stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייקל צ'אנג
קריירת הטניס > ההתמודדות מול איוואן לנדל באליפות צרפת הפתוחה 1989

ההתמודדות המפורסמת ביותר של צ'אנג התרחשה באליפות צרפת הפתוחה 1989, בדרכו לזכייה בתואר הגראנד סלאם היחיד שלו. לאחר שהביס את אדוארדו מאסו, את פיט סמפראס ואת פרנסיסקו רואיג בסיבוב הרביעי, התמודד צ'אנג מול המדורג מספר 1 בעולם, אלוף אוסטרליה הפתוחה המכהן, ומי שזכה קודם לכן שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה, איוואן לנדל. על פי החוכמה המקובלת היה לנדל הפייבוריט הברור לזכייה בהתמודדות מול צ'אנג בן ה-17.
לאחר שניצח בשתי המערכות הראשונות 4–6, 6-4, ואף שבר את ההגשה של צ'אנג במשחקון הראשון של המערכה השלישית, נראה לנדל בדרך לניצחון משכנע, מול מי שהיווה הפתעת הטורניר עד לאותו שלב. אף על פי כן, צ'אנג הגיב לשבירה במשחקון הראשון בשבירה משלו במשחקון השני, והמשיך להפגין יכולת גבוהה בדרך לזכייה במערכה השלישית כולה, 6-3. במהלך המערכה הרביעית חווה צ'אנג התקפה חמורה של התכווצות שרירים ברגלו, ואף על פי כן, המשיך במשחק וניצח אף במערכה הרביעית, והשווה את ההתמודדות. במערכה החמישית, כשהוא מוביל 1–2 במשחקונים, שקל צ'אנג לפרוש מההתמודדות, ולאחר מכן אמר שחש "שכנוע בלתי-יאומן בלִבו" לא לוותר, והחליט להמשיך במערכה עד תומה.
צ'אנג אימץ כמה טקטיקות חריגות, במאמץ להתגבר על התכווצויות השרירים מהן סבל. בנקודות רבות הוא חבט בכדור גבוה באוויר, על מנת להאט את המשחק, וכמו כן החל לחתור להשגת יותר וינרים, בשאיפה לקצר את הנקודות. צ'אנג גם הקפיד לאכול בננות וללגום מים בכל הזדמנות אפשרית. הצלחת הטקטיקות הללו גרמה ללנדל, שהתפרסם כשחקן שאינו מוטרד בקלות, לאבד את הקצב שלו, ואף לקלל את השופט ואת הקהל, בייחוד לאחר שאיבד נקודת מפתח במערכה החמישית, כשצ'אנג זיעזע אותו עם הגשה תחתית (הקפצת הכדור מלמטה למעלה, בתנועה שדומה לחבטת כף יד).
צ'אנג המשיך לסבול מהתכווצויות, אך הצליח לעלות ליתרון של 3–5 במערכה החמישית, כשלזכותו שתי אפשרויות שבירה על ההגשה של לנדל. כשהוא מכוון לשבור שוב את הריכוז של לנדל, נעמד צ'אנג כמעט על קו ה-T, במרכז המגרש, כשהוא ממתין לקבל את ההגשה של לנדל. הקהל החל לצחוק למראה הסיטואציה הביזארית, ונראה היה שלנדל נתון תחת הרושם שכולם לועגים לו. הטקטיקה פעלה, ולנדל ניפק שגיאה כפולה שהביאה לניצחונו של צ'אנג במשחקון, במערכה ובהתמודדות כולה, 4–6, 4–6, 6–3, 6–3, 6–3, במשחק שארך ארבע שעות ו-37 דקות. בסיום המשחק צנח צ'אנג על ברכיו ופרץ בבכי. שבעה ימים לאחר מכן הניף צ'אנג את ה-Coupe des Mousquetaires (הגביע המוענק לזוכה בתחרות היחידים לגברים באליפות צרפת הפתוחה), והפך בכך לגבר הצעיר ביותר אי פעם שזכה בתואר גראנד סלאם.
ההתמודדות התקיימה ב-5 ביוני 1989, רק יום אחר לאחר שיאו של הטבח בכיכר טיין-אן-מן. צ'אנג ציין פעמים רבות את השפעת הטבח, כשנזכר בניצחונו באליפות צרפת הפתוחה:
אנשים רבים שוכחים שאירועי כיכר טיין-אן-מן קרו. הרדיפות התרחשו באמצע יום ראשון בזמן אליפות צרפת הפתוחה, כך שאם לא הייתי מתאמן או משחק הרבה, הייתי דבוק למסך הטלוויזיה, צופה באירועים מתפתחים... לעתים קרובות אני מספר לאנשים שאני חושב שהייתה זאת כוונת האל שאהיה מסוגל לנצח באליפות צרפת הפתוחה בדרך שזכיתי בה, משום שזה אִפשר לי לשים חיוך על פניהם של אנשים סינים בכל רחבי העולם, בזמן שלא היה יותר מדי על מה לחייך
צ'אנג ולנדל קיימו התמודדות דומה במשחק חצי הגמר של Grand Slam Cup ב-1991, אז ביצע צ'אנג, פעם נוספת, קאמבק מפיגור של שתי מערכות וניצח 2–6, 4–6, 6–4, 7–6, 9–7.
יזמות עסקית

צ'אנג ומשפחתו ייסדו את CMCB Enterprises, אשר בבעלותה נדל"ן, בכלל זה מרכזי קניות, בקליפורניה, טקסס, אריזונה וקולורדו. ב-2003 רכשה החברה את .Dunton Realty Co, חברת ניהול נכסים וברוקראז' קמעונאי, ושינתה את שמה ל-.Dunton Commercial Real Estate Co. ב-2004 רכשה החברה את .SullivanHayes Cos, חברת נדל"ן קמעונאי מדנוור. החברה נבחרה על ידי נמל התעופה הבינלאומי דנוור לפתח פרויקט קמעונאי חדש בן 17 אקר בשדרות פנה (Peña Boulevard), העורק הראשי של נמל התעופה.
יזמות עסקית > ציוד וחסות

ב-1988 חתם צ'אנג על חוזה אימוץ בסך של מיליוני דולרים עם חברת ריבוק. הוא לבש את בגדי ונעלי ריבוק לאורך קריירת הטניס שלו והשתמש במחבטי Prince Sports. הוא החל להשתמש במחבט "Precision Michael Chang Graphite" בגודל 28 אינץ' ב-1994, מחבט שהיה ארוך באינץ' אחד מהסטנדרט הנהוג בזמנו.
ב-1989 חתם צ'אנג על חוזה אימוץ עם Nissin Foods noodles; בשנות ה-90 של המאה ה-20 חתם עם פנסוניק ועם Longines; ב-1990 חתם עם קת'אי פסיפיק; עם בריסטול מאיירס סקוויב חתם על חוזה לקידום Nuprin ב-1991; עם Stelux watches חתם על חוזה ב-1993; עם Discover Card ב-1996; וכמו כן חתם עם החברות Tiger Balm, עם פרוקטר אנד גמבל (לקידום שמפו P&G's Rejoice), עם Eveready Battery Company ועם מנעולי Yale. ב-1997 חתם על חוזה אימוץ ארוך טווח עם שעוני ריבוק, קולקציה של שעוני ספורט.
מהדורה מוגבלת של שעונים החתומים על ידי צ'אנג, שווקה במהלך חג המולד.
דמותו הציבורית

הצלחתו של צ'אנג סימלה את תחילתו של עידן בו דור חדש של טניסאים אמריקאיים, ביניהם נכללו פיט סמפראס, ג'ים קורייר ואנדרה אגאסי, הפכו לשליטי הטניס העולמי.
פעילות צדקה

ב-1994 כיהן צ'אנג כיושב ראש ה-ATP Tour Charities. צ'אנג תמך בפיתוח הטניס באסיה באמצעות התוכנית שלו, Stars of the Future, בהונג קונג, ובאמצעות ה-Reebok Challenge, בכל רחבי אסיה. הוא זכה להימנות עם חמשת הספורטאים שהוגדרו "Most Caring Athlete", ברשימה השנתית השנייה של ה-USA Today ב-1995. ב-1997 הוענק לו אחד משבעת הפרסים שהעניק ה-A. Magazine למנהיגים האסיאתיים-אמריקאים הבולטים, בשל מעמדו כמודל לחיקוי עבור אסייאתים-אמריקאים צעירים.
צ'אנג אף שימש כדובר הלאומי של ה-National Fish and Wildlife Foundation, בארצות הברית.
ב-2001 שימש צ'אנג כשגריר של רצון טוב לטובת ועדת הבחירה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ב-2002 פרסם צ'אנג ספר אודות הקריירה שלו: Holding Serve: Persevering On and Off the Court.
חייו האישיים

אור הזרקורים הופנה לראשונה לעובדת היותו של צ'אנג נוצרי מאמין, לאחר זכייתו באליפות צרפת הפתוחה ב-1989, כשהצהיר "I thank the Lord Jesus Christ, because without Him, I am nothing ("אני מודה לאדוני ישו המשיח, כי בלעדיו אני שום דבר"). ב-1999 הקימו צ'אנג ומשפחתו את ה-Chang Family Foundation, המוקדש לשילוב טניס, משפחה והאמונה הנוצרית. בסיסו של הארגון נמצא כיום ברנצ'ו סנטה מרגריטה, שבקליפורניה. צ'אנג חי במחוז אורנג' שבקליפורניה. הוא דייג להוט אשר יוצא לעיתים קרובות לטיולי דיג. צ'אנג ניחן גם בתשוקה לגידול והרביית אמנוניים אפריקאיים, במספר אקווריומים גדולים של מים מתוקים אשר בביתו.
ב-18 באוקטובר 2008 נישא צ'אנג לאמבר ליו, טניסאית עבר אף היא. לזוג שתי בנות: לאני (ילידת 9 בדצמבר 2010) ומיילי (Maile; ילידת פברואר 2013).
מכבי רעננה (כדורעף נשים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 היכל:  אולם פעמונים
 יו"ר:  דרור גורן
 מאמן:  ישראל אשר
 ליגה:  ליגת העל בכדורעף נשים
מועדון כדורעף מכבי רעננה (או מ.כ. מכבי רעננה) הוא מועדון ספורט בעיר רעננה, המועדון הוקם בשנת 1999 כמועדון לשלושה ענפי ספורט: אופניים, אתלטיקה וכדורעף ונקרא בשם "דוושנים רעננה".
מייסדו היה נחום טלמור יחד עם קבוצת שחקני כדורעף ותיקים.
בשנת 2001 שינה המועדון את שמו למועדון כדורעף רעננה, נפרד מענפי הספורט האחרים והתמקד אך ורק בכדורעף. שנתיים אחר כך התמנה אליעזר קלינה ליו"ר המועדון וכיהן בתפקיד זה במשך 3 שנים.
בין השנים 2006–2012 שימש בתפקיד היו"ר גידי בינת, בשנת 2007 מונה דרור גורן למנכ"ל המועדון ומשמש בתפקיד זה עד היום.
בשנת 2012 נקלע המועדון למשבר כלכלי, בעקבותיו גובשה תוכנית הבראה כלכלית ותוכנית אסטרטגית חדשה ששמה דגש על השקעה בדור הצעיר, הקמה של קבוצות נערים ונוער ובעבודה משותפת עם עיריית רעננה ליצירת תשתית כדורעף נרחבת בעיר החל מהגילאים הצעירים.
באותה השנה הצטרף המועדון למרכז מכבי ושינה את שמו ל"מועדון כדורעף מכבי רעננה".
קבוצת הנשים

קבוצת הנשים של המועדון משחקת בליגת העל החל משנת 2000, את משחקיה הביתים מארחת הקבוצה באולם הפעמונים.
העשור הראשון של המאה העשרים ואחת היה תור הזהב של הקבוצה, תקופה זו התאפיינה במאבק צמוד של מועדון כדורעף רעננה מול הפועל עירוני קריית אתא כאשר שתי
קבוצות אלו הובילו את הליגה ובמשך אותו עשור חלקו ביניהן בלעדית את האליפויות וגביעי המדינה.
הקבוצה מחזיקה ב-5 גביעי מדינה (2000, 2001, 2008, 2009, 2011) ובשלוש אליפויות (2005, 2009, 2011)
בעונת 2008–2009 הקבוצה ניצחה בכל משחקיה וזכתה בדאבל לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2009–2010 שיחקה הקבוצה בגביע האתגר האירופאי (השלישי בחשיבותו ביבשת) ועברה את הסיבוב הראשון ובליגה הישראלית סיימה שנייה הן באליפות והן בגביע.
בעונת 2010–2011 זכתה הקבוצה בדאבל שני.
המשבר הכלכלי שאליו נקלע המועדון ב-2012 הביא לשחרור של שחקניות רבות ולבנייה של קבוצה בתקציב מאוזן עם דגש על שחקניות ישראליות.
קבוצת הנשים > הקבוצה כיום

בעונת 2017-2018 סיימה הקבוצה במקום החמישי.
מאמן - ישראל אשר
| מס' | שם | עמדה |
| --- | --- | --- |
| 1 | טליטה נסימנטו | חוסמת אמצע |
| 2 | אורן עובדיה | חוסמת אמצע |
| 3 | יאל בנימין | מצליבה |
| 5 | נועה קבקוב | ליברו |
| 6 | איבונה וליגורה | קבלנית |
| 7 | אלה טבקרו | חוסמת אמצע |
| 8 | שי ברם | מוסרת |
| 9 | נסטיה צ'יבוטרוב | קבלנית |
| 10 | אנה כהן | ליברו |
| 13 | יעל לוטן | מצליבה |
| 13 | ברונה למוס | מוסרת |
| 18 | גל מליאר | קבלנית |
וסילי קמנסקי

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1884 פרם, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בנובמבר 1961 (בגיל 77) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 פרסים והוקרה:  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
וסילי ואסילביץ' קמנסקי (ברוסית: Васи́лий Васи́льевич Каме́нский ‏; 17 באפריל 1884 - 11 בנובמבר 1961) היה אמן, משורר פוטוריסט ומחזאי רוסי.
ביוגרפיה

קמנסקי נולד במחוז פרם, שם אביו היה מפקח במכרות זהב. הוא איבד את הוריו בגיל חמש ונסע לגור בפרם אצל דודתו, שבעלה השיט גוררות קיטור על הנהר; מאוחר יותר כתב "כל ילדותי התרחשה בבית על רציף בין גוררות, רפסודות, סירות, סוורים, מלחים, דוברות, קברניטים..."
הוא עזב את בית הספר בשנת 1900, ומ-1902 עד 1906 עבד כפקיד ברכבת. בשנת 1904 החל לתרום לעיתון "פרמסקי קריי", בפרסום שירים ומודעות; בעיתון הוא פגש מרקסיסטים מקומיים ופיתח אוריינטציה פוליטית שמאלית משלו. בתקופה זו הוא גם התחיל לשחק ונסע ברחבי רוסיה עם להקת תיאטרון. בשובו לאורל הפך לתועמלן והנהיג את ועדת השביתה בעירו, שבגינה נידון למאסר. עם שחרורו נסע לאיסטנבול ולטהראן; הרשמים מהמסע למזרח השאירו חותם על עבודתו המאוחרת.
מוסקבה

ב-1906 הגיע למוסקבה, שם החל לעבוד ב-1908 כעורך בכתב העת וסנה (אביב), ופגש סופרים מוסקבים חשובים כמו דייוויד בורליוק, אצלו למד ציור, וולימיר חלבניקוב. שנתיים לאחר מכן השלושה שיתפו פעולה עם כותבים אחרים באנתולוגיה Sadok sudei והקימו את הקבוצה הפרוטו-פוטוריסטית Hylaea (ברוסית: Гилея), אליה הצטרפו עד מהרה אלכסי קרוצ'ניק ולדימיר מאיאקובסקי.
בשנת 1910 פרסם קמנסקי את יצירת הפרוזה הראשונה שלו, הרומן הקצר זמליאנקה (בקתת הבוץ), "בו החיים העירוניים ננטשים למען השמחה והיופי של הטבע",  אך חוסר הצלחתו הרתיע אותו זמנית ממאמץ ספרותי נוסף.
קמנסקי עזב את מוסקבה כדי להסתובב במדינה, והפך לאחד הרוסים הראשונים ששלטו באמנות התעופה החדשה [6] אולם לאחר התרסקות מטוסו בשנת 1911, הוא ויתר על המשך הטיסות. במשך כמה שנים הוא התגורר באחוזתו ליד פרם, אבל ב-1913 הוא חזר למוסקבה, אף שסייר ברוסיה עם בורליוק ומאיאקובסקי, כדי לקדם את הפוטוריזם. הוא גם חזר לפעילות ספרותית, ב-1914 ושנה לאחר מכן פרסם שני ספרי שירה שלו.
מהפכת אוקטובר

הוא קיבל בברכה את מהפכת אוקטובר של 1917, והיה מראשוני הסופרים שנבחרו להנהגה במוסקבה של הפועלים והחיילים.  בנובמבר הוא "שכנע את פיליפוב, האופה במוסקבה, לסבסד בית קפה קטן למשוררים.  עד מהרה החלו אנרכיסטים לפקוד את בית הקפה של המשוררים, ולאחר סגירתו באפריל 1918 הם הקימו שם את כתב העת שלהם "אנרכיה".  לרגל יום השנה הראשון למהפיכת אוקטובר, כתב מחזה "סטנקה רזין", שהועלה על במת תיאטרון במוסקבה.
המחזה היה הצלחה, כי הוא "נקט בסגנון ישיר ופשוט לחלוטין, עם הרבה ליצנות אבל מינימום גינונים פוטוריסטים, והציג משהו מרוח סיפור העם".
שנים מאוחרות

בשנות ה-20 שיחק תפקיד קטן בקבוצת תיאטרון של מאיאקובסקי; בשנות ה-30 כתב את ספר הזיכרונות שלו, "דרכו של חובב", 1931 ועוד שתי דרמות היסטוריות, אמיליאן פוגצ'וב (1931) ואיבן בולוטניקוב (1934).
ב-19 באפריל 1948 לקה בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק עד מותו ב-1961.
הבית שבו התגורר בכפר טרויצה שבפרם קריי בשנים 1932 עד 1951 משמש כמוזיאון.
המילון לביוגרפיה ספרותית מסכם את הקריירה שלו במילים האלה:
קמנסקי היה מעורב באירועים ספרותיים משמעותיים לאורך הקריירה שלו והכיר אנשים רבים שהיו מרכזיים באוונגרד הרוסי. "שירי הבטון והברזל" שלו היו בין הניסויים הנועזים והמיוחדים ביותר בפוטוריזם הרוסי, והוא התאים בחופשיות טכניקות פוטוריסטיות אחרות לסגנון האימפרסיוניסטי שלו. אף על פי שתרומתו הגדולה ביותר לספרות הייתה ככל הנראה גילויו של ולמיר חלבניקוב, קמנסקי היה משורר יוצר בפני עצמו ומשתתף פעיל בחיי האמנות של רוסיה בשליש הראשון של המאה העשרים.
הערות שוליים

1 2  Vasilii Vasil. (באנגלית)
↑  Victor Terras, Handbook of Russian Literature (Yale University Press, 1990), s.v. "Hylaea", p. 197.
↑  Victor Terras, Handbook of Russian Literature (Yale University Press, 1990), s.v. "Kamensky, Vasily Vasilievich", p. 214.
↑  ПермЛитЦентр: Василий Каменский, web.archive.org, ‏2011-08-20
↑  N.A. Trifonov, Russkaya literatura XX veka: Dooktyabrskii period (Moscow: Prosveshchenie, 1971), p. 631.
↑  Harrison E. Salisbury, Black Night, White Snow: Russia's Revolutions 1905-1917 (Doubleday, 1978), p. 542.
↑  Neil Leach, Architecture and Revolution (Routledge, 1999), p. 28.
↑  Robert Leach, Revolutionary Theatre (Routledge, 1994), p. 35.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300153405171  PLWABN: 9810696391905606  BIBSYS: 90410357  BnF: cb136117391 (data)  CiNii: DA06032509  GND: 118720570  ISNI: 0000 0001 2135 1166  LCCN: n84110871  LNB: 000138536  NKC: js20020812035  NLA: 36075124  NTA: 082574847  RERO: 02-A021826921  SELIBR: 237789  SUDOC: 055823394  Trove: 1207425  ULAN: 500127838  VIAF: 59258595   WorldCat (עם VIAF): 59258595
מכבי אשדוד (כדורעף)

מכבי AOV אשדוד היא קבוצת כדורעף ישראלית מהעיר אשדוד, המשתתפת בליגת העל בכדורעף. המועדון הוקם במקור  כמסגרת אזורית לכדורעף חופים ובהמשך התרחב למועדון המפעיל גם קבוצות כדורעף באולמות. קבוצת הבוגרים מארחת באולם הספורט החדש של בית הספר ממ"ד הקריה, המכיל 400 מקומות ישיבה.
היסטוריה

בשנת 2004 הוקמה קבוצת מכבי אשדוד בכדורעף שהגיעה עד לליגה הלאומית בתום עונת 2005/2006, אך לא שרדה יותר מעונה אחת וירדה בחזרה לליגה הארצית ולא הצליחה להתרומם.
המועדון הנוכחי הוקם בשנת 2014 על ידי אלכס בובריק ואורי שפירא. תחילה כמועדון לכדורעף חופים ולאחר שנתיים התחבר המועדון למכבי ישראל והתרחב להפעלת מחלקת נוער ונערות באשדוד וגן יבנה. קבוצת הבוגרים והבוגרות של המועדון העפילו לליגת העל בזמן קצר של שנתיים.
נכון לעונת 2022/23, משחקת מכבי AOV אשדוד בליגה הארצית (השלישית בטיבה).
חלוקה מנהלית של גרמניה המזרחית

עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באוקטובר 1949, ירשה המדינה החדשה את החלוקה המנהלית של גרמניה הנאצית. לפי החלוקה המנהלית של השלטון הנאצי כללה גרמניה "לנדר" (מדינות). בשטח הכיבוש הסובייטי, היכן שהוקמה גרמניה המזרחית היו חמש "לנדר": מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד מערב ברלין), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה. במסגרת רפורמה מנהלית מקיפה ב-1952, בוטלו 5 המדינות ובמקומם חולקה הרפובליקה הדמוקרטית ל-15 מחוזות (Bezirke). שמו של כל מחוז היה שמה של העיר הכי גדולה בו:
מפת החלוקה המנהלית של גרמניה המזרחית
קוטבוס
דרזדן
ארפורט
פרנקפורט על האודר
גרה
האלה
קרל מרקס שטט (לאחר האיחוד שונה שמה בחזרה לקמניץ)
לייפציג
מגדבורג
שוורין
זוהל
נויברנדנבורג
לברלין המזרחית היה מעמד מיוחד עקב היותה עיר בירה. היא נקראה ברלין או ברלין, בירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (Berlin, Hauptstadt der DDR).
החלוקה החדשה נבעה משתי סיבות: הראשונה היא שגרמניה המזרחית ניסתה למחוק סממנים הקשורים לעברה הנאצי וליצור זהות חדשה והשנייה היא ששלטונות גרמניה המזרחית, בתור מדינה רודנית רצו ליצור מערכת שלטון אזורי שתהיה כפופה לשלטון המרכזי.
ב-1990 לאחר איחוד גרמניה, בוטלו ה-Bezirke והוחזרו ה-Lander המקוריים כמו לפני האיחוד וכמו בגרמניה המערבית.
ועדת ההגנה של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית

| --- | --- |

 גוף פרלמנטרי:  הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית
 ייסוד הוועדה:  1994
 תחומי שיפוט:  מדיניות ההגנה של רוסיה
 חברים
 נכון ל:  דומה השמינית
ועדת ההגנה של הדומה הממלכתית (ברוסית: Комитет Государственной Думы по обороне) היא ועדה קבועה של הבית התחתון בפרלמנט הרוסי, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית. הוועדה עוסקת בסוגיות החקיקתיות הנוגעות לענייני הגנת המדינה ופעולות המדינה להיערכות להגנה נאותה של המדינה מפני איומים שונים. הוועדה דואגת להכין טיוטות חוקים בתחומי ההגנה לעיון במליאת ההצבעה של הדומה הממלכתית, מנתחת את תהליך יישום החקיקה ומכינה הצעות לשיפורה וצעדים לעמידה בנורמות המשפטיות בתחום ההגנה. תחתיה פועלות 8 ועדות משנה שונות.
תחומי אחריות

סוגיות של מדיניות צבאית של המדינה;
מימון הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית;
הכנת אזרחי הפדרציה הרוסית לשירות צבאי בפדרציה הרוסית;
סוגיות של שיתוף פעולה צבאי-טכני עם ממשלות זרות;
רווחה והגנה סוציאלית על אנשי צבא ובני משפחותיהם.
ועדת החמישה

ועדת החמישה היא ועדת שרים שהוקמה ביולי 1948 מתוך הממשלה הזמנית, בעקבות טענות של ראש הממשלה דוד בן-גוריון על מרד פוליטי בשורות הצבא. 
בפועל הוועדה תפקדה גם כגוף מגשר על פערי תפיסות בין בן-גוריון, בתפקידו כשר הביטחון, לבין ראש המפקדה הארצית ישראל גלילי, המטכ"ל, יוצאי הצבא הבריטי, ההגנה והפלמ"ח. 
בראש הוועדה עמד יצחק גרינבוים, וחבריה היה אהרן ציזלינג, משה שרתוק, פנחס רוזן, ומשה שפירא. מסקנות הוועדה גיבו באופן כמעט מוחלט את טענות אלופי הצבא ומתחו ביקורת על ניהול הצבא בידי בן-גוריון. הוועדה המליצה על יצירת הפרדה בין הדרג המדיני והצבאי באמצעות "מנהל כללי לענייני הצבא" (תפקיד אשר "נתפר" עבור ישראל גלילי). בן-גוריון סירב לקבל את מסקנות הוועדה ואיים בהתפטרות מתפקידיו כראש ממשלה ושר ביטחון. איום זה של בן-גוריון גנז, למעשה, את מסקנות ועדת החמישה.
לקריאה נוספת

אניטה שפירא, מפיטורי הרמ"א עד פירוק הפלמ"ח, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985.
מרד האלופים 1948, באתר רגעים היסטוריים. ערך זה הוא קצרמר בנושא צבא ובנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולהרחיב אותו.
| ועדות שרים |
| --- | --- | --- |
| קבינטים | הקבינט המדיני-ביטחוני • הקבינט החברתי-כלכלי • קבינט הדיור  • קבינט העלייה והקליטה |  |
| נוספים | ועדת השרים לענייני חקיקה • ועדת השרים להצטיידות • ועדת השרים למתן היתר לפרסומים • ועדת שרים לעניין מוכנות הזירה האזרחית למצבי חירום • ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי |  |
| בעבר | ועדת החמישה • המטבח • ועדת השרים להתיישבות • הקבינט לשוויון מגדרי • קבינט הקורונה • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
מדען ראשי (ממשלת ישראל)

במדינת ישראל, המדען הראשי במשרד ממשלתי הוא אדם שתפקידו לרכז ולהוביל את מעורבותו של המשרד בפעילות מדעית הקשורה לתחומי אחריותו. המדענים הראשיים בכל המשרדים חברים בפורום מדענים ראשיים, שבראשו עומד שר המדע והטכנולוגיה.
התואר "המדען הראשי" ללא ציון שם המשרד, מתייחס לעיתים למדען הראשי של משרד הכלכלה, יושב ראש רשות החדשנות, שהוא יושב ראש הוועדה לחלוקת המשאבים לעידוד התעשייה על פי החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה, ותקציבו הוא הגדול ביותר מבין תקציבי המדען הראשי במשרדים השונים.
היסטוריה

באמצע שנות ה-60 החל תהליך של מינוי מדענים ראשיים במשרדי הממשלה השונים, עוד לפני החלטת ממשלה בעניין. במאי 1966 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את אפרים קציר לעמוד בראש ועדה שתארגן את המערכות הממשלתיות למחקר ופיתוח. אולם עוד לפני שהוועדה החלה לעבוד, נוצר ביולי 1966 התפקיד של מדען ראשי של מערכת הביטחון, שאויש על ידי אפרים קציר, שהחליף את תפקיד היועץ המדעי לשר הביטחון בו כיהן דוד ברגמן מראשית ימי המדינה. במרץ 1967 פורסמה כוונה למנות מדען ראשי למשרד הדואר, אולם המינוי לא יצא אל הפועל.
הוועדה לארגון המחקר והפיתוח החלה לפעול כשנה אחר כך והגישה את המלצותיה בדצמבר 1968 והם אושרו על ידי הממשלה בראשות גולדה מאיר באוגוסט 1969. הוועדה המליצה, בין השאר, להקים מינהל למחקר חקלאי ליד משרד החקלאות ולמנות מדענים ראשיים במשרד החקלאות, משרד הפיתוח, משרד המסחר והתעשייה ומשרד הבריאות. כן הוצע לבחון את הצורך במשרת מדען ראשי במשרד התקשורת, משרד השיכון ומשרד התחבורה, משרדים בעלי זיקה מחקרית. המשרד השני לו מונה מדען ראשי היה משרד הפיתוח, לו מונה למדען ראשי פרופ' אברהם פצ'ורניק באפריל 1970. בשנת 1973 החליטה הממשלה למנות מדען ראשי גם למשרד השיכון, החלטה שלא יצאה אל הפועל. בשנת 1978 היו מדענים ראשיים בשבעה משרדים: משרד הביטחון, משרד המסחר והתעשייה (כיום משרד הכלכלה), משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד התחבורה, משרד התקשורת ומשרד החקלאות.
היו שהעמידו בסימן שאלה את האפקטיביות של המדענים הראשיים. פרופ' סעדיה עמיאל אמר: "יש לכל שר יועץ מדעי או מדען ראשי, אבל נדמה כי היום משמשים אנשים אלה חותמת גומי להחלטות השרים".
פורום המדענים הראשיים

בשנת 1992 החליטה הממשלה על הקמת פורום מדענים ראשיים בה יהיו שותפים המדענים הראשיים של כל משרדי הממשלה, שבראשו עומד שר המדע והטכנולוגיה. הפורום לא הראה פעילות רבה ובשנת 2012 הוא הושק מחדש על ידי השר דניאל הרשקוביץ ופרופ' אהוד גזית, המדען הראשי במשרד המדע דאז, ונקבע שהוא יקיים פגישות חודשיות. מטרות הפורום הוא לתאם בין מאמצי המחקר של משרדי הממשלה האזרחיים השונים.
משרד הביטחון

במשרד הביטחון כיהנו כמדען ראשי:
אפרים קציר (1966-1969). כסגניו כיהנו עמוס חורב ואחר כך יצחק יעקב.
אריה דבורצקי (1969-1972)
עמוס חורב
עמנואל פרת משנת 1976
עוזי עילם 1986-1999
משרד הכלכלה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 כיהן במשרד הכלכלה (אשר בשעתו נקרא משרד התעשייה) פרופ' יעקב גרוס כיועץ מדעי לשר במשרה חלקית. בשנת 1969 הוחלט להרחיב את המחקר והפיתוח ולמנות במשרד מדען ראשי במשרה מלאה ובשנת 1971 הוקמה לשכת המדען הראשי ופרופ' גרוס נודע כמדען הראשי הראשון של המשרד. בשנת 2016 מכוח החלטת הממשלה על הקמת הרשות הלאומית לחדשנות טכנולוגית (תיקון לחוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה), הוקמה רשות החדשנות, אשר החליפה את "לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה". הרשות נועדה לקדם את החדשנות בתעשייה הישראלית, בדגש על תעשיית ההייטק הישראלית שמהווה מנוע צמיחה עיקרי במשק הישראלי, ולרבות התעשייה המסורתית. תפקידיה של רשות החדשנות הוא ליזום פעילות מחקר ופיתוח במימון ממשלת ישראל ולהעניק תקציבים ליזמים ותעשיינים. מתוקף תפקידיה מפעילה רשות החדשנות תוכניות לקידום יזמות וחדשנות טכנולוגית, שמטרתן לשמור על היתרון התחרותי של התעשייה הישראלית בעולם. בין היתר, מוצעים תנאי מימון, יצירת שיתופי פעולה בין חברות בתעשייה ובינן לבין קבוצות מחקר באקדמיה, יצירת שיתופי פעולה בינלאומיים, על מנת לסייע לתעשייה בהשתתפות בסיכונים הכרוכים בהשקעה במחקר ופיתוח (מו"פ).
בראש הרשות עומד יו"ר הרשות שהוא גם המדען הראשי במשרד הכלכלה והתעשייה. יו"ר הרשות והמדען הראשי המכהן הוא ד"ר עמי אפלבום.
המדען הראשי מתמקד בעידוד וקידום יזמות, מינוף כישורים מדעיים ויכולות טכנולוגיות ומתווה את מדיניות המחקר והפיתוח הממשלתית בישראל ועל ידי כך מחזק את כושר התחרות של התעשייה הישראלית בשווקים הגלובליים. המדען הראשי מסייע לחברות ישראליות להגדיל את בסיס הידע התעשייתי הקיים על ידי יצירת ידע טכנולוגי חדש וחדשני ותמיכה בשיתופי פעולה תעשייתיים בינלאומיים ובשיתופי פעולה בין התעשייה לאקדמיה.
המדען הראשי במשרד הכלכלה הוא יושב ראש הוועדה לחלוקת המשאבים לעידוד התעשייה על פי החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה והוא חולש על התקציב הגבוה ביותר מבין כל שאר המדענים הראשיים. לכן, כאשר משתמשים במונח "המדען הראשי" במגזר הפרטי הישראלי מתכוונים לרוב למדען הראשי של משרד הכלכלה.
כיהנו לאורך השנים:
פרופ' (תא"ל) יצחק יעקב - (1974‏-1977)
פרופ' אריה לביא - (1977‏-1983)
יגאל ארליך - (1983‏-1992)
ד"ר שוקי גלייטמן - (1993-1996)
ד"ר ארנה ברי - (1997‏-2000)
כרמל ורניה - (2000‏-2002)
ד"ר אלי אופר - (2002‏-2010)
אבי חסון - (2010‏-2017)
ד"ר עמי אפלבום (2017-היום)
משרד החינוך

מדען ראשי במשרד החינוך מונה לראשונה בשנת 1974 על ידי השר אהרון ידלין. לתפקיד מונה עוזר שילד אשר בכוונה לא היה איש חינוך אלא איש אקדמיה מתוך רצון למנות לתפקיד אדם שלא שייך לממסד של המשרד. שילד כיהן בתפקיד בשנים 1974-1976. באותן שנים היה תפקיד המדען הראשי היחיד במשרד החינוך שלא היה כפוף למנכ"ל המשרד. רב המדענים הראשיים שבאו אחריו היו אנשי אקדמיה בכירים מתחום מדעי והערכת החינוך. החזיקו בתפקיד, בין השאר: פרופ' שלמה קוגלמס, פרופסור יוסף באשי (1981-1993), פרופ' פרלה נשר (1993-1995) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, פרופ' זמירה מברך (1998–2001) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, פרופ' דוד נבו (2003) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' סידני שטראוס (2005–2008) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
המדען הראשי עוסק בעיצוב מדיניות המחקר בתחום החינוך, קביעת קריטריונים להקצאת משאבים למחקר, קביעת עדיפויות מחקר בתחומי החינוך השונים ויצירת מסגרות ונהלים מתאימים לביצוע של מחקרים והפצת ממצאיהם. בנוסף אמון על שילוב ידע ומדע בשירות המדיניות, סיוע בקביעת מדיניות ובקבלת החלטות על בסיס ידע מדעי, איתור בעיות אשר לצורך טיפולן ראוי להסתייע בידע מדעי וקביעת המדיניות בנוגע לפעולות ההערכה של מדיניות המשרד ותוכניותיו.
במהלך כהונתו, ביטל פרופ' יוסף באשי את המבחנים הפסיכומטריים כדרך לנבא הישגים עתידיים של תלמידים בגלל הסטיגמה שמבחנים כאלו עלולים להדביק לתלמיד. לקראת סוף כהונתו הוא ניסה לקדם מבחני משוב ארציים לבתי הספר, אולם היוזמה בוטלה על ידי שרת החינוך שולמית אלוני. בסוף שנת 2003 התפטר פרופ' דוד נבו מתפקיד המדען הראשי בין השאר בעקבות חילוקי דעות סביב מבחני המיצ"ב. למרות שהוא תומך במבחני המיצ"ב ולא היה מבטל אותם, דרך היישום לטענתו היא בעייתית מכיוון שהמבחנים משמשים כשוט כלפי המנהלים, במקום להיות כלי עזר עבורם.
בשנת 2009 מונה ד"ר גבי אביטל לתקופת ניסיון בתפקיד המדען הראשי במשרד החינוך, אך בשל חוסר שביעות רצון מתפקודו הוא פוטר בשנת 2010. בשנת 2011 מונה לתפקיד פרופ' זכריה מדר. בנובמבר 2013 מונה לתפקיד פרופ' עמי וולנסקי מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.