stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב חילביץ'
ראשית דרכו

יעקב חילביץ' נולד בעיר קובנה שבליטא בשנת 1913. בנעוריו היה חניך בתנועת בית"ר. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל והיה פעיל במפלגה הרוויזיוניסטית. בראשית שנת 1942, בתקופת שיתוף הפעולה של האצ"ל עם הבריטים, כאשר לאצ"ל היה מעמד חצי לגיטימי ונתקיימו אף יחסים בין המפלגה הרוויזיוניסטית לבין שלטונות המנדט, נוסדה קרן חוקית בשם "מס חזית ישראל", שעסקה באיסוף כספים עבור האצ"ל. חילביץ', של היה חבר אצ"ל, נתמנה לעמוד בראש הקרן. במסגרת תפקידו הכיר היטב את ראשי התנועה הרוויזיוניסטית וכן את פיקוד האצ"ל ואת מפקדו מנחם בגין, שאותו ביקר בדירת המסתור שלו בירושלים. לימים יכתוב בגין על ביקור זה:
האצ"ל מכריז על המרד

מנחם בגין הגיע לארץ ישראל בשנת 1942 כחייל בצבא אנדרס, וקיבל בסוף 1943 את הפיקוד על האצ"ל. בגין היה מראשי המחנה האקטיביסטי בתנועה הרוויזיוניסטית, שהתנגד לקו הפרו-בריטי. העברת הפיקוד על האצ"ל לידי בגין סיימה סופית את התקופה הפרו-בריטית של האצ"ל, והביאה לתחילת "המרד" נגד השלטון הבריטי בארץ. ב-1 בפברואר 1944 פרסם האצ"ל את כרוז "הכרזת המרד". המסמך פתח בכך שכל התנועות הציוניות עמדו לימין בעלות הברית ולמעלה מ-25,000 יהודים התגייסו לשורות צבא בריטניה; התקווה להקים צבא עברי התבדתה; באותו הזמן עמדו ערביי המזרח התיכון לצדה של גרמניה ויהדות אירופה אותה עת הייתה כלואה והחלה מחוסלת אולם בריטניה לא אפשרה פעולות הצלה. בכרוז הוצהר בין היתר:
בהמשך הכריז הכרוז כי מבחינת האצ"ל תמה שביתת הנשק מול הבריטים וכי מעתה נפתחת מולו מלחמה. מפנה זה חל בניגוד לדעתו של חלק מצמרת המפלגה הרוויזיוניסטית וגרם לקרע בין המפלגה לבין האצ"ל. האצ"ל החל בפעולות נגד הבריטים וב-23 במרץ 1944 ביצע התקפה על מרכזי הבולשת הבריטית בירושלים ועל מפקדותיה המחוזיות ביפו ובחיפה וגרם להרס ולהרג אחד מקציני הבולשת.
הסגרת מפקדי האצ"ל לבריטים

מיד לאחר ההתקפה התקשר חילביץ' למשרדי הבולשת בירושלים והודיע על נכונותו למסור לבריטים פרטים על מפקדיו וחבריו הבכירים של הארגון.
גרסת אנשי האצ"ל היא כי חילביץ' בגד באנשי האצ"ל תמורת בצע כסף. כך כתב עליו הסופר יוסף נדבה שהיה איש התנועה הרוויזיוניסטית וממקורבי זאב ז'בוטינסקי:
פרופסור יהודה לפידות, שנודע בכתיבת ההיסטוריה של האצ"ל, שבו היה חבר בצעירותו, כתב על סכום נמוך בהרבה; לדבריו קיבל חילביץ' מהבריטים סכום של 2000 לירות שטרלינג בלבד, זאת בעת שהלירה הארץ-ישראלית הייתה שוות ערך לליש"ט.
ספר תולדות ההגנה נותן הסבר אידאולוגי למעשהו של חילביץ':
לפי דברי ריצ'רד קטלינג, שהיה קצין בכיר במחלקה הפוליטית של הבולשת, שלחמה בארגוני המחתרת, היה זה חילביץ' עצמו שיצר את הקשר עם הבולשת, מיד לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת:
על מנחם בגין נתן תיאור של מראהו החיצוני ואת כתובת דירת המסתור שלו. על פי הכתוב במסמכי הבולשת, נאמר בתיאור:
בריחתו מן הארץ

עוד באותו היום הבריחו הבריטים את חילביץ' במכונית בדרך היבשה לקהיר, שם היה אמור לקבל מן הקונסוליה האמריקאית אשרת כניסת לארצות הברית. באותו לילה נעצרו ברחבי הארץ עשרות מאנשי האצ"ל. בין העצורים היו אליהו מרידור, מראשי האצ"ל בירושלים, וחיים לנדאו, מראשי האצ"ל בחיפה. כשהגיעו אנשי הבולשת לדירת המסתור של מנחם בגין בירושלים, לא הצליחו לעוצרו מאחר שהיה באותו יום בתל אביב. חלק מהעצורים הוגלו מן הארץ. המעצרים היו מכה קשה לארגון המחתרתי.
חשדם של אנשי האצ"ל נפל על חילביץ' ימים אחדים לאחר מכן כאשר ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד, ובאותו לילה ערכה הבולשת הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את אסתר רזיאל-נאור. בעקבות המקרה פתח המש"י, שירות המודיעין של האצ"ל, בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין. לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו מידע על קשריו של חילביץ' עם הבולשת.
יעקב מרידור, שכיהן כמפקד האצ"ל לפני בגין וכאשר בגין הפך למפקד הארגון מונה לסגנו, שהה אז בקהיר וביקש היתר להתנקש בחייו של חילביץ', אולם בגין התנגד בתוקף להתנקש בחיי חילביץ', בטרם שיערך בירור מקיף וקודם שיהיו הוכחות חותכות לבגידתו. הוחלט להשיב את חילביץ' לארץ. שני אנשי אצ"ל ששירתו בצבא הבריטי איתרו את חילביץ' ודרשו ממנו לחזור לארץ כדי להוכיח את חפותו. חילביץ' הכחיש בפניהם את ההאשמות, אך נמנע מלחזור לארץ וברח לארצות הברית.
חודשיים לאחר מכן, ב-25 במאי 1944, התכנס בית דין מיוחד של האצ"ל וגזר על חילביץ' בהיעדרו עונש מוות.
בארצות הברית

בארצות הברית חבר לחוגים הרוויזיוניסטים בהציגו עצמו כשליח מכובד מטעם התנועה הרוויזיוניסטית שהגיע מארץ ישראל. אנשי האצ"ל בארץ, שכבר ידעו על דבר בגידתו של חילביץ', רצו לרמוז על כך למארחיו בארצות הברית ובגין ביקש מערי ז'בוטינסקי לשלוח מברק אל אנשיהם בארצות הברית שבו קרא לאורח בשם "אזף חילביץ'". יונה אזף היה סוכן שהושתל על ידי האוכראנה, הבולשת הצארית, במחצית השנייה של המאה ה-19 במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונחשב לסמל לבגידה. הרמז לא הובן על ידי מקבלי המברק וכאשר חילביץ' נאם במסיבה של התנועה ניגש אליו שמואל מרלין, ממנהיגי התנועה בארצות הברית, ופנה אליו לתומו בשם "מר אזף חילביץ'". חילביץ', שהבין במה מדובר, הסתלק מיד מן המקום ולא שב לפגוש את אנשי התנועה.
בארצות הברית נמשך המגע  בינו לבין ריצ'רד קטלינג, וקטלינג אף נסע לארצות הברית כדי להמשיך את הקשר ביניהם. קטלינג סיפר על כך לחוקר ד"ר אלדד חרובי כאשר נפגשו באנגליה בשנת 1997. לדבריו, שנה לאחר שחילביץ' ברח מן הארץ הוא התקשר אל קטלינג וביקש ממנו לבוא אליו לארצות הברית. קטלינג הגיע אליו, בלי לגלות לאמריקאים את מטרת בואו, וקיבל ממנו מידע רב על דרכי איסוף הכספים והציוד של האצ"ל והעברתם לארץ ישראל.
בסוף שנת 1946 פגש משה בריליאנט, כתב הפלסטיין פוסט באקראי את חילביץ' בניו יורק. האיש נראה לו מוכר והוא שאל לשמו. האיש, המהודר בלבושו, השיב לו כי שמו "ג'ק היל" ונתן לו את כרטיס הביקור שלו ובו כתובתו בעיר ניו יורק, אך כשניסה העיתונאי מאוחר יותר להתקשר אליו, חילביץ' התחמק ממנו. כל מה שעלה בידי העיתונאי לגלות היה כי חילביץ', בזהותו החדשה, נשא אשה ונולד לו בן וכי הוא עוסק בענייני דפוס.
לאחד ממכריו של חילביץ', אשר לו היה חייב כספים עוד מלפני שעזב את ארץ ישראל, נודעו זהותו וכתובתו והוא פנה אליו במכתב וביקש לפוגשו. חילביץ' השיב לו במכתב בעברית, שבו התנצל על שאין לאל ידו להשיב לו את כספו, אך הזמינו לבקרו בביתו. למרות ההזמנה נרתע המכר ונמנע מלבקר את חילביץ' בביתו. הסיפור התפרסם במעריב ב-18 בדצמבר 1953. מחצית השנה לאחר מכן ידע מעריב לספר כי כשנודע גילויו של מעריב למעבידו של חילביץ' בחברת פרסום והדפסות, יהודי וציוני פעיל, הוא מיהר לפטרו בהצהירו: "אינני רוצה כי מרגל בריטי יעבוד עבורי".
הדבר האחרון שנודע על גורלו של חילביץ' היה בשנת 1958 כאשר עורך ידיעות אחרונות, ד"ר הרצל רוזנבלום, שהכיר את חילביץ' עוד לפני עלייתו לארץ, הצליח להיפגש עמו בניו יורק. השניים שוחחו ארוכות אך חילביץ' מיאן לדבר על התקופה הקודמת בחייו. מאז לא נודע דבר על אחריתו.
לקריאה נוספת

מנחם בגין, המרד, הוצאת אחיאסף, תשמ"א 1981, עמ' 147-155
אלדד חרובי, הבולשת חוקרת, ה-C.I.D בארץ ישראל, 1920-1948, הוצאת פורת, 2011.
אלדד חרובי, "'אזף' חילביץ' בגד ב'מעמד'", עלי-זית וחרב, כרך ט, 2009, עמ' 157-137.
הערות שוליים

↑  מנחם בגין, המרד: זכרונותיו של מפקד הארגון הצבאי הלאומי בארץ־ישראל, אחיאסף, 1969.
↑  מעריב, 5.6.1949.
↑  ספר תולדות ההגנה, עם עובד, כרך ג' חלק ראשון, עמ' 524.
↑  Nicholase Bethell, The Palestine Triangle: The struggle between the British, the Jews and the Arabs, 1935-48, London: A. Deutsch, 1979, p.158.
↑  "מבט", כתב העת של המרכז למורשת המודיעין, גיליון 36, מרץ 2004
1 2  דן מרגלית, סודות בגידת חילביץ, כל העיר, 4 בדצמבר 1981
דלקת פנים הלב

| --- | --- |

 תחום:  קרדיולוגיה 
 תסמינים:  דלקת 
 טיפול:  אמיקצין  גנטמיצין 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  216650 
 MeSH:  D004696
 סיווגים
 ICD-10:  I33 
 
דלקת פנים הלב (בלעז: אנדוקרדיטיס, endocarditis) היא דלקת ברקמה הקרויה "פנים הלב", אשר מהווה השכבה הפנימית ביותר של חדרי הלב.
דלקת פנים הלב נוצרת בעיקר באזורי המסתמים, כאשר במחלות מסוימות יש שכיחות שונה בפגיעה במסתמים שונים – כך למשל, בקדחת השיגרון (rheumatic heart disease) הפגיעה במסתם המיטראלי (המסתם הצניפי) היא הנפוצה ביותר (ולאחריה – פגיעה במסתם האאורטלי (מסתם אבי העורקים), הטריקוספידלי (המסתם התלת־פסיגי) והפולמנרי (מסתם עורק הריאה) – בסדר יורד). אתרים נוספים להתפתחות דלקת פנים הלב הם מסתמים וקוצבים מלאכותיים, ובמקרים מסוימים מתפתחת דלקת פנים הלב במחיצה שבין החדרים או במקומות אחרים בתוך חלל החדר.
סוגים

ישנם מספר סוגים של דלקת פנים הלב:
דלקת זיהומית של פנים הלב (infective endocarditis)
דלקת פנים הלב תרומבוטית לא חיידקית (nonbacterial thrombotic endocarditis)
דלקת פנים הלב ורוקוזית בלתי טיפוסית (או דלקת פנים הלב על שם ליבמן סאקס)
מחלה שגרונתית של הלב (rheumatic heart disease)
סוגים > דלקת פנים הלב תרומבוטית לא־חיידקית

המחלה הזו מכונה גם marantic endocarditis או דלקת פנים הלב סופנית (הסיבה לשם "סופני" היא בעובדה שגילו את המחלה לראשונה בזמן נתיחה שלאחר המוות). 
בסוג זה של דלקת, נוצרות וגטציות תרומבוטיות, סטריליות, הממוקמות על המסתם המיטרלי או האאורטלי, לאורך קו הסגירה של העלים. הן בנויות מטסיות דם ומפיברין, כאשר המחלה שכיחה יותר במקרים שבהם המסתמים נפגעו ממחלה אחרת, או אצל חולים הסובלים מנטייה מוגברת לקרישת דם. לפעמים מעיד תסחיף מוגטציה כזו, על מחלה ממארת.
סוגים > דלקת פנים הלב ורוקוזית בלתי טיפוסית

מחלה זו התגלתה בחולי זאבת אדמנתית מערכתית, (מופיעה בכ־50% מהם) אשר על פני המסתמים שלהם מופיעות וגטציות. הסיבה להיווצרות הוגטציות היא ככל הנראה מנגנון אוטואימוני: שקיעה של קומפלקסים אימוניים במסתמים. הוגטציות קטנות יחסית ומפוזרות באקראי על פני המסתמים. הפגיעה העיקרית היא במסתם המיטרלי.
סוגים > מחלה שגרונתית של הלב

למחלת השיגרון (rheumatic disease) יש בדרך כלל שלושה שלבים: שלב חריף, המכונה "קדחת השיגרון", (בשלב זה נפגעים בדרך כלל הלב, מפרקים ורקמות אחרות), שלב שקט, והשלב הכרוני – אשר פוגע בעיקר בלב.
המחלה, בשלב החריף, היא מחלה דלקתית אשר פוגעת לרוב בילדים אשר סבלו מזיהום סטרפטוקוקי, ואשר התגובה החיסונית של הגוף גרמה להיבטים הקליניים של המחלה. המחלה מאופיינת בחום, כאבי מפרקים, דלקות בלב, בעור ובמערכת העצבים, כאשר חלק מהפגיעות נעלמות אולם הפגיעה הכרונית במסתמי הלב, יכולה לגרום לנכות קשה ומתמדת. במהלך החריף והחד של המחלה ישנם חמישה סימנים עיקריים המאפיינים אותה – ארטריטיס במפרקים, פגיעה בכל שכבות הלב (פאנקרדיטיס), נודולים בתת־עור ו־erythema marginatum בעור, וכן סימן נדיר המציין את הפגיעה במערכת העצבים – sydenham chorea – פגיעה מוחית המתבטאת בתנודות לא רצוניות והמופיעה לאחר זמן רב. 
בשלב החריף, מוצאים מוקדים דלקתיים אופייניים בלב, המכונים גופיפי אשוף, וכן וגטציות על המסתמים. הדלקת שהתפתחה בשלב החד גורמת לפיתוח השלב הכרוני של המחלה: נוצרים עיוותים פיברוטיים קשים במסתם, בעיקר במסתם המיטרלי – העלים מתעבים ומתקשחים, צבעם מלבין ומופיעה הצטלקות. ההיצרות הנגרמת למסתם המיטרלי גורמת למראה דמוי "פה של דג".
בחדר הלב השמאלי ניתן להבחין בווגטציות עקב זיהום חיידק Haemophilus parainfluenzae
חומץ בלסמי

| --- | --- |

חומץ בלסמי מיושן ממודנה ואמיליה רומנה
 
 מאכלים
 אזור מוצא:  מודנה-אמיליה רומנה, איטליה
 תאריך יצירה:  העת העתיקה, מוכח מ-1747
 מרכיבים עיקריים:  גפת ענבים, שמרים, אתנול
חומץ בלסמי (באיטלקית: aceto balsamico) הוא סוג של חומץ המאופיין בטעם מורכב ועשיר. טעמו של חומץ בלסמי הוא טעם חמוץ-מתוק, והוא שונה מסוגי החומץ האחרים בצבעו החום כהה, שלעיתים נוטה לשחור, ובריחו הייחודי. במקרים רבים, גם המרקם שלו סמיך יותר מסוגי חומץ אחרים, ויש לו ארומה של וניל או קרמל. בלסמי הוא חומץ מיושן, ומקורו באיטליה.
מקור השם חומץ בלסמי

שם החומץ מורכב משתי מילים, חומץ –  "אׇצֶ'טוֹ" (aceto) – ו"בלסמי" (balsamico). להלן מקורות השם:
הרכיב הראשון בשמו, aceto – חומץ, מתייחס לטעם. המונח מגיע מהמילה הלטינית אׇקָטוּם "acētum", שפירושה "חמוץ". הפועל התואם למילה הוא "acēre", שמשמעו בעברית "להחמיץ".
החלק השני של השם, balsamico – בלסמי, מתייחס יותר למרקם, לריח ולתכונות. המקורות הם ביוונית עתיקה – מהמילה "bálsamon", ובמילה הלטינית "balsamum". שתי המילים מכוונות לנוזל בעל מרקם סמיך וריחני. בעת הקדומה יוחסו לנוזל זה גם תכונות של גרימת רעננות ואנרגיה, ואפילו תכונות רפואיות, המיוחסות לבלסמי גם כיום.
היסטוריה

חומץ מוכר ומצוי בשימוש זה אלפי שנים. נמצאו עקבות חומץ בעפר מהתקופה המצרית, בערך מ-3000 לפני הספירה, אך חומץ מוזכר עוד קודם במגילות בבליות, כ-5000 לפני הספירה. חומץ נזכר גם בתנ"ך, בדיני נזיר, בספר במדבר.
חומץ בלסמי הגיע בתקופה מאוחרת יותר. עקבות חומץ בלסמי נמצאו בתירוש מבושל, בערך ב-1000 לפני הספירה. ורגיליוס הרומי מזכיר חומץ בלסמי במאה הראשונה לפני הספירה בחיבורו "גאורגיקה", הוא מתייחס גם למקום המקור באזור אמיליה רומאניה, שגם בעידן המודרני נחשב למקור חומץ בלסמי. אין ודאות שתכונות "חומץ בלסמי" בעת העתיקה, חופפות את תכונותיו העכשוויות. סימנים ותכתובות מעידים על שימוש בחומץ זה בימיי הביניים, גם לצרכים רפואיים. אזכור מפורש ראשון של המונח "חומץ בלסמי" מופיע רק בשנת 1747, ברישומים של מרתפי ארמון דוכסות משפחת אסטה במודנה. חומץ בלסמי יוצר באותה העת בעבודה ידנית בלבד ולכן היה יקר מאד. להמחשת ערך המוצר: ב-1792 נשלח בקבוק של חומץ בלסמי כמתנה לרגל הכתרתו של הקיסר פרנסיס השני. ב-1862 זכה המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השני שאיחד איטליה בבקבוקי חומץ בלסמי, שהיו למעש שלל מלחמה.
תהליך הייצור

חומץ בלסמי מסורתי מיוצר בתהליך ידני רב-שלבי. תהליכי ייצור תעשייתיים של בלסמי הופיעו רק במאה ה-20. החומר הבסיסי להכנת בלסמי הוא גפת ענבים.
התהליך המסורתי – תהליך זה מתחיל בדריכת ענבים ומיצוי תירוש, ולאחר מכן כולל שלושה שלבים עיקריים. 1) בישול 2) התססה דו-שלבית 3) תהליך יישון.
תהליך הבישול: חומרי הבסיס מובאים לרתיחה בסיר ללא מכסה. לאחר מכן ממשיך הבישול בטמפרטורות שאינן עלולות על 85-90 מעלות צלזיוס. התהליך מופסק, כשריכוז הסוכר בנוזל מגיע ל-35-60° בריקס (35–60° Brix). בסוף הליך הבישול מתקבל נוזל בצבע כהה עמוק ומתוק מאד.
התססה: השלב הראשון הוא ההתססה עם שמרים. הנוזל הסטרילי מהבישול מועבר לחבית שעוד קודם הוכנסו בה השמרים. לאחר מספר שבועות, מתחיל השלב הבא, של התססה בנוכחות אתנול, ונוצרת גם שכבת בקטריות המכסה את הנוזל.
יישון: כאשר התסיסה מגיעה לדרגה הרצויה, מועבר הנוזל ליישון. תהליך היישון ארוך, והוא מורכב מחמישה שלבים, בכל שלב מועבר נוזל הבסיס לחומץ הבלסמי שבדרך, לחבית קטנה יותר ומעץ מסוג שונה. במהלך התסיסה ורצף ההעברות מחבית לחבית, מתרחש צמצום החומר בשיעור של שני שלישים (אם החבית הראשונה הכילה 60 ליטר, החבית האחרונה תכיל כ-20 ליטר בלבד. חמשת סוגי החביות לפי סדר זמני הפעולה, ומהגדולה לקטנה הנן: חבית עץ אלון, עץ ערמונים, עץ דובדבנים, עץ מילה (Ash tree), והחבית האחרונה עשויה מעץ תות (Mulberry tree).
בתום תהליך היישון מועבר חומץ הבלסמי המוכן לביקבוק. בלסמי נחשב ל"צעיר", לאחר יישון של 3-5 שנים. יישון "ביניים" מיוחס לבלסמי בן 5-12 שנה. חומץ בלסמי נחשבן ל"ישן" ומובחר, אם תקופת היישון עולה על 12 שנים לפחות, ועד ל-150 שנות יישון לסוגים המשובחים והיקרים ביותר.
תהליך ייצור תעשייתי – בתהליך זה מכלים גדולים ומתכתיים מחליפים את החביות. בשיטות שונות של לחץ, הזרמה מבוקרת של חמצן וחומרי עזר נוספים, מאיצים ומקצרים מאד את תהליך התסיסה וההגעה למוצר חומץ בלסמי מוגמר. למעשה, בשיטה תעשייתית מנסים לחקות ולהאיץ מלאכותית את התהליכים הטבעיים. הכנת בלסמי תעשייתית אינה מצריכה תהליכי יישון ארוכים, ומשולבים בה הכנסת חומרי טעם, ריח, חומרים מסמיכים דוגמת סירופ תירס, גלוקוז ואחרים. בלסמי המופק בהליך תעשייתי נחשב לאיכותי פחות, אך מחירו הרבה יותר נוח לצרכן, ונעשים ניסיונות, שהמוצר הסופי יהיה דומה ככל האפשר לחומץ בלסמי המופק בשיטה המסורתית-ידנית.
מגבלות וניסיונות לעקיפתן > מגבלות גאוגרפיות והגבלות נוספות

בשנת 2009 החליט האיחוד האירופי להעניק לחומץ בלסמי שתי רמות הגנה הקשורות למקום הייצור, מודנה ואמיליה רומנה באיטליה, וקשורות גם לסוגי ענבי המקור, לתהליכי הייצור ולמשך תקופת היישון.
פי ג'י אי: PGI-protected geographical indication (באיטלקית IGP): הגנה על זיהוי מקום גאוגרפי של הייצור (מעמד גאוגרפי מוגן), בדומה ליינות מחבל בורדו, יינות תוססים מחבל שמפניה וכדומה. כדי לזכות בהגנת פי ג' אי, על המוצר למלא תנאי מינימום של חומרי המקור, סוגי ענבים מאלה: למברוסקו (Lambrusco), אנצ'לוטה (Ancellotta), ענבי אלבנה (אנ') (Albana), טרביאנו (ענבים) (אנ'), סנג'ובזה (Sangiovese), ענבי פורטנה (Fortana) וענבי מונטוני (Montuni). בנוסף, על המוצר המוגמר למלא תנאים של מינימום זמן יישון, סוגי העצים של חביות היישון, צורת ביקבוק (תוויות), צבע, ומרקם.
פי די או: PDO-Protected designation of origin (בעברית כינוי מקור מוגן): מגן על יצרנים מקומיים מפני שימוש מסחרי במונחי מקום הייצור המקורי. ענבי המקור חייבים להיות מאלה: למברוסקו (Lambrusco), אנצ'לוטה (Ancellotta), טרביאנו (Trebbiano), סוביניון (Sauvignon), סגווטה (Sgavetta), ברזמינו (Berzemino) ו-אוקיו די גאטה (Occhio di Gatta). גם בצורת הגנה זו יש תנאי מינימום של בישול, זמן היישון, התססה, סוגי העץ של החביות, ופרסום מתאים.
מגבלות וניסיונות לעקיפתן > ניסיונות לעקיפת ההגבלות

עם כל ההגבלות, רבים מנסים לייצר חומץ בלסמי ולחמוק מההגבלות הגאוגרפיות והאחרות. היו מספר פסקי דין באיטליה ובאיחוד האירופי, שהקלו על יצרנים שמחוץ לאזור הגאוגרפי המוגדר. בית המשפט העליון של איטליה פסק ב-2024 שמונחים ללא הקשר גאוגרפי דוגמת "בלסמי", "חומץ" ו-"חומץ בלסמי", אינם פוגעים בהגבלה, שכן אינם מזכירים את מקום הייצור. ב-2019 פסק גם בית משפט בגרמניה, ש"חומץ בלסמי ממודנה" מוגן, אך חלקים מההגדרה ללא "מודנה" אינם מוגנים. גם ביוון נעשו ניסיונות לעקוף את מגבלות הייצור ומתן שם למוצר. כך קיימים חומץ בלסמי יווני, סיני, מקסיקני ואחרים. יצרנים מוצאים דרכים לאזכר גם את שמה של מודנה בתוויות המוצר, כך למשל מציינים שמוצר מסוים מכיל לפחות 55% (או אחוז אחר) חומץ בלסמי ממודנה.
שימושים

לחומץ בלסמי ונגזרותיו שימושים רבים, בתחומים מגוונים במטבח.
מטבל – אחד השימושים הנפוצים ביותר באיטליה ומחוצה לה, הוא הגשת סוגי לחמים, עם צלוחית קטנה של שמן זית שבתחתיתה חומץ בלסמי, המשמשים כמטבל. הסועד טובל תחילה את הלחם, הבגט וכדומה בנוזל המשולב, ולאחר מכן אוכל את הלחם הטבול.
רטבים – חומץ בלסמי משמש כרוטב לסלטים וסוגי מאכל אחרים, לעיתים כרוטב בלבדי של בלסמי, ולעיתים ביחד עם תבלינים ונוזלים אחרים.
בישול – במתכונים רבים מוסיפים חומץ בלסמי במהלך הבישול. מדובר בבישול בשרים, עוף, ירקות, דגים שונים, בפירות ים ובבישול סוגים מאכלים אחרים.
אפייה ומנות אחרונות – האפשרויות מגוונות. נהוג לשלב בלסמי בתהליך האפייה של עוגות ומאפים אחרים, כן נהוג להוסיף בלסמי למנות מתוקות כמו סלטי פירות, ולשלבו בקציפות.
בריאות

כמו בעבר גם במאה ה-21 יש הסבורים כי לחומץ בלסמי תכונות המוסיפות לבריאות. בין התועלות הבריאותיות מונים: בריאות העור, הפחתה של רמת סוכר בדם ורמות כולסטרול, סיוע בעיכול מזונות, המרצת מחזור הדם. יש אפילו הטוענים, כי בלסמי יעיל בטיפול בפצעים.
בצד היתרונות הבריאותיים מונים סכנות בודדות, הקשורות בדרך כלל בצריכה מרובה של בלסמי. כך למשל צריכת יתר יכולה לגרום דלקות בגרון, וגם לקיבה רגיזה.
גלריה

שימוש נפוץ בבלסמי: בלסמי בתחתית כלי, שמן זית מעליו. טובלים במטבל בגט, לחם ואוכלים.
חביות יישון של בלסמי.
בקבוק בלסמי הנושא תו הגנה גיאוגרפית.
בקבוקי בלסמי בשורה.
סלט קפרזה מתובל ומקושט עם חומץ בלסמי.
סימון הגנה גיאורגרפית של האיחוד האירופי.
הערות שוליים

↑  Balsamic Vinegar: Unraveling the Origin of Its Name (באנגלית אמריקאית)
↑  Womersley Foods, A Short History of Vinegar, Womersley Foods (באנגלית)
1 2 3  Story of Balsamic Vinegar (באנגלית), באתר www.ambrosiabalsamico.it
↑  Support, Balsamic Vinegar History, Italiaregina.it, ‏2020-07-31 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Traditional Balsamic Vinegar Processing, E Schoraly Community Encyclopedia (באנגלית)
↑  admin, A Brief History About Balsamic Vinegar |, ‏2012-02-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Reginald Smith, Balsamic Vinegar's Manufacturing Process, Supreme Vinegar, ‏2016-10-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Balsamic Vinegar of Modena PGI: A Seal of Authenticity (באנגלית אמריקאית)
↑  Gazzetta Ufficiale, www.gazzettaufficiale.it (באיטלקית)
↑  Anna Maria Stein, Is Balsamic Vinegar for all? Yes, says Italian Supreme Court, The IPKat
↑  German balsamic vinegar – The protected geographical indication (PGI) Protection is granted to the term "Aceto Balsamico di Modena" as a whole - CERHA HEMPEL Rechtsanwälte GmbH, www.cerhahempel.com
↑  Michele Tedrick, NBC-HWC, A.-CFHC, Holistic Chef, 5-Ingredient Balsamic Vinaigrette ⋆ Nutrivore Life, Nutrivore Life, ‏2021-04-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  38 Balsamic-Kissed Recipes, Taste of Home (באנגלית אמריקאית)
↑  5 Balsamic Dessert Recipes To Make Your Mouth Water, Bona Furtuna (באנגלית)
1 2  10 best health benefits of balsamic vinegar, www.medicalnewstoday.com, ‏2018-05-24 (באנגלית)
יהדות אלג'יריה

| --- | --- |

יהודים בנמל אלג'יר בדרכם לארץ ישראל (1841)
 אוכלוסייה
 עד 200
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 צרפת, ישראל
 דת
 יהדות 
 
יהדות אלג'יריה הייתה אחת הקהילות הגדולות של יהדות ארצות האסלאם. ליהדות אלג'יריה היו מספר מרכזים גדולים בעלי מאפיינים שונים במקצת: אלג'יר, קונסטנטין, תלמסאן, אוראן וגרדאייא (אנ') וקהילות יהודיות היו פרוסות גם בערים קטנות יותר ברחבי המדינה. בשיאה מנתה יהדות אלג'יריה כ-130,000 נפשות, אך כיום נותרו במדינה יהודים ספורים. רוב יהודי אלג'יריה היגרו בשנת 1962 לצרפת, שאת האזרחות שלה הם קיבלו בשנת 1870 בעקבות צו כרמיה, וחלקם עלו לישראל.
היסטוריה > העת העתיקה

ההתיישבות היהודית באזור אלג'יריה של היום, בדומה להתיישבות היהודית בשאר צפון אפריקה, התחילה כנראה עם הגעת סוחרים יהודים בספינות מסחר פיניקיות במאות הראשונות לפני הספירה. על פי המסורת של יהודי העיר קונסטנטין, שהייתה קרויה בעת העתיקה בשם "סירטה", יהודים ישבו בעיר עוד בתקופת בית ראשון וסיפקו סחורות לשלמה המלך. עדויות ארכאולוגיות להימצאותה של קהילה יהודית באזור אלג'יריה של ימינו מופיעות
החל מראשית התקופה הרומאית מצבות וקברים יהודיים מהמאה ה-2 נמצאו בערים קונסטנטין וסטיף. שרידי בית הכנסת מהמאה ה-3 נמצאו בעיר סטיף, ובערים אחרות נמצאו שרידי בתי כנסת נוספים שמיוחסים למאה ה-4.
במאה ה-2 היהודים בצפון אפריקה מרדו ברומאים שבהנהגת הקיסר טראיאנוס במה שידוע כמרד התפוצות, מרכז המרד היה בלוב השכנה לאלג'יריה. במאה ה-6 הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל. במאה ה-7 הממלכה הוויזיגותית הקתולית בספרד החלה לרדוף את היהודים, ושליטים מסוימים אף כפו עליהם לבחור בין גירוש מספרד או המרת דת. בעקבות זאת לאורך השנים 583-711 חל זרם הגירה של יהודים מספרד לאזור צפון אפריקה של ימינו ובכלל זה גם לאזור אלג'יריה.
היסטוריה > ימי הביניים המוקדמים

המוסלמים פלשו לאלג'יריה במאה ה-7 בהובלת המצביא עוקבה בן נאפע, תוך לחימה הן בכוחות האימפריה הביזנטית והן בכוחות בני הקבוצה האתנית ברברים. את הכוחות הברברים ייתכן שהובילה המלכה האגדית אל-קהינה, שיש שאומרים עליה שהייתה יהודייה, אך קינה יהודית עתיקה מקונסטנטין דווקא מאזכרת אותה כמי שהתאכזרה ליהודים. הכוחות המוסלמים הצליחו בתהליך הדרגתי להתקדם, ובראשית המאה ה-8 כל צפון אפריקה נכנסה תחת כנפי האסלאם.
היהודים באלג'יריה תחת שלטון מוסלמי, כמו שאר יהודי ארצות האסלאם, הוגדרו כבני המעמד המשפטי ד'ימה (בני חסות), שחובותיו וזכויותיו נקבעו בחוזה עומר. מעמד זה מאפשר ליהודים לשמור על דתם, אך גם מהווה מעמד משפטי נחות שהמשתייכים אליו נתונים לשורה של הגבלות. רבות מההגבלות המוטלות על הד'ימי הן סמליות, ונועדו להבהיר את מעמדו העליון של האסלאם. כך למשל, אחד האיסורים הוא שבית התפילה של בן החסות לעולם לא יהיה גבוה יותר מגובה הבתים המוסלמים. אחת הדרישות המכבידות ביותר של חוזה עומר היא שמוטל על לא-מוסלמים לשלם מס גולגולת שנתי לשלטון.
אף על פי שחוזה עומר מבטיח לבני החסות הגנה וביטחון, לא תמיד קוימה הבטחה זאת. היחס ליהודים בפועל השתנה בין שליט לשליט, והיו כאלה שהקלו עם היהודים בעוד שהיו כאלה שרדפו אותם. לעיתים, בעיקר בתקופות של אי-יציבות, סבלו היהודים מפרעות של ההמונים כנגדם ובזיזה של רכושם.
יש מידע מועט בלבד על יהודים באזור אלג'יריה בתקופה שבין הכיבוש המוסלמי למאה ה-12. ישנם כמה תשובות של הגאונים שמוכיחות שבתקופה זו רבנים יהודים מהעיר תלמסאן התכתבו עם הגאונים בישיבות בבל וניהלו קשרי מסחר עם מצרים. על פי ממצאי הגניזה הקהירית ידוע שבעיר תיארת שבמרכז אלג'יריה ישבו מספר מלומדים וסוחרים יהודים חשובים, וממנה יצאו סוחרים למקומות מרוחקים עד הודו. לאחר כיבושה והריסתה החלקית של תיארת על ידי שבטי בנו הלאל בתחילת המאה ה-10 מתמעטות הידיעות על יהודים בעיר.
בתקופת השושלת בני חמאד (1014–1152) נהנו כנראה היהודים באזור אלג'יריה משקט וביטחון יחסיים. בתקופה זאת הוקמה קלעת בני חמאד שהייתה עיר הבירה של השושלת עד 1090. מספר מלומדים יהודים נולדו או פעלו בעיר - הגדול שבהם הוא הרי"ף, רבי יצחק אלפאסי, שנולד בקלעת בני חמאד ובהמשך היגר ממנה לפאס ואחר כך לספרד. ר' יצחק אלפאסי הוא מגדולי הראשונים ומי שספרו הלכות רב אלפס מהווה ספר יסוד בהלכה היהודית. בנוסף פעלו בעיר או נולדו בה בתקופה זאת רבנו אפרים, המילונאי ר' שלמה אבן פרחון, והרופא ר' שלמה הדיין בן פורמש. בשנת 1090, בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של השושלת הפאטמית ממזרח על קלעת בני חמאד, הקימה השושלת החמאדית עיר בירה חדשה בשם בג'איה, והזמינה אליה תושבים חדשים תוך הבטחה לפטור ממיסים. כך קם גם בעיר זאת מרכז יהודי חשוב.
היסטוריה > אלג'יריה הצרפתית > החינוך היהודי בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי

צרפת ראתה בחינוך כלי יעיל ביותר להפצת החילוניות והערכים הלאומיים של צרפת לקבוצות מרקעים אתניים שונים במטרה להחדיר את ערכיה הלאומיים של צרפת ולטפח נאמנות כלפיה מהמדינות שכבשה. בשל כך החינוך היה המניע המרכזי לתהליך ההתערות של יהודי אלג'יריה בתרבות הצרפתית - כתוצאה מקבלת האזרחות הצרפתית מרבית היהודים שלחו את ילדיהם לבתי הספר הממשלתיים הצרפתיים בהם קיבלו חינוך צרפתי-חילוני. בתי הספר הצרפתיים דחקו את רגלי החינוך היהודי-מסורתי אשר היה הבסיס לעיצוב הזהות הדתית של הקהילה ולחיי הרוח והתרבות שלה שהיה נהוג עד אותה תקופה, לקול התנגדויות וחששות מצד אישים מסורתיים שחששו מהתבוללות. בשנת 1845 לפי פקודת סן קלו, "צו המלך" על ידי השלטון הצרפתי הוחלט שהקונסיסטוריה היהודית באלג'יריה אחראית על החינוך היהודי. בחלקו הראשון הצו מורה על הרבנים הראשיים ללמד את הדת היהודית ולהזכיר את חובת הציות והנאמנות לצרפת והחובה להגן עלייה. בחלקו השני הוטל על הקונסיסטוריה להקים מעונות ילדים ובתי ספר שילמדו שם בין היתר לימודי דת והשפה הצרפתית. אך השינויים בחינוך היהודי הראו את אותותיהם לאחר צו כרמייה בשנת 1870 וחוק ז'יל פרי בשנת 1882, כשמרבית הילדים באלג'יריה למדו חינוך צרפתי יסודי. כתוצאה מהחינוך המודרני החל תהליך חילון - מעמדם של הרבנים והאליטות המסורתיות פחת ועלה מעמדם של צעירים בוגרי מערכת החינוך הצרפתית ובעלי מקצועות חופשיים. לצד בתי הספר הממשלתיים הצרפתיים פעלו באלג'יריה גם מספר קטן יחסית של בתי ספר של חברת כל ישראל חברים, שהציעו חינוך יהודי לצד החינוך הצרפתי.