stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרנספורטר (מסע בין כוכבים)
תיאור > היסטוריה

על פי דיאלוג בפרק "Daedalus" של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", הטרנספורטר הומצא בתחילת המאה ה-22 על ידי ד"ר אמורי אריקסון (צר'), שגם היה בן-האדם הראשון ששוגר בהצלחה. על אף שיש על סיפון האנטרפרייז NX-01 טרנספורטר, הצוות לא משתמש בו באופן שגרתי לצורך העברת אורגניזמים ביולוגיים. (הקפטן ג'ונתן ארצ'ר אמר פעם שהוא לא יהיה מסוגל לשים את כלבו פורת'וס דרכו.) במקום זאת, הם מעדיפים בדרך כלל להשתמש במעבורות חלל, או אמצעי תחבורה אחרים, ומשתמשים בטרנספורטר רק כמוצא אחרון, אם אין שום אמצעי תחבורה אחר, אפשרי או ריאלי, העומד לרשותם. טכנולוגיית השיגור היא נדירה מאוד; בפרק "The Andorian Incident", לאנדוריאנים, שלהם טכנולוגיה מתקדמת בהרבה על פני זאת של צי הכוכבים מבחינות רבות, עדיין אין את הטכנולוגיה, ובפרק "Chosen Realm", קבוצה של חייזרים, דתיים קיצוניים, חוטפים את הספינה מבלי להיות מודעים לטכנולוגיה שבה, עד כדי כך שהם מאמינים לארצ'ר (שבוחר בעצמו כאשר מנהיגם מתעקש להקריב את אחד מאנשי הצוות) כשהוא אומר להם שמדובר במכשיר לפירוק חומרים, ולא לשיגורם למקום אחר. במאה ה-23, הצוות על סיפון האנטרפרייז מרבה להשתמש בטרנספורטר. במאה ה-24, נסיעות טרנספורטר הן אמינות מאוד, ו-"הדרך הבטוחה ביותר להגיע ממקום למקום", כך על פי דיאלוג בפרק "Realm of Fear" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
על פי הפרק "Homefront" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", צוערים באקדמיה של צי הכוכבים מקבלים הקצבות לצורך השימוש בטרנספורטר, ופעם אחת משפחת סיסקו השתמשה בטרנספורטר על מנת להעביר רהיטים לביתם החדש.
למרות השימוש התדיר שלו, דמויות כמו לאונרד מקוי וקתרין פולאסקי אינן ששות להשתמש בטרנספורטר, כפי שהדמויות הצהירו בפרקים "Encounter at Farpoint" ו-"Unnatural Selection", בהתאמה. בנוסף, רג'ינלד ברקלי מביע את החשש ההגלוי שלו לשימוש בטרנספורטר בפרק "Realm of Fear", בו הוא אומר: "אטום אחד שלא במקומו ו..., פוף!, אתה לעולם לא חוזר. זה מדהים שאנשים לא אובדים כל הזמן". צ'יף או'בריאן מגיב, באומרו: "אני עושה את זה במשך 22 שנה, ועדיין לא איבדתי אף לא אדם אחד".
תיאור > שיבושים, תקלות ותאונות

במספר פרקים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ו-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" נעשה שימוש במכשירי אנטי-טרנספורטר, שנועדו לעכב או לערבל את פעילות הטרנספורטר, ובכך למנוע את השימוש בו. "מעכב" מונע מקרן הטרנספורטר "להינעל" על מי או על מה שהוא מחובר אליו. "מערבל" גורם לעיוות של הדפוס של האובייקט שנמצא בתהליך המעבר, וממש מפזר לכל עבר את האטומים שאמורים להתגבש מחדש בסדר מסוים, וכתוצאה מכך - הרס של חפצים דוממים והרג של יצורים חיים, על ידי עיוותם לרקמה אקראית; שימוש במכשיר שכזה הודגם באופן מבעית בפרק "The Darkness and the Light" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
הטרנספורטר רגיש לאנומליות חריגות ולתנאים סביבתיים יוצאי דופן, שיכול לגרום לתוצאות בלתי צפויות. עפרות מגנטיות לא ידועות יצרו העתק פיזי של קפטן קירק (הפרק "The Enemy Within", "הסדרה המקורית"), וקרן שיגור משופרת, אשר ניסתה לשגר את לוטננט ויליאם רייקר דרך אטמוספירה לא יציבה, "השתקפה" והתפצלה לשתי אלומות זהות, כאשר הקרן הנוספת מייצרת העתק פיזי של רייקר, אשר נותר לא ידוע על פני שטח של כוכב לכת במשך שמונה שנים, עד אשר חולץ משם על ידי קומנדר ויליאם רייקר (הפרק "Second Chances", "הדור הבא").
מלבד השפעות חיצוניות הגורמות לשיבושים בפעילות הנורמלית של הטרנספורטרים, עובדה ידועה היא כי הטכנולוגיה עצמו נכשלת לעיתים, וגורמת לפציעה חמורה או מוות לאלו ששוגרו. הדבר בא לידי ביטוי בסרט "מסע בין כוכבים: הסרט", כאשר תקלה במעגלי חיישן הטרנספורטר הביאה לכך שאות בלתי מספיק הוצג במסוף שעל האנטרפרייז והעיד שיגור מוצלח של שני בני אדם, אולם בצד השני, בצי הכוכבים, לא הצליחו למשוך אותם החוצה למקום שבו הם היו אמורים להתגשם מחדש. מערכת הטרנספורטר ניסתה לגרום לאות החלש שהיה זמין להתגשם מחדש, ולמרות המאמצים של קירק וסקוטי, המערכת נכשלה, ושני המשוגרים נעלמו ממשטח טרנספורטר. קירק, מזועזע למראה הזוועה לה היה עד, שואל: "צי הכוכבים, יש לכם אותם?", אך נענה בתגובה: "אנטרפרייז, מה שהגיע לכך בחזרה לא האריך ימים, למרבה המזל".
עד לזמן של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", הטכנולוגיה של הטרנספורטר התקדמה במידה ניכרת, כלומר: תאונות כעת מתרחשות בסבירות נמוכה הרבה יותר, אם לא בסבירות הקרובה לבלתי אפשרית. למעשה, בפרק "Realm of Fear", ג'ורדי לה פורג' מציין כי היו לא יותר מ-2–3 תאונות טרנספורטר במהלך 10 השנים האחרונות. כמו כן ישנה התייחסות באותו הפרק אל ההתקדמות הרבה בטכנולוגיית הטרנספורטר, של צ'יף או'בריאן שמצהיר כי לכל משטח יחיד של טרנספורטר יש ארבעה סורקים מיותרים, וכי במקרה שסורק אחד נכשל - השלושה האחרים תופסים את מקומו.
בפרק "Tuvix" של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", תאונת טרנספורטר גורמת למיזוגם הפיזי וההתנהגותי של לוטננט טובוק ושל ניליקס אל תוך ישות אחת.
הערה מדעית

כבר חושב ונמצא כי כ-1045 (כ-2150) ביטים הם סדר הגודל של ביטים של מידע הדרושים על מנת לשחזר בצורה מושלמת אדם זכר בוגר אמריקאי בגודל ממוצע, עד לרמת הקוונטים, על מחשב - וליתר דיוק: 2.0057742 × 1045 ביטים (ראו יעקב בקנשטיין לבסיס לחישוב זה). כיום, המכשיר הנפוץ לאחסון 1 טרה-בייט יכול לאחסן כ-8 × 1012 ביטים.
נתון זה מייצג את הגבול התחתון של קיבולת מידע הנחוצה למכשיר הטרנספורטר שעל ספינת חלל ב"מסע בין כוכבים" על מנת להיות מסוגל לשגר אדם אחד. ברור כי מספר פעמים קיבולת מידע זה תהיה הכרחית לצורך שיגור מספר בני-אדם בו-זמנית.
בתרבות הפופולרית

אמרת הכנף המפורסמת "שגר אותי למעלה, סקוטי" (במקור: "Beam me up, Scotty") מתייחסת למכשיר הטרנספורטר, אשר לעיתים קרובות הופעל על ידי מונטגומרי סקוט בסדרה המקורית. עם זאת, הביטוי המדויק מעולם לא נאמר באופן זה באף אחד מפרקי "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" או סרטי הקולנוע, בעוד שב"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה" נעשה בו שימוש לעיתים קרובות. בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" נשמע אדמירל קירק אומר: "סקוטי, שגר אותי למעלה", וזו הייתה הפעם היחידה שמישהו התקרב לאותו ביטוי שגור.
לקריאה נוספת

Krauss, Lawrence M; Stephen Hawking (1995). The Physics of Star Trek. ISBN 978-0-06-097710-8.
הערות שוליים

↑  Herbert F. Solow and Robert H. Justman, Inside Star Trek the real story, 1996, ISBN 0-671-00974-5.
↑  Gary Sledge, Discovery Channel Magazine Issue 3, ISSN 1793-5725.
↑  "Reconfigure the Modulators!". Time Magazine. 28 בנובמבר 1994. {{cite news}}:  (עזרה)
פאלה, אישה באג'ורנית, נהרגת כתוצאה משיבוש מכוון בטרנספורטר במהלך השיגור; מתוך עונה 5 של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", 1997.
ג'ורדי לה פורג' מסביר כיצד מתקלה בטרנספורטר נוצר כפיל לוויליאם רייקר - לוטננט תומאס רייקר; מתוך עונה 6 של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", 1993.
טוביקס, תוצאתה של תאונת טרנספורטר שמיזגה את טובוק וניליקס לישות אחת; מתוך עונה 2 של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", 1996.
ד"ר ג'יליאן טיילור קופצת אל תוך זרועותיו של אדמירל קירק בעיצומו של תהליך שיגור; מתוך הסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", 1986.
מכינת אבנר עכו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכינה קדם-צבאית
 השתייכות:  ציונות דתית
 תקופת הפעילות:  תשע"ד, 2014 – הווה
 מספר כיתות:  שתי כיתות שנה א' וכיתה אחת שנה ב'
 תלמידים
 :  55
 מיקום
 מיקום:  עכו
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°56′05″N 35°04′56″E﻿ / ﻿32.934589367401°N 35.082337837969°E﻿ / 32.934589367401; 35.082337837969
 avnerakko.co.il
 he
 
המכינה התורנית קדם-צבאית אבנר עכו היא מכינה קדם-צבאית דתית השוכנת בעיר עכו שבצפון ישראל. המכינה מיועדת לבוגרי כיתה י"ב ל-12 עד 18 חודשי לימוד, לאחר מכן מתגייסים בוגרי המכינה לשירות צבאי.
היסטוריה

המכינה הוקמה בשנת ה'תשע"ד והיא נקראת על שמו של החייל אבנר שמעון גץ, בנו של רב הכותל והמקומות הקדושים הרב מאיר יהודה גץ, שנהרג במהלך הקרב לשחרור הכותל במלחמת ששת הימים. המכינה יוסדה על ידי ראש המכינה הרב אחיקם גץ שהוא אחיינו של אבנר גץ. נכון לשנת ה'תשפ"ב ישנם כ-55 חניכים במכינה.
תחומי ואופן הלימוד

עיקרי הלימוד במכינה הם: גמרא, אמונה, הלכה ומוסר.
אופן הלימוד במכינה מגוון: שיעורים, חברותות וחבורות לימוד.
בנוסף לכך ישנן סדנאות שטח, טיולים והרצאות חוץ בנושאים שונים.
דיאלקטיקה חינוכית

המכינה דוגלת בדרך מאירת פנים ואהבת ישראל של הרב קוק והרב מאיר יהודה גץ בשמחה ודיבוק חברים.
הצוות החינוכי רחב ומגוון וחבורות הלימוד קטנות.
מעורבות בקהילה

התנדבויות בקהילה
התנדבויות במועדוניות
גמ"ח אריזות מזון לנזקקים
פרויקט בר מצווה לילדים לאימהות חד הוריות
לימודי יהדות וחיבור לסטודנטים
חונכות בבתי ספר
קבלת שבת ישראלית לקהילה
תוכניות המשך לבוגרים

ישנה תוכנית לבוגרי צבא עם אפשרות לשילוב לימודים בבית מדרש עם לימודים אקדמאים.
חזון

חזון המכינה הוא לחנך את חניכיה לנאמנות למדינת ישראל כיהודית, ציונית ודמוקרטית, אהבת ישראל והארץ. לחנך לגיוס לשירות צבאי משמעותי בצה"ל, בהתאם לכישוריהם. להכשיר את חניכי המכינה באופן רוחני וגופני להשתלבות בצבא. טיפוח את מנהיגותם ומעורבותם של החניכים במהלך השירות הצבאי וגם לאחר מכן.
צוות ניהולי

הרב אחיקם גץ - ראש המכינה
הערות שוליים

↑  גיל קלנר, ‏מכינה קדם צבאית דתית חדשה בעכו, באתר "סרוגים", 3 ביולי 2014
↑  דף הנצחה לאבנר גץ הי"ד, באתר בית הרב גץ
↑  לילי הורביץ גץ, הצנחן שלא זכה לגעת באבני הכותל, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ‏ה'תשע"ז
↑  עמוד הנצחה ליאיר גץ ז"ל, באתר בית הרב גץ
↑  מכינת אבנר עכו, מכינת אבנר עכו - אודות, באתר מכינת אבנר עכו
↑  אבנר עכו (ע"ר) מידע כללי, באתר גיידסטאר, אתר העמותות של ישראל
שיעור בבית המדרש
יעקב גנס

| --- | --- |

יעקב גנס תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 באפריל 1903 שיאוליאי, ליטא 
 נרצח:  14 בספטמבר 1943 (בגיל 40) גטו וילנה, ליטא 
 שם לידה:  Jakovas Gencas 
 השכלה:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס 
 
יעקב גֶנְס (בכתיב לטיני: Jacob Gens או Jakub Gens;‏ 1903\1905 – 14 בספטמבר 1943) היה קצין יהודי-ליטאי, מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה במהלך השואה.
גנס עמד בראש הגטו, והאמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים. הוא עסק גם בטיפוח התרבות והחינוך בגטו. יחסו למחתרת שפעלה בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד גיסא, הוא טען שביום שבו יחוסל הגטו הוא יצטרף למורדים, ומאידך גיסא, הוא נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו. נאמן לעמדתו טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל. גנס לא זכה לממש את דבריו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו, כיוון שהואשם בסיוע למחתרת והוצא להורג בידי הגסטפו תשעה ימים קודם לכן.
קורות חיים > שנותיו הראשונות

גנס נולד ב-1905 בכפר אילגויאציא (Illovieciai) במחוז שאולאי שבליטא למשפחה יהודית ממעמד הביניים, הבכור מבין ארבעה אחים. הוא התחתן עם ליטאית לא-יהודייה ב-1922 והפך לאב לבת. ב-1924 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה. את מחייתו מצא בהוראת השפה הליטאית, ספרות וחינוך גופני בבתי ספר יהודיים באוקמרגה ובביורברקס. הוא החל לעבוד במשרד המשפטים הליטאי בקובנה ב-1927 בתפקיד של מנהל חשבונות. לאחר שסיים את לימודיו במשפטים ובכלכלה ב-1935, עזב את תפקידו בממשלה לטובת תפקיד בחברת נפט. שנתיים מאוחר יותר החליף את עבודתו בשנית והצטרף לחברת "לייטוקיס", הקונצרן הקואופרטיבי הגדול ביותר בליטא.
גנס התנדב לצבא הליטאי ב-1919, בעת שליטא נלחמה על עצמאותה. הוא נשלח לקורס קצינים וסיים אותו בדרגת סגן משנה. לאחר שכבר נישא, ביקש להצטרף לחיל האוויר הליטאי הצעיר, אך חיל זה קיבל לשורותיו רווקים בלבד. במקום זאת נשלח לחזית והצטרף לגדוד של חיל רגלים במלחמה נגד פולין. הוא קודם לדרגת סגן וזכה לאות כבוד על לחימתו. גנס נשאר בצבא עד 1924, עת התחיל בלימודים אקדמאיים בקובנה. הוא נשאר קצין מילואים, נשלח לקורס לקציני מטה וקיבל דרגת סרן.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה והשואה > יחס הממשל הנאצי לגנס

עד אמצע 1942 נתנו השלטונות הנאציים לגנס עדיפות ברורה, אולם זו לא הייתה רשמית. ניתן לכך ביטוי בכך שהם לא התערבו בענייני הגטו על רקע השתלטות המשטרה היהודית על תפקידי היודנראט. ב-29 באפריל 1942 התפרסם מסמך נאצי רשמי המביע עדיפות למעמדו של גנס על פני פריד. המסמך הגדיר בפירוט רב "הנחיות להפעלת המשטרה היהודית", ובמילים אחרות, את תפקידי המשטרה היהודית בגטו. שלושת הסעיפים הראשונים במסמך היו:
1. המשטרה היהודית היא בהנהגתו של מפקד המשטרה היהודית, יעקב גנס.
2. המשטרה היהודית בהנהגתו של מפקד המשטרה תפקח על הסדר והביטחון בגטו.
3. תפקידה העיקרי הוא לבצע את הפקודות וההנחיות של הגביטסקומיסר של העיר וילנה ללא כל הסתייגות. אחראי בפני הוא מפקד המשטרה היהודית שמונה על ידי והשוטרים בתפקיד.
,גביטסקומיסר של העיר וילנה
חתום), מורר)
למסמך זה חשיבות רבה על המנהיגות הכפולה בגטו. הוא קבע כי יהיה קשר ישיר בין המשטרה היהודית לבין מפקד הגטו (הגביטסקומיסר), ללא תיווך היודנראט. פקודות הממשל הנאצי יבוצעו על ידי המשטרה היהודית, וזו נקבעה ככוח השולט בגטו. ציונו של גנס כמפקד המשטרה העניק לו אישית סמכויות נוספות. משמעותו המיידית של הדבר הייתה כי גנס לא היה כפוף ליודנראט, ורק הממשל הנאצי יכול היה להחליפו באחר. הדבר נגד את המדרג ההיררכי המקורי, שבו המשטרה היהודית הייתה כפופה ישירות ליודנראט ולראשו. אך עם הסמכות באה האחריות. גנס היה ערב בחייו לביצוע הוראות הנאצים, ועליו הוטל לפקח על ביצוע הפקודות בשלמותן.
המסמך מבהיר היטב את הלכי הרוח בדרגים הגרמנים. ברור לכל כי אלו החליטו כי גנס הוא המתאים ביותר לביצוע הוראותיהם, וכבעל היכולות והנכונות לבצע את מדיניותם.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה והשואה > משנתו ופעילותו

גנס דגל במשנה הגורסת שיש לנרמל את החיים בגטו עד כמה שניתן. משנתו ופעילותיו נוגעים לשלושה תחומים עיקריים:
עבודה: גנס האמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים. משנתו הייתה משותפת למנהיגי יודנראט אחרים כמו חיים רומקובסקי, יו"ר היודנראט בגטו לודז'. בבסיס תפיסה זו עמדה ההנחה, כי היהודים בגטאות יכלו לסייע למאמץ המלחמתי של הצבא הגרמני, הוורמאכט, באמצעות ייצור סחורות במפעלים ("רסורטים") בגטו. הוא סבר שעזרה זו של הגטו לגרמנים תתוגמל בדחייתה של ההחלטה על חיסול הגטו. אם תידחה, ייתכן כי חזית המלחמה תתקרב, והגטו לא יחוסל כלל. גנס לא היה מעוניין בטובת הוורמאכט, אלא רק בהצלת חייהם של היהודים. הוא ביטא זאת באומרו: "עוד חמש מאות פועלים, זה עוד חמש מאות משפחות שהקיום שלהן מובטח."
תרבות: כחלק מהנורמליזציה, גנס האמין שחיי התרבות יכולים להפיג ולו במעט את הסבל הכרוך בחיי הגטו. התרבות תוכל לטעמו להעלות את מורל תושבי הגטו ולהרגיע את הרוחות. לשם כך הקים בגטו תיאטרון, שהעלה כ-111 הצגות בתוך שנה אחת בלבד עם מספר צופים עצום. ספריית שטראשון המשיכה בפעולתה בגטו. התקיימו תחרויות ביצירה מוזיקלית, שירה, מחזאות ואמנות פלסטית. לבסוף, גנס תכנן הקמת מוזיאון בגטו, וכן הקמת בית דפוס ובית הוצאה לאור.
אני רוצה לתת לאוכלוסייה בגטו הרגשה של ציבור מלוכד. להזכיר להם שהם בנים לעם, עם גדול, בעל תרבות, בעל כוח עמידה, כוח יצירה במצבים הכי קשים...
חינוך: גנס ביקש לטפח את הפן הציוני והיהודי בחינוך. הוא פעל להשלטת השפה העברית במוסדות החינוך במקום יידיש. בנוסף, עודד את לימודי תולדות עם ישראל. גישתו הלאומית התנגשה עם גישת מפלגת הבונד, שהייתה מפלגה חילונית שהתנגדה לציונות. בתחילה שלט הבונד במערכת החינוך, אולם משעלה גנס לעמדת כוח הוא החל לתקוף גם שליטה זו. הוא דרש ללמד בעברית, להוסיף מורים שילמדו בעברית, להוסיף שעות ללימוד ההיסטוריה היהודית וכו'. בבסיס פעולות אלה עמדו גם שיקולים פוליטיים, בהם השתלטות על מוקדי כוח בגטו וביודנראט.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה והשואה > פרשת אושמיאנה

באוקטובר 1942 דרשו הנאצים מגנס לשלוח את המשטרה היהודית לגטו באושמיאנה ולמסור לידיהם כ-1,500 ילדים ונשים לא עובדות. גנס התמקח על מספר האנשים שיכללו באקציה, והצליח להוריד אותו לכדי 406 נפשות.  ב-23 באוקטובר הוא שלח דווקא חולים כרוניים וזקנים, ולא ילדים ונשים. בבסיס פעולה זו, שהייתה שנויה במחלוקת, עמדה התפיסה כי יש להציל את עתיד העם היהודי, את ילדיו ואת החזקים מבין העם, ורק כך יהיה סיכוי ממשי כי העם היהודי יוכל לשרוד.
הגטו היה חלוק בדעתו בנוגע למעשיו של גנס. היו כאלו שגידפו את גנס על מעשיו, אולם אחרים החזיקו בדעה כי זו הייתה הדרך היחידה להציל לפחות מעט יהודים. אופן פעילותו של גנס בפרשה זו הוא מעשהו השנוי ביותר במחלוקת, וכך גם האידאולוגיה המשתקפת ממנו.
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה והשואה > גנס וההתנגדות הפעילה

המחתרת המרכזית בגטו וילנה נקראה "פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע" - FPO - ארגון פרטיזנים מאוחד. מאז הקמתה, לא התרחשו התנגשויות בין מנהלת הגטו, קרי היודנראט והמשטרה, ובין המחתרת. תקופת השקט היחסי הזו נשמרה היות שהאידאולוגיות של שני הגופים לא התנגשו. מצד אחד, המחתרת רצתה להתחזק, וכך שקט עם מוסדות הגטו העניק לה את האפשרות לצבור נשק ולגייס תומכים. מצד שני, היודנראט לא ראה צורך במאבק במחתרת כל עוד היא לא פועלת נגדו, וכל עוד היא לא פוגעת בפרודוקטיביות הגטו, שלפי גנס הייתה מקור חייו של הגטו. הוא אף הזמין חברי מחתרת למועדון הפוליטי שהקים בביתו.
והנה, באביב 1943 החל מאבק פוליטי אלים בין גנס והמחתרת. הסיבה לכך הייתה מעצרם של יהודים על ידי אנשי ביטחון נאצים על רקע רכישת נשק, וכן הלשנות רבות על יהודים שביקשו לקנות נשק. משטרת הביטחון (האס דה) הזהירה את גנס באופן ברור מההשלכות של פעולות המחתרת. הוא ראה בכך סכנה לקיום הגטו, ומעתה והלאה ביקש לפגוע במחתרת. ב-15 במאי באותה שנה נשא נאום בפני השוטרים היהודים, שחלקם היו חברים במחתרת:
הייתי בימים אלה בגסטפו ושוחחתי עם ראש האס-דה, דיברתי עימו על אקדחים. וחייב אני לומר לכם, שאין הוא שוטה כלל. הוא אמר: 'הגטו נחוץ מאוד מבחינה משקית, אבל אם תסתכנו כמו טיפשים ואם תעמוד על הפרק שאלת הביטחון, מחה אמחה אתכם. ואפילו אם יהיו בידיכם 30, 40, או 50 אקדחים - גם אז לא תוכלו להיוושע, אלא רק תחישו את בוא השואה'.
עיינו בדבר והחליטו, אם אמנם כדאי כל זה! לאלה, שמחשבתכם שקולה ובריאה, יש רק תשובה אחת: אין הדבר כדאי!
כחלק ממאבקו במחתרת, גנס הקים יחידה משטרתית מיוחדת, שתפקידה היה לעקוב אחר פעילי המחתרת ולסכל את פעולותיהם. היא ניסתה למצוא את מחבואי הנשק, אך לא הצליחה. פ.פ.או שמו לב למתרחש, והעבירו את המחסנים למקומות בטוחים יותר. בנוסף, באמצע מאי 1943 ניסתה הנהלת הגטו להיפטר מפעילים מרכזיים במחתרת, בהם אבא קובנר. הם הוסתרו, והמאבק נגמר בוויתורה של הנהלת הגטו.
יחסו של גנס למחתרת בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד, טען שביום שבו יחוסל הגטו יצטרף למורדים, ומאידך, נאבק במחתרת פן תמיט חורבן על הגטו ויושביו. בהתאם לכך טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל.
גם לפרטיזנים גילה גנס יחס דו-ערכי. הוא יצא חוצץ כנגד הפרטיזנים היהודים, בטענה שאלו גוזלים מהגטו כוח עבודה יקר מאוד, שכן אלו נערים צעירים וחזקים. צעירים אלו מהווים את מרכזו של כוח העבודה היהודי בגטו ומחוצה לו. הוא ביטא את דעתו זו בכינוס של אנשי המשטרה:
...ניצבת בפנינו השאלה של הליכה ליער... משום מה לא אלך? משום, שעכשיו עומדת השאלה - 1 או 20,000! הגטו מתקיים בזכותם של 2,500 גברים צעירים, חסונים. היתר מרקדים סביבם... תארו לעצמכם, ש-500 אנשים ילכו, מה יקרה אז? אני מעמיד את עצמי במקומו של נויגבאואר... הייתי משמיד את כל הגטו, היות שאדם צריך להיות אידיוט כדי לאפשר לגדל על ידו עתודה של פרטיזנים.
בניגוד חד, גנס ניסה לשמור על יחסים טובים עם פרטיזנים סובייטים ועם הקומוניסטים בגטו. השיקול שהנחה אותו היה כי אלו יוכלו לעזור ליהודים ביום תבוסתה של גרמניה ושחרור הגטאות והפליטים.
גנס לא זכה לממש את דברו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו כיוון שנרצח קודם לכן. עם זאת, ביקש לשתף פעולה עם הנאצים כדי שאלו לא יחסלו את הגטו. לכן, הוא הסכים לבקשתם להסגיר את לוחם ומפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, וכשהצליח ויטנברג להימלט ממעצרו, הסית את ההמון להסגירו כדי למנוע את חיסול הגטו, ואכן, ויטנברג הוסגר לנאצים, עונה קשות וכנראה התאבד בכלא.
קורות חיים > מותו

בשחר ה-1 בספטמבר 1943 החלו הנאצים בחיסולו של גטו וילנה. המחתרת בגטו גויסה מיד, ופרץ מרד בגטו. גנס, שידע כי משמעותו של מרד היא חיסול הגטו, ביקש כי החיילים הנאצים יעזבו את הגטו, בתמורה לאספקת המכסות שדרשו הנאצים. ב-14 בספטמבר זומן גנס לגסטפו, שם הואשם בסיוע למחתרת, ובשעה 18:00 נורה למוות בחצר הגסטפו. מרבית תושבי הגטו התאבלו על מותו.
פעמים רבות קיבל גנס הצעות לעזוב את הגטו והמחויבות שכרוכה בו, יחד עם אשתו ובתו שגרו בווילנה מחוץ לגטו. קרובים ליטאים הציעו לו ולמשפחתו מקום מסתור, אולם הוא דחה על הסף את ההצעות משום שראה בתפקידו שליחות לאומית. גם לפני מותו הזהירו חבר ליטאי על העומד להתרחש והציע לו לברוח. גנס שוב סירב, שכן פחד כי הנאצים יחסלו את הגטו אם יגלו שברח.
הערכת פועלו > בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה

גנס היה דמות שנויה במחלוקת. רבים בגטו הסכימו עם משנתו והאמינו כי זו הדרך שבה ניתן יהיה להציל כמה שיותר יהודים, בעיקר צעירים, כדי שיהיה ליהדות ליטא המשך, כשהאלטרנטיבה במרידה היא חיסול הגטו על יושביו. לכן המחתרת בגטו לא זכתה לתמיכה נרחבת על ידי תושבי הגטו.
לעומתם ניצב המחנה שהאמין, כי גנס הוא אינו אלא כלי שרת בידי הגסטפו, והוא למעשה שירת את האינטרסים של הנאצים באמצעות ביצוע תוכניותיהם והוראותיהם. ביקורת זו התחזקה לאור קשריו ההדוקים עם אנשי המנהל הנאצים כמפקד המשטרה היהודית, לעיתים אף בעקיפת החלטות היודנראט ובניסיונותיו ליצור שקט כמעט בכל מחיר. כך למשל, כשפגש יהודים שברחו מן הרציחות בפונאר, הוא ביקש מהם לשמור בסוד את מה שראו. הוא הזהיר אותם כי אם הם לא רוצים שמשפחתם תיפגע, עליהם לא לספר כלל על המראות הנוראים. יש שראו זאת כניסיון לשמור על שקט לטובת יושביו היהודים, ויש שראו בכך כניעה לתכתיבי הנאצים. בינואר 1942 אסר גנס על הפצת שמועות שקריות ויצירת פאניקה. עמדה ביקורתית זו מצאה ביטוי באמרה שנפוצה בגטו: "לאן אתה הולך? ליודנפערראט?" כלומר, לא ל"מועצת היהודים" אלא ל"בגידה ביהודים".
הערכת פועלו > בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה > ביקורת על רקע הלכתי

לאחר האקציה השנייה של "השינים הצהובים", התכנסו בווילנה מספר דמויות ראשיות מהחוגים הדתיים בעיר. הם החליטו לשלוח אל יו"ר היודנראט גנס משלחת ולהתריע בפניו על מסקנותיהם. המשלחת, שכללה רבנים ידועים כמו מנדל זלמנוביץ', פילבסקי, יצחק קארינקס וגוסטמן, הודיעה לו כי לפי הרמב"ם, מעשיו הקובעים מי ילך להשמדה ומי יישאר בחיים, אסורים על פי ההלכה. פסיקה זו או דומה לה נעשתה על ידי רבנים רבים. לדוגמה:
סיעות בני אדם שהיו מהלכין בדרך ופגעו בהן גויים ואמרו: תנו לנו אחד מכן ונהרוג אותו ואם לאו הרי אנו הורגים את כולכם, אפילו כולם נהרגים לא ימסרו נפש אחת מישראל
לפי פסיקה זו ואחרות, אסור לו ליהודי להחליט מי ילך למותו ומי יישאר בחיים. דברים אלו היוו ביסוס לדברי משלחת הרבנים שהגיעה אל גנס.
הערכת פועלו > בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה > תגובת גנס לביקורת

גנס האמין בכל מאודו בדרך ניהולו והנהגתו את הגטו בווילנה. הוא שמע את הביקורות, אך דחה אותן. הוא טען כי דפי ההיסטוריה ישפטו אם פעל כשורה או לא, והוסיף שזמן ההשמדה אינו זמן להקשבה לרגשות ולמוסר, אלא לחשיבה רציונלית המכוונת להמשך קיומו של העם היהודי. תגובתו זו באה לידי ביטוי גם בדבריו הבאים:
איני בטוח שכל אחד מבין את דברי, או שאנשים יצדיקו את מעשינו לאחר שנשתחרר מן הגיטו, אולם זוהי דעתה של המשטרה. יש להציל את כל מי שניתן להציל, ללא התחשבות ברגשותינו המוסריים
במקרה אחר אמר ליושבי הגטו:
במאות - אני מציל אלף; באלף שאני נותן, אני מציל רבבה. אתם הנכם אנשי-הרוח-והקולמוס. אתם אינכם נוגעים בזוהמתו של הגטו. אתם תצאו נקיים מהגטו. ואם תישארו בחיים, לאחר הגטו, תגידו: אנחנו יצאנו במצפון נקי. אבל אני, יעקב גנס, אם אשאר בחיים, אצא מלוכלך, וידי תהיינה מגואלות בדם. ואף על פי כן אעמיד את עצמי למשפט, משפט היהודים. אני אגיד: עשיתי הכל כדי להציל מספר רב יותר של יהודים מן הגטו ולהוציאם לחופשי; וכדי שתישאר לפחות שארית מעטה של יהודים - מוכרח הייתי להוליך בעצמי יהודים למוות; וכדי שייצאו אנשים בעלי מצפון נקי - מוכרח הייתי להיתקע בבוץ ולעשות מעשים ללא מצפון
הערכת פועלו > גנס בראי ההיסטוריה

עובדתית גנס טעה, שכן גטו וילנה חוסל מספר ימים לאחר רציחתו. עם זאת, לא ניתן לדעת בוודאות כי דרך אחרת הייתה מצילה את הגטו. גישתו נותרה שנויה במחלוקת, אולם קיימת תמימות דעים בנוגע לכך שהוא עשה כמיטב יכולתו כדי להציל כמה שיותר יהודים. חשוב להזכיר, כי גטו וילנה הוקם לאחר חיסול אחוזים ניכרים מיהודי העיר בפונאר ובאירועים נוספים, כך שגנס ויתר תושבי הגטו היו מודעים היטב לסכנה. זאת בניגוד ליהודים בגטאות אחרים, שהוקמו בשלב מוקדם יותר ובכך נותקו מהידיעות על ראשית ההשמדה. גם בימיו, היה ברור לכל כי גנס אינו בוגד.
לב היהודים דואב על הטראגדיה של גנס. אפשר להאשים אותו שדרכו הייתה נפסדת, אבל הכול יודעים שלא היה בוגד. כל אשר עשה בימי כהונתנו כראש הגטו, למען עמו עשה... הכול יודעים, שלגנס היו אפשרויות רבות להינצל... אלא שוויתר על ביטחונו האישי, כדי להקדיש את חייו לגטו. הוא האמין ביכולתו והיה משוכנע עד לרגע האחרון שיעלה בידו להציל את השארית.
ב-1983, 1989 ו-1991 יצאו לאור המחזות "גטו", "אדם" (אדם רולניק הוא במציאות יצחק ויטנברג) ו"במרתף" שכתב יהושע סובול מתוך טרפטיך הגטו. במחזות מתוארים החיים בגטו וילנה, כשאחת הדמויות המוצגות היא זו של יעקב גנס. המחזה אינו מביע עמדה חד משמעית באשר למשנתו ולהחלטותיו, ומציג את ההתלבטויות והמצבים הקשים בהם נאלץ לעמוד.
לקריאה נוספת

יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, תל אביב תשל"ו.
ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1990.
אברהם צבי בראון, עם לכוד בצבת, הוצאת כרמל ירושלים, תשנ"ה-1995, עמ' 45–47.
הערות שוליים

↑  גביטסקומיסר הוא נציב מחוז, ובהקשר הספציפי הכוונה למפקד הנאצי של וילנה וגטו וילנה.
↑  יד ושם, מתוך פרוטוקול כינוס היודנראט של גטו וילנה בנושא האקציה באושמיאנה, באתר יד ושם, ‏1990
↑  מפקד משטרת הביטחון בווילנה
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמוד 84: "הגרמנים איימו כי ישמידו את כל הגטו אם לא יוסגר ויטנברג לידיהם. גנס הזעיק את תושבי הגטו לאספה דחופה בלילה, סיפר לתושבים על פרשיית ויטנברג והסביר כי הגסטפו דורש את הסגרתו של ויטנברג בכל מחיר. "מה אתם מעדיפים?" שאל גנס את תושבי הגטו,"שישמידו את הגטו כולו או שנסגיר את ויטנברג?" הוא שלהב את ההמונים עד שעלתה הקריאה מהקהל: "ארוסיגעבן!" כלומר להסגיר."
↑  ניוסיה דלוגי (לובוצקי), יום ויטנברג בגיטו וילנא, מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים, תל אביב, דצמבר 1989, שנה כ"ב, כרך ז' מס' 9 (69)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261508705171  PLWABN: 9811573064105606  GND: 128727160  ISNI: 0000 0001 1592 4300  LCCN: n2002059114  NTA: 089537734  VIAF: 8446284   WorldCat (עם VIAF): 8446284 
סמל המשטרה היהודית
חברי המחתרת מגטו וילנה, ובהם אבא קובנר, עומד במרכז
דוד אלכסנדר

| --- | --- |

אלכסנדר ב-2015
 לידה:  1945 (בן 80 בערך) טירת צבי, ישראל 
 ענף מדעי:  אמנות
 
דוד אלכסנדר (נולד ב-1945) הוא פרופסור חבר נלווה מטעם המועצה להשכלה גבוהה בתחום הניהול. נשיא המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה בשנים 2002–2018.