stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הבובות (ספר)
תקציר העלילה > אגף החדווה

ברחבת־המיפקד של ה"באוּ־שטאֶלאֶ" ("מקום העבודה") ניצבות הנערות ערומות לסקירתן על ידי יאַגֵה, מפקדת המחנה הבלונדית, המכונה "החיה הצהובה". יאגה היא אהובתו של מפקד מחנה־העבודה הסמוך בנידרוואלדן והיא נוסעת אליו כל כמה ימים כדי "להשׂביע את יקוד תאוותה". היא בוחנת את דניאלה ומעבירה אותה ל"אגף־החדווה". ב"מכון להיגיינה ומחקר מדעי" של "אגף החדווה" עוברת דניאלה עיקור כפוי בתוך כלוב. בשורת הכלובים בבלוק כלואות נערות שעוברות ניסויים של הזרעה מלאכותית, הפריית תאומים, הפלות טבעיות ולידות מוקדמות. בטור הכלובים שממול כלואות נערות שעוברות ניסויים כירורגיים: "מתוך גופן נעקרו איברים נשיים שונים ובמקומם ניטעו איברים מלאכותיים; בגופן נבדקו ונוּסוּ טבליות־רעל לסוגיהן, שחברות רוקחים גרמניות שלחוּן לרופא הראשי, לשם בחינתן וניסוין בבני־אדם חיים".
דניאלה שוכנת בבלוק 5.
על הקיר בכל בלוק של "אגף החדווה" מוצב שלט: ”המיטה – קודש־הקדשים!”.
מדי יום בשעה 14:00 מגיעים למחנה אנשי צבא גרמנים העומדים לצאת לחזית הרוסית, כדי "להשתעשע בנערות של 'בית הבובות'". הנערות חייבות להשׂביע את רצונם. אם הם אינם מרוצים, באפשרותם להודיע על כך בלשכת הפקידות בצאתם ולמסור את "מספר־החזה" של הנערה ששכבו איתה. נערה שמקבלת שלוש "הודעות" כאלו, מוצאת לרחבת־ההריגה לטקס "טיהור החטאים" המבוצע על ידי אלזה, המשגיחה במחנה הנשים. אלזה היא גרמניה מדיסלדורף, העונדת משולש-פושעים ירוק, המעיד על כך שנידונה למאסר עולם. עם הקמת המחנה, הוצאה מבית הסוהר כדי לשמש בתפקידה הנוכחי. בטקס ה"טיהור", קושרות הקאליפאקטוריות את ידיהן ורגליהן של הנערות הערומות אל כיסאות. כאשר אלזה מצליפה על גבה של אחת הקאליפאקטוריות, הן מתחילות להכות את הנערות באלותיהן. לאחר "טיהור" הנערות, גופותיהן מושלכות על המשאית ונלקחות למשרפה.
עם הגיעה אל "אגף החדווה", החליטה פאלה למצוא דרך לחמוק ממרותה של אלזה. בהשקיפה בעד החלון על אנשי הצבא הגרמנים הקרבים אל המחנה, היא מבחינה כי יאגה, מפקדת המחנה, הולכת שלובת-זרוע עם אחד הקצינים. בהיכנסו אל הבלוק, פאלה לוכדת את תשומת לבו ומפתה אותו אל מיטתה. בזמן "שירות השעשועים", היא מבקשת ממנו לסייע לה לעבוד כעוזרת בביתו של אחד הגרמנים במחנה. הקצין יוצא ישר לביתה של יאגה וזו מקבלת אותה כמשרתת. פאלה הופכת לאשת סודה של יאגה. מדי בוקר מגיעה פאלה לבלוק של דניאלה ומסייעת לה בסידור המיטה הקפדני.
בבלוק מתוודעת דניאלה אל ציפורה שאפראן, שמזהה אותה כאחותו של הארי. היא מספרת לה כי "הגרמנים המופקדים על המחנות שבסביבה, תובעים שתישלחנה להם נערות מ'בית־הבובות', כיוון שאינם יכולים לנטוש את המחנות ללא שמירה". ציפורה מספרת לה כי אלה מחנות עבודה ליהודים ושרוב הנערות הנשלחות אליהם חוזרות מהם עם "הודעה" או שאינן חוזרות כלל. דניאלה מאמינה כי הארי נמצא באחד המחנות הללו ומחליטה לנסות לחפש אותו.
יום אחד מספרת פאלה לדניאלה שיאגה אמורה לנסוע למחרת יחד עם כמה נערות שנשלחות למחנה העבודה בנידרוואלדן, וזאת למקרה שתחליט לנסוע לשם כדי לחפש את הארי. היא מבטיחה שתסתכן ותשכנע את יאגה לקרוע את ה"הודעה", במקרה שדניאלה תקבל כזו.
תקציר העלילה > במחנה העבודה בנידרוואלדן

ליד הדלת של צריף־המתים חונה משאית נהוגה בידי איש אס אס, שמבחין בהארי המציץ מאחורי שער הבלוק ומצווה עליו להעמיס את הגופות על המשאית, שכבר הייתה עמוסה בגופות ממחנות אחרים:
בעוד הארי מטעין את המשאית בגופות מכריו המתים, מגיעה מכונית אל המחנה, ממנה יורדת יאגה. נהג האס אס שב אל המשאית שיכור. הארי אומר לו כי נותרה עוד גופה אחת בצריף המתים, וסופג אגרוף חזק בפניו. המשאית נוסעת אל מחוץ למחנה, אולם הארי עדיין שומע באזניו את טרטור המנוע שלה. בכוחותיו הדלים הוא גורר עצמו אל שער הבלוק האפל. הוא מדמה את הבלוק אל אותה משאית מתים נוסעת. מעבר למחיצת המטבח, עורכים הגרמנים "הילולת־שכרון פרועה". הוא חש שהפך ל"מוזלמן רוחני":
הארי רואה דברים כבחלום. דרך דלת המטבח מתקרבת אליו יאגה: "הוא עמד ותהה. כל המוזלמנים עומדים ומביטים ככה. אינם בורחים...המוזלמן עומד על מקום אחד ועיניו בוהות". בפתח המטבח מופיע זיגפריד, איש האס אס. יאגה השיכורה מתחננת לפניו שייקח איתו את הארי. שניהם מושכים אותו דרך המטבח ובמעלה המדרגות אל מעונות הגרמנים: "הכל טובל באור צהוב סמיך. בקבוקים – מוּרקים...הפוכים ומושלכים – מתגלגלים על הרצפה בין גופים מתפלשים של גברים ונשים ערומים המיבבים בשכרותם... למטה – בלוק־האסירים; למעלה – חדרי־הס.ס. בלוק־האסירים הוא כמרתף־יינות מתחת למעונות־הגרמנים".
הארי מתעורר כאשר הוא מוטל על הרצפה. ליד ראשו עומד מפקד המחנה, שמצווה על זיגפריד להחזיר אותו לבלוק, שם הארי מנסה לשחזר את שאירע לו:
תקציר העלילה > סוף

ב"אגף החדווה", בבלוק המחראה, נאבקת דניאלה בפאלה, המנסה למנוע ממנה לצעוד לכיוון האגם ולחשוף עצמה לעיני השומרים במגדלי השמירה. דניאלה בת ה-17 מגישה לה את מחברתה והמשכיון שלה ומבקשת ממנה להעביר אותם לאחיה בנידרוואלדן. בקשתה נשמעת לפאלה מגוחכת ומרגיזה. היא חוטפת אותם מידיה ורצה לפנים המחראה כדי להשליך אותם לאחד החורים, אולם מחליטה להשליך אותם הרחק לפינת הבלוק. כשהיא חוזרת לפתח המחראה, דניאלה כבר איננה. היא צועדת אל האגם.
מקור העלילה

מקור הסיפור של קצטניק אינו ברור. יש הטוענים כי העלילה מבוססת על יומן של נערה יהודייה מפולין שנתפסה על ידי הנאצים בגיל 14, נשלחה למחנה ריכוז ואולצה לעסוק בזנות. אולם, יומן זה לא נמצא מעולם ולא קיימת עדות או הוכחה לקיומו. אחרים טוענים, והסופר רומז לכך בספרו הבא "שיוויתי", שהספר מבוסס על עברה האמיתי של אחותו הצעירה של קצטניק (הספר עוסק באחותו של גיבורו הראשי של קצטניק, "הארי פרלשניק").
בין השנים 1942 עד 1945, אושוויץ ותשעה מחנות השמדה נוספים כללו בתוכם יחידות אונס ("יחידות עונג", בגרמנית: פרוידנאבטיילונג). תפקידם העיקרי היה לספק תגמול לאסירים ממושמעים לא-יהודים. לא רק זונות אולצו לעבוד בבתים אלו. בסרט הדוקומנטרי "זיכרון המחנות", שנעשה בשיתוף בין צבא ארצות הברית וצבא בריטניה, צוותי ההסרטה צילמו נשים שנכפתה עליהן עבדות מינית עבור שומרי המחנה ואסירים מועדפים. יוצרי הסרט הזכירו את העובדה כי לאחר שהנשים נרצחו, הן הוחלפו על ידי נשים אחרות ממחנה ראוונסבריק.
הספר "סטלה: סיפורה של אישה אחת על רוע, בגידה, והישרדות בגרמניה של היטלר", ספר ביוגרפי מאת סטלה גולדשלאג, מספר שאיימו עליה שתיאלץ לספק שירותי מין אלא אם כן תשתף פעולה עם הנאצים.
ביקורת ספרותית ואקדמית

במאמרו "פרספקטיבות נרטיביות על ספרות השואה", לאון יודקין משתמש ב"בית הבובות" כאחת מדוגמאותיו לדרכים שבהן סופרים ניגשו לכתוב על השואה. הספר מתאר "יומנים (עדויות) שמזכירים נובלות" בשל הסתמכותו על חוויותיו האישיות של הסופר.
רונית לנטין דנה ביצירה בספרה "ישראל ובנות השואה". בספר מראיינת לנטין את בנם של ניצולי שואה שמתאר את "בית הבובות" כאחת החשיפות הראשונות שלו לנושא השואה. לנטין מציינת שהסיפור "הכואב והחושפני" השאיר חותם גדול לאחר הוצאתו לאור וכן ש"ילדים רבים של ניצולי שואה שכותבים יסכימו... שבית הבובות עוסק במיניות ובאלימות באופן שנמצא על גבול הפורנוגרפיה".
הצלחת הספר מראה שהייתה דרישה לספרי ניצול נאציים, ספרים שכונו בארץ "סטאלגים". למרות זאת, הפרופ' יחיאל שיינטוך מהאוניברסיטה העברית, שנחשב לאחד החוקרים הבכירים של כתבי די-נור, דוחה את הקשר בין הסטאלגים הגסים לבין ספרו זה של יחיאל די-נור, שאותו הוא מחשיב לאמת לאמיתה.
נעמה שיק, חוקרת במוסד יד ושם לזכר השואה, מחשיבה את המסופר בספר לבדיה. בשנת 2013, יזם גדעון גרייף כנס אקדמי שעסק ב”סופר השואה הראשון”, יחיאל די־נור באוניברסיטת קלגרי שבקנדה.
הספר הוא חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכוניים בארץ.
בתרבות הפופולרית

שמה של להקת הפוסט-פאנק הבריטית "ג'וי דיוויז'ן", שפעלה בין השנים 1976–1980, לקוח מספר זה של ק. צטניק. אחד משיריהם הראשונים, "No Love Lost", מכיל קטע קצר מהרומן.
עלילת הסרט "מחנה אהבה 7" (1968), שנחשב לסרט הניצול הראשון הדן בניצול על ידי נאצים, עוסקת ב"יחידות עונג" במחנה ריכוז.
טרייסי אמין

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1963 (בת 61) קרוידון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון  King Ethelbert School  אוניברסיטה לאמנויות יצירתיות  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  מכון קנט לאמנות ועיצוב 
 תקופת הפעילות:  1986–2024 (כ־38 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, צילום, פיסול, קולנוע ועוד
 זרם באמנות:  אמנים בריטים צעירים 
 יצירות ידועות:  Everyone I Have Ever Slept With 1963–1995 
 פרסים והוקרה:  100 נשים (BBC) (2024)  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 אתר רשמי
 
טרייסי אמין (באנגלית: Tracey Emin; נולדה ב-3 ביולי 1963) היא אמנית אנגליה עכשווית הידועה בעיקר ביצירותיה האוטוביוגרפיות והמתוודיות. חברת מסדר האימפריה הבריטית והאקדמיה המלכותית לאמנויות. אמין יוצרת בטכניקות מגוונות, לרבות רישום, ציור, פיסול, קולנוע, צילום, כיתוב בניאון ותפירה. אם בשנות ה-80 נחשבה ל"ילדה הרעה" מקבוצת האמנים הבריטים הצעירים, טרייסי אמין כיום היא חברת איגוד אקדמיה המלכותית לאמנות.
בשל התעסקות בנושאים מעוררי מחלוקת וטאבו, קבוצת האמנים הבריטים הצעירים הואשמה על ידי מבקרים בשימוש ב"טקטיקת הלם" ולא בכישרון אמנותי. על אף שדיון בנושאי טאבו יכול להיתפס כמזעזע, ההתעסקות של אמין בחוויותיה כאישה ובמערכת היחסים שלה עם גופה הייתה חיונית עבור הדור הצעיר של הנשים.
בשנת 1997, הציגה את העבודה "כל מי שאי פעם שכבתי איתו 1963-1995" (Everyone I Have Ever Slept With 1963–1995), אוהל עם שמות תפורים מחלקי בד של כל מי שהאמנית שכבה איתו, בתערוכה של צ'ארלס סאצ'י באקדמיה המלכותית בלונדון. באותה שנה, זכתה אמין לחשיפה תקשורתית ניכרת כאשר קיללה במצב של שכרות בשידור חי בטלוויזיה הבריטית בתוכנית "מות הציור" (The Death of Painting).
ב-1999, הציגה אמין תערוכת יחיד ראשונה בארצות הברית בגלריה להמן מופין, בשם "כל חלק בי מדמם". באותה שנה היא הייתה מועמדת לפרס טרנר והציגה את "מיטתי" – מיצב רדימייד של מיטתה מבולגנת ומלוכלכת, בה היא בילתה במשך כמה שבועות בשתייה, עישון, אכילה, שינה, וקיום יחסי מין. היצירה הכילה קונדומים משומשים ותחתונים מוכתמים בדם.
בשנת 2007 נבחרה אמין לייצג את בריטניה בביאנלה ה-52 של וונציה. היא הציגה את תערוכת היחיד "אור שאול", עבודות חדשות שיצרה במיוחד לביאנלה, עשויות בטכניקות מגוונות ושונות. אמין היא האישה השנייה שהציגה תערוכת יחיד בביתן הבריטי בביאנלה, אחרי רייצ'ל וייטריד בשנת 1997.
אמין היא מרצה ומנחה, היא הרצתה במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס בסידני (2010), באקדמיה המלכותית לאמנות (2008), ובמוזיאון טייט בריטניה בלונדון (2005), על קשרים בין יצירתיות ואוטוביוגרפיה, ועל תפקיד הסובייקטיביות וסיפורים אישיים ביצירת אמנות. לאמנות של אמין צורות ביטוי שונות ורבות, כולל רקמה ופיסול, רישום, וידאו, מיצב, צילום וציור.
בשנת 2010 הדפסים שלה הוצגו בתערוכה משותפת עם פאולה רגו.
בדצמבר 2011, מונתה אמין לפרופסור לציור באקדמיה המלכותית; לצד פיונה ריי, היא אחת משתי הנשים הראשונות במינוי פרופסור מאז נוסדה האקדמיה ב-1768.
אמין מתגוררת בספיטלפילדס שבמזרח לונדון.
הערות שוליים

↑  Tate. "The Perfect Place to Grow 2001".
↑  Geneviève, Roberts. "Tracey Emin is made Royal Academician".
↑  Art for Rollins. Winter Park, FL: Cornell Fine Arts Museum. 213.
↑  Battersby, Matilda (2016)."
↑  Emin, Tracey (1 בינואר 1999). Everyone I have ever slept with 1963–1995. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Tracey Emin – Artist", h2g2, BBC.
↑  Jonathan Jones, The Guardian on-line, Tracey Emin makes her own crumpled bed and lies in it, on Merseyside, dated 16 September 2016.
↑  Victoria and Albert Museum. "Tracey Emin. Evening Talks". Victoria and Albert Museum.
↑  Art Gallery of New South Wales (6 בנובמבר 2010). "Tracey Emin in conversation". Art Gallery of New South Wales, Sydney, Australia. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Royal Academy of Arts. "Tracey Emin RA in Conversation with Matthew Collings". Geological Society Lecture Theatre, Piccadilly. אורכב מ-המקור ב-2013-09-16.
↑  Tate Britain (27 בינואר 2005). "Art, Memory and Autobiography: Tracey Emin, Christopher Bollas and Gillian Slovo". Tate Britain. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ltd, Hymns Ancient & Modern (1 בדצמבר 2006). ThirdWay (באנגלית). Hymns Ancient & Modern Ltd. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447780705171  PLWABN: 9810573845705606  AGSA: 8213  BIBSYS: 99021034  BNC: 000632190  BNE: XX4816222  BnF: cb15028203s (data)  CiNii: DA18111056  GND: 12140367X  ISNI: 0000 0001 1441 0850  LCCN: nb99030053  LNB: 000302756  NGV: 13452  NKC: mub2011664866  NTA: 242248691  PIC: 973  RERO: 02-A016357922  RKD: 131432  SNAC: w66q2png  SUDOC: 112078982  ULAN: 500057399  VIAF: 32852261   WorldCat (עם VIAF): 32852261
חצ'פורי

| --- | --- |

חצ׳פורי מסוג אצ'רולי
 
 מאכלים
 סוג:  פאי, מזון 
 מוצא:  גאורגיה גאורגיה
 מרכיבים עיקריים:  גבינה, לחם, ביצת תרנגולת 
 
אחת מגרסאות החצ'פורי
חָצַ'פּוּרי (בגאורגית: ხაჭაპური) הוא מאפה גאורגי מסורתי. מדובר בלחם ממולא בתערובות גבינות (מכמה סוגים, לרוב סולוגוני), ביצים, חמאה או שמן ולעיתים עוד תוספות. לאזורים שונים בגאורגיה יש גרסאות שונות של חצ'פורי ואופן הכנה ייחודי לו. המילה חצ'פורי מורכבת משתי מילים בגאורגית: חאצ'וֹ (ხაჭო) - גבינה כחושה ופּוּרי (პური) לחם. את החצ׳פורי מגישים חם מהתנור, אחרת הוא מאבד את טעמה של תערובת הגבינות הייחודית לו והופך מר.
עם עליית יהודי גאורגיה לישראל נוספו וריאציות מבצקים מוכנים ומסוגי הגבינה הנמכרות בישראל.
סוגים

לחצ'פורי כמה גרסאות, כל אחת מחבל ארץ אחר בגאורגיה. הסוגים הנפוצים ביותר הם:
אימרולי – מקורו במחוז אימֶרֶתי. צורתו של בצק השמרים עגולה, המילוי מכיל גבינה וחמאה/ שמן. לרוב הוא מטוגן במחבת.
אצ'רולי – מקורו במחוז אג'ריה. מדובר בבצק שמרים ממולא בגבינות בצורת סירה בעל פתח שבמרכזו שופכים ביצת עין וחמאה. לרוב מוסיפים את הביצה מייד עם הוצאת החצ'פורי מהתנור, כך הביצה 'מתבשלת' מהחום של הגבינה הרותחת.
מגרולי – מקורו במחוז סָמֶגרֶלוֹ. כמעט זהה לאימרולי, אולם בסוג זה של המאפה מוסיפים גבינה מעל
ראו גם

המטבח הגאורגי
יצחק יעקב ריינס

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1839 ט' בחשוון ה'ת"ר קרלין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 באוגוסט 1915 (בגיל 75) י' באלול ה'תרע"ה לידא, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין 
 מקום פעילות:  שוקיאן ושווינציאן בליטא, לידא ברוסיה הלבנה
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באוגוסט 1915 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, תלמוד, הלכה, השכלה
 רבותיו:  הרב יחיאל הלוי מקרלין
 חיבוריו:  "עדות ביעקב" "חותם תוכנית", "אורים גדולים", "נאד של דמעות", "אור שבעת הימים"' "שערי אורה ושמחה", "אור חדש על ציון"
 צאצאים:  משה ריינעס 
 
 תפקידים נוספים:  מייסד תנועת המזרחי
 
הרב יצחק יעקב ריינס (ט' בחשוון ת"ר, 1839 – י' באלול תרע"ה, 1915) היה רב ליטאי. מגדולי התורה ביהדות ליטא, ומייסד תנועת "המזרחי". נודע כעילוי תלמודי עוד בצעירותו. באר את התלמוד ואת ספרות המפרשים והפוסקים בשלוב רעיונות מדעיים ולוגיים. ייסד את ישיבת "תורה ודעת" ששילבה לימודים תורניים וכלליים, מעמודי התווך של הציונות הדתית.
הוריו ולידתו

לרב יצחק יעקב ריינס מגילת יוחסין ארוכה אותה פרסם בסוף ספרו "נאד של דמעות", והיא משתלשלת עד רש"י, שהתייחס אל דוד המלך.
שם משפחתו בא לו מצד אם סבתו ששמה היה ריינה. בעלה, הרב משה, חי חיי פרישות ולמד תורה כל ימי חייו. אשתו, ריינה, הייתה בתו של הרב שלמה זלמן מירקש, שהיה אב בית דין בעיר מיר ומחבר "שלחן שלמה", ויוחס לר' שאול וואהל.
אביו, הרב שלמה נפתלי, השתייך לחבורת תלמידי הגר"א שעלו לארץ בראשותו של ר' ישראל משקלוב, רצונם העז היה לעלות לארץ הקודש ו"לחונן את עפרה". בשנת 1809 השתקעו העולים בעיר ירושלים ובעיר צפת. בין המתיישבים בצפת היה אביו של הרב ריינס. חלק מפעולותיהם היה לייסד "כולל ובית המדרש לפרושים". ר' שלמה נפתלי קנה שם בית דפוס לספרים עבריים, ופרנסתו הייתה מצויה ברווח.
עשרים וארבע שנה לאחר מכן, בחודש מאי 1834, התקוממו הפלאחים שבסביבות צפת ומרדו באיברהים פחה המצרי, שליט הארץ. בהגיעם לעיר פרעו ביהודים ושדדו את רכושם. גם רכושו של ר' שלמה נפתלי נלקח, ובית דפוסו נהרס. היהודים, ובתוכם גם ר' שלמה נפתלי נותרו חסרי כל. היהודים העשוקים פנו לאיברהים פחה בדרישה לשלם את הנזק, והוא הבטיח לגבות את הנזק מנכסי הפלאחים שנתפסו, אבל הרכוש מעולם לא הושב ליהודים.
לפי בקשת ראשי הקהילה נסע ר' שלמה נפתלי לקהילות ישראל שברוסיה ובפולין, כשליח יהודי צפת, לאסוף כספים לשיקום היישוב היהודי. בהיותו בוורשה הגיע אליו הבשורה הנוראה, כי ב-1 בינואר 1837 אירעה בצפת רעידת אדמה קשה, וכי כל בני משפחתו, וביניהם, אשתו, בניו ואחותו, מצאו את מותם בהתמוטט עליהם ביתם, בין אלפים מתושבי צפת היהודים שנהרגו.
כתוצאה מאסונות נוראים אלה התדלדל היישוב היהודי בצפת, ולפי עצת ידידיו נשאר הרב נפתלי בחוץ לארץ והתיישב בעיר קרלין, בפרברי פינסק. כעבור שנת האבל נישא בשנית. בט' בחשוון ת"ר (1839) נולד בנם יצחק יעקב.
נעוריו

כבר מילדותו הצטיין בלימודו, הוא ניחן בכוח התמדה מיוחד ובשקידה עצומה, וכבר בגיל עשר ידע בעל פה מספר מסכתות מסדר נשים. אביו הציגו בפני הרב יחיאל הלוי שהיה אחד מגדולי תלמידי החכמים בעיר, ולאחר שהרב הלוי עמד על ידיעותיו הרחבות וסגולותיו המיוחדות, קיבלו כתלמידו. כבר בגיל שבע-עשרה הצטברו תחת ידו חידושי תורה שהיוו ספר שלם, שקראו בשם "שותא דינקותא".
באותם ימים הגיע לעיר איש אחד על מנת לשבת ולהגות בתורה. איש זה היה בקי גם במתמטיקה, ושכנע את יצחק יעקב ללמדו מתמטיקה שעה ביום. הוא התחיל ללמדו את הספר "כליל החשבון" לרבי דוד פריזנהויזן, אך חוסר ידיעותיו של הנער בתורת ההגיון הקשתה עליו את הלימוד. בעצת האיש למד את הספר מלות ההגיון, אשר השפיע עליו באופן חזק, והוא החל להשתמש ביסודות ההגיוניים של המתמטיקה גם בלימוד הגמרא והפוסקים. הרב ריינס העיד על עצמו, כי "אור חדש הופיע אז עלי בדרכי לימודי, ומני אז הכה הלימוד הזה שורש בלבי עמוק עמוק".
ריינס נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין הידועה ומשם עבר לאישישוק. בישיבות אלה המשיך לשקוד על התורה, ונחשב בעיני חבריו ורבותיו ל"מתמיד". הוא רכש לעצמו ידיעה רחבה בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי ובספרי הראשונים, ושמו יצא לתהילה כאחד הבחורים המצוינים בישיבה. בגיל שמונה עשרה התארס לבתו של הרב יוסף רייזין שהיה רבה של העיר דויד-הרדוק ונישא לה בגיל תשע עשרה.  לאחר חתונתו החל לסדר את חידושי התורה שלו. במשך שלוש שנים חיבר שלושה חיבורים תורניים: "ראשית בכורים" – חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך; "שואל ומשיב" – שאלות ותשובות להלכה למעשה ו"שותא דינקותא" – קובץ חידושים מימי צעירותו.
חדשנות בכתביו

בשנת 1867 נבחר לרב העיר שוקיאן (Šaukėnai). בעקבות משפט מסובך שבא לפניו, התעמק בהלכות עדות וכתב בנושא זה את ספר השו"ת "עדות ביעקב".
באלול ה'תרכ"ט (1869) נבחר לרב העיר שווינציאן. שם התחיל לחבר את הספר "דרך בים", בו התווה שיטה חדשה בלימוד התלמוד, המתמקדת בחקר ההגיוני של ההלכות, ומבוססת על חוקי ההיגיון המתמטיים.
כדוגמה לשיטתו זו הוציא את ספר "חותם תוכנית". ספר זה הכה גלים בחוגי הלומדים, ורבים מגדולי ישראל וחכמיו שלחו לו מכתבי הערכה והוקרה. למרות זאת עורר הרב ריינס גם ביקורות שליליות וחריפות לספרו מצד חוגים שחששו מהכנסת שיטות מודרניות ובלתי מקובלות בלימוד התלמוד, וכך הפכו הרב ריינס ושיטתו להיות מוקד של מחלוקת בעולם לומדי התלמוד.
בנוסף לספריו שפורסמו, נשמרו כתבי יד רבים של חידושי תורה ודרשות שלא ראו אור בדפוס.
חדשנות בכתביו > סוגיית היתר המכירה

הרב ריינס החל ללבן את סוגיית היתר המכירה במהלך תשרי ה'תרמ"ח (1887), ובמהלך השנה חיבר ספר נרחב בנושא זה בשם "וזה דבר השמיטה". מסיבות שונות ספר זה לא יצא לאור, וכתב היד שלו נשרף בשריפה גדולה בלידא בחול המועד סוכות ה'תרנ"ב (1891). עם זאת, כתב הרב ריינס מאמר המהווה תקציר לספר זה, תחת אותה כותרת. כתב היד של טיוטת המאמר "וזה דבר השמיטה", לצד נספחים הנוגעים לסוגיית השמיטה בהגותו של הרב ריינס, וכן ומבוא על תולדות חייו המחבר יצא לאור כעבור 134 שנה מאז כתיבת החיבור, בשנת ה'תשפ"ב (2022), בהוצאת מכון הר ברכה ובעריכת הרב ד"ר בועז הוטרר.
שילוב לימודי קודש וחול

הרב ריינס עסק רבות בשאלת דרכי הלימוד והחינוך. הוא ידע כי צעירים יהודים רבים, נושאים את עיניהם ללימודים כלליים ולהשכלה במקצועות המדע השונים, אשר לא נמצאו במוסדות החינוך הקיימים בעולם היהודי בהם עסקו רק בלימודי קודש. יהודי שרצה לקנות השכלה כללית ומדעים, חייב היה ללמוד בגימנסיה או באוניברסיטה, אשר לרוב לא היו פתוחות בפני יהודים בכלל, ובפרט בפני יהודים שומרי תורה ומצוות המקפידים בלבושם המסורתי. רבים מבין אלו שהתענינו בהשכלה מסוג זה נטשו את דרך התורה.
הרב ריינס ראה את הסכנה הטמונה בקרע זה, וחשב כיצד ניתן למנוע את המצב או לפחות לצמצמו. הוא הגיע למסקנה ששורש הבעיה טמון בכך שהצעירים שחושקים בהשכלה ובמדע, נאלצים "לרעות בשדות זרים" מפני שאינם יכולים למצוא דברים אלה בביתם. הרב ריינס שהיה משוכנע, שתורה ולימודי חול משלימים זה את זה ועולים בקנה אחד, הדרך לתיקון המצב יימצא על ידי הכנסת שינויים בסדרי החינוך שבישיבות, דהיינו על ידי הכנסת לימודי חול לתוכנית הלימודים וכשהצעירים יקבלו את אשר הם חפצים בגלוי בישיבה הם לא יחפשו זאת בסתר.
ייסוד ישיבת "תורה ודעת"

בשנת 1882 בפטרבורג שברוסיה התאספו גדולי הרבנים ומנהיגי הקהילות לדון בבעיית היהודים. בהתכנסות זו העלה הרב ריינס את הצעתו, להכניס לתוך תוכנית הלימודים של בתי הישיבות גם לימוד שפת המדינה ויתר המדעים הכלליים. אך הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד זקני הרבנים. הרב ריינס לא התייאש והחליט להקים בכוחות עצמו ישיבה כזאת שתשלב בתוכה לימודי קודש ולימודי חול.
באתו הזמן כיהן הרב ריינס ברבנות העיר שווינציאן, ושם ייסד את הישיבה הראשונה שבה נלמדו גם לימודי חול. שם הישיבה היה "תורה ודעת". הייתה זו מהפכה גדולה ובעיני רבים הדבר התקבל כחילול הקודש, והיו אף כאלה שהתנכלו לרב ריינס ולישיבתו, עד שלבסוף נאלץ הרב לסגור את הישיבה, לאחר שהתקיימה במשך ארבע שנים.
לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה (לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו יורק), ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד. למרות התנאים והשכר הגבוה, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית וחזר לרוסיה. בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ודעת" בשנת 1905.
על אף תמכתו במפעל הציוני והקמת המזרחי סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים. הרב ריינס דגל בחינוך טבעי, לפיו הכרה הוליסטית של החומר מובילה את האדם להשקפת עולם מסוימת ואין צורך להטיף להם מבחינה פוליטית.
הרעיון הציוני

תחילת הרעיון הציוני הגיע כבר בימי צעירותו. עוד בהיותו צעיר הגיעו לאוזניו דבריו של הרב צבי קלישר ועל תוכניתו להקמת "חברת ארץ נושבת". הרב ריינס הוקסם מרעיונותיו של הרב קלישר ושיגר אליו מכתב ובו תוכנית רחבה להרחבת הגשמת תוכניותיו. הרב קלישר התרשם מאוד ממכתבו של הרב ריינס ונשאר עמו בקשרי מכתבים בנוגע לנושא של היישוב בארץ ישראל.
משפיע נוסף על הגותו הציונית של הרב ריינס היה הרב שמואל מוהליבר, שהיה אחד המנהיגים הבולטים של תנועת "חובבי ציון" ורבה הראשי של היהדות הדתית בתוכה. הרב ריינס נפגש עם הרב מוהליבר מספר פעמים והציג בפניו את תוכניותיו להרחבת הפעילות היהודית הדתית במסגרת תנועה זו. הוא היה סבור שחסרונה של "חיבת ציון" הוא בכך, שהיא איננה מקיפה המונים, אלא רק מתעסקת בקטנות. לפי דעתו צריך לקשור התיישבות בארץ ישראל יחד עם מפעל חינוכי גדול.
אחת מתוכניותיו של הרב ריינס הייתה להקים רשת רחבה של בתי ספר ברמות וסוגים שונים שבאמצעותם תיהפך ארץ ישראל למרכז התורה של העם היהודי. הרב מוהליבר ראה בתוכניתו של ריינס תוכנית דמיונית מדי ובשל המחסור באמצעים דחה תוכנית זו.
הצטרפות לתנועה הציונית

הרב ריינס היה "חובב ציון" נלהב. מצבם של היהודים ברוסיה העסיק אותו מאוד, והצורך במציאת דרכים נכונות להקל על גורלם לא נתנה לו מנוח, והוא הקדיש לכך מחשבה רבה.
כשפרסם הרצל את ספרו "מדינת היהודים", ואחרי כן כינס את הקונגרס הציוני הראשון בבזל, עקב הרב ריינס בדריכות אחר המתרחש. הוא המתין שנתיים מיום כינוס הקונגרס עד שהצטרף לתנועה הציונית. במשך שנתיים אלה, כך הסביר בספרו "שני המאורות", חקר והתבונן בכל פרט ופרט מן הנעשה בתנועה חדשה זו. דרש וחקר "לטיבו של האיש העומד בראשה, אם הוא ראוי לעמוד בראש תנועה לאומית כזאת, כמה יש לסמוך עליו וכמה הוא מוכשר לתפקיד זה", ורק לאחר שהשתכנע, כי מוקמת תנועה חיובית ולאחר שעמד על "גודל רוחו" של ד"ר הרצל, מנהיג התנועה, הצטרף אליה.
ראשית השתתפותו בפעולות התנועה הציונית הייתה בקונגרס הציוני השלישי שהתקיים בשנת 1899 בבזל. הקונגרס עשה עליו רושם גדול, וההשתתפות בו הייתה בשבילו חוויה מרוממת. בעצם ההתכנסות של יהודים מכל קצוות תבל, בהם אנשים מסוגים שונים, בעלי דעות שונות המתאחדים סביב רעיון תקומת ישראל והצלתו, ראה הרב ריינס רעיון חשוב כשלעצמו.
על פי עדותו של הרב ריינס עצמו באחד מספריו, לאחר שהתפרסם דבר השתתפותו של הרב ריינס בקונגרס הציוני, באו אליו כמה מראשי המתנגדים לציונות וניסו לשכנעו לעזוב את תנועת הציונות, משום שחששו שהצרפותו לתנועה תגרור אנשים נוספים להצטרף אליה. דברים אלו רק גרמו לרב ריינס להאמין בצדקת דרכו, "כי ראיתי כמה שאין שום ממש בדבריהם". הרב ריינס מספר, שאחר כך בא אליו "אחד מן היותר מפורסמים שבמדינתנו" (הוא החפץ חיים), ושוחח עמו שיחה ארוכה במטרה לשכנעו לעזוב את הציונות, בין מחמת הטעות שבדרך זו, ובין מחמת הבזיון שיגרום לעצמו אם יישאר שם. הרב ריינס דחה את כל טענותיו, והוסיף שלדעתו "לא לבד שאין להתרחק מהתנועה (הציונית), כי עוד חוב קדוש יש על כל אחד ואחד מישראל להתחבר אליה".
את דעותיו והשקפותיו על הציונות ומנוקדת שיפוט דתית הוא פרסם ספר מיוחד בשם "אור חדש על ציון" בשנת 1902. בספרו הוא דן בכל השאלות והטענות מצד מתנגדי הציונות. בתוך הטענות נגד הציונות הוא מזכיר כי אין בסיס לטענה שאומרת שהתנועה הציונית לא ממקור קדוש.
בתשובות ברורות והגיוניות הגיע למסקנה כי ”כל מי שמחליט שרעיון הציוני יש לו יחס עם החופשיות צריך בדיקה אחריו והוא בכלל המחלל את הקדשים כי אין לכך חילול הקודש יותר מזה להחליט כי הציונות מתייחסת לחופש.” לפיו אם יש מקום לייחס כזה הוא משתי סיבות: או כי החופש מסבב את הציונות או כי הציונות מסבבת את החופש, האמת לדעתו היא שרק קדושת הארץ גורמת לזה שגם החופשים משתתפים בתנועה זו.
העובדה שרבים ממשתתפי הקונגרס באו אל התנועה הציונית על סף התבוללות, היא זכות גדולה לתנועה. אף על פי שחלקם הגדול הוא חופשי בדעות ואינו מקיים מצוות, הרי עצם השתתפותם בתנועה הציונית היא שיבה אל היהדות – ”לנגד עינינו הופיעו פתאום רבים מאחינו בני ישראל אשר הרחיקו ללכת מאוד מאוד וכבר נואשנו מהם, והנה פתאום לנגד עינינו – אחים נאמנים...”
הוא ברך על העובדה שרבים אשר היו נותנים עד כה מכישרונם לנכרים בארצות מגוריהם הנה מעתה הם ישקיעו את כל כוחם ומרצם בעבודה לצורכי עמם.