יורי פינס
מחקריו > ספר "הקיסרות הנצחית: תרבות פוליטית בסין המסורתית"

הספר השלישי של פינס, שהתפרסם בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2012, הוא המשך לספרו הקודם, "לחזות את הקיסרות בת האלמוות". פינס בוחן בו כיצד הרעיונות שעוצבו בתקופה הטרום-קיסרית השפיעו על התנהלותה של הקיסרות הסינית לדורותיה, דהיינו מאז הקמתה ב-221 לפנה"ס ועד להחלפתה ברפובליקה הסינית בשנת 1912. פינס גורס כי כושר ההישרדות המופלא של הקיסרות נעוץ בשילוב בין העקרונות "הקשיחים" שעיצבו את התנהלותה מחד גיסא, לבין גמישות ביישום העקרונות הללו מאידך גיסא. כך, למשל, האידאולוגיה הקיסרית חייבה את היותו של המרחב "מתחת לשמיים" מאוחד תחת שלטונו של הקיסר הסיני; ורעיון זה הביא לכך שבתקופות הפיצול, הטוענים לכתר הקיסר לא יכלו לקבל לגיטימיות של משטרים עצמאיים על אדמת סין, אלא היו חייבים לנהל מאבק על החיים והמוות נגד הקיסרים המתחרים, עד שלבסוף רק קיסר מאחד יחיד ישרוד. הדבר הביא לתקומתה של הממלכה המאוחדת בשטחה של סין גופא אחרי תקופות פיצול קצרות כארוכות; אולם מימוש "קשיח" מדי של עיקרון זה עלול היה להוביל את הקיסרות למלחמות התפשטות אין סופיות, זאת מאחר שתאורטית "כל אשר מתחת לשמיים" היה המרחב העולמי, ושום שליט בעולם לא היה אמור להיות עצמאי. אולם כאן קברניטי הקיסרות ערכו תיקון חשוב באידאולוגיה: הם הפרידו - גם אם לא בריש גלי - בין המרחב "הפנימי" בו השלטון של הקיסר היה צריך להיות מוחלט, לבין המרחב "החיצוני" בו הסתפק הקיסר בעליונות נומינלית בלבד על הנכרים. התוצאה הייתה מדיניות גמישה, שאפשרה להתאים את יעדי ההתפשטות לכוחה של הקיסרות בפועל; רוב קיסרי סין הסתפקו בשליטה אפקטיבית בסין גופא וזנחו את רעיונות השליטה "העולמית" למעשה, גם אם לא להלכה.
גמישות דומה מאפיינת לפי פינס תחומים אחרים של התנהלות הקיסרות. כך, הקיסר היה נתפס כשליט כול-יכול אשר אין תחום האוטונומי ממרותו; ואכן, קיסרים אסרטיביים היו יכולים להטיל את מרותם על כל תחום אפשרי: החל מקניין הקרקעי, דרך תחומי הדת והתרבות וכלה אפילו בחוקי לבוש ובכללי מתן שמות לנתיניהם. ריכוז זה של כל העצמה האפשרית בידיו של איש אחד נועדה להבטיח אחדות ממשית לממלכה, ולקיים מוקד בלבדי של קבלת ההחלטות. יחד עם זאת, פקידי הקיסר היו מודעים היטב לסכנה של שימוש לרעה בסמכויות הבלתי מוגבלות של השליט העליון; על כן, הם דאגו "לנטרל" את מרבית הקיסרים, על ידי הכוונתם לפעילות טקסית בעיקרה, ועידודם שלא להתערב יתר על המידה בענייני השלטון היומיומיים. הדבר אפשר לפקידים לרכז את מרבית הסמכויות המעשיות בידיהם תוך שמירה על מראית עין של שלטון יחיד בל-יעורער.
פינס בוחן בספרו דפוסי התנהלותה של הפקידות הבכירה, של העילית המקומית שניהלה את החברה הסינית "למטה" ואף של פשוטי העם - ליתר דיוק אותם מרכיבים של פשוטי העם שפעלו בתחום הפוליטי, לרוב באמצעות מחאות אלימות ומרידות. בהתנהלות של כל אחת מהקבוצות הללו הוא מזהה מתח רב: בין מחויבות הפקידים להיות משרתי הקיסר לבין רצונם לשמור על המעמד של מורי הדרך שלו; בין תפקיד העילית המקומית כמשענת השלטון הקיסרי לבין היותה מתחרה עם השלטון על העצמה הכלכלית והפוליטית; בין השלמת פשוטי העם עם האופי הריבודי וההיררכי של החברה לבין לגיטימיות של המרד ושל הקריאה החוזרת לשוויון הכלכלי והחברתי. המתחים הללו הובילו ללא מעט טרגדיות בהיסטוריה הסינית, אך גם אפשרו גמישות רבה והתאמת דפוסי השליטה לנסיבות הכלכליות, החברתיות והבינלאומיות המשתנות. גמישות זו לדידו של פינס הייתה למקור החיות הייחודית של הקיסרות הסינית.
בפרק האחרון של ספרו, פינס בוחן את גורלה של התרבות הפוליטית הסינית המסורתית במאה ה-20: מאה המהפכות והתמורות האדירות. הוא גורס שאף כי מרכיבים מהותיים של התרבות המסורתית - כגון מעמדו העליון של הקיסר - אכן עברו מן העולם, לדפוסים המסורתיים יש עדיין רלוונטיות רבה להתנהלותה של סין הן בהווה והן בעתיד הנראה לעין. הספר מסתיים בהערכה הפרובוקטיבית שמא המסורת הקיסרית הסינית, אשר הבטיחה שליטה יציבה למדי על אוכלוסייה אדירה לאורך מאות רבות של שנים, יכולה לשמש בסיס לצמיחת אלטרנטיבה לדגם הפוליטי המערבי (דמוקרטיה רב-מפלגתית), אשר חסידיו - בדיוק כמו חסידי המשטר הקיסרי הסיני לדורותיהם - מתקשים להבחין בקיומן של אלטרנטיבות משמעותיות להתנהלותם.