stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעיין הקשת
הערות שוליים

↑  מעין מאיר, באתר בנימין
↑  מעיין מאיר, באתר האינטרנט של נווה צוף
↑  גם במהלך השבת התפרעויות של פלסטינים סמוך לנווה צוף, באתר ערוץ 7, 9 בינואר 2010
 תיעוד: מתנחלים מיידים אבנים במהלך הפגנה של פלסטינים ליד רמאללה, באתר nana10‏, 10 בינואר 2010
 "אלוף פיקוד המרכז הורה לחקור חיילים שלא עצרו מתנחלים שיידו אבנים", באתר nana10‏, 11 בינואר 2010
 יהושע בריינר‏, למתנחלים והפלסטינים יש סיבה חדשה לריב, באתר וואלה, 12 בינואר 2010
 עלי ואקד, זירת העימות החדשה בגדה: הכול בגלל מעיין, באתר ynet, 26 בינואר 2010
 "מעיין מאיר" הושחת שוב על ידי פורעים ערבים, באתר ערוץ 7, 5 במרץ 2010
 יאיר אלטמן, סכסוך לדורות בנבי סלאח: "ילדינו יסבלו? גם אתם", באתר ynet, 18 בדצמבר 2010 
 קלמן ליבסקינד, "החדשות בישראל באדיבות צלמי התעמולה הפלסטינים", nrg 4.7.10 
 רינת אביגדור ודן טמיר, נבי זעם, "במחנה", 21 ביולי 2010
↑  עין אל-קוס - מעיין מאיר – iNature, באתר inature.info
↑  ניר חסון, מת המפגין שנורה אמש בראשו בנבי סאלח, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2011
↑  גדעון לוי, גם הכפר נבי סאלח מצטרף ל"אינתיפאדה הלבנה", באתר הארץ, 16 באפריל 2010
↑  חיים לוינסון, שני פלסטינים נהרגו מאש צה"ל, מאות תקפו חיילים, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2012
↑  חיים לוינסון, דוברת בצלם נפגעה מירי ברגלה מטווח קצר, באתר הארץ, 21 ביולי 2013
↑  יואב זיתון ואליאור לוי, סוכל פיגוע דריסה ליד רמאללה: המחבל נורה למוות, באתר ynet, 29 במאי 2020
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
| מעיינות השומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון ומרכז השומרון | מעיין הגבורה • עין עוז • מעיין כפיר (עין אל-כבירה) • בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • מעיין עטרת • עין קנה • מעיין אייל |  |
| מזרח השומרון ובקעת הירדן | חמאם אל-מליח • עין סמיה • עינות פצאל • עין סוכות • עין מצב • עין ברווז (עין גבול) |  |
| דרום השומרון ובנימין | עינות זרקא (נחל נטוף) • עין בובין (מעיין דני) • מעיין הקשת (מעיין מאיר) • מעיין טלמון • עיינות ענר • עין אגוז |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעברת חרובית

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1955
 תאריך נטישה:  1959
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במעברה:  2,000 (1955)
 קואורדינטות:  31°44′37″N 34°51′05″E﻿ / ﻿31.743717°N 34.851361°E﻿ / 31.743717; 34.851361 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) מעברת חרובית(למפת השפלה רגילה) מעברת חרובית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת חרובית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת חרובית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מעברת חרובית הייתה מעברה שהוקמה סמוך לכפר מנחם בחבל לכיש, יחד עם משואה, בתחילת שנת 1955, לצורך שיכון זמני של עולים מצפון אפריקה שיועדו להתיישב במושבים בחבל.
באפריל 1955 נתמלאה המעברה, ובה ובמשואה התגוררו כ-2000 נפשות. תושבי המקום הועסקו על ידי הקרן הקיימת אשר נטעה בקרבת מקום את יער חרובית וקיימה במקום משתלה. מחרובית יצאו מקימי עוצם במאי 1955.
במאי 1955 קיימו כ-50 ממתיישבי חרובית הפגנה בירושלים בדרישה למדריכים דתיים והתיישבות דתית וכנגד מה שהם כינו: "אורח החיים הבלתי דתי שכופים עליהם מדריכיהם".
לקראת סוף שנת 1959 נותרו בחרובית כ-60 משפחות שלא היו מעוניינות לעבור להתיישבות ועל כן יועדו לעבור לשיכונים בערי פיתוח כדי לאפשר את סגירת המעברה.
לא תמיד שבעו עולים נחת משיבוצם במעברת חרובית והיו מספר מקרים של פעולות מחאה של עולים שבקשו לעבור למקום אחר. כמו כן היו זמנים של מתיחות בין תושבי המעברה למנהלי העבודה מטעם הקרן הקיימת וביוני 1959 עלו טענות שקופחו בשכרם על ידי הקק"ל.
הערות שוליים

↑  יחד עם משואה
↑  מפות מ-1955 עד 1959 עליהן ציון 'חרובית', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  תעסוקה מלאה לתושבי שני מחנות המעבר בחבל לכיש, דבר, 27 באפריל 1955
↑  31 מיליון עצי יער נטעו מאז קום המדינה, דבר, 7 בפברואר 1958
↑  הוקמו שני מושבים בחבל לכיש, דבר, 25 במאי 1955
↑  מנהל חבל לכיש מאשים את "הפועל המזרחי" בהסתה פרועה של העולים, דבר, 31 במאי 1955
↑  מחנה חרובית יחוסל, דבר, 30 בנובמבר 1959
↑  ראו למשל מפה ומשם, דבר, 9 ביולי 1957 ומפה ומשם, דבר, 10 ביוני 1956
↑  התערבות המשטרה בסכסוך עבודה בחרובית, דבר, 27 בדצמבר 1957
↑  עובדי הייעור בשגב וחרובית עומדים להכריז שביתה, דבר, 25 ביוני 1959
מנואל איטורה

מנואל רולאנדו איטורה אורוטיה (בספרדית: Manuel Rolando Iturra Urrutia; נולד ב-23 ביוני 1984 בטמוקו שבצ'ילה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק הקשר האחורי. הופיע 34 פעמים בנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים

איטורה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה. ב-2003 עלה לראשונה לבוגרים של המועדון כשהוא רק בן 19. את הפריצה שלו, עשה איטורה בעונת 2009 כאשר עזר לקבוצתו לזכות באליפות בפעם ה-13 בתולדותיה.
בינואר 2011 חתם באוניאו דשפורטיבה דה לייריה. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-12 בפברואר 2012 נגד נסיונאל מדיירה. איטורה הפך לשחקן משמעותי בקבוצה ועזר לה להישאר בליגה ולסיים במקום ה-10. בקיץ 2012 הושאל איטורה לריאל מורסיה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-28 באוגוסט 2012 חתם במאלגה הספרדית כמחליפו של אנצו מרסקה שעבר לסמפדוריה. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-18 בספטמבר 2012 במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות נגד זניט סנקט פטרבורג בו ניצחה מאלגה 0–3, כאשר איטורה הוחלף במחצית על ידי פרנסיסקו פורטיאו.
ב-2013 עבר לקבוצת גרנדה. ב-22 ביולי 2015 חתם באודינזה האיטלקית. ב-31 בינואר 2016 הושאל לראיו ואיקאנו.
ב-30 בינואר 2019 חתם עד תום העונה, עם אופציה לעונה נוספת, בקבוצת מכבי חיפה. בחודש מאי, לאחר ששותף רק בשני משחקים שוחרר מהקבוצה וחתם בדפורטס איקיקה מליגת העל הצ'יליאנית.
קריירה בינלאומית

ב-18 באוגוסט 2005 ערך איטורה את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת נגד פרו. ב-24 במאי 2006 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת בניצחון 0–1 על אירלנד. איטורה זכה להיות עם הנבחרת בקופה אמריקה 2007 והגיע איתה עד לרבע הגמר.
הערות שוליים

↑  שלמה וייס‏, מכבי חיפה: רועי קהת נזרק מהאימון, מנואל איטורה חתם עד תום העונה, באתר וואלה, 30 בינואר 2019
↑  דורון בן דור, ‏הראשון שהלך מחיפה: איטורה עזב את הארץ, באתר ONE‏, 20 במאי 2019
| נבחרת צ'ילה – קופה אמריקה 2007 |
| --- | --- | --- |
|  1 בראבו •  2 אורמניו •  3 רוקו •  4 פואנטס •  5 ריפו •  6 קביון •  7 טיו •  8 סואסו •  9 נאביה •  10 ואלדיביה •   11 גונסאלס •  12 פריץ' • 13 ורגאס •  14 פרננדס • 15 קונטררס • 16 איטורה • 17 סנחואסה • 18 מלנדס • 19 חארה • 20 פיירו • 21 וייינואבה • 22 לורקה • 23 הורטאדו • מאמן: אקוסטה |  1 בראבו •  2 אורמניו •  3 רוקו •  4 פואנטס •  5 ריפו •  6 קביון •  7 טיו •  8 סואסו •  9 נאביה •  10 ואלדיביה •   11 גונסאלס •  12 פריץ' • 13 ורגאס •  14 פרננדס • 15 קונטררס • 16 איטורה • 17 סנחואסה • 18 מלנדס • 19 חארה • 20 פיירו • 21 וייינואבה • 22 לורקה • 23 הורטאדו • מאמן: אקוסטה | צ'ילה |
מיטסוקה Galue

| --- | --- |

Mitsuoka Galue, דור ראשון
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Mitsuoka Motor Co., Ltd
 שנות ייצור:  1996–2014
 הרכבה:  יפן יפן
 אורך:  4,980 מ"מ (סדרה ראשונה)  4,860 מ"מ (סדרה שנייה)
 רוחב:  1,470-1,475 מ"מ (סדרה ראשונה)  1,450 מ"מ (סדרה שנייה)
 גובה:  1,800-1,830 מ"מ (סדרה ראשונה)  1,730 מ"מ (סדרה שנייה)
 משקל:  1,510-1,580 ק"ג (סדרה ראשונה)  1,285 ק"ג (סדרה שנייה)
 בסיס גלגלים:  2,770 מ"מ (סדרה ראשונה)  2,665 מ"מ (סדרה שנייה)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים,  2,000 סמ"ק (מנוע ניסאן "Nissan RB engine" סוג "RB20E") (דגמי "Galue I")  6V  צילינדרים, 2,488 סמ"ק המפיק 173 כ"ס ב-6,000 סל"ד, (מנוע ניסאן "Nissan VQ engine" סוג "VQ25DD") (דגמי "Galue II")  6V  צילינדרים,  3,000 סמ"ק, (מנוע ניסאן "Nissan VQ engine" סוג "VQ30DD") (דגמי "Galue II")  6V  צילינדרים, 2,500  סמ"ק, (מנוע ניסאן סוג "VQ25HR") (דגמי "Galue III")  6V  צילינדרים,  3,498 סמ"ק, המפיק 252 כ"ס ב-6,000 סמ"ק  (מנוע ניסאן סוג "VQ35HR") (דגמי "Galue III") 6V  צילינדרים,  3,700 סמ"ק, (מנוע פורד סוג "Ford Duratec engine") (דגמי קבריולה)  4  צילינדרים, 1,500 סמ"ק, מנוע טויוטה  "Toyota NZ engine" סוג "1NZ-FE") (דגמי "Galue 204")  4  צילינדרים, 1,800סמ"ק, מנוע טויוטה  "Toyota NZ engine" סוג "2ZR-FAE") (דגמי "Galue 204") 4  צילינדרים, 1,998סמ"ק, המפיק 130 כ"ס ב-5,600 סל"ד, יחס דחיסה 9.5:1 (מנוע סוג "RB20E")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות (דגמי "Galue 204")  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (דגמי "Galue I", דגמי "Galue II") תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות  (דגמי "Galue I", דגמי "Galue II")  תמסורת אוטומטית - 6 מהירויות (דגמי קבריולה)  תמסורת  7 מהירויות "manumatic", "Super CVT" (דגמי "Galue 204")
מיטסוקה Galue (באנגלית: Mitsuoka Galue) היא מכונית סלון מפוארת, 4 דלתות, בסגנון רטרו אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 1996–2014.
מיטסוקה Galue

דגם ה"מיטסוקה Galue" התבסס חיצונית, על דגם "Bentley R Type" אשר יוצר בין השנים 1952–1955, על ידי יצרנית מכוניות הפאר בנטלי.
דגמי סדרת "Galue I" התבססו על דגם "Nissan Crew".
דגמי סדרת "Galue II" התבססו על דגם "Nissan Cedric" ודגם "Nissan Gloria".
דגמי סדרת "Galue III" התבססו על דגם "Nissan Fuga".
דגמי הקבריולה, אשר יוצרו משנת 2007, התבססו בחלקם על פורד מוסטנג.
דגמי סדרת "Galue 204" התבססו על דגם "Toyota Corolla Axio" ודגם "Bentley Eight".
תצורות "מיטסוקה Galue"

4 דלתות - סלון
2 דלתות - קבריולה (יוצר משנת 2007)
4 דלתות לימוזינה (יוצר משנת 2008)
סדרות "מיטסוקה Galue"

דור "Galue" - יוצר בין השנים 1996–1999)
סדרות "מיטסוקה Galue" > סדרה ראשונה

דור ראשון - ("Galue I") (יוצר בין השנים 1996–1999)
דור שני - ("Galue II") (יוצר בין השנים 1999–2001)
דור שלישי - ("Galue III") (יוצר בין השנים 2006–2008)
סדרות "מיטסוקה Galue" > סדרה שנייה

דור רביעי - ("Galue III", "Galue 204") (יוצר בין השנים 2008–2014)
תמונות

מיטסוקה Galue, דגם דה לוקס, -דור ראשון
מיטסוקה Galue, דור ראשון
מיטסוקה Galue, דור ראשון
מיטסוקה Galue, דור ראשון
מיטסוקה Galue, דור שני
מיטסוקה Galue, דור שני
מיטסוקה Galue, דור שני
מיטסוקה Galue, דור שלישי
מיטסוקה Galue, דור שלישי
מיטסוקה Galue, קבריולט, דור שלישי
מיטסוקה Galue, דור רביעי
מיטסוקה Galue, דור רביעי
ראו גם

מיטסוקה MC-1
מיטסוקה ויווט
מיטסוקה הימיקו
לקריאה נוספת

מיטסוקה Galue - דגמים, מידות, נתונים טכניים  (goo-net-exchange.com/catalog/MITSUOKA__GALUE)
הערות שוליים

↑  מיטסוקה Galueאתר mitsuoka-motor
↑  דגמי מיטסוקה Galue motor.com/global/lineup/history
↑  מיטסוקה Galue - לימוזינה topgear
מנואל אוליברס

מנואל אוליברס (בספרדית: Manuel Olivares Lapeña; ‏2 באפריל 1909 – 16 בפברואר 1976) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק

אוליברס נולד ב-2 באפריל 1909 בסון סרביירה שבספרד. הוא התחיל את קריירת המועדונים שלו בקבוצה דפורטיבו אלאבס שמחבל הבסקים בשנת 1928. אוליברס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בעונת 1930/1931 וכבש באותה עונה 10 שערים ב-14 הופעות ואלאבס בסיום העונה סיימה במקום השמיני (מתוך 10 קבוצות). לאחר עונה זאת חתם בריאל מדריד.
במהלך תקופתו בריאל זכה אוליברס בשתי אליפויות ספרד ברצף ובגביע הספרדי בשנת 1934. בעונת 1932/1933 בלה ליגה כבש 16 שערים ב-14 משחקים, דבר שהקנה לו את תואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין של העונה. לאחר 3 שנים בריאל עבר לשחק בכמה קבוצות שלא נשאר בהן יותר משנה אחת.
אוליברס שהה שלוש שנים נוספות בליגה הבכירה, אז שיחק עם דונוסטייה, ריאל סרגוסה והרקולס. בשנת 1935 החל את קריירת האימון שלו במועדון סראגוסה תוך כדי שהיה גם שחקן, והמשיך להיות כך עבור מספר קבוצות עד שנת 1943, אז הפסיק את קריירת המשחק שלו במועדון אלחסיראס.
תארים > כשחקן

אליפות ספרד (2): 1931/1932, 1932/1933
הגביע הספרדי: 1934
תואר הפיצ'יצ'י: 1932/1933
תארים > כמאמן

הליגה הספרדית הרביעית: 1944/1945
מעיין הנעורים

מעיין הנעורים, בציור מאת לוקאס קראנאך האב, משנת 1546
מעיין הנעורים הוא מעיין פלאי, שלפי האמונה העתיקה, עשויים מימיו להשיב מרפא לחולים ונעורים לקשישים.
מעיין הנעורים בקוסטה ריקה

בימי הביניים האמינו רבים באירופה בקיומו של המעיין. במאה ה-16 כבשו מגלי ארצות שהגיעו מספרד שטחים בחלק הדרומי של מרכז אמריקה המצויים במדינה שנקראת היום קוסטה ריקה. הכובשים שמעו סיפורים מילידי המקום (אינדיאנים) על מעיין שתאם את האגדות אודות מעיין הנעורים, אשר מימיו שימשו לשתייה לצורך לריפוי מיחושים שונים. רבים נשאו על צווארם שקיק עור עם עפר אדום מקרקע המעיין, ששימש לריפוי פגיעות חיצוניות באמצעות מריחתו כבוץ על מקום הפגיעה. המעיין נקרא על ידי הספרדים בשם "לה פואנטה דה לה אטרנה חובנטוד" (מעיין הנעורים הנצחיים). במאה ה-19 הפך המעיין, שהיה למעשה נביעה של מים חמים ממעמקי כדור הארץ, לאתר התיירות הראשון של קוסטה ריקה. חברה בשם "בלה ויסטה" שמניותיה נסחרו בבורסה באיטליה ובלגיה פיתחה את האתר, "אגואה-קליינטה", ליד העיר קרתגו, ובנתה בריכות למים החמים שנבעו מהמעיין ומלון בסגנון אתרי המרפא באירופה, באדן-באדן וקרלסבאד. בני אצולה ובעלי ממון רבים נהגו לבקר במקום. ב-1910 התחוללה רעידת אדמה באזור שהרסה את האתר והמבנים שסמוכים לו. לאחרונה נרכש המקום על ידי יזם ישראלי בשם אברהם קוטליצקי שהחל להפעילו מחדש.
בתרבות

עלילת הסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" סובבת סביב המרוץ לגילויו של מעיין הנעורים, שמפת הדרך אליו טמונה בספינתו האבודה של חואן פונסה דה ליאון.
ראו גם

הגביע הקדוש
המעיין (סרט)
שודדי הקאריביים: זרמים זרים
קרן מתושלח - קרן לעידוד מחקר מדעי בנושאי הארכת תוחלת החיים והצערה (חידוש נעורים)
הערות שוליים

↑  שלמה פפירבלט, קרתגו, אברהם קוטליצקי מצא את מעיין הנעורים בקוסטה ריקה, באתר הארץ, 20 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551600605171  LCCN: sh97008837  TDVİA: ab-i-hayat 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעברת עמק חפר

מעברת עמק חפר התקיימה בשנות ה-50 בסמוך למושב חיבת ציון בעמק חפר.
היסטוריה

המעברה הוקמה כשכונת אוהלים ביולי 1950 בסמיכות לאלישיב. בהמשך הועברו התושבים לבדונים שהוצבו בין גבעת חיים וחיבת ציון, אך כ-20 משפחות סירבו לעבור ונותרו באוהלים ליד אלישיב. אוהלים אלו קרסו במטרות הגשם של דצמבר 1951. לקראת סוף שנת 1951 הוצע להקים צריפים פיניים עבור תושבי המעברה בתור שיכון הקבע שלהם, אך תושבי המעברה סירבו לקבל צריפים אלו ודרשו מגורי קבע בבלוקים. בסוף 1951 התגוררו במעברה 100 משפחות מעיראק ו-300 משפחות מתימן ונוצרו במעברה סכסוכים בין העדות. תושבי המעברה עבדו במשקי הסביבה ולא חסר להם עבודה. באוקטובר 1952 התגוררו במעברה 330 משפחות מעולי תימן, 100 משפחות יוצאי עיראק ו-40 משפחות מאיראן.
על היחסים בין תושבי המעברה לחקלאי הסביבה העיבו טענות על סחיבת פרי בכמויות גדולות על ידי תושבי המעברה. ב-25 באוקטובר 1952 התפתח עימות בין תושבי המעברה לשומר של פרדסי הסביבה. לטענת השומר הוא הותקף על ידי תושבי המעברה וסוסו נשדד ממנו בגלל שמנע מתושבי המעברה לגנוב פירות מהעצים. לעומת זאת, תושבי המעברה טענו שהשומר היה מבצע חיפושים בלתי חוקיים בכליהם ומשסה בהם את כלבו. כוח משטרה שהגיע למעברה הותקף על ידי תושבי המעברה וגם תגבורת שהגיעה למקום גורשה. בעקבות זאת פשטה המשטרה על המעברה למחרת לפנות בוקר עם כוח של 200 שוטרים ועצרה מעל 100 מתושבי המעברה. בעקבות תלונות של תושבי המעברה על חד צדדיות של המשטרה והפעלת כוח מוגזם שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון את ישראל ישעיהו ונחמיה ארגוב כוועדת בדיקה לבחון את האירועים. ישעיהו טען שהמשטרה שגתה בפשיטה על המעברה וגם ראש מועצת עמק חפר האשים את המשטרה בפשיטה מיותרת במקום לפנות למועצה ולמנהל המעברה.
כבר בשנת 1951 הוקצה שטח לבניית מבני קבע ועובדה תוכנית מפורטת לשיכון. על פי התכנית, כל יחידת דיור תהיה על שטח של 2 דונם לצורך משק עזר. המועצה האזורית קיבלה על עצמה להקים מכון מים לשכונה. בסוף פברואר 1953 דווח על התחלת בניית מבני קבע באליכין עבור תושבי המעברה. חלק מתושבי המעברה, יוצאי תימן, היו בין מקימי מושב תנובות.
הערות שוליים

1 2  מכתב ח. בן צבי לשרת העבודה, 19 בדצמבר 1951, בתיק: עמק חפר - תכנון השיכון, ארכיון המדינה
↑  מטרות עוז וסופת־רוחות בכל הארץ, דבר, 16 בדצמבר 1951
↑  למעלה מ־ 3000 ילד נרשמו לאיכסון במוסדות "קורת גג", על המשמר, 19 בנובמבר 1951
↑  מכתב ח. בן צבי למר צבי גבעון, מנהל אגף השיכון של משרד העבודה, 16 בנובמבר 1951, בתיק: עמק חפר - תכנון השיכון, ארכיון המדינה
↑  נפגעי השטפונות במעברות הפגינו ליד הסוכנות בת"א ותבעו צריפים, קול העם, 26 בדצמבר 1951
↑  השנה הקשה ביותר, דבר, 4 במאי 1973
1 2  צבי וולמוט, עובדי אדמה בצנעה, הַבֹּקֶר, 4 בפברואר 1955
1 2  התפרעות תושבי המעברה בעמק חפר, דבר, 27 באוקטובר 1952
↑  נעצרו 105 תושבי מעברה, מעריב, 25 באוקטובר 1952
↑  תושבי מעברת עמק־חפר מאשימים, דבר, 3 בנובמבר 1952
↑  הצד הציבורי בפרשת המעברה של עמק חפר, דבר, 7 בנובמבר 1952
↑  מועצת חפר מגנה התנגדות תושבי המעבדה והתנהגות המשטר, על המשמר, 20 בנובמבר 1952
↑  המשטרה מודה בשגיאתה באי־קיום קשרים הדוקים עם העתונות, הַבֹּקֶר, 4 בנובמבר 1952
↑  החלה בניית שיכון ליושבי מעברת עמק חפר, דבר, 27 בפברואר 1953
מיקיו אודה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מיקיו אודה (ביפנית: 織田 幹雄; באנגלית: Mikio Oda;‏ 30 במרץ 1905 – 2 בדצמבר 1998) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם שהתמחה בקפיצה משולשת. אודה היה ליפני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ולאסייתי הראשון אשר זוכה במדליית זהב אולימפית בספורט יחידים.
ביוגרפיה

אודה נולד בהירושימה.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים אודה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר, במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר ובמקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה אודה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.21 מטר, לפני לוי קייסי מארצות הברית (15.17 מטר) ווילהו טולוס מפינלנד (15.11 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר ובמקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר. בעת חלוקת המדליות בסיום המשחקים האולימפיים כבר טייל אודה בפריז ואת מדליית הזהב האולימפית שלו לקח עבורו בן ארצו השחיין האלוף האולימפי יושיוקי צורוטה.
ביוגרפיה > שיאן עולם

בעת לימודיו באוניברסיטת ווסדה שבטוקיו, קבע אודה בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 בקפיצה משושלת שיא עולם חדש כשקפץ למרחק של 15.58 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים אודה במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.97 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
לאחר פרישתו הפך אודה לחבר הוועד האולימפי היפני ולקח חלק בפעילותה של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
הנצחה

ניצחונו הונצח באולימפיאדת טוקיו (1964) כשהדגל האולימפי נישא לגובה 15.21 מטר, המרחק שקפץ והוביל אותו למדליית הזהב.
אודה ייסד בשנת 1967 בעיר הולדתו, הירושימה תחרות אתלטיקה הקרויה על שמו.
תארים הישגים

במשחקי המזרח הרחוק, זכה אודה 4 פעמים במדליית זהב בקפיצה משולשת (1923, 1925, 1927 ו-1930), פעמיים במדליית זהב בקפיצה לרוחק (1923 ו-1927), במדליית כסף בקפיצה לרוחק (1930), במדליית כסף בקפיצה במוט (1930) ובמדליית ארד בקפיצה לגובה (1923).
שיאים אישיים

קפיצה לרוחק: 7.52 מטר (1931)
קפיצה משולשת: 15.58 מטר (1931)
קפיצה לגובה: 1.92 מטר (1927)
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אודה באתר התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA00576683  World Athletics: 14558750  ISNI: 0000 0000 8421 7231  LCCN: n85371328  NDL: 00057364  VIAF: 6395961   WorldCat (עם VIAF): 6395961
מנואל אמצ'סורה

מנואל אמצ'סורה גואסו (בספרדית: Manuel Amechazurra Guazo; ‏8 במרץ 1888 - 13 בפברואר 1965), לעיתים נקרא בשם מנולו (Manolo), היה כדורגלן ספרדי-פיליפיני ששיחק בראשית המאה ה-20 כבלם. אמצ'סורה שיחק במספר קבוצות ברחבי אנגליה וקטלוניה, כשהבולטת שבהן היא ברצלונה, שם שיחק בשתי קדנציות: בין 1906 ל-1908 ובין 1909 ל-1915.
קריירה

אמצ'סורה נולד  בלה קרלוטה, נגרוס שבפיליפינים בפיליפינים לאב ממוצא בסקי ולאם ממוצא קנטברי. משפחתו והוא היגרו כשהיה בגיל צעיר לברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד. בברצלונה החל לשחק כדורגל, כבלם, וב-1902 הצטרף לקבוצה המקומית אייריש. באייריש שיחק במשך 4 שנים, וב-1906 עבר לקבוצה הבכירה בעיר ובאזור, ברצלונה. ב-1907 הפך גם לחבר הנהלה במועדון, ושנה לאחר מכן עבר מברצלונה לאנגליה, שם שיחק במספר קבוצות לתקופות קצרות. כך הוא למד טכניקות וטקטיקות משחק מתקדמות, שכן הכדורגל באנגליה היה מפותח יותר מבספרד בתקופה זו. כששב לספרד ב-1909 הוא יישם את הידע שרכש במהלך נסיעתו. תחילה שיחק לפרק זמן קצר באירון שמחבל הבסקים, לפני שחזר לברצלונה.
אמצ'סורה עזר לברצלונה לזכות במספר רב של תארים בקדנציה השנייה שלו בקבוצה. בזירה המקומית, זכה עם הקבוצה 4 פעמים באליפות קטלוניה. ב-1910 נערכה המהדורה הראשונה של גביע הפירנאים, שהיה הטורניר הבינלאומי הראשון בעולם בכלל ובאירופה בפרט. אמצ'סורה זכה עם ברצלונה ב-4 המהדורות הראשונות של הטורניר, תוך שהוא פותח בכל משחקי הגמר, מ-1910 ועד 1913. הטורניר עצמו הופסק ב-1914 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, ב-1910 היה שותף לראשונה לזכייה בגביע הספרדי. הוא פתח בהרכב ברצלונה במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה 3-2 את אספניול מדריד. ב-1912 וב-1913 סייע לקבוצתו לזכות בגביע פעמיים ברציפות, כשגם במשחקי גמר אלו הוא פתח בהרכב ואף שימש קפטן הקבוצה. בנוסף ב-1913 חלה באופן חמור והיה אף חשש לחייו, אך הוא הצליח להתאושש.
אמצ'סורה נחשב לשחקן המקצועי הראשון בברצלונה, בתקופה בה הכדורגל היה עדיין חובבני. על אף התנגדותו של נשיא המועדון ז'ואן גאמפר, שילמו לו חלק ממנהלי המועדון כסף. על מנת להימנע מבעיות בכך שהמועדון מעסיק מקצוען, המשכורת הוצהרה כאילו הייתה עבור לימוד אנגלית. מספר חודשים לאחר מכן החלו שחקנים נוספים במועדון לקבל תשלום בדרכים מוסוות. במקביל לכך שהיה שחקן ברצלונה, השתתף אמצ'סורה במספר משחקים במדי נבחרת קטלוניה, בין 1910 ל-1912.
ב-1915 עזב את ברצלונה, כשלזכותו 137 הופעות במדיה, בהן כבש 20 פעמים. ב-1916 היה לתקופה קצרה שחקן-מאמן במנרסה, ובהמשך השנה שפט מספר משחקים בקטלוניה. לאחר מכן עזב את ספרד וחזר לארץ מולדתו, הפיליפינים. הוא שב לספרד רק כ-30 שנים לאחר מכן, ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה. אמצ'סורה נפטר ב-13 בפברואר 1965  בברצלונה.
נסיעותיו הרבות באנגליה ובספרד הקנו לו את הכינוי "ההרפתקן".
תארים > ברצלונה

אליפות קטלוניה (4): 1908/1909, 1909/1910, 1910/1911, 1912/1913
הגביע הספרדי (3): 1909/1910, 1911/1912, 1912/1913
גביע הפירנאים (4): 1910, 1911, 1912, 1913
הערות שוליים

↑  הגביע הספרדי 1910 באתר RSSSF
↑  הגביע הספרדי 1912 באתר RSSSF
↑  הגביע הספרדי 1913 באתר RSSSF
מספרים (משחק)

מספרים או אווירונים הוא משחק ילדים קבוצתי המשלב תנועה וטקטיקה.
במשחק משתתפות שתי קבוצות ילדים שוות בגודלן של 10–15 שחקנים. לכל קבוצה ניתנים בתחילת המשחק 31 פתקים (לפי גרסה אחרת 25) כשעל כל פתק יש מספר מ-1 עד 31 (או 25). כל שחקן מקבל פתק אחד מראש הקבוצה, שאינו לוקח חלק פעיל במשחק ונמצא ב"בסיס" של הקבוצה ותפקידו לחלק את המספרים ולנהל את המשחק מבחינה טקטית ואסטרטגית.
במהלך המשחק השחקנים מנסים לתפוס שחקני יריב על ידי קריאה "עצור מספר", או לפי גרסה אחרת על ידי נגיעה זה בזה. כאשר מתרחשת התקלות כזו בין שחקנים מקבוצות יריבות, השחקן בעל המספר הגבוה יותר ביניהם "מנצח" ולוקח את הפתק של יריבו. לדוגמה, אם שני שחקנים נפגשו ולאחד יש מספר 19 ולאחר יש מספר 17, הראשון מנצח. השחקן שנלקח ממנו הפתק חוזר לבסיס קבוצתו, מקבל פתק חדש וממשיך במשחק. את המספר הגבוה ביותר - 31 (או 25), יכול לנצח רק השחקן בעל פתק מספר 1 בקבוצה היריבה. בדרך כלל השימוש בשני המספרים הללו נשמר לשלבים המתקדמים של המשחק.
לכל קבוצה יש שחקן בעל מספר מסוים שהוא "מרגל". תפקידו הוא לעצור את שחקני היריבה ולבדוק את מספרם, ולמסור את המידע החיוני לחברי קבוצתו כדי שיידעו את מי כדאי לעצור ובמי לא כדאי להתקל. המרגל הוא "בלתי פגיע" - אי אפשר לקחת את מספרו והוא גם לא יכול לקחת מספרים מהקבוצה היריבה, והוא אינו יכול להחליף את תפקידו לאורך כל המשחק. השחקנים משתדלים להימנע מהתקלות עם המרגל של הקבוצה היריבה כדי לא להסגיר את מספרם. במהלך המשחק השחקנים משתדלים לגלות את מספרי השחקנים של הקבוצה היריבה ואת מיקומם, ולתכנן מהלכים טקטיים כדי לקחת פתקים של שחקנים בעלי מספרים נמוכים, ולהימנע ממפגש בלתי רצוי עם שחקנים בעלי מספרים גבוהים.
לקבוצות אסור להשתמש בפתקים אותם לקחו משחקני היריבה, ופתק שנלקח יוצא מן המשחק. על מנת להבדיל ביניהם הפתקים של כל קבוצה הם בצבע שונה. לשחקנים אסור להחליף את פתקיהם במהלך המשחק, אלא רק אם וכאשר הפתק שלהם נלקח על ידי שחקן יריב.
המשחק נערך בשטח עם גבולות מוגדרים שמהם אסור לחרוג, והוא משוחק בדרך כלל בשטח מיושב שבו יש מבנים וצמחייה שבהם ניתן להסתתר מעיני שחקני היריב, בשעות הערב ונמשך זמן קבוע מראש, לרוב 2–3 שעות. עקב המורכבות הרבה של המשחק וההכנות הנדרשות הוא אינו נערך לעיתים קרובות ונחשב לאירוע יוצא דופן.
המנצחת היא הקבוצה שלקחה את כל הפתקים של יריבתה, או הקבוצה בעלת שלל הפתקים הגבוה ביותר בתום זמן המשחק.
מעיין חם

מעיין חם טבעי חיצוני, באזור וואקאיאמה, יפן
מעיין חם הוא מעיין בו נובעים מי תהום חמים שהתחממו בעומק קרום כדור הארץ. מעיינות חמים נפוצים בכל רחבי כדור הארץ. נקראים "מעיינות מרפא", בזכות ריכוז המינרלים שבהם, ותרומתם לבריאות האדם.