stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוך מזרחי (לוחם המוסד)
פעילותו במוסד > הפעולה בתימן

ב-11 ביוני 1971 תקפה חוליה של ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" ברקטות RPG-7 את מכלית הנפט "קוראל סי", שהובילה נפט מאיראן לישראל, במצר באב אל-מנדב ליד תימן. פיגוע זה אישר את חששה של ישראל מפגיעה בחופש השיט של ספינות לישראל דרך ים סוף, ומערכת הביטחון נערכה לאיסוף מידע על איומים נוספים במצר ולהגנה על השיט הישראלי דרכו.
במסגרת זו שוגר ברוך מזרחי למשימת איסוף מודיעין על גורמי טרור פלסטינים באחת ממדינות האזור. לאחר שביצע את המשימה בהצלחה, שוגר למשימת המשך לתימן. הוא הגיע לתימן בחודש מאי 1972 בכיסוי של איש עסקים מרוקני בשם אחמד אל-סבאג, והספיק לבצע במדינה מספר משימות מודיעיניות. מקורות תעמולה מצריים טענו, לאחר מעצרו, כי לפני המשימה בתימן פעל מול יעדים מצריים בבלגיה וביצע משימות גם בתימן, בקניה, באתיופיה ובמפרץ הפרסי. גם על פי מקורות ישראליים, ביצע משימות רבות במדינות יעד, כולל משימה אחת לפחות בתימן, לפני המשימה שבה נלכד.
מקורות במוסד טוענים לגבי נסיבות חשיפתו, כי בעת טיסתו של מזרחי לתימן, איתרע מזלו והוא התיישב ליד פעיל אופוזיציה תימני שהיה בפיקוח שירותי הביטחון המקומיים. לאחר ירידתו מהטיסה המשיך בשיחה עם אותו פעיל והעלה את חשדם של התימנים. בשל כך הוכנס תחת פיקוח של המודיעין התימני ונעצר לאחר מספר ימים. גורמים תימניים רשמיים טענו שמזרחי נעצר ב-18 במאי, לאחר שנתפס מצלם את נמל אל-חודיידה. הוא הפעיל רשת של סוכנים שכללה שמונה אזרחי תימן ושלושה זרים ופעל לכיסוי מודיעיני של האיומים על ישראל במצר באב אל-מנדב.
חקירתו במאסר

בשלבים הראשונים של חקירתו, לא ידעו התימנים על זהותו הישראלית של מזרחי. לאחר שהצליח להעביר מסר למפעיליו במוסד שנלכד בידי השירות המקומי, מינו עבורו במוסד עורך דין זר שפעל עבור הארגון, ומעבר להגנה עליו שימש כאיש קשר בינו לבין מפעיליו. בשלב מאוחר יותר נודעה לתימנים זהותו האמיתית של מזרחי וישראל החלה להפעיל לחץ דיפלומטי עקיף על תימן לשחררו.
לאחר כחודשיים של חקירה ועינויים, החליטו התימנים להעביר את מזרחי לידי המצרים. טענתם הרשמית להעברה הייתה אזרחותו המצרית, אולם נרמז גם על קשר ללחץ הבינלאומי שהופעל עליהם ורצונם להסיר מעליהם את האחריות עליו. בספטמבר 2022 חשפו העיתונאי יוסי מלמן ומשה שוורדי חוקר מודיעין וביטחון שצבי זמיר, ראש "המוסד", הצליח לשכנע את המרגל אשרף מרואן לפעול להעברת ברוך מזרחי למצרים, כדי להציל אותו מגזר דין מוות.
ביולי 1972 הועבר מזרחי למצרים ונכלא בכלא מס' 6, שם עבר חקירות ועינויים. בעת פריצת מלחמת יום הכיפורים התנהל משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי.
המגעים לשחרורו

המגעים לשחרורו של מזרחי החלו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם תחילת השיחות על חילופי השבויים בין הצדדים. בנוסף לכ-300 החיילים הישראלים שנשבו במלחמה, דרשה ישראל את שחרורם של מזרחי וכן של ישראלי נוסף, משה לוי, לוקה בנפשו שברח למצרים ב-1953 ומאז היה כלוא בה. 
המצרים סירבו במשך כל אורך השיחות להכליל את מזרחי בחילופי השבויים בטענה שמדובר במרגל, שאיננו חייל ושלמעשה הוא אזרח מצרי שבגד. במהלך המשא ומתן אף ניסה צה"ל להפעיל לחץ על מצרים בהתניית מעבר אספקה לחיילים מצריים נצורים בשחרור של מזרחי ולוי.
לקראת סיכום עסקת שחרור השבויים, כשהמצרים עדיין עמדו על עמדתם לא לשחרר את מזרחי, קיבל שר הביטחון, משה דיין, החלטה לותר על הכללת מזרחי בעסקה כדי לא לעכב את שחרור מאות החיילים. זאת, על רקע הלחץ שהפעילו עליו משפחות השבויים. בעת קבלת ההחלטה, שהה ראש המוסד, צבי זמיר, בביקור בארצות הברית וכשקיבל הודעה על ההחלטה העביר באמצעות מברק לראש הממשלה, גולדה מאיר את התפטרותו. לאחר שהובטח לזמיר שמזרחי ישוחרר זמן קצר אחרי מימוש עסקת השבויים, התרצה ומשך את התפטרותו.
במהלך המשא ומתן נעזרה ישראל בלחצים עזים שהפעיל מזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, על המצרים לשחרר את מזרחי. בשלב כלשהו במשא ומתן, וייתכן שאף מיד אחרי שחרור החיילים, הודיעו המצרים לישראל בשיחות בז'נבה, כי משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי הסתיים והוא נידון למאסר עולם עם עבודות פרך. בכל זאת, לאחר משא ומתן סוכמה עסקה לשחרורם של מזרחי ולוי תמורת מספר עשרות אסירים בישראל – עשרות אסירים פלסטינים ובדואים בעלי אזרחות מצרית ו-24 בני משפחותיהם (סה"כ, כ-65 אנשים שרבים מהם מרצועת עזה וסיני) ושני אזרחים ערביים תושבי ישראל שריצו מאסר בגין ריגול לטובת מצרים – תאופיק פיאד בטאח מהכפר מוקייבלה שליד עפולה שנידון ל-8 שנות מאסר, ועבדול רחים קרמאן מחיפה, שנידון ל-16 שנות מאסר. עסקת שחרור האסירים מומשה בתחילת מרץ 1974 ומזרחי הגיע לישראל יחד עם משה לוי.
קורותיו לאחר חזרתו ארצה

לאחר חזרתו ארצה ותהליך שיקום, השתלב ברוך מזרחי בחברת "כור" כמנתח מערכות והתגורר בחולון.
בתחילת ינואר 2005 נפטר ברוך מזרחי והוא בן 78 במותו.
ראו גם

יחידת קיסריה
מבצע רוטב
לקריאה נוספת

צבי זמיר ואפרת מס, בעיניים פקוחות: ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2011, עמ' 89–93.
הערות שוליים

1 2  יוסי מלמן, מת איש המוסד ברוך מזרחי שריגל בתימן, באתר הארץ, 7 בינואר 2005
1 2 3  יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2002, עמ' 192–193.
↑  קיימת גרסה נוספת לקורותיו בישראל, על פיה התגייס למוסד כבר זמן קצר לאחר עלייתו ופעל כלוחם מוסד למעלה מ-10 שנים עד לחשיפתו בתימן. בגרסה זו נטען שפעל בכיסוי של מורה בעיר חלב בסוריה ב-1965 והוצא משם לאחר חשיפתו של לוחם המוסד אלי כהן וביצע עשרות משימות מבצעיות עד תפיסתו בתימן. גרסה זו הוצגה בעיקר בידי מקורות זרים ללא גורם ישראלי מאמת וספק אם היא נכונה. לפרטים ראו: מאמר של איתן הבר בידיעות אחרונות ב-6 בינואר 2005 על מזרחי
1 2  אהרון קליין, איש המבצעים, הוצאת כתר, 2014, עמ' 83–84
1 2  Ephraim Kahana, Historical Dictionary of Israeli Intelligence, The Scarecrow, Oxford, 2006, p. 187.
1 2 3  עודד גרנות, "אשתך ילדה בת" – אמר החוקר לאיש המודיעין הישראלי, מעריב, 12 באפריל 1974.
1 2  אהרון קליין, איש המבצעים, הוצאת כתר, 2014, עמ' 83-84.
↑  יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2002, עמ' 193.
↑  יוסי מלמן ואיתן הבר, המרגלים, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2002, עמ' 193–194.
1 2  האסיר מבאב אל-מנדב שב אתמול לישראל, מעריב, 5 במרץ 1974.
↑  תימן תסגיר למצרים את מזרחי, דבר, 21 ביולי 1972.
↑   יוסי מלמן, משה שוורדי, 48 השעות הגורליות של המוסד שלפני מלחמת יום כיפור, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2022
↑  משה שוורדי. "כיצד שיכנע צביקה זמיר את אשרף מרואן לפעול להעברת ברוך מזרחי שנפל בשבי בתימן,למצרים ובכך הציל את חייו".
1 2  מתוך מברק מהשגרירות האמריקנית בקהיר אודות הפרסומים המצריים בנושא.
↑  300 חיילים מצריים מכותרים ב'כיס' נפרד, דבר, 30 בדצמבר 1973.
↑  צבי זמיר ואפרת מס, בעיניים פקוחות: ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2011, עמ' 91–92
↑  Efraim Halevy, Man in the Shadows: Inside the Middle East Crisis with the Man who Led the Mosad, St. Martin’s Griffin, New-York, 2006, p. 198-199.
↑  במשא ומתן עם סוריה יועלה עניין היהודים, דבר, 7 במרץ 1974.
↑  יואל דר, שני הערבים הישראליים שנמסרו למצרים - נדונו על פרשת ריגול חמורה, דבר, 10 במרץ 1974
↑  מאמר של איתן הבר בידיעות אחרונות ב-6/1/2005 על מזרחי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296202005171  VIAF: 310522076   WorldCat (עם VIAF): 310522076
גוסטב פהן

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1892 נירנברג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  5 ביוני 1945 (בגיל 53) ליובליאנה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911–1945 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5 מפקד קורפוס הפאנצר ה-40 מפקד קורפוס אפריקה מפקד ארמיית הפאנצר אפריקה מפקד הקורפוס ה-26 מפקד הקורפוס ההררי ה-21 מפקד הקורפוס ההררי ה-15
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל גוסטב פהן (בגרמנית: Gustav Fehn;‏ 21 בפברואר 1892 – 5 ביוני 1945) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פהן נולד ב-21 בפברואר 1892 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס פהן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-67 (מגדבורג ה-4). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט המילואים ה-67, ובסתיו 1914 הועבר לרגימנט הרגלים ה-98. ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בחטיבת המילואים ה-89. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פהן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1927 מונה פהן למפקד פלוגה 15 ברגימנט הרגלים ה-12, ובאביב 1929 מונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה לשליש רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי בדרזדן, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-33.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פהן מפקד רגימנט הרגלים ה-33, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14. ב-1 באפריל 1940 הפך הרגימנט ה-33 לרגימנט הרובאים ה-33, ובמהלך המערכה על צרפת לחם פהן הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פהן לדרגת גנרל מיור, וב-5 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-25 בנובמבר 1940 מונה פהן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה דיוויזיית הפאנצר ה-5 בעתודת הOKH, ולא השתתפה בלחימה, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פהן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, במאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית. ב-7 ביולי 1942 קיבל פהן את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוגוסט 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-30 בספטמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-16 בנובמבר 1942 מונה פהן למפקד קורפוס אפריקה, וב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד זמני של ארמיית הפאנצר אפריקה. ב-2 בדצמבר 1942 חזר רומל לפקד על הארמייה, ופהן חזר לפקד על קורפוס אפריקה, וב-15 בינואר 1943 נפצע פהן באורח קשה ונלקח לבית חולים.
לאחר החלמתו מונה פהן ב-1 ביולי 1943 למפקד הקורפוס ה-26, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליו עד ה-19 באוגוסט. ב-10 באוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-21 שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בבלקן. ב-20 ביולי 1944 מונה פהן למפקד הקורפוס ההררי ה-15, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות E במסגרת קבוצת ארמיות F בקרואטיה, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בסוף המלחמה נפל פהן בשבי הבריטים. ב-4 ביוני 1945 הוסגר פהן ליוגוסלביה, ולמחרת ב-5 ביוני הוצא להורג בליובליאנה על ידי הפרטיזנים.
ג'רי גופין

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1939 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  19 ביוני 2014 (בגיל 75) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gerald Goffin 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1959 
 מקום לימודים:  התיכון הטכנולוגי של ברוקלין, האקדמיה הימית של ארצות הברית, קווינס קולג' 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  מנטיקור רקורדס, HMV, אדלפי רקורדס 
 בן או בת זוג:  קרול קינג (אוגוסט 1959–1968) 
 צאצאים:  Louise Goffin 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי של חבר הנאמנים (2004)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1990) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'רלד "ג'רי" גופין (Gerald "Gerry" Goffin;‏ 11 בפברואר 1939 - 19 ביוני 2014) היה פזמונאי אמריקאי. ידוע בעיקר בשל עבודתו המשותפת עם רעייתו בשנות ה-60, קרול קינג. ב-1990 נכנסו שניהם להיכל התהילה של הרוק אנד רול. גופין כתב שישה שירים שהגיעו לראש מצעד הפזמונים, בילבורד הוט 100.
תולדות חייו

גופין נולד למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק. לאחר לימודיו בתיכון התגייס לחיל הנחתים האמריקני, אך פרש לאחר שנה ועבר ללמוד כימיה בקווינס קולג' (Queens College), שם פגש את קרול קינג.
ב-1960 קינג וגופין התחתנו והזוג החל לעבוד במסגרת קבוצת כותבי השירים בבניין בריל. להיטם המשותף הראשון, "Will You Love Me Tomorrow", בביצוע להקת ה"שירלס" (The Shirelles) הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 בינואר 1961. אף שקינג וגופין נפרדו ב-1968 הם המשיכו לעבוד יחד עוד כמה שנים.
עוד משיריהם:
Take Good Care of My Baby, בוצע לראשונה על ידי בובי וי ב-1961
The Loco-Motion, אווה הקטנה, 1962
Go Away Little Girl, סטיב לורנס, 1963
Chains, בוצע על ידי הביטלס באלבומם Please Please Me ‏(1963)
Pleasant Valley Sunday, המאנקיס
Hi-De-Ho, דם, יזע ודמעות, 1968
בהמשך שיתף פעולה עם כותבים שונים. שיתוף הפעולה המוצלח ביותר היה עם מייקל מסר. בין שיריהם המשותפים:
(Theme from Mahogany (Do You Know Where You're Going To שיר הנושא מהסרט "מהגוני" בביצוע דיאנה רוס; זכה במועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ב-1976
Saving All My Love for You, שירה הראשון של ויטני יוסטון; הגיע למקום הראשון במצעד, 1985
ראו גם

Nothing's Gonna Change My Love for You
גווירצטרמינר

אשכול ענבי גווירצטרמינר
גֶווירְצְטְרָמינֶר (נכתב לעיתים גוורצטרמינר או בקיצור גוורץ; בגרמנית: Gewürztraminer) הוא זן ענבים המשמש לייצור יין לבן. מקורו של הזן הוא ככל הנראה מנפת דרום טירול דוברת-הגרמנית שבצפון איטליה.
מקור שמו של הזן הוא בשם הגרמני של העיירה האיטלקית טרמנו (אנ') (בגרמנית: Tramin an der Weinstraße; באיטלקית: Termeno sulla strada del vin) הנמצאת בצפון איטליה, במחוז טרנטינו-אלטו אדיג'ה ו"גווירץ" פירושו ארומטי או מתובל.
זן הגווירצטרמינר הוא מוטציה ארומטית של זן הסאבנין רוז ומכונה גם סאבנין רוז ארומטי. הזן נוצר במאה ה-19 בחבל אלזס שבצרפת ומשם הוא נדד לגרמניה ולאוסטריה. כאשר גם הסאבנין רוז וגם הגווירצטרמינר כונו שם בשם טרמינר, הדבר יצר בלבול בין שני זנים אלו.
הזן מהווה 20% מהכרמים באלזס (25,000 דונם), ועד שנות התשעים גדל רק שם. במהלך שנות התשעים החלו לגדל את הזן גם מחוץ לאלזס בעיקר בגרמניה (7,000 דונם), באוסטריה (5,000 דונם) ובאיטליה (2,000 דונם). הזן גדל גם מחוץ לאירופה בארצות הברית (25,000 דונם), באוסטרליה (6,000 דונם) ובדרום אפריקה (3,000 דונם). בישראל מגדלים את הזן בעיקר ברמת הגולן בו תנאים דומים לתנאי הגידול של הזן באלזס.
הגווירצטרמינר הוא גפן חזק אך אשכולותיו נוטים להתנתק מהגפן והוא רגיש מאוד למחסור בכלורופיל וליובש אך עמיד מפני קור. עליו קטנים וכך גם האשכולות שבצבע זהוב. החולשה הפיזית של הגפן מפוצה ברמת סוכרים גבוהה בענביו.
היין שנוצר מענביו של הגווירצטרמינר עשיר בסוכר ובעל טעמים ארומטיים הדומים לוורד ולליצ'י. בדרך כלל מייצרים מזן זה יין לבן חצי יבש (מכונה: יין גוורץ).
הערות שוליים

1 2  Gewürztraminer — A Guide to the Basics, Food & Wine (באנגלית)
↑  דניאל רוגוב, ענב גרמני, יקב צרפתי, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2005
↑  סאבנין רוז הוא זן שונה מהסוביניון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398487905171  GND: 4329078-4  LCCN: sh2016002057 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ונסון (אי, אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק באי באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  ים בלינגסהאוזן 
 קואורדינטות:  72°52′00″S 93°55′00″W﻿ / ﻿72.866694444444°S 93.916666666667°W﻿ / -72.866694444444; -93.916666666667
 אורך:  17 קילומטר
 רוחב:  9 קילומטר
 נתונים מדיניים
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיג'ונסון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיג'ונסון
 
האי ג'ונסון (באנגלית: Johnson Island) הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בתוך מדף הקרח אבוט, באיי ארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 17 קילומטרים, ורוחבו 9 קילומטרים.
האי ממוקם 26 קילומטרים דרומית - מזרחית לאי דסטין.
היסטוריה > גילוי ומיפוי האי

האי התגלה ומופה לראשונה בפברואר 1961, על ידי שוברת הקרח של משמר החופים של ארצות הברית "גליישר" - USS Glacier (AGB-4). מגלי האי סברו כי מדובר בקרחון גבוה.
מיפוי מחודש שנעשה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בשנת 1966, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, גילה שמדובר באי.
היסטוריה > מקור השם

שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שמו של תאודור ל. ג'ונסון (Theodore L. Johnson), שהיה מהנדס חשמל בתחנת בירד בשנים 1964–1965.
לקריאה נוספת

• Cochran, J. R., Tinto, K. J., and Bell, R. E. (2015), , Geochem. Geophys. Geosyst., 16, 1421– 1438, doi:10.1002/2014GC005570
• Cochran, J. & Jacobs, S. & Tinto, K. & Bell, Robin. (2014), , The Cryosphere. 8. 877-889. DOI: 10.5194/tc-8-877-2014
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  מידע גאוגרפי והיסטורי
גדליה אלקושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1910 אוסטרוב מזובייצקה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 בינואר 1988 (בגיל 77) 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר הספרות העברית החדשה
 
גדליה אֶלקוֹשִי (1910, תר"ע – ה' בשבט תשמ"ח, 20 בינואר 1988) היה ביבליוגרף של הספרות העברית, עורך, פילולוג וחוקר הספרות העברית החדשה וספרות ההשכלה. פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

אלקושי נולד בשם גדליה אלקס בעיירה אוֹסְטְרוב מָזוֹבְיֶיצְקה שבפולין בשנת 1910, בנם של צפורה לבית בַּכְרַך וזאב אֶלקֶס.
סיים את לימודיו בגימנסיה בעירו, ובין השנים 1930–1932 למד במקביל היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת ורשה ומדעי היהדות במכון לחכמת ישראל בוורשה.
בשנת תרצ"ב-1932 עלה לארץ ישראל, המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת תרצ"ו-1936 קיבל תואר שני בספרות עברית.
בקיץ 1937 נישא לרות בְּרַוְומן, והיה אב לאהוד (נהרג במלחמת יום הכיפורים) ולזאב.
פרסומיו הראשונים היו בעיתונים העבריים "הצפירה" ו"הכוכב", ובארץ היה ממשתתפיו הקבועים של הירחון הספרותי החשוב "גליונות" בעריכת יצחק למדן.
משנת 1934 כיהן אלקושי כספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. במקביל המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת תש"ד-1944 קיבל תואר דוקטור, על דיסרטציה שכותרתה "יהודה ליב גורדון: לחקר יצירתו". באותה שנה פרש מעבודתו בספרייה והיה למורה לספרות עברית ולמקרא בגימנסיה העברית רחביה. משנת 1944 ועד 1966 היה ממחברי האנציקלופדיה העברית שבהוצאת "מסדה". בשנת 1954 פרש מההוראה והיה לעורך הראשי של האנציקלופדיה הכללית מסדה (ערך את שני הכרכים הראשונים, והוחלף על ידי חיים רבין) ועורך משנה של האנציקלופדיה העברית.
בשנת 1957 התמנה כמרצה לספרות עברית חדשה ולספרות ההשכלה באוניברסיטת תל אביב, ולימים הועלה לדרגת פרופסור.
אלקושי נפטר בגיל 77 בינואר 1988.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים-אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
מפרסומיו

שמואל דוד לוצאטו (שד"ל): לקט מתוך כתביו; סידור, הערות ומבוא על ידי ג’ אלקושי, תל אביב: מ' ניומן, תש"ח. (חוברת) (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשי"ד)
תדיאוש ז'לינסקי (אנ'), דת יון: מורה דרך בדת יון העתיקה; תרגם והוסיף הסברים ומפתח ג’ אלקושי, ירושלים: ר' מס (ספרית דני למדע פופולרי), תשי"א.
נפתלי הירץ ויזל, מבחר כתבים; סידר ביאר והוסיף מבוא ג’ אלקושי, ירושלים: עבר, תשי"ב.
גדליה אלקושי (עורך), אנתולוגיה מקראית: התנ"ך בראי הספרות העברית החדשה, תל אביב: דביר, תשי"ד.
תדיאוש ז'לינסקי, קיצור תולדות התרבות העתיקה; תרגם מפולנית והוסיף הערות הסבר ומפתחות גדליה אלקושי, 2 כרכים ירושלים: ר' מס (ספרית דני למדע פופולרי), 1956–תשל"ו 1976. (התוכן: כרך א: "תרבות יון העתיקה מן הימים הקדומים ביותר עד מותו של אלכסנדר מוקדון"; כרך ב: "התרבות ההלניסטית והתרבות הרומית ממותו של אלכסנדר מוקדון ועד לנעילת האקדמיה באתונה (323 לפסה"נ – 521 לסה"נ)")
'צרור איגרות של פרץ סמולנסקין אל יהודה ליב גורדון (יל"ג)'; הובא לדפוס מתוך גוף כתב היד, בצירוף מבוא והערות הסבר על ידי גדליה אלקושי, קריית ספר לד, ב (תשי"ט).
אוצר פתגמים וניבים לטיניים ; כנס, תרגם לעברית ובאר: גדליה אלקשי, תל אביב: י. שרברק, 1959.
גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לאטיניים: מתורגמים לעברית בליווי ביאורים הסברים ומקבילות עבריות וארמיות, מהדורה ב מתוקנת ומורחבת, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ב 1981.
'צרור איגרות של קלמן שולמאן אל יהודה ליב גורדון (יל"ג)'; הובא לדפוס מתוך גוף כתב-היד בצירוף דברי מבוא והערות הסבר על ידי ג’ אלקושי', מאסף א (ירושלים: אגודת הסופרים העבריים בישראל, תש"ך), 536–553.
מרווין לוונתאל,  תולדות היהודים בגרמניה: מן הימים הקדומים ביותר עד למלחמת העולם השניה; תרגמה מאנגלית לאה זגגי; ערך גדליה אלקושי, תל אביב: מסדה, תשכ"ג.
'יצירת שלמה שפאן ז"ל (ביבליוגרפיה)', בתוך: שלמה שפאן, שירים וסיפורים, תל אביב: קרני, תשכ"ד 1964, עמ' 225–255.
בר-טוביה, כתבים נבחרים; סידר והוסיף מבוא, הערות וביבליאוגרפיה גדליה אלקושי, תל אביב: אגודת הסופרים העברים על ידי הוצאת מחברות לספרות (ספרי נפש על שם יהודה בורלא), תשכ"ד.
גדליה אלקושי, יהושע טן פי, שרגא קדרי (עורכים), ולירושלים: דברי ספרות והגות לכבוד ירושלים המשוחררת, ירושלים: אגודת הסופרים העברית בישראל – סניף ירושלים, תשכ"ח.
סיפורי יהודה יערי; הובא לדפוס על ידי מרדכי איש-שלום, גדליה אלקושי, טן-פי יהושע, מהדורה חדשה מתוקנת, 4 כרכים, ירושלים: אגודת הסופרים העברים על ידי הוצאת אוגדן, תשכ"ט.
משה גיל, כתבים נבחרים עריכה, מבוא וביבליוגרפיה מוערה על ידי גדליה אלקושי, ירושלים: אגודת "שלם" על ידי ר. מס, תש"ל.
יאנוש קורצ’אק בעברית: ביבליאוגראפיה מוערת בצירוף מבוא, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשל"ב.
איגרות צבי וויסלבסקי; כינס והוסיף מבוא, הערות-הסבר ומפתחות גדליה אלקושי, ירושלים: קריית ספר, תשל"ג. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
לקריאה נוספת

אברהם חיים אלחנני, 'גדליה אלקושי', ירושלים ואנשים בה, כרך ב, ירושלים: ר’ מס, 1977, עמ' 315 ואילך.
שמואל ורסס, 'גדליה אלקושי ז"ל', ידיעון האגוד העולמי למדעי היהדות 29 (תשמ"ט), 70–71. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
'Elkoshi, Gedalyah,' Who's Who in World Jewry, 1978, p. 218.
הערות שוליים

↑  שמות המוכתרים בתואר ד"ר לפילוסופיה, הַבֹּקֶר, 18 בדצמבר 1944
↑  ראו: ז. דויד, קצרות: מהיומן, דבר, 16 ביוני 1959; צ. יעבץ, אוצר פתגמים לאטיניים, דבר, 18 בספטמבר 1959.
↑  ראו: אריה ליפשיץ, דיוקנאות סופרים בכתבי משה גיל, מעריב, 28 בנובמבר 1969; שמואל שתל, כתבים נבחרים למשה גיל, דבר, 19 בדצמבר 1969.
↑  ראו: א. ח. אלחנני, יאנוש קורצ'אק בעברית, דבר, 26 במאי 1972.
↑  ראו ביקורת: א. ב. יפה, 'צבי וויסלבסקי באיגרותיו', מאזנים לז, 5 (1973), 378–381.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260875805171  PLWABN: 9810637665905606  BnF: cb15590175r (data)  GND: 1089879148  ISNI: 0000 0000 6663 8913  LCCN: n91012958  NTA: 312677960  SUDOC: 248671405  VIAF: 69250537   WorldCat (עם VIAF): 69250537
גוסטב פון ורסט

| --- | --- |

גנרל גוסטב פון ורסט (משמאל) עם גנרל הנס-יירגן פון ארנים
 לידה:  19 באפריל 1894 מיינינגן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  10 באוקטובר 1975 (בגיל 81) שטוקהיים, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1912–1943 (כ־31 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15   מפקד קורפוס אפריקה   מפקד ארמיית הפאנצר החמישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
גוסטב פון ורסט (בגרמנית: Gustav von Vaerst;‏ 19 באפריל 1894 – 10 באוקטובר 1975) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה והיה מפקד ארמיית הפאנצר החמישית.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון ורסט נולד ב-19 באפריל 1894 במיינינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה ותיקה מוסטפאליה. אביו גוסטב פון ורסט, היה וטרינר מומחה, ולאחר מכן היה פרופסור באוניברסיטת מינכן. בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-14 (נסיכות הבוחר מהסן ה-2). במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פון ורסט עם חטיבת הפרשים ה-22, שהייתה חלק מדיוויזיית הפרשים ה-3, וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון ורסט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 בפברואר 1934 הועלה לדרגת מיור. באוגוסט 1935 הועלה פון ורסט לדרגת אוברסט לויטננט, ובאוקטובר אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרובאים ה-2. בינואר 1938 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-2, ובאוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט. באוגוסט 1939 מונה פון ורסט למפקד חטיבת הרובאים ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון ורסט מפקד חטיבת הרובאים ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין. במהלך המערכה על צרפת לחם פון ורסט עם החטיבה שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2 במסגרת הקורפוס ה-19, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-30 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על יוון לחם פון ורסט עם החטיבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2 במסגרת הקורפוס ה-18, ואף השתתף בכיבוש סלוניקי. במאי 1941 מונה פון ורסט למפקד בית הספר לרכיבה בקרמפניץ, וב-1 בספטמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-9 בדצמבר 1941 מונה פון ורסט למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15, וב-28 במאי 1942 נפצע במהלך הקרבות. ב-25 באוגוסט 1942 חזר פון פרסט לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-15, וב-25 באוגוסט מונה בנוסף למפקד קורפוס אפריקה עד ה-17 בספטמבר. ב-11 בנובמבר 1942 חזר פון ורסט לגרמניה, והועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-28 בפברואר 1943 מונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, וב-1 במרץ הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. פון ורסט פיקד על הארמייה עד לכניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, ב-13 במאי 1943.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון ורסט שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ורסט בשטוקהיים עד למותו ב-10 באוקטובר 1975.