענף מדעי:  ביבליוגרפיה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
שמואל גליק (נולד ב-1948) הוא פרופסור מן המניין וראש מכון שוקן למחקר היהדות (לשעבר) ופרופסור לספרות ההלכה ותולדות החינוך היהודי במכון שכטר למדעי היהדות. חוקר פעיל וביבליוגרף של ספרות השאלות והתשובות ומתעד שרידי תשובות קדומים מכתבי יד שלא זכו לפרסום. מחברם של ספרי יסוד בחקר תולדות החינוך היהודי, ספרות המנהגים וספרי ביבליוגרפיה לספרות השאלות והתשובות.
הוראה, חינוך ומינהל

בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור בתלמוד וספרות ההלכה, מבית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק על עבודתו בנושא "דינים ותקנות בחינוך בהשוואה לספרות השו"ת ותקנות קהל".
גליק עמד בראש מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה והיה מנהלו משנת 1987 עד סוף שנת 2024. משנת 1990 מלמד ספרות הלכתית, תולדות החינוך היהודי, אתיקה רפואית הלכה בקץ החיים במכון שכטר למדעי היהדות. לאורך השנים עסק בחינוך והוראה ושימש בתפקידי ניהול שונים, עסק בהכשרת מורים ושימש גם מרכז פדגוגי במכללת הרצוג שעל יד ישיבת הר עציון. היה מנכ"ל המוסד האקדמי בית המדרש לרבנים באמריקה בירושלים ומנכ"ל בית המדרש ללימודי היהדות ומדרשת ירושלים לחינוך יהודי בגולה. בשנים 1988–1989 ניהל גם תוכנית להכשרת מורים בשיתוף הסמינר לרבנים אמריקאים-לטינים  בבואנוס איירס.
גליק הוא ממחיי ההוראה באוניברסיטה ללימודי היהדות בבודפשט (OR-ZSE - The Budapest University of Jewish Studies). הוא הקים בה בשנת 1989 את מדרשת ירושלים - פדגוגיום להכשרה מורים, והוביל להכרתה על ידי המועצה להשכלה ההונגרית כתוכנית מוכרת לתואר ראשון. שימש שם עד שנת 2011 כפרופסור אורח לספרות המנהג וההלכה, בבית הספר לתלמידי התואר השלישי.
משנת 1990 שימש בתפקידים אקדמיים נוספים: ראש המרכז להגות בחינוך יהודי ע"ש דב רפל שליד מכללת ליפשיץ; עורך עמית של כתב העת "הגות", ושל כתב העת האלקטרוני "Quntress"; ומרכז מחקר על "שרידי תשובות" שבכתבי יד של הגניזה הקהירית ביחידת המחקר ע"ש טיילור-שכטר בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2009 נבחר גליק לנשיא מכללת ליפשיץ, מכללה דתית להוראה בירושלים. לאחר זמן קצר בוטל המינוי על ידי האספה הכללית של העמותה בלחץ רבנים חרדים לאומיים שהתנגדו לכך שמי שעבד במכון שכטר למדעי היהדות המזוהה כמוסד קונסרבטיבי, יעמוד בראש מכללה דתית והוא בתגובה התפטר מכל תפקידיו במכללה.
תחומי ההוראה של גליק מתמקדים בשלושה תחומים בתוך הספרות היהודית:
עיונים בספרות השו"ת: על סוגי שואלים ומשיבים; שינויים ותמורות בתכנים וסגנון של תשובות; עריכה וצנזורה בספרות התשובות; תשובות פולמוסיות ותרומתן למחקר ההיסטורי.
מנהגי ישראל: תולדותיהם והתפתחותם; היחס בין מנהג, הלכה ומעשה; מנהגי אבלות וזיקתם למנהגי הנישואין בישראל.
תולדות החינוך היהודי: חובות וזכויות ההורים בחינוך ילדיהם מימי הביניים ועד תקופת ההשכלה בהשוואה לחוק ופסיקת בתי המשפט בישראל.
משפחתו

שמואל גליק תושב אפרת, נשוי למרגלית ולהם ארבעה ילדים: אוֹריאל יצחק (אוֹרי) גליק, שנפל בשירותו הצבאי בעת מילוי תפקידו; ד"ר ציפורית גליק-מרקוביץ, פסיכולוגית ארגונית מומחית; ד"ר אלון גליק, חוקר מדעי הצומח; וד"ר עמרם (עמי) גליק, רופא מומחה בכירורגית הפה והלסתות.
לקריאה נוספת

יובל דרור, "מקורות לתולדות החינוך בישראל והשלכותיהם לימינו", סקירה על ספרו של ש' אסף, מקורות לתולדות החינוך בישראל א-ב (בעריכת שמואל גליק), דור לדור: קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל יט (תשס"ב), עמ' 215–218.
ירון בן-נאה, שמואל גליק (עורך), מקורות לתולדות החינוך בישראל, ד, בית המדרש לרבנים באמריקה, ציון - רבעון לחקר תולדות ישראל, שנה עג (תשס"ח), עמ' 227–230.
הערות שוליים

↑  משה מאיר, עושים לנו בית ספר - הדחה של פרופ' גליק ממכללת ליפשיץ, באתר נאמני תורה ועבודה
↑  אפרת זמר, מלחמת החרד"ל: פרופ' שמואל גליק התפטר במחאה ממכללת ליפשיץ, באתר nrg‏, 14 ביולי 2009
↑  Matthew Wagner, Religious Affairs: The battle on Religious Zionism, 16 ביולי 2009, באתר ג'רוזלם פוסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261720905171  BnF: cb16272624x (data)  GND: 1022730215  ISNI: 0000 0001 1876 6512  LCCN: no92016559  NKC: zmp20191046713  NTA: 308230159  SUDOC: 118994948  VIAF: 58646069   WorldCat (עם VIAF): 58646069
אודיו (בינה מלאכותית)

| --- | --- |

 מחזור חיים:  2024–הווה
 קטגוריה:  בינה מלאכותית יוצרת
 udio.com
 
אודיו (באנגלית: Udio) הוא מודל בינה מלאכותית יוצרת המפיק מוזיקה בהתבסס על הנחיות טקסט פשוטות (פרומפטים). הוא יכול ליצור שירים המשלבים קולות שונים וכלי נגינה. גרסת הבטא החינמית אודיו הושקה לציבור ב-10 באפריל 2024. מנוי חודשי או שנתי פותח יכולות נוספות כשיפוץ קובצי אודיו.
Udio נוסד בדצמבר 2023 על ידי צוות של חוקרים לשעבר מגוגל DeepMind, בראשות מנכ"ל Udio, דייוויד דינג. התוכנית קיבלה תמיכה כספית מקרן ההון סיכון Andreessen Horowitz ומהמוזיקאים will.i.am ו-Common, בין השאר. המבקרים שיבחו את יכולתה ליצור קולות מציאותיים בעוד שאחרים הביעו חשש מהאפשרות שמידע האימון שלה כלל מוזיקה עם זכויות יוצרים.
היסטוריה

Udio נוצר בדצמבר 2023 על ידי צוות של חוקרים לשעבר מ־DeepMind, דייוויד דינג, קונור דורקן, צ'רלי נאש, ירוסלב גנין, ואנדרו סנצ'ז שהתאגדו תחת חברה בשם Uncharted Labs. החברה נעזרה כלכלית במפיץ המוזיקלי UnitedMasters, המוזיקאים ויל.איי.אם, טיי קית' ו-Common; המשקיע קווין וול ומייסד אינסטגרם מייק קריגר.
נכון לאפריל 2024, האתר מאפשר למשתמשים ליצור 600 שירים בחודש בחינם. סנצ'ז תיאר אותו כ"מאפשר למוזיקאים ליצור מוזיקה נהדרת ולהרוויח כסף ממוזיקה זו בעתיד". השקת Udio באה לאחר השקות של יוצרי מוזיקה טקסטואליים אחרים כמו Suno AI ו-Stability Audio.
Udio שימש ליצירת "BBL Drizzy" מאת ווילוניוס האצ'ר, שיר פרודיה שהפך לוויראלי בהקשר של הסכסוך בין דרייק לקנדריק לאמאר, עם יותר מ-23 מיליון צפיות בטוויטר ו-3.3 מיליון השמעות ב-SoundCloud בשבוע הראשון.
יכולות

Udio מבסס את השירים שהוא יוצר על הנחיות טקסט (פרומפטים), שיכולות לכלול את סוגה מוזיקלית, מילים, אמנים להתבסס על הסגנון שלהם. המילים נוצרות באמצעות מודל שפה גדול (LLM), בעוד שהתהליך המשמש ליצירת המוזיקה עצמה, נכון לאפריל 2024, לא נחשף. בדומה ל-Suno התוכנית יוצרת שני שירים בהתבסס על ההנחיות ומשתמשים יכולים "ליצור מחדש" את השירים שלהם עם הנחיות טקסט נוספות. שירים נוצרים תחילה כקטעים באורך של כ-30 שניות וניתן להאריך אותם ב-30 שניות נוספות. מנויים בתשלום יכולים לגשת לפונקציונליות מתקדמת כגון שיפוץ קובצי אודיו.
זכויות יוצרים

מבקרי Udio תהו אילו שירים ונתונים שימשו לאימונו והאם הם כללו מוזיקה עם זכויות יוצרים. ביוני 2024, הוגשה תביעה, בהובלת איגוד תעשיית ההקלטות של אמריקה, נגד Udio ו-Suno בטענה להפרה נרחבת של הקלטות קול עם זכויות יוצרים. התביעה ביקשה למנוע מהחברות לאמן על מוזיקה עם זכויות יוצרים, וכן פיצויים של עד 150,000 דולר לכל יצירה מהפרות שכבר התרחשו.
הערות שוליים

1 2  מגיעים בצרורות... Udio - מחולל מוזיקה AI למתחיל ומקצוען, כולל מדריך, באתר אקט מוסיקלי Musical Act AI, ‏2024-04-26
1 2  Brian Hiatt, AI-Music Arms Race: Meet Udio, the Other ChatGPT for Music, Rolling Stone, ‏2024-04-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Lawrence, Andrew (2024-05-09). "'I bet Drake heard it and laughed': BBL Drizzy is the real winner of the Drake-Kendrick feud". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-08.
↑  Matthias Bastian, AI music app Udio rolls out new features and subscription plan, THE DECODER, ‏2024-05-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Game-changing" new app generates music from text prompts, DJ Mag, ‏2024-04-12 (באנגלית)
↑  idan, אודיו וסונו נתבעים על ידי תעשיית המוזיקה - הנה מה זה אומר, באתר Datilin, ‏2024-06-25
דוד מ' בוניס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 ביוני 1952 (בן 72) ניו יורק, ארצות הברית
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  מעלה אדומים
 תאריך עלייה:  1980
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק; אוניברסיטת קולומביה
 מנחה לדוקטורט:  מרווין הרצוג
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית  בירושלים
 פרסים והוקרה:  פרס יצחק בן-צבי (תשס"ו); פרס א.מ.ת (2013)
 בת זוג:  ד"ר מתת בוניס-אדר
 מספר צאצאים:  4
דוד מונזון בוניס (נולד ב-3 ביוני 1952) הוא בלשן ישראלי המתמחה בשפת הלאדינו, פרופסור מן המניין בחוג לבלשנות ובחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשס"ו ופרס א.מ.ת לשנת 2013.
ביוגרפיה

בוניס נולד ב-1952 בניו יורק ליעקב ומרשה בוניס-מונזון, נצר למשפחת מונזון הירושלמית (אנ') וצאצא של אברהם לייב מונזון מייסד דפוס א.ל. מונזון.
ביוגרפיה > לימודים

ב-1973 סיים בהצטיינות תואר ראשון בבלשנות בסיטי קולג' של ניו יורק. ב-1975 סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, בהתמחות בשפת הלאדינו. ב-1981 קיבל תואר דוקטור לבלשנות מאוניברסיטת קולומביה, בעקבות עבודת דוקטורט שכתב בהנחיית פרופ' מרווין הרצוג (אנ') בנושא "ניתוח פונולוגי ומורפולוגי של הרכיב העברי והארמי של הג'ודיזמו".
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

עלה לישראל בשנת 1980 והחל לשמש כמרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובמחלקה לספרדית באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1981 התמנה לעמית הוראה באוניברסיטה העברית וב-1982 למרצה. בין 1982 ל-1984 ובין 1995 ל-1998 שימש מרצה אורח בחוג ללאדינו באוניברסיטת תל אביב. ב-1985 התמנה למרצה בכיר בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית, בשנת 1993 התמנה לפרופסור חבר ובשנת 2006 לפרופסור מן המניין. ב-1986 שימש מרצה אורח באוניברסיטת העיר ניו יורק. חבר בוועדות ובמועצות שונות באוניברסיטה ומחוצה לה. בין 1997 ל-2007 שימש יועץ ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו. בין 2009 ל-2010 ערך את כתב העת "מסורות" לחקר לשונות היהודים.
ב-19 בינואר 2020 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי לד"ר מתת בוניס-אדר, לשעבר מרצה באוניברסיטה הפתוחה ומחברת הספר "משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית". לזוג ארבעה ילדים, והם מתגוררים במעלה אדומים.
ספר יובל

בשנת 2023 יצא לאור במדריד ספר יובל לכבודו בשם "מזמור לדוד: מחקרים בלשונות היהודים" (Mizmor Le-David: Studies in Jewish Languages) הכולל מאמרים באנגלית, בעברית ובספרדית, בעריכת קטיה שמיד, אורה (רודריג) שורצולד ועפרה תירוש-בקר.
פרסומים נבחרים > ספרים

בעברית:
לשון ג'ודזמו : מבוא ללשונם של היהודים הספרדים באימפריה העות'מאנית, הוצאת מאגנס, ירושלים תש"ס.
קולות משאלוניקי היהודית : קטעים מהסדרות ההיתוליות בג'ודזמו: טיאו איזרה אי סו מוז'יר בינוטה, וטיאו בוחור אי סו מוז'יר ג'אמילה מאת משה קאזיס, בהוצאת משגב ירושלים תש"ס (יצא לאור ב-1997 באנגלית בשם "Voices from Jewish Salonika").
ערך את הספר לשונות יהודי ספרד והמזרח וספרויותיהם : דברי הקונגרס הבינלאומי השישי לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח, בהוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ט.
באנגלית:
The historical development of Judezmo orthography : a brief sketch, ניו יורק, 1974.
A guide to reading and writing Judezmo, ניו יורק, 1975.
Problems in Judezmo linguistics, ניו יורק 1975.
Elementary Judezmo language and literature, ניו יורק, 1977.
Sephardic studies : a research bibliography incorporating Judezmo language, literature and folklore, and historical background, ניו יורק, 1981.
A lexicon of the Hebrew and Aramaic elements in modern Judezmo, ירושלים 1993.
Yiddish linguistics : a classified bilingual index to Yiddish serials and collections, 1913-1958, ניו יורק 1994 (יחד עם אנדו שושני).
הערות שוליים

↑  משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית, באתר גוגל ספרים
↑  דני אדינו אבבה, ירוקים מאז ולתמיד, באתר ynet, 10 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259270505171  PLWABN: 9810532333105606  BNE: XX1213766  BnF: cb121795745 (data)  CiNii: DA08672953  GND: 1089204892  ISNI: 0000 0001 0874 714X  LCCN: n77011406  NKC: zmp20221144667  NLA: 35800306  NTA: 070295980  ORCID: 0000-0003-4223-8060  SUDOC: 068736193  Trove: 1093147  VcBA: 495/305740  VIAF: 17265986   WorldCat (עם VIAF): 17265986
שמסיה הסאני

| --- | --- |

 לידה:  1988 (בת 37 בערך) טהראן, איראן 
 מדינה:  אפגניסטן 
 השכלה:  אוניברסיטת קאבול 
 מעסיק:  En mi casa mando yo 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2021) 
 www.shamsiahassani.net
 
הסאני עם גרפיטי מעשה ידיה ברחובות קאבול
שמסיה הסאני (Shamsia Hassani) (בדארי: شمسیه حسینی. תעתיק מדויק: שמסיה חסיני; נולדה ב-9 באפריל 1988) היא אמנית גרפיטי אפגנית, מרצה לאמנות ופרופסורית לפיסול באוניברסיטת קאבול. היא נחשבת לאמנית שחשפה את אמנות הרחוב לרחובות קאבול[דרוש מקור]. היא הציגה תצוגות אמנות דיגיטלית, אמנות רחוב וגרפיטי בתערוכות במדינות רבות, ביניהן הודו, איראן, גרמניה, איטליה, ובנציגויות דיפלומטיות בקאבול. היא נבחרה לאחת מ-100 ההוגים העולמיים המובילים של מגזין Foreign Policy לשנת 2014.
ביוגרפיה

הסאני נולדה ב-1988 בטהראן, לשם היגרו הוריה באופן זמני מקנדהאר שבאפגניסטן במהלך המלחמה המתמשכת בין המוג'אהדין לברית המועצות.
הסאני גילתה עניין בציור כבר מגיל צעיר. בזמן לימודיה בטהראן לא הייתה רשאית ללמוד אמנות משום שהדבר נאסר על פליטים מאפגניסטן.
כאשר חזרה לקאבול בשנת 2005 החלה ללמוד לתואר באומנות מסורתית באוניברסיטת קאבול. לאחר זמן מה הצטרפה לאוניברסיטת קאבול כמרצה, ולאחר מכן כפרופסורית לפיסול מן המניין.
הסאני גם הקימה את "Rosht", קולקטיב לאמנות עכשווית. היא משתמשת בצבעוניות של הגרפיטי כדי לכסות, לטענתה, את הזיכרונות השליליים של האנשים מימי המלחמה.
הסאני טוענת, בין היתר, כי לתמונה יש יותר השפעה מאשר למילים, וזוהי דרך ידידותית יותר לתקשר מאשר להילחם[דרוש מקור]. היא גם משתמשת באמנות שלה כדי להילחם למען זכויות הנשים, כשהיא מעוררת אנשים לשים את לבם לטרגדיות שפוקדות את הנשים באפגניסטן[דרוש מקור].
האסני למדה לצייר גרפיטי בצורה מקצועית בסדנה בקאבול בדצמבר 2010 בחסות צ'ו, אמן גרפיטי בריטי.
בעקבות הסדנה החלה לתרגל אמנות רחוב על קירות בתים ברחובות קאבול. בזמן זה אימצה הסאני את שיטת האמנות הזו, משום שהמוצרים הנצרכים כדי ליצור אותה זולים ונפוצים בהרבה מציוד מקצועי ליצירת אמנות מסורתית.
סגנון אמנות והשקפה

ב-2013 אמרה הסאני ל-ART RADAR: "אני רוצה לצבוע את הקירות מחדש בצבעים מאירים כדי לכסות את הזיכרונות הרעים של המלחמה. אני רוצה שיכירו את אפגניסטן בגלל האמנות שבה, ולא בגלל המלחמות".[דרוש מקור]
האסני מייצרת בעיקר תמונות מונומנטליות מסוגננות של נשים לובשות בורקה. בראיון על הנושא אמרה: "אני רוצה להראות שנשים חזרו לחברה האפגנית בצורה חדשה וחזקה יותר. זאת אישה חדשה, מלאת אנרגיה, אשר רוצה את החיים מחדש". באותו ראיון הסבירה גם ש"אני מאמינה שיש הרבה ששכחו את כל הטרגדיות שנשים מתמודדות איתן באפגניסטן. אני משתמשת בציורים שלי כאמצעי להזכיר את זה לאנשים. אני רוצה להדגיש את העניין הזה בחברה, עם ציורים המשקפים נשים בבורקה בכל מקום. אני מנסה להראות אותן גדולות יותר משהן במציאות, בצורות מודרניות של אושר ותנועה. אני מנסה לגרום לאנשים להסתכל עליהן בצורה שונה".
אחת מיצירותיה צוירה על קירות מרכז התרבות של קאבול. ביצירה נראית אישה לובשת בורקה היושבת מתחת למדרגות, כשתחת היצירה כתוב: "המים יכולים לחזור לנהר יבש, אבל מה עם הדגים אשר מתו?".
הסאני משלימה את עבודתה בתוך 15 דקות, כדי להימנע מהטרדות במהלך עבודתה, משום שלדעת אנשים רבים היא נראית "לא-אסלאמית".
האסני מוטרדת במהלך עבודתה לעיתים קרובות. בראיון על כך אמרה: "זה מאוד מסוכן בשביל אישה לצייר ברחובות בקאבול. לפעמים אנשים באים להטריד אותי משום שהם לא חושבים שהאסלאם מתיר לאישה לעמוד ברחוב ולעשות גרפיטי".