stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההגנה
מ"ההגנה" לצה"ל > המאבק על דרכי התחבורה

מייד עם קבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947, תקפו את היישוב היהודי כוחות ערביים בלתי סדירים, שהורכבו בעיקר מערביי ארץ ישראל. על היישוב הגנו בעיקר אנשי "ההגנה".
שלב זה בלחימה, שבו ניצבה "ההגנה" על שמירת היישובים העבריים ולחמה על צירי התנועה, התנהל תוך כדי יציאת הבריטים מארץ ישראל וכונה בשם "המאבק על התחבורה". כוחות "ההגנה" נלחמו בשלושה אזורים עיקריים: לחימה בערים המעורבות כדוגמת ירושלים, טבריה, צפת, חיפה ויפו; לחימה ביישובים היהודיים המבודדים באזורים שבשליטה ערבית; ולחימה על צירי התנועה והכבישים שהיו יעד מרכזי להתקפות הכוחות הערבים. האזורים הבעייתיים ביותר בלחימה על התנועה היו צירי התחבורה החיוניים לירושלים ובעיית הקשר בין אזורים בתוך העיר והיישובים שסביבה, והכבישים ליישובים היהודיים שישבו בתוך האזורים הערביים בנגב ובגליל. הלחימה על הדרכים מחודש דצמבר 1947 הייתה קשה ורבת קורבנות. כך נפרצה ונחסמה לסירוגין הדרך לירושלים, ומרבית הדרך מתל אביב ועד אליה נמצאה בשליטה מלאה או חלקית של הערבים. התנועה אל הערים נעשתה בדרכים עוקפות רבות שלאחר מכן גם הן נעשו מסוכנות. כביש ואדי-עארה בצפון נחסם לחלוטין בחודש מרץ.
כתגובה לחסימת הדרכים החלה "ההגנה" להפעיל שיירות של מכוניות, משאיות או אוטובוסים שמוגנו חלקית מפני ירי. כלי הרכב המשוריינים הורכבו על בסיס כל רכב אזרחיים. במערך הגנת ואבטחת השיירות השתתפו לוחמי הפלמ"ח ו"ההגנה", נהגים בשכר ומתנדבים מהיישוב היהודי. השיירות סבלו מהתקפות הכפריים הערבים שישבו לצידי הדרכים והסתייעו בכנופיות שונות ובאנשי צבא ההצלה. גם הבריטים, עד לעזיבתם, סיכלו כל אפשרות של השתלטות יחידות "ההגנה" על נקודות שליטה אסטרטגיות על מנת שהשיירות יוכלו לעבור. כך סבלו השיירות לירושלים מהתקפות חוזרות ונשנות עם אבדות רבות וחלקן כלל לא הגיעו ליעדן. מניעת האפשרות להעביר ציוד אספקה ונשק לעיר הוביל לחשש שירושלים כולה תיפול לידי הלגיון הירדני, עד שנפרצה דרך בורמה אליה. מספר שיירות, שיירת הדסה לירושלים, שיירת הל"ה לגוש עציון, שיירת חולדה לירושלים, שיירת נבי דניאל לגוש עציון ושיירת יחיעם לקיבוץ יחיעם הנצור – הושמדו כולן או חלקן. כישלון השיירות הוביל לזירוז מבצעי ההגנה למען כיבוש אותם אזורים.
מלבד זאת, ניסו באותה תקופה כנופיות ערבים וצבא ההצלה לתקוף יישובים יהודיים שונים ושכונות יהודיות בערים המעורבות, ללא הצלחה יתרה, כשהם נהדפים על ידי כוחות "ההגנה", בהם: כפר סאלד, רמת רחל, גוש עציון, משמר העמק ורמת יוחנן. כתגובה להתקפות יזמה "ההגנה" פעולות תגמול נגד יישובים וכוחות הערבים, כגון פיצוצי גשרים בדרכי התחבורה ופעולות מארבים, חסימות ופשיטות תגמול על יישובים מהם יצאו ההתקפות על מנת להטיל על הערבים מורא ולהפסיקן.
מ"ההגנה" לצה"ל > התארגנות צבאית

כבר בתחילת המלחמה והמאבק על התחבורה היוותה "ההגנה" צבא סדיר למחצה אשר כלל: למעלה מ-32,000 אנשי החי"ם (חיל המשמר), כוח צבאי שנועד להגנת היישובים על ידי תושביהם, כ-10,000 אנשי החי"ש (חיל שדה), כוח צבאי מאומן היטב של צעירים שנועד לפעול מחוץ ליישובים ושימש בסיס לרוב חטיבות "ההגנה", כ-3,000 אנשי הפלמ"ח (שלאחר מכן גייס עוד 4,000 לוחמים) ועוד 1,300 איש בשירותים השונים (שירותי קשר, רפואה, הנדסה, תותחנים ועוד). מאוחר יותר נמנו גם כ-25,000 מגויסים מחו"ל, אנשי הגח"ל והמח"ל שהתפזרו בגדודים השונים ובחילות המקצועיים, וכ-18,000 בני נוער בחיל הגדנ"ע, שסייעו באיוש עמדות ואף נטלו חלק במספר אזורי לחימה בערים.
"ההגנה" התארגנה במהירות להפוך לצבא לכל דבר כדי למנוע את פלישת צבאות ערב הצפויה, והקימה מכוחותיה 12 חטיבות, שכללו: שבע חטיבות רגלים של החי"ש: גולני ללחימה בגליל התחתון ובעמקים, גבעתי ללחימה בדרום, כרמלי ללחימה באזור חיפה והגליל המערבי, אלכסנדרוני ללחימה מהכרמל ועד תל אביב, עציוני בהגנה על ירושלים, עודד באצבע הגליל וקריתי באזור תל אביב ועד בת ים; שתי חטיבות שריון, חטיבה 7 וחטיבה 8, שהתבססו על שריוניות וטנקים ישנים ויועדו בתחילה ככוח עתודה לכוחות השונים, ו-3 חטיבות פלמ"ח: הראל לקרבות בדרך לירושלים ובתוך העיר, יפתח ללחימה באזור הגליל העליון המזרחי ואחר כך בלטרון ובנגב וחטיבת הנגב במרחבי הנגב.
"ההגנה" הקימה במהירות גם מספר יחידות צבאיות שהפכו מאוחר יותר לחילות צה"ל: שירות האוויר, שכלל 25 מטוסים קלים ופעל במשימות סיור, קישור בין היישובים השונים והעברת אספקה; השירות הימי שקם על בסיס הפלי"ם במרץ 1948 ועסק באבטחת הגבולות הימיים של הארץ; שירות ההנדסה, שאיגד את יחידות ההנדסה, הביצורים והחבלה של "ההגנה" והפלמ"ח עם אלפי יוצאי חיל ההנדסה המלכותי הבריטי, שירות התותחנים שכלל תותחי 20 מ"מ, 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) וכן פלוגות מרגמות שפוזרו בין החטיבות השונות, ואת שירות האחסון ושירות האספקה, שעסקו בבניית ביצורים, מחנות ותשתית לוגיסטית לצבא החדש. הפיקוד העליון של "ההגנה" הקים אגף מבצעים בראשות יגאל ידין לתכנון והפעלת היחידות הלוחמות במלחמה ולשכת גיוס, שהחל מפברואר 1948 החלה לגייס חיילים גיוס מלא.
רכש אמצעי הלחימה הוגבר על ידי "ההגנה" באופן מסיבי בעקבות גיוס כספים רחב של הסוכנות היהודית באירופה ובארצות הברית. הרכש כלל, בין היתר, תותחים, מספר טנקים ומטוסים קלים. באפריל 1948 החלו להגיע גם משלוחים גדולים של נשק קל מצ'כוסלובקיה במסגרת "העסקה הצ'כית" שכללו כ־25,000 רובים וכ-5,000 מקלעים, מה שאפשר, בנוסף לנשק שנרכש לפני כן, את גידול "ההגנה" לצבא גדול.
מ"ההגנה" לצה"ל > מבצעי "ההגנה" במלחמה > כנגד הכוחות הערביים

מטכ"ל "ההגנה" הוציא פקודת-אב לתוכנית בשם "תוכנית ד'", במטרה להשתלט על כל האזורים שנועדו להיכלל במדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה. ארגון הכוחות של "ההגנה" וריכוזם בחטיבות וגדודים העמיד את היישוב היהודי בעמדת יתרון אל מול הכוחות הערבים ועוזריהם מצבא ההצלה ומיחידות האחים המוסלמים. הקרבות בחודשים אפריל ומאי, במסגרת תוכנית ד', הוכיחו יתרון זה.
מבצע נחשון, אשר נפתח ב-5 באפריל 1948, היה הראשון בסדרת המבצעים הצבאיים היזומים של ההגנה במסגרת תוכנית ד'. מטרת המבצע הייתה להשתלט על הכפרים הערביים בדרך לירושלים ובכך להבטיח מעבר בטוח אל העיר וממנה. הצלחתו של מבצע נחשון, שנמשך שבוע ימים, הייתה חלקית, שכן ב-20 באפריל שבה ונחסמה הדרך לירושלים. אך עם זאת קיבלה ירושלים הנצורה אספקה שהייתה הכרחית להמשך קיומה.
במקביל לקרב סביב ירושלים התנהל קרב הכרעה נוסף על ציר חיפה-ג'נין באזור משמר העמק, שם לחם צבא ההצלה הערבי בפיקודו של קאוקג'י, במה שנודע כקרב משמר העמק. מטרת צבא ההצלה בקרב הייתה לכבוש את משמר העמק, לחסום את הדרך מוואדי מילק לחיפה ולהתאחד עם הכוחות הערביים שם. הכוח היהודי, בפיקודו של יצחק שדה, עמד בהתקפה ולא הסתפק במגננה אלא גם יצא להתקפות בכפרים הערביים. לבסוף, כעבור עשרה ימי קרבות קשים, הכריעו כוחות החי"ש והפלמ"ח את צבא ההצלה וניתקו את חיפה הערבית מהכוחות אשר בג'נין.
מספר ימים אחר כך, ב-18 באפריל, כבשו כוחות חטיבת גולני את טבריה ותושביה הערבים ברחו. היא הייתה העיר המעורבת הראשונה שעברה לשליטת "ההגנה". שלושה ימים אחר כך, ב-21 באפריל, נכבשה חיפה בתוך 24 שעות על ידי כוחות "ההגנה" ומרבית תושביה הערבים התפנו ממנה.
מייד אחר כך הוצאו לפועל מבצעים נוספים במסגרת תוכנית ד': מבצע יבוסי, אשר נכשל בחלקה הצפוני של ירושלים, אך הצליח בחלקה הדרומי (22 באפריל עד 1 במאי), מבצע חמץ לכיבוש יפו לאחר כישלון האצ"ל לכבוש את העיר (27 עד 30 באפריל), מבצע יפתח לכיבוש צפת והגליל העליון המזרחי (28 באפריל עד 29 במאי) ומבצע קלשון להשתלטות על אזורי המפתח שפינו הבריטים ברגע האחרון בירושלים (14–15 במאי).
באמצעות המבצעים השונים שערכה הצליחה "ההגנה" להשתלט על מערב ירושלים (מלבד הרובע היהודי שנותר מנותק), להבקיע מסדרון יבשתי בין שער הגיא וירושלים ולהשתלט על כל המרחב ממערב ללטרון. בדרום כוחותיה כבשו מסדרון ליישובי הנגב. בצפון הצליחו כוחותיה לחבר את הגליל העליון המזרחי אל בקעת כינרות, והגליל המערבי התחבר אל עמק זבולון וחיפה.
הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש והן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה הפניית תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.
מ"ההגנה" לצה"ל > מבצעי "ההגנה" במלחמה > כנגד פלישת צבאות ערב

החל מ-14 במאי ובמשך שבועיים עד הקמתו של צה"ל, ניהלה "ההגנה" את בלימת התקדמותם של צבאות ערב שפלשו לשטחה של ארץ ישראל.
בצפון התקדם צבא סוריה לעבר עמק הירדן, כבש את משטרת צמח, שער הגולן ומסדה והחל בתקיפת הקיבוצים דגניה א' וב' בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי, אך כוחות "ההגנה" ומגיני היישובים הצליחו להדפם בקרב עמק הירדן. הסורים נסוגו לקו ההתחלה לאחר שנגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים.
באזור ירושלים נלחמה "ההגנה" כנגד הלגיון הערבי של ירדן, שהיה צבא מקצועי ביותר שאומן על ידי הבריטים. הלגיון החל בהרעשה כבדה מאזור עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת נהריים. קרב זה התנהל מ-27 עד 30 באפריל. הלגיון גם נטל חלק בהתקפה על גוש עציון, וב-13 במאי, יום לפני הכרזת המדינה, נפל כפר עציון ו-242 חברי הקיבוץ ולוחמי הפלמ"ח והחי"ש נהרגו תוך כדי הקרבות, כשחלקם נורו למוות לאחר שנכנעו לכוחות הלגיון ולערביי האזור. חטיבת הראל של הפלמ"ח פתחה ב-8 במאי במבצע מכבי נגד צבא השחרור הערבי ששהה לאורך כביש ירושלים ובאזור לטרון על מנת לפתוח את הדרך לירושלים. למרות קרבות ממושכים ומספר גדול של הרוגים נשארה הדרך לירושלים חסומה ולטרון עברה לבסוף ללגיון הירדני.
בדרום נכנס הצבא המצרי לעזה ב-15 במאי והחל להתקדם בשני טורים: לאורך כביש החוף לכיוון תל אביב ודרך באר שבע לחברון ולירושלים. ביד מרדכי נערך קרב קשה, אך הקיבוץ נפל לאחר חמישה ימי לחימה.
מ"ההגנה" לצה"ל > פיטורי הרמ"א והקמת צה"ל

עוד ב-1947 חתר דוד בן-גוריון לביטול המפקדה הארצית שניהלה את "ההגנה", על מנת שלא לערב גוף אזרחי בניהול המקצועי של הצבא. ב-2 במאי 1948 שלח לרמ"א (ראש המפקדה הארצית) ישראל גלילי מכתב המודיע על סיום כהונתו וזה נכנס לתוקף למחרת. אולם גלילי היה מוערך מאוד בקרב חברי המטכ"ל. החלטה זו, יחד עם החלטה נוספת להעדיף את יוצאי הצבא הבריטי, שהתבטא במינוי מרדכי מקלף למפקד פיקוד מרכז, עוררה זעם אצל ראשי אגפים במטכ"ל והם הגישו לבן-גוריון מכתב המאיים בהתפטרות אם גלילי לא יוחזר. מרד גנרלים זה הסתיים במינוי גלילי לעוזר שר הביטחון במקום תפקידו הקודם.
תוך כדי סערת הקרב ובטרם החלה ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, פורסמה על ידי הממשלה הזמנית ב-26 במאי 1948 "פקודת צבא-הגנה לישראל", שהפכה את ארגון "ההגנה" לצבא סדיר, והמפקדה הארצית שלו פוזרה. צה"ל הוקם ב-26 במאי 1948. חברי מטכ"ל "ההגנה" המשיכו לשרת בתפקידיהם במטכ"ל צה"ל (כשרמטכ"ל "ההגנה" יעקב דורי הפך לרמטכ"ל הראשון של צה"ל), חטיבות "ההגנה" הפכו לחטיבות צה"ל והשירותים השונים של הארגון הפכו לחילות צה"ל.
| חילות צה"ל שהוקמו על בסיס יחידות ארגון "ההגנה" |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  היחידה בהגנה | החיל בצה"ל | הערות |  |  |  |
| חטיבות חיל השדה והפלמ"ח | חיל הרגלים | 7 חטיבות הרגלים של החי"ש ו-3 חטיבות הפלמ"ח התארגנו ככוח מגויס החל מנובמבר 1947 |  |  |  |
| שירות האוויר | חיל האוויר | שירות האוויר הוקם בנובמבר 1947 |  |  |  |
| פלי"ם, השירות הימי | חיל הים | הפלי"ם הוקם ב-1941. השירות הימי החליף אותו בסוף 1947 |  |  |  |
| שירות ההנדסה | חיל ההנדסה | שירות ההנדסה הוקם ב-1947, בשיתוף יוצאי חיל ההנדסה המלכותי הבריטי |  |  |  |
| שירות הידיעות (ש"י) | חיל המודיעין | הש"י הוקם ב-1940 |  |  |  |
| שירות המשוריינים (שמ"ש) | חיל השריון | שירות המשוריינים הוקם בפברואר 1948, ובמאי הוקמה חטיבה 8 |  |  |  |
| שירות התותחנים | חיל התותחנים | השירות הוקם במרץ 1948 |  |  |  |
| שירות הקשר | חיל הקשר | שירות הקשר הוקם ב-1937 |  |  |  |
| מחלקת החימוש (מח"ש) | חיל החימוש | מחלקת החימוש הוקמה ב-1941. בינואר 1948 שולבה באגף האפסנאות וכונתה שירות החימוש |  |  |  |
| השירות הרפואי (ש"ר) | חיל הרפואה | שירותי רפואה מקומיים של ההגנה החלו בשנת 1925, ובסוף 1947 הוקם השירות הרפואי |  |  |  |
| מחלקת האפסנאות | חיל הלוגיסטיקה | מחלקת האפסנאות הוקמה ב-1944, אגף האפסנאות (אג"א) הוקם ביולי 1947 |  |  |  |
הגיוס וההשבעה לארגון

חברי "ההגנה" באו מכל שדרות היישוב. רוב המגויסים היו קשורים אל תנועת העבודה בארץ ישראל. רבים מהם היו חברים קודם לגיוסם אליה בארגונים: "השומר", "הגדודים העבריים" ו"גדוד העבודה". הנסיבות והתנאים לקבלה לארגון השתנו במשך השנים. בשנות השלושים היו אנשי "ההגנה" בודקים את המועמד. כאשר היה חשש או חשד מסוים שהאדם נוטה לתנועה הרוויזיוניסטית, או נמצא קשר בינו לבין האצ"ל והלח"י, היו מציבים למועמד אדם שתפקידו היה לעקוב אחריו ולאסוף מידע.
טקס השבעה הונהג ב"הגנה" מאז שנות העשרים. מרכיביו היו דומים לטקס ההשבעה שהתקיים בארגון "השומר". המגויסים היו מוזמנים אל אתר נבחר, ובנוכחות מפקדים נשבעו בהחזיקם ספר תנ"ך ואקדח. בשנות הארבעים שונו הנהלים והמצטרפים הושבעו שבועה כללית ושבועה על נשק.
טקסי ההשבעה של הנוער נערכו בצורה חשאית, בדרך כלל בערבים בבתי הספר. מקומות הפעילות וההשבעה נקראו בשם קוד "המקל" (ראשי תיבות: מקום לימוד). לכל קבוצה היה שם קוד "מקל" עם תוספת של אות מאותיות הא"ב. למשל "מקל ט"ו" (=מקל מספר 15).
להלן נוסח השבועה משנת 1934 עליה חתם המועמד שנמצא ראוי:
"הנני מצהיר, כי מתוך התנדבות אישית והכרה חופשית אני נכנס לארגון ההגנה העברי בארץ ישראל.
הנני נשבע לשמור אמונים כל ימי חיי לארגון ההגנה, לחוקתו ולתפקידיו, כפי שהוגדרו באשיותיו על ידי הפיקוד העליון.
הנני נשבע לעמוד כל ימי חיי לרשותו של ארגון ההגנה, לקבל על עצמי ללא תנאי וללא סייג את עול משמעתו, ולפי קריאתו להתגייס לשירות פעיל בכל עת ובכל מקום, לציית לכל פקודותיו ולמלא את כל הוראותיו.
הנני נשבע להקדיש את כל כוחותי ואף להקריב את חיי להגנה ולמלחמה על עמי ועל מולדתי, על חרות ישראל וגאולת ציון."
האדם נחשב לחבר הארגון לאחר שחתם על ההצהרה הבאה:
"הוקראו לפני אשיות ארגון ההגנה והנני מכיר בהם ומקבל אותם עלי מרצוני החופשי ובהחלט.
הנני מתחייב להיות נאמן ומסור לכל ענייני ההגנה ולחבריה כל ימי חיי.
הנני מקבל עלי את משמעת הארגון ומתחייב לציית באופן מוחלט לפקודות המפקדים המוסמכים.
הנני מתחייב לשמור בסודיות את כל ענייני ההגנה כל ימי חיי ובכל מצב שהוא".
לקראת קיום טקסי ההשבעה היה האחראי דואג לכיסוי החלונות כך שמבחוץ לא יהיה ניתן לראות את הפעילות בפנים. במרכז היה מוצב שולחן עליו הונחו ספר התנ"ך והאקדח.
במרוצת הזמן הונהגו טקסי השבעה קבוצתיים. הקבוצה הייתה כולה מושבעת את השבועה הכללית ולאחר מכן היו קוראים לכל אחד בנפרד שהיה נשבע את שבועת הנשק על האקדח והתנ"ך. נוסח שבועת הנשק:
"בנשק זה המופקד בידי על ידי ארגון ההגנה בארץ ישראל, אלחם באויבי עמי, בעד מולדתי, בלי כניעה, בלי רתיעה ובמסירות נפש".
אמצעי הסברה של ההגנה

בראשית שנות השלושים פתחה ההגנה בפעולות הסברה והעברת מידע לאנשי היישוב. היא הוציאה באופן לגאלי את כתב העת הצבאי "מערכות" ובאופן בלתי לגאלי את "במחנה", שראה אור לראשונה בדצמבר 1934 והיה בעל השפעה רבה בארץ, ומ-1947 היה לביטאונה הרשמי ולאחר מכן לעיתון צה"ל. השבועון הפוליטי "אשנב" ראה אור מ-1941 ועד 1947, בעריכת ברל כצנלסון ואליעזר ליבנה וסיפק ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה. במרץ 1940 הקימה "ההגנה" את תחנת הרדיו המחתרתית שלה – "קול ישראל". כמו כן, מ-1945 ועד הקמת המדינה הוצא עלון-קיר שראה אור באופן בלתי סדיר ונקרא "החומה". אמצעים אלה נועדו להעמיק את תמיכת הציבור ב"הגנה" ובמוסדות ההנהגה של היישוב, ולשמש למטרות גיוס האנשים לארגון ולפעולותיו השונות.
ייצוגיה בתרבות הישראלית

הייצוג התרבותי הבולט ביותר של יוצאי "ההגנה", ובעיקר יוצאי הפלמ"ח, התבטא ביצירותיהם של סופרי דור תש"ח, שכתבו רומנים, שירים ומחזות המבוססים על חוויותיהם מהשירות בהגנה ובפלמ"ח, בעיקר על תקופת מלחמת העצמאות בה השתתפו. ספרות זו העדיפה את הסגנון הריאליסטי ופתחה את התקופה הישראלית בתולדות הספרות העברית. יוצריה הדגישו את דמות הצבר יליד הארץ, שתואר כ"אדם חדש, בריא, צעיר, יפה, חילוני, יוצר חברה חדשה ועולם חדש". דמות זו, ששניים ממייצגיה הידועים ביותר הוא דמותו של אורי הפלמ"חניק ב"הוא הלך בשדות" של משה שמיר או דמותם של לוחמי הל"ה בשיר "הנה מוטלות גופותינו" של חיים גורי, מוכנה להקריב את חייה למען הכלל ובעיקר למען הקמת המדינה.
אולם ספרות זו לא הייתה רק הירואית. היא התייחסה לבעיות האדם היחיד ובעיות הנוער בארץ, בשאלות כמו קבלת דין החברה מול התמרדות והסתייגות ממחיר הדמים של המלחמה. ניתן לראות מגמה זו ברומן הנודע "ימי צקלג" של ס. יזהר, שחלק מגיבוריו, לוחמי תש"ח, חשים תחושות בלבול וריקנות אידאולוגיים.
יוצר בולט שכתב על "ההגנה" והפלמ"ח ושאינו נמנה עם חבורת "דור תש"ח" אלא שימש כ"צופה מהצד" היה נתן אלתרמן. הוא חיבר מספר שירי הלל ללוחמים הצעירים המוכנים להקריב מעצמם, כמו ב"מגש הכסף", "ליל חניה" ו"מסביב למדורה", או "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" אותו כתב על גיבורי ההעפלה. את הצער על נופלי תש"ח הוא ביטא למשל בפזמונו "אליפלט".
על יחידות "ההגנה" נכתבו פזמונים ידועים, כמו "הטנדר נוסע" (על המשמר הנע), "זמר הפלוגות" (על פלוגות השדה) ושירי ימאים לפלי"ם: "זמר לספינה", "שושנה שושנה", "שיר הקפיטן" ו"רותי". היוצר חיים חפר כתב פזמונים רבים לפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות הקים את הלהקה הצבאית הראשונה בארץ – הצ'יזבטרון. הלהקה זכתה לפופולריות רבה בקרב הלוחמים ושיריה היו הומוריסטיים, שתיארו את ההווי ה"צברי" של הפלמ"ח (כמו בפזמונים "צ'יזבאט", "הפינג'אן", "מוטי", "היי הג'יפ") לצד שירים נוגים כמו "הן אפשר". לצידה בעת מלחמת העצמאות הופיעה בחי"ש ובחטיבת גבעתי להקת החישטרון, ששיריה (כמו "אל נא תאמר לי שלום", "האמיני יום יבוא" ו"שחרחורת") היו פחות 'צבריים' ודמו למוזיקת ריקודים סאלונית.
הספר נערי המחתרת של אסתר שטרייט-וורצל משנת 1993 מתמקד בסיפורם של תלמידי תיכון שיצאו בלילות, בחשאי, להילחם בבריטים במסגרת "ההגנה".
מוזיאון ההגנה בשדרות רוטשילד בתל אביב מציג את תולדות הארגון. כמו כן מצויים מוזיאונים במכון איילון ברחובות ששימש כמפעל לייצור תחמושת, מוזיאון חוסמסה בחולון, מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, מוזיאון הרעות ליד מצודת כ"ח בגליל, מוזיאון חאן שער הגיא בדרך לירושלים ומוזיאון ההעפלה בחיפה. שם הארגון מתנוסס ברבים מרחובות הערים בישראל. חלק מהאתרים שבהם פעלה ההגנה מצוינים באנדרטות ושלטי רחובות.
בול יום הזיכרון ה'תש"ף (2020) הוקדש לארגון "ההגנה", במלאת 100 שנה להיווסדו. בשלושת הבולים נראית תרומת ההגנה לביטחון (לוחמי תש"ח), להתיישבות (חומה ומגדל) ולהעפלה (הורדת מעפילים לחוף).
גלריה

סליק ההגנה בכפר גלעדי
מוזיאון ההגנה בתל אביב
אנדרטת ההגנה בגבעת ההגנה על הכרמל
שלט בבניין ברחוב השרון 10 בתל אביב, אשר שימש לתעשייה הצבאית של "ההגנה"
אחת המכונות ששימשו לייצור תחמושת במפעל המחתרתי שפעל ברחוב השרון 10 בתל אביב.
שלט ההסבר למכונות ששימשו לייצור תחמושת במפעל המחתרתי שפעל ברחוב השרון 10 בתל אביב, והוצגו במוזיאון צה"ל ביפו.
אות ההגנה – חלוקתו החלה בשנת 1958
לוחית זיכרון במקום בו שכן הפיקוד העליון של ההגנה בשנים 1939–1948 ברחוב לילינבלום 41 בתל אביב
מפקדי "ההגנה" המרכזיים

ל"הגנה" היו מפקדים רבים, להלן מוצגים מפקדיה המרכזיים והבולטים:
מפקדי "ההגנה" המרכזיים > מפקדים בכירים

אליהו גולומב: נחשב למפקד הבלתי רשמי של "ההגנה", שמפקדתה מוקמה במשך שנים רבות בביתו.
יוסף הכט: מפקדה הראשון של "ההגנה". עמד בראש ועד ההגנה הארצי בשנים 1922–1931 וריכז בידיו סמכויות רבות בארגון, עד להקמת המפקדה הארצית.
יעקב דורי: רמטכ"ל "ההגנה" בשנים 1939–1945. בשנים 1946–1947 עמד בראש משלחת "ההגנה" בארצות הברית שעסקה ברכש נשק לקראת המלחמה. בשובו ב-1947 חזר לתפקידו הקודם והיה לרמטכ"ל הראשון של צה"ל עד סוף 1949.
יצחק שדה: מקים הפלמ"ח ומפקדו עד 1945, מפקד פלוגות השדה והפלוגות המיוחדות. רמטכ"ל "ההגנה" בשנים 1945–1947.
יוחנן רטנר: ראש המפקדה הארצית הראשון של "ההגנה" בשנים 1937–1939.
יעקב ריזר: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1939–1941.
משה סנה: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1941–1946.
זאב שפר: ממלא מקום ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1946–1947.
ישראל גלילי: ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1947–1948.
מפקדי "ההגנה" המרכזיים > אנשי פיקוד ומעש נוספים

שאול אביגור: ראש המוסד לעלייה ב', הקים את הש"י (שירות הידיעות) והר"ן (ריגול נגדי).
יוסף אבידר: סגן ראש המטה הכללי בהגנה.
אברהם איכר: ממיסדי "ההגנה", מילא תפקידי הדרכה רבים ונחשב לאחד ממניחי היסודות למרכז ההדרכה של "ההגנה". לאחר פרוץ המרד הערבי פעל כקצין קישור בין הסוכנות היהודית למשטרה הבריטית. ממקימי "משמר החופים".
יגאל אלון: סגן מפקד הפלמ"ח עד שנת 1945, ולאחר מכן היה במשך שלוש שנים מפקדו. פיקד על מבצעים רבים במלחמת העצמאות.
יהודה ארזי: ממקימי הר"ן (ריגול נגדי) והש"י (שירות ידיעות).
מאיר מרדור: מפקד הרכש (1944)
ארתור בירם: אחד מהאישים המשפיעים ביותר על החינוך בארץ. הקים את החג"ם (חינוך גופני מורחב) ושילב אותו בבתי הספר התיכוניים ובמסגרת "ההגנה".
יהודה בן-דוד: ממקימי ומפקדי בסיסי ארגון "ההגנה" באירופה ובצפון אפריקה.
אורי ברנר: איש פלגות הלילה המיוחדות (Special Night Squads – SNS), סגן מפקד הפלמ"ח בשנים 1945–1948.
יהושע גלוברמן: חבר המטה הארצי של "ההגנה", פעל להקמת יישובי חומה ומגדל, המשפיע הגדול ביותר על תורת הלחימה של "ההגנה" ומפקד החי"ש.
דב הוז: ממנהיגי תנועת הפועלים בארץ ישראל, ממייסדי "ההגנה" וחבר הוועד המרכזי שלה.
ניוטה הלפרין: מפקדת הגדוד הראשונה במסגרת "ההגנה", גדוד החברות בתל אביב.
שמעון וסרמן: חבר ההגנה בחיפה. מפקד פלוגת הסטודנטים ותלמידי בית הספר הריאלי. ממפקדי הארגון בתל אביב ובגליל העליון בשלהי שנות ה-20. נציג הפועל המזרחי במפקדה הארצית בשנים 1938–1948.
יגאל ידין: חבר מטה "ההגנה" (1945–1948), ראש לשכת התכנון. בזמן מלחמת העצמאות עמד בראש אגף מבצעים במטכ"ל.
דוד נמרי: סגן מפקד הפלמ"ח. סגן מפקד המוסד לעלייה ב', האחראי להורדת המעפילים בחופי הארץ ויוזם מבצע "עליית כנף".
יוסף יזרעאלי: מיוזמי "הצופים העבריים" של ההסתדרות בארץ ישראל. חבר המטה הכללי של "ההגנה". ממקימי משרד הביטחון.
משה כרמל: קצין גדנ"ע ארצי (1943), מפקד הגליל התיכון (1945), מפקד חיפה (1947) ומפקד החזית הצפונית במלחמת העצמאות. בפיקודו שוחרר הגליל ונכבשו חיפה ועכו הערביות.
חיים סלבין: הבריח מחו"ל מכונות לייצור נשק. מנהל התעשייה הצבאית בשנים 1940–1945.
יעקב פת: מפקד מחוז חיפה, ובהמשך מפקד אזור ירושלים.
זכריה קיקיון: ממפקדי ההגנה בתל אביב. נחטף בעקבות חטיפתו של אליהו רפפורט כקלף מיקוח ולבסוף שוחרר בתמורה לשחרור רפפורט.
אהרן ואפרים קציר: היו אחראים על הצד המדעי במחלקת המחקר של "ההגנה", פיתחו כלי נשק רבים בעזרתו של אלכס קינן.
זרח שבץ (שוועץ): מפקד "ההגנה" בבני ברק. כינויו היה "יפה", על שם בתו הבכורה.
סעדיה שושני: ממייסדי "ההגנה" האזרחית בתל אביב, חבר המפקדה העליונה הארצית.
יקותיאל שבח: מפקד יחידת "ד"ר מילר", הסליקר הראשי של חיפה והצפון.
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, כרכים א-ג [בשמונה חלקים], תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת עם עובד, 1972–1954.
יהודה סלוצקי, קיצור תולדות ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986.
נחום בוגנר, מחשבה צבאית ב"הגנה": יוחנן רטנר, יהושע גלוברמן, יצחק דובנו, המרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה", 1998.
יואב גלבר, שורשי החבצלת: המודיעין ביישוב, 1947–1918. א-ב, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
יואב גלבר, ניצני החבצלת: המודיעין במלחמת העצמאות, 1949–1948, א-ב, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000.
יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות "ההגנה", ירושלים: הוצאת כרטא, 1991.
מרדכי נאור, לקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק א: 1945–1943", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 1, אביב תש"ע, עמ' 1–129.
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק ב: 1948–1945", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 2, קיץ תשע"ח, עמ' 1–312.
שמרי סלומון, "בין 'השומר' ל'הגנה': החלטת ועידת 'אחדות העבודה' על הקמת 'הסתדרות ההגנה', 15 ביוני 1920", עלי זית וחרב, כרך כ, 2020, עמ' 117–148.
יגאל עילם, ההגנה - הדרך הציונית אל הכוח, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1979.
מאיר פעיל, מן ה"הגנה" לצבא הגנה, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1979.
מרדכי פרידמן, היחידות הדתיות ב'הגנה' ובפלמ"ח (עיונים במחתרות ובמרי של המכון לחקר המחתרות ע"ש מנחם בגין, 10), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן; האגף לתרבות תורנית, משרד החינוך, התרבות והספורט, תשס"ה-2005.
גרשון ריבלין (עורך), עלי זית וחרב, משרד הביטחון, 1990.
יגאל שפי, סיכת מם-מם: המחשבה הצבאית בקורסים לקצינים ב"הגנה". משרד הביטחון – ההוצאה לאור והמרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה", 1991.
עלי זית וחרב: סוגיות בתולדות ביטחון היישוב העברי ומדינת ישראל, כרכים א'–כ', המרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 1990–2020.
ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: 100 ל'הגנה', כרך כ', ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2020.
יהודה בן דוד, שליחות ה"הגנה" באירופה, המרכז לתולדות כוח המגן ותג, 1995.
שאול דגן, הפו"ש - פלוגות השדה של ארגון ה"הגנה", המרכז לתולדות כוח המגן ומשרד הביטחון, 1995.
יעקב מרקוביצקי, גחלת לוחמת - גיוס חוץ לארץ במלחמת העצמאות, המרכז לתולדות כוח המגן ומשרד הביטחון, 1995.
צפרירה דין, חקר המורל ב'הגנה', עיונים בתקומת ישראל 9, 1999
צפרירה דין, כוח לעשות חיל, הוצאת מודן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2024
ניר מן, משה סנה מנהיג המרי העברי, בן-שמן: מודן – משרד הביטחון, 2024
זן נדיר (תוכנית טלוויזיה)

| --- | --- |

פתיח התוכנית
 סוגה:  טבע, חינוכי
 כותבים:  יגאל מוסקו
 בימוי:  יגאל מוסקו משה אלפרט
 שחקנים:  יגאל מוסקו
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  12
 הפקה
 מפיק:  עמית סטרטינר עידית מיסטריאל
 צלמים:  משה אלפרט
 מוזיקה:  אורי אופיר
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית 
 רשת שידור בישראל:  חינוכית
 תקופת שידור בישראל:  18 בפברואר 2018
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
זן נדיר היא סדרת-טבע תיעודית על החי בארץ ישראל, שבוימה על ידי יגאל מוסקו ומשה אלפרט וצולמה על ידי משה אלפרט. הסדרה שודרה בחינוכית, והפרק הראשון עלה ב-18 בפברואר 2018. הסדרה בת 12 פרקים של 15 דקות כל אחד, כשכל פרק מתמקד בקבוצת בעלי חיים אחרת.
פרקי הסדרה

הטורפים הבלתי נראים: פרק המתמקד בטורפים, ומופיעים בו בעלי החיים: אלמנה שחורה, עקצן, קיפוד, עביד, טחבן ועוד.
זוחלים: פרק המתמקד בזוחלים, ומופיעים בו בעלי החיים: צפע, חרדון ועוד.
טורפים: פרק המתמקד בטורפים, ומופיעים בו בעלי החיים: נמר המדבר, זאב הודי ועוד.
עופות דורסים: פרק המתמקד בעופות דורסים, ומופיעים בו בעלי החיים: נשר מקראי, תנשמת, בז, רחם, חיוויאי ועוד.
עופות נודדים: פרק המתמקד בעופות נודדים, ומופיעים בו בעלי החיים: חסידה, דיה, עגור, שקנאי, קורמורן, זרזיר ועוד.
חרקים: פרק המתמקד בחרקים, ומופיעים בו בעלי החיים: זיקית, גמל שלמה, צרעה, דבורת דבש ועוד.
ציפורי שיר: פרק המתמקד בציפורי שיר, ומופיעים בו בעלי החיים: צופית, חכלילית, חוחית, שחרור, נקר, פשוש ועוד.
פרפרים: פרק המתמקד בפרפרים.
מכרסמים: פרק המתמקד במכרסמים, ומופיעים בו בעלי החיים: מריון, פסמון, קוצן ועוד.
גורים: פרק המתמקד בגורים, ומופיעים בו בעלי החיים: חזיר בר, שפן סלע, יעל נובי, זאב מצוי ועוד.
אפרוחים וגוזלים: פרק המתמקד באפרוחים ובגוזלים, ומופיעים בו בעלי החיים: שחפית ועוד.
חיות התנ"ך: פרק המתמקד בחיות המוזכרות בתנ"ך, ומופיעים בו בעלי החיים: פרא פרסי, יחמור פרסי, ראם לבן ועוד.
ראו גם

סרטים וסדרות אודות החי בארץ ישראל