stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המטבע הצבאי (ישראל)
השטרות

| פנים | אחור | ערך | אזור שימוש מיועד | צבע ראשי | עיצוב | תאריך הדפסה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 25 פיאסטר | רצועת עזה וצפון סיני (לשעבר בשליטת מצרים) | ורוד | תשליב מופשט | 1967 |
|  |  | 1 לירה | רצועת עזה וצפון סיני (לשעבר בשליטת מצרים) | ירוק-כחלחל | עצי תמר | 1967 |
|  |  | 5 לירות | רצועת עזה וצפון סיני (לשעבר בשליטת מצרים) | ירוק | גמלים | 1967 |
|  |  | 50 פיאסטר | רמת הגולן (לשעבר בשליטת סוריה) | צהוב | תשליב מופשט | 1967 |
|  |  | 1 לירה | רמת הגולן (לשעבר בשליטת סוריה) | כחול; ורוד | תשליב מופשט | 1967 |
|  |  | 100 פילס | הגדה המערבית (לשעבר בשליטת ירדן) | כחול | תשליב מופשט | 1967 |
|  |  | 500 פילס | הגדה המערבית (לשעבר בשליטת ירדן) | אדום-ירקרק | מגדל דוד | 1967 |
|  |  | 1 דינר | הגדה המערבית (לשעבר בשליטת ירדן) | ירוק | קבר רחל | 1967 |
| - | - | 5 דינר | הגדה המערבית (לשעבר בשליטת ירדן) | לא ידוע | לא ידוע | 1967 |
|  |  |  |  |  |  | 1967 |
ראו גם

דינר ירדני
לירה מצרית
לירה סורית
לירה ישראלית
הממשל הצבאי הישראלי בשטחים
הערות שוליים

↑  שטרות, האחים שמיר
↑  צבי לביא, השטרות הישראליים הגנוזים של עזה והגדה, באתר ynet, 22 באוגוסט 2014
↑  שטר "דוגמה" – 500 פילס - מפקדת כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית, 1967, קדם מכירות פומביות
הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה

העת החדשה שהתחילה במאה ה-17 ונמשכה עד המאה ה-19 התאפיינה בהתקדמות טכנולוגית גדולה, גילוי ארצות רחוקות על ידי האירופאים והתפשטות האירופאים לשאר העולם על ידי כיבוש שטחים וקולוניזציה. המערכת השלטונית באירופה התאפיינה, בדרך כלל, בשלטון מלוכני שהגיע לפעמים לאבסולוטיזם כמו שלטונו של לואי ה-14 בצרפת (אמצע המאה ה-17 עד תחילת המאה ה-18) שטבע את המונח "מדינה זה אני".
הצבאות שאפיינו את אירופה המערבית בתקופה זו הסתמכו על שכירי חרב וגיוס מקומי. צבאות אלה היו בעלי מקצועיות רבה, אך מספר החיילים בצבא היה בדרך כלל לא גדול במיוחד, עם יוצאי דופן אחדים. תפקידי הקצונה היו שמורים בדרך כלל לאצילים. מצב זה השתנה עם המהפכה הצרפתית ובני כל המעמדות קיבלו את האפשרות להגיע לכל דרגת קצונה, אפילו הגבוהה ביותר.
הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-17

מבחינה אסטרטגית ירשו צבאות המאה ה-17 את ארגון צבאות המאה ה-16. היו אלו לרב צבאות שכירים מקצועיים. בדרך כלל, אך לא תמיד, שכירי החרב באו ממגוון רחב של ארצות, אך היו ארצות שגייסו את אזרחיהן לצבא דוגמת הצבא השוודי. משרות הקצונה נשמרו בדרך כלל לאצילים. השכירים גויסו על ידי אנשים פרטיים שקיבלו דרגה המתאימה לגודל הכח שגייסו. בדרך כלל עיקר נטל הגיוס נפל על הקולונל שגייס יחידה בגודל של רגימנט. הקולונל מינה מפקדי פלוגות (בדרך כלל בדרגת סרן) שהיו אחראיים בפועל על גיוס האנשים.
רובה המוכר בשם מוסקט החליף את הארקבוז בתור כלי הירי האישי המקובל על חיל הרגלים. המוסקט ירה קליע כבד יותר למרחק רב יותר וכושר החדירה שלו היה גבוה יותר. המוסקטים הרבים שבהם חומש חיל הרגלים ביטלו כמעט לחלוטין את התועלת בשריון גוף וכמעט כל זרועות הצבא ויתרו עליו, למעט פרשים כבדים המוכרים בשם קירסירים ומספר יחידות נוספות.
קצב האש האיטי של המוסקט (בדרך כלל כדור אחד לשתי דקות) חייב את צבאות התקופה לשלב גם נושאי חניתות במערך הרגלי על מנת להגן על המוסקטרים מפרשי האויב. הירי התבצע ממרחקים קצרים ביותר שלא עלו בדרך כלל על 100 מטרים בשל הדיוק הנמוך של המוסקט.
בספרד החיילים הרגלים סודרו במבנים דמויי משולש (טרסיו) כשהמוסקטרים ניצבים בדרך כלל באגפי המערך. היחס בין המוסקטרים לנושאי החניתות השתנה כל הזמן לטובת המוסקטרים. כך בתחילת המאה היחס בין שני סוגי החיילים היה בערך חצי חצי, הרי שבסוף מלחמת שלושים השנים (1648) נושאי החניתות היוו לא יותר משליש מחיל הרגלים. החנית נעלמה לחלוטין במאה ה-18 עם המצאת כידון הרובה. בקרב עצמו בגלל הקושי בכיוון מדויק של הרובה, החיילים ירו במטחים לפי פקודה בתקווה שלפחות חלק מהקליעים יפגע באויב. החיילים ירו בשורות וכשהשורה הראשונה ירתה וזזה לסוף המערך על מנת לטעון את הרובים. אחר כך ירתה השורה השנייה וזזה לאחור וכך הלאה. כל זה במטרה לקיים ירי רציף פחות או יותר. בצבא השוודי, השורות של המוסקטרים זזו קדימה במקום אחורה - השורה הראשונה ירתה ואז השורה השנייה האחרונה צעדה קדימה.
גם הפרשים השתמשו בנשק חם ובדרך כלל ירו מטחי אש מאקדחים לפני הסתערות. יתרה מכך, הומצא מערך מיוחד לפרשים המוכר בשם קארקאקול - הפרשים היו מתקרבים בטור עורפי למערך האויב, ומתחילים לירות באקדחיהם כשראש הטור יורה ראשון ואז הטור מתקדם בצורת לולאה וכל רוכב יורה בתורו באויב. הטקטיקה הזאת גרמה לסרבול רב והוציאה את כח ההלם מחיל הפרשים. חלק מהצבאות דוגמת הצבא השוודי אסרו על פרשיהם להשתמש בטקטיקה זו והגבילו מאוד את השימוש בכלי הירי על מנת לשמור על כח ההבקעה של החיל.
הפרשים חולקו לשלושה סוגים עיקריים: כבדים כמו הקיראסירים, קלים ודרגונים. הדרגונים היו, למעשה, חי"ר רכוב בתקופה זו והשתמשו בסוסים שהיו נחותים יותר יחסית לסוסים של סוגי הפרשים האחרים. בעת הצורך היו מסוגלים להילחם רכובים על גבי סוסים, אך בדרך כלל הסתפקו בתפקוד בתור חי"ר רכוב. להגברת כח האש של הפרשים שולבו ביניהם לעיתים קרובות מוסקטרים רגלים.
התותחים היו פרימיטיביים למדי ופוזרו בצורה אחידה לאורך המערך בלי ניסיון לקבץ אותן לסוללות גדולות. תפקידיהם היו דומים לאלה של המקלעים המודרניים - סיוע צמוד לחיל רגלים באש.
הצבאות היו קטנים יחסית ובדרך כלל לא עלו בדרך כלל על 30,000-40,000 איש. מספר התותחים היה נמוך ולא עלה על 20–30 לצבא בגודל הזה.
הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-18

על מנת למצות את מלוא כח האש החיילים הרגלים סודרו בשורות וירו שורה אחר שורה. התותחים שימשו בתור רובי צייד ענקים ומספרם לא עלה על 50–60 בארמייה. (בערך יחס של תותח אחד לכל 500–1000 חיילים, תלוי במדינה). הצבאות גדלו ולעיתים הגיעו לגודל של 100,000 איש, אם כי בדרך כלל לא עלו על 50,000–60,000.
הפרשים החלו למלא תפקיד משני ונועדו לשבור את האויב המותש מירי החיילים הרגלים והתותחים, מרדף אחרי אויב מובס, אבטחת אגפים וסיור.
האסטרטגיה העיקרית נשארה כמעט ללא שינוי מהמאה הקודמת, כלומר, לנסות ולכבוש את מבצרי האויב ואת עריו המרכזיות אחרי קרב הכרעה. המלחמות התקצרו (לשם השוואה מלחמת שבע השנים או מלחמת העצמאות האמריקאית שנמשכה 5 שנים בפועל). הסיבה לכך הייתה בשיפור יכולת השינוע של הגיסות, הגדלת הצבאות, מה שאפשר להחזיק בשטחים שכבר נכבשו, כך שלא יהיה צורך לכבוש אותם שוב וכו'.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית הראשונה של המאה ה-19

המאה ה-19 נפתחה עם מלחמות נפוליאון. אחד המאפיינים העיקריים של המלחמות האלה היה הזמן הקצר יחסית שהן ארכו (בדרך כלל כמה חודשים, לכל היותר שנה או שתיים) והגידול העצום בצבאות. למשל בקרב לייפציג השתתפו מאות אלפי אנשים מכל צד. הצבא הממוצע הגיע לממדים של 100,000 איש בשדה הקרב ובדרך כלל היה בעל 400–500 תותחים. בדרך כלל מספר החיילים הכולל עלה על 200,000 במדינה ממוצעת. במדינות מיליטריסטיות כמו צרפת הגיע לשיא של 800,000 ב-1811. הדבר הושג בעקבות הנהגת גיוס חובה כללי. תחילה בצרפת ולאחר מכן בכל ארצות אירופה.
ריבוי התותחים הביא לשינויים בטקטיקה - לא עוד שורות של חי"ר היורות זו על זו שעות על גבי שעות בלי להשיג הכרעה, אלא שימוש בתותחים לצורך ריכוך האויב. התקפות החי"ר הפכו מאורגנות יותר ובדרך כלל החלטיות מאוד.
לאחר מלחמות נפוליאון מעמדו של חיל הפרשים ירד ובאמצע המאה ה-19 הם לא השתתפו בקרבות בתור חיל עצמאי, אלא שימשו בתפקידי אבטחה וסיור בלבד.
האסטרטגיה גם כן עברה שינוי עצום. במקום למשוך את המלחמה, נוהל מסע מלחמה זריז (לעיתים של כמה שבועות בלבד) במטרה לנתק את האויב ממקורות ההספקה העיקריים שלו ולפגוע בעורפו. הדבר הושג בעיקר בזכות הצלחותיו של נפוליאון בשדות הקרב.
אחד החידושים החשובים ביותר שהכניס נפוליאון הוא הדיוויזיה. לפני כן, הדיוויזיות היו פעולות אד הוק והכוחות כונסו בדרך כלל ברגימנטים קבועים. נפוליאון יצר דיוויזיה מצומצמת בעלת 7–9 גדודים. 2-3 דיוויזיות כונסו לקורפוסים. לכל קורפוס נוספו יחידות פרשים, ארטילריה וחיל עזר. כך למעשה, הפכו הקורפוסים לצבאות עצמאיים. החידוש הזה איפשר גמישות מרבית במלחמה ועזר לנפוליאון בפלישותיו כי הצבא התפצל למספר דרכים ומנע יצירת פקקים על דרך בודדת.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית השנייה של המאה ה-19

לאחר תקופת נפוליאון, השינויים בכלי הנשק, בעיקר הגברת קצב האש, גרמו לשינויים נוספים בשדות הקרב. במקום גושים גדולים החיילים סודרו בקווים רופפים (לעיתים מכונים "גלים") ולאחר מכן גם המבנה הזה נעלם וצורת ההסתערות הפכה דומה להסתערות המקובלת היום, עם רווחים גדולים בין החיילים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר המושג "חזית". הצבאות נפרסו לאורך קו ארוך יחסית על מנת למנוע אפשרות של איגוף. האסטרטגיה הזאת הגיעה לשיא במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה עם החזיתות שנמשכו ללא פערים לאורך כל הגבול. במקום קרב הכרעה בודד, בדרך כלל ניסו להתיש את האויב בסדרת קרבות על מנת לגרום לכניעתו.
ראו גם

הטקטיקה של חיל הפרשים
הטקטיקה של חיל הרגלים
| אמנות המלחמה |
| --- | --- | --- |
| אמנות המלחמה | טקטיקה • אופרטיבה צבאית • אסטרטגיה • דוקטרינה צבאית • תורת לחימה • הונאה |  |
| מושגי יסוד | לחימה • קרב • מערכה • מלחמה • מלחמה כוללת • מלחמת מנע • לוחמת חלל • לוחמה אווירית • לוחמה ימית • לוחמת תמרון • לוחמת שחיקה • לוחמה אסימטרית • מלחמה בטרור • מלחמת אזרחים • צבא |  |
| הוגים וספרים | סון דזה / אמנות המלחמה • וגטיוס / מדעי הצבא • קרל פון קלאוזביץ / על המלחמה • אלפרד פון שליפן • בזיל הנרי לידל הארט / אסטרטגיה של גישה עקיפה • מרטין ון קרפלד |  |
| טקטיקה ומערכים צבאיים | טקטיקה ומערכים צבאיים |  |
| מערכים צבאיים |  מערך ריבוע • פלנקס • טסטודו • אימפי |  |
| טקטיקה | מכה מקדימה • מלחמת בזק • מתקפת נגד • אדמה חרוכה • קרב בלימה • מצור • הסגר • תנועת מלקחיים • כיתור • איגוף • איגוף אנכי • מארב • תקיפה אווירית • הפצצה טקטית • דיכוי הגנה אווירית • הפצצה אסטרטגית • לוחמה בשטח בנוי • לוחמת מנהרות • לוחמת שריון • לוחמה הררית • לוחמה מדברית • לוחמה אמפיבית • לוחמה נגד צוללות • לוחמה ביולוגית • לוחמה כימית • לוחמת רשת ("סייבר") • לוחמה אלקטרונית • לוחמה פסיכולוגית • לוחמה משפטית • לוחמה כלכלית • לוחמה לא קונבנציונלית • הפרד ומשול • מבצעים מיוחדים • גרילה • טרור • מפת מבצע |  |
| טקטיקות של | פרשים • חי"ר • שריון • ארטילריה • לחימה אווירית • לחימה ימית |  |
| אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה | אסטרטגיה לאורך ההיסטוריה |  |
| בעת העתיקה | הטקטיקה והאסטרטגיה היוונית • הטקטיקה והאסטרטגיה ההלניסטית • הטקטיקה והאסטרטגיה הרומית |  |
| בימי הביניים | הטקטיקה והאסטרטגיה המוסלמית • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בימי הביניים • הטקטיקה והאסטרטגיה המונגולית |  |
| בעת החדשה | הטקטיקה והאסטרטגיה האמריקאית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה גרמנית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה סובייטת בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה • הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-20 |  |
המטבעה הלאומית של מקסיקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  מקסיקו 
 סוכנות אם:  Secretariat of Finance and Public Credit 
 תאריך הקמה:  11 במאי 1535 
 מטה מרכזי:  מקסיקו סיטי 
 www.cmm.gob.mx
 קואורדינטות:  19°25′43″N 99°09′56″W﻿ / ﻿19.42861111°N 99.16555556°W﻿ / 19.42861111; -99.16555556
 he
 
לה קאסה דה מונדה דה מקסיקו הוא המטבעה הלאומית של מקסיקו והוא נחשב למטבעה הוותיקה ביותר ביבשת אמריקה.
המטבעה המקסיקנית הוקמה בשנת 1535 על ידי המשנה למלך הספרדי אנטוניו דה מנדוסה על פי צו מהכתר הספרדי ליצור את המטבעה הראשונה ביבשת אמריקה. מטבעות הכסף של המטבעה ויורשו, פסו מקסיקני, הופצו באופן נרחב ביבשת אמריקה ואסיה עד המאה ה-19 והמטבעה הייתה לבסיס המטבעות הלאומיים המודרניים של מדינות רבות באזורים אלה בעולם, כולל דולר אמריקני, ין יפני ורנמינבי.
מאז 1983 מיוצרים מטבעות רק בסן לואיס פוטוסי. המטה העתיק הוא כיום מוזיאון לאומי לתרבויות (Museo Nacional de las Culturas) במקסיקו סיטי. הלקוח העיקרי של הוא בנק מקסיקו. מאז 13 בינואר 2014 מנכ"ל המטבעה הוא גיירמו הופקינס גאמז.
ב-6 באוגוסט 2019 חנות של המודעה נשדדה על ידי 3 שודדים שנטרלו את המאבטח והצליחו לגנוב מטבעות ושעונים בשווי 2 מיליון דולר (כ-50 מיליון פסו).
ראו גם

פסו מקסיקני
הערות שוליים

↑  "Nuestra Casa". La Casa de Moneda de México. אורכב מ-המקור ב-5 באפריל 2012. נבדק ב-30 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Journals of the Continental Congress, Volume 28. 1785. pp. 354–357. נבדק ב-2008-02-05.
↑  Global Financial Data, web.archive.org, ‏29 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n82020618  SUDOC: 061496316  VIAF: 263981584   WorldCat (עם VIAF): 263981584
היינריך פינקלשטיין

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1865 לייפציג
 פטירה:  28 בינואר 1942 (בגיל 76) סנטיאגו דה צ'ילה
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת לייפציג
 התמחות:  רפואת ילדים
 תואר:  פרופסור חבר
 תפקידים:  מנהל "בית הילד" בברלין משנת 1902 מנהל מחלקת הילדים בבית החולים ע"ש הקיסר והקיסרית פרידריך בשנים 1918–1933
 הנצחה:  אנדרטה על קברו
היינריך פינקלשטיין (בגרמנית: Heinrich Finkelstein;‏ 31 ביולי 1865, לייפציג – 28 בינואר 1942, סנטיאגו דה צ'ילה), רופא ילדים יהודי-גרמני, מחלוצי רפואת הילדים בגרמניה.
קורות חיים

פינקלשטיין נולד בשנת 1865 בלייפציג שבגרמניה. אביו היה ראש הקהילה היהודית שם, וממנו ירש היינריך הצעיר את אהבתו לטבע וטיפוס הרים. דבר זה הביא אותו ללימודי גאולוגיה ומדעי הטבע והוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות לייפציג ומינכן בשנת 1884, בגיל 23 עם תואר ד"ר בפילוסופיה (PhD).
רק אז התפנה ללימודי רפואה אותם סיים בשנת 1892. פינקלשטיין החליט להקדיש עצמו לתחום רפואת הילדים והתמחה אצל אוטו הויבנר (Otto Leonhard Heubner). כאשר זה עבר מלייפציג לברלין והתמנה למנהל מחלקת הילדים בבית חולים שריטה, פינקלשטיין נתמנה לסגנו ויחד הם פרסמו עשרות מאמרים בעניין תזונת תינוקות ומניעת הפצת מחלות.
בין השנים 1901–1918 היה פינקלשטיין מחשובי הרופאים בברלין, מנהל השירות הרפואי לילדים בבית היתומים וב- Kürassierstraße. בשנת 1910 יסד יחד עם לנגשטיין, פאונדלר ופיקה את העיתון הרפואי Zeitschrift für Kinderheilkunde. 

החשוב שברפואי הילדים בברלין ואולי בגרמניה כולה היה באותם ימים אדולף בגינסקי מורם של גדולים וחשובים וביניהם יאנוש קורצ'ק. עם מותו של בגינסקי בשנת 1918 נתמנה פינקלשטיין למנהל בית החולים לילדים ע"ש הקייזר פרידריך.
בגלל מוצאו היהודי לא זכה פינקלשטיין מעולם לתואר פרופסור מן המניין והיה רק פרופסור חבר, אך השפעתו על רפואת הילדים הגרמנית הייתה ללא אח ורע. הוא היה מחברו של ספר הלימוד העיקרי ברפואת ילדים, ספר שזכה לתרגומים לרוב לאנגלית, ספרדית וצרפתית. פינקלשטיין הצליח להוריד את תמותת התינוקות והילדים במחלקתו מ-70% לערך של 4.3% בלבד. יחד עם תלמידו, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, המציא את תחליף חלב האם בעל ריכוז חלבון הגבוה אשר גרם למהפך בתזונת התינוקת. פינקלשטיין הגה גם את "טיפות החלב" ועקב אחר תינוקות בשנתיים הראשונות לחייהם במרפאות מיוחדות שהקים לשם כך.
חשיבותו בחקר התזונה של תינוקות וילדים, מחלות מערכת העיכול והטיפול בילדים משלשלים שם אותו כראשון הגסטרואנטרולוגים לילדים בעולם. בין הישגיו התיאור והאפיון של מחלת הכרסת (צליאק). פינקלשטיין הצטיין גם במחקריו על מחלות זיהומיות והיו אלה פינקלשטיין ומאייר אשר זיהו את הסטרפטוקוקוקס הגורם למחלת השנית (סקרלטינה).
עלית הנאצים לשלטון הביאה לפרישתו לגמלאות במרץ 1933. בשנת 1935 איבד את תאריו, הרשות ללמד ולעסוק ברפואה. הוצעה לו משרה בשיקגו שבארצות הברית ואכן נסע לשם לזמן קצר אך שב לברלין כדי לא להפקיר את אחותו. פינקלשטיין מעולם לא נישא ואחותו הייתה משפחתו היחידה. פינקלשטיין שקל להגר לקובה או צ'ילה בגלל קשרים שהיו לו עם תלמידים לשעבר ממדינות אלה אשר השתלמו אצלו בברלין. בשלב זה וכהכנה להגירתו החליט לשלוח לתלמידו המובהק, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, שבינתיים עלה ארצה והתמנה מנהל מחלקת הילדים בבית חולים הדסה תל אביב, את ספריתו הרפואית הגדולה (קרוב ל-5000 כותרים) וזו אכן הגיעה לתל אביב והפכה הספרייה הרפואית ברפואת ילדים הגדולה בעיר.

לבסוף, בעקבות ליל הבדולח בשנת 1938 ובעזרת רופא הילדים הצ'יליאני הידוע ארטורו סקוגי ורגרה (Arturo Scroggie Vergara) היגר לבסוף פינקלשטיין לצ'ילה אך גילו המתקדם לא איפשר לו לעבוד במקצועו ורק פנסיה שניתנה לו על ידי סלבדור איינדה, אז שר הבריאות, ומשכורת כשומר בשער האוניברסיטה איפשרו לו ולאחותו לשרוד. רופאי סנטיאגו נהגו להיוועץ איתו בכל מקרה מסובך. לבסוף, ב-28 בינואר 1942 נפטר פינקלשטיין ונקבר בסנטיאגו. אחרי המלחמה איגוד רופאי הילדים הגרמני שיקם את המצבה והציב שלט המכיר ומוקיר פועלו של פינקלשטיין לקידום רפואת הילדים.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
מאמרים ופרסומים נבחרים

Heinrich Finkelstein: Der Laubenstein bei Hohen-Aschau. Ein Beitrag zur Kenntnis der Brachiopodenfacies des unteren alpinen Doggers. Dissertation, München 1888. (Auch in: Neues Jahrbuch für Mineralogie. Beilageband VI)
Heinrich Finkelstein: Die durch Geburtstraumen hervorgerufenen Krankheiten des Säuglings. Fischers Medizinische Buchhandlung, Berlin 1902 (Berliner Klinik, Heft168)
Heinrich Finkelstein: Lehrbuch der Säuglingskrankheiten. Privatdruck, Fischers Medizinische Buchhandlung, Berlin 1903-1912
Louis Ballin, Heinrich Finkelstein: Die Waisensäuglinge Berlins und ihre Verpflegung im Städtischen Kinderasyl. Ein Beitrag zu Fragen der Anstaltsbehandlung von Säuglingen. Urban & Schwarzenberg, Berlin, Wien 1904
Heinrich Finkelstein: Lehrbuch der Säuglingskrankheiten. Verlag H. Kornfeld, Berlin 1905-1912
Heinrich Finkelstein, Ludwig F. Meyer: Über Eiweißmilch. Ein Beitrag zum Problem der künstlichen Ernährung. Karger, Berlin 1910 (In: Jahrbuch für Kinderheilkunde. Bd. 71, der dritten Folge 21.)
Heinrich Finkelstein; Eugen Emanuel Galewsky; Ludwig Halberstaedter (Hrsg.): Hautkrankheiten und Syphilis im Säuglings- und Kindesalter. Ein Atlas. J. Springer, Berlin, 1922
Heinrich Finkelstein; Ferdinand Rohr: Die Behandlung der tuberkulösen Bauchfellerkrankungen im Kindesalter. Halle a. S. 1922-1923 (Sammlung zwangloser Abhandlungen aus dem Gebiete der Verdauungs- und Stoffwechselkrankheiten. Band 8,1)
Heinrich Finkelstein: Lehrbuch der Säuglingskrankheiten. 3., vollständig umgearbeitete Auflage, Julius Springer, Berlin 1924
Heinrich Finkelstein: Der gesunde Säugling. Safari Verlag, Berlin 1930
Heinrich Finkelstein: Säuglingskrankheiten. Elsevier, Amsterdam 1938
Heinrich Finkelstein: Tratado de las enfermedades del lactante. Ed. Labor, Barcelona; Madrid; Buenos Aires; Rio de Janeiro 1941
מאמרים על אודותיו ועל השפעתו על רפואת הילדים

Helga Teucher: Heinrich Finkelstein (1865-1942). Seine Leistungen für die fortschrittliche Entwicklung des Gesundheitswesens im Bereich der Kinderheilkunde. Dissertation, Humboldt Universität, Berlin 1963
Manfred Breunung, Wolfgang Kießling: Prof. Dr. med. et phil. Heinrich Finkelstein. Ein Leben für die Kinder. In: Nachrichtenblatt des Verbandes der Jüdischen Gemeinden in der DDR, Dresden, März 1978 [Pessach 5747], S. 9ff.
Konrad Weiß: Kinderarzt und medizinischer Lehrmeister. In: Aufbau, New York, Vol. LXI, Nr. 15 vom 21. Juli 1988, S. 17
Kiessling W, Breunung M.: Dr. Heinrich Finkelstein, Ein Leben für die Kinder. Padiatr Grenzgeb. 1985;24:343-349
Moll H.: Heinrich Finkelstein, eine posthume Ehrung. Monatsschrift Kinderheilkunde 1982;130:859-861
Grossmann P: Heinrich Finkelstein. Vor 125 Jahren geboren. Z Arztl Fortbild.1990;84(125):733-735
Wunderlich P.: Heinrich Finkelstein (1865-1942). Kinderarzt und Wegbereiter der Sozialpädiatrie. Kinderarztl Prax.1990;58(11):587-592.
הערות שוליים

↑  ארכיון אסף היינריך פינקלשטיין., בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290460905171  PLWABN: 9810537463605606  BIBSYS: 98040126  GND: 117508152  ICCU: GEAV009874  ISNI: 0000 0000 7735 3446  LCCN: no2014060500  LNB: 000184811  NKC: nlk20030140360  NTA: 069553130  SNAC: w6v24zr7  SUDOC: 084590092  VIAF: 6008760   WorldCat (עם VIAF): 6008760
המטה האישי של הרייכספיהרר אס אס

| --- | --- |

הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר עם שלישו, ס"ס אוברפיהרר קרל וולף בשנת 1933.
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית (1935–1945) גרמניה הנאצית
 בסיס האם:  רחוב הנסיך אלברכט, ברלין
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1933 בערך – 7 במאי 1945
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  ~ 120 (שנת 1944 לערך)
 פיקוד
 יחידת אם:   אס אס
 מפקדים:  ס"ס אוברפיהרר קרל וולף (1933-1942)   ס"ס אוברגרופנפיהרר מקסימיליאן פון הרף (1942-1945)
המטה האישי של הרייכספיהרר אס אס (בגרמנית: Hauptamt Persönlicher Stab Reichsführer-SS) היה אחד מהמשרדים הראשיים של האס אס שהוקם בשנת 1933 על ידי היינריך הימלר במטרה להוות מטה אישי לתיאום הפעולות השונות בגופים הכפופים לרייכספיהרר אס אס.
פעילות

משנת 1933 ועד לשנת 1942 עמד בראש המשרד אוברפיהרר קרל וולף, שבהמשך קודם לדרגת ס"ס אוברגרופנפיהרר. תפקידו של וולף היה לפקח על הלו"ז של הימלר ולהעביר את דרישותיו של הרייכספיהרר לכל המשרדים, הסוכנויות והיחידות הכפופות לאס אס.
לאחר ההתנקשות בריינהרד היידריך בשנת 1942 סר חינו של וולף מעיני הימלר, והוא החליפו בס"ס אוברגרופנפיהרר מקסימיליאן פון הרף, שכיהן בתפקיד זה עד לסיום המלחמה.
הימלר הקים מספר צוותי פרויקטים מיוחדים תחת המטה האישי שלו. ביניהם המטה בטירת וולסבורג וכן החברה המדעית אננארבה, שמחקריה התמקדו בהיסטוריה התרבותית והאנתרופולוגית של הגזע הארי. על מנת לבסס את המחקרים הם ערכו ניסיונות מדעיים ומסעות תיור ברחבי תבל במטרה לאסוף ממצאים שיוכיחו את התאוריה הנורדית.
השואה

החלק המדויק אותו מילא המטה האישי של הרייכספיהרר ס"ס בשואה היה נושא למחלוקת גדולה. קרל וולף הצהיר במשפטי נירנברג כי המטה האישי לא היה יותר ממשרד המתעסק בעבודות ביורוקרטיות, ולא היה מעורב כלל בזוועות אותן ביצע האס אס. מנגד, כיוון שרוב הפקודות של הימלר הועברו ליחידות השונות של האס אס על ידי המטה האישי שלו, ספק גדול אם וולף ואנשי משרדו לא היו ערים למעשי האס אס.
למשל, ב-28 ביולי 1942 שלח סגן שר התחבורה של הרייך, ד"ר אלברט גנצנמילר (Albert Ganzenmüller), דו"ח לוולף ובו כתב:
מאז 22 ביולי, רכבת יומית ובה 5,000 יהודים נוסעת מורשה לטרבלינקה דרך מלקיניה, זאת בנוסף לרכבת ובה 5,000 יהודים הנוסעת פעמיים בשבוע מפשמישל לבלזק.
ב-13 באוגוסט 1942 השיב וולף לגנצנמילר:
הבחנתי בהנאה רבה בדו"ח שכתבת לפיו כבר 14 ימים נוסעת רכבת יומית ובה 5,000 איש מבני העם הנבחר מורשה לטרבלינקה דרך מלקיניה, ולפיכך אנו בעמדה המאפשרת לבצע את העברת האוכלוסייה בקצב מהיר יותר.
אמנם וולף הצהיר במשפטו ב-1962 כי הוא לא ידע באותו הזמן שטרבלינקה משמשת כמחנה השמדה, אלא סבר שהמקום הוא "שמורה יהודית" (Judenreservat; בדומה לתוכנית לובלין) כפי שאמר לו הימלר, לטענתו. אך טענה זו אינה סבירה, ויתרה מזאת, וולף קיבל עותקים מכל המכתבים של קציני האס אס, ומבין חבריו בתקופה זאת ניתן למצוא את אודילו גלובוצניק, המארגן של מבצע ריינהרד; מסיבות אלו, טענותיו של וולף כי הוא והמטה האישי לא ידעו על הנעשה על ידי האס אס ועל השואה אינן סבירות.
וולף שוחרר על ידי הבריטים מהכלא ב-1947. לאחר מכן הועמד לדין בפני בית משפט בגרמניה המערבית, ובנובמבר 1948 נגזרו עליו חמש שנות מאסר, אך ביוני 1949 הוא שוחרר שוב. ב-1962, בעקבות חשיפת ראיות חדשות כנגדו במהלך משפט אייכמן, הוא נעצר שוב על ידי המשטרה הגרמנית והואשם בהשתתפות בגירושם של לפחות 300,000 מיהודי גטו ורשה לטרבלינקה, בגירוש יהודי איטליה לאושוויץ ובהרג פרטיזנים איטלקיים. הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1969 עקב בריאות לקויה.
הערות שוליים

↑  Koehl, Robert Lewis (2000). The SS: a history, 1919-45. Tempus. p. 111.
↑  SS: Roll of Infamy, Christopher Ailsby (1997)
↑  "History of the SS", PBS Broadcasting, 1982
1 2  Mattogno, Carlo and Graf, Jürgen (2004)."Treblinka, Extermination Camp or Transit Camp?", HOLOCAUST Handbooks Series, Theses & Dissertations Press, Chicago, Chapter IX, p. 277.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 243188239   WorldCat (עם VIAF): 243188239
המאל

| --- | --- |

 מיקום
 עיר:  הסיטי של וסטמינסטר 
 רחובות מסתעפים:  וייטהול, Marlborough Road, Horse Guards Road, Duke of York Steps 
 אירועים:  מצעד הדגל, מטס 
 קואורדינטות:  51°30′15″N 0°08′07″W﻿ / ﻿51.504166666667°N 0.13527777777778°W﻿ / 51.504166666667; -0.13527777777778
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסהמאל(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסהמאל(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיהמאל(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיהמאל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
המאל בלונדון - מבט לכיוון ארמון בקינגהאם
המאל, מקושט בדגל בריטניה
המאל (באנגלית: The Mall, נהגה מַאל) הוא רחוב בלונדון שבאנגליה, המוביל מכיכר טרפלגר, מתחת לקשת האדמירליות בואכה ארמון בקינגהאם, ועובר מצפון לפארק סנט ג'יימס, מדרום לארמון סנט ג'יימס ומדרום מזרח לגרין פארק.
קרוב לארמון בקינגהאם, במרכז הרחוב, ניצבת אנדרטת ויקטוריה.
היסטוריה

הרחוב נבנה בסוף המאה ה-19 כשהוא נועד לתהלוכות ממלכתיות, בדומה לשדרות דומות שנבנו בערים ראשיות בעולם, כמו וושינגטון, פריז, סנקט פטרבורג, ווינה וברלין, בשיא פריחת רעיון "מדינת הלאום".
מקור שמו של "המאל" בשימושו הקודם של אזור זה - היה זה מגרש שבו נהוג היה משחק כדור שנקרא "פאל מאל" (Pall Mall). בעקבות הרחוב, כונו בשם "Mall" רחובות ראשיים בערים רבות במדינות דוברות אנגלית, לרוב בהגייה "מול", ובסופו של דבר הוא הפך שם גנרי לרחוב ראשי שבו חנויות - ומכאן המשמעות המודרנית באנגלית: מרכז קניות או קניון.
הארי הרברט טראסטד

| --- | --- |

הרברט טראסטד, 1937
 לידה:  27 ביוני 1888 ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  8 בדצמבר 1985 (בגיל 97) 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קולג' אלסמיר  טריניטי הול 
 תפקיד:  נשיא בית משפט עליון 
 בן או בת זוג:  מרי אגנס מרשל וורמינגטון (18 במרץ 1911–?) 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 
הארי הרברט טראסטד (באנגלית: Harry Herbert Trusted; 27 ביוני 1888 –  8 בדצמבר 1985) היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונשא בתואר "זקן השופטים" (באנגלית: "Chief Justice").
ראשית דרכו

הארי הרברט טראסטד נולד באנגליה בשנת 1888 כבנו של כהן דת נוצרי. למד משפטים בקיימברידג'. הוסמך כעורך דין בשנת 1913. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת חיל רגלים ולאחר מכן במטה הכללי. עם שחרורו מהצבא בשנת 1919 פתח משרד פרטי לעריכת דין. בשנת 1925 נתמנה כשופט קולוניאלי בבית המשפט של איי ליווארד בים הקריבי. בין השנים 1929 ל-1932 היה טראסטד התובע הכללי של קפריסין.