stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של אזרבייג'ן
פרהיסטוריה

הצורה הגאוגרפית המוכרת של אזרבייג'ן נוצרה לפני 3 מיליון שנים. המערב של המדינה סלעי והררי בעוד מזרח המדינה ממוקם בשפלה. לחופיה ממוקם הים הכספי והמדינה עשירה בגז טבעי, בייחוד נפט. במרכז המדינה, בין השפלה לרכסי ההרים נמצאים יערות גדולים אשר נפרסים מצפון לדרום.
קבוצות אתניות עתיקות, קודמותיה של האומה האזרית, תרמו תרומה רבה להיווצרותן של תרבויות קדומות, שהוקמו באזור. ממצאים ארכאולוגיים משמשים כעובדה לריבוי עמים ולתרבויות שונות אשר חיו באזור. כמות הממצאים ההיסטוריים בעבר שטחה של אזרבייג'ן מעידים על העובדה שמדינה זו היא אחת ממרכזי מעבר בני האדם העתיקים ביותר בהיסטוריה האנושית. דבר זה ניתן להסבר עקב המיקום של אזרבייג'ן; את השפלה לאורך החוף קל לחצות והיא משמשת למעבר דרך הקווקז.
מאז המהפכה הנאוליתית המוקדמת אוכלוסיית אזרבייג'ן המקומית ניהלה אורח חיים מיושב ועסקה בחקלאות, בגידול בקר ובמלאכות אחרות. האוכלוסייה חולקה רבות לשניים: המיושבים (המקומיים) והנוודים אשר רובם עברו דרך הקווקז מצפון לדרום. הציוויליזציה של קור-אראז (באזורים ההרריים בין נחצ'יבאן, ארמניה ונגורנו קרבאך של היום), שנוצרה בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, הייתה האומה המפותחת הראשונה אשר התפשטה לאזורים אחרים בעבר הקווקז, מזרח אסיה הקטנה וצפון הקווקז.
העת העתיקה

עם חלוף הזמן התרבות של המדינית התפתחה יותר והוקמו מדינות חדשות, מפותחות וגדולות יותר. בסוף האלף ה-1 לפנה"ס ותחילת האלף ה-1 לספירה המדינות המרכזיות אשר נבנו מתוך אזרבייג'ן היו מנּי, סקיף, אטרופאטנה ואלבניה הקווקזית (אנ'). מדינות אלה מילאו תפקיד גדול בהתפתחות ההיסטוריה הכלכלית והתרבותית של המדינה ובדרך להקמתה של אומה אחת.
מנּי כפי שנודעה בעברית מקראית שהוקמה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס הייתה אומה אשר התפתחה בעבר דרום אזרבייג'ן וצפון מערב איראן של היום, אנשיה הושפעו מהדת האיראנית הזורואסטרית והיו תחת השפעה איראנית זמן רב. המדינה, שהופיעה לראשונה בימת אורמיה - התפתחה צפונה והשפיעה על האומות הקווקזיות של השפלה האזרבייג'נית.
העת העתיקה > השפעה איראנית (616 לפנה"ס–654)

התרבות של המנּי (לפי אנציקלופדיה איראניקה) מקורה בעם החורים של צפון מסופוטמיה. המנּי היו אחד ממספר עמים ותרבויות אשר שגשגו בהתפתחותם בעברי רכס הרי זגרוס. בשנת 616 לפנה"ס מלך ממלכת מדי, הַווָּחְשַׁתְרָא, כבש את מנּי במסגרת התפשטות התרבות הפרסית ברחבי המזרח התיכון שאירעה בתקופתו.
מאוחר יותר הוחלפו המדים בידי הממלכה האחמנית אשר נוסדה בידי כורש. בתקופה האחמנית נכבשו כלל העמים של עבר הקווקז והגבול של האומה האחמנית הגיע עד לקווקז הגדול. תחת השלטון האחמני כלל התרבויות של השפלה ועבר אזרבייג'ן הפכו זורואסטריות וניתנו להשפעה פרסית אשר נגעה לנושאי שפה, אוכל, משק בית ואורח חיים כללי.
בעבר הדרומי נוסדה ממלכת אטרופָּטֶנָה, הראשונה להיקרא בפרסית אזרבייג'ן (آذربایجان). אטרופטנה נוסדה בעת התפרקות ממלכתו של אלכסנדר הגדול, היא גבלה בנהר אראס, מחוז גילאן והים הכספי. בעבר המרכז והצפון כמו גם דאגסטן של היום, נוסדה במהלך המאה ה-2 לפנה"ס אלבניה הקווקזית, ממלכה אשר מקורה באנשי האודי, קבוצה אתנית שמקורה מדרום לקווקז הגדול.
עקב כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול, התרבות ההלניסטית החלה להשפיע על עבר אטרופטנה ואלבניה הקווקזית לזמן מה אך במהלך המאה ה-2 לפנה"ס ההשפעה הזאת התפרקה עם היחלשות הממלכה הסלאוקית והתרבות האיראנית שבה להשפיע על חיי התושבים באזרבייג'ן. נוסף על כך, תחת טיגראנס הגדול, ממלכת ארמניה העתיקה הפכה את הממלכות האזרבייג'ניות לבנות חסות שלה לאורך מספר עשורי שנים.
בסביבות המאה ה-1 דרום אזרבייג'ן, אשר הייתה מאוכלסת יותר בצפיפות ורוב תושביה היו מיושבים נשלטה בידי חסות האימפריה הפרתית אשר קודם לכן הטילה השפעתה על ממלכת אטרופטנה כדי למנוע את התפשטותה של הרפובליקה הרומית, זאת בעוד מרכז וצפון אזרבייג'ן נשלטו ישירות בידי אלבניה הקווקזית אך בעקיפין בידי הסקיתים, אשר היו עמים נוודים בעלי השפעה על האזור אך לא פעלו כמדינה מיושבת בעלת ממשל ריכוזי. שתי התרבויות, הפרתים והסיקיתים, היו איראנים.
ארמניה ואזרבייג'ן היו במרכז מאבק ההשפעה בין הפרתים והרפובליקה הרומית, מאוחר יותר האימפריה הרומית. אטרופטנה שימשה כשטח נייטרלי לביצוע שיח בין שליחים רומאים של אוגוסטוס קיסר ושליחים פרתים של פראטס הרביעי למען החזרת הגבול הרומאי-פרתי כפי שהיה לפני התבוסה הרומאית בקרב חרן.
עם עלייתה של האימפריה הסאסאנית תחת ארדשיר הראשון במרד נגד הפרתים במהלך המאה ה-3, השושלת הארסאקית (על שם ארסאקס הראשון), אשר הייתה שליטת האימפריה הפרתית, עברה אל אלבניה הקווקזית והפכה לשושלת האצולה השלטת בה, כעת תחת השפעתם של הסאסאנים עקב היחלשות הסקיתים מצפון.
העת העתיקה > השפעה איראנית (616 לפנה"ס–654) > מאבק בנוודים

במהלך המאה ה-3 והאלה, עלייתן של שושלות מונגוליות בערבה האירואסייתית הביאה להגירה של עמים טורקיים מערבה. עמים אלו עברו מדרום להרי האורל עד אשר הגיעו ממזרח אירופה אל מרכזה, שם נפגשו באימפריה הרומית ושם ביצעו את פלישתם הגדולה הראשונה בתור ההונים. מאז פלישות ההונים לתוך אירופה במהלך המאה ה-4, שבטים נוודים, רובם טורקים, החלו לפשוט בשכיחות על הממלכות המיושבות של רומא דרך מזרח אירופה ושל פרס דרך צפון הקווקז.
פעולות נוודים אלו הגיעו דרך המעבר הקטן בקווקז הגדול אשר נודע כ"שער אלבניה", בקירוב לחוף הים הכספי, אל תוך צפון האימפריה הסאסאנית ואסיה הקטנה באימפריה הרומית. הסאסאנים הגיעו להסדר עם האימפריה הרומית המזרחית שהאחרונים יעבירו כספים לסאסאנים אשר בתמורה ישמרו על "שער אלבניה" מפני פשיטות הנוודים, בין עם ינועו נוודים אלה לעברי הרומאים או לעברי הסאסאנים.
ימי הביניים

האימפריה המוסלמית כבשה במהלך המאה ה-7, זמן קצר לאחר עלייתה, שטחים נרחבים מהאימפריה הרומית המזרחית ואת כל האימפריה הסאסאנית כמו גם הרבה מעבר. הכיבוש המוסלמי התמשך צפונה אל אלבניה הקווקזית אשר סופחה לגמרי לתוך האומה המוסלמית. השפעת דת הזורואסטרים נפלה תוך זמן קצר בקרב האוכלוסייה האזורית של אזרבייג'ן, אשר ברובה קיבלה את האסלאם הסוני.
ימי הביניים > השפעה ערבית (654–1055)

במהלך הכיבוש המוסלמי כלל עמי אזרבייג'ן אוחדו תחת שלטונו של הח'ליפה המוסלמי. מאוחר יותר, תחת בית עבאס, הגנרל הערבי יזיד בן מזיאד אל-שאיבני הוסדר במהלך המאה ה-8 המאוחרת כמושל אזרבייג'ן. שושלת מושלים אשר ירשה אותו הקימה במהלך המאה ה-9 את שירבאן-שאה, ממלכה ערבית אשר שלטה על השפלה האזרבייג'נית ושימשה מדינת חסות של הח'ליפות העבאסית.
בשנת 889, כעת בעוד תושבי אזרבייג'ן מוסלמים כמעט לגמרי, נוצרה השושלת הסאג'ית בת מוצא איראני שמקורו בסוגדיה (מקום אבותיו של אן לושאן). השושלת הסאג'ית התמודדה בהצלחה נגד מרידתו של באבכ ח'ראמדין, זמן קצר לאחר הקמתה ונודעה על פועלה לכבוש את ארמניה הבאגרטית אשר תושביה נותרו נאמנים אל הנצרות ואל הכנסייה האפוסטולית הארמנית. הסאג'ים התפרקו לאחר מות שליטם ללא יורש בשנת 929, בזמנם בשלטון הם השיגו שלטון עצמאי דה פקטו מהשלטון של הח'ליפה.
השושלות לאחר מכן, אשר עירבו השפעה כורדית והשפעה ערבית ואיראנית כולן היו חלק מן האינטרמצו האיראני, כאשר השושלות האיראניות הגדולות, ובראשם השושלת הבויהית תחת עצ'ד אל-דולה, היו למרכז העולם המוסלמי.
ימי הביניים > השפעה טורקית (1055–1828)

בזמן האינטרמצו האיראני ההגירה הטורקית אל מרכז אסיה הביאה את העמים הטורקיים לפגישה עם המדינות המוסלמיות האיראניות. השושלת הקרא-ח'אנית הייתה המדינה המוסלמית טורקית הראשונה בהיסטוריה, היא ניתנה תחת החסות וההשפעה של השושלת הע'זנווית עד אשר בתחילת האלף השני הע'זנווים נכבשו בידי השושלת הע'ורית. פעולה זאת שהעלתה את חמתם של הטורקים הביאה לכיבוש הטורקי של ממלכת פרס ולהקמתה של האימפריה הסלג'וקית. הסלג'וקים, בהסכמת הח'ליפה העבאסי בבגדאד כבשו את רוב המזרח התיכון במטרה לאחד מחדש את כל העולם המוסלמי תחת דגל אחד. לאחר שכבשו את עבר הקווקז והביאו את השושלות באזרבייג'ן לסור למרותם, פנו הסלג'וקים לכיבוש האימפריה הביזנטית. הייתה זאת נקודת ההתחלה, של ההשפעה הטורקית על אזרבייג'ן.
אזרבייג'ן נעה בין השפעות; השפעה איראנית חוזרת תחת האימפריה הח'ווארזמית, אחר כך במהלך המאה ה-13 המוקדמת השפעה ישירה של הממלכה הגאורגית המאוחדת בעוד האחרונה הייתה בשיא התפשטותה ומאוחר יותר, במסגרת הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי, האימפריה המונגולית הפכה לראשונה לשלוט גם בצפון הקווקז וגם בעבר הקווקז, בתוכו גם באזרבייג'ן. השושלת האילח'אנית אשר ירשה את המונגולים התפרקה לאחר המוות השחור ואזרבייג'ן שוב החליפה ידיים בשכיחות.
לאורך זמן זה התרחשה הגירה טורקית ממושכת לעבר השפלה האזרית. עם התפתחות העם האזרי התפתחה גם השפה האזרית, שהחלה דרכה בהגירה הטורקית המוקדמת במהלך התקופה הסלג'וקית, והוסדרה כשפה המודרנית במהלך המאה ה-17.
לאחר פועל הכיבושים של טימור לנג, שושלת האק קויונלו הפכה לשלטת על אזרבייג'ן והרי הזגרוס, היא נותרה במצב שלטוני יציב זה עד לתחילתה של המאה ה-16 ולעליית כוח אזורי חדש.
העת החדשה

ניצחון שאה אסמאעיל הראשון על שושלת האק קויונלו בנחצ'יבאן בעשור האחרון של המאה ה-15 סימנה את עלייתה של האימפריה הספווית אשר שליטיה היו נאמנים לאסלאם שיעי, אותו הסדירו על האוכלוסייה של ממלכת פרס ושל אזרבייג'ן. מנקודה זאת היו האנשים באזרבייג'ן (ברובם) טורקים ושיעים.
השיעיזציה של איראן ואזרבייג'ן לא באה בקנה אחד עם מדיניות ההתפשטות הסונית של האימפריה העות'מאנית, אשר זמן קצר מאוחר יותר הפאדישאה השלט מעליה ייקח את התואר של ח'ליפה. עקב זאת הפרסים והטורקים החלו ביריבות ארוכת שנים (המלחמות העות'מאניות–פרסיות) אשר במסגרתם תהיה אזרבייג'ן גם כן בתוך שדה הלחימה.
למרות המלחמות הרבות עם העות'מאנים לא היו האחרונים אשר הביאו לנפילת הספווים אלה האפגנים תחת השושלת ההותכית אשר פלשה לאיראן דרך ח'וראסאן. המצביא נאדיר שאה ביצע במהלך המאה ה-18 ניסיון למנוע את התפרקותה של הממלכה הפרסית בהקמת השושלת האפשארית, אך במותו לא היה בעל יכולת לרשת אותו והממלכה התפרקה. אזרבייג'ן מצידה התפרקה לתוך ח'אנויות מפולגות אשר נשמעו כבנות חסות לשושלות הפרסיות או לכוח העולה מצפון של האימפריה הרוסית.
העת החדשה > השפעה רוסית (1828–1991)

בימיו של פיוטר הגדול החלה דריסת הרגל הרוסית לתוך עבר הקווקז במהלך מלחמת רוסיה–פרס של 1722–1723. ההשפעה הרוסית גברה עם הזמן ובמהלך המאה ה-19 המוקדמת, האומה הפרסית אמנם התאחדה מחדש תחת השושלת הקאג'ארית, אך לא היה בכוחה לעצור את הרוסים. במהלך מלחמת רוסיה–פרס של 1804–1813 ומלחמת רוסיה–פרס של 1826–1828 כלל עבר הקווקז נלקח לידי רוסיה, אזרבייג'ן התחלקה בין האימפריה הרוסית לשושלת הקאג'ארית והתושבים של אזרבייג'ן הרוסית ניתנו כעת לשלטון האוטוקרטיה הרוסית בראש הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
נוסף על כך האזרים נאלצו לחיות ביחד עם הארמנים והגאורגים כאשר השטחים הרוסים של עבר הקווקז אוחדו למלכות המשנה של הקווקז. העם האזרי פגש בשינוי מטאורי, ההשפעה הרוסית אירופאית חיברה אותם עם התרבות המערבית, בתי אופרה נפתחו, בתי ספר מודרניים וגימנסיאות חילוניות. עם הגעת המהפכה התעשייתית אל רוסיה הקיסרית מסילת ברזל הביאה לחיבור השטחים שמדרום לקווקז הגדול עם שאר רוסיה ועם אירופה.
העת החדשה > השפעה רוסית (1828–1991) > ברית המועצות

עקב מלחמת העולם הראשונה האימפריה הרוסית התפרקה לתוך סדרת מהפכות אשר הובילו למלחמת האזרחים ברוסיה. במאי 1918, עקב המהפכות הפנים-רוסיות התפרקה האומה המאוחדת של עבר הקווקז ונוסדו הרפובליקות של אזרבייג'ן, ארמניה וגאורגיה. ראשית פרצה מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן אשר רק השיגו עצמאותן על רקע לאומני. מבין החשובים במדינאים האזרים של אותה העת, פתאלי חאן חויסקי, נרצח בידי מתנקשים ארמנים על מעורבותו ברצח העם הארמני.
הפוליטיקאי הפאן-טורקי והאנטי-ארמני רב ההשפעה, אנוור פאשה ארגן כוחות מתנדבים לתוך צבא האסלאם אשר השתמש בו לכיבוש דרום ארמניה. נגד הפעילות הקומוניסטית נוסדה באזרבייג'ן מדינה אוטוקרטית - הדיקטטורה המרכז-כספית אשר נתמכה בידי הצבא הלבן. במהלך השנים כבשו המנשביקים את החוף האזרי דרך לקיחת הכוח בהפיכה עקובה מדם בבאקו.
ניצחון נגד הצבא הלבן אפשר לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לפלוש ולכבוש את עבר הקווקז מחדש, הפעם תחת שלטון סובייטי, אזרבייג'ן תחילה אוחדה בשנית עם עבר הקווקז לתוך הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, ומאוחר יותר רעיון איחוד זה התפרק ונוסדה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, חלק מברית המועצות. בימי השלטון הסובייטי החוף האזרי התגלה כעשיר בנפט וגז טבעי, דבר אשר השפיע על יוקרתה של הרפובליקה האזרית.
אזרבייג'ן המודרנית

עם היחלשות ברית המועצות במהלך שנות השמונים החלה התפרקותה של המדינה. במהלך שנת 1991 הכריזה אזרבייג'ן על עצמאותה. ישירות עם עצמאותה נכנסה אזרבייג'ן לתוך עימות צבאי מלא עם ארמניה על השלטון בחבל נגורנו קרבאך, בעל הרוב הארמני אשר בחלוקת השטחים שביצעו הסובייטים הושם בצד האזרי של הגבול. סכסוך זה התלקח לתוך מלחמת נגורנו קרבאך ובשנת 1994 הצבא הארמני כבש שטחים רבים מעבר למובלעת המדינית של נגורנו קרבאך אשר דרש לשליטה עליו.
הפסד נגורנו קרבאך לארמניה השפיעה קשות על המדיניות הפנימית של אזרבייג'ן, בשנת 2003 הפך אילהם אלייב, במקורו מהמפלגה הקומוניסטית, לנשיא אזרבייג'ן, תפקיד בו הוא מכהן עד היום. בשנותיו בכוח אלייב הואשם בממשל סמי-דיקטטורי ואנטי דמוקרטי. עם הזמן לאורך שנות האלפיים אזרבייג'ן התחמשה בעזרת הסכמי סחר צבאיים עם מדינת ישראל והרפובליקה הטורקית (ראו יחסי אזרבייג'ן–ישראל, יחסי אזרבייג'ן–טורקיה).
בשנת 2020 התכתשות בין הכוחות האזרים-ארמנים ליד הגבול עם הרפובליקה האסלאמית של איראן הביאו למלחמה חדשה בין ארמניה ואזרבייג'ן על נגורנו קרבאך (ראו מלחמת נגורנו קרבאך השנייה) שני הצדדים דחו הסדר ובאוקטובר 2020 יצאו הכוחות האזרים בפלישה מרכזית על דרום נגורנו קרבאך ואיימו לנתק את ארמניה עצמה מנגורנו קרבאך. המלחמה הסתיימה בניצחון אזרי שהוביל להסכם הפסקת אש שתווך בידי רוסיה.
בינואר 2023, ניתקה את קווי האספקה אל חבל נגורנו קרבאך. לאחר תשעה חודשים, פתחה במבצע בחבל והבדלנים נכנעו.
ראו גם

מלחמת נגורנו קרבאך
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית
היסטוריה של איראן
הערות שוליים

↑  AZERBAIJAN FROM ANCIENT TIMES TO THE ACCEPTANCE OF ISLAM
↑  Jewish Encyclopedia
↑  Why Armenia and Azerbaijan are at war
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561186305171  LCCN: sh86005374 
ציורי קיר מהאלף ה-8 לפנה"ס. שמורת גובוסטאן, השפלה האזרית.
מאוזוליאום של ארמון מלוכת שליטי שירבאן-שאה.
משגר טילי סקאד בשירות צבא אזרבייג'ן, עימות אזרבייג'ן–ארמניה על נגורנו קרבאך (2020).
מלך (שיר)

"מלך" הוא הסינגל הראשון מאלבום האולפן הרביעי של הזמרת מירי מסיקה, הנקרא באותו שם.
השיר יצא ב-13 ביוני 2011, נכתב והולחן על ידי מרב סימן טוב והופק על ידי אורי זך.
השיר יצא כסינגל עוד לפני שהאלבום כולו הוקלט. לדברי מסיקה: "זו פעם ראשונה שאני מוציאה שיר לפני שהכל מוכן. בדרך כלל אני מחכה עד סוף המיקסים. אבל השיר הזה היה מוכן מזמן ובער בי להוציא אותו. אני לא הולכת לפי החוקים הרגילים, אני לא מחכה, כשבא לי להגיד משהו אני אומרת. הרי החומרים קיימים, האיסוף כבר נעשה, הכל בסדר".
הצלחה

השיר הגיע למקום השני במצעדים השבועיים של רשת ג' וגלגלצ. בנוסף, הוא הגיע למקום התשיעי במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-13 במצעד השנתי של גלגלצ.
השיר הופיע ברוב ההופעות של מסיקה מאז יציאתו ונחשב לאחד השירים המוכרים ביותר שלה.
אודות השיר

זה לא בא מהמקום שאין כלום קדוש, כי הרי יש לי תינוקת, אלא מקטע של לקדש את החיים ולא פרות קדושות. כלומר אל תפחד לחוות, לנסות ולחיות, כי אחר כך תגיד 'אוף, לא ניסיתי'. ומרב סימן טוב שכתבה את השיר והלחינה אותו אמרה שלזה בדיוק היא התכוונה - שהכל מוכר, אבל תנסה, תחווה, תהיה. גם אני למדתי לא לחיות את חיי מתוך פחד של מה יגידו ואיך זה יראה
הערות שוליים

1 2 3  אסף נבו, ‏אני לא מתכננת כרגע עוד ילד, אבל אם אכנס עכשיו להריון לא אעשה הפלה", באתר ‏מאקו‏, 13 ביוני 2011
| מירי מסיקה |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | מירי מסיקה • שלום לאמונות • חדשות טובות • מלך • סימנים על החול • אלוהי הדברים הקטנים • אוקיינוס ‏•‏‏ שלך, אסי |  |
| אלבומי הופעה | הופעה אקוסטית בזאפה • הופעות במפעל הפיס • מירי מסיקה והפילהרמונית הישראלית Live |  |
| חברות תקליטים | הד ארצי • הליקון • התו השמיני • עננה |  |
| מירי מסיקה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| מירי מסיקה | "טיפה טיפה" • "נובמבר" • "לשם" • "אף אחת" • "באה אליכם" • "שיר לשירה" • "תן לי סימן" |  |
| שלום לאמונות | "שלום לאמונות" • "ממי" • "עכשיו אתה חוזר בחזרה" • "אם זאת האהבה שלך" • "שירה" • "הוא" |  |
| חדשות טובות | "חדשות טובות" • "פנינים בנהרות" • "יום ראשון" • "מה עשית" • "אהובי" |  |
| מלך | "מלך" • "ואולי" • "אני לא שם" • "יריות באוויר" • "אישה חרסינה" |  |
| סימנים על החול | "עזור לי" • "דמעות" • "שתדע" • "סוף טוב" • "סימנים על החול" |  |
| אלוהי הדברים הקטנים | "תשים תשים" • "אלוהי הדברים הקטנים" • "חייאתי" • "זהרה" • "לב מול לב" |  |
| אוקיינוס | "בכרם תימן" • "מפחד עלייך" • "אוקיינוס" •  "כמה כמה" • "חוה" • "משה" • "יש לך אותך" • "אמא" • "מרק צח" |  |
| שלך, אסי | "אחת בלילה" • "אבל אהבה" • "שלא ניפול למעלה" |  |
| סינגלים נוספים | "כלוב של זהב" • "האביב שלי יגיע" • "ברכת המלך" • "ככה זה (לאהוב אותך)" • "ערב חג" • "האור יזרח גם בנפרד" • "קולות הלב" • "למה למה ככה" • "תודה לחיים" • "בודדה" • "זוכרת את הים" • "קרקע יציבה" • "תן בי אור" • "שורפים ת'יום" • "ממרחק נשימה" • "מרחק הזמן" • "נשארנו ביחד" • "מפל" • "שתי גדות" • "הו ארצי מולדתי" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: deaf491c-0d93-45c0-b084-bf644c3328f7
היסטוריה של מזרח טימור

מפת מיקום של מזרח טימור
מזרח טימור יושבה לראשונה על ידי מלנזים ואוסטרלים. הפורטוגזים החלו ליישב את האי טימור באמצע המאה ה-16. לאחר סכסוכי שליטה ארוכים עם ההולנדים באזור הגיעו לבסוף להסכם בשנת 1859 במסגרתו ויתרה פורטוגל על מערב האי. בין השנים 1942–1945 הייתה מזרח טימור תחת כיבושה של האימפריה היפנית, אך לאחר התבוסה היפנית במלחמת העולם השנייה חידשו הפורטוגזים את שלטונם במקום.
מזרח טימור הכריזה על עצמאות מפורטוגל ב-28 בנובמבר 1975, ותשעה ימים לאחר מכן פלשו אליה כוחות אינדונזיים אשר כבשו אותה. ביולי 1976 הפכה מזרח טימור למחוז באינדונזיה. במשך שני העשורים הבאים עשו האינדונזים מאמץ לדיכוי ההתנגדות לכיבוש, שלא צלח, ובמהלכו איבדו את חייהם על פי אומדנים שונים בין 100,000 ל-250,000 איש.
ב-30 באוגוסט 1999 התקיים משאל עם שנערך בפיקוח האו"ם ובו הצביעו רוב ניכר של תושבי מזרח טימור בעד עצמאות מאינדונזיה. במהלך התקופה שבין משאל העם ועד להגעתם של כוחות שמירת שלום רב לאומיים בסוף ספטמבר 1999 פעלו במזרח טימור מיליציות בחסות הצבא האינדונזי נגד העצמאות. המיליציות הרגו כ-1,400 תושבים והפכו 300,000 איש לפליטים במערב טימור. רוב תשתיות המדינה נהרסו. ב-20 בספטמבר 1999 נפרס במדינה כוח התערבות בינלאומי (INTERFET) בהובלת אוסטרליה ששם קץ לאלימות. ב-20 במאי 2002 הוכרה מזרח טימור באופן בינלאומי כמדינה עצמאית.
מפת מזרח טימור
היסטוריה עד 1975

באי טימור נמצאו אמנם שרידי התיישבות מתקופת האבן אך היסטוריה מתועדת קיימת רק החל מהמאה ה-15 מתוך דיווחים סיניים על סחר עם האי. בתחילת המאה ה-16 הגיעו הפורטוגזים לאי טימור ולאיים נוספים בסביבה הקרובה. מספר שנים לאחר מכן הגיעו לאזור גם ההולנדים ואחרי סכסוך מתמשך במהלך המאה ה-17 נותר בידי הפורטוגזים האי טימור בלבד שב-1702 הפך למושבה עם הגעתו של המושל הראשון מליסבון.
במאה ה-18 הצליחו ההולנדים לתפוס את החלק המערבי של האי, תפיסה שקיבלה מעמד רשמי בהסכם ליסבון ב-1859. הגבול הסופי בין מערב האי למזרח נקבע בהסכם האג ב-1916. בסוף 1941 נכבש מזרח טימור על ידי כוחות אוסטרלים והולנדים על מנת להקדים פלישה יפנית צפויה. המושל הפורטוגזי מחה נגד פלישת ההולנדים שנסוגו לצד ההולנדי של האי. כאשר היפנים פלשו לאי הם הבריחו את הכוח האוסטרלי הקטן שנותר מהבירה דילי להרים במרכז האי. ההרים הפכו לזירה של מלחמת גרילה של כוחות בעלות הברית יחד עם מתנדבים טימורזים נגד היפנים. בקרב על טימור נהרגו בין 40,000 ל-70,000 טימורזים. אחרי סיום המלחמה חזרו הפורטוגזים והקימו את שלטונם מחדש.
בשנת 1949 אמר מוחמד האטה, ראש ממשלת אינדונזיה, שהיא תעיין בבקשה של מזרח טימור להצטרף לאינדונזיה אם תהיה כזאת, אבל באופן כללי נמנעו מנהיגי אינדונזיה מלדרוש את השליטה במזרח טימור, גם כאשר אמרו שמטימור פנו אליהם בבקשה לסיוע נגד השלטון הפורטוגזי, לאור היותה של מזרח טימור ענייה ומעוטת תושבים.
הפלישה האינדונזית

פלישת צבא אינדונזיה החלה ביום 7 בדצמבר 1975 אחרי שנדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד ומזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה ביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר. צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית. ואכן, ארצות הברית מימנה כ-90% מהנשק לפלישה- בשווי של כ-$250,000,000.
מתחילת הפלישה גילו כוחות הצבא האינדונזי העדר תיאום ויכולת והמבצע, שככל הנראה היה הגדול בהיקפו שבוצע על ידי צבא אינדונזיה, חשף את חולשותיהן של יחידות העילית השונות שהשתתפו בלחימה. מספר האבדות האינדונזיות אינו ידוע אך הערכות מדברות על 16,000 חיילים. שלטונות אינדונזיה עשו את כל שביכולתם על מנת למנוע את פרסום היקף האבדות וטענו שהכוחות היחידים שפעלו במזרח טימור היו כוחות מתנדבים שתמכו במתנגדי תנועת פרטילין. האבדות האזרחיות נאמדו בכ-2,000 הרוגים בימים הראשונים כאשר כוחות אינדונזיה ביצעו מעשה טבח וביזה חסרי רסן בעיר הבירה דילי.
למרות הכוחות הרבים שהפעיל צבא אינדונזיה בפלישה, לקח להם כ-3 שבועות עד שהשלימו את כיבוש עיר הבירה בלבד. העדר יכולת צבאית והתנגדות קשה של כוחות פרטילין ריתקו את הכוחות האינדונזים ברצועת חוף צרה למשך כשנתיים, עד מאי 1978. רק אז גייסו כוחות נוספים והתחילו לפעול נגד בסיסי כוחות פרטילין שברחו להרים.
במהלך 1977 ו-1978, באווירה של אדישות בינלאומית כלפי הסכסוך ועל רקע של עליות מחירי הנפט שתרמו רבות לקופת השלטון האינדונזי, הצליח צבא אינדונזיה להצטייד בנשק ובמטוסים חדישים. בעזרת הנשק החדיש, תגבור נוסף של כוחות הקרקע והפצצות מתמשכות מהאוויר, הצליחו הכוחות האינדונזים להכניע את ההתנגדות של כוחות פרטילין. עם תפיסתו (והריגתו) של מנהיג פרטילין ניקולס לובטו ב-31 בדצמבר 1978 הסתיימה למעשה ההתנגדות המזוינת של אוכלוסיית מזרח טימור כנגד הפולשים האינדונזים.
במשך כל תקופת הפלישה הפעיל צבא אינדונזיה אלימות יוצאת דופן כלפי האוכלוסייה האזרחית של מזרח טימור ומלבד ביצוע של מעשי טבח רבים, עינויים של עצורים ואחזקתם במחנות ריכוז ואונס נשים, חיילים שדדו, בזזו ורוקנו את כל הרכוש מהחלק המזרחי של האי.
תקופת הכיבוש האינדונזי

עם השלמת הכיבוש בסוף 1978, סיפוח מזרח טימור והפיכתה למחוז באינדונזיה באופן רשמי, החל השלטון בג'קרטה במאמץ למחוק את מוקדי ההתנגדות הבודדים שנותרו. במהלך הפעילות הנ"ל הועברו מאות אלפי תושבים ממושביהם בהרים לאזורים נמוכים יותר, למחנות מעבר. כתוצאה מהוצאת האוכלוסייה מהאזורים החקלאיים (שלא עובדו), נגרם רעב כבד במזרח טימור שהוביל בהמשך לתמותה גבוהה במחנות המעבר. על פי הערכות שונות מתו או נהרגו בטימור בין 1975, מועד הפלישה האינדונזית, ל-1981, מועד ספירת האוכלוסין האינדונזית, בין רבע לשליש מהאוכלוסייה המקורית שעמדה על כ-700,000 תושבים, אחד משיעורי התמותה הגבוהים ביותר בסכסוך כלשהו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מאמצי ממשלת אינדונזיה להעביר את האוכלוסייה המקומית לאזורים שונים באי, היא התחילה לנייד למזרח טימור מתיישבים מאינדונזיה עצמה, מתיישבים שקיבלו לרשותם אדמות שהתושבים המקוריים אולצו לנטוש. כמו כן הועברו פקידים רבים לאי על מנת לאייש את התפקידים השונים בשלטון המקומי. הממשלה בג'קרטה הבינה שדרך אפשרית להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לכיבוש היא שילוב של פיתוח כלכלי וחינוך מחדש, תוך ניסיון למחוק את המקורות והמסורת המקומית על ידי איסור לימוד השפות המקומיות (טטון ופורטוגזית) והשלטת תוכנית לימודים באינדונזית. על מנת לקדם מטרה זו הושקעו במזרח טימור כספים רבים (בין 1976 ל-1992 הושקעו כ-750 מיליון דולר אמריקאי לטובת פיתוח אזורי) והוקמה מערכת חינוך ענפה שעלתה בקלות על המערכת העלובה שפורטוגל השאירה מאחוריה. למרות זאת, החלק הגדול של הפיתוח נועד לצורכי כוחות הכיבוש ולא לצרכים של האוכלוסייה האזרחית שמצבה המשיך להיות רע בתחומי הבריאות, החינוך ובמיוחד התעסוקה. האינדונזים הבינו שמצבה הרעוע של האוכלוסייה המקומית, במוקדם או במאוחר, יגרום לתסיסה חברתית אך עד סוף שנות ה-80 הבנה זו לא גרמה לשינוי במדיניות הכיבוש.
התנגדות אזרחית

ממשלת אינדונזיה לא קראה את המפה, לא במזרח טימור ולא מחוצה לה כאשר סיום המלחמה הקרה שינה את התייחסותן של מדינות המערב למתרחש באזור. נושא זכויות האדם החל להיכנס לשיקולי ארצות הברית ומדינות אירופה וכיבוש מזרח טימור חזר לכותרות, בין היתר על רקע מאמצים גדולים של הכנסייה הקתולית. הכנסייה ומנהיגה בטימור, הבישוף בלו (Belo) הוו חלק מרכזי בהתנגדות האוכלוסייה המקומית במזרח טימור לכיבוש האינדונזי. תשומת הלב הגוברת של המערב עודדה את האוכלוסייה המקומית לפעול ביתר שאת נגד הכיבוש, גם באמצעות התאגדות אזרחית. פעילות זו הובילה למספר אירועים קשים בהם צבא אינדונזיה פגע קשות במפגינים לא חמושים כאשר הבולט ביניהם היה הטבח בדילי בנובמבר 1991 במהלכו נהרגו כ-300 אזרחים. בגין נוכחותם של כתבים מערביים זכה אירוע זה לכיסוי תקשורתי רחב בעולם שפגע קשות בתדמיתה של ממשלת אינדונזיה שהואשמה באלימות הפרועה של חייליה. החל מאירוע זה המצב לא חזר לסדרו - ההתנגדות המקומית הלא חמושה הלכה והתחזקה ומדי פעם גרמה לאירועים קשים כאשר כוחות הכיבוש פעלו ללא רסן. התמיכה בהתנגדות מבחוץ המשיכה לעלות, הסקור התקשורתי גם הוא התרחב והפעלת הלחצים על אינדונזיה הלכה וגברה. למרות כל סימני האזהרה המשיך שלטונו של סוהארטו בג'קרטה עד שנת 1996 להימנע מביצוע צעדים של ממש על מנת להענות לצרכים ולדרישות האוכלוסייה המקומית ולדרישות החוק הבינ"ל.
לקראת סוף הכיבוש האינדונזי

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החמירה השחיתות של שלטון סוהארטו ושל משפחתו, וגרמה להתנגדות הולכת וגוברת של תנועות האופוזיציה באינדונזיה גופא. בקיץ 1996 נקטו גורמי השלטון במהלכים אלימים נגד תנועות אופוזיציה שונות, מהלכים שהגבירו עוד יותר את התסיסה בציבור נגד השלטון. במהלך 1997 פרץ משבר כלכלי בדרום-מזרח אסיה כאשר המטבעות במספר מדינות איבדו עשרות אחוזים מערכם. כלכלת אינדונזיה נפגעה קשה במיוחד ובסערה שנוצרה, סוהארטו, שלכל אורך שלטונו לא היה מוכן לוותר על מזרח טימור, התפטר במאי 1998. יורשו של סוהארטו, יוסוף חביבי, ניסה להתחמק מנסיגה ממזרח טימור אך על רקע ההחלשות של אינדונזיה בעקבות המשבר הכלכלי ותחת לחץ בינלאומי כבד, הסכים למשאל עם בטריטוריה השנויה במחלוקת.