stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על עדן
רקע

בריטניה השתלטה על עדן (בימינו בתימן) בשנים 1838–1839, ומאז זו שימשה אותם כעיר נמל חשובה ביותר בדרך אל ומהודו, המזרח הרחוק ומזרח אפריקה. חשיבותה גדלה אף יותר עם פתיחתה של תעלת סואץ. עם זאת, רוב השטחים שמסביב לעדן היו בשליטה של האימפריה העות'מאנית או של גרורותיה. הנמל שימש כבסיס חשוב מאוד של הצי המלכותי הבריטי במהלך המלחמה. כך למשל, עברו דרכו כוחות משלוח מאוסטרליה ומניו זילנד. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הגנה על המקום, שהפך לאזור עימות עם כניסת העות'מאנים למלחמה כנגד בריטניה בנובמבר 1914, בריגדה הודית-בריטית בפיקודו של גנרל שאו (Shaw).
עדן במלחמת העולם הראשונה > הלחימה בסוף 1914

עדן הותקפה לראשונה במלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1914 על ידי כוחות עות'מאניים, יחד עם בעלי ברית מקומיים, שיצאו מתימן השכנה. ההתקפה נהדפה על ידי הכוחות שהיו במקום.
ב-10 בנובמבר תקפה שיירה ובה חטיבה הודית-בריטית שהייתה בדרכה מהודו לתעלת סואץ את חצי האי שייח' סעיד, מצידו המזרחי של מצר באב אל מנדב. ספינת הליווי, הסיירת המשוריינת "הדוכס מאדינבורו" (Duke of Edinburgh), הפגיזה את המקום בתותחיה כהכנה לנחיתה. מקום הנחיתה הראשון שנבחר התברר כבלתי מתאים. בניסיון השני נחתו שלושה גדודים, יחד עם חיילי עזר (pioneers, חיילי עזר לעבודות ביצורים וכיוצא באלה) ומלחים. לאחר שהנוחתים הדפו את הכוחות העות'מאנים שהגנו עליו. הם הרסו את הביצורים שהיו בו, והמשיכו בדרכם ביום המחרת. בהמשך, חזרו והשתלטו העות'מאנים על המקום.
עדן במלחמת העולם הראשונה > עדן במצור > כיבוש סולטנות לאחג'

בתחילת יולי 1915 התקדמו כוחות עות'מאניים, אשר מנו כמה אלפי חיילים, המסתייעים בעשרים תותחים, יחד בעלי ברית ערביים, כמה אלפים גם הם, מכיוון מאוויה (אנ') שבאזור תעז מזרחה לכיוון לאחג', בירת הסולטנות, שבעורפה היבשתי של עדן. הסולטנות הייתה תחת חסות בריטית, והייתה לה חשיבות רבה בסחר שבין עדן לדרום ערב. לנוכח הסכנה פנה הסולטאן המקומי לשאו בבקשת סיוע.
שאו פקד על טור נייד לצאת לכיוון לאחג' ועל כוח רוכבי גמלים לסייר את האזור. זה האחרון אכן איתר במהלך סיורו כוח עות'מאני חזק שעשה דרכו לבירת הסולטנות. כוח רוכבי הגמלים, יחד עם כוח החלוץ של הטור הנייד, אשר מנה כ-250 חיילים חמושים ועוד שני תותחי 10 ליטראות, נכנסו לעיירה לאחג'. אלה הצטרפו לכמה מאות הלוחמים המקומיים.
יתר הטור, לנוכח תנאי החום, המחסור במים והחול שהקשה על ההתקדמות, לא הצליח להגיע. בנוסף, ערקו כל הערבים אשר נספחו למחנה הבריטים, כולל נהגי הגמלים, ולקחו איתם את כל הגמלים. העות'מאנים החלו לתקוף ב-4 ביולי בערב, בהנחיתם מספר התקפות, שנהדפו כולן, על קו ההגנה הבריטי. הסולטאן נהרג יחד עם חלק מאנשיו, והבריטים נקלעו לסכנה שיאוגפו, ושדרכם תיחסם על ידי אנשי השבטים התומכים בעות'מאנים. לפיכך הם נסוגו ב-5 לחודש לאל קאוואר שממזרח לעדן. כיבוש לאחג' העמיד את הבריטים שבעדן במצור, ומכאן ואילך הייתה דרכם חסומה כלפי היבשה ופתוחה אך ורק לכיוון הים.
עדן במלחמת העולם הראשונה > עדן במצור > שינוי בנטיית כפות המאזניים

העות'מאנים המשיכו והתקדמו אחרי הבריטים, וכבשו את שייח' עות'מאן, עיר הנמצאת במבואותיו של נמל עדן. ניסיונות בריטיים להטות חזרה את הכף לא צלחו, ומשנראה היה שיד העות'מאנים נוטה להיות על העליונה באזור זה, הבריטים החליטו לתגבר את הכוח המחזיק בעדן, וגנרל שאו הוחלף במייג'ור ג'נרל ג'ורג יאנגהאסבנד (Younghusband). ואכן, כבר ב-20 באותו חודש כבשו הבריטים מידי העות'מאנים את שייח' עות'מאן הסמוכה לעדן. לעות'מאנים היו כ-50–60 נפגעים ועוד כמה מאות שבויים, רובם מבין בני בריתם של העות'מאנים מקרב השבטים הערביים המקומיים. באוגוסט הצליח טור בריטי להפתיע ולגרש משמר עות'מאני מעמדה שבין לאחג' לשייח' עות'מאן. ובספטמבר טור בריטי אחר, שנעזר באש מתותחי הסיירת הניו זילנדית פילומל (Philomel), הפתיע כ-700 חיילים עות'מאנים, עם שמונה תותחים, כאשר כל אלה נתמכים בכאלף בני שבטים ערביים מקומיים, ועקר אותם מאזור אל וואחט, אשר מצפון מערב לעדן, בינה ובין העיירה לאחג'.
עדן במלחמת העולם הראשונה > עדן במצור > התייצבות עד סוף המלחמה

מסוף 1915 ועד סוף המלחמה, כשלוש שנים אחר כך, אירעו מספר היתקלויות בין הבריטים לבין העות'מאנים ותומכיהם המקומיים. כך, למשל, ב-12 בינואר 1916 נתקל טור בריטי בכוח עות'מאני. אבדות הבריטים היו קצין בריטי ו-35 חיילים הודים הרוגים, ארבעה בריטים ו-35 הודים פצועים. לפי מקורות בריטיים, לעות'מאנים היו כ-200 אבדות. בהיתקלות אחרת באותו חודש הביס טור נייד בריטי כוח עות'מאני מצפון לעדן. אם כי לרוב ידם של הבריטים הייתה על העליונה, לא הספיק כוחם להרחיב את אחיזתם מעבר למובלעת הנצורה מצד היבשה. עדות לחוסר הביטחון היחסי של מצבם היה איסור שהוטל באפריל על נשים לנחות באזור ללא היתר מיוחד מהמפקד בהודו. כוחם של העות'מאנים, מצד שני, לא הספיק כדי לחסל את האחיזה הבריטית בנמל, וגם לא נעשה מעולם ניסיון רציני לכך. יתרה מזו, בהמשך השנה, משהחל המרד הערבי בקיץ 1916, הסתפקו גם העות'מאנים בשמירה על הקיים באזור עדן, ואילו הבריטים הקימו מערך הגנה ברדיוס של כעשרה ק"מ מסביב לעיר ולנמל. כללית, שני הצדדים לא יכלו, או לא מצאו לנכון, להפנות משאבים רבים יותר לזירה צדדית-יחסית זו, לצורך השגת הכרעה. מצב זה נמשך עד הפסקת האש של מודרוס, אשר הוציאה את האימפריה העות'מאנית מן המלחמה, ולמעשה, סיימה את קיומה כאימפריה.
לקריאה נוספת

Bruce, Anthony. The Last Crusade: The Palestine Campaign in the First World War. London: Murray, 2002.
Connelly, Mark. "The British Campaign in Aden, 1914–1918". Journal of the Centre for First World War Studies, 2:1 (2005) 65–96.
Farndale, Sir Martin. History of the Royal Regiment of Artillery: The Forgotton Fronts and the Home Base, 1914–18. London: Royal Artillery Institution, 1988.
Mehra, R. N. Aden and Yemen, 1905–1919. Delhi: Agram Prakashan, 1988.
Walker, G. Goold. Honourable Artillery Company in The Great War 1914–1919. London: Seeley, Service & Co. Ltd., 1930.
העברת אספקה צבאית בריטית בעדן בזמן המלחמה.
תותחנים בריטיים בשייח' עות'מאן, 1915
הדיוויזיה ה-96 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  3 במאי 1917 – ינואר 1919 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-96 (הסקסונית ה-6) (בגרמנית: 96. Infanterie-Division (6. Königlich Sächsische)) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה ה-96 הוקמה ב-3 במאי 1917, בחזית המזרחית שם שירתה עד פברואר 1918 ולאחר מכן הועברה לחזית המערבית שם לחמה בלוחמת תעלות בלורן ובהרי הווז' מאפריל 1918 עד סוף המלחמה. לאחר שהמלחמה הסתיימה, נשלחה הדיוויזיה חזרה לגרמניה מחוץ לשטחים כבושים, שם היא שוחררה ופורקה בינואר 1919.
המפקד היחיד של הדיוויזיה היה הגנרל-מיור הסקסוני פרידריך פון דר דקן.
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
המסר

| --- | --- |

מימין לשמאל: עבדאללה גיית', מונה וואסף, אנתוני קווין, איירין פאפאס ומוסטפא עאקד, בזמן צילומי "המסר" בלוב, 1976
 בימוי:  מוסטפא עאקד, אנדרו מרטון 
 הופק בידי:  מוסטפא עאקד 
 תסריט:  ה. א. ל. קרייג, Abd al-Rahman al-Sharqawi, Abdel Hamid Gouda al-Sahhar, תאופיק אל-חכים, Mohammad Ali Maher 
 עריכה:  ג'ון בלום 
 שחקנים ראשיים:  אנתוני קווין (חמזה אבן עבד אלמטלב) George Camiller (Walid ibn Utbah) Nicholas Amer (Suhayl ibn Amr) ארל קמרון (ארמה, מלך אקסום) דונלד ברטון (עמר אבן אל-עאץ) ג'ון בנט (Mohamed bin Salman) Ewen Solon (Yasir ibn Amir al-Ansi) Leonard Trolley Elaine Ives-Cameron (אום ג'מיל) Wolfe Morris (אבו להב) Hassan Al-Jundi (ח'וסרו השני) Peter Madden מרטין בנסון (Amr ibn Hishām) Neville Jason (ג'עפר בן אבי טאלב) רוזלי קרצ'לי (סומיה בנת חבאט) ג'וני סקה (בילאל אבן רבאח) מייקל פורסט (ח'אלד בן אל-וליד) מייקל אנסרה (אבו סופיאן) אירן פאפאס (הינד בנת עותבה) Bruno Barnabe (Umayya ibn Khalaf) ריצ'רד ג'ונסון רוברט בראון (עותבה אבן רביע) Damien Thomas (זיד בן חארת'ה) אנדרה מורל (אבו טאלב) גריק הגון (עמאר בן יאסר) רונלד לי-האנט (הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית) Habib Ageli (אבו חוד'יפה בן עותבה) 
 מוזיקה:  מוריס ז'אר 
 צילום:  ג'ק הילדיארד 
 מדינה:  לוב, לבנון, מרוקו, הממלכה המאוחדת, סוריה 
 הקרנת בכורה:  30 ביולי 1976 
 משך הקרנה:  178 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ערבית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מלחמה, סרט אפי, סרט תקופתי (ימי הביניים), סרט דרמה, סרט הרפתקאות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסר (בערבית: الرسالة, נקרא גם "המסר: סיפורו של האסלאם" או "מוחמד, שליח האל") הוא סרט קולנוע אפי בבימויו של מוסטפא עאקד, המתעד את חייו של מוחמד, נביא האסלאם.
הסרט יצא לאור בשנת 1976 בגרסה בערבית, ובשנת 1977 בגרסה באנגלית. הוא נחשב לסרט היחיד המתאר את תולדות האסלאם.
עלילה

הסרט מתעד את חייו של מוחמד במכה, במאה ה-7. המלאך גבריאל מתגלה בחזון של מוחמד, והוא קורא לו להנהיג את העם המוסלמי במכה, ולעבוד את אללה במקום 300 אלילים שהיו הכעבה. מוחמד ומאמיניו נאבקים על זכותם לעבוד את אללה, ומתעמתים עם המנהיגים הפוליטיים והצבאיים המושחתים ששולטים במכה. העימות מוביל אותם בסופו של דבר לגלות באל-מדינה, ההג'רה. לאחר זמן מה, אללה מתגלה למוחמד ומצווה עליו לחזור למכה ולהילחם בשליטים המושחתים, תוך גיוס חסידים רבים ככל האפשר. מוחמד ומאמיניו חוזרים למכה, משחררים את העיר ומנהיגים בה את שלטון האסלאם.
בסרט מתוארים מספר אירועים חשובים בתולדות האסלאם, בהם קרב בדר וקרב אוחוד. רוב העלילה מסופרת מנקודת המבט של חמזה אבן עאבד אל-מוטאליב, דודו של מוחמד, המגולם על ידי אנתוני קווין.
הפקת הסרט

במאי הסרט, מוסטפא עאקד, מוסלמי סורי-אמריקאי, רצה ליצור את הסרט מתוך תחושת שליחות אישית, כדרך לגשר על הפער בין העולם המערבי לבין העולם המוסלמי. בראיון משנת 1976 הוא אמר: ”עשיתי את הסרט כי זה עניין אישי עבורי. יש בו סיפור, יש תככים, יש דרמה. אך בנוסף לכל אלה, אני חושב שיש בו משהו אישי, בהיותי מוסלמי שחי במערב הרגשתי שזו חובתי לספר את האמת על האסלאם. זוהי דת שיש לה 700 מיליון מאמינים, ובכל זאת יודעים עליה כל כך מעט שזה הפתיע אותי. הרגשתי שאני חייב לספר את הסיפור שיביא את הגשר, ויסגור את הפער עם המערב.”
הפקת הסרט לוותה בקשיים רבים. בתחילה פנה עאקד לאולפנים בהוליווד, אך הם סירבו להתמודד עם הנושא או לממן את הפרויקט. עאקד ניסה להציג את חייו של מוחמד ואת השקפות האסלאם מתוך כבוד, ולשם כך התייעץ עם מספר אנשי דת מוסלמים. הוא קיבל אישור להפקת הסרט מהמועצה האסלאמית העליונה של "אל-אזהר" במצרים, וקיבל הבטחה למימון הפרויקט מממשלות כווית, לוב ומרוקו. צילומי הסרט החלו במרוקו, במימונו של חסן השני, מלך מרוקו. צוות ההפקה עמל במשך ארבעה וחצי חודשים על מנת לבנות את הערים מכה ואל-מדינה כפי שהן נראו בתקופתו של מוחמד, אך לאחר שישה חודשים הודיעה הליגה המוסלמית העולמית בערב הסעודית שהיא מתנגדת לסרט, והמלך ציווה להפסיק את הצילומים. גם אמיר כווית, סבאח אל-סלים אל-סבאח, ביטל את תמיכתו הכספית.
בצר לו, פנה עאקד לרודן מועמר קדאפי, שליט לוב. קדאפי הסכים לממן את הפרויקט, והצילומים הושלמו במשך שישה חודשים נוספים בלוב. קדאפי גם סיפק כאלף חיילים מצבא לוב, שהשתתפו כניצבים.
עאקד צילם בו-זמנית גרסה אנגלית וגרסה ערבית, בה השתתפו שחקנים ערבים. לדבריו, הוא לא יכל להסתפק בדיבוב הסרט מאנגלית לערבית, כי סגנון המשחק הערבי שונה באופן משמעותי מזה של הוליווד.
תיאורו של מוחמד בסרט

בהתאם למנהג המוסלמי בנושא תיאוריו של מוחמד, הוא לא מוצג על המסך וקולו לא נשמע.
בתחילת הסרט מוצגת הכתובית הבאה: ”יוצרי סרט זה מכבדים את המסורת המוסלמית לפיה הצגת דמות הנביא פוגעת ברוחניות של המסר שלו. לכן, דמות מוחמד לא תוצג או תושמע.”
כלל זה תקף גם לנשותיו של מוחמד, בנותיו (בהן פאטמה), אחייניו, וכן הח'ליפים הראשונים (אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב, בן דודו מצד אביו). הדמויות המרכזיות המוצגות בסרט הן דמותו של חמזה, דודו של מוחמד, המגולם בגרסה האנגלית על ידי אנתוני קווין, ובנו המאומץ זיד, המגולם על ידי דמיאן תומאס. חמזה היה מפקד זוטר בקרבות של בדר ואוחוד המתוארים בסרט, שבפועל הונהגו על ידי מוחמד.
בכל פעם שמוחמד נוכח בעלילה, נוכחותו מצוינת על ידי לייטמוטיב של מנגינה עדינה באורגן חשמלי. המילים שהוא אומר אינן נשמעות, ובמקומן אחת הדמויות האחרות (חמזה, זיד או בילאל) חוזרות על המשפט. כאשר הוא נדרש להיות נוכח בסצנה כלשהי בעלילה,  הסצנה מצולמת מנקודת המבט שלו.
הסצנה בסרט הקרובה ביותר לתיאורו של מוחמד, או של בני משפחתו, היא כאשר רואים במהלך סצנות הקרב את החרב המפורסמת, בעלת הלהב הכפול, של עלי בן אבי טאלב. כמו כן נראה בסרט קאסווה, הגמל של מוחמד.
פסקול

פסקול הסרט הולחן ועובד על ידי מוריס ז'אר, ומבוצע על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
פרסים ומועמדויות

בשנת 1977 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול מקורי.
התגובות לסרט

לאחר השלמת הסרט הודיעה המועצה האסלאמית העליונה של "אל-אזהר" במצרים (שבהתחלה סייעה במחקר ואישרה את התסריט) שהיא מגנה את הסרט ורואה בו עלבון לאסלאם. התנגדות זו, בנוסף להתנגדותה של הליגה המוסלמית העולמית בערב הסעודית, גרמו לכך שהוא לא הוקרן בעולם המוסלמי, פרט לטורקיה ותוניסיה.
במהלך הפקת הסרט נפוצו שמועות חסרות בסיס לפיהן דמותו של מוחמד תוצג בו, והתפקיד יגולם על ידי צ'רלטון הסטון או פיטר או'טול. שמועות אלה גרמו למחאות רבות של מוסלמים בארצות הברית.
כאשר הסרט היה מוכן להקרנת הבכורה בארצות הברית, עדיין נפוצו שמועות לפיהן אנתוני קווין משחק את מוחמד בסרט. שמועות אלה היו בין הגורמים לפיגוע החנפי בוושינגטון. באירוע זה, ארגון טרור מוסלמי הטיל מצור על בניין "בני ברית" בוושינגטון, לקח 149 בני ערובה, ואיים לפוצץ את הבניין על כל יושביו. אחת מדרישות החוטפים הייתה שהקרנת הבכורה של הסרט תבוטל. בסופו של דבר שוכנע מנהיג הארגון להפסיק את המצור, על ידי שגרירים משלוש מדינות מוסלמיות. בתקרית נהרגו שוטר ועיתונאי.
התקריות סביב הסרט הרתיעו את הצופים והוא נכשל בקופות.
לקראת סוף המאה ה-20 הסרט החל להיות מוקרן בארצות ערב, ונפוץ גם בפורמט DVD. מבקריו מציינים בחיוב את הניסיון להציג עמדה מאוזנת ומכבדת של האסלאם ושל מוחמד.
במאה ה-21 נעשו מספר ניסיונות להפיק גרסה מחודשת של הסרט, אך הם לא נשאו פרי.
הערות שוליים

↑  סקירת הסרט "מוחמד, שליח האל", באתר הניו יורק טיימס (באנגלית)
↑   "המסר" יקבל גרסה מחודשת מודרנית, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
הדיוויזיה ה-97 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  10 בדצמבר 1940 – 8 במאי 1945 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-97 (בגרמנית: 97. leichte Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הוסבה מאוחר יותר לדיוויזיית יגר.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-7 והדיוויזיה הממונעת ה-3, והועמדה תחת פיקוד ולטר וייס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-49 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן, ובקרב קייב. ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-97, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב על קווקז. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בחצי האי קרים ובאוקראינה, ובאוקטובר 1944 הועברה לסלובקיה, שם סייעה בדיכוי המרד הסלובקי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב על שלזיה ובקרבות בגרמניה, וב-8 במאי 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
מפקדים

ולטר וייס (10 בדצמבר 1940 - ינואר 1941)
זיגיסמונד פון פרסטר (ינואר 1942 - אפריל 1941)
מקסימיליאן פרטר-פיקו (אפריל 1941 - ינואר 1942)
ארנסט רופ (ינואר 1942 - מאי 1943)
אלבין נאסקה (מאי 1943 - יוני 1943)
לודוויג מילר (יוני 1943 - דצמבר 1943)
פרידריך-קרל רובה פון פפנהיים (דצמבר 1943 - מרץ 1945)
יוליוס ולפינגר (פברואר 1945 - מרץ 1945)
רוברט באדר (אפריל 1945 - 8 במאי 1945)
הירושי יושידה

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1876 קורומה, יפן 
 פטירה:  5 באפריל 1950 (בגיל 73) Shimo-Ochiai, יפן 
 לאום:  יפנים 
 מקום לימודים:  Fukuoka Prefectural Shuyukan High School 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  shin-hanga, Yōga 
 הושפע על ידי:  Tamura Sōryū, Koyama Shōtarō 
 בן או בת זוג:  Fujio Yoshida 
 צאצאים:  Hodaka Yoshida, Tōshi Yoshida 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
הִירוֹשִי יוֹשִידָה, (יפנית: 吉田 博; 19 בספטמבר 1876 –  5 באפריל 1950), צייר יפני בן המאה ה-20, אמן הדפס עץ.
יושידה נחשב לאחד מגדולי האמנים בסגנון ה-Shin-hanga (הדפסי העץ המודרניים), וידוע במיוחד בהדפסי הנוף שלו. יושידה טייל בכל רחבי העולם, והתפרסם דווקא ביצירות ה"לא יפניות" שצייר, שנעשו בסגנון ההדפס בעץ היפני. בין יצירותיו כלולים גם ציורי הטאג' מאהל, האלפים השווייצרים, הגרנד קניון, וכן פארקים לאומיים שונים בארצות הברית.
הדיוויזיה ה-99 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  16 בנובמבר 1940 – 22 באוקטובר 1941 (341 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-99 (בגרמנית: 99. leichte Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד קורט פון דר שבאלרי. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה הייתה בתחילה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב. ב-22 באוקטובר 1941 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ההררית ה-7.
מפקדים

קורט פון דר שבאלרי (10 באוקטובר 1940 - 22 באוקטובר 1941)
המומיה 2

| --- | --- |

המומיה 2
 בימוי:  סטפן סומרס 
 הופק בידי:  שון דניאל
 תסריט:  סטפן סומרס 
 עריכה:  בוב דוקסי 
 שחקנים ראשיים:  ברנדן פרייז'ר רייצ'ל וייס ג'ון האנה ארנולד ווסלו דוויין ג'ונסון
 מדבבים:  מקס קבלרה (Mathayus) 
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי
 צילום:  אדריאן בידל
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 29 באפריל 2001 ישראל 17 במאי 2001
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט פעולה, סרט אימה 
 תקציב:  98 מיליון דולר
 הכנסות:  433,013,274 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   mummyreturns
 סרט קודם:  המומיה
 סרט הבא:  המומיה: שובו של קיסר הדרקון
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המומיה 2 (באנגלית: The Mummy Returns) הוא סרט פעולה אשר בוים ונכתב על ידי סטיבן סומרס ומהווה סרט המשך לסרט "המומיה". הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-4 במאי 2001, ובישראל ב-17 במאי 2001. הסרט, אשר צולם בלונדון, מרוקו ובירדן, הוגבל לצפייה מתחת לגיל 13, בעקבות האלימות הרבה בסרט וסצנות מפחידות. לסרט נוצר ספין אוף, אשר נקרא מלך העקרבים.
הסרט היה הצלחה מסחרית גדולה, הכניס בסוף השבוע הראשון ליציאתו לאקרנים 68 מיליון דולר ו-433 מיליון דולר בסך הכל. בספטמבר 2001 יצאה גרסת ה-DVD של הסרט בארצות הברית, ובשלושת הימים הראשונים לאחר השקת ה-DVD נמכרו יותר מ-2 מיליון עותקים. ותוך חודש הרוויחו האולפנים כ-90 מיליון דולר ממכירה והשכרה של ה-DVD של הסרט.
צוות השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
ברנדן פרייז'ר: ריק אוקונל
רייצ'ל וייס: אוולין קרנהן/הנסיכה נפרטירי
ג'ון האנה: ג'ונתן קרנהן
ארנולד ווסלו: הכהן הגדול אמחותפ
עודד פהר: ארדת ביי
דה רוק: מתיוס מלך העקרבים
פרדי בואט: אלכס אוקונל
פטרישיה ולסקז: מילה נייס/אנך סו-נמון
אדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה: לוק-נא
הערות שוליים

↑  הסרטים שהרוויחו 100 מיליון דולר, באתר הארץ, 1 בינואר 2002
↑  גואל פינטו, להעיר את המתים, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16916620g (data)  GND: 4640796-0  MusicBrainz release group: f7df2562-339d-3631-8b33-6eb8c1bfa100  VIAF: 222759159   WorldCat (עם VIAF): 222759159
הנהגת גרמניה המזרחית

הנהגתה הפוליטית של גרמניה המזרחית הייתה בידיהם של מספר משרדים.
לפני הכרזתה של המדינה המזרח-גרמנית, ייסדו הסובייטים ב-1948 את "הקומיסיון הכלכלי הגרמני" אשר דה פקטו פעל כממשלה בשטח הכיבוש הסובייטי. יושב ראש הקומיסיון היה היינריך ראו (אנ').
ב-7 באוקטובר 1949 הוכרזה מדינה מזרח-גרמנית, "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית", וייסדה מחדש רשות מבצעת משלה, ובכך ביטלה את הקומיסיון.
במשך רוב זמן קיומה, (עד סתיו 1989), המשרה החשובה ביותר ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הייתה המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (למשרה קראו "המזכיר הראשון" בין 1953–1976). המפלגה הקומוניסטית ומנהיגה החזיקו בסמכות וכוח מוחלט על הממשלה והמדינה.
ראש המדינה רשמית היה במקור "נשיא הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית". אך לאחר מותו של וילהלם פיק ב-1960, המשרד הפרסונלי הוחלף במשרד קולקטיבי, מועצת המדינה של גרמניה המזרחית. יושב ראש המועצה היה בדרך כלל מנהיג המפלגה.
הממשלה הונהגה על ידי מועצת השרים ויושב הראש שלה, שלעיתים נקרא ראש הממשלה.
מוסדות חשובים נוספים הם למשל הפולקסקאמר, שפגישותיו נוהלו על ידי נשיא הפולקסקאמר ומ-1960, מועצת ההגנה הלאומית, אשר שלטה ביד רמה על הכוחות המזוינים של גרמניה המזרחית. המועצה הורכבה מחברים אשר היו שייכים באופן בלעדי למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהיו חברים בוועדה המרכזית והפוליטביורו של המפלגה. ראש המפלגה שירת כיושב ראש מועצת ההגנה הלאומית.
המרחב הפוליטי השתנה באופן מוחלט על ידי "המהפכה השקטה" בסוף 1989, שבה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נאלצה לוותר על המונופול שלה על הכח הפוליטי ועם זה בוטלו מועצת ההגנה הלאומית ומועצת המדינה. מוסדות המדינה הנותרים היו הפולקסקאמר, אשר ראשו היה ראש המדינה למשך המשך קיומה של גרמניה המזרחית, ומועצת השרים שעכשיו היו נתונים לתוצאות דמוקרטיות אמיתיות לפי הבחירות הדמוקרטיות הראשונות והיחידות בגרמניה המזרחית באוקטובר 1990. הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית התאחדה עם גרמניה המערבית ב-3 באוקטובר 1990.
מנהיגי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (במשך קיום המדינה)

| מס'>  | דיוקן> המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית | שם> המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית | תחילת כהונה> המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית | סיום כהונה> המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית | משך כהונה> המזכיר הכללי של הוועדה המרכזית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | ולטר אולבריכט (1893–1973) | 25 ביולי 1950 | 3 במאי 1971 | 20 שנה, 282 ימים |
| 2 |  | אריך הונקר (1912–1994) | 3 במאי 1971 | 18 באוקטובר 1989 | 18 שנה, 168 ימים |
| 3 |  | אגון קרנץ (1937–) | 18 באוקטובר 1989 | 6 בדצמבר 1989 | 49 ימים |
ראשי המדינה

| מס'> נשיא הרפובליקה | דיוקן> נשיא הרפובליקה | שם> נשיא הרפובליקה | תחילת כהונה> נשיא הרפובליקה | סיום כהונה> נשיא הרפובליקה | משך כהונה> נשיא הרפובליקה | מפלגה> נשיא הרפובליקה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| - |  | יוהאנס דיקמן | 7 באוקטובר 1949 | 11 באוקטובר 1949 | 4 ימים | המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה |
| 1 |  | וילהלם פיק | 11 באוקטובר 1949 | 7 בספטמבר 1960 | 10 שנים, 332 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| - |  | יוהאנס דיקמן | 7 בספטמבר 1960 | 12 בספטמבר 1960 | 5 ימים | המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה |
יושב ראש מועצת המדינה
| 1 |  | ולטר אולבריכט | 12 באפריל 1960 | 1 באוגוסט 1973 | 12 שנים, 323 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| - |  | פרידריך אברט הבן | 1 באוגוסט 1973 | 3 באוקטובר 1973 | 63 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 2 |  | וילי שטוף | 3 באוקטובר 1973 | 29 באוקטובר 1976 | 3 שנים, 26 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 3 |  | אריך הונקר | 29 באוקטובר 1976 | 24 באוקטובר 1989 | 12 שנים, 354 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 4 |  | אגון קרנץ | 24 באוקטובר 1989 | 6 בדצמבר 1989 | 49 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 5 |  | מנפרד גרלך | 6 בדצמבר 1989 | 5 באפריל 1990 | 120 ימים | המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה |
נשיא הפולקסקאמר
| 1 |  | סבינה ברגמן-פול | 5 באפריל 1990 | 2 באוקטובר 1990 | 180 ימים | האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית) |
ראשי הממשלה

| מס'> יושב ראש מועצת השרים | דיוקן> יושב ראש מועצת השרים | שם> יושב ראש מועצת השרים | תחילת כהונה> יושב ראש מועצת השרים | סיום כהונה> יושב ראש מועצת השרים | משך כהונה> יושב ראש מועצת השרים | מפלגה> יושב ראש מועצת השרים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | אוטו גרוטווהל | 12 באוקטובר 1949 | 21 בספטמבר 1964 | 14 שנים, 345 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 2 |  | וילי שטוף | 21 בספטמבר 1964 | 3 באוקטובר 1973 | 9 שנים, 12 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 3 |  | הורסט סינדרמן | 3 באוקטובר 1973 | 29 באוקטובר 1976 | 3 שנים, 26 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| (2) |  | וילי שטוף | 29 באוקטובר 1976 | 13 בנובמבר 1989 | 13 שנים, 15 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 4 |  | הנס מודרו | 13 בנובמבר 1989 | 12 באפריל 1990 | 150 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי |
| 5 |  | לוטר דה מזייר | 12 באפריל 1990 | 2 באוקטובר 1990 | 173 ימים | האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית) |
ראשי הפרלמנט

| מס' | דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה | משך כהונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | יוהאנס דיקמן | 7 באוקטובר 1949 | 22 בפברואר 1969 | 19 שנים, 138 ימים | המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה |
| 2 |  | גראלד גוטינג | 12 במאי 1969 | 29 באוקטובר 1976 | 7 שנים, 170 ימים | האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית) |
| 3 |  | הורסט סינדרמן | 29 באוקטובר 1976 | 13 בנובמבר 1989 | 13 שנים, 15 ימים | מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה |
| 4 |  | גונטר מלודה | 13 בנובמבר 1989 | 5 באפריל 1990 | 143 ימים | מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה |
| 5 |  | סבינה ברגמן-פול | 5 באפריל 1990 | 2 באוקטובר 1990 | 180 ימים | האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית) |
סמליל המפלגה.
ה'תרל"ד

ה'תרל"ד (5,634) ובקיצור תרל"ד – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-22 בספטמבר 1873, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 1874.
המולד של תשרי חל ביום שני, 5 שעות ו-827 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-297. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 6 (סימנה ולגז) במחזור השמש ה-202.
שנה זו היא שנת 1,805 לחורבן הבית, ושנת 2,185 לשטרות.
אירועים

א' בחשוון – נוסד בית המדרש לרבנים בברלין.
נולדו

ז' באדר – משה סמילנסקי, משורר ופובליציסט עברי (נפטר ה'תשי"ד)
הרב נסים יהודה דנון, הראשון לציון
נפטרו

י' באייר – רבי יצחק יהודה יחיאל ספרין, האדמו"ר מקומרנא
י"ד באב – רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, מייסד חסידות ליסקא – הונגריה
י"ט באדר – רבי דויד מדינוב בעל ה"צמח דוד", האדמו"ר השני בשושלת דינוב