stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאה לוהר

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1964 (בת 60) טראונשטיין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Andrea Beate Loher 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום מגורים:  ברלין 
 שם עט:  Dea Loher 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן, האוניברסיטה לאמנויות בברלין 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  דרמה, פרוזה 
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות ע"ש ברטולט ברכט (2006)  פרס ברלין לספרות (2009)  Stadtschreiber von Bergen (2014)  פרס מרילואיזה פלייסר (2009)  פרס אלזה-לסקר-שילר למחזאות (2005)  פרס גריט אנגלקה (1997)  פרס הדרמה של מילהיים (1998, 2008)  פרס יאקוב מיכאל ריינהולד לנץ למחזאות (1997)  פרס יוזף ברייטבך (2017) 
 
דאה לוהר (בגרמנית: Dea Loher; נולדה ב-20 באפריל 1964) היא מחזאית וסופרת גרמניה.
ביוגרפיה

אנדראה ביאטה לוהר (Andrea Beate Loher) נולדה בטראונשטיין, בוואריה, כבת לאב יערן ואם פקידה בבית משפט. מאוחר יותר היא אימצה את שם הבמה "דאה לוהר" שהפך בהמשך לשמה הרשמי.
בשנת 1988, בתום לימודי שפה וספרות גרמנית ופילוסופיה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, היא בילתה שנה בברזיל. ב-1990 השתקעה בברלין ולמדה כתיבת דרמה במסגרת בית הספר הגבוה לאמנויות, אצל היינר מילר, טנקרד דורסט ויאק קארסונקה. במקביל עבדה בתחנת רדיו.
כעת היא מתגוררת ועובדת כסופרת ומחזאית עצמאית בברלין.
המחזה הראשון שלה, Olgas Raum הוצג לראשונה בתיאטרון ע"ש ארנסט דויטש בהמבורג.
באוקטובר 2003 ביים אנדריאס קריגנבורג את המחזה שלה, "חפות מפשע" בתיאטרון תאליה בהמבורג. ביוני 2004 בסטודיו לתיאטרון תאליה, אותו במאי, אנדריאס קריגנבורג, העובד עם המחזאית, ביים את ההצגה "החיים בפראסה רוזוולט" שהשתתפה בסתיו 2004 בפסטיבלים לתיאטרון בסאו פאולו, פורטו אלגרה וריו דה ז'ניירו.
במרץ 2012 המחזה שלה "גנבים", שאורכו 3 שעות וחצי, בביצוע להקת הדויטשה תיאטר בברלין, בבימויו של קריגנבורג
זכה להערכת המבקרים הישראלים כשהוצגה על במת התיאטרון הקאמרי בתל אביב.
מחזות

1992 אוגוסט - Olgas Raum (המרחב של אולגה) - בכורה בתיאטרון ארנסט דויטש בהמבורג, בימוי: אייבס יאנסן,
1992 אוקטובר - Tätowierung (קעקוע) - בכורה ב אנסמבל תיאטר בזידשטרן, ברלין, בימוי: תומאס הולנדר
1993 אוקטובר - Leviathan (לויתן) - בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנטייה לנקייט
1995 ספטמבר - Fremdes Haus (בית זר), בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
1997 נובמבר - Blaubart - Hoffnung der Frauen (כחול הזקן, תקוות הנשים) - בתיאטרון הממלכתי הבווארי "באיירישס שטאטסשאושפיל" במינכן, בימוי:אנדיאס קריגנבורג;
1998 פברואר - Adam Geist (אדם גייסט) - בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
1999 אוקטובר - Manhattan Medea (מדיאה ממנהטן) - בפסטיבל "הסתיו השטירי" בגראץ, בימוי:ארנסט בינדר
2000 מרץ - Berliner Geschichte (סיפור ברלינאי), בתיאטרון הלאומי של סקסוניה התחתונה, הנובר, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2000 מרץ - Klaras Verhältnisse - (הקשרים של קלרה), בבורגתיאטר, וינה
Berliner Geschichte
2000 מרץ - Die Schere (המספריים), בבורגתיאטר, וינה, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2001 מאי, Anna und Martha (אנה ומרתה), הוצגה לראשונה תחת הכותרת "Der dritte Sektor (המגזר השלישי) - בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי: דמטר גוטשף,
2001 אוקטובר - Magazin des Glücks (מגזין המזל), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי אנדריאס קריגנבורג,
אוסף מערכונים: Licht (אור),Hände (ידיים), Deponie (מטמנה), Hund (כלב),Sanka (אמבולנס), Samurai (סמוראי) וFuturesong
2003 אוקטובר - Unschuld (חפות מפשע), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג - הוצגה בשנת 2015 בתרגום על במת ה"קומדי פרנסז" בפריז
2004 יוני- Das Leben auf der Praça Roosevelt (החיים בככר רוזוולט), בימוי:אנדריאס קריגנבורג, הוצג בסתיו 2004 בפסטיבלים בברזיל - בסאו פאולו, פורטו אלגרה וריו דה ז'ניירו
2005 אוקטובר - Quixote in der Stadt (דון קישוט בעיר), בתיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2007 ספטמבר - Land ohne Worte (ארץ בלי מלים), בתיאטרון הקאמרי של מינכן (מינכנר קאמרשפילה), בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2008 ינואר Das letzte Feuer (האש האחרונה), תיאטרון תאליה, המבורג, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
2010 ינואר - Diebe (גנבים) - בדויטשס תיאטר בברלין, בימוי:אנדריאס קריגנבורג
מחזותיה פורסמו בהוצאה לאור Verlag der Autoren בפרנקפורט על נהר מיין.
מחזות רדיופוניים

1994 אוקטובר Tätowierung, SFB, (קעקוע)
2000 פברואר Blaubart - Hoffnung der Frauen, SFB (כחול הזקן, תקוות הנשים)
2002 נובמבר War Zone, BBC (אזור לחימה)
2005 ינואר,Samurai, Licht, Die Schere, DRS,
לברית

2004 19 באוגוסט - האופרה Licht (אור) מאת וולפגנג בהמר, באופרה נויקלנר Neuköllner Oper בברלין.
פרוזה

2005 - Hundskopf (ראש של כלב), הוצאת ואלשטיין, גטינגן
2012 -Bugatti taucht auf (בוגאטי באופק)
בתרגום לעברית

חפות, בתרגומה של נטע הגלעדי, הוצג לראשונה בקריאה מבוימת ב "קפה תיאטרון" של תיאטרון הקאמרי, בבימויו של יוני אתיאל,
אדם גייסט, בתרגום רן הכהן, בבימויה של לילך דקל-אבנרי, הועלתה בתיאטרון תמונע, 2010
פרסים ואותות כבוד

1991 - הפרס למחזאים מטעם ה"פולקסבינה" על המחזה "Olgas Raum"
"1993 - פרס המכון גתה לקידום מחזאות - על המחזה " Tätowierung" בבימויה של פרידריקה פילשטיך בתיאטרון אוברהאוזן
1993 פרס קרן הסופרים מפרנקפורט
1993 נבחרה כמחזאית המבטיחה של השנה בכתב העת "תיאטר הויטה"
1995 פרס שילר לעידוד למחזאים צעירים
1997 הפרס יאקוב מיכאל ריינהולד לנץ למחזאות - על המחזה "אדם גייסט"
1998 פרס המחזאות של מילהיים - על "אדם גייסט"
2005 פרס אלזה לסקר שילר למחזאות
2006 הפרס ברטולט ברכט לספרות
2008 פרס המחזאות של מילהיים - על המחזה "Das letzte Feuer
2008 Das letzte Feuer נבחר למחזה השנה על ידי חבר שופטים של כתב העת "תיאטר הויטה"
2009 הפרס ברלין לספרות
2009 הפרס מאי-לואיזה פלייסר
לקריאה נוספת

Jean-Claude Francois: Dea Loher: Dramaturge de l’Allemagne nouvelle, dans: Allemagne aujourd’hui 160 (2002), 171-186(בצרפתית)
Michel Corvin: Dea Loher, dans: Anthologie critique des auteurs dramatiques européens (1945-2000) (2007), 244-247 (בצרפתית)
Armelle Heliot Dea Loher, dompteuse de mirages-, Le Figaro, 31 mars 2015,
הערות שוליים

↑  מיכאל הנדלזלץ ב"הארץ" 20 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425248605171  PLWABN: 9810577095105606  BIBSYS: 7044264  BnF: cb13617818s (data)  CiNii: DA08906646  GND: 119393271  ISNI: 0000 0001 1084 6905  LCCN: nr95004621  NDL: 01060537  NKC: xx0021015  NLK: KAC201917771  NSK: 000344781  NTA: 30230004X  RERO: 02-A009935003  SUDOC: 056587341  VIAF: 114223475   WorldCat (עם VIAF): 114223475
יאן אליאסון

יאן אליאסון (בשוודית: Jan Eliasson; נולד ב-17 בספטמבר 1940) הוא פוליטיקאי ודיפלומט שוודי, היה סגן המזכיר הכללי של האומות המאוחדות ושר החוץ של שוודיה. הוא חבר של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
ביוגרפיה

יאן אליאסון נולד בגוטבורג למשפחת פועלים. בשנים 1957–1958 הוא שירת בצי השוודי. בשנת 1965 הוא סיים את אוניברסיטת גוטבורג וקיבל תואר בכלכלה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במשרד החוץ השוודי. במהלך השנים יאן אליאסון כיהן בתפקידים שונים בשרות החוץ ובשנת 1988 מונה לנציג המדינה בארגון האומות המאוחדות. הוא היה מעורב בפעילות האו"מ במהלך מלחמת איראן–עיראק, סומליה, סודאן ואזור הבלקן. בשנים 1994–1999 הוא חזר לשוודיה ומונה לתפקיד בכיר במשרד החוץ.
בשנת 2000 יאן אליאסון חזר לארצות הברית ומונה לשגריר שוודיה. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 5 שנים עד שהוחלף על ידי גונאר לונד.
באביב 2006 יאן אליאסון כיהן בתפקיד שר החוץ של שוודיה אך בעקבות הפלת הממשלה סיים את התפקיד באוקטובר 2006.
בדצמבר 2006 הוא מונה לתפקיד מיוחד בסודאן על ידי קופי ענן וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2008.
בשנת 2012 יאן אליאסן מונה לסגן המזכיר הכללי של האומות המאוחדות וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2016.
בשנת 2017 יאן אליאסון מונה ליושב ראש של מחון לחקר השלום בסטוקהולם.
גברא מנדיל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 בלגרד, ממלכת יוגוסלביה 
 פטירה:  19 בפברואר 2006 (בגיל 70 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום 
 
גברא מנדיל (1936 – 19 בפברואר 2006) היה צלם ישראלי, מראשוני צלמי הפרסום והאופנה בישראל, יושב ראש התאחדות הצלמים, מורה לצילום ומייסד "סטודיו גברא".
ביוגרפיה

גברא מנדיל נולד בשנת 1936 בבלגרד למשפחת צלמים. סבו גברא קונפינו, אבי אמו, היה צלם החצר של מלך יוגוסלביה, ואביו, משה, היה צלם ידוע בעל סטודיו לצילום בנובי סאד, לשם עקרה המשפחה. עם תחילת הכיבוש הנאצי פונתה המשפחה מיוגוסלביה, כאשר כישרון הצילום של אבי המשפחה ותעוזתו הצילה אותם פעם אחר פעם ממוות. לאחר גלגולים רבים נמלטה המשפחה לאלבניה, שם הוסתרו עד סוף המלחמה על ידי רפיק וסלי, אחד מעוזריו של אביו, בבית הוריו בהרים. על זאת זכה הוא ומשפחתו בתואר חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה חזרה משפחת מנדיל ליוגוסלביה, ובשנת 1949 עלתה לישראל. המשפחה השתקעה בחיפה, שם פתח משה את "פוטו תלפיות". למרות קשיי הקליטה בארץ, התערה גברא במהירות בחברת בני גילו, הצטרף לתנועת הצופים, הדריך בה, והתגייס לנח"ל כשאר חבריו. השתתף במלחמת סיני, חזר לקיבוצו - תל קציר, ולאחר תקופה עזב.
אף על פי שלא תכנן להמשיך את המסורת המשפחתית בתחום הצילום, מצא את עצמו נכבש על ידי ההתפתחויות החדשות של עולם הצילום בחו"ל. הוא סיים לימודי תואר ראשון באנגליה ועמד בבחינות הגמר הקפדניות של איגוד הצלמים המקצועיים שם. אחד מצילומיו זכה בפרס בתערוכה בה הוצגו עבודות של בוגרי בתי ספר לצילום מכל רחבי אנגליה. עם סיום לימודיו עבד אצל מיטב צלמי הפרסומת בלונדון ורכש ניסיון רב. במהלך ביקור בארץ נישא לנעמי, חניכתו לשעבר, ובני הזוג חזרו לאנגליה ושהו בה עד תום הלימודים והעבודה.
גברא שב לישראל בשנת 1962 ופתח את "סטודיו גברא" לצילומי פרסומת, אופנה ותעשייה, ברחוב העבודה 24 בתל אביב. באותה תקופה היו כמעט כל הצלמים האחרים צלמי "פוטו", דוגמת אביו, שצילמו הכול – אירועים, חתונות וגם פרסומות וצילומי אופנה מדי פעם. גברא יצר למעשה את הביקוש לצילומים מקצועיים ואיכותיים כפי שנראו אז במגזינים מחו"ל[דרוש מקור].
הוא היה שותף מלא בקביעת הקונספט, בסטיילינג, בליהוק, ובבחירת אתרי הצילום. בין לקוחותיו נמנו משרדי הפרסום הגדולים, אל-על, משרדי הממשלה, הבנקים הגדולים, מפעל הפיס, אמקור, תדיראן ועוד. הוא צילם את מלכות היופי והידוענים של שנות ה-60 וה-70 לשערי "לאשה" ו"את" וזמרים ולהקות לעטיפות תקליטים של הד ארצי. הוא עבד עם בכירי האופנאים: פיני לייטרסדורף במשכית, גדעון אוברזון, גוטקס, דיוה ואתא.
בשנת 1969 ייסד את האיגוד הישראלי של צלמי פרסומת ותעשייה. ב-1979 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים וב-1985 נבחר לנשיאה.
החל משנת 1974 החל גברא ללמד בבתי הספר הגבוהים לצילום - בצלאל, מכללת הדסה, ומכללת קריית אונו. הוא ראה את ייעודו בהעמדת דור חדש של צלמים מקצועיים ולאחר 30 שנות פעילות מרתקות כצלם בחר להתמסר לתחום זה והסב את הסטודיו שלו, ברחוב העבודה 24 לבית ספר לצילום, על פי מודל שלמד להכיר בארצות הברית.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "תמונות בשחור-לבן" והוא הוזמן על ידי מוזיאון השואה בוושינגטון לספר את סיפור ההצלה המיוחד של משפחתו.
גברא נפטר בפברואר 2006, באמצע העבודה על ספרו השני שהיה אמור להיות ספר עזר ללימוד צילום משולב בדוגמאות ובסיפורים אישיים.
"סטודיו גברא" ממשיך לפעול כבית ספר מסוגו לצילום מקצועי בהנהלת בתו של גברא, רותי מנדיל-חלבי.
הסופרת מיה קלינגר-כהן כתבה ספר ששמו "הצילום שהציל אותנו", המספר על חייו בשואה.
לקריאה נוספת

גברא מנדיל, תמונות בשחור לבן, הוצאת מלוא, 151 עמודים, 2001
אריאלה מיזן

אריאלה כהן-מיזן היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר.
החלה להתחרות בינלאומית במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה להישגים גבוהים בשחייה ובסיף.
במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) השתתפה בתחרויות שחייה ואתלטיקה. היא דורגה במקום הרביעי בתחרות סללום, במקום הששי במרוץ עגלות אישי ל-60 מטר ובמקום החמישי במרוץ שליחות ל-160 מטר. בתחרויות השחייה דורגה במקום החמישי במשחה 50 מטר בסגנון חזה ובמקום השמיני במשחה 50 מטר בסגנון חופשי. במשחה מעורב 3X25 סיימה במקום השלישי בשלב המוקדמות אך לא השתתפה בתחרות הגמר. עם נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית ארד.
במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) זכתה בשלוש מדליות זהב בשלושת המשחים בהם השתתפה: 25 מטר בסגנון גב (0:34.07 שניות), 25 מטר בסגנון חזה (שיא עולם של 0:31.21 שניות) ו-25 מטר בסגנון חופשי (0:31.53 שניות). עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים זכתה במדליית זהב רביעית.
במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) ובמשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה במדליות כסף עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים. במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) התחרתה שוב עם הנבחרת, שדורגה במקום הששי.
כיום היא בסגל נבחרת הכדורסל של בית הלוחם תל אביב.
אראל הלוי

אראל הלוי (נולדה ב-13 בינואר 1991) היא שחיינית פאראלימפית ישראלית.
ביוגרפיה

הלוי נולדה כתינוקת בריאה ונהנתה מילדות רגילה. בגיל 11 חלתה אראל בדלקת קשה ולאחר שלושה ימים בהם הייתה מחוסרת הכרה, התעוררה בבית החולים והתברר כי נשארה עם פגיעה קשה בחוט השדרה. הפגיעה הותירה אותה עם שיתוק בפלג הגוף התחתון. אראל אושפזה כשנה במחלקת שיקום הילדים בבית החולים תל השומר ובעקבות טיפולי פיזיותרפיה והידרותרפיה אינטנסיביים, הצליחה לקום מכיסא הגלגלים ולחזור לסביבתה הטבעית בקרב משפחתה וחבריה תוך שהיא מתניידת בעזרת הקביים.
אחרי סיום לימודיה בתיכון ויצו נהלל, שירתה בצה"ל כמתנדבת בחיל הים, בשייטת 13.
קריירה מקצועית

בגיל 13 החלה הלוי לשחות במרכז איל"ן שבקרית חיים ולהתאמן פעמיים ביום - אימונים במים ובחדר כושר. היא מאופיינת בסגנון החתירה הייחודי שלה ונחשבת שחיינית למרחקים ארוכים. תוך זמן קצר הצטרפה לאימוני נבחרת השחייה בהדרכתו של המאמן יעקב ביננסון.
בסוף שנת 2003, נבחרה ל'תגלית השנה' בשחיית נכים בישראל.
במסגרת חגיגות ה-60 למדינה, הוכרזה כ'ספורטאית העתיד' בקטגוריית שחייה פאראלימפית.
בשנת 2009 נבחרה כשחיינית מצטיינת בספורט הפאראלימפי.
הלוי ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) ובמשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016). לפני אולימפיאדת ריו היא התאמנה בהדרכתו של נח רם בבית הלוחם תל אביב.
במאי 2021 באליפות אירופה בפורטוגל עשתה את הישג השיא שלה בקריירה והוכתרה כסגנית אלופת אירופה למקצה 400 מ' חופשי.
הלוי ייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) בהדרכתו של יעקב ביננסון, ממועדון איל"ן חיפה.
קריירה מקצועית > הישגיה הבולטים

| שנה | אירוע | מקום | משחה | תוצאה | דירוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | אליפות אירופה | איסלנד | 50 מטר חופשי |  |  |
| 2010 | אליפות העולם | איינדהובן, הולנד |  |  | מקום 8 |
| 2011 | אליפות אירופה | ברלין, גרמניה | 50 מטר חופשי |  | מקום 4 |
| 2011 | אליפות אירופה | ברלין, גרמניה | 100 מטר חופשי |  | מקום 4 |
| 2011 | אליפות אירופה | ברלין, גרמניה | 400 מטר חופשי |  | מקום 4 |
| 2012 | אולימפיאדה | לונדון, בריטניה | 50 מטר חופשי | 38.30 שניות | מקום 12 |
| 2012 | אולימפיאדה | לונדון, בריטניה | 100 מטר חופשי | 1:19.71 דקות | מקום 10 |
| 2012 | אולימפיאדה | לונדון, בריטניה | 400 מטר חופשי | 5:48.43 דקות | מקום 9 |
| 2013 | אליפות העולם | מונטריאול, קנדה |  |  | מקום 6 |
| 2014 | אליפות אירופה | הולנד | 400 מטר חופשי |  | מקום 4 |
| 2015 | אליפות העולם | סקוטלנד |  |  | מקום 7 |
| 2016 | אליפות אירופה | פורטוגל | 50 מטר חופשי |  |  |
| 2016 | אולימפיאדה | ריו דה ז'ניירו, ברזיל | 50 מטר חופשי | 38.41 שניות | מקום 11 |
| 2016 | אולימפיאדה | ריו דה ז'ניירו, ברזיל | 100 מטר חופשי | 1:21.56 דקות | מקום 10 |
| 2016 | אולימפיאדה | ריו דה ז'ניירו, ברזיל | 400 מטר חופשי | 5:51.05 דקות | מקום 8 |
| 2018 | אליפות אירופה | דבלין, אירלנד | 400 מטר חופשי |  |  |
| 2019 | אליפות העולם | לונדון, בריטניה | 100 מטר חופשי | 1:19:92 |  |
| 2019 | אליפות העולם | לונדון, בריטניה | 400 מטר חופשי | 5:43:28 | מקום 8 |
| 2021 | אליפות אירופה | מדיירה, פורטוגל | 400 מטר חופשי | 5:38.24 |  |
| 2021 | אולימפיאדה | טוקיו, יפן | 400 מטר חופשי |  | מקום 7 |
| 2021 | אולימפיאדה | טוקיו, יפן | 100 מטר חופשי |  | מקום 13 |
| 2021 | אולימפיאדה | טוקיו, יפן | 100 גב |  | מקום 6 |
חיים אישיים והשכלה

הלוי נולדה ביישוב הקהילתי אלון הגליל שבעמק יזרעאל ולה שני אחים הצעירים ממנה.
היא בעלת תואר ראשון במדעי המח באוניברסיטת בר-אילן.
כיום מתגוררת בחיפה.
מלכה פוטשניק

מלכה חלפון פוטשניק (נולדה ב-13 באוקטובר 1949) היא אלופה פאראלימפית ישראלית.
פוטשניק נולדה ברמת גן למשפחת חלפון. בהיותה בת שנה וחצי חלתה בשיתוק ילדים והיא סובלת משיתוק ברגלה הימנית.
עם הקמת מרכז הספורט לנכים החלה להתאמן בו, בשנת 1967 השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה במדליות זהב וכסף. בשנת 1968 השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים, התחרתה באתלטיקה ובשחייה וזכתה בשלוש מדליות זהב וארבע מדליות כסף וקבעה שיאי עולם בהטלת כידון ובזריקת אלה. זכתה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב. במשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) זכתה בשלוש מדליות נוספות. מאוחר יותר התחרתה במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992), אך לא זכתה להישגים.
בשנת 1968 נישאה לספורטאי הנכה צבי פוטשניק ולהם שלושה ילדים. בשנים 1980-1967 עבדה לצד עיסוקיה בספורט כנקבנית במרכז למיכון משרדי (מל"מ) של משרד האוצר.
קונסטנטין ציולקובסקי

.
| --- | --- |
צילום מ-1924
 לידה:  5 בספטמבר 1857 (יוליאני) איז'בסקויה, פלך ריאזאן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בספטמבר 1935 (בגיל 78) קלוגה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 ענף מדעי:  אסטרונאוטיקה, ballooning, rocket dynamics 
 מקום קבורה:  קלוגה 
 מקום לימודים:  Vyatka men's gymnasium 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1976)  מסדר סטניסלב הקדוש  אות מסדר אנה הקדושה  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  עיטור הדגל האדום של העמל (1932) 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
קונסטנטין אדוארדוביץ' ציולקובסקי (ברוסית: Константин Эдуардович Циолковский; ‏ 5 בספטמבר 1857 – 19 בספטמבר 1935) היה מדען רוסי וסובייטי, נחשב לאבי הפיתוח התאורטי בתחום האסטרונאוטיקה הטילים וחקר החלל. יחד עם ממשיכי דרכו הגרמני הרמן אוברט והאמריקני רוברט גודרד, הוא נחשב לאחד האבות המייסדים של תחום הטילים והאסטרונאוטיקה. עבודתו השפיעה בהמשך על מהנדסי טילים סובייטיים מובילים כמו סרגיי קורולייב וולנטין גלושקו והייתה לו תרומה מכרעת להצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית. בעקרונות אותם פיתח משתמשים עד היום בפיתוח טילים למסעות חלל.
שנותיו הראשונות

ציולקובסקי נולד ביזהבסקויה (רוסיה, כיום במחוז ספאסקי, אובלסט רייאזאן) כילד החמישי מבין 18 ילדים שנולדו למשפחה ענייה, לאב ממוצא פולני שעסק בעבודות שונות ולאם רוסיה בעלת השכלה. בגיל 9 לקה ציולקובסקי במחלת השנית וכתוצאה ממנה הפך חירש למחצה. בגיל 13 מתה אמו.
בגיל 14 הושעה מהלימודים בבי"ס לאחר שקיבל רק שנים ספורות של השכלה פורמלית אך למד בבית באופן עצמאי. כילד שאהב להתבודד בביתו הוא העביר את מירב זמנו בקריאת ספרים והחל להתעניין במתמטיקה ופיזיקה. כנער מתבגר כשהוא מושפע ככל הנראה מסופרי מדע בדיוני מוקדמים כגון ז'ול ורן החל לשקול בדעתו את האפשרות של מסעות בחלל שהסעירה את דמיונו.
ציולקובסקי בילה את מרבית שנותיו בבקתת עץ דלה בפרברי קלוגה, עיר השוכנת כ-200 ק"מ דרום מערבית למוסקבה. כטיפוס מסתגר ומתבודד מטבעו הוא נחשב עוף מוזר בקרב תושבי עירו.
לאחר שהחל מפגר בלימודיו בגיל 16 נרשם ציולקובסקי לספריית מוסקבה שם למד במשך שלוש השנים הבאות כאשר הוא מלווה על ידי ניקולאי פיודורוב ששימש לו כמעין חונך. בשלב מאוחר יותר החל לדגול ביישוב החלל וגרס כי בעתיד יוביל יישוב החלל את הגזע האנושי למצב אוטופי בו יתקיימו טיפולים רפואיים בחינם לכל דורש וחיי נצח.
כשהוא מושפע מספרו של ז'ול ורן מהארץ לירח, חישב שהשיטה של ז'ול ורן לשימוש בתותח ענק על מנת לירות חללית אל הירח, המופיעה בספרו, תגרום לכוחות תאוצה כאלה שיהרגו את הנוסעים בחללית. בהשראת כתביו של ז'ול ורן החל ציולקובסקי מפתח תאוריה שכללה אספקטים נרחבים של המסע בחלל והנעת-דחף של רקטות חלל. הוא נחשב לאבי הטיסה בחלל ולאדם הראשון שהגה את הרעיון של מעלית חלל, לאחר שצפה במבנה החדש של מגדל אייפל שנחנך בפריז ב-1895.
על אף הידע הרב שהצטבר אצל הנער, אביו דאג שהוא לא יוכל לקיים את עצמו מבחינה כלכלית כמבוגר והחזיר אותו לביתו משום שחשש שהוא מעביד את עצמו יתר על המידה וסובל ממצב תזונתי ירוד. בעקבות כך (קרוב לוודאי בהשפעת האב) ניגש ציולקובסקי לבחינות הסמכה להוראה אותן עבר בהצלחה והחל לעבוד כמורה למתמטיקה בעיר בורובסק ליד מוסקבה. בהמשך התחתן עם וארוארה סוקולובייה. על אף היותו "תקוע" בעיר קטנה המרוחקת ממרכזי ההשכלה החשובים, הצליח ציולקובסקי להגיע לתגליות מדעיות מרובות בכוחות עצמו.
שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 לוו אצל ציולקובסקי בטרגדיות אישיות. בנו איגנאטי שם קץ לחייו ב-1902, וב-1908 חלק גדול מכתביו המדעיים אבד בשיטפון. ב-1911 נעצרה בתו ליובוב בשל השתתפותה בפעילות מהפכנית.
חקר החלל

החל מ-1896, ציולקובסקי החל לחקור באופן שיטתי את התאוריה של תנועה של מנועי סילון. מחשבות לגבי עקרון הפעולה של רקטות חלל הובעו על ידיו כבר ב-1883, ותאוריה מפורטת של הנעת-דחף פותחה על ידיו ב-1896. ציולקובסקי ניסח את המשוואה הקרויה נוסחת ציאולקובסקי המגדירה את היחסים בין:
מהירות הטיל בכל רגע
מהירות פליטת הגזים מן המנוע
המסה של הטיל בהתחלה ( \ m_{0}) ובסוף ( \ m)
לאחר שניסח את המשוואה רשם לפניו את התאריך: 10 במאי 1897.
באותה שנה פרסם המתמטיקאי הרוסי משצ'רסקי (אנ') את הנוסחה לתנועת גופים במסה משתנה.
עבודתו החשובה ביותר שפורסמה ב-1903 נקראה "חקר החלל הקוסמי באמצעים של התקני תגובה" (ברוסית: (Исследование мировых пространств реактивными приборами. הוא חישב באמצעות משוואת ציולקובסקי, שהמהירות האופקית הנדרשת להביא טיל במסלול המעגלי הכי קרוב לכדור הארץ היא 8,000 מ'/שנייה (28,800 קמ"ש) ושניתן להשיג זאת על ידי שימוש בטיל רב שלבי המתודלק על ידי חמצן או מימן נוזלי.
ב-1903 הוא פרסם את המאמר "חקר מתקנים רקטיים של החלל החיצון", בו הוכח בפעם הראשונה כי הרקטה מסוגלת לבצע טיסת חלל. בעבודה זו ומאמרי המשך (1911 ו-1914), הוא פיתח מספר רעיונות לגבי טילים והשימוש במנועי רקטות על בסיס דלק נוזלי.
התוצאה של הפרסום הראשון הייתה בניגוד מוחלט לציפיותיו של ציולקובסקי. שום מדענים זרים לא העריכו באותה תקופה את מחקריו שמשמשים כיום כדיסציפלינה מדעית מרכזית בתחום החלל, למעשה ניתן לומר כי הוא הקדים את זמנו. ב-1911 פרסם את החלק השני של מאמרו "מחקר של התקנים רקטיים של החלל החיצון". ציולקובסקי העריך את האנרגיה הנדרשת להתגבר על כוח המשיכה, קבע את המהירות הנדרשת להניע את המתקן לעבר מערכת השמש (מהירות המילוט) ובחן את חישובי זמן הטיסה. הפרסום של מאמר זה עורר גלים בעולם המדע, וזכה לתמיכה נלהבת ממדענים עמיתים.
ב-1926–1929 ציולקובסקי מצא פתרון מעשי לבעיית השימוש בדלק הנוזלי על מנת להגיע למהירות מילוט מכדור הארץ. הסתבר שהמהירות הסופית של הרקטה תלויה בקצב זרימת הגז ממנה וביחס בין משקל הדלק ההתחלתי וירידת המשקל של הטיל תוך כדי שהוא נפטר מהדלק.
ציולקובסקי פיתח מס' רעיונות בהם השתמשו בטכנולוגיית הטילים. הם כוללים:
מייצבי גז (גרפיט) לשליטה בטיסת הטיל ושינוי המסלול של מרכז המסה.
שימוש ברכיבי הדלק על מנת לקרר את המעטפת החיצונית של החללית (בזמן הכניסה לאטמוספירה)
מערכת שאיבה להזנת רכיבי הדלק
זווית השיפוע האופטימלית של החללית בחזרה לאטמוספירה ועוד.
בתחום מנועי הדחף, ציולקובסקי חקר מספר רב של חומרי דלק מחמצנים וחומרי דלק בעירה והמליץ על שילוב בין חמצן נוזלי למימן או לחלופין חמצן עם פחמימנים. ציולקובסקי ביצע עבודה פורייה ביותר בתחום התאוריה של מטוסי סילון, והמציא מנוע מבוסס טורבינת גז. ב-1927 הוא פרסם תאוריה ותכנון של רכבת הנוסעת על גבי משטח אוויר (הבסיס לרחפת). על פיתוח זה הוא עבד מאז שנת 1921, ופרסם עליו מאמר חשוב בשנת 1927 שכותרתו, "התנגדות אוויר ורכבת האקספרס" (ברוסית: Сопротивление воздуха и скорый поезд). ב-1929 ציולקובסקי כתב ספר בשם "רכבות חלל רקטיות" (ברוסית: (Космические ракетные поезда והציע לבנות רכבות המונעות בצורה דומה לטילי חלל רב שלביים.
ציולקובסקי קידם את הרעיון של מגוון החיים ביקום והיה התאורטיקן ואיש המדע הראשון שקידם בהתלהבות את חקר החלל על ידי האנושות.
שנותיו האחרונות

רק בשלב מאוחר יותר בחייו קיבל ציולקובסקי הוקרה על עבודתו החלוצית. הוא תמך במהפכה הקומוניסטית, והממשל הסובייטי החדש בניגוד למשטר הצאריסטי פעל במרץ לקידום המדע והטכנולוגיה. ב-1918 נבחר ציולקובסקי כחבר באקדמיה הסוציאליסטית.
ציולקובסקי עבד כמורה למתמטיקה בתיכון עד פרישתו ב-1920 בגיל 63. ב-1921 זכה בפנסיה לכל החיים. עם זאת נתקל בעוינות מסוימת מצד הממסד הפוליטי בעיקר בשל תמיכתו באאוגניקה. עם זאת, החל מאמצע שנות ה-20 החל הממסד הסובייטי להכיר בחשיבותה של עבודתו בתחומים אחרים, הוא קיבל אותות כבוד ואף תמיכה כספית להמשך מחקריו. הסופרים יעקב פרלמן וניקולאי רינין היו בין אלה שתרמו במיוחד לעלייה הניכרת בפופולריות שלו בברית המועצות בשנים 1931–1932 והפיכתו לסוג של גיבור לאומי.
ציולקובסקי מעולם לא בנה רקטת חלל או טילים מסוג כלשהו אולם השפיע על הדורות הבאים של מדעני חלל ומהנדסים. בין מסמכיו של ורנר פון בראון מדען הטילים הגרמני, שהיה ממייסדיה של תוכנית החלל האמריקאית ושיגורו של האדם הראשון לירח, נמצאו כתביו של קונסטנטין ציולקובסקי. הטילים המוצעים של ציולקובסקי תודלקו בתערובת של מימן וחמצן נוזליים, אותה תערובת בה השתמשו במעבורות החלל, זאת על אף שהמימן עבר ניזול בפעם הראשונה רק ב-1898.
ציולקובסקי מת בשנת 1935. פחות מרבע מאה לאחר מותו ראה העולם את הצלחת רעיונותיו ותוכניותיו, עת שוגר לחלל ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון של הארץ.
ראו גם

המוזיאון הממלכתי לתולדות החלל על שם ציולקובסקי