stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניל מקדונו
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

צ'יינה ביץ' (1991)
זינוק לאתמול (1991)
בייב רות' (1991)  - סרט טלוויזיה של NBC
ג'אג (1995)
מרפי בראון (1996)
NYPD Blue‏ (1996)
האלק האיום (1997-1996) - דיבוב
אבחנה: רצח (1998)
משטר צבאי (1999)
תהרוג אותי וזהו (1999)
פרופיילר (1999)
חוות בלונים (1999) - סרט טלוויזיה
אחים לנשק (2001)
תיקים באפלה (2002)
בומטאון (2003-2002)
חקירה רפואית (2005-2004)
טרוולר (2007)
איש הפח (2007)
עקרות בית נואשות (2009-2008)
טריירים (2010)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2011)
צדק פרטי (2012)
CSI: ניו יורק (2012)
תפיסה (2012)
CSI‏ (2013)
מוב סיטי (2013)
Suits‏ (2019-2014)
סוכני S.H.I.E.L.D. ‏(2014)
הסוכנת קרטר (2015)
מוסר ציבורי (2015)
הפלאש (2015)
החץ (2016-2015)
אגדות המחר (2018-2016)
חוצה את הקווים (2017)
חרטה של ניצול (2017)
ואן הלסינג (2019-2018)
ילוסטון (2019)
פרויקט הספר הכחול (2019 - 2020)
פחמן משודרג (2020)
המאה (2020)
מה אם... (2021) - דיבוב
אימה אמריקאית 10 (2021-הווה)
המשכן לאמנות על שם חיים אתר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 על שם:  חיים אתר 
 מיקום:  עין חרוד 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  חיים אתר 
 מנהל:  אורית לב-שגב
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1937
 אדריכל:  שמואל ביקלס 
 
 קואורדינטות:  32°33′40″N 35°23′36″E﻿ / ﻿32.561111111111°N 35.393333333333°E﻿ / 32.561111111111; 35.393333333333
 museumeinharod.org.il
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) המשכן לאמנות על שם חיים אתר (למפת עמק בית שאן רגילה) המשכן לאמנות על שם חיים אתר (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המשכן לאמנות על שם חיים אתר (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום המשכן לאמנות על שם חיים אתר 
 
המשכן לאמנות עין חרוד על שם חיים אתר הוא מחלוצי המוזיאונים הגדולים לאמנות בארץ ישראל. אוסף המוזיאון מכיל את אחד מאוספי האמנות היהודית הגדולים בישראל, הכולל אמנות ישראלית, אמנות קיבוץ ואמנות עכשווית. המשכן לאמנות גם מחזיק בהוצאה לאור של ספרים וקטלוגים המופקים לרגל התערוכות המוצגות לצורך תיעוד ומחקר. במסגרת התערוכות מתקיימים סימפוזיונים, ימי עיון ואירועי השקות ספרים בהשתתפות אנשי אמנות ואקדמיה, וכן מפגשים עם אמנים מציגים וסיורים מודרכים בתערוכות.
ראשיתו של המוזיאון ב"פינת אמנות" שנפתחה בצריף האטלייה של חיים אתר, ממייסדי המוזאון (1902–1953), ב-7 בינואר 1938. כעבור כמה חודשים נבחר השם "משכן לאמנות". אוספי המשכן הושתתו על שני היבטים מרכזיים: חשיבותה של האמנות והזיקה לעבר היהודי. כך כתב חיים אתר, מי שהיה הסמכות האמנותית וקובע הטעם של האוסף, עם פתיחתה של ה"פינה":
ביסודה של עין-חרוד קיבלנו על עצמנו דבר גדול מאוד, גם למעננו וגם למען ילדינו, הבאים לרשת את אוצרותינו הרוחניים ולהמשיך על יסוד זה את בניינה. לכן מחויבים הננו להעמיק את היסודות הרוחניים של חיינו, לחנך את עצמנו תוך חיים באמנות, כי אם לא זאת – נשקע תוך קטנוּת החיים והיא תכריע אותנו. [...] כי בניין האמנות – הוא גם בנין החיים בתוכנו
הרוח החיה בהקמת המשכן היה חבר עין חרוד אהרן ציזלינג (1901–1964), עיקר עיסוקו היה בהשגת משאבים לבניית המוזאון ויצירת האוסף האדיר שאצור במחסניו.
בשנת 1948 נפתח חלקו הראשון של מבנה הקבע. האדריכל שמואל ביקלס (1909–1975) תכנן מבנה שייחודי ביחסי המידות של האולמות ובניצול מקורי וייחודי של האור הטבעי. בבניין נבנו בהדרגה 14 אולמות תצוגה, חצרות לפסלים, ספרייה, סדנאות, אודיטוריום ובית קפה קטן.
בעיצומו של תהליך הבנייה של המשכן התחולל הפילוג בקיבוץ המאוחד (1952), במהלכו התחלק עין חרוד לשני קיבוצים: עין חרוד איחוד ועין חרוד מאוחד. באופן חריג נשמר המוזיאון כמוסד משותף של שני הקיבוצים ומרחב המוזיאון היה למקום של מפגש בין החברים.
המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
אוספים ותערוכות

אוספי המוזיאון כוללים פריטי יודאיקה מקהילות ישראל ממזרח וממערב ויצירות אמנות מהמאה ה-19 עד לימינו בתחומי הפיסול, הציור, הגרפיקה והצילום.
חלק מהתערוכות המתחלפות במוזיאון עסקו בהיבטים שלא הוכרו באותה עת כ"אמנות", למשל, אמנות סיבים (חומר "רך") או צילום. במסגרת זו התקיימו בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים במשכן ביאנלות לצילום, שתרמו לקידום ההכרה האמנותית בצילום בישראל. מגמה נוספת השתקפה בתערוכות, הפקת אירועים אינטראקטיביים במוזיאון, כגון תערוכת "גרייסלנדס פאלאלס" (מסעדה ומופע אלביס פרסלי) או אירוע "אוטופיה ביקורתית" (תערוכות ופעילות בסביבת המוזיאון).
המוזיאון מציג באורח קבוע תערוכות של אמנים צעירים ופרויקטים שמאפשרים התנסות חדשנית ויוצאת דופן. מגמה משמעותית נוספת משתקפת בהפקת תערוכות, ספרים ואירועים המתדיינים עם סיפורה של האמנות הישראלית. קו מחשבה מרכזי בפעילות המוזיאון הוא טיפול בהיבטים שלא כוסו בהיסטוריה הרשמית של האמנות הישראלית. במסגרת זו הוצגו תערוכות יחיד של אמניות ואמנים איכותיים שיצרו לאורך השנים גוף עבודות מחוץ לזרם המרכזי.
באוסף המוזיאון שמורים עיזבונותיהם של מירון סימה, רפי לביא, מאירה שמש ומאיר אגסי וכן עזבונות אמנים נוספים המשמעותיים לאמנות יהודית וישראלית. כחלק מתצוגת קבע במוזיאון עוצבו "מרחבי זיכרון" המשמשים מרכז לפעילות, עיון ומחקר: אגף מיוחד בספריית המוזיאון מוקדש ל"מוזיאון, ספריה, ארכיון מאיר אגסי" שעזבונו שמור במוזיאון. עבודתו של האדריכל ביקלס מוצגת ב"חדר העבודה של ביקלס" המהווה מרכז מחקר ותיעוד של האדריכלות הקיבוצית.
אוספים ותערוכות > אמנות יהודית

בחזון המייסדים של המשכן עמד שימורה של אמנות יהודית ויצירה של אמנים יהודים מרחבי העולם, בעיקר על רקע החורבן של יהדות אירופה במהלך השואה. חיים אתר יצר קשר עם אמני אסכולת פריז היהודים (חיים סוּטין, מרק שאגאל, מישל קיקואין, ז'ול פסקין, מואיז קיסלינג ואחרים). ב-1949 הוצגה בעין חרוד תערוכה של שאגאל וביקרו בה אלפי אנשים. באוסף המוזיאון כלולות עבודות של יוזף ישראלס, לסר אורי, חנה אורלוף, יעקב לוצ'אנסקי ואחרים.
חיים אתר עסק בכינוס ביטוייה השונים של היצירה היהודית לדורותיה ולאחריו פעל ברוח זו זוסיא עפרון. חיים אתר בהיותו אמן ומנהל מוזיאון, האמין שהיצירה היהודית לדורותיה רלוונטית ליצירה העברית בארץ ישראל. ברוח תפיסה זו הפעיל אהרן ציזלינג רשת ארצית ובינלאומית של תומכים וידידים שסייעו במידע ובהשגת עבודות. בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20 ניכרה פעילות נמרצת להרחבת האוסף, ובמרוצת הזמן הוא היה לאחד האוספים החשובים בעולם בתחום האמנות היהודית.
סמוך לפתיחתו של המשכן לאמנות בבניינו החדש, כאשר האוסף שכן עדיין בצריף, פורסם עלון חדש למוזיאון ובו צוין כי "במשכן כבר מרוכזות מיצירותיהם של מרבית היהודים הפזורים בארצות תבל ומשוועים לגבולם". ברשימה של אמנים שעבודותיהם התקבלו לאוסף המוזיאון נמנו בשנת 1948 שמותיהם של 115 ציירים ופסלים מהולנד, גרמניה, רוסיה, מזרח אירופה, צרפת, אנגליה, ארצות הברית, אוסטרליה וישראל, ועוד אוסף נרחב של אמנות עממית מכל תפוצות ישראל. בתערוכת הפתיחה של המבנה החדש הוצג אוסף מייצג של המוזיאון. בין האמנים החשובים הכלולים באוסף: מרוסיה: יצחק לויתן, ליאוניד פסטרנק, מהולנד: ישראלס, מפולין: מאוריציו גוטליב, מגרמניה: לסר אורי, מקס ליברמן.
אוספים ותערוכות > יודאיקה

במוזיאון מוצג באופן קבוע אוסף של תשמישי קדושה יהודיים, חלקם עתיקים, של העדות השונות, הכולל ספרי תורה, הגדות של פסח, חנוכיות, פרוכות, וחלקם אמנות עכשווית של יוצרים צעירים. ראשית האוסף בכלי קודש שהביאו חברי הקיבוץ מבתי ההורים במזרח אירופה. בהמשך נפדו כלי קודש מיהודים במחנות העקורים באירופה והובאו על ידי חברים ששירתו בבריגדה היהודית.
אוספים ותערוכות > אמנות ישראלית

באוסף המשכן נמצאות עבודותיהם של אמנים ישראלים החל מראשית המאה ה-20. האוסף כולל מספר עיזבונות של אמנים (חיים אתר, מנחם שמי, פנחס כהן גן ועוד) ופריסה רחבה של האמנות הישראלית לדורותיה. איסוף האמנות הישראלית מהווה חלק בלתי נפרד מהמחקר והתיעוד ונעשה מאמץ מיוחד להאיר היבטים כגון יצירה של אמניות נשים, וללוות את האיסוף בפרסום המידע ובניתוח מהלכי עיצובם של תודעה וזיכרון קולקטיבי. תערוכות פורצות דרך שהתקיימו בשנות ה-80 (מטא סקס, עבודה עברית) היו אבני דרך בהצבתו כמוזיאון שמסמן טריטוריות חדשות ומפנה זרקור אל נרטיב תרבותי חברתי אלטרנטיבי.
אוספים ותערוכות > הסטודיו של דודו גבע

ביום השנה השמיני למותו של דודו גבע (פברואר 2013) נחנך במשכן לאמנות עין חרוד הסטודיו המשוחזר שלו. אוסף יצירותיו, ספרייתו וכלי עבודתו (שולחן העבודה, מכונת הצילום ושולחן האור) הועברו למוזיאון והוצבו כחלק בלתי נפרד מהסדנא הפעילה במוזאון הנושאת את שמו, "סטודיו על-שם דודו גבע" בעיצובה של יעל רשף שעבדה עמו כמעצבת גרפית ב"מעריב". בארונות ובמגירות הוצבו ספרים שפרסם, רבים מהם אזלו זה מכבר, עבודות שיצר ולא פרסם וכן ניתן לצפות בסרטוני אנימציה וסרטים. אוסף יצירותיו השמור בין אוספי המוזאון כולל כ-1350 עבודות. האוסף כבר קוטלג וצולם ובקרוב ניתן יהיה לצפות בו ברשת.
אוספים ותערוכות > קטלוגים

לצידה של כל תערוכה במשכן יוצא לאור קטלוג מקיף. מתוך מחויבות למחקר מעמיק בשורשי היצירה, תיעודה ושימור הידע.
אוספים ותערוכות > ספריה

ספריית המשכן מכילה אלפי ספרים בנושאי אמנות מגוונים. היא פתוחה לציבור לעיון ולמחקר. בתוכה נבנה אגף מיוחד לאוסף הספרים של האמן המנוח מאיר אגסי.
המבנה

ראשיתו של המוזיאון ב"פינת אמנות" שנפתחה בסטודיו של האמן המקומי חיים אתר ששהה באותה התקופה בפריז ואסף יצירות אמנות עבור המוזיאון לעתיד לבוא. עם שובו של אתר לעין חרוד נפתח המוזיאון בצריף עץ גדל ממדים ובמקביל הוחל בתכנונו של מבנה הקבע. האדריכל שמואל ביקלס, חבר קיבוץ תל יוסף, היה מתכנן ב"לשכה הטכנית" של הקיבוץ המאוחד שמשכנה בעין חרוד וקיבל עליו את מלאכת התכנון. מיקום המשכן נקבע על פי תוכנית האב לעין חרוד - תל יוסף שהציע אדריכל ריכארד קאופמן בשנת 1926 ולפיה מוסדות התרבות יבנו על מורדות גבעת קומי. החלק הראשון של המבנה נחנך באוקטובר 1948, שמחת תורה תש"ט, בעיצומה של מלחמת העצמאות. בחנוכת המוזיאון ציין אהרן ציזלינג שעמד מאחרי החשיבה התוכנית והארגונית של המוזיאון: "הצמא לרוח הוא ימצא טעם בעבודתו". בהמשך נבנו אולם הספרייה, חצר הפסיפס ואולם רחב ידיים. בשנת 1957 נבנה חלקו הגדול של המוזיאון הכולל את שינוי הכניסה מדרום למערב, אולם העמודים, חצר הפסלים והאולמות הצפוניים. תוכניות הרחבה של המוזיאון על ידי ביקלס עצמו המשיכו עד פטירתו בשנת 1975, אך לא מומשו. בין השאר כלל החזון הקמה של סטודיו לאמנים יוצרים, בניית בית ספר לתפאורות תיאטרון, אולם נוסף לפיסול והקמת אודיטוריום.
בשנת 1992 בוצעה הרחבה בתכנון האדריכלית עדה כרמי, שכללה בניית מחסנים לאוסף, סדנה חינוכית (היום הסטודיו של דודו גבע) ושיפוץ הכניסה. בשנת 2004 נוסף בתוך הספרייה מוזיאון/ספריה/ארכיב מאיר אגסי בתכנון האדריכל יון ננו, אשר חתום גם על תכנונו של אודיטוריום מירון סימה המכיל 145 מקומות, שנחנך בשנת 2011 בצידו הצפוני של המשכן ובו מקום להרצאות, סרטים וקונצרטים.
המבנה > האור הטבעי במוזיאון

המשכן לאמנות עין חרוד מוכר בעולם כיצירת מופת אדריכלית של מוזיאון המבוסס על אור טבעי. בכל חללי המוזיאון שוררת אווירה מיוחדת שנובעת ממופעי אור מגוונים החודר למבנה במערכת מורכבת של תקרות וחלונות עיליים. כדי להבין את הרעיונות האדריכליים המקוריים של ביקלס על המבקר להרים עיניו לתקרה ולגלות את האופן שבו קמרונות הבטון מחזירים את האור הנופל עליהם מהחלונות הנסתרים. המבנה מציג מסלול עקבי של שכלול בפתרונות האור הטבעי, ויש בו יותר משמונה סוגים שונים של חלונות עליונים המתייחסים לרוחות השמים, כיווני האור והבקרה על כמות ואופן החדרתו לחלל.
המבנה > מרכז ביקלס

בשנת 2007 הועבר למוזיאון אוסף השרטוטים האדריכליים של שמואל ביקלס. משפחת ביקלס תרמה את עיזבונו האדריכלי, את הספרייה המקצועית ואת שולחן העבודה וכלי השרטוט. כל אלו רוכזו ב"חדר העבודה" שמוקדש לפועלו. השרטוטים קוטלגו ותועדו והם עומדים לרשותם של חוקרים ומבקרים. חלק נכבד מעבודתו הוצג בתערוכה "הקיבוץ - אדריכלות ללא תקדים" בביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה. בשנת 2020 הועבר האוסף למפעל התיעוד של הספרייה הלאומית בירושלים, במדור האדריכלות הישראלית. האוסף קוטלג ונסרק [עבודות המקור הוחזרו והן שמורות בארכיון המשכן בעין חרוד] והוא זמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית.
פינת האדריכלות של ביקלס בוטלה במהלך שנת 2024 לטובת תערוכות מתחלפות המתקיימות במשכן.
אוצרים ומנהלי המשכן ושנות פעילותם

חיים אתר (1953-1938)
זוסיא עפרון (1977-1953)
ורנר שום (1985-1977)
גליה בר אור (2015-1985)
יניב שפירא (2016-2022)
אבי לובין (2023 -)
אורית לב-שגב (2021 -)
הערות שוליים

↑  מאוצרות המשכן לאמנות, באתר המשכן לאמנות, ‏2021-11-15
↑  אודות המשכן, באתר המשכן לאמנות
↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 53
↑  כחוט השני, באתר המשכן לאמנות, ‏2022-02-27
↑  הסטודיו של דודו גבע, באתר המשכן לאמנות
↑  Bonit Le Thierry d'Enneqin, La Machine a Luminer D'Ein Harod, amc Le Moniteur Architecture 119, Oct. 2001, עמ' 113-106
↑  דוד בהר, האור במוזיאון לאמנות, עבודת דוקטורט בטכניון, חיפה, 2009
↑  צחי אוססטרובסקי, מוזיאון לאמנות עין חרוד, דומוס 002, יולי 2009, עמ' 95-92
↑  אביטל אפרת, אדריכל שפיסל באור, ארץ וטבע, 2010, עמ' 40-34
↑  בתערוכה זו הציגו וליד אבו שקרה, עאסם אבו שקרה, סעיד אבו שקרה, פריד אבו שקרה וכרים אבו שקרה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265420205171  BIBSYS: 15045135  BnF: cb12349606p (data)  GND: 1092221603  ISNI: 0000 0001 2331 9311  LCCN: nr94029277  SELIBR: 260009  SUDOC: 03247315X  VIAF: 312995841   WorldCat (עם VIAF): 312995841
וינסנט רייגן

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1965 (בן 59) סוונסי, ויילס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות חיות ומוקלטות 
 פרופיל ב-IMDb
 
וינסנט רייגן (באנגלית: Vincent Regan; נולד ב-16 במאי 1965) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי. התפרסם בזכות תפקידיו בשוברי הקופות התקופתיים "300" ו"טרויה".
ביוגרפיה

רייגן נולד בעיר סוונסי שבדרום ויילס לזוג מהגרים איריים, בילה את ילדותו באירלנד ולמד ב"מכללת סט.ג'וזף" שבאיפסוויץ'.
החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה בריטיות כגון "Invasion: Earth" אותה כתב ג'ד מרקוריו ו"Eureka Street" בתפקיד עליו זכה להערכה רבה באירלנד.
את הפריצה הקולנועית שלו עשה ריגן בשנת 2001 בקומדיה "האביר השחור" בכיכובו של מרטין לורנס, בה שיחק בתפקיד האביר הרשע פרסיבל.
רייגן הופיע לאחר מכן בשובר הקופות "טרויה" בתור הגנרל איודורוס מצבאו של אכילס (בראד פיט) ובסדרה התקופתית "אימפריה" בתפקיד המצביא הרומאי מרקוס אנטוניוס.
ב-2005 שיחק בהפקת הפעולה של ג'ט לי ולוק בסון "ללא מחסום" לצידו של בוב הוסקינס.
ב-2007 התפרסם רייגן בסרט הפעולה התקופתי המפורסם "300" בתפקיד קפטן ארטמיס, חברו הנאמן של המלך לאונידס (ג'רארד באטלר).
ב-2010 השתתף רייגן בפנטזיית הפעולה "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד קפאוס מלך ארגוס.
ב-2012 הופיע רייגן בפנטזיית הפעולה "שלגייה והצייד" בתור הדוכס האמונד, בסרט הפעולה "נעולים" בתפקיד אלכס מנהיג מרד האסירים, בסדרת הדרמה "לפגוע ולהחטיא" ובסרט גיבורי העל "גוסט ריידר: רוח הנקמה".
רייגן נשוי לשחקנית אמיליה קורטיס ואב לשני ילדים.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

פושע הגון (2000)
האביר השחור (2001)
סוכנים על הכוונת (2001)
טרויה (2004)
ללא מחסום (2005)
300 (2007)
באת'ורי (2008)
אווה (2010)
כמה שאני גדול (2010)
אחזקות (2010)
התנגשות הטיטאנים (2010)
גוסט ריידר: רוח הנקמה (2012)
נעולים (2012)
שלגייה והצייד (2012)
עיר של אורות זעירים (2016)
התמונה האחרונה (2017)
נורמנדי בעירום (2018)
טנגו אחד (2018)
אקוומן 2: הממלכה האבודה (2022)
לות'ר: תיק פתוח (2023)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

אימפריה (2005)
הרחוב (2007)
האסיר
סקוט וביילי (2011)
לפגוע ולהחטיא (2012)
אטלנטיס (2014–2015)
רויאלס (2018-2015)
נסיכה לבנה (2017)
בשר ודם (2020)
לפני שנמות (2021)
וואן פיס (2023)
אקסטרה תחבורה ציבורית

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  "נוהגים לתת יותר"
 תקופת הפעילות:  2021–הווה (כ־4 שנים)
 תאריך מיזוג:  2021
 מיקום המטה:  שוהם 
 משרד ראשי:  הרקפת 1, שוהם
 שליטה בחברה:  אלון רבוע כחול
 בעלות:  60% אלון רבוע כחול, 40% פסגות איזי בס וציר הסעות
 ענפי תעשייה:  תחבורה ציבורית
 מוצרים עיקריים:  שירותי תחבורה ציבורית
 יו"ר:  ציון פת
 מנכ"ל:  שוקי פרי
  
 https://extrapt.co.il
 
אוטובוס של אקסטרה בנתניה
אוטובוס של אקסטרה ליד העיר העתיקה בירושלים
אוטובוס מתוצרת הייגר בירושלים
אקסטרה תחבורה ציבורית היא חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2021. החברה מפעילה את שירות האוטובוסים בנתניה ובירושלים.
אוטובוס של אקסטרה בחניון בירושלים
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2021 על ידי אלון רבוע כחול ישראל, שבבעלות איש העסקים מוטי בן-משה, שמחזיקה ב-60% מהחברה, ופסגות איזי בס, וציר הסעות מחזיקות ביתרת האחזקה – 40%.
באפריל 2021 זכתה חברת "אקסטרה תחבורה ציבורית" במכרז להפעלת התחבורה הציבורית העירונית בנתניה ובאוקטובר 2021 זכתה החברה במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בצפון ירושלים.
ב-7 בינואר 2022 החלה החברה בהפעלת הקווים העירוניים בנתניה במקומה של "אגד תעבורה". ב-19.8.2022 יישמה אקסטרה את הרפורמה בתחבורה ציבורית, של משרד התחבורה והרשות לתחבורה ציבורית, והפעילה מערך קווים חדש בנתניה.
ב-16 בספטמבר 2022 החלה החברה בהפעלת אשכול צפון ירושלים, כשהיא משיקה שני קווים ראשונים. ממועד זה ועד סוף שנת 2024, ביצעה החברה עוד מספר פעימות שבהן התווספו קווים בשכונות רמות, הר נוף ועוד, וכיום היא מפעילה יותר מ-70 קווי שירות בצפון ירושלים.
כיום החברה מעסיקה כ-1,200 עובדים, מפעילה 651 אוטובוסים ומדורגת בקביעות בין החברות המובילות במדד השירות של שמפרסם משרד התחבורה. בחודש מאי 2024 חתמה החברה על הסכם קיבוצי עם נציגות העובדים שלה.
צי האוטובוסים

אקסטרה מפעילה את התחבורה הציבורית בנתניה בעזרת 212 אוטובוסים.
איסוזו CitiPort 12 – מונע בעזרת דיזל, בעל תקן יורו 6. 27 אוטובוסים. שנת יצור 2018, שימשו בעבר את אגד תעבורה.
גולדן דרגון PIVOT XML 6125CC – מונע בעזרת דיזל, בעל תקן יורו 6. 10 אוטובוסים. שנת יצור 2021.
גולדן דרגון XML 6125CC.01 – מונע בעזרת CNG (גז טבעי דחוס). 39 אוטובוסים. שנת יצור 2021.
טמסה LF12 – מונע בעזרת דיזל, בעל תקן יורו 6. 48 אוטובוסים. שנת יצור 2021.
הייגר KLQ6125GEV3 הארגז – מונע בעזרת חשמל. 33 אוטובוסים. שנת יצור 2022.
גולדן דרגון XML 6125DEV מרכבים – מונע בעזרת חשמל. 28 אוטובוסים. שנת יצור 2022.
מרצדס MB519 מיניבוס - מונע בעזרת דיזל. 27 אוטובוסים. שנת יצור 2022.
את אשכול צפון ירושלים מפעילה אקסטרה עם 439 אוטובוסים, מתוכם 180 אוטובוסים מפרקיים, 81 מונעים בגז טבעי דחוס ו-129 חשמליים.
הייגר KLQ6129GQ2 – מונע בעזרת דיזל. 35 אוטובוסים. שנת יצור 2022,2024.
הייגר KLQ6129GQ2 – מונע בעזרת CNG (גז טבעי דחוס). 60 אוטובוסים. שנת יצור 2022.
גולדן דרגון XML 6125CC.01 – מונע בעזרת CNG (גז טבעי דחוס). 25 אוטובוסים. שנת יצור 2022.
אוטוקר קנט C - אוטובוס 18 מ', מפרקי נמוך רצפה, 4 דלתות, המונע בעזרת דיזל - 180 אוטובוסים. שנת ייצור 2022-2024.
הערות שוליים

↑  עומרי כהן,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏אלון רבוע כחול זכתה במכרז להפעלת תחבורה ציבורית בנתניה, באתר גלובס, 9 באפריל 2021
↑  יובל שדה,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'אגד מאבדת אחיזה בירושלים: אלון רבוע כחול תפעיל קווי שירות עירוני בצפון העיר, באתר כלכליסט, 20 באוקטובר 2021
↑  מהפכת תחבורה בנתניה: אלה 12 קווי האוטובוסים העירוניים החדשים, באתר mynetnetanya, ‏2022-08-14
↑  עידן יוסף,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'המפעילות החדשות בתחבורה הציבורית: אקסטרה עולה; תנופה צונחת, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 במרץ 2022
↑  נהגי חברת התחבורה הציבורית חתמו על הסכם קיבוצי: "הישג משמעותי", באתר אייס, 30 במאי 2024
Gangsta's Paradise

| --- | --- |

 סינגל בביצוע קוליו בהשתתפות L.V.
 מתוך האלבום Gangsta's Paradise; פסקול הסרט סיכון מחושב; I Am L.V.
 יצא לאור:  9 באוגוסט 1995
 פורמט:  תקליטור; קלטת שמע; אריך-נגן
 תאריך הקלטה:  1994-1995
 סוגה:  גנגסטא ראפ; היפ הופ
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  4:00
 חברת תקליטים:  Tommy Boy Records;
 כתיבה:  קוליו; סטיבי וונדר; דאג ראשיד; L.V. (הוא לארי סנדרס)
 לחן:  סטיבי וונדר, קוליו, L.V. 
 
"Gangsta's Paradise" (מילולית: "גן עדן של כנופיות", שכן "גנגסטה" היא מילת סלנג לכנופיות רחוב עם נטייה לאלימות, סמים ופשע) הוא שיר ראפ של הזמר קוליו בהשתתפות זמר ה-R&B‏ .L.V. השיר הושמע לראשונה בפסקול הסרט "סיכון מחושב" בכיכובה של מישל פייפר (1995), ומאוחר יותר יצא גם במסגרת אלבומו של קוליו שנשא את אותו השם. השיר זיכה את קוליו בפרס גראמי לשנת 1996.
במהלך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי ולפרודיות, נכלל במצעדים שונים והופיע במסגרת יצירות קולנוע וטלוויזיה שונות.
על השיר

השיר הוא עיבוד מחדש לשירו של סטיבי וונדר משנת 1976, "Pastime Paradise", שהופיע במקור באלבומו "Songs in the Key of Life". השיר משתמש בלחן זהה עם תזמור שונה של הליווי מוזיקלי. מילות השיר שונו על ידי קוליו והותאמו לתיאור "חיי הרחוב" של חברי כנופיות רחוב (גנגסטה) הנוטות לאלימות, סמים ופשע. מילות השיר קודרות ומבטאות את הטרגדיה שבחייהם.
השיר מתחיל בשורה מתוך מזמור תהילים: ”As I walk through the valley of the shadow of death” (במקור: ”גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת” (תהילים כ"ג, ד) ששונה ל"בעודי הולך בגיא צַלְמָוֶת"), ונמשך במילים ”I take a look at my life / And realize there's nothin' left” (בתרגום חופשי: אני מביט על חיי / ומבין כי דבר לא נותר). צביונו הדתי של השיר בא לידי ביטוי גם בקולות המקהלה ברקע, כנהוג בשירת מזמורים בכנסיות.
שורות הפזמון החוזר בשיר מבוצעות בידי .L.V‏ ”Tell me why are we so blind to see / That the ones we hurt are you and me” (בתרגום חופשי: "תגיד לי, למה אנו כה עיוורים ולא רואים / שאלו שבהם אנו פוגעים הם אתה ואני") מביעות ביקורת עצמית נוגה.
זהו אחד משיריו הבודדים של קוליו שבהם הוא נמנע מניבול פה ומגסויות, זאת עקב בקשתו של סטיבי וונדר, אחרת, הוא לא היה נותן לו אישור להשתמש ביצירתו.
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 166 |  |
וידאו קליפ

הווידאו קליפ צולם בבימויו של אנטויין פוקוואה. בקליפ משתתפת שחקנית הקולנוע מישל פייפר כשהיא מגלמת את תפקידה בסרט "סיכון מחושב". הקליפ נפתח כשפייפר שואלת את קוליו האם ברצונו לספר לה במה העניין? וקוליו עונה בשיר. הסיטואציה מתקיימת במה שנראה כבית נטוש וחשוך שעל קירותיו נראות כתובות גרפיטי שונות, ולאורך הקליפ שזורים קטעים מהסרט "סיכון מחושב".
הקליפ זכה בתארים "קליפ הראפ הטוב ביותר" ו"הקליפ שמקורו בסרט הטוב ביותר" בטקס פרסי המוזיקה של MTV לשנת 1996.
השיר במצעדים ונתוני מכירות

הסינגל של השיר הגיע למקום ראשון בארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אירלנד, צרפת, גרמניה, איטליה, שוודיה, אוסטריה, הולנד, נורווגיה, שווייץ, אוסטרליה, ניו זילנד וישראל, ובכך היה לשירו המצליח ביותר של קוליו.
בעקבות השתתפותו של קוליו בגרסת הידוענים של "האח הגדול" בבריטניה, נכנס הסינגל שוב למצעד הסינגלים הבריטי, הפעם למקום ה-31 במצעד. בארצות הברית ניצב הסינגל במשך שלושה שבועות בראש מצעד הבילבורד 100 ותשעה שבועות במקום השני. במצעד הבילבורד 100 השנתי דורג השיר במקום הראשון, ובמצעד הבילבורד לסיכום שנות ה-90 הגיע הסינגל למקום ה-13. הסינגל נמכר בכ-3 מיליון עותקים וזיכה את קוליו באלבום פלטינה משולש.
השיר זיכה את קוליו גם בזכייה בפרס גראמי בקטגוריית הראפ לשנת 1996, ובמועמדות לפרס אלבום השנה.
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | – |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 22 |  |
השיר במצעדים ונתוני מכירות > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 118 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 92 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | – |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 165 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | 5× פלטינה | 3,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 3,000,000 |
גרסאות מאוחרות והופעה בתרבות ההמונים

L.V. הוציא גרסת סולו לשיר באלבום הבכורה שלו "I Am L.V.". גרסה זו לא כללה את קוליו והופיעו בה מילים נוספות שאותן כתב L.V.. הסינגל לא שחזר את ההצלחה של הגרסה המקורית עם קוליו.
לשיר יצאו ברבות השנים מספר פרודיות. המפורסמת שבהן היא ככל הנראה זו שביצע וירד אל ינקוביק, שנקראה "Amish Paradise" (מילולית: "גן עדן של אמיש"), ושהגיעה למקום ה-53 במצעד האמריקאי. בעקבות הפרודיה ניטשה מחלוקת בין קוליו לינקוביק, באשר לשאלת היתר השימוש בשיר המקורי. קוליו טען כי זה לא ניתן, בעוד ינקוביק טען כי חברת התקליטים שלו הודיעה לו על מתן היתר שכזה מקוליו. פרודיות נוספות בוצעו על ידי להקת הרוק הנוצרי ApologetiX; על ידי פול שנקלין, שנקראה "Algore Pardise" ובה חוקו קולותיהם של אל גור וביל קלינטון שלועג לראשון.
גרסה אחרת לשיר בוצעה בידי להקת הדת' מטאל הבריטית "Ten Masked Men", המתמחה בביצוע גרסאות כיסוי ופרודיות לשירי פופ. גם להקת המטאלקור האמריקאית In Fear and Faith ביצעה גרסת כיסוי לשיר.
בנובמבר 1995 הופיע השיר בפרק בסדרת הדרמה המשטרתית של רשת פוקס "New York Undercover". באמצע שנות ה-2000 הופיע השיר באחד מפרקי סדרת התעודה הבריטית "Ross Kemp on Gangs". בשנת 2011 הופיע השיר בסרטים "הצרעה הירוקה" ו"מורה רעה", ובשנת 2019 הופיע השיר בטריילר של "סוניק – הסרט".