רכבת שמטרר
רכבת שמטרר

בעיר אורדיאה הוכנה רכבת שכללה 12 קרונות מהן קרון מרפאה עם מלאי תרופות וקרון מסעדה עם מלאי של מצרכי אוכל.
המסע הראשון יצא לדרך ב־24 במרץ 1945. אל הצוות הצטרפו רופא ושתי אחיות. הרכבת עברה דרך דברצן, הונגריה, הגיעה להומינה, צ'כוסלובקיה, ועד נובי-סונץ' בפולין. בדרך, באותה תקופה, לכל מפקד זוטר הייתה אפשרות לעצור, לבדוק, לאיים ולקבל שוחד. נראה שהרכבת עוכבה בהונגריה ושמטרר הואשם בהברחה של מזון וחומרי רפואה. הרכבת הצליחה להשתחרר. היא המשיכה לפולין ההררית, שם פעלו כנופיות אוקראיניות אלימות והמסילה עדין לא תוקנה לגמרי. הרכבת הצליחה למרות הקשיים להגיע לנובי-סונץ', שם נאספו עליה פליטים נוספים. בתחילת אפריל חזרה הרכבת לרומניה עם 240 (או 257) ניצולים מטרנסילבניה. ומיד יצאה למסע נוסף.
במסע השני, כנראה ב-8 באפריל, יצאה הרכבת והפעם היו לשמטרר תעודות מתאימות לכניסה לארצות מזרח אירופאיות נוספות. במסע זה, בהומינה, פגש שמטרר את צבי פריזאט, שליח המוסד לעליה ב' ברומניה. לפי גרסה אחת הרעיון לרכבת ההצלה היה של משה אגמי, שליח המוסד לרומניה. לפי גרסה אחרת, בהומינה התחברה הרכבת לתנועת בריחה, ומאז הבריחה החלה למשוך בחוטים ואף קישרה את הרכבת לאנשי הצלב האדום. ברור כי המבצע, תחת חסותה של הבריחה, לא היה יכול לצאת לדרך ללא המפלגה הקומוניסטית, ששמטרר היה מקורב אליה, וללא הקשרים של המשלחת עם ראשי הקהילה היהודית בבוקרשט. במסע זה הגיעה הרכבת לאושוויץ, שם הועלו ניצולים רומנים והונגרים כ – 400 איש. משם הרכבת הגיעה לקראקוב.
בנסיעות היו אירועים, חלקם חמורים. באחת התחנות משלח (דיספצ'ר) הרכבות בתחנה נתן הוראה לחבר לקרונות של רכבת שמטרר קטר אחר ולשלוח את הרכבת ליעד שונה לגמרי. הצוות המוביל נבהל, אך לא איבד עשתונות. הם ערכו חיפש בסככת הקטרים ומצאו את הקטר "שלהם". שעון זהב (ציוד שקיבל כל שליח של המוסד לעליה ב' בצאתו מהארץ) שימש כשוחד, הקטר חובר לרכבת וזו יצאה לדרך ליעד הנכון. בתחנה בקראקוב התברר לצוות כי תיק תעודות המסע הלך לאיבוד. יוסף שוורץ ויעקב באואר, זיפני הבריחה, פעלו במהירות והכינו במעבדת הזיוף שלהם את התעודות הדרושות לתיק, וגם עמדו בלוח הזמן הקצר.
מקרה אחר התרחש בפלשוב, ליד קראקוב. כאן הורה מפקד התחנה הסובייטי לרכבת לנסוע לפנים ברית המועצות, כדי לברר את טיב השליחות של הרכבת ולבדוק את פעולותיהם של אנשי הצוות. על הרכבת הועלה לוטננט סובייטי, שתפקידו היה לוודא כי הצוות מילא את ההוראות שניתנו. לימים סיפר שמטרר כי לברית המועצות הרכבת לא הגיעה, אך כאשר הגיעו לרומניה הסגן הרוסי המלווה היה שיכור לגמרי. אנשי הבריחה דאגו ללוטננט והוא הוצב כחייל רוסי ברומניה.
המסע השלישי התקיים במאי 1945 והביא את שמטרר שוב לקראקוב אל בן המאירי, ממפקדי הבריחה שם. הרכבת הפכה כאן באופן מוחלט לרכבת של תנועת הבריחה, כפי שתכנן אגמי. למבצע ניתן השם "נס הרכבת". בן הצליח להעלות לרכבת יתומים וקבוצות צעירים, עם תעודות מזויפות שנעשו במהירות רבה. יחד אתם עלו גם פליטים יהודים רומנים, אותם הצליחו למצוא.
הנסיעה הרביעית הייתה באוגוסט של אותה שנה. בצוות היו הפעם גם חברי הבריחה צבי פריזנט וזאב לזר. הרכבת שהתה בקראקוב כשבוע עד שרוכזו כל המועמדים לעליה עליה. על הרכבת עלו גם 433 ילדים יתומים, המבוגרים ביניהם בני כ־15. היעד הפעם היה לפראג ומשם לפילזן. פילזן הייתה בשליטה של צבא ארצות הברית והמטרה הייתה למסור את הילדים לידי חיילי הבריגדה. לפני הגיעם לפילזן עצרה הרכבת בהוז'וביצה. הנוסעים נעצרו על ידי קצין סובייטי, שהודיע כי הוא מחפש אותם מזה זמן כדי לתפוש את "מבריח האנשים המקצועי והמרגל". שמטרר נחקר קשות תחת איומים וטענותיו לחפות לא התקבלו. זאב לזר יחד עם פעיל נוסף הצליחו להתחמק מהמקום ולהגיע לפראג, אל מרכז הבריחה שם.
באחד הבקרים הופיעו בתחנה בהוז'וביצה נציגי הקונסוליה ההולנדית והבלגית ושאלו על הילדים ממוצא "בלגי והולנדי" הנמצאים במקום. הם נתבקשו לקחת חסות על הילדים ונענו לבקשה. הם לקחו איתם את הילדים, שהיו אחרי מאסר של חמישה ימים. הרכבת נסעה לפראג, שם הורדו הילדים והמשיכו את דרכם בנתיבי הבריחה.