stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גובין

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מוצא:  אירלנד 
 
.
גבינת גובין (באנגלית: Gubbeen Cheese) היא גבינת חלב פרה מובשלת מבחוץ, רכה למחצה, עם קליפה ורודה ולבנה. הטעמים הקרמיים מלווים עם טעמי הלוואי של פטריות ואגוזים ומשתנים בהתאם לבגרות הגבינה. חברת Gubbeen Farmhouse Products מייצרים גם גבינת גובין מעושנת.
הייצור

גבינת גובין מיוצרת מאז 1979 על ידי טום וג'יאנה פרגוסון בחוות גובין בשטח של 2500 דונם בשול (Schull), מחוז קורק באירלנד. השם "גובין" הוא אנגלייזציה של המילה האירית "Gobín" שפירושה באירית "פת קטן", והשם בו מכונה מפרץ מקומי סמוך.
כל החלב המשמש לגבינה מגיע מעדר הפרות החולבות שלהם, שהוא תערובת של מספר גזעים; הולשטיין בריטית, זימנטל (Simmental cattle), ג'רזי (Jersey cattle) וקרי (Kerry cattle). החלב מאוחסן במכלים שאליהם מוסיפים תרבית סטרטר ואנזים הגבנה, מה שגורם להתקרשות החלב. לאחר מכן חותכים את החלב המוקרש ומערבבים עד שמתפתחים הנתחים. הגבינה מפותחת בחדרי הבשלה בהם שוטפים את הקליפה מדי יום. זהו חלק חשוב בתהליך שכן השטיפה מולידה את התפתחות קליפת השטח הייחודית ומפתחת את הטעמים האופייניים. הגבינה מפתחת טעמים עמוקים יותר כשהיא מתבגרת.
בשנת 2001, זן חדש של חיידקים המייצרים חומצת חלב בשם Microbacterium gubbeenense, נקרא על שם המחקר לגבי הבשלת ומריחת גבינת גובין.
כל גלגל גבינה הוא 15 ס"מ בקוטר, 5 ס"מ בגובה, שוקל 1200 גרם ובעל תכולת שומן של 48%. הגבינה זמינה גם כמיני-גליל במשקל 400 גרם.
פרסים

גבינת גובין זכתה בפרסים רבים, הן ברמה הלאומית והן הבין-לאומית. להלן מבחר מהפרסים האחרונים:
מדליית כסף 2011 בפרסי הגבינה האירית עבור גבינה רכה למחצה
מדליית זהב 2010 בטקס פרסי הגבינה הבריטית עבור גבינה רכה למחצה
מדליית זהב לשנת 2016 בטקס פרסי הגבינה הבריטית עבור גבינה שטופת קליפה
מדליית זהב 2016 בטקס פרסי הגבינה הבריטיים לגובין מעושן בוגר
הערות שוליים

1 2  "CAIS Irish Farmhouse Cheesemakers Association". irishcheese.ie. אורכב מ-המקור ב-2010-10-20.
↑  "Discover Farmhouse Cheese – Versatile, Natural & Delicious". www.irishfarmsteadcheese.com.
↑  Microbacterium gubbeenense sp. nov., from the surface of a smear-ripened cheese
↑  "Full list of Winners at the Irish Cheese Awards 2011". irishfoodguide.blogspot.com.
↑  List of 2010 British Cheese Award winners (אורכב 21.03.2012 בארכיון Wayback Machine)
1 2  "Winners 2016" (PDF). British Cheese Awards.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "גובין".
גובין בוגר
יחסי איחוד האמירויות הערביות – ערב הסעודית

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – ערב הסעודית |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: ערב הסעודית


איחוד האמירויות הערביות: ערב הסעודית
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 2,149,690
אוכלוסייה
11,213,856: 34,316,998
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 1,067,583
תמ"ג לנפש (בדולרים)
44,960: 31,109
משטר
מונרכיה פדרלית חוקתית: מונרכיה

יחסי איחוד האמירויות הערביות–ערב הסעודית (בערבית: العلاقات السعودية الإماراتية) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הממלכה הערבית הסעודית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות, ארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובליגה הערבית.
היסטוריה > לפני הכרזת מדינת האמירויות (1960-1971)

ערב הסעודית הייתה בין המדינות הערביות היחידות שלא הכירו באיחוד האמירויות הערביות. הסיבה לכך היא בשל סכסוכי גבול מתמשכים על אזורים שונים במדינת האמירויות. כגון, אל בוריימי שהיה בבעלות (דה פקטו) ממשלת עומאן. ממשלות ערב הסעודית ואיראן טענו ששטחים מסוימים באיחוד האמירויות הערביות שייכים למדינתם. סכסוכים אלה החלו להתגבר בשנות ה-60, עקב גילוי נפט רבים וצמיחת הכלכלה במדינה.
בשנת 1990, ממשלת עיראק האשימה את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט. מדינת האמירויות נלחמה בעיראק והביאה לשחרור כווית, מה שגרם לשיפור מעגל קשרי החוץ שלה. עם זאת, ערב הסעודית בדומה לאיראן, המשיכה להתנגד לקבלת עצמאותה.
היסטוריה > לאחר הכרזת העצמאות (1971-היום)

לאחר קבלת העצמאות של מדינת איחוד האמירויות הערביות, היחסים בינה לבין ערב הסעודית נשארו עוינים וקרים. עם זאת, הסכסוך הגבולי בין המדינות נפתר בשנת 1974, כאשר חלק מהכפרים של מדינת האמירויות הועברו לבעלות ממשלת עומאן וערב הסעודית. לאחר מכן, היחסים בין המדינות השתפרו והיקף הסחר ביניהם החל להתפתח משנה לשנה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בסוף שנת 1974.
היחסים בין המדינות התחזקו אף יותר לאחר עלייתו של מוחמד בן סאלמן שפיתח יחסים אישיים טובים עם מוחמד בן זאיד, שליט מדינת איחוד האמירויות הערביות. בשל קרבתם הגאוגרפית, המדינות מקיימות קשרים בתחומים רבים כגון התיירות, המסחר, הכלכלה, תרבות ועוד. נכון לשנת 2008, כ-5000 סעודים חיים באיחוד האמירויות הערביות.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, התחוללה הידרדרות ביחסים בין המדינות בגלל מחלוקות כלכליות ומדיניות.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מערב הסעודית לאיחוד האמירויות הערביות הייתה 8.15 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה מכוניות, חלב, גבינה, שמן דקלים, סבון, זהב, תכשיטים, טורבינות גז, פסטה, מיצי פירות, פירות טרופים, גוררת ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאיחוד האמירויות הערביות לערב הסעודית הייתה 8.93 מיליארד דולר אמריקאי והיא כללה ציפויי נחושת, זהב, תכשיטים, מכוניות, גלידה, נפט, סוכר, שוקולד, פסטה, ערכות קפה ותה, מרגרינה, ענבים ועוד.
ייצוג

איחוד האמירויות הערביות מיוצגת בערב הסעודית על ידי קונסוליה כללית בג'דה ועל ידי שגרירות שהיא מחזיקה בריאד, בירת ערב הסעודית.
ערב הסעודית מיוצגת באיחוד האמירויות הערביות על ידי קונסוליה כללית בדובאי ושגרירות שהיא מחזיקה באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות הערביות.
יחסי אינדונזיה–קובה

| יחסי אינדונזיה–קובה |
| --- | --- |
אינדונזיה: קובה


אינדונזיה: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 110,860
אוכלוסייה
284,801,318: 10,954,682
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,814: 9,800
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה סוציאליסטית

יחסי אינדונזיה–קובה הם היחסים הדו צדדיים בין קובה לבין הרפובליקה של אינדונזיה. במהלך שלטונו של נשיא אינדונזיה הראשון סוקרנו בשנות השישים, אינדונזיה וקובה נהנו מיחסים קרובים במיוחד. היחסים בין שני העמים התמקדו בעיקר בספורט ובבריאות. קובה מחיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה, בעוד אינדונזיה מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה המוסמכת גם לבהאמה וג'מייקה. שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון תנועה הלא-מתואמת ושותפות ב-קבוצת 77 ובפורום של שיתוף פעולה מזרח אסיה–אמריקה הלטינית.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי מדינות כוננו רשמית ב-22 בינואר 1960 במהלך ביקורו ההיסטורי של נשיא אינדונזיה הראשון סוקרנו בבירת קובה, הוואנה. במהלך ביקור זה סוקרנו נשא שיחת נימוס לראש ממשלת קובה פידל קסטרו וגם לצ'ה גווארה, בהזדמנות זו הציג סוקרנו לקסטרו פגיון כריס, אינדונזי מסורתי כאות ידידות. במהלך תקופה זו היחסים בין מנהיגי שתי המדינות היו חמים וקרובים במיוחד, בעיקר משום שהם היו שותפים לשאיפות שמאל מהפכניות נגד האימפריאליזם, וסוקרנו אכן חלק יחסים קרובים עם מספר מנהיגים סוציאליסטיים בעולם.
שגרירות אינדונזיה בהוואנה נפתחה רשמית ב-14 באוגוסט 1963. עם זאת, מסיבות חיסכון, אינדונזיה סגרה את שגרירותה בהוואנה באוקטובר 1971 והסמיכה את ענייניה עם קובה לשגרירותה במקסיקו סיטי. בדצמבר 1995 נפתחה שגרירות אינדונזיה בהוואנה מחדש.
בין התאריכים 11–14 באפריל 2000 ביקר נשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד בהוואנה כדי להשתתף בפסגת G-77 של מדינות מתפתחות. שעות ספורות לפני עזיבתו של וחיד את הוואנה לטוקיו, פידל קסטרו נשא שיחת אדיבות מפתיעה שלא תוכננה לווחיד בחדר הנשיא האינדונזי במלון מליה. בעבר נקבעה פגישה שתתקיים לאחר הגעתו של וחיד, אולם היא בוטלה. במהלך פגישה בלתי פורמלית זו, הציע עבד א-רחמן לקסטרו כי אחד מהשותפים בפסגה יקדם את תוצאות האירוע הבינלאומי למדינות המתפתחות, והציע לראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד לבצע את העבודה.
שיתופי פעולה

אינדונזיה וקובה התמקדו בעיקר בתחומי ספורט ובריאות ביחסים הדו-צדדיים ובשיתוף הפעולה שלהם. לדוגמה, אינדונזיה שלחה את מתאגרפיה, שחקני כדורעף ומתעמלים להתאמן בקובה. מצד שני, ישנם מספר ספורטאים קובנים שעשו את הקריירה שלהם במועדוני ספורט אינדונזיים, במיוחד בכדורעף. בדצמבר 2006 הסכימה רשות הבריאות של שתי המדינות על שיתוף פעולה בפיתוח חיסונים חדשים נגד קדחת דנגי ומלריה.
יחסי סחר

הסחר הדו צדדי בין אינדונזיה לקובה הגיע ל-12.79 מיליון דולר בשנת 2008, והגיע לשיאו בשנת 2011 עם שווי סחר של 15.68 מיליון דולר. הסחר הדו צדדי עד אוקטובר 2012 הגיע ל-12.40 מיליון דולר, כאשר הייצוא האינדונזי ייצא 11.15 מיליון דולר וייבוא של 1.24 מיליון דולר גרם לעודף סחר לטובת אינדונזיה עם עודף של 9.91 מיליון דולר. אינדונזיה מוכרת לקובה בעיקר טקסטיל, נעליים והנעלה, קרמיקה, רהיטים ואלקטרוניקה, בעוד שהיא קונה סיגרים ותרופות קובניות, במיוחד חיסונים.
יחסי אורוגוואי–ארגנטינה

| יחסי אורוגוואי–ארגנטינה |
| --- | --- |
אורוגוואי: ארגנטינה


אורוגוואי: ארגנטינה
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 2,780,400
אוכלוסייה
3,385,468: 45,787,526
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 640,591
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,815: 13,991
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה נשיאותית פדרלית

שגרירות אורוגוואי בבואנוס איירס
שגרירות ארגנטינה במונטווידאו
יחסי אורוגוואי–ארגנטינה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הארגנטינאית לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19.
היסטוריה

בתחילה, שתי המדינות המודרניות של ארגנטינה ואורוגוואי היו חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. בואנוס איירס הייתה אז עיר הבירה, ומזרח בנדה הייתה פרובינציה שלה שכללה את שטחי אורוגוואי המודרנית. במהלך תקופה זו, הן בואנוס איירס והן מונטווידאו עמדו בפני שתי פלישות בריטיות לריו דה לה פלטה. בראשונה פלשו הבריטים בהצלחה לבואנוס איירס, והובסו מאוחר יותר על ידי צבא מונטווידיאני בראשות סנטיאגו דה ליניירס. הבריטים פלשו למונטווידאו בפעם השנייה, אך לא הצליחו לפלוש לבואנוס איירס, ובואנוס איירס דרשה את שחרור מונטווידאו בכניעה הבריטית.
פרננדו השביעי, מלך ספרד, הודח במהלך מלחמת חצי האי, והוחלף על ידי הצרפתי ז'וזף בונפרטה. הוא לא הוכר כמלך לגיטימי, שהותיר את המלוכה הספרדית ללא שליט. זה יצר תגובות פוליטיות בכל רחבי האימפריה הספרדית. למרות היותו ממוצא צרפתי, ליניירס דחה את שלטונו של ז'וזף ואישר את נאמנותו למלך השבוי, אך המשנה למלך המקומי חבייר דה אליו לא סמך עליו והקים חונטה ממשלתית במונטווידאו. מרטין דה אלסגה, בן בריתו של אליו בבואנוס איירס, ניסה לעשות זאת על ידי ארגון מרד, אך נכשל. אליו ויתר על החונטה שלו כאשר ליניירס הוחלף על ידי משנה למלך חדש, בלטסאר אידלגו דה סיסנרוס. עם זאת, ככל שהמצב הספרדי במלחמת חצי האי החמיר, בואנוס איירס הדיחה את סיסנרוס במהלך מהפכת מאי והקימה חונטה משלה. זה התחיל את מלחמת העצמאות של ארגנטינה. מונטווידאו הוכרזה אז כבירה החדשה של מלכות המשנה, והפכה למעוז מלכותי. האוכלוסיות האחרות של מזרחי הבנדה, לעומת זאת, לא הצטרפו למונטווידאו. בהנהגתו של חוסה חרוואסיו ארטיגס, הם הכריזו על עצמאות והטילו מצור על העיר עד לתבוסתה.
אורוגוואי קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל, בעזרת בריטניה הגדולה. במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי תמכה ארגנטינה במפלגה הלאומית. שתי המדינות היו בעלות ברית במהלך מלחמת הברית המשולשת.
מאז סוף המאה ה-19, שתי המדינות חולקות מורשת אירופית דומה. כמו כן הן חולקות קשרים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הדוקים מאוד זו עם זו. יתרה מכך, מאז שנת 1960 חלה הגירה אורוגוואית משמעותית לארגנטינה, וכיום חיים בארגנטינה כ-120,000 אורוגוואים.
בסוף 1952 הביא הסכסוך על איי פוקלנד לעימות בין המדינות, בגלל מינוי קונסול של אורוגוואי באיי פוקלנד ומתן רשות למטוסים בריטיים להמריא מאורוגוואי לאיי פוקלנד.
בעקבות הודעת הבנייה של טחנת נייר בצד אורוגוואי של נהר אורוגוואי על ידי היצרן הספרדי ENCE בשנת 2003, שתי המדינות חוו מתחים דיפלומטיים המשמעותיים ביותר מאז 1952, כאשר הנשיא חואן פרון ניסה לרסן בנקאות חוץ ארגנטינאית במדינה השכנה. גשרים מעל נהר אורוגוואי היו סגורים במשך למעלה משנה. אף על פי שתוכניות טחנת ENCE בוטלו בשנת 2005, טחנה שנייה הוכרזה על ידי Botnia מפינלנד בשנת 2005, והמתקן נפתח בשנת 2007. סכסוך טחנת העיסה בין ארגנטינה לאורוגוואי נותר נושא למחלוקת, בייחוד לאחר דיווחים שוטפים על זיהום מים שהלך וגדל באזור שזוהה מאוחר יותר כזרימת שפכים מהעיירה גואלגואיצ'ו בפועל.
בשנת 2009 שמרה אורוגוואי על מדיניותה של סירוב זכויות נחיתה למטוסים צבאיים בריטיים בטיסותיהם לאיי פוקלנד, ובשנת 2010 סורבה לאונייה הבריטית HMS גלוסטר כניסה לנמל מונטווידאו.
קשרים פוליטיים

שתי המפלגות הגדולות של אורוגוואי לפני 2002 מפלגת קולורדו והמפלגה הלאומית, שני הצדדים נקראים על שמות המפלגות הארגנטיניות המסורתיות, Unitarians והפדרלים שבתורם ירשו את האיגודים של חוסה ארטיגאס. מלחמת האזרחים בארגנטינה החלה לאחר מלחמת האזרחים באורוגוואי בשנת 1838, כאשר נשיא אורוגוואי פרוקטואוסו ריברה ירש את נשיא אורוגוואי מנואל אוריבה שגלה בבואנוס איירס.
סכסוך גבולות

הגבולות בין ארגנטינה לאורוגוואי נקבעו לראשונה באמנת השלום בשנת 1827.
בתקופה שבין אמנת השלום לבין אמנת הגבולות משנת 1973, שקבעה את מרבית הגבולות העכשוויים בין שתי המדינות; הגבול האורוגוואי-ארגנטינאי הוקם אי שם לאורך נהר אורוגוואי.
על פי דוקטרינת סבז'וס, שהוגדרה על ידי שר החוץ הארגנטינאי אסטניסלאו סברו סבז'וס, לאורוגוואי לא תהיה כל תחום שיפוט על נהר ריו דה לה פלטה, אשר אמורה להיות לגביו בלעדיות של ארגנטינה.
בתקופת נשיאותו של חוסה פיגרואה אלקורטה בארגנטינה התרחשו שלוש תקריות מרכזיות:
דיג ארגנטינאי ברמה תעשייתית בגבול אורוגוואי.
ספינה טרופה של חיל הים הארגנטינאי Constitución ליד מחוז קולוניה.
תרגילי מלחמה של צבא ארגנטינה ליד חוף אורוגוואי.
באמנה שנקבעה ב-18 ביוני 1988, נקבע הגבול היבש היחיד בין ארגנטינה לאורוגוואי באי הקטן איסלה מרטין גרסיה (אנ') שנמצא בריו דה לה פלטה.
שערוריות דיפלומטיות

בימי נשיאותו של חורחה באז'ה איבנייס באורוגוואי, קרתה תקרית דיפלומטית ניכרת בשנת 2002 כאשר שודרה פרשנות בטלוויזיה האורוגוואית של באז'ה שטען כי "הארגנטינאים כולם גנבים". האירוע נפתר לאחר שבוע שבו באז'ה התנצל בפומבי בטלוויזיה הארגנטינאית.
פרשנות מסוננת נוספת של נשיא אורוגוואי, חוסה מוחיקה, שודרה במהלך פגישה בה אמר כי "עם הטורקי היינו טובים יותר אבל עם הגברת הזקנה הזו אין שום עסקה", התייחס לשליטים הארגנטינאים קרלוס מנם וכריסטינה פרננדס דה קירשנר.
במהלך נאום, כריסטינה קירשנר הצהירה כי "חוסה חרוואסיו ארטיגס רצה להיות ארגנטינאי ולא נתנו לו", הצהרה זו הדהדה באורוגוואי זמן מה.
היום

שתי המדינות היו חברות מייסדות של מרקוסור. שתי המדינות חברות מלאות בקבוצת 77, בקבוצת ריו, באיגוד האינטגרציה של אמריקה הלטינית, באיגוד האקדמיות לשפה ספרדית, בארגון מדינות אמריקה, בארגון המדינות האיברו-אמריקניות, באיחוד אומות דרום אמריקה ובקבוצת קיירנס.
נציגויות דיפלומטיות

ארגנטינה מחזיקה באורוגוואי שגרירות במונטווידאו, 4 קונסוליות בקולוניה דל סקרמנטו, פראי בנטוס, פאיסנדו וסלטו.
אורוגוואי מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס, 2 קונסוליות כלליות בקורדובה ורוסאריו, 3 קונסוליות בקולון, קונקורדיה וגואלגואיצ'ו ו-2 קונסוליות כבוד במנדוסה ונאוקן.
ויקישיתוף בשורה

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
קסול

| --- | --- |

 
 מאכלים
 מרכיבים עיקריים:  חרסית 
 
קסול קלאסי
מאכל שהוכן בקסול
קסול (בצרפתית: Cassole; באוקסיטנית: Cassolo; בספרדית: Cazuela) הוא מכל חרס חרוטי, מזוגג מבפנים. הכלי נמצא בשימוש במטבחים שונים. מנת הקדירה הצרפתית המפורסמת שנקראת קסולה קיבלה את שמה מהקערה.
מקור המונח מהצורה הצרפתית של המילה האוקסיטנית cassolo. כלי החרס יוצרו לראשונה באיסל (אנ'), ליד קסטלנודרי (אנ'), צרפת.
מאפיינים

הוא בנוי כקערה עמוקה עם פה רחב ותחתית צרה, העשויה מחימר אדום בעל תכונה של אגירת חום. לעיתים קרובות מעוטר הכלי באמצעות חריטה.
ייצור

קסול עדיין מיוצרים בדרך המסורתית באיסל. Poterie Not Freres מזוהה כמפעל היחיד שממשיך לייצר את הקערות, אשר מיוצרות בעבודת יד.
היא עשויה מתערובת של אדמה חרסית-אבן גיר מ-Lauragais ואדמה חסינה סיליקו-אלומיניום לא-אבן גיר[דרושה הבהרה] מאזור איסל, סן-פאפול או רבל, מה שמבטיח את מוצקותו מפני זעזועים תרמיים[דרושה הבהרה].
לאחר מכן[דרושה הבהרה] הקדירה עוברת לכה פנימית כדי להבטיח את אטימותו למים.
ראו גם

טיאן (כלי בישול)
הערות שוליים

1 2 3  Mah, Ann (2013-09-26). Mastering the Art of French Eating: From Paris Bistros to Farmhouse Kitchens, Lessons in Food and Love (באנגלית). Penguin. ISBN 978-1-101-63815-6.
↑  Osbaldeston, Peter (2009). The Palm Springs Diner's Bible: A Restaurant Guide for Palm Springs, Cathedral City, Rancho Mirage, Palm Desert, Indian Wells, la Quinta, Bermuda Dunes, Indio, and Desert Hot Springs. Gretna, CA: Pelican Publishing. p. 130. ISBN 978-1-58980-750-1.
↑  Magazine (2014-10-28). SAVEUR: The New Classics Cookbook: 1,000 Recipes + Expert Advice, Tips, and Tales (באנגלית). Weldon Owen International. ISBN 978-1-61628-910-2.
טימאיוס (היסטוריון)

| --- | --- |
 לידה:  345 לפנה״ס? טאורמינה, איטליה 
 פטירה:  250 לפנה״ס? (בגיל 95 בערך) סירקוסאי 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 
טימאיוס איש טאורומניון (ביוונית עתיקה: Τιμαῖος;‏ 356–260 לפנה"ס) היה אחד ההיסטוריונים היוונים הקדומים המשפיעים ביותר שכתבו על מערב הים התיכון עד לזמנו של פוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס).
ביוגרפיה

טימאיוס נולד למשפחה יוונית עשירה בעיר טאורומניון (טאורמינה המודרנית), במזרח סיציליה. אביו אנדרומכוס (אנ') היה שליט שושלתי ששלט בטאורומניון מאז שנת 358 לפנה"ס לאחר שתפס את העיר מדיוניסיוס השני.
בשנת 316 או 315 לפנה"ס, נאמר כי טימאיוס גורש מסיציליה על ידי אגתוקלס (אנ'), הטיראן של סירקוסאי, אולי בגלל עוינותו כלפיו, אם כי סביר להניח שהוא עזב את עיר הולדתו מוקדם יותר. טימאיוס הצהיר כי בילה לפחות 50 שנה באתונה, שם למד מפיליסקוס איש מילטוס, תלמיד של איסוקרטס. באותה תקופה הוא כתב את חיבורו ההיסטורי הגדול.
ייתכן שטימאיוס חזר לסיציליה בשנת 265 לפנה"ס לערך, בתקופת שלטונו של היירון השני. הוא נפטר זמן קצר לאחר שנת 264 לפנה"ס, לכאורה בגיל 96.
חיבורו

בהיותו באתונה השלים את חיבורו ההיסטורי הגדול, ה"היסטוריות", שכלל 38 ספרים. חיבור זה חולק לחלקים לא שווים, שהכילו את ההיסטוריה של יוון מימיה הראשונים ועד המלחמה הפונית הראשונה. החיבור עסק בהיסטוריה של איטליה וסיציליה בתקופות מוקדמות, של סיציליה בלבד ושל סיציליה ויוון יחד. חמשת הספרים האחרונים עסקו בפירוט בזמנו של אגתוקלס, וחיבור הסתיים ככל הנראה לפני שהרומאים עברו לסיציליה בשנת 264 לפנה"ס. טימאיוס כתב גם מונוגרפיה על המלך היווני פירוס, שבמרכזו עמדו כמעט בוודאות המלחמות נגד רומא.
טימאיוס הקדיש תשומת לב רבה לכרונולוגיה, והציג את מערכת חישוב הזמנים על ידי אולימפיאדות. כדי לקשור כרונולוגיות, הוא השתמש בשנותיהם של ארכונים של אתונה, של אפורים של ספרטה, ושל כוהנות של ארגוס. מערכת זו, אף כי לא אומצה בחיי היומיום, שימשה לאחר מכן בדרך כלל את ההיסטוריונים היוונים.
ייתכן שטימאיוס היה הראשון שזיהה בחיבורו את כוחה העולה של הרפובליקה הרומית, אם כי לא ברור אם הוא ראה ברומא חבר או אויב פוטנציאלי, וכיצד הבין את חשיבותה להיסטוריה של העולם הים תיכוני בכללותו.
נשמרו מעט מאוד חלקים מחיבורו הרחב של טימאיוס:
כמה קטעים מהספר ה-38 של ה"היסטוריות" (חיי אגתוקלס).
עיבוד מחדש של החלק האחרון ב"היסטוריות", "על פירוס", העוסק בחייו של מלך אפירוס עד שנת 264 לפנה"ס.
ההיסטוריה של הערים והמלכים של סוריה (אלא אם כן הטקסט של הסודא משובש).
התיאור הכרונולוגי (Ὀλυμπιονῖκαι, "אולימפיוניקיי", "המנצחים באולימפיה") היווה אולי נספח לחיבור הגדול יותר.
קבלה

טימאיוס ספג ביקורת רבה מצד היסטוריונים אחרים, במיוחד על ידי פוליביוס, ואכן חוסר ההגינות שלו כלפי קודמיו, שזיכה אותו בכינוי "אפיטימאיוס" (Επιτίμαιος, מוצא טעויות), הציב אותו חשוף לתגובת תגמול. פוליביוס היה מדינאי ובקיא בענייני צבא, ואילו טימאיוס היה תולעת ספרים ללא ניסיון צבאי או ידע איש אודות המקומות שתיאר. האישום החמור ביותר נגד טימאיוס היה שהוא עיוות את האמת בכוונה, כשהוא מושפע משיקולים אישיים: כך הוא היה פחות מהוגן כלפי דיוניסיוס הראשון ואגתוקלס, בעודו רם בשבחו של טימוליאון חביבו.
מצד שני, כפי שאפילו פוליביוס הודה, טימאיוס התייעץ עם כל הסמכויות והרשומות הקיימות. גישתו כלפי המיתוסים, שלטענתו שמר אותם בצורתם הפשוטה (ומכאן כנראה כינויו "גראוסילקטריה" γραοσυλλεκτρία, "אשת סחבות זקנה" או "אספן סיפורי נשים זקנות", רמז לחיבתו לפרטים טריוויאליים), עדיפה על פני הפרשנות הרציונליסטית שתחתיה נעשתה זו אופנה להסוות אותם.
קיקרו, שהיה קורא מתמיד של טימאיוס, ציין לשבחו את שפע החומר ומגוון הביטוי שלו. טימאיוס היה אחד המקורות הראשיים ששימשו את פומפיוס טרוגוס, דיודורוס סיקולוס ופלוטרכוס (ב"חיי טימוליאון" שלו).
הערות שוליים

↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, עמ' 73; תולדות התקופה ההלניסטית, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 10 (כתבה: אביבה קציר), עמ' 141.
↑  Timaeus of Tauromenium
1 2 3 4  טימאיוס, במילון אוקספורד
1 2 3 4 5 6 7 8 9  טימאיוס, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467582505171  PLWABN: 9810606749605606  BIBSYS: 95005122  BNE: XX5362194  BnF: cb12440598w (data)  GND: 118802275  ISNI: 0000 0003 9686 1384  LCCN: n84058439  NLG: 165286  NTA: 069965374  RERO: 02-A025805215  SELIBR: 345082  SUDOC: 066912695  VcBA: 495/44138  VIAF: 266834057   WorldCat (עם VIAF): 266834057
CBU-97 נשק מונחה סנסורים

| --- | --- |
דגם של פצצה CBU-97 וחדירת שריון של אחת הפיצצונות בביתן של היצרן בתערוכה האווירית של סינגפור 2009
דגם של פצצה CBU-97 וחדירת שריון של אחת הפיצצונות בביתן של היצרן בתערוכה האווירית של סינגפור 2009
 מידע בסיסי
 ייעוד:  מודל נשק 
 יצרן:  Textron Defense Systems
 עלות יחידה:  $360,000
 פעילות מבצעית:  מבצע "שילוב כוחות" בקוסובו מלחמת עיראק
 פלטפורמת שיגור:  F-15 איגל F/A-18 סופר הורנט F-16 פייטינג פלקון B-52 סטרטופורטרס A-10 ת'נדרבולט II
 מאפיינים כלליים
 משקל:  460 ק"ג (927 פאונד)
 ממדים
 אורך:  234 סנטימטר
 קוטר:  400 מ"מ
 
שלבי ההפעלה
CBU-97 (באנגלית גם: Sensor Fused Weapon - SFW) היא פצצת מצרר נגד ריכוזי שריון מתוצרת חברת טקסטרון דיפנס, ארצות הברית. ניתן להוסיף לפצצונות ערכת זנב לתיקון מסלול שמשפרת את הדיוק והופכת אותה לנשק מונחה מדויק המסומל CBU-105.
תיאור המערכת

פצצת CBU-97 מורכבת ממכל מעטפת SUU-66/B ובתוכו מסודרות 10 פצצות BLU-108/B. בכל פצצה ארבעה תתי חימושים בצורת דיסקה (skeet) חודרי שריון, ובסך הכל ארבעים תתי חימוש. תתי החימוש מאתרים טנקים, נגמ"שים ורק"ם אחר על ידי חיישן טרמי המתביית על חום המנוע, ויורים לעברו קלע שחודר אותו.
שימוש מבצעי

בשנת 1999 הובאו פצצות CBU-97 עם כוחות נאט"ו אל מבצע "שילוב כוחות" בקוסובו אך לא נעשה בהן שימוש.
השימוש המתועד הראשון היה ב-2 באפריל 2003 על ידי האמריקאים במלחמת עיראק.
ייתכן שערב הסעודית עשתה שימוש בפצצות CBU-105 בתקיפה בתימן בתחילת מאי 2015. החשד שהסעודים השתמשו בפצצה זו מתבסס על מציאת נפלים של תת-חימוש BLU-108/B באזור התקיפה, אולם חימוש זה מזווד גם בטיל AGM-154 שגם הוא נמצא בשימוש הסעודים.
מפעילים

ארצות הברית ארצות הברית CBU-97 ו־CBU-105
הודו הודו בשנת 2010 הודיעה ארצות הברית כי מכרה 512 פצצות CBU-105 לשימש על מטוסי היגואר שלה
ערב הסעודית ערב הסעודית CBU-105
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות CBU-105
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית CBU-105
עומאן עומאן CBU-105
טורקיה טורקיה באוקטובר 2004 הודיעו האמריקאים כי במסגרת עסקת שדרוג למטוסי הF-16 של טורקיה הם יתאימו את המטוסים לנשיאת פצצות CBU-105 וימכרו לטורקים פצצות מסוג זה.
שיטת הפעולה

הפצצה CBU-97 מושלכת ממטוס אל אזור המטרה.
מעל למטרה מכל המעטפת מתפרק ומפזר את תתי החימוש BLU-108/B.
תתי החימוש BLU-108/B מתפזרים באוויר
ומתייצבים באמצעות מצנח
המצנח מתנתק ונדלק מנוע שמסובב את תתי החימוש BLU-108/B באוויר ומקנה להם יציבות
מהכח הצנטריפוגלי של הסיבוב גדל הפיזור של תתי החימוש BLU-108/B ונשלפים מתוכו תתי החימוש הקטנים
הדיסקות שבתת החימוש סורקות כלפי מטה באמצעות שני חיישנים: לייזר שמחפש שינויים בפני השטח (אם ניתן לזהות בליטה בגובה 2 מטר בנקודה מסוימת, כנראה יש שם טנק), ואינפרה אדום שמחפש שינויים בחתימת החום של השטח.
כשהחיישנים מזהים מטרה, הדיסקה מתפוצצת ומשגרת חודרן קלע קינטי (EFP בדומה למטען קלע) שחודר את המטרה שזוהתה, ורסס היקפי שנועד לפגיעה בבני אדם ומטרות רכות. לאחר זמן מוגדר, אם החיישנים לא זיהו מטרות כל תתי החימושים מתפוצצים.
הערות שוליים

↑  "לא כל פצצה - טיפשה" נועם אופיר, אתר חיל האוויר.
↑  Arabische Bodentruppen im Jemen? (גרמנית)
↑  דיווחים בתימן: כוח קרקעי ראשון של הקואליציה הסעודית נחת במדינה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 3 במאי 2015
פוליאוריתן

| --- | --- |

 מספר CAS:  68400-67-9
 
תגובת פוליאוריתן כללית
סיבי פוליאוריתן על רדיד אלומיניום
פוליאוּרֶתן (Polyurethane) הוא פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות הקשורות בקשרים אוריתניים (קשר הידרוקסיל-איזוציאנט). מולקולות הפוליאורתן נוצרות מהתרכבות של מולקולה (מונומר) המכילה לפחות שתי קבוצות איזוציאנט עם מולקולה אחרת המכילה לפחות שתי קבוצות הידרוקסיל (כוהל) (תהליך פילמור). תהליך ההתרכבות מתרחש בנוכחות זרז (קטליסט).
תרכובות פוליאורתן משמשות לייצור מגוון גדול של מוצרים. ניתן להרכיב את הפוליאורתן במשרע רחב של תכונות פיזיקליות (ביניהן צפיפות, קושי, מוליכות תרמית וכו'). כמה מהיישומים הנפוצים הם:
מוצרים מוקצפים גמישים בעלי צפיפות נמוכה המשמשים בתעשיית הריפוד, אריזה ומזרנים.
מוצרים מוקצפים קשיחים בצפיפות נמוכה המשמשים לבידוד תרמי. פוליאורתן מוקצף עשוי להגיע למוליכות תרמית נמוכה עד כדי 0.018W/mK, ובכך הוא מהווה את חומר הבידוד התרמי הטוב ביותר (פרט לוואקום). זהו חומר קצף הבידוד העיקרי במקררים ביתיים ומסחריים, בתי קירור, דוודים וקולטים לחימום מים וכו'.
מוצרים מוקצפים חצי-גמישים בעלי צפיפות נמוכה עד בינונית המשמשים לייצור מוצרים סופגי אנרגיה כדוגמת פגושים ואריזות.
חומרים מוקצפים או קומפקטיים קשיחים, בעלי קרום חיצוני צפוף, המשמשים לייצור חלקים מבניים ומארזים כדוגמת משענות היד בכיסאות משרדיים.
מוצרים קומפקטיים גמישים בעלי צפיפות גבוהה המשמשים לאיטום, ייצור ידני של תבניות אלסטיות ועוד.
דבקים לייצור רכיבים רב שכבתיים ומשטחים סופגי אנרגיה.
בתעשיית הרכב - לוחות מרכב דגם מכונית הספורט הבריטית ה-רליאנט Scimitar SS1 היו עשויים פוליאוריתן או זכוכית מחוזקת פוליאסטר, מצוידת על מסגרת חצי שטח המארז
רוב מוצרי הפוליאורתן מיוצרים על ידי תגובה בין שני רכיבים המסופקים בנפרד, אך ישנם גם מוצרים המבוססים על פוליאורתן חד-רכיבי כגון דבקים וקצף לקיבוע/מילוי, הארוזים לרוב במכל מדוחס.
את הפוליאורתן המציא ב-1937 אוטו באייר, במסגרת עבודתו בחברת אי גה פארבן. בשנות ה-50 וה-60 הוגש בממוצע כל יום פטנט חדש הקשור לפוליאורתן.