stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניוטון קנון
משפחתו ומורשת

קנון היה נשוי פעמיים. בשנת 1813, הוא התחתן עם לאה פריור פרקינס. היא מתה בשנת 1816. בשנת 1818 הוא נישא לרייצ'ל סטארנס ווילבורן. הוא היה אב לעשרה ילדים. בתו, רייצ'ל אדלין קנון מאני, הייתה במשך שנים רבות הבעלים של אחוזת אוקלנדס במרפריסבורו .  כתבי העת של מלחמת האזרחים של נכדו, שנקרא גם ניוטון קנון, פורסמו ב-1963 בשם The Reminiscences of Newton Cannon: First Sergeant, 11th Tennessee Cavalry, CSA
מחוז קנון, טנסי, שהוקם במהלך כהונתו של קנון, נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-08
1 2 3 4  Governor's Information: Tennessee Governor Newton Cannon (אורכב 04.01.2010 בארכיון Wayback Machine), National Governors Association website, 2004. Accessed May 31, 2011.
1 2  ניוטון קנון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Tennessee Portrait Project". National Society of Colonial Dames of America in Tennessee. נבדק ב-19 בספטמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  History of Oaklands Plantation (אורכב 18.07.2011 בארכיון Wayback Machine), Oaklands Historic House Museum website, accessed May 31, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200685210  ISNI: 0000 0000 5401 4636  LCCN: nr93017180  SNAC: w6fj4160  US Congress: C000123  VIAF: 2339807   WorldCat (עם VIAF): 2339807
ישראל פרקר

| --- | --- |

ישראל פרקר
 לידה:  6 ביולי 1927 גרמניה רפובליקת ויימאר
 נהרג:  14 במאי 1948 (בגיל 20) א-סמריה (קיבוץ שמרת של ימינו)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 תת-ענף:  שחייה במים פתוחים
 מועדון:  הפועל גבעת חיים
ישראל "סלי" פרקר (6 ביולי 1927, ו' בתמוז תרפ"ז – 14 במאי 1948, ה' באייר תש"ח) היה שחיין ישראלי. אלוף צליחת הכנרת השלישית (1945). נהרג ביום הכרזת המדינה ב-ה' באייר תש"ח במבצע בן עמי.
ביוגרפיה

ישראל פרקר נולד בגרמניה לדרייזל ומשה. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התיישבה המשפחה בחדרה ולאחר כשנה וחצי עברה המשפחה למושב כפר חוגלה שבעמק חפר. הוא למד בבית הספר בית חינוך בחדרה. הוא הצטיין במספר ענפי ספורט, כדורסל, כדורעף ושחייה והתאמן בקבוצת הפועל גבעת חיים. בגיל 14 עבר קורס מדריכי שחייה והוסמך כמדריך וכמציל. בסיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת החשמל בחיפה. את שכר עבודתו נתן להוריו כדי לבסס את משקם החקלאי.
בצליחת הכנרת השנייה שנערכה בספטמבר 1944 סיים פרקר במקום שני בתוצאה של 2:44.50 שעות, אחרי שמואל חדש מהפועל כנרת (2:39:12 שעות) ולפני אבינועם חדש מהפועל כנרת (2:46.0 שעות).
בצליחת הכנרת השלישית שנערכה ב-24 בספטמבר 1945 זכה פרקר במקום ראשון בתוצאה של 3:05.36 שעות, לפני אבינועם חדש (3:06.33 שעות) ומרדכי ליס הפועל דגניה א' (3:11.10 שעות).
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס פרקר לצבא ויצא להילחם בחזית הגליל. הוא השתתף בקרבות אף על פי שבהיותו אפסנאי מחלקתי יכול היה להישאר בעורף. נהרג בכיבוש הכפר הערבי א-סמריה (קיבוץ שמרת של ימינו), שמצפון לעכו, ביום הכרזת המדינה, ה' באייר תש"ח, בעת מבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי.
פרקר נקבר בבית הקברות הצבאי בנהריה.
משפחת פרקר התגוררה באותו תקופה במושב כפר חגלה, אליו הגיעה המשפחה, שברחה מגרמניה, ב-1937.
ראו גם

שחיית מרתון במים פתוחים
הערות שוליים

1 2  אספורט - שחייה, משמר, 28 בספטמבר 1945
↑  צליחת הכנרת בשלישית, הצופה, 25 בספטמבר 1945
↑  שיאים חדשים בצליחת הכנרת, דבר, 1 באוקטובר 1944
בועז גרוסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביוני 1944 
 פטירה:  1 בספטמבר 2013 (בגיל 69) 
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  ירי ספורטיבי 
 
בועז גרוסמן (30 ביוני 1944 – 1 בספטמבר 2013) היה קלע אקדח פאראלימפי ישראלי.
ביוגרפיה

גרוסמן נולד ברחובות וגדל בראשון לציון ובתל אביב. סיים את לימודיו בתיכון עירוני ה' והיה חבר הנוער העובד והלומד. בשנים 1965-1962 שירת בגדוד 50 של חטיבת הנח"ל.
במלחמת ששת הימים גויס במילואים לחטיבה 55 והיה בין הלוחמים בקרב על גבעת התחמושת. ביום 6 ביוני נפצע גרוסמן קשה מפגז מרגמה ונותר משותק בפלג גופו התחתון. הוא נעזר בקביים ובכיסא גלגלים והיה פעיל במסגרת בית הלוחם בתל אביב. בשנות השבעים היה ממובילי המאבק עם משה מטלון ואחרים לטובת הנגשה של מבני ציבור.
במשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) התחרה בקליעה והשתתף בתחרות אקדח אוויר. הוא דורג במקום ה-18 לאחר שצבר 502 נקודות.
גרוסמן למד הנדסה אזרחית בטכניון, היה ממתכנני בית החולים הדסה הר הצופים ועבד בתעשייה הצבאית וברפא"ל. היה נשוי ואב לשלושה.
נפטר בשנת 2013 והוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות.
יון אגרביצ'אנו

| --- | --- |

צילום מדצמבר 1954
 לידה:  12 בספטמבר 1882 צ'נאדה = סאסצ'אנאד, טרנסילבניה, ממלכת הונגריה,  האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה 
 פטירה:  28 במאי 1963 (בגיל 80) קלוז',  טרנסילבניה, הרפובליקה העממית הרומנית 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי האז'ונגארד בקלוז' 
 שם עט:  Alfius, Agarbi, Potcoava, Octavian 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  רומן 
 זרם ספרותי:  semănătorism 
 פרסים והוקרה:  מסדר העמל  אות המסדר הכוכב של רומניה 
 חתימה:   
 
יון אגרביצ'אנו (ברומנית: Ion Agârbiceanu‏; 12 בספטמבר 1882 צ'נאדה, אלבה - 28 במאי 1963 קלוז') היה סופר ועיתונאי רומני, וכן כומר יווני-קתולי. היה חסיד זרם ה"סמנטוריזם" (נגזר משמו של כתב העת "סמנטורול" Semănătorul ("הזורע") שקידש את האידיאלים של חיי הכפר ושל מעמד האיכרים). היה חבר באקדמיה הרומנית. היה חבר בפרלמנט ובסנאט של רומניה מטעם המפלגה הלאומית הרומנית מטרנסילבניה.
יצירותיו של אגרביצ'אנו, המתאפיינות בדמיון אפי, ריאליזם וחוש פסיכולוגי חד, מתארות גלריה של דמויות מחיי הכפר הרומני בטרנסילבניה ובעיות מוסריות איתן הן מתמודדות.
"יש אצל יון אגרביצ'אנו חוש הסתכלות, כשרון לקדש אפילו נושאים מן העלובים ביותר, יש בו רצינות מאופקת של חרט בנחושת, כישורים המעלים אותו עד ליצירה הרואית והמנקרים בתוך נפש הקורא כמו מים קשים" (פרפסיצ'וס, 1924).
ילדותו

אגרביצ'אנו נולד בכפר צ'נאדה, במחוז אלבה, בטרנסילבניה, אז תחת השלטון ההונגרי במסגרת האוסטרו-הונגריה, כבן השני מבין שמונת ילדיהם של היערן ניקולאיֶה אגרביצ'אנו ושל אשתו, אנה, בת לבית אולארו. סבו מצד אביו, וסילה בואריו, יערן גם הוא, היה יליד הכפר "אגרביצ'ו" במחוז קלוז' ועל כן קיבל את הכינוי "אגרביצ'אנו", כלומר "איש אגרביצ'ו", שהפך בסופו של דבר לשם המשפחה של צאצאיו. האם הורישה לבנה, יון, את כשרונה לספר סיפורים. האב, על אף היותו אדם פשוט, אהב לקרוא והיה מנוי לכתבי העת שהיו נפוצים באותה תקופה בקרב האוכלוסייה הרומנית בטרנסילבניה.
אגרביצ'אנו למד שלוש כתות בבית-הספר היסודי של הכפר ואחר כך, בין השנים 1891–1900 עשה לימודי גימנסיה ותיכון בעיר בלאז', אחד ממרכזיה העירוניים העיקריים של התנועה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה.
בשנותיו בבלאז' זכה ללמוד אצל גבריל פרקופ, מורה אהוב לספרות הרומנית וללטינית והתענג על קריאת ספרים מהקלאסיקה הרומנית - במיוחד מהסיפורים של קוסטקה נגרוצי, יון קריאנגה, יון לוקה קאראג'אלה, שירי וסילה אלכסנדרי ומשלי גריגורה אלכסנדרסקו וכן
משירי העם הרומניים שבקובץ של ג. דם תאודורסקו.
שירים בוסריים משלו פורסמו לראשונה בעיתון "אוניריה" בבלאז', שם הופיע בשנת 1900 גם רשימה שלו תחת הכותרת "בצום הפסחא" În postul Paştelui.
אחרי בחינות הבגרות נסע אגרביצ'אנו ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת בודפשט בין השנים 1900–1904.
אחרי שהוסמך ככומר, בחזרתו לטרנסילבניה היה סגן מנהל בפנימיה לבנים בבלאז' בין השנים 1904–1905.
בספטמבר 1905 קיבל מלגה וחזר לבירת הונגריה על מנת להירשם לקורסים בפקולטה לספרות של אוניברסיטת בודפשט, החוג ללימודים קלאסיים, השפה הרומנית והיסטוריה. בו זמנית השתתף בקורסים של החברה התרבותית הרומנית "פטרו מאיור" שפעלה בבודפשט.
קריירה

החליט לוותר על המשך הלימודים בבודפשט ולעומת זאת בשנת 1906 נסע דרומה מעבר להרים וביקר לראשונה בבוקרשט, בירת רומניה העצמאית. בהזדמנות זאת הכיר בני האליטה הרומנית הטרנסילבנית שפעלה שם - למשל את ג'ורג'ה קושבוק, כמו כן את ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ואת הסופר אמיל גרליאנו. באותה תקופה אגרביצ'אנו התחתן עם מריה אורליה ראדו.
בין השנים 1906–1910 כיהן ככומר הכפר ("פארוך") ביישוב בוצ'ום-סאסא בהרי הקרפטים המערביים - Munţii Apuseni במחוז אלבה, לא רחוק מהעיר אברוד.
אחר כך, בין 1910–1916 בכפר אורלאט במחוז סיביו. בשנים האלה קרא ספרים רבים ממיטב הסיפורת הרוסית והצרפתית, סופרים כמו פלובר, מופסאן, זולה, גוגול, גורקי, לב טולסטוי, דוסטויבסקי, לאוניד אנדרייב, שהשפיעו על אמנותו. אחרי פריצת הקרבות בין רומניה ובין אוסטרו-הונגריה, נסוג עם הצבא הרומני לשטח רומניה אל העיר רמניקו ולצ'ה בחבל מונטניה, אחר כך למולדובה, משם פונה לרוסיה. שם שימש בין השנים 1917–1918 ככומר צבאי ביחידה מורכבת משבויים רומנים טרנסילבנים שהתנדבו להילחם בעד רומניה.
בתום המלחמה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה, התיישב בקלוז' והיה למנהל העיתון "פאטריה" שם (1919–1927) ולאחר מכן מנהל העיתון "טריבונה" - משנת 1938 ועד 1940 כשהעיר קלוז' סופחה עקב תכתיב וינה בחזרה להונגריה.
אגרביצ'אנו התגייס גם לפעילות פוליטית באווירת ההתלהבות שלאחר איחוד טרנסילבניה עם שאר רומניה.
בתוקף חברותו במפלגה הלאומית הרומנית Partidul Naţional Român נבחר בשנת 1919 כחבר בפרלמנט של רומניה המאוחדת ושוב ב-1922–1926, מאוחר יותר היה חבר בסנאט וסגן יושב ראש הסנאט.
החל משנת 1930 עבד ככומר בכיר - פרוטופופ - בקלוז' והחל משנת 1931 כ"קאנוניק" של הבישופות היוונית-קתולית (כלומר של "הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא") של קלוז'-גרלה.
בשנות הכיבוש ההונגרי בצפון-טרנסילבניה וימי מלחמת העולם השנייה 1940–1944 אגרביצ'אנו התגורר בסיביו לשם הועתקו גם האוניברסיטה הרומנית ורוב המוסדות הרומניים מקלוז'.
דרכו הספרותית

החל משנת 1912 אגרביצ'אנו נעשה מוכר בחוגי החברה הרומנית לתרבות בטרנסילבניה "אָסטרָה". התקבל בה כחבר מלא בשנת 1925. בהמשך, בין השנים 1925–1940, היה מזכיר כללי של המחלקות לספרות ומדע של חברת "אסטרה" והיה לפרק זמן עורך הביטאון שלה, "טרנסילבניה".
תחת שמות עט פרסם שונים שירים בכתבי עת לספרות בשפה הרומנית - "טריבונה" בסיביו, "גאזטה טרנסילבניי" בבראשוב, "פמיליה" באוראדיה, "דראפלול" בלוגוז'.
החל משנת 1903 עבד עם כתב העת "סמנטורול", שבו פרסם בהתחלה את ה"אגדה בחרוזים" Legendă în versuri.
את הקובץ הראשון לרשימות וסיפורים - "מהכפר" De la ţară הוציא לאור בשנת 1906 בעזרת כתב העת הרומני בבודפשט, "לוצ'אפרול".
בהמשך פרסם הסופר מדי שנה ושנה אחד או יותר ספרי סיפורת על חיי האנשים בכפר - על האיכרים והכורים, ועל ממעמד המשכילים - מורים, כמרים וכו'.
הסיפור המזוהה הכי הרבה עם שמו הוא 'פפליאגה" Fefeleaga המופיע בכל המקראות וספרי הלימוד ברומניה והמתאר חייה העגומים של אלמנה ששכלה את כל ילדיה ואשר על מנת לקבור את ילדה האחרון נאלצה למכור את סוסה היחיד.
סיפור עצוב אחר הוא "לומיניצה" Luminiţa - על מותה של איכרה קשישה.
עם הנובלות הארוכות יותר נמנות: "פופה מאן" Popa Man (הכומר מאן), הז'נדארם "Jandarmul", הפרעונים Faraonii". הרומן המפורסם ביותר של הסופר הוא "הארכאנגלים" (Arhanghelii) מ-1914 המתאר את חיי כורי הזהב מטרנסילבניה. שם הרומן לקוח משם מכרה הקרוי "ארכאנגלים" (שם סוג של מלאכי-על).
אגרביצ'אנו כתב סיפורים רבים לילדים שנקבצו בספר, "דפים מספר הטבע" File din cartea naturii. עם הסיפורים האהובים ביותר מתוכם נמנים: "נכדתו של דוד מיטרוץ" Nepoata lui Moş Mitruţ, "הסבתא" Bunica, "הנכד" Nepotul, "במזחלות" "La săniuş", "העפרוני" "Ciocârlia" וכו'.
בשנת 1919 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית, ובימי השלטון הקומוניסטי, בשנת 1955 נבחר לחבר של האקדמיה (אז "אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית").
פעל בהנהגת חברת הסופרים הרומנים ומשנת 1921 עמד בראש האיגוד המקצועי - הסינדיקט - של העיתונות הרומנית בטרנסילבניה ובאנאט.
נפטר בשנת 1963 ,בגיל 81, בבית חולים בקלוז', עקב אוטם שריר הלב, בטקס לזכרו בקלוז' ב-31 במאי נאמו בין השאר הסופרים זכריה סטאנקו ומיכאי בניוק והבלשן יורגו יורדאן.
חיים פרטיים

לאגרביצ'אנו נולדו 4 ילדים: 3 בנים - יון אגרביצ'אנו (1971-1907), פיזיקאי רומני חשוב, ניקולאיה, פסל, טודור, ובת - מריה מגדלנה.
הנצחה

ככר בעיר קלוז'-נפוקה בשכונת אנדריי מורשאנו, רחובות בבוקרשט ובערי רומניה רבות נקראים על שמו
בית הספר התיכון העיוני בעיירה ז'יבאו ובתי ספר אחרים נושאים את שמו
בשנת 2008 לרגל מלאות מאה שנה לכתיבת הנובלה הקלאסית "פפליאגה" של אגרביצ'אנו, הוקם מתחם מוזיאלי ע"ש פפליאגה בכפר בוּצ'וּם.
יצירותיו

אגרביצ'אנו פרסם כ-80 ספרים.
De la țară, Budapesta, 1905 מהכפר, בודפשט
În clasa cultă, Vălenii de Munte, 1909 במעמד המשכיל, ולני דה מונטה
Două iubiri, Vălenii de Munte, 1909 שתי אהבות, ולני דה מונטה
În întuneric, București, 1910 באפלה, בוקרשט
Arhanghelii. Roman din viața românilor ardeleni, Sibiu, 1914 (הופיע בפיליטון 1913 בכתב העת „Luceafărul”) 'הארכאנגלים. רומן מחיי הרומנים הטרנסילבנים סיביו
Luncușoara în Păresemi, București, 1920 החורשה בתענית הגדולה
Popa Man. Povestire după o legendă, București, 1920 פופה מאן (הכומר מאן)ץ סיפור לפי אגדה, בוקרשט
Ceasuri de seară, București, 1921 שעות ערב, בוקרשט
Trăsurica verde, București, 1921, הכרכרונת הירוקה, בוקרשט
Chipuri de ceară, București, 1921 דמויות שעווה, בוקרשט
Spaima, Craiova, 1922 האימה, קראיובה
Dezamăgire, București, 1924, אכזבה ' בוקרשט
Legea trupului. Povestea unei vieți, București, 1926 חוק הגוף. ספור חיי אדם.
בוקרשט
Legea minții. Povestea altei vieți, București, 1927 חוק השכל. סיפור חיי אדם אחר, בוקרשט
Stana, Cluj, 1929, סטאנה, קלוז'
Biruința, București, 1930 הניצחון בוקרשט
Dolor. Zbuciumul lui Ilarie Bogdan, Craiova, 1930 דולור. ייסוריו של אילאריה בוגדן
קראיובה
Răbojul lui Sfântu Petru, București, 1934 בוקרשט
Sectarii, București, 1938 הכיתתיים בוקרשט
Licean...odinioară, București, 1939 גיטמנסיסט פעם, בוקרשט
Amintirile, București, 1940 הזכרונות בוקרשט
Jandarmul. O mare dramă în Maramureș, București, 1941 - הז'נדארם. דרמה גדולה במרמורש בוקרשט
Domnișoara Ana, București, 1942 העלמה אנהבוקרשט
În pragul vieții, București, 1942 על סף החיים בוקרשט
Vremuri și oameni. Lumea nouă, București, 1943 עולם חדש. זמנים ואנשים בוקרשט
Vâltoarea, Sibiu, 1944 המערבולת, סיביו
Din copilărie. Chipuri și povestiri, București, 1956 דמויות וסיפורים מילדות בוקרשט
Din munți și din câmpii, București, 1957 מהרים ומשדות בוקרשט
File din cartea naturii, București, 1959 - דפים מספר הטבע בוקרשט
Faraonii, București, 1961 הפרעונים בוקרשט
Strigoiul, București, 1968 (postum) הרוח, בוקרשט (פורסם אחרי מות הסופר), בוקרשט
Din pragul marei treceri, Cluj, 1978 (postum) בסף המעבר הגדול (פורסם אחרי מות המחבר) קלוז'-נפוקה
Fața de lumină a creștinismului, Cluj-Napoca, Eikon, 2006. פני האור של הנצרות קלוזש-נפוקה
Intâiul Drum - המסע הראשון
פרסים ואותות כבוד

1927 הפרס הלאומי לספרות
1930 חבר מתכתב של האקדמיה הרומנית
1954 העיטור "אורדינול מונצ'י" ("מסדר העבודה") (של רומניה תחת השלטון הקומוניסטי) על זכויות מיוחדות בתחום היצירה הספרותית
1955 חבר באקדמיה הרומנית
1962 העיטור "סטיאווה רפובליצ'י" (כוכב הרפובליקה) דרגה ראשונה, לרגל מלאת לו שמונים.
קישורים חיצוניים ומקורות

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אגרביצ'אנו סיפורים אגרביצ'אנו -"פפליאגה" סיפורים, בעריכת אנטול ודן וידראשקו, הוצאת "ליטרה", קישינב, 2001 -ברומנית
Ion Agârbiceanu Fefeleaga, Biblioteca Şcolarului, Editura "Litera" Chişinău, 2001
editori:Anatol şi Dan Vidraşcu, biografie şi tabel cronologic
אגרביצ'אנו באתר "המחברים" ברומנית
קורות חייו באתר ספריית אסטרה סיביו
ביוגרפיה באתר ארט-זון(הקישור אינו פעיל)
כתבה על הקמת המתחם המוזיאלי פפליאגה
הדי הבקורת ליצירתו של יון אגרביצ'אנו - באתר חינוך Ecouri critice despre Ion Agârbiceanu
[ (ed)https://www.edituraparalela45.ro/wp-content/uploads/2017/04/Dicționar_biografic_al_literaturii_romane_A-L_Vol_I.pdf Aurel Sasu]   Mircea Zaciu - art.Ion Agârbiceanu în Dicționar biografic al literaturii române, Editura Paralela 45  Pitești  2006 p.15-17
(אאורל סאסו (עורך), מירצ'ה זא'ציו -  הערך "יון אגרביצ'אנו" בלקסיקון הביוגרפי של הספרות הרומנית, כרך א 2006  פיטשט)
לקריאה נוספת

Mircea Zaciu: Ion Agârbiceanu. București, 1972
(מירצ'ה זאצ'יו - יון אגרביצ'אנו, בוקרשט, 1972)
Dorina N. Rusu, Membrii Academiei Române, 1866-1999, Editura Academiei Române, Bucureşti, 1999, ISBN 973-27-06967
(דורינה נ. רוסו - חברי האקדמיה הרומנית, 1866-1999, הוצאת האקדמיה רומנית, בוקרשט, 1999)
Boris Crăciun- Galeria scriitorilor - 50 de portrete color Ed. Porţile Orientului, Iaşi 2009
(בוריס קרצ'ון - גלריית הסופרים - חמשים תמונות בצבעים, הוצאת פורצילה אוריינטולוי, יאש
הערות שוליים

↑  הדי הבקורת ליצירתו של יון אגרביצ'אנו - ראה הערכותיהם של ניקולאיה יורגה, אנרי ז'אקייה ואחרים
↑  UCT media
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423572105171  PLWABN: 9810700341405606  BIBSYS: 90271804  BNE: XX1171981  BnF: cb120255969 (data)  CiNii: DA13506046  GND: 118644017  ICCU: SBLV301922  ISNI: 0000 0001 0877 8026  LCCN: n50057549  NKC: jn20000600050  NLG: 93415  NTA: 068782373  SUDOC: 028416864  VIAF: 22155820   WorldCat (עם VIAF): 22155820 
הכפר אגרביצ'ו באזור קלוז', שבו התגורר סבו של הסופר ושהיווה המקור לשם משפחתו. צולם על ידי צטקו מירצ'ה רארש
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית בצ'נאדה, כפר הולדתו של אגרביצ'אנו
יון אגרביצ'אנו
ביתו של אגרביצ'אנו בעיר קלוז'. הוא גר בו בין השנים 1924–1963
הוגו להרס

צבי-הוגו להרס
אנדרטה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, של הלוחמים במלחמת העצמאות שנקברו בהר הזיתים. בה מצוין שמו של ד"ר הוגו להרס
ציון שמו של ד"ר הוגו להרס בבית הקברות הצבאי בהר הרצל
צבי-הוגו לֶהרס (Hugo Lehrs;‏ תרס"ד, 1904 - ט"ו בטבת ה'תש"ח,  28 בדצמבר 1947) היה מנהלו היהודי של בית החולים הממשלתי בבית צפאפא. נרצח בתחילת מלחמת העצמאות במילוי תפקידו.
ביוגרפיה

להרס נולד בשנת 1904 בברלין בירת גרמניה. עוד בגיל צעיר "נתפס" לרעיון הציוני. היה חניך ואחר-כך מדריך בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". בהיותו סטודנט לרפואה בברלין היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, שרבים מחבריו עלו לארץ ישראל. כדי להכין את עלייתו לארץ ישראל עבר להמבורג, שם התמחה בבית החולים העירוני במחלות טרופיות ומידבקות.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון הונח צלב קרס על שולחן עבודתו בבית החולים. הוא לא היה זקוק לרמז נוסף, ובתחילת 1933 עלה ארצה עם אשתו. הוא התיישב בתחילה בצפת. קשה היה אז להתפרנס מרפואה בצפת, והזוג פתח פנסיון מצליח. באותה תקופה הצטרף לארגון "ההגנה". בשנת 1937 עבר עם משפחתו לתל אביב, שם עבד בתחילה כאחראי על מושבת ההסגר בנמל, ואחר כך עבד בבתי החולים הממשלתיים בפרדס כץ וביפו. באותה שנה נרצח דודו, ד"ר יוסף להרס, בבית שאן במסגרת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1944 עבר לירושלים, שם נתמנה לממלא מקום של מנהל האגף הבריטי בבית החולים הממשלתי במגרש הרוסים. זה היה אגף נפרד ובו אושפזו רק חולים בעלי אזרחות בריטית. ד"ר להרס הצטיין בתפקידו ובשנת 1945 קודם למשרת מנהל בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות בבית צפאפא.
בית החולים היה מורכב ממספר מבנים וגבל בצד המזרחי של בית צפאפא קרוב לדרך בית לחם (כיום ישיבת איתרי). החולים היו ערבים. הצוות היה מורכב מיהודים, ערבים ואנגלים.
עם החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת הארץ, הורע מאוד מצב הביטחון בארץ ובמיוחד בירושלים. ביטחון הצוות היהודי בבית החולים הלך והורע. האחות הבריטית הראשית של בית החולים קיבלה מכתב בערבית כי עליה להרחיק את האחיות היהודיות מבית החולים אחרת תירצחנה. מכתבים דומים קיבלו גם הרופאים היהודים. שבוע לפני היום הגורלי נפגש עם להרס ד"ר אברהם קצנלסון, מנהל מחלקת הבריאות שליד הוועד הלאומי, והזהיר אותו על הסכנה הכרוכה בהמשך עבודתו במקום זה, אולם לדבריו ענה לו להרס כי הוא בטוח שלאור מעמדו ותפקידו לא יפגעו בו הערבים.
בבוקר יום 28 בדצמבר 1947 הגיע ד"ר להרס לבית החולים והחל את הביקור היומי בביתני החולים. בשעה 10:15 כאשר סיים את הביקור באחד הביתנים, יצא עם רופא ואחות ערבים. בלכתם בשביל בין הביתנים נתקלו בשלושה ערבים מזוינים, שפתחו על ד"ר להרס באש מטווח קצר ונמלטו במהירות. ד"ר להרס התמוטט ונפטר תוך זמן קצר. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1957 נחנכה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אנדרטה לזכר חללי הרובע היהודי בעיר העתיקה והלוחמים שנפלו בירושלים והובאו לקבורה בהר הזיתים. באנדרטה חקוקים שמות הנופלים ובתוכם גם שמו של ד"ר להרס.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים אותר קברו של ד"ר להרס ואנשי משרד הביטחון הציבו שם מצבה צבאית לרופא אשר "נפל במלוי-תפקידו".
לקריאה נוספת

'אחיות ורופאים יהודים קרבנות טרור אישי בתקופת המנדט', הרפואה, 139 (2000), 312-315.
'להרס, הוגו', בתוך: נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ-ישראל: 1799–1948, זכרון יעקב: א. בחור, 2008, עמ' 223.
הערות שוליים

↑  נהגה "לֶרס" (ה"א שותקת).
↑  כרטיס הקבר של הוגו להרס, באתר  הר הזיתים
הבית הכחול

ערך זה עוסק במעונו של נשיא קוריאה הדרומית. אם התכוונתם לתוכנית טלוויזיה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה מינהל ציבורי, ארמון הנשיאות 
 כתובת:  서울특별시 종로구 청와대로 1 
 מיקום:  סיאול
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 בעלים:  קוריאה הדרומית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1991
 תאריך פתיחה רשמי:  1991 
 מידות
 שטח:  250 דונם
 קואורדינטות:  37°35′12″N 126°58′30″E﻿ / ﻿37.58669167°N 126.97486389°E﻿ / 37.58669167; 126.97486389
 www.opencheongwadae.kr
  (למפת סיאול מוגדלת) הבית הכחול(למפת סיאול רגילה) הבית הכחול
 
מראה לעבר הבית הכחול על רקע הר פוקהנסאן
הבית הכחול (בקוריאנית: 청와대 (צ'ונגוואדאי) - "הבית עם רעפי הגג הכחולים") בסיאול הוא פארק ציבורי שהיה עד 2022 מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הדרומית. האחוזה, השוכנת במרכזה של העיר, על מורדותיו הדרומיים של הר פוקהנסאן (북한산), משתרעת על-פני שטח של כ-250 דונם‏ וכוללת מספר מבנים בסגנון קוריאני מסורתי, וחלקם משלבים השפעות מודרניות. במקום מספר מבנים ששימשו בעבר כמשרדו של הנשיא, וכמעונו הרשמי,  בית ההארחה הרשמי, לשכת העיתונאות וכן מבני מנהלה.
היסטוריה

ייתכן שהאחוזה ניצבת במקום בו עמד ארמון עתיק שנבנה ב-1068, שנה לאחר שסיאול הייתה לאחת משלוש בירותיה של שושלת קוריאו (אנ'). הארמון במקום, שנודע בשם "קיונגמודאי" (경무대), הארמון נשרף בפלישות הידיושי 1592-1598 ונבנה מחדש רק בסוף המאה ה-19. שימש לטקסים ולאימונים צבאיים עד כיבוש קוריאה בידי יפן בשנת 1910. ב-1869 שכנו באחוזה חמישה ביתנים, וב-1905 נוסף להם ביתן שישי. לאחר הכיבוש היפני נהרסו רוב המבנים במקום, והיפנים הקימו ב"קיונגמודאי" את משכנו של המושל הכללי של קוריאה.
לאחר עצמאות קוריאה ב-1945 החל ארמון המושל היפני לשמש כלשכתו וכמקום מגוריו של נשיא המדינה. ב-30 בדצמבר 1960 שונה שם האחוזה באופן רשמי ל"בית הכחול", בשל צבע רעפי הגג של המבנה המרכזי בה. שינוי השם נועד להשכיח את זכרו של הכיבוש היפני, ומסיבה זו הוחלט על הקמת מבנה מרכזי חדש, אשר ישמש כמקום מגוריו ועבודתו של הנשיא. המבנה החדש, אשר הוקם לפי עקרונות האדריכלות הקוריאנית המסורתית, הושלם ב-1991. הבניין כולל מבנה מרכזי בן שתי קומות ומשני צדדיו שני אגפי משנה. גגו של המבנה המרכזי עשוי מ-150,000 רעפים כחולים. ב-1993 נהרס המבנה אשר שימש את המושל היפני הכללי. לשערי הארמון הגיעו ב-1968 מתנקשים צפון קוריאניים במטרה לחסל את הנשיא פאק צ'ונג-הי. באחד הבתנים במתחם הארמון נרצח הנשיא פאק ב-1979. הוא המשיך להיות מעון הנשיא גם כשבמקום התגוררה בתו של פאק, הנשיאה פאק גון-הייה.
הערות שוליים

↑  Cheongwadae
↑  The main building
מראה האחוזה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292487105171  LCCN: sh97008274  NLK: KAB201911325
ח'רבת אבו טוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידות
 גובה מעל פני הים:  670 מ' 
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברזל, התקופה הישראלית 
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  1974 
 מיקום
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 קואורדינטות:  31°39′59″N 35°05′21″E﻿ / ﻿31.666376°N 35.089236°E﻿ / 31.666376; 35.089236
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) ח'רבת אַבּו טְוֵין(למפת הרי ירושלים רגילה) ח'רבת אַבּו טְוֵין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אַבּו טְוֵין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אַבּו טְוֵין
 
ח'רבת אַבּו טְוֵין היא חורבה של מצודה מתקופת הברזל, בתחום ממלכת יהודה. המצודה נמצאת במורדות המערביים של הר חברון, מצפון מערב לכפר עציון שביהודה ושומרון. באתר שני חלקים: מבנה גדול היושב בראש כיפה הצופה אל עבר עמק האלה וקבוצת בתי מגורים שהוקמה על אוכף למרגלות הגבעה.
המצודה הוקמה, לכל המוקדם, במאה ה-9 לפנה"ס, לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת. הכפר התפתח בסמוך למצודה ושניהם המשיכו להתקיים עד שהכפר חרב עם חורבן בית ראשון.
המצודה המשיכה להיות בשימוש, עד שניטשה ונושבה רק לתקופה קצרה בעת שיבת ציון, בתקופה הפרסית. לפי השערת החופר, המצודה אבטחה את הדרך בין גב ההר לשפלת יהודה, ואולי אף השתלבה ברצף קו איתות המשואות מהשפלה אל ירושלים וסביבתה.
האתר נתגלה בשנת 1974 במהלך סיור שקיימו זכריה קלאי ועמיחי מזר יחד עם תלמידים של החוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, במורדות המערביים של הר חברון. האתר נחפר על ידי מזר בשתי עונות קצרות בשנים 1974-1975.
מיקום

המצודה נמצאת על ראש גבעה טרשית בגבוה של 670 מטרים מעל פני הים, נ"צ ברשת ישראל 1585.1193. הגבעה היא חלק מרכס אליו היא מתחברת מחלקה הדרום מערבי, ומשאר חלקיה היא מוקפת במדרונות תלולים. בצד המזרחי של הגבעה זורם ואדי אל-עבהרה, שהוא יובל של נחל גדור, המתחבר אל נחל האלה שבעמק האלה. החיבור שבין הגבעה לרכס הוא אוכף, שעליו נמצאים הבתים של הכפר העתיק הסמוך. הגבעה משקיפה מערבה, לכיוון השפלה. ניתן לראות ממנה את האתרים בעזקה, שוכה ותל גודד. בראות טובה אפשר גם לצפות בתל לכיש ומרשה.