הונים
תרבות ותרבות חומרית > כלכלה

המערכת הכלכלית שהכתיבה את אורחות החיים של השבטים ההונים התבססה על כלכלת נוודים. למרות השינויים שחלו בה לאורך מאה השנים של פעילות ההונים באירופה, המקורות הרומאיים וממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שגם בשיאה של האימפריה ההונית הייתה הפעילות הכלכלית מבוססת על גידול בעלי חיים ובנוסף לזה צייד ודייג כהשלמה של תזונה וחומרי גלם, כבימים בהם אבותיהם חיו בערבה האסיאתית. מחקרים אנתרופולוגיים מסתמכים בכך בעיקר על השוואה בין חיי נוודים ונוודים למחצה במאות השנייה עד החמישית לספירה, עליהם יש מידע היסטורי חומרי ומידע שנאסף בחפירות ארכאולוגיות, כגון האלאנים והסרמטים. מממצאים אלה עולה דפוס נדידה מחזורי התלוי בגאוגרפיה ממחנה חורף קבוע למרעה קיץ קבוע וחוזר חלילה.
ההיסטוריון הרומאי יורדנס מתאר את חיי ההונים כנוודים-למחצה החי על גידול בקר ואמיאנוס מַרְקֶלִינוּס מרחיב ומתאר את ההונים כמגדלים של חיות משק מסוגים שונים. הרומאים לא מזכירים את ההונים כרועי צאן, אך השוואה עם עמים נוודים בכלל ועמים נוודים הדומים להונים, מצביע על המקום החשוב שתפסו הצאן ומוצרי הלוואי של הצאן במערכת הכלכלית של ההונים. הצאן היה ככל הנראה מקור המזון העיקרי לבשר, חלב ומוצריו, עורות הצאן שימשו לבגדים שאמיאנוס מתאר ששימשו "להגן על רגליהם השעירות" וכחומר גלם לאוהלים ולנעליים ולהפקת לבד ששימש כחומר גלם לכובעים ובגדים. מחקר השוואתי מצביע גם על ידע וניצול של חקלאות באופן מוגבל ופרימיטיבי. סוסים מלאו תפקיד מרכזי בכלכלה של ההונים. אף על פי שהמקורות הרומאיים לא מציינים זאת, ההונים אכלו בשר סוסים – ככל שאר הנוודים של הערבות. הם נהגו לבשל את הבשר בקלחת גדולה ולהוציא אותו עם ווים מברזל.
החל מתחילת המאה החמישית, ההונים ביססו את שליטתם במישורים הידועים כאלפלד, או "המישור ההונגרי הגדול", חבל ארץ שטוח עשיר במרעה שהתאים לאורח החיים הנוודי של ההונים ומיקומו במרכז אירופה היה אידיאלי כבסיס להתקפות לאורך גדת הדנובה. ההבדלים בין שטח זה לערבות הקזחיות מהם באו ההונים, הכריח את ההונים להתאים את עצמם ולהשתנות. בשונה מהערבות האסיאתיות, הערבה ההונגרית לא יכלה לתמוך באורח חיים נוודי מלא, וההונים לא יכלו לנהל את עדריהם ממרעה קיץ למרעה חורף ולהשלים את הכנסותיהם על ידי עיסוק מוגבל במסחר והתקפות שוד מזדמנות. באירופה, שהייתה מיושבת בצפיפות יחסית ועל אדמה פורייה יותר ומעובדת ביעילות, ההונים יכלו לנצל את יתרונם הצבאי על האוכלוסייה המקומית ולבסס את עצמם ככוח כובש בעל נוכחות מתמדת. כך שינו ההונים את הטקטיקה משוד ביזה והרס של כפרים גותיים חסרי הגנה לשיטה של גביית דמי חסות בכסף או סחורות מקהילות חקלאיות.
ככל שהאחיזה של ההונים העמיקה, כך השתרשה השיטה של ניצול כוח האדם המקומי ואיסוף משאבים חומריים מהשטחים שבשליטתם. ההונים לא התערבו בחיי נתיניהם ולא בנו מערכת אדמיניסטרטיבית של שליטה על פי הדוגמה הרומית, אלא הסתפקו בסחיטה בהיקפי ענק. שינויים אלו אינם משתקפים בכתבים ההיסטוריים הרומאיים אלא לעיתים רחוקות ובדרך אגב. ההבנה של אורח החיים ההוני נסמכת על מעט מידע כתוב והיקשים ממצאים ארכאולוגיים מועטים. שכבת אליטה הונית, שאת שרידיה מוצאים בעיקר בקברים, דבקה בדרכי העבר של הנוודים ההונים, אך הרוב ככל הנראה נטמעו תרבותית בחברה הגותית שתחת שליטתם. תהליך זה הפך את מרבית ההונים ל"בלתי נראים" למחקר הארכאולוגי.
מקור הכנסות נוסף שהניע את הכלכלה ההונית היו תשלומים בזהב, חלקו במטבעות וחלקו במטילים ששולמו להונים בעיקר כתשלומים מהאימפריה הביזנטית. כך קיבלו ההונים כ-13,000 ליברות של זהב מהביזנטים במהלך שנות ה-40 של המאה החמישית, ועל זה תשלום של 6,000 ליברות בשנת 447. סכומים ניכרים, אך בסך הכל אחוז לא גדול מההכנסות השנתיות של הביזנטים. לאחר תשלומים סדירים להונים בשנים 448 ו-449 ואולי 450, היו ההונים במצב מלחמה עם האימפריה הביזנטית והאימפריה הרומית המערבית והתשלומים השנתיים פסקו. מקור כספי נוסף היו תשלומי כופר עבור שבויים רמי-מעלה וסחר בעבדים מבין השבויים שעבורם לא שולם כופר. ידוע כי חיילים רומאיים שנשבו שוחררו תמורת 8 סולידוס (מטבע זהב רומאי עד לסוף המאה ה-4) ו-12 סולידוס לאחר מכן. כופר עבור אזרחים רמי מעלה היה יקר יותר ומדווח על כך שבמקרה מסוים התרצה אטילה ושחרר אשה רמת מעלה תמורת 500 סולידוס "בלבד". זהב נוסף הגיע לידי ההונים בכמויות לא ידועות אך ללא ספק בעלות משמעות, מביזה של ערים רומאיות.
מקור הכנסה נוסף, לעיתים בסדרי גודל משמעותיים, היה מסחר בין ההונים לרומאים. ככל הידוע, ההונים מכרו לרומאים סוסים ובמידה פחותה עורות ופרוות וייתכן שגם עבדים. מסחר זה, שפרח בתקופות הקצרות של אי-לחימה, נעצר בזמנים של מלחמה, ובסוף המאה החמישית, משאיבדו ההונים מספר גדול של סוסים ולוחמים בקרבות, פסק המסחר לחלוטין. פריסקוס הוא היחיד שמתאר את מהלך המסחר, שהתנהל בתחנות מסחר קבועות לאורך הדנובה בירידים שהתנהלו פעמיים בשנה בזמנים קבועים וככל הנראה התנהל בשיטת סחר חליפין ובהיקפים קטנים יחסית. חוקים נוקשים קבעו את הנהלים ואסרו מסחר בנשק וחומרים לתעשיית הנשק ואיסור חל גם על מכירת יין ושמן. עם זאת, עבור הסוחרים היה מדובר במסחר כדאי ששולי הרווח בו היו גבוהים מהנהוג בשווקים בערי האימפריה, והסוחרים היו פטורים מהחובה המוסרית של מסחר הוגן, מאחר שהם סחרו עם ברברים ולא עם נוצרים.