ספורט בימי הביניים
האבירים

הנסיבות המשתנות של התקופה הטביעו היטב את חותמם על עמדת הכנסייה כלפי הפעילות הגופנית. השאיפה הנמרצת לסוכך על מוסדות הפיאודליזם ברוח הנצרות והרצון להתמודד בהצלחה עם המציאות שהייתה משופעת במלחמות בלתי-פוסקות, באי-שקט ובהיעדר ביטחון בדרכים, שימשו כמנוף מורכב לצמיחתו של מעמד האבירות, שרוב עקרונותיו נוסחו וגובשו כבר בימי קארל הגדול בתחילת המאה התשיעית, בחינת חוד החנית של הבשורה הנוצרית.
חברת האבירות הלוחמת העמידה במרכזה את הפעילות הגופנית כאידיאל וכאמצעי כאחד. עם זאת, בשונה מן האידיאל היווני הקלאסי, לא תר האביר אחר הפרופורציה והסימטריה האידיאלית בסימן הגוף המושלם, אלא חתר להשגת מטרה ספציפית והיא מילוי התחייבויותיו הצבאיות, כלומר מלחמה למען מטרות הכנסייה. עם זאת, אין לזהות את החברה האבירית כלוחמת גרידא, אלא כזו המקדמת אידיאלים וערכים חברתיים לתיקונה של הרקמה החברתית המקולקלת.
בסימן משימה זו טבלה היטב האבירות בחותם ההגינות. האצולה הצרפתית התנגדה למשל בתוקף לשימוש בקשתות בזמן הקרב, מאחר שאין זו סגולה אבירית לפגוע באויב ממרחק (מה שמזכיר את ערכיה של הגישה הספרטאית הקדומה). לביקורת זו לא היה ולא דבר עם גילויי אומץ-לב וגבורה.
הגם שהאידיאלים האביריים הושפעו מדרשות הכנסייה, כשהאחרונה טענה כי האביר הוא מגן האמונה, זה אשר נקרא ונחלץ לדגל הכנסייה כדי לצאת למסע צלב כנגד הכופרים, יצאה החברה האבירית במחאה קשה נגד החינוך הציבורי שנאנק תחת עולה וכבליה של הכנסייה, ושבין קפליו לא היה כל מקום לפעילות גופנית. חלף תוכנית הלימודים הכנסייתית שהעמידה במרכזה את שבע האמנויות החופשיות (לשון, רטוריקה, דיאלקטיקה, אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה), הציעה האבירות את שבע האמנויות משלה: רכיבה (ובכללה הרמת חפצים מעל פני הקרקע תוך כדי רכיבה או דהרה), שחיה וצלילה, קשתות, טיפוס, טורניר (קרב פנים-אל-פנים רכוב) והיאבקות, סיוף וקפיצה למרחק ברגל ימין ושמאל בנפרד כאמצעי לשיפור מיומנות הסיוף, נימוסי שולחן וחצר וריקוד. ערכים אלה הטביעו חותם עמוק על האצולה האירופאית אף זמן רב לאחר שקיעת תקופת האבירות במאה ה-13. הכוונה להעמיד את האדם המושלם, האידיאלי, משהו בנוסח האידיאל ההלני הקדום, של שילוב בין כוח לרוח ובין תוקפנות לרוך. על בסיס איכויות אלה נוצר והתפתח המושג "התנהגות אבירית".
ציר החינוך הפורמלי האבירי נפרס לפלחי זמן קבועים כדלקמן: מגיל 7 ועד 14 נועד הילד או הנער לשמש משרת ונושא-כליו של האביר. עד גיל 21 תיפקד המתבגר כנושא-כלים בכיר, ובסופו של התהליך הוסמך והוכתר כאביר בטקס רשמי וססגוני הטבול בסממנים נוצריים.
השעשועים הגופניים האביריים, בעלי הממד הצבאי ורמת הסיכון הגבוהה התגלמו לשם משל בהיפוך אקרובטי ("סלטו") בשריון מלא אך ללא קסדה. עם זאת יותר מכל הזדקרו תחרויות ה"טורניר" (הסבב), שלא היו אלא דו-קרב מרהיב בין צמדי אבירים חמושים בכידון ארוך, ששעטו בדהרה מהירה, זה מול זה, ויעדם – הפלת היריב מעל גב סוסו. הראשון שהנהיג את הטורניר היה הקיסר תיאודריך הראשון ב-534 לספירה, והפליא ממנו המלך הבריטי ב-933.
הדו-קרב שימש במקורו יסוד דומיננטי בדין הטאוטוני (גרמני). כלומר, תביעה משפטית בין שני הצדדים הוכרעה על-פי "דין שמיים" (אורדליה, אורדיל) – בעריכת דו-קרב, כשהמנצח הוכרז כצודק בדין. במרוצת הזמן פינו החרבות החדות את מקומן למוטות עץ ארוכים, ככידונים, בעלי ראש קהה, והמשפט היה לתחרות ספורטיבית. לעיתים קרובות נמתחה בין המתמודדים גדר עץ על מנת להגן על גופו של הסוס מפני היפגעות ממוט העץ.
הטורניר, או כפי שנקרא גם "בוהורט", היה לפיסגת התחרות בין האבירים. "ההתנהגות האבירית" התבטאה בהזדמנות שהסכים המנצח להמשיך את ההתמודדות על הקרקע בדו-קרב ולבסוף בהיאבקות כשהשריון עוטה על גוף שני המתחרים. לטורניר היו השלכות חברתיות מעניינות וככלל הוא נועד גם לרסן יצרי הרפתקנות של פרשים-אבירים.
החברה האבירית פיתחה תחרויות נוספות, שעשועיות, בעלות אספקטים צבאיים, כגון מפגני רכיבה והתמודדות בין קבוצות של פרשים – האחת חוסמת והשנייה מבקשת לפרוץ את החסימה, או לעקוף אותה.