stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליצ'ה, נסיכת פארמה
משפחתה

ב-11 בינואר 1868 התחתנה אליצ'ה עם פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
לאופולד פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1868–1935)
לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה (1870–1947)
יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1872–1942)
פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1874–1948)
היינריך פרדיננד סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1878–1969)
אנה מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1879–1961)
מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה (1881–1965)
גרמנה, ארכידוכסית אוסטריה (1884–1955)
רוברט פרדיננד זלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1885–1895)
אגנס מריה, ארכידוכסית אוסטריה (1891–1945)
אלברטה

ערך זה עוסק בפרובינציה של קנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אלברטה (באנגלית ובצרפתית: Alberta, ‏האזנהקובץ:En-ca-Alberta.ogg‏Ⓘ‏) היא אחת מפרובינציות קנדה. בירתה היא אדמונטון. העיר הגדולה ביותר בפרובינציה היא העיר קלגרי. בפרובינציה מתגוררים 4,067,175 תושבים (2016), 81% מתוכם מתגוררים בערים, ו-19% באזורים כפריים.
מקור השם

אלברטה נקראת על שם לואיז קרוליין אלברטה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1848–1939), בתה הרביעית של המלכה ויקטוריה. הנסיכה לואיז הייתה אשתו של ג'ון קמפבל, דוכס ארגייל, מושל קנדה בין השנים 1878–1883.
על שמה של הנסיכה קרוי גם אגם לואיז.
גאוגרפיה

שטחה של אלברטה הוא 661,190 קילומטר רבוע. היא גובלת בדרום בארצות הברית (במדינת מונטנה) לאורך קו רוחב 49°, בצפון לאורך קו רוחב 60° בטריטוריות הצפון-מערביות. במזרח גובלת אלברטה בפרובינציית ססקצ'ואן לאורך קו האורך 110° מערב. במערב גובלת אלברטה בקולומביה הבריטית, בגבול אשר בדרום מתעקל לאורך הרי הרוקי ובצפון מתאחד עם קו האורך 120° מערב.
פרובינציית אלברטה שופעת נהרות ואגמים, למעט בחלקה הדרומי.
באלברטה שני אגמים גדולים:
אגם קלייר ששטחו 1,436 קמ"ר.
ימת העבדים הקטנה (Lesser Slave Lake) ששטחה 1,550 קמ"ר.
בנוסף, חלקה המערבי של ימת אתבסקה ששטחה 7,898 קמ"ר נמצא באלברטה מזרחית לאגם קלייר. מלבד שלושה אגמים אלה, באלברטה עשרות אגמים ששטחם קטן מ-260 קמ"ר.
האקלים בצפונה של אלברטה שונה מהאקלים בדרומה. הצפון הרבה יותר קר, בעוד שהדרום הוא בעל אקלים כמעט מדברי בלא משקעים בקיץ, ובעל טמפרטורות יחסית גבוהות בקיץ (עד 35° מעלות צלזיוס) וחורפים קרים (35°- מעלות בחורף). בחודשי הקיץ תוקפות את אלברטה סופות טורנדו וכן סופות רעמים.
בירתה של הפרובינציה, אדמונטון, שוכנת במרכז הפרובינציה. בדרומה של אלברטה נמצאת קלגרי, וסביבה נמצאים אזורי גידול בקר.
הטמפרטורה הממוצעת של החורף באלברטה היא 10°- מעלות בדרומה של הפרובינציה ו-24°- מעלות בצפונה. בקיץ הטמפרטורות הממוצעות נעות בין °13 מעלות בהרי הרוקי ל-18° מעלות בערבות הדרומיות.
דמוגרפיה

אוכלוסיית הערים הגדולות באלברטה
| עיר | 2011 | 2001 | 1996 |
| --- | --- | --- | --- |
| קלגרי (1) | 1,096,833 | 878,866 | 768,082 |
| אדמונטון (2) | 812,201 | 666,104 | 616,306 |
| מחוז סטרתקונה (2) | 75,949 | 71,986 | 64,176 |
| רד דיר | 90,564 | 67,707 | 60,080 |
| לתברידג' | 83,517 | 67,374 | 63,053 |
| סנט אלברט (2) | 61,466 | 53,081 | 46,888 |
| מדיסין הט | 60,005 | 51,249 | 46,783 |
| גרנד פריירי | 55,032 | 36,983 | 31,353 |
כלכלה

כלכלת אלברטה מבוססת בעיקר על חקלאות ומשאבי טבע, ובמידה נמוכה יותר על תעשייה ומגזר השירותים. במערב הפרובינציה, הרי הרוקי מושכים תיירים רבים.
כלכלת קנדה זקוקה לכלכלת אלברטה במידה ניכרת, שכן בשטחי הפרובינציה נמצאים מאגרי נפט גולמי וגז טבעי, והיא המפיקה הגדולה ביותר של נפט וגז טבעי בקנדה.
בשל היותה מישורית ברובה, למעט הרי הרוקי במערב, במרכזה וצפונה קיימים גידולים חקלאיים רבים, כגון חיטה וקנולה. בפרובינציה מגדלים למעלה מ-5 מיליון ראשי בקר, שמיוצאים לכל אמריקה הצפונית.
כלכלה > משאבי טבע

אלברטה היא המפיקה הגדולה ביותר של נפט גולמי ושל גז טבעי בקנדה. היא גם המפיקה הגדולה בעולם של ביטומן מחולות זפת. חולות הזפת של אלברטה עשירים מאוד ומכילים כ-10% ביטומן. משערים כי משדות הנפט של אלברטה ניתן להפיק מעל 315 מיליארד חביות נפט.
כריתת עצים נפוצה מאוד, בעיקר ביערות של צפון הפרובינציה.
כלכלה > חקלאות

כלכלת פרובינציית אלברטה מתבססת בעיקר על חקלאות, באלברטה מגדלים מעל 5 מיליון ראשי בקר. אלברטה מייצאת בקר לכל רחבי העולם, ולמעלה ממחצית תצרוכת הבשר של קנדה גדלה באלברטה.
באלברטה מגדלים ביזונים לבשר וכן כבשים לבשר ולצמר.
הגידולים העיקריים של אלברטה הם חיטה וקנולה וכן מגדלים באלברטה סוגי דגנים נוספים.
עיקר גידול הדבורים לדבש בקנדה מתבצע באלברטה, כאשר בחורף מכניסים הכוורנים את כוורות הדבורים לתוך בניינים מיוחדים. בקיץ מעבירים את הכוורות לצפונה של המדינה על מנת שהדבורים ייצרו דבש מפרחי התלתן ועשב האש הגדל בצפון המדינה. גידול הקנולה מחייב האבקה על ידי דבורים ולכן מעבירים את כוורות הדברים לשדות הקנולה כאשר אלה פורחים.
כלכלה > תעשייה ושירותים

התעשייה באלברטה אינה מפותחת למדי, והיא קיימת באופן חלקי באזורים הכפריים של המדינה. כמו כן בערים רד דיר ואדמונטון ממוקמים בתי זיקוק לנפט.
מגזר השירותים ממוקם בהיקף קטן בערים הגדולות, רובו בקלגרי.
כלכלה > תיירות

מעל 1.2 מיליון תיירים מגיעים לאלברטה מדי שנה כדי לצפות במנוסת הבהלה של קלגרי. במשך 10 ימים נחגג בקלגרי פסטיבל המערב הפרוע (רודיאו), שבמסגרתו נערכת מנוסת הבהלה של הבקר.
בתחומי הפרובינציה שוכנים חלק מהרי הרוקי הקנדיים, ונמצאים בהם הפארק הלאומי באנף והפארק הלאומי ג'ספר, שמושכים אליהם כחמישה מיליון בשנה, בחורף לתיירות סקי, ובקיץ למטיילים. בפארקים מסלולי הליכה רבים. בין האטרקציות העיקריות, ניתן למנות את אגם לואיז, הר אידית' קאוול ושדה הקרח קולומביה.
באלברטה יש תיירות ציד ודיג ענפה, המאפשרת לתיירים להשתתף בענפי ספורט אלה.
ממשל

שיטת הממשל באלברטה היא שיטה פרלמנטרית דמוקרטית. בית המחוקקים כולל בית אחד בלבד בו חברים 83 חברים. בראש הממשלה עומדת ראש השרים (Premier) דניאל סמית', מנהיגת המפלגה השמרנית המאוחדת, שהחליפה את ג'ייסון קני בתפקיד והושבעה באוקטובר 2022. מקום מושב הממשלה הוא בעיר אדמונטון.
עיקר הכנסות הפרובינציה מקורן במיסים המוטלים על נפט וגז טבעי המופקים בשטח הפרובינציה וכן במיסים על גידול בקר, וכריתת עצים. שיעור המיסים באלברטה הוא הנמוך ביותר בקנדה – ואלברטה היא הפרובינציה היחידה בלי מס ערך מוסף מקומי (אף שעל המוצרים עדיין מוטל החלק של מס הערך המוסף הפדרלי).
בבית הנבחרים של אלברטה מיוצגות ארבע מפלגות פוליטיות – המפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית (המפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית של אלברטה), המפלגה הליברלית של אלברטה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (המפלגה הדמוקרטית החדשה של אלברטה) ומפלגת ורד הבר (Wildrose Party) הקרויה על שם אחד הסמלים של אלברטה.
מפלגה קונסרבטיבית שמרנית נוספת – מפלגת האשראי הסוציאלי של אלברטה – שלטה באלברטה במשך שנים רבות עד שהתפרקה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר כישלון בבחירות למפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית. בנוסף מתפקדות באלברטה מספר מפלגות רשומות שאינן מיוצגות בפרלמנט.
תחבורה

באלברטה מעל ל-180,000 קילומטר של כבישים ודרכים, מהם כ-50,000 קילומטר של דרכים סלולות.
כביש מהיר אלברטה מס' 2 חוצה את אלברטה מצפון לדרום ועובר דרך לתברידג', קואוטס, קלגרי, רד דיר, אדמונטון ושם מתפצל לשתי דרכים מהירות – האחת מגיעה לגרנד פריירי ומחוז פיס ריבר והשנייה לפורט מקמרי.
לאלברטה שני כבישים החוצים אותה ממזרח למערב – הכביש הדרומי מהווה חלק מהכביש המהיר טרנס קנדה עובר דרך מדיסין האט, קלגרי והפארק הלאומי באנף, והכביש הצפוני (חלק מדרך מהירה ילוהד) עובר דרך לוידמניסטר במערב אלברטה, דרך אדמונטון ודרך הפארק הלאומי ג'ספר.
באלברטה שני שדות תעופה בינלאומיים – האחד באדמונטון והשני בקלגרי, כמו כן בפרובינציה מעל 9,000 ק"מ של מסילות ברזל.
תרבות

פסטיבל הפרינג' של אדמונטון הוא השני בגודלו בעולם (אחרי פסטיבל אדינבורו). כמו כן נערכים באלברטה פסטיבלים רבים של פולקלור ותרבות מקומות.
בקלגרי נערך פסטיבל קאריפסט – פסטיבל תרבות קריבי (שנערך גם בעיר טורונטו).
דת

רוב תושבי אלברטה הם נוצרים, מתוכם רובם נוצרים אוונגליסטים.
בדרום פרובינציית אלברטה מתגוררים מורמונים רבים, להם "מקדשים" בקארדסטון ובאדמונטון.
כמו כן יש באלברטה קהילות של אנאבאפטיסטים והוטרים.
באזור אדמונטון מתגוררים גם סיקים רבים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
האזור המהווה את פרובינציית אלברטה, והנמצא דרומית לקו רוחב 53° צפון היה חלק מאזור שנקרא ארץ רופרט (Rupert's Land) החל מהקמתה של חברת מפרץ הדסון בשנת 1670. בשנת 1731 החלו להגיע מתיישבים צרפתים לאזור והקימו את הקהילות של "לאק לה ביש" (Lac La Biche) ו"בוניוויל" (Bonnyville).
בשנת 1752 הוקם המוצב הצבאי "פור לה ג'ונקוורי" (Fort La Jonquière) בקרבת המקום בו נמצאת העיר קלגרי.
החברה הצפון מערבית שמרכזה היה במונטריאול שלטה בחלקה הצפוני של אלברטה עד שחברת מפרץ הדסון השתלטה על האזור. החוקר הראשון שחקר את האזור היה פטר פונד בשם החברה הצפון מערבית והוא הקים את פורט אתבסקה בשנת 1778. בשנת 1788 נבנה פורט צ'יוויאן על ידי רוברט מקנזי,
והמגלה אלכסנדר מקנזי, בן דודו של רוברט מקנזי, חקר את האזור לאורך נהר ססקצ'ואן וגילה את הנהר הקרוי על שמו נהר מקנזי.
מחוז אלברטה נוסד בשנת 1882 כחלק מהטריטוריות הצפון מערביות. בשנת 1905 קיבל המחוז מעמד של פרובינציה.
היסטוריה > אוכלוסיית הפרובינציה

אוכלוסיית אלברטה מאז שנת 1901:
| שנה | אוכלוסייה | אחוז מאוכלוסיית קנדה |
| --- | --- | --- |
| 1901 | 73,022 | 1.4 |
| 1911 | 374,295 | 5.2 |
| 1921 | 588,454 | 6.7 |
| 1931 | 731,605 | 7.0 |
| 1941 | 796,169 | 6.9 |
| 1971 | 1,627,874 | 7.5 |
| 1981 | 2,237,724 | 9.2 |
| 1986 | 2,365,825 | 9.3 |
| 1991 | 2,545,553 | 9.3 |
| 1996 | 2,696,826 | 9.3 |
| 2001 | 2,974,807 | 9.9 |
צמחייה ובעלי חיים > בעלי חיים

פרובינציית אלברטה כוללת שלושה אזורי אקלים: אזור תת-ארקטי, אזור מיוער, ואזור ערבות. באזורים אלה מתגוררים חיות בר רבות. בערבה המרכזית מתגוררים עדרים של ביזון אמריקאי. עדרים אלה כמעט נכחדו על ידי המתיישבים האירופאים הראשונים באזור, אשר צדו אותם בשל פרוותם, כספורט, וכן כאמצעי להרוס את תרבותם של האינדיאנים המקומיים. מאז המאה ה-20 מגדלים עדרים של ביזון בחוות ובשמורות טבע רבות באלברטה.
ביערות אלברטה מתגוררים טורפים רבים ובהם דוב גריזלי, ודובים שחורים, וכן זאבים מצויים, זאבי ערבות, שונרים ופומות.
מבין אוכלי העשב של האזור מצויים צבים, איילים קוראים, אנטילוקפרות, כבשים גדולי-קרניים, עיזי הרים, בואשים מפוספסים, ארנבים, קיפודים, וסנאים (הכולל בין היתר את המין סנאי דואה צפוני).
כמו כן מצוי באלברטה מין אחד של נחש ערבות ארסי (מין ממשפחת העכסנים).
במרכזה וצפונה של אלברטה נמצאים אתרי קינון של עופות נודדים רבים ובהם: ברווזים, אווזים, ברבורים ושקנאים. המקננים בקרבת האגמים הרבים המכסים את צפונה של אלברטה.
קונדורים, ניצים, ינשופים ועורבים מצויים במספרים גדולים באלברטה וכן ציפורים יותר קטנות האוכלות חרקים. באלברטה, בשל אקלימה הממוזג חרקים רבים (יתושים, זבובים, צרעות ודבורי בר. האגמים והנהרות הרבים מהווים בית גידול לצבי נהרות, צפרדעי עץ, סלמנדרות, דגי טרוטה, פיקרל, שטירל, ואף חדקן.
צמחייה ובעלי חיים > צמחייה

מרכזה וצפונה של אלברטה, שצמחייתה ערבתית, מתכסים עם בוא האביב בכלניות. את הקיץ מאפיינת פריחה של פרחים ממשפחת החמניות, המכסות את הערבות הגדולות של אזור זה בצבע צהוב וסגול. במהלך הקיץ פורחים צמחים עונתיים כגון מרווה, ותלתן. העצים המאפיינים את האזור הם עצים נשירים כגון צפצפה, שדר, ותרזה, וכן ערבות ושרכים. צפונית לנהר ססקצ'ואן צומחים יערות עד על פני אלפי קילומטרים רבועים, בעיקר של עצי לבנה וסוגים שונים של אורנים.
צמחייה ובעלי חיים > מאובנים

אלברטה עשירה במאובנים, בפרט של דינוזאורים. בין הדינוזאורים שנתגלו באלברטה ניתן למנות אלברטוזאורוס, טירנוזאור, טריצרטופס, סוגי צרטופסים שונים (כסמוזאורוס, סטירקוזאורוס, לפטוצרטופס ועוד) והדרוזאוריים שונים כגון אדמונטוזאורוס.

בנייני חווה באלברטה
אגם בואו וקרחון בואו בפארק הלאומי באנף
דוב גריזלי
שלד של טריצרטופס במוזיאון טירל המלכותי בדרומהלר, אלברטה
אייל זיסר

| --- | --- |

 לידה:  3 באפריל 1960 (בן 64) חיפה, ישראל
 ענף מדעי:  היסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מנחה לדוקטורט:  איתמר רבינוביץ'
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 בן או בת זוג:  שירלי שרון-זיסר 
 
אייל זִיסֶר (נולד ב-3 באפריל 1960) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, המכהן גם כסגן רקטור האוניברסיטה. בשנים 2015-2010 כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה. לשעבר ראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
חייו

אייל זיסר נולד בחיפה, בה גדל, ולמד בבית הספר הריאלי במגמה המזרחנית. בצבא שירת ביחידה 8200 של חיל המודיעין. עשה את רוב לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטת תל אביב. הוא למד לתואר הראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ובחוג לשפה ולספרות ערבית ועשה תואר שני בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון. את עבודת התזה עשה בהנחייתו של פרופסור איתמר רבינוביץ ועניינה הוא "המאבק הישראלי-ערבי על מי הירדן והמערכת הבין-ערבית". זיסר עשה את לימודי הדוקטורט בהנחיית איתמר רבינוביץ. נושא עבודת הדוקטורט היה: "אתגר העצמאות: לבנון בתקופת ממשלו של בשארה אל-ח'ורי (1943–1952)".
משסיים זיסר את הדוקטורט ב-1992 החל לעבוד כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכחוקר במרכז משה דיין באוניברסיטת תל אביב, שימש כראש החוג למזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטה. ב-1996 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל ועמית מחקר במכון הוושינגטוני למדיניות מזרח-תיכונית. הוא משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה. שירת כאזרח עובד צה"ל ביחידה 8200 בתפקיד יועץ והדריך בה קורסים. במאי 2010 נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב והחל לכהן בתפקיד זה ב-1 ביולי 2010. באוקטובר 2015 נבחר לכהן כסגן רקטור האוניברסיטה.
זיסר נשוי לפרופ' שירלי שרון-זיסר, מרצה בחוג לאנגלית באוניברסיטת תל אביב וראש החוג לשעבר, העוסקת בפסיכואנליזה לאקאניינית, ולזוג שלושה ילדים.
מחקריו

אייל זיסר חוקר את ההיסטוריה המודרנית של סוריה ולבנון. מחקריו עניינם ההיסטוריה של שלהי המאה ה-19 ומחצית המאה ה-20. פרסם מחקרים רבים שעניינם ההיסטוריה בת זמננו, כולל משטר, מדינה וחברה בסוריה ולבנון של ימינו אלה. הוא עוסק בהיסטוריה פוליטית של מערכות ממשל, שלטון, תהליכי קבלת החלטות, ממשק ממשל ויחסי ביטחון, אבל גם עוסק בהיסטוריה חברתית ותרבותית, למשל לאומיות בסוריה ולבנון, אסלאם, חברה וכלכלה וכדומה.
מחקריו > שלטון אסד בסוריה

הרבה ממחקרו של אייל זיסר הוקדש לשלטונו של חאפז אל-אסד ובמיוחד לשלהי שלטונו, עליהם כתב את הספר בעברית "סוריה של אסד - על פרשת דרכים" שראה אור ב-1999 ויצא לאור גם באנגלית בשנת 2000 לאחר שאסד הלך לעולמו בשם: "Asad's Legacy: Syria in Transition". ספרו השני על סוריה עסק בתקופת בשאר אל-אסד ושמו: "בשם האב: בשאר אל-אסד: שנים ראשונות בשלטון", והתפרסם ב-2004. מהדורה מעודכנת באנגלית ראתה אור ב-2007 בשם "Commanding Syria: Bashar al-Asad and the First Years in Power". פרט לשני ספרים אלה פרסם זיסר שורת מאמרים וכתבות על שלטונה של שושלת אסד, אישיות המנהיגים, מערכות כלכלה וביטחון, חברה וכן הלאה. לצד תולדותיה של סוריה תחת משטר אסד כתב ספר רחב יותר: "פניה של סוריה: חברה, משטר ומדינה", שראה אור בשנת 2003, ושעוסק בהיסטוריית ליבה של סוריה במאה השנים האחרונות, חברה וכלכלה, צבא ומדינה, לאורך מאה שנה. לספר קדמה שורת מאמרים בנושא.
מחקריו > סוריה

התמקדותו של זיסר בסוריה היא התמקדות בתופעה ההיסטורית של שלטונה של משפחת אסד, שהביא למפנה בתולדותיה של מדינה זו. הוא מתאר את סוריה שהפכה ממדינה חסרת יציבות שהפגינה חולשה כלפי חוץ ופנים, למדינה יציבה. אייל זיסר העמיק את ההבנה לגבי הגורמים להצלחת שושלת אסד מעבר ליד הברזל והברוטליות שזוהו תמיד כמאפייניו הבולטים של משטרו של חאפז אל-אסד. הוא הצביע על שורשים חברתיים והיסטוריים, מוקדי תמיכה במשטר, אופן התנהלותו של השליט ואישיותו, כמו גם התפתחות זהות מדינתית וביסוס מוסד המדינה. כל אלו נותנים הסברים עמוקים יותר להתנהלות סוריה.
זיסר מתמקד במחקריו באחת התופעות המרכזיות שהתרחשו בסוריה וענינה המהפך החברתי שבמסגרתו השתלטו הפריפריה והכפר על המרכז הסורי. תופעה זו אינה ייחודית לסוריה אלא התרחשה גם במדינות נוספות במזרח התיכון. זיסר מסביר זאת בכך שמפלגת הבעת' השכילה לקנות אחיזה באוכלוסייה הזו, להפוך למייצגת האולטימטיבית שלה, לגייסה למנגנוני המפלגה ולמערכות הביטחון וכוחות הצבא, ואף לפתוח בפניה נגישות למערכות ההשכלה במדינה. בכך יש כדי להסביר את התמיכה של אוכלוסייה זו במשטר וממילא, את היציבות שהצליח המשטר להקנות לסוריה. זיסר התמקד במחקריו במיוחד במורכבות שלטונו של חאפז אל-אסד בסוריה. על פי זיסר, אף על פי שבישראל נתפס אסד האב כמנהיג מוכשר ומוצלח הרי שהצלחתו לשרוד שנים כה רבות על כס השלטון נבעה במידה רבה מכישלון יריביו, ובכל מקרה את מחיר הישרדות המשטר שילמו תושביה של סוריה אשר נותרה מדינה מפגרת ונחשלת.
בנו של חאפז אל-אסד, בשאר אל-אסד, עלה לשלטון תוך שסימן שאלה מלווה את סיכויו לשרוד בשלטון לאורך זמן. חרף זאת הוא מחזיק מעמד. לדעת זיסר הישרדותו של בשאר היא הודות לדיבידנדים שנצטברו מתקופת שלטונו הממושכת של אביו, כמו הודות לטעויות של יריבו המרכזי של בשאר, ג'ורג' בוש. זיסר סובר כי במזרח התיכון מבקשים התושבים יציבות פוליטית-כלכלית ומפחדים משינוי. הכישלון של ארצות הברית בעיראק, האנרכיה וחוסר היציבות השוררים במדינה זו, כל אלו מביאים את האזרח הסורי להעדיף לדבוק במשטרו של בשאר מאשר להתמודד עם הבלתי נודע, עלייה של גורמי אסלאם קיצוני לשלטון או כאוס דוגמת עיראק.
מחקריו > יחסי ישראל-סוריה

זיסר טוען כי ישראל וסוריה רואות זו את זו בתמונת מראה, כלומר סוריה רואה את ישראל כפי שישראל רואה את סוריה. לדעתו הסורים תופסים את ישראל כתוקפנית ובאופן כזה הם זוכרים ומנתחים את אירועי 1967, 1973 ואת 1982. באשר לתהליך השלום מסביר זיסר כי סוריה נכונה אומנם להגיע להסכם שלום עם ישראל אך אין בה הנחישות והרצון לעשות מעשה, דוגמת מעשהו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת. דבר זה מסביר לדעתו את הקושי בקידום תהליך מדיני עם הסורים.
מחקריו > פניה של סוריה: חברה, משטר ומדינה

ספרו זה של אייל זיסר הוא ניסיון לתת מענה לחידה הסורית, לחדור לעומקם של שורשיה של החברה ושל המדינה הסורית ולבדוק את מהלך התפתחותה. הספר עוסק בהצלחתה של המדינה הטריטוריאלית הסורית לשרוד ואף לבסס עצמה במרחב אשר סביב לה וקודם לכל בלב תושביה. שהרי, בעשורים הראשונים לקיומה הייתה מדינה זו נתונה במאבק על השליטה בה, על דרכה ומדיניותה בזירה האזורית והבין-לאומית אך קודם לכול, על עצם קיומה. זיסר סובר כי מאבק זה, שאותו הוא מכנה "המאבק על סוריה", נבע לא במעט בשל היותה של סוריה מדינה נטולת שורשים, מדינה אשר הוקמה בידי שלטונות המנדט הצרפתי בניגוד גמור לרצונם של תושביה, בדיוק, אגב, כמו עיראק או עבר הירדן, ובמידה מסוימת אף לבנון. ואולם, בדומה לשכנותיה שרדה גם הישות הסורית את האיומים והאתגרים שבפניהם ניצבה, וכיום, למעלה מחמישים שנה לאחר שזכתה בעצמאותה, נעלמו רבים מן הספקות שקיננו בעבר באשר ליכולתה להוסיף ולהתקיים כישות מדינית עצמאית. הספר מבקש להציע תובנות חדשות להצלחה זו, מעבר להסבר המקובל הרואה בה מעשה ידיו של משטרו של הנשיא אסד. כך למשל, מועלה בספר טיעון כי המדינה הסורית הצליחה לשרוד בעיקר בזכות תהליכים פוליטיים, חברתיים וכלכליים ארוכי טווח שעברו עליה לאורך חמישים שנות עצמאותה, ובאופן ממוקד יותר, אובדן המרכזיות – מרכזיותה של סוריה בעולם הערבי, וניצחון המרכז – מרכז שלטוני שכמוהו נעדרה סוריה בעברה. שהרי, בעברה הייתה סוריה מרכזית מדי – גאוגרפית ופוליטית – במרחב שסביב לה, מרכזיות שהייתה לה לרועץ, ובה בעת היא נעדרה מרכז שלטוני המקיים שליטה אפקטיבית ברחבי המדינה. בחלוף השנים פחתה מאוד מרכזיותה של סוריה במרחב שסביב לה, אך בה בעת צמח בה מרכז שלטוני בעל עוצמה שהצליח לפרוס את שלטונו על רחבי המדינה, וממילא, זו האחרונה החלה ממלאת תפקיד מרכזי ובולט יותר בחיי תושביה. הדבר תרם להפיכתה של סוריה ממדינה חלשה וחסרת יציבות למדינה איתנה ואף למעצמה אזורית בעלת מעמד ומשקל. כן נדון בספר תהליך התגבשותה של זהות סורית ייחודית. זיסר סובר כי זהות זו שאבה במידה לא מעטה את השראתה מתפיסות שרווחו בעבר במרחב הסורי (בלאד א-שאם) ואשר ראו בו מרחב גאוגרפי בעל ייחוד היסטורי, תרבותי ולעיתים אף ביקשו לראות בתושביו אומה העומדת בפני עצמה – האומה הסורית. אבל בעיקרה מבוססת זהות לאומית סורית זו על משקעי חמישים שנות העצמאות, או אף שבעים שנות קיומה של סוריה כישות מדינית – היינו, אותן חוויות מעצבות משותפות שחוו תושביה של מדינה זו, ולחלופין, גם אותו אינטרס משותף הולך ומתרחב, בקיומה של המדינה הסורית כמדינה עצמאית. משטרו של אסד ביקש מטעמיו הוא לקדם, הגם שבזהירות ובפרופיל נמוך, זהות ייחודית שכזו, תוך שהוא רואה בה נדבך נוסף על נדבך הזהות הכלל-ערבית, שהיה מחויב לה ואף נשא אותה בגאון. ולבסוף, נידונות בספר שאלות כמו יחסי עדה ומדינה, קרי עלייתה של העדה העלווית, עדת משפחת אסד, לשלטון בסוריה, התגבשותו של הצבא הסורי ככוח משמעותי המצוי בשליטה של משפחת אסד, ולבסוף, יחסיה המורכבים של המדינה הסורית עם האסלאם.
ספריו

סוריה של אסד - על פרשת דרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, יוני 1999
Lebanon: The Challenge of Independence (London, I. B. Tauris. March 2000 )
Asad’s Legacy, Syria in Transition New York, New York University Press, October 2000.
פניה של סוריה - משטר, חברה ומדינה בסוריה המודרנית, הקיבוץ המאוחד, 2003
בשם האב, שנים ראשונות בשלטון (תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, 2004).
באסם אל-אב, בשאר אל-אסד, אל-סנאואת אל-אולא פי אל-חכם (קהיר: מכתבת מדבולי, 2005) (תרגום לערבית של הספר בשם האב, בשאר אל-אסד: שנים ראשונות בשלטון)
Commanding Syria, Bashar al-Asad's First Years in Power (London: I. B. Tauris Academic Press, 2006).
לבנון - דם בארזים, 2009.
סוריה: מחאה, מהפכה, מלחמת אזרחים, 2014
מאמרים נבחרים

ניפוצן של אשליות: העדה המרונית בלבנון ומדינת ישראל - מגעים וקשרים ראשונים, עיונים בתקומת ישראל 6, 1996, עמ' 47-84.
"בין ישראל לסוריה – מלחמת ששת הימים ולאחריה", עיונים בתקומת ישראל 8, 1998, עמ' 252-205.
"אסלאם ומדינה בסוריה: תנועת האחים המוסלמים ומשטר הבעת’ –לקראת דרך חדשה", המזרח החדש, כרך מ"ב, (תשס"א), ע"ע 67-86
"סוריה, מלחמת יום אוקטובר 1973: המלחמה המוחמצת", זמנים, כרך מס' 84 (סתיו 2003), ע"ע 34-45
מלחמת האזרחים בסוריה - הטרגדיה האנושית וכישלונה של הקהילה הבין-לאומית, פוליטיקה 27, אביב 2018
Asad of Syria: The Leader and the Image.”, Orient, 2/94 (June 1994), pp. 247-260.
“The Downfall of the al-Khuri Administration: A Dubious Revolution.”, Middle Eastern Studies, Vol. 30, No. 3 (July 1994), pp. 486-511.
“Decision Making in Asad’s Syria.”, (Washington: The Washington Institute for Near East Policy, February 1998) Policy Focus No. 35.
“Hafiz al-Asad Discovers Islam.”, Middle East Quarterly, Vol. VI, No. 1 (March 1999), pp. 49-56.
“Will Bashshar al-Asad Last?”, Middle East Quarterly, Vol. VII, No. 3 (September 2000), pp. 3-12.
“The Israel-Syria Negotiations – What Went Wrong?, Orient, Vol. 42, No.2 (June 2001), pp. 215-240.
The Return of Hizballah”, Middle East Qaurterly, Vol. IX, No. 4 (Fall 2002), pp. 3-12.
"A False Spring in Damascus," Orient, Vol. 44, No. 2 (March 2003), pp. 39-62.
"Syria and the United States: Bad Habits Die Hard," Middle East Quarterly, Vol. X, no. 3 (Summer 2003), pp. 29-38.
"Bashar al-Asad and his Regime – Between Continuity and Change," Orient, Vol. 45, No. 2 (March 2004), pp. 239-256
"Syria: the Ba`th Regime and the Islamic Movement – Stepping on a New Path?," the Muslim World, Vol. 95, No. 1 (January 2005), pp. 67-80.
"Hizballah and Israel: Strategic Threat on the Northern Border", Israel Affairs, Vol. 12, No. 1, January 2006, pp. 86-106
"Who's Afraid of Syrian Nationalism?, National and State Identity in Syria," Middle Eastern Studies, Vol. 42, No. 2 (March 2006), pp. 179-198.
"Political Trends in the Middle East: Implications for Israel," Israel Affairs, Vol. 12, No, 4 (October 2006), pp. 684-697
"Bashar al-Asad's Gamble," in Middle East Quarterly, Vol. XIII, No. 4 (Fall 2006), pp. 61-67.
Between Arabism and Syrianism: The Syrian Ba`th Regime and the Syrian Social National Party," Die Welt des Islams Vol. 47, No. 2 (2007), pp. 188-206.
הערות שוליים

↑  יצחק לאור, צור ישראל וגואלו המזרחני, באתר הארץ, 21 בפברואר 2011
↑  עידן רינג, נמצא איתנו מפקדנ... אה, פרשננו, באתר הארץ, 5 במרץ 2008
↑  פרופסור אייל זיסר נבחר לדקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, אתר אוניברסיטת תל אביב, 16 מאי 2010
↑  Asad of Syria: The Leader and the Image.” Orient, 2/94 (June 1994), pp. 247-260.
↑  "Bashar al-Assad: In or Out of the New World Order," the Washington Quarterly, Vol. 28, No. 3 (Summer 2005), pp. 116-131.
↑  "A False Spring in Damascus," Orient, Vol. 44, No. 2 (March 2003), pp. 39-62.
↑  "Bashar al-Asad and his Regime – Between Continuity and Change," Orient, Vol. 45, No. 2 (March 2004), pp. 239-256
↑  “On Opposite Sides of the Hill: Syrian and Israeli Perspectives,” in Laura Zittrain-Eizenberg and Neil Caplan (eds.) Review Essays in Israel Studies (New York: State University of New York Press, 2000) Books on Israel, vol. V, pp. 241-261.
↑  "בין ישראל לסוריה – מלחמת ששת הימים ולאחריה", עיונים בתקומת ישראל, כרך 8 (תשנ"ח, 1998), ע"ע 252-205.
↑  "סוריה, מלחמת יום אוקטובר 1973: המלחמה המוחמצת", זמנים, כרך מס' 84 (סתיו 2003), ע"ע 34-45
↑  “Asad Inches toward Peace", Middle East Quarterly, Vol. I, No. 3 (September 1994), pp. 37-44".
↑  "The Israel-Syria Negotiations – What Went Wrong?" Orient, Vol. 42, No.2 (June 2001), pp. 215-240.
↑  Israel-Syria Peace Negotiations - December 1999 – March 2000 - Missed Opportunity?”

 In Joseph Ginat, Edward J. Perkins, Edwin G. Corr (eds.) The Middle East Peace Process – Vision Versus Reality (Sussex Academic Press, 2002), pp. 229-245.
↑  פניה של סוריה - משטר, חברה ומדינה בסוריה המודרנית תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2003
↑  "תנועת האחים המוסלמים בסוריה: בין השלמה למאבק" ב-מאיר ליטבק (עורך) אסלאם ודמוקרטיה בעולם הערבי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998) עמ’ 96–122
↑  "The Alawis, Lords of Syria: From Ethnic Minority to Ruling Sect". In Ofra Bengio and Gabriel Ben-dor (ed.) Minorities and State in the Arab World. (New York: Lynne Reinner, 1998), pp. 129-145.
↑  “Lebanon – State and Diaspora and the Question of Political Stability.” Moshe Ma`oz and Gabriel Sheffer (eds.) Minorities and Diasporas (Brighton: Sussex University Press, 2002), pp. 231-247.
↑  "The Hizballah at a Crossroads". Terrorism and Political Violence, Vol. 8, No. 2 (Summer 1996), pp. 90-110.

The article was also published in Bruce Maddy-Weitzman and Efraim Inbar (eds.) Religious Radicalism in the Greater Middle East (London: Frank Cass, 1997), pp. 90-110.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300724705171  PLWABN: 9810596583605606  CiNii: DA12766868  GND: 1141590581  NKC: jo2007416261  NTA: 227426193  SELIBR: 295552  SUDOC: 061679526  VIAF: 13146635708941982797   WorldCat (עם VIAF): 13146635708941982797