stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליואיס דומנק אי מונטנר
עבודות אדריכליות > תקופת הטרום-מודרניסטה

זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסע דומנש למסע מחקר אדריכלי באירופה בלווית חברו ג'וזף וילאסקה, ונמשך אל האדריכלות הפרוסית. מסעותיו וחקירותיו אלה, כמו גם אישיותו של וילאסקה, השפיעו על עבודותיו של דומנש לאחר מכן.
את השפעות אלה ניתן לראות בעיצוביו של דומנש טרום 1878 - השנה בה הוא פרסם את המניפסט שלו, En busca d'una arquitectura nacional ("בחיפוש אחר אדריכלות לאומית") - ביניהם בית משפחת קלאווה וקאסה מונטנר שברחוב רונדה דה לה אוניברסיטט, וגם פרויקט שתכנן עבור מוסדות החינוך המחוזיים (provincial education institutions) של קטלוניה אך מעולם לא יצא לפועל. את עבודות אלה ניתן לסווג כ"טרום-מודרניסטה".
הפרויקט שביצע עבור חברת ההוצאה לאור מונטנר אי סימון (1879–1885) היה הפרויקט הראשון של דומנש לאחר פרסום המניפסט שלו, והוא כלל אלמנטים עיצובים של אדריכלות מודחאר (מסורת איברית-מוסלמית), תוך שהוא שומר על ההשפעות והסימבוליזם הגרמניים והאוסטריים שאפיינו את עבודותיו של דומנש לפני כן. דומנש הלך מעבר למסורות האדריכליות שהיו נהוגות באותו זמן והציע שפה חדשה ועניינית וגישה אדריכלית שמשלבת בתוכה יחדיו את כלל האמנויות. דומנש נשכר לעבודה זו על ידי דודו, רמון מונטנר אי וילה; מונטנר אי וילה שכר לאחר מכן את דומנש כדי לבנות גם את ביתו בברצלונה, פלאו רמון מונטנר, וכדי לשפץ את הקסטל דה סנטה פלורנטינה, ביתו בקאנה דה מאר.
עבודות אדריכליות > מודרניסטה

דומנש אי מונטנר נשכר לבצע כמה עבודות שתוכננו לקראת התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888, הודות לידידותו הקרובה עם אליאס רוג'נט, מנהל המכללה לאדריכלות ואוצר התערוכה העולמית. דומנש היה חבר בוועדת הכרייה, ומונה לאדריכל האחראי על עבודות השיפוץ בפארק דה לה סיוטדליה. הוא גם שיפץ את בניין העירייה של ברצלונה, על מנת שבני משפחת האצולה יוכלו להתארח בו בזמן האירוע. העבודות הידועה ביותר של דומנש שנבנו כחלק מההכנות לתערוכה הן הוטל אינטרנסיונל (Hotel Internacional), שכבר לא קיים כיום ונבנה בזמן שיא של 53 ימים, ובית הקפה-המסעדה טירת שלושת הדרקונים (כיום מוזיאון הזואולוגיה של ברצלונה) - אחד הבניינים שמדגישים יותר מכל את הטרנדים האדריכליים החדשים של התקופה, ושנחשב לאחת מהסנוניות הראשונות של עידן המודרניסטה.
לאחר מכן, עיצב דומנש שורה של בתי מגורים פרטיים, ביניהם קאסה נוואס אי רול בעיר ראוס, קאסה לאו מוררה וקאסה תומאס בברצלונה וקאסה סולה בעיר אולוט. את כל העבודות האלה הוא עיצב על פי העקרונות המנחים של זרם המודרניסטה, תוך שימוש אינטנסיבי בשילוב אמנות, ובייחוד שימוש בפיסול, במוזאיקה ובויטראז'.
עבודות אדריכליות > עבודות מרכזיות

בשיא הקריירה המקצועית שלו, לקח על עצמו דומנש אי מונטנר את העבודות הגדולות והמורכבות ביותר שלו, אלו המזוהות איתו ביותר כיום. הוא עבד לעיתים על מספר פרויקטים בו זמנית, מה שאפשר לו לספוג ניסיון והשראה בין פרויקט אחד לשני. הרבה מהידע שצבר והחידושים הטכניים שראה בעת בניית מסעדת התערוכה (טירת שלושת הדרקונים) שימש אותו לאחר מכן בעיצוב ובניית הפלאו דה לה מוזיקה, והאלמנטים האוונגרדיים בהם השתמש בעיצוב מוסד פרה מאטה אומצו ושופרו על ידו שוב בעיצוב בית החולים דה סנט פאו.
הפלאו דה לה מוזיקה קטלאנה ובית החולים דה סנט פאו זכו שניהם בפרסים בתחרות האדריכלים השנתית שאורגנה על ידי עיריית ברצלונה, בשנת 1905 ו-1913 בהתאמה. בשנת 1997 הוכרזו שני הבניינים על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
עבודות אדריכליות > עבודות מרכזיות > מוסד פרה מאטה

בשלהי המאה ה-19, תור הזהב של זרם המודרניסטה, בנה דומנש אי מונטנר את מוסד פרה מאטה (Institut Pere Mata), מוסד לטיפול בהפרעות נפשיות, בעיר ראוס שבקטלוניה. בניית המוסד ארכה 15 שנים, החל ב-1897 ועד 1912. עבודה זו של דומנש היא דוגמה לאדריכלות ככלי שרת של העם, שעדיין שומרת על ההיבט האסתטי המרכזי. התוכנית קודמה על ידי הפוליטיקאי פאו פונט דה רובינאט, כחלק מתוכנית שיפור של מתן השירותים הרפואיים לקהילה, בתקופה בה גבר הצורך העממי בגישה לשירותים רפואיים.
הבניין מורכב מביתנים מבודדים שמאורגנים במבנה של "רחובות" פנימיים, בהם ניתן לקבל את כל השירותים הנחוצים. דומנש השתמש בעיצוב הבניין בשפה ציורית, בה הטבע חודר אל החדרים דרך החלונות המשלבים ויטראז', מוזאיקה וקרמיקה, ועוזר להקליל את הרוח.
בשנת 1901, תוך בניית מוסד פרה מאטה, החל דומנש להשתמש בידע שצבר בבניית המוסד הרפואי, כשעיצב את בית החולים דה סנט פאו.
עבודות אדריכליות > עבודות מרכזיות > פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה

בבניית אולם הקונצרטים פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה השתמש דומנש בפתרונות מבניים מתקדמים, כולל חלקים מרובדים, מסגרת פלדה שיוצבה על ידי מערכת  תומכים, קמרונות היקפיים בהשראה גותית וקירות זכוכית גדולים.
הבניין מציג דוגמאות טובות לסגנונו של דומנש: השליטה בחלל הפנימי ובאור שחודר אליו בעזרת חזית הבניין הכפולה, והשימוש המשולב באמנויות - פיסול, מוזאיקה, ויטראז' ועבודות ברזל יצוק. דומנש אי מונטנר עבד על הבניין לצד אמנים שעבד איתם בעבר: אמן המוזאיקה לואיס ברו ואמני הקרמיקה ג'וזף אוריולס ומודסט סוניול; כמו כן עבדו על הבניין הצייר אנטוני ריגלט אי גראנל שיצר את הויטראז'ים והפסלים מיקל בליי, אוסבי ארנאו, דידק מסאנה ופאו גרגליו.
עבודות אדריכליות > עבודות מרכזיות > אוספיטל דה סנט פאו

פרויקט בית החולים דה סנט פאו קודם בעקבות הדאגה הגוברת באותן השנים לבעיות בריאות בערים הגדולות. דומנש חקר את הנושא וצפה בפתרונות שונים בהם השתמשו בבתי חולים ברחבי אירופה (בית החולים לריבוסיאר בפריז, בית החולים סיינט תומאס בלונדון, בית החולים ברוגמן בלאקן, בלגיה ובית החולים הצבאי בטול שבצרפת), ופיתח פתרון חדשני משלו, שהתבסס על ביתנים מבודדים שקושרו על ידי מסדרונות תת-קרקעיים. בעזרת השימוש בקמרונות קטלאניים ובמבני פלדה כמו אלו ששומשו בבניית טירת שלושת הדרקונים ופלאו דה לה מוזיקה, הצליח דומנש ליצור חללים גדולים ובהירים. הוא גם כולל פסלים מאת פאו גרגליו ופרנצסק מאדורל אי טורס.
כתביו

דומנש אי מונטנר כתב רבות עבור כתבי העת הקטלאניים המובילים של התקופה: La Renaixença, Lo Catalanista, Revista de Catalunya, El Diluvio ובראשם La Veu de Catalunya - הביטאון של תנועת Lliga Regionalista. בשנת 1904, לאחר שהסתכסך עם פרנצסק קמבו, מנהיג הליגה רג'יונליסטה, הפסיק דומנש לכתוב עבור ביטאון התנועה והקים שבועון חדש - El Poble Català ("העם הקטלאני"). דומנש אי מונטנר גם היה סופר ופרסם ספרים רבים, חלקם ספרי עיון מקצועיים (Historia general del arte: arquitectura, 1886; Iluminación solar de los edificios, 1877), וחלקם מאמרים חברתיים ופוליטיים: La política tradicional d'Espanya ("הפוליטיקה המסורתית של ספרד") ב-1898, Estudis polítics ("לימודי פוליטיקה") ב-1905, Conservació de la personalitat de Catalunya ("שימור אישיותה של קטלוניה") ב-1912 ו-La Política tradicional d'Espanya: com pot salvar-se'n Catalunya ("הפוליטיקה המסורתית של ספרד: כיצד ניתן להציל את קטלוניה") ב-1919.
במאמר En busca de una arquitectura nacional ("בחיפוש אחר אדריכלות לאומית"), שפורסם ב-28 בפברואר 1878 ב-La Renaixença, פרש דומנש את הקווים המנחים של האדריכלות הלאומית המודרנית של קטלוניה.
הערות שוליים

1 2  Bohigas, Oriol. Cuadernos de arquitectura, num.52. (1963).
↑  Casa Museu Domènech i Montaner a Canet de Mar. (אורכב 23.10.2010 בארכיון Wayback Machine)
↑  Jaume Serrallonga i Gasch. Geometria i mecànica en el model de Gaudí. 2003 (אורכב 06.07.2011 בארכיון Wayback Machine)
↑  La Gran Enciclopèdia en català, volume 7 (2004). Barcelona, Edicions 62. ISBN 978-84-297-5435-3
↑  Puig i Cadafalch, Josep. Hispania magazine, December 1902.
1 2  Bassegoda i Nonell, Joan. Modernisme a Catalunya
↑  חלק מהמקורות (Fundació Tàpies (אורכב 17.07.2011 בארכיון Wayback Machine)) מתארים את רמון מונטנר כבן דודו של דומנש; מאמר זה נכתב על פי תזת הדוד: Estudi de Ramon Pinyol i Torrents sobre l'enterrament de Florentina Malató i al llibre de Sàiz .
↑  Rossend, Casanova (2009). El Castell dels Tres Dragons. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. p. 17. ISBN 978-84-9850-144-5.
↑  Notícies a La ilustración española y americana
↑  Volum 9, Historia Universal del Arte, El siglo XX, 1989, Barcelona, Editorial Planeta, pp.96-97 ISBN 978-84-320-6689-4
↑  (Source:Coup de Fouet. Revista de la ruta modernista. Barcelona City Council, num. 11, 2008.)
↑  Web site of the Hospital de Sant Pau building
↑  En busca d'una arquitectura nacional. (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443066105171  BIBSYS: 90883835  BNE: XX1071125  BnF: cb12434619s (data)  CANTIC: a10074491  GND: 119290731  ISNI: 0000 0000 8127 7386  LCCN: n82070431  NDL: 00620590  NTA: 068672330  RERO: 02-A003185392  SUDOC: 088367800  ULAN: 500011893  VcBA: 495/65348  VIAF: 49316848   WorldCat (עם VIAF): 49316848 
דיוקן של דומנש אי מונטנר, מאת רמון קאזס
בית ההוצאה לאור מונטנר אי סימון בברצלונה (כיום מכון אנטוני טאפייס)
קאסה לאו מוררה בפאסה דה גרסיה, ברצלונה
טירת שלושת הדרקונים בפארק המצודה
פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה
החזית המרכזית של בית החולים דה סנט פאו
המרכז לשתילת מפרקים

| --- | --- |

 מאפייני הארגון
 סוג:  מרכז הוראה ומחקר לכירורגיה אורתופדית
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1980
 גאוגרפיה
 מיקום:  חיפה
 קואורדינטות:  32°48′22″N 34°59′33″E﻿ / ﻿32.806069444444°N 34.9924°E﻿ / 32.806069444444; 34.9924
  (למפת חיפה מוגדלת) המרכז לשתילת מפרקים(למפת חיפה רגילה) המרכז לשתילת מפרקים(למפת הגליל המערבי רגילה) המרכז לשתילת מפרקים(למפת הגליל המערבי מוגדלת) המרכז לשתילת מפרקים
 
המרכז האורתופדי לשתילת מפרקים (Center for Implant Surgery) הוקם במסגרת בית חולים רוטשילד - בני ציון בחיפה ב-1980 ושרת את תושבי חיפה והמדינה כולה בטפול במחלות המפרקים הגדולים עם משתלים מלאכותיים.
הקמת המרכז

הקמת המרכז, כחלק מעולם האורתופדיה, הייתה פתיחתה בארץ של תקופה פורצת דרך מחקרית וקלינית שהקדימה את ענפי הכירורגיה האחרים בחזית הטכנולוגית והרפואית.
עם מענק של נשיא איגוד המוציאים לאור מר מורו ברנשטיין, עידוד של שר הבריאות אליעזר שוסטק וגיבוי של מנהל בית החולים ד"ר דב גולן הוקם ונוהל המרכז לשתילת מפרקים על ידי ד"ר דוד מנדס. תוך זמן קצר שימש אבן שואבת לחולים עם בעיות מפרקים למיניהן מרחבי המדינה ומחוצה לה. לצוות המרכז נוספו עמיתי מחקר מחו"ל וביניהם לראשונה גם עמית מצרי. חסות מיוחדת למרכז ניתנה על ידי כל שרי הבריאות בשנות פעילותם וראש העיר אריה גוראל ועוזרו ישראל סביון. השר מוטה גור עזר בתכנון תיירות רפואית, השרה שושנה ארבלי-אלמוזלינו הכריזה על המרכז 'כמרכז ארצי' והשר חיים רמון תמך בפעילות הקלינית.
פעילות

פעילות המרכז במשך 25 שנים הקנתה לו מוניטין שהתבטא בשיתוף פעולה של צוותי מחקר בינלאומיים ומענקי מחקר מאישים ומוסדות. המרכז פתח בפני חוקרים ורופאים אפשרויות חדשות שתוצאותיהן היו פרויקטים מחקריים וקליניים בעלי חשיבות וזכו להערכה בקהילה האורתופדית הבינלאומית.
משנת 1979, אחת לשנה, התקיים כנס בינלאומי שנוהל על ידי צוות המרכז, ונערך בקביעות בימי הפסח מדי שנה במשך 15 שנים. לכל כנס הוגדר אחד מהנושאים הייעודיים של יחידות המרכז, הוזמנו מרצים מבכירי האורתופדים המובילים בנושא הספציפי ממדינות שונות, וזכה לפרסום בעלון 'האקדמיה האמריקאית לכירורגים אורתופדים' (American Academy of Orthopaedic Surgeons). בשנים של רגיעה ביטחונית השתתפו בו גם אורתופדים מעזה ומשכם.
פעילות מחקרית ופעילות קלינית

הפעילות של מחקר קליני ומעבדתי התבססה על מפגשים חודשיים של סיעור מוחות עם מדענים מפקולטות רבות של הטכניון ושתוף פעולה של חברות תעשייה רבות כמו רפא"ל, התעשייה האווירית, תע"ש, אלסינט, אלביט בנושאים של בעיות כירורגיות וחומרים ביו-רפואיים. השילוב של תעשיינים, אנשי היי-טק ורופאים הולידה סינרגיה יצירתית אשר הניבה מגוון פרויקטים רחב.
ראו גם

תרגילי תפילה
צוות המרכז בדיון
העברית (להקה)

| --- | --- |

להקת העברית בפסטיבל סמילנסקי 2009
 סוגה:  רוק 
 
העברית היא להקת רוק ישראלית שחבריה הם ערן פרץ (גיטרה ושירה), אורון שרי (גיטרה ושירה), יוני ליפשיץ (תופים), הורי יצחקי (בס) ואורי מילשטיין (קלידים). בעבר היו חברים בה עמית הראל, יוסי שהינו (תופים), עלם שליט (באס), וגיל וינשטוק (קלידים).
היסטוריה

הלהקה הוקמה כאשר אורון שרי ועמית ארבל נפגשו בהפגנה, והחלו לנגן כשאליהם מצטרף בהמשך ערן פרץ. תחילה, שם הלהקה היה The Blush, ולאחר מכן Blush. תחת השם הזה הקליטה הלהקה ב־2004 גרסת כיסוי בעברית לשיר "Waiting for the miracle" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור". הפרויקט, ביוזמת המגזין ובהפקתו של דויד פרץ, יצא באלבום וכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית. באלבום השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים. בהמשך שונה שם הלהקה ל-Blush and Lure. הלהקה הופיעה והקליטה מוזיקה לסרטי סטודנטים והופיעה במועדונים באירופה ובישראל (בין היתר, בערב מחווה ללהקת פייבמנט בתל אביב בשנת 2004) וגם ברדיו. הם הקליטו אלבום שכל שיריו היו באנגלית, והחליטו לגנוז אותו.
בסוף שנת 2005 הלהקה שינתה את שמה ל"העברית", עברה לשיר בשפה העברית בלבד והתמקדה בסגנון של מועדוני רוק ישראלים משנות ה-80, כגון הפינגווין.
הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון "חיי הזוהר של תל אביב" ב־12 בדצמבר 2006 באתר Imusic (ר' נענע דיסק) וב־1 בינואר בשנת 2007 האלבום הופץ לחנויות על־גבי תקליטור. האלבום הנפיק את הלהיט "מסיבת כיתה" (שהיה להיטה היחיד). הלהקה הייתה מועמדת לפרס עמ"י בקטגוריית "תגלית השנה" של 2007.
בשנת 2008 עברה הלהקה שינוי נוסף כאשר הצטרפו אליה גיל וינשטוק ועלם שליט. עמית ארבל עזב את הלהקה ובמקומו הצטרף יוסי שהינו. בתאריך ה-18 בפברואר אותה שנה פורסמה הודעה קצרה בעמוד ה-Myspace של הלהקה, בו נאמר שהם מקליטים גרסת כיסוי נוספת - הפעם לשירה של נורית גלרון "זה הגשם" לטובת פרויקט "עבודה עברית 2". בהמשך יצא האלבום ללא השיר. עוד צוין כי הלהקה עובדת על אלבום שני.
בחודש אפריל 2009, במסגרת המדור "שיר בחזרה" באתר וואלה!, עלה וידאו לשיר חדש של הלהקה, אותו ביצעה עד כה רק בהופעות - "עוד סימן". הווידאו מציג את הלהקה מבצעת את השיר בחדר חזרות. השיר נכלל באלבומה השני של הלהקה.
בחודש מאי 2009 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר בפולין, שכלל הופעות בערים ורשה, קרקוב וטרנובסקה גורה.
ב-8 ביוני 2011 יצא אלבומה השני של הלהקה, רגשות מודרניים.
בדצמבר 2012 הודיעו חברי הלהקה בעמוד הפייסבוק שלהם כי הם חוזרים לעבוד על האלבום השלישי.
ביוני 2016 יצא לאקרנים הסרט "ברש", שירם של הלהקה "מסיבת כיתה" היה שיר הנושא של הסרט, ונשמע בטריילר שלו.
הערות שוליים

↑  שיר זר - משירי לאונרד כהן בעברית, באתר השרת העיוור
↑  איתי שטרן, שלח את עמ"י, באתר nrg‏, 4 בפברואר 2007
↑  הודעת הלהקה במייספייס
↑  הודעת הלהקה בפייסבוק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299578605171  MusicBrainz: 813c4799-a339-43b0-8eac-a5a100d14974  VIAF: 141261671   WorldCat (עם VIAF): 141261671
מארק אינדליקטו

| --- | --- |

מארק אינדליקטו, 2008
 לידה:  16 ביולי 1994 (בן 30) פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 מקום לימודים:  בית הספר המקצועי לאמנויות הבמה 
 http://mark-indelicato.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק אינדליקטו (באנגלית: Mark Indelicato; נולד ב-16 ביולי 1994) הוא שחקן, זמר ובלוגר אופנה אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תפקידו בתור ג'סטין סוארז בסדרה הקומית "בטי" (2006 - 2010) של רשת ABC.
ביוגרפיה

אינדליקטו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה; בנם של לין ומארק אינדליקטו האב. הוא שלושת רבעי איטלקי ורבע פורטוריקני. הוא למד משחק תחילה במרכז השחקנים בעיר, והוא למד בבית הספר דופרי למוזיקה בלינווד, ניו ג'רזי.
הוא גם למד בתיכון המקצועי לאמנויות הבמה (אנ') בשכונת הלס קיצ'ן, מנהטן, ניו יורק, ולאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון מבית ספר גאלאטין של אוניברסיטת ניו יורק.
קריירה

הוא החל לשחק בגיל שמונה בתיאטרון ואלנט סטריט (אנ') בפילדלפיה, והופיע בפרסומות טלוויזיה ארציות, בסדרת הטלוויזיה "האק" של רשת CBS ובתוכנית "המופע של שאפל", ושיחק בתפקיד קבוע בסדרה "בטי" של רשת ABC משנת 2006 עד לסיומה ב-2010.
בשנת 2007, אינדליקטו השתתף בפרק של הסדרה "החיים היפים של זאק וקודי" בערוץ דיסני, בפרק מיוחד בנושא היי סקול מיוזיקל.
ב-27 באוקטובר 2008, אינדליקטו גילם את בוק ביום השנה החמישי למחזמר "מרשעת" בברודוויי בעיר ניו יורק. הוא הופיע שוב ב-28 בפברואר 2009 בתיאטרון גרשווין למען "מאבק באי-השוויון".
הוא כיכב בתפקיד ארטפול דוג'ר בהפקה של CLO למחזמר "אוליבר!" בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא הופיע בפרק מיוחד של תוכנית האירוח "ד"ר פיל" על בני נוער שהיו קורבן לבריונות לאחר שיצאו מהארון. הוא שיתף את חוויותיו כשקיבל איומי מוות רבים והתעללות מילולית מצד אנשים על תפקידו בסדרה "בטי".
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה והמתח "ציפור לבנה בסופת שלג" בבימויו של גרג אראקי; המבוסס על ספרה באותו שם של הסופרת לורה קשיצקי (אנ').
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה הדרמה-קומית "Hacks" של רשת HBO Max; בתור דמיאן, עוזרה האישי של דבורה.
בשנת 2022 השתתף אינדליקטו בגרסת ה-VIP של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול", "המרוץ לדראג של רופול: VIP"; שם הגיע לגמר לצד טטיאנה עלי בעוד שהזוכה היה הזמר אלכסנדר מקלין.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014 | ציפור לבנה בסופת שלג | מיקי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2003 | האק | ברגה | פרק: "Forgive, But Don't Forget" |
| 2004 | המופע של שאפל | ילד נמוך קומה | פרק: "#2.10" |
| 2006–2010 | בטי | ג'סטין סוארז | תפקיד ראשי (4 עונות); 85 פרקים |
| 2007 | החיים היפים של זאק וקודי | אנטוניו | פרק: "Lip Synchin' in the Rain" |
| 2010 | שוות בקליבלנד | זאק | פרק: "The Play's The Thing" |
| 2012 | Oishi High School Battle | אוברי | דיבוב; פרק: "The Gay Kid" |
| 2016 | Dead of Summer | בלייר ראמוס | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2021–הווה | Hacks | דמיאן | 13 פרקים |
| 2021–2023 | באהבה | חורחה דיאז ג'וניור | תפקיד ראשי (2 עונות); 11 פרקים |
| 2022 | המרוץ לדראג של רופול: VIP | מתמודד | עונה שנייה; מקום שלישי |
הערות שוליים

↑  "The Philadelphia Inquirer Jonathan Storm column: from Phila. acting class to 'Ugly Betty' star". Hignbeam.com. אורכב מ-המקור ב-2015-09-24. נבדק ב-2013-09-03.
↑  William Keck (7 בפברואר 2007). "Indelicato gives bite to 'Betty' : ABC's hit series fashions a rare boy character". Usatoday.com. נבדק ב-2013-09-03. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Costa, Frank (17 בספטמבר 2012). ""Ugly Betty" Star Mark Indelicato's Journey Through NYU As a Freshman". נבדק ב-11 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Disney Channel Medianet". Disney Channel Medianet. אורכב מ-המקור ב-20 בפברואר 2012. נבדק ב-2013-09-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andrew Gans. "Ashanti, Bean, Block, Reichard and More Follow The Yellow Brick Road Not Taken Oct. 27". Playbill.com. אורכב מ-המקור ב-14 בינואר 2009. נבדק ב-2013-09-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bullied to Death: Mark, Dr. Phil (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7194 3023  LCCN: no2009168667  VIAF: 101545529   WorldCat (עם VIAF): 101545529
המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון להיסטוריה
 על שם:  נאציזם 
 כתובת:  Max-Mannheimer-Platz 1 
 מיקום:  מקספורשטאדט 
 מדינה:  גרמניה 
 מפעיל:  Department of Arts and Culture 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 30 באפריל 2015
 תאריך פתיחה רשמי:  30 באפריל 2015 
 קואורדינטות:  48°08′43″N 11°34′03″E﻿ / ﻿48.14527778°N 11.5675°E﻿ / 48.14527778; 11.5675
 www.nsdoku.de
  (למפת מינכן מוגדלת) המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן(למפת מינכן רגילה) המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן
 
המרכז לתיעוד הנאציזם (בגרמנית: NS-Dokumentationszentrum München – Lern- und Erinnerungsort zur Geschichte des Nationalsozialismus, "המרכז לתיעוד ולימוד ההיסטוריה של הנאציונאל סוציאליזם במינכן") הוא מוזיאון ברובע מקספורשטאדט עיר מינכן המוקדש ללימוד ותיעוד ההיסטוריה וההתפתחות של התנועה הנאצית בעיר, והתפשטותה בגרמניה עד לתפיסת השלטון במדינה, השלכותיו ותוצאותיו.
המוזיאון ממוקם באתר שבו ניצב הבית החום, אשר שימש כמטה המפלגה הנאצית במינכן ומדגיש את תפקידה של העיר מינכן כבירה האידאולוגית של המפלגה והמשטר, לעומת ברלין אשר שימשה כבירה הפוליטית והמדינית של המדינה.
היסטוריה

העיר מינכן הייתה בעלת חשיבות רבה בתהליך ההתפתחות של המפלגה הנאצית בגרמניה. העיר שימשה כערש היווצרותה של הלאומנות הגרמנית שלאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה וממנה צמחה התנועה הנאצית. במינכן התרחשו מספר אירועים מכוננים בתולדות המפלגה וביניהם טקס היסוד, נאומי ההסתה ואירועי האלימות הראשונים שיזמה המפלגה, הפוטש בבית הבירה וניסיון ההפיכה הראשון. במינכן שכן מרכז המפלגה הנאצית והאדמיניסטרציה שלה גם לאורך כל תקופת השלטון הפורמלי של המשטר הנאצי בגרמניה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש העיר בידי הכוחות האמריקנים, הוסרו כל סמלי השלטון והמשטר הנאצי ממבנים שלא נחרבו בהפצצות, ואילו מבנים שנפגעו והיו בעלי קשר סימבולי למשטר הקודם, נהרסו. בתקופה זו החלו דיונים בדבר הצורך להנציח וללמוד את אירועי התקופה אך הנושא לא התקדם.
במשך השנים הבאות התנהל תהליך איטי ומסורבל לקידום הנושא. בשנת 1988 פתחה קבוצת אזרחים ביוזמה להקמת אתר הנצחה לתקופת השלטון הנאצי. בשנת 1989 הציעה העירייה להקים מוזיאון להיסטוריה עכשווית באתר ההריסות של הבית החום ברחוב בריינר.
בשנת 2001 התקבלה החלטה במועצת העיר לבנות מרכז לתיעוד ההיסטוריה הנאצית באתר המוצע במרכז העיר ובסמוך לכיכר המלכים שהיה אתר בעל משמעות סמלית עמוקה בתקופה הנאצית. בשנת 2005 הוסכם על כינונו של גוף פיקוח, מועצת נאמנים שהורכבה מגורמים פוליטיים ומדעיים. קידום הפרויקט המשיך להתנהל בעצלתיים ורק בשנת 2008 העבירה ממשלת בוואריה את השטח עליו עמד הבית החום שהיה בבעלותה, ללא תמורה לטובת הקמת הפרויקט. בשנה זו גם הוסכם במועצת העיר על צורתו האדריכלית של המבנה. הבנייה החלה בפועל בשנת 2011 ורק לאחר מכן התקיים הטקס הרשמי של הנחת אבן הפינה, לאחר שגובשו ההסכמות על המקורות למימון ההקמה והתחזוקה השוטפת של המרכז. כמו לגבי הקמת המרכז עצמו, כך גם לגבי השם שישא המרכז והתכנים ההיסטוריים שיוצגו בו, התקיימו ויכוחים עזים שבהם היו מעורבים גורמים פוליטיים וחברתיים רבים. השם המסורבל והארוך שנבחר לבסוף מהווה סוג של פשרה המשקפת את התהליך רב השנים להקמתו. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 2015.
הרעיון החינוכי

למיקומו של המרכז בסמיכות לכיכר המלכים ולמבנים ששימשו כלשכת הפיהרר ומרכז המפלגה הנאצית יש משמעות סמלית רבה. המרכז מנסה ליצור קשר בין המיקום הפיזי בעל המשמעות ההיסטורית שלו לבין ההיבט החינוכי של מהות קיומו ותוצאות פעילותו של המשטר הנאצי בהקשר הפוליטי וההיסטורי שלו.
במרכז בא לידי ביטוי ובהדגשה רבה מיקומה של העיר מינכן כבירה האידאולוגית של המשטר ושל גרמניה בכלל, במטרה לקדם סיעור מוחות ביקורתי בדבר חשיבות קיומה של חברה אזרחית המגנה על זכויות האדם. המטרה החינוכית העיקרית ששם לעצמו המרכז הוא לקדם בקרב הדורות הבאים את חשיבות הסובלנות והדמוקרטיה. בדומה לתהליך ההקמה, כך גם בנושא התכנים המוצגים התקיימו ועדיין מתקיימות מחלוקות רבות בין גורמים פוליטיים וחברתיים המקשות על קבלת החלטות, ומסתכמות בפשרה המשתקפת בתכני התצוגה.
המבנה

לצורך תכנון ועיצוב המבנה נערכה תחרות שבה הוגשו 48 תוכניות. ההצעה שנבחרה בתום ההליך הייתה בתכנון משרד האדריכלים וצל (Georg Scheel Wetzel) מברלין, וגם היא נדרשה למספר שינויים על פי דרישת הוועדה העירונית.
המבנה הוא בצורת קובייה בת ארבע קומות מעל פני הקרקע וקומת מבואה, שאורך צלעה 22.5 ועוד שתי קומות תת-קרקעיות כפולות באורכן. הקירות החיצוניים והפנימיים מכוסים בבטון חשוף בצבע לבן. החזית כוללת מפתחי חלונות גדולים בין כל שתי קומות, המאפשרים יצירת קשר ויזואלי בין המבנה לסביבתו. 
תערוכת המוצגים ממוקמת בארבע הקומות העליונות כך שמסלול התצוגה מתחיל בקומה הרביעית ויורד כלפי מטה. בקומות המרתף ממוקם אולם כנסים וכן ספרייה ועמדות למידה ועיון מתוקשבות.
התצוגה

במוזיאון בן ארבע הקומות מוצגת תערוכת קבע של מסמכים, וצילומים, בצורה נגישה במיוחד על גבי מסכי תאורה שולחניים, ולוחות דו צדדיים בחלל האולמות ועל הקירות. על חלק מן הקירות מוקרנים סרטונים תקופתיים. מסלול התערוכה בנוי בצורה ליניארית החל מסוף מלחמת העולם הראשונה וראשיתה של התנועה הנאצית, ועד לסוף מלחמת העולם השנייה וכיבוש גרמניה. המבקר בתערוכה מתקדם בין הקומות תוך חוויית התהליך הרציף של האירועים לאורך השנים.
המוזיאון ולצידו הבניין ששימש כלשכת הפיהרר
העברת מסרים

במדעי המחשב, העברת מסרים (באנגלית: message passing) היא צורת תקשורת המשמשת בחישוב מקבילי, בתכנות מונחה-עצמים, ובתקשורת בין תהליכים. במודל זה, תהליכים או אובייקטים יכולים לקבל ולשלוח מסרים (המורכבים מאפס או יותר בתים, מבני נתונים מורכבים, או אפילו קטעי קוד) אל תהליכים אחרים. על ידי המתנה לקבלת מסרים, ניתן גם לסנכרן תהליכים.
העברת מסרים היא פרדיגמת תקשורת בה מסרים נשלחים מהשולח אל נמען אחד או יותר. מסרים יכולים לבוא בצורה של קריאות להפעלת פרוצדורות מרוחקות, סיגנלים, וחבילות נתונים.
כאשר מתכננים מערכת העברת מסרים יש לבחור בין מספר אפשרויות:
האם המסרים יועברו בצורה אמינה (reliably).
האם העברת המסרים לפי הסדר היא מובטחת.
האם המסרים מועברים בצורה של יחיד-ליחיד (unicast), יחיד-לרבים (multicast או broadcast), או רבים-לרבים (all-to-all).
האם התקשורת תהיה סינכרונית או א-סינכרונית.
מערכות מבוזרות ומערכות להפעלת פרוצדורות מרוחקות כגון, NET Remoting., JMS, Java RMI, DCOM, CORBA ו-SOAP הן דוגמאות לטכנולוגיות המשתמשות בהעברת מסרים.
העברת מסרים סינכרונית לעומת העברת מסרים א-סינכרונית

מערכות סינכרוניות להעברת מסרים דורשות שהשולח והמקבל ימתינו האחד לשני לצורך העברת המסר. כלומר, השולח לא ימשיך כל עוד הנמען לא קיבל את המסר.
לתקשורת סינכרונית יש שני יתרונות: היתרון הראשון הוא בכך שהלוגיקה של התוכנית יכולה להיות פשוטה יותר מכיוון שקיימת נקודת סינכרון בין השולח למקבל בזמן העברת המסר. היתרון השני הוא שאין צורך בשמירה של מסרים בחוצץ (buffering). המסר תמיד יכול להישמר בצד המקבל, מכיוון שהשולח לא ימשיך לפני שהצד המקבל שוב מוכן.
מערכות אסינכרוניות להעברת מסרים מעבירות מסרים מהשולח למקבל, מבלי לחכות שהמקבל יהיה מוכן. היתרון של תקשורת א-סינכרונית הוא בכך שהשולח והמקבל יכולים לעבוד במקביל מכיוון שהם לא מחכים האחד לשני.
ניתן לממש תקשורת סינכרונית על גבי מערכת א-סינכרונית על ידי שימוש באלגוריתם סינכרון (synchronizer algorithm). לדוגמה, אלגוריתם מסוג Alpha synchronizer דואג שהשולח תמיד יחכה להודעת אישור קבלה (acknowledgment) מהנמען. השולח ישלח את המסר הבא רק לאחר שקיבל acknowledgement.
החוצץ (buffer) שנדרש בתקשורת א-סינכרונית יכול לגרום לבעיות כאשר הוא מתמלא. כאשר נגמר המקום בחוצץ של המקבל יש להחליט האם לחסום את השולח או האם להתעלם מהודעות חדשות. אם השולח נחסם, זה יכול להוביל לקיפאון (deadlock) בלתי צפוי. ואילו אם מסרים נזרקים, זה הופך את התקשורת לבלתי אמינה.