stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' ווקר בוש
כהונתו השנייה כנשיא (2005–2009) > המשך המלחמות במזרח התיכון

בדומה לכהונתו הראשונה, גם בזו השנייה, עמדו במרכז נשיאותו של בוש ענייני הביטחון הלאומי ומדיניות החוץ במזרח התיכון. במסע הבחירות לנשיאות בשנת 2004, הבטיח בוש כי אם ייבחר ימשיך לבטא מחויבות בלתי מתפשרת למלחמה בטרור, עד להשגת הכרעה. לאורך רוב שנות כהונתו הראשונה של בוש כנשיא, המצב הביטחוני בעיראק ובאפגניסטן היה יציב יחסית, אך עם תחילת כהונתו השנייה, התפרצה אלימות שהדרדרה למלחמת אזרחים כוללת. כוחות אל-קאעידה תפסו בעיראק אחיזה משמעותית במערב המדינה והצליחו להסב לכוחות האמריקניים אובדן של מאות הרוגים מדי שנה. תמונה דומה התפתחה גם באפגניסטן לאחר שבשנת 2006 התגברה פעילות הטליבאן באופן משמעותי.
נוכח התגברות ההתנגדות למלחמות באזור ונוכח הביקורת על התנהלותו של בוש, נרשמה ירידה בפופולריות שלו. בשלהי שנת 2006 יצא בוש בסדרת נאומים בנושא המלחמה בעיראק, שבהם הודה כי נעשו שגיאות אסטרטגיות בעיראק ואמר כי הוא נוטל אחריות עליהן. למרות זאת טען כי על ארצות הברית "להמשיך במסלול", והאשים את אלו הקוראים לנסיגה, ברצונם "לברוח" מעיראק, מבלי לקחת בחשבון את האינטרס הלאומי האמריקני. מאוחר יותר קבע בוש: "אני לא מתכוון להסיג את חיילנו משדה הקרב לפני שהמשימה תושלם". ב-10 בינואר 2007, הציג בוש אסטרטגיה חדשה לניהול המלחמה ("The New Way Forward", "The Surge"), שמטרתה הייתה להשיג הכרעה בעיראק ולייצב את הביטחון במדינה באמצעות תגבור הצבא האמריקני ששוהה במדינה בכוח נוסף של כ-21,500 לוחמים. לצד תמיכה מצומצמת בתוכניתו של בוש, היא עוררה התנגדות חריפה ונרחבת, בין השאר גם בקרב נציגים רפובליקניים שהביעו מורת רוח מכוונות הממשל. גם בקרב הציבור האמריקאי שהיה שבע מלחמות, שררה ההתנגדות מקיפה לתוכנית, שמשמעותה הייתה העמקת המעורבות האמריקנית בלחימה. מכל מקום, התוכנית יצאה אל הפועל כבר באותו חודש. בתחילה לא היה כל שינוי משמעותי במפלס האלימות, אך לאחר מספר שבועות החלה להירשם ירידה מתמדת במספר ההרוגים, דעיכה משמעותית בעוצמת הטרור, ושליטה יציבה יותר של ממשלת עיראק במדינה. גורמים רשמיים בארצות הברית ובעיראק ציינו לטובה את תגבור הכוחות האמריקנים שיזם בוש, כגורם להחזרת השקט לעיראק. גם במערכת הפוליטית ובתקשורת, רווחה בדיעבד דעה חיובית על המהלך. במרץ 2007 הורה בוש על תגבור הכוח האמריקני באפגניסטן ב-3,500 לוחמים נוספים.
כהונתו השנייה כנשיא (2005–2009) > המשבר הכלכלי העולמי

נתוני הצמיחה הכלכלית שהיו חיוביים בתום כהונתו הראשונה של בוש, החלו להצביע על מגמת ירידה החל מראשית כהונתו השנייה.
בראשית שנת 2006 התפוצצה בועת הנדל"ן בארצות הברית ובחודש דצמבר 2007 חוותה המדינה משבר כלכלי רחב, שהיה המשבר הכלכלי הגדול ביותר שפקד את ארצות הברית מאז השפל הגדול שהתרחש בשנת 1929. ההשלכות המידיות של המשבר, היו צניחה במדדי המניות השונים בבורסות, ערעור יציבותם של מוסדות פיננסיים, קריסה של ענף המשכנתאות, עלייה ניכרת במחירי הנפט וירידה בערך הדולר. כמו כן האבטלה המריאה ועברה את סף ה-8% בשנת 2009, הכנסות המדינה צנחו, והצמיחה הכלכלית ירדה באופן חד.
תגובת ממשל בוש למשבר הייתה גיבוש תוכנית חילוץ חסרת תקדים שמטרתה הייתה לייצב את כלכלת ארצות הברית. התוכנית כללה העברת מהלך חקיקה בקונגרס (Emergency Economic Stabilization Act of 2008) שיסמיך את הממשל להשקיע 700 מיליארד דולר מכספי הציבור האמריקאי לצורך רכישת משכנתאות בעייתיות מידי הבנקים האמריקאים שנקלעו למצוקה, על מנת להצילם מפשיטת רגל. ב-29 בספטמבר 2008 דחה בית הנבחרים של ארצות הברית את הצעת החוק המקורית של תוכנית החירום, ברוב של 228 מתנגדים מול 205 תומכים. ב-3 באוקטובר 2008 אישר בית הנבחרים גרסה מתוקנת של החוק ברוב של 263 תומכים מול 171 מתנגדים. שעות ספרות לאחר אישור החוק בקונגרס, חתם עליו בוש והוא נכנס לתוקף. התומכים בתוכנית החילוץ טענו כי התערבות הממשל בשוק נועדה למנוע משבר אמון בתחום האשראי, ולמנוע את החרפת המצב הכלכלי. המתנגדים לתוכנית החילוץ מחו על עלות התוכנית והרחבת הגירעון, וטענו בין השאר כי לא נלקחו כלל בחשבון אלטרנטיבות נוספות.
רוב הציבור האמריקני סבר כי בוש היה האחראי המרכזי למשבר הכלכלי. מומחים רבים טענו כי המדיניות הרגולטורית שהנהיג בוש בתחומי הנדל"ן הייתה בעייתית וכי הסחר בניירות ערך היה אחד מהסיבות לפרוץ המשבר. עוד טענו נגדו כי הקיצוצים במיסים ומימון המלחמות במזרח התיכון תרמו אף הם לגידול בגירעון ולהתפתחות המשבר. אחרים טענו כי המדיניות הרגולטורית של בוש הונהגה כבר על ידי הנשיא ביל קלינטון, וכי בוש דווקא מיתן מדיניות זו.
יחסו לישראל

בוש נכנס לתפקידו בבית הלבן בעיצומה של האינתיפאדה השנייה, כארבעה חודשים לאחר שפרצה, וזמן קצר לפני עלייתו של אריאל שרון לשלטון בישראל. לנוכח כישלון ועידת קמפ דייוויד, החל ממשל בוש למתן את התערבותו בכל הקשור לסכסוך הישראלי-ערבי בכלל, ולסכסוך הישראלי פלסטיני בפרט. בוש נחשב לנשיא ידידותי במיוחד למדינת ישראל, ולפיכך זכה לאהדה רבה בקרב הציבור הישראלי. בוש הגן באופן עקבי על ישראל בשדה הדיפלומטי, וביטא את תמיכתו בה בהזדמנויות שונות. היו שהסבירו כי מספר גורמים תרמו להיווצרות היחסים ההדוקים עם ישראל: יחסיו הטובים של בוש עם גורמים בפוליטיקה הישראלית טרם היבחרו לנשיא, קרבתו לחוגים נוצריים אוונגליסטיים פרו ישראלים, התגברות הנטייה הפרו ישראלית בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר, והתמקדות הממשל האמריקאי במלחמה בטרור. במהלך הקדנציה הראשונה של בוש, שחפפה במידה רבה את זו של שרון בישראל, התעצמה תמיכתו של הממשל האמריקני בישראל. החל משנת 2002 ניתק ממשל בוש כמעט לחלוטין את הקשר עם הנשיא הפלסטיני יאסר ערפאת, והאשימו בעידוד הטרור ובהכשלת תהליך השלום. עם זאת באשר לנושאים כמו הקמתם והרחבתם של התנחלויות וכן חדירת תוואי גדר ההפרדה אל עומק תחומי יהודה ושומרון, שמר הממשל על התנגדותו לכל שינוי בסטטוס קוו.
במהלך כהונתו הראשונה, ניסה בוש מספר פעמים להחיות את תהליך השלום בין ישראל לפלסטינים. ב-24 ביוני 2002 נשא נאום בבית הלבן שכונה לימים "חזון הנשיא בוש", נאום שבו הציע מתווה שעיקרו פתרון שתי המדינות. ניסיון נוסף נעשה ב-26 בפברואר 2003, כאשר הציג את תוכנית "מפת הדרכים לשלום", שהייתה דומה מחד במתכונתה לתוכניתו הקודמת, אך הציגה מאידך לוח זמנים ברור יותר לפתרון הדרגתי של הסכסוך. ב-5 ביוני 2003, התקיימה ועידת פסגה בעקבה בהשתתפות בוש, אריאל שרון, אבו מאזן, והמלך עבדאללה, שהייתה אמורה לסמן את תחילת יישום מפת הדרכים אך ההתקדמות בתהליך הייתה איטית, שכן לאור ההידרדרות הביטחונית בשטח, וההסתבכות האמריקנית בעיראק, מיתנה ארצות הברית את פעילותה בזירה הישראלית-פלסטינית.
לאחר פרסום תוכנית ההתנתקות של שרון בדצמבר 2003, התייצב בוש לצידו של שרון ופרסם מכתב תמיכה במהלך, שמטרתו בין השאר הייתה לרכך את ההתנגדות להתנתקות של חלק מהציבור וממקבלי ההחלטות בישראל. בוש גרס כי בעיית הפליטים הפלסטינים אמורה להיפתר במסגרת המדינה הפלסטינית, וכי יש להתחשב בגושי ההתנחלויות בעת קביעת קו הגבול העתידי. בינואר 2006, מונה אהוד אולמרט לראשות הממשלה בישראל במקום אריאל שרון שחווה שבץ קודם לכן. בדומה לקודמו בתפקיד, רקם בוש יחסים קרובים גם עם ראש הממשלה החדש. בנובמבר 2007, לקראת סוף כהונתו של בוש, יזמה ארצות הברית את ועידת אנאפוליס – ועידה בינלאומית שהתכנסה בעיר אנפוליס, בירת מרילנד – שבמסגרתה חתמו כל הצדדים על הצהרה משותפת הקוראת להגיע לפתרון של פתרון שתי המדינות לא יאוחר מסוף שנת 2008 והייתה אחת התוצאות של השיחות בין אבו מאזן לאולמרט. כקודמותיה, גם יוזמה מדינית זו לא הצליחה להביא לפריצת דרך.
לאחר נשיאותו

לאחר תום כהונתו כנשיא, שב ג'ורג' ווקר בוש לטקסס, רכש בית חדש בדאלאס, ועבר להתגורר שם עם רעייתו. במשך השנתיים הבאות מיעט להופיע בציבור. בשנים אלו הקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבת ספר זיכרונות (Decision Points), וכן להקמת מרכז נשיאותי הקרוי על שמו.
בשנים 2010 ו-2011 העניק שורה של ראיונות לתקשורת במטרה לקדם את ספר הזיכרונות שכתב. ב-2 במאי 2011, התקשר הנשיא המכהן, ברק אובמה, לבוש ובישר לו על חיסולו של אוסאמה בן לאדן, ולאחר מכן הזמינו להשתתף בטקס יום השנה העשירי לפיגועי 11 בספטמבר שנערך בניו יורק. זו הייתה הזדמנות עבור בוש להתייחס לנושא הפיגועים והטרור במספר ראיונות שהעניק באותה עת לתקשורת. בוש קידם גם יוזמות חברתיות שונות, ובין השאר הקים עם ביל קלינטון קרן סיוע לגיוס תרומות להאיטי, בעקבות רעידת האדמה שפקדה את המדינה בשנת 2010.
ב-2 באפריל 2013, חנך בוש בקמפוס של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (SMU) את המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בוש (George W. Bush Presidential Center). המרכז כולל מוזיאון שבו מוצגים באופן אינטראקטיבי הדילמות שאיתן התמודד במהלך כהונתו, קורות חייו ומורשתו, ספריה נשיאותית גדולה, ומכון מחקר הנושא את שמו. בשנת 2014 פרסם בוש ביוגרפיה פרי עטו על אביו, (41: A Portrait of My Father) הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בשנים שלאחר כהונתו, מלבד הבעת תמיכה במועמד הרפובליקני מיט רומני בבחירות 2012 (וב-2008, הבעת תמיכה בג'ון מקיין, דבר אשר למעשה התרחש עוד קודם סיום כהונתו), נמנע בוש בדרך כלל ממעורבות משמעותית בפוליטיקה האמריקנית, ושמר לרוב על פרופיל נמוך בנושא. כך למשל הקפיד גם במעט הופעותיו התקשורתיות להימנע מהצגת ביקורת ישירה על יורשו בבית הלבן, ברק אובמה.
לקראת סוף כהונתו של אובמה וככל שהתקרבו בחירות 2016, חרג ממנהגו והחל להגביר את מעורבותו בפוליטיקה. באפריל 2015, בכינוס של קואליציית היהודים הרפובליקנים בלאס וגאס, ביקר את מדיניות החוץ של הנשיא ברק אובמה, וציין שתי שגיאות אסטרטגיות עיקריות לדעתו שנעשו - נסיגת הכוחות האמריקנים מעיראק ב-2011 וקידום הסכם הגרעין עם איראן על ידי הממשל (אשר נחתם לבסוף כחודשיים לאחר מכן). שיא פעילותו הפוליטית הגיע לבסוף בעיצומן של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לקראת בחירות 2016. כבר חודשים רבים טרם תחילתן הביע בוש תמיכה באחיו, מושל פלורידה לשעבר ג'ב בוש, ואף סייע לו בגיוס כספי תרומות למירוץ. לאחר ההצבעה בניו המפשייר ולקראת ההצבעה בקרוליינה הדרומית, כאשר הקמפיין של ג'ב בוש נקלע לקשיים, הובא ג'ורג' בוש לקדמת הבמה, והופיע עם אחיו במספר כנסי בחירות וראיונות לתקשורת, במהלכם קרא לציבור להצביע לאחיו. על אף זאת, ג'ב בוש רשם לבסוף תוצאה מאכזבת בקרוליינה הדרומית, ועם פרסום תוצאות האמת פרש מהמירוץ, ובנאום ההפסד שלו הודה לאחיו ג'ורג' על התמיכה בו.
בפברואר 2017 הוציא בוש לאור ספר איורים המכיל 66 דיוקנאות שאייר. ב-16 באוגוסט אותה שנה פרסמו בוש ואביו ג'ורג' הרברט הודעה משותפת המגנה את האלימות בעצרת איחוד הימין האמריקאי.
ב-1 בספטמבר 2018 השתתפו בוש ורעייתו לורה בהלווייתו של ג'ון מקיין בקתדרלה הלאומית של וושינגטון, שם הספיד בוש את מקיין. ב-30 בנובמבר נפטר אביו ג'ורג' הרברט בביתו. זמן קצר לפני מותו הצליח בוש לשוחח עם אביו בטלפון; אביו הגיב במה שיהיו מילותיו האחרונות, "גם אני אוהב אותך". בוש השתתף בהלוויית אביו ב-5 בדצמבר והספיד אותו.
מורשתו

יש ביקורת על מורשתו של ג'ורג' בוש, אך עם זאת הוא נחשב על ידי רבים כאחד מהנשיאים החשובים ביותר בהיסטוריה האמריקנית. תומכיו של בוש מדגישים את הצלחותיו על פי ראות עיניהם במלחמה העולמית בטרור, במניעת הישנותם של פיגועים נוספים בארצות הברית לאחר 11 בספטמבר, בקיצוץ המשמעותי של המיסים שהוציא לפועל, במאבק המקיף באיידס באפריקה, במינוי שופטים שמרנים לבית המשפט העליון, וכן ברפורמות שיזם בתחומי הרווחה, החינוך והבריאות. מבקריו של בוש מצביעים בעיקר על הניהול הכושל לדעתם של מלחמת עיראק, על מדיניותו הכלכלית שלתפיסתם הרחיבה את הפערים בחברה והייתה חסרת אחריות, וכן על כישלונו לדעתם בהתמודדות עם הוריקן קתרינה ועם המשבר הכלכלי העולמי. תומכיו ומבקריו אינם יכולים להתעלם מהמשברים יוצאי הדופן שאירעו בתקופתו של בוש: פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 – מתקפת הטרור הגדולה בהיסטוריה, הוריקן קתרינה בשנת 2005 – אחת הסופות הקטלניות בהיסטוריה של צפון אמריקה, והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 – המיתון הכלכלי החריף ביותר מאז השפל הגדול. המהלכים שנקט מוצגים לעיתים אף הם כמרחיקי לכת: התגובה הנרחבת לפיגועי 11 בספטמבר (המלחמה העולמית בטרור), הגדלת סמכויות הרשות המבצעת במסגרת חוק הפטריוט, קיצוצי המס הגדולים ביותר מאז ממשל רונלד רייגן, ההרחבה התקציבית המקיפה בתגובה למשבר הכלכלי העולמי, ועוד.
הפופולריות של בוש בקרב הציבור, הייתה נמוכה במיוחד עם סיום כהונתו, והוא הוצב במקום השני אחרי ריצ'רד ניקסון. כך למשל זכה בוש בסקר של מכון גאלופ שנערך בינואר 2009, בקרב הציבור הכללי ל-34% אחוזי אהדה שכללו 28% מקולות העצמאיים ו-6% מקולות הדמוקרטים (ובכך החל ירידת במגמה של המנהג של מצביעים דמוקרטים ועובדי צווארון כחול שהצביעו לבוש בדומה ל"דמוקרטים של רייגן"), עם זאת בקרב תומכי מפלגתו הרפובליקנים הוא עדיין זכה לתמיכה רחבה יחסית של 75%. בפברואר 2012, דיווח מכון המחקר גאלופ שאף על פי שהפופולריות של בוש השתקמה במידה מסוימת עם השנים, "האמריקאים עדיין מדרגים את ג'ורג' בוש כאחד הנשיאים הגרועים ביותר שהיו להם". עד לשנת 2013 חלה עלייה בפופולריות שלו ובסקר מאותה השנה זכה בוש לאהדה בקרב 49% מהציבור. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 2005 שיותר אזרחים הביעו את אהדתם כלפיו מאשר כאלו שהביעו את הסתייגותם ממנו. סקרים הצביעו כי עיקר ההסתייגויות ממדיניותו של בוש מתייחסים לניהול מלחמת עיראק (57%) ולטיפולו במשק האמריקני (53%).
ספריו

A Charge to Keep: אוטוביוגרפיה הכוללת סקירה קצרה של חייו של בוש וכן פירוט האידאולוגיה הפוליטית שלו, בעיקר בנושאי פנים. יצא בשנת 1999.
We Will Prevail: אוסף נאומים של בוש משנותיו הראשונות בבית הלבן על המלחמה בטרור בתוספת קטעי כתיבה שלו על מדיניות חוץ. יצא בשנת 2003.
George W. Bush on God and Country: מסה אידאולוגית על אמונתו באלוהים, קדושת החיים, חירות ונאמנות למולדת. יצא בשנת 2004.
Decision Points: ספר הזכרונות של ג'ורג' ווקר בוש. מתמקד בהכרעות המרכזיות שעשה בוש בחייו כאדם פרטי וכנשיא. יצא בשנת 2010.
41: A Portrait of My Father: ביוגרפיה שכתב על ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אביו של ג'ורג' ווקר בוש. יצא בשנת 2014.
פרסים והוקרה

פרס דאבל ספיק (2008)
איש השנה של הפיננשל טיימס (2002)
פרס דאבל ספיק (2006)
פרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר (2004)
מסדר הצלב של טרה מריאנה, דרגה ראשונה (1 בפברואר 2012)
פרס פטל הזהב לזוג/להקה הגרועים ביותר (2004)
פרס דאבל ספיק (2003)
פרס דאבל ספיק (2004)
מסדר ויטאוטאס הגדול
מסדר אבן סעוד
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית
מסדר זאיד
הצלב הגדול עם הצווארון של מסדר שלושת הכוכבים
עיטור הכוכב של רומניה
מסדר הדגל הלאומי
המסדר הלאומי של בנין
מסדר כווית
מסדר הצלב של טרה מריאנה
פרס אמאן-אללה ח'אן
מסדר פרו מריטו מליטנזי
עיטור שלושת הכוכבים
מסדר סיקטונה
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת המדינה של אוהיו
הצלב הגדול של מסדר ויטאוטאס הגדול
צווארון של מסדר הכוכב של רומניה
מסדר ההצטיינות של בנין
מדליה לשירות הביטחון הלאומי
מדליית החירות של פילדלפיה
מסדר הניצחון של גאורגיוס הקדוש
Order of the Republic of Macedonia
מסדר אל-ח'ליפה
מסדר החופש
ראו גם

הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' ווקר בוש
מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש
מדיניות הפנים של ממשל ג'ורג' ווקר בוש
לקריאה נוספת

Clark Rountree, George W. Bush: A Biography, Greenwood Publishing Group, 2011.
Scott McClellan, What Happened: Inside the Bush White House and Washington's Culture of Deception, Public Affairs, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
Peter Baker, Days of Fire: Bush and Cheney in the White House, Random House, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
James Moore, Wayne Slater, Bush's Brain: How Karl Rove Made George W. Bush Presidential, John Wiley & Sons, 2003.
Richard B. Cheney, Liz Cheney, In My Time: A Personal and Political Memoir, Simon & Schuster, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Laura Welch Bush, Spoken from the Heart, Simon & Schuster, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
Donald Rumsfeld, Known and Unknown: A Memoir, Penguin Group, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Condoleezza Rice, No Higher Honor: A Memoir of My Years in Washington, Random House, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Jeremy Johnson (ed.), Robert Maranto (ed.), Tom Lansford (ed.), Judging Bush, Stanford University Press, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259258305171  PLWABN: 9810558404805606  BIBSYS: 4025353  BNC: 000601571  BNE: XX1601283  BnF: cb135678148 (data)  CANTIC: a10808255  CiNii: DA12967316  dblp: 320/8747  GND: 12145391X  ICCU: UBOV809950  ISNI: 0000 0001 2102 267X  LCCN: no95049848  LNB: 000138016  MusicBrainz: 06564917-bdd2-4fb6-bcdc-be9e0c04f7ac  NARA: 10575180  NDL: 00826244  NKC: jo20010084899  NLA: 49867118  NLG: 183017  NLK: KAC200103899  NSK: 000295407  NTA: 220363684  RERO: 02-A013459914  SELIBR: 222343  SNAC: w6hz22q4  SUDOC: 052602087  Trove: 1506933  VIAF: 71559485   WorldCat (עם VIAF): 71559485 
ג'ורג' בוש עם אשתו לורה ובנותיו, 1990
בוש הצעיר בעת שירותו הצבאי
הנשיא בוש על חורבות הגראונד זירו בניו יורק, 14 ספטמבר 2001
ג'ורג' בוש עם בן בריתו חאמיד כרזאי, נשיא אפגניסטן הפרו-אמריקני לאחר הפלת שלטון הטליבאן, ינואר 2002
הנשיא בוש בחליפת טיסה על סיפון נושאת המטוסים אברהם לינקולן, מאי 2003
הנשיא בוש מבקר את חייליו בבגדאד לרגל חג ההודיה, בנובמבר 2003
הנשיא בוש חותם על החוק לקיצוצים במס, יוני 2001
בוש חותם על החוק "אף ילד לא נשאר מאחור" (No Child Left Behind Act), ינואר 2002
בוש נואם במהלך קמפיין הבחירות לקדנציה שנייה, אוקטובר 2004
בוש במטוסו בחולפו מעל האזורים שנפגעו מהוריקן קתרינה, אוגוסט 2005
ג'ון רוברטס מושבע לכס בית המשפט העליון על ידי השופט ג'ון פול סטיבנס, כאשר ברקע הנשיא בוש, ספטמבר 2005
ג'ורג' בוש עם בן בריתו נורי אל-מאלכי, נשיא עיראק הפרו-אמריקני לאחר הפלת שלטון סדאם חוסיין, נובמבר 2006
בוש בפגישה בבית הלבן עם חברי קונגרס בכירים, לרבות המועמדים לנשיאות ג'ון מקיין וברק אובמה, במסגרת התייעצות בעניין גיבוש תוכנית חילוץ למשבר הכלכלי, ספטמבר 2008
בוש עם אריאל שרון ואבו מאזן במפגש פסגה בעקבה, 2003
הנשיא בוש עם יו"ר הכנסת דליה איציק ונשיא מדינת ישראל שמעון פרס
ג'ורג' בוש ורעייתו מנופפים לקהל לפני עזיבתם לביתם, לאחר השבעתו של ברק אובמה לנשיאות
ג'ורג' בוש, הנשיא ברק אובמה וביל קלינטון נפגשים בחדר הסגלגל, ינואר 2010
המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בוש, דאלאס
איחוד גרמניה מחדש

איחוד גרמניה (בגרמנית: Deutsche Wiedervereinigung) התרחש ב-3 באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית.
רקע

אחרי הכנעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לארבעה אזורי כיבוש. בירת גרמניה, ברלין, אף שהייתה בתוך האזור הסובייטי, חולקה בעצמה לארבעה אזורי כיבוש.
הכוונה המקורית הייתה שבעלות הברית המנצחות ימשלו בגרמניה במשותף, אולם עם גבור המתח של המלחמה הקרה אוחדו בשנת 1949 אזורי הכיבוש הבריטים, הצרפתיים והאמריקאים ליחידה אחת שהיוותה את הבסיס להקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה שזכתה לעצמאות מלאה בשנת 1955. בשנת 1949 גם הוקמה באזור הכיבוש הסובייטי במזרחה של גרמניה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. העיר ברלין חולקה אף היא, וחומה נבנתה כדי לחצוץ בין שני חלקי העיר.
בתחילה היו עוד תקוות לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות, אולם עם דחיית תוכנית סטלין על ידי גרמניה המערבית, השתלבותה של גרמניה המזרחית בגוש המזרחי והשתלבות גרמניה המערבית בגוש המערבי, חודדו ההבדלים בין שתי המדינות.
רקע > היחסים בין שתי המדינות

שתי המדינות גרמניה אחזו בגישות שונות לשאלת האיחוד האפשרי בין המדינות. גרמניה המערבית טענה שהיא היורשת הבלעדית של הרייך הגרמני, ורק לה הזכות לייצג את העם הגרמני. כפועל יוצא מגישה זאת הוטל חרם על גרמניה המזרחית, שהוגדרה בידי שכנתה המערבית כמדינה בלתי לגיטימית תוך מאמץ לבודד אותה בזירה הבינלאומית. אף על פי שגישה זו רוככה בשנות השבעים כתוצאת ממדיניות האוסטפוליטיק, היא מעולם לא ננטשה.
גרמניה המזרחית ניסתה לנתק את עצמה מההיסטוריה הגרמנית. טענתה הייתה שעם כיבוש הרייך הגרמני בידי בעלות הברית בשנת 1945 הוא חדל מלהתקיים, ושתי המדינות שהוקמו על חורבות הרייך הן מדינות חדשות בלי שום מחויבות וזיקה למדינות הגרמניות של העבר.
הדרך לאיחוד

עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות החלה רוח חדשה של רפורמות לנשב בגוש המזרחי, והמטרה של איחוד גרמניה שקודם נראתה בלתי אפשרית החלה להיראות מציאותית. הרפורמות בגוש המזרחי לא פסחו על גרמניה המזרחית. ב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין. הממשלה אולצה להתפטר בעקבות גלי מחאה ציבורית והיחלשות התמיכה הסובייטית בה. במזרח גרמניה נערכו, לראשונה, בחירות דמוקרטיות במרץ 1990, שהובילו להקמת ממשלה לא-קומוניסטית.
עם נפילת הקומוניזם נשללה ההצדקה לקיומה של גרמניה המזרחית כישות נפרדת. משא ומתן בנוגע לאיחוד נפתח בין ארבע המעצמות הכובשות ושתי הגרמניות.
בהסכם שהושג, אמנת השתיים פלוס ארבע, ויתרו הכוחות הכובשים על כל טענות טריטוריאליות לגבי גרמניה והסכימו לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות. גרמניה, מצידה, הכירה בסיפוחם של השטחים המזרחיים של הרייך הגרמני על ידי ברית המועצות ופולין, והסכימה להטיל על עצמה הגבלות צבאיות.
הדרך לאיחוד > אמנת איחוד גרמניה

הפרלמנט של גרמניה המזרחית, קיבל החלטה ב-23 באוגוסט 1990 המצהירה על הצטרפותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והרחבת תחום יישומו של חוק יסוד הרפובליקה הפדרלית על שטח מזרח גרמניה, כפי שמותר בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, שתהיה בתוקף מ-3 באוקטובר 1990.
הכרזת ההצטרפות המזרח גרמנית לרפובליקה הפדרלית, כפי שנקבע בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, אושרה על ידי וולקסקאמר ב-23 באוגוסט, והוצגה רשמית על ידי נשיאתה, סבין ברגמן-פוהל, לנשיא המדינה. של הבונדסטאג המערב-גרמני, ריטה סוסמוט, באמצעות מכתב ב-25 באוגוסט 1990. כך, באופן רשמי, הליך האיחוד מחדש החל עם הצטרפותה של גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וקבלת גרמניה המזרחית את חוק היסוד שכבר היה תקף במערב גרמניה. המהלך החל למעשה כהחלטה ריבונית חד-צדדית של מזרח גרמניה, כפי שמותר על פי הוראות סעיף 23 לחוק יסוד מערב גרמניה כפי שהיה קיים אז.
בעקבות החלטת ההצטרפות של מזרח גרמניה, נחתם "הסכם האיחוד מחדש של גרמניה", הידוע בשפה הגרמנית בשם "Einigungsvertrag" (אמנת האיחוד) או "Wiedervereinigungsvertrag" (הסכם איחוד מחדש), שעבר בתהליך משא ומתן בין שתי הגרמניות מאז 2 ביולי 1990. ההסכם נחתם על ידי נציגי שתי הממשלות ב-31 באוגוסט 1990.
האיחוד

גרמניה אוחדה רשמית ב-3 באוקטובר 1990, בהתאם להסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה, ושטחה של מה שהיה עד אז גרמניה המזרחית, חולק לחמש מדינות (ברנדנבורג, סקסוניה, תורינגיה, סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג-פורפומרן), לפי השיטה הפדרלית של גרמניה. החוקה הגרמנית הוחלה גם על 5 מדינות המחוז החדשות.
החוקה הגרמנית תוקנה כדי להרגיע את שכנותיה של גרמניה, ולפי התיקון אין שום חלקים מגרמניה שלא הצטרפו לפדרציה.
בעקבות האיחוד התקבלה החלטה על קביעת בירת גרמניה בברלין.
תוצאות האיחוד

האיחוד גבה מחיר כבד מכלכלתה של גרמניה, והגביר את המיתון בו הייתה נתונה הכלכלה הגרמנית מזה שנים מספר. אחת הסיבות למחיר הייתה ההחלטה ששער ההמרה של המארק המזרחי ייקבע, מסיבות פוליטיות, כשווה לזה של המארק הגרמני, וגרמניה אולצה להזרים השקעות לכלכלה המזרחית החלשה.
רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב, ונסגרו. התעשייה המזרח גרמנית, שבעבר נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה ופורקה. כתוצאה מכך נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב.
העובדה שהאיחוד נעשה על ידי הצטרפות של מדינות מזרח גרמניה ולא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כיחידה שלמה, הביאה לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש".
ראו גם

יום האחדות הגרמנית
מצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי (1963–1969)

ערך זה עוסק במצעדי המוזיקה בישראל השנתיים "מצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי" שנערכו משנת 1963 עד שנת 1969.
רשימת המצעדים השנתיים בשנים 1963–1969 > 1963

במצעד של גלי צה"ל נבחר קליף ריצ'רד כ"זמר השנה", ברנדה לי נבחרה כ"זמרת השנה", הביטלס זכו בתואר "להקת השנה" והצלליות בתואר "תזמורת השנה". תחנת הגל הקל שידרה מצעד שנתי מעורב, שרוב שיריו היו לועזיים.
המצעד השנתי של הגל הקל:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1. "It's All in the Game" – קליף ריצ'רד  2. "Lucky Lips" – קליף ריצ'רד  3. "שיר השכונה" – התרנגולים  4. "(You're the) Devil in Disguise" – אלביס פרסלי  5. "Twist and Shout" – הביטלס  6. "Sukiyaki" – קיו סקמוטו  7. "From Me to You" – הביטלס  8. "דבר אליי בפרחים" – גאולה גיל  9. "Hey Paula" – פול ופולה  10. "If I Had a Hammer" – טריני לופז |  |  11. "Return to Sender" – אלביס פרסלי  12. "Gypsy Woman" – ריקי נלסון  13. "Bossa Nova Baby" – אלביס פרסלי  14. "Walk Right In" – זמרי ראש הגג  15. "All Alone Am I" – ברנדה לי  16. "Deep Purple" – טמפו וסטיבנס  17. "Puff, the Magic Dragon" – פיטר, פול ומרי  18. "You Can Never Stop Me Loving You" – ג'וני טילוסטון  19. "לוס פיקודוס צפונס" – להקת פיקוד הצפון  20. "I Will Follow Him" – פגי מארץ' הקטנה |
המצעד השנתי של גלי צה"ל:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1. "From Me to You" – הביטלס  2. Chariot – פטולה קלארק  3. Bachelor Boy קליף ריצ'רד  4. Deep Purple – טמפו וסטיבנס  5. Return to Sender – אלביס פרסלי  6. Twist and Shout – הביטלס  7. You Can Never Stop Me Loving You – ג'וני טילוסטון  8. Sweets For My Sweet – המחפשים  9. Hey Paula – פול ופולה  10. It's My Party – לסלי גור |  |  11. It's All in the Game – קליף ריצ'רד  12. Walk Right In – זמרי ראש הגג  13. Confessin' (That I Love You) – פרנק אייפילד  14. Summer Holiday – קליף ריצ'רד  15. (You're the) Devil in Disguise – אלביס פרסלי  16. Two Faces Have I – לו כריסטי  17. Losing You – ברנדה לי  18. Two Kind Of Teardrops – דל שנון  19. Like I Do – מורין אוונס  20. Hello Stranger – ברברה לואיס |