stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968
מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית > הוועידה הרפובליקנית

כשהוועידה נפתחה במיאמי ביץ', פלורידה, נאמר שלניקסון יש 656 צירים – אחד עשר פחות מהמספר שהיה דרוש כדי לנצח. רוקפלר ורייגן תכננו לאחד כוחות כדי לעצור את ניקסון, אך לאחר שאף אחד מהם לא הסכים לתמוך בשני, האסטרטגיה נכשלה.
בגלל שבארי גולדווטר הצליח במדינות הדרום, הצירים בוועידה היו יותר דרומיים ושמרנים. הייתה אפשרות אמיתית שרייגן יזכה במועמדות אם לא יהיה מועמד בסיבוב הראשון. ניקסון ניצח בסיבוב הראשון בניצחון זעום, בעזרת הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, שהחליף מפלגות ב-1964. ניקסון בחר בספירו אגניו, מושל מרילנד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, למרות שלא היה מוכר כל כך. הוא האמין שהבחירה תאחד את המפלגה ותמשוך מתונים ושמרנים. ניקסון רצה למנות את הנרי קבוט לודג' הבן לתפקיד סגנו, כיוון שהיה השגריר בדרום וייטנאם.
| מועמד לנשיאות> ריצ'רד ניקסון.נלסון רוקפלר.רונלד רייגן.ג'יימס רודס.ג'ורג' רומני.קליפורד קייס.פרנק קרלסון.ווינטרופ רוקפלר.חירם פונג.הרולד סטאסן.ג'ון לינדסיי | סיבוב ראשון> 692.277.182.55.50.22.20.18.14.2.1 | סיבוב ראשון לאחר החילופים> 1,238.93.2........ | מועמד לסגנות הנשיאות> ספירו אגניו.ג'ורג' רומני.ג'ון לינדסיי.אדוארד ברוק.ג'יימס רודס.לא הצביעו..... | סיבוב ראשון> 1,119.186.10.1.1.16..... |
| --- | --- | --- | --- | --- |

נכון ל-2020, זאת הפעם האחרונה ששני אחים (ווינטרופ ונלסון רוקפלר) התמודדו זה מול זה בפריימריז.
המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס

המפלגה העצמאית האמריקאית, שהוקמה ב-1967, בחרה במושל אלבמה ג'ורג' וולאס – שתמיכתו בהפרדה הגזעית נדחתה בידי רוב המפלגה הדמוקרטית – כמועמד שלה לנשיאות. וולאס הצליח מאוד, וזכה לכמה אלקטורים מהדרום. הוא התמודד בכל חמישים המדינות, אולם לא במחוז קולומביה. למרות שלא הצליח באף מדינה פרט לדרום, היה וולאס המועמד הכי פופולרי ב-1968 בקרב צעירים, וגם בקרב פועלים בצפון ובמערב התיכון, שיכלו להצביע להאמפרי.
למרות שוולאס ידע שלא יזכה, תוכניתו הייתה למנוע משני המועמדים המובילים רוב בחבר האלקטורים, כדי שיוכל לגרום למנצח לקבל כמה מתנאיו. שותפו היה הגנרל לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית, קרטיס לה מיי. בסתיו, גרם לה מיי למבוכה כשהציע שימוש בנשק גרעיני בווייטנאם.
המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס > מפלגות אחרות

עוד מועמדים היו אלדריג' קליבר ממפלגת השלום והחופש (שהיה בן שלושים ושלוש בתאריך השבעת הנשיא ולכן לא יכול היה להתמודד), הנינג בלומן ממפלגת העבודה הסוציאליסטית, פרד הלסטד ממפלגת העובדים הסוציאליסטית, ארלי מון ממפלגת האיסור, ושארלין מיטשל (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה לנשיאות) מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בחירות כלליות > אסטרטגיות במסע הבחירות

ניקסון פיתח את "האסטרטגיה הדרומית", שעוצבה על מנת למשוך לבנים שמרנים מהדרום, שהצביעו באופן מסורתי לדמוקרטים אך כעסו בגלל תמיכתם של ג'ונסון והאמפרי בתנועה לזכויות האזרח, והתנגדו למהומות שפרצו בערים הגדולות (דבר דומה פיתח רייגן ובכך נוצר המושג "הדמוקרטים של רייגן"). אולם וולאס קיבל כמה מהקולות שניקסון רצה להשיג, וכך פיצל את הקול השמרני. וולאס התרכז בעיקר במדינות שבהן סיכוייו לנצח היו נמוכים כדי לפגוע בניקסון, על מנת שהוא יוכל להשפיע על בחירת המנצח. האסטרטגיה השפיעה יותר על המפלגה הרפובליקנית במערכות הבחירות לאחר מכן. ניקסון גם נפגש עם תומכיו באסיפות בהן ענה לשאלות.
מכיוון שהפסיד לניקסון בסקרים, בחר האמפרי במסע בחירות לוחמני ותקיף. הוא ניסה לאתגר את ניקסון (בלי הצלחה) לעימות טלוויזיוני, והשווה את עצמו להארי טרומן. האמפרי חזה שכמו טרומן, הוא יפתיע את כולם ויזכה בבחירות.
בחירות כלליות > נושאים במסע הבחירות

במסע הבחירות שלו הבטיח ניקסון הבטיח "חוק וסדר" לעם האמריקני, דבר שמשך רבים להצביע עבורו בגלל כעסם על המהומות של ממשל ג'ונסון. לאחר רציחתו של מרטין לותר קינג, במהלך ההפגנות של תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם בדטרויט ובוושינגטון הבירה, קרא ג'ונסון לצבא כדי להגן על חיים ורכוש כשראה עשן כמה רחובות ליד הבית הלבן. האמפרי ביקר את נושא החוק והסדר, ואמר שהוא משחק על דעות קדומות. ניקסון גם התנגד לאילוץ בתי הספר לבטל את ההפרדה הגזעית. הוא טען שתמך בזכויות האזרח, אולם שהוא מאמין שאפשר להילחם בהפרדה הגזעית בדרכים אחרות, כמו קידום חינוך טוב יותר עבור שחורים. ניקסון גם הציע הנחות במס לעסקים קטנים ושיפור בתים בשכונות של שחורים.
במהלך מסע הבחירות שלו, ניקסון גם ביקר את מדיניותו של ארל וורן, נשיא בית המשפט העליון הפדרלי. שמרנים רבים ביקרו אותו על שימוש בבית המשפט על מנת לקדם מדיניות ליברלית בנושא זכויות האזרח והפרדת הדת מהמדינה. ניקסון הבטיח שימנה שופטים שיהיו פחות אקטיביים. בנוסף, גם הבטיח לסיים את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים. ניקסון ראה בסיום גיוס החובה צעד חשוב בדרך להפסקת המחאה נגד המלחמה – הסטודנטים יפסיקו להפגין כשיבינו שהם לא יצטרכו להילחם במלחמה.
האמפרי, לעומתו, הבטיח להמשיך ולהרחיב את תוכניות "החברה הגדולה" שג'ונסון התחיל, ולהמשיך במלחמה בעוני. הוא גם הבטיח להרחיב את זכויות האזרח ברוחם של קנדי וג'ונסון, וגם לתמוך בבית המשפט העליון. לעומת זאת, נמנע האמפרי מלבקר את מדיניותו של ג'ונסון בנוגע למלחמה מתוך חשש שזה לא יתמוך בו או יתקדם בנושא השלום. כתוצאה מכך, איבד האמפרי את קולות מתנגדי המלחמה.
בחירות כלליות > הקאמבק של האמפרי ושלום ליל כל הקדושים

לאחר הוועידה הדמוקרטית בסוף אוגוסט, פיגר האמפרי אחרי ניקסון בפער דו-ספרתי ברוב הסקרים, ומצבו היה נואש. הקואליציה הדמוקרטית המסורתית התפרקה, בגלל איבוד תמיכתם של הפועלים, איומם של השחורים להימנע במערכת הבחירות, כעסם של הליברלים על מלחמת וייטנאם, ודרומיים שהתנגדו לתמיכה בזכויות האזרח. המנגנון מפלגתי הוזנח בידי ג'ונסון והתקשה לעמוד בקצב של ניקסון. כשהוא נתמך בידי איגודי העובדים, ניסה האמפרי לתקוף שוב. בשביל לבדל עצמו מג'ונסון ולנצל את הרוב הדמוקרטי בקרב המצביעים הרשומים, הוא הפסיק להזדהות בתשדירים כ"סגן הנשיא יוברט האמפרי" והחל לקרוא לעצמו "המועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי". הוא קרא לוולאס גזען שפונה לדחפים האפלים ביותר של האמריקנים. וולאס זכה לתמיכת שיא של 21% בספטמבר, אולם לאחר הבחירה בקרטיס לה מיי כסגנו, הוא איבד מומנטום. הרצון של לה מיי להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם עוררה זכרונות ממסע הבחירות של בארי גולדווטר. איגודי העובדים גם הצליחו לשכנע כמה תומכי וולאס שהיו חברי איגוד לתמוך בהאמפרי. הסקרים הראו שוולאס זכה לכמעט חצי מחברי האיגודים בקיץ 1968, אולם המספר ירד בחדות לאחר מכן. יום הבחירות התקרב וכוחו של וולאס בצפון ובמערב התיכון התחיל לרדת בעוד זה של האמפרי התחיל לעלות.
בסופו של דבר, הייתה מלחמת וייטנאם אחת הבעיות היחידות שהאמפרי לא היה יכול להתגבר עליהן. באוקטובר, החל האמפרי – שהתרומם בסקרים בזכות נפילת וולאס – לבדל את עצמו מממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, וקרא להפסקת אש. נקודת המפנה עבור האמפרי התרחשה כשהנשיא ג'ונסון הכריז על הפסקת ההפצצות ועל תחילת שיחות שלום בסוף השבוע לפני הבחירות. "שלום ליל כל הקדושים" חיזק את האמפרי. בנוסף, בסוף אוקטובר החליט הסנאטור יוג'ין מקארתי לתמוך בהאמפרי, וביום הבחירות, דיווחו הסקרים על שוויון.
אולם מטה ניקסון ציפה ל"הפתעת אוקטובר" שתחזק את האמפרי והחליט למנוע כל סיכוי לשלום פתאומי. לניקסון היה סוכן כפול בבית הלבן שייעץ לו. היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה לעתיד בממשל ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שהיה ידידותי לשני המועמדים והובטחה לו משרה בכל מקרה, חזרה שג'ונסון ינסה להפסיק את ההפצצות.
ניקסון היה מקושר לנשיא דרום וייטנאם וייעץ לו בנושא השיחות. הוא הבטיח לנשיא שהממשל הרפובליקני ייטיב עמו יותר מהממשל הדמוקרטי. לבסוף החליט הנשיא לוותר על שיחות השלום.
ג'ונסון גילה בעזרת הסוכנות לביטחון לאומי על מעורבותו של ניקסון בשיחות. ב-2009, נחשפו קלטות שבהן טען ג'ונסון שלניקסון יש דם על ידיו. מזכיר ההגנה קלארק קליפורד טען שניקסון הפר חוק עקב העובדה שדן עם ממשלות עוינות. בתגובה, ביקש ג'ונסון מהסוכנות לצותת לחברי הצוות של ניקסון ולשגרירות בדרום וייטנאם. הוא לא הדליף לציבור את המידע מחשש לפאניקה, ולא רצה לגלות שהסוכנות לביטחון לאומי צותתה לקשר בווייטנאם. הוא כן גילה על כך להאמפרי, אולם האמפרי, שהיה בטוח שעמד לנצח במירוץ, לא חשף את המידע לציבור. לאחר מכן הוא הצטער על כך שלא חשף את הנושא. ממשלת דרום וייטנאם פרשה משיחות השלום, וניקסון הציע לנסוע לסייגון ולסייע במשא ומתן. עם זאת, לא היה סיכוי אמיתי להגיע להסכם לפני מערכת הבחירות. רבים טענו שהאמפרי הפגין "יושר פוליטי חריג" בכך שסירב לחשוף את פעולות ניקסון. על כל פנים, היה מדובר בכישלון למפלגה הדמוקרטית.
בחירות כלליות > בחירות

ב-5 בנובמבר 1968 היו הבחירות מאוד צמודות, ורק בבוקר למחרת הכריזו רשתות הטלוויזיה שניקסון ניצח. המדינות המכריעות היו קליפורניה, אוהיו ואילינוי, שבכולן ניצח ניקסון בהפרש של 3% או פחות. אם האמפרי היה זוכה בשלושתן, הוא היה נהפך לנשיא. אם האמפרי היה זוכה בשתיים מהן (או רק בקליפורניה), מטרתו של ג'ורג' וולאס למנוע משני המועמדים המובילים להשיג רוב בחבר האלקטורים הייתה מושגת, וההחלטה הייתה עוברת לבית הנבחרים שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית. ניקסון קיבל 512,000 קולות יותר מהאמפרי, או אחוז אחד מכלל הקולות. בחבר האלקטורים, ניצחונו היה גדול יותר: הוא זכה בשלושים ושתיים מדינות וב-301 אלקטורים, לעומת שלוש עשרה מדינות ו-191 אלקטורים להאמפרי וחמש מדינות וארבעים ושישה אלקטורים לוולאס.
מבין כל המדינות שבהן זכה ניקסון ב-1960, רק וושינגטון ומיין לא תמכו בו גם הפעם. הוא כן ניצח בהן ב-1972. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1988 שוושינגטון בחרה במועמד דמוקרטי. זאת גם הייתה הפעם האחרונה עד 1992 שקונטיקט, מיין ומישיגן בחרו בדמוקרטי. ניקסון היה המועמד הרפובליקני האחרון שניצח במערכת בחירות בלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
ניקסון ניצח בבחירות למרות שזכה רק בשתיים מתוך שש המדינות (אריזונה וקרוליינה הדרומית) בהן זכה בארי גולדווטר ב-1964. הוא המועמד הנשיאותי היחיד שניצח למרות ששמר על מספר נמוך כל כך של מדינות מלפני ארבע שנים. ארבע המדינות האחרות של גולדווטר תמכו בוולאס ב-1968. ניקסון ניצח בהן ב-1972.
ניקסון ציין שהאמפרי השאיר לו הודעת ברכה לאחר הפסדו, וטען כי הוא מבין איך זה להפסיד במירוץ צמוד.
השלכות

ניצחונו של ניקסון נחשב לאחד ששינה את מאזן הכוחות בפוליטיקה. מ-1932 עד 1968, זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב הבחירות לנשיאות – בשבע מתוך תשע מערכות בחירות נשיאותיות, ואף השפיעו על ממשלו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני. הבחירות ב-1968 הפכו את המצב. מ-1968 עד 2004, זכתה המפלגה הרפובליקנית ברוב הבחירות לנשיאות – בשבע מתוך עשר, ומדיניותה השפיעה על המפלגה הדמוקרטית ועל ביל קלינטון, בעזרת הדרך השלישית.
הבחירות שינו את התמיכה במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בדרום. העימותים בנושאי זכויות האזרח והמלחמה היו קשים. הדמוקרטים לא יכלו לסמוך על הדרומיים הלבנים, והרפובליקנים הציגו לנצח באזורים מלאים במהגרים צפוניים. הדרום הדמוקרטי נעלם. הדמוקרטים עדיין שלטו בפוליטיקה המקומית, אולם לא במערכות הבחירות לנשיאות. רק עשרה אחוזים מהלבנים הדרומיים תמכו בהאמפרי, כששני שלישים מהקולות שלו באזור מגיעים משחורים שיכלו להצביע.
מ-1968 עד 2004 נבחרו רק שני דמוקרטים לנשיאות, ושניהם נולדו בדרום – ג'ימי קרטר מג'ורג'יה וביל קלינטון מארקנסו. רק ב-2008 זכה דמוקרט צפוני מאילינוי, ברק אובמה, בנשיאות.
עוד תוצאה חשובה של הבחירות הייתה שינוי בדרך שבה המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדיה, תוך החלשת מנהיגי המפלגה והעלאת כוח הצירים הנבחרים. האמפרי היה המועמד האחרון ממפלגה גדולה (עד הבחירות ב-2024) שזכה במועמדות בלי להשתתף בבחירות המקדימות. ב-1969, החליטה ועדה על מערכת של בחירות מקדימות שייצגה יותר פעילים, כמיעוטים, נשים וצעירים.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד של מפלגה שלישית באלקטורים של מדינה. וולאס זכה בחמש מדינות.
הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1992 בה זכו הדמוקרטים בקונטיקט, מיין ומישיגן, והאחרונה עד 1988 בה וושינגטון תמיכה בדמוקרטים. הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1888 שמחוז קוס בניו המפשייר לא תמך במועמד המנצח, דבר שקרה מאז רק ב-2004. הייתה זאת הפעם האחרונה בה זכה רפובליקני בנשיאות מבלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
למרות ההפרש הצמוד מבחינת הקולות (0.7%), השיג האמפרי רק 35.5% מהאלקטורים. העיוות הזה הוביל לניסיון להציג תיקון חוקתי בקונגרס שהיה מחליף את חבר האלקטורים בבחירה ישירה של הנשיא, תיקון שלא צלח.
השלכות > תוצאות

| המועמד לנשיאות | מפלגה | מדינה | כמות האלקטורים | השותף | מדינת השותף | כמות האלקטורים של השותף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ריצ'רד ניקסון | רפובליקנית | ניו יורק | 301 | ספירו אגניו | מרילנד | 301 |
| יוברט האמפרי | דמוקרטית | מינסוטה | 191 | אדמונד מאסקי | מיין | 191 |
| ג'ורג' וולאס | עצמאית אמריקאית | אלבמה | 46 | קרטיס לה מיי | קליפורניה | 46 |

באלבמה, התמודד וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ואילו האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית של אלבמה.
בקרוליינה הצפונית, תמך אלקטור אחד של ניקסון בוולאס ובלה מיי.
השלכות > מפות

תוצאות הבחירות לפי מחוזות. ניקסון – אדום, האמפרי – כחול, וולאס – ירוק
תוצאות הבחירות לפי מחוזות הקונגרס
בוחרים

מחקר טען שמצביעים רבים כעסו על ג'ונסון אולם לא על המפלגה הדמוקרטית. הם כעסו בנושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האזרח והחוק והסדר. האמפרי, שהיה בחירתם של המבוגרים במפלגה, סבל מכך שהיה מזוהה עם ממשל ג'ונסון. וולאס משך דמוקרטים רבים שיכלו להצביע לניקסון ולכן פגע בו. האהדה למקארתי בבחירות הובילה להתנגדות לג'ונסון שתמכה לבסוף בוולאס. אולם הם לא היו תומכי מקארתי הקשים יותר. הצלחתו של וולאס התרחשה בגלל שהבוחרים הזדהו איתו בנושאים המרכזיים – ההפרדה הגזעית, יציאה מווייטנאם, מדיניות כלכלית ליברלית וחוק וסדר. תומכיו היו כפריים ותושבי עיירות קטנות בדרום ופועלים מיומנים בדרום. הם לא אהבו את המדיניות הציבורית ואת הפוליטיקה.
מבחינת התפלגות ההצבעות, הצביעו רוב העירוניים העשירים לניקסון, כשהמירוץ בינו ובין האמפרי צמוד יותר בקרב העירוניים בני מעמד הביניים. רוב העירוניים העניים הצביעו להאמפרי, אולם רוב הכפריים הצביעו לניקסון. האמפרי זכה לתמיכה גורפת בשכונות של שחורים, איטלקים, סלאבים ויהודים, ובקרב חברי האיגודים המקצועיים. בדרום, זכה ניקסון לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה בינונית, ואילו האמפרי לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה נמוכה, אולם וולאס זכה לתמיכה הכי גדולה בדרום. האמפרי ניצח גם בשכונות של שחורים והיספנים.
לקריאה נוספת

Walter LaFeber, The Deadly Bet: LBJ, Vietnam, and the 1968 Election, Rowman & Littlefield, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
Lewis L. Gould, 1968: the Election that Changed America, Ivan R. Dee, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Don Fulsom, Treason: Nixon and the 1968 Election, Pelican Publishing, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Michael A. Cohen, American Maelstrom: the 1968 Election and the Politics of Division, Oxford University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Aram Goudsouzian, The Men and the Moment: the Election of 1968 and the Rise of Partisan Politics in America, Project Muse, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
היכל התרבות (תל אביב)

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים 
 על שם:  צ'ארלס ברונפמן 
 כתובת:  הוברמן 1
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1957
 תאריך פתיחה רשמי:  1 באוקטובר 1957 
 אדריכל:  דב כרמי, זאב רכטר, יעקב רכטר 
 מידע טכני
 קיבולת:  2,500
 
 קואורדינטות:  32°04′25″N 34°46′48″E﻿ / ﻿32.0736°N 34.78°E﻿ / 32.0736; 34.78
 www.hatarbut.co.il
 תבנית:לשוניות2
 
סמליל היכל התרבות הישן
היכל התרבות ע"ש צ'ארלס ברונפמן (בעבר ע"ש פרדריק ר. מאן) הוא אולם הקונצרטים העיקרי של תל אביב, ובנוסף לקונצרטים מוצגים בו לעיתים מחזות זמר, מופעים ונערכים בו כנסים. והוא כנראה האולם הראשון בישראל שקיבל את הכינוי "היכל תרבות". בצמוד להיכל התרבות נמצאים תיאטרון הבימה, "ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו" וגינת יעקב. גם כיום הוא עדיין אחד האולמות הגדולים ביותר בישראל ומונה 2,479 מקומות ישיבה.
ההיכל משמש כמשכנה הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ובנוסף לה הופיעו בו תזמורות מפורסמות מרחבי העולם, ובהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילדלפיה, הפילהרמונית של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של טורונטו. עם הסולנים שהופיעו על בימת היכל התרבות נמנים ליאונרד ברנשטיין, יצחק פרלמן, יהודי מנוחין, דניאל בארנבוים, אייזק שטרן, ארתור רובינשטיין ועוד.
בנוסף לקונצרטים מתקיימות בהיכל הופעות פופ ורוק של זמרים כגון היהודים, שלמה ארצי, משינה, שרית חדד, אייל גולן, משה פרץ, ריטה ויהודה פוליקר.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על הבעלות של האולם.
בניין היכל התרבות תוכנן על ידי האדריכלים דב כרמי, זאב רכטר ויעקב רכטר וכך גם "ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו" הצמוד לו. בנייתו של "היכל התרבות" נמשכה ארבע שנים והייתה מלווה בקשיים שאפיינו את מדינת ישראל הצעירה. האולם נחנך ב-1 באוקטובר 1957. בראש צוות ההקמה של היכל התרבות עמד המשורר, הפזמונאי, המחזאי ואיש התרבות - עודד אבישר. אבישר כיהן כמנכ"ל הראשון של ההיכל במשך 10 השנים הראשונות של הקמתו.
"גן יעקב" השוכן בצמידות להם תוכנן על ידי יעקב רכטר.
שני רחובות סמוכים להיכל התרבות, האחד מקביל לו ואחד ניצב לו, קרויים על שם שני אישים הקשורים להיסטוריה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית: ברוניסלב הוברמן וארטורו טוסקניני.
היסטוריה > שיפוץ ההיכל

בשנת 2005 נודע שעיריית תל אביב-יפו מתכננת שינוי רחב היקף במבנה ההיכל אשר עיקר מטרתה לדברי העירייה הוא שיפור האקוסטיקה באולם ובניית חדרי חזרות. על תוכנית השינויים הופקד משרד האדריכלים קולקר-קולקר-אפשטין והיא זכתה לתמיכה רבה ממספר גורמים, בהם המנצח זובין מהטה אשר תקף את מצב היכל התרבות בשעתו: "האולם הזה לא ראוי, גם אם אוהבים את הארכיטקטורה אנחנו צריכים לשמר את זה מבחינת הצליל ומהבחינה הזאת זה פשוט לא מתקבל על הדעת מה שקורה עכשיו".
על אף תמיכת העירייה ומספר גורמים נוספים בתוכנית זו, שאותה קידם מהנדס העיר דני קייזר, קמו גם מתנגדים רבים ובהם קודמו בתפקיד, ישראל גודוביץ, והלל שוקן, ראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2006 אושרה התוכנית סופית על ידי מועצת עיריית תל אביב-יפו. השיפוץ הסתיים באפריל 2013, וב-1 במאי 2013 התקיימה הופעת הבכורה לאחר שדרוג ההיכל, בהופעת התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כחלק מהשינויים שבוצעו במבנה הופחת מספר המקומות ב-250. בתחום האקוסטיקה התקבל ייעוץ מאחד ממהנדסי האקוסטיקה הבכירים בעולם, יסוהיסה טויוטה. לתכנון עבודות השיפוץ נבחר משרד האדריכלים קולקר-קולקר-אפשטין מירושלים. באולם בוצעו עבודות שיפוץ רחבות שנועדו להתאימו לתקנים ולחוקים עדכניים וכן לשפר את איכות הצליל וחווית ההאזנה באולם. בנוסף, הותקנו מערכות טכניות משוכללות המאפשרות העלאת מופעים מגוונים על במת האולם המרכזי.
לבניין הוספו שטחים בהיקף של כ-5000 מ"ר – בעיקר בקומות שמתחת לפני הקרקע, שבהן נוספו חדרי חזרות, חדרי הלבשה, שטחי אחסנה וספריית תווים. התוספת העיקרית בקומות אלו היא שני אולמות: אולם ע"ש סלע בן 200 מקומות לידידי התזמורת ואולם רב-תכליתי בן 400 מקומות, שיכול לשמש לצורך אירועים מגוונים, כגון הופעות סולן יחיד וחזרות של התזמורת בהרכב מלא עם מקהלה.
בעת השיפוץ הוקמו מתחת למפלס הכניסה גם מתקנים הנדסיים בהם מערכת מיזוג אוויר חדשה המשרתת את כל המבנה.
לרגל חגיגות ה-60 להיכל התרבות, הושק בחודש אוקטובר 2017 אולם המופעים התת-קרקעי החדש – 'אולם צוקר', בתרומתם של רבקה סקר ועוזי צוקר, המכיל עד 400 איש. אולם המופעים החדש הוקם בהשקעה של כ-25 מיליון שקלים, עם מערכת סאונד ותאורה מהמתקדמות בעולם, וחידושו יאפשר תצורות הושבה שונות: החל מסידור מושבים קלאסי, המיועד למופע פרונטלי, דרך סידור טבעתי למופע זירה, והתאמה לאירועי תרבות ובמה, לטקסים, לימי עיון ולמגוון רחב של אירועים, וגם כאולם חזרות לתזמורת הפילהרמונית הישראלית ולקונצרטים קאמריים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כיתות אמן והרכבים מוזיקליים שונים.
היסטוריה > בצל מלחמת חרבות ברזל

בצל מלחמת חרבות ברזל הוצבו ברחבת היכל התרבות ובכיכר התרבות מיצבים ומיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק בני משפחות החטופים והנעדרים וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל. בין המיצבים הבולטים: מיצב המיטות הריקות, מיצג פרחים ענק במחווה להצהרתו של הנשיא ג'ו ביידן, "We Stand with Israel" ומיצב תאורה ענק עם כיתוב "Bring Them Home". בהיכל התרבות אף התקיימו מספר מופעי התרמה, שהכנסותיהם נתרמו לתושבי העוטף ולשיקום יישובי העוטף. בין המופיעים: אלי דג'יברי, גיל שוחט וזמרת הסופרן דניאלה לוגסי ואבישי כהן.
מיצב תאורה ענק עם כיתוב Bring Them Home, שנעשה על ידי האמן נדב ברנע. היכל התרבות, תל אביב
מיצב המיטות הריקות, שיצרו האמן והפסל ערן וובר יחד עם האסטרטגית ורד חורי, בכיכר התרבות, תל אביב
מיצג פרחים ענק במחווה להצהרתו של הנשיא ג'ו ביידן, "We Stand with Israel", בכיכר התרבות, תל אביב
גלריה

היכל התרבות בעת הוועידה העשירית של ההסתדרות, 7 בינואר 1966
היכל התרבות בתל אביב (בתקופה שהוא נקרא על שם מאן)
החזית המזרחית
היכל התרבות, מבט מכיכר הבימה המשופץ, 2011
חנוכת היכל התרבות המשופץ, מאי 2013
אולם סלע שנועד להתכנסויות ואירועי אח"מים ומצוי מתחת לפני אולם המבואה
אולם צוקר לחזרות הפילהרמונית ולמופעים נחנך באוקטובר 2017 ומצוי מתחת לבריכות הנוי שבחזית הבניין
זובין מהטה מנצח בחזרה על קונצרט עם יצירה מאת ארנולד שנברג באולם צוקר
היכל התרבות במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  ר. עזריה, היכל התרבות - לרשות הציבור ולהנאתו, מעריב, 2 באוקטובר 1957
↑  הלל שוקן, לא פחות ברברית מהשמדת פסלי בודהה באפגניסטאן, באתר הארץ, 25 ביולי 2005
↑  חגי חיטרון, פון דוחנני לא ינצח בפתיחת היכל התרבות בת"א, באתר הארץ, 1 במאי 2013
↑  חגי חיטרון, יסוהיסה טויוטה, מומחה עולמי לאקוסטיקה, על השיפוץ בהיכל התרבות בת"א, באתר הארץ, 8 ביולי 2011
↑  מנחה נופה, בשורה משמחת: אולם חדש בהיכל התרבות תל אביב, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2017
↑  רעות ברנע, ‏תל אביב התמלאה במיצבי אמנות כואבים ומצמררים. המדריך המלא, באתר "Time Out ישראל", 5 בנובמבר 2023
↑  דף פרויקטים מיוחדים,באתר היכל התרבות תל אביב
 המופע BRING THEM HOME : רביעיית אלי דג'יברי ואורחים מיוחדים בהיכל התרבות תל אביב, סרטון בערוץ "היכל התרבות תל אביב", באתר יוטיוב
 המופע קונצ'רטו לבארי- גיל שוחט, דניאלה לוגסי ואנסמבל פוליפוניה, סרטון בערוץ "היכל התרבות תל אביב", באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311680705171  LCCN: no2008005055  MusicBrainz: 84a6f6e1-4a41-4ac2-9a49-834ad963e956  VIAF: 148131676   WorldCat (עם VIAF): 148131676
משה יצחק טובל

| --- | --- |

טובל במדי צה"ל
 לידה:  11 בנובמבר 1952 י"ט בחשון ה'תשי"ג רחובות, ישראל
 נהרג:  6 באוקטובר 1973 (בגיל 20) י בתשרי ה'תשל"ד מוצב המזח
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי קריית שאול
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יצחק'לה
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1971–1973 (כשנתיים)
 דרגה:    רב-טוראי
 תפקידים בשירות
 לוחם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 הנצחה
 בית־הכנסת על שם יצחק־משה בבני ברק.
 
משה יצחק טובל (11 בנובמבר 1952 – 6 באוקטובר 1973) היה לוחם בגדוד הנח"ל 904 שנהרג ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים בעת הקרב על מוצב המזח, כאשר קפץ על רימון יד על מנת להציל שלושה מחבריו. על מעשה זה עוטר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה

משה יצחק טובל נולד ברחובות ב-11 בנובמבר 1952. הוא התחנך בתלמוד תורה ברחובות ובבני ברק והמשיך את לימודיו בישיבה לצעירים ברמות רמז שבחיפה.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בינואר 1971 התגייס טובל לצה"ל ושירת בנח"ל, אחר הטירונות נשלח לתקופת של"ת בנח"ל קוממיות, והמשיך במסגרת הנח"ל המוצנח במשק קוממיות. את תקופת שירותו ביחידה עשה בהצטיינות ראויה לשבח. את חודשי השירות האחרונים שלו עשה במעוז "המזח" ושם גם נמצא בפרוץ מלחמת יום-הכיפורים.
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים

יחד עם יתר מוצבי התעלה הותקף מוצב המזח מתחילת המלחמה. תעודת צל"ש הרמטכ"ל שקיבל טובל לאחר מותו מתארת את הנסיבות שבהן נפל:
במלחמת יום הכיפורים לחם רב"ט יצחק טובל ז"ל במעוז המזח. עם פרוץ המלחמה הותקף המעוז, ורב"ט יצחק טובל ז"ל השתתף בניסיונות בלימת המצרים החוצים את התעלה כשהוא חשוף לאש האויב. כאשר כותר המעוז נשלח רב"ט יצחק טובל ז"ל עם עוד שלושה לוחמים לעמדה קיצונית אשר נפילתה בידי האויב, הייתה מאפשרת להם לחדור למעוז. מעמדה זו ניהלו רב"ט יצחק טובל ז"ל ושלושת הלוחמים קרב בטווחים קצרים ביותר, בנשק קל וברימונים, נגד אנשי קומנדו מצריים שעלו עליהם פי כמה במספר. תוך כדי הקרב צעק אחד הלוחמים כי לעמדה נזרק רימון. שלושת הלוחמים קפצו מחוץ לעמדה לא נפגעו. רב"ט יצחק טובל ז"ל, שעסק בירי לעבר האויב, קרס לעבר הרימון. באותו רגע התפוצץ הרימון ורב"ט יצחק טובל ז"ל נפצע פצעי מוות. במעשיו אלה גילה רב"ט יצחק טובל ז"ל אומץ-לב, רוח התנדבות ואחוות לוחמים.
לאחר נפילת מוצב המזח נלקחה גופתו על ידי צבא מצרים. בשנת 1979 לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים, הובאה גופת טובל לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הערות שוליים

↑  צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לרב"ט משה יצחק טובל, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

רב"ט משה יצחק טובל, באתר הגבורה
ועידת פנמה

מפה ראשונית של אזור הביטחון הימי שנוצרה על ידי הצהרת פנמה, מבוססת על קווים ישרים בין נקודות כ-300 מייל ימי מהחוף.
ועידת פנמה הייתה פגישה של שרי החוץ של כל המדינות הריבוניות ביבשת אמריקה מ-23 בספטמבר עד 3 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה. מטרת הוועידה הייתה לקבוע מדיניות משותפת לכל העמים הללו באשר למלחמה.
בוועידה נכחו המדינות הבאות: ארצות הברית, מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, אל סלבדור, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קובה, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל, פרגוואי, בוליביה, צ'ילה , ארגנטינה ואורוגוואי.
קנדה לא השתתפה בוועידה מכיוון שהמדינה נחשבה לחלק מהאימפריה הבריטית אשר כבר לקחה חלק במלחמה. כל המדינות שהשתתפו בוועידה היו נייטרליות בזמן השתתפותן.
הוועידה התקיימה בפנמה סיטי, עיר הבירה של פנמה.
רקע

נשיא ארצות הברית באותן השנים, פרנקלין דלאנו רוזוולט ביקש להשתמש ב"מדיניות השכן הטוב" ולא להתערב בעניינים הפנימיים של מדינות אמריקה הלטינית. אבל כשהוא ראה שמדינות היבשת עלולות לפנות לפשיזם, הוא פעל לאיחוד האזור נגד השפעה פשיסטית. הוא קרא לוועידות, בעיקר הוועידה הבין-אמריקאית לשמירת השלום ב-1936 וועידת פרו ב-1938. למרות התנגדות צ'ילה וארגנטינה, ועידת פרו הסכימה באופן לא רשמי על הצהרת לימה, שקבעה כי כל מדינה ביבשת אמריקה אשר רואה איום המאיים על אמריקה הלטינית יכולה לקרוא לוועידת שרי חוץ.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט קרא לכנס בפנמה.