stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמא בארקר
תולדות חייה

קייט בארקר נולדה בהאש גרוב שבמיזורי, ארצות הברית, בשם אריזונה דוני קלארק. כבת למשפחה קתולית ושמרנית, חונכה לעבודה קשה ושמירת ערכי המסורת. ב-14 בספטמבר 1892 נישאה לג'ורג בארקר והשניים עברו לגור בעיירה אוררה, מיזורי, שם נולדו ארבעת בניה: הרמן, לויד, ארתור ופרד. על פי הגרסה הרשמית, בסמוך ללידתו של בנם הצעיר עזב אותה בעלה, אם כי יש הגורסים שלמעשה בארקר סילקה את בעלה שראתה בו "שיכור חסר תועלת".
בשנת 1904 עברה המשפחה להתגורר בעיר וואב, מיזורי, שם סיימו שני ילדיה הבוגרים של קייט את לימודיהם היסודיים. ב-1915 עברה המשפחה לטלסה, אוקלהומה, שם שני הבנים הבוגרים התדרדרו לחיי פשע ועבריינות.
קייט, שנותרה לבדה במצב כלכלי קשה מאוד, עשתה מאמצים עילאיים למען הישרדות משפחתה, אך חינוכם הלקוי של ילדיה ונסיבות התקופה הביאו לכך שגם ילדיה הצעירים התדרדרו לעבריינות כבר בגיל ההתבגרות. קייט ניסתה לשמור על ילדיה מפני רשויות החוק גם בדרכים לא קונבנציונליות- החל מתחינות בפני שוטרים שעצרו את בניה וכלה בהתקפי זעם מבוימים במשרדי המשטרה.
אמא בארקר, כפי שהיא מכונה, שלטה בבניה ביד רמה ומנעה מהם לטפח חיי חברה או לנהל זוגיות נורמטיבית. בהיותה מתוחכמת יותר מבניה, עסקה ככל הנראה בעיקר בתכנון פשעיהם של בניה. כמו כן, נודעה קייט כאישיות נהנתנית וחובבת מותרות אשר סיפקה את תשוקתה לבגדים ורהיטים יוקרתיים בזכות פשעים אלו.
ב-16 בינואר 1935 נהרגו קייט בארקר ובנה פרד בקרב עם סוכני ה-FBI.
ביקורת

אין ספק שילדיה של קייט היו פושעים והשתייכו ל"חבורת בארקר-קארפיס", שביצעה בין השנים 1931–1935 מעשי שוד לא מעטים. עם זאת, תדמיתה של קייט כמנהיגת החבורה היא ככל הנראה פיקציה ומידת מעורבותה בפשעים מוטלת בספק. קייט ככל הנראה ידעה על מעשי החבורה ומבחינת החוק עובדה זו כשלעצמה הופכת אותה לשותפה מלאה לפשעם, אך מעולם לא נמצאה ראיה לכך שהשתתפה בצורה אקטיבית בביצוע ובתכנון הפשעים אותם ביצעה החבורה. תפקידה היה לטפל ולדאוג לצורכיהם של חברי הכנופיה, אשר שלחו אותה לעיתים קרובות לצפות בסרטים בבית הקולנוע בזמן שביצעו בפועל את הפשעים.
אלווין קארפיס, אחד החברים הידועים ביותר לשמצה בחבורה, אמר עליה ברבות הימים:
הסיפור הכי מגוחך בתולדות ההיסטוריה של הפשע הוא שאמא בארקר הייתה המוח המתכנן מאחורי כנופית בארקר-קארפיס...היא לא הייתה מנהיגתם של פושעים ואפילו לא הייתה פושעת בעצמה. אין אפילו תמונה משטרתית אחת שלה או סט טביעות אצבעותיה שנלקח בעודה בחיים... היא ידעה שהיינו פושעים אבל השתתפותה בקריירות הפליליות שלנו הוגבלה לפונקציה אחת: כאשר נסענו יחד דאגנו לטפח תדמית כלפי חוץ כאילו מדובר באמא וילדיה. שהרי, מה יכול להיראות תמים יותר מזה?
.
גרסה זו לגבי מעורבותה של בארקר מאוששת באוטוביוגרפיה של שודד הבנק הידוע לשמצה הרווי באיליי, שהכיר את הבארקרים היטב. לדבריו, אמא בארקר "לא יכלה לתכנן אפילו ארוחת בוקר", ובוודאי שלא יכלה לתכנן יוזמות פליליות.
רבים סבורים כי התדמית שנבנתה לקייט בארקר טופחה על ידי ראש ה-F.B.I המוערך ג'יי אדגר הובר בניסיון להצדיק פשיטה שנערכה בקוטג' בו התגוררה עם בנה פרד באגם וואיר שבאזור אוקלוהמה, במהלכה נהרגה בשוגג קשישה.
כרוניקה של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס > כללי

הכנופיה מנתה בין 12 חברים לשניים בלבד במהלך שנות פעילותה. חברי הכנופיה התגוררו בסמיכות אחד לשני. את פשעיהם נהגו לבצע בקבוצות קטנות (2–3 אנשים) ובמקומות שונים כדי לחמוק מהרשויות. הכנופיה נהגה לנוע מעיר לעיר, ביניהן קליפורניה, אוהיו, פלורידה, טקסס ואפילו הוואנה בירת קובה.
כנופיית בארקר- קרפיס נודעה בביצוע אין ספור מעשי פשע, החל בפריצות ומעשי שוד וכלה בחטיפה וברצח. כמו כן, נודעה הכנופיה במנהגה להשתמש במכונת ירייה על מנת ליצור אפקט הרתעתי.
כרוניקה של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס > 1900–1920

1910 – הרמן בארקר נעצר בעיר וואב, מיזורי בעוון "שוד דרכים".
5 במרץ 1915 – הרמן בארקר נעצר בעיר ג'ופלין, מיזורי בעוון "שוד דרכים". על פי דיווחים הרמן ולויד בארקר קשורים לכנופיית הסנטרל-פארק של טולסה, אוקלהומה.
4 ביולי 1918 – ארתור "הדוקטור" בארקר נעצר בטולסה, אוקלהומה בגין גנבת מכונית השייכת לרשויות ארצות הברית אך הצליח להימלט.
כרוניקה של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס > 1920–1930

19 בפברואר 1920 – ארתור בארקר נעצר בג'ופלין, מיזורי; חזר לטלוסה, אוקלהומה.
1921 – לויד "האדום" בארקר נעצר בעוון שוטטות בטולסה, אוקלהומה.
15 בינואר 1921 – ארתור בארקר נעצר בגין מעורבותו בניסיון שוד בנק במוסקוג'י, אוקלהומה.
30 בינואר 1921 – ארתור בארקר נכנס לתקופת מאסר בכלא מדינת אוקלהומה ושוחרר ב-11 ביוני 1921.
16 באוגוסט 1921 – ארתור בארקר ווולוני דייוויס היו מעורבים בהריגתו של שומר הלילה ג'יימס ג'יי שאריל בטולסה, אוקלהומה.
8 בינואר 1922 – כנופיית הסנטרל-פארק הייתה מעורבת בניסיון שוד אלים באוקמלוג'י, אוקלהומה. הירי הביא למותו של אחד הפורצים ומאידך, לפציעתו האנושה של קצין המשטרה הומר אר ספולדינג,אשר מת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן בתאריך ה-19 בינואר 1922. בשל פעולה זאת שני פושעים שהיו שותפים למעשה זה הועמדו לדין וקיבלו עונש מאסר עולם. אחד מהם שוחרר עקב קבלת הערעור על פסק דינו שהגיש לבית המשפט.
16 בינואר 1922 – לאחר שהיה מעורב בניסיון שוד סניף דואר בבקסטר ספרינגס, קנזס נידון לויד בארקר לתקופת מאסר של 25 שנה בבית הכלא לווינוורת', כאסיר מס' 17243 אשר שוחרר ברבות הימים ב-1938.
10 בפברואר 1922 – ארתור "הדוקטור" בארקר נכנס לבית הכלא של מדינת אוקלהומה בגין הרצח של שריל.
1926 – פרד בארקר נעצר בעיר ווינדפילד, קנזס לאחר ביצוע שוד בנק.
12 במרץ 1927 – פרד בארקר התקבל במוסד בית הכלא של מדינת קנזס.
29 באוגוסט 1927– בוויצ'טה, קנזס התאבד הרמן בארקר שעה שנעצר במחסום משטרתי, שהוקם במטרה לתפוס את חברי כנופיית קיימס-טריל שהרמן היה חלק ממנה ואשר הרגה שוטר מדינת ויצ'טה בשם ג'יי.אי. מארשל.
כרוניקה של מעללי כנופיית בארקר-קרפיס > 1940 והלאה

מלחמת העולם השנייה – לויד בארקר משרת בצבא ארצות הברית כטבח ובאופן אירוני, לאור כך שבעברו כפושע החזיק לא אחת בני ערובה, שירת במחנה שבויי מלחמה של האויב שהוקם במדינת מינסוטה. הוא שוחרר בכבוד מהצבא לאחר שסיים את המוטל עליו וזכה אף במהלך השירות למדליה המציינת את התנהגותו הראויה.
18 במרץ 1949 – בחייו כאזרח ניהל לויד בארקר סופר–מרקט. בתאריך זה נהרג על ידי אשתו אשר נשלחה בגין כך לבית כלא במדינת קולורדו.
אמא בארקר בתרבות המודרנית

האגדה אודות אמא בארקר היוותה השראה ל:
לדמות של אבא סטראק (על ידי: צ'ארלס בי. מידלטון) ובניו בסדרת הסרטים של חברת ריפבליק משנת 1938 "דיק טריסי חוזר".
לספרו משנת 1939 של ג'יימס האדלי צ'ייס "אין סחלבים עבור מיס בלנדיש" אשר מספר על אמא האחראית על המאפיה של בניה הגנגסטרים; ספר אשר עובד לתיאטרון ולקולנוע, לאחר התאמה לכללי הצנזורה הבריטים הנוקשים.
ייתכן והיוותה אף השראה לדמות של אמא ג'ארת משנת 1949 של הבמאי ראול וולש "חום לבן".
בסדרה משנת 1959 "הבלתי משוחדים" (אנ') מוצג פרק בשם "אמא בארקר ובניה" שבו מתמודד הסוכן הפדרלי אליוט נס כנגד שבט הבארקרים ומוביל את הפשיטה שנערכה על ביתם במקום מחבואם בפלורידה. זהו עיוות של המציאות משום שבמציאות  אליוט נס לא היה חבר ה-F.B.I ולא הייתה לו שום נגיעה למקרה ולתיק החקירה שהתנהל כנגד כנופיית בארקר-קארפיס.
לדמותה של "אמא פארקר" בסדרת הטלוויזיה באטמן שהופיעה על מסכי הטלוויזיה בארצות הברית בשנות ה-60.
סיפורה עובד לסרט דל תקציב משנת 1970 הקרוי "אם הדמים" בבימויו של רוג'ר קורמן ובכיכובה של שלי וינטרס בתפקיד הראשי כאמא בארקר. הסרט מציג את בארקר כאמא מושחתת המעודדת את בניה לחיי פשע. בסרט הופיעו בתפקיד משני רוברט דה נירו (בתור לויד בארקר) באחד מתפקידיו המוקדמים, וכן ברוס דרן.
הלהיט "Ma Baker" – "אמא בייקר" של להקת בוני אם משנת 1977.
לדמותה של "אמא פרטילי" על ידי אן רמזי בסרט הגוניס משנת 1985.
מקום נוסף בו סופר סיפורה של אמא בארקר הוא בסרט משנת 1996 בשם "אויבי הציבור" בכיבובה של תרזה ראסל (אנ').
לדמות "מא"-פיימון (דמות נקבה גנגסטרית) ברצועת הקומיקס של דיק טרייסי.
לדמות "מא דולטון" ברצועת הקומיקס של הקאבוי לאקי לוק.
לדמות "מא ביגל" וילדיה הביגלים שהיו הדמויות הרעות בתוכנית "אגדות ברווזים".
לדמות האמא הפיראטית הראשית ובניה בסרט המצויר "טירה בשמיים" (אנ').
הערות שוליים

1 2  Kate "Ma" Barker, באתר Find a grave
↑  שם השיר שונה משמה של "אמא בארקר" כדי לשמור על המקצב של השיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430222205171  GND: 1278261516  ISNI: 0000 0000 4378 5013  LCCN: no91027946  SNAC: w6x958xm  VIAF: 41403641   WorldCat (עם VIAF): 41403641
תוכנית ד'

תוכנית ד' הייתה תוכנית שהוכנה על ידי ארגון "ההגנה" במרץ 1948, במהלך השלב הראשון (התקופה השנייה) של מלחמת העצמאות. הרעיון מאחורי תוכנית זו היה מעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית, יצירת רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שהוכר כמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה ויצירת מצב שיקל על כוחות ההגנה לבלום את פלישת צבאות ערב.
רקע > המצב לאחר החלטת האו"ם

ב-29 בנובמבר 1947 החליט האו"ם על תוכנית החלוקה, שכללה את סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ואת הקמתן של מדינה עברית ושל מדינה ערבית בשטחה. יום לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1947,כתגובה למתקפה של הלח"י עשרה ימים לפני כן, תקפו ערבים ביריות אוטובוס יהודי בקרבת פתח תקווה, הרגו חמישה מנוסעיו ופצעו שבעה. ביריות אלה נפתחה מלחמת העצמאות, שנמשכה כשנה ושבעה חודשים.
בתחילת המלחמה תקפו ערביי ארץ ישראל בשתי זירות עיקריות. האחת בערים המעורבות כגון חיפה וירושלים, והשנייה את קווי התחבורה של היהודים. המטרה האסטרטגית של הערבים: ליצור טרור ברחבי הארץ שיגרום להפסקת עלייה, לעזיבת יישובים יהודיים ולהתנוונות היישוב היהודי בארץ. פעולות המיקוש, מחסומי דרכים ומארבים שהציבו בדרכים השונות, גרמו לניתוק אזורים שלמים ממרכז הארץ כמו פרוזדור ירושלים, הגליל המערבי, הגליל המזרחי, הנגב ועוד. בכך נעשה המעבר מתל אביב לירושלים, מחיפה ליישובי הגליל המערבי, מטבריה לגליל המזרחי, מעפולה לעמק בית שאן ומרחובות דרומה לנגב לכמעט בלתי אפשרי. יישובים מסוימים אף נותקו לגמרי מיתר חלקי הארץ.
האסטרטגיה שבה נקטו מנהיגי היישוב היהודי ו"ההגנה" בארבעת חודשיה הראשונים של המלחמה, הייתה בעיקר של התגוננות. הטקטיקה הייתה: ארגון הובלת התוצרת מהיישובים המנותקים ושליחת אספקה אליהם בשיירות מוגנות בעזרת משוריינים. ההמתנה למשלוחי נשק גדולים שהוזמנו והניסיון לשמור על כל נקודת התיישבות יהודית בארץ, מנעו את האפשרות לרכז כוחות גדולים. עיקר המאמץ הצבאי הושקע בשימור הקשר עם היישובים המבודדים, בתחילה באמצעות מתן אבטחה צמודה למכוניות בודדות ובהמשך, באמצעות נסיעה בשיירות ובמכוניות משוריינות.
רקע > המשבר ביישוב היהודי

במרץ 1948 החמיר מאוד מצבו של היישוב היהודי. מספר יישובים בצפון הארץ ובדרומה נותקו לגמרי משאר יישובי הארץ והפכו למובלעות בשטחים ערביים, וגם ירושלים הייתה נתונה לסירוגין במצור. מספר ההרוגים היהודים בארץ ישראל עלה על 1,100 ומצבור הנשק שעמד לרשות היישוב היהודי, לנוכח הסכנה של פלישת צבאות ערב עם סיום המנדט הבריטי (ב-15 במאי), היה דל ביותר.
המשבר הצבאי פגע גם במעמדה של הציונות בזירה הבינלאומית. גברו הקולות שהטילו ספק ביכולתו של היישוב היהודי להגן על עצמו. הנציגים הערבים באו"ם דרשו לבטל את החלטת החלוקה ואליהם הצטרף נציג קולומביה שגרס כי קיום ההחלטה איננו אפשרי לנוכח התנגדות הערבים. חמור מכל היה השינוי במדיניות ארצות הברית, שהציעה הפסקת הפעולות לחלוקת ארץ ישראל וקביעת משטר נאמנות זמני, כדי להביא לרגיעה בסכסוך.
בסיס הלגיטימיות שהשיגו היהודים בהחלטת האו"ם החל להתערער, ונדרש שינוי מרחיק לכת במדיניות הצבאית של היישוב כדי להשיבו. הנהגת היישוב הבינה כי יש צורך במעבר מאסטרטגיה דפנסיבית-מתגוננת לאסטרטגיה אופנסיבית-התקפית, הכוללת פעולות יזומות כנגד הכוחות הערביים.
רקע > אגירת מים בירושלים

ב-15 במרץ 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת "אגירת מים בירושלים": ”- כמות המים שיש בירושלים ליישוב היהודי (בסוף פברואר) : 1. בורות שעברו לרשות ועדת החירום 30,000 קוב (ממ"ע), לפי 10 ליטרים ליום תספיק ל-30 יום, לפי 5 (צמצום) - ל-60 יום. [ --- סעיפים 2–6, פירוט בורות אפשריים נוספים ובריכות ---]. סך הכל - 165,000 קוב. יספיק ברווח ל-165 יום, צמצום ל-330 יום.”
גיבוש התוכנית

בתחילת חודש מרץ 1948 גיבשה המפקדה הארצית של "ההגנה" תוכנית אופרטיבית שכונתה "תוכנית ד'". בתוכנית זו החל הארגון לזנוח את צורת החשיבה של ארגון מחתרתי, ולסגל לעצמו צורת חשיבה של צבא סדיר ומאורגן. התוכנית כללה סכמה של פעולות אותן הורה המטכ"ל ליחידות ההגנה לבצע עם עזיבת הבריטים את הארץ, במטרה להתכונן לפלישה הצפויה של צבאות ערב הסדירים. התוכנית התבססה על ההנחה, שמאוחר יותר התבררה כשגויה, לפיה יפנה הצבא הבריטי את בסיסיו בבת אחת. בהתאם לזאת, התוכנית כולה תוכננה לצאת לפועל מיום זה עד ליום פלישת צבאות ערב.
מטרות התוכנית כללו התארגנות מחדש של יחידות "ההגנה" ומעבר למבנה של חטיבות ופיקודים; והבטחת העורף לקראת המצב שייווצר לאחר עזיבת הבריטים והפלישה הצפויה של צבאות ערב על ידי השתלטות על אזורי הארץ שיועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית וכן על אזורי ההתיישבות היהודית שמחוץ לגבולות שנקבעו בהחלטת האו"ם על מנת ליצור רצף טריטוריאלי יהודי שיקל להגן עליו. השתלטות זו תוכננה על ידי ביצור היישובים היהודיים, תפיסת משלטים סביב היישובים ובדרכים, השתלטות על כפרים ערבים באזורים אלה, הריסת כפרים עוינים וגירוש תושביהם, התבססות בערים מעורבות, תפיסת תחנות משטרה ובסיסים בריטיים, השתלטות על עורקי תחבורה ראשיים בארץ ופעולות כיבוש בשטח האויב.
אחת ההנחיות התייחסה לכפרים הערביים באזורים בהם הופעלה התוכנית. הוראות דומות ניתנו ביחס לשכונות הערביות בערים המעורבות:
כיתור הכפר ועריכת חיפוש בתוכו. במקרה של התנגדות - השמדת הכוח המזוין וגירוש האוכלוסייה אל מעבר לגבול המדינה... במקרה של אי התנגדות - יוכנס חיל מצב לתוך הכפר, אשר יתבצר במקום או במקומות המאפשרים שליטה טקטית מוחלטת. מפקד חיל המצב יחרים את כל כלי הנשק, כל מקלטי א-ט [אלחוט רדיו] וכל כלי הרכב... יאסור את כל האישים החשודים מבחינה פוליטית. בהתייעצות עם הגורמים המדיניים ימונו מוסדות מבין תושבי הכפר להנהלת ענייניו הפנימיים.
יש היסטוריונים הטוענים כי סילוק הערבים מתחומי המדינה היהודית היה המטרה העיקרית של התוכנית. חלקם סבור כי מטרת תוכנית ד' הייתה להשתלט על שטחי המדינה הערבית המיועדת ומניעת הקמתה. לדעת ההיסטוריון יואב גלבר קריאה כזו במסמכים מתמקדת בסעיף אחד ומוציאה אותו מהקשרו. לדבריו, סעיפים אלו הנוגעים להתנהגות עם האוכלוסייה הערבית הם משניים בתוכנית שעיקרה היה היערכות לפלישה הצפויה של צבאות ערב. בנוסף, הוא טוען כי קיימת התעלמות מכך שההנחיה לגרש כפריים התייחסה רק לאלו שיגלו התנגדות פעילה ויילחמו ולא למי שייכנע לאנשי ההגנה, וזאת מתוך כוונה למנוע מלוחמים ערבים להפוך את הכפרים לבסיסים נגד היישובים היהודיים הסמוכים.
ההיסטוריון בני מוריס טוען בספרו על היווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים: "תוכנית ד' הוכנה על פי שיקולים צבאיים ונועדה להשגת יעדים צבאיים, ולא הייתה בגדר תוכנית פוליטית לגירושם של ערביי ארץ ישראל". מוריס כותב בספרו על מלחמת העצמאות: "השגת יעדים אלה חייבה כיבוש קבוצות של כפרים ערביים, אם עוינים ואם עוינים בכוח, ולמפקדי החטיבות ניתנה ברירה: השמדת כפרים.. או פעולות ביעור המליציות והשתלטות על הכפרים והשארת כוח לשמירה על המקום הכבוש. המפקדים הוסמכו להחליט לפי שיקול דעתם, אם יש לגרש את תושבי הכפרים והשכונות הערביות היושבים על דרכי גישה חיוניות". בנוסף הוא מדגיש: "תוכנית ד' עוררה מקץ עשרות שנים מחלוקת היסטוריוגרפיה מסוימת כאשר היסטוריונים פלסטינים ופרו פלסטינים טענו כי הייתה תוכנית אב של "ההגנה" לגירוש ערביי הארץ. אולם בחינה מדוקדקת של נוסח התוכנית מוליכה למסקנה שונה". לדברי מוריס, הערבים "נמלטו מישוביהם לרוב לפני או בעיצומם של הקרבות".
הפעלת התוכנית

תוכנית ד' הייתה מיועדת להפעלה מיד לאחר עזיבת הבריטים, אך מכיוון שהבריטים עזבו את הארץ בהדרגתיות, התוכנית לא הופעלה כמקשה אחת והמבצעים בחלק הראשון של אפריל נועדו לפתרון בעיות מקומיות דוחקות ללא קשר לתוכנית ד'. עם זאת, מבצעים אלה תואמים לעקרונות תוכנית ד'.
ארגון הכוחות של "ההגנה" וריכוזם בחטיבות וגדודים, העמיד את היישוב היהודי בעמדת יתרון אל מול הכוחות של ערביי ארץ ישראל ועוזריהם מצבא ההצלה ומיחידות האחים המוסלמים. הקרבות בחודשים אפריל ומאי, שחלקם היה במסגרת תוכנית ד', הוכיחו יתרון זה.
ההגנה עברה מהתגוננות למבצעים יזומים, והראשון בהם היה מבצע נחשון, שנפתח ב-5 באפריל 1948, שמטרתו הייתה להסיר את המצור על ירושלים הנתונה במצב קשה ולפתוח את הדרך לירושלים על ידי השתלטות על הכפרים הערביים בדרך לעיר. הצלחתם של מבצע נחשון, שנמשך שבוע ימים, ומבצע הראל שנערך מיד אחריו הייתה חלקית, שכן ב-20 באפריל שבה ונחסמה הדרך לירושלים, אך עם זאת, ירושלים הנצורה קיבלה אספקה חיונית לקיומה.
במהלך המבצע התרחשה פרשת כיבושו של הכפר הערבי דיר יאסין על ידי ארגוני האצ"ל והלח"י, שבו נהרגו כ-100 עד 120 (יש מחלוקת על המספר המדויק, ומיד לאחר שאירע, פרסמו הן הערבים והן האצ"ל מספרים גבוהים בהרבה) מתושבי הכפר. הפרשה יצרה זעזוע רב בארץ ובעולם, והגבירה, ככל הנראה, את תופעת הבריחה של תושבי הכפרים הערביים, שגבלו בהתיישבות יהודית.
במקביל לקרב סביב ירושלים תקף צבא ההצלה הערבי בפיקודו של קאוקג'י את משמר העמק במטרה לכבשה, לחסום את הדרך מואדי מילק לחיפה ולהתאחד עם הכוחות הערביים שם. קרב משמר העמק היה הקרב הראשון שבו רוכז כוח ערבי גדול של אלפי לוחמים, שנעזר בתותחי שדה ושריוניות שהפגיזו את משמר העמק. בתחילה הקיבוץ התגונן בכוחות עצמו, אך אחר כך חברו לו תגבורות. הבריטים התערבו ופינו את הילדים מהקיבוץ. לאחר שיצחק שדה נטל את הפיקוד ורוכזו כמה מאות לוחמים, עבר הכוח היהודי להתקפה וכבש אתרים שולטים וכפרים ערביים בסביבה. לבסוף, כעבור עשרה ימי קרבות קשים, הכריע הכוח היהודי את צבא ההצלה וניתק את חיפה הערבית מהכוחות שבג'נין.
מספר ימים אחר כך, ב-18 באפריל, כבשו כוחות גולני את טבריה, ותושביה הערבים ברחו בחסות צבאית בריטית. היא הייתה העיר המעורבת הראשונה שעברה לשליטת "ההגנה". שלושה ימים אחר כך, ב-21 באפריל, נכבשה חיפה בתוך 24 שעות על ידי כוחות  כרמלי ומרבית תושביה הערבים נמלטו ממנה.
מיד אחר כך התרחשו מבצעים נוספים: מבצע יבוסי לפריצת המצור על נווה יעקב, עטרות והר הצופים בירושלים (22 באפריל עד 1 במאי), מבצע חמץ לכיבוש יפו (27 עד 30 באפריל), מבצע יפתח לכיבוש צפת והגליל העליון המזרחי (28 באפריל עד 29 במאי), מבצע מכבי להמשך פריצת הדרך לירושלים, מבצע ברק להשתלטות על דרום השפלה ומבצע קלשון להשתלטות על אזורי המפתח שפינו הבריטים ברגע האחרון בירושלים (14–15 במאי).
תוצאות המעבר להתקפה

ההגנה עברה להתקפה שבתחילתה מבצעים שנועדו לפתור בעיות מקומיות דוחקות, אך בהמשך פעלה לפי עקרונות תוכנית ד'. במשך שישה שבועות אלה, התחולל שינוי חד במצב היישוב היהודי בארץ ישראל. עד פלישת צבאות ערב, לאחר הכרזת העצמאות, נכבשו כמאה כפרים ערביים. בחודשים אפריל–יוני עזבו את בתיהם כ-300,000 תושבים ערבים מן הערים המעורבות ומהכפרים הסמוכים ליישובים יהודיים. בעקבות תוכנית ד' נוצר ליישוב היהודי רצף טריטוריאלי כמעט מלא, פרט לירושלים ולמספר מובלעות ערביות.
מנהיגים ערבים רבים ברחו מהארץ וההנהגה הערבית המקומית התפוררה. הבהלה בציבור הערבי הייתה רבה והחשש מפני הלוחמים העבריים הלך וגדל. בנוסף, חל שינוי דרמטי גם במצבם של הכוחות העבריים, שאורגנו בחטיבות וחימושם השתפר, ובכך היוו תשתית להקמת צה"ל בסוף מאי 1948.
בשלב זה של מלחמת העצמאות ניצח היישוב היהודי את ערביי ארץ ישראל, אולם היה זה ניצחון חלקי בלבד שכן בסיומו נותרה הדרך לירושלים חסומה ובנוסף, ערב הקמת המדינה, ב-13 במאי, נפל גוש עציון והוחלט לפנות מספר נקודות התיישבות יהודיות נוספות.
מספר הנופלים ביישוב היהודי בתקופת יישום תוכנית ד' עמד על 1,253, מתוכם כ-500 אזרחים.
לקריאה נוספת

שושנה שטיפטל (עורכת), תוכנית "ד" - הכנתה, עיצובה וגיבושה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור וארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, 2008.
דוד טל, "תוכנית ד': תוכנית אב או צורך השעה?", זמנים 61, חורף 1997 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
מאיר פעיל, עצמאות : תש"ח - תש"ט, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990, עמ' 40–51
תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1970.
זרבבל גלעד, ספר הפלמ"ח, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1953.
בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עם עובד/ספרית אפקים, 1991.
דוד שחר, מגלות לקוממיות, עידן-הוצאה לאור, 1990.
בני מוריס 1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה תל אביב : עם עובד, תש"ע 2010
בן-ציון דינור, עורך ראשי ספר תולדות ההגנה, כרך שלישי, ממאבק למלחמה, הוצאת עם עובד 1972.
יגאל אייל, תוכנית ד' - מצפן אופרטיבי, בתוך: המלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 13–64
הערות שוליים

↑  ראו מרדכי בר-און, גבעתי כמו כולם קורות גדוד 55 במלחמת העצמאות, 2009
↑  Morris (2008), p. 76
↑  ראו ספרו של פרופ' יהושע פורת, "צמיחת התנועה הערבית הפלסטינית ממהומות למרידה", 1971, ע' 154
↑  גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), "דוד בן-גוריון מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח - תש"ט), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986, פרק י' : "חטיבת הנגב, השירות הימי - והפלמ"ח", 15.3.48, "אגירת מים בירושלים", עמוד 107
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 153-152
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, עמ' 93.
↑  בני מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, עמ' 142-141
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, עמ' 94.
משוריין של צבא ההצלה ועליו סמל צבא ההצלה: פגיון נעוץ במגן דויד
מאיר ברד

מאיר ברד (נולד ב-7 בנובמבר 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בהפועל באר שבע ונבחרת ישראל.
ברד שיחק במרבית שנות הקריירה שלו בהפועל באר שבע, איתה זכה בשתי אליפויות. הוא היה השחקן הבאר שבעי הראשון ששיחק באופן קבוע במדי נבחרת ישראל. שיחק 385 משחקים בליגה העליונה בהם כבש 70 שערים. בשנת 1974 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל ובשנת 2009 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ביוגרפיה

מאיר ברד נולד להורים שעלו מתוניסיה בסוף שנות ה-40. לאחר לידתו במעברת פרדס חנה, הועברה המשפחה למושב גילת ולאחר מכן השתקעו בשכונה א' שבבאר שבע. עד גיל 14 שיחק ברד כילד עני בשכונת ילדותו, יחד עם שחקנים נוספים לעתיד בקבוצת הפועל באר שבע כמו רפי אליהו, מאיר אדמון, מאיר עייני ואשר שלגי. בבית ספר שיחק עם חבריו קטרגל בהפסקות וכך גילתה אותו הפועל באר שבע שם החל את הקריירה והצטרף לקבוצת הנוער שלה. את קבוצת הנוער הוביל ברד לאליפות הליגה הבכירה לנוער. בסוף 1966, בטרם מלאו לו 17, שותף לראשונה במשחקי הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן יחיאל מור, שם כבש צמד שערים בהופעת הבכורה, והפך במהירות לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה. באותה עת הוא הופיע עדיין בשם משפחתו המקורי, ברדה ונקרא "מירו ברדה", אותו עיברת בהמשך ל"ברד".
ברד הצטיין בראיית משחק, במסירות מדויקות ובבעיטות חזקות מכל הטווחים. נחשב כמנהיג הקבוצה במרכז השדה, יחד עם רפי אליהו שאייש את האגף השמאלי ועם אליהו עופר ששיחק בקישור האחורי.
בעונה שנסתיימה ב-1969 נקבע, עוד לפני המחזור האחרון, כי הפועל באר שבע תנשור לליגה השנייה. במחזור הליגה האחרון שיחקה הפועל באר שבע מול מכבי יפו שהייתה זקוקה לניצחון במשחק על מנת להישאר בליגה העליונה. ברד טען בשנים מאוחרות יותר, כי הוצעו לו סכומי כסף על ידי אנשים מיפו כדי שלא יתאמץ ולא יבקיע שערים במשחק. הפועל באר שבע ניצחה במשחק משני שערים של ברד ושתי הקבוצות ירדו בצוותא לליגה השנייה.
בעונת 1971/1972 הבקיע ברד שער שנחרת בזיכרון אוהדי הכדורגל של אותן שנים. במשחק של הפועל באר שבע מול הפועל תל אביב, שנערך באצטדיון בלומפילד לעיני 22,000 צופים ואשר התעלה לרמה גבוהה, הוא כבש שער בדקה ה-90 בבעיטה עזה מ-25 מטר, אל בין חיבורי הקורות של שוער הפועל תל אביב, אריה בז'רנו והשווה את התוצאה ל-2-2. בעונת 1973/1974 זכה בתואר כדורגלן העונה של "ידיעות אחרונות".
שנות השיא היו בעונות 1974/1975 ו-1975/1976 כאשר זכה עם הפועל באר שבע באליפות המדינה. נחשב אחד מהגורמים הישירים לזכייה באליפות ואף זכה בתואר שחקן העונה בשנת האליפות הראשונה.
ב-1977 עבר לשחק שנה אחת בהפועל חיפה ולאחריה חזר להפועל באר שבע, שם סיים את הקריירה שלו בתום עונת 1982. עם פרישתו מהפועל באר שבע עבר ברד לשחק כמה משחקים בשורות בית"ר באר שבע, לפני שעבר להפועל ירושלים. בעונת 1983/1984 החתימה בית"ר באר שבע את ברד מחדש, גם מתוך כוונה ל"משוך" אוהדים מהפועל לבית"ר באר שבע. בעונת 1984/1985 שיחק כמה משחקים בהפועל דימונה מליגה א' דרום, לפני שפרש בגיל 35.
לאחר פרישתו החל ברד בקריירת אימון במחלקות הנוער של הפועל באר שבע. בהמשך, בשנת 2008, שימש ברד כמגלה כישרונות של הפועל באר שבע בקרב ילדים ונוער בבאר שבע, וכמאמן ילדים ג' של קבוצת הפועל מיתר.
ביוגרפיה > נבחרת ישראל

ברד הוזמן לסגל נבחרת ישראל על ידי עמנואל שפר ושיחק את משחקו הראשון במדי הנבחרת ב-25 באוגוסט 1969, בהפסד 1–3 לנבחרת שוודיה. השתתף במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1970 ואף היה בהרכב הפותח במשחק המכריע על כרטיס העלייה לטורניר הגמר שנערך בסידני ובו סיימה ישראל בתיקו 1-1 מול נבחרת אוסטרליה. נופה מהסגל לפני טורניר הגמר במקסיקו. בסך הכול השתתף ב-13 משחקים בין ארציים, כולל במוקדמות מונדיאל 1974 ובמוקדמות האולימפיאדה 1976. במסגרת זו שיחק גם את משחקו האחרון במדי הנבחרת במשחק התיקו 0-0 מול נבחרת קוריאה הדרומית ב-28 באפריל 1976. הוא נופה מסגל הנבחרת על ידי המאמן דוד שווייצר לאחר שהתברר שבילה, בניגוד להוראות, יחד עם חברו לקבוצה ולנבחרת, רפי אליהו, בפאב במסע הכנה של הנבחרת באירופה.
תארים > מועדונים

אליפות המדינה :
זכייה (2): 1974/1975, 1975/1976
אלוף האלופים :
זכייה (1): 1974/1975
סגנות (1): 1975/1976
ליגה לאומית :
מקום ראשון (1): 1970/1971
אלוף האלופים לאומית :
זכייה (1): 1970/1971
תארים > אישיים

כדורגלן העונה של "ידיעות אחרונות": 1973/1974
חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי: 2009
חיים אישיים

ברד נולד לקלמנט ואסתר, שעלו מתוניסיה ב-1949. מתגורר במיתר.
ברד הוא אביו של הכדורגלן הדר ברד, אשר משחק בקבוצת מועדון כדורגל ירושלים.
הערות שוליים

↑  הימור מוצלח בבאר-שבע, מעריב, 30 באוקטובר 1966
↑  אריה רפפורט, מאיר ברד העניק לבאר-שבע שי פרידה: נצחון על מכבי ת"א, מעריב, 20 במרץ 1967
מאיר ברד
ישורון קשת

| --- | --- |

ישורון קשת
 לידה:  1893 מינסק מזובייצקי, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1977 (בגיל 84 בערך) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  עמנואל קופלביץ 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1976)  פרס טשרניחובסקי (1948)  פרס ברנר (1955) 
 
ישוּרוּן קשת (ישֻרוּן קֶשֶת; שמו המקורי: יעקב יהושע קופֶלֶביץ; כ' בכסלו תרנ"ד, 29 בנובמבר 1893 – ד' באדר תשל"ז, 22 בפברואר 1977) היה משורר עברי, מסאי, מתרגם ומבקר ספרות ואמנות, שפעל בארץ ישראל, טרום תקופת המדינה ולאחר הקמתה.