stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיינדל גרין
הערות שוליים

↑  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 10-9.
1 2 3 4  ברכה חבס, דוד בן-גוריון ודורו, הוצאת מסדה, תל אביב: תשי"ג. עמ' 31
↑  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 9
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, עמ' 24
1 2  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 10
↑  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 12
1 2 3  דוד בן-גוריון, בית אבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד: תשל"ה. עמ' 14
↑  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 11.
↑  דוד בן-גוריון, בית אבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד: תשל"ה. עמ' 13
↑  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 11-12
1 2  שבתי טבת, קנאת דוד, חיי דוד בן-גוריון, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב: תשל"ז. עמ' 12
↑  דוד בן-גוריון, בית אבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד: תשל"ה. עמ' 70
↑  ברכה חבס, דוד בן-גוריון ודורו, הוצאת מסדה, תל אביב: תשי"ג. עמ' 25
↑  דוד בן-גוריון, בית אבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד: תשל"ה. עמ' 15
1 2 3  אוסף שבתי טבת, ארכיון בן-גוריון, באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, זמורה ביתן, תל אביב: 1987. ע' 201.
↑  רפאל בשן, יש לי ראיון, עם עובד, תל אביב: 1964. ע' 44. מופיע גם בכתבה: רפאל בשן, יש לי ראיון - על הפחד, מעריב, 19 במרץ 1965
| --- | --- |
ערך טוב:
אברהם הטל

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1927 פריז, צרפת 
 פטירה:  25 בפברואר 2011 (בגיל 84) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אברהם (רוֹבֶּר) הטל (בצרפתית: Robert Attal;‏ 19 בינואר 1927 פריז – 25 בפברואר 2011 ירושלים) היה ביבליוגרף, ספרן ואספן של ספרות יהודי תוניסיה.
ביוגרפיה

הטל, אשר נולד בפריז, בילה את שנות ילדותו ונעוריו בתוניסיה. בשנים 1947–1956 היה חבר בהנהגת "תורה ועבודה" ושל בני עקיבא ונשלח מטעמה לאלג'יריה ולצרפת. בתקופה זו עבד כהידרולוג במשרד ממשלתי.
משנת 1953 אסף בעידודו של יצחק בן-צבי את כל מה שמצא מן החומר היהודי שהתפרסם בתוניסיה מ-1861 עד עלייתו לישראל ב-1956. במשך שנה תמימה עבר מכפר לכפר ומבית לבית בתוניסיה וביקש שיתנו לו כתבי עת, חוברות, ספרים, דפים בודדים וכל חומר כתוב אחר, משום שהעריך שיהיה קשה לשמור על החומר הזה בתוניסיה והוא עלול ללכת לאיבוד. את כל החומר שהביא איתו הפקיד במכון בן צבי.
הטל היה ספרן בספריית המכון והוא טיפח והגדיל אותה. הוא פיתח, גם, שיטת קטלוג ייחודית שהקלה על המשתמש בספרייה
בנוסף לכך פיתח אוסף פרטי של ספרות ערבית יהודית ושל עיתונות יהודית בתוניסיה. האוסף הזה הכיל 1,400 יצירות בערבית יהודית שלא ניתן, ברוב המקרים למצוא אותן במקום אחר. האוסף נמכר, לפני מותו לספרייה הלאומית. הוא כולל חיבורים ותרגומים. התרגומים כוללים תרגומי מקרא, ספרות חז"ל, הגדות לפסח וכן סיפורים כמו אלף לילה ולילה, ספרות ההשכלה – אברהם מאפו, ספרות אירופית ועוד.
עבודתו המחקרית

בדצמבר 1954 פרסם את מאמרו הראשון, "Note succinte sur la démographiede juifs de Tunisie" (רשימה תמציתית על הדמוגרפיה של יהודי תוניסיה). ב-1979 פרסם יחד עם קלוד סיטבון ספר מקיף על תולדות יהודי תוניסיה: Regards sur les Juifs de Tunisie (מבט על יהודי תוניסיה). ב-1986 ארגן יחד עם סיטבון תערוכה בשם "מקרתגו לירושלים". גם על יהודי אלג'יריה הוציא ספר מקיף: Regards sur les juifs d'Algérie (מבט על יהודי אלג'יריה), 1996.
הטל התרכז במחקריו בספרות הערבית-היהודית ובמיוחד זו שיצאה לאור בתוניסיה. הוא היה אחד המומחים הגדולים ביותר לספרות זו. בקיאותו התבטאה בביבליוגרפיות הרבות שחיבר בנושא הזה.
הביבליוגרפיה הראשונה שחיבר יצאה ב-1973. היא עסקה בנושא יהדות צפון אפריקה והיו בה 5,700 ערכים. ב-1993 הוא פרסם מהדורה שנייה של הביבליוגרפיה ובה הוכפל מספר הערכים ("Les juifs d'Afrique du nord: bibliographie").
הוא פרסם גם ביבליוגרפיות של חוקרי קהילות המזרח. ביניהם: שלמה דב גויטיין, דוד צבי בנעט, חיים זאב הירשברג ואחרים.
כמו כן עסק בהיסטוריה של יהודי צפון אפריקה אבל לא רק שלהם. מאמרו הראשון שהתפרסם בירחון האלג'יראי "Information Juive", עסק בדמוגרפיה של יהודי תוניסיה. הוא כתב גם כמה מחקרים על המהפכה הצרפתית. כמו כן כתב ביבליוגרפיה על יהדות יוון מגירוש ספרד עד ימינו, תשנ"ו.
מחקר חשוב שלו הוא כתובות מצפון-אפריקה בירושלים במכון בן-צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובמוזיאון ישראל שיצא ב-1984.
הוא אסף עיתונות יהודית הכתובה בערבית יהודית והאוסף שלו הוא אחד הגדולים בעולם של ספרות ועיתונות יהודית ערבית. כך אחד המאמרים שלו הוא על העיתון היהודי הראשון במגרב-אדזירי, בכתב העת פעמים, תשמ"ד 1983.
תחומי העניין שלו היו נרחבים בתוך תחום המחקר שבחר לו. כך הוא פרסם מחקר על הדפוס העברי במגרב, 1980 ובנושא אחר לקסיקון של הערבית-היהודית התוניסאית הכתובה, תשנ"ט.
הטל פרסם גם יצירות לא מחקריות: ספר שירה סיפורים וספר זיכרונות קצר על תקופת שלטון הנאצים בתוניסיה.
פרסים

פרס ירושלים, 1990
פרס מטעם משרד הדתות, 1992
פרס נשיא המדינה, 2001
חיבוריו > בעברית

בתפוצות הגולה: רשימה ביבליוגרפית על יהדות צפון אפריקה. ירושלים: דפוס ג'רוסלם פוסט, תשכ"א.
פרסומים על יהדות צפון אפריקה: רשימה ביבליוגרפית. ירושלים: מכון בן-צבי על ידי קרית ספר, תשכ"א.
פרסומים על יהדות לוב (רשימה ביבליוגרפית). ירושלים: תשכ"ה.
יהדות צפון אפריקה: ביבליוגרפיה. ירושלים: מכון בן צבי של יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה עברית, תשל"ג 1973.
הגדת אלג'יר: פקסימלי של ההגדה הראשונה שנדפסה בצפון אפריקה, אלג'יר תרט"ו, על פי טופס מאוסף שמעון דרמון, ירושלים. ירושלים: תשל"ה.
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' שלמה דב גויטיין. ירושלים: החברה המזרחית הישראלית והמכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית, תשל"ה 1975.
ספרי רבי שלום בכ'אש: איש השכלה. מדפיס ומו"ס באלג'יר. תשל"ו
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' דוד צבי בנעט. ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ט.
יהודי המזרח וצפון אפריקה: ביבליוגרפיה מוערת: תשל"ד-תשל"ו (1974-1976). אברהם הטל ויוסף טובי. ירושלים: מכון בן-צבי, [תשמ"-].
העיתונות היהודית בצפון אפריקה: רשימת האוספים הנמצאים במכון יד בן צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, בארכיון הציוני ובאוסף אברהם הטל בירושלים. ירושלים: מכון בן צבי, תש"ם.
על הדפוס העברי במגרב. תש"ם
העיתון היהודי הראשון במגרב-אדזירי: l'israelite algerien. תדפיס מתוך: 'פעמים, פרקי עיון במורשת ישראל במזרח, מס' 17, תשמ"ד 1983
יהודי צפון-אפריקה: ביבליוגרפיה מוערת תשל"ד-תשל"ט. ירושלים: מכון בן-צבי, תשמ"ג. 1983
יהדות יוון מגירוש ספרד ועד ימינו: ביבליוגרפיה. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני. באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הפקולטה למדעי הרוח והחברה, תשמ"ד.
כתובות מצפון-אפריקה בירושלים במכון בן-צבי, בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובמוזיאון ישראל. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984.
הדפוס העברי באלג'יר. מאת אברהם הטל ומאירה הראש. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ד 1984.
פרסומי יצחק רפאל מלכו: רשימה ביבליוגרפית. ירושלים: תשמ"ט 1989.
הגדת המאה: פקסימילה של ההגדה של פסח הראשונה שנדפסה בתוניס בשנת תר"ן. ירושלים: תש"ן.
פנקס הכתובות של הקהילה הפורטוגאלית בתוניס במאות הי"ח -הי"ט: רשימת הפרטים. ירושלים: מכון בן-צבי, |c תשנ"ב.
מחזור לראש השנה וליום הכפורים לפי מנהג תוניס. ירושלים: תשנ"ב.
יהדות יוון מגירוש ספרד ועד ימינו: ביבליוגרפיה - השלמות למהדורה הראשונה. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ו.
כתבי עת ועיתונים יהודיים בצפון אפריקה. תל אביב, 1996.
לקסיקון של הערבית-היהודית התוניסאית הכתובה. ירושלים, ‏ Société d'histoire des juifs de Tunisie, תשנ"ט.
הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה: מאה שנות יצירה (1861-1961): ציונים ביבליוגרפיים. ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשס"ז 2007.
חיבוריו > בצרפתית

Repartition geographique et coefficient de diminution des Juifs tunisiens, periode 1946-1956. |a Alger, 1956.
La hara de Tunis :l'évolution d'un ghetto nord-africain. Paris: Presses universitaires de France, 1959.
Index aux 'Proverbes arabes de l'Algérie et du Maghreb' de M. Ben Cheneb. [Jerusalem], 1972.
Sadi Carnot et les Juifs de Tunis. Paris: 1974.
Regards sur les juifs de Tunisie. Paris: A. Michel, 1979.
Catalogue des manuscrits marocains de la collection Klagsbald. Par Victor Klagsbald ; index établis par Robert. Paris: Éditions du Centre national de la recherche scientifique, 1980. Attal.
Autographes et signatures de Juifs tunisiens :rabbins, ecrivains, personnalites. Jerusalem: Imprimerie Ahva, 1988.
Registres matrimoniaux de la communaute juive portugaise de Tunis aux XVIIIe et XIXe siecles. Jerusalem: Institut Ben-Zvi, 1989.
Juifs du Maghreb :catalogue de la collection de cartes postales du fonds Gerard Levy depose a l'Institut Ben Zvi a Jerusalem. Jerusalem: Institut Ben-Zvi, 1990.
Ode à l'o :Poèmes. Jérusalem: l'auteur, 1993.
Le caïd Nessim Samama de Tunis, mécène du livre hébraïque. Jérusalem: [R. Attal] Graphit Press, 1995.
Mémoires d'un adolescent à Tunis sous l'occupation nazie. Jerusalem: R. Attal, 1996.
Eusèbe Vassel, historien de la littérature judéo-arabe tunisienne. Paris: Jérusalem: Société d'histoire des juifs de Tunisie, 2001.
Zmorda :suivi de quatre contes juifs tunisiens. Jérusalem: [R. Attal], 2003.
Les communautés juives de l'Est algérien de 1865 à 1906 :à travers les correspondances du consistoire israélite de Constantine. Paris: L'Harmattan, 2004.
Constantine :le coeur suspendu. Paris: Harmattan, 2007, c2006.
Entre Orient et Occident :Juifs et Musulmans en Tunisie. Paris: Éditions de l'Éclat, 2007.
Constantine: ombres du passé: récits. Paris: Harmattan, 2009.
חיבוריו > מאמרים בעברית

פרסומים על יהדות לוב: רשימה ביבליוגרפית. ספר זיכרון ליצחק בן-צבי ב (תשכד) שפג-שצח.
היהודים בתוניסיה העצמאית. בתפוצות הגולה ח, 2-3 (תשכז) 87-96.
ממנהגי פורים בתוניס. שבט ועם; במה לברור בעיות חברה ותרבות של יהודי ספרד והמזרח בארץ ובגולה. ב (תשלג) 476-481.
תלונתם של הסוחרים היהודים בעיר צפאקס (תוניסיה) (תעודה משנת 1867). שבט ועם ג (תשלח) 197-200.
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' דוד צבי בנעט. חקרי מזרח; לזכר דוד צבי בנעט. ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשלט, עמ' 175-179.
השלמות לביבליוגרפיות של כתבי י' זנה, ח"ז הירשברג, ד' קורקוס וד"צ בנעט. יד לקורא כ, א/ב (תשמא) 69-70.
ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני. אשל באר-שבע ג (תשמו) 21-53.
על גרמניה הנאצית בשירה העממית של יהודי תוניסיה. פעמים 28 (תשמו) 126-130.
הדפוס העברי באלג'יר. קרית ספר סא, ג (תשמח) 561-572.
קריאה לעלייה לארץ-הקודש מפי הרב הראשי באלג'יר, תרנ"ט. פעמים 55 (תשנג) 145-149.
העיתונות היהודית במארוקו. פעמים; רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח. 57 (תשנד) 125-131.
בית החיים היהודי הישן בתוניס. פעמים 67 (תשנו) 25-39.
הדפוס העברי בווהראן. קרית ספר סח [מוסף] (תשנ"ח) 85-92
רשימת הפרסומים של פרופסור חוה לצרוס-יפה. דת ומדינה באסלאם; גיליון מיוחד לזכרה של פרופסור חוה לצרוס-יפה (ספר זיכרון, תשסא)
בתי כנסיות בתוניס בשנת 1956 : סקירה טופוגרפית. תרשיש; מחקרים ביהדות תוניסיה ומורשתה. עורכים: אפרים חזן, חיים סעדון. רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשסט, עמ' 47-74.
מזיכרונותיו של אברהם הטל על היות נער בתוניס תחת השלטון הנאצי(הקישור אינו פעיל)
הערות שוליים

↑  Deces de l’historien Robert Attal
↑  אברהם הטל – קורות חיים, באתר יד בן צבי.
↑  אוסף אברהם הטל
↑  אוסף האוטוגרפים של אברהם הטל (ARC. 4* 1893), באתר הספרייה הלאומית.
↑  קלוד סיטבון, רובר ידידי, עמ' 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258080805171  PLWABN: 9810701490205606  BIBSYS: 90511461  BNE: XX836522  BnF: cb118893579 (data)  CiNii: DA09619118  GND: 103559663  LCCN: n81138740  NTA: 074468898  RERO: 02-A002949947  SELIBR: 175907  SUDOC: 026694115  VIAF: 57794267   WorldCat (עם VIAF): 57794267
ארמן דוד

| --- | --- |

ארמן דוד
 לידה:  7 בספטמבר 1826 אספלט, צרפת 
 פטירה:  10 בנובמבר 1900 (בגיל 74) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  זואולוגיה, בוטניקה
 מקום מגורים:  צרפת, סין
 פרסים והוקרה:  כמה מינים של בעלי חיים וצמחים קרואים על שמו
 תרומות עיקריות
 תיעוד הפלורה והפאונה של סין גילוי מינים חדשים רבים של צמחים ובעלי חיים
 
ז'אן-פייר ארמן דוד (בצרפתית: Jean-Pierre Armand David;‏ 7 בספטמבר 1826, אספלט – 10 בנובמבר 1900, פריז) היה כומר ומיסיונר קתולי צרפתי ממסדר הלזריטים שהיה גם בוטנאי וזואולוג בולט. דוד אסף בסין צמחים, בעלי חיים, סלעים ומאובנים עבור המוזיאון לתולדות הטבע בפריז. כ-70 שמות מדעיים של מינים של צמחים מוקדשים לו והסוג Davidia נוצר במיוחד על מנת לכנות את הדווידיה אינוולוקרטה (המכונה עץ היונה) שגילה.
שלט הנצחה לארמן דוד מטעם הקרן העולמית לשימור חיות הבר על קיר הבית שבו נולד באספלט
ביוגרפיה > ילדות ונעורים בארץ הבסקים

ז'אן-פייר ארמן דוד נולד ב-7 בספטמבר 1826 בכפר אספלט (Espelette), סמוך לחוף מפרץ ביסקאיה ובקרבת העיר באיון בצפון חבל הבסקים הצרפתי, כבנם השלישי של רוזלי האלסואה (Rosalie Halsouet) ופרוקטואה דומיניק ז'ני דוד (Fructueux Dominique Genie David). לארמן היו שני אחים בוגרים ואחות צעירה. ארמן דוד קרוי ככל הנראה על שם דודו (האח של אמו), ארמן האלסואה (Armand Halsouet), שהיה עורך דין בבאיון והסנדק של ארמן. כשהתבגר שמר ארמן דוד על קשר עם דודו, ובין השאר כתב לו מסין: ”מעל לכל אני לא מאמין שסין תהפוך לקתולית. בקצב שבו מתנהלים הדברים כרגע ידרשו בין ארבעים לחמישים אלף שנים לפני שהאימפריה כולה תהפוך לנוצרית”.
אביו היה רופא, השופט המקומי וראש הכפר. הוא היה גם חוקר טבע חובב נלהב והדביק בהתלהבותו את ילדיו. כבר בילדותו אהב ארמן דוד לטייל ביערות ובהרים במשך שעות לאסוף צמחים ולצפות בבעלי חיים. האב גם העביר לבניו מידע רפואי שעתיד היה לעזור מאוד לארמן דוד להחלים מהמחלות השונות בהן נדבק בסין.
בגיל 12 נשלח ארמן דוד ללמוד כתלמיד עמאי בפנימייה "הסמינר הקטן" (“petit seminaire”) בלראסור (Laressore) הסמוכה לביתו. אף שהיה מדובר במוסד קתולי שנועד להכשיר תלמידים לחיי כמורה, שלחו אותו הוריו לשם משום שלמוסד היה מוניטין אקדמי טוב, ולא משום שהתכוונו שיוכשר ככומר. ארמן דוד למד במוסד בהצטיינות במשך שש שנים, כשהוא התעניין במיוחד במדעי הטבע. בחופשות נהג דוד לחזור לבית הוריו ולצאת ממנו למסעות מחקר בסביבה. לקראת סוף לימודיו החליט דוד להפוך לכומר מתוך מטרה לצאת בשליחות המיסיון לארצות זרות.
ביוגרפיה > פריז ואיטליה (1862-1848)

ב-1846, בהיותו בן עשרים למד דוד פילוסופיה במשך שנתיים בסמינר לכמרים של באיון (Grand Séminaire de Bayonne). ב-1848 עבר דוד לפריז על מנת להתחיל בתקופת החניכות (Novitiatus) במסדר "עמותת השליחות" (בלטינית: Congregatio Missionis בצרפתית Congrégation de la Mission) הידועים יותר כלזריטים. מסדר זה, שנוסד בפריז ב-1625 על ידי הכומר ונסן דה פול, נהג לשלוח כמרים לאחר הסמכתם לאזורי הכפר ולארצות מעבר לים על מנת שיפעלו כמיסיונרים בקרב העניים. דוד למד במשך שנתיים בסמינר הפנימי במרכז של המסדר בפריז (Maison-Mère), ב-5 בנובמבר 1850 הוא נדר את נדרי הנזירות, וב-1851 התחיל בהסמכה לכמורה כשקיבל את הדרגה הנמוכה ביותר (Ordines Minores) בסולם הדרגות. דוד אומנם שאף לקבל שליחות לארצות רחוקות, אבל בתחילה נשלח לקולג' הלזריטי בסאבונה (Savona) שליד ג'נובה (כיום במחוז ליגוריה בצפון מערב איטליה) על מנת ללמד את מדעי הטבע.
דוד שהה במקום 10 שנים, תוך שהוא צובר ידע במדעי הטבע. יחד עם תלמידיו בנה אוספים מדעיים ולמד טכניקות פחלוץ. במרץ 1853 הוא הוסמך לכמורה בסאבונה. במשך זמן זה פנה דוד פעמים רבות לאב המסדר, ז'אן-בטיסט אטיין (Jean-Baptiste Étienne), בבקשה לשלוח אותו למיסיון בסין, אך בקשותיו נדחו. ההזדמנות נפתחה לפניו לאחר המפלה המשפילה שספגו הסינים מידי הכוח הקולוניאלי הבריטי-צרפתי במלחמת האופיום השנייה (1860-1856). בין השאר אולצו הסינים לחתום במסגרת חוזה טיינג'ין שאושר בוועידת פקין, שסיימה את המלחמה, על הסכמה לאפשר כניסה חופשית של מיסיונרים לכל רחבי המדינה. הממשל הצרפתי ראה במיסיון הצרפתי זרוע של התרבות הצרפתית ותמך בכסף ובסיוע של נציגיו למיסיונרים שנשלחו לסין. הבישוף מולי (Joseph-Martial Mouly), שהיה ממונה על הנציגות של המיסיון בבייג'ינג, הציע ב-1861 להקים בתי ספר בסין. לשם כך נדרשו מורים ומחנכים. ועל כן הורה אטיין לארמן דוד באותה שנה לחזור לפריז. דוד כתב ”ממשלתנו הביעה שאיפה שהמיסיונרים בבייג'ינג יפתחו בתי ספר צרפתיים בהקדם האפשרי. האב אטיין... החליט למנות אותי למשימה של הכנת מוסדות אלו. הזמן הרב שהשקעתי בחינוך גרם לו להאמין כי אני מוכשר לעבודה זו”.
לקראת צאתו לסין נפגש דוד עם הסינולוג סטניסלאוס ז'וליין (Stanislaus Julien), והלה, שלמד מפגישה זו על כישוריו של דוד כחוקר טבע, הפגיש אותו עם הזואולוג אנרי מילנה-אדוואר (Henri Milne-Edwards), מנהל המוזיאון לתולדות הטבע של פריז, והלה ביקש מדוד עזרה בעריכת מצאי הצמחים ובעלי החיים בסין שהייתה אז במובנים רבים ארץ לא נודעת.
ב-20 בפברואר 1862 הפליג ארמן דוד מטולון לאלכסנדריה, כחלק ממשלחת המיסיון, ולאחר שחצו את מצרים עד הים האדום עלו על ספינה ולאחר הפלגה של חמישה חודשים הגיעו ב-5 ביולי 1862 למיסיון בבייג'ינג.
ביוגרפיה > מחקרים ראשוניים סביב בייג'ינג 1866-1862

סין שאליה הגיע ארמן דוד, הייתה מדינה שסועה, לאחר גל של מרידות ומלחמות. מרד טאיפינג (1864-1850), מרד ניאן (1868-1851) ומרד דונגן (1877-1862), שגבו את חייהם של עשרות מיליוני בני אדם, החלישו מאוד את ממשל שושלת צ'ינג שספג בנוסף לכך כאמור מפלה משפילה מידי הכוח הקולוניאלי הבריטי-צרפתי במלחמת האופיום השנייה. התוצאה הייתה עוינות גלויה מצד הממשל הסיני כלפי ארגוני המיסיונרים שנראו בעיניו כזרוע מנהל נוספת של המעצמות הזרות.
"בעודי לומד את שפת המקום", כתב דוד, "ותוך כדי ביצוע הפעילות המיסיונרית, החילותי לחקור את האזורים סביב הבירה". אחר-כך הרחיב את מחקריו להרים במערב ב-1863, ואז לאזור ארמון הקיץ הקיסרי בצ'נגדה, 250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג. כל מסע מחקר הסתיים במשלוח דגימות למוזיאון בפריז, שבו הופתעו חוקרי הטבע מאיכותן. בספטמבר 1864 כתב פרופסור מילנה-אדוואר "הוא (כלומר ארמן דוד) שלח כמה משלוחים שהכילו חפצים מעניינים שאליהם צורפו פתקים שקידמו את ההבנה לגביהם". המוזיאון פנה לאב מסדר הלזריטים על מנת שיאשר לאב דוד לבצע במשך כמה שנים מחקר באזורים הפחות מוכרים של האימפריה הסינית במימון ציבורי ממשרד החינוך הצרפתי.
מילנה-אדוואר כתב לראשונה את התיאור המדעי של כמה מהדגימות יוצאות הדופן שקיבל מארמן דוד, סנאי ההרים הסיני (Sciurotamias davidianus), אייל גמלי ( Cervus cameloides) ורבים אחרים, אבל היה זה אייל דוד (Elaphurus davidianus בשפות רבות מכונה "אייל האב דוד") האניגמטי שמשך את מרבית תשומת הלב. אייל זה מתואר על ידי הסינים כ-"סְה בּוּ שְׂיָאנְג" (四不象 - sì bù Xiang) - "ארבע התכונות שאינן מסתדרות", משום שלחיה יש קרניים כשל צבי, צוואר כשל גמל, פרסות פרה, וזנב חמור. למסתורין שאפף את החיה נוספה העובדה שהאייל כמעט ונכחד בטבע, והוא נשמר על ידי חיילים מונגולים בפארק הציד הקיסרי בנָאנְהָאיְדְזְה (Nanhaizi) דרומית לבייג'ינג. "אף אירופאי אינו מורשה להיכנס לפארק, אבל באביב זה עליתי על חומת העיר, והתמזל מזלי לראות ממרחק גדול, עדר של יותר ממאה חיות אלו. ...עד עכשיו לא הצלחתי לשים יד על חיה זו", כתב האב דוד בספטמבר 1865, "למזלי אני מכיר חיילים מונגוליים השומרים על הפארק ואני בטוח שתמורת סכום פחות או יותר עגול, אקבל עור שאמהר לשלוח אליכם". בתחילה השנה שאחרי כן הצליח להשיג עורות של נקבה ושל עופר ששלח מיד למוזיאון. במקביל, הצליח הנציג הצרפתי לקבל הסכמה לשלוח כמה איילים חיים למוזיאון. גם האנגלים הצליחו לקבל כמה פרטים חיים. תודות לאומות אירופיות אלו המין לא נכחד, לאחר שכל הפרטים שחיו בסין נכחדו במלחמות שעברו על סין אחר-כך.
מעודד מהצלחות ראשוניות אלו, ביצע האב דוד בשנים 1866–1874 שלושה מסעות חקר גדולים לעומקה של סין.
ב-1866 מסע בן שבעה חודשים לדרום מונגוליה
בשנים 1868–1870 מסע מחקר במרכז סין ובמזרח טיבט (סצ'ואן)
בשנים 1872–1874 מסע דרך הרי צ'ין (שאאנשי), חוביי, ג'יאנגשי, פוג'יין וג'ג'יאנג
המסע בדרום מונגוליה, מרץ-אוקטובר 1866

במרץ 1866 יצא מבייג'ינג בשיירה שבה חמישה פרדים נשאו את ציוד האיסוף שלו, על מנת לחקור את מונגוליה מעבר לחומה הגדולה של סין, צפונית לעיקול הגדול של הנהר הצהוב, אזור שלא היה מוכר לאירופאים. במסעו זה ליוו אותו האח שברייה (Chevrier), שהיה צייד מצטיין, וסמדטשימבדה (Samdatchiembda) לאמה מונגולי לשעבר שהתנצר, והפך למדריך וליווה קודם לכן את המיסיונרים הלזריטים אווריסט איק (Évariste Régis Huc‏; 1860-1813) וז'וזף גבה (Joseph Gabet‏ 1853-1808) במסעם לטיבט. המסע היה מאתגר, בשל האקלים הקשה, המחסור במים ובמזון ובעיית הביטחון בשל שודדי דרכים, וחיות טורפות.
דוד נהג לרשום מדי יום יומן מפורט על כל מה שראה, אופי הקרקעות, חיות הבר והצמחייה, מנהגי התושבים המקומיים, הדתות המקומיות, וסוגי היבולים שגידלו. קבוצת החוקרים הקימה את בסיסה בסרטסי, עיר עתיקה בין חוחחוט לבאטאו (Bāotóu) במונגוליה הפנימית. על אף שהצמחייה באזורים הצחיחים דלילה למדי, צפה דוד בכמה צמחים בולטים "אני רואה את האקווילגיה פורחת בשפע בירוק (Aquilegia viridiflora - משפחת הנוריתיים), פרחים של צמח ממשפחת הקטניות הפורח באדום-דם (הסוג Lessertia), סוג של עשב מהסוג Sophora (גם כן ממשפחת הקטניות) בעל פרחים לבנים ריחניים וכו'... כמו כן ליקטתי פירות של שיח מהסוג ורד בעל פרחים צהובים. אבל, למעשה, הצמחייה של אזור אורד (乌拉特‏; Wulate) ענייה למדי". "אין באורד הרים גבוהים, והיערות, שעליהם שמענו תיאורים נלהבים בבייג'ינג, הושמדו כמעט לגמרי...בכל מקום שבו ניתן לעבד את האדמה, אנחנו רואים מאמצים להפיק יבולים בידי הסינים, שגירשו את האוכלוסייה הכפרית המונגולית, שחלקה חזר למדבר גובי הגדול שאת חולותיו הצהובים יכולתי לראות נעים ברוח".
כיוון שהאב דוד הכיר היטב את מיני העופות הוא זיהה את כחול הזנב Tarsiger cyanurus. האח שברייה, בהיותו קלע טוב, הרג והכין למשלוח פסיונים, נשרים ועייטים מונגוליים. בסך הכול הם אספו 176 מיני עופות, 59 מיני יונקים, 1,500 מינים של צמחים ו-680 מיני חרקים.
עם זאת, עבור האב דוד היה המסע מאכזב, "אתם יודעים כי שהיתי שמונה חודשים בשנה שעברה באורד. בזבזתי כסף רב, ובזבזתי את זמני משום שהאזור עני מאוד, אף שיכולתי לומר ההפך בבייג'ינג".
מסע המחקר במרכז ובמזרח טיבט (26 במאי 1868 - 24 ביוני 1870)

במסע המחקר הבא הגיע האב דוד לאזור מאוכלס בתושבים שלא היו מבני ההאן - הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסין, והפעם עם פלורה ופאונה עשירים הרבה יותר. הוא למד ממיסיונרים אחרים שבמערב ובטיבט יש הרים גבוהים מכוסים ביערות ראשוניים שמורים היטב. הייתה זו בחירה טובה מאוד, כיוון שבדיעבד הסתבר שאזור הנציבות העירונית יָא'אָן (雅安) (כיום בתחומי שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן) שבו עתיד היה לשהות, הוא האזור העשיר ביותר בעולם מבחינת בוטנית באזורים של אקלים ממוזג ומסווג כ"נקודה חמה" של מגוון ביולוגי על ידי הארגון Conservation International.
מסע המחקר במרכז ובמזרח טיבט (26 במאי 1868 - 24 ביוני 1870) > הפלורה והפאונה של ג'יאנגשי (מרכז סין)

דוד החל את המסע בכוונה להפליג במעלה נהר היאנגצה, אבל לאחר כמה ימי הפלגה במים סוערים נעצרה המשלחת בג'יוג'ואנג, מכיוון שהנהר עלה על גדותיו, מימיו היו סוערים והניווט בו היה קשה. דוד נשאר בג'יוג'ואנג ארבעה חודשים אותם ניצל על מנת לחקור את הסביבה. בין תגליותיו, צפרדע ענקית (Paa spinosa וגם Rana latrans) שהקרקור שלה היא כה רם עד שבתחילה חשב דוד שהוא שומע כלבים נובחים.
את גודל העבודה שנעשתה במהלך עצירה כפויה זו ניתן לשפוט ממכתב ששלח ובו כתב "אני מזדרז לארוז את האוספים שאני שולח לז'רדן דה פלאנט בפריז...הם כוללים עשרה יונקים, שלושים מינים של עופות, 50 או 60 סוגים של דגים או זוחלים. מספר המינים של החיפושיות מגיע ל-335, יש 100 מינים של פשפשאים יחד כ-630 מינים של חרקים. העשבייה כוללת רק 200 מינים של צמחים, יחד עם כמה קונכיות, וכמה פריטים נוספים, שהיו הרכישות שלי בשלב הראשון הכפוי בג'יאנגשי".
ב-13 באוקטובר 1868 היה הנהר שוב בר ניווט והוא הפליג שוב. המסע היה הרה סכנות. במקום שבהם הזרם היה חזק ולא ניתן היה להתגבר עליו באמצעות חתירה היו נרתמים כמה עשרות אנשים משתי גדות הנהר לחבלים ומשכו את הסירה במעלה הזרם, ולעיתים החבלים ניתקו. דוד היה צריך להתמודד עם העוינות של האנשים שחשבו שהוא מרגל, שהעליבו אותו ופעם אפילו הרעילו את התה שלו.
מסע המחקר במרכז ובמזרח טיבט (26 במאי 1868 - 24 ביוני 1870) > מואופין, ארץ הפנדה (מזרח טיבט)

ב-17 בדצמבר 1868 הוא הגיע סוף סוף לצ'ונגצ'ינג בקרבה לסצ'ואן. משם הובל באפריון למוֹאוּפִּין (穆坪 התעתיק הנכון בפין-יין הוא Muping), כיום נפת בָּאוֹשִׂינְג (宝兴‏; Bǎoxīng), כ-250 קילומטרים מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן. במקום פעל מוסד מיסיונרי צרפתי "הקולג' של המיסיונים בנכר של מואופין" (collège des Missions Étrangères de Moupin) השייך ל"אגודת המיסיונים בנכר של פריז" (Société des Missions-Etrangères) שהוקמה ב-1663. התושבים באזור זה היו הג'יארונג (במאה ה-19 הם היו מכונים מנטדזה - Mantze) קבוצה אתנית טיבטו-בורמזית שדיברה בשפת rGyalrong. המיסיונרים התיישבו במקום זה על מנת להתרחק מרדיפות הממשל הסיני. האב דוד הפך יישוב עצמאי קטן זה שבראשה עמד נסיך של המנטדזה בגובה 2,000 מטרים לבסיס לחקר האזור במשך תשעת החודשים הבאים (מ-1 במרץ ועד 21 בנובמבר 1869). "מנטדה אלו, שאינם סינים או טיבטים אלא קרובים יותר לאחרונים, ייצרו מספר רב של מדינות נפרדות קטנות וחקיקה אוטונומית ולעיתים עם שפה ייחודית." דתם הייתה בודהיזם טיבטי.
ההתלהבות של דוד מציפורים באה על סיפוקה באזור זה. עבור דוד, להתלהבות זו מהטבע נלוותה התלהבות לא פחותה מציד. הוא פנה לציידים באזור שיצודו עבורו בעלי חיים באזורים שהגישה אליהם קשה תמורת תשלום נאות. כמויות בעלי החיים שהגיעו בדרך זו היו רבות, "כל מה שנורה, עבר בקולג'" ציין דוד. אבל הקשיים היו עכשיו בהכנת האוסף למשלוח. הקושי למצוא אלום, תרכובת כימית הכרחית לשימור העורות, המחסור בריהוט ובארגזים על מנת לשמור על הדגימות בפני תולעים ופטריות וכו'.
כרגיל אצל דוד היה האוסף של היונקים, עופות, חרקים וצמחים יוצא דופן בכמותו באיכותו. הוא גילה שבעה מינים שונים של רודודנדרון, הוא יגלה בסופו של דבר יותר מתריסר. אבל התהילה של האב דוד היא בעיקר בשל התגליות העיקריות דוגמת הפנדה הענקית, חרומף זהוב ודווידיה אינוולוקרטה ( Davidia involucrata המכונה עץ היונה, שהסוג קרוי על שמו).
בסך הכול שלח האב דוד מאזור זה למוזיאון 676 דגימות של צמחים, 441 דגימות של עופות ו-145 יונקים.