קרב קמ"ט-קק"ש
תיאור האירוע

ב-9 ביוני 1982 הוטל על גדוד 198 לכבוש את הכפר עין א-תינה, השוכן על כביש ראשי המוביל לכביש ביירות-דמשק. הגדוד השתייך לחטיבה 460, שהייתה יחידת הכשרת המפקדים של חיל השריון. בזמן שגרה היה גדוד 198 המסגרת שבה נערך קורס מפקדי הטנקים (קמ"ט) לדגמי השוט והמרכבה של חיל השריון, ועל כן אנשי הצוות שלו היו החניכים בקורס, ומפקדי הטנקים היו המדריכים. הגדוד תקף את הכפר מדרום ונתקל באש עזה, ולא יכול היה לפרוס את מלוא כוחו בגלל אופיו של הציר ההררי. כמו כן, פלוגה מהגדוד שעמדה בחיפוי בכפר מיידון הסמוך, לא הצליחה לחפות באופן יעיל על התקפת החוד של הגדוד. בניסיונות הפריצה נהרג הנהג של אחד הטנקים, חניך הקמ"ט יואב דעי, ונפצעו מפקד הפלוגה המובילה, נדב שחר, וסגנו טל שעיה. הכוח נהדף.
גדוד 196, ששימש במקביל כמסגרת של קורס קציני השריון (קק"ש), הגיע לפנות ערב אל עברו השני של הכפר, מצפון. יום קודם לכן כבש הגדוד את העיירה ג'זין. הגדוד קיבל פקודה לכבוש את הכפר במקום גדוד 198. כוח החוד של גדוד 196 כלל את טנק מפקד פלוגה ו', אבי גבעתי, טנק נוסף מפלוגה ו', טנק שעליו המג"ד ספי שאומן והסמג"ד אבי אשכנזי, שני טנקי שוט בפיקוד המ״מ אבי בן יעקב וסמל המחלקה אורן פרנקל, שסופחו לגדוד מגדוד 198 לאחר הקרב בג'זין, בפיקוד טנק מ"פ ז' בפיקוד הקמב"ץ יוסי סילמן וקצין ההדרכה יועד צור, ועוד שני טנקי מרכבה מפלוגה ז'. טנק נוסף שהוביל עד לכפר את הגדוד בפיקודו של ליאור ליפשיץ נתקע בקצה הצפוני של הכפר בשל תקלה בנוכרי. הכוח כבש את הכפר במהירות, תוך שהטנק המוביל משמיד את רוב טנקי האויב שהתגלו בכפר, מטווחים קצרים מאוד. עקב כך זכה לכינוי "הטנק השלפן".
בהגיעו לקצה הכפר עצר הכוח בפקודת מפקד החטיבה, חגי כהן, כדי לתאם את החבירה בין שני הכוחות כך שלא יפגעו זה בזה. המח"ט עמד אז בתוך הכוח של גדוד 198, סמוך לכניסה הדרומית, שתותחיו מכוונים צפונה, לעומת גדוד 196. אולם מבלי שידעו, עמדו הכוחות אלה מול אלה במרחק של פחות ממאה מטרים. חוסר הידיעה נבע מעיקול בכביש, שמנע קשר עין ביניהם, מהחשכה שירדה על בקעת הלבנון ומהבהילות בה ניתנה הפקודה לגדוד 196 ישירות מהפיקוד הבכיר ולא דרך המח"ט. לאחר הקרב טענו מקצת מהמפקדים, שגם העובדה שמג"ד 196 לא ידע שהגיע לקצה הכפר, תרמה לחוסר התיאום בין שני הכוחות, אולם נראה שהקלטות רשת הקשר החטיבתית מפריכות טענה זאת: המג"ד שאומן נשמע שם אומר שהוא "לקח" את הכפר, ומבקש לתפוס עמדות מדרום לו.
מפקד גדוד הקמ"ט 198, בני לידור, הביע חשש שכשיסתיים כיבוש הכפר, הכוחות יירו זה על זה. לעומתו מג"ד 196, ספי שאומן, חשש מכוחות אויב שעדיין נשארו בכפר, אשר עדיין ירו בכוח שלו בגבו, אחד מהם אף פגע בטנק של אורן פרנקל. לכן הוא ביקש מהמח"ט אישור לצאת מהכפר ולהיערך בעמדות מדרום לו.
על מה שהתרחש בהמשך חלוקות הדעות. בתחקירים שלאחר הקרב טען המח"ט שלא ידע שמג"ד 196 עבר את כל הכפר, ושהוא נעצר כל כך סמוך אליו. יותר מכך, המח"ט טען שמג"ד 196 עצמו לא ידע היכן בדיוק הוא נמצא, ושהמג"ד היה סבור שהוא עדיין בתוך הכפר, ולכן הוא מבקש להמשיך להתקדם. לעומתו טוענים קציני גדוד 196, שהם ידעו היטב שעברו את כל הכפר, אלא שלא ידעו שכל כך סמוך להם ביציאה עומד כוח עמית, שאינו מתואם איתם.
לבסוף נתן המח"ט את האישור להתקדם. מ"פ ו' הוביל את הכוח החוצה מהכפר. באפלה ששררה הבחין בצללית של טנק עומד מולו. היה זה טנק של גדוד 198 שנפגע בניסיונות החדירה הראשונים, ובו גופתו של נהג הטנק. המ"פ פקד על התותחן לירות. לאורו של רשף הפגז הבחין המ"פ במתאר של טנק המרכבה שעליו ירה זה עתה, ופקד ברשת הקשר הפנימית של הטנק: "חדל! זה טנק שלנו!". הכוחות שעמדו מאחוריו לא שמעו את דבריו אלה, וגם הכוח שעמד מולו לא שמע זאת. אחד הטנקים שמולו, שראה בחשכה טנק יורה עליו, השיב אש ופגע בצריח של הטנק של גבעתי. מהפגיעה נהרגו כל אנשי הצוות שהיו בצריח: המ"פ אבי גבעתי; הטען-קשר דרור שש, והתותחן אמיר בנימיני - שניהם צוערים בקורס הקצינים; וכן חניך קורס מט"קים, ארז מנדיל, מהטנק של אורן פרנקל שנפגע זמן קצר לפני כן והוא הצטרף לצוות. נהג הטנק נפצע באורח קל.
פגז נוסף שנורה על הכוח פגע בזחל הטנק השני בשדרה, אולם לא היו בו נפגעים.
טנק הסמג"ד, ועליו גם המג"ד, החל לעקוף את הטנק הבוער. לפתע נפתחה עליו אש מקלעים מהחזית. הסמג"ד נכנס לתוך הצריח, אולם נפגע באופן קל מנתזים. כשהוציא את ראשו, הבחין שמפקד הגדוד, סא"ל ספי שאומן, נהרג מהקליעים.
הטנק של אבי בן יעקב עקף את הטנק הבוער, את הטנק שנפגע בזחל ואת טנק הסמג״ד והמג״ד
ועמד בראש הטור של גדוד 196 עם פגז בקנה מתוך ציפייה שהטנק הבא שיפגוש מולו יהיה טנק אויב. ואולם אש הטנק הבוער של אבי גבעתי האירה את מתאר טנק המרכבה שממול, והוא פקד על הצוות ״חדל״ ונמנע מירי הפגז שכבר היה מוכן לירי בקנה התותח. באותה עת כבר ידע המ״מ שפיקד על טנק המרכבה הראשון בטור של גדוד 198 שממול כי הם יורים על כוח צה"ל, סימן לאבי בן יעקב בפנס אדום. המרחק בין הטנקים הראשונים משני הגדודים היה מטרים ספורים. המנועים הודממו ומפקד הטנק הראשון מגדוד 198 אמר, מצטער ירינו עליכם בטעות.
מי שהביא לידיעתו של מפקד הטנק הראשון בטור של גדוד 198 שהם יורים על כוח צה"ל היה נהג טנק המ"פ, רם אלון, שהיה היחיד מצוותו של אבי גבעתי שלא נהרג. הוא פתח את מדפי תא הנהג, הבחין בצריח הבוער, וניסה לחלץ את גופותיהם של אנשי הצוות. בהיותו צוער בעצמו, שעבר כבר חלק ניכר ממסלול ההכשרה של מפקד מחלקת טנקים, הבין מתוך שמיעת רשת הקשר הגדודית את מה שהתרחש. הוא עזב את הטנק שלו, ורץ לעבר הכוח היורה. במהלך הריצה נאלץ לתפוש מחסה מפני ירי מקלעים ורימון שנזרק עליו על ידי מפקד הטנק שמולו. אלון ידע שבגלל רעש המנועים, לא ישמעו את קולו. בהפגינו אומץ רב, טיפס על הטנק הראשון, ניגש למפקד בצריח וצעק לו לחדול את האש. על כך עוטר בצל"ש הרמטכ"ל. במקביל, אנשי פלוגה ז' עברו לרשת הקשר של הקמ"ט והודיעו להם לחדול את האש.