stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס

הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס (בפורטוגזית: Parque Nacional dos Lençóis Maranhenses) הוא פארק לאומי בצפון-מזרח מדינת מרניאו שבצפון-מזרח ברזיל, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
הפארק הוכרז ב-2 ביוני 1981, והוא משתרע על פני כ-1,550 קמ"ר. מרבית שטחו של הפארק מכוסה בדיונות, המפריעות להתפתחות צמחייה ברוב השטח, אף שכמויות המשקעים באזור יכולות היו לאפשר זאת. הדיונות, שחלקן מתנשא לגובה של כ-40 מ', הן גם שנתנו לפארק את שמו, שמשמעותו המילולית "המצעים המרניאואים". מי הגשמים מתנקזים ללגונות בין הדיונות, מה שיוצר נוף ייחודי. מרבית הדיונות ממוקמות צפונית-מערבית לנהר פרגוויסאס, ומקצתן מזרחית לו. באזור הנהר צמחייה רבה יותר ועולם חי עשיר, ולגדותיו גם מספר יישובים. עם יישובים אלה נמנים העיירה ברייריניאס (כ-260 ק"מ מזרחית לסאו לואיס), המהווה את נקודת המוצא העיקרית לביקור בפארק, וכן הכפר מנדקרו, בשפך הנהר, עליו חולש מגדלור שנבנה ב-1920 ומתנשא לגובה של 46 מ'.
ב-2024 הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 2005 שימשו נופי הפארק רקע לסרט הקולנוע "בית החול", העוסק במשפחה המתיישבת באזור המבודד בשנת 1910.
גלריה

המגדלור במנדקרו
הערות שוליים

↑  הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס באתר אונסק"ו (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570214505171  LCCN: sh2009008043
הריבוע

| --- | --- |

 בימוי:  רובן אסטלונד 
 הופק בידי:  אריק המנדורף, Philippe Bober 
 תסריט:  רובן אסטלונד 
 עריכה:  רובן אסטלונד, Jacob Schulsinger 
 שחקנים ראשיים:  קלייס באנג Annica Liljeblad John Nordling Julia Sporre Per Magnus Johansson Marga Pettersson Daniel Hallberg Moa Enqvist Stefansdotter Stefan Gödicke Christopher Læssø אליזבת מוס Johan Jonason דומיניק וסט Sofie Hamilton טרי נוטרי Bo Melin 
 צילום:  פרדריק ונצל 
 מדינה:  שוודיה, צרפת, גרמניה, דנמרק 
 חברה מפיצה:  Cirko Film, Teodora Film, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 באוגוסט 2017 
 משך הקרנה:  152 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, שוודית, דנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט סטירי, סרט קומדיה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   thesquare
 פרסים:  פרס דקל הזהב  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (קלייס באנג)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (רובן אסטלונד)  פרס הקולנוע האירופי לעיצוב ההפקה הטוב ביותר (Josefin Åsberg)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (רובן אסטלונד)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר (רובן אסטלונד, אריק המנדורף, Philippe Bober)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לקומדיה הטובה ביותר (רובן אסטלונד, אריק המנדורף, Philippe Bober)  Greta 
 www.squarethefilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הריבוע (במקור: The Square) הוא סרט דרמה-קומי סאטירי משנת 2017 שכתב וביים רובן אוסטלונד, בכיכובו של קלייס באנג (אנ'), וכולל תפקידי משנה של אליזבת מוס, דומיניק וסט וטרי נוטרי. ההפקה היא קופרודוקציה שוודית יחד עם צרפת, גרמניה ודנמרק. הסרט צולם בגטבורג, סטוקהולם ובברלין. הסיפור היה בהשראת מיצב שאוסטלונד הגה ב-2008, וגם בהשראת תקרית ידועה לשמצה בה מעורב האמן אולג קוליק (אנ').
הסרט התקבל לתחרות הרשמית של פסטיבל קאן, שם קיבל ביקורות חיוביות וזכה בפרס דקל הזהב. לאחר מכן התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הוא המשיך לזכות בשישה פרסי קולנוע אירופיים, כולל הסרט הטוב ביותר; שני פרסי גולדבאג, כולל הבמאי הטוב ביותר. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90 (אך הפסיד לאישה פנטסטית).
הריבוע מוצג כמתווה פשוט.
תקציר

גיבור הסרט הוא כריסטיאן, אוצר במוזיאון גדול, "פריווילג" ו"מרובע". כריסטיאן מתמודד עם השתלשלות אירועים שמתחילה בגניבת הטלפון הסלולרי שלו, במקביל לרומן שהוא מנהל עם עיתונאית זרה בשם אן. על רקע אירועים אלו, מתפרסם ללא השגחתו סרטון תדמית שנוי במחלוקת למיצב אמנות חדש במוזיאון בשם "The Square" (הבנוי ככיכר בצורת ריבוע, כפל לשון במילה האנגלית). התקרית מאיימת על הקריירה של כריסטיאן ומעוררת ויכוח ציבורי על חופש הביטוי והתקינות הפוליטית.
שחקנים

קלאס בנג - כריסטיאן
אליזבת מוס - אן, עיתונאית זרה
דומיניק וסט - ג'וליאן, אמן המציג במוזיאון
טרי נוטרי - אולג רוגוז'ין, אמן המחקה קוף
כריסטופר לסו - מייקל
הפקה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הפקה > צילומים

הצילומים התקיימו מיוני עד אוקטובר 2016 בגטבורג, סטוקהולם וברלין. המוזיאון בסרט צולם בארמון סטוקהולם.
אוסטלונד העדיף להתמקד בכל יום בסצנה אחת, וצילם עד 50 שוטים ביום, אם כי עבור הסיקוונסים המורכבים ביותר נדרשו ארבעה ימים. בזמן הצילומים שנערכו בברלין, יום אחד הוקדש לעבודה עם שימפנזה ננסי, כאשר השחקנים קיבלו הוראות מפורטות כיצד להתנהג עם החיה כדי להימנע מלעורר תגובה אלימה.
הערות שוליים

↑  Haliloglu, Nagihan (25 בדצמבר 2017). "'The Square': Unsettling portrait of modern art world". Daily Sabah. Turkuvaz Media Group. אורכב מ-המקור ב-25 במרץ 2018. נבדק ב-25 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mitchell, Wendy (19 במאי 2017). "'The Square' set visit and Ruben Ostlund interview". Screen Daily. Screen International. אורכב מ-המקור ב-19 במאי 2017. נבדק ב-28 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס גויה לסרט האירופי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990‏-2010 | הודו סין (1992) • שלושת הצבעים: כחול (1993) • ממזר קטן (1994) • אמריקה (1995) • סודות ושקרים (1996) • ללכת עד הסוף (1997) • המתאגרף (1998) • החיים יפים (1999) • רוקדת בחשכה (2000) אמלי (2001) • הפסנתרן (2002) • להתראות לנין! (2003) • עם הראש בקיר (2004) • נקודת מפגש (2005) • המלכה (2006) • הפרפר ופעמון הצלילה (2007) • 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (2008) • נער החידות ממומביי (2009) • נאום המלך (2010) |  |
| 2011‏-היום | הארטיסט (2011) • מחוברים לחיים (2012) • אהבה (2013) • אידה (2014) • ילדות פרא (2015) • היא (2016) • הריבוע (2017) • אהבה בימים קרים (2018) • עלובי החיים (2019) • האב (2020) • עוד סיבוב (2021) • האדם הגרוע בעולם (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 84dc2080-6494-4099-a7cf-2d3c02159fd0 
ארמון סטוקהולם.
הריביירה הבולגרית

פנורמה אווירית של סאני ביץ'
הריביירה הבולגרית (בבולגרית: Българска Ривиера) משתרעת לאורך 378 קילומטרים, לאורך כל הגבול המזרחי של בולגריה, מאתרי הנופש הרומניים בים השחור בצפון ועד למחוז מרמרה שבטורקיה בדרום. החופים משתרעים על פני כ-130 קילומטרים מתוך ה-378 הקילומטרים של רצועת החוף. האזור מהווה את אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בבולגריה ומשמש מרכז תיירות חשוב בעונת הקיץ (בין החודשים מאי עד אוקטובר) בה הוא מושך אליו מיליוני תיירים זרים ומקומיים כאחד. לפני 1989 אזור זה היה ידוע בעולם בשם הריביירה האדומה. אולם כינוי זה שונה בעקבות נפילת מסך הברזל.
אזור הריביירה הבולגרית מאופיין באקלים סובטרופי לח. הטמפרטורה היומית הממוצעת באזור זה בקיץ היא כ-28 מעלות צלזיוס, בעוד שטמפרטורת המים הממוצעת בקיץ היא 26 מעלות צלזיוס.
שתי הערים הגדולות ונמלי הים המרכזיים בריביירה הבולגרית הן וארנה (העיר השלישית בגודלה במדינה) ובורגס (העיר הרביעית בגודלה במדינה). ורנה ממוקמת בחלק הצפוני של הריביירה הבולגרית ובורגס ממוקמת בחלק הדרומי של הריביירה הבולגרית. נמלי התעופה הבינלאומיים של שתי הערים הללו – נמל התעופה ורנה ונמל התעופה בורגס הם נמלי התעופה העיקריים שמשרתים את האזור.
הערים הגדולות ביותר

וארנה
בורגס
צארבו
בלצ'יק
נסבר
קווארנה
סוזופול
פומורי
אתרי נופש ואטרקציות מרכזיות

קווארנה
אובזור
סאני ביץ'
אתרים היסטוריים

בלצ'יק
נסבר (אתר מורשת עולמית)
סוזופול
גלריית תמונות

חוף הנמצא בקרבת עיירת הנופש דיוני (אנ')
נסבר
סווטי ולאס
נהר קמצ'יה
אלבנה
קיטן
פרימורסקו
הערות שוליים

↑  "Bulgarian Peninsula". 10 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283260905171  LCCN: sh85014620
הפארק הלאומי מורן טרואה פיטון

עמק השיממון בפארק
הפארק הלאומי מורן טרואה פיטון (אנגלית Morne Trois Pitons National Park) הוא פארק לאומי בדרום מרכזו של האי דומיניקה, השוכן 13 ק"מ מזרחית לבירה רוזו. הפארק משתרע על שטח של 68.57 קמ"ר, סביב הר הגעש שעל שמו הוא נקרא. המקום הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975 על קרקעות שהיו שייכות בחלקן למדינה ובחלקן נתרמו על ידי גורמים פרטיים, והיה לפארק הלאומי הראשון באי.
גאוגרפיה ואקלים

הפארק משתרע בין גבהים של 500 עד 1,220 מטר ומגיע לשיאו בפסגת "מורן טרואה פיטון" הנישאת לגובה של 1,342 מטר במרחק של שמונה ק"מ בלבד מחוף הים. הנוף מאופיין בצוקים געשיים תלולים ובעמקים עמוקים. בתחומי הפארק שוכן "עמק השממון" (Valley of Desolation או Grand Soufriere) שצורתו כשל אמפיתיאטרון ובו שוכנים כ-50 פומרולות (Fumarole), מעיינות חמים, גייזרים וכן "האגם הרותח" השני בגודלו בעולם, שטמפרטורת מימיו מגיעה ל-95°C. העמק מנוקז על ידי נחל פואנט מולאטר (Pointe Mulatre) הזורם אל האוקיינוס האטלנטי שבמזרח. בפארק שני אגמי מים מתוקים - אגם בורי (Boeri) השוכן בלועו של הר געש כבוי ואגם פרשווטר (Freshwater) שהוא הגדול באי. שני האגמים נוצרו לפני 25,000 עד 30,000 שנים ועומקם משתנה בהתאם לעונות השנה.
האקלים בפארק הוא טרופי ימי עם הבדלים קטנים במשרע הטמפרטורות בין היום ללילה ובין עונות השנה. טמפרטורות המקסימום נעות בין 27°C ל-28°C בעוד שטמפרטורות המינימום מגיעות ל-19°C עד 21°C. הלחות היחסית גבוהה ועומדת על 95% בדרך כלל, ורק לעיתים רחוקות יורדת מתחת ל-85%. כמות המשקעים השנתית מגיעה ליותר מ-7,600 מ"מ.
החי והצומח

בפארק חמישה אזורי צמחייה טבעית ואזור חקלאי קטן. יער העננים בגבהים שמעל 914 מטר, מכוסה כמעט תמיד בעננים, ושוררות בו טמפרטורות נמוכות, המלוות ברוחות עזות ובגשמים. באזור זה נפוצים השרכאים, שיחים שונים, טחב ועצים נמוכים המכוסים בחזזית. רצועת הצמחייה מתחת ליער העננים היא רצועת מעבר שבה עצים דקים ונישאים לגובה של 12 עד 15 מטר. מתחת לרצועה זו, ובגובה של מעל ל-610 מטר, משתרע יער הגשם ההררי המכוסה באפיפיט. מתחתיו ובגובה שמתחת ל-460 מטר משתרע יער הגשם הבוגר והמצחייה בו צפופה מאלה של הרצועות הגבוהות יותר. הרצועה התחתונה והאחרונה היא רצועת חורש הגשם המשני.
בפארק שבעה מיני יונקים, 50 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 12 מיני סרטנאים מספר מיני דו-חיים ומינים רבים של חרקים. כל היונקים היבשתיים הובאו אל הפארק ממקומות אחרים ובין היתר כוללים אלה עכברושים, חזירים, חתולים ומין של אופוסום.
ראו גם

גאוגרפיה של דומיניקה
הנבחרות בגביע העולם בכדורגל נשים

לגביע העולם בכדורגל נשים העפילו, נכון ל-2023, 44 נבחרות לאומיות. מטרת ערך זה הוא להשוות בין הישגיהן של הנבחרות בטורניר.
בכורות של נבחרות בגביע העולם

בכל גביע עולם למעט זה של 2007, לפחות נבחרת אחת הופיעה לראשונה בתולדותיה בטורניר, כפי שמוצג להלן:
| שנה | נבחרות | סה"כ |
| --- | --- | --- |
| 1991 |  איטליה  ארצות הברית  ברזיל  גרמניה  דנמרק  טאיוואן  יפן  נורווגיה  ניגריה  ניו זילנד  סין  שוודיה | 12 |
| 1995 |  אוסטרליה  אנגליה  קנדה | 3 |
| 1999 |  גאנה  מקסיקו  קוריאה הצפונית  רוסיה | 4 |
| 2003 |  ארגנטינה  צרפת  קוריאה הדרומית | 3 |
| 2007 | אף נבחרת | 0 |
| 2011 |  גינאה המשוונית  קולומביה | 2 |
| 2015 |  אקוודור  הולנד  חוף השנהב  ספרד  קוסטה ריקה  קמרון  שווייץ  תאילנד | 8 |
| 2019 |  ג'מייקה  דרום אפריקה  סקוטלנד  צ'ילה | 4 |
| 2023 |  אירלנד  האיטי  הפיליפינים  וייטנאם  זמביה  מרוקו  פורטוגל  פנמה | 8 |
טבלת ניקוד כללית לפי נבחרת

הסטטיסטיקה מחושבת כך שמשחק שהסתיים בהארכה נחשב כניצחון או הפסד, ואילו משחק שהסתיים בבעיטות הכרעה נחשב כתיקו. ניצחון מקנה 3 נקודות, תיקו מקנה נקודה אחת והפסד לא מקנה אף נקודה.
| נבחרת | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | 54 | 41 | 9 | 4 | 142 | 39 | +103 | 132 |
|  גרמניה | 47 | 31 | 6 | 10 | 129 | 42 | +87 | 99 |
|  שוודיה | 47 | 28 | 6 | 13 | 85 | 52 | +33 | 90 |
|  נורווגיה | 44 | 25 | 5 | 14 | 100 | 56 | +44 | 80 |
|  ברזיל | 37 | 21 | 5 | 11 | 71 | 42 | +29 | 68 |
|  אנגליה | 33 | 20 | 5 | 8 | 56 | 34 | +22 | 65 |
|  סין | 36 | 17 | 7 | 12 | 55 | 39 | +16 | 58 |
|  יפן | 38 | 18 | 4 | 16 | 54 | 62 | –8 | 58 |
|  צרפת | 24 | 13 | 5 | 6 | 44 | 24 | +20 | 44 |
|  אוסטרליה | 33 | 10 | 7 | 16 | 48 | 58 | –10 | 37 |
|  קנדה | 30 | 9 | 6 | 15 | 36 | 57 | –21 | 33 |
|  הולנד | 16 | 10 | 2 | 4 | 26 | 12 | +14 | 32 |
|  ספרד | 14 | 7 | 2 | 5 | 24 | 15 | +9 | 23 |
|  איטליה | 15 | 7 | 1 | 7 | 23 | 20 | +3 | 22 |
|  ניגריה | 30 | 5 | 6 | 19 | 23 | 65 | –42 | 21 |
|  דנמרק | 18 | 5 | 1 | 12 | 22 | 29 | –7 | 16 |
|  קולומביה | 12 | 4 | 2 | 6 | 10 | 13 | –3 | 14 |
|  רוסיה | 8 | 4 | 0 | 4 | 16 | 14 | +2 | 12 |
|  קוריאה הצפונית | 13 | 3 | 2 | 8 | 12 | 20 | –8 | 11 |
|  קמרון | 8 | 3 | 0 | 5 | 12 | 12 | 0 | 9 |
|  שווייץ | 8 | 2 | 2 | 4 | 14 | 10 | +4 | 8 |
|  ניו זילנד | 18 | 1 | 4 | 13 | 9 | 35 | –26 | 7 |
|  מרוקו | 4 | 2 | 0 | 2 | 2 | 10 | –8 | 6 |
|  ג'מייקה | 7 | 1 | 2 | 4 | 2 | 13 | –11 | 5 |
|  קוריאה הדרומית | 10 | 1 | 1 | 8 | 6 | 27 | –21 | 4 |
|  פורטוגל | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 1 | +1 | 4 |
|  דרום אפריקה | 7 | 1 | 1 | 5 | 7 | 16 | –9 | 4 |
|  גאנה | 9 | 1 | 1 | 7 | 6 | 30 | –24 | 4 |
|  צ'ילה | 3 | 1 | 0 | 2 | 2 | 5 | –3 | 3 |
|  הפיליפינים | 3 | 1 | 0 | 2 | 1 | 8 | –7 | 3 |
|  זמביה | 3 | 1 | 0 | 2 | 3 | 11 | –8 | 3 |
|  טאיוואן | 4 | 1 | 0 | 3 | 2 | 15 | –13 | 3 |
|  מקסיקו | 9 | 0 | 3 | 6 | 6 | 30 | –24 | 3 |
|  תאילנד | 6 | 1 | 0 | 5 | 4 | 30 | –26 | 3 |
|  ארגנטינה | 12 | 0 | 3 | 9 | 7 | 42 | –35 | 3 |
|  קוסטה ריקה | 3 | 0 | 2 | 1 | 3 | 4 | –1 | 2 |
|  סקוטלנד | 3 | 0 | 1 | 2 | 5 | 7 | –2 | 1 |
|  אירלנד | 3 | 0 | 1 | 2 | 1 | 3 | –2 | 1 |
|  האיטי | 3 | 0 | 0 | 3 | 0 | 4 | –4 | 0 |
|  גינאה המשוונית | 3 | 0 | 0 | 3 | 2 | 7 | –5 | 0 |
|  פנמה | 3 | 0 | 0 | 3 | 3 | 11 | –8 | 0 |
|  וייטנאם | 3 | 0 | 0 | 3 | 0 | 12 | –12 | 0 |
|  חוף השנהב | 3 | 0 | 0 | 3 | 3 | 16 | –13 | 0 |
|  אקוודור | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 17 | –16 | 0 |
השוואה בין הישגי הנבחרות לפי קונפדרציות

|  | AFC | CAF | CONCACAF | CONMEBOL | OFC | UEFA | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נבחרות | 35 | 20 | 26 | 18 | 9 | 60 | 168 |
| טופ 8 | 16 | 1 | 10 | 5 | 0 | 40 | 72 |
| טופ 4 | 5 | 0 | 9 | 2 | 0 | 20 | 36 |
| טופ 2 | 3 | 0 | 5 | 1 | 0 | 9 | 18 |
| מקום 1 | 1 | 0 | 4 | 0 | 0 | 4 | 9 |
| מקום 2 | 2 | 0 | 1 | 1 | 0 | 5 | 9 |
| מקום 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 0 | 5 | 9 |
| מקום 4 | 2 | 0 | 1 | 0 | 0 | 6 | 9 |
| גביע העולם בכדורגל לנשים |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | סין 1991 • שוודיה 1995 • ארצות הברית 1999 • ארצות הברית 2003 • סין 2007 • גרמניה 2011 • קנדה 2015 • צרפת 2019 • אוסטרליה וניו זילנד 2023 (גמר) • ברזיל 2027 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1991 • 1995 • 1999 • 2003 • 2007 • 2011 • 2015 • 2019 • 2023 • 2027 |  |
| שונות | נבחרות משתתפות • טורניר ההזמנה 1988 |  |
הפארק הלאומי לורנץ

הפארק הלאומי לורנץ (באינדונזית: Taman Nasional Lorentz) הוא פארק לאומי השוכן במחוז פפואה שבאינדונזיה. הפארק משתרע על פני 25,056 קמ"ר, והוא אחד מהפארקים הלאומיים הגדולים ביותר בדרום-מזרח אסיה. ב-1999 הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה, גאולוגיה ואקלים

ב-1919 הכריזה ממשלת הודו המזרחית ההולנדית על הקמת המונומנט הטבעי לורנץ, שהשתרע על פני 3,000 קמ"ר. ב-1978 הכריזה ממשלת אינדונזיה על 21,500 קמ"ר כשמורת טבע. הפארק הלאומי הוקף ב-1997, על פני 25,056 קמ"ר. כעבור שנתיים הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית, למעט שטח בגודל 1,500 קמ"ר שלא נכלל בשל עבודות הכרייה המתבצעות בו.
הפארק מחולק לשתי ביומות: שפלה ואזור גבוה. אזור השפלה נמצא בדרום הפארק, והוא מורכב מביצות רחבות שגובלות בביצות מנגרובים המגיעות עד לים אראפורה. האזורים הגבוהים של הפארק נמצאים בחלקו הצפוני, ובהם נכללים 210 קילומטרים מתוך 692 קילומטרים של רכס מאוקה (Maoke), שבו נמצאים ההרים הגבוהים ביותר באוקיאניה. קטע הרכס שבגבולות הפארק מתחלק לשני רכסים בעלי שמות עצמאיים: ג'איאוויג'איה (במלאית "ניצחון הניצחונות") וסודירמאן על שמו של הרמטכ"ל הראשון של צבא אינדונזיה. הקרקע של הפארק מתחלק לתשע קבוצות עיקריות: ביצות חופים, ביצות כבול, חופים, טראסות מקוטעות, מדרונות הרים, מניפת סחף, עמקים מעוקלים, עמקי סחף, ופסגות אלפיניות. העמקים שבפארק נחצבו על ידי הנהרות הזורמים מראש ההרים לאורך מישורי הסחף הרחבים, ומימיהם מוליכים משקעים שמהם נבנה חוף הים. כיוון שחוף הפארק אינו מישורי באופן מלא נוצר מפל מליחות בקרקע המגיע עד למניפת הסחף של הפארק, ומפל זה משפיע על אופי המערכת האקולוגית ותלוי גם במקווי המים שבפארק.
הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סודירמן היא גונונג דאאם (4,922 מטרים), והנקודה הגבוהה ביותר ברכס ג'איאוויג'איה היא פסגת טריקורה, ראשי תבות של "טרי קומנדו רא'יאת" (4,730 מטרים). הנקודה הגבוהה ביותר בפארק כולו היא פסגת פירמידת ג'איאקסומה (במלאית: "פרח הניצחון" בהפוך סדר המלים) שבהר פונצ'אק ג'איה, המתנשאת לגובה של 5,030 מטרים. ההרים שבפארק נוצרו בעקבות התנגשויות בין הלוח האוסטרלי והלוח הפסיפי, שהרימו סלעים מותמרים מהקרטיקון ומהאאוקן. במהלך ההתנגשויות נוצרו העתקים שדרכם עברו סלעי יסוד כגון נחושת וזהב. במהלך הפלייסטוקן התרחשה פעילות טקטונית שכללה, בין היתר, התרוממות נוספת של הרים וירידה של גובה פני הים, ובאופן זה נוצרה הטופוגרפיה הנוכחית של הפארק. במזרח הפארק שוכן עמק נהר באליים, שמהווה דוגמה לטופוגרפיית אבן הגיר המחוספסת וקרסט אבן חול, ויש בו גם מערות רבות שבהן התגלו שרידי מאובנים של צמחים ושל בעלי חיים, שמהם הצליחו ללמוד על התפתחות הסביבה הטבעית בפפואה.
קטע הרכס שבאזור הר פונצ'אק ג'איה מכוסה בקרח, והוא אחד מארבעת ההרים היחידים באזור קו המשווה של כדור הארץ שיש בהם קרח, אם כי הקרחונים שבפארק נמסים בהדרגה. שדות השלג העיקריים מורכבים מחמישה שדות קרח בשולי פונצ'אק ג'איה. ב-1936 השתרע הקרח על פני 13 קמ"ר, וב-1999 נותרו רק 3 קמ"ר של קרח.
האי פפואה שוכן באזור המאופיין באקלים טרופי לח. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בהרים היא בין 3,500 ל-5,000 מילימטרים, ובאזורי השפלה היא בין 3,160 ל-4,000 מילימטרים. מבחינת משטר הרוחות הרוח היא לכיוון מערב בין אוקטובר למרץ, ולכיוון מזרח בין אפריל לספטמבר. הטמפרטורה הממוצעת היא בין 29 ל-32 מעלות צלזיוס, והחל מגובה 4,800 מטרים היא יורדת מתחת לנקודת הקיפאון. החל מגובה 3,800 מטרים יורד שלג בשעות הבוקר המוקדמות, ורק בפונצ'אק ג'איה יש שלג וקרח קבועים.
פלורה ופאונה

אזור הפארק הלאומי מאופיין במגוון ביולוגי גבוה. ההרים הגבוהים והמושלגים יוצרים מחסום גאוגרפי שהגביר את הספציאציה ואת האנדמיות המקומיות. הפלורה של הפארק מחולקת לחמש קבוצות: צמחיית שלג, צמחייה אלפינית, צמחייה תת-אלפינית, צמחייה הררית וצמחיית שפלה. צמחיית שפלת החוף מחולקת לחמישה אזורי משנה לפי גובה פני הים: מניפת סחף (50 - 150 מטרים), ביצות כבול (3 - 50 מטרים, רצועות מעוקלות (0 - 25 מטרים), חוף הים עצמו (0 - 4 מטרים) וביצות גאות ושפל (0 - 1 מטר). ביצות הגאות ושפל הבוציות הן בית גידול עבור קהילות מנגרובים המשתרעות על פני 3,015 קמ"ר. הצמחייה הקרובה ביותר לחוף היא בעיקר עשב, וממדי הצמחים גדולים יותר ככל שמתקרבים אל ההרים. ביצות הכבול הקבועות והעונתיות והיערות הסמוכים להן משתרעות על פני שטח כפול מזה של ביצות המנגרובים, והן מגיעות עד לעומק של 50 קילומטרים במערב הפארק ולעומק של 80 קילומטרים במזרחו. החל מ-25 עד 100 מטרים מעל גובה פני הים נמצאים עמקי הסחף, והצמחייה המתפתחת למרגלות הגבעות אופיינית לגובה של 50 עד 150 מטרים מעל גובה פני הים. גובה הצמחייה באזור זה עשוי להגיע עד ל-50 מטרים. בגובה של 100 עד 650 מטרים גדלה צמחיית יער על הטראסות המבותרות, והיא נבדלת מיערות הסחף בכך שהיא פחות מגוונת ויותר צפופה.
צמחיית ההרים מחולקת אף היא לחמישה אזורים על בסיס גובה. יער הגשם ההררי הנמוך (650 - 1,500 מטרים) גדל למרגלות הגבעות וההרים, והוא בית גידול עבור 80 סוגים וכ-1,200 מינים של עצים אפיפיטיים. יער העננים (הידוע גם כיער טחב) אופייני לגובה של 1,500 מטרים ומעלה, וגדלים בו בעיקר עצי אשור דרומי. היער ההררי העילי אופייני לגובה של 2,800 עד 3,200 מטרים, והוא מאופיין במינים רבים של מחטניים ובאוכלוסיות צפופות כגון אפיפיטים ומיסקנתוס. החל מגובה של 3,200 מטרים הופכה הצמחייה לתת-אלפינית. היערות הנמוכים יותר גדלים בגבהים של עד 3,650 מטרים ומתנשאים לגובה של עד 15 מטרים, והם אינם מגוונים. בין 3,650 ל-4,170 מטרים גדלים בעיקר עצים ממשפחת האברשיים. הצמחייה האלפינית, שגדלה בטווח שבין 4,170 ל-4,585 מטרים, מורכבת בעיקר משיחים קטנים ומצמחיית טונדרה הררית. החל מגובה של 4,200 מטרים גדלים בעיקר דשא, חזזית ובריופיטים. באזורים המושלגים שבפסגות ההרים כמעט ואין צמחים.
הפארק הוא בית גידול עבור 64 מינים של יונקים, מהם 16 מינים של חיות כיס, 25 מינים של חולדות ועכברים, ו-19 מינים של עטלפים. חלקים ניכרים מהפארק טרם נחקרו בשל חוסר נגישותם, וייתכן כי קיימים בהם מינים שטרם התגלו. בפארק מקננים 650 מינים של עופות, בהם 31 מינים של יוניים, 29 מינים של צופיתיים, ו-31 מינים של תוכאים. חלק מהעופות מקננים באזורים הגבוהים ביותר של הפארק בלבד. בפארק גדלים למעלה מ-150,000 מינים של חרקים, 90 מינים של דו-חיים ו-324 מינים של זוחלים. ההערכה היא כי במאגרי המים המתוקים של הפארק גדלים למעלה מ-100 מינים של דגים.
חלק מבעלי החיים שבפארק נתונים בסכנת הכחדה. האיומים העיקריים על המגוון הביולוגי של הפארק נובעים מבירוא יערות למטרות מסחר, הפיכת יערות למטעים, כרייה, בניית דרכים בלתי חוקיות, ומסחר בלתי חוקי בבעלי חיים. בשטח הפארק יש אוכלוסייה קטנה של כ-6,300 בני אדם, המתחלקים לשמונה שבטים, מתגוררים בכ-60 יישובים קטנים, ומתקיימים ממשאבי הפארק.
ווטון

שפת ווּטוּן (בכתב סיני: 五屯话; בפין-יין: Wǔtún huà, ווּטוּן חְווָה) היא שפה קריאולית סינית-טיבטית-מונגולית, חסרת כתב. כ-4,000 איש, שרובם מסווגים על ידי ממשלת סין כמונגואורים ((אנ'); מכונים גם "טו"), דוברים את השפה. הם מתגוררים בכפרים ווטון עילית (上 五 屯), ווטון תחתית (下 五 屯) וגְ'יָאצָאנְגְמָה שבנפת טונגרן, במזרח מחוז צ'ינגהאי שברפובליקה העממית של סין. השפה ידועה גם כשפת נגנדה (Ngandehua).
שני כפרי הווטון, כמו גם כפרים אחרים באזור, היו במשך כמה מאות שנים בשליטת המונגולים, ונחשבים זה מכבר על ידי ממשלות כחברים בקבוצה אתנית מונגולית. עם זאת, הם מזדהים כטיבטים (אנ').
אוצר מילים

החלק הגדול ביותר של הפריטים הלקסיקליים בווטון הוא סיני (אך עם הטונציה אבדה); חלק קטן יותר טיבטי; וחלק קטן עוד יותר באה משפת בונאן (אנ') המונגולית.
דקדוק

הדקדוק של ווטון דומה לשפות מונגוליות (אנ'), במיוחד לדקדוק של שפת בונאן. יש גם השפעה טיבטית.
היסטוריה

הוצעו מספר תיאוריות לגבי מקורם של תושבי כפרי ווטון, והדיאלקט המוזר שהם דוברים. הבלשן הסיני צֶ'ן נָאיְשְׂיונְ'ג (Chen Naixiong), הבלשן הראשון שעבד על השפה החל בשנות ה-80 של המאה ה-20, הסיק מהתפלגות התנועות של הפריטים הלקסיקליים שמקורם סיני בשפת ווטון כי אבותיהם דיברו ניב סיני עתיק מנאנג'ינג. אחרים חושבים שהיו קבוצה של אנשי חוי (מוסלמים דוברי סינית) מסצ'ואן, שמסיבות לא ידועות המירו את דתם לבודהיזם טיבטי ועברו למזרח צ'ינגהאי. בכל מקרה, מסמכים היסטוריים החל ב-1585 מעידים על קיומה של קהילת ווטון.
תושבי הכפרים של ווטון של ימינו דוברים סינית, אך ידיעת השפה הטיבטית נפוצה הרבה יותר הן בווטון והן בנפת טונגרן בכלל, שכן השפה הטיבטית היא הלינגואה פרנקה של אזור רב-קהילתי זה, המאוכלס על ידי טיבטים, חווי, סינים מקבוצת האן ומונגולים. מרביתם דוברים דו-לשוניים של טיבטית בנוסף לווטון. מנדרינית צפון-מערבית וסינית תקנית משמשות גם הן, בעיקר את הצעירים.
לקריאה נוספת

Sandman, Erika (2016). A Grammar of Wutun (Ph.D. thesis). University of Helsinki. hdl:10138/168427. ISBN 978-951-51-2633-7.
Slater, Keith (2009). Review of Wutun by J. Janhunen, M. Peltomaa, E. Sandman, and Xiawudongzhuo. Asian Highlands Perspectives, 1: 367–371.
Erika Sandman. The Wutun Language: A Tibetanized Variety of Northwest Mandarin. Himalayan Discoveries. pp. 89–109
הערות שוליים

↑  Erika Sandman. The Wutun Language. p. 90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544862805171
הפארק הלאומי מנו

מנו (ספרדית: Manú) הוא פארק לאומי בדרום מזרח פרו. הפארק הוכרז ב-1973, והוא מגן על שטח של 15,328 קמ"ר, מה שהופך אותו לפארק הלאומי הגדול ביותר בפרו.
היסטוריה

האזור בו שוכן הפארק נכלל בתחומי אימפריית האינקה בשיא התרחבותה, בתקופת שלטונו של פאצ'אקוטי במהלך המאה ה-15. זמן קצר לאחר כיבוש האזור בידי הספרדים, הם הקימו בו את הכפר פאוקרטמבו (Paucartambo), שסיפק לקוסקו מוצרים כקוקה, סוכר, פלפלים, כותנה ועץ. ב-1537 יצאה משלחת ספרדית ראשונה, בראשותו של חואן אלברס מלדונדו, לעומק שטחו של הפארק דהיום.
בסוף המאה ה-19 החל האזור לסבול מכריתת עצים לצורך תעשיית הגומי, אך פעילות זו נפסקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עקב העלויות הגבוהות שהיו כרוכות בכך, שלא אפשרו תחרות מול יצרנים אחרים.
ב-1968 הוכרז האזור כ"יער לאומי", וב-1973 שודרג מעמדו והוא היה לפארק לאומי. אונסק"ו הכריז על הפארק כשמורה ביוספרית ב-1977 וכאתר מורשת עולמית ב-1987. שטחו של האזור שהוכרז כשמורה ביוספרית כולל 2,570 קמ"ר נוספים, ו-914 קמ"ר אחרים הוכרזו כ"אזור תרבותי".
בתחומי הפארק כ-30 כפרים שתושביהם דוברי קצ'ואה, וכן מספר קהילות קטנות של בני שבטים אמאזוניים שונים.
גאוגרפיה

בפארק מגוון רחב של אזורים אקולוגיים. גובהו נע בין 150 מ' מעל פני הים (כחלק מאגן ההיקוות של האמאזונאס) לבין 3,500 מ' מעל פני הים (כחלק מרכס הרי האנדים). הפארק כולל את כל אגן הניקוז של נהר מאנו, עד הישפכו לנהר מדרה דה דיוס. הנהר מהווה גם את הדרך היחידה להגיע לפארק, שכן האזור כולו פראי, מבודד ולא מיושב.
האזורים הגבוהים של הפארק מכוסים עשב, משרע הטמפרטורות בהם גבוה, ובין אוקטובר לאפריל יורד בהם שלג. האזורים הנמוכים מ-2,600 מ' מיוערים, וכמות המשקעים השנתית בהם נעה בין 500 ל-1,000 מ"מ. באזורים שגובהם בין 1,600 ל-2,200 מ' עצים שגובהם 25 מ', וכן סחלבים ושרכים ממינים שונים. האזורים הנמוכים יותר הם גם חמים ולחים יותר, וגדל בהם יער גשם טרופי סבוך, שכמה מהעצים בו מתנשאים לגובה של למעלה מ-60 מ'. אזור זה נחשב לאזור המאפיין ביותר את נופי הפארק.
פלורה ופאונה

המגוון הטופוגרפי הופך את הפארק גם לאחד המגוונים בעולם מבחינה ביולוגית. הוא כולל למעלה מ-15 אלף מיני צמחים, כ-2,400 מיני חרקים (מהם כ-1,200 מיני פרפראים), למעלה מ-800 מיני עופות, 210 מיני דגים, 159 מיני יונקים, 140 מיני דו-חיים ו-99 מיני זוחלים. עם היונקים המצויים בפארק נמנים היגואר, הפומה, אוצלוט, טאירה, שועל קולפאו, לוטרת ענק, דוב נמלים ענק, דוב נמלים דרומי, ארמדיל ענק, ארמדיל טאטו, עצלן חום גרון, טפיר ברזילאי, קפיבארה, אייל הביצות, אייל פרדי לבן-זנב, מזאמה אדומה, מזאמה אמזונית, צ'וני, פקארי מגוון, טאיאסו לבן שפתיים, דוב המשקפיים, קוף העכביש, טיטים, טמרין משופם, טמרין קיסרי, וכן הקוף הקטן בעולם - מרמוסט גמדי.
מנופי הפארק