stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברק פלדמן

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1972 (בן 52) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 שפה מועדפת:  עברית 
 מספר צאצאים:  2 
 barakfeldman.com
 
ברק פלדמן (נולד ב-27 ביולי 1972) הוא פזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה

פלדמן גדל בעומר. הוא מהנדס אלקטרוניקה.
את שיריו הראשונים פרסם באתר האינטרנט "במה חדשה", המאפשר ליוצרים להציג את יצירותיהם באופן עצמאי ללא תיווך.
דרך "במה חדשה" הכיר פלדמן לראשונה את המוזיקאי יוני בלוך, לאחר שהאזין לשיריו באתר נוצר שיתוף הפעולה הראשון בין השניים. אחד השירים הראשונים שיצרו יחד היה "מכיר אותו", שאותו כתב פלדמן בתחילה כסיפור קצר. לאחר שקרא בלוך את הסיפור, פנה אל פלדמן בבקשה לעבד אותו לשיר. באלבומו הראשון של בלוך, "אולי זה אני" שיצא בשנת 2004, כתב פלדמן את רוב השירים, ובהם "התקף לב קטן", "נעים בחוץ", "מכיר אותו" ו"תפוזים". רובם פורסמו עוד קודם לכן בעיבודים שונים ב"במה חדשה".
במקביל חברו פלדמן ובלוך לזמרת אפרת גוש, שאותה הכיר בלוך כשחיפש זמרת ליווי לשיריו. אלבומה הראשון של גוש, "אפרת גוש", יצא בשנת 2005. למעט גרסת כיסוי לשירו של עמיר לב "פעם בחיים", כתב פלדמן את כל שירי האלבום, כולם ללחנים של בלוך. בין היתר התפרסמו בו השירים "תמיד כשאתה בא", "טוב לבד", "ג'ורג'יה" ו"מה שקרה". בשנת 2016 קיבל האלבום אלבום זהב.
בשנת 2007 יצא אלבומו השני של בלוך, "הרגלים רעים" בו היה פלדמן הכותב העיקרי, ובין היתר כתב את "אחריות", "נוף אחר" ו"סיבה לעזוב". באותה שנה הוציאה אפרת גוש את אלבומה השני, "הסליחה ואני", שעבורו כתב פלדמן מספר שירים, ובהם "לראות את האור" ו"כמו שזה היה".
בשנת 2008 יצא אלבומו השלישי של בלוך "על מי אני עובד", פלדמן היה הכותב העיקרי. במקביל יצא DVD המכיל קליפים לאחד עשר שירי האלבום המתאספים יחד לסרט אחד. פלדמן היה גם אחד מהתסריטאים של הקליפים לשירי האלבום.
במקביל כתב פלדמן שירים לאמנים נוספים בהם: גידי גוב, צביקה פיק, נינט טייב, מירי מסיקה, בועז מעודה, שלומי סרנגה, רוני דואני, עדי כהן, רז שמואלי ועוד. בין היתר כתב את שירי הפתיחה של תוכניות הטלוויזיה "מיכאלה" ("לעוף"), "השיר שלנו" ("עוד מעט"), "הפיג'מות" ("המסיבה של הפיג'מות" יחד עם אילן רוזנפלד), "פיק אפ" ("רחוק"), "דני הוליווד" ("כל מה שחלמת"), "על קצות האצבעות" ("מה שאני לא יודעת") ואת שיר הנושא של העונה הרביעית של "כוכב נולד", "כל כך הרבה שירים" ששר יהודה סעדו. פרט ל"לעוף", הלחין בלוך את כל השירים.
ברק כתב את השירים להצגה "פיטר פן - הקסם חוזר" שהועלתה בתיאטרון אורנה פורת בשילוב עם תיאטרון חיפה ולהצגה "זאב בודד" של תיאטרון אורנה פורת.
ב-2017 כתב ברק את השירים למחזה "Next stop" שמוצג בניו יורק, המחזה נכתב על ידי נגה מילשטיין ובבימויה של מילי אביטל ועוסק בגל ההגירה של ההיי-טקיסטים הישראלים לניו יורק.
ב-2016 הוציא את ספר שיריו הראשון, "אהבה זה החלק הקל".
ב-2017 הוציא פלדמן את אלבום הילדים הראשון שלו, "שקוף". את רוב השירים בתקליט הלחינה מוריה לוי, הוא הופק על ידי דניאלה בוס ועל השירה הופקדו כמה שמות מוכרים כמו אלון עדר, סיון טלמור, ליאורה יצחק, שילה פרבר.
החל מ-2013 מפרסם ברק את שיריו בדף הפייסבוק "ברק פלדמן - שירים" (לשעבר: "שירים קטנים") ולו מעל ל-44,000 עוקבים (נכון לפברואר 2018)
עמוד הפייסבוק של האלבום "שקוף", הוא מאגר מגוון של טקסטים מקוריים המגיעים מתוך נקודת מבטם של ילדים והורים ובו אפשר גם לשמוע שירים מולחנים ולצפות בקריאות משעשעות וקליפים אינטראקטיביים חדשניים.
ביוגרפיה > ייסוד חברת Eko

בשנת 2010 ייסד פלדמן, יחד עם המנכ"ל והמוזיקאי יוני בלוך וטל זובלסקי, את חברת האינטרנט "Eko" (עד 2018 נקראה "Interlude"). החברה ממוקמת בניו יורק ובישראל, ומעצבת, מפתחת ומשווקת פלטפורמה המאפשרת ללקוחות ליצור סרטוני וידאו אינטראקטיביים. בין השאר יכולים יוצרים להפיק וידאו קליפ לשיר, שבו הצופים בוחרים את הזמר שישיר או הכלי שינוגן – הכל, תוך כדי השיר המתנגן, מבלי להמתין לטעינה נוספת. בין היתר הופקו קליפים לקולדפליי, סי-לו גרין ולזמר בוב דילן. שימושים נוספים שהציגה החברה כוללים פרסומות אינטראקטיביות שבהן הצופה יכול לבחור ולשנות אלמנטים בסרט כמו לבוש, התנהגות גיבורים והעלילה. במסגרת זו הציגה החברה שיתופי פעולה עם קוקה קולה, רבלון ו-MAC. החברה גם הציגה תוכן אינטראקטיבי, שחלקו ממותג וחלקו מיועד לערוצים שונים כמו MTV ו-FOX. ב-2016 נכנסה החברה לתחום המשחקים כאשר הציעה מספר משחקונים שמתבססים על הטכנולוגיה שלה.
פלדמן מתגורר בניו ג'רזי, נשוי לתמר ואב לשניים.
בג"ץ אל טאיי נגד שר הפנים

בג"ץ 4702/94 סלאח אחמד קאדם אל טאיי ואח' נ' שר הפנים הוא פסק דין משנת 1995 שנכתב על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק. בג"ץ דן בשלוש עתירות שאוחדו כנגד מדינת ישראל ועוסקות בחוקיות המעצר בו נתונים העותרים, קבוצת פליטים עיראקים. חלק מהפליטים נכנסו שלא כדין לישראל ונגדם הוצא צו גירוש מכוח סעיף 13(א) לחוק הכניסה לישראל, תשי"ב-1952. שאר הפליטים בעתירה נכנסו שלא כדין ליהודה ושומרון ונגדם הוצא צו גירוש מכוח סעיף 3(א) לצו בדבר מניעת ההסתננות (יהודה והשומרון) (מס' 329), תשכ"ט-1969. בית המשפט קבע שהעותרים מוחזקים זמן רב וביקש מהמדינה לבחון את מסוכנות העותרים ולפי הממצאים להחליט אם ישוחררו או לא.
פסק הדין דן בסמכויות הנתונות לשר הפנים במסגרת הליך הגירוש ובאופן הפעלתן – סמכות הגירוש עצמה, וסמכות המעצר שנלווית לה. במסגרתו, קבע בית המשפט כי עקרון אי-ההחזרה, כפי שמופיע באמנה בדבר מעמדם של פליטים, נוגע לכל אדם ולא בהכרח למי שעונה להגדרת 'פליט' על פי האמנה. במסגרת פסק הדין נדונו אפשרויות המעצר והגירוש של העותרים, אזרחי עיראק אשר הגיעו לישראל ושהו בה באופן לא חוקי. עיקר השאלות המשפטיות שעלו במסגרת העתירה היו לאילו מדינות ניתן לגרש את העותרים, והאם יש לשחררם ממעצר עד ביצוע הגירוש?
בית המשפט לא סיפק תשובות קונקרטיות לשאלות הללו, והותיר את הסמכות לדון ולהכריע בכך אצל המשיבים. עם זאת, בית המשפט אכן קבע את אמות המידה על פיהן ייבחנו מעצרו או שחרורו של מיועד לגירוש, וכן את העקרונות לפיהם תקבע מדינת היעד. בין היתר נקבע כי המדינה אליה יגורש אדם תהיה מדינה בה לא תישקף סכנה לחייו או לחירותו, לא במישרין ולא בעקיפין. בנוסף, על מנת להצדיק מעצר של אדם נגדו קיים צו גירוש, יש להבטיח שהמעצר יתבצע בהתאם לתכלית הגירוש, באופן מידתי וכאשר אין אמצעי אחר שיכול להגשים את התכלית הזו.
רקע משפטי

הגדרת הפליט נקבעה בשנת 1951 באמנה בדבר מעמדם של פליטים, בסעיף 1(2) לאמנה: "כל אדם אשר [...] לאור פחד מבוסס היטב מרדיפה מסיבות של גזע, דת, לאום, קבוצה חברתית מסוימת או דעה פוליטית, נמצא מחוץ למדינת הלאום שלו ומסוגל, או לאור פחד כזה אינו מסכים להסתייע בהגנתה של מדינה זו; או שבהיעדר אזרחות ובהיות מחוץ למדינה שבה נהג להתגורר כתוצאה ממאורעות כאלה, לאור פחד מבוסס היטב, אינו מוכן לשוב אליה". בשנת 1967 הוגבלו הגבלות הזמן והמקום באמנה.
לפי האמנה הנחת המוצא לדיון במשמעות המונח "פליט" היא כי הכרתה של מדינה כלשהי באדם כפליט היא מהותית ולא קונסטיטוטיבית. כלומר אדם הוא פליט מרגע שמתקיימים בו יסודות הגדרת המונח פליט שבאמנה ולא מרגע שמדינה מכירה בו כפליט. פירוש אחר היה מרוקן את האמנה מתוכן.
האמנה בדבר מעמדם של פליטים קובעת הוראות הרלוונטיות לסוגיית מעצרם של פליטים ומבקשי מקלט בס' 31 לאמנה, שקובע איסור על ענישה, בלשון התרגום העברי. הדין הבין-לאומי אינו עוסק במפורש בשאלת השימוש במעצר הגירתי באופן כללי. עם זאת ההוראות הכלליות הנוגעות למעצר באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות זכו לפרשנות בהקשר של מעצר הגירתי, ולפיה כשמדובר במעצר הנמשך פרק זמן ארוך ואינו מלווה בהליך של גירוש, המעצר חדל להיות חוקי.
מדינת ישראל הייתה מהראשונות לקידום ניסוח אמנת הפליטים ומהראשונות החתומות עליה. בפועל במהלך השנים, לא פותחה בישראל מדיניות כלפי מהגרים בכלל ומבקשי מקלט בפרט. חוק הכניסה לישראל הסתפק בקביעה לפיה שר הפנים רשאי לתת צו גירוש למי שאינו עולה או אזרח ישראל ונמצא בישראל ללא רישיון ישיבה. החוק קובע גם שקצין ביקורות הגבולות או שוטר רשאי לעצור את מי שניתן עליו צו גירוש ולהחזיקו במעצר עד ליציאתו מישראל. רק ב-2001, במסגרת תיקון מס' 9 לחוק נקבע מנגנון מפורט העוסק בהליכים להוצאת צווי גירוש ומעצר המכונים כעת במסגרת החקיקה החדשה "הרחקה" ו"משמורת". להבדיל ממעצר פלילי, שבמסגרתו שלילת החירות העולה על פרק זמן קצר ביותר מחייבת צו שיפוטי, המעצר בתיקון מס' 9 הוא מנהלי. הצו המנהלי תקף לזמן בלתי מוגבל מבלי צורך לחדשו או להאריכו, ונתון לביקורת מעין שיפוטית של גוף המכונה "בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין". בפני בית דין זה אמור להיות מובא כל עצור בתוך ארבעה ימים ממועד מעצרו. החוק לא מאפשר לבית הדין סמכות לבחון מחדש את ההצדקה להחזיק אדם במעצר, אלא לקיים ביקורת שיפוטית על החלטת המעצר.
הוראה נוספת באמנת הפליטים אשר נעשתה רלוונטית בישראל גם בהקשר של פרקטיקות של מעצר, היא ההוראה העוסקת בחופש התנועה הפנימי (ס' 26). הסעיף קובע כי המדינות החברות באמנה תאפשרנה חופש תנועה לפליטים הנמצאים בהן כדין, בכפוף למגבלות הרגילות החלות על "זרים".
רקע עובדתי

בפסק הדין נדון עניינה של קבוצת פליטים עיראקים שהוחזקו במעצר במשך כמה שנים, כשמדינת ישראל מסרבת להעניק להם מקלט, אף שהכירה בכך שאי אפשר לגרשם לעיראק. "הוותיק" מבין העותרים היה נתון במעצר קרוב לשלוש שנים ואילו העצורים "הטריים" ביותר היו נתונים במעצר למעלה משנה. המדינה טענה כי נשקף מהעותרים סיכון ביטחוני וכי ספק אם העותרים הם פליטים כמשמעות דיבור זה באמנה בדבר מעמדם של פליטים שכן העידו שעזיבתם היא מסיבות כלכליות. ככלל, מהגרים כלכליים לא יחשבו כפליטים ועמם מי שעזב ארצו על רקע רעב, היעדר טיפול רפואי הולם, מחלות והיעדר חינוך.
בג"ץ קבע כי מעצרם של העותרים נמשך פרק זמן ארוך מדי, וכי על המדינה לבחון את מידת הסיכון הנשקף מכל אחד ואחד מן העותרים, וככל ששחרורו לא יסכן את ביטחון המדינה, יש לשחררו לחלופת מעצר.
סוגיה משפטית

השאלות השנויות במחלוקת בעתירות הן בעיקרן שתיים: ראשית, האם יש להמשיך ולהחזיק את העצורים או שיש לשחררם עד לגירושם; שנית, האם יש בכוח השיקולים הביטחוניים לגבור על שמירת זכויות הפרט והחופש לחירות בפרט. מדינת ישראל עיגנה זכויות אדם בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. הכנסת העניקה לחוק יסוד זה מעמד על-חוקי, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה לחוק יסוד זה. בין הזכויות המעוגנות נמצא את כבוד האדם, הזכות לחירות, הזכות לחיים, הזכות לשלמות הגוף, חופש התנועה, הקניין והפרטיות.
החלטות השופטים

לא הייתה מחלוקת באשר לסמכות המדינה לגרש את העותרים ולהותירם במעצר. עם זאת, מוקד המחלוקת היה היקף הסמכות הזאת ובאילו נסיבות יש להשתמש בה. טענת המשיבים הייתה כי יש להותיר את העותרים במעצר בייחוד לאור מסוכנותם, ואילו העותרים מצידם סברו כי השארתם במעצר אינה מוצדקת ומנוגדת לעקרונות יסוד בסיסיים של זכויות האדם.
נוסף על כך, הצדדים לא היו תמימי דעים גם באשר לארץ היעד אליה יגורשו העותרים. בית המשפט קבע כי החלטות לגבי יעד הגירוש ושהותם של העותרים במעצר עד הגירוש, מתבססות בראש ובראשונה על שמירה על חייהם וחירותם של המגורשים, תוך איזון בין ערך זה, לבין שמירה על ביטחון המדינה, ובהתבסס על חוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
החלטות השופטים > סמכות הגירוש

סמכות גירוש זו, ככל סמכות – איננה מוחלטת. לפיכך, בית המשפט קבע את העקרונות לפיהם היא תופעל. בית המשפט קבע שבעת הפעלתה יש להתחשב בטובת הציבור בישראל ובנוסף לכך חייו וחירותו של האדם המגורש. ראוי לאזן ערכים אלו בהתבסס על ערך קדושת החיים והיות האדם בן-חורין, כפי שמופיע בסעיף 1 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. כחלק מאיזון זה, קיים עקרון יסוד בדיני הגירוש (כפי שמוצג על ידי ביהמ"ש) - העיקרון לפיו לא יגורש אדם למדינה בה נשקפת סכנה לחייו או לחירותו. בהקשר זה בית המשפט מגדיל וקובע כי עיקרון זה מטיל חובה מוגברת על המדינה המגרשת לוודא את ביטחונו של המגורש – במישרין ובעקיפין. דהיינו, אין לגרש את האדם למדינה גם אילו היא בטוחה מבלי לוודא ולהבטיח שהמדינה לא תגרש אותו מגבולותיה אל מקום אחר, בו יהיה נתון לסכנה כאמור. גם בהקשר זה מדגיש בית המשפט כי העיקרון הבסיסי הזה חל על כל אדם ולאו דווקא על פליטים. כמו כן, נקבע כי לא נדרשת הסכמתו של המגורש לשם גירושו למדינה כלשהי, ואין בידו את הזכות לבחור אותה. הזכות הבסיסית שעומדת לצידו היא הזכות לחיים ולחירות, וההבטחה שהם לא יועמדו לסכנה במדינת היעד.
העקרונות לעיל הם העקרונות החלים על הפעלת סמכות הגירוש על פי חוק הכניסה לישראל. משקבע זאת בית המשפט, על המשיבים לשקול את השיקולים הללו בעת בחינת הגירוש ומדינת היעד.
החלטות השופטים > סמכות המעצר

כאמור, לשר הפנים שמורה הסמכות לעצור ולהחזיק אדם שנגדו ניתן צו גירוש. גם סמכות זו איננה מוחלטת, וגם אותה יש להפעיל בהתאם לתכלית החוק שמקנה אותה. התכלית של סמכות המעצר היא להבטיח את האפקטיביות של צו הגירוש, ולכן יש לבחון את התכלית שלו. סמכות המעצר היא סמכות נלווית שבאה להבטיח את הביצוע של צו הגירוש. בית המשפט מדגיש שהמעצר איננו מעצר עונשי, והוא לא נועד להרתיע את המגורשים הבאים. המעצר נועד להבטיח שהמגורש יימצא בהישג יד ולא ימלט לכשיגיע מועד הגירוש.
לעיתים תכלית הגירוש תהה להרחיק את המגורש מהחברה הישראלית. במקרה הקונקרטי של פסק הדין, חלק מהעותרים נאשמו בעבירות ביטחון ואף בקשר עם מודיעין אויב. לאור מסוכנות זו ביקשו המשיבים להותירם במעצר. בית המשפט מסכים לאמרה עקרונית זו, וקובע שבמקרי מסוכנות המעצר אכן מגשים את התכלית ולכן יהיה לגיטימי. לאור זאת, יש לבחון בכל מקרה את מסוכנותו של המגורש לציבור ולביטחון המדינה ככלל, בטרם משתמשים בסמכות כאמור.
בחינה זו תתבצע בדומה למבחנים כפי שמופיעים בפסקת ההגבלה של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. ראשית, בהפעלת הסמכות יש לנהוג במידתיות ואין לעצור אדם לתקופה שאינה עולה על הנדרש לשם קיום תכלית המעצר כפי שמוצגת לעיל. תקופה ארוכה תוכל להיות מוצדקת רק אילו מוכח שללא המעצר תכלית הגירוש לא תוגשם, מכל סיבה שהיא (דוגמת בריחת המגורש וכו'). כמו כן, יש לתת את הדעת ולבחון האם ישנם אמצעים אחרים שיכולים להגשים את תכלית הגירוש. כך לדוגמה, אילו החשש מפגיעה בתכלית היא משום שהמגורש יברח, הרי שניתן גם להבטיח את הימצאותו באמצעות חיוב להופיע במשטרה מדי יום וכדומה. האיזון הראוי בבחינת אמצעים אחרים הם צורכי ביטחון הציבור לבין חירותו של הפרט.
בית המשפט מבחין בין מעצר מנהלי לצורכי גירוש ובין מעצר פלילי באומרו כי דינו של מי שהוצא נגדו צו גירוש אינו כדין מי שנתון במעצר בשל חקירה המתנהלת נגדו. על-כן, החזקה לצורכי גירוש אינה חייבת להיות בתנאים של "מעצר", ויש לשקול דרכים שונות התואמות את תכלית ההחזקה. נקבע שיש לאזן בין צורכי ביטחון הציבור ושלומו מזה, לבין חירותו של הפרט מזה, ויש לבחור באמצעי שפגיעתו בחירות היא במידה שאינה עולה על הנדרש. השופט קדמי מסכים עם פסק דינו של הנשיא א' ברק אך מציג עמדה לפיה השיקול הביטחוני בכפוף לחובת המינימום הוא בעל המשקל הנכבד ביותר.
השלכות

בעקבות פסק הדין בעניין אל טאיי נבחנה באופן אינדיבידואלי שאלת הסיכון הנשקף מידי מבקשי המקלט העיראקיים, והוחלט לשחרר את רובם. ניתן להבחין שלהבדיל ממבקשי מקלט אחרים, ששחרורם לא הותנה בהגבלות של ממש, חופש התנועה של מבקשי המקלט העיראקים הוגבל באופן משמעותי - הם שוחררו לקיבוצים ונאסר עליהם לצאת משטח הקיבוץ. בנוגע לשישה ממבקשי המקלט מצאו רשויות הביטחון כי נשקף מהם סיכון ביטחוני ולכן הם נשארו במעצר.
בשנת 1997 הגישו ששת העותרים שנותרו במעצר עתירה שנייה, שנדחתה. נאמן לגישתו בעתירה הראשונה, קבע בית המשפט העליון כי מקום בו המדינה סבורה שנשקף סיכון אינדיבידואלי מאדם, אין מניעה להוסיף ולהחזיקו במעצר מכוח חקיקת הגירה. בחלוף שנתיים מפסיקה זו, הוגשה עתירה נוספת על ידי העותרים שהביאה לשחרורם בתנאים דומים לתנאי השחרור של שאר מבקשי המקלט העיראקים וזאת בהסכמת המדינה.
פסיקת השופטים בפרשת אל טאיי דוחה מחד את הגישה עליה התבססה עמדת המדינה, לפיה על מבקשי המקלט העיראקים להיות מוחזקים במעצר, מהטעם שמאזרחותם כשלעצמה נלמדת הסכנה הנשקפת מהם לביטחון המדינה; ומאידך אימץ את העמדה שנדחתה כאמור על ידי בית הדין האירופי לזכויות אזרח בפרשת צ'אהל וע"י בית המשפט העליון בישראל בפרשת בן ישראל, כי ניתן לעשות שימוש באמצעי של מעצר הגירתי כלפי מי שאין מתקיימים בעניינו הליכי גירוש אך שנשקף ממנו סיכון. בפועל אישר בית המשפט מעצר בלתי מוגבל בזמן (אם לא תמצא מדינת יעד), שאין לו זיקה למטרת המעצר שנקבעה בחוק.
סעיף 33 לאמנה בדבר מעמדם של פליטים עוסק בעקרון האי-החזרה. זהו העיקרון לפיו אין להשיב אדם למקום בו הוא צפוי לסבול מרדיפה. חרף העובדה שמדובר בעקרון שמעוגן באמנה הנוגעת לפליטים, בפסק הדין הורחב העיקרון לעקרון כללי, הנוגע לכל אדם ואינו מוגבל רק לפליטים. עוד קבע בית המשפט כי מדובר בעקרון שחל על כל סמכות שלטונית שעניינה גירוש אדם מישראל. כאמור, האחריות הוטלה לא רק במישרין אלא גם בעקיפין כך שהעיקרון הורחב אף יותר. בכך למעשה הכניס הנשיא אהרן ברק, את עקרון אי-ההחזרה לליבת הפסיקה הישראלית וקבע שהוא תוצר של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו. פסק הדין קבע את עקרון האי-החזרה כעיקרון בסיסי בדין הישראלי. עיקרון זה קיבל ביטוי גם בדין הישראלי. כך לדוגמה, עוגן בחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), שבסעיף 30(א1) שקובע שצו גירוש יתבצע בכפוף ובהתאם לנסיבותיו האישיות של המסתנן ובמדינת היעד לגירושו.
ראו גם

האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות
מבקש מקלט
אמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם
אמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות
אשרות כניסה לישראל
היתר כניסה לישראל
חוק האזרחות (ישראל)
שוהה בלתי חוקי
לקריאה נוספת

הראל ש', מנגנון המקלט של ישראל: תהליך העברת הטיפול בבקשת המקלט מנציבות, מכון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
יוסף ש', פליטים ממדינות ערב, האומה, 1963
זילברשטיין י', על הגירת זרים שאינם יהודים לישראל- פתיחת דיון: בעקבות בג"ץ חוק האזרחות והכניסה לישראל, משפט וממשל, 2006
קריצמן ט', & קמפ א', כינונו של משטר פליטים בישראל: בין מדינה לחברה אזרחית, אוניברסיטת תל אביב, 2008
הערות שוליים

1 2  סעיף 13 לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952, כנוסחו עד שנת 2001 (ס"ח התשי"ב 111 [5.9.1952] 355)
↑  צו בדבר מניעת ההסתננות (יהודה והשומרון) (מס' 329), תשכ"ט-1969
↑  האמנה בדבר מעמדם של פליטים
1 2 3 4  אמנה בדבר מעמדם של פליטים, כרך 3, כ"א 65, 5, נפתחה לחתימה ב-1951
↑  מן, א'. (2010). פליטים. כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית, 1, 147-178
1 2 3 4 5 6  י'. ברמן, (2015), "מעצר פליטים ומבקשי מקלט בישראל", ב-ט' קריצמן-אמיר, לוינסקי פינת אסמרה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 147–208
↑  אמנה בינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, כרך 31, כ"א 1040, 269, נפתחה לחתימה ב-1966
↑  נעמי לבנקרון, על פסק דינה של "האסירה איקס", המשפט ברשת: זכויות אדם – מבזקי הארות פסיקה 3, מרץ 2013, עמ' 4–10
↑  חוק הכניסה לישראל (תיקון מס' 9), התשס"א-2001, ס"ח 1804 מ-7 באוגוסט 2001)
↑  א'. מן, (2010). פליטים. כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית 1, עמ' 147–178
↑  סעיף 13(ג) לחוק הכניסה לישראל.
↑  בג"ץ 3477/95 בן-עטיה נ' שר החינוך, התרבות והספורט
↑  Chahal v. United Kingdom (1996), 23 EHRR 413, para. 113
↑  בג"ץ 1468/90 בן ישראל נ' שר הפנים, פ"ד מד (4), עמ' 149
בירה קרח

| --- | --- |
בירה אייסבוק (12% אלכוהול) שנוצרה באמצעות זיקוק בהקפאה של בירה דופלבוק. חביות בירה הושארו במקור בחוץ כדי לקפוא חלקית, ואז הקרח הוסר.
 סוג:  סוג של בירה 
 
בירה קרח (באנגלית: Ice beer) היא בירה שעברה מידה מסוימת של הקפאה במהלך הייצור. לבירות אלו יש בדרך כלל אחוזי אלכוהול גבוהים יותר, ומחיר נמוך יותר יחסית.
תהליך "ציפוי" הבירה כולל הורדת הטמפרטורה עד להיווצרות גבישי קרח. מכיוון שלאתנול יש נקודת הקפאה נמוכה בהרבה (C°‏ 114−) מאשר מים (C°‏ 0), כאשר מסירים את הקרח, ריכוז האלכוהול של הבירה עולה. התהליך מכונה הקפאה חלקית או זיקוק הקפאה.
היסטוריה

בירה קרח פותחה על ידי בישול לאגר חזק וכהה, ולאחר מכן הקפאת הבירה והסרת חלק מהקרח. זה מרכז את הארומה והטעם של הבירה, וגם מעלה את חוזק האלכוהול של הבירה המוגמרת. התהליך מייצר בירה עם 12 עד 15 אחוז אלכוהול. בצפון אמריקה מוסיפים מים כדי להוריד את רמת האלכוהול.
אייסבוק (Eisbock) הוצגה בקנדה בשנת 1989 על ידי מבשלת הבירה Niagara Falls Brewing Company. המבשלים התחילו עם לאגר כהה חזק (6% אלכוהול בנפח), ולאחר מכן השתמשו בשיטה המסורתית של הקפאה והסרת קרח כדי לרכז ארומה וטעמים תוך הגדלת חוזק האלכוהול ל-8%. Niagara Falls Eisbock שוחררה מדי שנה כבירה חורף עונתית. בכל שנה המותג הציג נוף היסטורי אחר בחורף של מפלי הניאגרה הסמוכים. זה נמשך מדי שנה עד שהחברה נמכרה ב-1994.
למרות תקדים זה, יצרנית הבירה הקנדית הגדולה מולסון (כיום חלק ממולסון קורס) טענה כי יצרה את בירת הקרח הראשונה בצפון אמריקה כשהציגה את "הקרח הקנדי" (Canadian Ice) באפריל 1993. עם זאת, המתחרה העיקרי של מולסון בקנדה, לאבט (כיום חלק מאנהאוזר-בוש אינבוו), טען שרשם פטנט על תהליך בירה קרח קודם לכן. כאשר חברת לאבט הציגה בירה קרח באוגוסט 1993 וכבשה נתח שוק של 10% בקנדה, הדבר עורר את מה שנקרא "מלחמות בירה קרח" של שנות ה-90.
לאבט רשם פטנט על שיטה ספציפית להכנת בירה קרח ב-1997, 1998 ו-2000, "תהליך לטיפול בצינון, המודגם בתהליך להכנת משקה מאלט מותסס שבו חומרי חליטה נמעכים במים והמחית שנוצרת מחוממת. הוורט מופרד ממנו, הוורט מבושל מקורר ומותסס, והבירה עוברת שלב גימור הכולל יישון להפקת המשקה הסופי. ההשבחה כוללת הכפפת הבירה לשלב קר הכולל קירור מהיר של הבירה לטמפרטורה של בערך נקודת הקיפאון שלה בצורה כזו שנוצרים בה גבישי קרח בכמויות מינימליות בלבד. הבירה המקוררת שמתקבלת מעורבבת לאחר מכן למשך פרק זמן קצר עם תמיסת בירה המכילה גבישי קרח, ללא תוספת ניכרת בכמות של גבישי קרח בתערובת שנוצרה. לבסוף, הבירה שטופלה כך מופקת מתוך התערובת." החברה מספקת להדיוט את ההסבר הבא: "במהלך תהליך ייחודי זה, הטמפרטורה מופחתת עד שנוצרים גבישי קרח עדינים בבירה. לאחר מכן בתהליך בלעדי מוציאים את הגבישים. התוצאה היא טעם מלא של בירה מאוזנת".
מילר רכשה את זכויות השיווק וההפצה בארצות הברית למוצרים של מולסון, והציגה לראשונה את המוצר מולסון בארצות הברית באוגוסט 1993 בשם Molson Ice. מילר גם הציגה את המותג Icehouse תחת שם המותג Plank Road Brewery זמן קצר לאחר מכן, והוא עדיין נמכר בפריסה ארצית.
מאפיינים וויסות

בירות הקרח ידועות בדרך כלל ביחס האלכוהול הגבוה שלהן למחיר. באזורים מסוימים, מספר לא מבוטל של מוצרי בירה קרח נחשבים לנקנים לרוב על ידי "שיכורי רחוב", ואסורים למכירה. לדוגמה, רוב המוצרים הרשומים במפורש כאסורים בקטגוריית בירה וליקר מאלט באזור סיאטל הם בירות קרח.
ראו גם

אפלג'ק
הערות שוליים

1 2  The Average Ethanol Content of Beer in the U.S. and Individual States: Estimates for Use in Aggregate Consumption Statistics; William C. Kerr, Thomas K. Greenfield; Journal of Studies on Alcohol, Vol. 64, 2003.
↑  Popular Science
1 2  Rhodes, Christine P. (2014). The Encyclopedia of Beer: The Beer Lover's Bible - A Complete Reference To Beer Styles and Brewing. Henry Holt & Co. ISBN 9781466881952.
↑  loveservebeer (11 בפברואר 2011). "The Ice Beer That Doesn't Suck". Loveservebeer. Loveservebeer. נבדק ב-27 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Company News: New Brew From Molson; U.S.'s Northern Neighbor Is Putting Ice in the Beer". The New York Times.
↑  "Labatt Ice". The Beer Store. The Beer Store. 2017. נבדק ב-27 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McNerthney, Casey, City Looks at Banning High-Octane Booze in More Areas, Seattle Post-Intelligencer, March 21, 2012.
↑  Amended Banned Products List, Seattle Alcohol Impact Areas, Washington State Liquor Control Board, effective date March 1, 2009.
ברית לונדון

ערך זה עוסק בהסכם סודי בין איטליה ומדינות ההסכמה משנת 1915. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ברית לונדון (באנגלית: London Pact) הוא הסכם סודי בין איטליה ומדינות ההסכמה, אשר נחתם בלונדון ב-26 באפריל 1915 על ידי ממלכת איטליה, הממלכה המאוחדת, צרפת ורוסיה.
בהתאם לברית איטליה תעזוב את הברית המשולשת (שנחתמה בשנת 1882 בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה) ותצטרף למדינות ההסכמה, כפי שכבר הוצהר בהסכם סודי שנחתם בלונדון ב-4-5 בספטמבר 1914. איטליה אף תכריז מלחמה על גרמניה ואוסטרו-הונגריה בתוך חודש – ואכן הכרזת המלחמה פורסמה ב-25 במאי באותה שנה. בתמורה לכך תזכה איטליה בשטחים הבאים בסיומה של המלחמה:
טריאסטה
טרנטו
גוריציה
חצי האי איסטריה, אבל ללא פיומה (רייקה)
זאדר (זארה בשמה האיטלקי)
דודקניז
חסות על אלבניה
ולורה
חלק מאזור דלמטיה
חלק מן המושבות הגרמניות באסיה ובאפריקה
לממלכת סרביה הובטחו:
ספליט
החוף והאיים מדרום לנהר קראקה ועד דוברובניק וחצי האי פליישאק.
לממלכת מונטנגרו יועדו:
דוברובניק
החוף מדרום לנמל האלבני של שנגיין.
לסרביה אף הובטחו בצורה כללית יותר:
בוסניה-הרצגובינה
מחוז שטרם
אזור בצ'קה
סלאבוניה (זאת כנגד מחאות איטליה)
וכן אזורים שלא הוגדרו באלבניה (אשר תחולק בין סרביה, מונטנגרו ויוון)
לאחר התעקשות האיטלקים הסכימו החברות להסכם כי שאלת החוף הקרואטי שבין נמל זאדר ואיסטריה צריכה להיפתר לאחר המלחמה. האיטלקים אף עמדו על כך כי סרביה לא תהיה מודעת להסכמות אלה. אולם, מדינות ההסכמה לא קיבלו תנאי זה ושלחו לממשלת סרביה הודעה רשמית, מיום 14 באוגוסט 1915, אשר אישרה את התביעות הטריטוריאליות של סרביה ומונטנגרו עם סיום המלחמה.
ההסכם היה צריך להישמר בסוד, אולם לאחר מהפכת אוקטובר, הוא פורסם על ידי העיתון הרוסי איזווסטיה, בחודש נובמבר 1917.
עם חתימת הסכם ורסאי בוטל ההסכם, זאת כיוון שוודרו וילסון תמך בתביעות הסלאביות מבלי שהכיר בהסכם, תוך דחיית הדרישות של איטליה לקבלת שטחים בדלמטיה.
ראו גם

הסכם רפאלו (1920)
ברית מדינות האיים הקטנות

| --- | --- |

 יושב ראש:  Ahmed Sareer 
 תקופת הפעילות:  1990–הווה (כ־34 שנים) 
 www.aosis.org
 
ברית מדינות האיים הקטנות (באנגלית: Alliance of Small Island States, בראשי תיבות: AOSIS) היא ארגון בינלאומי המאגד מדינות איים ומדינות חוף נמוכות ברחבי כדור הארץ. מטרת הארגון, שהוקם בשנת 1990, היא לפעול במאוחד בשם מדינות אלו, המאוימות מאוד על ידי התופעה של עליית מפלס מימי האוקיינוסים כתוצאה מן ההתחממות הגלובלית.
הארגון היה פעיל למן היווסדו, כאשר הגיש את הטיוטה הראשונה לפרוטוקול קיוטו כבר בשנת 1994. נציגים מרבות מהמדינות חברות הארגון השתתפו בועידת האו"ם לשינוי האקלים בשנת 2009.
בארגון חברות 44 מדינות (39 מהן חברות האו"ם, המהוות חמישית מהמדינות החברות בו) ובנוסף ארבע חברות במעמד של משקיפות.
יושב הראש הראשון של הארגון היה רוברט ון לירופ (Robert Van Lierop) מונואטו. יושבת הראש הנוכחית היא לויס מיקלה יאנג (Lois Michele Young) מבליז (החל מ-2019).