stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצהרת לונדון

הצהרת לונדון (באנגלית:  The London Declaration) היא הצהרה שניתנה על ידי ממשלות חבר העמים הבריטי בשאלת המשך חברותה של הודו בחבר העמים. ההצהרה ניתנה ב-28 באפריל 1949, והחלה למעשה את השלב הנוכחי באופיו של חבר העמים הבריטי. להצהרה שני סעיפים עיקריים:
מתן אפשרות לחבר העמים הבריטי לקבל אליו כחברות מדינות אשר אינן ממלכות חבר העמים או אשר הפסיקו להיות ממלכות חבר העמים.
שם הארגון שונה מ"חבר העמים הבריטי" ('British Commonwealth') ל"חבר העמים" ('Commonwealth of Nations')
הצהרה זו נועדה לאפשר לחבר העמים להתמודד עם השינויים הפוליטיים, במסגרתם מדינות רבות אשר היוו חלק מהאימפריה הבריטית קיבלו עצמאות והעדיפו להפוך לרפובליקות במקום להישאר מונרכיות. בכך מהווה ההצהרה המשך להצהרת בלפור משנת 1926 ולחוק וסטמינסטר משנת 1931.
מאחר שבראש חבר העמים הבריטי עומד המונרך האנגלי נאלצה ממשלת הודו להצהיר כי היא מכירה במונרך האנגלי כסמל של חבר העמים ושל חבריו הריבוניים והעצמאיים. נוסחה זו הייתה פשרה שהושגה בין המדינות השונות של החבר, בעקבות מחלוקת שנדונה במועצת ראשי הממשלה של החבר בפגישתם בשנת 1948. בפגישה זו הציב ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו מסמך ובו עשר נקודות במסגרתו הוצע כי נשיא הודו יכהן כנציג המונרך הבריטי בהודו, אולם בריטניה התנגדה להצעה זו. בפגישה נוספת שנערכה באפריל 1949 התנגד נהרו לשני סוגי חברויות בחבר העמים, ונאלץ להסכים להכיר במעמדו של המונרך הבריטי בהודו, אולם הוסכם שיהא מדובר במעמד שונה מאשר המעמד שהיה לו קודם לעצמאות הודו, ובהתאם נוסחה ההצהרה. בפגישה זו נוכח ראש ממשלת דרום אפריקה, דניאל פרנסואה מאלאן אשר נבחר לתפקיד זמן קצר לאחר מכן (קודמו לתפקיד, יאן סמאטס, אשר הפסיד בבחירות שנערכו, התנגד לפשרה שהושגה).
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת תמך בהפרדת סמכויותיו כמונרך השולט בממלכות השונות, לבין סמכויותיו כראש חבר העמים.
הצהרת לוסקה

הצהרת לוסקה של חבר העמים הבריטי על גזענות ואפליה גזעית היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בענייני גזענות ושוויון שהוסכמה על ידי המדינות החברות בחבר העמים הבריטי והוצהרה ב-7 באוגוסט 1979 בלוסקה שבזמביה בתום הפגישה החמישית של ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי.
הצהרה זו הוצאה בהמשך להצהרת סינגפור משנת 1971 אשר קבעה את הבסיס הפוליטי, הסוציאלי והכלכלי של היחסים בין המדינות החברות בחבר העמים.
בהצהרה מוקדשות שלוש פסקאות לנושא השוויון ובייחוד לנושא הגזענות. הצהרה זו ניתנה בעקבות הכרזת העצמאות של זימבבווה רודזיה אשר דרשה התייחסות והתאמת עקרונות חבר העמים.
הסעיף הראשון של ההצהרה כולל דרישה לשוויון בפני החוק, בלי אפליה על בסיס גזע, מגדר, מוצא, זהות לאומית או אתנית. ההצהרה מציינת כי כיבוד ההבדלים בין תרבויות אינו יכול להצדיק אפליה על בסיס תרבותי. בכך מציינת ההצהרה כי מדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה היא בושה לאנושות, וחובה על חבר העמים הבריטי להביא לסיומה המוחלט של מדיניות אפליה זו.
בנוסף לדרישה לשוויון ולכבוד לעמים ולגזעים שונים, דורשת ההצהרה מתן כבוד וזכויות שוות לקהילות של מהגרים.
הסנאט של ארגנטינה

| --- | --- |
2021-2023 
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 סוג:  בית עליון של הקונגרס הלאומי הארגנטינאי
 הרכב
 מספר מושבים:  72 
 
 קואליציה (35)       החזית של כולם (35) עצמאיים (3)       FRCS (1)       JSRN (1)       HPC (1) אופוזיציה (34)       ביחד לשינוי (33)       Hay Futuro (1)
 מנהיגים
 נשיא  נשיא זמני:  כריסטינה פרננדס דה קירשנר מאז ה-10 בדצמבר 2019 קלאודיה לדסמה אבדלה (אנ') מאז ה-10 בדצמבר 2019
 מנהיג הרוב:  חוסה מז'נס (אנ'), FdT מאז ה-10 בדצמבר 2019
 מנהיג המיעוט:  אלפרדו קורנחו (אנ'), JxC מאז ה-10 בדצמבר 2021
 משכן
  לשכת הסנאטורים, ארמון הקונגרס, בואנוס איירס, ארגנטינה
 קואורדינטות:  34°36′38″S 58°23′28″W﻿ / ﻿34.6105°S 58.391°W﻿ / -34.6105; -58.391
 אתר אינטרנט
 www.senado.gob.ar
 
הסנאט הנכבד של האומה הארגנטינאית (בספרדית: Honorable Senado de la Nación Argentina) הוא הבית העליון של הקונגרס הלאומי הארגנטינאי – הפרלמנט (הרשות המחוקקת) של ארגנטינה – אשר מורכב מהסנאט ומבית הנבחרים (הבית התחתון).
בסנאט מכהנים 72 סנאטורים: 3 סנאטורים מכל פרובינציה, ועוד 3 סנאטורים מבואנוס איירס העיר.
הסנאטורים נבחרים לתקופת כהונה בת 6 שנים, על ידי בחירות ישירות בכל פרובינציה, כאשר המפלגה שזכתה במירב הקולות בפרובינציה מקבלת 2 מושבים בסנאט, והמפלגה שהגיעה למקום השני בפרובינציה מקבלת את המושב השלישי. אין הגבלת כהונה לסנאטורים, עם זאת, על הסנאטור להיות מעל גיל 30, להיות אזרח ארגנטינה לפחות ב-6 שנים האחרונות ולגור בפרובינציה אותה הוא מייצג לפחות שנתיים.
סגן נשיא ארגנטינה הוא גם מתוקף תפקידו נשיא הסנאט, אך בפועל, הנשיא הזמני (ספ') הוא זה שמנהל את הסנאט.
היסטוריה

הסנאט הוקם בקונפדרציה הארגנטינאית ב-29 ביולי 1854, בהתאם לסעיפים 46 עד 54 של חוקת 1853.
עד 1994 מספר הסנאטורים מכל פרובינציה ומבואנוס איירס העיר היה 2, המספר הועלה מ-2 ל-3 בתיקון של 1994 לחוקת ארגנטינה (שינויים אלו נכנסו לתוקף בבחירות הכלליות של 1995). בנוסף, לפני התיקון של 1994, הסנאטורים נבחרו בעקיפין על ידי בית המחוקקים של כל פרובינציה, לתקופת כהונה בת 9 שנים, אך לאחר התיקון של 1994 שונתה השיטה כך שתקופת הכהונה של סנאטור היא 6 שנים, וכל שנתיים שליש מהפרובינציות בארגנטינה עורכות בחירות לסנאט, כך שכל שנתיים שליש מחברי הסנאט מתחלפים (שינוי זה נכנס לתוקף בבחירות לבתי המחוקקים של 2001).
סמכויות הסנאט

בסמכות הסנאט לאשר הצעות חוק שהוצעו בבית הנבחרים, לקרוא למפגשים משותפים עם הבית התחתון או מפגשים מיוחדים עם מומחים, ולהציע הצעות חוק שיאשר הנשיא (הצעות אלו חייבות לעבור קודם גם את אישורו של בית הנבחרים).
בסמכות הסנאט להוציא לפועל כל שינוי במדיניות חלוקת ההכנסות הפדרלית, לאשר אמנות בינלאומיות, לאשר שינויים בחוקים פליליים חוקתיים או פדרליים, וכן לאשר או להדיח מועמדים לנשיאות לקבינט, למערכת המשפט, לכוחות המזוינים, דיפלומטים ותפקידים פדרליים אחרים.
ועדות הסנאט

קיימות 24 ועדות בסנאט, המורכבות מ-15 סנאטורים כל אחת:
ועדת הסכמים (לאישור מועמדים פדרליים)
ועדה לענייני החוקה
ועדה לענייני חוץ
ועדה לענייני משפט ופלילים
ועדת חקיקה כללית
ועדת כספים ותקציב
ועדה לענייני מנהל ורשויות מקומיות
ועדת ביטחון לאומי
ועדת ביטחון פנים וסחר בסמים
ועדת כלכלה לאומית והשקעות
ועדת תעשייה ומסחר
ועדת כלכלה אזורית ומפעלים קטנים ובינוניים
ועדה לענייני עבודה וביטוח לאומי
ועדת החקלאות, צאן ודיג
ועדת החינוך, התרבות, המדע והטכנולוגיה
ועדה לענייני זכויות וערבויות
ועדת האנרגיה, הדלק והכרייה
ועדת הבריאות והספורט
ועדת התחבורה, דיור ותשתיות
ועדת המערכות, מדיה וחופש הדיבור
ועדה לענייני הסביבה ופיתוח אנושי
ועדה לענייני האוכלוסייה ופיתוח אנושי
ועדת התיירות
ועדת חלוקת הכנסות פדרליות
ראו גם

בית הנבחרים של ארגנטינה
הקונגרס הלאומי הארגנטינאי
פוליטיקה של ארגנטינה
בתי מחוקקים לפי מדינה
הערות שוליים

1 2  National Senate Regulations, ‏2012 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257856905171  GND: 111904-7  ISNI: 0000 0001 2107 5130  LCCN: n81149524  VIAF: 124592863   WorldCat (עם VIAF): 124592863
הרבלוק

| --- | --- |
המונח מקארתיזם נטבע על יד הרבלוק באיור זה
המונח מקארתיזם נטבע על יד הרבלוק באיור זה
 לידה:  13 באוקטובר 1909 שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  7 באוקטובר 2001 (בגיל 91) וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 כינוי:  הרבלוק
 שם לידה:  Herbert Lawrence Block 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו  קולג' לייק פורסט, אילינוי  תיכון סן 
 תקופת הפעילות:  1929–2001 (כ־72 שנים)
 עיסוק:  קריקטוריסט
 פרסים והוקרה:  פרס אלייג'ה פאריש לאבג'וי (1986)  פרס צלחת הזהב (1960)  פרס רובן (1956)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  פרס פוליצר לאיור עיתונות  עיטור ארבע החירויות - חירות הדיבור  מדליית החירות הנשיאותית 
 
הרבלוק (אנגלית: Herblock) היה השם בו נודע הרברט לורנס בלוק (13 באוקטובר 1909 - 7 באוקטובר 2001) קריקטוריסט אמריקאי מחשובי הקריקטוריסטים הפוליטיים בארצות הברית. ידוע בכך שטבע את המונח "מקארתיזם".
חייו

הרברט בלוק נולד בשיקגו. אביו היה כימאי, והוא נפטר כשהרברט היה צעיר. בראיון אמר שהוא חושב שהיו לאביו שורשים יהודיים, אך האב לא שמר על דת או מסורת. אימו הייתה קתולית ושאפה להעניק לילדיה חינוך קתולי.
בשנת 1929, כשהיה בן 20, החל לפרסם קריקטורות פוליטיות בעיתון Chicago Daily News בשיקגו. הקריקטורה הראשונה שפרסם בעיתון עסקה בשימור של יערות ועצים, ולדבריו בתקופת עבודתו שם הוא התמקד בנושאים קלילים ולא הרגיז אף אחד. על אף שמשפחתו הייתה שמרנית, במהלך השפל הגדול פיתח גישה ביקורתית כלפי מדיניותו של הנשיא הרברט הובר ותמך בניו דיל שהוביל הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. בין השנים 1933 ל-1943 פרסם קריקטורות ברשת עיתונים. במהלך שנות השלושים התרכזו ציוריו בהתראה מפני מסוכנותו של היטלר. כן שלל בציוריו את הגישה הבדלנית.
בשנת 1946 הצטרף הרבלוק לעיתון וושינגטון פוסט בו המשיך לעבוד כל חייו.
בשנות החמישים היה הסנטור ג'וזף מקארתי הנושא לביקורתו של הרבלוק, והוא הוא שטבע את הביטוי "מקארתיזם". מקארתי הגיב וכינה את הוושינגטון פוסט "המהדורה הוושינגטונית של הדיילי וורקר" (עיתונה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית). מקארתי הפעיל לחצים על העיתון לפטר את הרבלוק, אך הרבלוק נשאר בתפקידו.
בימי כהונתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון היה הרבלוק ממבקריו החריפים, במיוחד בהקשר של פרשת ווטרגייט. הנשיא הגיב בכך שביטל את המינוי שלו לוושינגטון פוסט.
הרבלוק זכה בפרס פוליצר שלוש פעמים: בשנת 1942, בשנת 1954 ובשנת 1979. בנוסף, הוושינגטון פוסט זכה בפרס פוליצר בשנת 1973 על סיקור פרשת ווטרגייט, וקריקטורות של הרבלוק היו חלק מהחומרים שהובילו לזכייה. בשנת 1994 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2013 יצא לאור סרט תיעודי על חייו של הרבלוק שנקרא הקריקטורות של הרבלוק: השחור והלבן. הסרט היה מועמד לפרס התסריט הדוקומנטרי הטוב ביותר של פרסי איגוד התסריטאים.
הרברט בלוק נפטר בשנת 2001 מדלקת ריאות.
הערות שוליים

1 2  Herblock: A Cartoonist's Life, C-Span
↑  The 1973 Pulitzer Prize Winner in Public Service:The Washington Post, The Pulitzer Prizes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258879205171  PLWABN: 9810683296605606  BnF: cb161327486 (data)  GND: 119236060  ISNI: 0000 0001 1491 2869  LCCN: n50017560  NARA: 142787946  NTA: 069881855  RKD: 236858  SNAC: w60z7g9z  SUDOC: 060831561  ULAN: 500082499  VIAF: 47566931   WorldCat (עם VIAF): 47566931
הקרב על אל-כופרה (1941)

הקרב על אל-כופרה (בצרפתית: Bataille de Koufra) הוא קרב שנערך במלחמת העולם השנייה, בין 31 בינואר ל-1 במרץ 1941 בין כוחות איטליה הפשיסטית ששלטו בלוב, ובין כוחות צרפת החופשית בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק שהסתייעו ביחידת קבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי. הקרב הסתיים בכיבוש נווה המדבר האסטרטגי אל-כופרה בדרום מזרח לוב על ידי כוחות צרפת החופשית.
הרקע לקרב

אל-כופרה היא שקע ונווה מדבר המשמש כנקודת שליטה טבעית על נתיבי התעבורה ממזרח למערב במדבר סהרה, בקירנאיקה שבלוב. המקום שימש בעבר מרכז לאנשי כת הסנוסים שהתנגדו לשלטון הקולוניאלי של המעצמות האירופיות. ב-1931 כבשה איטליה הפשיסטית את אל-כופרה וצירפה אותה למושבותיה בצפון אפריקה. במקום הוקם שדה תעופה ותחנת רדיו, ששימשו כנקודה חשובה בתעבורה האווירית בין מושבות איטליה בצפון אפריקה ומושבות איטליה במזרח אפריקה.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת, הייתה צ'אד בין המושבות הראשונות שהצטרפו לצבא צרפת החופשית. שארל דה גול שלח לצ'אד כמפקד הצבא את הקולונל פיליפ לקלרק, אשר שימש כמפקד כוחות צרפת החופשית בקמרון ופיקד על הקרב על גבון שהיה הצלחה צבאית חשובה לכוחות צרפת החופשית. דה גול ולקלרק חזו כי צ'אד עומדת בפני איום הן מן הכוחות האיטלקים בקירנאיקה, והן מכוחות וישי במושבות צרפת ששמרו על נאמנות למשטר צרפת של וישי כניז'ר. לקלרק פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם כ-500 אירופאים, והיתר מקומיים. סגניו היו לייטננט קולונל ז'אן קולונה ד'אורננו, וקפיטן ז'אק מאסו.
מספטמבר 1940 החלו האיטלקים בסדרה של מתקפות כלפי הכוחות הבריטים במצרים ובסומליה. תרומתם של אנשי צרפת החופשית באזור מזרח אפריקה נראתה כשולית, שכן המושבה העיקרית של צרפת במזרח אפריקה, סומלילנד הצרפתית (דג'יבוטי של ימינו), סירבה להצטרף ללחימה ושמרה נאמנות למשטר וישי. הצורך בפעולה התקפית כנגד האיטלקים בחזית כלשהי באזור זה נראה הכרחי. אל-כופרה הייתה נקודת מפתח לוגיסטית בדיוק בין שתי החזיתות, זו שבצפון אפריקה וזו שבמזרחה.
מבצעים מקדימים

תכנון מתקפה מצ'אד לאל-כופרה נראתה כמשימה קשה במיוחד לכוחות צרפת החופשית. כוחות אלו אולתרו במהירות לאחר תבוסת צרפת, וניידותם הייתה מוגבלת. היו להם מעט כלי רכב ממונעים. המסע לאל-כופרה מעמדותיהם של הצרפתים בצ'אד, סמוך לפור לאמי היה כ-880 קילומטרים של אדמת מדבר חולית הקשה למעבר.
מבצע מקדים היה התקפת הבסיס האיטלקי במורזוק, באזור פזאן הנמצא בדרום מערב לוב. קבוצה של 76 לוחמים, הן מאנשי צרפת החופשית והן מאנשי קבוצת המדבר ארוכת הטווח הבריטית תקפה את הבסיס ב-21 בינואר 1941. התקיפה הצליחה והבסיס הושמד, אך ד'אורננו נהרג במהלך המתקפה.
מייד לאחר מותו של ד'אורננו החלו התכנונים לפשיטה על אל-כופרה. ב-27 בינואר 1941 יצא לדרכו כוח של קבוצת המדבר ארוכת הטווח בפיקודו של מייג'ר קלייטון לפשיטה שנועדה להוות מכה מקדימה שתקל את דרכו של כוח הפשיטה העיקרי שהכין לקלרק. הכוח, שכלל שש משאיות, אותר בדרכו על ידי חיל האוויר האיטלקי, והופצץ מהאוויר. מייג'ר קלייטון וכוחותיו ביצעו חילוץ ברגל באדמת המדבר הקשה מרחק מאות קילומטרים בחזרה לקווי הצרפתים.
לקלרק, שאיבד את אלמנט ההפתעה, החליט להמתין עוד מספר ימים. טייסי צרפת החופשית ביצעו טיסות מודיעין שנועדו לקבל מידע על הבסיס האיטלקי, וב-17 בפברואר 1941 יצא לקלרק לדרכו, כשעמו 350 מתנדבים, ותותח אחד.
כיבוש אל-כופרה

בסוף פברואר הגיע לקלרק למצודת אל-טאג הסמוכה לאל-כופרה, לאחר שבמשך מסעו התעמת עם כוחות ניידים איטלקים והדף אותם לאחור. לאחר מצור בן עשרה ימים כבש את המצודה. לאחר כיבוש המצודה נפלו בידיו 414 שבויים, מהם 12 קצינים איטלקים, 52 מש"קים איטלקים, והיתר חיילים מקומיים, ושלל רב. בין השלל - מכוניות משא, נשק, תחמושת, גנרטורים, ומכונה לייצור קרח.
לאחר כיבוש כופרה

לאחר כיבוש אל-כופרה, הפך המקום לבסיס קבוצת המדבר ארוכת הטווח, אך דה גול התעקש על שמירת כוח צרפתי קטן במקום. דה גול ראה בהחזקה הצרפתית על כופרה, שנחשבה לחלק מסודאן האנגלו-מצרית, כקלף מיקוח במשא ומתן עתידי על מושבות צרפת באפריקה. המקום שימש כבסיס להכנת המתקפה על פזאן בתחילת שנת 1943.
תעמולת צרפת החופשית עשתה שימוש רב בשבועה שנשבעו לקלרק ואנשיו עם כיבוש אל-כופרה, כי לא יניחו את נשקם עד שדגלם יתנופף מעל הקתדרלה בשטרסבורג. שבועה זו מונצחת בפסל דמוי אובליסק בשטרסבורג, שאכן שוחררה בידי לקלרק בשנת 1944.
פעולות צבא צרפת החופשית וקבוצת המדבר ארוכת הטווח במתקפה על אל-כופרה השפיעו על המחשבה הקרבית של ההגנה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ושימשו כדוגמה לדרך בה יש ללחום ב"מלחמה זעירה".
הערות שוליים

↑  צ'אד 1823–1960. אתר "עולם במלחמה"
1 2  Ernest Corbyn, "The Fighting French in the lybyan hinterland", Journal of the Royal African Society, Vol. 43 No 170 (Jan 1944) pp. 20–22
1 2  צרפת החופשית, באתר CRW FLAGS
1 2  שארל דה גול, המאבק לחירות, כרך ראשון: אל הדגל, הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 148
↑  כופרה - בידי צבא דה גול, דבר, 3 במרץ 1941
1 2  קולונל ה. פ. קנינגהם. כיבוש ארץ פצן. מערכות, גיליון 24–25, פברואר 1945, עמ' 48
↑  יהודה סלוצקי, תולדות ההגנה, חלק שלישי, כרך ראשון, הוצאת עם עובד, 1992, עמ' 95
מפת לוב וצ'אד, 1941. בסיסו העיקרי של לקלרק היה בפור לאמי, משם יצאו הכוחות לקרב. בסיס נוסף היה בלארגו
העגורים של איביקוס

להקת עגורים
העגורים של איביקוס הוא ביטוי שלפי פירושו מענישים האלים את העבריינים בדרכים שאין אדם יכול לצפותן מראש.
לפי האגדה, המשורר היווני איביקוס (תעתיק: Ibykos) שחי במאה ה-6 לפנה"ס, הותקף בדרך על ידי שודדים שפצעוהו פצעי מוות. בו בזמן חלפה מעליו להקת עגורים, ובטרם נפח את נשמתו קרא בקול חיוור: "נקום ינקמו העגורים את נקמתי". השודדים עזבוהו שם בלא לייחס לדבריו האחרונים כל חשיבות.
חלפו שבועות אחדים, והנה בשבתו בתיאטרון הפתוח בקורינת, הבחין אחד הרוצחים בעגורים המתקרבים, ומתוך סערת נפש, ואולי בגלל ייסורי מצפון, זעק: "אלו הם הנוקמים ששלח איביקוס". מיד נפתחה חקירה. הרוצח הודה באשמתו, והסגיר לרשויות גם את שמות שאר חברי הכנופיה.
האגדה הפכה במרוצת הדורות למטבע לשון, ואף שימשה יסוד לאחד משיריו של פרידריך שילר, "Die Kraniche des Ibykus" (אנ').
הנערה מאיפנמה

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אנטוניו קרלוס ז'ובים
 יצא לאור:  1962
 סוגה:  בוסה נובה
 שפה:  פורטוגזית
 כתיבה:  ויניסיוס דה מוראיס נורמן גימבל (הגרסה האנגלית)
 לחן:  אנטוניו קרלוס ז'ובים
 
אֶלו פיניירו. ההשראה לכתיבת השיר
חופי איפנמה
הנערה מאיפנמה (בפורטוגזית: Garota de Ipanema) הוא שיר ברזילאי בסגנון הבוסה נובה. הפזמון זכה לפרסום בינלאומי באמצע שנות ה-60 ונחשב לידוע בקטעי הבוסה נובה שנכתבו עד כה.
השיר נכתב במקור עם מילים בפורטוגזית מאת ויניסיוס דה מוראיס והולחן על ידי אנטוניו קרלוס ז'ובים בשנת 1962. המילים באנגלית נכתבו מאוחר יותר על ידי נורמן גימבל.
ההקלטה המסחרית הראשונה של השיר בוצעה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו. הגרסה שבוצעה על ידי אסטרוד ז'ילברטו בליווי של ז'ואאו ז'ילברטו וסטן גץ, מתוך האלבום "Getz/Gilberto" שיצא לשווקים ב-1964, הפכה להיט בינלאומי, והגיעה למקום החמישי במצעד האמריקני, ולפסגת המצעדים במדינות רבות ברחבי העולם. לאורך השנים נעשה שימוש רב בשיר בסרטים שונים.
היסטוריה

השיר נכתב לקומדיה מוזיקלית בשם Dirigível ("ספינת אוויר"), יצירה של ויניסיוס דה מוראיס. הכותרת המקורית הייתה "Menina que Passa" ("הנערה שעוברת במקום"); הבית הראשון היה שונה. ז׳ובים הלחין את המנגינה על הפסנתר. אף על פי שהשיר הוא בסגנון הבוסה נובה, הוא כולל השפעות מבלוז ומסמטת טין פאן.
השיר בוצע לראשונה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו (Pery Ribeiro), אולם הביצוע שהביא לפזמון את פרסומו הוא בפי הזמרת אסטרוד ז'ילברטו, ביצוע שהוקלט בשנת 1963 כחלק מאלבום משותף לבעלה, הגיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו ולנגן הסקסופון סטן גץ. במהלך סשן הקלטות בניו יורק עם ז׳ילברטו, ז׳ובים וגץ, עלה הרעיון להקליט גרסה באנגלית. נורמן גימבל כתב את המילים באנגלית. אסטרוד ז׳ילברטו, הייתה היחידה מבין הברזילאים שדיברה אנגלית היטב ונבחרה לשיר. הקול שלה התאים בצורה מושלמת לשיר, והפזמון הפך ללהיט בינלאומי. עם זאת, היא מעולם לא זכתה לקרדיט על הביצוע ולא קיבלה תמלוגים כלשהם. בעוד כותבי השיר - דה מוראיס וז׳ובים - ושאר המבצעים זכו לרווחים עצומים מתמלוגי הפזמון, אסטריד ז׳ילברטו וקיבלה רק 120 דולר עבור חלקה.
״הנערה מאיפנמה" נחשב לפזמון הפופ השני המוקלט ביותר בהיסטוריה, קודם לו רק Yesterday ("אתמול") של הביטלס. פעמים רבות הושמע הפזמון בפסקול סרטים ולעיתים קרובות עוּבּד בסגנון מצועצע לשימוש כ"מוזיקת מעליות". בשנת 2004 דורג כאחד מרשימת 50 השירים הנבחרים על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית.
היסטוריה > רשימות ודירוגים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 461 |  |
השראה

השראה לכתיבת הפזמון קיבלו דה מוראיס וז'ובים מנערה בשם אֶלוֹ פיניירו (Helô Pinheiro) שהתגוררה ברחוב מונטנגרו ברובע היוקרתי איפנמה שבריו דה ז'ניירו, ונהגה לחלוף על פניהם בדרכה אל החוף, בעודם יושבים בקפה "ולוזו" הפופולרי. בשנת 2001 כאשר פתחה פיניירו בוטיק בשם "הנערה מאיפנמה" הוגשה נגדה תביעה על ידי יורשי כותבי השיר על הפרת זכויות יוצרים, אולם הפסיקה בעניין זה בבית המשפט הייתה לטובתה.
כיום רחוב מונטנגרו נקרא על שם ויניסיוס דה מוראיס, קפה "ולוזו" שינה שמו לשם הפזמון: "Garota de Ipanema" ופארק בשם זה נבנה בשכונת המגורים הסמוכה. סרט ברזילאי בהשראת הפזמון בשם "הנערה מאיפנמה" יצא לאקרנים בשנת 1967.
גרסאות כיסוי

לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר המבצעים הבולטים ביותר כוללים את אסטרוד ז'ילברטו, גל קוסטה, אלה פיצג'רלד ("The Boy from Ipanema"), דיאנה קראל, אוסקר פיטרסון, פרנק סינטרה, נט קינג קול ואיימי ויינהאוס.
נוסח עברי לפזמון כתבה דפנה אילת והוא בוצע על ידי בני אמדורסקי לפי עיבוד מוזיקלי של דובי זלצר בתקליט הסולו הראשון שלו, אשר יצא בהוצאה מחודשת ב-2001.
הערות שוליים

↑  The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
המרה פונמית-גרפמית

המרה פונמית-גרפמית היא התהליך הקוגניטיבי הכרוך בהמרת קלט פונולוגי (נשמע) לפלט אורתוגרפי (כתוב).
חשיבות

יכולת המרה פונמית-גרפמית חיונית לצורך השימוש בשפה הכתובה עבור שפות בהן מערכת הכתב מייצגת את צלילי השפה (כמו בשפות המשתמשות בכתב אלפביתי). יכולת זו נדרשת הן לשם ייצוג המילים הדבורות באופן גרפי והן עבור הפענוח של הסימנים הגרפיים לצלילים אותם הם מיצגים בשפה הדבורה.
כשאנו כותבים דבר ששמענו (למשל בזמן הכְתבה), מתרחש במוחנו תהליך מתמיד של קישור בין אופן הגייתן של המילים המוכתבות, הכתיב שלהן ומשמעויותיהן. במינוח בלשני-קוגניטיבי נאמר, שבזמן זה מתחוללים ביחס לכל מורפמה (מילה) תהליכים קוגניטיביים המשדכים בין ייצוגה הפונולוגי (הגייה), ייצוגה האורתוגרפי (כתיב) וערכה הסמנטי (משמעות).
הצורך בהמרה פונמית-גרפמית עבור שימוש בשפה הכתובה הופך אותה לחלק מיכולת האוריינות של האדם. מסיבה זו בכיתות היסוד של בית הספר מוקדש זמן רב לפיתוח יכולת זו בקרב התלמידים.
סוגי המרה פונמית-גרפמית

בבלשנות הקוגניטיבית נהוג לשער שקיימים מספר אופנים שונים שבהם תהליך ההמרה הפונמית-גרפמית מתרחש (ולבחון השערות אלו בניסויים):
סוגי המרה פונמית-גרפמית > המסלול הלקסיקלי

המסלול הלקסיקלי פעיל כשמדובר במילים מוכרות (מילים שכבר מאורכבות בלקסיקון). במהלכו, כל מילה שנקלטה מאותרת בלקסיקון והכתיב שלה נשלף משם: בזכרונו של כותב המילה קיים ייצוג מקובע של הכתיב והוא אינו זקוק לחוקים דקדוקיים כדי לדעת איך לכתוב אותה. מקובל להניח שהמסלול הלקסיקלי תמיד עובר דרך הערך הסמנטי של המילה, כלומר: במשך תהליך ההמרה מההגייה לכתיב תמיד מתרחש שלב ביניים של שיוך הקלט (מה שהוכתב) לערכו הסמנטי (משמעותו). מספר חוקרים מציעים אפשרות של מסלול לקסיקלי פונמי - גרפמי נוסף, אשר בו הקלט הפונולוגי משויך ישירות לייצוג האורתוגרפי בלקסיקון הפלט האורתוגרפי, בלי לעבור דרך השיוך הסמנטי, כלומר: הם מציעים את האפשרות שלעיתים, אם מדובר במילה המוכרת לאדם, הוא עשוי לדעת מה הכתיב של מילה שהוכתבה לו מבלי שהוא יזדקק לשלב של ידיעת משמעות המילה במשך תהליך ההמרה.
המסלול הלקסיקלי לקוי אצל אנשים שיש להם סוג מסוים של דיסגרפיה (המכונה דיסגרפית שטח), סוג מסוים של דיסלקסיה וסוגים שונים של לקויות הקשת האוטיסטית.
סוגי המרה פונמית-גרפמית > המסלול הסב-לקסיקלי

המסלול הסב-לקסיקלי פעיל כשמדובר במילים שאינן מוכרות לכותב (מילים הקיימות בשפה אך חדשות לו או מילות תפל). מילים כאלו אינן מאורכבות בלקסיקון שלו, ולכן אין הוא יכול להשתמש במסלול הלקסיקלי כדי לדעת מה הכתיב שלהן. במהלך המסלול הסב-לקסיקלי משתמש הכותב בחוקי הדקדוק של שפתו, הכוללים מערכות שיטתיות של חוקי התאמה בין פונמות (יחידות הגייה) וגרפמות (יחידות כתיב - אותיות, ניקוד וכדומה). בהתאם לחוקים אלה הוא מרכיב כתיב הנראה לו סביר.
ישנן עדויות לכך, ששני המסלולים יכולים לתפקד באופן עצמאי זה מזה, שכן גם אם אחד המסלולים נפגם (דבר שמוליד סוגים מסוימים של ליקויים לשוניים - ראו דיסגרפיה), המסלול השני עדיין מסוגל לתפקד. עם זאת קיימות גם עדויות לכך, שבין שני המסלולים גם קיימת אינטראקציה.
ראו גם

דיסקרביה (דיסגרפיית החלפת קוֹליוּת)
מודעות פונולוגית
הערות שוליים

↑  המונחים "מילה" ו-"מורפמה" אינם זהים, עיינו שם
הנרייטה אן, נסיכת אנגליה

הנרייטה אן סטוארט, נסיכת אנגליה (16 ביוני 1644 - 30 ביוני 1670), הידועה בצרפתית בשם Henriette d'Angleterre, הייתה בת הזקונים של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והנרייט מארי, נסיכת צרפת, ואשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
ילדות ונעורים

הנסיכה הנרייטה, שכינוייה במשפחה היה "מינֵט", נולדה בבית בדפורד שבאקסטר, אנגליה, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית. שבועיים לאחר היוולדה ברחה אימה, המלכה הנרייט מארי, מאנגליה לארץ מולדתה צרפת, יחד עם בניה, והשאירה את בתה התינוקת להשגחתה של ליידי דלקית', רוזנת מורטון, אחת מנשות החצר. בשנת 1646 הצליחה רוזנת מורטון, מחופשת לאיכרה, לברוח מאנגליה ולהצטרף למשפחת המלוכה הגולה בצרפת.
לאחר שהמלך צ'ארלס הראשון הוצא להורג בשנת 1649 ואנגליה הוכרזה כרפובליקה, המלכה לשעבר התיישבה יחד עם משפחתה בחצר המלוכה הצרפתית של אחיינה, המלך לואי הארבעה עשר. הנסיכה הצעירה, שהוטבלה מיד לאחר לידתה לדת האנגליקנית תחת השם הנרייטה, הוטבלה שוב בצרפת, הפעם לדת הקתולית, תחת השם הנרייט אן. היא חונכה במנזר על ידי נזירות, ובמהלך ילדותה הייתה קרובה מאוד לאחיה, צ'ארלס, ולדודתה, אן מאוסטריה.
נישואין

ב-31 במרץ 1661, בהיותה בת 17, נישאה הנסיכה הנרייטה אן לבן דודה, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו היחיד של המלך לואי הארבעה עשר. חיי הנישואים של הזוג הטרי לא היו מאושרים, שכן נטיותיו ההומוסקסואליות של פיליפ היו ידועות היטב בחצר המלוכה. פיליפ גם נטר לאשתו על השפעתה החזקה בחצר: הנרייטה, שהייתה קרויה בחצר המלוכה בשם "מאדאם", שהיה שמור לאשת אח המלך, הייתה קרובה מאוד ללואי הארבעה העשר, שהעריך את יופייה, את תרבותה ואת טעמה לחיי מותרות. היא השתמשה בהשפעתה אצל המלך כדי להבטיח משרות נחשקות למקורביה, ומצד שני כדי לפגוע במקורביו של בעלה.
בחצר המלוכה נפוצו שמועות כי מאדאם והמלך היו נאהבים, ואף כי ילדיה של הנרייטה היו שלו ולא של בעלה, שהיה משווייץ בפניה במאהביו הרבים. שתי פילגשיו של המלך, לואיז דה לוואלייר ופרנסואז-אתנה, מרקיזת מונטספאן, היו במקור בנות לווייתה של הנרייטה אן, ויכול להיות שהיא בעצמה עודדה את היחסים על מנת להשקיט את הרכילות עליה ועל המלך בחצר.
מותה

בשנת 1670 עזרה הנרייטה אן לאחיה צ'ארלס, מלך אנגליה, לשאת ולתת על אמנת דובר, שהיה כריתת ברית הגנתית והתקפית בין צרפת לאנגליה. הדוכסית נפטרה בפתאומיות בארמון סן קלוד שמחוץ לפריז ב-30 ביוני 1670, שבועיים בלבד לפני החתימה הסופית על ההסכם. האמונה הרווחת הייתה כי הנרייטה אן הורעלה על ידי קרוביו ומאהביו של בעלה פיליפ. לאחר שבוצעה נתיחה שלאחר המוות נטען כי הדוכסית מתה מצפקת שנגרמה על ידי כיב מחורר.
ילדים

הנרייטה אן ילדה שתי בנות ששרדו עד לבגרות ובן שנפטר בגיל שנתיים. בנוסף לכך היא עברה גם חמש הפלות טבעיות.
מארי לואיז ד'אורליאן (27 במרץ 1662 - 12 בפברואר 1689) נישאה לקרלוס השני, מלך ספרד.
פיליפ שארל, דוכס ולואה (16 ביולי 1664 - 8 בדצמבר 1666)
אן מארי ד'אורליאן (27 באוגוסט 1669 - 26 באוגוסט 1728) נישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, והייתה סבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
הנרייטה דיאמונד

הנרייטה דיאמונד (באנגלית: Henrietta Diamond ‏; 1876 - 18 ביולי 1958) הייתה אשת עסקים, פילנתרופית ופעילה ציונית בקרב יהדות בריטניה, מקימת ארגון הנשים היהודי הראשון בבריטניה, ודמות מפתח בפעילות לחידוש הצי העברי בארץ ישראל כתומכת ראשית באגודת יורדי ים זבולון וכנשיאת הארגון. בין מכריה נודעה כ"אם הצי העברי" (Mother of the Israeli Navy).
"אם האגודה" הנרייטה דיאמונד ובנה השופט בטקס חנוכת 'בית הסירות' החדש בירקון שנקרא על שמה בשנת 1934
טקס חנוכת בית הסירות זבולון ע"ש "אם האגודה" על גדת הירקון שנת 1934