stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע חזון

מסע חזון (באנגלית: vision quest) הוא טקס מעבר בתרבות של חלק מהאינדיאנים בארצות הברית. מסע החזון הוא בין הטקסים העתיקים והאוניברסליים ביותר. בין התרבויות שנוהגות ליישם מסעי חזון נחשב הטקס כאמצעי שנועד לחשוף למשתתף תובנה עמוקה של מטרת חייו.
במסע חזון אינדיאני מסורתי מבלה המשתתף בין יממה לארבע יממות כשהוא מבודד בטבע. המטרה המוצהרת היא ליצור חיבור עמוק בין כוחות הטבע והאנרגיות הרוחניות של הבריאה לזהות העצמית. במסגרת זו של תקשורת רוחנית מרוכזת אמור המשתתף לקבל תבונה מעמיקה על עצמו ועל העולם. תובנה זו בדמות חלום של חזון, קשורה במישרין למטרתו וגורלו בחייו.
בקבוצות אתניות רבות של אינדיאנים מהווה מסע החזון נקודת מפנה בחיים והוא נועד לספק ליחיד כלי למצוא את זהותו, את מטרתו בחיים ואת הכיוון הרוחני המיועד לו. מסע החזון משמש לעיתים קרובות כטקס חניכה, המסמן את המעבר בין הילדות לבגרות ואת הקבלה המלאה לחברת המבוגרים. מסע החזון הראשון של אדם מתרחש בדרך כלל בשנות העשרה המעצבות שלו. כאשר הנער או הנערה מוכנים הם יצאו לבדם למסע אישי רוחני בשממה, כשהם אינם חמושים בנשק, ולא צוידו במזון. הם צמו בכל תקופת שהותם, אסור היה עליהם להדליק מדורה כדי להתחמם, ומותר היה להם לשתות מים רק במקרי צמא קיצוני. המסע נמשך כמה ימים כשהנער מנסה להתקשר לעולם הרוחות. בדרך כלל רואה הנער בחלום בעל חיים מגן או כוח טבעי הנותן הדרכה לחייו. מסע חזון מסייע לנער ליצור קשר עם הרוחות ולעצב מחשבות מופשטות מורכבות. באמצעות טקס חניכה זה הנער הופך למבוגר, כשהוא נוטל אחריות על עצמו ועל תרומות האישית לחברה בריאה. הנער חוזר לשבט ולאחר שבגר הוא או היא יתמידו בכיוון זה בחייהם. לאחר מסע החזון יכול הנער להיות שוליה של מבוגר בשבט על פי הכיוון שראה במסע (שמאן, בונה-סירות וכו').
משערים כי פסיכולוגית גורמים תנאי מסע החזון להזיות. כך למשל חשב הסופר ואיש הספר לוקולוס וירג'יל מקוורטור (Lucullus Virgil McWhorter‏; 1944-1860) שכתב את הביוגרפיה של זאב צהוב (באנגלית Yellow Wolf), לוחם משבט נז פרס. לאחר ששמע מזאב צהוב את תיאור תנאי מסע החזון שעבר והחוויות שחווה כתב מקוורטור שאדם שצם, נשאר ער ומתרכז בחזון, עובר למצב נפשי של חוסר הכרה.
גם בין האינואיטים הייתה מסורת זו רווחת. עבורם הטכניקה הייתה דומה לשיטות של חסך חושי. היא כללה תקופות ארוכות של הליכה באזורים הרריים בלתי מיושבים (טונדרה, הרים), צום, חסך שינה או בידוד בתוך חלל קטן (לדוגמה איגלו).
מקום פופולריים לעריכת מסעי חזון כוללים את קרייטר לייק והר העיט המנומר (Spotted Eagle Mountain) בפינה הדרום מזרחית של הפארק הלאומי גליישר.
לקוטה – קריאה לחלום

המילה בשפת בני הלקוטה למסע חזון היא המבליצ'יה (Hembleciya), המתורגמת ל"קריאה לחלום". המונח מתייחס למשתתף במסע הקורא לחזון או לחלום קדוש הן פיזית והן פנימית. לעיתים קרוי טקס זה "לעלות במעלה הגבעה", משום שמרבית המשתתפים טיפסו על הר או גבעה מבודדת על מנת להשלים את מסע החזון.
המסע הושלם בדרך כלל עמוק בחיק הטבע, הרחק מהציוויליזציה. לעיתים המסע התבצע קרוב למגורי אדם, אבל בתוך בור עמוק חפור באדמה. המקום לביצוע מסע החזון נבחר על ידי המשתתף או שנקבע עבורו. המשתתף גם קיבל הדרכה מהשמאן (המכונה "איש הרפואה", באנגלית Medicine man) בכל ההכנות וכמה יממות יימשך המסע. השמאן גם הדריך את המשתתף בכל ההיבטים של הטקס ושימש מקור לתמיכה רוחנית והנחיה.
לפני שמסע החזון התחיל היו המשתתפים עוברים טיהור באוהל הזעה (באנגלית sweat lodge), לעיתים במשך ימים רבים. ביום תחילת המסע הם היו מתחיל בצום עם זריחת החמה. במהלך המסע הם ויתרו על מזון ועל שינה. הם ויתרו על כל מה שנדרש על מנת לחיות בעולם הפיזי והסתמכו על תעצומות הנפש שיסעדו אותם במשך המסע.
המשתתפים עברו טיהור אחרון בטקס אוהל ההזעה ואז נלקחו למקום המיועד למסע. שם הם נשארו ללא מזון, מים או שינה במשך לילה עד ארבעה לילות. בכל תקופה זו ממקדים המשתתפים את לבם, מחשבותיהם, גופם ורוחם אל ההנחיה אחריה הם משחרים. הם חייבים להתגבר על צורכיהם ותשוקותיהם הגשמיות ולהתייצב מול טבעם האנושי על מנת לקבל את החזון במלואו.
לאחר השלמת המסע הם מובאים חזרה לאוהל ההזעה. שם מספרים המשתתפים לשמאן על החוויה שעברו והוא נותן תמיכה רוחנית ועזרה בפענוח והבנת החזון.
החזון אותו חוו נותן למשתתף הנחיה למשך יתרת חייהם. יש משתתפים הנקראים לבצע מסעי חזון רבים במהלך חייהם.
הערות שוליים

1 2 3  Yellow Wolf: His Own Story Pages 295-300
מפלגת הנשים הלאומית (ארצות הברית)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסד:  אליס פול, לוסי ברנס 
 תקופת הפעילות:  1916 – 1 בינואר 2021 (כ־105 שנים) 
 אידאולוגיות:  פמיניזם 
 מטה:  וושינגטון די. סי. 
 אתר רשמי
 
מחאת, המשמר הדומם, נציגות המפלגה מול הבית הלבן, 1917.
מפלגת הנשים הלאומית (באנגלית: The National Woman's Party ובקיצור, ה-NWP) הייתה מפלגת נשים, שנוסדה בשנת 1916 ופעלה למען תיקון חוקת ארצות הברית להכרה בזכויות נשים ובעיקר בזכות בחירה לנשים. מפלגת הנשים הלאומית התפצלה מהקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים (Congressional Union for Woman Suffrage) (אנ') עקב חילוקי דעות בנושא דרכי הפעולה ואזורי הפעולה (מקומי מול ארצי). המפלגה פעלה, בראש ובראשונה, לתיקון חוקת ארצות הברית ובחרה בדרכי פעילות שנחשבו רדיקליות, בעוד שהקונגרס האמריקאי בחר בשתדלנות בכל מדינה ממדינות ארצות הברית. מפלגת הנשים הלאומית הוקמה על ידי אליס פול ולוסי ברנס ונקרא בתחילה בשם "הקונגרס המאוחד לזכות בחירה לנשים", ובשנת 1917 שונה שמו למפלגת הנשים הלאומית.
בהתכנסות הראשונה של המפלגה הבהירה פול שהמפלגה לא תהיה מפלגה מן המניין ולא תעמיד מטעמה מועמדת לנשיאות ארצות הברית. המפלגה בחרה שלא להזדהות פוליטית עם מפלגות קיימות אחרות, אך ביקורת רבה הושמעה מטעמה כלפי התנהלות הנשיא וודרו וילסון בתחום החברתי. המפלגה התנגדה גם להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
ב-3 במרץ 1913, יום טרם השבעתו של וילסון לתפקיד נשיא ארצות הברית, נערך המצעד למען זכות הבחירה לנשים שדרש זכות בחירה לנשים. אליס פול יזמה את המצעד ובראשו צעדה העורכת הדין אינז מילולהנד (Inez Milholland). במצעד שתתפו יותר מחמשת אלפים משתתפות ומשתפים.
החל מ-10 בינואר 1917 והעד 4 ביוני 1919, נציגות המפלגה שכונו המשמר הדומם הפגינו בשערי הבית הלבן. מחאותיהן נמשכו ללא הפרעה עד שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, אז נעצרו נציגות הארגון בגין "הפרעה לתנועה". פעילות במשמר הדומם שנכלאו במאסר פתחו בשביתות רעב וחלקן, בהן אליס פול, הואכלו בכפייה. יחס הממשל כלפיהן, בשעה שהנשיא וילסון ביקש לייצר תמיכה ציבורית בפעילות הממשל בנושא זכויות אדם בזמן המלחמה, ייתכן והיווה זרז להחלטתו של וילסון לתמוך בתיקון החוקה.
בשנת 1920 הושלם התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, על פיו ניתנה זכות בחירה לנשים, ומפלגת הנשים הלאומית הפנתה את משאביה לטיפול באפליות מגדריות אחרות. המאבק הציבורי הבולט שבו לקחה המפלגה חלק היה בשתדלנות למען תיקון לחוקה בנושא שוויון זכויות, אותו ניסחה פול ב-1923. הביטאון "Equal Rights" יצא לאור מטעם הארגון עבור קהל יעד של נשות אמריקה ועבור הפצת היתרונות שבזכות בחירה לנשים למען כלל האזרחים.
המפלגה המשיכה לפעול כארגון במשך עשורים ספורים והייתה שותפה לניסוח כ-600 הצעות חוק ותיקוני חקיקה להטבה עבור נשים, מהם כ-300 אושרו. כמו כן פעל הארגון כגוף שתדלנות למען פרק זכויות האדם כתיקון לחוקת ארצות הברית. משנת 1997 פועל הארגון בעיקר כגוף חינוכי להנחלת מורשת המפלגה בשנותיה הראשונות.
הערות שוליים

↑  Nancy F. Cott, Feminist Politics in the 1920s: The National Woman's Party, Journal of American History 71, 1984-06-01, עמ' 43–68 doi: 10.2307/1899833
↑  National Woman's Party | American political party, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Laura Berberian, Research Guides: American Women: Topical Essays: Marching for the Vote: Remembering the Woman Suffrage Parade of 1913, guides.loc.gov (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594392905171  ISNI: 0000 0001 1498 5400  LCCN: n80132296  SNAC: w64g2f4t  SUDOC: 027522903  VIAF: 131169145   WorldCat (עם VIAF): 131169145
מפרץ באיה בלנקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  פרובינציית בואנוס איירס
 סוג:  שפך נהר 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארגנטינה ארגנטינה
 קואורדינטות:  39°03′44″S 62°04′00″W﻿ / ﻿39.062222°S 62.066667°W﻿ / -39.062222; -62.066667
  (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט מפרץ באיה בלנקה(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט מפרץ באיה בלנקה(למפת בואנוס איירס רגילה) לה פלאטה מאר דל פלאטה באיה בלנקה סן ניקולאס טנדיל סנטה פה אנטרה ריוס אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי ריו נגרו ל ה  פ מ פ ה  קורדובהמפרץ באיה בלנקה(למפת בואנוס איירס מוגדלת) לה פלאטה מאר דל פלאטה באיה בלנקה סן ניקולאס טנדיל סנטה פה אנטרה ריוס אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי ריו נגרו ל ה  פ מ פ ה  קורדובהמפרץ באיה בלנקה
 
מפרץ באיה בלנקה (בספרדית: Bahía Blanca) הוא מפרץ בפרוביניציית בואנוס איירס שבארגנטינה, בין אזור הפמפס ולבין אזור פטגוניה. פירוש השם "באיה בלנקה" בספרדית הוא "מפרץ לבן", ושמו ניתן לו בגלל המלח המכסה את הקרקע שמסביב לחופי המפרץ. לחופי המפרץ שוכנת עיר בעלת שם זהה, באיה בלנקה.
המפרץ שוכן בים ארגנטינה, בסמוך לאוקיינוס האטלנטי, ולתוכו נשפכים נחל נפוסטה (אנ') ונהר סאוסה צ'יקו (אנ'). מלבד באיה בלנקה, שוכנות לחופי המפרץ גם הערים פונטה אלטה (אנ'), חנרל דניאל סרי (ספ') ואינחניירו וייט (אנ').
השם "באיה בלנקה" ניתן למקום על ידי פרדיננד מגלן, שביקר במקום בשנת 1520 במהלך מסע בשליחותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שהיה גם מלך ספרד בשם קרלוס הראשון). במקום גם שוכן בסיס של הצי הארגנטינאי בשם פוארטו בלגראנו.
ראו גם

באיה בלנקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315126077   WorldCat (עם VIAF): 315126077 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ארגנטינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפלגת הנשים (גרינלנד)

| --- | --- |
 מדינה:  גרינלנד
 תקופת הפעילות:  6 בנובמבר 1999 – 2008 (כ־8 שנים)
 אידאולוגיות:  פמיניזם
 
מפלגת הנשים (בגרינלנדית: Arnat Partiiat) הייתה מפלגה פמיניסטית גרינלנדית.
היסטוריה

ב-6 בנובמבר 1999, בתגובה לייצוג נמוך מאוד של נשים בפוליטיקה הגרינלנדית, הקימה קבוצה של נשים את המפלגה. כמה מחברות המפלגה רצו בבחירות לפרלמנט ב-2002. מפלגת הנשים הייתה מעוטת קולות ומעולם לא נבחרה לפרלמנט של גרינלנד. המפלגה פורקה באביב 2008.
היסטוריה > תוצאות הבחירות

| שנת בחירות | # מספר בוחרים כולל |  % מסך הבוחרים | # מושבים | +/– |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | 686 | 2.42 (#6) | 0 / 31 |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא מפלגות ובנושא גרינלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית

| --- | --- |

 מדינה:  ברזיל 
 מנהיגים:  ז'רלדו אלקמין 
 תקופת הפעילות:  25 ביוני 1988 – הווה (36 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברליזם חברתי, הדרך השלישית 
 מטה:  ברזיליה 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל המרכז-דמוקרטי 
 www.psdb.org.br
 
מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית (פורטוגזית: Partido da Social Democracia Brasileira);ראשי תיבות: PSDB), היא מפלגה בברזיל הנמצאת במרכז הפוליטי. (המילה "הברזילאית" מתייחסת ל"סוציאל-דמוקרטיה").
בבחירות האחרונות לקונגרס, שהתקיימו ב-1 באוקטובר 2006, זכתה המפלגה ב-65 מתוך 513 המושבים בבית הנבחרים בברזיל, וב-17 מתוך 81 המושבים בסנאט. בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותו הזמן, זכה מועמדה, ז'וזה סרה במקום השני, ועלה לסיבוב השני מול לואיז אינסיו דה סילבה, בו קיבל 38.7% מהקולות. דה סילבה, מועמדה של מפלגת הפועלים השמאלית, נבחר. בשנת 2006 מועמד המפלגה לנשיאות ז'רלדו אלקמין, שהיה בעבר מושל מדינת סאו פאולו, הצליח לעלות לסיבוב נשני של הבחירות אך נוצח על ידי דה סילבה.
לאחר המהפכים הפוליטיים שהתרחשו בתקופת כהונת הממשל הנוכחי אוחזת כיום המפלגה ב-53 מושבים בבית הנבחרים וב-15 מושבים בסנאט. בברזיל מקובל הדבר כי נבחרי ציבור יעברו ממפלגה למפלגה לאחר בחירתם.
היסטוריה

המפלגה היא אחת מהמפלגות הגדולות והחשובות בברזיל. מצעה קובע כי המפלגה היא סוציאל-דמוקרטית אך בפועל המדובר במפלגת ימין כלכלי, נאו ליברלי. אנשיה אוהבים לראות עצמם כאנשי המרכז הפוליטי.
המפלגה נוסדה ב-25 ביוני 1988 והערך המרכזי לו הטיפה היה הדמוקרטיה המשולבת עם "צדק חברתי". בעת ייסודה המפלגה ניסתה לאחד קבוצות שונות כ"סוציאל-דמוקרטים", "ליברלים פרוגרסיבים", "נוצרים דמוקרטים", ו"סוציאליסטים דמוקרטים". עם התמוטטות המשטר הצבאי בברזיל בתחילת שנות ה-80 קבוצה של אינטלקטואלים סוציאל-דמוקרטים ניסתה ליצור מפלגת שמאל. הם ניסו לעבוד עם התנועה הסינדיקליסטית שהקים לואיז אינסיו דה סילבה, נשיא ברזיל הנוכחי, אך לא הצליחו להגיע למצע משותף. חלקם הצטרפו לדה סילבה ליצירת מפלגת הפועלים, וחלקם יצר את מפלגת PSDB.
עם מותו של נשיאה הדמוקרטי הראשון של ברזיל, טנקרדו נווס, בטרם הספיק להיכנס לכהונתו, ב-21 באפריל 1985, שסימן את המעבר מהמשטר הצבאי אל משטר דמוקרטי, הוקמה אספה מכוננת אשר ניסחה את טיוטת החוקה, שהתקבלה בשנת 1988. אחוז גבוה מקרב חברי מפלגת PSDB באו מ"התנועה הדמוקרטית הברזילאית" ההיסטורית. (שכיום היא מפלגה נפרדת). אנשי PSDB לא היו מרוצים מטיוטת החוקה המוצעת, והחליטו לייסד מפלגה שתדגיש את הצורך בחידוש לאומי. בין מייסדי המפלגה היה ז'וזה סרה, שהפסיד לאינסיו דה סילבה בבחירות לנשיאות בשנת 2002, פרננדו אנריקה קרדוזו, שהיה נשיא ברזיל בין 1994 ל-2002, וז'רלדו אלקמין, שהיה אז מושל מדינת סאו פאולו.
המפלגה כיום

המפלגה גדלה בקצב מהיר יותר מכל מפלגה אחרת בהיסטוריה בברזיל, וזכתה להצלחות בבחירות בכל הרמות. תקופת כהונת הנשיא קרדוזו, שנמשכה שמונה שנים, הייתה תקופה של יציבות פוליטיות ורפורמות נאו ליברליות, שהתמקדו בהפרטה.
אנשי המפלגה מתנגדים ל"תוויות פוליטיות שחלף זמנן" כ"שמאל" ו"ימין". קרדוזו טען כי אם השמאל מתנגד לסדר החברתי הקיים, והימין חפץ לשמרו, כי אז מפלגתו היא מפלגת שמאל, הרואה את אי הצדק בחברה ומתנגדת לו. בפועל היה קרדוזו איש הימין הכלכלי החדש, וניהל מדיניות הפרטה.
כיום, בתקופת נשיאותו של הנשיא דה סילבה, משמשת המפלגה כאחת משתי מפלגות האופוזיציה העיקריות בברזיל לצד מפלגת החזית הליברלית.
מעמד שלשתן

מעמד שלשתן הוא מושג בהלכה המגדיר קניין מיוחד שמעביר את שעבוד ההלוואה מהמלווה לאדם שלישי. קניין זה הוא תקנת חכמים, ונעשה בכך ששלושת האנשים שוהים במקום בשעת ההלוואה ומסכימים לכך.
ייחודיות הקניין

ייחודיותו של הקניין מתבטאת בכך, שלמעשה מהתורה אין דרך להעביר הלוואה מהמלווה לאדם אחר, שכן הלוואה היא דבר שאין בו ממש ולא ניתן למוכרה, שכן הכסף עצמו אינו בעין, ושעבוד הגוף בו הלווה למלווה הוא דבר רוחני שלא ניתן להעבירו על ידי קניין.
לכן, האופן היחיד למכור הלוואה (מלבד "מעמד שלשתן") הוא על ידי שטר, אך גם אז המכירה אינה מושלמת, שכן היא חלה רק על שעבוד הנכסים, וזאת על פי הכלל "נכסוהי של איניש אינון עריבין ביה", כלומר נכסיו של הלווה ערבים ומשועבדים כדי לגבות מהם את אשר בעליהם - המלווה - לווה, ומכיוון שזו היא זכות ממשית, שהיא דיני השעבוד על נכסי הלווה, ניתן למכור זכות זו. אם כי לקניין זה יש חיסרון משמעותי, מכיוון שאז נמצא שהמכירה חלה רק על שעבוד הנכסים שהיא תוצאה של שעבוד הגוף, וניתן להפקיעה, בכך שהמלווה ימחול ללווה את ההלוואה, וממילא יפקע שעבוד הנכסים שהוא תוצאה משעבוד הגוף, ובמקרה כזה לא יוכל הקונה לגבות את ההלוואה.
מסיבה זו, לקניין מעמד שלשתן כח ייחודי, שכן על ידי קניין זה מועבר השעבוד מהלווה לקונה ההלוואה, באופן מוחלט.
אופן חלות הקניין

במסכת גיטין דנה הגמרא באופן חלות הקניין. האמורא אמימר צידד לומר שהקניין הוא קניין מהתורה, וחל בכך שכבר בשעת הלוואה דעתו של הלווה היא להשתעבד לא רק למלווה עצמו, אלא גם לכל מי שההלוואה תמכר לו בסופו של דבר. אך רב אשי דחה הצעה זו, מכיוון שלפי זה אם קונה ההלוואה הוא אדם שעדיין לא היה קיים בעולם בשעת מעשה ההלוואה ונולד לאחריה, במקרה כזה לא יתאפשר למכור לו את ההלוואה, וזאת על פי הכלל ההלכתי הידוע כי לא ניתן להקנות לדבר שלא בא לעולם, ואפילו לפי שיטתו של רבי מאיר כי ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם, זהו דווקא כאשר הדבר הנקנה אינו בעולם, אך לא כאשר הקונה עצמו אינו בעולם. ומכיוון שמקובל כי קניין זה תקף גם לנולדים, לא ניתן לומר שזהו טעם הקניין.
רב אשי עצמו נימק את הקניין, שהלווה מסכים בשעת הקניין, להשתעבד לקונה במקום למלווה עצמו, מכיוון שבכך נעשית המלווה הלוואה מחודשת, ובעוד שקיימת אי נעימות מסוימת לדחות שוב ושוב את פירעון ההלוואה לאותו מלווה עצמו, נוח יותר לדחות את ההלוואה שוב כאשר המלווה הוא אדם אחר, ולכן הוא מסכים וגומר בדעתו להשתעבד לקונה ולשלם את החוב לקונה ההלוואה במקום למלווה. על כך הקשה האמורא הונא בנו של רב נחמיה, שלפי טעם זה, נמצא כי ההלכה של רב אינה שווה בכל אדם, ואם הקונה יהיה אדם קשוח כאנשי משפחת בר אלישיב, שדרכם היה לכפות את הלווה ולהכריחו לשלם בכוח, במקרה כזה לא יחול קניין מעמד שלשתן.
מכיוון שלא נמצאה כל אפשרות שחלות הקניין היא מהתורה, אמר מר זוטרא כי מההכרח להגיע למסקנא כי מדובר בתקנת חכמים. התוספות מסביר כי התקנה נועדה לנוחות המלווה והלווה, שלא יוצרכו לטרוח לעשות קניינים, ובכך ששלושתם נמצאים במקום ההלוואה ומסכימים לכך, עברה שעבוד ההלוואה במקום מהלווה למלווה עצמו, לאדם השלישי.
הרשב"א כותב בתשובותיו כי סיבת התקנה היא, לטובתו של הלווה, שכן לולי היה קיים קניין זה, לא היה יכול המלווה ליהנות מכספו עד תום זמן ההלוואה ועד התשלום הסופי של ההלוואה, ולכן הדבר גורם לאנשים להימנע מלהלוות, דבר שגורם נזק לאנשים שזקוקים ללוות, שלא ימצאו מהיכן ללוות. ומכיוון שהתקנה נתקנה על ידי חכמי ישראל לצורכי הלווה כאשר הוא משתייך לעם ישראל, כמובן שהקניין אינו תקף כאשר הלווה הוא אדם שאינו יהודי.
את דבריו מוכיח הרשב"א בכך שחכמי הגמרא, כאשר הם מצדדים למצוא טעמים שונים מדוע הקניין חל, הם תולים זאת בפעולות מצד הלווה, ולא מצד המלווה, ומכאן שמדובר בקניין שנעשה לטובת הלווה והוא הוא אשר חפץ בו.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"ג, עמוד ב'
↑  ח"ב סימן שע"ז.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מנדל לפין

| --- | --- |
 לידה:  1749 פודוליה, אוקראינה 
 פטירה:  9 ביולי 1826 (בגיל 77 בערך) טרנופול, האימפריה האוסטרית 
 תקופת הפעילות:  ? – 9 ביולי 1826 
 
ספר "חשבון הנפש", שער המהדורה שהודפסה בדפוס ראם, וילנה תר"ה (1845) בעידודו של ר' ישראל מסלנט
רבי מנחם מֶנְדְל לֶפִין מסָטָנוב ("סָטָנוֹבֶר"; לעיתים: ממיקולאייב; בכתיב יידי: מענדל או מענדיל לעפין (סאַטאַנאָווער או מיקאָלאַיעווער), בקיצור רמ"ל; 1749, סטנוב, פודוליה, האיחוד הפולני-ליטאי – ו' בתמוז תקפ"ו, 9 ביולי 1826, טארנופול, גליציה, האימפריה האוסטרית) היה מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בפולין, מתרגם ומחבר ספרות עממית בעברית וביידיש.
ביוגרפיה

לֶפין (כנראה שיבוש של "לוין") נולד בעיירה סטנוב (Сатанів) בחבל פודוליה שבאוקראינה. בעקבות קריאת ספר האלגברה מהמאה השבע עשרה "אלים" של יש"ר מקנדיאה החל בלימודים כלליים, מעבר ללימודים היהודיים המסורתיים.
ב-1780 עבר לעיר ברלין שבפרוסיה, ושם פגש את משה מנדלסון והתוודע לחוג המשכילים שסביבו. לפי עצת מנדלסון תרגם לעברית את ספר הרפואה העממית "רפואות העם" מאת הרופא השווייצרי טיסו (אנ') (Tissot), על פי התרגום הגרמני. התרגום שולב בספרו "מודע לבינה" (ברלין תקמ"ט 1789), שכולל גם את "אגרות החכמה" - קובץ מכתבים על מדעי הטבע. בשנת 1783 או 1784 התיישב בעיירה מיקולאייב, ובסיועו של הנסיך הפולני המקומי אדם צ'רטוריסקי (Adam Kazimierz Czartoryski) הדפיס ב-1794 מהדורה שנייה של ספר "רפואות העם", שבראשה הופיעו הסכמות של רבנים רבים וגם מכתב ברכה ממנדלסון.
בשנים הבאות נדד רמ"ל בערים שונות בפולין והיה בין השאר במז'יבוז', בברדיצ'ב ובוורשה. בשנים 1788–1792 השתתף במועצה של רבנים לדיון במצב היהודים בפולין, שכונסה בסיים בוורשה. מוורשה עבר רמ"ל לעיירה אוסטיה שבפלך מוהילב, שם התגורר באחוזתו של היהודי העשיר יהושע צייטלין, שתמך בכמה תלמידי חכמים משכילים. הוא שימש כמורה לבניו ונכדיו של צייטלין, ובאחוזתו כתב את ספר המוסר שלו "חשבון הנפש".
ב-1792, על רקע חלוקת פולין והמהפכה הצרפתית ובעידודו של הנסיך צ'רטוריסקי, כתב לפין בצרפתית תזכיר ובו הצעה לשיפור חיי היהודים בפולין על ידי הפצת השכלה, כינון בתי ספר מתקדמים, איסור על לימודי חסידות וקבלה, הטלת מגבלות על הרבנים וכן הלאה – רעיונות מקובלים אצל אנשי תנועת ההשכלה בזמנו. לפין לא הזדהה לגמרי עם המשכילים שבזמנו, ויצא בביקורת עליהם על שהם נבדלים מהעם, אינם שומרים מצוות ומזלזלים בהלכה.
ב-1808 עבר למרכזי ההשכלה שבגליציה, שם איבד חלק גדול מרכושו, וגם החל סובל מלקות ראייה שהגיעה עד עיוורון. בגליציה התיידד עם אנשי הדור הבא של תנועת ההשכלה, ובהם שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק) ויוסף פרל, והשפיע על דרכם ועל יצירתם. הוא החל לחבר תרגום של כמה מספרי המקרא ליידיש עם ביאור עברי, ממנו נדפסו רק תרגומיו למשלי ולקהלת.
ב-1818 הוציא רמ"ל לאור בז'ולקווה ספר בשם "מסעות הים", תרגום ועיבוד של שני ספרי מסעות על פי יואכים היינריך קאמפה (Campe). באותן שנים כתב גם חיבור אנטי-חסידי בשם "מחכימת פתי", שלא נתפרסם ונותר בכתב יד בספרייתו של יוסף פרל, עד שאבד בזמן מלחמת העולם השנייה. החיבור השפיע רבות על יצירותיו הסאטיריות האנטי-חסידיות של פרל, "מגלה טמירין" ו"בוחן צדיק", ועל כותבים נוספים מחוגו של פרל.
עד לפטירתו עבד על יצירה שעסק בה מאז ימיו בברלין, והיא תרגום חדש לספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם בלשון חז"ל. רמ"ל לא ידע ערבית, ולכן הכין את התרגום (או למעשה, העיבוד) על פי התרגום הימי-ביניימי של שמואל אבן תיבון. רמ"ל הספיק להכין לדפוס רק את שני החלקים הראשונים, וגם אותם לא הצליח להגיה כראוי מחמת עיוורונו. בסופו של דבר נדפס רק התרגום לחלק הראשון של המורה, על ידי תלמידו וידידו של רמ"ל, מרדכי סוחוסטאוור, בז'ולקווה, לאחר מותו של רמ"ל (שנת הדפוס אינה מופיעה והיא כנראה 1831). לתרגום צורף גם מבוא של לפין למורה בשם "אלון מורה". שני החלקים האחרים נותרו בכתב יד. רמ"ל עצמו הלך לעולמו ערירי ב-9 ביולי 1826 בטארנופול (במחקר מוזכרים כמה תאריכים אחרים כתאריך מותו).
אף על פי שבזמנו היה רמ"ל מפורסם מאוד ואף היו שהחשיבו אותו כיורשו של מנדלסון, נשתכחו הוא וחיבוריו לאחר מותו. הדבר נבע ככל הנראה מהאופי העממי של יצירתו, ואי התאמתה לרוח הכללית של חיבורי אנשי תנועת ההשכלה.
כתיבתו

הספר "רפואות העם" הוא עממי גם בתוכנו וגם בסגנונו. רמ"ל השתמש בו בלשון חז"ל, בין השאר בהשפעת בן עירו יצחק סטנוב, וזאת בניגוד מוחלט למקובל בספרות של תנועת ההשכלה. הוא אף חידש מילים בעברית למונחים רפואיים, ובהן המילים חוקן, בחילה, שיעול ומילים אחרות שלא נשתמרו. הספר היה פופולרי מאוד, וקהילות רבות בפולין ובמזרח אירופה רכשו אותו לצורך הטיפול בחולים שלהן.
תרגום ספרי המקרא ליידיש בידי רמ"ל עורר התנגדות רבה אצל אנשי תנועת ההשכלה: לא זו בלבד שהיידיש הייתה בעיניהם "ז'רגון", שפה משובשת ונמוכה, אלא גם תרגומו עמד כנגד אחד המפעלים החשובים של ההשכלה - מפעל התרגום של ספרי המקרא לגרמנית, שהחל בו מנדלסון. אמנם כוונתו של רמ"ל לא הייתה דווקא להעלות את היידיש למדרגת שפת תרבות, אלא בעיקר להשתמש בה ככלי להפצת ההשכלה בכל שכבות העם, אך אף על פי כן לא יכלו המשכילים לקבל יצירה כזו ממי שנחשב ליורשו של מנדלסון בפולין. משכיל בשם טוביה פדר יצא נגד רמ"ל בסאטירה עוקצנית בשם "קול מחצצים". הוא תיאר בה שיחה דמיונית בעולם האמת בין מנדלסון ותלמידיו, ובה מתלונן מנדלסון כי אינו מבין את תרגומו של לפין ואת השפה העילגת וההמונית שבה נכתב. אחד התלמידים, יצחק אייכל, עונה למנדלסון שרמ"ל "בז למליץ (=לכותבים בעברית מליצית, המשכילים), ובפני דובר צחות ירוק יִרק". להגנתו של רמ"ל יצא משכיל אחר, יעקב שמואל ביק; הוא ענה לטענותיו של פדר, דיבר בשבחה של היידיש וקבע כי גם היא יכולה לשמש כלשון תרבות. דעה כזו הייתה חריגה לגמרי בנוף המשכילי, ואכן בהמשך חייו עבר ביק ממחנה המשכילים אל החסידות. רמ"ל עצמו לא התערב בפולמוס, אך לא המשיך להוציא לאור את התרגום אחרי שיצא התרגום לספר משלי; תרגומו לקהלת נדפס רק אחרי מותו. במסגרת מאבקו בתנועת החסידות הוא המליץ להפיץ את ספר מטפחת ספרים בפולין.
בנג'מין פרנקלין ותנועת המוסר

ספרו "חשבון הנפש" הוא ספר מוסר העוסק בתיקון מידות הנפש ובחינוך עצמי. הספר הוא למעשה עיבוד של אחד מחיבוריו של בנג'מין פרנקלין, תוך השמטת אזכור ישו וסוקרטס, התאמת ודיוק המסרים בהתאם למקורות חז"ל ורוח היהדות כפי שלפין תפס אותה. לפין לקח מן האוטוביוגרפיה של פרנקלין את שיטת השיפור העצמי המבוססת על קביעת שלוש עשרה מידות בנפש ועבודה עצמית עליהן לפי שבועות. כפי הנראה היה "חשבון הנפש" מיועד גם להציב אלטרנטיבה כנגד השקפות ודרכי התנהגות של החסידים בתחום ההשתלמות האישית, המוסר והתפילה. המהדורה הראשונה של "חשבון הנפש" יצאה בלבוב ב-1808.
ספר זה הפך נפוץ ומשפיע מאוד בקהילות היהודיות בפולין ובמזרח אירופה, ויצא לאור בעוד חמש מהדורות במהלך המאה ה-19. השפעה מיוחדת הייתה לספר על רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, ששאב רעיונות רבים ממנו – לרבות שלוש עשרה המידות – ודחף להדפסת המהדורה השנייה של הספר בווילנה תר"ה (1844), תוך הצנעת קורות חייו של לפין והיותו משכיל, בעל דעות אנטי חסידיות ואולי גם אנטי דתיות. מאוחר יותר הושכח גם שמו של לפין עצמו בספרות של ישיבות המוסר.
אבי הלשון העברית החדשה - הלא מקראית

ההשפעה העיקרית של רמ"ל על הספרות העברית החדשה עד ימינו היא השימוש בלשון חז"ל. בימיו הייתה זו חריגה מהנורמה המשכילית שגרסה שימוש בעברית מקראית בלבד, אך חיבתו ללשון המשנה עברה לתלמידיו מרדכי סוחוסטאוור ואליעזר צבי צווייפל, ומהם לתלמידם שלום יעקב אברמוביץ' (הוא מנדלי מוכר ספרים), שהביא למהפכה בסגנון הספרות העברית כששילב בה את לשון המשנה.