stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניל שטראוס
ספריו

הדרך הארוכה והקשה מהגיהנום עם מרילין מנסון (1998) ISBN 0-06-098746-4
העפר עם מוטלי קרו (2001) ISBN 0-06-098915-7
אל תנסו את זה בבית עם דייב נבארו (2004) ISBN 0-06-039368-8 ISBN 0-06-098853-3
איך לעשות אהבה כמו כוכבת פורנו: סיפור אזהרה עם ג'נה ג'יימסון (2004) ISBN 0-06-053909-7
המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי (2005) ISBN 0-06-055473-8 – ספרו היחיד שתורגם עד כה לעברית.
איך להרוויח כסף כמו כוכבת פורנו, מאויר על ידי ברנרד צ'אנג (2006) ISBN 0-06-088405-3
חוקי המשחק (2007) ISBN 0-06-154045-5
חירום: הספר הזה יציל את חייך (2009) ISBN 0-06-089877-1
כולם אוהבים אותך כשאתה מת: מסעות אל עבר התהילה והטירוף (2011) ISBN 0-06-154367-5
האמת: ספר לא נעים על מערכות יחסים (2015) ISBN 978-0060898762
הערות שוליים

1 2  Strauss, Neil (2009). Emergency: This Book Will Save Your Life. Harper. p. 407. ISBN 978-0-06-089877-9.
↑  Leddy, Chuck. "Infiltrating the survivalists", The Boston Globe, March 21, 2009.
↑  "Times Topics – Neil Strauss". The New York Times. נבדק ב-17 יוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'The Game' Scribe Neil Strauss: My Single Life Is Dead.
↑  Strauss, Neil (25 בינואר 2004). "He Aims! He Shoots! Yes!!". The New York Times. ארכיון מ-2011-05-12. נבדק ב-12 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  What It Feels Like...to Pick Up Britney Spears – Esquire
↑  המשחק – עולמם הפרוע של אמני הפיתוי
↑  Neil Strauss's Stylelife Academy About Page
↑  "http://www.huffingtonpost.com/neil-strauss/book-into-board-game_b_1250397.html"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304011705171  PLWABN: 9810585797205606  BNE: XX1488874  BnF: cb14424313z (data)  CiNii: DA12075470  GND: 1030453683  ISNI: 0000 0000 7973 3143  LCCN: n95086997  NDL: 00731577  NKC: xx0068764  NLK: KAC200702713  NTA: 115814906  SELIBR: 335864  SUDOC: 230295177  VIAF: 34674382   WorldCat (עם VIAF): 34674382
עמותת הכוריאוגרפים

| --- | --- |
לוגו עמותת הכוריאוגרפים
 התאגדות:  עמותה
 תחום:  מחול עצמאי
 מדינה:  ישראל
 מטה הארגון:  תל אביב
 מנכ"ל:  שרון בר לב
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־32 שנים)
 www.choreographers.org.il
 
עמותת הכוריאוגרפים היא ארגון גג ליוצרים מובילים ובעלי ניסיון מקצועי נרחב בתחום המחול בישראל שמטרתו לעודד יצירה מקורית ואיכותית, להעצים את מעמד המחול בישראל, להרחיב את קהל אוהבי המחול ולסייע לחברי העמותה להופיע בכל מקום בארץ ובעולם.
העמותה מהווה כוח התאגדות וגורם מייצג מול המוסדות, ונחשבת כגורם בכיר בשדה המחול ובעולם התרבות הישראלי. העמותה נתמכת באופן שוטף על ידי משרד התרבות ועיריית תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

בשנות ה-80 וה-90, החלה התעוררות של שדה המחול העכשווי בישראל, עם צמיחתם של כוריאוגרפים חדשים שהחלו ליצור סביב הפסטיבלים "הרמת מסך" ביוזמת משרד התרבות (החל ב-1989) ו"גוונים במחול" (החל ב-1984 בעיר רמלה והתבסס במרכז סוזן דלל עם פתיחתו ב-1989). הכוריאוגרפים העצמאיים פעלו, בדרך כלל, תחת קורת הגג של הלהקות הגדולות ״בת שבע״ ולהקת המחול הקיבוצית.
עקב הקושי הבירוקרטי בקבלת תקציבים ממשרד התרבות עבור יצירתם העצמאית, מספר כוריאוגרפים, בהם נמרוד פריד, נעה דר, ענת דניאלי, ענת שמגר, ענבל פינטו, אריה בורשטיין ויוסי יונגמן יזמו סדרת פגישות בהן עלה הרעיון להתאגד לתוך עמותה אחת שתרכז את התנהלותם הכספית, תייצג אותם מול משרד התרבות ותאפשר להם להתרכז ביצירה העצמאית.
בעזרתו של עו"ד דורון שטרן וסיוע כספי מקרן התרבות אמריקה-ישראל, הם החליטו לחבור לעמותה שנוסדה על ידי היוצרת מירי בן ברוך בשנת 1993, ושינו את שמה ל"עמותת הכוריאוגרפים״.
בשנותיה הראשונות של העמותה, נכללו בה אמנים מוכרים כגון סאלי אן פרידלנד, אילנית תדמור ותמר בורר. יו"ר הוועד המנהל הראשונה הייתה גבי אלדור, שתמכה באופן פעיל בהקמתה של העמותה.
שני העשורים הראשונים

לאחר התנהלות עצמאית במשך מספר שנים, במהלכן שימשו היוצרים נמרוד פריד, נעה דר ואריה בורשטיין בתפקידים ניהוליים בעמותה, בשנת 2021 התמנתה סיגלית גלפנד למנכ"לית העמותה. במהלך השנים, כוריאוגרפים עצמאיים רבים הצטרפו לשורותיו, בהם ניב שינפלד ואורן לאור, יסמין גודר, רננה רז, סהר עזימי, רונית זיו ורבים אחרים.
בבסיסו של הארגון, עמדה תשתית שסיפקה ניהול פיננסי של כספי היוצרים, לצד עבודה שוטפת מול מדור המחול במשרד התרבות, בכדי לאפשר תמיכה ממשלתית ביוצרים העצמאיים במחול. לכך נוספו במהלך הזמן גם שירותים נוספים כגון ייעוץ משפטי, יחסי ציבור ופרסום, סבסודי חדרי סטודיו, ביטוחים שונים ועוד.
במהלך השנים, החלה העמותה גם להפיק פרויקטים משותפים לקידום יוצרי העמותה, בראשם פרויקט ״נעים״ שהפיץ סדרות מופעים, מפגשי אמן וסדנאות מאת יוצרי העמותה בכל רחבי הארץ, בשיתוף ״תרבות לישראל״.
מחסן 2

כחלק מהפעילות, התעורר צורך בהקמת בית לעמותה, בו יוכלו היוצרים לעבוד ולהופיע.
באפריל 2009, קיימה העמותה במשך חודש את אירועי ״נמל בית״ במחסן 2 שבנמל יפו. עבור אירוע זה השמישה העמותה מחסן תעשייתי ריק, והפכה אותו לתיאטרון שאירח מופעים של חברי העמותה ושל מוזיקאים שונים בכל ערב. ערב הפתיחה של האירוע היה מרתון של קטעי יצירות מאת כלל חברי העמותה.
לאחר הצלחת אירועי ״נמל בית״ החלה להתגבש תוכנית ארוכת טווח להשמשת מחסן 2 כבית לעמותת הכוריאוגרפים, תוך תמיכה של מרבית מחברי העמותה. בפברואר 2013 נפתח חלל הקבע של העמותה בנמל יפו תחת השם ״מחסן 2". הקמת החלל ותחזוקתו היו במשותף עם הנהלת נמל יפו, אך ההשקעה הכלכלית של העמותה במקום עמדה על סכום של למעלה ממיליון וחצי ש״ח.
במהלך הזמן, גויסו תרומות שונות, לרבות תמיכה מקרן ביסטריצקי למצוינות באמנות אשר תמכה בפרויקט ״יוצר-אוצר״ במחסן 2 – סופי שבוע בהם אחד מיוצרי העמותה אצר תוכנית לשלושה ימים בסופ"ש סביב נושא מסוים.
הקפאת ההליכים

במהלך הזמן, התברר שעלויות התחזוקה במקום גבוהות מאד, תנאי השטח אינם מיטיבים עבור מופעי המחול וישנו קושי רב בהבאת קהל למקום.
בסוף 2015, התפטרה גלפנד מתפקידה כמנכ"לית העמותה, ובמקומה מונתה לתפקיד בתחילת 2016 איריס רף-רונן.
בנוסף לקשיים תקציביים שהצטברו בגלל עלויות התפעול הגבוהות של מחסן 2, בסמוך לכניסתה של רף-רונן לתפקיד, הורה משרד המשפטים למשרד התרבות להפסיק את תמיכתו בעמותת הכוריאוגרפים, בנימוק שהוא רואה בה ״עמותת צינור״ ולכן תקצובה מנוגד לחוק, וזאת בעקבות התמהמהות של משרד התרבות בפרסום מבחני תמיכה מעודכנים אשר יאפשרו המשך תמיכה בעמותה.
בתגובה לצעד זה, אשר גרם גם לעיכוב משמעותי בהעברת כספי התמיכה של היוצרים עצמם, הגישה העמותה עתירה לבג"ץ, צעד שנחל הצלחה והביא את משרד התרבות לשלם את מקדמות התמיכה לשנת 2016.
בעקבות העתירה, פרסם משרד התרבות מבחני תמיכה חדשים, אליהם נכנס סעיף המונע מיוצר שמחזורו הכספי השנתי עולה על 400 אלף ש"ח להמשיך להשתמש בשירותי העמותה ומחייב אותו להקים עמותה עצמאית - המשמעות הייתה ששבעה יוצרים וקבוצות מחברי העמותה, בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר, נאלצו לפרוש ולהקים עמותות עצמאיות, בהם יסמין גודר, יורם כרמי/להקת פרסקו, יוסי ברג ועודד גרף, רננה רז, ניב שינפלד ואורן לאור, מרכז ״כלים״ ותמי ורונן יצחקי.
עזיבתם של האמנים, בשילוב מצוקת התקציב שהביאה אחזקתו של מחסן 2, יצרו בור תקציבי של כ-5 מיליון ש״ח.
בסוף שנת 2016 סגרה העמותה את אולם מחסן 2 ובתחילת 2017 נכנסה להליך הקפאת הליכים בליווי רו"ח בועז גזית כנאמן ממונה מטעם בית המשפט. לאחר מספר חודשים פרשה רף-רונן מתפקידה.
העת החדשה

לאחר תהליך הקפאת ההליכים ולטובת תהליך הבראתה של העמותה, מינה הנאמן שהופקד על ההליך מטעם המדינה את שרון בר לב כמנכ"לית העמותה בנובמבר 2017. עיקר עבודתה בשנתיים הראשונות היה ייצובו של הארגון, סגירת הגירעון, בניית מודלים ניהוליים תקינים והקמתם מחדש של מוסדות העמותה בהם הוועד המנהל בו חברים עו"ד חגית נאמן, הכלכלן יוסי לוי, אוצרת התרבות רויטל בן אשר פרץ, אשת השיווק צילה רוזנבלום ובראשם היו"ר ד"ר יעל (ילי) נתיב.
לצידו של הוועד המנהל, פועלת ועדת יוצרים מייעצת הנבחרת פעם בשנתיים ומלווה את כל פעילויות העמותה. כמו כן, נבחרו גופי ביקורת, ראיית חשבון וייעוץ משפטי.
העמותה שוכרת משרדים וחדרי סטודיו לשימוש היוצרים בדרום תל אביב ומסבסדת סל שירותים נרחב הקשור לעולמו של היוצר העצמאי, כגון ייעוץ משפטי, שירותי יח"צ ופרסום ברשתות חברתיות, כרטיסי טיסה להופעות בחו״ל, ביטוחים, שעות סטודיו חודשיות ברחבי הארץ ועוד.
בר לב ביססה מספר עוגנים כלכליים אשר סייעו לעמותה להתייצב, תוך שהם פועלים לקידום חברי הארגון, בראשם שיתוף פעולה מתמשך עם מפעל הפיס לתרבות בפרויקט ״חיים בתנועה״, דרכו מספקת העמותה סדרות של סדנאות ומופעים מאת יוצרי העמותה לרשויות בכל הארץ. כמו כן מפיקה העמותה פרויקטים שונים המשמשים כפלטפורמות לצמיחה ופיתוח של היוצרים, בהם פרויקט "מחול בסלון" המביא כל שנה את יוצרי העמותה למפגשי אמן בבתים פרטיים ומרכזים קהילתיים; שיתופי פעולה עם מוסדות תרבות כגון יריד "צבע טרי" ובתי התרבות של כיכר ביאליק; וכן כנסים שנתיים אשר בוחנים מגוון נושאי רוחב בתחום התרבות, מתוך הפרספקטיבה של עולם המחול.
העמותה חברה בפורום מוסדות תרבות, ושותפה באופן קבוע בדיונים אודות היצירה העצמאית עם משרד התרבות ומוסדות הכנסת.
נכון לספטמבר 2023, מונה עמותת הכוריאוגרפים 120 יוצרים ופרויקטים עצמאיים במחול.
הערות שוליים

↑  הרמת מסך – פרויקט הדגל של משרד התרבות, המהווה את הבמה העיקרית ליוצרי מחול, מתקיים זו השנה ה-33
↑  מסגרות אמנותיות ופסטיבלים בעבר, באתר Suzanne Dellal
↑  כתבה עשור לעמותת הכוריאוגרפים, נבדק ב-2023-10-27
↑  אירוע העשור בנמל תל אביב, נבדק ב-2023-10-27
↑  עשור לעמותת הכוריאוגרפים, באתר www.tmu-na.org.il
↑  4 שבועות, עשרות מופעים, "נמל בית" נפתח מחר, באתר nrg‏, 11 במרץ 2009
↑  חגית פלג-רותם, ‏סערות מתחוללות בנמל הבית, באתר גלובס, 3 במרץ 2013
↑  מרב יודילוביץ', מנכ"לית עמותת הכוריאוגרפים פורשת, באתר ynet, 11 באוקטובר 2015
↑  מאיה נחום שחל, "משרד התרבות הורג את האמנות", באתר כלכליסט, 14 באפריל 2016
↑  רותי זוארץ, ‏עידו תדמור ורננה רז מזהירים מ"גזר דין מוות" למחול הישראלי, באתר מעריב אונליין, 8 במרץ 2016
↑   יאיר אשכנזי, עמותת הכוריאוגרפים עתרה לבג"ץ נגד הפסקת התמיכה של משרד התרבות, באתר הארץ, 23 בפברואר 2016
↑  מחול - עמותת הכוריאוגרפים משכה עתירתה, באתר www.habama.co.il
1 2    ליטל דוברוביצקי, עמותת הכוריאוגרפים בקשיים כלכליים: בדרך להקפאת הליכים, באתר "ידיעות אחרונות", 22 במרץ 2017
↑   יאיר אשכנזי, קריסת עמותת הכוריאוגרפים היא מכה אנושה למחול המקומי, באתר הארץ, 13 ביולי 2017
↑  מחול - שרון בר-לב למנכ"ל עמותת הכוריאוגרפים, באתר www.habama.co.il
↑  103FM - מחול, באתר 103fm.maariv.co.il
↑  103FM - מחול, באתר 103fm.maariv.co.il
אלי וולך

| --- | --- |

אלי וולך. תצלום משנת 1966
 לידה:  7 בדצמבר 1915 ברוקלין, ניו יורק
 פטירה:  24 ביוני 2014 (בגיל 98) מנהטן, ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1945–2010 (כ־65 שנים) 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת טקסס באוסטין  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס  תיכון ארסמוס הול  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת טקסס באוסטין 
 בן או בת זוג:  אן ג'קסון (5 במרץ 1948–24 ביוני 2014) 
 צאצאים:  Roberta Wallach, Peter Wallach, Katherine Wallach 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (1951)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה (1967)  פרס אוסקר לשם כבוד (2010)  פרס עולם התיאטרון (1951)  פרס באפט"א לשחקן המבטיח בתפקיד ראשי בסרט (1957)  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית הכבוד של האליס איילנד  מדליית המערכה האירופית־אפריקאית־המזרח התיכון  מדליית המערכה האמריקנית  מדלייה על שירות צבאי נאות (צבא ארצות הברית)  מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  פרס דונלדסון 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
איליי הרשל וולך (באנגלית: Eli Herschel Wallach;‏ 7 בדצמבר 1915 – 24 ביוני 2014) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-אמריקאי. זוכה פרס טוני (1951), פרס באפט"א לקולנוע (1957), פרס אמי (1967), ופרס אוסקר של כבוד בגין מפעל חיים (2010). מוכר בעיקר בשל תפקידו כ"המכוער" במערבון "הטוב, הרע והמכוער".
ביוגרפיה

וולך נולד בברוקלין שבניו יורק, בנם של ברטה שור ואברהם וולך, מהגרים יהודים מגליציה. היו לו אח ושתי אחיות. סיים תואר ראשון בהיסטוריה, באוניברסיטת טקסס באוסטין, ותואר שני בחינוך במכללה העירונית של ניו יורק. את ניסיון המשחק המעשי רכש תחילה בבית ספר למשחק בניו יורק.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית בבית חולים צבאי בהוואי. בהמשך המלחמה נשלח לקזבלנקה שבמרוקו, ולאחר מכן לצרפת. וולך וחבריו ליחידה בבית החולים הצבאי העלו בפני הפצועים מחזה קומי קצר על המלחמה והדיקטטורים של גרמניה ובנות בריתה המנהלים אותה. וולך גילם במחזה את היטלר. וולך סיים את שירותו הצבאי עם תום המלחמה בדרגת סגן משנה.
לאחר לימודיו בקולג' ושירותו הצבאי, למד בסטודיו למשחק לצד מרלון ברנדו, פטרישה ניל, מונטגומרי קליפט וקווין מקארתי.
הוא נישא ב-5 במרץ 1948 לשחקנית התיאטרון אן ג'קסון (1925–2016). לזוג שלושה ילדים: פיטר, קטרינה ורוברטה.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הטוב, הרע ואני", בה סיפר בין השאר על תפקידו כ"המכוער" בסרט "הטוב, הרע והמכוער", ושיבח את קלינט איסטווד על מקצועיותו. בנוסף סיפר, כי איבד את ראייתו בעינו השמאלית, בעקבות שבץ.
קריירה

וולך החל לשחק בהצגות בברודוויי ב-1945. בשנת 1951 קיבל את פרס טוני על משחקו במחזה "השושנה המקועקעת" של טנסי ויליאמס.
ב-1956 החל לשחק גם בסרטי קולנוע, הראשון שבהם "בייבי דול" של איליה קאזאן, שנכתב על ידי טנסי ויליאמס. תפקידו הזכור ביותר הוא גילום דמותו של "טוקו" (המכוער) במערבון המפורסם "הטוב, הרע והמכוער" (1966), של סרג'יו ליאונה, לצידם של קלינט איסטווד ולי ואן-קליף, שם אמר את המשפט המפורסם When you have to shoot, shoot, don't talk.
הוא שיחק גם בסרטים "שבעת המופלאים" (1960) (בתפקיד מנהיג המקסיקנים "הרעים", כנגד סטיב מקווין, יול ברינר, וצ'ארלס ברונסון), "יוצאי הדופן" (1961, תפקיד משנה לצידם של מרילין מונרו וקלארק גייבל), "ג'ינגיס חאן" (1965), "כיצד לגנוב מיליון" (1966), "זהב מק'קנה" (1969), "סינדרלה ליברטי" (1973), "המרגל הישראלי בדמשק" (1987), "שאלה של שפיות" (1987, עם ברברה סטרייסנד), "הסנדק 3" (1990, בתפקיד דון אלטובלו התככן), "The Lineup", "Seven Thieves", "The Victors", "Mistress" ,"לשמור אמונים", "החופשה" (2006, קומדיה רומנטית, לצידה של קייט וינסלט), סרט הטלוויזיה "סקוקי", תפקיד אורח ב"מיסטיק ריבר" ועוד.
גילם את תפקידו של מיסטר פריז, בסדרת הטלוויזיה "באטמן", ולאחר מכן כתב באוטוביוגרפיה שלו, שתפקיד זה הביא לו יותר הכרה ומעריצים מכל שאר התפקידים שגילם כל חייו, גם יחד.
בשנת 2007 שיחק בקומדיה "הרוס על אמא", בכיכובם של דיאן קיטון וג'ף דניאלס.
בסרט ההמשך "וול סטריט 2", של אוליבר סטון, שיצא בשנת 2010, מופיע וולך בתור מנהל בכיר וותיק בקרן השקעות, החוזה את חומרתו של המשבר הכלכלי העולמי של 2008 וטוען כי יהיה משבר חמור וחריף כפי שהיה המשבר הכלכלי העולמי של 1929. בתור מחווה, בחר אוליבר סטון שצלצול הטלפון של גיבור הסרט, ג'ייקוב מור, יהיה נעימת "הטוב, הרע והמכוער". סרט זה והסרט "סופר הצללים" של רומן פולנסקי, שיצא אף הוא ב-2010 ובו שיחק תפקיד קטן בלבד, היו שני סרטיו האחרונים של וולך.
בנובמבר 2010 קיבל פרס אוסקר של כבוד, על מפעל חייו ובנוסף השתתף באותה שנה בסרט וול סטריט 2: הכסף מדבר שהיה סרטו האחרון.
וולך נפטר ב-24 ביוני 2014.
נמל התעופה הבין-לאומי באסל אל-אסד

נמל התעופה הבינלאומי באסל אל-אסד (בערבית: مطار باسل الأسد الدولي, יאט"א: LTK, קוד ICAO:‏ OSLK) הוא בסיס טיסה ונמל תעופה בינלאומי הממוקם בג'בלה, ומשרת את לטקיה, עיר הנמל העיקרית בסוריה. נמל התעופה נקרא על שמו של באסל אל-אסד (1962–1994), בנו של מנהיג סוריה לשעבר חאפז אל-אסד ואחיו של המנהיג לשעבר בשאר אל-אסד.
מבנה

נמל התעופה נמצא בגובה 48 מטרים מעל פני הים. יש לו מסלול מרכזי בכיוון 17/35 עם משטח אספלט בממדים 2,797 על 45 מטרים.
שימוש צבאי

בסמוך לבנייני שדה התעופה האזרחיים נמצא בסיס חיל האוויר הרוסי חְמֶיימִים הבסיס הרוסי העיקרי והמשרתים הרוסים שהוצבו, היו נכון לתחילת אוקטובר 2015 כ-600 אנשי חיל רגלים הרוסי שתפקידם במתן אבטחה לבסיס האווירי
פעילות צבאית רוסית בנמל התעופה לטקיה נחשפה על ידי גורמי מודיעין אמריקאים בתחילת ספטמבר 2015, כאשר גורמים אמריקאים הביעו דאגה.
בבסיס יש יכולות לטיפול ולכן מוצבות שם מטוסי תובלה מדגמים: אנטונוב
והדגמים הם: AN-124, II-76
בנוסף הבסיס מכיל יותר מ: 50 מטוסם צבאיים כולל מסוקי קרב וטנקים מדגמים: SU-24, SU-25, SU-34, MI-8, MI-24,BTR-82 T-90
מבנים חדשים נוספים כוללים מתקני אחסון, מטבחי שדה ותחנות תדלוק הוקמו תוך מספר חודשים בשנת 2015
אספקה מוטסת מרוסיה או נשלחת דרך נמל טרטוס במרחק 50 ק"מ משם. ב:26 בנובמבר 2015 נפרסה על ידי רוסיה מערכת הגנה אווירית מסוג: S-400
סופיה קרפ

| --- | --- |

 לידה:  1861 גאלאץ, רומניה 
 פטירה:  31 במרץ 1904 (בגיל 43 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם במה:  סופי גולדשטיין 
 מקום קבורה:  ברלין 
 מוקד פעילות:  ממלכת רומניה 
 סוג קול:  אלט 
 שפה מועדפת:  יידיש 
 
סופיה קרפ (באנגלית: Sophia Karp, ביידיש סאָפיע קאַרפּ, גאלאץ‏ 1859 - 31 במרץ 1904, ניו יורק) שמה בלידתה היה שרה סגל. היא הייתה ידועה גם בשם סופי גולדשטיין וסופי קרפ. הייתה שחקנית יהודיה רומניה וזמרת בעלת קול אלט. הייתה השחקנית המקצוענית הראשונה בתיאטרון יידיש
תולדותיה

בהיותה בת 16 הגיעה לעיר גאלאץ להקת התיאטרון שנוסדה רק שישה חודשים קודם לכן על ידי אברהם גולדפדן – באותו זמן להקת התיאטרון המקצועי היחידה ביידיש – הגיעה לעיר בחורף 1876 –‏1877. הלהקה הורכבה משלושה גברים (גולדפדן, ישראל גרודנר ושכר גולדשטיין). הם שיתפו פעולה עם עוד שחקנים ומוזיקאים בהופעות קודמות שלהם ביאשי ובוטושאן אבל עד אותו זמן היו רק גברים, גם בתפקידים נשיים.
כאשר היא שיחקה את תפקיד הנכדה בהצגת הבכורה של להקת גולדפדן בגאלאץ, די באָבע מיטן אײניקל (הסבתא עם הנכד) הייתה בכך שרה סגל, באותו זמן תופרת, לשחקנית המקצועית הראשונה בתיאטרון יידיש. אמה שנכחה בהצגת הבכורה התנגדה שבתה תופיע על הבמה. שרה שהייתה כבר נגועה בחיידק הבמה צייתה לאמה אבל רצתה מאוד להופיע. אמה טענה שכל זמן שהיא בביתה היא לא תשחק אלא אם כן תתחתן ותצא מהבית. הפתרון היחיד היה להשיא אותה לאחד מהשחקנים. היות שגולדפדן וגרודנר היו כבר נשואים הדרך היחידה הייתה להתחתן עם גולדשטיין (ולשנות את שמה למשהו "זוהר" יותר – סופי).
ב-Jewish Encyclopedia נכתב שהיא "זכתה להערכה רבה בדרמות ובאופרות של גולדפדן". היא נשארה בתיאטרון יידיש כל חייה כשהיא הולכת בעקבות גולדפדן וגולדשטיין לבוקרשט, אודסה ובאימפריה הרוסית עד שהטילו איסור על תיאטרון יידיש ברוסיה ב-1883. אז היא שיחקה בגליציה, ברלין ובמקומות אחרים בגרמניה ואז שוב חזרה לרומניה שם היא התיישבה למשך זמן מה יחד עם להקת התיאטרון ביאשי. שם, אחרי מותו של שכר גולדשטיין משחפת (על פי רוזנפלד) היא התחתנה עם שחקן אחר, מקס קרפ. הפרסום הגדול שלה כפרימדונה הושג כסופי קרפ. היא צוינה לשבח על גילום התפקיד יהודית במחזה של קרל גוצקוב אוריאל אקוסטה ושל בנווליו  ברומיאו ויוליה מאת ויליאם שייקספיר.
ב-12 במרץ 1902 היא הקימה יחד עם יעקב פישל והמחזאי יוסף לטיינר את ה- Grand Theater בניו יורק – התיאטרון הראשון בניו יורק שהיה מיועד רק להצגות ביידיש. תיאטרון זה היה אופייני לתיאטראות ביידיש באותה תקופה בכך שהוא נוהל בעיקר על ידי שחקנים. בנוסף לקרפ ולטיינר הבמאים כללו אנשים מובילים בתחומם כמו מוריס פינקל, הקומיקאי ברנרד ברנשטיין והמלחין לואי פרידזל (Louis Friessell). פישל ול.ס. גוטליב היו הבמאים היחידים שלא היו שחקנים.
קרפ חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בגיל 44 בניו יורק.
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, באנד 4, עמ' 2588–2593.
בועז יאנג, מיין לעבן אין טעאטער. ניו יארק: איקוף, 1950.
–, "New York Incorporations", New York Times, March 13, 1902, 12.
–, "Actors Own New Theater", New York Times, February 8, 1903, 32. This article also reviews a production of Lateiner's melodrama Zion, or on the Rivers of Babylon at the Grand Theater, and gives a quick survey of the history and character of Yiddish theater and its audience in New York at that time.
Adler, Jacob, A Life on the Stage: A Memoir, translated and with commentary by Lulla Rosenfeld, Knopf, New York, 1999, ISBN 0-679-41351-0, 86.
Bercovici, Israil, O sută de ani de teatru evreiesc în România ("One hundred years of Yiddish/Jewish theater in Romania"), 2nd Romanian-language edition, revised and augmented by Constantin Măciucă. Editura Integral (an imprint of Editurile Universala), Bucharest (1998). ISBN 973-98272-2-5. 63.
Rosenthal, Herman and Waldstein, A.S. Karp, Sofia in the Jewish Encyclopedia, 1901-1906.
הערות שוליים

↑  בועז יאנג, עמ' 58
↑  לעקסיקאן, עמ' 2588
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283634905171  VIAF: 257701797   WorldCat (עם VIAF): 257701797
האסכולה המינימליסטית

האסכולה המינימליסטית היא אסכולה בחקר המקרא הרואה בתנ"ך אך ורק נראטיב מיתולוגי, ללא שום ביסוס היסטורי.
האסכולה המינימליסטית אינה תנועה מאוחדת, אלא תווית שניתנה לכמה חוקרים באוניברסיטאות שונות שהחזיקו בדעות דומות, בעיקר נילס פיטר למצ'ה ותומאס תומפסון מאוניברסיטת קופנהגן, קית' וויטלאם מאוניברסיטת סטרלינג, ופיליפ ר. דייוויס מאוניברסיטת שפילד. המינימליזם הוליד ויכוחים אינטנסיביים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 – המונח "מינימליסטים" היה למעשה מונח גנאי שניתן על ידי מתנגדי האסכולה, שכונו כתוצאה מכך "מקסימליסטים", אך למעשה אף אחד מהצדדים לא קיבל אף אחד מהתיוגים.
ה"מקסימליסטים", או נאו-אולברייטיאנים (מחדשי הגישה של הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט לחקר המקרא), מורכבים משתי קבוצות די ברורות, הראשונה המיוצגת על ידי הארכאולוג ויליאם דיוור וכתב העת Biblical Archaeology Review, השנייה על ידי חוקר המקרא איאן פרובן והאגיפטולוג קנת' קיטשן. אף על פי שהוויכוחים בין ה"מקסימליסטים" לבין ה"מינימליסטים" היו סוערים בחלק מהמקרים, רוב החוקרים תפסו את דרך הביניים בהערכת הטיעונים של שתי האסכולות.
בישראל ניתן התיוג "מינימליסטים", בין השאר, לשני ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב, זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין. הרצוג עורר סערה במאמר שפרסם ב-29 באוקטובר 1999 במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ", תחת הכותרת: "התנ"ך – אין ממצאים בשטח", בה הוא תיאר את התהפוכות שעברה הארכאולוגיה המקראית במהלך 70 שנים של חפירות בארץ ישראל:
” קשה לקבל זאת, אבל לחוקרים ברור היום שעם ישראל לא שהה במצרים, לא נדד במדבר, לא כבש את הארץ במסע צבאי ולא הנחיל אותה לשנים-עשר שבטי ישראל. עוד יותר קשה לעכל את העובדה המתבררת, שהממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, המתוארת במקרא כמעצמה אזורית, הייתה לכל היותר ממלכה שבטית קטנה. בנוסף לכך, צפויה אי נוחות לכל מי שיצטרך לחיות עם הידיעה כי ליהוה, אלהי ישראל, הייתה בת זוג, וכי הדת הישראלית הקדומה אימצה את המונותאיזם רק בשלהי תקופת המלוכה ולא על הר סיני”.
פינקלשטיין פרסם בשנת 2001 באנגלית את הספר "The Bible Unearthed" ובשנת 2003 בעברית בשם: "ראשית ישראל: ארכאולוגיה, מקרא וזיכרון היסטורי", בו הביא טיעונים רבים התומכים באסכולה המינימליסטית. מצד ה"מקסימליסטים" בישראל בולט חוקר המקרא ישראל קנוהל שבספרו "מאין באנו", שפורסם ב-2008, טוען שאמנם ודאי שסיפורי התנ"ך לא התרחשו בדיוק כפי שנכתבו, אולם לרוב הסיפורים בתנ"ך יש גרעין היסטורי-עובדתי, שאותו אף ניתן בקירוב לגלות.
עיקרי האסכולה

החוקרים שזכו לכינוי "מינימליסטים" אינם קבוצה מאוחדת, ולמעשה מכחישים שהם יוצרים קבוצה או "אסכולה". פיליפ דייוויס טוען שניתן לתארך את עיקר התנ"ך לתקופה הפרסית (המאה ה-5 לפנה"ס), נילס פטר למצ'ה מעדיף את התקופה ההלניסטית (מאות 3 עד 2 לפנה"ס), בעוד ווייטלם לא נתן דעה על כך כלל. באופן דומה, בעוד שלמצ'ה סבור שכתובת תל דן (כתובת מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, שכנראה מזכירה את שמו של דוד) היא כנראה זיוף, דייוויס וויטלאם לא. כך שבפועל, ההסכמה בין המינימליסטים היא בעיקר על כך שהתנ"ך הוא מקור מידע מוטל בספק על ישראל הקדומה.
עיקרי האסכולה > התנ"ך כמסמך מקור היסטורי

הראשונה מבין שתי הטענות המרכזיות של המינימליסטים, מבוססת על הנחת היסוד שכתיבת היסטוריה לעולם אינה אובייקטיבית, אלא כוללת בחירה של נתונים ובניית נרטיב תוך שימוש ברעיונות מוקדמים על משמעות העבר. העובדה שההיסטוריה היא אף פעם לא נייטרלית או אובייקטיבית, מעלה שאלות לגבי הדיוק של כל תיאור היסטורי. המינימליסטים טוענים שהמבנה הספרותי של ספרי ההיסטוריה התנ"כית הוא כל כך גלוי, וכוונותיהם של המחברים הן כל כך ברורות, שהחוקרים צריכים להיזהר מאוד מלהתייחס אל הספרים האלה כמדויקים. גם אם התנ"ך כן משמר מידע מדויק כלשהו, לחוקרים אין את האמצעים לנפות את המידע הזה מההמצאות שאיתן הוא אולי עורבב.
המינימליסטים אינם טוענים שהתנ"ך הוא חסר תועלת כמקור היסטורי; אלא, הם מציעים שהשימוש הנכון בו הוא בהבנת התקופה שבה הוא נכתב, תקופה שחלקם ממקמים בתקופה הפרסית (מאות 5–4 לפני הספירה) ואחרים בתקופה ההלניסטית (מאות 3–2 לפני הספירה).
עיקרי האסכולה > ההיסטוריה של עם ישראל

הטענה השנייה היא ש"ישראל הקדומה" כשלעצמה היא רעיון שקשה להגדיר במונחים של היסטוריוגרפיה. ראשית, ישנה ישראל האידיאלית שיצרו מחברי התנ"ך – "ישראל המקראית". במילותיו של נילס פיטר למצ'ה:
לאומה הישראלית, כפי שהוסבר על ידי כותבי המקרא, יש מעט רקע היסטורי. זהו מבנה אידיאולוגי ביותר שנוצרו על ידי חוקרים עתיקים של המסורת היהודית כדי לתת לגיטימציה לקהילה הדתית שלהם ולתביעות הדתיות-פוליטיות שלה לבעלות על אדמה ולבלעדיות דתית.
חוקרים מודרניים לקחו היבטים של ישראל המקראית, וחיברו אותם עם נתונים ממקורות ארכאולוגיים ולא מקראיים כדי ליצור גרסה משלהם של "ישראל הקדומה". לשניהם אין קשר רב עם הממלכה שנהרסה על ידי אשור בערך בשנת 722 לפני הספירה, "ישראל ההיסטורית". הנושאים האמיתיים לכתיבת היסטוריה בתקופה המודרנית הם או ישראל ההיסטורית הזו או ישראל המקראית, הראשונה היא מציאות היסטורית והשנייה היא יצירה אינטלקטואלית של מחברי המקרא. קשורה לכך ההבחנה כי חוקרי המקרא המודרניים ריכזו את תשומת לבם אך ורק בישראל, ביהודה ובהיסטוריה הדתית שלהן, תוך התעלמות מהעובדה שאלו היו רק חלק די זניח ממכלול רחב יותר, שכלל ממלכות וערי מדינה נוספות באזור.
אסכולות דומות

אסכולות דומות צמחו גם בחקר תולדות האסלאם, התקופה המוסלמית המוקדמת וההיסטורִיּוּת של מוחמד; חקר הנצרות וההיסטורִיּוּת של ישו.
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם – אסכולה בחקר האסלאם, המטילה ספק בנרטיבים המוסלמיים המסורתיים על מקורות האסלאם.
תאורית המיתוס של ישו (אנ') – תאוריה הטוענת שסיפור צליבת ישו בברית החדשה הוא מיתולוגי, ולא קרה במציאות.