stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפנה הלשוני
היסטוריה > העת העתיקה

מאז אפלטון, ההגות המערבית הכירה בשפה כמושא לחקירה פילוסופית. אולם, השפה לא הפכה לאמצעי מרכזי לעיסוק בפילוסופיה, ולרוב נתפסה כמשנית לביטוי המחשבה. אין כמעט דיאלוג אפלטוני שעוסק במפורש בשפה, למעט קרטילוס (אנ') ופיידרוס. קרטילוס הוא דיאלוג שעוסק במילון ובסמכות על המילים. בדיאלוג עולה הטענה שכדי שתתאפשר דיאלקטיקה אנחנו צריכים שמי שיופקד על השפה ועל המילון יהיה הפילוסוף, כי הפילוסוף רואה את המילים כהווייתן. הבחירה הנכונה בשמות היא האמת, ולתת שם לא נכון לדבר משמעו להתרחק מהאמת. בפיידרוס יש עיסוק בקשר בין שפה מדוברת ושפה כתובה. השפה הכתובה היא משנית לשפה המדוברת, וכפועל יוצא השפה בכלל נתפסת כמשנית למחשבה.
היסטוריה > שורשי המפנה

הסימנים הראשונים לתפנית הלשונית נמצאו כבר אצל רטוריקנים הומניסטים שונים בתקופת הרנסאנס האיטלקי, למשל בלורנצו ואלה, וכן בהתפתחות הדקדוק של "פור רויאל".
בעת החדשה המוקדמת מרכזיות השפה עלתה אצל מחברים שונים כמו ג'אמבטיסטה ויקו (המדע החדש), ז'אן-ז'אק רוסו (מסה על מוצא הלשונות), יוהאן גיאורג האמאן, יוהאן גוטפריד הרדר, אשר נחשבים להוגי "הנאורות שכנגד", אך השפה הפכה מרכזית גם אצל הוגים "רציונליסטים" כמו גוטפריד וילהלם לייבניץ או קרל לאונרד ריינהולד. ואולם, הדגש הלשוני לא הפך למרכזי בתקופתם.
ישנם חוקרים המצביעים על תחילת התפנית בשלהי המאה ה-19 דרך הגותו של פרידריך ניטשה, החל בחיבורים מוקדמים כמו "על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי". בסיפרו המאוחר לגנאלוגיה של המוסר, ניטשה עוסק בגנאלוגיה של הערכים המוסריים (מחקר מטא-מוסרי) בין השאר דרך עיסוק מרכזי באטימולוגיה, ובסוף המאמר הראשון בספר מציע במפורש שעתיד המחקר כרוך בלשון:
אציג על דרך הצעה את השאלה הבאה, הראויה לתשומת־לבם של בלשנים והיסטוריקאים, לא פחות מזו של מלומדי־הפילוסופיה, שמקצועם בכך: "מה אפשר ללמוד ממדע הלשון ובמיוחד מהמחקר האתימולוגי, לתולדות התפתחותם של מושגי המוסר?"

[...] על כל המדעים מוטל מעתה לסלול דרך למשימת העתיד של הפילוסוף: אם נראה משימה זו בכך שעל הפילוסוף מוטל לפתור את בעיית הערך, לקבוע את סולם הערכים. —
המפנה הלשוני בפילוסופיה האנליטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לפי מייקל דאמט, ניתן לתארך את המפנה הלשוני לשנת 1884, עת פורסם חיבורו של גוטלוב פרגה "יסודות האריתמטיקה" (Die Grundlagen der Arithmetik), שבו פרגה מנסח את "עקרון ההקשר", על מנת לענות על שאלה כיצד מספרים ניתנים להכרה אם אין לנו מושג או אינטואיציה לגביהם. לפיו, לא ניתן להבין מילים או מושגים אלא במסגרת הקשר של משפט שלם . לפיכך בעיות אונטולוגיות ואפיסטמולוגיות, שנפתרה באופן מסורתי על פי קווים אידיאליסטיים, נפתרת במקום זאת על פי הקשרים הלשוניים.
הפילוסוף האנליטי הבולט ברטרנד ראסל המשיך לפתח את תובנויותיו של פרגה במאמרו הידוע "On Denoting" (אנ') ומילא תפקידי בפיתוח של אטומיזם לוגי.
פרגה וראסל היוו מקור השפעה מרכזי להגותו המוקדמת של לודוויג ויטגנשטיין, שנתן ביטוי מזוקק למפנה הלשוני בספרו הראשון טרקטט לוגי-פילוסופי.
גבולות שפתי משמעם גבולות עולמי.
המפנה הלשוני בפילוסופיה הקונטיננטלית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
לצד ניטשה, מקור השפעה מרכזי למפנה הלשוני בפילוסופיה הקונטיננטלית היה מחקרו הבלשני של פרדינן דה-סוסיר, שהובילו להיווצרות הסטרוקטורליזם ומאוחר יותר לפוסט-סטרוקטורליזם. מקרים מובהקים של המפנה הלשוני בהגות הפוסט-סטרוקטרליסטית הם ה"שיח" בהגותו של מישל פוקו והדקונסטרוקציה בהגותו של ז'אק דרידה.
אין דבר שהוא מחוץ לטקסט.
לקריאות נוספות

Gustav Bergmann, Logical Positivism, Language, and the reconstruction of Metaphysics, 1953, dans Gustav Bergmann, Collected Works Vol. I: Selected Papers I, edited by E. Tegtmeier, Frankfurt/Lancaster, Ontos-Verlag, 2003.
Richard Rorty (ed.), 1967. The Linguistic Turn: Recent Essays in Philosophical Method. The University of Chicago Press, Chicago and London.
Cornforth, Maurice (1971), Marxism and the Linguistic Philosophy, Lawrence & Wishart, London (repr. of 1967). The classical critique from the left-wing standpoint.
White, Hayden (1973), Metahistory: The Historical Imagination in Nineteenth-Century Europe, Johns Hopkins University Press, Baltimore, MD.
Toews, John E. (1987), "Intellectual History after the Linguistic Turn: The Autonomy of Meaning and the Irreducibility of Experience", The American Historical Review 92/4, 879–907.
Rorty, Richard. 'Wittgenstein, Heidegger, and the Reification of Language.' Essays on Heidegger and Others. Cambridge: Cambridge University Press, 1991.
Clark, Elizabeth A. (2004), History, Theory, Text: Historians and the Linguistic Turn, Harvard University Press, Cambridge, MA.
Neil Gross (2008), Richard Rorty, The Making of an American Philosopher. The University of Chicago Press, Chicago and London.
ראו גם

החוג הוינאי
המפנה התרבותי
היפותזת ספיר-וורף
הדיבייט בין חומסקי לפוקו
הערות שוליים

↑  Gustav Bergmann: Logic and Reality. Madison 1964.
↑  Richard Rorty (ed.), 1967. The Linguistic Turn: Recent Essays in Philosophical Method. The University of Chicago Press, Chicago and London.
↑  Klaus Stierstorfer: Linguistic turn. In: Ansgar Nünning (Hrsg.): Grundbegriffe der Literaturtheorie. Metzler Verlag, Stuttgart / Weimar 2004, ISBN 3-476-10347-1, S. 147f.
↑   M. Dummett, Frege: The Philosophy of Mathematics. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1991.
↑  Russell, Bertrand (1918). "The Philosophy of Physical Atomism" (PDF).  In Marsh, Robert Charles (ed.). Logic and Knowledge. Capricorn Books. p. 178.
הניסוי של מילגרם

החוקר (ח) משכנע את הנבדק (נ) לתת שוקים חשמליים כואבים לנבדק אחר (ש), שהוא למעשה שחקן. נבדקים רבים המשיכו במתן השוקים למרות תחינותיו של השחקן.
הניסוי של מילגרם בציות לדמויות סמכותיות, הידוע בקיצור בשם "הניסוי של מילגרם", הוא ניסוי בפסיכולוגיה חברתית הבוחן את הציות לסמכות, שנערך על ידי הפסיכולוג סטנלי מילגרם מאוניברסיטת ייל בשנת 1962, על רקע משפט אייכמן, ופורסם בשנת 1974. הניסוי ביקש לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
תיאור הניסוי

החוקר הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה. התפקידים חולקו כך שהמשתתף האמין שהוא קיבל את תפקיד ה"מורה" באופן אקראי, בעוד המשתתף השני, השחקן, קיבל את תפקיד ה"תלמיד". המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה שבכל פעם שהתלמיד מבצע טעות, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור, ולהעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות. למורה עצמו ניתן שוק חשמלי (אמיתי) חלש לשם הדגמה, ואז החל כביכול ניסוי הלמידה. למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד הגיב כאילו ניתנו לו מכות חשמל. כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן ביקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי על הניסוי להמשיך. השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר, והביע חשש לביטחונו האישי אם מכות החשמל יימשכו. ל"מורים" שביקשו להפסיק את הניסוי הסביר החוקר כי הוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות לתוצאות הניסוי ולשלומו של התלמיד, וכי על הניסוי להימשך.
בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים בניסוי (ה"מורים") נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת. קצתם פרצו בצחקוקים היסטריים תוך כדי ביצוע המטלה, אבל אף משתתף בניסוי לא עצר לפני שנתן שוק חשמלי בעוצמה של 300 וולט לשחקן (ה"תלמיד").
הרקע לניסוי והשפעתו

לפני עריכת הניסוי ערך מילגרם סקר בקרב פסיכיאטרים לגבי תוצאותיו הצפויות של הניסוי. הם האמינו פה אחד שכל משתתפי הניסוי, פרט לכמה סדיסטים (כ-4 מתוך כל 1000 אנשים לפי הערכתם), יסרבו לתת שוק חשמלי בעוצמה הגבוהה ביותר.
במטא-ניתוח שנערך בשנת 2002 של מחקרים דומים שבוצעו על ידי פסיכולוגים נוספים ברחבי העולם, נמצא כי שיעור המשתתפים שמעבירים את עוצמת השוק הגבוהה ביותר קבוע ונע בין 61% ל-66%. נמצא שהמשתתפים צייתנים יותר כאשר החוקר נוכח במקום, לעומת מצב שבו הוא נותן את ההוראות טלפונית. כשמקבל השוק החשמלי נמצא בחדר אחד עם המשתתף בניסוי יורדת רמת הציות משמעותית. ירידה מסוימת נרשמת במידת הצייתנות גם כאשר אין ממקמים את הניסוי בתוך אוניברסיטה, מה שמפחית מיוקרתו של עורך הניסוי ומקטין את המוטיבציה לציית לו, אך עדיין רבים נשמעו לו. שלושים אחוז ניאותו לציית אפילו כשהיה עליהם להצמיד בכוח בעצמם את ידו של מקבל השוק אל לוח המתכת.
הרצת הניסוי החלה ביולי 1961, שנה לאחר משפטו של אדולף אייכמן. מילגרם רצה לבחון את השאלה אם ייתכן שאייכמן ומיליוני משתפי הפעולה האחרים בשואה "רק" ביצעו פקודות. מילגרם האמין כי השואה נבעה מאלמנטים בתרבות הגרמנית, וביקש לבחון את תגובותיהם של גרמנים לניסוי זה אל מול תגובותיהם של אמריקאים, שאמורים היו לשמש כקבוצת ביקורת. לאחר שהשלים את חלקו האמריקאי של הניסוי, היה מילגרם כה נרעש מתוצאותיו, עד כי ויתר על החלק הגרמני ופנה להתעמק בתוצאותיו.
בשנת 1963 פרסמה חנה ארנדט ספר שסיקר את משפט אייכמן ושמו אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, ובו טענה כי פעולותיו של אייכמן היו לא יותר מפעילות משרדית והוא הוכחה לבנאליות של הרוע, טענה שמילגרם אימץ במסקנותיו מהניסוי. הניסוי שימש תשתית לטענותיו של כריסטופר בראונינג בספרו "אנשים רגילים", כאילו התנהגותם של הרוצחים הגרמנים בשואה הייתה בעיקרה תוצאה של דינמיקה חברתית שהייתה יכולה להתרחש בקרב כל קבוצה. בר הפלוגתא הבולט של בראונינג, דניאל יונה גולדהגן, הוא ממבקריה החריפים של טענה זו. "הניסוי של מילגרם מניח יותר הנחות שגויות על השואה מכל פרסום אחר בנושא זה", אמר. המבקרים מציינים הבדלים ניכרים בין הניסוי, שבו למשתתף לא הייתה הזדמנות להפסיק ולחשוב על פעולותיו, ושבו הייתה לו סיבה להניח שעורכי הניסוי מנהלים אותו בדרך הומאנית, לבין התנאים במצב של רצח עם.
מילגרם סיכם את מאמרו "סכנות הצייתנות" באומרו כי ההיבט הפילוסופי וההיבט המשפחתי של ציות הם בעלי חשיבות רבה, אך אין באפשרותם לנבא כיצד אנשים יתנהגו במצבים ספציפיים. הממצא המרכזי של הניסוי הוא הנכונות הקיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר שגורם בעל סמכות פוקד עליהם לעשות.
מסקנות

בני אדם מגלים נכונות למלא הוראות לא רק של "דמויות סמכותיות לגיטימיות", אלא גם של קבוצות של בני אדם רגילים.
רמת הציות עולה במצבי עמימות - במחקר של מילגרם הנבדקים נקלעו למצב זר לחלוטין. במצב כזה נוטים בני האדם לעשות כפי שציוו עליהם. כמו כן, נראה היה להם שהחוקר מודע לסבלם של מקבלי השוק החשמלי והתנהגות זו שכנעה את הנבדקים.
רמת הציות עולה בעקבות העדר תחושת אחריות אצל הנבדקים. החוקר אמר להם במפורש, שהוא נוטל על עצמו את האחריות ובכך הסיר דאגה מלבם. דבר שהעביר להם את המסר שאם יקרה משהו - לא הם יצטרכו לשלם את המחיר.
רמה גבוהה של ציות מושגת, כאשר יש מעבר הדרגתי מפקודות שאינן עלולות להזיק לפקודות חמורות העלולות לגרום נזק רב. במצב זה, קשה למקבלי הפקודות להתוות גבול ברור שמעבר לו יסרבו לציית להוראות.
הביקורת והבעיות האתיות של הניסוי

הניסוי עורר שאלות בנוגע לאתיקה שלו והאתיקה של הניסוי המדעי בכלל, בין היתר, משום שהמשתתפים בו השתתפו בניסוי בלא הסכמתם ומשום שאצל חלקם הוא גרם ללחץ נפשי כבד (גם אם הלחץ נבע מפעולותיהם החופשיות) ולירידה בהערכה העצמית. בנוסף, היה בניסוי סיכון לנזק פסיכולוגי קשה עבור המשתתפים. בימינו, מרבית החוקרים היו מחשיבים ניסוי כזה כבלתי אתי. עם זאת, 84% מהמשתתפים שיצרו אתם קשר לאחר הניסוי ציינו שהניסוי היה מבחינתם התנסות חיובית, ו-15% נוספים ציינו שזו הייתה מבחינתם התנסות נייטרלית. שש שנים לאחר הניסוי, הסביר אחד המשתתפים בניסוי במכתב למילגרם מדוע שמח להשתתף בניסוי:
"בזמן היותי נבדק בניסוי ב-1964, אף על פי שהאמנתי שאני מכאיב לאדם אחר, הייתי לגמרי לא מודע לסיבה להתנהגותי זו. לאנשים מעטים מזדמן להבין מתי הם פועלים לאור האמונות האישיות שלהם ומתי הם פשוט נכנעים לסמכות. כדי שאני אסכים להודות בפני עצמי שאני נכנע לסמכות, היה צריך להתרחש דבר קיצוני מאוד שיגרום לי לפחד מעצמי..."
בספרה לפתוח את התיבה של סקינר חזרה לורן סלייטר לשניים ממשתתפי הניסוי. האחד שלא ציית נימק זאת בבעיות בלבו. "חששתי שהניסוי הזה יגרום ללחץ רב מדי ופחדתי שאקבל התקף לב". האחר שציית הושפע רבות מהניסוי שבו השתתף והחליט ללכת מעתה ואילך עם אמות מידה מוסריות משלו והעז להצהיר בגלוי על נטייתו המינית ההומוסקסואלית. משתי דוגמאות אלו היא הסיקה שקשה ללמוד מההתנהגות בניסוי על מידת הקונפורמיות של המשתתף בו.
על השפעת הניסוי על רבים אחרים ילמדו דברי עוזר ניסוי של מילגרם שסיפר כי למילגרם "היה אוגדן שחור מלא במאות מכתבים ששלחו נבדקים, ורבים מהם כתבו כיצד ניסוי הציות לימד אותם על החיים ועל הדרך הטובה לחיות אותם".
בספר "Behind the Shock Machine" מאת ג'ינה פרי וכן רוטחר ברחמן בספרו 'המין האנושי היסטוריה של תקוה' מביאים ביקורת על מההיבט העובדתי, בין היתר נטען שכיום ידועות היטב בקרב אנשי מקצוע בתחום פגמים רבים במתודולוגיה של המחקר, הנחשבים ככאלו שפגעו באופן חמור באמינותו. לדבריה של ג'ינה פרי הנתונים הצביעו לעיתים קרובות על ההפך; שאי ציות או התרסה היו התוצאה ההתנהגותית העיקרית של נבדקים בכל הווריאציות. כמו כן רק 56% מהמשתתפים האמינו שהעונש שהם נותנים היה אמיתי, בעוד שהאחרים לא השתכנעו שמעשיהם הובילו לכל תוצאה ממשית, שלא לדבר על כאב. לפיכך, הנכונות שלהם להעניק "שוקים חשמליים" אינה מפתיעה או מלמדת דבר. מתוך 56% שהאמינו שהעונש היה אמיתי, כמעט כולם היו מוכנים להעניק את השוק רק כאשר הודגש בפניהם שוב ושוב שהשתתפותם חיונית להצלחת המחקר ולקידום מטרה מדעית ראויה. מנגד, הפחדה ופניות לסמכות נראו כבעלות השפעה מועטה בלבד. במקום נטייה טבעית לציות לסמכות, מציע ברחמן כי לאנשים יש נטייה טבעית לרצות לתרום למטרות טובות; במקרה זה, למאגר הידע המדעי.
ראו גם

משחק המוות - הפקה מחודשת לניסוי של מילגרם
ניסוי הכלא של סטנפורד
ניסוי בנדורה
תיבת סקינר
סיטואציוניזם
מונחים בפסיכולוגיה חברתית
ניסוי הקונפורמיות של אש
הגל השלישי
לקריאה נוספת

לורן סלייטר, לפתוח את התיבה של סקינר - עשרת הניסויים הפסיכולוגיים הגדולים של המאה העשרים, הוצאת אריה ניר, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Behind the Shock Machine, thenewpress
↑  רוטחר ברחמן, היסטוריה של תקווה, פן, ידיעות ספרים, ספטמבר 2020, עמ' 183
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4299996-0 
מודעה לגיוס משתתפים בניסוי
המתופפת הקטנה

ערך זה עוסק בספר מאת ג'ון לה קארה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

עטיפת הספר "המתופפת הקטנה", 1983
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון לה קארה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 נושא:  טרור 
 הוצאה
 הוצאה:  הודר וסטאוטון, אלפרד א. קנופף 
 מקום הוצאה:  הממלכה המאוחדת 
 תאריך הוצאה:  1983 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  1983
 תרגום:  כרמית גיא
 מספר עמודים:  446
 סדרה
 ספר קודם:  כל אנשי סמיילי 
 הספר הבא:  A Perfect Spy 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001052898
 
המתופפת הקטנה (באנגלית: The Little Drummer Girl) הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור בשנת 1983, ומתאר את המצוד שמנהלים סוכני "המוסד" אחר מחבלי אש"ף באירופה.
בטרם כתב את הספר "המתופפת הקטנה", ערך לה קארה ביקור בישראל, נפגש עם בכירי קהילת המודיעין הישראלית, ובהם אלוף (מיל') שלמה גזית, ראש אמ"ן לשעבר, ועמוס גלעד, שהיה אז קצין מודיעין באמ"ן ולימים אלוף. כמו כן נפגש לה קארה עם בכירי "המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים". הסופר ביקר גם בלבנון ונפגש עם פעילי אש"ף. אף כי הספר בדיוני הוא מסתמך על אירועים אמיתיים ובהם מבצע זעם האל.
עלילת הספר

עלילת הספר, המתרחשת בעידן המלחמה הקרה, נפתחת בפיגוע טרור באמצעות מזוודה ממולכדת אשר בה מטען חבלה, שמבצעים מחבלים פלסטינים בבון, בירת גרמניה המערבית. בפיצוץ נהרגו חמישה בני אדם, ובהם בנו של הנספח לענייני עבודה הישראלי, ושישה עשר פצועים, ובהם אשת הנספח. בעקבות זאת מוטל על קורץ, רב-מרגלים במוסד לפתוח במצוד אחר המפגעים. קורץ, המשוכנע שמאחורי הפיגוע עומד חליל, מחבל בכיר בארגוני הטרור הפלסטינים, מחליט לגייס כסוכנת את צ'רלי, שחקנית תיאטרון בריטית, שמאלנית ופרו-פלסטינית בדעותיה. כמפעיל של צ'רלי מגייס קורץ את גדי בקר, יוצא סיירת אשר היה סוכן חשאי ומתנקש במוסד שפרש ועקר לגרמניה. גדי, המציג עצמו לצ'רלי כ"ג'וזף". עד מהרה מתברר כי צ'רלי אמנם אינה תומכת כלל במאבקה של ישראל בפלסטינים, אך התאהבה ב"ג'וזף". במקביל חוטפים אנשיו של קורץ ובראשם סגנו, שמעון ליטבק, איש המבצעים המיוחדים ויוצא סיירת אף הוא, את סלים, אחיו של חליל, וחוקרים אותו. צ'רלי ו"ג'וזף" מטיילים ברחבי אירופה, כאשר "ג'וזף" מתחזה לסלים וצ'רלי לאהובתו. זאת כדי למשוך את תשומת לבו של חליל דבר שיאפשר למוסד לאתר את מקום הימצאו ולהורגו.
או אז מתחיל השלב השני בתוכניתו של קורץ. ליטבק הורג את סלים, ועד מהרה יוצר חליל קשר עם צ'רלי דרך מתווכים. היא יוצאת ללבנון, מבקרת במחנות הפליטים, וכן משתלמת באימוני חבלה וטרור. בעקבות זאת חשה צ'רלי הזדהות עמוקה עם הפלסטינים ומטרותיהם, דבר המקשה עליה לפעול תחת הכיסוי שיצרו לה שולחיה במוסד, ומביא אותה קרוב להתמוטטות נפשית. לבסוף נשלחת צ'רלי, בהוראת המחבלים הפלסטינים בלבנון, להטמין מטען חבלה כדי להרוג מרצה ישראלי מתון בדעותיו. כאשר היא נפגשת עם חליל יחידת המוסד של קורץ העוקבת אחר תנועותיה מאתרת אותם. "ג'וזף", הוא גדי, פורץ לחדר והורג את חליל ביריות אקדח. ליטבק מגיע אחריו ויורה בחליל המוטל על הרצפה כדי לוודא את ההריגה.
בעקבות המתח הנפשי שבו הייתה שרויה במהלך המשימה עוברת צ'רלי התמוטטות עצבים. בעוד היא מתאוששת בלונדון מתפטר גדי ועוזב את המוסד. לאחר שצ'רלי מחלימה הוא מגיע לראותה במחזה שבו היא מופיעה בתפקיד הראשי. עם תום ההצגה הוא פוגש בה והיא מבינה כי הוא אוהב אותה ורוצה בה. הספר מסתיים כאשר השניים פוסעים מחובקים ברחובות העיר.
פרשנות

ספרו של לה קארה עמד בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד. דמויותיו של לה קארה היו מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר. עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים. אף כי לאורכו של הספר ברור מי הם ה"טובים" בעלילה, קרי אנשי המוסד, ומי הם ה"רעים", קרי המחבלים, מראה לה קארה לקהל קוראיו שעולם הריגול הוא מורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד, וכי על מנת לנצח נאלצים גיבוריו להיעשות אכזריים לא פחות מאויביהם ולבצע מעשים שהם בגדר "רע הכרחי".
ככל הנראה, דמותו של סוכן המוסד הוותיק "קורץ", מבוססת על דמותו האמיתית של איש "המוסד" רפי איתן.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

צילומי העיבוד הקולנועי של הספר החלו כחצי שנה לאחר יציאתו, באוקטובר 1983, חלקם נעשו בישראל. את הסרט ביים ג'ורג' רוי היל ואת דמותה של צ'רלי בסרט גילמה השחקנית דיאן קיטון, ואת דמותו של קורץ גילם השחקן קלאוס קינסקי. הוא יצאה לאקרנים באוקטובר 1984.
בשנת 2018 הופקה מיני-סדרת טלוויזיה בכיכובם של מייקל שאנון ומיכאל מושונוב. כששאנון גילם את קורץ בעוד את דמותה של צ'רלי בסדרה גילמה השחקנית פלורנס פו.
תרגומים לעברית

המתופפת הקטנה / ג'ון לה קארה, מאנגלית: כרמית גיא, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג-1983
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן, שפילברג לא בא, שפילברג גם לא מטלפן, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2005
↑  ג'ון לה קארה, "המתופפת הקטנה", הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 7
↑    גל פרל פינקל, ‏זעם פוליטי: אנטיתזה לדמותו של ג'יימס בונד, בעיתון מקור ראשון, 23 באוגוסט 2020
↑  ג'ון לה קארה, "המתופפת הקטנה", הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 49: "תחילה, על להודות, אמר גדי כי הוא מעדיף להמשיך בלימודי המקצוע החדש שלו, על היבטיו השונים. אז דיברנו על המשימה הנאה שביצע מעבר לסואץ בשנת 1963. אז אמר שהתוכנית נדונה לכישלון, לכן דנו בפרטי אי-הנוחות הכרוכה בחיים בחשאי בטריפולי ובקיום רשת של סוכנים לובים רודפי בצע להחריד – משימה שגדי עמד בה בהצלחה במשך שלוש שנים, דומני. אז אמר, 'קח אדם צעיר ממני,' אך איש לא התכוון לכך ברצינות. לכן העלינו זכרונות מפשיטות הלילה הרבות שלו מעבר לירדן ודנו במגבלותיו של מבצע צבאי נגד מטרות גרילה, ובנקודה זו השגתי את מלוא הסכמתו".
↑  ג'ון לה קארה, "המתופפת הקטנה", הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 49: "וכיצד הצטייר בעיני עצמו? פעם כבן קיבוץ יתום בן עשרים וארבע, שאין לו קרוב ומכר בעולם, פעם כבנה המאומץ של הקרן האורתודוקסית האמריקנית ושל הכוחות המיוחדים הישראליים. ופעם כשוטר המסור של אלוהים, המנקה את העולם מזוהמתו".
↑  ג'ון לה קארה, "המתופפת הקטנה", הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 436: "צ'רלי למדה לעמוד בלא ניע בשעת ירייה, אך ג'וזף לא עשה זאת. הוא לא בטח בכדורים שלו שיעשו את המוטל עליהם, אלא רץ בעקבותיהם, כאילו ביקש לתקוע אותם במטרה. הוא פרץ מבעד לדלת כפורץ לכל דבר, אך במקום לעמוד, התקדם במרוצה וירה אש. והוא ירה בזרוע מתוחה, לצמצם, את המרחק עוד יותר. היא ראתה את פניו של חליל מתפוצצים, היא ראתה אותו סב לאחור ופורש את זרועותיו אל הקיר, כמתחנן לעזרתו. והכדורים חדרו לגבו והרסו את חולצתו הלבנה. ידיו נפרשו על פני הקיר – האחת עשויה עור והאחרת האמיתית – וגופו המרוסק החליק מטה, כשחקן רגבי הכורע על ברכיו ומנסה בשארית כוחותיו לחלץ כדור. בינתיים, קרב אליו ג'וזף עד שיכול לבעוט ברגליו תחתיו, ובכך החיש את מסעו האחרון אל האדמה."
↑  ג'ון לה קארה, "המתופפת הקטנה", הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 436: "בעקבות ג'וזף הופיע ליטבק, שאותו הכירה בשם מייק, ושתמיד חשדה, כך הבינה עתה, שיש לו אופי לא-בריא. ג'וזף נסוג לאחור ומייק כרע על ברכיו והוסיף ירייה מדויקת היישר לעורפו של חליל, ירייה שככל הנראה הייתה מיותרת".
↑  ג'ון לה קארה, המרגל שחזר מן הכפור, הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמוד 185: "'זאת מלחמה,' השיב לימאס, 'מלחמה לא-נעימה, כיוון שלוחמים אותה בקנה מידה מצומצם, מטווח קצר, וכיוון שלפעמים נופלים בה בני-אדם חפים מפשע, אני מסכים. אבל זה לא כלום, לא כלום לעומת מלחמות אחרות – המלחמה האחרונה או המלחמה הבאה".
↑  "המתופפת הקטנה" עשתה להם מיגרנה, דבר, 28 באוקטובר 1983
↑  דיאן קיטון מתופפת, חדשות, 24 באוקטובר 1984
↑  יגאל סרנה, התחכום, האכזריות והשחיטה השקטה, חדשות, 21 בדצמבר 1984
↑   חן חדד, "המתופפת הקטנה" היתה יכולה להיות אחת מהסדרות הטובות של השנה. היא בחרה בקיטש, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: fd2c31cb-36db-4940-a5d7-7bea37339215
התאם

בדקדוק, התאם (באנגלית: Agreement) הוא יחס בין רכיבים שונים במשפט, המתאפיין בדרך כלל בשינויים המתרחשים בצורה אחת בעקבות קשר תחבירי עם צורה אחרת. בין סוגי ההתאם הנפוצים ביותר בשפות העולם, כמו גם בעברית, הם התאם במין דקדוקי והתאם במספר.
לדוגמה, בעברית קיים התאם במין ובמספר בין הפועל (הנשוא) ובין הנושא, ולכן המשפט "אתה עייף" תקני (גם הנושא וגם הפועל בצורת נוכח), והמשפטים *"אתה עייפה" או *"אתה עייפים" אינם תקינים. באנגלית ההתאם במין ובמספר הוא מצומצם יותר, ולכן, למשל, המשפט "You are tired" יכול להתייחס באותה מידה לנמען שהוא זכר או נקבה, יחיד או רבים.
טעויות בהתאם

טעויות התאם קורות פעמים רבות בצירופי סמיכות. על מנת לשמור על התאם תקני יש להתאים את המין והמספר של גרעין הצירוף, שהוא בדרך כלל המילה הראשונה בצירוף הסמיכות, לפועל. לדוגמה: בני המשפחה הגיעו. עם זאת, לפי האקדמיה ללשון העברית, כאשר מדובר בצירופים שהרכיב הראשון מציין כמות (כַּמָּת) כל אחד משני הרכיבים יכול להיחשב כגרעין הצירוף, וניתן להתאים את הפועל הן לרכיב הראשון (הכַּמּת) הן לרכיב השני. לדוגמה: רוב תלמידי כיתה י'3 הגיעו (התאם לגרעין הצירוף המקורי – "תלמידי") או רוב תלמידי כיתה י'3 הגיע (התאם לצירוף הראשון – הכמת). יתר על כן, האקדמיה ללשון אף פסקה כי אין לפסול גם התאם לפי תוכן הצירוף. כך למשל במשפט "חצי המדינה טסו לחו"ל". במשפט זה הפועל אינו מתאים למילה 'חצי' (זכר) וגם לא למילה 'מדינה' (נקבה) אלא לתוכן הצירוף – אנשים (רבים).
פעמים רבות ניתן למצוא טעויות בהתאם כאשר המשפט פותח בנשוא, בעיקר במקרים שבהם הנשוא רחוק מהנושא, לדוגמה: "אמור להיות בבית הספר שביתה". כמו כן, ישנן טעויות התאם רבות במילים 'זה' ו'היה' ונטיותיהן, לדוגמה: "זה השיגרה שגורמת לכך", "לא היה תלבושת אחידה" וכדומה. גם המילה "איזה" משמשת פעמים רבות, בלשון הדיבור בעיקר, לנקבה וכך ישנה טעות בהתאם. לדוגמה: "באיזה שעה?" "באיזה תחנה לרדת?" ועוד. ברוב המקרים כאמור, הנטייה היא לפנות לצורת ה"זכר יחיד", במקום לצורה התקנית.
טעויות בהתאם > בשם המספר

על פי רוב בעברית, מוספית הריבוי של שמות עצם בזכר היא -ים (ספר-ספרים) ומוספית הריבוי של שמות עצם בנקבה היא -ות (צלחת-צלחות). אולם יש יוצאי דופן לא מעטים, קרי שמות בזכר שצורת הריבוי שלהם -ות (קיר-קירות) ושמות בנקבה שצורת הריבוי שלהם -ים (אבן-אבנים).
טעויות בשימוש בשם המספר, השכיחות ממילא בעברית מודרנית, גוברות בצירופים הכוללים שמות יוצאי דופן כנ"ל, כלומר דוברים מרבים להצמיד מספר בזכר לצורות בסיומת -ים (שלושה אבנים) ומספר בנקבה לצורות בסיומת -ות (חמש כיסאות). עולים חדשים וילדים הרוכשים את השפה טועים גם בהתאם של שמות התואר הנלווים לשמות אלה, כלומר מטים את התואר בזכר כששם התואר מסתיים ב-ים (אבנים יפים) ובנקבה כששם התואר מסתיים ב-ות (שולחנות יפות).
טעויות בהתאם > בצורן הזוגי

המין הדקדוקי של רוב צורות הזוגי בעברית (בעלות סיומת -‌ַיִם) הוא נקבה (בעיקר איברים בגוף): אוזניים, עיניים, רגליים, ציפורניים וכיוצא בזה. כתוצאה מכך, דוברי עברית מודרנית מתייחסים לשמות ממין זכר בעלי הסיומת -יים, כאל שמות ממין נקבה. בלבול זה אינו חל על אותם שמות בצורת היחיד (כלומר ללא הסיומת). כך, רבים אומרים: אופניים חדשות, משקפיים אופנתיות, מכנסיים יפות, מגפיים כבדות וכדומה, אבל בשום אופן לא: *אופן חדשה, *משקף אופנתית, *מכנס יפָה, *מגף כבדה.
ככל הנראה מסיבות סמנטיות, שמות עצם נוספים מהשדה הסמנטי של איברי הגוף ואביזרי לבוש הקשורים אליהם מקבלים יחס של נקבה אף על פי שאין להם סיומת של זוגי, כגון: סנדלים, כפכפים.
בלשון המקרא לעומת העברית החדשה

בלשון המקרא, מערכת המין היא קבועה למדי, ועד כמה שהמין הדקדוקי של המילה אינו נקבע על יסוד המין הטבעי, הרי הוא משתקף בסימנים החיצוניים. הוא הדין ביחס למספר. אולם, בגלל ההתפוררות שחלה במערכת המין והמספר בעברית החדשה, יש משום הכשרת הקרקע לערעור תוקף ההתאמה (התאמת הפועל ושם התואר לשם העצם וכו'); הלוואי יכול להינתק מן השם המוגדר על ידו, ואף שמות התואר יכולים להיות נסמכים הן לשמות והן לכינויי הקניין, שלא יבואו שני נסמכים מחוברים לפני סומך אחד; יידוע שם המספר במקום יידוע השם הספור ועוד. אף סדר המילים במשפט הפועלי בלשון ימינו שונה מהעברית הקלאסית: בלשון ימינו הסדר הרגיל הוא דווקא נושא – נשוא ומשלימיו, לעומת זאת, בעברית הקלאסית הסדר הוא: נשוא – נושא.
לקריאה נוספת

משה גושן-גוטשטיין, תחבירה ומילונה של הלשון העברית שבתחום השפעתה של הערבית, ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ו–2006
אורה (רודריג) שורצולד, פרקים בתולדות הלשון העברית: העברית בת-זמננו, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ד–1994, יחידות 9–10
הערות שוליים

↑  רוב האנשים הצביע או הצביעו – התאם תחבירי של כַּמָּת, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏25 במרץ 2010
↑  גושן־גוטשטיין, תשס"ו: עמ' 77
↑  גושן־גוטשטיין, תשס"ו: עמ' 29–30
↑  שורצולד, 1994: עמ' 117–118
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph436860