היסטוריה של לבנון
העת החדשה > עצמאות לבנון הגדולה (1943–1975)

עם הכיבוש המחודש של הלבנט, כונן הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו בלבנון שלטון מדיני עצמי-למחצה. אלפרד נקאש הוצב כנשיא ולידו כוננה ממשלה. אך מוסדות הייצוג הפרלמנטרים לא הוחזרו על כנם.
לאחר שנתיים, במרץ 1943 – על מנת להחזיר את החיים הפרלמנטרים בלבנון למסלולם – החליטו הצרפתים לערוך בחירות חדשות בלבנון. הנשיא הוחלף. במקומו מונה כנשיא לתקופת המעבר: ד"ר איוב ת'אבת, לתקופת מעבר עד לבחירות. התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה. לכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים, כנהוג על פי מפתח עדתי.
הצרפתים מינו את ת'אבת לקבוע מחדש את המפתח העדתי, אך העדפתו הברורה של ת'אבת את הנוצרים גרמה לקולות מחאה רבים, אשר גרמו להתפטרותו.
לבסוף הוחלט על ידי צרפת שמבין 55 צירי בית הנבחרים 30 יהיו נוצרים; ו-25 יהיו לא נוצרים. הווה אומר, יחס של 5:6.
הנמקה לחלוקה זאת עוגנה בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1932. מפקד אוכלוסין שקבע כי לנוצרים יש בארץ הארזים רוב זעיר: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים.
למעשה מאז כינון החיים הפרלמנטריים מחדש בלבנון – ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נשאר תמיד היחס בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) 5:6.
מספר הצירים בפרלמנט הלבנוני הוא תמיד כפולה של 11 (השינויים: 55, 77, 99, בהתאמה), כדי לקיים את התנאי של שמירת היחס בין הנוצרים לשאר בני העדות, כפי שנמצא נכון בשנת 1932. יחס זה נשמר גם בחלוקת התפקידים והמשרות בכל שאר רמות השלטון ומחלקותיו. גם בממשלה עצמה התקבע "מפתח עדתי" מקובל אשר קבע כי משרות מסוימות יאוישו על ידי אנשים בני עדה מסוימת.
בבחירות שנערכו באוגוסט–ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט. הממשלה אשר קמה – בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל־ח'ורי הנוצרי – על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי. צרפת התנגדה חריפות לצעד זה. אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים.
באותה תקופה התגבשה גם "האמנה הלאומית" בין הנוצרים והמוסלמים. "האמנה" מעולם לא נוסחה סופית ורשמית (האמנה אמנם לא נוסחה באופן רשמי, אך קיימים מספר טיוטות של ניסוחים. הטיוטות נוסחו על ידי אישים לבנוניים שונים), אבל ברור לשני הצדדים כי רוחה תקפה. האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כ"גבולות קבע" של המדינה ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת וזיקתם הרשמית המיוחדת אליה ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב-22 במרץ 1945). כמו כן הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932.
"האמנה הלאומית" גרמה לכך שהעימות עם צרפת היה בלתי נמנע. ואכן: ב-11 בנובמבר 1943 נקט בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, בצעד אימפריאליסטי אלים: הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים נלקחו למעצר.
הצרפתים הודיעו כי כל השינויים בטלים ומבוטלים ואף לא חוקיים. הצרפתים גם מינו מחדש את אמיל אדה, הנשיא לשעבר ותומכם, לנשיאות.
העימות הסתיים רק בהתערבות בריטניה. אשר הציבה אולטימטום לצרפת. צרפת – שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבשה על ידי גרמניה – לא יכלה לעמוד למול בריטניה. ב-22 בנובמבר 1943, ביטלה צרפת את הצו ושחררה את העצורים. יום זה מוכר בלבנון כיום העצמאות הרשמי של לבנון.
אמיל אדה, שהסכים לשתף פעולה עם הצרפתים, הוקע כבוגד ולא חזר לפעילות פוליטית עד מותו ב-1949.
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים) – שישבו בדרום – להגר לביירות, עיר הבירה. בשלב זה בתולדות לבנון העצמאית החלה לצמוח מאוד אוכלוסיית המתואלים בלבנון. עקב הריבוי הטבעי באוכלוסיית המתואלים, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים; המיעוט השולט. בני העשירון העליון של המרונים – אשר זיקתם לאירופה ולתרבותה ידועה ורבת שנים, התחילו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי. לכן, אט-אט נשחק גודל האוכלוסייה המרונית, הן משום ההגירה המרובה והן כתוצאה מאחוז הילודה הנמוך יחסית בקרב המרונים, לעומת המיעוטים האחרים (בעיקר המוסלמים והדרוזים).
השינויים הדמוגרפיים בלטו לעין. אף-על-פי-כן לא היה להם ביטוי רשמי מיידי בחלוקת העוצמה. משום כך, תנועות פוליטיות-חברתיות שונות קמו במהלך שנות הארבעים והחמישים בקרב השיעים, בקרב הדרוזים ובקרב המרונים. הראשונים, פעלו למען הכרה בעוצמתם הדמוגרפית. השניים, ניסו לבסס מחדש את מעמדם כ"מיעוט בכיר", האחרונים, ניסו למצוא לעצמם דרך לשמור על מעמדם ההגמוני ואף לחזקו, אף על פי שאיבדו את היתרון הדמוגרפי. תנועות אלה למעשה היו מבוססות על ארגונים סמי-צבאיים שקמו החל מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים במרכזם ובהנהגתם עמדו משפחות נכבדי לבנון.
התנועה המרכזית של המרונים בשנות קיומה של המדינה הלבנונית במתכונת "לבנון הגדולה" היא מפלגת הכתאיב (הפלנגות) אשר הוקמה, כזכור, עוד בשנת 1936, על ידי פּיֶר ג'ומייל, כארגון סמי-צבאי.
דוגמאות נוספות לארגונים סמי-צבאיים שהיו גם מפלגות פוליטיות הם:
המפלגה "המפלגה הסורית-לאומנית. רוב רובה של המפלגה הייתה מורכבת מייוונים-אורתודוקסים אשר הרעיון בדבר סוריה מאוחדת וחילונית דיבר אל לבם. ארגון נוסף, שגם הוא הוזכר היה "אל-נג'אדה" ("העוזרים"), ארגון שהתבסס בעיקר על תומכים סונים. הארגון הדגיש את הערביות והאסלאם. בהמשך תוזכר גם ה"מפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" של הדרוזים שגם היא החזיקה בכוח צבאי.
כל הארגונים הצבאיים הללו הוקמו, אף על פי שלכאורה הסכימו כל העדות ב"אמנה הלאומית" הסכמות בסיסיות לגבי אופי השלטון בלבנון, גבולות מדינת לבנון ואפילו זהות הלאום בלבנון.
בפועל, לא "האמין" אף אחד מן "המיעוטים" המרכיבים את לבנון כי בבוא עת מצוקה תגן המדינה עליו כמיטב יכולתה. חוסר "האמון" הבסיסי בזולת, ב"אחר", בשונה הוביל ליצירת הארגונים הצבאיים למחצה, של כל אחת מן מהעדות.
השנים שחלפו מהקמת "מדינת לבנון" העצמאית ועד ל"מלחמת האזרחים", היו שנים של בחינה עצמית מחודשת עבור המרונים. חלק ממנהיגי המרונים, שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי, הגיעו למסקנה כי עשו טעות היסטורית בדרישתם להקים את "לבנון הגדולה", מכיוון שעם כינונה באה לקיצה ההגמוניה של העדה המרונית.
בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת השחרור של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל. כתוצאה מן המלחמה ברחו רבבות פלסטינים לתוך שטח לבנון. הוקמו מחנות פליטים לשכן בהם את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי צור וצידון. המדינה הלבנונית – על כל עדותיה ומנהיגיה אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכיוצ"ב. ההתעלמות נבעה משתי סיבות עיקריות: השימוש בפלסטינים ככלי לניגוח ישראל וחשש מהפרת האיזון העדתי העדין שבוסס רק חמש שנים קודם לכן.
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון). אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן. ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית. מיעוט בעל מאפיינים ייחודיים משלו. אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית הצליחו חלק מהמדינאים לשים עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
דוגמה בולטת וקיצונית לחוסר הביטחון בחוסנה הפנימי של המדינה הלבנונית העצמאית והמשטר כבר בשנותיו הראשונות ניתן למצוא בניסיון ההפיכה של "המפלגה הסורית הלאומנית", שחזרה שנתיים לפני כן, בשנת 1949, לפעילות לגיטימית.
ניסיון ההפיכה נכשל – מנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג – אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא. בספטמבר 1952 הצליח ניסיון שקט לבצע הפיכה: הנשיא הוחלף בנשיא חדש, כמיל שמעון.
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו־ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (זאת אותה משפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון). בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן־ערביסטים, בהנהגת כמאל ג'ונבאלט שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית. ג'ונבלאט שהקים בשנת 1949, את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם כמאל ג'ונבלאט. כמאל ג'ונבלאט היה גם לאחת מדמויות המפתח אשר עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה (החמישית למניין ימי הלבנון) תמך בפלסטינים.
כמאל ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון. יומרה זאת הובילה אותו לחיכוך עם הנשיא המרוני. המתיחות שנוצרה בין השניים הובילה לאחר מכן לפרוץ מלחמת האזרחים הראשונה.
בקיץ 1957, נחל המחנה השמאלי, הפרו־ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות. ג'ונבלאט טען כי הפסדו נבע ממעשה הונאה מצדו של שמעון. אך למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו־ערביסטי הצליח כמאל ג'ונבלאט, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957, לשרוד פעמיים, ובשנות ה־60 וה-70 של המאה ה־20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
האופוזיציה "השמאלית" התארגנה והחלה לבקש דרכי-פעולה לא פרלמנטריות על מנת לפתור את המשבר בשורותיה. כוחות האופוזיציה "השמאלית" התארגנו בשנים 1957–1958 ב"חזית לאומית". בשורותיה היו, מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון (לא כל החברים ב"חזית לאומית" הביעו נכונות להשתלבות באותה דרגה בתוך הקע"מ וכך למעשה התאפשר הפלורליזם בחזית). "החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ. בראש החזית עמדו, צאיב סלאם, עבדאללה אל־יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט (דרוזי).
לאחר הקמת החזית, נסב המאבק הפוליטי הרשמי סביב השאלה, האם לשנות את החוקה ולאפשר לנשיא שמעון לכהן במשרתו לקדנציה נוספת? במהרה נתדרדר הוויכוח הפוליטי לכדי מלחמת אזרחים של ממש: בשנת 1958 פרצה בלבנון, רשמית, מלחמת האזרחים הראשונה. בראש המורדים התייצבה "החזית הלאומית" כמובילת המחנה הפן־נאצריסטי מול הפן־מערביים. תוך כדי כך התחלקו העדות השונות לפי עמדת הזרם המרכזי בתוכן. השיעים עמדו, כעדה, במאבק זה בצד, אך לא היה ספק כי ברצונם לשמור על הסטטוס-קוו בגלל חששם מהשתלטות סונית על לבנון.
הממשלה הלבנונית מצידה טענה כי למעשה מלחמת האזרחים היא ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון. בפועל סיפקה קע"מ: נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים. קע"מ מצידה הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון. במישור הבינלאומי, התומכת העיקרית בעמדתה של ממשלת לבנון הייתה ארצות הברית.
לעומת זאת, ארגון "האומות המאוחדות" נקט עמדה חשדנית. לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה ל"ליגה הערבית" כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של "האומות המאוחדות". ארגון "האומות המאוחדות" שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים. ואילו ארצות הברית שלחה, ביולי 1958, חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דוויט דייוויד אייזנהאור, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי "האומות המאוחדות" לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד אף על פי שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
במשך ארבעת החודשים של מלחמת האזרחים נהגה הממשלה עצמה במורדים ב"כפפות משי". כאמור, הצבא מצדו לא נכנס מעולם אל עומק הקרבות ואפילו הגנתו על המוסדות הציבוריים הייתה חלשה. הצבא עצמו היה מורכב על פי המפתח העדתי והכנסתו לקרבות הייתה קורעת את החברה לגזרים עוד יותר קטנים, כנראה ללא אפשרות חיבור משקם. מפקד הצבא, גנרל פואד שהאב (נצר לנכבדי לבנון), העדיף לשמור על נייטרליות בכוונה לשמור על שלמות הצבא הרב-עדתי כמסר להתעלותו על המחויבות לעדה כלשהי. שהאב שחשש מהעמקת הקרע בין העדות השונות הודיע כי אינו מוכן שהצבא יחרוג מגבולות החוק ואינו מוכן כי הצבא ישפוך דם של לבנונים.
חוסר המעורבות הצבאית יצרה את הצורך בהגנה מקומית/עדתית עצמית על היישובים. הארגונים הסמי-צבאיים – שקמו החל משנות ה־30 – מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים. בעוד ההגנה על האזרחים הפרו־מערביים (נוצרים ברובם) נעשית על ידי "אל-כאתיב" (הפלאנגות), בהגנה על המחנה שמנגד נעמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הסמי-צבאי.
מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקאיים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון. עם שוך מלחמת האזרחים חלפה המרידה, אך באוויר נשאר המתח. בפועל, בבחירות החדשות זכו המורדים לשוב ולהיכנס לפרלמנט ואף שלטו בממשלה.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר,
לנשיא – בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים. שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים מהמחנה השמאל שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.