stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ק לינץ'
באופוזיציה

בעקבות שערוריית הנשק הייתה ציפייה שממשלתו של לינץ' תקרוס, אך היא שרדה עד 1973. לינץ' רצה לקיים בחירות כלליות בסוף 1972 אך המזל לא האיר לו פנים והתאריך לבחירות נקבע לפברואר 1973. ממשלתו של לינץ' הובסה על ידי קואליציה של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור. ליאם קוסגרייב נבחר לתפקיד ראש הממשלה ולינץ' מצא עצמו על ספסלי האופוזיציה בפעם הראשונה מזה 16 שנים. יחד עם זאת, האהדה הציבורית כלפי לינץ' נותרה איתנה, עד כי במהלך שנותיו כמנהיג האופוזיציה הוא זכה לעיתים לכינוי "הטישך האמיתי".
במהלך התקופה בה היה מחוץ לשלטון נחל לינץ' הצלחה במידת מה. הוא השיג סוף סוף שליטה במפלגתו, נטרל את אלה שקראו תגר על מנהיגותו במהלך שערוריית הנשק ויזם את חזרתה לשלטון של פיאנה פול על ידי הבטחת בחירתו של מועמד המפלגה לנשיאות אירלנד, ארסקין המילטון צ'ילדרס ב-1973, כשהוא מביס את מי שנראה כבעל הסיכויים לנצח, המועמד של הקואליציה, טום או'היגינס.
ב-1975 התיר לינץ' להוהי לשוב לספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר בענייני בריאות. ביקורת רבה נמתחה על לינץ' על צעדו זה. באותה שנה פרסם הדובר של המפלגה בנושאי חוץ, מייקל או'קנדי, מסמך עמדות של המפלגה שקרא לנסיגת הכוחות הבריטים מצפון אירלנד. המסמך היה מושתת על שורשיה הרפובליקנים של המפלגה, ולמרות שלינץ' לא היה שבע רצון ממנו, הוא לא מנע את פרסומו.
חילוקי דעות החלו לשסע את הקואליציה כשנשיא אירלנד, קרול או'דלה התפטר ב-1976, כאשר הוא כונה על ידי שר ההגנה, פדי דונגן, "חסר תקנה". קוסגייב סירב לפטר את שר ההגנה שלו והאהדה הציבורית כלפי הממשלה התדרדרה. השר לשעבר בממשלות פיאנה פול ובעל ברית של לינץ', פטריק הילרי, מונה בסופו של דבר לתפקיד הנשיא השישי של אירלנד.
ב-1977, למרות שהיה ברור שהיא לא פופולרית לחלוטין, חשה ממשלת הקואליציה בטוחה בעצמה בנוגע לצפי לתוצאות הבחירות שנקבעו ליוני. שר הפנים ג'יימס טולי, על פי סמכותו, שינה את גבולותיהם של מחוזות הבחירה באופן שיקנה יתרונות למועמדיהם של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור. בסופו של דבר, תוצאות הבחירות היוו תבוסה למפלגות הקואליציה שהובסו על ידי פיאנה פול, שזכתה ברוב מוחץ בפרלמנט. לינץ' עצמו השיג את אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר במדינה. למרות שנראה היה שהרוב הפרלמנטרי הגדול נזקף להיותו של לינץ' נכס אלקטורלי, למעשה המפלגה חזרה לשלטון בעקבות בחירתם של חברי פרלמנט חדשים שלמעשה התנגדו ללינץ' ורצו לראותו פורש.
כהונה שנייה כראש ממשלה

בראשית תקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה, החליט לינץ' שהוא לא יהיה זה שיוביל את מפלגתו במערכת הבחירות הבאה. ינואר 1980 נראה לו כתאריך פרישה אפשרי, אם כי לא באופן סופי. בתקופה זו, עקב שילוב של רוב פרלמנטרי משמעותי והחיפוש אחר מנהיג חדש, החלה המשמעת המפלגתית להתדרדר.
כהונה שנייה כראש ממשלה > כלכלה

במצע המפלגה של בחירות 1977 הבטיחה פיאנה פול לנקוט בשורה של צעדים כלכליים. צעדים אלה כללו את ביטולם של המס על הרכב ומס רכוש ושורה של צעדים נוספים המטיבים עם הציבור. משרד ממשלתי חדש לתכנון ופיתוח כלכלי הוקם כדי לדחוף את הכלכלה התשושה של אירלנד וכדי ליישם את קווי מצע הבחירות. הממשלה ביטלה את המיסים המקומיים על הרכוש ומספר המובטלים ירד מ-106,000 ב-1977 ל-90,000 ב-1979. יחד עם זאת, פעולות אחרות שבוצעו לא היו מוצלחות במיוחד. ב-1978 נרשם באירלנד הגרעון הגבוה ביותר למדינה מפותחת בשיעור של 17.6%. החוב הלאומי גדל ב-2 מיליארד ליש"ט באותה תקופה, התקיימו הפגנות של עובדים, מחירי החשמל עלו ומשבר האנרגיה של 1979 הקשה על הממשלה במדיניותה הכלכלית.
כהונה שנייה כראש ממשלה > המשמעת המפלגתית

1978 עמדה בסימן התרופפות במשמעת המפלגתית. מרידה גלויה בקרב יושבי הספסלים האחוריים התחוללה כאשר שר האוצר, ג'ורג' קולי, ניסה לכפות גביית היטל של 2% על החקלאים. למרות שההיטל זכה לאהדה ציבורית, קולי נסוג מהחלטתו עקב דרישתם של יושבי הספסלים האחוריים וסמכות הממשלה החלה להתערער.
עימות דומה התחולל על רקע ההצבעה על חוק תכנון המשפחה שהוגש לפרלמנט על ידי שר הבריאות, צ'ארלס הוהי. במסגרת הצעת החוק הוצע שרק אנשים נשואים יוכלו לקבל, לפי מרשם רופא, אמצעי מניעה, מה שתואר כ"פתרון אירי לבעיה אירית". ג'ים גיבונס, שהיה קתולי מסור, ויריב משובע של הוהי, לא הצליח להגיע להצבעה החשובה. הייתה זו הפעם הראשונה בה חבר פרלמנט, לא כל שכן שר בממשלה, התייחס בבוז למצליף המפלגתי של פיאנה פול ופגע בסמכותו של לינץ' כאשר זה לא הצליח להדיח את השר מהממשלה ומהסיעה בפרלמנט. בנוסף לכך, קבוצה של יושבי הספסלים האחוריים החלו לקדם לובי למען בחירתו של הוהי כמנהיג המפלגה.
כהונה שנייה כראש ממשלה > התפטרות

1979 הייתה שנה שבה הבין לינץ' סוף סוף שכוחו הפוליטי כבר לא מה שהיה בעבר. הבחירות הישירות הראשונות לפרלמנט האירופי התקיימו ביוני ועל פי תוצאותיהם נראה היה שציבור הבוחרים העניש את מפלגת פיאנה פול. שביתת דואר של חמישה חודשים גרמה אף היא לזעם בציבור. ב-27 באוגוסט התנקש הצבא האירי הרפובליקני בחייו של לואי מאונטבאטן במחוז סלייגו. באותו יום הרג הצבא האירי הרפובליקני 18 חיילים בריטים בווארנפוינט שבמחוז דאון שבצפון אירלנד. דיונים על הגברת הביטחון ועל שיתוף פעולה בין שתי המדינות התקיימו עם ראש ממשלת בריטניה החדשה מרגרט תאצ'ר. דיונים אלה גרמו לסיל דה ואלירה (חברת פרלמנט מיושבות הספסלים האחוריים ונכדתו של איימון דה ואלירה) לאתגר את ההנהגה בנאום שנשאה בטקס לזכרו של ליאם לינץ' (בכיר בצבא האירי הרפובליקני שנהרג במלחמת האזרחים האירית) ב-9 בספטמבר. למרות שג'ק לינץ' ניסה במהרה לכפות משמעת סיעתית ונפגש עם דה ואלירה ב-28 בספטמבר בניסיון לכפות עליה את המשמעת המפלגתית, הדגישה דה ואלירה שהיא לא מתנגדת למדיניות המפלגה הקוראת להסכמה בריטית לנסיגה מהצפון. לינץ' היה במבוכה.
ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני באירלנד, שהתקיים במהלך ספטמבר, היווה אתנחתא מהקלחת הפוליטית עבור לינץ'. בנובמבר, זמן קצר לפני שהוא המריא לביקור בארצות הברית, הוא החליט שהוא יגיש את התפטרותו בסוף השנה. האירוע המכריע שגרם ללינץ' להחליט על צעדיו היו החדשות שפיאנה פול איבדה שני מחוזות בחירה בעיר הולדתו, קורק, בבחירות הביניים. בנוסף, במהלך מסעו, טען לינץ' בריאיון לוושינגטון פוסט שבשיחות עם תאצ'ר הוסכם על מסדרון אווירי ברוחב של חמישה ק"מ על הגבול, כדי להגביר את שיתוף הפעולה הביטחוני. הודעה זו הרתיחה את דמם של רבים בפיאנה פול. עם שובו מארצות הברית התעמת לינץ' באופן גלוי עם סיל דה ואלירה ועם רפובליקנים נוספים, בין השאר מאנשיו של הוהי, בישיבת הסיעה בפרלמנט. לינץ' הבהיר שלא הותר לבריטים לחצות את הגבול בטיסותיהם. הדברים שנאמרו בפגישה הודלפו לתקשורת ולינץ' הואשם בכך שהוליך את המפלגה שולל. ג'ורג' קולי, האיש שלינץ' ראה בו את יורשו, נפגש איתו והפציר בו להתפטר מוקדם ככל האפשר. קולי היה משוכנע שיש לו מספיק תמיכה כדי להביס את המועמד הנוסף, צ'ארלס הוהי ושעל לינץ' להתפטר בהקדם כדי לנצל את ההזדמנות. לינץ' נעתר להפצרות וב-5 בדצמבר 1979 הגיש את התפטרותו כמנהיג המפלגה, בהיותו בטוח שלרשותו של קולי עומדת התמיכה המספקת לבחירתו. אף על פי כן, הוהי ותומכיו התכוננו במשך חודשים כדי להשתלט על תפקיד מנהיג המפלגה והתפטרותו של לינץ' לא הפתיעה אותם. הוהי ניצח את קולי בניצחון דחוק וירש את לינץ' בתפקיד ראש הממשלה. לינץ' המשיך לשבת על ספסלי הפרלמנט עד לבחירות של 1981 ואז פרש מהחיים הפוליטיים.
פרישה

בעקבות פרישתו, קיבל לינץ' הצעות רבות מחברות שונות. הוא נעשה חבר במועצות המנהלים של מספר חברות. הוא המשיך להתבטא בענייני השעה, במיוחד בשבחו של דזמונד או'מיילי, כאשר זה פרש מפיאנה פול. לינץ' דחה את ההצעות להיות מועמד לתפקיד נשיא אירלנד, תפקיד בו לא גילה עניין. ב-1992 חלה התדרדרות במצב בריאותו וב-1993 הוא לקה בשבץ מוחי וכמעט איבד את ראייתו. בעקבות אירוע זה הוא המעיט בהופעות בציבור והעדיף להישאר בביתו עם אשתו.
ארגונים שונים המשיכו לכבד אותו. ב-1999 נקראה על שמו מנהרת ג'ק לינץ' מתחת לנהר לי שבקורק. במקום הולדתו הוצב שלט. ג'ק לינץ' מת בבית החולים המלכותי בשדוניברוק, דבלין ב-20 באוקטובר 1999 בגיל 82. הוא זכה להלוויה ממלכתית שבה השתתפו נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, ראש הממשלה ברטי אהרן, ראשי הממשלה לשעבר, ג'ון ברוטון, אלברט ריינולדס וצ'ארלס הוהי ואישים מכל המפלגות. ארונו הוטס מדבלין לקורק ומסע הלוויה עבר ברחובות העיר שהמון רב, באופן חסר תקדים בתולדות העיר, מלווה אותו. ידידו ובעל בריתו הפוליטי, דזמונד או'מיילי, נשא את נאום ההספד וציין את הגינותו של לינץ'. לינץ' נקבר בבית הקברות על שם פיניבר הקדוש שבקורק.
מורשתו

ג'ק לינץ' תואר כ"פוליטיקאי האירי האהוד ביותר מאז דניאל או'קונל". תיאור זה לא בא מבעלי בריתו הפוליטיים ואפילו לא מפי חברי מפלגתו, אלא מפיו של מנהיג מפלגת פינה גייל לשעבר, ליאם קוסגרייב. כספורטאי, זכה לינץ' למוניטין בזכות הגינותו ורוחו הספורטיבית, קווי אופי שהביא אתו לפוליטיקה. מסיבה זו, הוא זכור כאיש שנודע כ"טישך האמיתי", עם המקטרת הנצחית בפיו והמבטא הקורקי בקולו.
הערות שוליים

↑  "Mr. Jack Lynch". Oireachtas Members Database. Retrieved 1 June 2009.
↑  "Jack Lynch". ElectionsIreland.org. Retrieved 1 June 2009.
↑  A Chronology of the Conflict – 1968". Conflict Archive on the Internet (CAIN). Retrieved 11 July 2009.
↑   נאומו של לינץ' ברשת RTÉ מיום 13 באוגוסט 1969, כתבה  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12206585t (data)  GND: 124107893  ISNI: 0000 0000 2797 7517  LCCN: n92025963  NTA: 143379623  SNAC: w6bz7j0v  SUDOC: 13402589X  VIAF: 4979087   WorldCat (עם VIAF): 4979087
דונם פה ודונם שם

דּוּנָם פֹּה וְדוּנָם שָׁם הוא שיר ילדים שנכתב על ידי יהושע פרידמן ואומץ על ידי הקרן הקיימת כשיר המלווה את התרומות לקופסה הכחולה.
על השיר

אביו של פרידמן שלח לקק"ל את מילות השיר שכתב בנו על פועלה של הקרן.
השיר, בלחנו של מנשה רבינא, היה לשיר ילדים פופולרי, שהושר בבתי הספר ובגני הילדים במשך עשרות שנים. "על־פי המנהג, בימי שישי, בטקס קבלת שבת, ובערבי חגים וראש חודש היו הילדים ניגשים בזה אחר זה ביראת קודש לשולחן שעליו עמדה הקופסה הכחולה, משלשלים את מעותיהם ושרים את שירו של י' פרידמן".
תוכן השיר

השיר מתאר את הדרכים לתרומה לקרן הקימת לישראל: באמצעות רישום בספר הזהב, תרומה קטנה לקופסה הכחולה, רכישת בולים ועבודה חלוצית.
הפזמון החוזר (רפרן) בשיר הוא המילים המזכירות את האופן בו יירכשו אדמות הלאום, לאט לאט:
דּוּנָם פֹּה וְדוּנָם שָׁם,

רֶגֶב אַחַר רֶגֶב –

כָּךְ נִפְדֶּה אַדְמַת הָעָם

מִצָּפוֹן עַד נֶגֶב.
ראו גם

גאולת קרקע (ציונות)
הערות שוליים

↑  מילות השיר "דונם פה ודונם שם" והאזנה לו, באתר זמרשת.
↑  עוז אלמוג, הצבר – דיוקן, תל אביב: עם עובד ('ספרית אופקים'), תשנ"ח 1998, עמ' 92. וכן: נתן שחר, שיר שיר עלה-נא: תולדות הזמר העברי; עריכה: זהבה כנען ושמעון ריקלין, מושב בן שמן: מודן, תשס"ז; אורן יפתחאל, '"אנו מייהדים אותך מולדת": על נכותו של הפטריוטיזם הישראלי בזמר ובנוף', בתוך: אבנר בן-עמוס ודניאל בר-טל (עורכים), פטריוטיזם: אוהבים אותך מולדת, תל אביב: דיונון, 2004, עמ' 255.
טרופים ליסנקו

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1898 האימפריה הרוסית קרליבקה (אנ'), רוסיה
 פטירה:  20 בנובמבר 1976 (בגיל 78) ברית המועצות (1955–1980) מוסקבה, ברית המועצות
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום מגורים:  רוסיה
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 מקום לימודים:  Uman National University of Horticulture (1921)  National University of Life and Environmental Sciences of Ukraine (1925) 
 מוסדות:  VASKhNIL (1938)  הסובייט העליון  Vavilov Institute of General Genetics (1940–1965)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תלמידי דוקטורט:  Donat Aleksandrovich Dolgushin, Vasyl Remeslo, Mikhail Olshansky, Pyotr Fyodorovich Kononkov 
 פרסים והוקרה:  Honorary Academician of VRAL (2016)  איליה מצ'ניקוב (1950)  פרס סטלין (1949)  פרס סטלין (1943)  פרס סטלין (1941)  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  פרס סטלין, דרגה 1  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על גבורת העמל (25 בדצמבר 1959)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1945)  עיטור לנין (30 בדצמבר 1935, 10 ביוני 1945, 10 בספטמבר 1945, 29 בספטמבר 1948, 27 באוקטובר 1949, 19 בספטמבר 1953, 27 בספטמבר 1958, 15 בספטמבר 1961)  עיטור הדגל האדום של העמל של אוקראינה הסובייטית (21 באוקטובר 1931)  Orders and Medals of Soviet Republics 
 תרומות עיקריות
 הוביל זרם שנוי במחלוקת בגנטיקה חקלאית שנודע בשם "ליסנקואיזם"
 
טרוֹפים דֵניסוביץ' ליסֵנקוֹ (רוסית: Трофи́м Дени́сович Лысе́нко‏; 29 בספטמבר 1898 - 20 בנובמבר 1976) היה ביולוג סובייטי, יליד אוקראינה, שגישה לא-מבוססת ושגויה שלו בגנטיקה חקלאית, שנודעה בשם "ליסנקואיזם", שלטה בברית המועצות עד אמצע שנות השישים של המאה ה-20. ליסנקו שכנע את השלטונות ועודד אותם לרדוף מדענים שהנגדו לתורתו. כמה מהם הוצאו להורג ואחרים הוגלו או פוטרו ממשרתם. כתוצאה משיטותיו הלא מדעיות נגרם נזק רב ליבולים ומיליוני אנשים מתו בכמה מקרים של רעב המוני. ליסנקו נחשב היום לביטוי, אולי הקיצוני ביותר, של ההשפעה ההרסנית של מעורבות פוליטית במדע.
קורות חייו

ליסנקו נולד לדניס ואוקסנה במשפחה כפרית באוקראינה ולמד במכון החקלאי בקייב. בשנת 1927, בגיל 29, הוא עבד בתחנת ניסיונות באזרבייג'ן. באותה שנה התפרסמה כתבה בעיתון הממשלה "פראבדה", שתיארה אותו כממציא שיטה מהפכנית לדישון שדות ללא שימוש בדשן או מינרלים, וכמי שהוכיח שניתן לגדל יבול חורף של אפונה באזרבייג'ן כך ש"הבקר לא יגווע מרעב, והאיכר יוכל לעבור את החורף ללא פחד מהמחר". למרבה האכזבה של האיכרים, יבול האפונה נכשל כליל בחורפים שלאחר מכן.
תבניות מעין אלו אפיינו את הצלחותיו של ליסנקו בתקשורת הסובייטית משנת 1927 ועד שנת 1964: דיווחים על הצלחות מזהירות (על גבול הבלתי אפשרי), שהוחלפו בדיווחים חדשים ומדהימים אף יותר משהתברר כי הקודמים הם כזב והגזמה. מה שקסם לתקשורת הסובייטית אף יותר היה המיתוס של ליסנקו כ"מדען יחף", התגשמות האידיאל הקומוניסטי של "גאון כפרי".
כמדען, לא היו לליסנקו הישגים של ממש. במקרים המועטים בהם ניסח תאוריות ברורות, הן היו עירוב של למארקיזם ודרוויניזם מבולבל. רוב עבודתו התרכזה ביישומים מעשיים לחקלאות, כגון רעיונו לקרר זרעי דגן בטרם זריעתם (תאוריה לה קרא ורנליזציה). התאוריות שלו בדבר הכלאות דגן (שלא היו מבוססות מדעית) שבו את בכירי המשטר בהבטחותיהן לזן המבשיל מהר ובעל תנובה רבה. ליסנקו גם הוציא כתב עת החל משנת 1935 להצגת הצלחותיו המפוקפקות.
ליסנקו הצליח הרבה יותר ביצירת מוטיבציה בקרב האיכרים. אלו חשו אי אהדה כלפי המשטר בעקבות הקולקטיביזציה הכפויה של תחילת שנות השלושים, וחלקם אף השמידו או הסתירו את יבוליהם מפני המשטר. ליסנקו נתן להם את התחושה של חלק משמעותי בניסוי המהפכני הסובייטי הגדול, ותחושת אדנות לגורלם. בסוף שנות ה-20 כבר זכה ליסנקו לגיבוי פוליטי נרחב מבכירי המפלגה הקומוניסטית, דבר שאפשר לו לגנות בפומבי מדענים וגנטיקאים אחרים, בטענו כי עבודת המעבדה שלהם לא תועיל לאיכר הסובייטי.
ליסנקו עצמו היה מהיר חימה ולא סבל ביקורת. בשנת 1929 החל צינזור של כל מבקריו. לאחר נאום של סטלין שהילל את "הניסיון המעשי" לעומת "התאוריה" הורם ליסנקו מעל כל ביקורת אפשרית ונהנה מתמיכתו של סטלין.
רדיפת ביולוגים ורעב המוני > השלכות מדיניותו

ההשלכות של רדיפת הגנטקיאים ויישום שיטותו של ליסנקו היה כישלון נרחב של הגידולים ורעב קשה שהרג מיליונים. סם קין כתב כי "למרות שאי אפשר לומר בוודאות, טרופים ליסנקו כנראה הרג יותר בני אדם מכל מדען בודד בהיסטוריה." שיא התמותה מרעב היה בשנים 1932-1933. השיטה של ליסנקו יושמה לגידולי החיטה, שעורה, תפוחי אדמה, סלק ועוד. לקראת סוף שנות ה-30 גדלו השטחים שישמו את השיטות של ליסנקו פי 163, אבל תפוקת היבולים הייתה קטנה מאשר לפני כן. סין הקומוניסטית אימצה גם היא את השיטות בשנות החמישים של המאה העשרים ואלה גרמו לרעב המוני בקנה מידה גדול עוד יותר. דבר מאלה לא שינה את מעמדו של ליסנקו שהמשיך להנות מהתמיכה של סטלין. התמונה שלו התנוססה במכונים מדעיים בכל ברית המועצות, מנגינות נוגנו לכבודו. בברית המועצות שאחרי מלחמת העולם השנייה כוחו רק התגבר, ומעמדו התחזק. במשך כעשרים השנים בהן היה ליסנקו בעמדת ההשפעה שלו לא חל כל שינוי בתפוקת היבולים למרות שינוי שיטות והגדלה דרמטית בהיקף השטחים המעובדים. גל שני של רעב קשה היה בשנים 1946-47 עם הופעה של בצורת.
רדיפת ביולוגים ורעב המוני > הוקעתו

עם מותו של סטלין ב-1953 נשאר ליסנקו בתפקידו ונהנה מתמיכה מסוימת של חרושצ'וב, אך כעת ניתנה למדענים אחרים האפשרות לבקרו בפומבי. בשנת 1956 עם פרסום זוועותיו של סטלין, נזנחה גם שיטתו של ליסנקו.
בשנת 1962 יצאו שלושה מבכירי המדענים של ברית המועצות, יעקב בוריסוביץ' זלדוביץ', ויטאלי גינזבורג ופיוטר קאפיצה כנגד ליסנקו, המדע הכוזב שלו, ואחריותו לרצח פוליטי של מדענים מתחרים.
מהלך זה היה חלק ממהלך רחב יותר של התנערות מההשפעה האידאולוגית הקומוניסטית על המדע בברית המועצות. בשנת 1964 כבר התמלאו העיתונים במאמרים כנגד ליסנקו ותורתו, מאמרים שדרשו להשיב את המחקר המדעי לתחומי החקלאות והביולוגיה. ליסנקו הודח מתפקידו והיה במעצר בית בחווה חקלאית בלניננסקי גורי, ליד מוסקבה. לאחר פרישתו של חרושצ'וב ב-1965, הודיע רשמית נשיא האקדמיה למדעי החקלאות כי חסינותו של ליסנקו לביקורת פגה, וועדת מומחים תישלח לחוותו לבדיקת ממצאיו.
כמה חודשים לאחר מכן פורסם מאמר ביקורתי מדעי שמחק לחלוטין את המוניטין (הכוזב ממילא) של ליסנקו בברית המועצות, אם כי השפעתו בסין עוד נמשכה לאחר מכן, עד מותו בשנת 1976.
עניין מחודש בליסנקו ומורשתו

בשנים האחרונות יש עניין מחודש במורשתו של ליסנקו בטענה שהליסנקואיזם מוסבר על ידי תופעת האפי-גנטיקה (תגלית המסבירה באמצעות שינויים מולקולריים את קיומה של השפעה סביבתית מוגבלת על תורשת תכונות דרך ויסות הביטוי של גנים). באווירת הלאומנות הגוברת ברוסיה תחת פוטין יש ניסיון לשיקום תדמיתו של ליסנקו וקשריו למשטר הסובייטי, ולהעמיד את הליסנקואיזם כתיאוריה מדעית רלוונטית, במעמד זהה למדע הגנטיקה והאבולוציה. קיימים נימוקי נגד רבים המדגישים כי ליסנקו לא חזה בשום אופן את האפי-גנטיקה, והתיאוריה שלו ששללה גנים ופסלה את הגנטיקה המדעית לא מאפשרת הבנה של האפי-גנטיקה.
ראו גם

פוליטיזציה של המדע
פסאודו-מדע
איך להפוך לרודן, פרק 4 (סדרת נטפליקס)
הערות שוליים

1 2  The Soviet Era's Deadliest Scientist Is Regaining Popularity in Russia, האטלנטיק,
↑  השיטה ההיסטורית בביולוגיה, דבר, 16 בפברואר 1951
↑  Sam Kean, The Soviet Era's Deadliest Scientist Is Regaining Popularity in Russia, The Atlantic, ‏2017-12-19 (באנגלית)
↑  גנטיקה / נ"נ גרישקו, ל"נ דלונה ; מרוסית - ישראל רוזצויג | גרישקו, ניקולי ניקוליויץ, 1901-1964 (דלונה, ל. | דלונה, ל. ;רוזנצווייג, ישראל, 1902-1969 | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Semyon Reznik, Victor Fet, The destructive role of Trofim Lysenko in Russian Science, European journal of human genetics: EJHG 27, 2019-09, עמ' 1324–1325 doi: 10.1038/s41431-019-0422-5
↑  סופו של סטלין המדעי, מעריב, 13 באפריל 1956
↑  Edouard I. Kolchinsky, Ulrich Kutschera, Uwe Hossfeld, Georgy S. Levit, Russia's new Lysenkoism, Current biology: CB 27, 2017-10-09, עמ' R1042–R1047 doi: 10.1016/j.cub.2017.07.045
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264872705171  PLWABN: 9810602790905606  BIBSYS: 90221171  BNE: XX1009606  BnF: cb11993123c (data)  CiNii: DA04761687  GND: 118575597  ICCU: IEIV040161  ISNI: 0000 0001 2209 8262  LCCN: n50043097  LNB: 000093248  NDL: 00524007  NKC: jo20010077571  NLA: 35317479  NLG: 238956  NSK: 000096870  NTA: 069058326  RERO: 02-A000107824  SELIBR: 308025  SNAC: w6wt0qxz  SUDOC: 028009533  Trove: 909565  VIAF: 30328897   WorldCat (עם VIAF): 30328897
אוברנה

אוֹבֶרְנֵה (בצרפתית: Obernai, באלזסית: Owernah, בגרמנית: Oberehnheim) היא עיירה וקומונה במחוז בא-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי, בה חיים כ-10,000 נפשות.
גאוגרפיה

אוברנה ממוקמת כ-25 קילומטר מדרום-מערב לשטרסבורג וכ-30 קילומטר מהגבול עם גרמניה, לרגלי הרי הווז' במישור אלזס. בעיר עובר נהר האן שנשפך אל נהר איל.
דמוגרפיה

בשנת 1793 מנתה אוכלוסיית אוברנה 6,382 נפשות. לאחר המהפכה הצרפתית קטנה האוכלוסייה במעט והגיעה עד 5,185 נפשות בשנת 1866. בעקבות הכיבוש הגרמני אוברנה המשיכה לקטון והגיעה עד 3,787 נפשות בשנת 1921. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה תמורה בגודל האוכלוסייה באוברנה וזו עלתה בהדרגתיות עד 11,009 נפשות בשנת 2006 במפקד האחרון (2011) מנתה אוברנה 10,689 נפשות.
היסטוריה > ימי קדם

האזור בו שוכנת אוברנה היה במאה השביעית תחת שלטונו של דוכס אלזס ובעיר נולדה סנט-אודיל, פטרוניתה של אלזס. בכתובים מופיעה אוברנה לראשונה ב-778 כעיר בשליטתו של מנזר הוהנבורג (Hohenbourg).
היסטוריה > ימי הביניים

בית הוהנשטאופן (Hohenstaufen) בנו ארמון באוברנה בסוף המאה האחת עשרה. במאה ה-12, תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה, העיר הייתה בתנופת בנייה של מוסדות דת, ובהם כנסייה. ב-1240 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית וב-1354 הצטרפה לדקאפול של אלזס. כעיר קיסרית חופשית הייתה כפופה ישירות לקיסר האימפריה והתנהלה בעצמה: גבתה מיסים, קיימה מערכת משפטית, וכדומה.
בעקבות חשיבותה, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הגיע אליה במהלך המאה ה-16, והקיסרות ביצרה את העיר, כך שבסוף ימי הביניים הייתה העיר מוקפת בחומה כפולה עם 38 מגדלים. מלחמת שלושים השנים הביאה על העיר הרס רב. במהלך המלחמה עברה העיר ידיים רבות, אך בסיום המלחמה היא הועברה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כמו אלזס כולה.
בעקבות שלום וסטפאליה ולאחר מכן הסכמי ניימכן, איבדה העיר ב-1679 את מעמדה כעיר חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, והפכה לעיר של ממלכת צרפת.
היסטוריה > העת החדשה

העיר עברה את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי גרמניה ב-1871 והייתה עיר גרמנית עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת. במחצית השנייה של המאה ה-20 גדלה אוברנה ומספר התושבים, שהיה עד אז רק אלפים בודדים, עלה לכ-10,000 נפשות.
כלכלה

אוברנה היא מרכז גדול לייצור יין ובירה, היא מוקפת כרמים ויש בה ובסביבתה מספר רב של יקבי בוטיק. היין העתיק המוכר של העיר נקרא "יין האקדחים". אוברנה היא חלק מדרך היין של אלזס ועל כן היא מוקד משיכה תיירותי אליו נוהרים מאות אלפי תיירים מדי שנה.
הבירה הצרפתית המפורסמת קרוננבורג 1664 מיוצרת באוברנה.
יהדות אוברנה

יהדות אוברנה היא חלק מיהדות אלזס, קהילה אשכנזית עתיקה מאוד. משערים שראשוני המתיישבים היהודים הגיעו לאזור במאה ה-5 לספירה. ניתן למצוא עדויות ראשונות לקיומה של קהילה יהודית באלזס החל מ-המאה ה-10, נמצאו אזכורים לנוכחות יהודים ברישומים של כפרים ועיירות מתקופה זו וכן כתובות בעלות אופי יהודי החקוקות על בתים, אבני מצבות ועוד.
מצבם של יהודי אוברנה בימי הביניים היה דומה למצבם של שאר יהודי אירופה. היהודים נודו ממרכזי ההשפעה והחברה וזכויותיהם החברתיות צומצמו. נמנעה מיהודים הזכות להצטרף לגילדות המקצועיות, וכתוצאה מכך לא יכלו לעסוק ברוב המקצועות החופשיים. נוסף על כך, נאסר על יהודים לרכוש נכסים וקרקעות. בנוסף, נאסר עליהם להעסיק שכירים נוצריים וגם העיסוק בחקלאות נאסר עליהם.
הנוכחות היהודית באוברנה תועדה לראשונה בשנת 1215. היהודים גורשו מאוברנה מספר פעמים במהלך ימי הביניים. בשנת 1348 גורשו היהודים לאחר התפשטות השמועה על כך שהם גרמו למגפת המוות השחור. החל משנת 1404 יהודים החלו להתיישב שוב באוברנה, יהודים אלה עסקו בעיקר בסחר חליפין למחייתם. בין השנים 1477 ל-1499 לא חיו יהודים בעיר. היהודים חזרו לעיר בשנת 1500.
בסוף המאה ה-16 היהודים גורשו שוב מהעיר, אך לאחר מספר שנים החלו לחזור אליה בחשאי. בשנת 1694 איש הדת של העיר ביקש לגרש את היהודים אך המושל התנגד לכך ולא איפשר את גרושם. בנוסף, איפשר המושל ליהודים לקנות בתים בעיר. בשנת 1696 קיבלו מספר משפחות יהודיות אזרחות בעיר בפעם הראשונה. בית הכנסת של אוברנה נחנך בשנת 1752. עד היום נותרו באוברנה כתובות וסמלים יהודיים מימי הביניים חרוטים באבן.
באוברנה נולד ההוגה היהודי אנדרה נהר.
גגות בתים בעיר
בתים באוברנה
בית העירייה
בית הקברות באוברנה
תמונת נוף של אוברנה
אנדרטה לזכר חללי מלחמת העולם השנייה באוברנה
רחוב עתיק באוברנה
ערים תאומות

גרמניה גנגנבאך (אנ'), גרמניה (מ־1958)
שווייץ פויי (אנ'), שווייץ (מ־1986)
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין, רשומות משרד הפנים של צרפת
1 2 3 4 5  Encyclopédie de l'Alsace, t. 11 : Rhin-Strasbourg, Publitotal, 1985
↑  In der früheren Reichsstadt Obernai, אלמניה יודייקה, 2003
↑  רוברט וויל, בתים יהודיים באלזס, 1977, באתר ליהדות אלזס ולורן (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557398105171  BnF: cb15271490s (data)  GND: 4579387-6  LCCN: n83147615  VIAF: 131427601   WorldCat (עם VIAF): 131427601 
הכניסה לרחוב היהודים באוברנה
אנדי מקנב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1959 (בן 65) לונדון/סאות'ווארק-לואישהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  Kingsdale Foundation School 
 השתייכות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1976–1993 (כ־17 שנים)
 דרגה:   סמל
 תפקידים בשירות
 מפקד צוות בשירות האוויר המיוחד
 פעולות ומבצעים
 מלחמת המפרץ
 עיטורים
  מדליית ההתנהגות המצוינת  המדליה הצבאית
 תפקידים אזרחיים
 סופר
 
אנדי מקנב (באנגלית: Andy McNab; נולד ב-28 בדצמבר 1959) הוא חייל בריטי לשעבר אשר הפך לסופר. מקנב נחשף לתודעת הציבור בשנת 1993 אחרי שכתב דו"ח על המשימה הכושלת של ה-SAS שנקראה בראבו שתיים אפס (Bravo Two Zero) במהלך מלחמת המפרץ.
שירותו הצבאי

מקנב נולד וגדל בעיירה ברמנדזי. הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1976 והוא בן 17. מקנב שובץ לחיל הרגלים ועבר הכשרה כלוחם. לאחר מכן נשלח לרגימנט המעילים הירוקים המלכותי בשנת 1984 עבר את מבדקי הקבלה ליחידת ה-SAS והשלים את מסלול ההכשרה. במלחמת המפרץ פיקד על פטרול בעומק עיראק. הכוח התגלה, ניהל קרב עם כוחות הצבא העיראקי, ונמלט. לאחר מרדף בן יומיים, במהלכו נהרגו שלושה מאנשיו, נלכדו ארבעה מאנשי הכוח ונלקחו בשבי. הלוחם השמיני, קולין ארמסטרונג (שמאוחר יותר הפך לסופר תחת שם העט כריס ראיין), נמלט לסוריה במסע רגלי בן 320 קילומטרים, שם מצא מקלט בשגרירות בריטניה בדמשק. חצי שנה לאחר שחרורו מן השבי שב מקנב לשורות היחידה בשנת 1993 פרש מן השירות.