stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התורה האטומית
התאוריה האטומית המודרנית > גילוי החלקיקים הגרעיניים

ב-1918 הפציץ ארנסט רתרפורד גז חנקן בחלקיקי אלפא והבחין כי גרעיני מימן נפלטו מן הגז. רתרפורד הסיק כי גרעיני המימן בקעו מגרעיני החנקן עצמם - כלומר, הוא ביקע את האטום.

מאוחר יותר גילה רתרפורד כי המטען החיובי של כל אטום שווה תמיד לזה של מספר שלם של גרעיני מימן. גילוי זה, בנוסף לעובדה כי המימן היה היסוד הקל ביותר הידוע, וכי המסה האטומית של כל יסוד אחר הייתה כפולה שלמה בקירוב של המסה האטומית של המימן, הביאו אותו למסקנה כי גרעיני המימן הם חלקיקים ייחודיים והם המרכיבים היסודיים של כל הגרעינים האטומים: פרוטונים. ניסויים נוספים שערך רתרפורד מצאו כי מסת הגרעינים של רוב האטומים עולה על זו של הפרוטונים שבגרעין. הוא הניח כי המסה העודפת מורכבת מחלקיק שהיה בלתי ידוע עד אז, שהיה בעל מטען חשמלי נייטרלי; לחלקיקים אלה הוא קרא באופן זמני "נייטרונים".
ב-1928 הבחין ולתר בותה כי כאשר מפציצים בריליום בחלקיקי אלפא, הוא פולט קרינה נייטרלית מבחינה חשמלית, אשר חודרת דרך חומר בקלות. מאוחר יותר התגלה כי קרינה זו עשויה לשחרר אטומי מימן מתוך שעוות פרפין. בתחילה סברו כי זו קרינת גמא, מאחר שלקרינה זו (המורכבת מפוטונים באנרגיה גבוהה) הייתה השפעה דומה על אלקטרונים במתכת, אך ג'יימס צ'דוויק מצא כי אפקט היינון היה חזק מכדי שייגרם על ידי קרינה אלקטרומגנטית. ב-1932 הוא חשף יסודות שונים כגון מימן וחנקן ל"קרינת הבריליום" המסתורית, ובאמצעות מדידת האנרגיה של החלקיקים הטעונים הנרתעים מהחומר, הסיק כי הקרינה הורכבה מחלקיקים נייטרליים, בעלי מסה דומה לזו של הפרוטון - הנייטרונים.

על גילוי הנייטרונים קיבל צ'דוויק את פרס נובל בשנת 1935.
התאוריה האטומית המודרנית > המודל הקוונטי של האטום

המודל הפלנטרי של האטום סבל ממספר בעיות. ראשית, לפי נוסחת לרמור של תורת החשמל והמגנטיות הקלאסית, חלקיק טעון מואץ פולט גלים אלקטרומגנטיים; מכאן שחלקיק בעל מטען חשמלי, כגון האלקטרון, יאבד אנרגיה בקצב קבוע וינוע במסלולים קרובים יותר ויותר לגרעין, עד שיתנגש בו תוך שבריר שנייה. תופעה נוספת שהמודל הפלנטרי לא הצליח להסביר היא מדוע אטומים מעוררים פולטים קרינה בספקטרום שאינו רציף - כלומר, רק באורכי גל מסוימים.
תורת הקוונטים גרמה למהפכה רבתי בפיזיקה בתחילת המאה ה-20, כאשר מקס פלאנק ואלברט איינשטיין העלו את ההשערה כי אנרגיית האור נפלטת או נקלטת במנות בדידות (קוונטים). ב-1913 שילב נילס בוהר את הרעיון הזה במודל האטום של בוהר, שבו האלקטרונים מקיפים את הגרעין אך ורק במסלולים מסוימים בעלי ערכים קבועים של תנע זוויתי ואנרגיה, כאשר המרחק מהגרעין - רדיוס המסלול - הוא פרופורציונלי לאנרגיה של האלקטרון.
במודל זה, האלקטרונים לא קרסו אל עבר הגרעין, מאחר שהם לא יכלו לאבד אנרגיה בצורה רציפה; במקום זאת, הם יכלו לבצע רק קפיצות קוונטיות בין רמות האנרגיה הקבועות מראש. כאשר זה קרה, נפלט או נבלע אור בתדירות פרופורציונית לשינוי באנרגיה - ומכאן התדירויות הבדידות של האור שנצפו בתהליך זה.
המודל של בוהר הצליח לחזות רק את קווי הספקטרום של המימן; הוא לא הצליח לחזות את אלה של אטומים מרובי אלקטרונים. וחמור מכך, כאשר טכנולוגיית הספקטרוגרפיה השתפרה, נתגלו גם באטום המימן קווי ספקטרום נוספים, אשר מודל בוהר לא הצליח להסביר אותם. ב-1916, ארנולד זומרפלד הוסיף מסלולים אליפטיים למודל בוהר, על מנת להסביר את קווי הפליטה הנוספים, אך שינוי זה הפך את המודל לקשה מאוד לשימוש, והוא עדיין לא פתר את בעיית האטומים מרובי האלקטרונים.
ב-1924 שיער לואי דה ברויי כי כל החלקיקים הנעים - ובפרט, חלקיקים תת-אטומים כגון אלקטרונים - מפגינים תכונות דמויות-גל. ארווין שרדינגר, אשר הוקסם מהרעיון, חקר האם ניתן להסביר את תנועתם של האלקטרונים באטום כגלים ולא כחלקיקים. משוואת שרדינגר, אשר פורסמה ב-1926,

מתארת את האלקטרון כפונקציית גל במקום כחלקיק נקודתי, והיא חזתה בצורה אלגנטית רבות מהתופעות הספקטרליות אשר מודל בוהר נכשל בהסברתן. על אף שרעיון זה היה נוח מבחינה מתמטית, היה קשה להמחישו בדמיון, והוא נתקל בהתנגדות.

אחד ממבקריו, מקס בורן, שיער כי פונקציית הגל של שרדינגר לא תיארה את האלקטרון, אלא את כל המצבים האפשריים שלו, ולכן ניתן להשתמש בה על מנת לחשב את ההסתברות למציאת אלקטרון בכל מיקום נתון מסביב לגרעין.
מאחר שפונקציית גל כוללת זמן בנוסף למיקום, לא ניתן להפיק ממנה ערכים מדויקים הן עבור המיקום והן עבור התנע של חלקיק בכל נקודה נתונה בזמן; עיקרון זה ידוע כעקרון אי-הוודאות. עיקרון זה סתר את מודל בוהר, עם המסלולים המעגליים המסודרים והמוגדרים היטב שלו. המודל המודרני של האטום מתאר את מיקומי האלקטרונים באטום במונחים של הסתברויות. אלקטרון עשוי, באופן פוטנציאלי, להימצא בכל מרחק אפשרי מהגרעין, אך - בתלות ברמת האנרגיה שלו - נוטה להתקיים לעיתים קרובות יותר באזורים מסוימים מסביב לגרעין מאשר מבאחרים. האזור בו הסיכוי למציאת אלקטרון מסוים הוא מרבי נקרא אורביטל אטומי.
ראו גם

התאוריה הקינטית של הגזים
ביאורים

↑  סופיות - שלא ניתן לחלק יותר, החלק הבסיסי ביותר בחומר. מחקרים מאוחרים יותר מראים שלאטום יש מבנה פנימי ובו חלקים נוספים.
הארי נילסון

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1941 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בינואר 1994 (בגיל 52) אגורה הילס, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Harry Edward Nilsson III 
 מקום קבורה:  Valley Oaks Memorial Park 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 מקום לימודים:  Daniel Murphy High School 
 סוגה:  רוק, סאנשיין פופ, בריל בילדינג, רוק פסיכדלי, רוק קל, בארוק פופ, מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברת תקליטים:  טאוור רקורדס, RCA ויקטור, מיוזיקור רקורדס, מרקורי רקורדס, RCA רקורדס, פוליגרם רקורדס 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לביצוע סולו הפופ הגברי הטוב ביותר (1970, 1973) 
 www.harrynilsson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הארי אדוארד נילסון (באנגלית: Harry Edward Nilsson;‏ 15 ביוני 1941 - 15 בינואר 1994) היה מוזיקאי, זמר, גיטריסט ופזמונאי אמריקאי.
נילסון ידוע בעיקר הודות לקריירה המצליחה שחווה במהלך שנות ה-60 וה-70, במהלכה זכה בשני פרסי גראמי. במהלך שנות ה-70 הרבה לשתף פעולה עם שלושת חברי להקת הביטלס: ג'ורג' האריסון, רינגו סטאר וג'ון לנון (שעמו אף הקליט אלבום שלם במשותף: Pussy Cats).
שנות הילדות

נילסון נולד בברוקלין שבמדינת ניו יורק בשנת 1941. אביו, הארי אדוארד נילסון הבן, עזב את הבית שלוש שנים לאחר לידתו. את ילדותו עבר עם אמו ואחיו למחצה, בנדודים בין קליפורניה וניו יורק. בין השאר, שהה תקופה מסוימת בבית דודו, שהשפעתו על עתידו הייתה גדולה, היות שהדוד לימד את נילסון הצעיר כיצד לשיר נכון.
בשל הקשיים הכלכליים בהם חיה משפחתו המפורקת, נאלץ נילסון לעבוד כבר מגיל צעיר, בין השאר עבד בבתי קולנוע ולאחר מכן במחלקת המחשוב בבנק, כל זאת במקביל להשקעה שהעניק לכתיבת שירים וראשית קריירת שירה.
ראשית דרכו המוזיקלית

בראשית שנת 1958 הושפע נילסון מסגנון הרית'ם אנד בלוז ובמיוחד מריי צ'ארלס. עבודתו הראשונה כזמר, החלה בעת שקיבל לבצע שירה בהקלטות דמו לפזמונאים בשנת 1960. בעבודה זו, עבד נילסון במקביל לעבודתו בבנק שהתקיימה במשמרות הלילה.
בשנת 1963, זכה נילסון להצלחה ראשונית כפזמונאי, בעקבות הצלחתו להשתתף בכתיבת אחד משיריו של הזמר ריצ'רד הקטן. הודות לכך הוציא נילסון את הסינגל הראשון שלו "Baa Baa Blacksheep", תחת שם העט "Bo Pete", מאותה העת המשיך להקליט ולהוציא סינגלים תחת שמות שונים. בשנת 1964, עבד נילסון עם מפיק העל פיל ספקטור, עמו אף כתב שלושה שירים. שנתיים מאוחר יותר, יצא הסינגל הראשון של נילסון לראשונה תחת שמו האמיתי, כמו כן הוציא את אלבום הבכורה שלו: Spotlight on Nilsson. למרות שהקלטותיו לא זכו להצלחה מסחרית בולטת או לביקורת יוצאת דופן, זכו שיריו לגרסאות שהוקלטו על ידי זמרים ידועים לזמנם כדוגמת פרד אסטר והבירדס. למרות ראשית הצלחתו, המשיך נילסון לעבוד בבנק.
הקלטות RCA

בשנת 1966 חתם נילסון על חזוה הקלטות עם חברת התקליטים RCA Victor ושנה לאחר מכן הוציא את אלבומו Pandemonium Shadow Show, שהיווה את הצלחתו הראשונה וזכה לביקורות נלהבות. אחד מאנשי תעשיית המוזיקה שהתרשם מיכולת הכתיבה והשירה של נילסון היה דוברה של להקת הביטלס דרק טיילור, שרכש קופסה שלמה מאלבומו של נילסון כדי לחלוק את גילויו עם שאר עמיתיו. באותה שנה, כתב נילסון את להיטה של להקת המונקיז "Cuddly Toy", בשלב זה עזב נילסון את עבודתו בבנק והתמסר כולו למוזיקה.
חלק מהאלבומים שרכש דרק טיילור הגיעו בסופו של הדבר לחברי הביטלס, שהפכו במהרה למעריציו. במסיבת העיתונאים שערכו פול מקרטני וג'ון לנון בשנת 1968 במטרה להכריז על הקמתה של חברת אפל, נשאל לנון מיהו לדעתו המוזיקאי האמריקאי האהוב עליו, והוא ענה "נילסון", וכך גם ענה אחריו מקרטני. תשובתם של חברי הביטלס קידמה היטב את עלייתו של נילסון למודעות הציבורית כמוזיקאי מחונן ומבטיח, כמו כן, כתוצאה מכך נוצר קשר מקצועי ואישי בין חברי הביטלס לנילסון.
להיטו של נילסון מאותה שנה "You Can't Do That" הפך ללהיט מועדף לא רק על ידי חברי הביטלס אלא אף על כלל קהל חובבי המוזיקה, והשיר הגיע בארצות הברית לראשי מצעדי הפזמונים.
האלבום שבא לאחר Pandemonium Shadow Show היה בשנת 1968 Aerial Ballet. אלבום זה כלל את חידושו של נילסון לשיר של פרד נייל "Everybody's Talkin'", בזכות הכללתו של השיר בפס-קול הסרט קאובוי של חצות, זכה השיר להצלחה עצומה, והוא שהביא לנילסון את פרס גראמי הראשון, במקביל הגיע השיר לראשי המצעדים. שיר נוסף באלבום שזכה להצלחה גדולה במצעדי המוזיקה היה "One", אותו כתב נילסון עצמו.
שיא ההצלחה

אלבומו הבא של נילסון Harry בשנת 1969, היה אלבומו הראשון שהגיע לראשי מצעדי המכירות, כמו כן הכיל האלבום כמה להיטים מצליחים ביותר: "I Guess the Lord Must Be in New York City", "Simon Smith and the Amazing Dancing Bear" (אותו כתב המוזיקאי רנדי ניומן).
בעקבות הצלחת השיר של רנדי ניומן, הזמין נילסון את ניומן לכתוב לו אלבום שלם וכן ללוותו בנגינה על פסנתר. התוצאה הייתה האלבום שיצא בשנת 1970: Nilsson Sings Newman'.
הפרויקט הבא בו היה נילסון מעורב, היה סרט אנימציה בבימוי פרד וולף. הסרט ששודר בטלוויזיה בפברואר 1971 נקרא The Point!, לווה גם בפסקול שיצא כאלבום במקביל וזכה להצלחה גדולה, לא מעט בזכות הלהיט שהכיל "Me and My Arrow".
באותה שנה, עבר נילסון לאנגליה, ושם יצר את אלבומו המצליח ביותר Nilsson Schmilsson. אלבום זה כלל שלושה להיטים מצליחים: "Without You" (כיסוי עוצמתי לשירם של הלהקה בדפינגר שהביא לנילסון את הזכייה בפרס גראמי השני), "Coconut" ו-"Jump into the Fire".
בעקבות ההצלחה המסחררת של האלבום, מיהר נילסון להוציא את האלבום Son of Schmilsson בשנת 1972. על אף המהירות בו נוצר והוצא, זכה האלבום להצלחה וכלל את הלהיט "Spaceman".
אלבומו הבא של נילסון שיצא שנה לאחר מכן A Little Touch of Schmilsson in the Night, ביטא את השינוי שחל במוזיקה שיצר. כעת העדיף מוזיקה בעלת גוון מסחרי על פני הפן היצירתי שבעשייה המוזיקלית. באלבום זה, לווה נילסון בתזמורת, ובכך הוכיח כי יכולות השירה שלו גבוהות מתמיד. עונת הקלטות זו הוסרטה לכדי סרט טלוויזיה ששודר באותה העת במקביל להוצאת האלבום.
באותה העת, התגורר נילסון בקליפורניה והצטרף אליו ידידו ועמיתו ג'ון לנון, לאחר שנפרד מאשתו יוקו אונו. תקופה זו התאפיינה בשתייה לשוכרה ושימוש בסמים שהביאו להתרעויות שונות ולסקנדלים במועדונים, בתי מלון ובתים פרטיים בהם התקיימו מסיבות ואירועים. התוצר המוסקלי שהניב המפגש היה האלבום Pussy Cats. אלבום זה, הציג את נילסון במצבו הקשה, כששירתו נפגעה קשות עקב שימוש בסמים ועודף שתייה. בתקווה להגמל מהתמכרויותיהם, שכרו בית יחדיו נילסון, לנון ורינגו סטאר, אך לאחר זמן קצר, עזבו לנון ונילסון את הבית ועברו לניו יורק.
בעקבות כישלון שני אלבומיו האחרונים, החליטה חברת RCA שלא לחדש את חוזה ההקלטות עם נילסון. בעקבות זאת, חברו במחווה חברית לנון וסטאר לפגישה עם מנהלי החברה, והציעו לחתום חוזה הקלטות עם החברה (היות שהחוזה של שניהם עם חברת אפל עמד לפוג בשנת 1975), אך הוסיפו שאם לא יחודש החוזה של נילסון, יעדיפו שלא לחתום עם החברה. RCA חזרה בה וחידשה את חוזה ההקלטות עם נילסון. למרות זאת, לא לנון ולא סטאר חתמו עם החברה על חוזה הקלטות.
באלבומו הבא Duit on Mon Dei שיצא בשנת 1975, נירפא קולו הפגוע של נילסון כמעט לחלוטין. חרף עובדה זו, לא זכה האלבום להצלחה מסחרית, וכך גם האלבומים הבאים שהוציא: Sandman ו- ...That's the Way It Is - שיצאו שניהם בשנת 1976.
לאחר מכן, הוציא נילסון את האלבום הנחשב בעיניו האהוב עליו ביותר: Knnillssonn. כשקולו שוב חזר לאיתנו ולעוצמתו ועם מסע קידום רחב היקף, היווה האלבום ציפייה גדולה לחזרתו של נילסון למצעדי הפזמונים ומצעדי המכירות. מכל מקום, בעקבות מותו המפתיע של אלביס פרסלי, הפנתה החברה לנילסון עורף ושקעה בטיפול בהדפסת וקידום אלבומיו שהוקלטו בחברה. לאחר מכן הוציאה החברה, ללא התייעצות עמו, את אלבום האוסף Nilsson Greatest Hits. בעקבות הזלזול לו זכה מצד חברת RCA, פרש נילסון מהחברה.
הבית בלונדון

בשנות ה-70 החזיק נילסון דירת מגורים בלונדון. הדירה הכילה שני חדרי שינה שעוצבו על ידי חברת עיצוב בבעלות משותפת של רינגו סטאר ורובין קרוקשאנק. נילסון התגורר בדירה בתקופות בהן שהה בעיר, וכשהיה עובר לארצות הברית, היה משכן בה את חבריו המוזיקאים. באחת מהתקופות הללו, ביולי 1974 התגוררה בדירה חברת להקת "האמהות והאבות" קאס אליוט וכמה ממלוויה. למחרת הופעתה ב"לונדון פלדיום", נמצאה אליוט מתה בחדר השינה לאחר שקיבלה בשנתה התקף לב. ארבע שנים לאחר מכן, ממש באותו חדר ובאותה מיטה בספטמבר 1978 נמצאה גופתו של מתופף להקת "המי" קית' מון לאחר שהפריז בנטילת תרופה לגמילה מאלכוהול וסמים. לאחר מקרה מוות שלישי של חבר נוסף, החליט נילסון למכור את הדירה לחבר להקת "המי" פיט טאונסנד ועבר באופן מוחלט להתגורר בלוס אנג'לס.
שנות ה-80: השקיעה

לאחר עזיבת חברת RCA כתב נילסון את המחזמר Zapata, יחד עם פרי בוטקין ואלן כץ ובבימויו של חברו ברט קונבי. המחזמר עלה בקונטיקט ולא זכה להפקות נוספות.
בשנת 1980 יצא סרט הקולנוע Popeye בבימויו של רוברט אלטמן, לו כתב נילסון את הפסקול שהכיל שירים רבים. במקביל הוציא אלבום נוסף Flash Harry. אלבום זה הופץ אך ורק באנגליה ולא בארצות הברית. מכל מקום, נילסון ראה את עצמו כמוזיקאי בגמלאות וצמצם את פעילותו.
בדצמבר של אותה שנה, רצח חברו הטוב ג'ון לנון, השפיע על נילסון עמוקות, והוא הצטרף ל"קואליציה להפסקת האלימות בנשק" והפך לדוברה של הקואליציה במטרה לגייס כספים למאבק.
בהמשך שנות ה-80, המשיך נילסון להקליט באופן אקראי ולא מוסדר, מרבית הקלטות אלו נועדו לסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. בשנת 1984 שיתף פעולה עם אלמנתו של לנון יוקו אונו באלבומה Every Man Has A Woman.
שנות ה-90: סוף הדרך

בשנת 1991 נקלע נילסון למצב כלכלי קשה, בעקבות מעילה שביצעה בכספו מנהלת חשבונותיו, וכתוצאה מכך נותר ללא חסכונותיו (רואת החשבון ישבה בכלא שנתיים בלבד ומעולם לא השיבה לנילסון את כספו). במקביל, חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי ובשנת 1993 חווה מספר התקפי לב. בינואר 1994 סיים נילסון להקליט את אלבומו האחרון Papa's Got a Brown New Robe ובערב אותו יום נפטר מהתקף לב. אלבום זה עד היום טרם יצא לאור. שנה לאחר מכן, יצאה האנתולוגיה בת שני התקליטורים Personal Best, שנילסון עבד עליה בימיו האחרונים עם חברת RCA.
באותה שנה, זכתה הזמרת מריה קארי בהצלחה מסחררת, הודות לשיר Without You אותו חידשה על פי גרסתו של נילסון לשיר משנת 1971.
נילסון הותיר אחריו את אשתו אונה, ואת ששת ילדיהם המשותפים, בן נוסף הותיר מנישואיו המוקדמים.
בשנת 2006 הופק הסרט התיעודי Who is Harry Nilsson? And Why Is Everybody Talkin' About Him.
אלבומים

Hollywood Dreamer 1962
Spotlight on Nilsson 1966
Pandemonium Shadow Show 1967
Aerial Ballet 1968
Skidoo 1968
Harry 1969
Nilsson Sings Newman 1970
The Point! 1971
Aerial Pandemonium Ballet 1971
Nilsson Schmilsson 1971
Son of Schmilsson 1972
A Little Touch of Schmilsson in the Night 1973
Son of Dracula 1974
Pussy Cats 1974
Duit on Mon Dei 1975
Sandman 1976
That's the Way It Is 1976
Knnillssonn 1977
Flash Harry 1980
Harry Nilsson - All Time Greatest Hits 1989
Personal Best: The Harry Nilsson Anthology 1995
Everybody's Talkin': The Very Best of Harry Nilsson 2006
הערות שוליים

↑   איתמר זהר, שני הכובעים של "קאובוי של חצות" - חדר ניתוח, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2018
↑  cmglisa, Who Is Harry Nilsson (And Why Is Everybody Talkin’ About Him)?, The Official Harry Nilsson Site, ‏2013-05-02 (באנגלית אמריקאית)
אמת המידה של סייגן

אמת המידה של סייגן היא תחדיש ואפוריזם הטוען: "טענות יוצאות דופן דורשות ראיות יוצאות דופן" (ECREE). הביטוי נקרא על שם המדען ואיש תקשורת המדע קרל סייגן שהשתמש בביטוי בתוכנית הטלוויזיה שלו קוסמוס.
הצהרות דומות נאמרו בעבר על ידי תאודור פלורנוי (Flournoy) ב-1899, פייר-סימון לפלס ב-1814 ותומאס ג'פרסון ב-1808.
יישום

אמת המידה של סייגן, לפי טרסולדי ”היא בליבה של השיטה המדעית, ומודל לחשיבה ביקורתית, מחשבה רציונלית וספקנות בכל מקום.”
אמת המידה של סייגן קשורה לתערו של אוקאם במובן זה שלפי היוריסטיקה כזו, הסברים פשוטים יותר מועדפים על פני הסברים מסובכים יותר. רק במצבים שבהם קיימות ראיות יוצאות דופן, טענה חריגה תהיה ההסבר הפשוט יותר והקביל יותר. צורה שגרתית של אמת מידה זו מופיעה בבדיקת השערות, בדיקה שבה מועדפת ההשערה שאין ראיות לתופעה המוצעת, מה שמכונה "השערת האפס". הטיעון הפורמלי כרוך בהקצאת הסתברות פריורית חזקה יותר לקבלת השערת האפס מאשר לדחייתה של השערה זו.
אין פרמטרים קונקרטיים לגבי מה הן "טענות חריגות", מה שמעלה את השאלה האם הסטנדרט הוא סובייקטיבי. לפי טרסולדי, בעיה זו פחות בולטת ברפואה הקלינית ובפסיכולוגיה, בהן תוצאות סטטיסטיות של ניסוי מבוקר הקצאה אקראית יכולות לבסס את חוזק הראיות.
היסטוריה

האפוריזם הפך לפופולרי על ידי האסטרונום קרל סייגן שהשתמש בו בתוכנית הטלוויזיה "קוסמוס" משנת 1980 בהתייחס לטענות על חייזרים המבקרים בכדור הארץ. שני מאמרים משנת 1978, אחד ב-US News & World Report ואחר מאת קונרו רמקרישנה ראו (Rao) ב-Journal of Parapsychology ציטטו את הפיזיקאי פיליפ אייבלסון, עורך Science, שהשתמש בביטוי זה. ב"על היוצא דופן: ניסיון הבהרה" (1978), קבע הסוציולוג מרצ'לו טרוצי: ”טענה יוצאת דופן דורשת ראייה יוצאת דופן.”
אחרים העלו רעיונות דומים. בשנת 1899 הציג הפסיכולוג תאודור פלורנוי את העיקרון לפיו ”משקל הראיות לטענה יוצאת דופן חייב להיות פרופורציונלי למוזרותה”, וייחס את הרעיון ללפלס. הוא ציטט אמרה של לפלס מ-1814: ”אנחנו צריכים לבחון [תופעות שלכאורה בלתי מוסברות] בתשומת לב רבה יותר, ככל שנראה שקשה יותר להודות בהן.” בשנת 1808 אמר תומאס ג'פרסון: ”אלף תופעות שאיננו יכולים להסביר מופיעות מדי יום, אך כאשר מוצעות עובדות ללא אנלוגיה לחוקי הטבע הידועים לנו, אמיתותן זקוקה להוכחות באופן פרופורציונלי לקושי שלהן.”
בתרבות

בשנת 2004 השתמש רוכב האופניים לאנס ארמסטרונג בביטוי ”האשמות יוצאות דופן דורשות ראיות יוצאות דופן” כדי לשלול האשמות של שימוש בסמים שהשמיע העיתונאי דייוויד וולש (Walsh). ארמסטרונג נשאל: ”מה יש בך שהופך הוכחה רגילה לבלתי מספיקה כדי להפיל אותך? עבור [הוכחת אשמתם של] רוצחים אנחנו לא מחפשים הוכחות יוצאות דופן, אנחנו מחפשים הוכחות. אבל אתה אומר שבמקרה שלך דרושות הוכחות יוצאות דופן. למה?” ב-2013 הודה ארמסטרונג בשימוש בסמים.
ראו גם

תורת ההכרה
תערו של היצ'נס
פוזיטיביזם לוגי
תער פילוסופי
הערות שוליים

↑  Kaufman, Marc (2012). First Contact: Scientific Breakthroughs in the Hunt for Life Beyond Earth (Reprint ed.). Simon and Schuster. p. 124. ISBN 978-1439109014.
↑  Tressoldi, 2011
↑  Tressoldi, Patrizio E. (2011). "Extraordinary Claims Require Extraordinary Evidence: The Case of Non-Local Perception, a Classical and Bayesian Review of Evidences". Frontiers in Psychology. 2 (117): 117. doi:10.3389/fpsyg.2011.00117. PMC 3114207. PMID 21713069free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  Smith, Jonathan C. (2011). Pseudoscience and Extraordinary Claims of the Paranormal: A Critical Thinker's Toolkit. John Wiley & Sons. ISBN 978-1444358940.
↑  Matthews, Paul (2010). Sample Size Calculations: Practical Methods for Engineers and Scientists. Mathews Malnar and Bailey. p. 6. ISBN 978-0615324616.
↑  Tressoldi, Patrizio E. (2011). "Extraordinary Claims Require Extraordinary Evidence: The Case of Non-Local Perception, a Classical and Bayesian Review of Evidences". Frontiers in Psychology. 2 (117): 117. doi:10.3389/fpsyg.2011.00117. PMC 3114207. PMID 21713069free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)Tressoldi, Patrizio E. (2011). "Extraordinary Claims Require Extraordinary Evidence: The Case of Non-Local Perception, a Classical and Bayesian Review of Evidences". Frontiers in Psychology. 2 (117): 117. doi:10.3389/fpsyg.2011.00117. PMC 3114207. PMID 21713069.
↑  Sagan, Carl (December 14, 1980). "Encyclopaedia Galactica". Cosmos: A Personal Voyage. Episode 12. 01:24 minutes in. PBS.
↑  Rao, K.R., 1978, Psi: Its place in nature. Journal of Parapsychology vol 42.
↑  Flournoy, Théodore (1899). Des Indes à la planète Mars: étude sur un cas de somnambulisme avec glossolalie. Slatkine. pp. 344–345. ISBN 9782051004992. אורכב מ-המקור ב-20 בינואר 2021. נבדק ב-4 בדצמבר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)*Flournoy, Théodore (2007). From India to the Planet Mars: A Study of a Case of Somnambulism. Daniel D. Vermilye, trans. Cosimo, Inc. pp. 369–370. ISBN 9781602063570. אורכב מ-המקור ב-20 בינואר 2021. נבדק ב-4 בדצמבר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Laplace, Pierre-Simon de (1825). Essai philosophique sur les Probabilités (בצרפתית) (5th ed.). pp. 134–135. אורכב מ-המקור ב-6 ביולי 2019. נבדק ב-6 ביולי 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Fotheringham, William (24 באוגוסט 2012). "Lance Armstrong shying away from a fight is an extraordinary moment - William Fotheringham". אורכב מ-המקור ב-7 בנובמבר 2018. נבדק ב-6 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gittings, Paul (1 ביולי 2013). "The man who exposed Lance Armstrong's doping lies". CNN. אורכב מ-המקור ב-23 בספטמבר 2017. נבדק ב-20 בינואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chappell, Matt. "The State Of Doping In Sport In 2015, By David Walsh". AskMen. אורכב מ-המקור ב-2019-01-19. נבדק ב-18 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Carter, Chelsea J. "Lance Armstrong facing lifetime ban, loss of titles". CNN. אורכב מ-המקור ב-19 בינואר 2019. נבדק ב-18 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
מרטין בלסם

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1919 הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בפברואר 1996 (בגיל 76) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  Cedar Park Cemetery 
 שם לידה:  Martin Henry Balsam 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  תיכון דוויט קלינטון  ניו סקול 
 בן או בת זוג:  ג'וייס ואן פאטן (1957–1962) 
 צאצאים:  טליה בלסם, קייסי קינג 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1966)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (1968)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לשחקן המשנה (1964) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרטין הנרי בלסם (באנגלית: Martin Henry Balsam; ‏4 בנובמבר 1919 – 13 בפברואר 1996) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי. בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בסרט "אלף ליצנים".
ביוגרפיה

בלסם נולד ברובע הברונקס לזוג הורים יהודים, ליליאן ואלברט בלסם, המבוגר מבין שלושה אחים.
למד דרמה ב"תיכון דווייט קלינטון" ולאחר מכן בבית ספר למשחק שבבעלות אוניברסיטת "ניו סקול" לצידו של הבמאי הגרמני ארווין פיסקטור.
עם סיום לימודיו התגייס בלסם לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת בזמן מלחמת העולם השנייה.
קריירת משחק

החל את דרכו בשתי הופעות אורח בולטות בסדרה "אזור הדמדומים".
הופעתו הקולנועית ב-1954 בדרמה הפוליטית של איליה קאזאן "חופי הכרך", הובילה את סידני לומט ללהק אותו לתפקיד יושב ראש חבר המושבעים בדרמה המשפטית "12 המושבעים".
ההופעה בסרטו של לומט העלתה את מעמדו של בלסם שקיבל תפקידים משמעותיים במותחן האימה של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" בו הופיע בדמותו של הבלש הפרטי מילטון ארבוגסט, בקומדיה של בלייק אדוארדס "ארוחת בוקר בטיפאני" בו גילם את או ג'יי ברמן, סוכנה של הולי גולייטלי (אודרי הפבורן) ובמותחן הפוליטי "שבעה ימים במאי" שם שיחק את פול גאירד, עוזרו של הנשיא ג'ורדן ליימן (פרדריק מארץ'). ב-1958 שיחק בסרט "מרג'ורי מורנינגסטאר" לצידה של נטלי ווד. ב-1962 שיחק במותחן "פסגת הפחד" שם גילם את מפקח המשטרה מארק דאטון. בלסם הופיע גם ברימייק של מרטין סקורסזה לסרט שנעשה בשנת 1991.
ב-1964 שיחק בסרט "השאפתנים" לצידו של ג'ורג' פפארד.
בלסם זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1965 על הופעתו בדרמה הקומית "אלף ליצנים" שם גילם את ארנולד בארנס אחיו וסוכנו של התסריטאי הכושל מארי (ג'ייסון רוברדס).
ב-1970 גילם את האדמירל האסבנד קימל מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בזמן המתקפה על פרל הארבור בסרט המלחמה "טורה! טורה! טורה!", שיחק בתור איש המכירות מריוואטר במערבון האפי של ארתור פן "איש קטן גדול" וכקולונל קאצ'רט בפרודיה המלחמתית "מלכוד 22".
גילם את ביאנצ'י חברו של הרקול פוארו (אלברט פיני) במותחן המסתורין הספרותי של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס".
בשנת 1973 גילם את ד"ר רודי ולס בסרט הטלוויזיה "האיש השווה מיליונים" שעליו מבוססת הסדרה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
באמצע שנות ה-70 היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "משאלות קיץ, חלומות חורף", מועמד פעמיים לפרס באפט"א על תפקידיו בתור העורך הארי סימונס בדרמת העיתונות "כל אנשי הנשיא" (1976), והארולד ברגמן בסרט הפשע "חטיפת פלהם 123" ומועמד לפרס אמי על תפקידו בהפקה הטלוויזיונית "פשיטה על אנטבה" המבוססת על "מבצע יונתן".
בלסם זכה בפרס הטוני בשנת 1967 על תפקידו כשחקן ראשי במחזה "את יודעת שאני לא יכול לשמוע אותך כשהמים זורמים".
שיחק בסרט הפעולה של מנחם גולן "מחץ הדלתא" בדמותו של הנוסע החטוף הראשי בן קפלן.
לצד הקריירה הענפה והמשגשגת שלו בקולנוע ובטלוויזיה נודע גם כשחקן תיאטרון מוערך ואהוד.
חיים אישיים

בלסם נישא ב-1952 לשחקנית פרל סומר, הזוג התגרש כעבור שנתיים של זוגיות.
אשתו השנייה הייתה השחקנית ג'ויס ואן פאטן לה היה נשוי במשך שלוש שנים. לבלסם ולפאטן נולדה בת אחת, השחקנית טליה בלסם אשתו לשעבר של ג'ורג' קלוני.
התחתן עם אשתו השלישית השחקנית איירין מילר ב-1963, מערכת היחסים החזיקה מעמד 24 שנים והזוג נפרד ב-1987. לזוג נולדו שני ילדים זואי ואדם בלסם.
בלסם נפטר בגיל 76 מהתקף לב בשנת 1996 בעת שהייתו ברומא, נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שבניו ג'רזי.
חוסאם חאיק

| --- | --- |

 לידה:  1975 (בן 49 בערך) נצרת, ישראל 
 ענף מדעי:  ננוטכנולוגיה 
 מקום מגורים:  חיפה 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1997–1998)  מכון ויצמן למדע (2002–2004)  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  מכון ראסל ברי לננוטכנולוגיה 
 פרסים והוקרה:  פרס מיכאל ברונו (2018)  אביר במסדר הדקל האקדמי 
 
חוסאם חאיק (בערבית: حسام حايك; נולד ב-1975) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה כימית בטכניון. מנהל המעבדה להתקנים מבוססי ננו-חומרים בטכניון ומפתח מכשיר "האף האלקטרוני" לאיתור מחלות.