stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דטרויט (נהר)
היסטוריה

נהר דטרויט נחקר לראשונה על ידי אירופאים במאה ה-17. שבטי האירוקוי הפליגו בו במסגרת הסחר שלהם בפרוות עם ההולנדים מניו אמסטרדם. מאוחר יותר תבעו הצרפתים את האזור כחלק מצרפת החדשה. חוקר הארצות רובר דה-לה-סאל הגיע לשפך הנהר בספינתו לה גריפון (Le Griffon) באוגוסט 1679 במסגרת מסעו בימות הגדולות. מאוחר יותר החלו הצרפתים להתיישב באזור ולתור את הנהר באמצעות סירות קאנו. עם התרחבות היקף הסחר בפרוות בצפון אמריקה, הרחיבו מתיישבים אירופאים את תחום הסחר שלהם מערבה לתוככי השטחים הבלתי ידועים. החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט קאדילק (Antoine de la Mothe Cadillac) הפליג במעלה נהר דטרויט ב-23 ביולי 1701. ביום המחרת הוא ייסד את פורט דטרויט (Fort Pontchartrain du Détroit), לימים העיר דטרויט. הנהר עצמו נקרא נהר דטרויט (נהר המצר).
נהר דטרויט וכל האזור סביבו נלקח מהצרפתים על ידי האימפריה הבריטית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ומאוחר יותר נתבע על ידי ארצות הברית במהלך המהפכה האמריקאית. במהלך מלחמת 1812, שימש הנהר כמחסום עיקרי בין טריטוריית מישיגן האמריקאית לבין קנדה העילית שבשליטת הבריטים, במיוחד במהלך המצור על דטרויט באוגוסט 1812, כאשר נפלה דטרויט לזמן קצר לידיהם של הבריטים. עם השלמת כרייתה של תעלת אירי ב-1817, שיצרה קשר נוח יותר בין ימת אירי לבין החוף המזרחי של ארצות הברית, הפך נהר דטרויט לנתיב שוקק עבור מתיישבים שנסעו לכוון צפון מישיגן ובמקביל חוותה העיר דטרויט עלייה חדה בגודל אוכלוסייתה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית חשש האיחוד כי הקונפדרציה תתכנן מתקפה מכוון קנדה, שהייתה עדיין טריטוריה בריטית ונותרה נייטרלית במלחמה. החשש היה שהמתקפה עלולה לעבור את הנהר. מסיבה זו התנהלו סיורים אינטנסיביים לאורך הנהר אך בסופו של דבר הקרבות התנהלו הרחק ממנו ומתקפה כזו של הקונפדרציה מעולם לא התרחשה. עם תחילת המאה ה-20 חוותה העיר דטרויט תהליך תיעוש חסר תקדים. נהר דטרויט הפך להיות הנהר המסחרי העמוס ביותר בעולם וכונה "העורק המסחרי הגדול ביותר בעולם". ב-1907 עברו בנהר 61 מיליוני טונות של ספנות מסחרית. לשם ההשוואה, עברו באותה תקופה 16 מיליוני טונות בלונדון ו-18 מיליוני טונות בניו יורק.
היסטוריה > תקופת היובש

ב-16 בינואר 1919 אושר התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ובכך נפתחה תקופת היובש בארצות הברית שנמשכה מ-1920 ועד 1933. מכירה, ייצור, והובלה של משקאות חריפים נאסרו בכל רחבי ארצות הברית. דטרויט הייתה (והיא עדיין) העיר הגדולה ביותר השוכנת על הגבול עם קנדה, בה המשיך האלכוהול להיות חוקי במהלך תקופת היובש. דטרויט הפכה להיות מרכזה של מערכת הברחת המשקאות. עד לפתיחתם של גשר אמבסדור ב-1929 ושל מנהרת דטרויט-וינדזור ב-1930 לא היה כל מעבר יבשתי שחצה את נהר דטרויט. מאחר ששירותי המעבורות היו מושבתות במהלך חודשי החורף, חצו הרכבים של מבריחי המשקאות את נהר דטרויט הקפוא כשתאי המטען שלהם עמוסים במשקאות מוברחים. דטרויט הפכה להיות לנקודה המרכזית דרכה הוברחו המשקאות שהופצו משם לכל רחבי ארצות הברית. 75% מהיקף הברחות האלכוהול במהלך תקופת היובש עברו דרך נהר דטרויט, נהר סט. קלייר וימת סט. קלייר. בחודשי הקיץ העבירו סירות מיוחדות את האלכוהול מעבר לנהר. רשויות החוק לא היו מסוגלות, או לא רצו, לעצור את שטף ההברחות. במקרים מסוימים נפלו רכבים עמוסים יתר על המידה דרך שכבת הקרח, וכיום, ניתן עדיין למצוא שרידי רכבים מאותה תקופה על קרקעית הנהר. עם ביטול חוק היובש בעקבות אישורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ב-1933, הסתיים תפקידו של נהר דטרויט כנתיב הברחה.
היסטוריה > מאמצי שיקום

רוב שטחי הקרקע שעל גדות נהר דטרויט הם שטחים עירוניים ובמקומות מסוימים מדובר על אזורי תעשייה צפופים. כתוצאה מכך זוהם הנהר עקב שפיכת פסולת כימיקלית ותעשייתית ללא בקרה במשך עשורים רבים. רוב הפסולת המוצקה והנוזלית של העיר דטרויט על תעשייתה מצאו את דרכם למימי הנהר. רוב נהר דטרויט וגדותיו זוהמו והפכו להיות בלתי בטוחים לפעילות פנאי. כמויות גדולות מזיהום זה הצטברו סביב לשפך הנהר לימת אירי. רמת הזיהום גברה במיוחד לאחר הפשרת השלגים באביב עד אשר אלפי ציפורים נודדות מתו מהזיהום כל שנה. רמת החמצן במים התדלדלה עד לנקודה שבה דגים לא יכלו לחיות בהם. מאחר שרוב הזיהום השפיע על ימת אירי, הפכה גם היא לימה "מתה" שלא הייתה מסוגלת לקיים סביבת חיים ימית.
ב-1961 הוקמה בצו של הקונגרס שמורת טבע. צעד זה סלל את הדרך לחוקים שיגבילו את כמויות הפסולת שפלטו מפעלי התעשייה וחייב את הממשלה לממן פעילות לניקוי הנהר. אף על פי כן ננקטו צעדים מצומצמים בכיוון בשל ההשפעה השלילית שלהם על התעשייה ועל הכלכלה של דטרויט. ב-1970 נסגרה כליל תעשיית הדייג בנהר דטרויט, בימת סט. קלייר, בנהר סט. קלייר ובימת אירי, עקב רמות גבוהות של כספית שנתגלו במים. כתוצאה מכך החלו הרשויות במאמצים כבירים לניקוי הנהר. בשנים הקודמות נמנע מהלך זה עקב עלותו הכספית הגבוהה. בנוסף, חוגי התעשיינים, שלהם הייתה השפעה פוליטית חזקה, לחצו למניעת התקנת התקנות להפחתת כמויות המזהמים בנהר. ב-2001 התמזגה שמורת הטבע שהוקמה ארבעים שנה קודם לכן עם שמורת טבע בינלאומית גדולה יותר המשותפת לארצות הברית ולקנדה. עד כה הוצאו מיליוני דולרים כדי לגרוף את המזהמים מחוץ לנהר ומאמצי השיקום של הנהר בשנים האחרונות ראויים לציון, אף על פי שעדיין קיימות בעיות נוספות. כיום, שבו רבים ממיני בעלי החיים לאזור, לאחר שהודרו משם על ידי ההתפתחות האנושית. נהר דטרויט הוא בית הגידול של מינים רבים של עופות, כמו עיטים, (כולל עיטם לבן-ראש), שלכים ובזים נודדים. בין מיני הדגים המצויים בשפע ניתן למנות מינים של דגי סלמון, חדקניים, דגי בס ודקראים. ב-1998 הוכרז נהר דטרויט כנהר המהווה אתר מורשת לאומי אמריקאי וב-2001 הוא הוכרז כאתר מורשת קנדי, הנהר היחידי המוגדר כך בשתי הארצות.
כלכלה

על פי מחקר משנת 2004, 150,000 משרות וייצור בהיקף שנתי של 13 מיליארד דולר תלויים בשני המעברים של נהר דטרויט. באותה שנה הגיע היקף הסחר האמריקאי עם אונטריו לבדה ל-407 מיליארד דולר, ש-28% מתוכו עבר דרך שני המעברים של הנהר. בשל הלחץ על התנועה במעברים הללו, עומדת על הפרק הצעה להקמת מעבר שלישי שיקשר את דטרויט עם וינדזור. המיקום המדויק של מעבר זה הוא נושא שנוי במחלוקת, בשל ההשפעה שעשויה להיות לו על הסביבה של הנהר ועל היישובים שלאורכו.
נהר דטרויט משמש לספנות ולסחר. השימוש המוקדם ביותר בנהר לפעילות כלכלית החל במאה ה-17. כאשר קטן היקף סחר הפרוות, תפסה את מקומה תעשיית העץ. הפיכתה של העיר דטרויט למרכז תעשייתי התרחשה בעיקר הודות למיקומה על הנהר. האפשרות היחדה לספינה להפליג מתוך הימות הגדולות הייתה אך ורק דרכו ומשם הן יכלו להפליג לכל מקום בעולם. עת תחילת המאה ה-20 החלה תעשיית הרכב בעיר לשגשג ורבים מהתעשיינים הובילו דרך נתיב המים את אספקת עפרת הברזל שהיו זקוקים לה.
מעבר להיותו נתיב שיט מהווה הנהר מקור הכנסה חשוב לכלכלה המקומית. הכנסה של 20 מיליון דולר מדי שנה מגיעה מפעילויות הקשורות לציד עופות המים. פעילויות כמו צפרות, צילום ופעילויות נוספות מכניסות 193 מיליון דולר נוספים לכלכלתה של מישיגן. בנוסף מרוויחה הכלכלה המקומית מפעילות השיט בנהר. מעל 800,000 סירות שיט לצורכי פנאי רשומות במדינת מישיגן ויותר ממחצית מהן פעילות בנהר דטרויט ובסביבתו. ההערכה היא שדיג הדקראים לבדו מכניס מעל מיליון דולר מדי אביב.
הערות שוליים

↑  VanEseltine, Ken (26 August 2008). "Le Griffon is a Meaningful Name".
↑  Granzo, T. (2008). "History of Detroit: Antoine de la Mothe, Sieur de Cadillac".
↑  Rickard, J. (21 November 2007). "Battle of Detroit, 16 August 1812".
↑  LaFaive, Fleenor, and Nesbit (3 December 2008). "The Appendix B: Prohibition in Michigan and the Avenue de Booze".
↑  International Association for Great Lakes Research (2009). "Conserving Detroit River Habitats".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534224005171  BNE: XX6449404  GND: 4218693-6  LCCN: sh86008199  NARA: 10042747  VIAF: 245054232   WorldCat (עם VIAF): 245054232 
ימת יורון (למעלה), ממנה זורם נהר סט. קלייר, הנשפך לימת סט. קלייר (במרכז) וממנה זורם נהר דטרויט הנשפך לימת אירי (למטה)
אי על נהר דטרויט בשמורת הטבע הבינלאומית
גשר אמבסדור החוצה את נהר דטרויט ומקשר בין העיר דטרויט לבין העיר וינדזור
הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1983

הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית לבחירת הבונדסטאג העשירי ב-6 במרץ 1983 היו בחירות בזק, שיזם הקנצלר הלמוט קוהל, מנהיג סיעת "האיחוד" של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
בבחירות הקודמות ב-1980 שמר הקנצלר הלמוט שמידט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) על הקואליציה בראשותו שכללה את מפלגתו והמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP). שמידט נפל מההנהגה לאחר שאיבד את תמיכת ה-FDP במפלגתו ונאבק בתככים פנים-מפלגתיים. קוהל קידם מהאופוזיציה הצבעת אי-אמון בממשלת שמידט שעברה ובאוקטובר 1982 התמנה לקנצלר.
קוהל הקים קואליציה של סיעת "האיחוד" בראשותו וה-FDP בראשות הנס-דיטריך גנשר. קוהל פעל לחזק את הנתח הפרלמנטרי של מפלגתו לחיזוק עצמאות הפעולה שלו בממשלה, והעריך כי בבחירות בזק תחוזק התמיכה בו. לקראת הבחירות החליפה ה-SPD את מועמדה למשרת הקנצלר בהנס יוכן-פוגל במקום הלמוט שמידט, ועלתה מפלגת הירוקים (Grüne) הפופוליסטית בהנהגתה של פטרה קלי. פרשת הצבת טילי פרשינג 2 מטעם נאט"ו על שטחי גרמניה המערבית במסגרת המלחמה הקרה עמדה כמרכז השיח הפוליטי בבחירות. קוהל העריך נכונה את התמיכה הרבה שזכה לה מקרב הציבור הכללי ובבחירות התחזק "האיחוד" לעומת היחלשות השותפה הקואליציונית ה-FDP. נוצר הפרש של ארבעה מיליון קולות בין "האיחוד" ל-SPD, שתי המפלגות הגדולות. קוהל הקים מחדש קואליציה בראשותו של "האיחוד" (244 מושבים) וה-FDP (34 מושבים).
קודם הבחירות הרכב הבונדסטאג, על 520 חבריו (בהכללה של מושבי הנציגים מברלין המערבית), היה כך:
CDU\CSU - 226
SPD - 218
FDP - 53
בעקבות הבחירות, השתנה ההרכב לכדי:
CDU\CSU - 244
SPD - 193
FDP - 34
Grüne - 27
דייק (סלנג)

מצעד הדייקות, ניו יורק, 2019.
מצעד הדייקות, אולדנבורג, גרמניה, 2018.
דייק (באנגלית: Dyke) הוא סלנג לתיאור אישה לסבית. במקור, המונח שומש ככינוי גנאי הומופובי לנשים גבריות, בוצ'יות או אנדרוגיניות. כיום, המונח משמש גם כרמז לאסרטיביות וקשיחות.
היסטוריה

ב-1971, המשוררת האמריקאית, ג'ודי גרהן (אנ'), פרסמה את השיר "The Psychoanalysis of Edward the Dyke"‏. השימוש במונח דייק העצים את הקהילה הלסבית מאחר שעד כה הוא הופעל רק ככינוי גנאי.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החל המונח דייק להיחשב כמונח של גאווה והעצמה. הקומיקסאית האמריקאית, אליסון בכדל, מחברת רצועת הקומיקס "Dykes to Watch Out For" (אנ'), אמרה שהשימוש במונח דייק הוא "אקטיביזם לשוני".
היסטוריה > מחלוקת בפייסבוק

ביוני 2017, פייסבוק צנזרה את השימוש במילה דייק באתר האינטרנט שלה וטענה שזהו "תוכן פוגעני". החלטה זו הובילה לעצומת מחאה שנוצרה באתר העצומות האמריקאי, Change.org (אנ'), על ידי קולקטיב ה-Lensing 2 Lesbians, שנחתמה על ידי 7,247 תומכים.
מצעד הדייקות

מצעד הדייקיות הוא אירוע גאווה פופולרי ברחבי ארצות הברית וקנדה. המשימה המוצהרת של מצעד הדייקות בבוסטון, למשל, היא "לספק מרחב דינמי ומסביר פנים למשתתפים מכל נטייה מינית, מגדר, גזע, גילאים, מוצא אתני, גודל, רקע כלכלי ויכולות פיזיות". מצעד הדייקות הראשון בבריטניה נערך בלונדון ב-2012. ב-2013, החל לפעול מצעד הדייקות בברלין, גרמניה. במקסיקו, ה-Marcha Lésbica נוסד במרץ 2003, ומתקיים מדי שנה במקסיקו סיטי.
ראו גם

סלנג להט"בי
קוויר
דייקס און בייקס
דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה)

דאגמאר, נסיכת דנמרק (Marie Sophie Frederikke Dagmar;‏ 26 בנובמבר 1847 – 13 באוקטובר 1928), ידועה גם בשם מריה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו השנייה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
שנותיה הראשונות

הנסיכה מארי סופי פרדריקה דאגמאר, שנקראה על שם דודתה הגדולה מארי סופי פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל ומלכת דנמרק, נולדה בשנת 1847 בקופנהגן לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואשתו לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. אף על פי שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה השתייכה לענף צעיר יחסית של בית אולדנבורג וחיה חיים נורמלים יחסית ללא עושר רב.
בשנת 1848, שנה לאחר היוולדה של הנסיכה דאגמאר, נפטר המלך הדני כריסטיאן השמיני, שהיה בן דודה של סבתה, ובנו היחיד, פרדריק השביעי, מלך דנמרק, עלה לשלטון. פרדריק, שעבר כבר שני נישואים כושלים ללא ילדים, נחשב לעקר, ואביה של דאגמאר, כריסטיאן, הפך למועמד העיקרי לתפקיד יורש העצר בשל העובדה שאשתו, לואיזה, הייתה אחייניתו של כריסטיאן השמיני.
בממלכה פרץ משבר ירושה, שכן מלך דנמרק מלך גם על מחוזות שלזוויג והולשטיין, בהם חוקי הירושה היו שונים. בהולשטיין היה קיים עדיין החוק הסאלי, שמנע ירושה דרך נשות המשפחה, אולם מניעה כזו לא הייתה בדנמרק. בעקבות המשבר מחוז הולשטיין, שהיה גרמני ברובו, הכריז על עצמאותו מדנמרק וקרא לעזרתה של פרוסיה. בשנת 1852 נפגשו נציגי המדינות האירופאיות הגדולות בלונדון על מנת לדון במשבר הירושה הדני. לבסוף הוחלט כי כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-סונדרבורג-גלוקסבורג יהפוך ליורשו של פרדריק בכל הממלכה. שאר הטוענים לכתר, שכללו את חמותו, גיסו ואשתו של כריסטיאן, ויתרו על תביעותיהם.
הנסיך כריסטיאן קיבל את התואר "נסיך דנמרק" והוא ומשפחתו עברו למעונם החדש, ארמון ברנסטורף. אף על פי שמעמדה של המשפחה עלה, לא הייתה עלייה בהכנסתם והם לא השתתפו בחיי החצר בקופנהגן, שכן הם סירבו להכיר באשתו השלישית של המלך פרדריק, לואיז רסמוסן, שהייתה פילגשו ולא באה ממשפחת אצולה.
כריסטיאן התשיעי היה ידוע בכינויו "חמיה של אירופה" בשל השידוכים המעולים שסידר לבנותיו, ורבים מחברי בתי המלוכה האירופאים כיום הם צאצאיו. אחיה הגדולים של דאגמאר, פרדריק וגאורג, הפכו למלכי דנמרק ויוון בהתאמה. אחותה הגדולה של דאגמאר, אלכסנדרה, נישאה לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת והייתה אמו של המלך ג'ורג' החמישי. שתי האחיות היו מאוד קרובות אחת לשנייה, אולם דאגמאר לא נחשבה ליפה כמו אחותה. אחותה הצעירה תירה נישאה ליורש העצר לממלכת הנובר, ארנסט אוגוסט.
נישואים

הנסיכה דאגמאר התארסה בשנת 1864 ליורש העצר לכתר הרוסי, ניקולאי אלכסנדרוביץ'. הנסיך ניקולאי נחשב לנאה, עדין וחכם, אולם בריאותו הייתה רופפת והוא נפטר ב-22 באפריל 1865, מספר ימים לאחר הגעתה של דאגמאר לרוסיה. משאלתו האחרונה של ניקולאי הייתה שארוסתו תינשא לאחיו הצעיר, יורש העצר החדש אלכסנדר. דאגמאר, שנקשרה מאוד לרוסיה ולמשפחת המלוכה הרוסית, הסכימה לבקשתו של הצאר אלכסנדר השני וקיבלה את הצעת הנישואים של בנו הצעיר.
הזוג נישא ב-9 בנובמבר 1866 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, לאחר שהנסיכה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את שמה ותוארה הרוסיים החדשים, מריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. לאחר מסיבות החתונה הרבות הזוג התיישב בארמון אנצ'יקוב שם התגורר במהלך 15 השנים הבאות.
ילדים

למריה פיודורובנה ואלכסנדר השלישי נולדו שישה ילדים, מתוכם רק שתי בנותיהן שרדו את המהפכה הרוסית:
ניקולאי השני (1868–1918) - ירש את אביו בתפקיד הצאר. נישא לאלכסנדרה, נסיכת הסן ונרצח יחד עם כל משפחתו על ידי מהפכנים בולשביקים.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' (1869–1870) - נפטר מדלקת קרום המוח בגיל שנה.
גאורגי אלכסנדרוביץ' (1871–1899) - מת בתאונת דרכים בגיל 28.
קסניה אלכסנדרובנה (1875–1960) - נישאה לבן דודה אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
מיכאיל השני (1878–1918) - קיבל את תפקיד הצאר לאחר הדחתו של אחיו ניקולאי בשנת 1917 אך הודח כעבור יום. שנה לאחר מכן הוא נרצח על ידי מהפכנים.
אולגה אלכסנדרובנה (1882–1960) - נישאה לפטר אלכסנדרוביץ', דוכס אולדנבורג.
נסיכת הכתר וקיסרית

מריה פיודורובנה הייתה פופולרית מאוד בחצר המלוכה הרוסית. היא למדה את השפה הרוסית ואת התרבות הרוסית במהרה והקדישה את זמנה למשפחתה ולמוסדות צדקה. מכיוון שחמותה, מריה אלכסנדרובנה הייתה חולה היא הפכה לדמות הנשית החשובה ביותר בחצר. אף על פי שהנסיכה אהבה אירועים חברתיים ובעלה הצארביץ' היה אדם ביתי יותר, נישואיהם של נסיכי הכתר היו מוצלחים משום מזגם הנוח.
ב-13 במרץ 1881 הקיסר אלכסנדר השני נהרג מפצצה שהושלכה לעבר כרכרתו. הנסיך אלכסנדר הוכתר כצאר אלכסנדר השלישי ומריה פיודורובנה הוכתרה כקיסרית. הצאר החדש, שניסה למחוק את הישגיו הליברלים של אביו, לא היה קיסר פופולרי במיוחד אך העם אהב מאוד את רעייתו הקיסרית. בשל איומי התנקשות רבים כנגד אלכסנדר השלישי עברה המשפחה המלכותית להתגורר בארמון גצ'ינה, הממוקם כ-50 ק"מ מחוץ לסנקט פטרבורג. מריה, שכמו בעלה נשמרה כל הזמן על ידי שומרי ראש וחיילים, התגעגעה לחיי החברה הקלילים של סנקט פטרבורג אותם אהבה כל כך בתור נסיכת הכתר.
בשנת 1894 בריאותו של הצאר החלה להדרדר, ומריה החלה להקדיש את זמנה לחינוכו של יורש העצר ניקולאי לקראת עלייתו לשלטון. ניקולאי ביקש מזה זמן רב להנשא לבחירת לבו אלכסנדרה, נסיכת הסן, אותה הכיר מילדותו, אולם השידוך לא מצא חן בעיני מריה ואלכסנדר, שחשבו כי אליקס לא מתאימה לתפקיד הקיסרית. בנוסף לכך מריה פיודורובנה התנגדה לנישואי בנה לכלה גרמניה משום שכמו שאר משפחתה הדנית, היא הייתה מלאה ברגשות אנטי-גרמניים בשל הקרבות הרבים שנלחמו בין דנמרק לגרמניה במאה ה-19 על עתיד מחוזות שלזוויג והולשטיין. למרות זאת ניקולאי לא ויתר על אהובתו ולבסוף מריה ואלכסנדר הסכימו באי-רצון לנישואים.
אלמנותה

הצאר אלכסנדר השלישי נפטר ב-1 בנובמבר 1894 מדלקת כליות בגיל 49. הקיסרית מריה הייתה שבורת לב ולא היה ניתן לנחמה במשך זמן רב. מספר ימים לאחר מכן הגיעו לרוסיה אחותה של מריה, אלכסנדרה ובעלה אדוארד, נסיך ויילס. אדוארד עזר לתכנן את לווייתו של הצאר וכן את חתונתו של יורש העצר ניקולאי עם אחייניתו אליקס, שנערכה שבוע בלבד לאחר הלוייה.
הקיסרית האלמנה עברה להתגורר בארמון אניצ'קוב. היחסים בינה לבין הקיסרית החדשה, אלכסנדרה, היו רעועים: אלכסנדרה כעסה על קדימותה של מריה בחצר המלוכה לפי המסורת הרוסית ועל השפעתה הרבה על בעלה, בעוד שמריה חשבה כי אלכסנדרה הייתה השפעה רעה לניקולאי ולרוסיה כולה. מריה ניסתה לשכנע את בנה לסלק מחצר המלוכה את רספוטין, הנזיר שהשפיע רבות על הקיסרית ואף על הפוליטיקה הרוסית, אך ללא הצלחה. הקיסרית האלמנה הקדישה את זמנה למוסדות צדקה רבים ונהגה לבקר רבות את קרוביה בדנמרק, שם גם רכשה לעצמה וילה מחוץ לעיר קלאמפנבורג.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 מריה שהתה באנגליה אצל אחותה המלכה אך מיהרה לחזור לרוסיה דרך שוודיה ופינלנד. ב-15 במרץ 1917, לאחר מהפכת פברואר, ויתר ניקולאי השני על כס המלוכה. כאשר מריה שמעה זאת היא מיהרה לנסוע למוהילב כדי להיות עם בנה המודח. היא הייתה עם ניקולאי מספר ימים לאחר מכן כאשר מהפכנים הודיעו לו כי הוא ומשפחתו הולכים להיות עצורים בארמון צארסקויה סלו. ב-21 במרץ מריה אכלה ארוחת בוקר עם בנה ונפרדה ממנו לשלום בדמעות בעוד הוא מועלה על רכבת לסנקט פטרבורג.
גלות

מריה התגוררה במשך זמן מה בקייב, שם עבדה עם הצלב האדום, אולם כשהמצב נעשה מסוכן מדי בשבילה היא נסעה לחצי האי קרים יחד עם חברים אחרים של משפחת רומנוב, כולל בנותיה קסניה ואולגה. באוקטובר 1917 מריה ומשפחתה נעצרו על ידי בולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את מריה ושאר חברי משפחת המלוכה. ביולי של אותה השנה הגיעו למריה הידיעות על רציחתו של בנה מיכאיל וכן על רציחתם של ניקולאי וכל משפחתו, אולם היא לא האמינה לכך וטענה כי זוהי רק שמועה.
בנובמבר 1918 גרמניה הפסידה במלחמה וכוחותיה עזבו את חצי האי קרים, אליו הגיע צי של מדינות ההסכמה. בעוד הכוחות הבולשביקים מתקרבים לחצי האי עלו מריה ומשפחתה על אוניית המלחמה הבריטית "מרלבורו" שהביאה אותם לחוף מבטחים במלטה ולאחר מכן ללונדון. לאחר זמן מה באנגליה מריה ובתה אולגה נסעו למולדתה דנמרק בעוד קסניה בחרה להתיישב בווינדזור. מלך אנגליה ג'ורג' החמישי ארגן את נסיעתה של מריה לביתה ליד קלאמפנבורג וכן העניק לה פנסיה שנתית של 10,000 ליש"ט. אף על פי שהקיסרית לשעבר הגיעה לדנמרק מרוששת כמעט, היא שמרה בקנאה על אוסף התכשיטים שלה שהוערך בכחצי מיליון ליש"ט, ממנו לא הסכימה למכור שום פרט. עבור הפליטים הרוסים הרבים שהתגוררו לאחר המהפכה בדנמרק, נשארה מריה פיודורובנה הקיסרית האמיתית, והם התייחסו אליה ביראת כבוד ובהערכה רבה.
מותה וקבורתה

מריה פיודורובנה מתה ב-13 באוקטובר 1928 בביתה בדנמרק. לאחר טקס לוייה אורתודוקסי בקופנהגן היא נקברה בקתדרלת רוסקילה, אתר הקבורה של מלכי דנמרק מאז המאה ה-15. בשנת 2005 מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ונשיא רוסיה דאז, ולדימיר פוטין הסכימו על העברת שרידיה של הקיסרית לשעבר לקבורה בסנקט פטרבורג, לפי בקשתה להקבר לצד בעלה האהוב. ארונה של מריה הוצא מקברו ב-23 בספטמבר 2006 בטקס מפואר, ונקבר שוב לצד קברו של הצאר אלכסנדר השלישי בקתדרלת פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג חמישה ימים לאחר מכן, 78 שנים לאחר מותה.
הערות שוליים

↑  אשתו של אלכסנדר הג' מתה, הארץ, 14 באוקטובר 1928
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431699005171  PLWABN: 9810623691605606  BIBSYS: 98024716  BnF: cb161969270 (data)  GND: 119102757  ICCU: LO1V046493  ISNI: 0000 0001 1053 6982  LCCN: n85118939  LNB: 000113931  NKC: js2006312257  NLA: 35875479  NTA: 127483527  PIC: 169604  SELIBR: 174227  SNAC: w6wb5h1w  SUDOC: 161806538  Trove: 1126587  VIAF: 35259039   WorldCat (עם VIAF): 35259039 
הנסיכה דאגמאר בגיל 17
הנסיכה דאגמאר ויורש העצר אלכסנדר
מריה פיודורובנה ובנה הבכור, ניקולאי
מריה פיודורובנה בתקופת אלמנותה
דמיטרי יאקובנקו

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1983  (בן 41) אומסק, ברה"מ 
 הישג בולט:  אלוף אירופה (2012), מקום חמישי בעולם לפי מד כושר ביולי 2009.
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן משנת 2001
 מד כושר מרבי:  2760 (ינואר 2009)
 מד כושר נוכחי:  2682 ‏(אוקטובר 2024)
 השכלה:  הפקולטה למתמטיקה חישובית וקיברנטיקה של אוניברסיטת מוסקבה 
 מקצוע נוסף:  mind gamer 
 מדינה:  רוסיה
 
דמיטרי יאקובנקו (ברוסית: Дмитрий Яковенко;‏ נולד ב-29 ביוני 1983 באומסק בברית המועצות) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן. היה אלוף אירופה בשחמט (2012), מקום חמישי בעולם לפי מד כושר ביולי 2009.
נכון ליולי 2021, מדורג במקום ה-14 ברוסיה וה-50 בעולם, לפי מד כושר.
ביוגרפיה

דמיטרי יאקובנקו נולד באומסק, ברית המועצות. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל שלוש בהדרכת אביו, שהיה חובב שחמט. הוא סיים תיכון בהצטיינות. בשנת 2009 יאקובנקו החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה למתמטיקה ולקיברנטיקה. גם את לימודיו אלו הוא סיים בהצטיינות.
בשנת 1999 הוא זכה במקום השני באליפות העולם לגיל 16 ובשנת 2001 היה אלוף העולם לגיל עד 18.
בשנים 2005–2006 הוא סיים שני באליפות רוסיה בשחמט.
בשנת 2007 הוא היה חבר נבחרת רוסיה שזכתה באליפות אירופה. ב-2012 זכה באליפות אירופה ליחידים.
בגביע העולם בשחמט 2007 ו-2009 הוא הודח ברבע הגמר.
דמיטרי יאקובנקו באולימפיאדת השחמט

בין השנים 2008 ל-2018 השתתף דמיטרי יאקובנקו ב-4 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  2008 | עת | רוסיה | 2737 | 7 מ-9 | 5+ 4= 0- | 77.8 | 5 קבוצתי, 1 אישי |
|  2010 | 1 | רוסיה | 2726 | 6 מ-10 | 3+ 6= 1- | 60.0 | 13 קבוצתי, 10 אישי |
|  2012 | עת | רוסיה | 2722 | 7 מ-9 | 5+ 4= 0- | 77.8 | 2 קבוצתי, 1 אישי |
|  2018 | עת | רוסיה | 2747 | 2 מ-5 | 1+ 2= 2- | 40.0 | 3 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  Yakovenko, Dmitry - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
↑  http://chess-results.com/tnr368908.aspx?lan=1&art=20&fed=RUS&flag=30
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דבורה (מושב)

| --- | --- |
בית העם במושב דבורה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: הגלבוע
גובה ממוצע: ‎69 מטר
תאריך ייסוד: 1956
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 225 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎2.7% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) דבורה(למפת הכרמל רגילה) דבורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דבורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דבורה32°33′10″N 35°15′51″E﻿ / ﻿32.5528520594282°N 35.2640662135822°E﻿ / 32.5528520594282; 35.2640662135822  heמפת היישובים של מועצה אזורית הגלבוע (in English: Gilboa Regional Council) באדום - דבורה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

בית הכנסת במושב דבורה
דְּבוֹרָה הוא מושב באזור הצפון שנמצא בגוש חבר חלק משלושת גושי היישובים שבחבל יישובי תענך שבאזור עפולה, בדרום מזרח עמק יזרעאל, ומצפון לקו הירוק, ושייך למועצה האזורית הגלבוע.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1956 על ידי עולים מגרעין "שובה" מרקש שבמרוקו כחלק ממבצע אכלוס חבל תענך שבעמק יזרעאל.
שמו של היישוב הוא על שם דבורה הנביאה שכפי הנראה ניצחה את סיסרא במקום המושב כיום.
ביישוב גני ילדים, בריכה, בית כנסת ובית ספר יסודי "יד לחמישה".
בשנת 1994 הוקם ביישוב מפעל פריניב - מפעל לייצור מיצים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  יהודה גרינקר, עלית יהודי האטלס, תל אביב תשל"ג, עמ' 57 - 58.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588164405171 
בית העם
דת'-דום

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  דת' מטאל, דום מטאל
 מוצא:  הממלכה המאוחדת 
 כלים:  גיטרה בס, תופים, גיטרה
 נגזרות:  מטאל גותי
 תת-סוגות
 פיונרל דום, דום-דת' מלודי
 סוגות היתוך
 פיונרל דום, בלאקנד דת'-דום, דת'-דום גותי
 נושאים קרובים
 מוות, עצב, אבדון
 
דת'-דום (באנגלית: Death-Doom) הוא סגנון קיצוני של מטאל המשלב דום מטאל ודת' מטאל, ובפרט את הקצב האיטי והאווירה הפסימית של הדום מטאל עם שאגות הגראולינג העמוקות של הדת' מטאל, ותיפוף ה"דאבל-קיק". הדת'-דום מתאפיין בשירת גראולינג, קצב נגינה איטי עד בינוני, שירים בנושאים אפלים וחזרות רבות. הז'אנר הופיע בסוף שנות ה-80 וצבר מידה מסוימת של פופולריות במהלך שנות ה-90, אך הפך פחות נפוץ עד תחילת המאה ה-21. בתורו, הדת'-דום הוליד את תת-הז'אנר הקשור בקשר הדוק, פיונרל דום (באנגלית: Funeral Doom; תרגום חופשי: דום לוויות), וכן את המטאל הגותי הנחשב למלודי, קודר ורומנטי יותר.