stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד וולאס
ראשית חייו

דייוויד וולאס נולד במחוז מיפלין שבפנסילבניה, כבכור מבין שבעת ילדיהם של אנדרו ואלינור וולאס. אביו היה מודד ובעל פונדק, שהיה ידיד קרוב של ויליאם הנרי הריסון כאשר השניים שירתו יחדיו במלחמת 1812. ידידות זו הפיקה תועלת למשפחת וולאס. אחיו של דייוויד וולאס, ויליאם ה. וולאס, מונה כמושל הרביעי של טריטוריית וושינגטון וכמושל הראשון של טריטוריית איידהו. אח אחר, ג'ון מ. וולאס, מונה כמפקד המשמר הלאומי של אינדיאנה.
כאשר היה וולאס נער, עברה המשפחה לאוהיו והתיישבה ליד סינסינטי. בהמשך למד וולאס בקולג' מיאמי לפני שהמשפחה עברה שוב ב-1817 לברוקוויל, אינדיאנה. בסיועו של הריסון, הובטחה לוולאס קבלתו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. הוא סיים את הכשרתו שם ב-1821 ושירת כלוטננט בתותחנים ולימד מתמטיקה בבית ספר, אך התפטר מתפקידו לאחר כשנה של שירות. מאוחר יותר הוא שירת כקפטן וכקולונל ברגימנט השביעי של המיליציה של אינדיאנה.
כאשר סיים וולאס את שירותו הצבאי, הוא שב למשפחתו בברוקוויל. שם הוא החל ללמוד משפטים במשרדו של השופט מילס אגלסטון, וב-1823 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא נכנס לעבוד בעריכת דין עם חבר בית הנבחרים ג'ון טסט, וב-1824 נשא לאישה את בתו, אסתר פרנץ' טסט. לשניים נולדו ארבעה ילדים. אחד מהם, לואיס וולאס, כתב את הספר בן חור וכיהן כמושל טריטוריית ניו מקסיקו. בן אחר שלו, אדוארד וולאס, לחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים האמריקאית. ב-1836, לאחר מות רעייתו, נישא וולאס בשנית לזרלדה גריי סנדרס, שהייתה מנהיגה בתנועה להתנזרות מאלכוהול, ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים.
מחוקק באינדיאנה וסגן המושל

ב-1828 נבחר וולאס לבית הנבחרים של אינדיאנה, בו הוא שירת עד 1831, כאשר הוא נבחר כסגן מושל המדינה מטעם המפלגה הוויגית כשותפו למרוץ של נח נובל. כסגן המושל הוביל וולאס את הדיון בסנאט המדינתי על הקמתו של בנק אינדיאנה וזכה במוניטין של נואם מוכשר. וולאס דחף לביצועם של מיזמי עבודות ציבוריות באינדיאנה וצייר תמונה ורודה של מצבה של המדינה במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל. במהלך תקופת כהונתו כסגן המושל התגוררה משפחתו בקובינגטון.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כסגן המושל העבירה המדינה את חוק העבודות הציבוריות של מאמות'. אף על פי שבתחילה היה חוק זה פופולרי, עד מהרה התברר למנהיגי המדינה שחוק זה הוביל לקריסתה הכלכלית של המדינה. בעיה זו לא הובהרה עד תומה כאשר התמודד וולאס למשרת המושל ב-1837, אך היוותה חלק שולי של מסע הבחירות שלו. הוא נבחר כמושל בעיקר בשל תמיכתו קודם לכן בחוק העבודות הציבוריות, שהציבור עדיין תמך בו, ובשל תמיכתו בו של המושל הפופולרי נח נובל.
מושל אינדיאנה

תקופת כהונתו של וולאס כמושל אינדיאנה עמדה בצילה של הפאניקה של 1837 (אנ') ושנות אי-הוודאות הכלכלית שבאו אחריה. אינדיאנה זכתה לתקופה של עבודות ציבוריות בהן נסללו דרכים ונכרו תעלות, אך כמעט כל המיזמים הללו הופסקו במהלך משבר פיננסי זה. וולאס הצליח לארגן את המערכת הפיננסית של המדינה כדי לעכב את פשיטת הרגל הבלתי נמנעת שלה. הגירעון רק המשיך לגדול, ובסופה של תקופה זו כיסו הכנסותיה של המדינה רק חמישית מהוצאותיה, והריבית על החוב העצום של המדינה היה כשני שלישים מתקציבה. בשנה האחרונה לכהונתו של וולאס כמושל הופקו כל מיזמי הבניה. הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים כדי ליידע את חבריו שהעבודות כמעט חסרות ערך במצבם הנוכחי ושהאשראי של המדינה נוצל עד תומו. הוא יידע את המחוקקים שהמדינה תיכנס למצב של פשיטת רגל בשנה שלאחר מכן.
במהלך תקופת כהונתו של וולאס כמושל התרחשה ההעברה האחרונה של האינדיאנים באינדיאנה מאדמותיהם, ורק מעטים מהם שסירבו להתפנות מרצונם נשארו במדינה. במסגרת הסכם שיקגו של 1833 התפנו אנשי שבט הפוטאווטומי מאדמותיהם. וולאס הורה לגנרל והסנאטור ג'ון טיפטון לפנות קבוצה של 859 אנשי השבט מאזור פליימות' ושלח אותם לטריטוריית קנזס. 42 אנשי השבט, רובם ילדים, מתו ממחלות ומהלחץ של הצעידה שארכה חודשיים ושנודעה בכינוי מסלול הדמעות.
כמושל קבע וולאס את התאריך בו ייחגג באינדיאנה חג ההודיה. ב-4 בנובמבר 1839 הוא הוציא צו מושל שבו נקבע 28 בנובמבר כמועד החג. הוא טען שהחלטתו זו נעשתה לבקשתם של נציגים מכנסיות שונות במדינה.
לקראת תום כהונתו היה ברור לתושבי אינדיאנה שהמשבר הפיננסי הלך והתקרב. מתוך רצון להתנתק מהמיזמים הכושלים, פנו הוויגים נגדו ובחרו כמועמדם הבא למשרת המושל בסמואל ביגר. וולאס סיים את כהונתו כמושל ושב לעיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום כהונתו כמושל, נבחר וולאס ב-1841 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה לקונגרס של אינדיאנפוליס לאחר שניצח את נייתן ב. פאלמר. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא תמך במימון הפדרלי לפיתוח הטלגרפיה, עמדה שעליה לעגו לו יריביו, אך בדיעבד התבררה כמוצדקת בשל הצלחת הטכנולוגיה. ב-1843 לא עלה בידו של וולאס להיבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים לאחר שנוצח בהפרש של 1,085 קולות על ידי ויליאם ג'. בראון.
וולאס שב לאינדיאנה, שם הוא היה ב-1846 ליושב ראש המפלגה הוויגית במדינה. הוא היה נציג בוועידת החוקה המדינתית של 1850–1851. שמו מוזכר בפרוטוקול של הוועידה תשע פעמים בלבד, ושלא כמו מושלים לשעבר אחרים שנכחו בוועידה, הוא לא לקח בה חלק מרכזי. ב-1856 מונה וולאס כשופט בבית המשפט של מחוז מריון, בו הוא כיהן עד מותו.
דייוויד וולאס נפטר באופן פתאומי, מבלי שסבל ממחלה כלשהי, ב-4 בספטמבר 1859 באינדיאנפוליס. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
הערות שוליים

↑  Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, p. 85.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1185652787  ISNI: 0000 0000 3744 4634  LCCN: no89010587  SNAC: w6gm9vvb  US Congress: W000076  VIAF: 11862291   WorldCat (עם VIAF): 11862291
עמנואל אולסבנגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1888 גרייבו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  7 בפברואר 1961 (בגיל 72) ירושלים 
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות ירושלים
 מקצוע:  משורר, מתרגם, חוקר פולקלור, פעיל ציוני, נואם, בלשן
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי 
 
עמנואל אוֹלְסְבַנְגֶר לעיתים: אולסוונגר ואף אולשְבנגר או אולשוונגר (בגרמנית: Immanuel Olsvanger;‏ ב' באייר תרמ"ח, 13 באפריל 1888, גראייבו, תחום המושב של האימפריה הרוסית (פולין) – כ"א בשבט תשכ"א, 7 בפברואר 1961, ירושלים) היה משורר, מתרגם, חוקר פולקלור, פעיל ציוני, אספרנטיסט, נואם ובלשן. מתרגם חשוב של ספרות קלאסית לעברית משפות רבות, בהן יפנית וסנסקריט וכן איטלקית ולטינית. יוזם העלאת יהודי קוצ'ין לישראל ופעיל עד מותו לטובת קהילה זו לצד פעילות לטובת קהילת ה"בני ישראל" מהודו. בד בבד היה גם איש הומור וסאטירה.
חייו

נולד בעיירה גראייבו שבפולין הרוסית. למד ספרות ושפות בעיר סובאלק, הסמוכה, ובאוניברסיטאות קניגסברג וברן. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, והיה מבין יוזמי אגודת הסטודנטים הציונים "החבר". בעת לימודיו בשווייץ החל לפתח עניין בפולקלור יהודי. בשנים 1918–1920 היה מזכיר החטיבה היהודית בחברה לפולקלור בשווייץ. בשווייץ פגש גם את יוצר שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף, למד אותה והחל להפיץ את השימוש בה בחוגים שונים.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. היה עורך בהוצאת הספרים "תרשיש", במסגרתה תרגם יצירות קלאסיות (למשל שירי גתה, אפוסים הודיים מסנסקריט ו"הקומדיה האלוהית" של דנטה, תרגום עליו זכה ב-1946 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת), וכן ערך את כתב העת לילדים "הדחליל", ובמסגרתו פרסם את הקומיקס (עלילון) העברי המקורי הראשון. היה פעיל בחוגי הפצת שפת האספרנטו בישראל, נאם ולימד בקשת רחבה של נושאים, ונסע בעולם כשליח התנועה הציונית.
בשנת 1936 נשלח כשליח מטעם קרן היסוד לקהילות יהודיות באסיה, ועד שנת 1939 נדד בדרום-מזרח אסיה, הודו ויפן, נאם בפני קהילות יהודיות, חקר את הפולקלור המקומי, ולמד מספר לשונות, בהן סנסקריט ויפנית, ברמה שאיפשרה לו לתרגם מספרות שנכתבה בשפות אלו.
אולסבנגר נפטר בירושלים, ונטמן בהר המנוחות. על שמו קרוי רחוב בשכונת קריית היובל בעיר.
דודתו הייתה "הסופרת העברית הראשונה", מרים מארקל-מוזסזון (1840–1920).
נכדתו היא רות אלמגור-רמון, המשמשת מאז 1983 כיועצת הלשון של רשות השידור מטעם האקדמיה ללשון העברית. אחיו אליהו היה רופא והוציא לאור בשנת 1923 את האטלס הראשון בשפה העברית. אחותו, זלמה וירז'בולובסקי-אולשוונגר, היא אמו של אליהו מרידור וסבתו של דן מרידור.
תחומי עבודה ויצירה > בלשן, מתרגם וחוקר פולקלור

לפי עדות משפחתו, אולסבנגר ידע למעלה מ-18 שפות על בוריין, בהן עברית, יידיש, פולנית, רוסית, גרמנית, אספרנטו, איטלקית, לטינית, איסלנדית, יפנית, סנסקריט, אנגלית, צרפתית, ספרדית ועוד. ידע נרחב זה איפשר לו לחקור מכלי ראשון יצירות בשפות אלה, שחלקן הוא תרגם לעברית. כמו כן יצר קשר בלתי אמצעי עם דוברי השפות לצורך מחקר הפולקלור, בדגש על פולקלור יהודי. אולסבנגר פרסם מאמרים וספרים בכמה לשונות בתחום הפולקלור היהודי.
אולסבנגר גם נאם בפני קהלים שונים בשפות רבות והיה מסביר חשוב בתחומים שעניינו אותו, לאמור שפת אספרנטו, ציונות, בלשנות, הומור ואסטרונומיה (כחובב). הוא נודע כנואם שנון, מבריק ומבוקש וזכה לפרסים בתורת הנאום, למשל בפרס של אגודת דוברי אספרנטו.
תחומי עבודה ויצירה > פעילות ציונית

מסגרת הפעילות העיקרית של אולסבנגר הייתה קרן היסוד, במסגרתה יצא למסעות אל קהילות יהודיות מבודדות. גולת הכותרת של פעילותו היא המפגש עם יהודי קוצ'ין. כבר במסעו הראשון להודו, ב-1936, נפגש אולסבנגר עם אנשי הקהילה ממדינת קראלה בדרום-מערב הודו, יצר עמם קשר והתרשם מנכונותם לעלות לארץ ישראל. בשנת 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל, שב לקוצ'ין. הוא העלה לישראל קבוצת חלוץ שנקלטה בקיבוצים מבוססים כדי שתהיה בסיס שיקלוט את שאר הקהילה. במקביל עסק הן בהסברה על ישראל, מבלי להסתיר את הקשיים הצפויים והן בהסדרים כלכליים ומשפטיים שיאפשרו את העלייה. בין היתר גייס מהקהילה 800 אלף רופי לצורך מימון העלייה. העלייה התקדמה באיטיות לאורך שנות ה-50. עקב העיכובים בעלייה, התייצב לפני ראש ממשלת ישראל דאז, דוד בן-גוריון, ותבע ממנו: "הביאו לי את בני, את יהודי קוצ'ין". בן-גוריון, שהתרשם מההכנות שנערכו לעלייה ומהקליטה המוצלחת של העולים, נענה ושלח מטוסים להבאת העולים כ"מתנת יום ההולדת של ד"ר אולסבנגר". אולסבנגר עסק גם במחקר ובשימור המסורות המיוחדות של העדה והמליץ על הקמת מוזיאון לפולקלור העדה במושב נבטים.
יהודי קוצ'ין ראו באולסבנגר כתובת לכל פניותיהם והתייחסו אליו כ"אבא". בשנת 1957 רשמו את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל ונהגו להתכנס בירושלים ולחגוג בימי ההולדת של אולסבנגר. בנוסף, הנציחו את שמו בבית הכנסת ובמוזיאון בנבטים.
אולסבנגר היה חבר כבוד גם בקהילת בני ישראל (הודו) והיווה אדם מקשר בין מנהיגות הקהילה וראשי היישוב בארץ ישראל. הוא ביקר את הקהילה בהודו מספר פעמים והתקבל בהתלהבות ואהדה רבה. באחד מביקוריו מצא בבית משפחת קהימקר הידועה את כתב היד השלם על היסטוריית בני-ישראל מהודו של הסופר חיים שמואל קהימקר אשר נסתיים בשנת 1897 אך לא ראה אור. אולסבנגר הוציאו לאור בשנת 1937 בתל אביב.
כשנתקלה קהילה זו באפליה בתחילת שנות ה-50 ואורגנו מחאות על ידם עד שלבסוף חלקם החליט לעזוב חזרה להודו, ניסה אולסבנגר לשכנעם להישאר ועזר לרבים להיקלט היטב ככל האפשר במדינת ישראל. כמו כן עזר לעוזבים לחזור ארצה והיה ידידו הקרוב של המנהיג הבולט של הבני-ישראל מהודו באותן השנים, אייזיק (אק איי) דיווקר.
במסגרת עבודתו בקרן היסוד ביקר אולסבנגר בעשרות קהילות, נאם בפניהן ושכנע קהילות רבות לעלייה לארץ ישראל.
תחומי עבודה ויצירה > מחלוצי האספרנטו בארץ ישראל

עוד בזמן לימודיו בשווייץ פגש אולסבנגר את אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר שפת האספרנטו, שפה בינלאומית שמטרתה לגשר בין העמים. אולסבנגר נתפס להתלהבות מהרעיון ומהשפה והפך למפיץ שלה. הוא תרגם לאספרנטו ספרות קלאסית, כתב שירים באספרנטו, לימד את השפה והטיף להרחבת חוג הדוברים בה.
תחומי עבודה ויצירה > קומיקס והומור

בשנת 1940 ערך אולסבנגר את כתב העת לילדים "הדחליל", שיצא לאור במשך תקופה קצרה. חשיבות כתב העת בכך שהיה בין הראשונים לפרסום רצועות קומיקס בעברית. בגיליונות כתב העת התפרסם סיפור קומיקס לא חתום בשם "עלילות גד ויוסי" (שחוקר התרבות אלי אשד סבור כי נכתב על ידי אולסבנגר עצמו). הסיפור מקיף רק ארבעה פרקים והוא אינו גמור, אך זהו סיפור הקומיקס העברי המקורי הראשון.
אולסבנגר נודע כאיש שנון בעל הומור, שהרבה לתבל את נאומיו באנקדוטות. כך למשל, בדיון על שגיאות בשפה העברית סיפר כי התבקש למלא טופס ממשלתי כלשהו ובו נדרש למלא את שמו "באותיות לועזיות" (במקום "באותיות לטיניות"). "אז כתבתי בסנסקריט", סיכם.
אנקדוטה אחרת שנקשרה בשמו היא שבשנות הארבעים נהג לשבת בבית הקפה הידוע בירושלים, "חרמון", ברחוב עזה. בין היתר נהג לשבת עם המשורר אברהם בן יצחק, שהיה ידוע בשתיקותיו הארוכות. יום אחד ישבו ושתקו יחדיו. לאחר זמן מה הפר אולסבנגר את השקט והציע: "טוב, שתקנו עד עכשיו על עניין אחד, בוא נשתוק מעכשיו על עניין אחר."
תחומי עבודה ויצירה > אסטרונום חובב

אחד הנושאים ששלהבו את דמיונו של אולסבנגר היה חקר החלל והאפשרות לטוס לירח. לפי עדות בני משפחתו, הוא נהג לדבר רבות על האפשרות לראות אדם צועד על הירח, זמן רב לפני שהדבר הפך לאפשרות ריאלית.
מכתביו

Olsvanger, Immanuel, Eterna sopiro, Wien, 1925 - ספר שירה באספרנטו
Olsvanger, Immanuel, Royte Pomerantsen or How to Laugh in Yiddish, Jewish Folk Humor, NY Schocken 1947
Olsvanger, Immanuel, Contentions with God: a study in Jewish folklore
Haeem Samuel Kehimkar, The History of the Bene Israel of India, Tel-Aviv: Dayag, 1937.
Olsvanger, Immanuel, L'chayim! Jewish Wit And Humor, NY Schocken 1949
בין אדם לקונו, תרשיש, תש"ו
הדבר והמפעל: דברים בכנוס סופרים ועיתונאים ביום יסודה של קרן היסוד, רמת הכובש, ב' בתמוז תש"ג.
מכתביו > תרגומים

דנטה אלגיירי, הקומדיה האלהית, תרשיש תש"ד - תשט"ז (מאיטלקית)
בהגודגיטה: שירת המברך, מוסד ביאליק, תשט"ז (מסנסקריט)
סאלוואדור דה-מדריגה, בת האצטקים, הוצאת מסדה תש"ח (מספרדית)
סאלוואדור דה-מדריגה, כוחה של אהבה (לב הפטדה) הוצאת מסדה תש"ט (מספרדית)
ג'ובאני בוקאצ'ו, דקאמרון: ספר עשרת הימים, יבנה, 1947 (מאיטלקית)
מוקשי-בנשי: ספורים מימי קדם, אחיאסף, תש"ד - מבחר סיפורים (מיפנית)
משירי יוהאן וולפגנג פון גתה, תרשיש תש"י (מגרמנית), כלל בלדה "הדייג".
משירת הודו: הגות ושירה, תרשיש 1960 (מסנסקריט)
ג'ובאנינו גוארסקי, עולמו הקטן של דון קאמילו, מסדה, תשי"ד, (מאיטלקית).(הוצאה נוספת: חיפה: איתמר)
--, דון קאמילו וצאן מרעיתו, הוצאת מסדה, 1956 (מאיטלקית). (הוצאה נוספת: חיפה: איתמר)
חואן רמון חימנס, פלטרו ואני, עם עובד, תשט"ז (מספרדית)
לקריאה נוספת

'אולסונגר, עמנואל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 28. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  פעולת הסברה ציונית בהודו, דבר, 27 בספטמבר 1936
↑  ראו אלי אשד, סופרת עבריה מי ידע חייך? ושמואל ורסס, ידידתו של המשורר: איגרות מרים מארקל-מוזסזון אל יהודה לייב גורדון, מוסד ביאליק 2004.
↑  האטלס בקטלוג הספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
↑  דוד אסף ואליהו הכהן, האטלסים הראשונים בעברית, עונג שבת, 16 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306284905171  BnF: cb12784880z (data)  GND: 123670314  ISNI: 0000 0001 1821 8073  LCCN: nr88004232  NKC: zmp20201068087  NTA: 069005362  RERO: 02-A009642568  SUDOC: 11582426X  VcBA: 495/188413  VIAF: 88064756   WorldCat (עם VIAF): 88064756
מעברת זרעין

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1950
 תאריך נטישה:  1956 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במעברה:  800
 קואורדינטות:  32°33′20″N 35°19′56″E﻿ / ﻿32.555678144078°N 35.332103219412°E﻿ / 32.555678144078; 35.332103219412 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) מעברת זרעין(למפת עמק בית שאן רגילה) מעברת זרעין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת זרעין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת זרעין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מעברת זרעין הייתה מעברה שהוקמה בשנת 1950, על שטח הכפר הערבי הנטוש זירעין (זרעין) מזרחית לצומת תל יזרעאל. היא שוכנה בכ-200 משפחות עולים בעיקר עולים מיוצאי עיראק, איראן וכורדיסטן והתגוררו בה על-פי הערכה כ-800 נפש.
כמו במעברות אחרות באזור, רוב העולים הבוגרים במעברה עבדו ביעור ובעבודות פיתוח ביערות הקק"ל. חלק מאנשי המעברה עבדו בחקלאות בקיבוץ יזרעאל הסמוך ובקיבוצים ובמושבים נוספים בסביבה. תושבי המעברה עבדו בעבודות שונות בקיבוצים באזור: בית אלפא, עין חרוד, תל יוסף ועוד. עבודות דוגמת קטיף, עבודות משק, נגרות, שירותים שונים בקיבוצים ועוד.
בשנת 1956 חוסלה המעברה באופן רשמי חלק מתושביה עברו להתגורר ביישובי התענך. חלק עברו לעפולה ולמקומות אחרים בארץ. בין המתגוררים במעברת זרעין, יצחק מרדכי לימים אלוף בצה"ל ושר בממשלות ישראל שהתגורר כילד במעברה זו במשך כשנתיים.
בית הקברות במעברה

17 ממתי המעברה נטמנו בקרבת מקום, בבית קברות מאולתר שנפתח לצורך כך. בית הקברות הוקם במורד התל, כל קבר סומן באמצעות שתי אבנים, לא הוקמו מצבות ולא נרשמו שמות. ככל הידוע, אין בנמצא רישום של הנפטרים במקום. במשך שנים רבות לאחר חיסולה של המעברה, עמד בית הקברות נטוש ולפני שנים אחדות שופץ המקום. כיום מסומנים הקברים באופן ברור בשטח.
הערות שוליים

↑  מעברה זרעין (יִזְרְעֶאל), מסמך באתר ארכיון המדינה, מתוך מכתב מאת אהרן הכהן: "ביום 18.1.51 ביקרתי במעברת זרעין (יזרעאל). המעברה קיימת כ-5 חודשים ומונה כ-300 משפחות שהן כ-1000 נפשות יוצאי פרס, עירק וכורדיסטן". עמ' 292 בתיק.
↑  הגלבוע, סעיף 2.14 בעמוד 53
↑  גלי שמיר, סוכות במעברות: באוהלים על מיטות ברזל, לחם וריבה, באתר השקמה חולון
↑  מתוך הערך בית הקברות הלא ידוע של עמק יזרעאל, באתר ויקיגניה
אלנטאון

אלנטאון (באנגלית: Allentown) היא עיר הבירה של מחוז ליהיי (אנ') במדינת פנסילבניה שבארצות הברית. בעיר השוכנת על גדות נהר ליהיי (אנ') מתגוררים כ-127,542 תושבים (נכון ל-2022), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בפנסילבניה, אחרי פילדלפיה ופיטסבורג. המטרופולין של אלנטאון מכונה עמק ליהיי (אנ') ומתגוררים בו למעלה מ-800,000 תושבים. עמק ליהיי מהווה חלק מהמטרופולין של ניו יורק. בעיר ישנם ארבעה בתי חולים מתקדמים ושתי אוניברסיטאות ידועות ברמה ארצית אמריקאית. המובילה היא אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, הידועה בשמה " אוניברסיטת פן סטייט".
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1762 על ידי ויליאם אלן, שהיה סוחר וראש עיריית פילדלפיה בעברו, תחת השם נורת'האמפטון טאון. אלן קיווה שנורת'האמפטון טאון תחליף את איסטון כבירת מחוז נורת'האמפטון ושתהפוך למרכז מסחרי אזורי. עם זאת, בסופו של דבר נורת'האמפטון טאון לא הפכה לבירת המחוז.
ב-11 בספטמבר 1777, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כוחות ארצות הברית הפסידו בקרב ברנדיוויין (אנ') לכוחות בריטניה והותירו את פילדלפיה, בירת ארצות הברית באותו זמן, חסרת הגנה. עקב כך הוחלט להבריח את פעמון הדרור מפילדלפיה והוא שהה בנורת'האמפטון טאון באופן זמני.
ב-6 במרץ 1812 נוצר מחוז ליהיי בחלקו המערבי של מחוז נורת'האמפטון ונורת'האמפטון טאון נבחרה להיות בירת המחוז החדש. ב-16 באפריל 1838 שם העיירה שונה לאלנטאון כהוקרה לוויליאם אלן. ב-12 במרץ 1867 אלנטאון קיבלה מעמד של עיר.
במהלך המאה ה-19 אלנטאון עברה תהליך תיעוש גדול שהפך אותה מעיירה קטנה לעיר תעשייתית מרכזית באזור. התעשיות העיקריות בעיר היו קשורות לברזל, וכן היא הייתה מרכז לייצור בירה. עם זאת, העיר נפגעה בגלל מיתון בשנות ה-70 של המאה ה-19.
העיר השתקמה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הודות לתעשיות הטקסטיל והמשי שנוסדו בעיר בתקופה זו. תעשיית המשי בעיר התחילה לשקוע, כמו ביתר העולם, בשנות ה-30 של המאה ה-20. בעקבות תעשיית המשי התעשייה באלנטאון הצטמצמה ומפעלים רבים בעיר נסגרו או עברו למקומות אחרים. שירו של בילי ג'ואל, "Allentown", עוסק בגורלם של אנשי הצווארון הכחול בעיר, כחלק מחגורת החלודה.
תחבורה

נמל התעופה הראשי של אלנטאון הוא נמל התעופה הבינלאומי עמק ליהיי, שנמצא במרחק של 5 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר. בנוסף בעיר נמצא נמל התעופה העירוני אלנטאון קווין סיטי, המשמש בעיקר לתעופה כללית. תושבי האזור משתמשים גם בנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי ובנמל התעופה הבינלאומי פילדלפיה שנמצאים במרחק קצר יחסית מאלנטאון.
העיר מקושרת במסילות רכבת למספר ערים באזור, כמו ניו יורק, פילדלפיה, ג'רזי סיטי והאריסברג.
אישים בולטים

מאז היווסדה בשנת 1762, אלנטאון הייתה לעיר הלידה או מגוריהם של מספר אישים בולטים, ביניהם:
לי איאקוקה, יושב ראש חברת קרייזלר לשעבר
טום בראון, מעצב אופנה
קית' ג'ארט, מוזיקאי ג'אז
דיין דיהן, שחקן
לורן וייסברגר, סופרת "השטן לובשת פראדה"
חנה וירט-נשר, חוקרת ספרות בחוג לספרות אנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב
כריסטין טיילור, שחקנית
איימי מולינס, ספורטאית פראלימפית, דוגמנית ושחקנית
אמנדה סייפריד, שחקנית
ליל פיפ, אימו ראפר לשעבר, זמר, פזמונאי ודוגמן
שרה נאוס, האמריקאית הזקנה ביותר אי פעם והאדם השלישי המבוגר ביותר אי פעם
מאט רידל, אמן לחימה מקצועי
ערים תאומות

איטליה וינצ'י, איטליה
פולין ללוב, פולין
ישראל טבריה, ישראל
הערות שוליים

↑  פרופיל אוכלוסייה כללי לאלנטאון, פנסילבניה באתר לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית
↑  Allentown, PA Profile: Facts & Data, pennsylvania.hometownlocator.com
↑  Lenny Flank, Billy Joel and "Allentown", Hidden History, ‏15.12.2015
| דגל פנסילבניה מדינת פנסילבניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | האריסברג |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק ליהיי • הארץ ההולנדית של פנסילבניה • רמות לורל • הפונקוס • עמק סאסקהאנה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | פילדלפיה • פיטסבורג • אלנטאון • אירי • רדינג • סקרנטון • בית לחם • נורת'המפטון • לנקסטר • האריסברג • אלטונה • יורק • וילקס-בארה • צ'סטר • ויליאמספורט • איסטון • לבנון • הייזלטון • ניו קאסל • ג'ונסטאון • מק'קיספורט |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פנסילבניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552627505171  GND: 4281234-3  LCCN: n79114028  MusicBrainz: ec0c279e-382b-42f5-a75e-3767e33a5d7e  NARA: 10045487  SUDOC: 155284762  VIAF: 131339567   WorldCat (עם VIAF): 131339567
רועי אביקסיס

אין תמונה חופשית
רועי אביקסיס (נולד באוגוסט 1975) הוא ראש המחלקה לחינוך בהסתדרות הציונית העולמית וסגן יו"ר קק"ל. בעבר היה ראש מערך השירותים הרוחניים בהסתדרות הציונית העולמית  ובשנים 2015 – 2021 היה מזכ"ל בני עקיבא העולמית.
רקע

גדל בקדומים שבשומרון בנם של ברכה וגד אביקסיס ששימש סמנכ"ל משרד החינוך. למד בישיבת הר עציון, שירת כלוחם בגולני.
בשנת 2002 הוסמך כעורך דין ובעל תואר שני במדעי המדינה בהתמחות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
חבר בהנהלת "המזרחי העולמית" "כנפי רוח" ו"קרן מאירים".
בני עקיבא

מאז 1998 ובמשך ארבע שנים עבד במזכירות העולמית של בני עקיבא כרכז תוכניות ההכשרה ואחראי על כח אדם לשליחות במקביל עבד כמתמחה במשרד עו"ד מירון בן ציון פריבס. בשנת 2003 היה שליח בני עקיבא והסוכנות היהודית לסקנדינביה, בין היתר בימים בהם המתח בין היהודים לערבים בעיר מאלמו הגיע לשיאו. עם חזרתו ארצה בשנת 2006 מונה למנכ"ל המחלקה להגשמה בהסתדרות הציונית העולמית יחד עם גאל גרינוולד ששימש כראש המחלקה.
חמש שנים לאחר מכן בשנת 2011 מונה לסמזכ"ל בני עקיבא ושימש כסגנם של מזכ"לי בני עקיבא לשעבר זאב שוורץ והרב נעם פרל. מאז 2015 משמש אביקסיס מזכ"ל בני עקיבא העולמית. בתפקידו זה הרחיב את הפעילות בארץ ובעולם. הוביל את מהלך הקמת המועצה העולמית (חבר המנהלים של התנועה), הקים את המכינה העולמית- מכינה קדם צבאית מעורבת לבני חו"ל וישראלים, הרחיב את הפעילות של התנועה בקרב אוכלוסיות חדשות והוביל את בנייתם של שני מבנים המשמשים בתי בני עקיבא בירושלים (טירת יוסף) ובניין המכינה העולמית בחיפה (קולנוע עצמון). באוקטובר 2020 נבחר לנציג תנועת המזרחי במוסדות הלאומיים בקיץ 2021 נכנס לתפקידו כראש המערך לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית העולמית.
חייו האישיים

גר במודיעין-מכבים-רעות נשוי ליעל ואב לחמשה ילדים.
הערות שוליים

↑  ABIGAIL ADLER, בני עקיבא בעולם
↑  רועי אביקסיס, שליחות בחו"ל
↑  כתבה מערוץ 7, בני עקיבא העולמית
| בני עקיבא |
| --- | --- | --- |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא בישראל | מתתיהו רוטנברג • יעקב דרורי • אברהם שטרן • ליפא אהרוני • ידידיה כהן • שלמה סמסון • אמנון שפירא • יוחנן בן-יעקב • יהושע (שייע) אלטמן • אברהם ליפשיץ • אלחנן גלט • יונה גודמן • מרדכי (מוטי) יוגב • איתן מור-יוסף • הרב בני נכטיילר • דני הירשברג • יאיר שחל • יגאל קליין |  |
| מזכ"לי תנועת בני עקיבא העולמית | יוסקה שפירא • אברהם דובדבני • יצחק שטיגליץ • גאל גרינוולד  • זאב שוורץ  • הרב נעם פרל • רועי אביקסיס • אוהד טל  • צבי אלון |  |
| מושגים | תורה ועבודה • שבט יובל • של"פ • צוותי נחשון • גרעין נח"ל • פרויקט השחר • שבט איתנים |  |
| אישים מרכזיים | יחיאל אליאש • הרב משה צבי נריה • הרב חיים דרוקמן |  |
מוטי רוזן

ערך זה עוסק בקצין צה"ל ואיש התעשייה הצבאית. אם התכוונתם לבלשן ואטימולוג, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1952 תל אביב, ישראל
 פטירה:  נובמבר 2023 (בגיל 71 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 12  מפקד קורס קציני חי"ר  מפקד עוצבת קלע דוד
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 תפקידים אזרחיים
 סמנכ"ל התעשייה הצבאית
 
מוטי רוזן (1952 – נובמבר 2023) היה קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת קלע דוד. לאחר שחרורו עבד בתעשייה הצבאית והיה ראש מיזם רובה התבור.