stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפורי יצחק שמי
מכלול הסיפורים > "נקמת האבות"

נקמת האבות היא היצירה הנודעת ביותר של שמי. הסיפור יצא לאור לראשונה כנובלה בשנת 1927 על ידי ההוצאה לאור "מצפה". הסיפור כרוך סביב נימר אבו אילשאואריב, תושב העיר שכם אשר בתחילת הסיפור מתנדב להנהיג את משלחת העיר בתהלוכות מוסאם נבי מוסא של אותה השנה. במהלך המסע מסתכסך אבו אילשאואריב עם מנהיג המשלחת החברונית, סכסוך שמסתיים בשפיכות דמים. אבו אילשאואריב בורח לקהיר בתקווה להגיע להסכם עם משפחתו של המנהיג החברוני. באין הסכם, אילשאואריב מחליט בכל זאת להסתכן ולעלות לרגל לעיר חברון, לבקש את סליחת שלושת האבות על כך שבמעשיו חילל את זכרם, ושם הוא מוצא את מותו.
הסיפור בולט בין סיפוריו של שמי בגין התיאור המפורט של חיי הערבים בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים. המבקר יעקב רבינוביץ טען שבסיפור זה שמי "העלה את הסיפור הערבי אצלנו ב-נקמת האבות לשלימות ציורית ולאמיתיות-תוכן יותר מכל אלה שקדמוהו, וגם לידי עומק. ולפרקים נדמה לך כי אמן ערבי מלידה לא יכול היה למסור את חיי אומתו ביותר אמת" (מסלולי ספרות, 1971, 60). הסיפור זכה לפרסום גם בהקשר לא ספרותי, כשב-1955 מצאו על גופתו של החייל אורי אילן פתקים שנוקבו בדפים מהעתק של הספר המקורי שנמצא בתאו בהם ביקש אילן, בין השאר, שינקמו את מותו.
מכלול הסיפורים > בין חולות הישימון

סיפור זה פורסם במקור בביטאון "מולדת" בשנת 1913. "בין חולות הישימון" הוא סיפור בדואי המתרחש בחצי האי ערב על רקע קנאה גדולה שרוחש שיח' ג'עפר כלפי מַנְצוּר, בן לשבט ליִש, על סוסתו המפוארת. תחילה מזמין השיח' את מנצור לסעודה ומנסה לשכנעו למכור לו את הסוסה, אך מנצור מסרב. ג'עפר מציע לו לתתה לו במתנה. תגובתו של מנצור מכעיסה את השיח': "את בתי אתן לך לאָמָה ואולם מסוסתי לא אוכל היפרד, רצחני וִירִשְׁתָנִי!". לאחר ימים ארוכים של דכדוך שולח השיח' את עבדו, מורג'אן, לגנוב את הסוסה. העבד מופיע במחנה של מנצור, מתוודה שהוא נשלח על ידי השיח' כדי לגנוב את הסוסה, ומתריס במנצור שיתן לו רק לילה אחד לנסות לגנובה. מנצור שוצף מזעם, אך מזמין את העבד להישאר עמו בלילה. בתחבולה מתוחכמת מצליח מורג'אן לגנוב את הסוסה תחת אפו של מנצור. רק ברגע האחרון מבין מנצור מה קורה, ויוצא לרדוף אחרי העבד עם סיח צעיר, בן הסוסה. כעבור ימים רצופים של רדיפה, הסוסה עליה רוכב העבד נפצעת מאבן חצץ שפוגעת ברגלה, ומנצור מצליח להקטין את הפער. הסיפור מסתיים בכך שמנצור מחליט לתת לעבד להתחמק על מנת שלא לפגוע בשמה הטוב של הסוסה, שסיח צעיר השיגהּ.
ב-2001 פרסם המשורר רוני סומק בספרו "המתופף של המהפכה" שיר בשם "משל בדואי על סוסה ונמשל על אורוות המוח" שמבוסס על סיפורו של שמי ומשתמש בו כמשל על הקושי בפני משורר אשר כל יצירה חדשה שלו תמדד כנגד יצירותיו הקודמות.
בשנת ה'תשנ"ג התפרסם ב"מגון" לכיתה ח', (מדריך למורה), בהוצאת תוכניות לימודים של משרד החינוך מאמר של ד"ר אביבה מהלו, (עמ 15 - 22), שבו היא מנתחת את הסיפור לרבדיו השונים ומעלה הצעות להוראתו בחטיבת הביניים.
מכלול הסיפורים > ג'ומעה אַלאַהבּל

סיפור זה פורסם במקור בביטאון "מאזניים" בשנת 1937. הסיפור כרוך סביב ערבי רפה שכל בשם ג'ומעה, שהכינוי אלאהבל (האוויל) דבק בו מילדותו. אביו של ג'ומעה, פלאח עני שקרקעו הופקעה על ידי הסולטאן, התעוור בתאונה, ונטל גידול הילד נפל על אימו של ג'ומעה. ג'ומעה התחיל לעבוד מגיל שבע תחת פיקוחו של רועה צאן זקן, שאיתו התחבר ונהפך לרועה מיומן. למרות ההערכה כלפיו כאיש מקצוע, הכפריים מלגלגים על מנהגיו המשונים. לרוב הוא מתעלם מהם, אך יום אחד, אחרי שרדפו אחריו ילדי הכפר, הוא משתולל מכעס, פושט את בגדיו, מכה ושורט את עצמו לעיני כולם. חלק מבני הכפר מסתכלים במחזה משועשעים, אך חלקם יראים מפני מחזה שהם מפרשים כאקסטזה דרווישית שעל פי המסורת הסופית סימן הוא שיד אלוהים נגעה בו. כעבור כמה שעות גוברים עליו תושבי הכפר, משכיבים אותו ארצה ומצליחים להרגיעו. בעקבות מאורע זה מסתגר ג'ומעה עם צאנו ונמנע מתושבי הכפר. אך מנהיג הכפר, שיח' דאבור, בא לבקרו, גם לנזוף בו על שכביכול עסק בפעילות מיסטית וגם לבקש את עזרתו בטיפול בפרדתו החולה של השיח'. ג'ומעה מאבחן מורסה בבטנה של הפרדה, אותה הוא מקיז בשיפוד לוהט. השיח' משאיר את פרדתו עם ג'ומעה שתחלים. ג'ומעה נרדם, אך מתעורר לקול הפרדה שהשתחררה ומשתוללת מתוך כאב. הוא ניגש אליה, אך היא בועטת בו בחזקה, והוא מאבד את הכרתו. הוא מתעורר לרגע זב דם, והסיפור מסתיים במותו, כשהוא "בעיניים פקוחות לרווחה הסתכל אילם וקופא בדמות הלילה הנצחי והעולם האפל שהוא הולך וחודר לגבולותיו."
סיפור זה היה אמור להיות הראשון ממחזור סיפורים בשם "רועים" שתכנן שמי לכתוב על חיי הערבים. בניגוד לתוכניותיו, לא עלה בידי שמי לכתוב סיפורים נוספים בסדרה, ו"ג'ומעה אלאהבל" היה הסיפור האחרון שאי פעם פרסם. הסיפור בולט מבין סיפוריו הקצרים של שמי בגין אופיו הנטורלסיטי. למרות שחלק מהקשיים שעובר ג'ומעה בחייו נובעים מאנשים שמנצלים אותו או מתנכלים אליו, סופו הטראגי של ג'ומעה אינו תוצאה של לחץ חברתי אלא תוצאה של מאורע לא צפוי ואקראי, בעיטה אחת של פרדה כפויית טובה שרק מספר שעות קודם הציל ג'ומעה את חייה. עובדה זו מעלה את הסיפור מעבר לביקורת חברתית, כפי שהיא מצטיירת בסיפוריו האחרים של שמי. אומנם גם בסיפור זה מדגיש שמי את חוסר האנושיות של הכפריים, שמאכלסים את העולם שהוא מתאר, לא רק בגלל אכזריותם כלפי ג'ומעה אלא גם בגלל יחסיהם בינם ובין עצמם, שסכסוכיהם מסתיימים "כמעט תמיד בבטן שסועה כצבר נחתך ובגולגולות מבוקעות כאבטיחים." אך המוטיב העיקרי בסיפור הוא אכזריות הגורל ואדישות הטבע. בגין ייחוד זה שיבחה המבקרת חמוטל בר יוסף את הסיפור בהערתה ש"אין בספרותנו גם היום הרבה סיפורים כמו ג'ומעה אלאהבל", אפילו שאת שאר כתיבתו של שמי תיארה בר יוסף כ"בלתי מהוקצעת" וכ"כתיבת בוסר." "ג'ומעה אלאהבל" בולט גם בעובדה שבסיפור זה פיתח שמי את סגנונו האתנוגרפי לשיא, והסיפור רווי בפרטים על הנוף, החוקים הפנימיים, והמסורת של כפרים ערביים כמו הכפר בו מתגורר ג'ומעה. במאמרה סיכמה בר יוסף את סגנונו של שמי כך: "אין הוא יודע חיסכון מהו, אף במקום שסופר אחר היה מסתפק באינפורמציה יבשה. בספרו על פיטוריו של הרועה הזקן הוא משלב דיגרסיות בלתי משמעותיות, כגון 'קרה פעם מקרה לא טהור וצבוע טרף את כבשתו החומה של השיח דאבור, זו המיועדת לתשלום נדר ושמחרוזת זגוגיות צבעוניות ענודה לה על צווארה.' המשפט מסורבל. אבל הכבשה, ועמה תרבות עשירה מתנוונת, מזדקרות בתוך שתיים-שלוש מילים."
מכלול הסיפורים > אב ובנותיו

סיפור זה פורסם במקור בביטאון "התקופה" בשנת 1923. הסיפור מתרחש בדמשק. האב שבסיפור, חכם צבי כוהן, חוזר ברכבת לביתו בדמשק לאחר שבע שנים בהן צבר רכוש במקומות מרוחקים. מטרתו כעת היא להשיא את בנותיו לאנשים הגונים, והוא כבר רואה בעיני רוחו כיצד משפחתו תקבל את פניו בתחנה. כשהוא מגיע ליעדו הוא נוחל אכזבה, שכן אף איש לא בא לפוגשו, ובתו הבכורה ג'מילה ניתקלת בו באקראי תוך נסיעתה בכרכרה. הבת מתביישת באביה, שכן הוא בעל גינוני עניות שלא לרוחה, ואין הוא מודע לשינויים הרבים שחלו מאז עזיבתו. כאשר השניים מגיעים לביתם, גם שאר בנותיו, טירה ורוזה, אינן נרגשות לראותו אלא מתייחסות אל בואו במיאוס. חכם צבי חש במועקה אך אינו מתוודע אליה. המציאות, שאינה כלל לרוחו, מתחוורת לו כאשר הוא שומע את דברי הנוכחים על בנותיו בתפילת ערבית בבית הכנסת, ובפרט כאשר שכנו מפנה אותו למועדון המירג' שם מופיעות בנותיו. בהגיעו למקום, האב כועס וזועם על הפריצות של בנותיו: "הנני! תיכף עולה אליכן, בנות-כלבים!" הוא עולה לבמה ונושך וחובט בבתו הבכורה אשר רוקדת חשופת חזה לצלילי הדרבוקה לקול שירתה של רוזה ולקול פריטה של טירה בנבל: "כחיה טורפת התנפל על הרוקדת, אחזה בשערותיה, נשכה בשיניו ואגרופיו ניתכו כמטר על ראשה". כעבור רגע ההמון עצר בעדו והשליכו מן המדרגות, בדיוק כפי שנתגלה שיקרה לו בחלום שחלם עוד קודם לכן בביתו.
מכלול הסיפורים > הבריחה

סיפור זה פורסם במקור בביטאון "העברי החדש" בשנת 1912. הסיפור מתמקד בחכם בכור קמחי, יהודי ספרדי בא בימים אשר מובא על ידי אחיינו חיים לבית אבות. למרות חששותיו בהתחלה, מתלהב חכם בכור מהמקום, לאחר פגישה עם מנהל המוסד, ומתרשם לחיוב מהעובדה שבמקום זה מותר לאשכנזים וספרדים להתפלל יחדיו במניין. במהרה מתגלים לחכם בכור התנאים המזוויעים במוסד, תחילה בחדרון עלוב ולאחר מכן בארוחת צהריים תפלה שבה הוא מוצא פגר זבוב בצלחתו. הוויכוח, שמתפתח בין דיירי המוסד לאחר הארוחה, מוציא את חכם בכור מדעתו. בהמשך אותו היום הוא צופה בתהליך גסיסתו של אחד הקשישים במוסד, וחכם בכור רואה נגד עיניו את הגורל הצפוי גם לו. הוא אוזר אומץ לברוח מהמוסד ומצליח במשימתו, אך הסיפור מסתיים בנימה עגומה כשמחוץ לכותלי המוסד הוא מבין שבעצם אין לו לאן ללכת: "כאן במרחב זה ישב ובכה והערה את כל היגונים הכלואים בקירבו: אנה יברח?..."
מכלול הסיפורים > העקרה

סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, והיה הסיפור הראשון ששמי פרסם. עלילת הסיפור מתרחשת בדמשק, וכל-כולו של הסיפור עוסק בתחושותיה של פלור, אשה עקרה נשואה, בערב שבו לוקח לעצמו בעלה פרסיאדו, שהוא גם בן-דודה, אשה שנייה. אשה זו, אשר מוזכרת רק בתור "הבתולה", צעירה מפלור, ופרסיאדו נישא לה על מנת שזו תספק לו ילדים. שמחתם של הנוכחים בטקס הכלולות, והעובדה שבמשך הלילה מתחילים האורחים להתעלם ממנה, מעיקות על ליבה של פלור. תוך כדי הסיפור מתגלה שהייתה זו פלור עצמה שהציעה לפרסיאדו לקחת לו אישה שנייה, לאחר שראתה את יחסו אל ילד זר במהלך סדר פסח. פרסיאדו ניאות מיד להצעתה ומוצא לעצמו אישה תוך שבוע ימים. במשך ערב הנישואים מתמלאת פלור זעם, עד אשר "רוצה היא למרוט את ראש החצופה שהעיזה לגזול ממנה את בעלה. רוצה היא לגלגל מן המדרגות את כל האספסוף הזה שבא הנה לאכול בשרה, לסבוא את דמה." לבסוף נמלטת פלור לחדרה. כאשר נכנס פרסיאדו, הוא מביט עליה ברחמים אך מיד פונה החוצה ויוצא, והסיפור נגמר בכך שפלור נכנעת לפחדיה ומסיקה שבעלה ישכח אותה.
הסיפור "העקרה" לפעמים מוזכר על ידי מבקרים כמקביל לסיפור הקצר "עגונות" של  ש"י עגנון, אותו הכיר שמי בתקופת לימודיו בירושלים. שני הסיפורים נכתבו באותה תקופה, שניהם פורסמו באותו הביטאון ("העומר") בהבדל של מספר חודשים, עבור שני הסופרים היו אלו הסיפורים הראשונים שפרסמו, שני הסיפורים עוסקים באישה שנחלה אכזבה עמוקה בחייה, ומשניהם עולה נימה ביקורתית כלפי היחס לנשים ביהדות. עם זאת, שני הסופרים שאפו לכיוונים שונים בסיפורם. עבור עגנון, העובדה שסיפורו מתרחש בארץ ישראל הייתה חשובה מבחינה סמלית - עד כדי כך שעגנון מכנה את סיפורו כ"מעשה רב מארץ הקודש" - אך עגנון לא שאף לכתוב סיפור ישראלי אלא סיפור שמתאר את התחושה האוניברסלית של ניתוק וניכרות. שמי, לעומת זאת, כינה את יצירתו "סיפור מחיי הספרדים" ובכוונה שאף לחשוף בפני הקורא לא רק את הפן האנושי של דמויותיו אלא גם את הסממנים המיוחדים של התרבות שממנה הם נשאבו. הבדלים אלו מסבירים את היחס השונה של יוסף חיים ברנר, מבקר הספרות המוביל בתקופה שבה פורסמו שני הסיפורים, לשתי היצירות. בעוד שברנר שיבח את היצירה "עגונות" על ש"היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!", סיפורו של שמי זכה לאזכור עקיף בהערתו המלגלגת של ברנר על אלו שכותבים "מחיי-היהודים בלוֹדז, מחיי בני גליציה, "מחיי הקראים", "מחיי הספרדים", "מחיי ארץ-ישראל", מחיי בני פתח-תקוה… ולא דבר פנימי, גילוי החיים הפנימיים והמהות שלהם בתוך יחסי וגוני זמן ידוע וסביבה ידועה."
מכלול הסיפורים > כופר נפש

סיפור זה פורסם במקור בביטאון הספרותי "העומר" בשנת 1907, ויצא ביחד עם הסיפור "העקרה" כחלק מזוג סיפורים תחת הכותרת "סיפורים מחיי הספרדים". מבנה הסיפור דומה לסיפור "העקרה" בכך שאין בו עלילה של ממש, אלא תיאור של דמות הנחשפת בפני הקורא תוך מסכת זכרונותיה. הסיפור מתחיל בליל איסרו-חג של שמיני עצרת בירושלים, ושמי, כהרגלו, מתחיל בתיאור העיר ורק לבסוף מתכנס לעבר הדמות הראשית, חכם מירקדו בכר, אשר יושב לבדו בבית הכנסת שכבר התרוקן מחוגגים ומתייסר במחשבותיו. מהרהוריו לומד הקורא שמירקדו בא לירושלים מכפר קטן שבו הפרנסה דחוקה ללמוד להיות שוחט, חזן, ומוהל, ושבכוונתו לחזור לכפרו, ללמוד תורה, ואולי אף להיות לרב. בירושלים הוא מקדיש את זמנו נמרצות ללמוד, ומשיג סמכות גם מרב אשכנזי וגם מספרדי. לאחר שהפציר במורו, מוהל זקן, שיתיר לו לנסות לימול, מוצא לו מורו משפחה תימנית ענייה אשר נולד להם עוד בן ועבור סכום כסף קטן הם מוכנים לתת למוהל לא מנוסה לימול את בנם. אירועי הברית צפות במעורפל במוחו של מירקדו, והוא אינו זוכר אם הן מהיום או אתמול. עוד לפני שמגיע הזמן לימול את התינוק מקננות בליבו חששות על מה המסובים סביבו חושבים, והוא קופא על מקומו כשהוא נזכר במשמעות השם גיא בן הינום שבו הם נמצאים. מהברית עצמה, כל זכרונו הוא ש"היד רעדה פתאום... והחלף דומה שנסתבך באמצע ואיננו זז... דם, דם, דם!..." ושמישהו בקהל מכנה אותו "הורג נפש". מירקדו עוזב את בית הכנסת ונודד לביתם של אותה משפחה. הוא נעמד מול החלון ומדמיין כיצד יגיבו אם יכנס. כוח סמוי מניע אותו להיכנס לדירה בעל כורחו. אמו של הנימול מיד מזנקת לעברו ונושכת את בוהנו מרוב כעס. מירקדו מקבל את עונשו, מגמגם ומציע להם כסף שיקראו לרופא. האם אינה מאמינה שיחזור, ובסופו של הסיפור היא שולחת את בעלה איתו לקבל את כופר הנפש.
חשיבות הספר

חשיבותו של הספר נעוצה בכך שעזר לפרסם את סיפוריו הקצרים של שמי, אשר היות שפורסמו בביטאונים ספרותיים פזורים נשארו פחות ידועים מיצירתו "נקמת האבות". עם זאת, מבקרים מעטים ייחסו חשיבות ספרותית לסיפורים אלו, והשפעתן התרבותית הייתה מועטה. המבקר
יעקב רבינוביץ סיכם תחושה זו כשטען "בסיפוריו מחיי ישראל נשאר שמי סופר דל-ערך" (מסלולי ספרות, 1971, 60). סיפוריו העלילתיים, כמו "בין חולות הישימון" ו"הבריחה" אמנם נכללו ברשימת יצירות החובה לבחינות הבגרות בספרות בישראל, אך זאת מפני שהסיפורים מייצגים היטב את סוגת הסיפור הקצר ולא מפני שהם נחשבים כפריצת דרך ספרותית, והיו שהציעו להשמיט כליל את סיפוריו מתוכנית הלימודים, כמו הסופרת יהודית קציר שטענה שסיפוריו של שמי "כבר לא כל כך מדברים אלינו."
החשיבות שמייחסים מבקרים לסיפוריו הקצרים נובעת בעיקר מהדמויות שמופיעות בהן, קרי יהודים בני עדות המזרח וערבים. לעובדה זו יש משמעות כפולה. ראשית, סיפוריו של שמי נותנים קול לקהילות היישוב שמרבית הספרות מאותה התקופה התעלמה מקיומן, ולכן מהווים מקור מהימן נדיר על אורח חייהן. שנית, רבים מייחסים חשיבות סמלית לעובדה שיהודי כמו שמי היה בכלל יכול להכיר את התרבות הערבית על בוריה ולכתוב סיפורים כאלו אודותם. פעילים פוליטיים במיוחד השתמשו בסיפוריו כעדות ליחסי ידידות והבנה שררו פעם בין יהודים וערבים בעיר חברון, בניגוד ליחס העוין והמתוח ששרר בין שתי הקהילות בחברון לפחות מאז מאורעות תרפ"ט. דוגמה לכך הייתה החלטתה של האגודה האקדמית הפלסטינית לאמץ את שמי ב-2004 – למרות היותו סופר עברי, יהודי, ובנוסף לכל ציוני – כאחד מ"הסופרים הפלסטינים" החשובים של המאה העשרים.
הוצאות מחודשות

מדי פעם, אוסף הסיפורים של שמי שנקבץ בספר "סיפורי יצחק שמי" ראה אור מחדש, לרוב לפי אותו סדר שבחר במקור אשר ברש. בשנת 1971 הוציא בית ההוצאה ניומן מהדורה מחודשת של הספר תחת השם המקורי "סיפורי יצחק שמי." ב-1983 יצא לאור ספר שכלל רק את סיפוריו הקצרים תחת השם "שישה סיפורים" מטעם הוצאת "תרמיל". בשנת 2000 פורסם תרגום של כל סיפוריו (כולל הנובלה "נקמת האבות") לאנגלית תחת השם Hebron Stories (סיפורי חברון) מטעם בית הדפוס Labyrinthos. העורך, ארנולד בנד, הסביר שהשם נבחר אף על פי שהסיפורים עצמם לרוב מתרחשים מחוץ לעיר חברון, אך בסיפורים ניכרת השפעת העיר בה נולד וגדל שמי ושבה התערה עם תושביה הערבים של העיר. ב-2006 פורסם תרגום לצרפתית של אותם סיפורים, שוב תחת השם סיפורי חברון (Nouvelles d'Hébron) מטעם בית הדפוס השווייצרי Labor et Fides. ב-2015 יצא לאור הספר "טחנת החיים" מטעם "זמורה ביתן" הכולל את כל הסיפורים שהופיעו בספר המקורי יחד עם מאמרים שפרסם שמי בעיתונים שונים וסיפור קצר שהחל לכתוב אך טרם גמר.
לקריאה נוספת

"סופרים ומו"לים" במדור "בשולי הדברים", דבר, 16 במאי 1952, עמוד 2.
חמוטל בר-יוסף, "'ג'ומעה אל אהבל' של י' שמי", הארץ, 8 במאי 1964, פורסם מחדש בספרה טעמי הקריאה בשנת 2006, עמודים 183-6.
הערות שוליים

↑  בשולי דברים, דבר, 16 בינואר 1952
↑  הערות אלו מופיעות במאמרה של בר-יוסף "ג'ומעה אלאהבל" של י' שמי", "הארץ", 8 במאי 1964.
↑  בסיפור "העקרה" אין אזכור למיקום הסיפור, אך בהקדמה לתרגום הספר לאנגלית משנת 2000 טוען העורך ארנולד בנד שהסיפור מתרחש בדמשק.
↑  ניתן למצוא דמיון מסוים בין סיפור זה על גבר מבוגר הנישא לאישה צעירה ובין חייו של הסופר עצמו. אביו של שמי, אליהו, התגרש מאשתו הראשונה, נישא בשנית והתאלמן, ולבסוף, קרוב לגיל שישים, נישא לאמו של שמי, אישה צעירה ממנו בהרבה, שילדה לו את שלושת בניו.
↑  י"ח ברנר מהספרות והעיתונות שבארץ
↑  ציטוט זה מופיע במכתב שפרסם ברנר תחת הכותרת הז'נר הארץ-ישראלי ואביזריהו
↑  הערה זו הועלתה בדיון מישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה של הכנסת ב-13 ביוני 2006. קציר התייחסה להוספת ספרות נשים ללמודי בתי-ספר, ונתנה דוגמה של חומר שאפשר להשמיט כדי לפנות מקום לספרות כזו אם עולה הצורך. הציטוט המלא הוא דלהלן: "אולי יש אפשרות בהדרכה אחרת של מורים לספרות על אופן הלימוד. זה לא קשור כמובן לספרות נשים, אלא בכל. את אפשרויות הבחירה במסגרת תוכנית הלימודים אפשר לפתור בהרחבה של אפשרויות הבחירה; במקום מתוך 30 רומנים, לבחור מתוך 40 רומנים, או מתוך 20 סיפורים, תהיה בחירה מתוך 25 או 30 סיפורים. אז אפשר לכלול הרבה יותר אפשרויות. אני מסכימה שיש מקום גם להשמיט סופרים שכבר לא כל כך מדברים אלינו, כמו יצחק שמי – כל מיני שמות שלא מכירים. אולי הוא היה מאוד חשוב, אני לא יודעת. אם מרחיבים את הבחירה אפשר להמשיך לכלול אותם."
עזיז בוחאדוז

עזיז בוחאדוז (בגרמנית: Aziz Bouhaddouz, בערבית: عزيز بوحدوز, נולד ב-30 במרץ 1987 בברקאן שבמרוקו) הוא כדורגלן מרוקאי-גרמני המשחק בדיסבורג ובנבחרת מרוקו בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

בוחאדוז נולד במרוקו, וכאשר היה בן שנה, היגרה משפחתו לגרמניה המערבית, והתמקמה בדיצנבך הקרובה לפרנקפורט. כנער שיחק בוחאדוז בקבוצות אזוריות, ובגיל 17 החל לשחק בבוגרים של פ.ס.וו. פרנקפורט, ששיחקה אז בליגות האזוריות. בשנת 2009 הושאל בוחאדוז לעונה וחצי לארצגבירגה אווה, אך נשאר שם רק חצי עונה וחזר לפ.ס.וו. פרנקפורט, כשהוא משחק במקביל הן בקבוצה הבכירה והן בקבוצת המילואים, בה הבקיע 33 שערים ב-38 הופעות. בשנת 2011 עבר בוחאדוז למועדון ווין ויסבאדן, ששיחק אז בליגה הגרמנית השלישית. בוחאדוז שיחק במועדון עונה אחת, והבקיע ארבעה שערי ליגה. בקיץ 2012 עבר בוחאדוז לוויקטוריה קלן, ששיחקה אז בליגה האזורית המערבית, שהייתה הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה. בוחאדוז רשם בוויקטוריה קלן עונה טובה מאוד, בה הבקיע 14 שערי ליגה. בקיץ 2013 החל בוחאדוז לשחק בקבוצת המילואים של באייר לברקוזן, אף היא מהליגה האזורית המערבית, ורשם עונת שיא בה הבקיע 24 שערים ב-27 הופעות. יכולת זו הביאה לקפיצת מדרגה עבור בוחאדוז, שחתם בקיץ 2014 בס.ו. זנדהאוזן מהבונדסליגה השנייה. בוחאדוז שיחק שתי עונות בזנדהאוזן, שרשמה איתו עונות בתחתית הטבלה, כשהוא מבקיע 18 שערי ליגה ב-56 הופעות.
בקיץ 2016 חתם בוחאדוז בפ.צ. סנט פאולי, אף היא מהבונדסליגה השנייה. בוחאדוז הפך עד מהרה לשחקן התקפה חשוב בסנט פאולי. בעונת 2016/17 סיים בוחאדוז עם סנט פאולי במקום השביעי בבונדסליגה השנייה, ובעונת 2017/18 סיים במקום ה-12.
באוגוסט 2018 חתם באל-באטין מליגת העל הסעודית, ולאחר עונה אחת שב לקדנציה נוספת בזנדהאוזן.
קריירה בינלאומית

בוחאדוז היה יכול לבחור אם לייצג את מולדתו מרוקו או את המדינה בה גדל, גרמניה, ובחר לייצג את מרוקו משום שסיכוייו לשחק בנבחרת מרוקו היו טובים הרבה יותר. את הופעת הבכורה בנבחרת מרוקו ערך בוחאדוז באוגוסט 2016, במשחק ידידות מול נבחרת אלבניה שהסתיים בתיקו 0-0. כחודש לאחר מכן הבקיע בוחאדוז את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בניצחון על נבחרת סאו טומה ופרינסיפה במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה 2017. בוחאדוז זומן לסגל המרוקאי לאליפות אפריקה 2017, והבקיע שער בניצחון 1–3 על נבחרת טוגו בשלב הבתים. מרוקו ובוחאדוז הודחו ברבע הגמר של אליפות זו, לאחר הפסד 0–1 לנבחרת מצרים.
בשנת 2018 זומן בוחאדוז לסגל נבחרת מרוקו למונדיאל 2018. במשחק הראשון של נבחרת מרוקו במונדיאל, מול נבחרת איראן, הבקיע בוחאדוז שער עצמי בדקה ה-94 של המשחק, שהסתיים בתוצאה 0–1 לאיראן. בהמשך הטורניר נכנס בוחאדוז כמחליף בתיקו 2-2 מול נבחרת ספרד. מרוקו ובוחאדוז הודחו בתום שלב הבתים של המונדיאל עם נקודה אחת.
סנזינו

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1686 סיינה, איטליה 
 פטירה:  27 בנובמבר 1758 (בגיל 72) סיינה, איטליה 
 מוקד פעילות:  הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  קונטרה אלט 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
סנזינו (פרנצ'סקו ברנרדי) (באיטלקית:  (Senesino (Francesco Bernardi; ‏31 באוקטובר 1686 - 27 בנובמבר 1758) היה קסטרטו קונטראלטו איטלקי נודע לתהילה, הזכור כיום בעיקר הודות לעבודתו הממושכת עם המלחין גאורג פרידריך הנדל.
חיים וקריירה

סנזינו היה בנו של ספר מסיינה (מכאן שם הבימה שאימץ לו). הוא הצטרף למקהלת קתדרלת סיינה בשנת 1695 וסורס בגיל שלוש-עשרה, המאוחר יחסית. הופעתו הראשונה הייתה בוונציה בשנת 1707, ובמהלך העשור הבא עשה לו שם באירופה וכאשר שר בשנת 1717 באופרה Giove in Argo של אנטוניו לוטי בדרזדן, גם זכה לתגמול שווה ערך למשכורת עתק.
כמו שקרה לקסטרטי רבים, הדיווחים על משחקו של סנזינו לא תמיד היו חיוביים, בלשון המעטה. האמרגן הרוזן פרנצ'סקו צאמבקארי כתב על הופעתו בנאפולי בשנת 1715: "סנזינו ממשיך להתנהל באופן גרוע למדי; הוא עומד כפסל וכשהוא כבר מבצע איזו מחווה מזדמנת, הוא עושה בדיוק את ההפך מן המבוקש." באשר לכישוריו הווקאליים של הזמר, לעומת זאת, לא היו כל חילוקי דעות. בשנת 1719 שמע אותו המלחין קוונץ ב-Teofane של לוטי בדרזדן ופסק: "היה לו קול קונטראלטו עז, צלול, שווה וערב לאוזן, עם אינטונציה מושלמת וטריל מצוין. אורח שירתו העיד על מומחיות ולסגנונו אין מתחרים... הוא שר אלגרו בלהט וציין וריאציות מהירות, מן החזה, ברהיטות נעימה לאוזן. ארשת פניו סיגלה עצמה יפה לבמה ומעשיו היו טבעיים ואציליים. לסגולות אלה צירף דמות מלכותית; אבל מראיהו ויציבתו היו יאים יותר לתפקיד גיבור מאשר לזה של מאהב."
סנזינו והנדל

לאחר סכסוך בשנת 1720 עם מלחין החצר הייניכן, שהביא לפיטוריו, שכר הנדל את סנזינו לתפקיד פרימו אואומו (זמר ראשי) בלהקתו, האקדמיה המלכותית למוזיקה. הופעתו הראשונה הייתה בהפקה מחודשת של "דראמיסטו" ב-28 בדצמבר. משכורתו, על פי דיווחים משתנים, נעה בין 2000 לירות שטרלינג ל-3000 גיני, שניהם סכומי עתק. סנזינו נשאר בלונדון למשך חלקן הגדול של שש-עשרה השנים הבאות. הוא היה לידיד ורע של רבים מצמרת החברה. בין השאר התיידד עם הדוכס מצ'נדוס, לורד ברלינגטון ומעצב הנוף ויליאם קנט, ותוך כדי כך צבר אוסף משובח של ציורים, ספרים נדירים, מכשירים מדעיים ושאר אוצרות, בהם מערכת כלי כסף מעשה ידי פול דה לאמרי המפורסם.
אף על פי שסנזינו יצר שבעה-עשר תפקידים ראשיים להנדל (בהם יוליוס קיסר, אורלנדו, וברטארידו ב"רודלינדה"), יחסיו עם המלחין היו רחוקים מלהתנהל על מי מנוחות: "האחד כולו מרי ועקשנות להכעיס, השני משיב לו ביחס מעליב ומביש בה במידה", לדברי ההיסטוריון בן התקופה מיינוורינג. אחרי התפרקות האקדמיה המלכותית של הנדל בשנת 1728, שר סנזינו בפריז (1728) ובוונציה (1729), אך הנדל חזר ושכר אותו בשנת 1730 לשיר בארבע אופרות חדשות ובאורטוריות "אסתר",, "דבורה" וכן, בגרסה הדו-לשונית משנת 1732, "אקיס וגלתיאה". במשך הזמן גברה האנטיפתיה שלו כלפי הנדל כדי כך, שבשנת 1733 הצטרף סנזינו לאופרה היריבה של האצולה, שם מצא עצמו שר לצד זמר הקסטרטו סופרן הנודע פארינלי ומפגשם על הבמה בלקט המוזיקלי "ארטסרסה" הוביל לתקרית מפורסמת, שעליה דיווח היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני.
לסנזינו ניתן תפקידו של הרודן הזועם, ופארינלי גילם את הגיבור ביש המזל האסור בשלשלאות; אך במהלך הקטע הראשון, ריכך השבוי את לב הרודן במידה כזאת, שסנזינו שכח את תפקידו, רץ אל פארינלי וחיבק אותו על דעת עצמו.
חזרה לאיטליה ופרישה

סנזינו עזב את אנגליה בשנת 1736 והופיע בעוד הפקות אחדות באיטליה: הוא שר בפירנצה משנת 1737 עד 1739 ואחר בנאפולי עד 1740. הופעתו האחרונה הייתה ב"ניצחון קאמילה" של ניקולא פורפורה בתיאטרון סן קרלו. בתקופה זו כבר נחשב סגנון שירתו למיושן בעיני הקהל. הוא פרש לעיר הולדתו, שם בנה לו בית נאה ומילא אותו ברהיטים ובאורחות חיים אנגליים - כמו תה מנחה, למשל (הוא ניהל, או לפחות ניסה לנהל, את ביתו כדרך האנגלים), והחזיק משרת שחור, קוף מחמד ותוכי. מחמת אישיותו הקשה והתמהונית משהו היו שנות חייו האחרונות נגועות בסכסוכים ומחלוקות עם בני משפחתו, בייחוד עם אחיינו ויורשו, ג'וזפה.
לקריאה נוספת

Avanzati, E: The unpublished Senesino (exhibition catalogue: Handel and the Castrati, Handel House Museum, London, 2006), pp 5-9
Dean, W: "Senesino", in The New Grove Dictionary of Music, 2003
Heriot, A: The Castrati in Opera (London, 1956) pp 91-95
LaRue, C S: Handel and his Singers (Oxford, 1995), pp 105-124
Mainwaring, J: Memoirs of the life of the late G F Handel (London, 1760)
א. אוואנצאטי: "סנזינו שלא התפרסם" (קטלוג תערוכה: "הנדל והקסטרטי", מוזיאון בית הנדל, לונדון, 2006), עמ' 5-9
ו. דן: "סנזינו", במילון גרוב החדש למוזיקה", 2003
א. הריוט: "הקסטרטי באופרה" (לונדון, 1956), עמ' 91-95
ס. לארי: "הנדל וזמריו" (אוקספורד, 1995), עמ' 105-124
ג'. מיינוורינג: "זכרונות מחיי ג. פ. הנדל המנוח" (לונדון, 1760)
סנזינו (משמאל) בקריקטורה של הצגת פלאוויו, מאת הנדל, עם קוצוני וברנשטאדט
עונת 1983/1984 בליגה הלאומית בכדורסל

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  15 בספטמבר 1983 
 תאריך סיום:  אפריל 1984 
 מספר משתתפות:  12
 זוכה:  מכבי תל אביב
 סגנית:  הפועל רמת גן
 מלך הסלים:  דורון ג'מצ'י (מכבי רמת גן)  26.8 למשחק
 http://basket.co.il
 → 1982/19831984/1985 ←
 
עונת 1983/1984 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה עונתה ה-30 של ליגת הכדורסל הבכירה בישראל. הליגה כללה 12 קבוצות. מתכונת התחרות עם פורמט פלייאוף לא השתנה מהעונה הקודמת. שמונה הראשונות התמודדו זו מול זו בסדרות של הטוב משלושה משחקים, כשלקבוצה בעלת המיקום הגבוה יותר יתרון ביתיות. מנצחות סדרות רבע הגמר (מנצחת מקום ראשון-שמיני נגד מנצחת מקום רביעי-חמישי וכך הלאה) וחצי הגמר התמודדו בסדרת גמר של טוב משלוש כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו מכבי קריית מוצקין ומכבי דרום תל אביב.
העונה הסדירה החלה ב-15 בספטמבר 1983 הסתיימה ב-13 בפברואר 1984. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם ה-15 ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה מכבי קריית מוצקין ומכבי דרום תל אביב ירדו ליגה.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלי זכות | סלי חובה | הפרש סלים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי תל אביב | 22 | 19 | 3 | 2074 | 1753 | 321 | 41 |
| 2 | הפועל רמת גן | 22 | 19 | 3 | 1936 | 1717 | 219 | 41 |
| 3 | הפועל תל אביב | 22 | 15 | 7 | 1949 | 1873 | 76 | 37 |
| 4 | הפועל עפולה | 22 | 13 | 9 | 1945 | 1991 | 46- | 35 |
| 5 | הפועל חיפה | 22 | 11 | 11 | 1850 | 1883 | 33- | 33 |
| 6 | מכבי חיפה | 22 | 10 | 12 | 1788 | 1771 | 17 | 32 |
| 7 | הפועל גליל עליון | 22 | 10 | 12 | 1772 | 1786 | 14- | 32 |
| 8 | הפועל חולון | 22 | 10 | 12 | 1743 | 1792 | 49- | 32 |
| 9 | מכבי רמת גן | 22 | 9 | 13 | 1861 | 1841 | 20 | 31 |
| 10 | בית"ר תל אביב | 22 | 10 | 14 | 1757 | 1880 | 123- | 30 |
| 11 | מכבי קריית מוצקין | 22 | 7 | 15 | 1737 | 1792 | 55- | 29 |
| 12 | מכבי דרום תל אביב | 22 | 1 | 21 | 1598 | 1931 | 333- | 23 |