stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטולי רובין
קורות חייו > ההתעוררות הלאומית

האנטישמיות שבה נתקל מצד האוכלוסייה המקומית בזמן הכיבוש הגרמני, במאסר ובמחנות ולאחר מכן במשפט הרופאים, הביאו אותו לכך שבהדרגה עמידתו על יהדותו לבשה צורה מסודרת. באותה תקופה, ידיעותיו בענייני היהודים היו דלות והוא לא ידע את תולדות ישראל, הלשון, התרבות והספרות.
החל מאותה תקופה, היו כל רעיונותיו, מרצו ואמצעיו מוקדשים להשגת מטרה נכספת זו והכל נבחן מנקודת מבט לאומית. הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי ואת כל כספו להשגת מידע המעניין אותו בענייני היהדות וישראל ופעל להנחלת הגאווה על היותם יהודים בקרב הצעירים שנהו אחריו.
ב-1955 הוא הגיע לריגה לצפות בתחרויות ספורט. שם השלטון הסובייטי היה רק מאז ימי המלחמה, ועדיין נותרו יהודים שהיו עסקנים פעילים בארגוני יהודים שונים, בעיקר בית"ר ונשתמרו ספריות יהודיות עשירות. ברחובות דיברו יידיש, היהודים שמרו על המסורת והמנהגים, היו מתכנסים יחד וחוגגים את חגי ישראל.
כשחזר למינסק, מצא חומר בספריה המרכזית, כולל חוברת של גורקי על האנטישמיות והחל להשתמש בחומר הזה בשיחות על האנטישמיות המשתוללת עם יהודים מתבוללים ועם הקשישים, ואילו את הצעירים עניינו נושאים יהודיים כמו נאומי גרומיקו וצרפקין על הקמת מדינת ישראל. באמצעים אלה הוא הזכיר להם שהם יהודים ועורר בהם עניין בשאלת היהודים ובמדינת ישראל. עיקר מטרתו הייתה לעורר בהם גאווה לאומית.
בשנת 1956 נפגש לראשונה עם זוג תיירים מבוגר מארצות הברית, תחילה בקונצרט ואחר כך במלונם. רובין ניסה לקבל מהם כל פירור של מידע וסיפר להם על חיי היהודים בברית המועצות, על נחשולי האנטישמיות וביקש שיספרו על כך בישראל ובארצות הברית. לימים התברר כי כל השיחות האלו הוקלטו על ידי הק.ג.ב. ושימשו כנגדו במשפטו השני.
ב-1957 נערך במוסקבה פסטיבל הנוער הבינלאומי. מהעיתונים הבין שגם משלחת מישראל תשתתף. כדי להגיע ולפגוש את המשלחת הזו נסע תחילה ללנינגרד לתחרויות ספורט וליתר ביטחון הגיע למוסקבה שבוע לפני תחילת הפסטיבל. בחזרה של טקס פתיחת הפסטיבל ראה את הישראלים, רץ אליהם ושאל אותם המון שאלות ונמצא בקרבת המשלחת מהשכם בבוקר ועד מאוחר בערב. הוא רצה לדעת הרבה וגם סתם לשוחח איתם ולראות יהודים כמוהו שהם בני חורין ועצמאיים. שם הכיר יהודים רוסיים שבאו מכל קצוות ברית המועצות, לראות בעיניהם את שליחי הארץ שלהם, לראות את ריקודי העם של הישראלים, לשמוע את שיריהם ולראות את המבצעים עצמם. רובין מתאר כי היהודים הקיפו כל הזמן את הישראלים ולא הפסיקו לשאול אותם שאלות. הוא עצמו צילם את כל המשלחת וכל חבר במשלחת בנפרד והרבה לצלם את הדגל הישראלי. הוא תיאר שהיום הגדול של יהודי ברית המועצות שהתקבצו, היה היום שבו השתתפה המשלחת מישראל.
רובין הכיר את אחד ממדריכי המשלחת ונדבר להיפגש עמו ולקבל ספרות ומזכרות בשביל הבחורים במינסק. כשהוא הגיע בשעה היעודה, הסתבר כי אנשי המשלחת היו תחת מעקב צמוד של אנשי הק.ג.ב. וכי אחד מאנשי הק.ג.ב. עקב אחריו. עקב כך, לא עלה בידיו לקבל חומר וכל מה שהצליח לקבל היה את הכתובת של המדריך.
למרות כל המכשולים, הצליח רובין לצבור כמות מסוימת של ספרים, חוברות, עלונים ומזכרות שהיו בעיניו רכוש גדול והוא שיווה לעיניו את שמחתם של הבחורים במינסק. כשחזר, סיפר בהרחבה את אשר למד. רובין מתאר כי הצימאון שלו לידיעות בשאלת היהודים והרצון שלו למסור את הידיעות לאחרים, היו כאש בעצמותיו ולכן שכח את כל כללי הזהירות, מה גם שלא היה לו ניסיון בפעולות מחתרת.
קורות חייו > היציאה מברית המועצות

בניגוד לפעילים אחרים, שקיבלו חודשיים להתארגן ליציאה, הוקצו לו 12 יום בלבד. יום לפני נסיעתו, יצא רובין להיפרד מידידים ומכרים, ואף על פי כן, באו רבים מהם לתחנת הרכבת ללוות אותו. רובין זכה להיות הראשון במינסק המקבל היתר יציאה לאחר מלחמת ששת הימים. אף על פי שכל ידידיו ידעו שגם הק.ג.ב יהיה שם, כבר לא פחדו. חברים נאמו, שרו משירי ארץ ישראל ורקדו עד שעות הלילה המאוחרות. היה בידיהם רמקול והוא הופעל במלוא קולו, הכל בגלוי ללא הצנעת רגשותיהם. מלבד יהודים באו גם ידידים רוסים ללוות אותו.
בפרידה מרובין הוא קיבל פתקים ורשימות עם כתובות מיהודים שקיוו לקבל דרישה לעליה. כולם ביקשו שהארץ לא תשתוק ושייעשה הכל כדי לסייע להם בעלייתם. הם הביעו את רצונם לשמוע את קול אחיהם, קול הסולידריות שאינו משתתק. רובין ידע כי גם הוא לא אחת הרגיש את הבדידות, את הערירות ושזהו הרגש הקשה ביותר. היה ברור לו כי כדי שיהיה ליהודי רוסיה כח וכדי שתהיה להם תקוה, הכרח הוא שיידעו כי הם לא לבדם, שיש להם אחים החושבים עליהם ושעושים את כל האפשר להצלתם.
אחרי שעבר רובין בדיקה וחיפוש מדוקדק על גופו ושל בגדיו, אחד מידידיו הצליח להיכנס לתחום של הנוסעים שכבר עברו את בדיקת המכס ומסר לו צרור עם סרטים מפותחים. רובין ידע על סרטים אלה וידע שיש עליהם ציון סודי וחותמת של הוועד לביטחון המדינה – ק.ג.ב וידע שהחזקת צרור זה הייתה עלולה לעלות לו בעשר שנות מחנה. רובין לא חשב על סכנת המאסר אלא על הסכנה להפסיד את הסיכוי היחיד בחייו להגיע למולדת, אך לא יכול היה לסרב. הכל עבר בשלום והצרור הגיע ארצה ללא פגע.
קורות חייו > בישראל

ב-1 במאי 1969 הגיע רובין לישראל ונשלח והצטרף לקבוצת היוצאים מרוסיה במרכז הקליטה בכרמיאל. חדורים באמונה שצריך לפעול בגלוי נגד מניעת העלייה מברית המועצות, כתבו רובין וחבריו יוסף חרול ויוסף שניידר מכתב לראש הממשלה גולדה מאיר והוזמנו לשיחה בלשכתה בתל אביב בה השתתפו גם קבוצה שהגיעה מגאורגיה, ועו"ד לידיה סלובינה עם בעלה. בפגישה זו הם הסבירו את הצורך בפעולות דרסטיות ובהפגנות בעולם. באותה תקופה שלטה התפיסה שצריך לשבת בשקט כי כאשר הייתה העלייה מרומניה כשהדבר התפרסם, צ'אושסקו הפסיק אותה.
אחרי פגישה זו, הם החליטו לפעול לבד. 2 אנשים נסעו באופן עצמאי לארצות הברית כדי לעורר דעת הקהל. לאחר זאת, נתיב, שנקרא אז משרד החוץ, שלח נציגים מהקבוצה לארצות הברית לעורר את דעת הקהל בעולם.
ראשון יצא מטעם נתיב יוסף חרול, ולאחריו נשלח רובין. עדיין באותה תקופה אסרו לפרסם את שמותיהם ואת העובדה שהם עזבו את ברית המועצות. אחד העיתונאים שלא שמע את האיסור, פרסם את הפרטים לגבי רובין.
משלא הצליחו להניע את נתיב והממשלה לעשות פעולות משמעותיות, פתחו פעילי העלייה מברית המועצות בשביתת רעב ליד הכותל, וזאת בניגוד לדעת נתיב. זו הייתה נקודת השבירה שבה התחילה התנועה של "שלח את עמי".
בנוסף, שימשו רובין, יוסף חרול, יוסף שניידר ואשר בלנק, כיועצים לעומדים בראש נתיב. רובין, שחווה את תחושת הייאוש מחוסר התמיכה מבחוץ בעת מאסרו, ולא שכח את בקשת הפעילים - שהארץ לא תשתוק ושייעשה הכל כדי לסייע להם בעלייתם, חש כי השגת התמיכה העולמית ושבירת השתיקה, בוערת בעצמותיו.
רובין החל ללמד בארץ חינוך גופני, תחילה בבתי ספר ואחר כך גם באוניברסיטה. מלבד חינוך גופני, גם הרבה לחנך את הדור הצעיר בארץ לגאווה לאומית והטיף להם ציונות.
רובין היה נחוש בדעתו שמה שחווה בשואה ובגולאגים של ברית המועצות לא יישכח ויהווה אבן דרך לדורות הבאים. הוא כתב את זיכרונותיו, תחילה ברוסית ועל כך בשנת 1975 חלק את הפרס הראשון שקיבלו מידי הנשיא אפרים קציר בתחרות ארצית "דרכי לארץ ישראל". ספרו זה, תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת ספרים "דביר" בשנת 1977 בשם "מגפיים חומים מגפיים אדומים - מגטו מינסק עד מחנות סיביר". לאחר מותו, בשנת 2017 ספר זה שוכתב מחדש על ידי הסופרת גלילה רון פדר-עמית ועומד לצאת בהוצאת ספרי ניב.
בשנת 1989 רובין נשלח על ידי נתיב לברית המועצות ובמיוחד למינסק כדי לעודד את העלייה משם ואכן רבים מבני עירו עלו תוך השנתיים הבאות לארץ.
בשנת 2004 כתבה הסופרת גלילה רון פדר עמית בכרך 26 בסדרה מנהרת-הזמן את הספר "אסיר ציון - מסע לראשית שנות השישים בברית המועצות אל אסיר ציון אנטולי רובין".
רובין היה ממדליקי המשואה בטקס הדלקת שש המשואות בעצרת הממלכתית ליום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2012.
קורות חייו > משפחתו

בשנת 1969, לאחר עלייתו, נולדה בתו אילונה בברית המועצות ומאוחר יותר שני נכדיו. המשפחה מתגוררת באטלנטה שבארצות הברית.
בשנת 1972 נשא רובין את דר' קרני ז'בוטינסקי, בתו של ערי ז'בוטינסקי ונכדתו של זאב ז'בוטינסקי, פסיכיאטרית, לשעבר נציבת הקבילות לחוק ביטוח בריאות ממלכתי (1996 - 2006). נולדו להם שני ילדים ושלושה נכדים.
רובין נפטר ב-16 בינואר 2017 ונקבר בבית העלמין שבקריית ענבים.
פרסומים

דרכי לארץ ישראל [דף מחיי סבל, פרק 2] (ברוסית), ספריית העלייה, 1977. עמ' 84–250.
אנטולי רובין מגפים חומים מגפים אדומים, מגטו מינסק עד מחנות סיביר, תורגם מרוסית על ידי ניר ערד, הוצאת דביר, 1977.
אנטולי רובין ניצחון בלתי אפשרי, מהתופת של גטו מינסק לזוועות של מחנות סיביר, שוכתב על ידי גלילה רון פדר עמית, הוצאת ספרי ניב, 2019.
אנטולי רובין דף מחיי סבל ותלאות, מהתופת של גטו מינסק לזוועות של מחנות סיביר (ברוסית), הוצאת בית נלי, 2019.
ראו גם

יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
לקריאה נוספת

גלילה רון־פדר-עמית, אסיר ציון, הוצאת מודן, 2004
Epstein, Barbara (2006). Antisemitism in the Soviet Partisan Movement, 1941–1944: The Case of Belorussia in: Holocaust and Genocide Studies 20..
Epstein, Barbara (2008). The Minsk Ghetto 1941–1943: Jewish Resistance and Soviet Internationalism. ISBN 9780520242425..
Smilovitskii, Leonid (2008). The Minsk Ghetto 1941–1943: Jewish Resistance and Soviet Internationalism. New York: University of California Press. ISBN 978-0-520-24242-5..
Rapoport, Yakov (1991). The Doctors' Plot of 1953: A Survivor's Memoir of Stalin's Last Act of Terror Against Jews and Science. Cambridge: Harvard University Press. ISBN 9780674214774..
Solzhenitsyn, Aleksandr Isaevich (1962). One Day in the Life of Ivan Denisovich. Soviet Union: Signet Classic Press. ISBN 0374529523..
Arkady Vaksberg (1994). Stalin Against The Jews, tr. Antonina Bouis. ISBN 0-679-42207-2
Louis Rapoport (1990). Stalin's War Against the Jews. ISBN 0-02-925821-9
חטיפת טיסה 181 של איג'יפטאייר

| --- | --- |

המטוס שנחטף בצילום מ-2009
 גורם:  חטיפת מטוס
 נעדרים:  0
 ניצולים:  64
טיסה 181 של איג'יפטאייר הייתה טיסה פנימית של חברת התעופה המצרית "איג'יפטאייר" שנחטפה בבוקר 29 במרץ 2016 בדרכה מנמל התעופה בורג' אל-ערב שבאלכסנדריה לנמל התעופה הבינלאומי של קהיר. לפי דרישת החוטף, הונחת מטוס האיירבוס A320, בעל רישום SU-GCB, בנמל התעופה לרנקה, קפריסין. על סיפון המטוס היו בעת החטיפה 56 נוסעים, 7 אנשי צוות ואיש ביטחון אחד.
על פי מקורות מצריים, החוטף היה אזרח מצרי בן 27 בשם סייף א-דין מוסטפא. המניע לחטיפה לא היה ברור. בתחילה נמסר כי ייתכן שהיא בוצעה כדי להשיג מקלט מדיני עבור החוטף. לאחר שחרור החטופים ומעצר החוטף התברר כי מדובר באדם תמהוני והרקע לחטיפה אינו ברור. חגורת הנפץ התבררה כמטען דמה.
מחשש של חדירה לתחום האווירי של ישראל, הוזנקו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי. המטוסים חזרו לבסיסם לאחר שהמטוס החטוף נחת בלרנקה.
השתלשלות האירועים

בשעה 10:00, שעון ישראל, דווח כי החוטף החל לשחרר חלק מן הנוסעים. בהמשך דווח כי שוחררו כל אזרחי מצרים מקרב הנוסעים, וכי החוטף מחזיק בצוות המטוס ובארבעה בעלי דרכונים זרים.
לאחר שבע שעות, שבמהלכן לא דרש החוטף דבר מלבד העברת מכתב שכתב לגרושתו, נכנע החוטף ונעצר בידי המשטרה המקומית. כל החטופים שוחררו בשלום.
ראו גם

טיסה 209 של אפריקייה איירווייז
הערות שוליים

↑  תיק האירוע וגם לפי ההצהרה הרשמית של החברה, שהופצה בטוויטר
↑  ערוץ 7, בני הערובה שוחררו – החוטף נעצר, באתר ערוץ 7, 29 במרץ 2016.
↑  כיסוי האירוע ועדכונים מהחברה, אתר The Guardian
יעקב חיים סופר (הנין)

| --- | --- |

יעקב חיים סופר, 2016
 לידה:  1949 (בן 75 בערך) ירושלים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים ישראל ישראל
 בת זוג:  חנה סופר (לבית אמזלג)
 צאצאים:  אברהם אליעזר סופר 
 
הרב יעקב חיים סופר (נולד ב-1949,  תש"י) הוא ראש ישיבת כף החיים ומחבר פורה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ליצחק שלום סופר ולשולמית בת המקובל הרב יעקב מונסא. אביו הוא נכדו של הרב יעקב חיים סופר, מחבר הספר כף החיים, ועל שמו נקרא. למד ברשת חורב בירושלים, וכשבע שנים בישיבת תושיה בתפרח, אצל הרב נחום לסמן והרב יעקב פרידמן. בזיווג ראשון נשא לתקופה קצרה מאוד אשה מבני ברק בשם שרה ממנה לא היו לו ילדים, לאחר שהתגרש ממנה בשנת ה'תשל"ב נשא אשה מירושלים את חנה אירן (לבית אמזלג) ממנה שמונת ילדיו.
בשנת ה'תשל"ט הקים את הישיבה הגבוהה לבעלי תשובה "ישיבת כף החיים" יחד עם עמיתו מישיבת תפרח הרב שלמה רוזנר, הישיבה הוקמה על שם ספרו של אבי סבו. בישיבה קיים גם כולל, ובנוסף הוקמה מדרשיה לבנות בשם עטרת בנות ברמת שלמה.
הרב סופר חיבר כ-78 ספרים במגוון נושאים תורניים.
בספריו כותב רבות על כללי הפסיקה הספרדית, היקף קבלת הוראת מרן, תוקפו של מנהג ועוד.
אחיו היה הרב רפאל אליהו ציון סופר, ראש ישיבת רכסים.
חיים אישיים

לרב סופר ולאשתו חנה שמונה בנים, בהם הרב אברהם אליעזר סופר, סופר ומחבר אנציקלופדיה בשם מליצי יושר; הרב דוד אהרן סופר, סופר והמוציא לאור של לוח השנה עיתים לבינה; וחזקיה סופר, מהדיר ספרים תורני וזמר בסגנון קרליבך.
ספריו

אוצר ישעך
אור משה
אור שלום
אות יעקב
אמרי יעקב
אמרי חיים
ברית יעקב
ברית יצחק
ברכי נפשי (2 חלקים)
ברכת יעקב
גדולה תשובה
דברי יעקב חיים (2 חלקים)
דרופתקי דאורייתא (3 חלקים)
הדר יעקב (6 חלקים)
וזאת ליהודה - טל חיים
ויחי יעקב
זכות יצחק (2 חלקים)
זיכרון משה
זרע חיים
חוקי רצונך (3 חלקים)
טוב להודות (3 חלקים)
טל חיים
יד סופר
יחי יוסף
ישועות חיים
כנסת חיים
כנסת יעקב
כרם יעקב
לך נאה להודות
מאמר חיים
מנוחת שלום (12 חלקים)
נר יהודה
נר חיים
עדות ביעקב (2 חלקים)
עוז יעקב
פרי טוב - יגדיל תורה א
פרי חיים
ציון יעקב
שובי השולמית (8 חלקים)
שלום יעקב
שם בצלאל
תוספת חיים
תורת יעקב (על התנ"ך)
תורת יעקב (בראשית, ויקרא במדבר)
תפארת יצחק
תפארת חיים
תרנן לשוני
מגיד דבריו ליעקב - דרשות לשבועות, לפורים, לפסח לסוכות ולחנוכה (5 חלקים)
הערות שוליים

↑  ילידת ישראל בתו של הרב רפאל הלל מנהל סמינר אור החיים
↑  מליצי יושר, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309343905171  BnF: cb135191870 (data)  ISNI: 0000 0000 8006 1321  LCCN: n80140370  VIAF: 90404570   WorldCat (עם VIAF): 90404570
הרמן שרייבר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1882 Śrem, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 בספטמבר 1954 (בגיל 72) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בברסלאו  אוניברסיטת ורוצלב 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרמן שרייבר (באנגלית: Hermann Schreiber;21 באוגוסט 1882 –  27 בספטמבר 1954) היה ד"ר לפילוסופיה, רב ועיתונאי יהודי גרמני - בריטי.
קורות חיים

שרייבר הוא צאצא למשפחה יהודית שהתיישבה בשרים שבפרוסיה (כיום העיירה Srem בפולין). המשפחה הייתה בעלת אוריינטציה גרמנית ודיברה את השפה הגרמנית כשפת אם. אביו, פדזור שרייבר, לימד יהדות בבית הספר היהודי והיה עוזרו של הרב. אמו, בלבינה נאה, ניהלה את משק הבית. הרמן היה הצעיר והבן היחיד בחמשת ילדיהם.
בשנת 1901 סיים את בחינות האביטור בבית הספר התיכון, ולאחריו פנה ללימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הוסמך לרב. לאחר מכן פנה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו, שם סיים תואר דוקטור לפילוסופיה.
פעילות בגרמניה

בשנים 1912–1938 גר הרמן שרייבר בפוטסדאם. הוא כתב מאמרים בכתבי העת (כולל Israelitisches Familienblatt), תרגם את התורה מעברית לגרמנית, והיה רב קונסרבטיבי בבית הכנסת בפוטסדאם במשך שנים רבות.
היה יו"ר איגוד הנוער היהודי הליברלי, שהוקם בפוטסדאם בשנת 1921.
הוא גם היה חבר פעיל באיגוד שרים (Verein der Schrimmer), ארגון שהוקם בברלין בשנת 1902 על ידי יהודים שמוצאם מן העיירה שרים (Schrimm) שהיגרו לימים למחוזות אחרים בגרמניה.
ההגירה לבריטניה

כאשר עלו הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נרדף שרייבר בידי השלטון הנאצי כשאר אחיו היהודים. בשנת 1938, בליל הבדולח, היה עד להריסת בית הכנסת בפוטסדאם, ששימש כרבּו. זמן קצר אחר כך הוכנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן. בתחילת 1939, לאחר שחרורו מהמחנה, הצליח להגר עם אשתו ובנו ללונדון.
הוא המשיך בעבודתו העיתונאית, כתב מאמרים באנגלית, ותרם בעבודתו לבית הדין של איגוד בתי הכנסת בבריטניה. הוא השתתף גם בחיי הקהילה היהודית באמסטרדם.
משנת 1952 החל לחגוג את ראש השנה במערב ברלין, תוך שהוא נוטל חלק פעיל בהנהגת הקהילה.
בראש השנה 1954, נשא דרשה בבית הכנסת ברחוב פסטאלוצי (Pestalozzistrasse) במערב ברלין ומיד לאחריה התמוטט ונפטר.
נקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה שבברלין.
חיים אישיים

בסביבות שנת 1910 התחתן עם שרלוט נוימן, וממנה נולד לו בן אחד - פאול.
לקריאה נוספת

Hermann Schreiber, Schrimm – Memories from Our Youth, (transl. Werner S. Zimmt), in: "Stammbaum", Issue 25, 2004, pp. 10–19,
Harold Reinhart, In Memoriam – Hermann Schreiber, in: "The Synagogue Review", volume XXIX, 1954, No 3, pp. 66–67
Hermann Schreiber, Schrimmer Jugenderinnerungen, Verein der Schrimmer, Berlin, 1927
Hermann Schreiber, Wspomnienia z mojej młodości w Śremie, transl. Danuta Banaszak, in: "Śremski Notatnik Historyczny", Issue 2, 2008, pp. 37–73 (Polish translation)
Irene A. Diekmann, Jüdisches Brandenburg, Potsdam, 2008
הערות שוליים

↑  See an article by Julius H. Schoeps, Die Szene war schauervoll, in: "Spiegel spezial", Issue 2/1993, 1000 Jahre Potsdam,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592453905171  GND: 1143703618  ICCU: IEIV125897  ISNI: 0000 0000 7816 8453  LCCN: no2010054185  MGP: 58322  VcBA: 495/322603  VIAF: 120509041   WorldCat (עם VIAF): 120509041 
בית הספר התיכון בשרם, בו למד שרייבר
קברם של שרלוט והרמן שרייבר
ניקולאי מיאסקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1881 (יוליאני) מצודת מודלין, מודלין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1950 (בגיל 69) מוסקבה, ברה"מ 
 שם במה:  Мизантроп 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  סימפוניה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  אמן העם של ברית המועצות  עיטור לנין  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 www.myaskovsky.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולאי מיאסקובסקי (ברוסית: Никола́й Я́ковлевич Мяско́вский, ‏20 באפריל 1881 - 8 באוגוסט 1951) היה מלחין רוסי-סובייטי, הנחשב  ל"אבי הסימפוניה הסובייטית". זכה להכרה נרחבת כבר במהלך חייו, וזכה בין השאר בחמישה פרסי סטלין.
מיאסקובסקי נולד בעיירה שעתה מהווה חלק של נובידבור מזובייצקי בפולין. אביו היה מהנדס צבאי, וגם הוא למד בבית הספר לקצינים ושירת בצבא האימפריה הרוסית. בשנת 1906 החל מיאסקובסקי  ללמוד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.  הוא לא קיבל עידוד לקריירה מוזיקלית, אך  לאחר ששמע את הסמפוניה הפתטית של צ'ייקובסקי בביצוע ארתור ניקיש החליט לחזור אל המוזיקה. הוא לקח שיעורים פרטיים, השלים את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג ופנה להלחנה.
לאחר מהפכת אוקטובר מיאסקובסקי לא עזב את רוסיה, והחל קריירה של מלחין.
קורות חיים

ביצירתו המוקדמת, שנכתבה בקונסרבטוריון, הושפע מיאסקובסקי בעיקר מצ'ייקובסקי ומסקריאבין. רק מקצת יצירותיו התזמורתיות מאותה העת שרדו. עם זאת, במהלך לימודיו בקונסרבטוריון שיתף פעולה עם סרגיי פרוקופייב לפחות ביצירה משותפת אחת, ששימשה את פרוקופייב בפרק השקט של הסונטה מס' 4 לפסנתר שלו. הסונטה מס' 1 של מיאסקובסקי, שנכתבה באותם הימים ומורגשת בה השפעת סרקיאבין, תוארה על ידי גלן גולד כ"אולי אחת היצירות הראויות לציון ביותר מאותה תקופה". 
מיאסקובסקי השלים את חוק לימודיו ב-1911, והחל להרצות בקונסרבטוריון. כמו כן שימש כמבקר מוזיקה חריף. במסגרת תפקידו זה היה מן המעטים שידעו להעריך את יצירתו של איגור סטרווינסקי כבר בראשית דרכו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לצבא ולקח חלק פעיל בלחימה. הוא נפצע בחזית האוסטרית עת עסק בביצורי החוף של העיר טאלין, וסבל מהלם קרב. שתי הסימפוניות שכתב בתקופת המלחמה מנוגדות מאוד באופיין. בעת המהפכה ומלחמת האזרחים שבעקבותיה הוא כבר היה ברוסיה. באותה העת נרצח אביו, שהיה גנרל לשעבר בצבא הצאר, על ידי מהפכנים בולשוויקים. גם דודתו, אליה היה קשור, מתה באותה תקופה, וגיסו התאבד בשל משבר כספי. מיאסקובסקי עצמו שירת בצבא האדום בין 1917 ל-1921. לאחר מכן קיבל תקן בקונסרבטוריון של סנט פטרסבורג, שם התגורר בדירה אחת עם אחותו האלמנה ולנטינה ובתה. מיאסבקובסקי היה רווק כל ימיו ומתואר כאדם ביישן, סגור, רגיש ופורש מחברה.
בשנות העשרים והשלושים מיאסקובסקי היה למלחין הבולט של ברית המועצות, וכתב את מרבית יצירתו בסגנון הקלסי המסורתי. הוא לא כתב אופרות אך כתב 27 סימפוניות (וכן שלוש סימפונייטות), שלושה קונצ'רטי, ועוד יצירות לתזמורת- 13 רביעיות מיתרים, 9 סונטות לפסנתר סולו, וכן יצירות קטנות רבות וכמה יצירות ווקליות. עם זאת, הוא היה חבר באגודה למוזיקה בת זמננו, שהייתה אמונה על טיפוח המוזיקה המודרנית. הוא גם שמר על קשריו עם פרוקופייב בעת שהותו בגלות מברית המועצות.
בשנות העשרים והשלושים יצירותיו נוגנו גם בארצות הברית ובאירופה. הוא כונה לעיתים "המצפון של מוסקבה". היו שסיווגו אותו בין גדולי המלחינים הרוסיים של זמנו. מאמצע שנות השלושים חלה ירידה בפוריותו המוזיקלית.
על אף הסתייגותו ממשטר סטלין, מיאסקובסקי עשה כל שביכולתו להימנע מעימותים עם השלטונות. אף שכמה מיצירותיו מתייחסות לאירועי הזמן, רובן ככולן חסרות כל מימד פרוגרמטי או תעמולתי. אחת הפתיחות שכתב הוקדשה לסטלין לרגל יום הולדתו הששים.
סגנונו המאוחר חזר לכמה מן הדפוסים החדשניים של צעירותו. הוא חשש מהוקעה על ידי השלטונות והשתדל לחמוק ממנה. אף על פי כן הוא הואשם, יחד עם כמה מלחינים אחרים, בסטייה מן הקו המפלגתי שחייב כתיבת מוזיקה 'פרולטרית' ובעלת גישה פורמליסטית. הוא סירב להשתתף בדיונים שנפתחו נגד מלחינים אלה, ועל אף ביקור של טיחון חרניקוב, שהזמין אותו לשאת נאום חרטה באיגוד המלחינים, הוא שמר על שתיקה. השלטונות הסובייטיים הכריזו עליו כאחד המלחינים המוחרמים. הוא מת ב-1950 מסרטן ורק לאחר מותו זכה לטיהור שמו (אנ').
הוא הותיר אחריו יבול מוזיקלי של 87 יצירות שלא פורסמו בחייו. על מורשתו המוזיקלית התנהל - ועדיין מתנהל - פולמוס חריף, במיוחד בקרב מוזיקאים רוסיים.
הצעדות מוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944)

אנדרטה לזכר קורבנות השואה בחצר בית החרושת ללבנים באובודה
ארגון וביצוע הצעדות המוות הרגליות בסתיו 1944 (בהונגרית: Gyalogmenetek Hegyeshalomba 1944 ősz) מבודפשט לעיר הדיישהלום (על גבול הונגריה-אוסטריה) היו חלק מתוכנית כוללת של ממשלת הונגריה החדשה שהוקמה עם כניסת הצבא הגרמני למדינה במרץ 1944 (הונגריה במלחמת העולם השנייה), בין השאר כדי לענות על צורכי כוח העבודה בכפייה עבור מכונת המלחמה של גרמניה הנאצית, אך לא פחות חשוב היה מצד ההונגרים להגיע לגירוש מוחלט של שארית יהודי הונגריה במהלך שואת יהודי הונגריה. ההצעדות נערכו ברובן בנובמבר 1944.
בסדרת מבצעים זו אספו הרשויות ההונגריות כ־80,000 יהודים מאזורים שונים במדינה, רובם מבודפשט, ליוו אותם ליווי מזוין בקבוצות של אלפים כל קבוצה בהצעדה רגלית של כשבוע עד לגבול הונגריה-אוסטריה (מרחק של כ-170 ק"מ) ומסרו את אלה שנותרו בחיים לידי יחידות האס אס. שהמתינו על הגבול. שם, המגורשים אולצו לבנות ולבצר בעיקר את קו ההגנה נגד הצבא האדום על גבול הרייך (באזור הגבול ההונגרי-אוסטרי הנוכחי) ואלה ששרדו את הסבל, המצוקה, המחסור, המחלות והאומללות גורשו באביב 1945 למחנות הריכוז.
אירועים מקדימים

לאחר כניסת הכוחות הגרמניים להונגריה ב־19 במרץ 1944, והקמת ממשלה חדשה בהנהגתו של דמה סטויאי (מקודם שגריר הונגריה בברלין) החל מיד שלב נוסף ברדיפות וההתקפות נגד היהודים בהונגריה. השלטונות ההונגריים, בהנחיית אדולף אייכמן וקומנדו אייכמן שהיה בפיקודו, אילצו את יהודי הכפרים ועיירות השדה באמצעות הז'נדרמריה ההונגרית להתאסף תחילה במחנות איסוף, למעשה בגטאות ארעיים, ותוך כמה שבועות הם גורשו מהמדינה (בעיקר למחנה ההשמדה אושוויץ). גירוש זה לא השפיע בעיקרו על שתי קבוצות גדולות של יהודים: גברים (הן מהכפרים והן מבודפשט) שנקראו לשרות העבודה (שירות עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי) ועדיין נותרו בחיים (כחמישים אלף מהם מתו/נרצחו עד אז כבר בחזית המזרחית באוקראינה ובמקומות נוספים) ואוכלוסייה יהודית שהתגוררה בבודפשט ואולצה להתרכז בכ־2000 בנייני הטלאי הצהוב בבירה. התוכנית הייתה להתחיל בגירוש יהודי בודפשט בסוף אוגוסט 1944, אך הדבר לא התממש.
כאשר הצבא הסובייטי כבר נלחם בשטח הונגריה, עוצר הונגריה האנטישמי האדמירל מיקלוש הורטי וממשלתו ניסו לצאת מהמלחמה. הניסיון נכשל, וב -15 באוקטובר הורטי הודח, ופרנץ סלשי מנהיג מפלגת צלב החץ השתלט על המדינה. בינתיים, ההתקדמות המהירה של הצבא האדום החלה לאיים גם על בודפשט וגם על וינה, והגרמנים נזקקו ליותר ויותר ידיים עובדות חדשות בגלל הפסדיהם האדירים במלחמה.
בהוראה מגבוה חזר אייכמן להונגריה ב־17 באוקטובר, כדי להמשיך בפעילותו הקודמת גם במצב שהשתנה. כבר למחרת הוא סיכם עם גאבור ויינה, שר הפנים ההונגרי, להעביר 50,000 יהודים הונגרים לגרמניה למטרות עבודות כפייה, אותם נאלצו לשלוח בצעידה רגלית עד הגבול המערבי של המדינה. על אף שסלשי הצהיר בעבר (במה שנקרא "התוכנית היהודיה ההונגריסטית"), שלא יאפשר לשלוח את היהודים ההונגרים לגרמניה, הרי כעבור מספר ימים, בשיכנועו של הבריגדיר גנרל אס.אס. וזנמאייר(אנ'), הוא אישר משלוח של 25,000 אנשים. לאחר מכן, ב-1 בנובמבר, הוא אישר 25,000 נוספים. מאוחר יותר הושגו הסכמות נוספות למסירת כל היהודים, אנשי שירות העבודה, לידיים גרמניות.
הכנת צעדות המוות ומסלולן

ב־21 באוקטובר, הוטלה הגזירה הראשונה, ויצאה תקנה ממשלתית שחייבה גברים בגילאי 16 עד 60 שגרו ב"בנייני הטלאי הצהוב" וענדו טלאי צהוב להתייצב ל"שירות הצבאי". התקנה הורחבה במהירה גם לנשים בגילאי 16 עד 40, אבל כבר ביום הקודם לפרסום התקנה אנשי פלוגות צלב החץ הופיעו ב"בנייני הטלאי הצהוב" ולקחו אנשים בכוח לנקודות האיסוף. באותה תקופה הם עדיין אולצו לעבוד רק בביצורים, בבניה וחיזוק ביצורים ותעלות בגבולות בודפשט נגד הצבא האדום שהתקרב. ב־26 באוקטובר מספרם היה בערך 35,000 איש. עם זאת, הפיקוד הצבאי הגרמני היה זקוק בדחיפות למספר רב של כוח אדם לבניית קו הגנה (החומה הדרומית-מזרחית) בגבול הרייך, מה שהיום למעשה הגבול ההונגרי-אוסטרי.
בתחילת נובמבר החל מרדף חדש בבודפשט אחר המחויבים בעבודת כפייה. אנשי צלב החץ הופיעו שוב ושוב ב"בנייני הטלאי הצהוב" כדי לאסוף דיירים שלדעתם היו מתאימים ובגילאי העבודה. מנהלי הבית הונחו לחפש יהודים מסתתרים שהיו בעלי יכולת לעבוד, ולדווח עליהם. לעיתים נלקחו אנשים גם מבתים שהוכרזו כ"מוגנים" שהיו תחת חסות של מדינות נייטרליות (שווייץ, שוודיה, ספרד וכדומה). בתאריך 9 בנובמבר הוטל עוצר בן שלושה ימים על דיירי בנייני הטלאי הצהוב. אנשים נתפסו בפשיטות רחוב בלתי פוסקות נלקחו למחנה איסוף שהוקם באובודה, בבית חרושת לבנים באזור אוּילַק (חלק מבודפשט בין רובע 2 ל-3). כמה נציגים של המדינות הנייטרליות, ביניהם ראול ולנברג, יועץ השגרירות השוודית, וקרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט, ניסו לחלץ לפחות את היהודים שהחזיקו במכתבי חסות מטעם ארצותיהם. ב־6 בנובמבר הוכרז גיוס נשים יהודיות בגילאי 40-18; גם הן הובאו למפעל הלבנים באוילק. האסירים הוחזקו בצפיפות בשטח המפעל, בתנאים לא-אנושיים, עד שנשלחו להדיישהאלום.