stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הישרדות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
הפקה > מעבר לזכיינית רשת

הסדרה הופקה על ידי חברת אבוט-רייף-המאירי עבור ערוץ 10 ובאוגוסט 2012, קנתה זכיינית רשת (לשעבר בערוץ 2), את זכויות השידור של התוכנית. מאז החל מאבק משפטי בין השניים על זכויות השידור והפקת התוכנית הופסקה למשך כמספר חודשים. אולם לאחר כשנתיים של מאבקים משפטיים, באוקטובר 2014 הודיע ערוץ 10 כי הוא מוותר על זכויות שידור התוכנית לטובת זכיינית ערוץ 2 רשת וכן הוא מושך את התביעה על זכויות שידור התוכנית. בנובמבר 2015 שודרה לראשונה התוכנית בערוץ 2, בעונתה השביעית, לאחר שהופקה עבור הזכיינית "רשת" ושודרה במסגרת שידוריה, לאחר העברת הבעלות על זכויות השידור לפורמט בארץ. בעונה זו גם הוחלפה חברת ההפקה של התוכנית. בעקבות מעבר האפיקים, התוכנית עברה ב-2019 לשידור ברשת 13. עונה זו הייתה הראשונה ששודרה אחרי המיזוג של "רשת" עם ערוץ עשר.
תוכניות נלוות

בהווה:
"הדו"ח היומי" (לעיתים גם בשם "הדו"ח היומי VIP" אך רק בעונות VIP) - תוכנית אירוח באולפן עם קובי מחט (בעבר גם עם יעל בר זוהר) ברשת 13, בה הוא מארח שורדים, מודחים, שורדי עבר ועוד מפורסמים. התוכנית משודרת מדי אחר הצהריים במהלך ימות השבוע.
"מהדורת השבט" - תוכנית אירוח באולפן עם קווין רובין (בעבר הנחו את התוכנית יעל בר זוהר, ירדן הראל, טילטיל וקובי מחט) ברשת 13, בה הוא מראיין את המודח של אותו פרק יחד עם שורדים נוספים. התוכנית משודרת מדי מוצ"ש לאחר שידור הפרק (בדר"כ פרק הדחה).
בעבר:
"שבוע הישרדות" (לעיתים כמהדורה של "הדו"ח היומי") - עלתה ב-2020 כתוכנית אירוח באולפן עם קובי מחט ברשת 13, בה הוא מארח שורדים, מודחים, שורדי עבר ועוד מפורסמים.
"מהדורה מיוחדת" - עלתה ב-2020, תוכנית שמשודרת מיד אחרי כל פרק של הישרדות שמשודר במוצאי שבת, ומסכם את מה שקרה השבוע בפרקים של התוכנית, בהנחיית יעל בר זוהר ובאירוח משתתפי העונה.
"וילת המודחים" / "וילת המושבעים" - בעבר שודרה בערוץ 2 של רשת, ולפני כן בערוץ 10, העוקבת אחר מה שמתרחש בחייהם של המודחים הטריים על האי כשהם מתגוררים ביחד בווילה מפנקת עד חזרתם לארץ. מהעונה ה-8 משודרת התוכנית באתר רשת. בעונת ה-VIP 2 הנחה את התוכנית השחקן והשורד לשעבר איתי תורג'מן. בעונת ה-VIP השלישית, הנחה את התכנית הנלווית רז ספני. התוכנית הנלווית חזרה בעונת ה-VIP הרביעית, אך ללא-הנחיה כלל.
"מהדורת השבט" - בשנים 2008–2010 שודרה בערוץ 10 תוכנית אולפן בהנחיית עדן הראל, בה סקרו אירועים מרכזיים ואירחו מתמודדים שהודחו.
"בלי חסינות" - עלתה ב-2017 בערוץ 2 של רשת, תוכנית אולפן בהנחייתו של מושיק גלאמין לצד משתתפים נוספים מהעונה הקודמת (טיטי איינאו ושמעון אמסלם) בנוסף לאורח מיוחד מדי תוכנית. בתוכנית מנתחים את מהלך השבוע בהישרדות ובסוף התוכנית משדרת קטע הצצה בלעדי לתוכנית הבאה + חסינות עד הבית. לאחר עונה זו התוכנית לא חזרה לשידור.
"הסודות של הישרדות" - סדרת רשת, בעונה השביעית. מיני פרקים מיוחדים בהם המנחה גיא זו-ארץ משתף את הקהל בחוויותיו מאחורי הקלעים על האי ועל התנאים שבהם חיים במהלך הצילומים.
"משפחה שורדת" - בעונת ה-VIP 2 ו-VIP 3 שודרה תוכנית ראיונות בהנחיית יעל בר-זוהר, בת זוגו של מנחה התוכנית גיא זו-ארץ, עם משפחתם של המשתתפים בתוכנית על החוויות שלהם בזמן צילומי התוכנית, הנערכת בבתי המשתתפים. התוכנית לא הופיעה בעונת ה-VIP הרביעית.
ראו גם

המשימה: אמזונס
הישרדות (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)
הערות שוליים

↑  יערה יעקב, הפתעה: "הישרדות" עוברת לערוץ 2, באתר ynet, 5 באוגוסט 2012
↑  רועי ברק, ‏רשת: "הישרדות" עוברת לערוץ 2; ערוץ 10: ניפגש בביהמ"ש, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2012
↑  רן בוקר, פרסום ראשון: תוכנית הריאליטי "הישרדות" עוברת סופית לערוץ 2, באתר ynet, 29 באוקטובר 2014
↑  דוד אברהם‏, סופי: "הישרדות" לא תשודר בערוץ 10, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2014
↑  רז ישראלי , צאנס שני ואחרון: הישרדות ישראל היא בושה, באתר nrg‏, 2 בנובמבר 2015
↑  רן בוקר, החוזה של "הישרדות" נחשף: מיליון ש' קנס על פרישה ללא אישור, טיסה במחלקת תיירים, באתר ynet, 17 בנובמבר 2015
| הישרדות |
| --- | --- | --- |
| מנחה | גיא זו-ארץ (2007–) |  |
| עונות | 2007–2008: האיים הקריביים • 2008–2009: איי הפנינה • 2009: הפיליפינים • 2010: אולסטארס • 2011: איי קמרינס • 2012: VIP • הונדורס • 2017: פאלאוון • 2019: VIP‏ 2 • 2020: VIP‏ 3 • 2021: VIP‏ 4 • 2022–2023: מנילה • 2024 הישרדות באש ובמים |  |
| זוכים | נעמה קסרי (האיים הקריביים) • אריק אלפר (איי הפנינה) • שי אראל (הפיליפינים) • נתן בשבקין (אולסטארס) • אירית רחמים-בסיס (איי קמרינס) • איתי שגב (VIP) • לירון (טילטיל) אורפלי (הונדורס) • ענבר פיניאבסקי-בסון (פאלאוון)  • ג'ובאני רוסו (VIP 2) • אסי בוזגלו (VIP 3) • אלה אייבינדר (VIP 4) • אלית מוסאיוף (מנילה) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 - נולד לרקוד | פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה - תוכנית מציאות  2008 - הישרדות 10 | הבא: 2009 - האח הגדול |
יצאת צדיק

| --- | --- |

לוגו התוכנית בעונות הראשונות שלה
 סוגה:  תוכנית מציאות
 יוצרים:  חיים הכט 
 בימוי:  ליאור שפר (עונות 2–4)
 מנחים:  חיים הכט (עונות 1–6)   חיים אתגר (עונה 7–)
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  9
 מספר פרקים:  64 
 הפקה
 חברת הפקה:  קשת
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (קשת) (עונות 1-5) קשת 12 (עונה 6–)
 תקופת שידור מקורית:  16 בדצמבר 2003 – הווה
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"יצאת צדיק" היא תוכנית מציאות ישראלית מסוגת המצלמה הנסתרת, בהנחיית חיים אתגר ששודרה בעבר במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, והחל מ-10 בינואר 2018 משודרת בקשת 12. במשך שש עונות הנחה חיים הכט את התוכנית, ומאז 2019 מנחה את התוכנית חיים אתגר.
פורמט

בכל פרק בתוכן בוחן חיים אתגר (ולפניו חיים הכט) את אמינותם של מספר בעלי מקצוע השייכים לתחום מסוים, כגון מכונאי רכב וחשמלאים. התוכנית נערכה בשיטת המצלמה הנסתרת: שחקן מטעם התוכנית נשלח לקבל את שירותיו של בעל המקצוע הנחקר, וחיים אתגר עוקב אחרי השירות הניתן מהאולפן, יחד עם מומחה בתחום. המומחה באולפן עוזר לחיים אתגר ולצופים לחשוף האם בעל המקצוע נוהג ביושר או שמא הוא מרמה את הלקוח המדומה.
בסוף כל פרק הוצגה רשימת בעלי המקצוע אשר "יצאו צדיקים" והם קיבלו כפרס פרסום מוגדל במדריך דפי זהב.
החל מהעונה השישית, חיים הכט (ולאחריו אתגר), נפגש עם הטכנאים אשר התנהגו בחוסר יושרה ומתעמת איתם.
החל מהעונה התשיעית, בסוף כל פרק חיים אתגר מפתיע בשידור חי את אחד הצדיקים שגם תורם לקהילה ומעניק לו את המדליה.
היסטוריה

שידור התוכנית החל בסוף 2003, ברצועת הפריים טיים בשעה שמונה וחצי בערב. פרק הפתיחה רשם מדרוג של 25.8%, ומאז שמרה הסדרה בעקביות על מדרוג גבוה.
העונה השנייה של "יצאת צדיק" הייתה לאחת מעשר התוכניות הנצפות ביותר לשנת 2005 ולשנת 2006 (שודרה בין נובמבר 2005 לפברואר 2006) עם ממוצע של 25.7% ו-570 אלף צופים בממוצע בפרק. כ-2.5 מיליון צופים נחשפו לעונה.
ביולי 2012 עלתה עונה שלישית.
ביוני 2014 עלתה עונה רביעית וכללה 10 פרקים.
ביוני 2015 עלתה עונה חמישית, וכללה 10 פרקים.
בנובמבר 2012, נמכר פורמט הסדרה לשידור בשוודיה, פינלנד ודנמרק.
ב-10 בינואר 2018, עלתה העונה השישית והאחרונה בהנחיית חיים הכט, לאחר שבמרץ 2018 הודיע הכט כי הוא פורש מהנחיית התוכנית לאחר 14 שנה. ב-2 באוקטובר 2018 שודרה התוכנית האחרונה בהנחייתו.
בנוסף, חל מהעונה השישית של הסדרה, נוהגת ההפקה להזמין באופן יזום טכנאים לצורך בדיקתם וחשיפתם, לאחר שמצטברות במערכת תלונות רבות עליהן.
ב-21 באפריל 2019 פורסם כי חיים אתגר נבחר להנחיית התוכנית במקום חיים הכט.
העונה השביעית לתוכנית והראשונה בהנחיית חיים אתגר, עלתה לשידור ב-20 ביוני 2019. ב-9 בספטמבר 2020 עלתה לשידור העונה השמינית לתוכנית והשנייה בהגשת אתגר.
העונה התשיעית לתוכנית עלתה לשידור בדצמבר 2021 בהנחיית אתגר.
ב- 6 במאי 2023 שודר פרק מיוחד של יצאת צדיק לרגל עונת העשור של התכנית. בפרק זה השתתפו לצד חיים אתגר גם חיים הכט ורפי גינת. בפרק זה הראו אתגר, הכט וגינת את הנוכלים הידועים ביותר לשימצה שהופיעו בתוכנית לאורך השנים.
תביעות משפטיות

ביוני 2004 הגיש טכנאי מדיחי כלים תביעת דיבה בסך 350 אלף שקל נגד התוכנית. בית המשפט קבע כי הפרסום אכן מהווה לשון הרע, אולם לנתבעים עומדת הגנת אמת בפרסום. בנוסף נמתחה ביקורת על התוכנית, שהציגה כביכול מדיח "מיד ראשונה" שמצב פעולתו מצוין, למרות שהיה מכשיר ישן, בן 16 שנה, שנרכש תמורת 250 שקלים.
ביוני 2015 נעצרו משתתפי "יצאת צדיק" שהפלילו את עצמם בשידור בהעלמת מס. הם גם צולמו בעת שעשקו קשישים במסגרת עבודתם. ביוני 2017 הוגשו נגדם כתבי אישום.
במאי 2018 תבע מוסך פיצוי של 420 אלף שקל בגין לשון הרע, לאחר שלטענתו קטע בן דקות ספורות בתוכנית הוביל לפגיעה קשה בפעילות המוסך. בעקבות הסדר פשרה, קשת הסירה את האזכורים.
פרודיות

התוכנית "יצאת צדיק" קיבלה מספר פרודיות בתוכנית הסטירה "היהודים באים", בהם חיים הכט מגולם על ידי יניב ביטון. התוכנית הראשונה מתארת את פרשת מהפכת סדום ועמורה, בה לוט נבחן כביכול על היותו צדיק. תוכנית נוספת מהווה פרודיה על תוכנית חשיפת אינסטלטורים נוכלים ובסופה האינסטלטור המוזמן נסקל באבנים על כך שנגע באישה בנידה.
הקומיקאי יוסי גבני הציג פרודיה בשם "יצאת סדיסט" היורדת על המונופולים בישראל.
ב-2014 הוציאו שרוטונים פרסומת פרודיה בשם "יצאת מעיק" שצוחקת על התוכנית.
גם אדיר מילר הרבה לחקות את הכט בתוכניתו ערב אדיר.
הערות שוליים

↑   אריאנה מלמד, הפרידה מחיים הכט: מופע אגומניאקי ספוג בבייגלה חם, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2018
↑   אריאנה מלמד, "יצאת צדיק": חיים (הכט), אין לך יורש, באתר הארץ, 21 ביוני 2019
↑  יצאת צדיק, ‏"זה הציף והקפיץ מצוקות שלא בהכרח קשורות בתיקונים", באתר ‏מאקו‏, 16 בינואר 2022
↑  רוגל אלפר, הגזמה פראית, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2003
↑  אביבה קרול, ‏רייטינג: הסדרה "יצאת צדיק" של קשת גברה אפילו על מהדורת חדשות מיוחדת, באתר גלובס, 22 בדצמבר 2003
↑  רועי ברק, ‏"יצאת צדיק" בראש הטבלה, באתר גלובס, 29 ביולי 2012
רועי ברק, ‏חיים הכט ממשיך לחפש: "יצאת צדיק" במקום הראשון, באתר גלובס, 12 באוגוסט 2012
↑  דוד אברהם‏, נדחתה עתירה נגד שידור "יצאת צדיק", התוכנית תעלה בחודש הבא, באתר וואלה, 25 ביוני 2012
↑  ספיר יעקב, עכבר העיר , השבוע בטלוויזיה: הפרלמנט של שאולי מקבל חיים חדשים, באתר הארץ, 8 ביולי 2012
↑  רועי גולדנברג, ‏עוד הישג לקשת: "יצאת צדיק" נמכרה לשבדיה, פינלנד ודנמרק, באתר גלובס, 1 בנובמבר 2012
↑  רן בוקר, אחרי 14 שנה: חיים הכט עוזב את "יצאת צדיק", באתר ynet, 14 במרץ 2018
↑  נדב מנוחין‏, תנו לסאנשיין יד: המורשת של "יצאת צדיק" חלחלה עמוק לדנ"א הישראלי, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2018
↑  חיים אתגר יוביל את התוכנית "יצאת צדיק", באתר ‏מאקו‏, 21 באפריל 2019
↑  יצחק דנון, ‏טכנאי מדיחי כלים תובע 350 אלף שקל מ"יצאת צדיק", באתר גלובס, 22 ביוני 2004
↑  נועם שרביט, ‏ביהמ"ש: חיים הכט ו"יצאת צדיק" נכשלו בגילוי נאות, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2007
↑  אלה לוי-וינריב, ‏משתתפי "יצאת צדיק" הפלילו עצמם בשידור בהעלמת מס, באתר גלובס, 8 ביוני 2015
↑  אלה לוי-וינריב, ‏עוקץ האינסטלטורים: כתבי אישום בגין עושק, מירמה ועבירות מס, באתר גלובס, 28 ביוני 2017
↑  יונתן כיתאין, ‏תביעה נגד "יצאת צדיק": "התוכנית גרמה למוסך נזק אדיר", באתר גלובס, 23 במאי 2018
↑  אורן פרסיקו, בעקבות תביעה: קשת 12 מסירה מהרשת פרק בתוכנית "יצאת צדיק", באתר העין השביעית, 12 בנובמבר 2018
↑  היהודים באים - לוט יוצא צדיק בסדום, אתר יו-טיוב
↑  היהודים באים - יצאת צדיק בסדום, אתר יו-טיוב
↑  יצאת סדיסט - יוסי גבני, נבדק ב-2021-12-30
↑  יצאת מעיק, נבדק ב-2021-12-30
ריצ'רד גוטהייל

| --- | --- |

ריצ'רד גוטהייל, 1935
 לידה:  13 באוקטובר 1862 מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 במאי 1936 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר של קולומביה 
 מעסיק:  אוניברסיטת קולומביה, ספריית העיר ניו יורק 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
ריצ'רד ג'יימס הוריישיו גוֹטְהייל (Richard James Horatio Gottheil;‏ 13 באוקטובר 1862, מנצ'סטר – 22 במאי 1936, ניו יורק) היה סמיטולוג (חוקר שפות שמיות) ומזרחן יהודי אמריקאי מוערך, פרופסור לספרות חז"ל, מנהיג ציוני, נשיאהּ הראשון של הפדרציה של ציוני אמריקה, והאב המייסד של אחוות הסטודנטים היהודית הראשונה בארצות הברית, אחוות "זטא בטא טאו" (1898).
קורות חיים

ריצ'רד גוטהייל נולד במנצ'סטר שבאנגליה, בן לרב ד"ר גוסטב גוטהייל (1827–1903) – יהודי גרמני יליד העיר פּוֹזֶן (כיום פוזנן), בירת הדוכסות הגדולה של פוזן שבשליטת ממלכת פרוסיה, תלמידם של הרב ד"ר שמואל הולדהיים, שלמד גם תחת ד"ר יום-טוב ליפמן צונץ ומשה שטיינשניידר – אשר הגיע ב-1860 מברלין למנצ'סטר לבקשת הקהילה הרפורמית של העיר, ושימש רב הקהילה במשך 13 השנים הבאות. ב-1873, כשהיה ריצ'רד גוטהייל בן 11, היגרה המשפחה לארצות הברית, לאחר שאביו נבחר לרשת את מקומו של הרב ד"ר ג'יימס קוֹפֶּל גוּטהיים כעוזרו ("רב שני" – מטיף בשפה האנגלית) של ד"ר שמואל אדלר, הרב הראשון של בית הכנסת הרפורמי הגדול ביותר בניו יורק, בית הכנסת עמנו-אל.
גוטהייל הצעיר סיים תואר ראשון בקולג' קולומביה שבניו יורק ב-1881, ולאחר מכן נסע ללמוד באירופה, ובשנת 1886 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג על עבודה פילולוגית (Mâr Eliâ of Ṣóbhâ: A treatise on Syriac grammar). באותה שנה התמנה לפרופסור לספרות חז"ל באוניברסיטת קולומביה. משנת 1896 ניהל את מחלקת המזרחנות של ספריית העיר ניו יורק.
מ-1898 עד 1904 שימש גוטהייל כנשיא הפדרציה של ציוני אמריקה, ועבד עם הרב ד"ר סטיבן שמואל וייז ויעקב דה האז כמזכירי הארגון. על אף שביקש לשוב לחיי האקדמיה השקטים, השתתף גוטהייל בקונגרס הציוני השני בבזל, וקשר קשרים עם תאודור הרצל ומקס נורדאו. לואי ליפסקי מספר בזיכרונותיו שגוטהייל "הרחיק עצמו מפרסום... שנא לנהל ישיבות, לא התעניין כלל בעניינים פרוצדורליים וחש מבוכה לנוכח טקסים שהיה עליו לקחת בהם חלק. [...] הוא הרגיש שמעמדו כפרופסור מוכתם כתוצאה מהיותו נשיא של ארגון תעמולתי. [...] הוא הגביל את נאומיו באספות הציוניות לנושאים ההכרחיים, מדבר קצרות. מעמדו הלך וגירה את עצביו, במיוחד כאשר לא נראתה התקדמות כלשהי בעניינים המעשיים של הפדרציה הציונית." לאחר מכן נעלם גוטהייל למעשה מהתנועה הציונית לשארית חייו; הוא הוסיף לכתוב ולתמוך במאמצים הציוניים, אך לא לקח על עצמו עוד תפקידי הנהגה.
החל משנת 1901 היה גוטהייל אחר מעורכי האנציקלופדיה היהודית. בשנת 1905 הגיע לביקור פרטי בארץ ישראל.
אחרי שנת 1904 כיהן גוטהייל כסגן-נשיא החברה ההיסטורית היהודית האמריקאית (American Jewish Historical Society,‏ AJHS) הוא כתב מאמרים עיתונאיים רבים בסוגיות של יהדות ומזרחנות. בנוסף, ערך את ה-Columbia University Oriental Series ואת ה-Semitic Study Series.
בנובמבר 1909 הוא הגיע לירושלים לשנה לעמוד בראש בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
גוטהייל נישא בספטמבר 1891 לאֶמה ר' לאון, אלמנה ולה שני בנים. לזוג לא נולדו ילדים.
ארכיונו שמור בספריה הלאומית בירושלים.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חיים ווייצמאן און ריטשארד גאטהייל, "וואס איז ציוניזם?: צוויי קאפיטלען פון ציוניזם און די אידישע צוקונפט", לונדון: ציוניסטישע ארגאניזאציע, תרע"ח. (ביידיש) (ספרון)
Mâr Eliâ of Ṣóbhâ: A treatise on Syriac grammar',' edited and translated by Richard J. H. Gottheil, Leipzig: Drugulin, Oriental-Printer, 1886 (דיסרטציה); הוצאה כספר: Berlin / London / New York 1887.
A selection from the Syriac Julian romance, ed. with a complete glossary in English and German by Richard J. H. Gottheil, Leiden: Brill, 1906 (Semitic study series; 7) [מהדורה נוספת: Leiden: Brill, 1969].
Zionism, Philadelphia: The Jewish Publ. Society of America, 1914.
Palestine, New York: Carnegie Endowment for Internat. Peace, 1919.
Fragments from the Cairo Genizah in the Freer Collection, New York [u.a.]: Macmillan, 1927.
לקריאה נוספת

Pierre Ferrand, 'The Gottheils, pioneer American Zionists,' Midstream 42,7 (1996), 12-16.
ביבליוגרפיה:
Ida A. Pratt, 'Selected bibliography of R.J.H. Gottheil,' Journal of the American Oriental Society 56,4 (1936), 480-489.
הערות שוליים

↑  חדשות, השקפה, 19 במאי 1904
↑  השבוע - יפו, השקפה, 3 במרץ 1905
↑  מכתבים מארץ ישראל, הצפירה, 20 במרץ 1905
↑  נחלתנו הרוחנית, הצבי, 15 בנובמבר 1909
↑  An Inventory to the Richard J. H. Gottheil Papers,‏ American Jewish Archives (באנגלית)
↑  ארכיון ריצ'רד גוטהייל, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261803205171  PLWABN: 9810662235405606  BIBSYS: 57768  BnF: cb13613870x (data)  CiNii: DA12928551  GND: 116793937  ISNI: 0000 0000 8342 3578  LCCN: nr93042434  NLA: 35136809  NLG: 140539  NTA: 073316377  RERO: 02-A011267243  SNAC: w6d50spr  SUDOC: 055842747  TDVİA: gottheil-richard-james-horatio  Trove: 838118  VcBA: 495/160951  VIAF: 24776662   WorldCat (עם VIAF): 24776662
מבצע אייל שחור

| חלק ממלחמת פוקלנד |
| --- | --- |

 תאריך:  1982 
 מקום:  איי פוקלנד 
 סוג:  מבצע צבאי, תקיפה אווירית 
 
מלחמת פוקלנד, בסיסים ומרחקים
מפת אזור העיר סטנלי ושדה התעופה (המטרה)
מבצעי אייל שחור (באנגלית: Black Buck) היו שבעה מבצעים, מהם יצאו לפועל חמישה, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982. מטרתם הייתה תקיפת שדה התעופה בעיר פורט סטנלי שבאיי פוקלנד וההגנות סביבו, שנתפסו בידי צבא ארגנטינה בפלישתם ב-2 באפריל 1982. היו אלו משימות הפצצה ארוכות טווח שבוצעו על ידי מפציצי אוורו וולקן של חיל האוויר המלכותי הבריטי מכנף וודינגטון (RAF Waddington) (אנ') במזרח אנגליה. המשימות כללו מטוסים מטייסות מס' 44 (אנ')‏, 50 (אנ') ו-101 (אנ') כנגד עמדות ארגנטינאיות באיי פוקלנד. הטיסות תוכננו להתבצע מבסיס חה"א הבריטי באי אסנשן (בעבר נקרא גם Wideawake), קרוב לקו המשווה, וכללו טיסה למרחק של כמעט 7,000 מיילים ימיים (12,500 ק"מ) במשך 16 שעות, הלוך ושוב.
הגיחות נחשבו למשימות ההפצצה הארוכות ביותר בהיסטוריה עד לאותה תקופה. שיא זה נשבר בהפצצות B-52 של חיל האוויר האמריקאי בעיראק במהלך "סופה במדבר" ב-1991.
כמו כן, הייתה זו הפעם היחידה בה השתתפו מטוסי הוולקן בפעילות מלחמתית בכל 28 שנות השירות שלהם בחיל האוויר המלכותי.
מפציצי הוולקן תוכננו לביצוע משימות לטווח בינוני באירופה, ולא למשימות ארוכות טווח כמו הפצצת איי פוקלנד. כדי לבצע משימה כזו נדרשו המפציצים למספר תדלוקים באוויר. מטוסי התדלוק של חיל האוויר המלכותי היו מפציצים מדגם הנדלי פייג' ויקטור שהוסבו לתפקיד זה. עם זאת, למטוסי הוויקטור היה טווח דומה, כך שגם הם נזקקו לתדלוק באוויר. על פי התכנון נדרשו אחד עשר מטוסי תדלוק לשני וולקנים (המטוס המבצע את המשימה ומטוס משני, לגיבוי), מאמץ לוגיסטי לא פשוט שכן כל המטוסים נאלצו להמריא ממסלול יחיד. הוולקנים היו יכולים לשאת עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (450 ק"ג) בתא פנימי, או שניים עד ארבעה טילים נגד מכ"ם "AGM-45 שרייק", שנשאו חיצונית.
שלוש מתוך חמש התקיפות שבוצעו לבסוף היו נגד מסלול ההמראה והמתקנים המבצעיים של שדה התעופה סטנלי, ואילו השתיים האחרות היו משימות בהן שוגרו טילי "שרייק" נגד מכ"ם וסטינגהאוס AN/TPS-43, מכ"ם תלת-ממדי ארוך טווח, באזור פורט סטנלי. טילי ה"שרייק" פגעו בשניים ממכ"מי בקרת האש המשניים, שהוחלפו במהרה, וגרמו לכמה נפגעים בקרב הצוות הארגנטינאי. וולקן אחד כמעט אבד כאשר מחסור בדלק אילץ אותו לנחות בברזיל.
ההפצצות גרמו נזק מזערי למסלול ולמכ"מים, שתוקן במהירות. על המסלול נוצר מכתש בודד, שמנע שימוש מטוסי סילון בשדה התעופה. עם זאת, צוות הקרקע הארגנטינאי תיקן את המסלול תוך עשרים וארבע שעות, לרמת איכות המתאימה לתובלות C-130 הרקולס. הבריטים היו מודעים לכך שהמסלול נותר בשימוש.
מקורות מסוימים, שהוסברו כתעמולה לאחר המלחמה, טענו כי פשיטות הוולקן השפיעו על ארגנטינה להעביר חלק ממטוסי הקרב שלהם כמו המיראז' III מדרום ארגנטינה לאזור בואנוס איירס כהגנה. אפקט זה אבד כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יתקפו את בסיסי חיל האוויר הארגנטינאי ביבשת עצמה. נטען גם כי משימות אלו בוצעו בשל לחץ של חיל האוויר המלכותי, שרצה להראות את יכולתו, על רקע הקיצוצים הכבדים שבוצעו בתקציבם של הכוחות המזוינים של בריטניה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ההנחה היא כי חיל האוויר הציע לפעול בסכסוך כדי למנוע קיצוצים נוספים.
רקע

בשנות ה-50 הקימו הבריטים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי ובו שירתו שלושה דגמים של מטוסי הפצצה מדגם V (אנ'). בשנת 1964 כלל הכוח המדובר 50 מטוסי ויקרס ואליאנט (אנ'), 39 מטוסי הנדלי פייג' ויקטור (אנ') ו-70 מטוסי אוורו וולקן.
איום היחוס של משרד ההגנה הבריטי בראשית שנות ה-80 התמקד בפעילות מול ברית המועצות. עם זאת, פעמיים בשנה סקרו ראשי מטות ההגנה אזורים אחרים של עימות אפשרי ברחבי העולם, כולל איי פוקלנד. ההנחה הכללית הייתה שאיי פוקלנד לא ניתנים להגנה. שדה התעופה הצבאי הבריטי הקרוב ביותר היה באי אסנשן, שטח בריטי באוקיינוס האטלנטי, לא רחוק מקו המשווה, שבו מסלול יחיד של כ-3,000 מטרים. האי נמצא במרחק 3,700 מיילים ימיים (6,900 ק"מ) מבריטניה ו-3,300 מיילים ימיים (6,100 ק"מ) מאיי פוקלנד. ללא מטוסים שמסוגלים לחצות את המרחק הרב, לא היה חיל האוויר יכול לתכנן ביצוע פעולות בדרום האקיינוס האטלנטי. נקבע כי הפעילות בדרום האוקיינוס האטלנטי תתבצע על ידי הצי והצבא הבריטי, משימות חיל האוויר הוגבלו למטוסי הסיור הימיים הוקר סידלי נמרוד ותמיכה לוגיסטית בבסיס אסנשן על ידי מטוסי תובלה ויקרס VC10(אנ') ומטוסי הרקולס.
במרץ 1982 נפרצו קודי תקשורת ארגנטינאים והתגבשה התרעה מודיעינית על פעילות ארגנטינאית בדרום האוקיינוס האטלנטי. חיל האוויר החל לבחון האם ניתן לבצע פעולות ארוכות טווח עם מפציצי וולקן באמצעות תדלוק אווירי. בשנת 1961 הצליח מטוס וולקן לבצע טיסה ישירה, ללא נחיתות ביניים, מבריטניה לבסיס ריצ'מונד ליד סידני באוסטרליה, מרחק גדול בהרבה, אך היה זה עם מטוסי תדלוק אווירי שהוצבו מראש לאורך המסלול, דבר שלא ניתן יהיה לעשות מאסנשן. בשלב זה לא סומנו עדיין יעדים באיי פוקלנד או בארגנטינה.
לאחר פלישת ארגנטינה לאיי פוקלנד ב-2 באפריל 1982, החליטה ממשלת בריטניה לכבוש אותם מחדש.
רקע > מטוסי תדלוק ויקטור

משימות ארוכות טווח היו תלויות לחלוטין בצי מטוסי התדלוק ויקטור K2 של חיל האוויר המלכותי. במקור נבנו 34 מטוסי ויקטור, כמפציצים; 24 מתוכם הוסבו בהמשך מטוסי תדלוק. אחד מהם אבד בתאונה ב-28 בספטמבר 1976, כך שבאפריל 1982 עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי 23 מטוסי תדלוק בלבד; תשעה מטוסי VC10 היו בתהליך הסבה לתדלוק, אך ההסבה הראשונה לא הושלמה עד 22 ביוני. מתוך ה-23, שנים עשר הוקצו לטייסת מס' 55 ואחד עשר לטייסת מס' 57.
צוותי המטוסים היו מאומנים היטב לתפקידם, שכן גם בעת שלום נעשה שימוש נרחב במטוסי התדלוק לצורך תדלוק מטוסי קרב שהוזנקו ליירוט מפציצים של ברית המועצות שחדרו למרחב אווירי הבריטי, לעיתים בקצב של חמש פעמים בשבוע. עם זאת, טיסות ארוכות טווח מעל האוקיינוס האטלנטי הדרומי הצריכו שדרוגים לציוד הניווט של מטוסי הוויקטור, בעיקר התקנת מערכת ניווט אינרציאלית של חברת "דלקו" (אנ') ומערכת הניווט "אומגה" (אנ') גם מטוסי התדלוק עצמם היו ניתנים לתדלוק בטיסה.
חמשת מטוסי הוויקטור הראשונים פרסו לאסנשן ב־18 באפריל. למחרת הגיעו ארבעה נוספים ובסוף החודש הגיעו שישה נוספים. כך הגיע כוח המתדלקים לארבעה עשר, לאחר שאחד חזר לבריטניה ב-26 באפריל. כל אחד מהמטוסים תודלק באוויר על ידי ויקטור אחר לפני שעזב את המרחב האווירי בבריטניה. משימות התדלוק השוטפות שלהם הועברו למטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר של חיל האוויר האמריקאי. מפקד בסיס מרהאם, מפקד להק (Group Captain) פרייס, הוצב באסנשן והיה לקצין הבריטי הבכיר שם. מפקד כנף (Wing Commander) מוריס-ג'ונס קיבל את הפיקוד על פריסת מטוסי הוויקטור באסנשן עד 22 באפריל, אז הוחלף על ידי מפקד כנף באומן, מפקד טייסת מס' 57.
המבצעים ארוכי הטווח הראשונים כללו שימוש במטוסי ויקטור לסיור באזור סביב איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, לקראת מבצע כיבושם מחדש על ידי כוח בריטי, מבצע שנקרא מבצע פרקיט (אנ') ב-25 באפריל. ב-20 באפריל, בשעה 0400Z המריא מטוס ויקטור מאסנשן, בפיקוד מפקד הטייסת אליוט. המטוס לווה בארבעה מטוסי תדלוק לטובת הטיסה הלוך, וארבעה מתדלקים נוספים פעלו לתדלוק הטיסה בחזרה. שתי משימות סיור נוספות לאזור ג'ורג'יה הדרומית בוצעו ב־22/23 באפריל וב־24/25 באפריל. משימות אלה הדגימו את יכולת מתדלקי הוויקטור, שטסו מאסנשן, לתמוך בפעולות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
רקע > מטוסי הפצצה וולקן

הוולקן היה האחרון מבין מפציצי ה-V הבריטים שהיו בשימוש מבצעי להפצצה, אך במרץ 1982 נותרו שלוש טייסות פעילות בלבד: 44, 50 ו-101. טייסות אלו אמורות היו להתפרק עד ל-1 ביולי 1982. בסיסן היה בוודינגטון, ומשימותיהן היו אמורות להיות מבצעי תקיפה גרעינית כנגד ברית המועצות, במסגרת תוכנית המלחמה של נאט"ו. המשימות לא היו אמורות להסתייע בתדלוק אווירי, והטייסים לא היו מתורגלים במשימה זו. בנוסף, הטייסים היו מאומנים בהפצצה גרעינית, השונה מהפצצה קונבנציונלית, שגם בה לא היו מתורגלים. ב-11 באפריל ביקש אדמירל משנה סנדי וודוורד (לימים אדמירל), מפקד קבוצת נושאות המטוסים שהפליגה דרומה, המלצה על מטרות לתקיפה באיי פוקלנד. בקשתו הביאה לבחינה מחודשת של האפשרות לתקיפות באמצעות הוולקנים. אפשרות לתקיפות על שדות תעופה ונמלים בארגנטינה נדחו כפרובוקטיביות ולא סביר היה שיניבו תוצאות ראויות. ראש מטה האוויר, מרשל אוויר ראשי סר מייקל ביטהאם (אנ'), טען כי האיום בהפצצות וולקן יביא את הארגנטינאים להחזיק מטוסי קרב בצפון ארגנטינה.
התכנונים התמזגו בסופו של דבר לתקיפת שדה התעופה פורט סטנלי. ההתלבטות הייתה לגבי הכדאיות. בתחילה הציע בטהאם לתקוף עם וולקן יחיד שיטיל שבע פצצות של 450 ק"ג. מטען זה ימזער את דרישות התדלוק האווירי למינימום. עם זאת, בדיקות שנערכו במטווח ההפצצה של האי גרווי (סקוטלנד) הצביעו על כך ששבע פצצות לא יספיקו, אך למטען מלא של עשרים ואחת פצצות תהיה סבירות של 90 אחוז ליצור מכתש אחד במסלול ההמראה, וסיכוי של 75 אחוז ליצור שני מכתשים. ההפצצה הייתה צפויה גם לגרום לנזק למטוסים שחונים בסמוך. כדי למזער את הסכנה מתותחי נ"מ וטילים נגד מטוסים הועדפה האפשרות לבצע את הפשיטות בלילה, רצוי במזג אוויר גרוע. ההנחה הייתה שגם גרימת נזק לאזור שמסביב למסלול, כולל למטוסים חונים, יצדיק את הביצוע. בעוד אנשי הצבא היו משוכנעים שהמבצע אפשרי ויש סיכוי טוב להצלחה, האזרחים במשרד הביטחון לא היו כה בטוחים, והיו גם היבטים מדיניים לגבי המראות למטרות תקיפה מבסיס אסנשן שכן הבסיס היה משותף גם לארצות הברית. עם זאת, בהתייעצות עם מחלקת המדינה של ארצות הברית לא עלתה התנגדות. הסמכות להמשיך במבצע, בשם הקוד Black Buck - אייל שחור, ניתנה על ידי קבינט המלחמה ב־27 באפריל.
החלק השנוי ביותר במחלוקת בתוכנית היה מעורבותם של מטוסי ההרייר מכוח המשימה של וודוורד. אחת הסיבות לשימוש במטוסי וולקן הייתה להשאיר למטוסי ההרייר הימי של כוח המשימה את משימת הגנת הצי הבריטי, אך התוכנית חייבה אותם לערוך טיסת צילום באור יום מעל שדה התעופה להערכת נזק. אדמירל דרק רפל הציע להשתמש במטוסי ההרייר לתקיפת מכ"מי שדה התעופה לפני תקיפת הוולקן ובנוסף לבצע גיחת צילום לאחריה. ב-29 באפריל נמסר לוודוורד כי מבצע אייל שחור (תקיפת הוולקן) יבוצע ב-0700Z, ועליו להוציא את גיחת הצילום מייד לאחר מכן. וודוורד שידר שאם גיחת הצילום חיונית לביצוע "בלאק באק", הרי שהמלצתו היא לבטל את המבצע. למחרת נמסר לו כי "בלאק באק" אושר, וגיחת הצילום נדרשת לא רק לצורך הערכת נזק, אלא גם להפריך את הטענות הארגנטינאיות על הפצצה ללא הבחנה.