stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נהר סנט ג'ון (מפרץ פנדי)
ביאורים

↑  לצפייה באזור הריי נוטרדאם ראו כאן.
↑  לצפייה במפה של מסלול הנהר, לרבות הערים המוזכרות ראו כאן.
↑  תיעתוק לפי אתר זה.
↑  לצפייה במיקום הסכר, כ-17 קמ' מערבית לפרדריקטון, ראו כאן.
↑  לצפייה במיקום הסכר, כ-100 קמ' צפונית מערבית לפרדריקטון, בקו אווירי, ראו כאן.
↑  לצפייה במיקום הסכר, כ-138 קמ' צפ' מערבית לפרדריקטון בקו אווירי, ראו כאן.
↑  לצפייה במפת אזור מקורות הנהר, לרבות ענפי בייקר ואלאגאש ראו כאן.
↑  לצפייה במפה מצוירת שניתן לזהות בה את הגבולות בין האגנים על פי התיאורים בפרק זה, ראו כאן.
↑  תיעתוק לפי אתר זה.
↑  קרקע עדינת גרגר פירושה שחלקיקים בודדים שלה, אינם נראים בעין בלתי מזוינת.
↑  לצפייה בנהר/פיורד ומקום התחברותו לנהר סינט ג'ון, ראו כאן.
↑  מורנת קצה (Terminal moraine או End moraine) – תל או רכס סלעים אשר נישאו על הקרחון עד חזיתו. במיקום המרבי שאליו התפשט הקרחון, מצטבר החומר שהוסע על ידי הקרחון לכדי תל. סימוכין ראו כאן.
↑  לצפייה במיקומה של אוק פוינט, כ-25 קמ' צפונית בקו אווירי למיפגש ה-קֶנֶבֶּקָאסִיס עם נהר סנט ג'ון, ראו כאן.
↑  לצורכי דייג. אין צורך ברישיון דייג במי גאות, למעט חריגים שכתובים בהוראות הממשלה. סימוכין ראו כאן.
↑  רצועת הקרח הזו הגיעה עד לאזור ניו יורק ושיקגו של היום. סימוכין ראו במפת המכון הגאולוגי האמריקאי כאן.
↑  שפת האלגונקין היא שפה ילידית המדוברת עד היום, לצד צרפתית ובמידה מסוימת אנגלית, על ידי אומות ה-אלגונקין הראשונות של קוויבק ואונטריו. נכון לשנת 2006, היו 2,680 דוברי אלגונקווין, פחות מ-10% מהם היו חד לשוניים.
↑  לצפייה במפת אזור שלושת הנהרות הללו, כשנהר סנט קרואה (מסומן בקו שחור דק מפותל ואחר כך ישר עד למפרץ) זורם בתווך שבין נהר סנט ג'ון במזרח ונהר פנובסקוט במערב, ראו כאן.
↑  לצפייה במפה המציגה את גבולה המזרחי של מסצ'וסטס (של אותם ימים), כקו הנמשך צפונה מנהר סנט קרואה ועד לשפך נהר סנט לורנס לימת אונטריו ראו כאן.
↑  לצפייה במחוז ארוסטוק, והעיירה מדאוסקה שמדרום לאדמונדסון,ראו כאן.
↑  לדוגמה, בטריטוריה הזו בשנת 2020 חיו רק 12 איש, לפי סקר האוכלוסין של משרד הפנים האמריקאי. סימוכין כאן.
↑  "נתיב המים הפראי של אלאגאש", הוא אזור מוגן באורך 148.9 ק"מ, המשתרע ממחוז Aroostook, מיין לתוך מחוז פיסקאטקיס, מיין(אנ'). זוהי רצועה של אגמים, בריכות, נהרות ונחלים של היער הצפוני של מיין, הכולל חלק גדול מנהר אלאגאש. שייט בקאנו, דייג, צייד וקמפינג, הם בין הפעילויות המותרות שם. סימוכין כאן.
בואינג X-37

בואינג X-37 הוא כלי חלל לא מאויש המפותח על ידי חברת בואינג. הכלי מיועד לשמש כמדגים טכנולוגי למעבורת חלל קטנה ובלתי מאוישת שתשנע מטענים קלים במחיר זול לעומת מעבורת החלל.
הכלי יכול להשיג מהירות מסלולית ולהישאר בחלל עד 908 יום. הוא מיועד למיזמים אזרחים וצבאיים כאחד. הכלי נבנה בשיטה מודלית וכך יתאפשר פיתוח עד כדי הפיכתו לכלי השיגור העיקרי של מטענים לחלל.
אורכו 8.9 מטרים ומוטת כנפיו 4.5 מטרים. הוא משוגר לחלל בחרטומו של טיל, ובעל יכולת חזרה בנחיתה עצמית על גלגליו בשדה התעופה, לשימוש חוזר.
משימת הניסוי הראשונה של המעבורת בוצעה בהצלחה לאחר ששוגרה ב-22 באפריל 2010 מנמל החלל קייפ קנוורל, ונחתה ב-3 בדצמבר 2010.
ב-11 בדצמבר 2012 שוגר X-37 מנמל החלל קייפ קנוורל וחזר לכדור הארץ ב-17 באוקטובר 2014.
ב-20 במאי 2015 שוגר X-37B למשימת USA-261 וחזר לכדור הארץ ב-7 במאי 2017.
הכלי שוגר בפעם השישית ב-17 במאי 2020, במשימה של חיל החלל של ארצות הברית.
ב-28 בדצמבר 2023 שוגר X-37B למשימתו השביעית.
פרטים על הפעילות של כלי הרכב ומטרת שיגורו לא נחשפו על ידי זרוע החלל של ארצות הברית. גם מיקומו נשמר בסוד, אם כי תצפיות של חובבי עקיבה אחר לוויינים גילו שהוא מקיף את כדור הארץ במסלול אליפטי מוארך, בגבהים שבין 320 לבין 39,000 ק"מ, ובנטיה של 59 מעלות ביחס לקו המשוה.
פריים שצולם מתוך ה X-37B, בזמן שהוא נמצא בחלל, במסלול אליפטי, 2024.
בסוף שנת 2024, לראשונה אי פעם, פורסמה תמונה שצולמה מתוך ה X-37 - כאשר כדור הארץ מופיע בפריים.
ראו גם

בואינג X-40
הערות שוליים

↑  דיווח של חובב הלוויינים הפיני טומי סימולה על גילוי כלי הרכב, 9 בפברואר 2024. הדיווח אושר בידי מספר מומחים עצמאיים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פו (נהר)

| --- | --- |

נהר הפו במבט מהעיר טורינו
 מידע כללי
 אורך:  652 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  1,540 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  71,000 קמ"ר
 מוצא:  מונוויזו
 גובה מוצא הנהר:  2,022 מטרים
 יובלים:  דורה בלטאה, Scrivia, טרביה, למברו, Olona Inferiore, טיצ'ינו, Parma (river), Secchia, Enza, Ghiandone, Panaro, אגוניה, Taro, Orco, אוליו, טנרו, נהר אדה, ססיה, Pellice, Mincio, סטורה די לנצו, Sangone, דורה ריפריה, Chisola, Curone, טרדופיו, Tepice, Torrente Leona, Colatore Agognetta, Banna, Tidone, Meletta, Malone, Arda, Crostolo, Maira, Versa, Rio di Valle Maggiore, Chiavenna, Staffora, Grana del Monferrato, Scuropasso, Varaita, Rotaldo, Nure, Stura del Monferrato, אוליו, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  הים האדריאטי
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה איטליה שווייץ שווייץ צרפת צרפת
 מפה הידרוגרפית של נהר פו
 
פּוֹ (באיטלקית: Po) הוא נהר בצפון איטליה. אורכו הכולל כ-652 ק"מ, והוא הארוך בנהרות איטליה.
נתונים גאוגרפיים

אגנו של הפו משתרע על פני רוב חלקיו של צפון איטליה. מוצא הנהר במונטה ויזו שבמחוז פיימונטה. ב-30 הקילומטרים הראשונים שלו יורד הנהר כ-1,600 מטרים. בדרכו אל הים האדריאטי מצטרפים אליו נחלים ויובלים רבים המנקזים את המדרונות הדרומיים של הרי האלפים והמדרונות הצפוניים של הרי האפנינים. הנהר עובר דרך כמה ערים, ביניהן טורינו, קרמונה ופרארה, ולבסוף יוצר דלתה במקום בו הוא נשפך אל הים; אזור זה ידוע בצלופחיו.
עמק הפו

עמק הפו הרחב סביב הפו הוא האזור המתועש ביותר באיטליה, והוא מיושב בצפיפות.
עמק הפו התחתון יושב בידי בני תרבויות פלאוליתיות ונאוליתיות, שבנו בתיהם על סוללות לאורך גבולות הנהר הבוציים. מאוחר יותר ניסתה התרבות המקומית להטות את מי הנהר לצורכי השקיה מלאכותית. הישגים אלו אינם של הרומאים, וחוקרים מייחסים אותם לתרבות האטרוסקית.
שמות הנהר

שמו הקלטי של הפו היה בּוֹדִינקוּס שפירושו "ללא תחתית". הרומאים כינו אותו בשם פאדוס (Padus).
שמורה ביוספרית

דלתת הפו הוכרזה על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-2015.
השפעות אקלימיות

עקב מחסור בגשמים ושינויים אקלימיים, דווח ביוני 2022, שמפלס המים ירד והנהר הצטמצם והתייבש בחלק מגדותיו, מה שיוצר בעיה לחקלאות באזור ולהיקף צריכת מי השתייה
הערות שוליים

↑  בצורת קשה בצפון איטליה: נהר הפו מצטמק, באתר ynet, 29 ביוני 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558092605171  BNE: XX5388496  BnF: cb119690399 (data)  GND: 4123956-8  LCCN: sh85103636  NKC: ge243759  SELIBR: 156656  SUDOC: 027704890  VIAF: 6148703924236930913   WorldCat (עם VIAF): 6148703924236930913 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פסל המסמל את נהר הפו, בעיר טורינו בצפון איטליה
ספרד במלחמת העצמאות האמריקאית

ספרד, באמצעות בריתה עם צרפת וכחלק מהסכסוך שלה עם בריטניה, מילאה תפקיד בעצמאותה של ארצות הברית. ספרד הכריזה מלחמה על בריטניה כבעלת ברית של צרפת, שהייתה בעצמה בעלת ברית של המושבות האמריקאיות. במיוחד, כוחות ספרדים תקפו עמדות בריטיות בדרום וכבשו את מערב פלורידה מבריטניה במצור על פנסקולה. זה הבטיח את הנתיב הדרומי לאספקה וסגר את האפשרות של כל מתקפה בריטית דרך הגבול המערבי של ארצות הברית דרך נהר המיסיסיפי. ספרד גם סיפקה כסף, אספקה ותחמושת לכוחות האמריקאים.
החל משנת 1776, היא מימנה במשותף את Rodrigue Hortalez and Company, חברת סחר שסיפקה אספקה צבאית קריטית. ספרד סיפקה מימון למצור הסופי על יורקטאון ב-1781 עם אוסף של זהב וכסף בהוואנה, אז קובה הספרדית. ספרד הייתה בעלת ברית עם צרפת באמצעות הסכם משפחת בורבון והמהפכה הייתה הזדמנות להתעמת עם האויב המשותף שלהם, בריטניה הגדולה. כפי שמונה לאחרונה לשר הראשי של קרלוס השלישי, מלך ספרד, הרוזן מפלורידהבלנקה, כתב במרץ 1777, "גורל המושבות מעניין אותנו מאוד, ואנו נעשה עבורם כל מה שהנסיבות יאפשרו".
סיוע לארצות הברית: 1776–1778

הסיוע הספרדי סופק לאומה החדשה דרך ארבעה מסלולים עיקריים: מנמלים צרפתיים במימון רודריג הורטלז והחברה שלו, דרך נמל ניו אורלינס ומעלה נהר המיסיסיפי, מהמחסנים בהוואנה ומבילבאו, דרך גארדוקי חברת סחר משפחתית. ספרד העניקה הלוואות לארצות הברית כדי לשמש לאספקת ציוד מלחמה דרך בית גרדוקי, ש"סיפק לפטריוטים 215 תותחי ברונזה – 30,000 מוסקטים – 30,000 כידונים – 512,314 כדורי מוסקט – 300,000 פאונד, 8000 פאונד, 300,000 פאונד, 300,000 פאונד. – ו-4,000 אוהלי שדה במהלך המלחמה".
ההברחה מניו אורלינס החלה בשנת 1776 כאשר הגנרל צ'ארלס לי שלח שני קציני הצבא הקונטיננטלי (צבא ארצות הברית) לבקש אספקה ממושל ניו אורלינס, לואיס דה אונזאגה. גונזגה, שהיה מודאג מעימות גלוי עם הבריטים לפני שהספרדים היו מוכנים למלחמה, הסכים לסייע למורדים באופן סמוי. גונזגה אישר משלוח של אבק שריפה שהיה נחוץ נואשות בעסקה בתיווך של אוליבר פולוק, פטריוט (מהפכן) ואיש כספים. כאשר ברנרדו דה גלבז אי מדריד, רוזן גאלבז מונה למושל ניו אורלינס בינואר 1777, הוא המשיך והרחיב את פעולות האספקה.
כפי שדיווח הדיפלומט האמריקני בנג'מין פרנקלין מפריז לוועדת הקונגרס להתכתבות חשאית במרץ 1777, בית המלוכה הספרדי העניק למורדים בשקט כניסה ישירה לנמל הוואנה העשיר, שהוגבל בעבר, תחת מעמד האומה המועדפת ביותר. פרנקלין גם ציין באותו דיווח ששלושת אלפים חביות אבק שריפה חיכו בניו אורלינס וכי לסוחרים בבילבאו "היו פקודות לשלוח עבורנו את הצרכים הנחוצים שנרצה".
הכרזת המלחמה

מלחמת ספרד–פורטוגל (1776–1777) התגלתה כמוצלחת. בהסכם הראשון של סן אילדפונסו, שנחתם ב-1 באוקטובר 1777, לאחר שמריה הראשונה, מלכת פורטוגל פיטרה את פומבל, זכתה ספרד ב-Banda Oriental (אורוגוואי), עם Colonia del Sacramento, שנוסדה על ידי פורטוגל ב-1680. ספרד זכתה גם ב-Misiones Orientales. בתמורה, ספרד הכירה בכך שהטריטוריות הפורטוגזיות בברזיל משתרעות הרחק מערבית לקו שנקבע בחוזה טורדסילה. בהסכם אל פארדו, שנחתם ב-11 במרץ 1778, זכתה ספרד בגינאה הספרדית (גינאה המשוונית), שנוהלה מבואנוס איירס בשנים 1778–1810. עם הסכמים אלו, פורטוגל עזבה את המלחמה, ובשנת 1781 פורטוגל אף הצטרפה לליגה הראשונה של נייטרליות מזוינת כדי להתנגד לתפיסות הבריטים של מטענים מאוניות נייטרליות.
הדיפלומט הספרדי לשעבר והשגריר דאז בבית המלוכה הצרפתי, ז'רונימו גרימלדי, הדוכס הראשון מגרימלדי, סיכם את העמדה הספרדית במכתב לארתור לי, דיפלומט אמריקאי במדריד שניסה לשכנע את הספרדים להכריז על ברית גלויה עם ארצות הברית הטרייה. ג'נואי מלידה ופוליטיקאי מחושב ממולח מטבעו, התנפל גרימלדי, והשיב, "שקלת את המצב שלך, ולא את שלנו. הרגע עדיין לא הגיע עבורנו. המלחמה עם פורטוגל - צרפת אינה מוכנה, ואוניות המטען שלנו מדרום אמריקה לא הגיעו - הופכת אותנו ללא ראויים להכריז מיד." בינתיים, גרימלדי הרגיע את לי, מטענים של בגדים ואבקת שרפה הופקדו בניו אורלינס והוואנה עבור האמריקנים, ומשלוחים נוספים של שמיכות נאספו בבילבאו.
ביוני 1779 סיימו הספרדים את ההכנות למלחמה. נראה שהאינטרס הבריטי נמצא בשפל במיוחד. הספרדים הצטרפו לצרפת במלחמה, ויישמו את הסכם ארנחואס שנחתם באפריל 1779.
הימים סביב אירופה

המטרות העיקריות של ספרד היו החזרתן של גיברלטר ומנורקה מהבריטים, שהיו בבעלותן מאז 1704, ולפגוע בסחר הבריטי באמצעות פעולות פיראטיות. המצור על גיברלטר, 16 ביוני 1779, עד 7 בפברואר 1783, היה הפעולה הספרדית הארוכה ביותר במלחמה. למרות גודלו הגדול יותר של הצבא הצרפתי-ספרדי במהלך המצור, שמנה בשלב מסוים 33,000 חיילים, הצליחו הבריטים בפיקודו של ג'ורג' אוגוסטוס אליוט להחזיק מעמד במבצר וסופקה להם אספקה מחדש דרך הים שלוש פעמים. לואיס דה קורדובה אי קורדובה לא הצליח למנוע מהצי של האו לחזור הביתה לאחר שסיפק מחדש את גיברלטר באוקטובר 1782. הפלישה הצרפתית-ספרדית המשולבת למנורקה ב-1781 זכתה להצלחה רבה יותר; מנורקה נכנעה בשנה שלאחר מכן, והוחזרה לספרד לאחר המלחמה, כמעט שמונים שנה לאחר שנכבשה לראשונה על ידי הבריטים. בשנים 1780 ו-1781, הצי של לואיס דה קורדובה לכד שיירות בריטיות בכיוון אמריקה, והסב נזק רב לאספקה ולמסחר הצבאי הבריטי.
איי הודו המערבית וחוף המפרץ

באיים הקריביים, עיקר המאמץ הופנה למנוע נחיתות בריטיות אפשריות בקובה, לזכר המשלחת הבריטית נגד קובה שכבשה את הוואנה במלחמת שבע השנים. מטרות אחרות כללו כיבוש מחדש של פלורידה (שהבריטים חילקו למערב פלורידה ולמזרח פלורידה ב-1763), ופתרון סכסוכי כריתת עצים שכללו את הבריטים בבליז.
ביבשת, מושל לואיזיאנה הספרדית, הרוזן ברנרדו דה גאלווס, הוביל סדרה של התקפות מוצלחות נגד המבצרים הבריטיים בעמק המיסיסיפי, תחילה את ההתקפה והלכידה של פורט בוט במנצ'אק ולאחר מכן אילץ את הכניעה של באטון רוז', נאצ'ז ומובייל ב-1779 וב-1780. בעוד סופת הוריקן עצרה משלחת ללכידת פנסקולה, בירת מערב פלורידה הבריטית, בשנת 1780, כוחותיו של גאלווס השיגו ניצחון מכריע נגד הבריטים בשנת 1781 בקרב פנסקולה שהעניק לספרדים את השליטה בכל מערב פלורידה. זה הבטיח את הנתיב הדרומי לאספקה וסגר את האפשרות של כל מתקפה בריטית לתוך הגבול המערבי של ארצות הברית דרך נהר המיסיסיפי.
כשספרד נכנסה למלחמה, גם בריטניה יצאה למתקפה באיים הקריביים, ותכננה משלחת נגד ניקרגואה הספרדית. ניסיון בריטי להשיג דריסת רגל בסן פרננדו דה אומואה נהדף באוקטובר 1779, ומשלחת ב-1780 נגד מבצר סן חואן בניקרגואה הצליחה בתחילה, אך קדחת צהובה ומחלות טרופיות אחרות חיסלו את רוב הכוח, אשר נסוג בעקבות כך וחזר לג'מייקה.
עמק המיסיסיפי

בתום מלחמת שבע השנים, צרפת מסרה את עמק המיסיסיפי לבת בריתה ספרד, על מנת למנוע ממנו ליפול תחת שליטה בריטית בחוזה פריז (1763). הספרדים סייעו לארצות הברית במסעי המלחמה שלהם במערב התיכון האמריקאי. בינואר 1778, מושל וירג'יניה, פטריק הנרי, אישר משלחת של ג'ורג' רוג'רס קלארק, שכבש את המבצר בוינסנס והבטיח את האזור הצפוני של אוהיו עבור המורדים. קלארק הסתמך על גאלווס ואוליבר פולוק לתמיכה כדי לספק לאנשיו נשק ותחמושת, ולספק אשראי לאספקה. קווי האשראי שהקים פולוק לרכישת אספקה עבור קלארק היו אמורות להיות מגובים על ידי מדינת וירג'יניה. עם זאת, פולוק בתורו נאלץ להסתמך על האשראי האישי שלו ועל גאלווס, שאיפשר לכספי ממשלת ספרד לעמוד לרשותו של פולוק כהלוואות. הכספים הללו נמסרו בדרך כלל בחסות הלילה על ידי המזכיר הפרטי של גאלווס.
כוחות המצב הספרדיים באזור לואיזיאנה הדפו התקפות של יחידות בריטיות ובעלי בריתם האינדיאנים בקרב סנט לואיס ב-1780. שנה לאחר מכן, יחידה נעה באילינוי של ימינו וכבשה את פורט סנט ג'וזף, במדינת מישיגן המודרנית. משלחת זו העניקה לספרד תביעה מסוימת על הטריטוריה הצפון-מערבית, אשר סוכלה באופן דיפלומטי על ידי בריטניה הגדולה וארצות הברית הצעירה בשלום הנפרד שלהן בהסכם פריז (1783).
המצור על יורקטאון

הספרדים גם סייעו במצור על יורקטאון ב-1781, הקרב הגדול הקריטי והאחרון בזירת צפון אמריקה. הגנרל הצרפתי ז'אן-בטיסט דונאטין דה וימור, הרוזן דה רושאמבו, שפיקד על כוחות ארצו בצפון אמריקה, שלח פנייה נואשת לפרנסואה ז'וזף פול דה גראס, האדמירל הצרפתי שנועד לסייע למתיישבים, וביקש ממנו לגייס כסף באיים הקריביים כדי לממן את המערכה ביורקטאון. בסיועו של הסוכן הספרדי פרנסיסקו סאודרה דה סנגרוניס, הכסף הדרוש, למעלה מ-500,000 פזות כסף, נאסף בהוואנה, קובה תוך 24 שעות. הכסף הזה שימש לרכישת אספקה קריטית למצור, ולמימון השכר עבור הצבא הקונטיננטלי.
מלחמת האנטילים

לאחר כניסת ספרד למלחמה, הציע מייג'ור גנרל ג'ון דאלינג, המושל הבריטי והמפקד העליון של ג'מייקה, בשנת 1780 משלחת למחוז הספרדי של ניקרגואה. המטרה הייתה להפליג במעלה נהר סן חואן לאגם ניקרגואה ולכבוש את העיירה גרנדה, שלמעשה תחצה את אמריקה הספרדית לשניים וכן תספק גישה פוטנציאלית לאוקיינוס השקט. בגלל מחלות ובעיות לוגיסטיות, המשלחת התבררה כמחדל יקר.
המשלחת הפליגה מג'מייקה ב-3 בפברואר 1780, בליווי קפטן הורציו נלסון בן העשרים ואחת ב-תבנית:HMS. נלסון היה הקצין הבכיר ביותר שנכח, אך סמכותו הוגבלה לפעולות ימיות. המפקד הכללי היה קפטן (דרגה מקומית של מייג'ור) ג'ון פולסון מהרגימנט ה-60, שזיהה את יכולותיו של נלסון הצעיר ועבד איתו בצמוד. לפולסון היו כשלוש עד ארבע מאות אנשי קבע מהרגימנטים ה-60 וה-79, כ-300 אנשי הקורפוס האירי הנאמן שטיפח דאלינג, וכן כמה מאות מתגייסים מקומיים, כולל שחורים ואינדיאנים בני המיסקיטו.
לאחר עיכובים רבים, המשלחת החלה לנוע במעלה נהר סן חואן ב-17 במרץ 1780. ב-9 באפריל, נלסון - בקרב פנים אל פנים ראשון בקריירה שלו - הוביל מתקפה שכבשה סוללה ספרדית באי ברטולה שעל נהר סן חואן. המצור על מבצר סן חואן, הממוקם חמישה קילומטרים (8 ק"מ) במעלה הזרם ומאויש בכ-150 מגינים חמושים ו-86 אחרים, החל ב-13 באפריל. בגלל תכנון לקוי ואובדן אספקה, החל להיגמר לבריטים עד מהרה התחמושת לתותחים, כמו גם מנות הקרב לחיילים. לאחר שהגשמים הטרופיים החלו ב-20 באפריל, גברים החלו לחלות ולמות, כנראה ממלריה ודיזנטריה, ואולי ממחלת הטיפוס.
נלסון היה מהראשונים שחלו, והוא נשלח במורד הנהר ב-28 באפריל, יום לפני כניעת המבצר הספרדי. כ-450 לוחמים בריטים הגיעו ב-15 במאי כתגבורת, אך השחורים והאינדיאנים נטשו את המשלחת בגלל מחלות ואי שביעות רצון. למרות שדאלינג התמיד בניסיון לאסוף תגבורת, מחלות המשיכו לגבות מחיר כבד, והמשלחת ננטשה ב-8 בנובמבר 1780. הספרדים כבשו מחדש את שרידי המבצר לאחר שהבריטים פוצצו אותו עם עזיבתם. בסך הכל, יותר מ-2,500 איש מתו, מה ש"הפך את משלחת סן חואן לאסון הבריטי היקר ביותר במלחמה כולה".
בעקבות הצלחות אלו, כוח ספרדי לא מורשה כבש את איי בהאמה ב-1782, ללא קרב. בשנת 1783 גאלווס התכונן לפלוש לג'מייקה מקובה, אך תוכניות אלו בוטלו כאשר בריטניה תבעה שלום.
שלום פריז

הרפורמות שביצעו השלטונות הספרדיים בעקבות ביצועיה הגרועים של ספרד במלחמת שבע השנים התבררו כמוצלחים בדרך כלל. כתוצאה מכך, ספרד שמרה על מנורקה ומערב פלורידה בחוזה פריז וגם החזירה לעצמה את מזרח פלורידה. האדמות ממזרח למיסיסיפי, לעומת זאת, הוכרו כחלק מארצות הברית העצמאית החדשה של אמריקה.
תרומה לניצחון

מעורבותה של צרפת הייתה מכרעת בתבוסה הבריטית. גם התרומה של ספרד הייתה חשובה. על ידי קשר עם מונרכיות זרות, ארצות הברית ניצלה את מאבקי הכוח בתוך האימפריאליזם האירופי ויצרה בעצם חזית מאוחדת נגד בריטניה. האומה החדשה הייתה להוטה להפיץ את הרפובליקניות, שעלולה לאיים על המושבות של ספרד עצמה, ומאוחר יותר אף עשתה זאת במלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית. עם זאת, ספרד שמרה על רמת תמיכה לאורך המלחמה במרדף אחר האינטרסים הגאופוליטיים שלה. ההיסטוריון תומאס א. ביילי אמר על ספרד:
לאחר מכן

מעורבותה של ספרד במלחמת העצמאות האמריקאית נחשבה באופן נרחב למעורבות מוצלחת. הספרדים נטלו הימור בכניסה למלחמה, תוך שהם מתבססים על פגיעותה של בריטניה הגדולה שנגרמה מהמאמץ להילחם בקולוניסטים המורדים שלהם בצפון אמריקה, תוך שהם מנהלים מלחמה עולמית בחזיתות רבות נגד קואליציה של מעצמות גדולות. זה עזר לספרד להשיג כמה כיבושים קלים יחסית.
המלחמה העניקה דחיפה ליוקרתה של הממלכה, שסבלה מההפסדים לבריטניה במלחמת שבע השנים. למרות שהיעד הנחשק ביותר של ספרד, גיברלטר, נותר מחוץ להישג ידה, ספרד יותר מפיצתה על זה על ידי החזרת מנורקה ועל ידי צמצום האיום הבריטי על המושבות שלה באיים הקריביים וסביבתם, שכולם נתפסו כחיוניים לאינטרסים הספרדים.
נראה כי ספרד קיבלה תוצאות מוחשיות מהמלחמה, במיוחד בניגוד לבת בריתה צרפת. המלך הצרפתי השקיע כמויות אדירות של כוח אדם, כספים ומשאבים חומריים עבור רווח צבאי או כלכלי מועט. צרפת נותרה עם חובות משתקים אשר נאבקה לפרוע, ואשר הפכו לאחד הגורמים העיקריים למהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789. ספרד, לעומת זאת, נפטרה מהחובות שלה ביתר קלות, בין היתר בשל הגידול המדהים בייצור הכסף מהמכרות במקסיקו ובבוליביה.
אחת התוצאות המיוחדות של המלחמה הייתה האופן שבו היא שיפרה את מעמדו של ראש הממשלה פלורידהבלנקה, וממשלתו המשיכה לשלוט בפוליטיקה הספרדית עד 1792.
דון דייגו דה גארדוקי, מחברת הסחר גארדוקי שסייעה רבות למורדים במהלך המלחמה, מונה לשגריר הראשון של ספרד בארצות הברית של אמריקה ב-1784. גרדוקי הכיר היטב את ג'ורג' וושינגטון, וצעד במצעד ההשבעה החדש של הנשיא וושינגטון. קרלוס השלישי, מלך ספרד המשיך בקשרים עם וושינגטון, ושלח לו משק חי מספרד שאותו ביקש וושינגטון עבור החווה שלו במאונט ורנון.
ראו גם

מלחמת העצמאות של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293890705171  LCCN: sh85005097 
פסל הוויקונט מגלווסטון במאלגה
גבולות צפון אמריקה שהוצעו על ידי הדיפלומטיה הספרדית לקראת סוף מלחמת העצמאות האמריקאית, 3 באוגוסט 1782
פוליטיקה של ארמניה

רפובליקת ארמניה היא רפובליקה דמוקרטית ריכוזית המבוססת מבחינה חוקית על חוקה בעלת הפרדת רשויות. ארמניה היא בעלת מערכת רב-מפלגתית עם בחירות פרלמנטריות אחת לחמש שנים. הרשות השופטת, היא מערכת המשפט של ארמניה, מחולקת לשני מוסדות עליונים: בית המשפט החוקתי הארמני ובית המשפט העליון הארמני. הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית של ארמניה, פרלמנט חד-ביתי אשר משורותיו נבחר ראש הממשלה. ראש ממשלת ארמניה הוא ראש הרשות המבצעת, בעוד נשיא ארמניה נושא בתפקיד הייצוגי בלבד של ראש המדינה.
חוקת ארמניה אומצה במשאל עם ב-1995, ארבע שנים לאחר השגת העצמאות של המדינה עם התפרקות ברית המועצות. החוקה מבססת את מעמדה של ארמניה כמדינה ריבונית, חוקתית ודמוקרטיה ייצוגית. לפי החוקה המקורית, ארמניה הייתה מבוססת על משטר נשיאותי למחצה, אך במשאל עם שנערך ב-2015 תוקנה החוקה והמערכת הפוליטית כך שהוסדר משטר פרלמנטרי.
חוקת ארמניה

מאז אימוצה ב-1995, נערכו שתי סדרות תיקונים לחוקת ארמניה, האחת ב-2005 והשנייה ב-2015. החוקה מחולקת לתשעה פרקים: 1. יסוד השררה החוקתית, 2. זכויות אדם וזכויות האזרח הבסיסיות, 3. הנשיא של הרפובליקה, 4. הפרלמנט, 5. הממשלה, 6. הסמכות המשפטית, 7. ממשל מקומי עצמי, 8. אימוץ, תיקון ומשאל עם לחוקה, 9. סיכום והעברת סמכויות. החוקה כוללת 117 סעיפים. כלל המערכת המנהלית מבוססת על החוקה, וזכויות האדם הקבועות בה נחשבות למתקדמות ביחס לשאר ארצות חבר המדינות. לפי החוקה, בפרלמנט מוקצים ארבעה מושבים לארבעהמיעוטים אתניים בארמניה: רוסים, יזידים, אשורים וכורדים.
הרשות השופטת

בארמניה, מערכת השפיטה והצדק מנוהלות רק על ידי בתי משפט בהתאם לחוקה ולחוקי המדינה שמתווספים לה על בסיס פעילות הרשות המחוקקת. בארמניה פועלים בית המשפט החוקתי, בית המשפט העליון, בתי משפט לערעורים, ערכאה ראשונה של סמכות שיפוט כללית, כמו גם בית המשפט לעניינים מנהליים. ניתן להקים בתי משפט מיוחדים אחרים במקרים הקבועים בחוק. כל פעילות המשפט החוקתי מנוהל על ידי בית המשפט החוקתי, שמטרתו להבטיח את עליונות החוקה מעל לכל סמכות אחרת הקיימת במדינה. הערכאה העליונה של בתי המשפט והמערכת המשפטית בכללה בכל שאר הנושאים שאינם נוגעים לחוקה הוא בית המשפט העליון.
בית המשפט לשיפוט, בדרך של תיקון פעולות שיפוטיות במסגרת הסמכויות הקבועות בחוק, דואג ליישום אחיד של חוקים ושל פעולות משפטיות רגולטוריות אחרות, וכן פועל לשפיטה של הפרות יסודיות של זכויות האדם וחירויות האדם. עצמאותם של בתי המשפט והרשות השופטת עצמה מובטחת על ידי המועצה השיפוטית העליונה שהיא גוף ממלכתי עצמאי המורכב מעשרה חברים. חמישה חברים במועצה השיפוטית העליונה נבחרים על ידי האספה הכללית של השופטים, חמישה חברים נוספים - על ידי האספה הלאומית (הרשות המחוקקת).
בבחינת המשפט הבינלאומי, המערכת המשפטית הארמנית מחויבת להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, האמנה האירופית למניעת עינויים ויחס או ענישה לא אנושיים או משפילים (אנ') והאמנה האירופית לזכויות אדם. משרד המשפטים הארמני הוא הסוכנות המשפטית של הרשות המבצעת, והיא אחראית על שירות בתי הסוהר ושירות אכיפת החוק.
הרשות המחוקקת

על סף החירות, המועצה העליונה של ארמניה הסדירה כינוס ראשון בשנת 1990, וקבעה כי יוקם פרלמנט בן בית-אחד המונה 260 מושבים עם מערכת בחירות בשיטה הרובנית עם שני סבבים. באותה העת ארמניה עוד הייתה נתונה לברית המועצות. בפרלמנט החדש, שהחל לפעול ב-20 ביולי, המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הפאן-לאומית הארמנית היו המפלגות היריבות הגדולות. בהמשך הוקמו ועלו לשורות הפרלמנט מפלגות חדשות ומפלגות ישנות שהוקמו מחדש, בהן הפדרציה המהפכנית הארמנית.
עם הסדר החוקה ושינוי המערכת השלטונית, נקבע ב-2015 כי ארמניה היא דמוקרטיה פרלמנטרית בעלת בית אחד בפרלמנט, הוא האספה הלאומית של ארמניה, המחולקת ל-107 מושבים. הבחירות בארמניה מתקיימות פעם ב-5 שנים, לפי 75 מחוזות בחירה בעלי גודל אוכלוסייה דומה. כל רשימת מועמדים צריכה להכיל לפחות 30% נשים, וגילם המינימלי של המועמדים חייב להיות 25. המועמדים חייבים להיות אזרחים ארמנים, ותושבי המדינה בחמש השנים שקדמו לבחירות. אנשים המחזיקים בסמכות ציבורית או עובדי מערכת הביטחון לא יכולים להיות חברים בפרלמנט, אלא אם כן הם פורשים מתפקידם. רשימות המועמדים מתפרסמות כשלושה חודשים לפני הבחירות.
הפרלמנט מעביר חקיקות לפי שיטת הצבעת הרוב ואינו יכול להעביר חקיקות שלא עומדות בקנה אחד עם החוקה. הפרלמנט גם ממנה, מאז 2015, את נשיא ארמניה הייצוגי, וראש הממשלה וממשלתו מתמנים בהצבעה פרלמנטרית. בתוך הפרלמנט יש מספר ועדות קבועות וועדות זמניות שחברי הפרלמנט ממלאים את מושביהם. הוועדות הקבועות הן אלו המוצגות להלן: ועדת ההגנה והביטחון, הוועדה לעניינים כלכליים, הוועדה לאינטגרציה עם אירופה, הוועדה לענייני תקציב ומימון, הוועדה ליחסי חוץ, הוועדה לענייני בריאות וחברה, הוועדה למדע, חינוך, תרבות, נוער וספורט, הוועדה לענייני מדינה ומשפט ולהגנה על זכויות אדם, הוועדה למנהל טריטוריאלי, ממשל עצמי מקומי, חקלאות וסביבה.
הרשות המבצעת

נשיא הרפובליקה הארמנית הוא ראש המדינה. הנשיא מקפיד, מתוקף היותו מייצג של הממלכתיות המדינית, על ציות מוחלט לדרישות החוקה. בעת הפעלת סמכויותיו, נשיא הרפובליקה מחויב להיות א-פוליטי, חסר נטיות אידאולוגיות והשפעות זרות ומבחינה אידיאלית מונחה אך ורק על ידי אינטרסים כלל-ארציים וכלל-לאומיים. נשיא הרפובליקה ימלא את תפקידיו באמצעות הסמכויות הקבועות בחוקה.
הממשלה היא הגוף העליון של הרשות המבצעת החל מהתיקונים לחוקה ב-2015. הממשלה, על סמך מצעה, פועלת לפתח וליישם את מדיניות הפנים והחוץ של המדינה ולהפעיל ניהול כללי של גופי מערכת המנהל הממלכתי. סמכויות הממשלה ייקבעו בחוקה ובחוקים הנוספים שמחוקקת האספה הלאומית. כל העניינים הנוגעים לסמכות המבצעת ואינם שמורים לגופי מנהל ממלכתיים או לגופי ממשל עצמי מקומיים אחרים יהיו נתונים בסמכותה של הממשלה. הממשלה מורכבת מראש הממשלה, סגני ראש הממשלה ושרי הממשלה.
המועמד שנבחר ברוב פרלמנטרי ימונה על ידי נשיא הרפובליקה, הממונה בידי הפרלמנט, כראש ממשלה. סגני ראש הממשלה והשרים ימונו על ידי נשיא הרפובליקה, לפי המלצת ראש הממשלה. בנוסף יש להעביר הצבעה פרלמנטרית לאשרור המינוי של הממשלה. ראש הממשלה יקבע במסגרת תוכנית הממשלה את כיווני המדיניות העיקריים של הממשלה, ינהל את פעילות הממשלה ויתאם את עבודתם של חברי הממשלה שבראשותו. מאז קבלת עצמאותה המחודשת ב-1991, בארמניה היו 16 ראשי ממשלה וארבעה נשיאים (לבון טר-פטרוסיאן, רוברט קוצ'ריאן, סרז' סרקיסיאן וארמן סרקיסיאן). שלושה ראשי ממשלה כיהנו גם כנשיאים. ב-1 בפברואר 2022, הנשיא סרקיסיאן התפטר מתפקידו בפתאומיות ולפי סדר הירושה הנשיאותית, אלן סימוניאן (אנ') התמנה לנשיא בפועל.