ז'אן ז'ירו
קריירה > קומיקס מדע בדיוני ופנטזיה > מטאל אירלאן (1974–1982)

לקראת סוף שנת 1974, לאחר שתפקידו של ז'ירו בארצות הברית תם והוא שב לצרפת, התחבר ז'ירו עם כמה אמני קומיקס פריזאים שהתייאשו מן המגזינים שבהם עבדו, ויחד הם הקימו כתב עת לקומיקס עצמאי, שנקרא "Les Humanoïdes Associés" (אנ'). בין האמנים הנוספים נמנו ז'אן פייר דיוננט ופיליפ דרואילט, שניהם יוצאי "פילוט", ומנהל הכספים החיצוני ברנרד פרקס.
למעשה, המגזין הפך עד מהרה לכלי של האמנים להפעיל לחץ על "פילוט", ואף היה לו השפעה ישירה על ההוצאה. עם זאת, הוא לא שרד זמן רב בצורתו הנוכחית, והאמנים התפזרו. יוצאי עיתון פילוט ומנהל הכספים הקימו כתב עת נוסף, בעל נושא ממוקד יותר, בשם "מטאל אירלאן" ("Métal hurlant" - משמע "מתכת צורחת"). כתב העת עסק במדע בדיוני ופנטזיה וצרך עבודה כה רבה עד כי ז'ירו עזב באופן זמני את העבודה על "אוכמניות". המגזין הצליח די מהר, וגרסה מתורגמת שלו לאנגלית החלה לצאת כבר באפריל 1977, עם התרגום "Heavy Metal" ("מתכת כבדה"). הייתה זו הפעם הראשונה שעבודותיו של ז'ירו הגיעו לקהל הקוראים הצפון אמריקאי, שהיה מורגל לסגנון הריאליסטי של תעשיית הקומיקס האמריקאית ועל כן קיבל באהדה את סגנונו הייחודי של "מוביוס".
שתיים מסדרות הקומיקס המפורסמות ביותר של ז'ירו פרצו דרך במסגרת כתב העת - The Airtight Garage ו-Arzach. בשונה ממגזינים קודמים שכתב בהם ז'ירו כמו חרה-קירי ו-L'Écho des savanes, אשר למרות החדשנות הגרפית שהייתה בהם הם עדיין היו קשורים למודלים של קומיות וסאטירה חברתית, דווקא הקומיקס שפרסם במטאל אירלאן ביצע מהפכה של ממש בעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי, כאשר ניסויי האמנות שביצע כ"מוביוס" הגיעו לידי ביטוי ביצירה.
"מטאל אירלאן" נתן לז'ירו לפרסם כמעט כל דבר העולה על רוחו, וזאת הייתה הזדמנות עבורו לפרסם את הקומיקס "Arzach" (ארזך), קומיקס ללא מילים ומלא צבע, שמטרתו הייתה להפיח חיים בז'אנר הקומיקס הקומי בארצות הברית, שנרמס באמריקה תחת חברות הקומיקס הגדולות וגיבורי העל שלהן. הסיפור עוקב אחר דמותו של ארזך, הרוכב על גבי הפטרודקטיל שלו ויוצא למסעות ביקום, ומשלב מדע בדיוני, פנטזיה עתידית ואלמנטים מימי הביניים. בניגוד לרוב קומיקס המדע הבדיוני הרווי בדרך כלל בבלוני דיבור, אפקטים 'קוליים' והסברים מתומללים, "ארזך" הוא לחלוטין ללא מלל. חלק מהמבקרים טענו כי חוסר המילים ברצועה מספק תחושה של נצחיות, ומגדיר את מסעו של ארזך כחיפוש אחר אמיתות נצחיות ואוניברסליות.
ישנם כמה סיפורי קומיקס נוספים שז'ירו צייר מידית בצבע, ללא שלב הדיו המקדים. ביניהם בלטו הסיפורים הקצרים "L'Homme est-il bon?" ("האם האדם טוב?". הסיפור פורסם במקור בעיתון פילוט ולכן חלק מהתמלוגים הלכו אל המו"ל המקורי, מה שגרם לז'ירו לרתוח על המחשבה הבלתי נסבלת בעיניו שהוא "מעשיר" את חברת דארגאוד גם לאחר עזיבתו), "Ballade The Ballade" ("הבלדה לבלדה". נכתב בהשראת השיר "Fleur" מאת המשורר הצרפתי ארתור רמבו), "Ktulu" ו-"Citadelle aveugle" ("הטירה הלבנה", באופן יוצא דופן על הקומיקס הזה חתום "Gir").
סדרת הקומיקס המוכרת שלו, "The Airtight Garage", הופיעה בפעם הראשונה בגיליון מס' 6, שיצא בשנת 1976, והיא בולטת במיוחד בזכות העלילה הלא-ליניארית שלה. כלומר, ניתן לעקוב אחר התנועה ורצף הזמן של הקומיקס מכמה כיוונים שונים, בהתאם לפרשנות של הקורא. הסדרה עוקבת בכלליות אחר סיפורו של מייג'ור גרוברט הבדיוני, שבונה יקום רב שכבתי על האסטרואיד, "פלר". ביקום הזה הוא נתקל בדמויות שונות ומשונות, כולל יצירות של אמנים אורחים, בהם בין היתר גם מייקל מורקוק.
בשנת 1978 פרסם ז'ירו יחד עם אלחנדרו חודורובסקי את אחד מסיפורי הקומיקס הפסיכולוגיים והמפחידים ביותר בקריירת הקומיקס שלו, "Les yeux du chat" ("עיני החתול"), בן 54 העמודים. הסיפור האפל, המטריד והסוריאליסטי עסק בנער עיוור המשוטט בעיר ריקה וחסרת קווי מתאר, אשר לצידו נשר המשמש לו חיית מחמד. הנשר מביא לבעליו עיניים שעקר מחתול רחוב, כדי שישמשו לו עיניים. אמנם הנער אסיר תודה, אך הוא לא מסתפק בכך והולך לחפש עיניי ילד. הרעיון לסיפור הגיע מישיבה שערך חודורובסקי עם חבריו ל'תנועת פאניק', קבוצה שהוקמה על מנת ליצור אמנות סוריאליסטית וכיאוטית כתגובה להפיכת הסוריאליזם למיינסטרים. חודורובסקי חידד את הרעיון וכתב ממנו תסריט, אותו שלח לידידו ז'ירו בשנת 1977 כדי שיעבד אותו לקומיקס. בתחילה, חודורובסקי תוסכל מכך שהקומיקס קצר מדי, ולכן ז'ירו הציע ליצור את הקומיקס בסגנון "לה בנדארד פו" - כלומר פאנל אחד בכל עמוד.
בהמלצתו של חודורובסקי, ז'ירו עידן את הפורמט ויצר בעמודים השמאליים קומיקס בפורמט המוכר שלו העוקב אחר מסעותיו של הנשר, בעוד שבעמודים הימניים מופיע הילד בפאנלים יחידים ממתין לשובו של הנשר. עבור הקומיקס ז'ירו השתמש בטכניקות רבות, וירד לפרטים עד מאוד. לכם כך, הוא השתמש בפעם הראשונה בשיטת סקרינטון.
"עיני חתול" נחשב ליצירת מופת בידיי מבקרים רבים, הן מבחינת תוכנו המילולי והן מבחינת איוריו, וזיכה את חודורובסקי בתואר "יוצר קומיקס". האמנות בקומיקס מזכירה מאוד תחריטי עץ מהמאה ה-19 שיצר גוסטב דורה, אשר ז'ירו נחשף אליהם עוד בילדותו המוקדמת כאשר הביט בהם בספריו של סבו. עם זאת, הייתה זו הפעם היחידה שבה ז'ירו ירד לפרטים קטנים כל כך בקומיקס.
הקומיקס, שהודפס על נייר צהוב להדגשת האמנות בשחור-לבן, פורסם במקור ב-5000 עותקים בלבד במהדורה מוגבלת, בתור מתנה מהמו"ל לז'ירו וחודורובסקי. רק לאחר שהחלו להימכר מהדורות פיראטיות של הספר בשנת 1981, החל המו"ל למכור את הספר בקנה מידה מסחרי. חדורובסקי אף תכנן שהספר יהווה רק אחד מתוך טרילוגיה שלמה, אך התכנית לא יצאה לפועל.
באופן מסוים "עיני החתול" סיימו שלב אמנותי בחייו של ז'ירו, וכפי שטבע המו"ל, אחת מהאנתולוגיות האחרונות של "עידן מטאל אירלאן". למעשה, האנתולוגיה האחרונה שפרסם ז'ירו בתקופת "מטאל אירלאן" הייתה "מוביוס", אשר נוצרה בין 1980–1985, וחולקה ל-מספר כרכים כאשר שניים מהם, כרך מס' 4 "La Complainte de l'Homme Programme" וכרך מס' 5, "Le Désintégré Réintégré", הם למעשה ספרי אמנות בלבד. רבים מהסיפורים שפרסם באותה תקופה של אמצע שנות השמונים היו קודרים ואפלים, וחלקם הגדול נגמרים במוות והרס. הסיבה היא תחושת הפסימיות והדיכאון שחש ז'ירו באותו זמן לגבי המשך חייו. הבולט בסיפורים אפלים אלה הוא "הבלדה", סיפור קומיקס קודר וטרגי במיוחד, בו הרג ז'ירו את שתי דמויות הגיבורים.
בגיליון 58 של המגזין החל ז'ירו לפרסם את סדרת הקומיקס המפורסמת שלו, L'Incal (אנ'), בשיתוף הפעולה השלישי שלו עם חודורובסקי. עם זאת, ז'ירו חש שעזב את פילוט כדי לקבל חופש אמנותי מוחלט לכתוב בו את סיפורי "מוביוס", אך גם ב'מטאל אירלאן' החופש היצירתי של ז'ירו הלך והצטמצם, והיה "מחניק כמו שהיה בעבר עם אוכמניות", כפי שהודה ז'ירו בשנת 1982 ואף הוסיף מבחינה פילוסופית, "ככל שתשתחרר יותר, כך אתה נהיה יותר חסר אונים!". על כמה שהרגשה זו אחזה בז'ירו ניתן ללמוד מראיון שנתן למגזין ופורסם בגיליון 82 מאוחר יותר באותה שנה, בו אמר כי "אני אסיים את סדרת 'אוכמניות', אני אסיים את סדרת 'ג'ון דיפול' [עם חודורובסקי] ואז אני אפסיק עם הקומיקס!". ז'ירו לא מימש את כוונותיו לנטוש את הקומיקס. לעומת זאת הוא אכן פעל כדי להימלט מסצנת הקומיקס הפריזאית הקדחתנית של שנות השמונים, בכך שלקח את משפחתו ויצירותיו ועבר לעיירה השקטה פו למרגלות הפירנאים, שם עבד מהבית ותוך כך גידל את ילדיו (ראו: חייו האישיים).
בעזיבה זו את פריז עזב ז'ירו גם את המגזין, וכך תם עידן 'מטאל אירלאן'.