stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת קירואן
ראשי הישיבה

אחד מראשי הישיבה הנודעים, היה רבי יעקב בן נסים. לאחר פטירתו בשנת 1006 לספירה, היה בנו הרב ניסים גאון נער בן 16, ועקב כך לא התמנה למלא את מקום אביו כראש הישיבה[דרוש מקור]. במקומו מינו את רבנו חושיאל (אביו של רבנו חננאל), שהיה אחד מארבעת השבויים. תחת הנהגתו הפכה הישיבה למרכז תורה חשוב ורב השפעה באפריקה, שכבר לא הייתה תלויה כבעבר בדעת גאוני בבל. הישיבה החלה לקיים קשרים הדוקים עם ראש ישיבת ארץ ישראל רבי שלמה בן יהודה גאון ואף ידוע על שניים מבני משפחות הגאונים הארץ ישראליים שהגיעו לקירואן ללמוד בישיבה.
לאחר מותו של רבינו חושיאל מונה רב ניסים גאון לראש הישיבה. ובמקביל אליו שימש גם רבינו חננאל בן חושיאל כראש הישיבה.[דרושה הבהרה] בימיהם בלטה הישיבה כמרכז הנהגה תורני שהשפיע על יהדות המגרב ועל יהדות התפוצות.
כשהיה רבי יצחק אלפסי בן 18 הוא הגיע מאלג'יר לקירואן, והתקבל בהערכה רבה בישיבה על ידי ראשי הישיבה רב ניסים ורבינו חננאל, והמשיך ללמוד בישיבה שנים רבות.
ראשי הישיבה > הקשר עם ישיבות בבל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סופה של הישיבה

הכיבוש הבדואי ב-1057 גרם להתמעטות מספרם של היהודים ולסגירת הישיבה. סופה המוחלט של הקהילה היהודית במקום הגיע ב-1270, כאשר הוכרזה כאחת הערים הקדושות לאסלאם ונאסר על לא-מוסלמים להתגורר בה, והיהודים הוכרחו לעוזבה או להתאסלם.
לקריאה נוספת

שמואל אברהם פוזננסקי, אנשי קירואן, 1909, וורשה.
מ. בן-אמוץ, חכמי קיירואן, ב"שערים", 28 במרץ 1952.
מנחם בן ששון, חברה והנהגה בקהילות-ישראל באפריקה-הצפונית בימי הביניים: קירואן 800–1057, ירושלים, תשמ"ג 1983
מנחם בן ששון, צמיחת הקהילה היהודית בארצות האסלאם - קירואן: 800–1057, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ו 1996 (מהדורה שנייה תשנ"ז 1997)
הערות שוליים

↑  Tunisian Jewry – How to obtain Portuguese citizenship? Legal Advice (באנגלית אמריקאית)
1 2 3 4  פרי, יוסף, תולדות יהודי תוניסיה, באתר אוצר החכמה
↑  פבזנר, יעקב, אנצקילופדיה יהודית, עמוד 165, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  יהושע פראוור, ספר ירושלים - התקופה המוסלמית הקדומה 1099-638, עמ' 205, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים 1987.
↑  פבזנר, יעקב, אנצקילופדיה יהודית, עמוד 171, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  ואנונו, שמעון בן יעיש, ארזי הלבנון אנציקלופדיה לגאוני ספרד <י-ע>, עמוד 4, באתר אוצר החכמה
↑  פרי, יוסף, תולדות יהודי תוניסיה, עמוד 24, באתר אוצר החכמה
כיבוש יריחו (1918)

הדיוויזיה ה-60 שכבשה את יריחו בדרכה לירושלים. מרץ 1918
הבריגדה האוסטרלית הרכובה ה-1 (דיביזיית אנזא"ק) בדרך מהרי יהודה ליריחו
מפקדים בריטים בארוחת בוקר לאחר כיבוש יריחו: מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור, הנרי שובל ופיליפ צ'טווד
הפיקוד הבריטי על הר הזיתים עם סיום כיבוש יריחו. מפקד הפעולה, פיליפ צ'טווד עומד מימין ומסביר על מהלכי הקרב. לידו עומדים הנרי שובל ומפקד הקורפוס ה-21 אדוארד באלפין ומפקד הדיוויזיה ה-60 שי. משמאל עומד אדמונד אלנבי
כיבוש יריחו נערך בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי חיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית, בתאריכים 19 בפברואר עד 21 בפברואר 1918. במסגרת הקרב על יריחו נהדפו כוחות האימפריה העות'מאנית צפונה ומזרחה. מהלך זה השלים ייצוב קו הגנה לרוחב ארץ ישראל בין הים התיכון לירדן (הקרוי גם קו שתי העוג'ות).
רקע

במהלך דצמבר 1917 השלימו הבריטים את כיבוש ירושלים (10 בדצמבר) ואת חציית הירקון (21 בדצמבר). עקב צורך לטפל בלוגיסטיקה של הכוחות ובהדרכה ואימון כוחות חדשים החליט גנרל אדמונד אלנבי לייצב קו הגנה מחוף הים התיכון דרך הרי יהודה (מצפון לירושלים) ועד נהר הירדן:
לאחר חציית הירקון תפסו כוחות של הקורפוס ה-21 את צידו המערבי של קו זה מאזור שפיים עד לשפלת יהודה עד 22 בדצמבר.
במקביל התקדם הקורפוס ה-20 על גב הרי יהודה והשלים את ייצוב ההגנה בקו רמאללה עד 30 בדצמבר.
לאחר ייצוב הקו החל תכנון הרחבת הקו מזרחה ליריחו וצפון ים המלח כדי למנוע פעילות נגד של הטורקים הפרוסים בעבר הירדן.
בטרם תחילת הפעולה נדרש הפיקוד הבריטי להשלים אספקה לכל הכוחות הפרוסים. פעילות זו התבצעה במהלך ינואר ובחצי הראשון של פברואר.
הכוחות המעורבים במערכה > הכוחות הבריטים

הקורפוס ה-20:
הדיוויזיה הלונדונית ה-60 בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון שיי
הדיוויזיה הוולשית ה-53 בפיקוד מייג'ור גנרל מוט
בריגדת רגלים מהדיוויזיה ה-74 ה"יומנרי" בפיקוד מייג'ור גנרל אריק גירדווד
קורפוס המדבר הרכוב:
בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) ה-1 מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק
בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק
למפקד הכח מונה לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד
הכוחות המעורבים במערכה > הכוחות הטורקים

הגנת בקעת הירדן נמסרה לשתי דיוויזיות רגלים, ה-26 וה-53. שתיהן השתייכו לקורפוס ה-20 של הארמייה ה-4 (שמפקדת בעמאן), שבאחריותה להגן על קו בקעת הירדן ועבר הירדן. דיוויזיות אלו מנו כ-4,000 לוחמים.
כוחות אלו תפסו עמדות במספר נקודות אסטרטגיות על הדרכים היורדות ליריחו (כמו ב"טלעת-א-דם" הוא מצד אדומים ובג'אבל מונטר) וכן מסביב ליריחו.
תוכנית הקרב

תוכנית הקרב הייתה כדלקמן:
הדיוויזיה ה-60 תתקוף את יריחו ממערב, מכוון מכמש בסדר הבא:
הבריגדה ה-181 באגף השמאלי (צפוני)
הבריגדה ה-180 במרכז
הבריגדה ה-179 באגף הימני (דרום)
הכוחות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק אבטחו את האגף הימני של דיוויזיה 60 (מדרום) תוך שהם מתפצלים ל-2 שדרות:
בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים
בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) ה-1
הכוחות של הדיוויזיה ה-53 אבטחו את האגף השמאלי של דיוויזיה 60 (מצפון).
מהלך הקרב > הדיוויזיה ה-60

יוצאת ב-14 בפברואר מירושלים לכוון מכמש.
ב-19 בפברואר החלו שלוש הבריגדות של הדיוויזיה בקרבות נגד הטורקים.
ב-20 באוקטובר ממשיכים הבריגדות בקרבות נגד הטורקים המבוצרים על מורדות הרי יהודה כדי לשלוט על הדרכים היורדות לבקעת הירדן.
ב-21 באוקטובר מייצבת הדיוויזיה קו לאורך המצוק בין נבי מוסה לקרנטל.
מהלך הקרב > הדיוויזיה ה-53

יוצאת ב-14 בפברואר מאזור בית אל וכובשת את כפר דיר דיבוואן.
ב-19 בפברואר הדיוויזיה מתקדמת, תוך קרב, על מורדות הרי יהודה ומגינה על הדיוויזיה ה-60 מפני כוחות טורקים מצפון.
מהלך הקרב > דיביזיית אנזא"ק

כוחות דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק יוצאים ב-14 בפברואר מאזור ראשון לציון אחרי סיום קרב עיון קרא
ב-17 בפברואר הכח מגיע לבית לחם שם מתפצלת הדיוויזיה ל-2 שדרות.
ב-19 בפברואר בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדים מתקדמת למתחם הטורקי במנזר מר סבא ובמקביל בריגדת הפרשים הקלים האוסטרלים ה-1 מתקדמת למתחם בהר מונטר.
ב-20 בפברואר הכוחות כובשים את המתחמים במנזר מר סבא והר מונטר והודפים את הטורקים למתחם המבוצר בנבי מוסא.
ב-21 בפברואר כובש כח אנזא"ק את נבי מוסא ללא נפגעים, לאחר שהטורקים נסוגו מהמתחם. הכוחות ממשיכים משם מזרחה למישור הבקעה שם הם מתפצלים לשלוש זרועות: כח ניו זילנדי כובש את צפון ים המלח, רגימנט אוסטרלי חודר ליריחו ומוצא גם אותה ריקה ושאר כוחות הדיוויזיה ממשיכים צפונה ומתבצרים לאורך ואדי עוג'ה.
סיכום הקרב והמהלכים שלאחריו

הקרבות לכיבוש יריחו התקיימו למעשה על הדרכים שהובילו אליה ועל נקודות אסטרטגיות שחלשו על אותן דרכים. לאחר כיבוש אותן נקודות מפתח הבינו הטורקים שהפסידו בקרב ונסוגו מהעיר עצמה. עם כיבוש יריחו וההתייצבות לאורכו של ואדי עוג'ה ונהר הירדן השלים הצבא הבריטי את ייצוב קו שתי העוג'ות.
פעילות הכוחות לאחר סיום הקרב:
הדיוויזיה ה-60 נסוגה לאחור תוך שהיא משאירה מוצבים מאוישים בנקודות מפתח.
דיביזיית אנזא"ק חזרה לאזור ראשון לציון.
רגימנט אוקלנד, מדיביזיית  אנזא"ק, נשאר לסייר ולתצפת לאורך נהר הירדן על מנת לחשוף את היקף הכוחות הטורקים בעברו המזרחי של הירדן.
מצב כוחות זה נמשך עד הפקודה שהעביר קבינט המלחמה הבריטי לאלנבי, ב-6 במרץ, לכבוש את עבר הירדן. תהליך שהחל בכיבוש בקעת הירדן והמשיך במספר מבצעים לכיבוש עבר הירדן.
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 154–155
לבקוכן

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  עוגה, מזון מותסס, עוגייה, לחם זנגביל 
 מוצא:  גרמניה 
 מרכיבים עיקריים:  דבש 
 גבינות
 תו תקן:  protected geographical indication 
 
לֶבְּקוּכֵן או פּפֶֿפֶֿרְקוּכֵן (בגרמנית: ‏Lebkuchenקובץ:Lebkuchen.ogg‏Ⓘ‏ או Pfefferkuchen) הן עוגיות גרמניות, אשר נמכרות באופן מסורתי בתקופת חג המולד. הלבקוכן הן עוגיות מתובלות, הדומות לדובשניות בישראל או לעוגיית זנגביל, אשר נפוצות במדינות אחרות באירופה בתקופת חג המולד.
היסטוריה

העוגיות הומצאו כנראה על ידי נזירים בפרנקוניה של ימי הביניים (סביבות המאה ה-13 בגרמניה).
קיימים תיעודים על אופי לבקוכן בגרמניה עוד ב-1296 בעיר אולם. העיר הידועה ביותר בייצור לבקוכן היא נירנברג שבבוואריה וקיים מסמך המתייחס להכנת לבקוכן בעיר מ-1395.
לוסיאן פיסארו

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1863 פריז, צרפת 
 פטירה:  10 ביולי 1944 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  פיתוח עץ 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  קאמי פיסארו 
 בן או בת זוג:  אסתר פיסארו 
 צאצאים:  אורובידה קאמי פיסארו 
 מספר צאצאים:  1 
 
לוסיאן פיסארו (באנגלית: Lucien Pissarro‏; 20 בפברואר 1863 – 10 ביולי 1944) היה צייר נוף, מדפיס, חרט עץ ומעצב ספרים. עד 1890 עבד בצרפת, אך לאחר מכן התגורר בבריטניה.
ביוגרפיה

פיסארו נולד ב־20 בפברואר 1863 בפריז. הוא היה הבכור מבין שבעה ילדים; בנם של הצייר האימפרסיוניסטי קאמי פיסארו ואשתו ז'ולי. הוא למד אצל אביו. כמו אחיו ז'ורז' ופליקס, הוא בילה את שנותיו המעצבות כשהוא מוקף על ידי אמנים עמיתים של אביו, כמו קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר, שהגיעו לביתו של פיסארו. הוא הושפע מז'ורז' סרה ופול סיניאק.
הוא ביקר בבריטניה לראשונה בשנים 1870–1871 במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה. הוא שב לצרפת בשנים 84–1883 ובשנת 1890 התיישב לצמיתות בלונדון.
ב־10 באוגוסט 1892 התחתן בריצ'מונד עם האמנית אסתר פיסארו (אסתר לוי בן שושן). ב-8 באוקטובר 1893 נולדה ילדתם היחידה, אורובידה קאמי פיסארו. אורובידה גם הפכה לאמנית. בשנת 1894 ייסד את ההוצאה לאור Eragny וניהל אותה עם אשתו והדפיס ספרים עד לסגירתה בשנת 1914.
פיסארו נקשר לוולטר סיקרט ברחוב פיצרוי, ובשנת 1906 הפך לחבר במועדון האמנות החדש, הוא היה ממקימי קבוצת קמדן טאון שיזם סיקרט.
בשנים 1913–1919 צייר נופים של דורסט, ווסטמורלנד, דבון, אסקס, סורי וסאסקס.
בשנת 1916 הפך פיסארו לאזרח בריטי.
בשנת 1919 הקים את קבוצת מונארו עם ג'יימס בוליבר מנסון כמזכיר בלונדון ומזכיר נוסף היה בפריז, במטרה להציג אמנים בהשראת הציירים האימפרסיוניסטים, קלוד מונה וקאמי פיסארו. הקבוצה התפרקה שלוש שנים לאחר מכן.
בשנים 1922–1937 צייר באופן קבוע בדרום צרפת, ושילב יציאות לציור לדרבישייר, דרום ויילס ואסקס.
בשנים 1934–1944 הציג באקדמיה המלכותית בלונדון.
הוא נפטר ב־10 ביולי 1944, בהווד, דורסט.
גלריה

האקליפטוס
בבית
קוטפת הפרחים
רגע רומנטי
נוף בסטרטפורד
בסטודיו
דיוקן של אסתר, אשת הצייר
נוף אנגלי
הערות שוליים

↑  David Fraser Jenkins, Helena Bonett, Lucien Pissarro 1863–1944, Tate, 2012-05-01, ISBN 978-1-84976-385-1. (באנגלית)
↑  Guide to the Eragny Press records, 1920-1923, www.oac.cdlib.org
↑  Tate, James Bolivar Manson 1879–1945, Tate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463622905171  PLWABN: 9810701446905606  AGSA: 3509  BIBSYS: 1035047  BNE: XX1072198  BnF: cb12452586k (data)  CANTIC: a11665579  GND: 119220555  ISNI: 0000 0001 1472 194X  KulturNav: 5d8f8833-3e1d-4d7d-9aba-3febe5f605cb  LCCN: n50010996  NGV: 1170  NTA: 068268742  RKD: 63700  SNAC: w6z89g2c  SUDOC: 027559629  Trove: 947872  ULAN: 500028996  VIAF: 49320353   WorldCat (עם VIAF): 49320353
לאון חייקו

| --- | --- |

לאון חייקו, מגדולי המוזיקאים הפופולריים הארגנטינאים
 לידה:  20 בנובמבר 1951 (בן 72) קניידה רוסקין, ארגנטינה
 שם לידה:  Raúl Alberto Antonio Gieco 
 שם במה:  León Gieco 
 מוקד פעילות:  ארגנטינה 
 זרם:  מוזיקה פופולרית ארגנטינאית
 סוגה:  רוק 
 כלי נגינה:  מפוחית פה 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי הלטיני למפעל חיים (2006)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של רוסאריו 
 www.leongieco.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ראול אלברטו אנטוניו חייקו, הידוע כ"לאון חייקו" (בספרדית: Raúl Alberto Antonio Gieco; נולד ב-20 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר פולק רוק, מלחין ומעבד מוזיקלי ארגנטינאי.
מגדולי המוזיקאים הפופולריים הארגנטינאים במאה ה-20. השפעתו התרבותית העצומה בדרום אמריקה נשענת על מחויבותו לחופש וצדק חברתי, הבאה לידי ביטוי בשיריו ובפעילותו החברתיות. סגנונו המוזיקלי מושפע הן ממוזיקת הפולק הצפון אמריקאית, ובמיוחד מהזמר בוב דילן והן מהפולקלור הדרום אמריקאי. בין שיריו הידועים "לה קולינה דה לה וידה" (La colina de la vida), קריטו (Carito), הומברס דה איירו (Hombres de hierro), לה קולטורה אס לה סונריסה (La cultura es la sonrisa), ו"סולו לה פידו א דיוס" (Solo le pido a dios), שהפך בדרום אמריקה להמנון לחופש ולמאבק נגד האלימות.
באוקטובר 2023, בעקבות חטיפת השבויים לרצועת עזה, חשף כי אחיינו רון שרמן נחטף לרצועת עזה במהלך קרב מת"ק עזה. חייקו דרש את שחרור כל החטופים בשבי החמאס וקרא לשלום בין הצדדים.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
סגנון מוזיקלי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
דיסקוגרפיה

León Gieco (1973)
La Banda de los Caballos Cansados (1974)
El fantasma de Canterville (1976)
IV LP (1978)
Siete años (1980)
Pensar en nada (1981)
Corazón americano / El gran concierto (1985)
De Ushuaia a La Quiaca 1 (1985)
De Ushuaia a La Quiaca 2 (1985)
De Ushuaia a La Quiaca 3 (1985)
Semillas del corazón (1989)
Ayer y hoy (1989)
Concierto en vivo con Pete Seeger (1990)
Mensajes del alma (1992)
Desenchufado (1994)
Orozco (1997)
En el país de la libertad (1999)
De Ushuaia a La Quiaca 4 (1999)
40 obras fundamentales (2000)
Bandidos rurales (2001)
Por partida doble (2001)
El vivo de León (2003)
De Ushuaia a La Quiaca (re-edition) (2005)
Por favor, perdón y gracias (2005)
ראו גם

מרסדס סוסה - שרה שירים רבים של לגיזמון
הערות שוליים

↑  גיל משעלי, ‏רון שרמן, שנחטף לעזה, הוא אחיינו של הכוכב הלטיני לאון חייקו, באתר ‏מאקו‏, 16 באוקטובר 2023
↑  גיל משעלי, ‏רון שרמן, שנחטף לעזה, הוא אחיינו של הכוכב הלטיני לאון חייקו, באתר ‏מאקו‏, 16 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008816729105171  BIBSYS: 9035640  BNE: XX1543696  BnF: cb13925396f (data)  GND: 134384733  ISNI: 0000 0001 0718 0858  LCCN: n86845382  MusicBrainz: dbe1d6c8-1319-4369-924a-65bb1f9fced5  RERO: 02-A006123430  SUDOC: 181559226  VIAF: 187149294122380520969   WorldCat (עם VIAF): 187149294122380520969
לאון השישי, קיסר האימפריה הביזנטית

לאון השישי (ביוונית ביזנטית: Λέων ΣΤ  או  Λέων o Σοφός;‏ 19 בספטמבר 866 – 11 במאי 912) "החכם" או "הפילוסוף" כפי שנודע בכינוייו, היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 886–912. מוצאו אינו ברור אם כי הוא נחשב לקיסר השני מהשושלת המקדונית וידוע כי משל בשותפות עם אבי השושלת, בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, משנת 870. שלטונו נודע מחד בפריחה המחודשת של התרבות הביזנטית - כהמשך למפעל אביו - אך גם בהפסדים צבאיים מול  בולגריה מאידך.
רקע שושלתי

מוצא אביו של לאו השישי נתון בספק. עד שנת 867 הייתה בשלטון על האימפריה הביזנטית השושלת האמורית, שהונהגה בידי מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל שלט בשותפות עם בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר הורה להתנקש בחייו בשנת 867 כאשר הגיעה לאוזניו שמועה שמיכאל מתכנן להחליפו. עם ההתנקשות במיכאל הפך בסיליוס לשליט יחיד ולאבי השושלת המקדונית. בסיליוס נישא לאודוקיה אנגרינה, שהייתה פילגש של מיכאל. אודוקיה הייתה אמו של לאו השישי, שהפך ליורשו של בסיליוס, אך לא ברור אם לאו היה בנו של מיכאל או של בסיליוס. רשמית נודע לאו בתור בנו של בסיליוס אך מכיוון שנולד בשנת 866, קודם להתנקשות בחייו של מיכאל, ישנה סברה כי היה בנו של האחרון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לאו נבחר להיות בנו ויורשו של בסיליוס מכיוון שהבכור בבניו נפטר בעוד היה בסיליוס על הכס, יחסיו אל בנו האמצעי היו מעורבים, ובנו השלישי היה צעיר מכדי לרשת את הכתר. בשנת 870 מינה בסיליוס את לאו להיות לו לקיסר השותף של האימפריה הביזנטית במטרה שישתפשף ויקבל ניסיון בניהול האימפריה. בסיליוס חיתן את לאו עם עלמה בשם תיאופנו מרטינאקיה. לאו מצידו התנגד לנישואים אך מכיוון שחותן נגד רצונו בחר לעצמו פילגש ממוצא ארמני בשם זואי זאוטזאינה, אותה אהב. בסיליוס ניסה להפריד בין לאו לבין זואי אך ללא הצלחה. ניסיונותיו של בסיליוס לגרש את זואי ולכלוא את בנו לאו הובילו לטינה מצידו של לאו.
בשנת 886 נפטר בסיליוס ב"תאונת ציד" ולאו ירש את הכס. הוראתו הראשונה בתפקיד הייתה להעביר את גופתו של מיכאל השלישי אל כנסיית השליחים הקדושים במטרה שיקבל מעמד השווה לקיסרים ביזנטים קודמים שנקברו במקום. תיאופנו מרטינאקיה נפטרה בשנת 895, מה שאיפשר ללאו להינשא לזואי בשנת 898 ולמנות אותה למעמד של קיסרית. על טוב ליבה של תיאופנו היא הפכה מאוחר יותר לקדושה נוצרית. תחת הדרכתו של לאו, בנו השלישי והצעיר ביותר של בסיליוס, סטפאנוס, פנה לחיי הכמורה ומונה להיות הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול. זואי נפטרה רק שנה לאחר הנישואים ולאו נותר ללא יורש. למרות עיצומים מצד הכנסייה, לאו נישא בשלישית לאודוקיה באייאנה, אשר נפטרה גם היא שנה לאחר הנישואים.
בשנת 903, בפעולה שנגדה את הכנסייה האורתודוקסית, לאו נישא ברביעית, הפעם לזואי קרבונופסינה, איתה נולד לו בן מחוץ לנישואים בשנה קודם לכן, הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לעתיד. קרע החל בכנסייה האורתודוקסית אודות הלגיטימיות של הנישואים הללו אך לאו המשיך בתוכניותיו ונישא לזואי קרבונופסינה. לאו לבסוף החליט לעקוף את סמכותה של הכנסייה האורתודוקסית והשיג את אישורו של האפיפיור סרגיוס השלישי להינשא לזואי, מה שבטווח הרחוק רק העמיק את פילוג הכנסייה הנוצרית שהיה בהתממשותו עוד באותן השנים. לאחר מספר הבטחות שקריות הצליח לאו להשיג את הסכמת הכנסייה להכיר בקונסטנטינוס כבן לגיטימי ויורשו של לאו.
ביוגרפיה > מלחמות

כאשר אילץ לאו השישי את סוחרי האימפריה הבולגרית הראשונה לעזוב את קונסטנטינופול ולהתיישב בסלוניקי, הדבר הוביל להצתת מלחמה בידי סימאון הראשון, קיסר בולגריה. סימאון היה מצביא מוכשר בשונה מלאו, שהיה בעיקר מיומן במנהל ומדיניות פנים. במטרה לעכב את הכוחות הבולגרים, לאו ארגן ברית עם המדיארים מצפון-מערב לבולגריה. בתגובה ארגן סימאון ברית עם הנוודים הפצ'נגים נגד הביזנטים ופלש לחבל תראקיה, שהיווה את השער המערבי אל תוך הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול. לבסוף העליונות הצבאית הבולגרית הביאה לכניעתם של הביזנטים ולחתימת הסכם שלום שפתח מחדש את השחר עם בולגריה והעביר שטחים בחבל הבלקן לידי האימפריה הבולגרית.
בעוד היו מספר ניצחונות צבאיים אל מול הח'ליפות העבאסית באסיה הקטנה, סלוניקי נפלה בשנת 904 לידיו של לאו מטריפולי, אדמירל יווני שהמיר דתו לאסלאם. הפולשים בזזו אותה ושבו לבסיסיהם בלבנט. העיר הייתה השנייה בחשיבותה ברחבי האימפריה עקב הנמל שלה והגנותיה נפגעו קשות קודם לכן עקב רעידת אדמה. בתגובה לכיבוש סלוניקי תקפו הביזנטים את העיר טרסוס (קיליקיה, דרום אסיה הקטנה) העבאסית בשנת 905 ובזזו אותה. משלחת צבאית לכיבוש האי כרתים מידי הח'ליפות העבאסית כשל. במהלך שלטונו של לאו היה המאבק הראשון בין האימפריה הביזנטית לרוס של קייב, תחת הנהגתו של אולג מנובגורוד, נסיך קייב, אם כי המאבק היה קצר והסתיים בחתימת הסכם סחר בשנת 911.
ביוגרפיה > רפורמות

לאו המשיך וסיים את פועלו של בסיליוס הראשון לחדש את קוד החוקים הביזנטי, קורפוס יוריס קיוויליס, שנכתב תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. רפורמות אלו שנודעו בתוך ה"בזיליקה" (הדין הקיסרי), כללו בתוכם 60 ספרי חוקים אשר צומצמו לדי שני ספרי לימוד לפעילים במערכת המשפט הביזנטית. בשנת 907 קרסה שושלת טאנג הסינית לאחר שנים של היחלשות שהחלו במרד אן לושאן. עם נפילתה של שושלת טאנג, סין נכנסה לתקופת מלחמת אזרחים שפגעה בסחר דרך המשי. עקב כך, לאו הורה על הקמתן של מספר גילדות שיעסקו בייצור של משי למען האימפריה הביזנטית ולמען הקמתן הגילדות קיבלו תמיכה כספית. כתביו הרבים של לאו הביאו לכינויו "החכם". הוא כתב דרשות, שירים, פזמונים, נאומים, מסות תאולוגיות, ולמרות כישלונותיו הצבאיים, כתב אפילו רישומים צבאיים, בספרו "טקטיקה" הציע את היתרונות של טקטיקות גרילה ותקיפת כוחות אויב כאשר היו עסוקים בביזה.
ראו גם

השושלת המקדונית
בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
סימאון הראשון, קיסר בולגריה
ירגזי ערמוני-גב

| ירגזי ערמוני-גב |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: ירגזיים
סוג:: פויסילה
מין:: ירגזי ערמוני-גב
שם מדעי
 Poecile rufescens
תחום תפוצה


ירגזי ערמוני-גב (שם מדעי: Poecile rufescens) הוא מין של ציפור שיר קטנה וחומה ממשפחת הירגזיים.
מאפיינים חיצוניים

ירגזי ערמוני-גב הוא עוף קטן באורך 10–12 ס"מ, מוטת כנפיים 19 ס"מ ומשקל 7–12 גרם. הראש גדול ועגול, עם לחיים לבנות, מקור קצר ושחור וכיפה, סנטר וגרון חומים כהים. הבטן עגולה ובהירה. הגב והמותניים בצבע חום ערמון, מקור שמו. הכנפיים והזנב בצבע אפור. תת-המינים הדרומיים הם בעלי מותניים אפורות ותת-שת אדמדם. קשתית העין כהה, וכף הרגל אפורה כחלחלה. בדומה לקרובו ירגזי שחור-כיפה, קריאת ירגזי ערמוני-גב נשמעת גם כן כ-"ציקדי די די" בת כ-1–1.5 שניות. מקור שמו באנגלית (Chickadee). קשור בקולו: בניגוד לרוב מיני הירגזים האחרים, ירגזי זה אינו משמיע שריקה צלולה אלא סדרת גרגורים, ומשמש את הירגזי לעיתים רחוקות. קריאת גרגור בודדת משמשת לאזהרה ולאיום. הירגזי המבוגר ביותר תועד כשהיה בן תשע שנים ושישה חודשים בקליפורניה בשנת 2001.
תת-המין Poecile rufescens rufescens
תת-המין Poecile rufescens barlowi
התנהגות

ירגזי ערמוני-גב הוא עוף פעיל ואקרובטי הקופץ בין ענפים ונתלה הפוך מענפים ואצטרובלים. בחורף, הירגזים יוצרים להקות יחד עם סיטות ומלכילונים. המעוף גלי וקצר. ניזון מחרקים ופרוקי-רגליים המהווים כ-65% מתזונתו, זרעים, גרגירים, שומן ובוטנים ומגיע למתקני האכלה. לרוב מחפש מזון תוך קפיצה בין ענפים וזרדים וליקוט מזון מהקרקע, לעיתים תופס ואוכל מזון תוך כדי תעופה.
התנהגות > רבייה

הקן מוקם בחלל בעץ ולעיתים גם בתיבות קינון וקיני נקר נטושים, בגובה 0.61–6.10 מטר מהקרקע, כשתועד קינון בגובה 24.38 מטר מהקרקע. הקן בנוי מטחב, חזזית, נוצות, קליפת עץ, ומרופד בפרווה ושיער. הנקבה מטילה בתחילת אפריל עד תחילת יוני 1–9 (לרוב 6–7) ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות. הנקבה בלבד דוגרת 12–18 ימים, והגוזלים פורחים בגיל 18–21 ימים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים. הנקבה מטילה פעם אחת בשנה. לעיתים, דובים שחורים, נחשים, סמורים, סנאים ועכברים יתקפו קן ויאכלו את הביצים והגוזלים. אם מפריעים לנקבה במהלך הקינון, היא נושפת ומנפחת את הנוצות באיום, פעולה שהיא מקור שמה העברי (מהמילה רוגז).
תפוצה ובית גידול

ירגזי ערמוני-גב מצוי ביערות וחורשים צפוניים וממוזגים, שטחים עירוניים ופארקים לאורך החוף הפסיפי, עם העדפה ליערות לחים של אלונים ומחטניים. הירגזי נודד לגובה בקיץ, ויורד לאזורים נמוכים יותר בחורף.
טווח התפוצה (כ–3,920,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה בעלייה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. ירגזי ערמוני-גב מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה

המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN‏, ITIS‏, ו-IOC (אנ').‏ תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס.
לפי טריץ' (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
טקסונומיה > תפוצת תת-מינים

לירגזי ערמוני-גב שלושה תת-מינים:
Poecile rufescens barlowi - גרינל, 1900, מצוי לאורך החוף הדרומי של קליפורניה (מפרץ סן פרנסיסקו עד מחוז סנטה ברברה).
Poecile rufescens neglectus - רידג'ווי, 1879, מצוי במרכז החוף הקליפורני (מחוז מרין).
Poecile rufescens rufescens - טאונסנד, 1837, מצוי מצפון החוף הקליפורני ועד לדרום אלסקה.
כן (בסיס)

פסל של המלך אנרי הרביעי מאת פרדריק-פרנסואה למו (Lemot) בפון נף בפריז, מוּצב על כַּן
כַּן, אֶדֶן, תושבת או בסיס (בלועזית: פֶּדֶסטָל; באנגלית: pedestal, בצרפתית: piédestal) הוא מבנה או חפץ המשמש כבסיס לדבר מה. מוכר לרוב בשימוש עזר להצגת יצירת אמנות – פסל, פרוטומה או עמוד וכן לחפצי נוי כגון אגרטל.
ראו גם

אדני המשכן