stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע הצלב השני
סוף דבר > אירופה

כישלון מסע הצלב השני מול ההבטחות והבסיס הדתי שנפרס כשטיח לפניו הביא את אירופה הנוצרית לכלל משבר אידאולוגי. הכנסייה הקתולית ספגה מפלה ליוקרה שלה כמובילה רוחנית הביטחון והאמונה ספגו מכה של ממש. ביקורת על מסעי הצלב הופכת להיות לגיטימית וקולנית ותמשיך להתחזק עם כל כישלון נוסף של מסעי הצלב.
ברנרד מקלרבו נאלץ למצוא תשובות לכישלון שנתפס ככישלון אישי באמצו את הגישה של "נסתרות דרכי האל".
אנשי דת אחרים מוצאים את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע. מסע הצלב עצמו הוצג בידי מבקריו - רובם אנשי כנסייה בעצמם כמסע שיסודו בשקר תעמולת הכזב ורדיפת בצע וגאווה כמניעים העיקרים של משתתפיו.
מסע הצלב השני הביא את היחסים בין אירופה לבין ביזנטיון צעד נוסף לקראת עימות כולל, עימות שהסלים בעת מסע הצלב השלישי והגיע לכלל פיצוץ בעת כיבוש קונסטנטינופול וריסוק האימפריה הביזנטית בעת מסע הצלב הרביעי.
סוף דבר > ביזנטיון

קיסר ביזנטיון מנואל הראשון, על אף האשמות על חלקו בכישלון המסע ובעיקר כישלון המסע הגרמני, הזמין את הקיסר הגרמני, שאליו היה קשור בקשרי משפחה בהיותו נשוי לגיסתו של קונרד, להתארח בקונסטנטינופול לאחר תום מסע הצלב. הקיסר הגרמני קיבל את ההצעה ושהה בבירה הביזנטית עד פברואר 1149. בתקופה זו נכרתה ידידות וברית רשמית בין השליטים שעיקר משקלה כוון נגד הממלכה הנורמנית של סיציליה. במהלך הפעולות הצבאיות המשותפות נכבש האי קורפו בחזרה מידי הנורמנים ובשנת 1151 פלשו הביזנטים אל איטליה - טריטוריה אותה תמיד ראו כשלהם - בהיותם יורשי האימפריה הרומית.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך א, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; פרוואר זכה על ספרו בפרס ישראל ובתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בא"י, מוסד ביאליק, 1963 כרך א' עמוד 267
↑  God's War: A New History of the Crusades. Belknap Press 2006 page 305
↑  Christiansen, Eric (1997). The Northern Crusades. London: Penguin Books. pp. 287
↑  Riley-Smith, Jonathan (1990). Atlas of the Crusades. New York: page 48
↑  God's War: A New History of the Crusades. Belknap Press 2006 page 310
| מסעי הצלב |
| --- | --- | --- |
| תשעת המסעות הגדולים | מסע הצלב הראשון • מסע הצלב השני • מסע הצלב השלישי • מסע הצלב הרביעי • מסע הצלב החמישי • מסע הצלב השישי • מסע הצלב השביעי • מסע הצלב השמיני • מסע הצלב התשיעי |  |
| מסעי הצלב האחרים | מסע הצלב העממי • מסע הצלב של 1101 • מסע הצלב של הילדים • מסע הצלב הליבוני (אנ') • מסע הצלב של 1197 • מסע הצלב האלביגנזי • מסע הצלב הפרוסי • מסעי הצלב הצפוניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535964905171  BnF: cb121192414 (data)  GND: 4139117-2  LCCN: sh85034382  NKC: ph545371 
האפיפיור אאוגניוס השלישי
ברנר מקלרבו נואם בויזלי
קונרד השלישי, מתוך כתב יד מהמאה ה-13
המנהיג הוונדי ניקלוט בקרב
כניעת ליסבון, תיאור רומנטי מהמאה ה-19
קונרד השלישי ולואי השביעי יוצאים למסע הצלב.
הצבא הגרמני עובר דרך הונגריה בדרכו לביזנטיון. כתב יד מהמאה ה-14
לואי השביעי מגיע אל קונסטנטינופול
קרב דורילאום
לואי השביעי נוחת באנטיוכיה, ציור מהמאה ה-14
בלדווין השלישי, לואי השביעי וקונרד השלישי עורכים מועצת מלחמה בעכו
המצור על דמשק. כתב יד מימי הביניים
המצור על דמשק, ציור מהמאה ה-15
נזילות פיננסית

נזילות פיננסית היא מדד ליכולת הלווה להחזיר את חובותיו במועד פרעונם. בדרך כלל מבטאים את הנזילות הפיננסית כיחס או כאחוז של ההתחייבויות השוטפות.
מדדי נזילות

לחברה שמפרסמת דוחות כספיים יש מספר יחסים שבהם נעשה שימוש לחישוב הנזילות. העיקריים שבהם הם:
יחס שוטף (current ratio) – היחס הפשוט ביותר המחושב על ידי חלוקת סך כל הנכסים השוטפים לסך כל ההתחייבויות השוטפות. ערך מעל ל-1 הוא נורמלי בחברות לא-בנקאיות. עם זאת, לא כל הנכסים השוטפים ניתנים למימוש מיידי במחירם המלא ולכן יש צורך במדדים נוספים על-מנת לאמוד את הנזילות הפיננסית.
יחס מהיר (quick ratio) – מודד את יכולת החברה לפרוע את מלוא התחייבויותיה באמצעות הנכסים הנזילים שלה בעתיד הקרוב. היחס מחושב על ידי חלוקת סך כל הנכסים השוטפים בניכוי ערך המלאי לסך כל ההתחייבויות השוטפות.
יחס מזומן – מודד את יכולת החברה לפרוע את מלוא התחייבויותיה באופן מיידי באמצעות מזומן וניירות ערך סחירים שברשות החברה, ולא ממכירת נכסיה. היחס מחושב על ידי חלוקת תזרים המזומנים לסך כל ההתחייבויות השוטפות.
שימושים

ענפי תעשייה שונים נוטים להשתמש ביחסי נזילות שונים המתאימים לאופי הפעילות של החברות בהן, המבנה הפיננסי של החברות ואופי הנכסים שלהן. השימושים גם משתנים בין מדינה למדינה, בהתאם לדין הקיים בה כגון דיני החברות והמס. באופן דומה, נהוגים ערכים שונים מקובלים לפי המאפיינים השונים. לדוגמה: במדינה בה כללי החשבונאות אינם דורשים עדכון שווי הנכסים בדוחות, יהיה נהוג יחס נזילות גבוה יותר, כדי לפצות על אי-הוודאות בהערכת שווי נכסי החברה. דוגמה נוספת: ליצרן בעל תזרים מזומנים קבוע יחסית, יתאים יחס בערך נמוך יותר מאשר לחברת הזנק בתחום האינטרנט.
נזילות בבנקאות

נזילות היא נדבך בעל חשיבות מרכזית במערכת הבנקאית. שמירת נכסים נזילים ברמה גבוהה מקטינה את ההכנסות ומשום כך הבנקים מעוניינים להקטין את אחזקת הנכסים הנזילים ככל הניתן. בנק ללא עתודות נזילות מספיקות כדי לעמוד בדרישות פירעון של המפקידים, עלול להגיע למצב של פשיטת רגל. ועל כן מטיל הבנק המרכזי מגבלות על הבנקים. מגבלות אלו נקראות חובת הנזילות, או חובת ההשקעה, והן מתייחסות לאחוז מתוך פיקדונות הציבור, אותו חייבים הבנקים להשקיע בבנק המרכזי, על מנת לשמור על עתודות נזילות. עד שנות התשעים השתמש הבנק המרכזי בישראל בחובת הנזילות גם כמכשיר בהפעלת המדיניות המוניטרית. כיום אין זה כך ורמתה של חובת הנזילות בישראל זהה לזו שבמדינות המפותחות.
איוואן גורוכוב

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1863 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, רוסיה 
 פטירה:  6 באוקטובר 1934 (בגיל 71) מוז'יסק, רוסיה 
 מקום קבורה:  מוז'יסק 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 
איוואן גורוכוב (ברוסית: Ива́н Горо́хов; ‏ 23 בינואר 1863 - 6 באוקטובר 1934) היה צייר ז'אנר ונוף רוסי; קשור ל"נודדים".
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחתו של צמית ששוחרר. בגיל צעיר החל לצייר סצנות מהטבע אבל עבד בחווה ולא הורשה לעסוק בציור. השמועה על כישרונו התפשטה ומשכה את תשומת לבו של בעל קרקעות מקומי, ולדימיר פון מאק. הוא הראה כמה מהרישומים של איוואן לאחד מאורחיו, ניקולאי רובינשטיין, שהצטרף לפון מאק כדי לתמוך כספית באיוואן שיוכל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא החל ללמוד שם בשנת 1874 והפך לסטודנט מן המניין בשנת 1880. מדריכיו כללו את אילריון פריאנישניקוב ולדימיר מאקובסקי. בשנת 1886 סיים את לימודיו בתואר "אמן" וזכה במדליית כסף על יצירתו "מתאושש". הוא שקל להמשיך באקדמיה האימפריאלית לאמנויות אך, בעצת קונסטנטין מקובסקי, בחר להתחיל את הקריירה שלו מיד.
למרות תמיכתם של אנשים חשובים, הוא לא הצליח להשיג די עבודה כדי להרשות לעצמו חיים במוסקבה וחזר לכפר הולדתו, אך התקשה באותה מידה להתבסס שם. הוא היה צריך לנסוע למוסקבה כדי לרכוש ציוד לציור או להציג את יצירותיו, ולעיתים קרובות נסיעה זו הייתה יקרה מדי. מצבו הוטב במקצת כאשר הוא נקשר ל"הנודדים" ב-1893 וקיבל ביקורות חיוביות בתערוכה ה-21 שלהם. חלק מיצירותיו נרכשו על ידי בני המשפחה הקיסרית.
בעקבות שריפה ב-1897, עבר למוז'ייסק, עיר מרכזית של שוק ומסחר. מ-1905 עד 1930, הוא היה שם מורה לציור. לאחר מהפכת אוקטובר פנה לצייר יצירות של ריאליזם סוציאליסטי, כולל דיוקנאות של לנין וסצנות ממלחמת האזרחים. רק קומץ מהעבודות המאוחרות הללו שרדו, עקב ההרס הכללי שחווה אזור מוז'ייסק במהלך הפלישה הגרמנית במלחמת העולם. רוב ציוריו נמצאים באוספים פרטיים.
מורשת אמנותית

במהלך חייו יצר גורוכוב כ-600 יצירות - ציורים, רישומים, סקיצות. ציוריו נקנו על ידי אספנים מפורסמים רבים מהמחצית השנייה של המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כולל בני המשפחה הקיסרית הרוסית: הקיסרית אלכסנדרה פדורובנה והדוכס הגדול קונסטנטין רומנוב. רוב יצירותיו הציוריות נמצאות כיום באוספים של אספנים רוסיים פרטיים, וכן אספנים ממדינות חבר העמים, הולנד, שוודיה, מצרים, ארצות הברית ואחרות.  כמו כן, ציוריו מוצגים בגלריה טרטיאקוב ובמוזיאון הרוסי של סנט פטרסבורג.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Ivan Gorokhov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  Cascade Russian Newspaper, web.archive.org, ‏2008-02-25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011161952  VIAF: 186999723   WorldCat (עם VIAF): 186999723
צבא הונגריה

הרונדל העכשווי של חיל האוויר ההונגרי
המבנה הארגוני של הצבא כפי שנראה בשנת 2022
צבא הונגריה, או הכוחות המזוינים של הונגריה (בהונגרית: Magyar Honvédség) הוא שמם של כלל הכוחות החמושים ההונגריים. לצבא ההונגרי שתי זרועות:
חיל היבשה ההונגרי - חיל הרגלים ההונגרי, ידוע כ"חיילות ההגנה על המולדת" (Honvédség).
חיל האוויר ההונגרי - משמש כזרוע האווירית של הצבא.
היסטוריה

עוד בעידן העתיק החלו להיווצר כוחות צבאיים באזור הונגריה אך גדולתה הצבאית של הונגריה החלה רק בזמן המהפכה ההונגרית של 1848 ולאחר מכן בהקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הצבא ההונגרי השתתף במספר מלחמות, ובהן מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה וכן בדיכוי המרד ההונגרי בשנת 1956.
הצבא ההונגרי הפחית את מספר הטנקים שברשותו בצורה דרסטית, חלק ניכר ממשאיות ההובלה שלו וחלק מגדודי המשמר שלו הוצאו משימוש. בשנת 1997 השקיעה הונגריה כ-560 מיליון דולר על הגנה. הונגריה אף התקבלה כחברה בברית נאט"ו ב-12 במרץ 1999. בשנת 2001 החליט חיל האוויר ההונגרי לרכוש 14 מטוסי קרב מסוג סאאב JAS 39 גריפן, רכישה אשר שיפרה באופן ניכר את יכולותיו. גיוס החובה בוטל ביוני 2004. קודם לכך הייתה התחייבות לשישה חודשי שירות, עם התחייבות למילואים עד גיל 50.
ציוד > חיל היבשה

כוח היבשה כולל: כ-50 טנקים, 12 תותחים נגררים מדגם הוביצר D-20 ‏152 מ"מ, 23 תותחים מתנייעים מדגם Panzerhaubitze 2000 וכ-1,200 כלי רכב משוריינים.
ציוד > חיל האוויר

צי המטוסים של החיל כולל: 14 מטוסי קרב JAS-39 גריפן, שמונה מטוסי אימון, שמונה מסוקי קרב מיל מי 24, 31 מסוקי תובלה, ועוד מספר מטוסי תובלה. בנוסף לזה יש לחיל גם מערכות הגנה אווירית.
מניית שליטה

מניית שליטה היא מניה המעניקה לבעליה שליטה בחברה, על ידי זכויות הצבעה עדיפות המוקנות לה. המחזיק במניית השליטה יכול לכפות את רצונו על בעלי המניות האחרים ולהחליט כיצד תתנהל החברה, אף אם ערכן של מניותיו אינו רוב בהון החברה.
רקע

כאשר לחברה יש מספר סוגים של מניות שהונפקו, ניתן להעניק לכל סוג של מניות זכויות שונות. למניות בכורה, למשל, ישנה זכות ראשונים לקבלת דיבידנד ועדיפות על פני מניות רגילות בפירוק החברה, אך הן אינן מקנות לבעליהן זכויות מיוחדות בהליך ההצבעה. לעומתן, מניות שליטה מזכות את בעליהן בזכויות הצבעה יתרות מאלה של בעלי המניות הרגילות.
ההיגיון מאחורי מהלך של הנפקת מניות שליטה, הוא לאפשר לציבור המשקיעים הכללי להשתתף בבעלות על החברה ובהצלחתה, אך בעת ובעונה אחת לשמר בידי מייסדיה או בעליה העיקריים, את זכות ההחלטה הבלעדית בענייניה. באופן זה שומרים הם בידם גם את האפשרות לקבוע מי ינהל את החברה, מי יהיה חבר מועצת המנהלים, ועוד.
מניות שליטה בישראל

בעבר היה מקובל להנפיק לחברות בבורסה לניירות ערך בתל אביב שני סוגי מניות, שנבדלו ביניהן בערכן הנקוב ובזכויות ההצבעה שלהן. הדבר שרת את רצונם של בעלי השליטה בחברות לגייס הון עבור החברה מבלי לאבד את שליטתם בה. לדוגמה: חברה אשר הנפיקה מניות 1 ש"ח ומניות 5 ש"ח, כאשר לכל מניה מכל סוג שהוא קול אחד, כלומר זכות הצבעה שווה. 100 ש"ח של המשקיע שרכש 100 מניות מסוג 1 הביאו עימם פי חמישה זכויות הצבעה מ-100 ש"ח של מי שרכש 20 מניות מסוג 5 ש"ח. בעלי השליטה שמרו לעצמם רוב גדול במניות השליטה, בדוגמה זו מניות 1 ש"ח, ויכלו להוסיף ולהנפיק כמויות גדולות של מניות 5 ש"ח שנקראו מניות הון, מבלי לאבד את הרוב שלהם באספות בעלי מניות.
לפני מספר שנים, תחת לחצה של רשות ניירות ערך, ביטלה הבורסה לניירות ערך אפשרות זו, באפשרה לחברות להנפיק מניות חדשות (והמירים) רק מהסוג העדיף בזכויות ההצבעה. בעקבות החלטה זו, בעלי שליטה בחברות בעלות שני סוגי מניות ויותר, אשר היו מעוניינים לגייס הון נוסף בהנפקת מניות, ביצעו איחוד של סוגי המניות השונים לסוג אחד תוך מתן פיצוי לבעלי המניות העדיפות בזכויות ההצבעה, תמורת הוויתור על עדיפות זו. למרות זאת, בבורסת תל אביב עדיין נסחרות מספר מועט של חברות בעלות מניות הון ומניות שליטה, שבעליהן העדיפו לשמר את השליטה בידיהם, על פני גיוס הון מניות נוסף.
מניית זהב

סוג מיוחד של מניית שליטה היא מניית זהב, שהיא מניה בודדת אשר למחזיק בה מוקנים 50% מזכויות ההצבעה בחברה. המשמעות היא שלמחזיק מניית הזהב (בתוספת מניה רגילה אחת), יש רוב אוטומטי בכל אספת בעלי מניות. החברה הידועה ביותר בישראל בה קיימת מניית זהב היא הכשרת היישוב. מדינת ישראל החזיקה באותה מניית זהב במקור, עד שנמכרה ליעקב נמרודי. בעת המכירה נמתחה ביקורת על המדינה על כך שלא השוותה את זכויות ההצבעה במניות החברה טרם המכירה. בדרך כלל משמשת מניית הזהב כלי בידי מדינות, כדי לשמור את שליטתן בחברות מופרטות, כאשר יש אינטרס מובהק שלא לאבד את השליטה באותן חברות.
מניית מדינה מיוחדת

מניית מדינה מיוחדת, מכונה לעיתים מניית זהב. מדובר במנגנון שמבטיח בתקנון חברות שהופרטו את האינטרסים המוגדרים כאינטרסים החיוניים של המדינה במחברות שהופרטו. בישראל מתקיימים מניית מדינה מיוחדות בחברות אל על, איי סי אל וצים.
עם השנים, נחקק פרק ח2 לחוק החברות הממשלתיות, תשל״ה-1975 ונוספו סעיפים בחוק התקשורת (בזק ושירותים), השתמ״ב-1982 ובחוק רשות הספנות והנמלים, התשכ״א-1961, המדינה המשיכה להבטיח את האינטרסים החיוניים לה בחברות מופרטות באמצעות ״צו אינטרסים״ ולא באמצעות ״מניית מדינה מיוחדת״. החברות בהן מתקיים צו אינטרסים הן אל על, בתי זיקוק לנפט, בית זיקוק אשדוד, נמל אילת, בזק, תעש, עשות אשקלון, דואר ישראל ונמל חיפה.
מניית הנהלה

מניה אשר מקנה לבעליה זכויות מיוחדות בבחירת הנהלת החברה, ועל ידי כך בעצם להשיג שליטה בחברה. מניות אלה לא נסחרות בבורסה בדרך כלל.
מניית יסוד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מניה הניתנת בדרך כלל למייסדי החברה והן נושאות זכויות יתר לגבי השליטה והניהול בחברה. המניה ניתנת להם על מנת שלא יידרשו לוותר על השליטה בחברה עם הנפקת מניות לאנשים נוספים. מניות היסוד מאפשרות לשלוט שליטה מוחלטת בחברה, אף על פי שלמחזיק בהן אין בהכרח החזקה ברוב זכויות הבעלות וברוב הזכויות לקבלת דיבידנדים מהחברה.
ממשלת ישראל לדוגמה מחזיקה מניות כאלה בחברות הממשלתיות, ודרכן היא יכולה לקבוע את מדיניות החברות ופעולותיהן.
מניה דחויה

מניה המקנה זכויות נחותות ביחס למניות אחרות – למשל זכות אחרונים בקבלת דיבידנד. לעיתים מניות אלה משוללות זכויות הצבעה.
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1863 דולציג, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892) 
 פטירה:  22 בפברואר 1921 (בגיל 57) פרימקנאו, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (2 באוגוסט 1898–?) 
 פרסים והוקרה
 מסדר העיט השחור 
 
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Ernst Günther von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg‏; 11 באוגוסט 1863 - 22 בפברואר 1921) היה דוכס גרמני ואחיה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה

ארנסט גינתר נולד ב-11 באוגוסט 1863 בדולציג, והיה בנם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1880 הוא ירש את תואר אביו כדוכס שלזוויג-הולשטיין.
ב-2 באוגוסט 1898 התחתן ארנסט גינתר בקובורג עם דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולואיז, נסיכת בלגיה. סב הכלה, לאופולד השני, מלך הבלגים, לא השתתף בחתונה אבל שלח את השרשת הגדולה של מסדר לאופולד כמתנת חתונה.
לבני הזוג לא היו ילדים. עם זאת, ב-11 בנובמבר 1920, ארנסט גינתר אימץ את הנסיך יוהאן גיאורג ואת אחותו הנסיכה מריה לואיזה, ילדיו של הנסיך אלברכט משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
לאחר מותו ב-22 בפברואר 1921, בן דודו אלברט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את התואר דוכס שלזוויג-הולשטיין. מאחר שהדוכס אלברט מת ללא ילדים, קו שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג נכחד יחד איתו. יורשו כראש בית שלזוויג-הולשטיין היה פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
הערות שוליים

↑  Almanach de Gotha (182nd ed.). Almanach de Gotha. 1998. pp. 135, 136. ISBN 0-9532142-0-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116968265  VIAF: 62313979   WorldCat (עם VIAF): 62313979
אמה שנדור

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1863 בודפשט, הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 בנובמבר 1958 (בגיל 95) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית  
 שם לידה:  Schlesinger Emma
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  1903–1958 (כ־55 שנים)
 עיסוק:  מלחינה  מתרגמת  אתנומוזיקולוגית
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  זולטן קודאי  בלה בארטוק  ארנו דוהנאני
 בן או בת זוג:  זולטאן קודאי (3 באוגוסט 1910–22 בנובמבר 1958) 
 
אמה שאנדור-קודאי (בהונגרית: Sándor-Kodály Emma;‏ באיה, 17 במרץ 1863 – בודפשט, 22 בנובמבר 1958) הייתה מלחינה, מתרגמת ואתנומוזיקולוגית יהודייה-הונגרייה. היא הייתה אחותו של הפוליטיקאי היהודי-הונגרי פאל שאנדור ואשתו של המלחין זולטאן קודאי.
ביוגרפיה

שאנדור נולדה למשפחה יהודית בעיר באיה, בשם אמה שלזינגר. אביה היה מוריץ שלזינגר ואמה הייתה שרלוטה שלזינגר לבית דויטש. היא למדה פסנתר וזמרה, ובתחילת המאה עמדה בקשרים עם אישים רבים מן האליטה המוסקילית של הונגריה באותם הימים. ב-1903 החלה ללמוד הלחנה אצל בלה בארטוק, ומשנת 1905 אצל מי שעתיד להיות בעלה – זולטן קודאי. יצירות שלה עלו על במות קונצרטים בפריז ובלונדון. מרבית יצירותיה – כגון שיר ערש, סקרצו וּוָריאציות – הן לפסנתר. נישואיה הראשונים היו עם הנריק גרובר, וב-3 באוגוסט 1910 נישאה לקודאי. עמו חייה את שארית חייה וסייעה לו בעבודתו.
שאנדור עסקה בליקוט ועריכה של שירי עם הונגריים, וחלק מן השירים באוסף שפרסמה שמשו כנושאים גם ביצירותיהם של בעלה, של ברטוק ושל דוהנאני. כמו כן עסקה בתרגום שירה מהונגרית לגרמנית.
לקריאה נוספת

Eősze László: Kodály Zoltán életének krónikája. Budapest, 1977. Zeneműkiadó. ISBN 9633301793 (בהונגרית)
Ittzésné Kövendi Kata: Kodály Zoltán nyomában Budapesten. Budapest, 2017. Magyar Kodály Társaság–Kodály Archívum, Budapest. ISBN 9789631298567 (בהונגרית)
מרגרט ברנאדין הול

| --- | --- |

"פנטין"
 לידה:  10 במרץ 1863 ווייברטרי, ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  2 בינואר 1910 (בגיל 46) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
מרגרט ברנאדין הול (באנגלית: Margaret Bernadine Hall; ‏ 10 במרץ 1863 – 2 בינואר 1910) הייתה ציירת אנגלית שבילתה את רוב הקריירה שלה בפריז. מעט מיצירותיה שרדו, אך היא בולטת בציור שלה "פנטין" משנת 1886. נושא הציור הוא דמות מהרומן "עלובי החיים", של ויקטור הוגו משנת 1862
ביוגרפיה

מרגרט ברנאדין הול נולדה בליברפול. אביה היה ברנרד הול (1813–1890), סוחר, פוליטיקאי מקומי ונדבן, שנבחר לראשות עיריית ליברפול בשנת 1879. אמה הייתה מרגרט קאלרו (1827–1902) מפרסטון, שהייתה אשתו השנייה של ברנרד הול. מרגרט הייתה בתם השנייה, והבת הגדולה ביותר. ב-1882 עברה המשפחה ללונדון, ובהמשך אותה שנה, בגיל 19, עברה מרגרט לפריז כדי ללמוד במשך חמש שנים באקדמיה שניהל אוגוסט פייאן-פרין ואדוארד קרוג. זה היה בתקופה שבה היו מעט אמניות בעיר, וכשהאימפרסיוניסטים היו פעילים.
בין השנים 1888 ו-1894 הול נסעה רבות - ליפן, סין, אוסטרליה, אמריקה הצפונית וצפון אפריקה, וחזרה לפריז בשנת 1894.
היא חזרה לאנגליה בשנת 1907, שם מתה שלוש שנים לאחר מכן בביתו של המחזאי ג'ורג' קלדרון בהמפסטד הית', לונדון. היא נטמנה בחצר הכנסייה של כנסיית כל הקדושים (אנ'), בליברפול. בשנת 1925 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של ציוריה בצ'לסי, לונדון.
רוב הציורים של הול נעלמו לאחר מותה, ולאחר שבחייה הציגה ציורים בנושאים של ריאליזם חברתי.
ישנם שני ציורים ידועים נוספים של הול. בטריניטי קולג', קיימברידג' - דיוקן של חוקר מוזיקה שצויר ב-1898. הציור השני נמצא בבעלות פרטית, והוא דיוקן של אחיה, סר דאגלס ברנרד הול (אנ'), עם תאריך משוער של 1884.
הערות שוליים

↑  Transactions of the Historic Society of Lancashire and Cheshire for the Year ... 1914. p. 88.
↑  'Fantine', Margaret Hall, 1886, National Museums Liverpool, archived from the original
↑  Hussey, John (2011), Finding Margaret: The Elusive Margaret Bernadine Hall, Birkenhead: Countyvise, ISBN 978-1-906823-55-9
↑  Sedley Taylor (1834–1920), Music Scholar and Benefactor, Art UK
↑  Hussey, John (2011), Finding Margaret: The Elusive Margaret Bernadine Hall, Birkenhead: Countyvise. PP 78-87
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרגרט ברנאדין הול".
צ'זירה פראני

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1863 טורינו, איטליה 
 פטירה:  4 במאי 1943 (בגיל 79) Pollone, איטליה 
 שם לידה:  Cesira Zanazzio 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
צֶ'זִירָה פֶרָאנִי (באיטלקית: Cesira Ferrani;‏ 8 במאי 1863 בטורינו - 4 במאי 1943 בפולונה) הייתה זמרת סופרן אופראית איטלקייה, שנודעה ביותר בכך ששרה בביצועי בכורה שניים מן התפקידים החשובים ביותר בתולדות האופרה, מימי בהפקה המקורית של לה בוהם מאת פוצ'יני בשנת 1896, ומאנון במאנון לסקו של פוצ'יני בבכורה העולמית שלה ב-1893. פראני שרה רפרטואר גדול, שהקיף לא רק אופרה וריזמו אלא גם יצירות מאת מלחינים כמו ורדי, גונו, וגנר ודביסי.
קריירה

פראני, שנולדה בשם צ'זירה צאנאציו, למדה אצל אנטונייטה פריצ'י בטורינו וב-1887, בבכורה האופראית המקצועית שלה, הופיעה כמיכאלה בכרמן של ביזה, בתאטרו רג'ו די טורינו. באותה שנה שרה בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי ומרגריטה ב"פאוסט, מאת גונו באותו תיאטרון. במשך ארבע השנים הבאות הופיעה בהפקות רבות בקטניה, גנואה וונציה. כמו כן שרה בהפקות אחדות בצרפת. בשנת 1892 הופיעו בתאטרו קרלו פליצ'ה כאמליה ב"סימון בוקאנגרה" של ורדי ובתפקיד הראשי ב"לורליי" של אלפרדו קאטאלאני בניצוח ארטורו טוסקניני.
ב-1895 שרה פראני את תפקיד סוזל באופרה "הידיד פריץ" של פייטרו מסקאני באופרה של מונטה קרלו ויצרה את התפקיד הראשי בבכורה העולמית של "קונסואלו" מאת ג'אקומו אורפיצ'ה, בתיאטרו קומונאלה די בולוניה. בשנה שלאחריה יצרה את תפקיד מימי בהפקה המקורית של לה בוהם מאת פוצ'יני בטורינו (1896). למחרת הבכורה עתירת-ההצלחה של "לה בוהם", שבסיומה נקרא הצוות לצאת אל הקהל המריע חמש-עשרה פעמים, העניק פוצ'יני לפראני את חתימתו עם ההקדשה:
למימי האמיתית והנהדרת שלי, סיניורינה צ'זירה פראני, בהכרת תודה, ג'. פוצ'יני". (במקור האיטלקי: "Alla mia vera e splendida Mimì, signorina Cesira Ferrani, riconoscente G. Puccini") מצוטט אצל פרנקי, פברואר 2006
בהמשך להצלחת "לה בוהם", יצאה פראני למסעות הופעות ברוסיה ובספרד, והופיעה בהפקות בקהיר ובליסבון נוסף להופעותיה ברחבי איטליה. ב-1901 שרה פראני בבכורה העולמית של ליצנים מאת מסקאני בתאטרו קרלו פליצ'ה בגנואה.
בלה סקאלה שרה פראני את מליסנד בביצוע הראשון במילאנו של "פליאס ומליסנד" מאת קלוד דביסי, בניצוח טוסקניני, בשנת 1908. יתר תפקידיה כללו את ז'ולייט ב"רומיאו וז'ולייט" מאת גונו פאני ב"סאפפו" ושרלוט מ"ורתר" מאת מאסנה אמליה מ"סימון בוקאנגרה" של ורדי, אליזבת ב"טנהאוזר" וכן אלזה בלוהנגרין ואווה באמני השירה מנירנברג, מאת ריכרד וגנר. הופעתה האחרונה הייתה ב-1909 כמליסנד.
בשנת 1928 הזמינה אותה חברת גרמופון לחזור מפרישתה להקלטה הראשונה של מאדאם בטרפליי מאת פוצ'יני, לשירת השורות המעטות של קייט פינקרטון במערכה השלישית.
הערות שוליים

↑  "זמרי אופרה נשכחים",צ'זירה פראני
↑  מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין בעריכת ל. מייסי (דרוש מינוי)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810564868105606  BnF: cb13928722q (data)  GND: 135332109  ICCU: INTV005159  ISNI: 0000 0000 6636 6591  LCCN: no2001071703  MusicBrainz: 71584b43-2dc1-4728-9724-394a40a1d0b0  SNAC: w63243bp  VIAF: 41495708   WorldCat (עם VIAF): 41495708
אלנה סמוקיש-סודקובסקיה

| --- | --- |

 לידה:  1863 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1924 (בגיל 61 בערך) ויבורג, פינלנד 
 תחום יצירה:  ציור, book design 
 בן או בת זוג:  רופין סודקובסקי  ניקולאי סמוקיש 
 
אלנה סמוקיש-סודקובסקיה (ברוסית: Елена Самокиш-Судковская;‏ 1863 – 1924), הייתה ציירת ומאיירת רוסית.
ביוגרפיה

אביה היה מהנדס צבאי רוסי ממוצא צרפתי והיא קיבלה את השכלתה התיכונית במכון פאולין לנשים, בית ספר לנערות צעירות לבני האצולה. לאחר מכן, היא למדה רישום בהלסינקי ולקחה שיעורים פרטיים בציור. ב-1883 נישאה לצייר רופין סודקובסקי, אך הוא מת ממחלת הטיפוס שנתיים לאחר מכן. כדי לעזור לה להתמודד עם אבלה, היא עברה לפריז ולקחה שיעורים נוספים באקדמיה הפרטית של ז'ול בסטיאן-לפאג'.
ב-1889 היא נישאה לצייר אחר, ניקולאי סמוקיש, וחזרה לרוסיה, שם עבדה כמאיירת עבור "ניבה", המגזין הפופולרי ביותר באימפריה הרוסית באותה תקופה. היא נודעה במיוחד באיורים הצבעוניים שלה במוספים לחגי המולד פסחא בשאר ימות השנה. היא גם יצרה פוסטרים, פרסומות ותוכניות תיאטרון.
היא הפכה לחברה ב"המעגל האמנותי של הגברת הראשונה" (שהיה קיים מ-1882 עד 1918) והציגה לצד כמה מהציירים הבולטים של אותה תקופה, ביניהם איוואן שישקין ואיליה רפין. עיצוביה לאלבום ההכתרה של הצאר ניקולאי השני קיבלו פרס הצטיינות, עם מדליה וסרט כחול.
אף על פי שציירה דיוקנאות וסצנות ז'אנר רבות, היא כנראה זכורה בעיקר בזכות איורי הספרים שלה; במיוחד של "יבגני אונייגין" מאת פושקין, שנעשה ב-1911, ואלה עבור "הסוס הקטן מגבן" מאת ירשוב. מדי פעם היא שיתפה פעולה עם בעלה, והפיקה איורים ל"נשמות המתות" מאת ניקולאי גוגול (בהוצאת אדולף מרקס ב-1901) וכן ציורי קיר עבור תחנת הרכבת צארסקויה סלו, המתארים את ההיסטוריה של הרכבת.
היא ברחה לוויבורג במהלך המהפכה הקומוניסטית, ואז עזבה את בעלה והתגוררה בפריז במהלך מלחמת האזרחים.
נהוג לחשוב שהיא נשארה בפריז לאחר סיום המלחמה ומתה שם, אם כי כמה מקורות מצביעים על כך שהיא חזרה לוויבורג.
הערות שוליים

↑  Yandex, disk.yandex.com
1 2  Работы художника Е. Самокиш-Судковской. (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370383205171  PLWABN: 9810675189005606  ISNI: 0000 0004 5806 5077  LCCN: n97878868  NKC: js2016936638  SUDOC: 241307392  VIAF: 74144648386418943922   WorldCat (עם VIAF): 74144648386418943922 
הצאר ומשפחתו, 1902