stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנרי הראשון, מלך נווארה
ביוגרפיה > שלטונו

אנרי הוכר כיורש בתקופת שלטונו של אחיו, ועלה לכס המלכות של ממלכת נווארה ורוזנות שמפאן עם מותו של תאובלד השני בדצמבר 1270. אולם מינויו של אנרי הראשון בפמפלונה לא התרחש עד השנה שלאחר מכן, ב-1 במרץ 1271, והכתרתו נדחתה עד מאי 1273. המעשה הראשון שלו היה השבעה לקיים את הפוארוס של נווארה ואז נשבע אמונים לפיליפ השלישי, מלך צרפת על שמפאן.
אנרי הגיע לכס המלכות בשיאה של פריחה כלכלית בנווארה שלא התרחשה במקומות אחרים באיבריה בקצב כה גדול. אבל על ידי חוזה פריז (1259), לאנגלים הועברו זכויות בגסקוניה, שלמעשה ניתקו את הגישה של נווארה לאוקיינוס (שכן צרפת, בעלת בריתה של נווארה, הייתה מסוכסכת עם אנגליה). אנרי איפשר לבורג נווארריה בפמפלונה להתנתק מהאיחוד של סן סרנין וסן ניקולאס, שבוצע ב-1266. הוא גם העניק זכויות יתר לעיירות אסטלה, לוס ארקוס וויאנה, וטיפח צמיחה עירונית. יחסיו עם האצולה היו, ככלל, ידידותיים, אם כי הוא היה מוכן לשמור על שלום ממלכתו כמעט בכל מחיר.
אנרי ביקש בתחילה לכבוש מחדש שטח שאבד לקסטיליה על ידי סיוע למרד של אחיו של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, פליפה ב-1270. בסופו של דבר הוא סירב, והעדיף לכונן ברית עם קסטיליה באמצעות נישואי בנו תיאובלד לבתו של אלפונסו העשירי ויולנטה בספטמבר 1272. הדבר נכשל עם מותו של תיאובלד הצעיר לאחר שנפל משינות בטירת אסטלה בשנת 1273.
ביוגרפיה > מותו

אנרי לא האריך ימים לאחר בנו. הוא נחנק, לפי הדיווחים שהתקבלו בדרך כלל, מהשומן שלו. הילדה הלגיטימית היחידה שלו, בת בת שנה בשם ז'אן, עלתה לשלטון אחריו תחת העוצרות של אמה בלאנש. נישואיה של ז'אן בשנת 1284 לפיליפ הרביעי, מלך צרפת לעתיד, איחדו את הכתר של נווארה לזה של צרפת והעבירו את שמפאן לנחלת המלוכה הצרפתית.
שלט האצולה
אלכסיי יגודין

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1980 (בן 44) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האוניברסיטה הממלכתית הלאומית לתרבות גוף, ספורט ובריאות על שם לסגאפט בלנינגרד 
 פרסים והוקרה:  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית 
 
אלכסיי קונסטאנטינוביץ יגודין (ברוסית: Алексей Константинович Ягудин; נולד ב-18 במרץ 1980) הוא מחליק קרח המתחרה בקטגוריית גברים יחידים. הוא אלוף אולימפי (סולט לייק סיט 2002), אלוף עולם ארבע פעמים (1998, 1999, 2000 ו-2002), אלוף אירופה שלוש פעמים וזוכה מדליית זהב בגמר הגרנד פרי שלוש פעמים.
ביוגרפיה

יגודין נולד בלנינגרד, ברית המועצות, כיום סנקט פטרבורג, רוסיה והחל להחליק בגיל 4, בעידודה של אימו, זויה. בשנת 1994 הוא החל להשתתף בתחרויות בין-לאומיות. בשנת 1996 זכה יגודין באליפות העולם לנוער ושנה לאחר מכן סיים במקום השלישי באליפות העולם לבוגרים. מגיל 12 ועד הגיעו לגיל 18 התאמן יגודין אצל אלכסי מישין. במהלך תקופה זו פיתח יגודין תחרותיות עזה עם שותפו לקבוצה יבגני פלושנקו. בשנת 1998 זכה יגודין באליפות אירופה בהחלקה על הקרח כשהוא מוביל את הנבחרת הרוסית, יבגני פלושנקו סיים במקום השני ואלכסנדר אבט בשלישי. חודש מאוחר יותר סיים יגודין במקום ה-5 באולימפיאדת חורף 1998 שנערכה בנאגנו, יפן, ומשם המשיך לזכייתו הראשונה באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה באותה שנה במיניאפוליס, ארצות הברית. מספר חודשים מאוחר יותר החליט יגודין להגר לארצות הברית במטרה להתאמן אצל טטיאנה טארסובה, שאימנה אותו עד פרישתו ב-2003.
בעונת 1998–1999 ניצח יגודין בגמר הגרנד פרי ואף על פי שהפסיד באליפות רוסיה ליריבו, יבגני פלושנקו, זכה ב-1999 בפעם השנייה באליפות אירופה ובאליפות העולם. בעונת 1999–2000 הפסיד יגודין לפלושנקו באליפות רוסיה ובאליפות אירופה, אך הצליח לזכות באליפות העולם בפעם השלישית ברציפות.
בעונת 2000–2001, בה סבל מפציעה, הפסיד יגודין לפלושנקו בכל תחרות בה השניים נפגשו. שנה לאחר מכן, בעונת 2001–2002 שהייתה גם עונה אולימפית, זכה יגודין להצלחה רבה. הוא ניצח בכל תחרויות הגרנד פרי בהן השתתף, כמו גם באליפות אירופה ובאליפות העולם, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת חורף 2002 שנערכה בסולט לייק סיטי, ארצות הברית. יגודין היה למחליק הראשון מזה 50 שנה בקטגוריית גברים, שדורג במקום הראשון על ידי כל השופטים לאורך כל התחרות. כמו כן היה למחליק הראשון בקטגוריית הגברים שמקבל 4 תוצאות מושלמות (6.0) על הפרזנטציה. עד יגודין, אף מתחרה בקטגוריית הגברים לא קיבל יותר מ-6.0 אחד. באליפות העולם 2002 שנערכה בנאגנו, יפן יגודין היה המחליק הראשון בקטגוריית הגברים שקיבל 6 פעמים תוצאה מושלמת, 6.0 על הפרזנטציה והראשון לקבל 6.0 על "האלמנטים הדרושים" בקטגוריית הגברים. מאחר ששיטת השיפוט שונתה שנתיים לאחר מכן, הישגים אלו גם לא ישוחזרו.
ביוגרפיה > הפרישה

בעונת 2002–2003 השתתף יגודין בתחרות סקייט קנדה, אך נאלץ לפרוש במהלכה. זמן קצר לאחר מכן, מום מלידה בירך הביא לפרישתו מההחלקה התחרותית. יגודין עבר להחליק באופן מקצועני והשתתף מאז בתחרויות למקצוענים ובמופעי ראווה. בשנת 2006 הוא נטל חלק בתוכנית הטלוויזיה כוכבים על הקרח.
ביולי 2007 עבר יגודין ניתוח להשתלת מפרק טיטניום לירך ובאוגוסט הכריז יגודין שהוא שוקל לחזור להתחרות לאחר הפסקה של 5 שנים. אלכסיי מרוזוב וטאטינה טארסובה הודיעו מצידם שהם מוכנים לחזור ולאמן את יגודין. עם זאת, בחודש דצמבר באותה שנה הודיע יגודין כי מצבו הרפואי לא יאפשר לו לחזור להחלקה תחרותית. הוא ממשיך להשתתף במופעי ראווה ובתוכניות טלוויזיה. בשנת 2008 הוא השתתף בתוכנית "כוכבים על הקרח" עם אוקסנה פושקינה.
הישגים בולטים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תחרות/עונה | 1993–1994 | 1995–1996 | 1996–1997 | 1997–1998 | 1998–1999 | 1999–2000 | 2000–2001 | 2001–2002 |
| אולימפיאדת חורף |  |  |  | 5 |  |  |  | 1 |
| אליפות עולם |  |  | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 1 |
| אליפות אירופה |  | 6 | 5 | 1 | 1 | 2 | 2 | 1 |
| אליפות העולם לנוער | 4 | 1 |  |  |  |  |  |  |
| אליפות רוסיה |  |  |  | 2 | 2 | 2 | 2 |  |
| גמר הגרנד פרי |  |  |  | 5 | 1 | 1 | 2 | 1 |
| סקייט אמריקה |  |  | 3 |  | 1 | 1 | 2 |  |
| הגביע של רוסיה |  |  | 2 | 1 |  |  |  |  |
| גביע ספארקסין |  |  | 3 |  | 1 |  |  |  |
| סקייט קנדה |  |  |  |  |  | 1 | 1 | 1 |
| גביע לאליק |  |  |  | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 |
| המסטרס |  |  |  | 2 | 2 | 1 | 1 | 1 |
הישגים בולטים > תחרויות נוספות

2007
מקום 5 בתחרות יפן הפתוחה
2006
מקום 1 בתחרות "מלחמת הקרח"
מקום 6 בתחרות יפן הפתוחה
2005
מקום 2 בתחרות אתגר הקבוצות העולמי
מקום 2 בתחרות "מלחמת הקרח"
2004
מקום 1 בתחרות אתגר הקבוצות העולמי
מקום 1 בתחרות "מלחמת הקרח"
2003
מקום 3 באתגר הקבוצות העולמי
2002:
מקום 1 בהיכל אתגר המחליק
מקום 5 באליפות האתגר הבין-לאומי
מקום 1 באליפות קנדה הפתוחה
מקום 1 בתחרות הקפיצה לשיא
מקום 1 באליפות קמפבל בין-לאומית קלאסית
2001:
מקום 3 במשחקי "הרצון הטוב"
1998:
מקום 1 באליפות העולם בהחלקה על הקרח למקצוענים
מקום 1 בתחרות אתגר הקבוצות העולמי
1996:
מקום 2 ביובל על הקרח
1994:
מקום 8 במשחקי "הרצון הטוב"
אנצו פרארי

| --- | --- |

פרארי, 1967
 לידה:  18 בפברואר 1898 מודנה, איטליה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1988 (בגיל 90) מודנה, איטליה 
 שם לידה:  Enzo Anselmo Giuseppe Maria Ferrari 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  cemetery of San Cataldo 
 תקופת הפעילות:  מ-1918 
 מעסיק:  אלפא רומיאו 
 בן או בת זוג:  לאורה דומיניקה גארלו (1923–1978) 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות למלאכה  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 חתימה:   
 
אנצו אנסלמו פרארי (באיטלקית: Enzo Anselmo Ferrari;‏ 20 בפברואר 1898 – 14 באוגוסט 1988) היה מייסד קבוצת מרוצי הגרנד פרי למכוניות "סקודריה פרארי" ויצרנית המכוניות פרארי.
ראשית חייו

נולד במודנה, אנצו פרארי גדל עם מעט השכלה פורמלית, אבל עם תשוקה חזקה למכוניות מרוץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כמעבד עור פרדות בצבא האיטלקי. אביו, אלפרדו, נפטר ב-1916 בהתפרצות מגפת שפעת באיטליה. גם אנצו חלה בשפעת ושוחרר משירותו הצבאי.
בעת השיבה הביתה מצא כי המפעל המשפחתי פשט את הרגל. כדי להתפרנס החל לעבוד בחברת פיאט ולאחר מכן עבר לעבוד בחברת מכוניות קטנה בשם CMN ההופכת גופי משאיות משומשות למכוניות נוסעים קטנות. אנצו החל להתחרות במרוצים עם קבוצת CMN ב-1919, ללא הצלחה משמעותית.
קריירה

ב-1920 עזב את CMN כדי לעבוד באלפא רומיאו וכדי להתחרות עם מכוניותיהם במרוצים מקומיים, בהם זכה להצלחה רבה. ב-1923 במרוץ ברוונה, רכש את סמל הסוס הקופץ אשר קישט את גוף מטוסו של הלוחם פרנססקו ברקה. סמל זה המתין עד 1932 עד שהוצמד למכונית מרוץ. ב-1924 זכה בגביע אסרבו בפסקרה.
הצלחתו במרוצים מקומיים גרמה לאלפא לתת לו סיכוי בתחרויות יוקרתיות יותר אשר נערכו על ידי מוסוליני. פרארי דחה הזדמנות זו וחדל מלהתחרות עד 1927 וגם אז קריירת המרוצים שלו הייתה לקראת סיום. הוא המשיך לעבוד ישירות עבור אלפא רומיאו עד 1929 לפני הקמת קבוצת המרוצים סקודריה פרארי עבור אלפא.
פרארי ניהל את הפיתוח של מכוניות אלפא ובנה קבוצה של מעל לארבעים נהגים, כולל גייספה קמפרי וטזיו נובולרי. פרארי עצמו המשיך להתחרות עד להולדת בנו הראשון ב-1932 (אלפרדו פרארי, הידוע בכינויו דינו, אשר נפטר ב-1956).
התמיכה של אלפא רומיאו נפסקה בשנת 1933,בעקבות אילוצים כלכליים. רק לאחר התערבותה של פירלי, המשיך פרארי לקבל מכוניות.
למרות איכות נהגי סקודריה החברה זכתה במספר ניצחונות (1935 בגרמניה על ידי נובולרי). אאוטו יוניון ומרצדס-בנץ שלטו במסלול המרוצים באותה תקופה.
ב-1937 אלפא חזרה להשקיע מאמצים בתחום המרוצים, והעבירו את פרארי לתפקיד דירקטור בתחום הספורט תחת דירקטור ההנדסה של אלפא. פרארי המאוכזב עזב במהרה ונאלץ להמתין ארבע שנים על פי החוזה שנחתם לפני שיכל לחזור להתחרות או לתכנן מכוניות מרוץ.
פרארי הקים את חברת "אאוטו-אביו קוסטרציוני", אשר סיפקה חלקים לקבוצות מרוצים אחרות.
בשנת 1940 יצרה החברה שתי מכוניות מרוץ אשר התחרו במרוץ המילה מילייה, נהוגים על ידי אלברטו אסקרי ולוטריו רנגוני. במהלך מלחמת העולם השנייה החברה הייתה מעורבת בייצור המלחמתי ובעקבות ההפצצות עברה ממודנה למרנלו. רק לאחר מלחמת העולם השנייה החל פרארי לייצר מכוניות הנושאות את שמו. בשנת 1945 ייסד את חברת פרארי.
המרוץ הראשון בו מכונית נושאת השם פרארי התחרתה היה בטורינו 1948 והניצחון הראשון הושג לאחר שנה בלאגו די גרדה. פרארי השתתף באליפויות העולם פורמולה 1 מאז שנערכו ב-1950, אבל ניצחון הושג רק בגרנד פרי הבריטי ב-1951. האליפות הראשונה הושגה ב-1952–1953, כאשר עונת הפורמולה 1 נערכה עם מכוניות פורמולה 2. החברה ייצרה גם מכוניות ספורט במטרה לממן מרוצי גרנד פרי, מילה מילייה ולה מאן. מספר רב של ניצחונות החברה הושג בלה מאן (14 ניצחונות, כולל שישה ברצף 1960–1965) מאשר בגרנד פרי.
המעורבות שם הייתה גדולה יותר מאשר בפורמולה 1 בין שנות ה-50 וה-60 למרות הצלחתו של חואן מנואל פנג'יו (1956), מייק הות'ורן (1958), פיל היל (1961) וג'ון סורטיס (1964).
בשנות ה-60 בעיית הירידה בדרישה גרמה לפרארי להכניס את חברת פיאט כשותפה בחברה. חברת פורד ניסתה לקנות חלק בחברה ב-1963 עבור 18 מיליון דולר, אבל נדחתה. החברה הפכה לשותפות עסקית ופיאט הגדילה את חלקה עם השנים עד 1969 בה הגיעה ל-50%. (בשנת 1988 הגדילה פיאט את שליטתה בחברה ל-90%).
פרארי נשאר דירקטור ניהולי עד 1971. למרות הוויתור על תפקידו, נשאר בעל ההשפעה החזקה ביותר בחברה עד יום מותו. השפעת כניסתה של פיאט לחברה לקחה זמן. רק ב-1975 שבה החברה לזכות באליפויות עם ניקי לאודה. מיומנותו של הנהג ויכולות המנוע גברו על מגבלות המכלול והאווירודינמיקה.
לאחר מות בנו, אלפרדו פרארי, החל אנצו להרכיב משקפי שמש שחורים מדי יום.
לאחר מותו

אנצו פרארי נפטר במודנה ב-1988 בגיל 90 כאשר מקלארן-הונדה שלטה בפורמולה 1. המרוץ היחיד בו לא זכתה מקלארן ב-1988 היה הגרנד פרי האיטלקי – אשר נערך רק שבועות לאחר מותו של אנצו ובו סיימו שני נהגי פרארי, גרהרד ברגר ומישל אלבורטו, במקומות הראשון והשני בהתאמה. לאחר מותו של אנצו, קבוצת סקודריה פרארי השיגה ניצחונות נוספים, עם הנהג מיכאל שומאכר בין השנים 1996–2006. אנצו זכה לראות את השקת אחת ממכוניות הספורט הגדולות בכל הזמנים הפרארי F40 זמן קצר לפני מותו, אשר הוקדש לסמל את הישגיו.
כדי לציין 60 שנה למפעל, הושקה ב-2002 מכונית שנקראה על שמו, פרארי אנצו.
לקריאה נוספת

Enzo Ferrari: The Man, the Cars, the Races, the Machine by Brock Yates (Doubleday 1991)
My terrible joys: The Enzo Ferrari memoirs by Enzo Ferrari (Unknown Binding 1963)
Cool Classics: Ferrari by Jay Schleifer (Crestwood House, Macmillan Publishing Company 1992)
Piloti, che gente . . . by Enzo Ferrari (Conti Editore, 1985) (English)
הערות שוליים

↑  James Wilson, Enzo Ferrari – Amazing facts and information, ‏30 במרץ 2009 (באנגלית)
| פרארי |
| --- | --- | --- |
| אישיים | אנצו פרארי - מייסד החברה • ג'ון אלקן יו"ר ומנכ"ל החברה הנוכחי • פיירו פרארי - סגן היו"ר (בנו של אנצו פרארי) • פלאביו מאנזוני (המעצב הראשי) |  |
| כלי רכב נוכחיים | פרארי 812 סופרפאסט • פרארי פורטופינו • פרארי מונזה SP • פרארי F8 טריבוטו • פרארי SF90 סטרדלה • פרארי רומא • פרארי 296 GTB • פרארי דייטונה SP3 |  |
| פארקים | פרארי וורלד • פרארי לנד |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פרארי • מוזיאון קאסה אנצו פרארי |  |
| מפעלים | מפעל פרארי במרנלו |  |
| מרוצים | פיוראנו (מסלול מרוצים) • סקודריה פרארי • אקדמיית פרארי לנהגים |  |
| מנועי פרארי | V6 F1 טורבו • F163 • F160 • F154 • F140 |  |
| שונות | פרארי בהתאמה אישית • פרארי אן. וי - חברת החזקות המחזיקה בבעלות פרארי |  |
|  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1729203  BnF: cb12064119b (data)  GND: 118686860  ICCU: CFIV031008  ISNI: 0000 0001 2275 7459  LCCN: n80070784  NDL: 00521615  NKC: jn20000700521  NLA: 35840532  NLK: KAC202105337  NSK: 000740400  NTA: 072123117  SNAC: w6m06266  SUDOC: 028901304  VIAF: 2539322   WorldCat (עם VIAF): 2539322 
פרארי בצעירותו
אלפא ואומגה

ערך זה עוסק בסמל נוצרי. אם התכוונתם לאופרה, ראו .

אלפא ואומגה (האות הראשונה והאות האחרונה באלפבית היווני, בתרגום לעברית לעיתים "אלף ותיו") הוא סמל וביטוי נוצרי שמקורו במספר מקומות בספר חזון יוחנן בברית החדשה, המייצג את אלוהים, לדוגמה:
אני האלף ואני התו ראש וסוף נאם יהוה אלהים ההוה והיה ויבוא אלהי צבאות
ויאמר אלי היה נהייתה אני האלף והתו הראש והסוף
סמל האלפא ואומגה משולב עם כי רו
סמל החברה הארץ ישראלית הרוסית הפרבוסלבית הקיסרית
חקיקת אלפא ואומגה בכנסיית סגרדה פמיליה (ברצלונה)
משמעות הביטוי היא 'הראשית והאחרית'. רוב הזרמים הנוצרים רואים באלפא ואומגה סמל לאל האב ולישו, בהיותם פנים שונות של האלוהות האחת. בהקשרו של ישו, נחשב הסמל כמבטא את רעיון הקדמוניות והאין-סוף שלו: "אשר נולד מן האב לפני כל הדורות... ושוב ישוב בהוד לשפוט את החיים ואת המתים ולא יהיה קץ למלכותו".
אפשר שלביטוי מקור תרבותי-צורני-לשוני עוד בנבואות ישעיהו:
כֹּה אָמַר יְהוָה מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל וְגֹאֲלוֹ יְהוָה צְבָאוֹת אֲנִי רִאשׁוֹן וַאֲנִי אַחֲרוֹן וּמִבַּלְעָדַי אֵין אֱלֹהִים
שְׁמַע אֵלַי יַעֲקֹב וְיִשְׂרָאֵל מְקֹרָאִי אֲנִי הוּא אֲנִי רִאשׁוֹן אַף אֲנִי אַחֲרוֹן
הביטוי משולב בסמלים נוצריים רבים. התיעוד המוקדם ביותר לאות אומגה כסמל לסוף מצוי בכתובת הנצחה רומית משנת 295, אך לא ברור אם ניתן להתייחס לתיעוד זה כמייצג את המשמעות הנוכחית של הסמל. בשנת 364 הופיע הסמל במתכונתו ובמשמעותו הנוכחית, וצבר פופולריות רבה. הסמל הופיע בדרך כלל במשולב עם סמלים אחרים, פעמים רבות עם סמל הכי רו, והוא מקובל מאוד בסמלים דתיים וחילוניים נוצריים עד היום.
הביטוי מופיע גם בשירים דתיים נוצריים, למשל:
| --- | --- |
מה שמח אני,  כי יקירי הוא האל"ף והתי"ו,  הראשית והאחרית: Wie bin ich doch so herzlich froh  Dass mein Schatz ist das A und O,  Der Anfang und das Ende"
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 362, מסת"ב 978-965-566-137-8
הערות שוליים

↑  תפילת קרדו
↑  אלפא ואומגה, באנציקלופדיה קתוליקה
↑  קנטטה BWV 1,  יוהאן סבסטיאן באך
אנרי דיטייה

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1916 אנז'ה, צרפת 
 פטירה:  22 במאי 2013 (בגיל 97) הרובע הרביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Henri Paul Julien Dutilleux 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1943–2013 (כ־70 שנה) 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, Regional Conservatoire of Douai 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  ECM 
 בן או בת זוג:  Geneviève Joy 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (2004)  פרימיום אימפריאל (1994)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (2008)  פרס ארנסט פון סימנס (2005)  מפקד במסדר שארל הקדוש 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
אנרי דיטייה (בצרפתית: Henri Dutilleux; ‏22 בינואר 1916 – 22 במאי 2013) היה מלחין צרפתי, מן הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20.
דיטייה הלחין במסורת של מוריס ראוול, קלוד דביסי ואלבר רוסל, אבל בסגנון ייחודי לו. תפוקתו הייתה קטנה יחסית, אולם איכותה ומקוריותה הקנו לו מעמד בינלאומי.
קורות חייו

נולד באנז'ה שבמערב צרפת. בנעוריו, למד הרמוניה, קונטרפונקט ופסנתר אצל ויקטור גלואה בקונסרבטוריון דואיי לפני שיצא להמשיך את לימודיו מ-1933 עד 1938 בקונסרבטוריון של פריז.
דיטייה זכה בפרס רומא בשנת 1938 על הקנטטה L'Anneau du Roi ("טבעת המלך"), אבל לא השלים את תקופת שהותו שם בגלל מלחמת העולם השנייה. במשך שנה שירת כחובש בצבא ואחר חזר לפריז ב-1940, עבד שם כפסנתרן, מעבד ומורה למוזיקה ובשנת 1942 ניצח על המקהלה של האופרה של פריז.
דיטייה עבד כראש הפקות מוזיקה ברדיו צרפת משנת 1943 עד 1963. הוא כיהן כפרופסור לקומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפריז משנת 1961 עד 1970. הוא התמנה לסגל הקונסרבטואר של פריז בשנת 1970. בין תלמידיו המלחינים הצרפתים ז'ראר גריסי ופרנסיס באיה והמלחין הקנדי ז'אק הטי.
השפעות וסגנון

ביצירותיו של דיטייה ניכרת השפעתם של מלחיני עבר צרפתיים כמו דביסי וראוול אך גם של בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. גישתו לסריאליות בעייתית יותר. הוא התייחס אומנם להתפתחויות שחלו במוזיקה העכשווית ומיזג כמה טכניקות סריאליות ביצירותיו, אך גם הוקיע את ההיבטים הקיצוניים וחסרי הסובלנות של התנועה. כמלחין עצמאי, דחה תמיד כל ניסיון לשייך אותו ל"אסכולה" זו או אחרת. יצירותיו ממזגות מסורות של מלחיני עבר עם חידושי המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה ומתרגמות אותם לצביון הייחודי של סגנונו הוא. ביצירתו אפשר להבחין גם בהדים לג'אז, ודוגמה לכך הוא המבוא לקונטרבס בסימפוניה הראשונה שלו והשימוש שהוא עושה במקצבים סינקופטיים.
כמה מסימני ההיכר של דיטייה כוללים מרקמים תזמורתיים מעודנים מאוד, מקצבים מסובכים וזורמים, העדפה לאטונאליות ומודאליות על פני טונאליות ווריאציה הפוכה, שבה הנושא איננו נחשף מיד אלא מתגלה בהדרגה ומופיע בשלמותו רק אחרי כמה חשיפות חלקיות, מגששות. המוזיקה שלו נותנת גם תחושה חזקה מאוד של מבנה וסימטריה. דבר זה ניכר בייחוד מנקודת מבט "חיצונית", כלומר, בארגון הכולל של הפרקים השונים או החלוקה המרחבית של הכלים השונים, אבל הוא מתגלה גם במוזיקה עצמה (נושאים, הרמוניות ומקצבים משקפים, משלימים או מנוגדים זה לזה).
רוב יצירותיו נושאות אופי חלומי, פיוטי במיוחד, שעושה אותן קליטות ונגישות יותר מאלה של מלחינים רבים אחרים מן התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. ניכרת בהן גם השפעת הציור והספרות, כגון עבודותיהם של וינסנט ואן גוך, שארל בודלר ומרסל פרוסט.
שאיפתו לשלמות גרמה לו להשמיד חלק ניכר מיצירותיו, משום שלא ענו על דרישותיו ליושרה אמנותית. אלה שהוציא לאור עברו במקרים רבים שינויים והתאמות גם לאחר פרסומן.
בגיל 90 החל דיטייה לחבר מחזור שירים בשם Le temps L'horloge למען זמרת הסופרן האמריקאית רנה פלמינג. היצירה מורכבת מארבעה קטעים ואינטרלוד אינסטרומנטלי על שתי פואמות מאת ז'אן טרדייה, אחת מאת רובר דנו ואחת מאת שארל בודלר. שלושת השירים הראשונים בוצעו לראשונה בפסטיבל סאיטו קינן מאטסומוטו ביפן בספטמבר 2007. ביצוע הבכורה האמריקאי של הגרסה החלקית הזאת התקיים בנובמבר 2007 עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. היצירה בשלמותה הוצגה לראשונה בפומבי ב-7 במאי 2009 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, שם התקבלה בתשואות וזכתה להדרן מיידי.
משאלת לבו של דיטייה הייתה לכתוב יותר מוזיקה קאמרית, בפרט רביעיית מיתרים שנייה, סוגה שהזניח, להרגשתו.
אנרי דיטייה מת בפריז ב-22 במאי 2013.
הערות שוליים

↑  May 2007.
↑  "Nor is the cycle meant as a swan song—the composer has expressed interest in returning to the string quartet genre" (May 2007).
↑  "... je voudrais combler les lacunes de mon œuvre ; ce que je n’ai pas fait ou trop peu. Par exemple, j’ai peu d’oeuvres de musique de chambre" (Costantino 2006).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306999005171  PLWABN: 9810686914905606  BIBSYS: 17896  BNE: XX912735  BnF: cb138935467 (data)  CANTIC: a10357622  CiNii: DA05692433  GND: 118834924  ISNI: 0000 0001 2118 1128  LCCN: n80131738  LNB: 000039219  MusicBrainz: ee79471f-3ae5-426e-a469-d9f2aa312986  NDL: 00997262  NKC: js20020923004  NLA: 35423654  NLK: KAC201955961  NSK: 000557903  NTA: 072495790  RERO: 02-A003201044  SELIBR: 228955  SNAC: w65q4xxd  SUDOC: 028077067  VIAF: 2655947   WorldCat (עם VIAF): 2655947
אלפא דיונקו

אלפא רישאר דיונקו (בצרפתית: Alpha Richard Dionkou; נולד ב-10 באוקטובר 2001 בסינדונה שבסנגל) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א.א.ק. לרנקה מהליגת העל הקפריסאית, בהשאלה מגרנדה.
קריירת מועדונים

דיונקו גדל במחלקות הנוער של מיורקה ושל מנצ'סטר סיטי, ובשנת 2021 עבר לגרנדה, והושאל ישירות לסן פרננדו מהפרימרה דיויסיון RFEF למשך עונה אחת.
ב-31 בינואר 2022 הסתיימה השאלתו לסן פרננדו, והוא הושאל לברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה. ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לא.א.ק. לרנקה.
קריירה בינלאומית

דיונקו היה חלק מסגל נבחרת סנגל עד גיל 20 בטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2019.
אסון המכביה

| --- | --- |

 תאריך:  4 באוגוסט 1999 
 מיקום:  פארק הירקון 
 גורם:  ליקויים בבנייה 
 קואורדינטות:  32°06′07″N 34°49′24″E﻿ / ﻿32.10184444°N 34.8234°E﻿ / 32.10184444; 34.8234
 הרוגים:  4 
 פצועים:  69 
  (למפת גוש דן מוגדלת) הגשר שקרס(למפת גוש דן רגילה) הגשר שקרס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגשר שקרס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגשר שקרס
 
גשר המכביה ה-15 מכיוון רמת גן
גשר המכביה ה-15 מגשר העץ הצר שממזרח לו. ברקע נראה הממדיון
אסון המכביה הוא תאונה שבה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה החמש עשרה, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
תיאור האירוע

בסביבות השעה שמונה בערב התמוטט גשר ארעי שהוקם כדי לאפשר את מעבר משלחות המכביה לאצטדיון רמת גן. בשל קריסת הגשר נפלו למי נהר הירקון המזוהמים רוב חברי המשלחת האוסטרלית, בה היו 373 ספורטאים, וחלק מחברי המשלחת האוסטרית, שמנתה 51 ספורטאים. תוצאות האירוע: ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית קיפחו את חייהם, 69 ספורטאים נוספים נפצעו בדרגות שונות של פציעה. עקב מכת הגשר במים, חומרים רעילים מתחתית הירקון עלו מעלה, והפגיעה בבריאותם של מי ששהו במים הייתה חמורה מכפי שהייתה אלמלא הזיהום בירקון. גם המחלצים שנכנסו למים על מנת לחלץ את הספורטאים נפגעו.
בעוד הספורטאים נמשים מן המים, המשיך להתנהל טקס הפתיחה, במתכונת מקוצרת.
נפגעים

גרגורי סמול מת לפני הגעתו לבית החולים באותו יום. ככל הנראה, מותו נגרם מחבלה עקב הנפילה עצמה. באותו היום מתה גם ייטי בנט מחנק. ב-26 ביולי 1997, 12 יום לאחר מכן, מתה אליזבת סוויקי מזיהום. ב-10 באוגוסט 1997 מת וורן זינס מזיהום בדרכי הנשימה, ובנתיחה שלאחר המוות התגלה שהפטרייה Pseudallescheria boydii גרמה לזיהום בגופו.
מבין הפצועים התפרסמה האוסטרלית סאשה אלתרמן, שעברה למעלה משלושים ניתוחים.
חקירה ומשפט

בית המשפט קבע כי אסון המכביה קרה בגלל מחדל חמור שנגרם, בין היתר, על ידי הגורמים הבאים: המזמין יורם אייל שלא הסתייע בליווי הנדסי כשמסר את ההזמנה, קבע לוח זמנים קצר מדי, והכשיר את המעבר על הגשר ללא אישור מהנדס; הקבלנים יהושע בן עזרא וברוך קרגולה שפעלו ללא סיווג מתאים להקמת גשרים לפי חוק רישום קבלנים, ללא מנהל עבודה מוסמך, ללא יומן עבודה, והגדילו את מפתח הגשר ללא אישור מהנדס; המהנדס מיכה בר-אילן שתכנן את הגשר עבור קבלן שלא מוסמך להקים גשרים ולא ביצע פיקוח עליון או ביקורת על ביצוע העבודה; ואדם מישורי בעל חברת האירועים שתיווך בין הנהלת המכביה לקבלנים, הזמין את העבודה ללא העברת מידע על היקף השימוש בגשר, ביצע חלק מהעבודה ללא תיאום עם הקבלנים ובניגוד לתקן, ובחר את הקבלנים אף שלא היו מוסמכים על פי חוק לבצע את העבודה. חמישה אנשים הורשעו בגרימת מוות וחבלה ברשלנות. ארבעה מהם נשלחו לתקופות מאסר של חמישה עד 21 חודשים והחמישי נידון לשישה חודשי עבודות שירות. ערעור שהגישו על פסק הדין, נדחה.
לאחר האסון

האירוע הטראגי גרם למתח בין מדינת ישראל ליהדות אוסטרליה, שטענה שישראל מתמהמהת לפצות אותם כחוק.
האסון גרם לכך שנעשו מאמצים גדולים לנקות את נחל הירקון מהמזהמים שהיו בו שנים רבות. כמו כן, האסון, יחד עם אסון אולמי ורסאי, היה אחד הגורמים להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט ורדימוס זיילר, בחודש יולי 2001.
שנים רבות הייתה באזור האסון פינת זיכרון בלתי רשמית ובה מכתבי הזדהות עם הנספים, נרות נשמה וקישוטים שונים. בשנת 2005 הקימו עיריית תל אביב-יפו ועיריית רמת גן במקום גשר גדול ואיתן, הנקרא "גשר המכביה ה-15", ופינת הזיכרון הוחלפה בלוח הנצחה עשוי שיש.
לאחר האסון המכביה המשיכה להתנהל כרגיל.
הערות שוליים

↑  מדינת ישראל נ' מיכה בר-אילן, בית משפט השלום בתל אביב-יפו, 17 אפריל, 2000, הכרעת-דין, סעיפים 20, 21, 22, 23, 24
↑  קלרי הררי, עונשי מאסר למורשעי אסון המכביה, באתר ynet, 5 ביוני 2000
↑  ביהמ"ש דחה ערעור מורשעי אסון המכביה, באתר ynet, 11 באוקטובר 2001
אנרי דזירה לאנדרו

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1869 הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 הוצאה להורג:  25 בפברואר 1922 (בגיל 52) ורסאי, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה גונר 
 
אנרי דזירה לאנדרו (בצרפתית: Henri Désiré Landru;‏ 12 באפריל 1869 – 25 בפברואר 1922) היה רוצח סדרתי צרפתי ו"כחול זקן" אמיתי.