stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכי ספרטה
הרקלידים > השושלת האוריפונטידית

| שם | שנת מלכות משוערת (לפנה"ס) | שם באנגלית |
| --- | --- | --- |
| אגיס הראשון | 930–900 | Agis |
| אכסטרטוס | 870-900 | Echestratos |
| לאובוטס | 840-870 | Leobotas |
| דוריסוס | 815-840 | Dorysos |
| אגסילאוס הראשון | 785-815 | Agesilaos |
| ארכלאוס | 760-785 | Archelaos |
| טלקלוס | 740-760 | Teleklos |
| אלקמנס | 700-740 | Alkamenes |
| פולידורוס | 665-700 | Polydoros |
| אוריקרטס | 640-665 | Eurykrates |
| אנקסנדרוס | 615-640 | Anaxandros |
| אוריפון | 865-895 | Euripon |
| פריטניס | 835-865 | Prytanis |
| פולידקטס | 805-835 | Polydektes |
| אונומוס | 775-805 | טEunomos |
| כרילוס | 750-775 | Charillos |
| ניקנדרוס | 720-750 | Nikandros |
| תאופומפוס (אנ') | 675-720 | Theopompos |
| אנקסנדרידס הראשון | 660-675 | Anaxandridas |
| ארכידמוס הראשון | 645-660 | Archidamos |
| אנקסילס | 625-645 | Anaxilas |
| לאוטיכידס הראשון | 600-625 | Leotychidas |
| אוריקרטידס | 590-615 | Eurykratidas |
| לאון | 560-590 | Leon |
| אנכסנדרידס השני | 520-560 | Anaxandridas |
| קלאומנס הראשון | 490-520 | Kleomenes |
| היפוקרטידס | 575-600 | Hippokratidas |
| אגסיקלס | 550-575 | Agasikles |
| אריסטון | 515-550 | Ariston |
| דמראטוס | 491-515 | Demaratos |
| אקרוטטוס השני | 262-265 | Acrotatus |
| לאוטיכידס השני | 469-491 | Leotychidas |
| ארכידמוס השני | 427-469 | Archidamus II |
| אגיס השני | 399-427 | Agis |
| אגסילאוס השני | 360-399 | Agesilaus II |
| ארכידמוס השלישי | 338-360 | Archidamus |
| אגיס השלישי | 331-338 | Agis |
| אודמידס הראשון | 305-311 | Eudamidas I |
| ארכידמוס הרביעי | 275-305 | Archidamus |
| אודמידס השני | 244-275 | Eudamidas II |
| אגיס הרביעי | 241-244 | Agis |
| אודמידס השלישי | 228-241 | Eudamidas III |
הרקלידים > המונרכיה בתקופת הרפובליקה בספרטה

| שם | שנת מלכות משוערת (לפנה"ס) | שם באנגלית |
| --- | --- | --- |
| אגסיפוליס השלישי | 219–215 | Agesipolis III |
| ליקורגוס | 219–210 | Lycurgus |
| פלופס | 210–206 | Pelops |
טיראנים

| שם | שנת מלכות משוערת (לפנה"ס) | שם באנגלית |
| --- | --- | --- |
| מאחאנידס | 210–207 | Machanidas |
| נאביס | 206–192 | Nabis |
| לאקוניקוס | 192 | Laconicus |
לקריאה נוספת

דבורה גילולה, פלוטרכוס, ספרטה אמרות ומנהגים, 2011, עמ' 157-159 (הספר בקטלוג ULI)
Kleomenes III. 235-221 BC, קלאומנס השלישי המאה ה-3 לפנה"ס
מרק אנדרה המלין

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1961 (בן 63) מונטריאול, קנדה 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טמפל 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  Hyperion Records 
 פרסים והוקרה:  פרס אקו-קלאסיק: נגן השנה (2014)  אביר המסדר הלאומי של קוויבק (2004)  Virginia Parker Prize  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול  קצין במסדר קנדה 
 www.marcandrehamelin.com
 
מרק אנדרה המלין (באנגלית: Marc-André Hamelin; נולד ב-5 בספטמבר 1961) הוא פסנתרן וירטואוז קנדי הידוע ביכולותיו הטכניות המרשימות כמו גם בפרשנותו המקורית ליצירות לפסנתר.
המלין נולד במונטריאול, חבל קוובק, והחל את לימודי הפסנתר שלו בגיל חמש. אביו, שהיה רוקח במקצועו אך חובב מוזיקה, הכיר לו יצירות לפסנתר של אלקאן וגודובסקי כבר בגיל צעיר. הוא למד במונטריאול ובפילדלפיה, הופיע במיטב אולמי קונצרטים והקליט בחברות מובילות. זכה בפרס וירג'יניה פארקר (1989) ובפרס יונו (2008). הוא זכה לשבחים מפליגים מעיתונים דוגמת ה'ניו יורקר' וה'ניו יורק טיימס'.
בין ביצועיו בולטים הפרלודים של רחמנינוף והקונצ'רטו לפסנתר של גרשווין.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס ג'ונו | אלבום השנה הקלאסי - סולו | Fauré: Nocturnes & Barcarolles | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Marc-André Hamelin, BSO (באנגלית אמריקאית)
↑  Marc-André Hamelin explores niches of the piano repertoire | Chicago Symphony Orchestra, Experience the Chicago Symphony Orchestra (באנגלית אמריקאית)
↑  Marc-André Hamelin, www.thecanadianencyclopedia.ca (באנגלית)
↑  2024 Juno Award Winners: Charlotte Cardin, Karan Aujla & more | Billboard Canada, ca.billboard.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262342005171  PLWABN: 9810543175405606  BIBSYS: 1036018  BnF: cb14014549m (data)  CiNii: DA11114318  GND: 124289819  ISNI: 0000 0001 1497 2773  LCCN: n89614409  LNB: 000176963  MusicBrainz: 28bdba1f-35c9-4c13-a728-7a72ea37b3ea  NKC: xx0151368  NLA: 35680261  NLK: KAC2020P3823  NTA: 104711655  SNAC: w6ft8rvg  SUDOC: 095862463  Trove: 1039511  VIAF: 115859472   WorldCat (עם VIAF): 115859472 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרגית כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בת 65 בערך)
 ענף מדעי:  משפטים
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 
מרגית כהן (נולדה ב-1959) היא פרופסור מן המניין ומחזיקה בקתדרה למשפט השוואתי ע"ש פאני והרי הרכבי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

כהן שירתה בגלי צה"ל כמפיקת תוכניות (1980-1977). היא בוגרת תואר ראשון (1984) ותואר שני (1995) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורט (2000) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך לימודיה לתואר הראשון שימשה יועצת פרלמנטרית לחבר הכנסת אמנון רובינשטיין, בשנים 1983-1982. היא התמחתה במשרד החוץ ובמחלקת הבג״צים בפרקליטות המדינה (1986-1985). בשנים 2001-1986 היה עבדה במחלקה המשפטית בבנק ישראל, ובשנים 2002-2005 הייתה מרצה בבית הספר למשפטים, אוניברסיטת לסטר בבריטניה. מאז 2006 היא חברת סגל בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר שלה הם משפט ציבורי השוואתי, הרשות המבצעת בהקשר תאורטי והשוואתי, ביקורת שיפוטית, והממשק בין משפט לחברה.
כהן חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית.
פרסומים נבחרים

Margit Cohn, “Legal Transplants: A Theoretical Framework”, in Matthias Siems and Po Jen Yap (eds.), Cambridge Handbook of Comparative Law (Cambridge University Press, 2022)
Margit Cohn, A Theory of the Executive Branch: Tension and Legality, Oxford: Oxford University Press, 2021. 322 pages + indices
Margit Cohn, “The Executive Branch / Core Government”, in Aharon Barak, Barak Medina, and Yaniv Roznai (eds.), The Oxford Handbook on the Israeli Constitution (Oxford University Press, 2024)
Margit Cohn, “Judicial Deference to the Administration in Israel”, in Zhu Guobin (ed.), Deference to the Administration in Judicial Review (Springer 2020) 231-269
הערות שוליים

1 2  דף הבית של פרופ' מרגית כהן באתר האוניברסיטה העברית בירושלים.
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259957605171  VIAF: 97743041   WorldCat (עם VIAF): 97743041
מחלקת המלחמה של ארצות הברית

| --- | --- |

בניין מחלקת המלחמה בוושינגטון, 1917
 
 חותם מחלקת המלחמה
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 תחום שיפוט:  ארצות הברית 
 סוכנות בת:  Engineering Division 
 תאריך הקמה:  7 באוגוסט 1789
 תאריך פירוק:  18 בספטמבר 1947
 סוכנות מחליפה:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית
 שר:  מזכיר המלחמה של ארצות הברית
 מטה מרכזי:  הפנטגון (עם פירוקו)
 
מחלקת המלחמה של ארצות הברית (באנגלית: United States Department of War, נקראה גם War Department ולעיתים, בשנותיו הראשונות, War Office) הייתה מחלקה בקבינט של ארצות הברית שהייתה אחראית על צבא ארצות הברית, והייתה אחראית גם על התחום הימי עד להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית ב-1798 ועל רוב חילות האוויר הקרקעיים עד להקמת מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1947.
בראש המחלקה עמד במשך כל תקופת קיומו מזכיר המלחמה, אזרח שהחזיק באחריות על תחומי הכספים והרכש ותפקיד ניהולי שולי בתחומים הצבאיים.
משרד המלחמה התקיים מ-7 באוגוסט 1789, ועד 18 בספטמבר 1947, עת הוא פוצל למחלקת הצבא ולמחלקת חיל האוויר והתמזג עם מחלקת הצי כחלק מ"המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment - NME), שב-1949 שונה שמו למחלקת ההגנה של ארצות הברית (United States Department of Defense – DoD).
היסטוריה

זמן קצר לאחר הקמתה של ממשלה יציבה בהנהגתו של נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון, ב-1789, החליט הקונגרס על הקמת מחלקת המלחמה כסוכנות אזרחית שתנהל את צבא היבשה בניהולם של הנשיא (כמפקד העליון) ומזכיר המלחמה. הגנרל הבכיר בדימוס, הנרי נוקס, שימש כמזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית.
היסטוריה > 1800-1790

הקמת וארגון המחלקה והצבא הוטלו על כתפיו של המזכיר נוקס. הפיקוד הישיר על הצבא הסדיר הקטן על ידי הנשיא וושינגטון שהוביל טור חיילים מערבה דרך פנסילבניה אל פורט קמברלנד שבמרילנד ב-1794 כדי לדכא את מרד הוויסקי שהתעורר אז בחזית, הייתה הזדמנות שעד אז טרם נוצלה על ידי הנשיא. האפשרות של ארגון מחדש של "צבא חדש" תחת פיקודו הסמלי של הנשיא לשעבר וושינגטון ושל עוזרו, מזכיר האוצר לשעבר אלכסנדר המילטון, לעסוק במגמה שגברה והלכה של תקריות ימיות בין ספינות סחר אמריקאיות לבין הרפובליקה הצרפתית הראשונה ניתנה על ידי הנשיא השני ג'ון אדמס ב-1798 והסיכוי הדחוק של פלישה קרקעית היה בגדר אפשרות. ב-8 בנובמבר 1800 עלה בניין מחלקת המלחמה באש על כל המסמכים שהיו בו.
היסטוריה > 1860-1800

הקמתה של האקדמיה הצבאית החדשה בוסט פוינט שבמעל נהר ההדסון מצפון לניו יורק ב-1802, הייתה אירוע חשוב שתרם לצמיחתו העתידית של צבא ארצות הברית. באוגוסט 1814, במהלך שריפת וושינגטון, נשרף גם בניין מחלקת המלחמה בעיר, עם זאת, הן מחלקת המלחמה והן מחלקת המדינה פינו את הארכיונים שלהם וכל המסמכים שנשמרו בהם ניצלו. המסמכים היחידים של מחלקת המלחמה שאבדו בשריפה היו ההמלצות על מינויים בצבא ומכתבים שהתקבלו בשבע השנים שקדמו לשריפה. הכישלונות והמפלות הרבים של מלחמת 1812 הובילו להחלטה לבצע רפורמה במחלקת המלחמה. מזכיר המלחמה, ג'ון קלהון, ארגן מחדש את המחלקה למערכת של משרדים, שראשיהם החזיקו במשרותיהם לכל ימים חייהם ומינה קצין לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, אף על פי שהקונגרס לא אישר את המשרה הזאת. בתפקיד זה החזיק וינפילד סקוט עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861. ראשי המשרדים תפקדו כיועצים למזכיר המלחמה בעודם מפקדים על הכוחות שלהם ועל המתקנים הצבאיים שבאחריותם. המשרדים התעמתו לעיתים בינם לבין עצמם, אך במהלך הוויכוחים עם שלהם עם הגנרל המפקד, הם זכו בדרך כלל לתמיכת המזכיר. הקונגרס פיקח על המשרדים בפרטים הקטנים וראשי המשרדים זכו לתמיכתו.
ב-1824 הקים קלהון את הלשכה לענייני אינדיאנים, שהייתה הסוכנות הגדולה ביותר במחלקת המלחמה שעסקה באינדיאנים בארצות הברית עד 1849, כאשר הקונגרס העביר את האחריות עליה למחלקת הפנים שהוקם אז.
היסטוריה > 1898-1861

במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הורחבו תחומי האחריות של מחלקת המלחמה. המחלקה טיפלה בגיוס, באימון, באספקה, בטיפול הרפואי, בתובלה ובתשלום השכר לשני מיליון חיילים, שנמנו הן על הצבא הסדיר והן על צבא המתנדבים הזמני שהיה גדול ממנו הרבה יותר. מבנה פיקודי נפרד לקח על עצמו את הפיקוד על המבצעים הצבאיים.
בשלבים המאוחרים של המלחמה נטלה המחלקה על עצמה את האחריות על הפליטים ועל העבדים המשוחררים בדרום באמצעות "המשרד לפליטים, העבדים המשוחררים והאדמות הנטושות". במהלך תקופת השיקום לקח משרד זה חלק משמעותי בתמיכה בממשלות הרפובליקניות החדשות במדינות הדרום. עם תום תקופת השיקום ב-1877, פינה צבא ארצות הברית את הכוחות הצבאיים האחרונים מהדרום והממשלה הרפובליקנית האחרונה סיימה את תפקידה.
הצבא היה מורכב ממאות פלוגות קטנות במבצרים לאורך הגבול המערבי שטיפל באינדיאנים ויחידות ארטילרית חוף בערי הנמל שטיפלו באיום של מתקפה ימית.
היסטוריה > 1939-1898

צבא ארצות הברית, על מצבתו בת 39,000 חייליו ב-1890, היה הצבא הקטן ביותר של מעצמה כלשהי בעולם בסוף המאה ה-19. לעומתו, לצרפת היה באותה תקופה צבא של 542,000 איש. מתנדבים זמניים והמיליציות של המדינות לחמו בעיקר במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898. מלחמה זו הדגישה את הצורך לשליטה יעילה יותר על המחלקה ועל משרדיה השונים.
מזכיר המלחמה אליהוא רוט, שכיהן בין השנים 1899 – 1904, שאף למנות ראש מטה כמנהל כללי ומטה כללי בסגנון אירופאי לתכנון, לצורך השגת מטרה זו באופן דמוי-עסקי, אך הגנרל נלסון מיילס הכשיל את מאמציו. רוט הגדיל את האקדמיה הצבאית בווסט פוינט והקים את מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ואת המטה הכללי. הוא שינה את נוהלי הקידום וארגן בתי ספר לחילות השונים של הצבא. הוא גם יצר את העיקרון של העברה לסירוגין מהמטה אל החזית. מתוך דאגה בנוגע לשטחים שנוספו לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, פעל רוט למען העברת קובה לתושביה, ניסח את כתב הזכויות של הממשלה לפיליפינים ודאג לביטול המיסוי על סחורות שיובאו לארצות הברית מפוארטו ריקו.
יורשו של רוט כמזכיר המלחמה, ויליאם הווארד טאפט, שב לברית המסורתית בין מזכיר המלחמה וראשי המשרדים, הכפיף את ראש המטה לגנרל השליש, תפקיד רב עוצמה מאז יצירתו ב-1775. אכן, המזכיר טאפט יישם מעט מסמכויותיו. ההחלטות החשובות התקבלו על ידי נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. ב-1911 החיו המזכיר הנרי סטימסון וראש המטה שלו, מייג'ור גנרל לאונרד ווד, את הרפורמות של רוט. המטה הכללי סייע להם במאמציהם לייעץ את המבנה הארגוני של הצבא על פי קווי מתאר מודרניים ולפקח על משרדי המחלקה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה ואחריה

ב"חוק הביטחון הלאומי" (National Defense Act of 1916) הפך הקונגרס על פיהם את השינויים הללו, צמצם את גודלו של המטה הכללי למספר חברים ערב כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917. הנשיא וודרו וילסון תמך במזכיר המלחמה ניוטון בייקר, שהתנגד למאמצי השליטה על משרדי המחלקה ועל התעשייה הביטחונית עד שהתחרות על היקף הרכשה הצבאי המוגבל כמעט ושיתקה את התעשייה ואת מערכת התחבורה, בעיקר בצפון. מתוך וותרנות לנוכח הלחצים מהקונגרס ומהמגזר התעשייתי, מינה בייקר את בנדיקט קרוול כאחראי על החימוש, את מייג'ור גנרל ג'ורג' גותלס כקצין האספקה הראשי בפועל ואת גנרל פייטון מרץ' כראש המטה. תוך קבלת סיוע מיועצים תעשייתיים, הם ארגנו מחדש את מערכת האספקה של הצבא ובעיקר הם ביטלו את מעמדם של משרדי המחלקה כסוכנויות עצמאיות למחצה. גנרל מרץ' ארגן מחדש את המטה הכללי על פי אותם קווי פעולה והעניק לו את הסמכות הישירה על פעילות המחלקה. לאחר המלחמה החזיר הקונגרס למשרדים את מעמדם העצמאי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 יישר הגנרל ג'ון פרשינג קו עם המטה הכללי בנוגע לעיצוב התבנית של מטה השטח של חיל המשלוח של ארצות הברית, שעליו הוא פיקד. למטה הכללי של ראשית שנות ה-20 הייתה השפעה מועטה על משרדי מחלקת המלחמה, אך ראשי המטה הכללי השיגו בהדרגה סמכות ממשית עליהם עד 1939, כאשר הגנרל ג'ורג' מרשל התמנה לראש מטה הצבא.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה היה מרשל היועץ הראשי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בנושאי אסטרטגיה צבאית והשקיע מעט מאמץ לפעול כמנהל הכללי של מחלקת המלחמה. סוכנויות רבות היו עדיין מחוסרות סמכות בתחומים שונים והן הטרידו את ראש המטה בפרטים רבים מדי, עד שגרמו למחלקת המלחמה לפעול בחוסר יעילות בניהול הצבא במלחמה גלובלית. הגנרל מרשל תיאר את תפקיד ראש המטה כ"תפקיד פיקודי גרוע". הנשיא רוזוולט מינה את הנרי סטימסון כמזכיר המלחמה. לאחר המתקפה על פרל הארבור העניק סטימסון גיבוי למרשל בארגון מחדש של הצבא על פי "חוק סמכויות המלחמה" (War Powers Act of 1941). הוא פיצל את צבא ארצות הברית לשלושה מרכיבים אוטונומיים לניהול הפעילות של המחלקה: "כוחות הקרקע של הצבא" (Army Ground Forces) אימנו את הכוחות, חילות האוויר של צבא ארצות הברית פיתחו זרוע אווירית עצמאית ו"שירותי האספקה" (Services Of Supply) ניהלו את הפעילות המנהלית והלוגיסטית. חטיבת המבצעים פעלה כצוות תכנון כללי עבור הגנרל מרשל. ב-1942 קיבלו חילות האוויר של הצבא עצמאות מעשית בכל מובן בנפרד משאר חלקי הצבא.
היסטוריה > לאחר המלחמה

עם תום מלחמת העולם השנייה נטשה מחלקת המלחמה את המבנה הארגוני של מרשל לטובת דגם מקוטע שהתאים לתקופה בעוד שהזרועות העצמאיות נמנעו כל הזמן מהנהגה מחדש של שליטה ארגונית איתנה על פעולותיהן. "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) פיצל את מחלקת המלחמה למחלקת הצבא של ארצות הברית ולמחלקת חיל האוויר של ארצות הברית. לניהול שתי המחלקות הללו נתמנו מזכיר הצבא של ארצות הברית ומזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בהתאמה.
בשנים שלאחר המלחמה, החליטה ממשלת ארצות הברית (כמו ממשלות רבות ברחבי העולם) לנטוש את המושג "מלחמה" בהתייחס להנהגה האזרחית של הכוחות המזוינים שלה. שריד יחיד למינוח זה נותר בשמותיהן של "מכללת המלחמה של ארצות הברית" (United States Army War College), מכללת המלחמה של הצי (Naval War College) ו"מכללת המלחמה של חיל האוויר" (Air War College) שמשמשות לאימון קציני הזרועות השונים בטקטיקה ובאסטרטגיה של לוחמת השטח.
מבני המחלקה

בשנותיו הראשונות, בין השנים 1797 – 1800, ישב מטה מחלקת המלחמה בפילדלפיה. יחד עם שאר סוכנויות הממשל הוא עבר לבירה החדשה וושינגטון די. סי. ב-1800. ב-1820 עבר מטה המחלקה לבניין בפינת רחוב 17 ושדרות פנסילבניה, בסמיכות לבית הלבן, חלק ממכלול של ארבעה מבני לבנים בסגנון הפדרלי שנבנו עבור מחלקות הקבינט, כשמחלקת המלחמה ישבה בחלק הצפון-מערבי של המכלול, מחלקת הצי בחלקו הדרום-מערבי, מחלקת המדינה בחלקו הצפון-מזרחי ומחלקת האוצר בחלקו הדרום-מערבי. בניין מחלקת המלחמה הורחב בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשנבנה בניין נוסף ממערב מעבר לרחוב שנודע בשם "הנספח" (Annex) וחשיבותו עלתה במהלך מלחמת האזרחים כאשר הנשיא אברהם לינקולן הגיע פעמים רבות לחדר הטלגרף של מחלקת המלחמה להתעדכן בדיווחים ובעדכונים. המבנים המקוריים של מחלקות המלחמה והצי מ-1820 שניצבו מצדו המערבי של הבית הלבן, הוחלפו ב-1888 בבניין חדש בסגנון הקיסרות השנייה הצרפתית עם "גגות מנסארד", שזכה לשם "בניין המדינה, המלחמה והצי" (State, War, and Navy Building). כיום הוא ידוע כ"בניין משרדי הממשל הישן" (Old Executive Office Building) ולימים נקרא "בניין הממשל על שם אייזנהאור", על שמו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נגסה מחלקת המדינה את המרחב של מחלקת המלחמה בבניין ואף הבית הלבן חיפש מרחב משרדים נוסף. באוגוסט 1939 העבירו מזכיר המלחמה הארי וודרינג וראש מטה הצבא בפועל ג'ורג' מרשל את משרדיהם אל "בנייני התחמושת" (Munitions Buildings), מבנה זמני שנבנה בשטח המול במהלך מלחמת העולם הראשונה. בסוף שנות ה-30 בנתה הממשלה את בניין מחלקת המלחמה (כיום בניין הארי ס. טרומן, המשמש כבניין מחלקת המדינה) שניצב בפינת הרחובות 21 ו-C, אך עם השלמת בנייתו, נראה היה שהוא לא פתר את בעיית המקום של מחלקת המלחמה והוא הועבר לשימושה של מחלקת המדינה, שכאמור שוכנת בו עד היום.
בכניסתו לתפקיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, התמודד המזכיר הנרי סטימסון עם מצב בו מחלקת המלחמה הייתה מפוזרת ב"בניין התחמושת" העמוס ובבניינים רבים בכל רחבי וושינגטון, כולל פרברים במרילנד ובווירג'יניה. ב-28 ביולי 1941 אישר הקונגרס תקציב לבניין חדש למחלקת המלחמה במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה שבו תשוכן כל מחלקת המלחמה תחת קורת גג אחת. עם השלמת בנייתו של הפנטגון ב-1943, פינה מזכיר המלחמה את לשכתו ב"בניין התחמושת" והמחלקת כולה החלה את תהליך המעבר לבניין החדש.
הערות שוליים

↑  "The Establishment of the Department of War - US House of Representatives: History, Art & Archives". house.gov.
↑  Chap. VII. 1 Stat. 49 from "A Century of Lawmaking for a New Nation: U. S. Congressional Documents and Debates, 1774–1875". Library of Congress, Law Library of Congress
1 2  Methods, United States War Dept Board on Business (August 17, 1889). "Business Methods in the War Department: Report of the Board Appointed in Compliance with the Request of the Senate Select Committee to Investigate the Methods of Business in the Executive Departments". U.S. Government Printing Office
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526381005171  BNE: XX101843  BnF: cb11986369r (data)  CANTIC: a11578907  GND: 118953-0  ISNI: 0000 0001 2188 6929  LCCN: n79084108  NLA: 35571766  SUDOC: 027925277  VIAF: 312738563   WorldCat (עם VIAF): 312738563
מרגל (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 מבוסס על:  תא גורדין 
 סוגה:  סדרת מתח 
 שחקנים:  Kim Jae-joong 
 ארץ מקור:  קוריאה הדרומית 
 מספר פרקים:  16 
 שידור
 רשת שידור:  Korean Broadcasting System 
 תקופת שידור מקורית:  9 בינואר 2015 – 6 במרץ 2015 
 קישורים חיצוניים
 www.kbs.co.kr/drama/spy/
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מרגל (בקוריאנית: 스파이) היא סדרת טלוויזיה דרום קוריאנית משנת 2015 המבוססת על הדרמה הישראלית "תא גורדין", אך שונתה כדי לתאר את יחסי צפון ודרום קוריאה. דרמה משפחתית עם אלמנטים של מותחן ריגול, בה כיכבו קים ג'ה-ג'ונג כאנליסט גאון שעובד עבור שירות הביון הלאומי, בעוד באי ג'ונג-אוק גילמה את אמו, מרגלת לשעבר מצפון קוריאה.
הסדרה שודרה ברשת KBS2 מ-9 בינואר עד 6 במרץ 2015, בסך הכל שודרו 16 פרקים.
עלילה

לאחר הוצאתו להורג של הגנרל הצפון קוריאני ג'אנג סונג-טק, יום אחד מגיעה פקודה מצפון קוריאה ומפעילה מחדש את המרגלת לשעבר, פארק היי-רים, שבילתה עשרות שנים בדרום קוריאה כעקרת בית רגילה. היא מקבלת משימה להתפנות ולהביא את בנה, קים סון-וו. סון-וו, גאון בעל ראש קריר, מהיר מחשבה, עובד כמנתח מידע על צפון קוריאה העובד עבור שירות הביון הלאומי הדרום קוריאני. חברתו יון-ג'ין היא מדריכת טיולים לתיירים סינים שאינם יודעים לדבר סינית, והם התאהבו כשסון-וו עזר לה לתרגם. היי-רים נאלצת לפתע לבחור בין בנה למדינה ומסכנת את חייה כדי לממש את הבחירה.
שחקנים ודמויות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שחקן | אופי | תיאור |
|  קים ג'ה-ג'ונג |  קים סון-וו | מנתח מידע צפון קוריאני בשירות הביון הלאומי הדרום קוריאני  מול הוריו הוא מסתתר כפקיד ציבור רגיל, אך למעשה, הוא אנליסט גאון בעל יכולות יוצאות דופן בניתוח מידע. הוא תמיד דואג למשפחתו, לחברתו ולעמיתיו בלב חם ובבגרות. |
|  באי ג'ונג-אוק |  פארק היי-רים | אמא של סון-וו; מרגלת לשעבר  האינסטינקט כמרגלת עדיין נשאר בה. כמו חולה בהפרעה טורדנית כפייתית, היא קצת נזהרת מאנשים סביבה ומנסה להפוך את הכל במשפחתה למושלם. עם זאת, היא מוקירה ואוהבת את בנה ואת משפחתה יותר מכל אחד. |
|  יו או-סונג |  הוואנג קי-צ'ול | סוכן צפון קוריאני  סוכן שבא לארגן מחדש את טבעת הריגול בדרום קוריאה אבל הוא לא עובד בעצמו. הוא פשוט בוחר את האנשים שהופכים להיות החיילים בלוח השחמט שלו. הפעם הקורבן במשחקו האינטליגנטי הוא המשפחה השלווה והמאושרת של היי-רים וסון-וו. |
|  קו סונג-הי |  לי יון-ג'ין | החברה של סאן-וו  אישה מסתורית עם הרבה סודות. היא טוענת שהיא יתומה אבל מתגלה בהמשך שזה לא נכון. עם זאת, היא מאוד נחמדה ואכפתית בדיוק כמו סון-וו. בדיוק כשהיא חולמת על משפחה מאושרת עם סון-וו, היא לא יכלה לצפות שהיא תתמודד עם התנגדותה של אמו, היי-רים. |
הערות שוליים

↑  Hwang, Hye-jin (6 בדצמבר 2021). "JYJ's Kim Jae Joong to Transform into Genius Analyst for Spy". enewsWorld. אורכב מ-המקור ב-6 בדצמבר 2021. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kim, Min-jin (6 בדצמבר 2021). "Jaejoong's looks intense during filming of Spy". The Korea Herald. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sung, So-young (8 בינואר 2015). "Kim Jae-joong cast as lead in Spy". Korea JoongAng Daily. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lee, Ji-young (12 בדצמבר 2014). "JYJ's Kim Jae Joong and Ko Sung Hee to Act as Lovers in Spy". enewsWorld. אורכב מ-המקור ב-25 בדצמבר 2014. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kim, Min-jin (14 בדצמבר 2014). "Jaejoong, Ko Sung-hee to portray romance in Spy". K-Pop Herald. נבדק ב-6 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מצעד יום המהפכה במוסקבה (1941)

חיילים סובייטים בדרכם לחזית לאחר המצעד
מצעד יום המהפכה במוסקבה (1941) היה מצעד שנתי שהיה נהוג בברית המועצות לציון יום השנה למהפכת אוקטובר, אשר נערך במוסקבה ב-7 בנובמבר 1941, בעיצומו של הקרב על מוסקבה, כאשר הצבא הגרמני התקרב לעיר. המצעד נועד להעלות את המוראל של העם הרוסי ולהפגין כי המצב אינו נואש. הגייסות שצעדו במצעד המשיכו משם הישר לקוי החזית.
הרקע

ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, במהלך שנקרא מבצע ברברוסה. לאחר הניצחונות המהירים בפולין ובאירופה המערבית, האמינה ההנהגה הנאצית כי ברית המועצות תוכרע במלחמת בזק תוך זמן קצר. ההתקדמות הגרמנית התנהלה בתחילתה על פי התוכנית. שלוש קבוצות ארמיות, שבכל אחת נכללו עשרות אוגדות, הסתערו לתוככי ברית המועצות. האחת צפונה לכיוון לנינגרד, האחת דרומה לעבר אוקראינה וקייב והשלישית, המרכזית, לעבר מוסקבה בירת ברית המועצות. בראשית הסתיו של 1941 האמין היטלר כי ברית המועצות כבר הוכרעה למעשה כשהורמכט התקרב למוסקבה.
ב־10 באוקטובר 1941 קיבל גאורגי ז'וקוב את הפיקוד על הגנת מוסקבה. באמצע אוקטובר סגרו הגרמנים על מוסקבה משלושה כיוונים והגיעו למרחק של 60 קילומטר ממוסקבה, והעיר הפכה מטרה לתקיפות מהאוויר. השלטונות הורו לאוכלוסייה לבנות מתרסים ברחובות העיר. ב-16 באוקטובר הביאו שמועות על פריצה גרמנית, שקירבה את טור השריון הגרמני עד למוסקבה עצמה, לבהלה המונית בעיר. רבים ניסו להימלט, ומוסדות השלטון הסובייטים פונו מזרחה לעיר קויבישב (כיום סמרה). כאן עמדה לתושבי העיר נחישותו של סטלין להישאר במוסקבה. רדיו מוסקבה הודיע כי על אף חומרת המצב החליט סטלין להישאר בעיר. כאשר חלפה הבהלה, היו תושבי העיר הנותרים מאוחדים בהחלטה לעצור את הגרמנים בגופם. עשרות אלפי מתנדבים חפרו בקור המקפיא תעלות נגד שריון במבואות מוסקבה. גדודי מתנדבים חומשו בנשק והושלכו אל החזית. ב-19 באוקטובר הכריז רדיו מוסקבה כי העיר נצורה.
לפי הלוח הנהוג ברוסיה חל יום השנה למהפכת אוקטובר ב-6 בנובמבר. בעוד הגרמנים עומדים בשערי העיר נתכנסה עצרת "ערב יום המהפכה" בליל 6 בנובמבר באולם גדול של הרכבת התחתית של מוסקבה. באולם נכח קהל של מאות אנשים, פעילי מפלגה ואיגודים מקצועיים וחיילים. סטלין נשא בפניהם נאום. בראשית נאומו תיאר סטלין את המצב הקודר ופירט את מספרי אבדות הרוסים בארבעת חודשי הלחימה; 700,000 הרוגים, 378,000 נעדרים ו-1,020,000 פצועים. בהמשך מנה סטלין את אבדות האויב והגזים במספרי האבדות, כדי להוכיח את טענתו על כישלון מלחמת הבזק הגרמנית. בהמשך עבר לדברי עידוד לעם הרוסי, ואמר כי העורף הרוסי מוצק מאי פעם, וכי כל מדינה אחרת שהייתה מאבדת שטחים נרחבים כאלה הייתה מתמוטטת. סטלין עבר לתאר את מצבם של הגרמנים הלוחמים בשטח אויב הרחק מבסיסי האספקה.
בצעד שנועד להוכחת נחישותו של סטלין ולשם הפגנה כי המצב, למרות חומרתו, איננו נואש, החליט סטלין לקיים את המצעד הצבאי המסורתי של יום השנה למהפכה ב-7 בנובמבר בכיכר האדומה, חרף סכנת ההפצצה מהאוויר.