stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אורוגוואי–מרוקו

| יחסי אורוגוואי–מרוקו |
| --- | --- |
אורוגוואי: מרוקו


אורוגוואי: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 446,550
אוכלוסייה
3,386,108: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 3,697
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי אורוגוואי–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין ממלכת מרוקו.
סקירה כללית

בדצמבר 2005 הכירה אורוגוואי בעצמאותה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, מה שגרם לתגובה חריפה מאוד מצד מרוקו, הטוענת לחזקתה על סהרה המערבית. בפברואר 2018 יו"ר בית היועצים המרוקאי חכים בנכמאך נפגש ברבאט עם משלחת פרלמנטרית מאורוגוואי בנושא אמצעים לחיזוק שיתוף הפעולה בתחום הדיפלומטי, המסחרי והתרבותי. במהלך הפגישה סוכם להרחיב את שיתופי הפעולה בין המדינות בתחום הדיפלומטי, המסחרי והתרבותי. במרץ 2020 הכריז נשיא אורוגוואי, לואיס לאקאז'ה פו, על כוונתו לפתח את שיתוף הפעולה עם ממלכת מרוקו.
נציגויות דיפלומטיות

אורוגוואי מיוצגת במרוקו באמצעו שגרירותה במדריד, ספרד.
מרוקו מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
יחסי אורוגוואי–ניגריה

| יחסי אורוגוואי–ניגריה |
| --- | --- |
אורוגוואי: ניגריה


אורוגוואי: ניגריה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 923,768
אוכלוסייה
3,386,108: 233,892,108
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 362,815
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 1,551
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית

יחסי אורוגוואי–ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי לבין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
סקירה כללית

שתי המדינות הן חברות ב-G-77 ובאומות המאוחדות. שתי המדינות הן מדינות מייסדות בארגון ה-G-77 ונכנסו אליו ב-15 ביוני 1964.
יחסי הסחר בין אורוגוואי לניגריה הם ענפים ונתמכים על ידי לשכת סחר אפריקאית-אורוגוואית אשר תפקידה לארגן את הסחר בין אורוגוואי למדינות אפריקה.
נציגויות דיפלומטיות

אורוגוואי אינה מיוצגת בניגריה בדרג השגרירות. אורוגוואי מיוצגת בניגריה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליית כבוד רשמית שהיא מחזיקה באבוג'ה, בירת ניגריה.
ניגריה אינה מיוצגת באורוגוואי, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יום שישי השחור (1978)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אירוע, רצח המוני 
 מדינה:  שושלת פהלווי 
 מיקום:  טהראן 
 תאריך:  8 בספטמבר 1978 
 נפגעים
 הרוגים:  100 
 
הפגנה ב-8 בספטמבר 1978. הכיתוב על הכרזה: "אנחנו רוצים ממשלה איסלמית בראשות האימאם ח'ומייני
יום שישי השחור הוא הכינוי שניתן לתאריך 8 בספטמבר 1978 (על פי לוח השנה הפרסי: 17 בחודש שהריוור, 1357), במהלכו נורו מפגינים על ידי כוחות ביטחון איראניים בכיכר ז'אלה שבטהראן, בירת איראן. יום זה הוגדר ברבות השנים כאירוע מכונן במהפכה האיראנית, והוריד לטמיון כל תקווה לפשרה בין תנועות המחאה לבין משטר השאה.
מאורעות היום

עם החרפת ההתנגדות לשלטון השאה באיראן במהלך 1978, הכריזה ממשלת איראן על משטר צבאי בשטח המדינה. ב-8 בספטמבר באותה השנה נערכה הפגנת ענק בעיר הבירה טהראן. על פי עדויות של גורמים אנטי-ממשלתיים, צבא איראן עשה שימוש בכוח רב, שכלל טנקים ומסוקי קרב, על מנת לפזר את קהל המפגינים. גורמי אופוזיציה ועיתונאים מערביים דיווחו כי צבא איראן ביצע טבח במפגינים, והדיווחים אודות מניין ההרוגים נעו בין 95 ל-3,000 נפש. ההנהגה הדתית, מצדה, דיווחה בעקבות האירוע כי "אלפים נטבחו בידי כוחות ציוניים" (רמז להיותו של השאה נתון להשפעות חיצוניות).
השלכות

התגובה האלימה של הממשל האיראני עוררה התנגדות רבה בקרב העם האיראני, כמו גם בקרב גורמים מחוץ לאיראן - בכללם גורמים שזוהו כתומכי השאה. למשל, הזמר מוחמד רזא שג'ריאן פרסם מכתב בכתב ידו שבו הודיע כי לא יופיע עוד ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים.
ההפגנות באיראן נמשכו כ-4 חודשים לאחר יום שישי השחור, במהלכן הוכרזה שביתה כללית בחודש אוקטובר. השביתה כללה בין היתר השבתה של תעשיית הנפט באיראן, שהייתה חשובה מאוד להישרדות מוסדות השלטון. הפגיעה במעמדו של השאה בעקבות הטבח, הן פנימית והן בינלאומית, הייתה בבחינת הכנת השטח לקראת המהפכה האיראנית, ואכן בתוך פחות משנה התרחשה המהפכה האיראנית והאייתוללה רוחאללה ח'ומייני תפס את השלטון.
לאחר המהפכה

עם סיום המהפכה שונה שם הכיכר בה התרחש האירוע ל"כיכר השאהידים" (میدان شهداء). בדוחות רשמיים שפורסמו לאחר סיום המהפכה נכתב כי ביום שישי השחור נהרגו ונפצעו 15,000 איש. עם זאת, על פי מחקרים שנערכו על ידי מכוני מחקר, עולה כי בכיכר עצמה נהרגו 64 איש בלבד, וברחבי העיר נהרגו באותו היום 24 איש נוספים בהתנגשויות עם כוחות הביטחון.
ראו גם

המהפכה האיראנית
הערות שוליים

↑  Abrahamian, Ervand, History of Modern Iran, Cambridge University Press, 2008, p.160-1
↑  Cyrus Kadivar,‏ A Question of Numbers, באתר "Emad Baghi",‏ 8 באוגוסט 2003 ‎(לקוח מכתב העת Rouzegar-Now גיליון אוגוסט)
↑  The Islamic Revolution מאת Mohammad Mehdi Khorrami (מסמך WORD)
↑  Taheri, The Spirit of Allah (1985), p. 223.
יחסי אורוגוואי–עומאן

| יחסי אורוגוואי–עומאן |
| --- | --- |
אורוגוואי: עומאן


אורוגוואי: עומאן
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 309,500
אוכלוסייה
3,386,108: 5,334,472
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 108,192
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 20,282
משטר
רפובליקה: מונרכיה

יחסי אורוגוואי–עומאן הם יחסי החוץ בין עומאן ואורוגוואי.
סקירה כללית

שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 7 באפריל 1987. שתי המדינות שיתפו פעולה בתחומים שונים, כולל סחר והשקעות. עומאן הביעה עניין בהרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם אורוגוואי, במיוחד בתחומי החקלאות, הדיג והאנרגיה.
בשנים האחרונות התקיימו ביקורים הדדיים בתדירות גבוהה בין שתי המדינות. בשנת 2018, סגן נשיא אורוגוואי ביקר עומאן כדי לחזק את הקשרים הבילטרליים ולבחון הזדמנויות לשיתוף פעולה. בנוסף, עומאן השתתפה בפורומים בינלאומיים בהנחיית אורוגוואי, כגון פסגת ההשקעות והמסחר באורוגוואי.
נציגויות דיפלומטיות

עומאן מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל.
אורוגוואי מיוצגת בעומאן באמצעות שגרירותה בריאד, ערב הסעודית.
יוסף ג'בארין

יוּסף תיסיר ג'בארין (בערבית: يوسف تيسير جبارين; נולד ב-23 בפברואר 1972) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כראש הוועדה לזכויות הילד וכחבר הכנסת מטעם מפלגת חד"ש. במקצועו הוא דוקטור למשפטים.
ביוגרפיה

בשנת 1995 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1997 קיבל תואר שני במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון. בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא מתמחה בזכויות אדם ובזכויות מיעוטים. בשנת 2004 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. במקביל לימד ג'בארין במכללה האקדמית תל-חי, שם היה ראש התוכנית לחינוך חברתי. בעבר היה ראש מרכז "דיראסאת", מרכז ערבי למשפט ומדיניות בנצרת.
חבר הוועד המנהל של סיכוי - לקידום שוויון אזרחי. פעיל במפלגת חד"ש. בשנת 2013 השתתף בכנס בנושא "האפרטהייד הישראלי" שהתקיים בנצרת, ודיבר על "הגזענות בתחומי הקו הירוק".
בבחירות לכנסת ה-20 הוצב במקום העשירי של הרשימה המשותפת שקיבלה 13 מנדטים ונכנס לכנסת.
ביולי 2019 היה אורח בכנס של הארגון האסלאמי "ידידי אל אקצה" בבריטניה, שעסק בין השאר בקידום BDS ומאבק בינלאומי נגד מדינת ישראל. בהמשך פורסם באתר "מקור ראשון", כי מקור המימון לנסיעתו הוא אתר התקשורת "Middle East Monitor", כלי תקשורת פרו-פלסטיני המקושר לתנועת האחים המוסלמים ולחמאס.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השישי ברשימת חד"ש-תע"ל ונכנס פעם נוספת לכנסת. גם במערכות הבחירות לכנסות ה-22 ו-23 נכנס לכנסת לאחר שהוצב במקום ה10 ברשימה המשותפת.
ביולי 2020 מונה ג'בארין לעמוד בראשות הוועדה לזכויות הילד בכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום הרביעי ברשימת חד"ש ובמקום השמיני ברשימה המשותפת ולא נבחר לכנסת.
חיים אישיים

ג'בארין נשוי ואב לארבעה. תושב אום אל-פחם.
הערות שוליים

1 2  יוסף ג`בארין, באתר הכנסת
↑  יוסף ג'בארין באתר המכללה האקדמית תל-חי
↑  ישי פרידמן, "שבוע האפרטהייד הישראלי" מגיע לארץ, באתר nrg‏, 13 במרץ 2013
↑    ישי פרידמן, ‏אורחי כנס ה-BDS של הארגון האסלאמי הקיצוני: ח"כ ג'אברין ופעילי שמאל ישראלים, בעיתון מקור ראשון, 7 ביולי 2019
↑    ישי פרידמן, ‏"על הבמה עם ח"כ ג'בארין ישבו דוברים הקשורים לארגוני טרור", בעיתון מקור ראשון, 7 ביולי 2019
↑  רשימת הרשימה המשותפת, באתר ועדת הבחירות
↑  ח"כ יוסף ג'בארין נבחר ליו"ר הוועדה לזכויות הילד, באתר ערוץ 7, 29 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300662605171  GND: 1245363891  ISNI: 0000 0003 9270 5085  LCCN: no2014079533  NTA: 324987080  VIAF: 286796562   WorldCat (עם VIAF): 286796562 
יוסף ג'בארין בעצרת בלוד לציון שנה להריגתו של מוסא חסונה
יורם בלשר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בפברואר 1940 (בן 84) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 לאום:  ישראלי
 לימודי רפואה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 התמחות:  רופא ילדים   רפואה דחופה של ילדים   נפרולוגיה של ילדים
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  מנהל היחידה לרפואה דחופה במרכז הרפואי קפלן  מנהל היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן (1985-2008)  יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1995-2009)    נשיא ההסתדרות הרפואית העולמית (2008-2009)    דיקן הפקולטה למנהל מערכות מידע וממלא מקום נשיא במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן(2022 – עד היום)
 מחלקות ובתי חולים:  מרכז הרפואי קפלן
 
יורם בלשר (נולד ב-22 בפברואר 1940) הוא רופא ילדים, מומחה ברפואה דחופה של ילדים, מומחה בנפרולוגיה של ילדים, לשעבר מנהל היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1995-2009), נשיא ההסתדרות הרפואית העולמית (2008-2009). משנת 2021 מנהל את התוכנית למנהל מערכות בריאות ב-המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, בשנת 2022 מונה פרופ בלשר לנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
ביוגרפיה

בלשר נולד בתל אביב לזהבה ולאהרן. לאחר שסיים את בית ספר היסודי "כרמל", עבר ללמוד בגימנסיה גאולה. בין השנים 1962–1968 למד רפואה בבית הספר לרפואה של הדסה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1968–1969 עשה סטאז' בבית החולים תל השומר. בין השנים 1969–1974 התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי קפלן
בין השנים 1974–1976 כיהן כממלא מקום מנהל מחלקת ילדים ופגים בבית החולים קפלן.
בין השנים 1976–1978 - התמחה במחלות כליות אצל ילדים בבית החולים לילדים באוניברסיטת מקגיל, מונטריאול, קנדה.
בין השנים 1978–1985 עסק כרופא בכיר בנפרולוגית ילדים, בבית החולים קפלן. בהמשך התמחה בטראומטולוגיה של ילדים. בין השנים 1985–2008 ניהל את היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן.
בשנת 2008 מונה ליושב ראש ועדת התמחות בבית החולים קפלן.
בלשר הוסמך במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1994-1996).
בין השנים 1995–2009 כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, במשך 3 קדנציות.
בין השנים 2008–2009 כיהן כנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית. ההסתדרות העולמית מייצגת 9 מיליון רופאים מ-84 מדינות ועוסקת בסוגיות אתיות רפואיות.
ביוגרפיה > יו"ר "ההסתדרות הרפואית בישראל"

בלשר השפיע על עיצוב אופייה של מערכת הבריאות, בעיקר בהפיכת הר"י לארגון שחרת על דגלו מלחמה על הרחבת סל התרופות, ועל הכנסת טכנולוגיות חדשניות לסל התרופות.
במהלך כהונתו הוביל שני מהלכים משמעותיים, הראשון התפטרותו מוועדת הסל, והשני הקמת הפורום הציבורי לעדכון סל התרופות ("ועדת הסל האלטרנטיבית"). בנוסף פעל להכניס שינויים באתיקה הרפואית ובמודעות לדילמות אתיות בטיפול רפואי.
בלשר נטל חלק לא מבוטל בקידום חוק זכויות החולה.
תפקידים ציבוריים

בין השנים 1990–1998 כיהן כחבר דירקטוריון קרן "בר", בנק הפועלים.
בשנת 2000 מונה לחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי למדיניות הבריאות.
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר דירקטוריון קרן חינוך מתקדם ויו"ר ועדת השקעות בבנק יהב.
בשנת 2004 מונה לחבר מועצת המנהלים של הקרן החינוכית ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט - קרן המטבע העולמית).
בין השנים 2009–2010 כיהן כחבר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה.ל.ר).
משנת 2011 חבר במועצת המנהלים של האקדמיה למוסיקה וריקוד בירושלים.
בשנת 2015 מונה כראש ועדת ההיגוי לשיתוף פעולה של העיר רחובות עם יהדות מיניאפוליס.
תפקידים ציבוריים > תפקידים ציבוריים - רפואיים

בין השנים 1990–1995 כיהן כנשיא הוועדה המקצועית של האיגוד הרפואי הישראלי (שכר ותנאי עבודה).
בין השנים 1999–2000 כיהן כיו"ר הוועדה הרפואית לעניינים סוציו-רפואיים של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בין השנים 1999–2000 כיהן כנשיא הפורום המשותף של ההסתדרויות הרפואיות האירופיות וארגון הבריאות העולמי - WHO (EFMA-WHO).
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות.
בין השנים 2001–2003 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בשנת 2002 כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז הבינלאומי לבריאות משפט ואתיקה, בחיפה.
בין השנים 2003–2006 כיהן כיו"ר המועצה הרפואית העולמית (WMA).
אקדמיה

בין השנים 1972-1976 היה מדריך לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1982-1989 כיהן כמרצה לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 2013-2021 בלשר ניהל את בית הספר למנהל מערכות בריאות במרכז אקדמי פרס, בשנת 2013 התמנה למרצה בכיר ובשנת 2016 התמנה לפרופסור-חבר.
בשנת 2021 מונה בלשר לעמוד בראש הפקולטה למנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
איגודים מקצועיים ופרסים

בלשר חבר במספר איגודים מקצועיים: ההסתדרות הרפואית בישראל, החברה הישראלית לרפואת ילדים, החברה הישראלית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגית ילדים, האקדמיה הרוסית למדעים (בלשר הוא הרופא היחידי מישראל המשתייך למספר מצומצם של כמאה זרים שהוענק להם הכבוד להיות חברים באקדמיה הרוסית לרפואה, משנת 2004)
ב-14 במרץ 2016 הוענק לבלשר על ידי תנועת אומ"ץ "אות הוקרה בתחום הרפואה לשנת 2016" במסגרת "אותות ועיטורי אומ"ץ בתחום הרפואה",
האות הוענק לבלשר, פה אחד על ידי ועדת האות :
"על פעילותו הציבורית המסועפת והמבורכת להעלאת קרנה של הרפואה הישראלית, על מאבקו הממושך לאורך השנים לשימוש זכויות החולים ולקידום הרפואה הישראלית בעולם, ועל פעלו למניעת הדרה של רופאים ישראלים בארץ ובחו"ל"
צה"ל

בשירותו הסדיר בלשר שירת כחובש קרבי. בלשר סיים קורס חובשים בהצטיינות ושימש מדריך בבית ספר לרפואה צבאית בצריפין.
לאחר סיום לימודי הרפואה שובץ בלשר בחיל הרפואה כרופא צבאי ושירת במגוון תפקידים פיקודיים.
בלשר נטל חלק במלחמת ההתשה, כרופא צבאי במוצבים בסיני. במלחמת יום כיפור שובץ כרופא צבאי בבית חולים צבאי ברפידים והשתתף בפינוי מוטס של פצועים למרכז הארץ.
בשנים שלאחר מכן, קיבל בלשר פיקוד על פלוגת רפואה (פלת"ג) פיקודית, כולל מלחמת לבנון הראשונה. בתפקידו האחרון היה מפקד בית החולים הצבאי של תל השומר בחירום בדרגת רס"ן.
משפחה

בלשר נשוי לאסתר ואב ל-3 ילדים. מתגורר ברחובות. רעייתו אסתר בלשר יועצת חינוכית, לשעבר מפקחת על היועצות בעיריית נס ציונה, רחובות וראשון לציון מטעם השירות הפסיכולוגי העירוני.
ילדיו: הפרופ' אריק בלשר רדיולוג, מנהל המערך הרדיולוגי בבית החולים איכילוב, דורון בלשר בעל תואר בחשבונאות וכלכלה ותואר שני במינהל עסקים, מנהל כספים של חברת אורמת טכנולוגיות, ומיכל מרקוביץ בלשר, עורכת דין בתחום דיני עבודה, אחראית על תחום זה במשרד "טולצינסקי שטרן מרציאנו כהן לויצקי ושות'".
אביו, אהרן יליד נס ציונה, שנת 1910, היה איש ההגנה, נשלח על ידי ההגנה לצרפת לשרת ברגימנט הפרשים הזר הראשון הצרפתי על מנת להדריך בשובו את לוחמי ההגנה, בין היתר בנושא הפעלת תת מקלעים.
הערות שוליים

↑  יורם בלשר מספר רישיון ברפואת ילדים - 5505
↑  יורם בלשר מספר רישיון ברפואה דחופה של ילדים - 18157
↑  יורם בלשר - מספר רישיון בנפרולוגית ילדים - 13355
↑  יורם בלשר דוקתורים
↑  איתי גל, יורם בלשר נבחר לנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית, באתר ynet, 8 באוקטובר 2007
↑  יורם בלשר שרותי בריאות כללית, פורסם: 2 ביוני 2011
↑  ד"ר יורם בלשר מסכם את כהונתו כיו"ר הר"י ההסתדרות הרפואית בישראל
↑  "יו"ר ההסתדרות הרפואית פרש מוועדת סל התרופות" הארץ, יובל אזולאי, רוני לינדנר-גנץ, 28 באוקטובר 2007
↑  יורם בלשר - מנהל את התוכנית למנהל מערכות בריאות המרכז האקדמי פרס
↑  בספטמבר 2013 חתם הנשיא פוטין על צו לביצוע רפורמה משמעותית בארגון האקדמיה, כשבמסגרתה מוזגו לתוכה האקדמיה הרוסית למדעי הרפואה והאקדמיה הרוסית למדעי החקלאות וחלק נכבד מנכסי האקדמיה הועבר לאחריות הסוכנות הפדרלית לארגוני מדע של משרד החינוך הרוסי (FANO)
↑  יורם בלשר - אות הוקרה בתחום הרפואה 2016 "אותות ועיטורי אומ"ץ בתחום הרפואה"
↑  אות אומ"ץ בתחום הרפואה לשנת 2016 לד"ר יורם בלשר מרכז אקדמאי פרס
↑  מודל לניתוח עבודות היועץ (אסתר בלשר, יעל אלתר, אליזבט גלאון) משרד החינוך, שפ"ינט אתר השירות הפסיכולוגי ייעודי
יוסף גוזיקוב

| --- | --- |

יוסף גוזיקוב בציור מאת יוזף קרייהובר
 לידה:  2 בספטמבר 1806 שקלוב, בלארוס 
 פטירה:  21 באוקטובר 1837 (בגיל 31) אאכן, הקונפדרציה הגרמנית 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  קסילופון 
 
מיכאל יוסף גוזיקוב (ביידיש: גאזיקאוו; 2 בספטמבר 1806 - 21 באוקטובר 1837) היה הכליזמר הראשון שהופיע במערב אירופה, בהשתמשו ב"כלי העץ והקש" שלו.
גוזיקוב וכלי הנגינה שלו

גוזיקוב נולד למשפחת כליזמרים בעיירה שקלוב (כיום בבלארוס). בילדותו למד לנגן בחליל, כמו אביו, אך ריאותיו החלשות הכריחו אותו לחפש לעצמו התמחות אחרת. ב-1831 הוא המציא, ככל הנראה, את כלי הנגינה שלו, אותו כינה "כלי העץ והקש". כלי זה היה למעשה קסילופון שעוצב כצימבלום עם לוח תהודה שנבנה מגלילי קש. כיום, קיים ויכוח האם הכלי אכן הומצא על ידי גוזיקוב עצמו או שמא על ידי בן דורו שמשון יקובובסקי. גוזיקוב פיתח יכולות נגינה וירטואוזיות בכלי זה וב-1834 כבר הופיע באודסה, קייב ומוסקבה.
באחת מהופעותיו באודסה שמע אותו הכנר הפולני קארול ליפינסקי אשר בתמיכתו ובתמיכת המשורר אלפונס דה למרטין יצא למסע הופעות במערב אירופה החל מ-1835. הופעותיו, בהן ניגן לרוב בלבוש יהודי מסורתי ובליווי בני משפחתו, זכו להצלחה מסחררת. בפריז נעשה פופולרי כל-כך שנקרא על שמו סגנון תספורת אשר חיקה את הפאות שלו. גוזיקוב נהג לנגן אלתורים על בסיס מוזיקה יהודית וכן על בסיס נושאים מפורסמים מהאופרה של זמנו. מלבד פריז, הופיע גוזיקוב גם בפראג, פרנקפורט ווינה.
ביקורות על נגינתו

מוזיקאים יהודיים מקצועיים רבים התרשמו מנגינתו של גוזיקוב. פרדיננד הילר כתב בשבחו לג'אקומו מאיירבר ופליקס מנדלסון כתב עליו למשפחתו ב-1836: "אני סקרן לדעת האם גוזיקוב מצא חן בעיניכם כפי שמצא חן בעיני. הוא תופעה; טיפוס מפורסם שאינו נחות משום וירטואוז, הן בדיוק והן ברגש. לפיכך הוא מענג אותו בנגנו על כלי העץ והקש שלו יותר מרבים אחרים, בנגנם על הפסנתרים שלהם".
פרנץ ליסט, לעומת זאת, התייחס לגוזיקוב בזלזול, בכנותו אותו "ניקולו פגניני של הרחובות, שכישרונו, או מוטב לומר גאונותו, הייתה מתאימה יותר להמצאת כלי חקלאי". ליסט אף הוסיף וטען בביטול כי "כישרונו הבלתי מפותח לא הוביל לדבר מלבד דברי הבל מוזיקליים".
גוזיקוב זכה להערכתו של המוזיקולוג פרנסואה-ז'וזף פטי, עמו התיידד. פטי כתב עליו בהארכה במילון המוזיקלי שלו, בהתבסס על השיחות שערכו בבריסל.
מותו

מותש ממסע ההופעות שלו, גוזיקוב נפטר משחפת באאכן. ימיו האחרונים עברו עליו בייסורים, לאחר שכלי הנגינה שלו נגנב ממנו ככל הנראה.
מבין יצירותיו של גוזיקוב שרדה רק יצירה אחת - גרסה למזמור התהילים "שיר למעלות".
כלי הנגינה שהמציא גוזיקוב
יוסף ברסקי

| --- | --- |

יוסף בריסקי, 1925
 לידה:  1876 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 ביוני 1943 (בגיל 67 בערך) פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות באודסה על שם גרקוב  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תקופת הפעילות:  1907–1943 (כ־36 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  הגימנסיה העברית "הרצליה", בית החולים ביקור חולים 
 
יוסף בַּרסקי (ברוסית: Йосеф Барский;‏ 1876 – 5 ביוני 1943) היה מראשוני האדריכלים הציונים בארץ ישראל וממניחי היסודות של הסגנון הארץ ישראלי. ברסקי תכנן, בין היתר, את בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ואת בית חולים ביקור חולים ברחוב הנביאים שנחנך ב-1925.
קורות חיים

ברסקי נולד באודסה שם גם למד בבית הספר לאדריכלות. ב-1906 סיים את חוק לימודיו במחלקת האדריכלות באקדמיה הקיסרית לאמנויות (אנ') בסנקט פטרבורג, וב-1907 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בירושלים החל לבנות מספר בתים, בהם תחילת התכנון של בית חולים "ביקור חולים". התכנון הראשון של הבניין כלל אלמנטים אירופיים כדוגמת גג רעפים, אך ברסקי החליפו בכיפה מזרחית מרכזית. רעיון דומה תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בטכניון בחיפה, שבבנייתו שימש ברסקי כעוזרו של ברוולד.
עם הקמת אחוזת בית הוזמן ברסקי יחד עם בוריס שץ לתכנן את בניין גימנסיה הרצליה. לא הייתה זאת עבודתו היחידה של ברסקי בשכונה הצעירה: הוא גם תכנן את מגדל המים החשוב ואת הקיוסק הראשון. הקיוסק בשדרות רוטשילד, בין הרחובות הרצל ונחלת בנימין, היה מבנה קטן בצורת משושה בקוטר שני מטרים בלבד שתוכנן ב-1910, וגם הוא עוצב בצורה אקלקטית כשאר הבתים של אחוזת בית. על אף היות בית הספר מוסד חילוני עיצבו השניים חזית שהתבססה על אחד השחזורים של בית המקדש, תוך שילוב אלמנטים ששאבו את מקורם מהאדריכלות המוסלמית. במרכז הבניין תוכנן שער מונומנטלי שמשני צדדיו צריחים כעדות ליכין ובועז - עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש. בקצהו של כל צריח הציבו השניים ארבע קרניים סמל לקרנות המזבח ולאורך העמודים חלונות בצורת 'חור מפתח' מוסלמיים. באגפים הצדדיים היו מרפסות עמוקות עם קשתות מזרחיות מקומרות. בצידי המבנה בנו השניים צריחים משוננים עם חלונות כבבית החלל המרכזי. שץ וברסקי המשיכו לשתף פעולה גם אחרי סיום בניית הגימנסיה; כך למשל תכננו את מתחם בצלאל ליד מוזיאון רוקפלר, בניין מחלקות השטיחים, הציור והחיטוב (ב-1910), ביתן בצלאל ליד שער יפו ועוד. בבניינים שילב ברסקי מוטיבים עבריים אך הבניינים נשאו, עדיין, גוון אירופי.
סמוך ל-1910 עבר ברסקי לחיפה. שם עבד לצדו של ברוולד בבניית הטכניון (בעיקר בצדדים ההנדסיים שלו). כמו כן בנה בחיפה מספר בניינים כבית סמסונוב בשדרות בת גלים, בית עבד אל רחמן אל חאג' ובניין דירות ברחוב הנזירות 5 (כיום רחוב התשעים ושלוש - יחד עם המהנדס אהרון ינוביץ'). ברסקי גם הרחיב את תחומי פעולותיו מחוץ לחיפה כדוגמת מסגד ובית ספר בדמשק (בעת מלחמת העולם הראשונה). אחר כך פנה לתכנון בסגנון הבינלאומי.
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכנן יוסף ברסקי
לקריאה נוספת

יוסי קליין, האמריקניזציה של תל אביב, הוצאת כרמל, 2011, עמ' 54–61.
הערות שוליים

↑  וליד כרכבי ועדי רויטנברג (מחלקת השימור בעיריית חיפה), מפגש חיפאי: שותפות אדריכלית ערבית-יהודית בתקופת המנדט הבריטי (פורסם לקראת תערוכה במוזיאון גיתאי לאדריכלות), עמ' 15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411627505171  VIAF: 89156674887633580459   WorldCat (עם VIAF): 89156674887633580459 
הגימנסיה העברית "הרצליה"
הקיוסק הראשון בתל אביב (כיום)
יחסי אורוגוואי–סרביה

| יחסי אורוגוואי–סרביה |
| --- | --- |
אורוגוואי: סרביה


אורוגוואי: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 77,474
אוכלוסייה
3,386,108: 6,724,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,811: 11,181
משטר
רפובליקה

יחסי אורוגוואי–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לרפובליקה של סרביה. שתי המדינות חברות באו"ם.
סקירה כללית

אורוגוואי כוננה יחסים דיפלומטיים עם יוגוסלביה בספטמבר 1950. שר החוץ הסרבי א' מרקיץ' השתתף במסגרת משלחת סרבית בראשות הנשיא טומיסלב ניקוליץ', בפסגת הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות (CELAC)–האיחוד האירופי, ב-26 בינואר–27 בינואר 2013 בסנטיאגו דה צ'ילה, באותה הזדמנות הוא נפגש עם הנשיא חוסה מוחיקה.
יחסים כלכליים

בשנת 2015 הסתכם היצוא מסרביה לאורוגוואי ב-241 אלף אירו, והיבוא מאורוגוואי לסרביה ב-794 אלף אירו. בתקופה שבין ינואר לספטמבר 2016 היצוא עמד על 248 אלף אירו והיבוא על 171 אלף אירו.
נציגויות דיפלומטיות

סרביה מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
אורוגוואי מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירותה בבוקרשט, רומניה.
טרוויזיו

ערך זה עוסק בעיירה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה. אם התכוונתם לעיר במחוז ונטו, ראו .
טַרְוויזיו (באיטלקית: Tarvisio, בגרמנית: Tarvis, בסלובנית: Trbiž) היא עיירה בפרובינציית אודינה (Udine) שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה, סמוך למפגש הגבולות של איטליה, אוסטריה וסלובניה. אוכלוסיית המחוז רובה פריולים, שאבותיהם סלובנים, והוא מוגדר לפיכך אוטונומיה עצמאית מיוחדת באיטליה, בעלת זכויות חוקתיות נתונות, בעיקר בתחומי הלשון, החינוך והתרבות. בסוף שנת 2005 היו בעיר כ-5,000 תושבים. עד שנת 1918 היו מרבית תושבי העיר סלובנים. כיום דוברי הגרמנית וסלובנים הם מיעוט בעיר ומספרם נאמד, לפי מפקד משנת 1971, ב-9.4% בלבד.
העובדה כי העיר, המהווה תחנת גבול בין שלוש מדינות, הייתה בשליטת הבריגדה היהודית בסיום מלחמת העולם השנייה הפכה אותה למרכז קליטה של פליטים יהודים ממזרח אירופה בדרכם לארץ ישראל. פעילות ענפה זו נמשכה חודשים אחדים, עד אשר הצבא הבריטי העביר את החיילים היהודים לגרמניה.
מיקום גאוגרפי

העיר טרוויזיו שוכנת בעמק קנלה (Val Canale), כ-750 מטר מעל פני הים. מבחינה גאוגרפית העיר אינה בחצי האי האפניני אלא שוכנת במורדות הרי האלפים, הפונים לאוסטריה ולסלובניה ומצויה באגן היקוות של הדנובה והים השחור. הנהר העובר בעיר, סליצה (Slizza, או בגרמנית: Gailitz), מוצאו מהרי אוסטריה הדרומיים גאיל (Gail) וארנולדשטיין (Arnoldstein).
היסטוריה

ההתיישבות במקום החלה כנראה בעת העתיקה, עת התקיים במקום יישוב של בני שבט קלטי בשם טאוריסקי (Taurisci) ומכאן נובע שמה של העיר (Tarvisio). מאז 976 היא נכללה באימפריה הרומית הקדושה במסגרת דוכסות קארינתיה, שתחומה היה בדרום אוסטריה ובצפון סלובניה. במאה ה-16 הייתה זמן מה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. עם כיבושי נפוליאון, בשנת 1806 חדל שלטון בית הבסבורג על הדוכסות והיא עברה לשלטון האוסטרי. אחרי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919 צורפה העיר טרוויזיו לאיטליה, מאז היא זכתה לתנופת פיתוח עקב הימצאותה בדרך הראשית בין וינה וארצות מזרח אירופה לבין טריאסטה וונציה, הנמלים בים האדריאטי, אשר מהם הייתה תחבורה סדירה לעולם הרחב.
כלכלה

העיר נהנית כלכלית ממבקרים אשר באים מאוסטריה ומסלובניה לעריכת קניות. היום התיירות וספורט החורף מהווים את מקורות ההכנסה החשובים של העיר. מקומות הנופש הידועים הם האלפים הקארניקיים (the Carnic Alps), האלפים היוליאניים (the Julian Alps) והקאראוונקה (Karavanke). בעבר נוצלו מיכרות ברזל שהיו בסביבת העיר.
העיר מהווה מוקד של בתי ספר ללימוד סקי וגלישה, הפעיל בעיקר בתחילת עונת החורץ האולימפי, עונת חג המולד. בשנת 2007 היא נבחרה לאתר מועדף על ידי the Women's FIS Nordic Ski.
תרבות

עד לשנת 1919 הייתה אוכלוסיית העיר ברובה אוסטרית וסלובנית. גם כיום מקובלים בעיר שמות המשפחה ממקור זה, כמו Kravanja, Pivk, Vuerich. גם במנהגים המקומיים עדיין מורגשת המורשה של מלכות בית הבסבורג. החגיגה העממית הנפוצה בקרב האוכלוסייה של "סאן ניקולו", אף היא ממסורת "טארויסיאנה".