stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נוהל הגעת מכשירים

נוהל STAR לנמל התעופה ציריך קלוטן בשווייץ
נוהל הגעת מכשירים (באנגלית: Standard terminal arrival route; בראשי תיבות: STAR) הוא נוהל טיסה לקראת נחיתת מכשירים. נוהל זה מכונה לפעמים "הצטרפות". ה־STAR הוא דרך מסודרת לשלב את התנועה האווירית במעבר מבקרתן של יחידות הבקרה האזוריות לפיקוח של מגדל הפיקוח בשדה התעופה תוך שמירה על מרווחי הבטיחות. מכיוון שה־STAR מתפרסם בפמ"ת, כל צוותי הטיסה מתודרכים לגביו עוד טרם ההמראה, מה שמקל מאוד על שמירת "התמונה האווירית" בין הפקחים לטייסים, גם כאשר הטיסות מגיעות מכל רחבי העולם.
ה־STAR מפרט את נתיב הטיסה (מהירות, נתיב, נקודות דווח, אמצעי ניווט, גבהים וכדומה) מהנקודה האחרונה במרחב האווירי האזורי, כפי שהוגשה בתוכנית הטיסה או כפי שבוצעה בפועל, ועד לנחיתה על אחד המסלולים של שדה התעופה, במקרים מיוחדים, ביצוע הקפה נמוכה או מעבר לנוהל הנמכת מכשירים. ה־STAR בדרך כלל מיועד להצטרפויות בכללי טיסת מכשירים. את פרטי ה־STAR מפרסמת רשות התעופה האזרחית במסגרת הפמ"ת.
האיור שמתאר את ה־STAR מכיל מידע רב. לדוגמה, בשורת הנתונים שלימין האיור מצוין לאיזה שדה תעופה הדפית מתייחסת (במקרה הזה נמל תעופה ציריך קלוטן בשווייץ), הסימול של שדה התעופה, גובהו ופרטים נוספים.
בצד ימין בתחתית האיור מסומנים גבהי הבטיחות בגזרות השונות סביב השדה בהתייחס לטווח של עד 25 מייל ימי מה־VOR. גבהים אלה הם הגבהים המינימליים לטיסה במקרה שהטייס "התברבר" ואין לו נתונים חוץ מהטווח אל השדה.
הדפית מתארת שלושה תהליכים אפשריים להצטרפות מהמרחב האווירי לנקודת ההמתנה AMIKI.‏ AMIKI היא גם הנקודה ממנה מתחיל תהליך הנמכת מכשירים אל השדה קבע גישה התחלתית (Initial approach fix).
שבט מוטייר

שבט מוטייר (בערבית: قبيلة مـُطـَيـْر) הוא שבט ערבי בדואי בחצי האי ערב. רוב בני השבט חיים כיום בערב הסעודית ובכווית. מוצאו של השבט בצפון חג'אז, סמוך לעיר אל-מדינה.
בני השבט נחלקים לשלוש קבוצות:
עלווי - 2,550 משפחות בהנהגת שייח' א-דוויש, החיות בצפון-מערב ערב הסעודית ובמרכזה.
בני עבדאללה - 4,000 משפחות, החיות במחוזות חג'אז ואל-קסים במרכז ערב הסעודית.
בריה - 2,500 משפחות בהנהגת שייח' אבן בסיס החיות בצפון ערב הסעודית ובמרכזה.
שורשיו של השבט באזור חג'אז קדומים מאוד, אולם במאה ה-18 לספירה החלה הגירה רחבת היקף של בני השבט אל חלקו הצפוני של מחוז נג'ד. בראשית המאה העשרים שלט שבט מוטייר על אזור רחב בצפון חצי האי ערב שהשתרע ממזרח לעיר אל-מדינה ועד כווית. בתקופה זו פעל אבן סעוד, שליט העיר ריאד, במרכז מחוז נג'ד (כיום בירת ערב הסעודית),  ליישובם של הבדואים באזור שליטתו, ביניהם גם בני שבט מוטייר, ביישובי קבע. הוא הצליח להשליט את האסלאם הווהבי על בני השבט, וגייס מתוכם חיילים רבים לצבאו. בני השבט הצטרפו ליחידות הצבאיות של אבן סעוד שכונו "אח'וואן" (إخوان "אחים"). פייסל עד-דוויש, מנהיג השבט באותה תקופה, הפך למפקד צבאי בשירותו של אבן סעוד וסייע לו לכבוש את האזורים הצפוניים של חצי האי ערב, במה שהיה השלב הראשון בהקמת ממלכת ערב הסעודית. ב-1920 תקף א-דוויש את כווית, אך נסוג משטחים שכבש בה בלחץ הבריטים. ב-1924 השתתפו ה"אח'וואן" בהנהגת פייסל עד-דוויש בכיבוש חג'אז מידי השושלת ההאשמית.
לאחר כיבוש חג'אז מרדו בני מוטייר בהנהגת א-דוויש באבן סעוד. אבן סעוד דיכא את המרד, וא-דוויש ברח לעיראק שהייתה נתונה לשליטה בריטית. הבריטים הסגירו אותו לידי אבן סעוד והוא נכלא ומת בכלא.
כיום, בני השבט אינם סובלים מאפליה ממוסדת בשל ההיסטוריה של יחסיהם עם משפחת המלוכה הסעודית, אולם שרידים שמעידים על היחסים הבעייתיים נותרו בתרבות העממית הסעודית.
ערן בר-טל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 מעסיק:  ערוץ הכלכלה
 בת זוג:  יאנה בר-טל
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  eran.bartal
 טוויטר:  eranbartal1
ערן בר-טל הוא העורך הראשי של ערוץ הכלכלה. בעבר היה ראש דסק הכלכלה של ערוץ עכשיו 14 והעורך הכלכלי של עיתון ישראל היום.
ביוגרפיה

ב-2008 ערך את השבועון הכלכלי ביזנסוויק בעברית.
ברטל הוא יועץ בתנועת הריבונות בשנים 2017–2021 היה העורך הכלכלי של עיתון ישראל היום.
שימש מרצה ל"פיתוח חשיבה כלכלית" בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. ערך את המהדורה העברית של הספר החופש לבחור מאת מילטון פרידמן, מנהל תוכנית "כלכלה בשבילך" של מרכז איין ראנד, המקדמת השכלה כלכלית.
באוגוסט 2023 הצטרף לערוץ 14, והחל לשמש כפרשן הכלכלי של הערוץ, ובשנת 2024 עזב את הערוץ לטובת הקמתו של ערוץ הכלכלה, ערוץ הטלוויזיה הכלכלי הראשון בישראל.
חיים אישיים

בר-טל נשוי ליאנה ואב לשלושה, מתגורר בהרצליה.
הערות שוליים

↑  פייגלין מארח את הכלכלן ערן בר-טל בשיחת עומק על כלכלת ישראל ועתידה | פרק #33, נבדק ב-2022-01-30
↑  ערן בר-טל באתר הפורום למען ריבונות
↑  כלכלה בשבילך באתר מרכז איין ראנד בישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטניסלב רוסטוצקי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 באפריל 1922 ריבינסק, פלך ריבינסק, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  10 באוגוסט 2001 (בגיל 79) ויבורג, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  המכון לפילוסופיה, ספרות והיסטוריה של מוסקבה  המכון לקולנוע על שם גרסימוב 
 בן או בת זוג:  נינה מנשיקובה 
 צאצאים:  אנדריי רוסטוצקי 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1970, 1975)  פרס לנין (1980)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1969)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1964)  עיטור מלחמת המולדת (1985)  פרס לנין קומסומול (1974)  עיטור הכוכב האדום (1944)  אמן העם של ברית המועצות (1974)  עיטור לנין (1982)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1985)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (1996)  עיטור מהפכת אוקטובר  המשמר הסובייטי  עיטור הדגל האדום של העמל  תג הפציעה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטניסלב רוסטוצקי (ברוסית: Станислав Иосифович Ростоцкий;‏ 21 באפריל 1922 – 10 באוגוסט 2001) היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
הוא בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1974), חתן פרס ברית המועצות (1970, 1975) ופרס לנין (1980).
על פעילותו הציבורית רוסטוצקי קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום ועוד.
ביוגרפיה

סטניסלב רוסטוצקי נולד בעיר ריבינסק (מחוז ירוסלבל) למשפחת רופא בעל שורשים פולנים. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספרות ופילוסופיה במוסקבה. לרוסטוצקי היו בעיות בעמוד השדרה ולכן הוא שוחרר מגיוס חובה. למרות זאת, בפברואר 1942 הוא גויס לצבא אדום ובעקבות בעיות בריאות הוצב ביחידה עורפית. לאור בקשותיו בספטמבר 1943 הוא עבר ליחידה קרבית ונשלח לחזית מלחמת העולם השנייה. ב-11 בפברואר 1944 רוסטוצקי נפצע קשה ולאחר תקופת החלמה שוחרר מהצבא והוכר כנכה.
בספטמבר 1944 רוסטוצקי החל את לימודיו ב-VGIK אצל גריגורי קוזינצב. במקביל ללימודים הוא עבד ולכן תקופת לימודים התארכה ל-7 שנים. עבודת הגמר של רוסטוצקי לא הועברה להקרנה מסיבות פוליטיות. בשנת 1955 רוסטוצקי ביים סרט על חיי הקולחוז הסובייטי. לאחר הקרנתו לעסקני קולנוע סובייטי הסרט נאסר להקרנה ואף הייתה סכנה שלרוסטוצקי לא יורשו להמשיך בבימוי סרטים נוספים. באופן מפתיע ניקיטה חרושצ'וב אהב את הסרט הוא הוצא להקרנות. לאחר מספר שנים הסרט בכל זאת הורד מהקרנות בבתי הקולנוע הסובייטים.
בחלק משמעותי של סרטיו, רוסטוצקי היה גם תסריטאי.
החל משנת 1975 הוא היה 5 פעמים יושב ראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות רוסטוצקי לא ביים אף סרט. הוא נפטר בשנת 2001 מהתקף לב.
פילמוגרפיה (חלקית)

1968 - "נחיה ונגיע ליום שני" (Доживём до понедельника), היה סרט השנה בברית המועצות, קיבל פרס ברית המועצות
1972 - הזריחות כאן שקטות (А зори здесь тихие), היה סרט השנה בברית המועצות ומועמד לפרס אוסקר, קיבל פרס ברית המועצות
1977 - "בים הלבן בעל האוזן השחורה" (Белый Бим Чёрное ухо), היה סרט השנה בברית המועצות ומועמד לפרס אוסקר, קיבל פרס לנין
משפחה

רוסטוצקי התחתן עם נינה מנשיקובה. היא הייתה שחקנית קולנוע ושותפה בחלק מהסרטים של בעלה. מנשיקובה נפטרה בשנת 2007.
בנם אנדריי רוסטוצקי היה איש פעלולים ונהרג במהלך הנכה לאחד הפעלולים.
פאבל סאדירין

פאבל פיודורוביץ' סאדירין (ברוסית: Павел Фёдорович Садырин;‏ 18 בספטמבר 1942 – 1 בדצמבר 2001) היה כדורגלן ומאמן סובייטי-רוסי.
קריירה

סאדירין שיחק בעמדת הקשר במועדונים זבזדה פרם ובזניט לנינגרד. כמאמן, הוא הוביל את זניט לאליפות ברית המועצות היחידה שלהם בעונת 1984. בשנת 1991 הוא זכה בגביע ובתואר הסובייטי האחרון עם צסק"א מוסקבה. סאדירין גם העפיל פעמיים לליגת העל: עם צסק"א (בשנת 1989) ועם זניט (בשנת 1995) ובשתי הקבוצות הוא נחשב לאגדה.
סטדירין שימש גם כמאמן נבחרת רוסיה בשנים 1992–1994 והוביל את רוסיה להשתתפות במונדיאל 1994.
בשנת 2001 הוא הלך לעולמו ממחלת הסרטן.
תארים

אליפות ברית המועצות: 1984
הסופר קאפ הסובייטי: 1985
אליפות ברית המועצות: 1991
הגביע הסובייטי: 1991
הערות שוליים

↑  Trifonov, Dmitry (12 בינואר 2017). "Soviet Union and Russian National Team Players' Appearances in the World Cup Finals". RSSSF. {{cite web}}:  (עזרה)
| נבחרת רוסיה – מונדיאל 1994 |
| --- | --- | --- |
|  1 צ'רצ'סוב •  2 קוזנצוב •  3 גורלוקוביץ' •  4 גליאמין •  5 ניקיפורוב •  6 טרנבסקי •  7 פיאטניצקי •  8 פופוב •  9 סלנקו •  10 קרפין •   11 בסצ'סטניך •  12 טטרדזה • 13 בורודיוק •  14 קורנייב • 15 רדצ'נקו • 16 חרין • 17 צימבלר • 18 אונופקו • 19 מוסטובוי • 20 לדיאחוב • 21 חלסטוב • 22 יוראן • מאמן: סאדירין |  1 צ'רצ'סוב •  2 קוזנצוב •  3 גורלוקוביץ' •  4 גליאמין •  5 ניקיפורוב •  6 טרנבסקי •  7 פיאטניצקי •  8 פופוב •  9 סלנקו •  10 קרפין •   11 בסצ'סטניך •  12 טטרדזה • 13 בורודיוק •  14 קורנייב • 15 רדצ'נקו • 16 חרין • 17 צימבלר • 18 אונופקו • 19 מוסטובוי • 20 לדיאחוב • 21 חלסטוב • 22 יוראן • מאמן: סאדירין | רוסיה |
גיביון

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1995 (בן 29) לונג ביץ', ארצות הברית 
 שם לידה:  Giveon Dezmann Evans 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2018 
 מקום לימודים:  התיכון הפוליטכני של לונג ביץ' 
 סוגה:  R&B עכשווי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  אפיק רקורדס 
 www.giveonofficial.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גיביון דזמן אוונס (באנגלית: Giveon Dezmann Evans; נולד ב-21 בפברואר 1995), הידוע בשמו הפרטי גיביון (Giveon), הוא זמר ופזמונאי R&B אמריקאי.
ביוגרפיה

אוונס נולד ב-21 בפברואר 1995 בלונג ביץ' שבקליפורניה. בן לאם חד הורית ולו שני אחים. הוא הבין את תשוקתו למוזיקה בגיל צעיר ולעיתים קרובות שר במסיבות יום הולדת. הוא למד בבית הספר התיכון הפוליטכני של לונג ביץ', ועשה תוכנית לחינוך מוזיקלי במוזיאון גראמי בגיל 18.
בשנת 2020, זכה לפרסום כאשר התארח בשירו של הראפר דרייק "Chicago Freestyle", שהגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד הבילבורד הוט 100. באותה השנה, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, Take Time, תחת חברות התקליטים אפיק רקורדס ונוט סו פאסט. המיני-אלבום הגיע לצמרת מצעד ה-Heatseekers של הבילבורד וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל "Heartbreak Anniversary" שזכה להצלחה במצעדי המוזיקה. באוקטובר 2020 הוציא מיני-אלבום נוסף בשם When It's All Said and Done. בנובמבר 2020 הוכרז כי גיביון מועמד עם מיני-אלבומו Take Time לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
ב-12 במרץ 2021 הוציא גיביון אלבום אוסף בשם When It's All Said and Done... Take Time, המשלב את שני מיני-אלבומיו, ומכיל שיר נוסף בשם "All to Me". בשנה זו התארח בשירו של הזמר ג'סטין ביבר "Peaches" לצד דניאל סיזר. השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
הוא נכלל ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022.
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2021: When It's All Said and Done... Take Time
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2020: Take Time
2020: When It's All Said and Done
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס הווידאו קליפים של MTV | האפרוביטס הטוב ביותר | "Last Heartbreak Song" (איירה סטאר בהשתתפות גיביון) | מועמדות |  |
נבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד

| --- | --- |
גרמניה המזרחית
 מידע כללי
 התאחדות:  פדרציית הכדוריד המזרח גרמנית
 מאמן:  Heinz Seiler 
 מירב השערים:  פרנק-מיכאל וול - 1338
 מירב ההופעות:  פרנק-מיכאל וול - 313
 
 אליפות העולם בכדוריד
 הופעות:  8 (הראשונה ב-1958)
 ההישג הטוב:   (1970,1974)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  3 (הראשונה ב-1972)
 ההישג הטוב:   ‏(1980)
 
נבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד הייתה הנבחרת לאומית של גרמניה המזרחית. הנבחרת הייתה בין החזקות בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר זכתה במספר מדליות באליפות העולם בכדוריד ובאליפות אולימפית.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 - תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ספורטאי מזרח גרמניה היו חלק של נבחרת גרמניה בכדוריד ביחד עם נציגי גרמניה המערבית. הנבחרת הפסיקה להתקיים עם איחוד גרמניה, שחקניה החזקים השתלבו בנבחרת גרמניה בכדוריד.
הישגי הנבחרת

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | אולימפיאדה | אליפות העולם |
| 1964 |  | 10 |
| 1967 |  | 9 |
| 1970 |  | 2 |
| 1972 | 4 |  |
| 1974 |  | 2 |
| 1976 | 1 |  |
| 1978 |  | 3 |
| 1980 | 1 |  |
| 1982 |  | 6 |
| 1984 | לא השתתפה |  |
| 1986 |  | 3 |
| 1988 | 7 |  |
| 1990 |  | 8 |
רון עמיקם

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1964 (בן 60) מונטווידאו, אורוגוואי
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 עיסוק:  עיתונאי
 תחום סיקור:  ספורט
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  רון-עמיקם-Ron-Amikam-884496548237703
 טוויטר:  ronamikam
רון עמיקם (נולד ב-28 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

עמיקם נולד במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בזמן עבודתו של אביו, הרצל עמיקם (ורהפטיג) כקונסול ישראל במדינה. במסגרת עבודתו של אביו, שהה עמיקם גם במוסקבה 8 חודשים, שם שימש אביו בתור מזכיר שלישי בשגרירות ישראל, עד לגירוש הדיפלומטים הישראלים בעקבות מלחמת ששת הימים. לאחר מכן שבה המשפחה לישראל והתמקמה בבת ים. עמיקם הוא בוגר תיכון שז"ר שבעיר. את שירותו בצה"ל עשה ביחידה 8200, שם סיים שירות בן 5 שנים. בתפקידו האחרון היה משנה לרמ"ד תקציבים באמ"ן. השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
עוד במהלך שירותו הצבאי ב-1985 החל עמיקם לכתוב במדור הספורט של עיתון "חדשות", תחת העורך אבי רצון, ותחת שם העט "רון בן הרצל", במטרה למנוע לזות שפתיים במקום שירותו הצבאי. עמיקם הפך לכתב המסקר של בית"ר ירושלים, ובשנת 1987 כתב את ספר האליפות של הקבוצה בהוצאת "המכפלה".
ב-1989 עבר עם מרבית מדור הספורט של "חדשות" לעיתון הניסיוני "עולם הספורט" (כונה גם כ"העיתון הוורוד"), אותו הוציא איש העסקים אריה גנגר. ב-1990 הצטרף ל"ספורט מעריב", שם סיקר מספר תחומים עד שקיבל ב-1993 מחדש את סיקור בית"ר ירושלים וכן את הנבחרת הלאומית. במסגרת עבודתו ב"מעריב" כתב עמיקם בתחומים נוספים ובין השאר את טור התוכחה תחת הכותרת "עזה של גוש דן", שהתייחס למהומות שהתרחשו בבת ים בעקבות רצח הלנה ראפ ב-1992, טור אשר גרר תגובות נזעמות בקרב תושבי העיר.
בין חשיפותיו כעיתונאי, חשף עמיקם את סרט ההקלטה בפרשת ניסיון הטיית המשחק בין מכבי אחי נצרת למכבי כפר כנא בליגה הלאומית ב-2003, חשיפה אשר הביאה להפחתת נקודות לאחי נצרת בליגת העל.
ב-2008 יזם וערך את "ספר מלכים" (בהוצאת "מדיה 41"), אשר סיקר את 100 הכובשים הגדולים בכדורגל הישראלי בכל הזמנים, פרויקט כתיבה בו השתתפו 100 כותבים שונים ביניהם חיים גורי, קובי ניב, יוסי שריד, יאיר שטרן, ארי פולמן ועוד. עמיקם היה גם אחד מכותבי הספר "אני אוהב אותך בית"ר" (2007) ואחד מכותבי הספר "100 הגדולים" (2017).
עמיקם עוסק בכתיבת ביוגרפיות אישיות. בין השאר חיבר את הביוגרפיות של יצחק שניאור, אלי אוחנה, אמציה לבקוביץ', זאב זלצר ואבינועם עובדיה, אשר יצאו לאור במסגרות פרטיות.
ב-2012 סיים את עבודתו ב"מעריב", אולם בהמשך שב לעבוד בעיתון כפרילנסר. בין השנים 2012–2016 כתב עמיקם בגלובס.
ב-1996 החל את דרכו הטלוויזיונית כמגיש פינה בתוכנית "ספורטי.וי" בטלוויזיה החינוכית, וב-1997 נמנה עם ראשוני הכתבים בתוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט שם עבד ככתב עד לשנת 2002. עמיקם היה מיוצרי הסדרה "אהבת חיי", אשר שודרה בערוץ הספורט וסיקרה את קבוצות האוהדים בישראל. כיום משמש עמיקם כחבר פאנל בתוכנית "מגרש פתוח" בערוץ הספורט.
ב-2004 היה חבר בוועדה שהקים משרד החינוך לבחירת מדליקי המשואות, שייצגו באותה שנה את הספורט הישראלי.
כאוהד מכבי יפו, היה עמיקם אחד משבעת מייסדי מיזם האוהדים "מכבי קביליו יפו", והמנכ"ל הראשון של קבוצת האוהדים, תפקיד אותו מילא בהתנדבות. כיום הוא חבר עמותה מן המניין ומנהל האקדמיה לנוער של המועדון.
בין 2014 ל-2020 שימש כעורכו של המגזין "גולאסו" בהוצאת "ג'וניור מדיה", מגזין דו-חודשי לילדים ונוער בנושאי כדורגל. מאז 2020 עורך במעריב.
חיים אישיים

עמיקם נשוי לאילה, מעצבת גרפית, אותה הכיר במהלך עבודתו בעיתון "עולם הספורט". לזוג נולדו שני ילדים והמשפחה מתגוררת בפתח תקווה.
עמיקם מגיע ממשפחה ענפה. אביו, הרצל עמיקם, היה איש לח"י, מוסד ונתיב. דודו היה דוד ורהפטיג, נציב בית"ר האחרון בלטביה, אסטוניה ופינלנד. בן דודה של סבתו היה הצייר אבל פן. בני דודתה של אמו, היו המחזאי נסים אלוני והשופט שאול אלוני. על שם אב סבו, שאול גרשון, קרוי בית הקברות קריית שאול. בן דודו הוא מאמן הכדורסל פיני גרשון.
הערות שוליים

↑  רון עמיקם, ‏ויהי אורי: התמונות והסיפורים מאחורי האליפות ה-1 של בית"ר ירושלים, באתר מעריב אונליין, 28 באפריל 2017
↑  ספר מלכים, באתר סימנייה
↑   איזהו גיבור? הכובש, בעיתון מקור ראשון, 23 במאי 2008
↑  רון עמיקם, מאיר גבאי, רוני דיאון, אני אוהב אותך בית"ר: תולדות בית"ר ירושלים, הוצאת מדיה, 2007
↑  100 הגדולים בכדורגל הישראלי, באתר סימנייה
↑  רון עמיקם, ‏סיגריות, זאת הבעיה של הכדורגל הישראלי?, באתר גלובס, 14 במרץ 2014
↑  אביעד פוהורילס, כולנו בולגרים: הסיפור של מכבי קביליו יפו, באתר nrg‏, 14 באוקטובר 2011
↑  הרצל עמיקם, באתר הלח"י
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475123505171  LCCN: n2008039091  VIAF: 41313432   WorldCat (עם VIAF): 41313432
קיריל פסיון

קיריל ואדימוביץ' פסיון (באוקראינית: Кіріл Вадимович Фесюн; נולד ב-7 באוגוסט 2002 בצ'רניהיב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת קולוס מליגת העל האוקראינית.
קריירת מועדונים

פסיון גדל במחלקת הנוער של יוניסט צ'רניהיב. ב-8 באוגוסט 2019 חתם בוורסקלה פולטבה מליגת העל האוקראינית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 במרץ 2021 חתם פסיון בקולוס מליגת העל האוקראינית. ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על אינהולץ פטרובה במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית

פסיון נכלל בסגל נבחרת אוקראינה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של אוקראינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

↑  Ruslan Rotan announces the composition of the Ukrainian Olympic team for the 2024 Summer Games באתר dynamo.kiev.ua, ‏ 3 ביולי 2024 (באנגלית)
| נבחרת אוקראינה – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ירמקוב •  2 קרופסקי •  3 מרטיניוק •  4 טלוביירוב •  5 רובצ'ינסקי •  6 סיץ' •  7 אוצ'רטקו •  8 מיכאילנקו •  9 קרסנופיר •  10 בראהרו •   11 קהלאן •  12 פסיון • 13 סאליוק •  14 סיקאן • 15 ולטן • 16 בטהוב • 17 פדור • 18 קריסקיב • מאמן: רוטאן |  1 ירמקוב •  2 קרופסקי •  3 מרטיניוק •  4 טלוביירוב •  5 רובצ'ינסקי •  6 סיץ' •  7 אוצ'רטקו •  8 מיכאילנקו •  9 קרסנופיר •  10 בראהרו •   11 קהלאן •  12 פסיון • 13 סאליוק •  14 סיקאן • 15 ולטן • 16 בטהוב • 17 פדור • 18 קריסקיב • מאמן: רוטאן | אוקראינה |
ציון אמיר

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1955 (בן 69) פרוזדור ירושלים, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים)
 תחומי מחקר:  משפט פלילי 
 
ציון אמיר (נולד ב-5 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ישראלי, העוסק בתחום המשפט הפלילי.
ביוגרפיה

אמיר נולד כציון עמר במעברה בפרוזדור ירושלים, אחד משבעה ילדים של יוסף ופריחה עמר שעלו מקזבלנקה שבמרוקו. בגיל שנה עברה משפחתו לשדרות, אמו עבדה במפעל "עוף-קור", ואביו כשומר באתרי בנייה ובעבודות שונות בקיבוצי הסביבה. לאחר מות אחיו שמעון עמר במהלך שירותו הצבאי ב-1967, עברה המשפחה לאשדוד ואמיר עבר לפנימייה הדתית גבעת וושינגטון בקבוצת יבנה. בגיל 16 שינה את שם משפחתו מעמר לאמיר. הוא שירת בצה"ל בחיל האוויר.
למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, התמחה במשרד ליבליך-מוזר, ולאחר מכן אצל עורך הדין צבי לידסקי.
לאורך השנים ייצג אישי ציבור רבים שהואשמו בעבירות פליליות, בהם נשיא המדינה משה קצב, השר גונן שגב, חבר הכנסת לשעבר מיכאל בן ארי, ראשי הערים אורי לופוליאנסקי, יצחק אוחיון, מוטי מלכה וכן דודו טופז ואלי טביב. בנוסף ייצג עבריינים בולטים כגון האחים פריניאן, אבי ואסי אבוטבול.
אמיר ייצג נאשמים יהודים בפעולות טרור בהם חברי כנופיית ליפתא, שביקשו לפוצץ את מסגדי הר הבית ב-1984, תיק שהיווה את חשיפתו הפומבית הבולטת הראשונה, את מבצע הטבח בצומת גן הוורדים, עמי פופר, את דרור עדני שהורשע בקשירת קשר לרצח יצחק רבין, נאשם שזוכה מאשמת חברות במחתרת בת עין, קטין שהורשע ברצח מוחמד אבו ח'דיר ועצור בחשד למעורבות בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא.
הוא כיהן בעברו כיו"ר נשיאות בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל. במרץ 2016 מונה אמיר ליושב ראש הוועדה המייעצת לענייני פליטים לשר הפנים.
בשנת 2018 נכלל שמו לראשונה, ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון כמועמד מטעם לשכת עוה"ד.
ב-2019 התמודד על תפקיד יושב ראש לשכת עורכי הדין, אך הפסיד בבחירות לאבי חימי.
חיים אישיים

אמיר היה נשוי לגליה, בתו של חבר הכנסת לשעבר אריאל וינשטיין, ולזוג שלושה ילדים משותפים. השניים התגרשו לאחר 13 שנות נישואין.
הערות שוליים

↑  רינה מצליח, ‏פגוש את העיתונות - 11.5.2016, באתר ‏מאקו‏, 5 בנובמבר 2016
↑  זיו עדקי, פרקליט בצמרת, אתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  גלעד גרוסמן‏, עו"ד ציון אמיר: "זו הייתה שליחות לייצג את קצב", באתר וואלה, 24 באוגוסט 2013
↑  ענת שיחור-אהרונסון, "גונן שגב הודה בלב כבד", באתר nrg‏, 27 בפברואר 2005
↑  מערכת וואלה! חדשות‏, המשטרה: "יש ראיות - ראש עיריית פ"ת קיבל שוחד", באתר וואלה, 27 במרץ 2011
↑  תומר זרחין, פרשת עבירות המין בקרית מלאכי: עו"ד אמיר העיד לאחר שהמתלוננת חשפה שפנתה אליו, באתר הארץ, 11 במאי 2012
↑  סניגורו של טופז: "טלטלוהו בלי רחמים - והרגו אותו", באתר ‏מאקו‏, 20 באוגוסט 2009
↑  עזרי עמרם, ‏שישה חודשי שירות לאלי טביב שהורשע בגרימת חבלה לאוהד, באתר ‏מאקו‏, 2 במרץ 2015
↑  מירב לוי, החשד: משפחת אברג'יל ניסתה לחסל את אסי אבוטבול בפראג, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באוגוסט 2004
↑  עו"ד אמיר חלה, והדיון במשפט רענן לוי נדחה, באתר וואלה, 25 במרץ 2008
↑  שמעון איפרגן וורד לוביץ', דרור עדני השתחרר מהכלא: "אני דרייפוס 2000", באתר ynet, 24 ביולי 2002
↑  חדשות נענע, נאשם המחתרת יוסי בן-ברוך זוכה מכל אשמה, באתר nana10‏, 23 בדצמבר 2003
↑   ניר חסון, שני הקטינים הורשעו ברצח אבו חדיר; נדחתה ההכרעה בעניין הנאשם המרכזי, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2015
↑  יואב זיתון, אלישע בן קימון ורותם אליזרע, הותר לפרסום: נעצרו יהודים בחשד לרצח משפחת דוואבשה, באתר ynet, 3 בדצמבר 2015
↑  ועדת המינויים בראשות השופט יעקב טירקל אישרה היום פה אחד את מינויו של עו"ד ציון אמיר לעמוד בראש בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין, אתר לשכת עורכי הדין בישראל, 4 במרץ 2014
↑  בג"ץ 3736/16 משרד תומר ורשה - עורכי דין נ' שר הפנים
↑  בין מועמדי לשכת עוה"ד לעליון: פליליסט מפורסם ושופט מוסלמי, באתר ynet, 7 בינואר 2018
דניס פנקראטוב

דניס ולדימירוביץ' פנקראטוב (באנגלית: Denis Pankratov, ברוסית: Панкра́тов, Дени́с Влади́мирович, נולד ב-4 ביולי 1974) הוא שחיין עבר רוסי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחים ל-100 ול-200 מטר פרפר.
התפרסם בגלל שחייתו המיוחדת, צלילה של 25 מטר בבריכה הראשונה ואחר כך צלילה נוספת של 15 מטר בבריכה השנייה. הוא התאמן יחד עם יבגני סאדוביי אלוף אולימפי ושיאן עולם גם כן.
ביוגרפיה

פנקראטוב נולד בוולגוגרד, ברית המועצות. כבר בגיל 16 בשנת 1990 ואחר כך גם בשנת 1991 זכה באליפות אירופה בשחייה לנוער במשחי הפרפר.
התחרות הבינלאומית הראשונה שלו כבוגר הייתה באולימפיאדת ברצלונה (1992) שם סיים פנקראטוב במקום השישי ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.98 דקות. המנצח היה השחיין האמריקאי מלווין סטיוארט שקבע שיא אולימפי חדש 1:56.26 דקות.
שנה מאוחר יותר בשנת 1993 באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, בריטניה זכה פנקראטוב במדליית הזהב הבינלאומית הראשונה שלו, ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.25 דקות, לפני השחיין הצרפתי פרנק אספוזיטו (1:58.88 דקות). הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.43 שניות, שתי מאיות השנייה לאט מהמנצח הפולני ראפאל סצ'וקאלה 53.41 שניות. בנוסף, הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.90 דקות לפני הונגריה (3:40.97 דקות) ובריטניה (3:41.66 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 הוא הוכיח את עליונותו כשזכה במדליית זהב ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.54 דקות לפני השחיין מניו זילנד דניון לואדר (1:57.99 דקות). ב-100 מטר פרפר הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 53.68 שניות אחרי המנצח ראפאל סצ'וקלה (53.51 שניות) והשוודי לארס פרולאנדר (53.65 שניות). בנוסף הוא זכה בשתי מדליות כסף במשחי שליחים ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.28 דקות אחרי האמריקאים (3:37.74 דקות) ולפני ההונגרים (3:39.47 דקות) וכן ב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:18.13 דקות אחרי המנצחים השוודים (7:17.74 דקות) ולפני גרמניה (7:19.10 דקות).
ביוגרפיה > שיא עולם

בתחרות בצרפת, ביוני 1995 קבע לראשונה פנקראטוב שיא עולם חדש ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.22 דקות, שיפור לשיאו של מלווין סטיוארט (1:55.69 דקות). אחר כך באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט 1995, במשחה ל-100 מטר פרפר קבע פנקראטוב שיא עולם חדש וזכה במדליית זהב בתוצאה של 52.32 שניות. הוא ניפץ את שיאו של פאבלו מוראלס שהחזיק מעמד 9 שנים ועמד על 52.84 שניות. היה זה שיפור משמעותי לשיא הקודם. באותה תחרות הוא זכה בעוד שתי מדליות זהב אחת ב-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.34 דקות והשנייה ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.11 דקות.