stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי אמיד

| --- | --- |

 לידה:  1932 פולין
 פטירה:  6 באוקטובר 2024 (בגיל 92 בערך)
 תאריך עלייה:  1950
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1952–1982 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין קשר ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל בזק הראשון
 
צבי אמיד (1932 – 6 באוקטובר 2024) היה תת-אלוף בצה"ל ומנהל ישראלי. כיהן כקצין קשר ראשי בשנים 1979–1982. שימש במשך שמונה שנים כמנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק.
ביוגרפיה

אמיד נולד בפולין וגדל במשפחה ציונית בעיר פשמישל. כנער היה חבר בתנועת נוער ציונית. בספטמבר 1939 תכננה משפחתו לעלות לארץ ישראל דרך רומניה, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה שיבשה את תוכנית העלייה. על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב היה מקום מגורי המשפחה בשליטת ברית המועצות וכך גויס אביו של אמיד, שהיה רופא, ושימש כרופא בבית הבראה של הצבא האדום שהיה באזור. עם נסיגת הצבא האדום ב-1941 נסוגה גם המשפחה שנשארה בצמוד לאב הרופא הצבאי, וכך עברה את תקופת המלחמה בשלום. ב-1950 עלה לישראל.
שנתיים לאחר עלייתו לישראל התגייס אמיד לצה"ל. הוא סווג כבעל כושר לקוי ולכן נשלח לחיל הקשר שם התקדם בסולם הדרגות ועבר קורס קצינים. במלחמת ששת הימים שימש כקצין קשר בחטיבה 80, בפיקוד דני מט. החטיבה נלחמה תחילה בסיני בקרב אום-כתף ולאחר מכן הועברה לרמת הגולן. אמיד נטל חלק בנחיתה המוסקת בצומת בוטמיה (צומת רפיד) שהתבצעה תחת אש סורית. בהמשך, שימש כקצין הקשר החטיבתי של חטיבה 35. בסוף 1968 הועלה לדרגת סגן-אלוף והתמנה לקצין הקשר של אוגדה 252. בעת מלחמת ההתשה שימש כמפקד גדוד הקשר הארצי. ב-1972, התמנה לקצין קשר פיקוד הדרום ובתפקיד זה שימש במלחמת יום הכיפורים. שנה לאחר המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה והיה אחראי לפרויקט שליטה ובקרה במטה הכללי כחלק מלקחי המלחמה. לאחר שלמד במכללה לביטחון לאומי הועלה לדרגת תת-אלוף והתמנה סגן ראש אגף התכנון במטכ"ל. בשנת 1979 התמנה לקצין קשר ראשי ושימש בתפקיד זה במהלך מבצע שלום הגליל.
בספטמבר 1982, נענה לפניית שר התקשורת, מרדכי צפורי, פרש מצה"ל והתמנה למנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק שהוקמה באותה עת ונועדה להיות חברה ממשלתית שתחליף את משרד התקשורת במתן שרותי הטלפוניה בישראל. שימש מנכ"ל בזק במשך שמונה שנים, כאשר בשנה וחצי הראשונות החברה טרם קמה ועיקר פעילותו היה להילחם על העברת סמכויות ממשרד התקשורת לחברת בזק. לאחר מכן היה יועץ עצמאי לענייני תקשורת לחברות ביטחוניות ואזרחיות. בהמשך כיהן כסמנכ"ל בחברה לשירותי תקשורת בינלאומיים. היה חלק ממיזם של חברת בת של בזק בהודו שלא עלה יפה. בעשור הראשון של המאה ה-21 פרש לגמלאות. התנדב והיה פעיל בעמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב. התגורר ברמת השרון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  על פי ראיון בתוכנית הרדיו על אזרחי בגלי צה"ל ב-12 בנובמבר 2011
↑  עמנואל רוזן, סוד הטלפון השבור, מעריב, 13 בינואר 1984
פרנק ליידן

| --- | --- |

ליידן בשנת 1988
 לידה:  5 בינואר 1932 (בן 92) ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 עמדה:  מאמן, ג'נרל מנג'ר
 מכללה:  אוניברסיטת ניאגרה
 קבוצות כמאמן
 1968–1976 1976–1979 1981–1988 1998–1999:  אוניברסיטת ניאגרה אטלנטה הוקס (עוזר) יוטה ג'אז יוטה סטארז
 הישגים כמאמן
 מאמן השנה ב-NBA‏ (1984) פרס האזרחות של ה-NBA‏ (1984)
 קבוצות כג'נרל מנג'ר
 1979–1987:  יוטה ג'אז
 הישגים כג'נרל מנג'ר
 מנהל השנה ב-NBA‏ (1984)
פרנסיס "פרנק" ליידן (באנגלית: Francis "Frank" Layden; נולד ב-5 בינואר 1932) הוא מאמן כדורסל וג'נרל מנג'ר אמריקאי. בין השנים 1979–1987 שימש כג'נרל מנג'ר של קבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA, ובין השנים 1981–1988 שימש כמאמנה.
בנו, סקוט ליידן, היה אף הוא הג'נרל מנג'ר של הג'אז, וכן של ניו יורק ניקס ומינסוטה טימברוולבס.
קריירת אימון וניהול > השנים הראשונות

ליידן נולד וגדל ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובין השנים 1949–1953 למד באוניברסיטת ניאגרה ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בסיום לימודיו מונה למאמן קבוצת הכדורסל של "מכללת אדלפי סופולק" אשר בלונג איילנד, ובשנת 1968 החל לאמן את קבוצת אוניברסיטת ניאגרה. בעונת 1969/1970 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לטורניר אליפות המכללות, ואך הגיעה לשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen) הודות ליכולת מצוינת של כוכב הקבוצה קלווין מרפי. ב-8 עונותיו כמאמן הקבוצה, רשמה ניאגרה מאזן כולל של 119 ניצחונות ו-97 הפסדים (55.1%).
בין השנים 1976–1979 שימש כעוזר מאמן באטלנטה הוקס מליגת ה-NBA, תחת יובי בראון עמו שיחק באוניברסיטת ניאגרה.
קריירת אימון וניהול > יוטה ג'אז

בקיץ 1979 מונה לג'נרל מנג'ר של יוטה ג'אז, עם מעברה מניו אורלינס ליוטה. כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד שלח את ספנסר הייווד ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לאדריאן דנטלי, אשר הוביל את קלעי הקבוצה בכל 7 העונות הבאות עם ממוצע של 29.6 נקודות למשחק. לאורך השנים נודע ליידן בבחירת שחקנים טובה בדראפט ה-NBA; בין בחירותיו הבולטות ניתן לציין את דארל גריפית' (בחירה שנייה בדראפט 1980), מארק איטון (בחירה מספר 72 בדראפט 1982), ת'רל ביילי (בחירה שביעית בדראפט 1983), ג'ון סטוקטון (בחירה מספר 16 בדראפט 1984) וקארל מלון (בחירה מספר 13 בדראפט 1985). כמו כן בחר ליידן את דומיניק וילקינס בבחירה השלישית של דראפט 1982, אך מיד שלח אותו בטרייד לאטלנטה הוקס בתמורה לג'ון דרו ופרימן ויליאמס.
לאחר שיוטה פתחה את עונת 1981/1982 עם מאזן ניצחונות שלילי 8–12, פיטר ליידן את מאמן הקבוצה טום ניסאלק ומינה את עצמו כמחליפו. בעונת 1983/1984 רשמו הג'אז את מאזן הניצחונות הטוב ביותר של המועדון עד אז, 45–37, והעפילו לראשונה אי פעם לשלב הפלייאוף, מהמקום השני באזור המערבי. בשלב הפלייאוף הראשון גברה יוטה על דנוור נאגטס (3–2), אך בחצי גמר המערב הודחה מול פיניקס סאנס (2–4). בסיום אותה עונה זכה ליידן הן בפרס מאמן העונה, והן בפרס מנהל העונה.
תחת ליידן העפילו הג'אז לפלייאוף גם ב-4 העונות הבאות, אך לא הצליחו לעבור את שלב חצי גמר המערב. בסיום עונת 1986/1987 התפטר ליידן מתפקידו כג'נרל מנג'ר, ובמהלך עונת 1988/1989, כאשר קבוצתו במאזן 11–6, עזב גם את תפקיד המאמן והוחלף על ידי עוזרו ג'רי סלואן. לאורך תקופתו כמאמן הג'אז, רשמה הקבוצה מאזן כולל של 277 ניצחונות לעומת 294 הפסדים בעונה הסדירה, ו-18 ניצחונות לעומת 23 הפסדים בפלייאוף.
קריירת אימון וניהול > יוטה סטארז

בשנת 1998 חזר ליידן לפעילות, כאשר מונה למאמן קבוצת יוטה סטארז מליגת ה-WNBA. לאחר עונה אחת בלבד עזב את הקבוצה, והודיע על פרישתו מאימון.
הערות שוליים

1 2  סטטיסטיקות האימון של ליידן, באתר basketball-reference.com
1 2  ביוגרפיה, באתר היכל התהילה של הספורט בבאפלו
↑  סטטיסטיקות האימון של ליידן בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  פעולותיו של ליידן כג'נרל מנג'ר, באתר basketball-reference.com
↑  ליידן מודיע על פרישה מאימון, באתר deseret.com,‏ 21 ביוני 1999
פשטידת הפלא

| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  נורמן לינדזי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  אוקיינוס, מודן הוצאה לאור
 תאריך הוצאה:  1918 
 הוצאה בעברית
 תרגום:  שהם סמיט ואמנון כץ
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003536610
 
פשטידת הפלא (באנגלית: The Magic Pudding) הוא ספר ילדים מאת הסופר והמאייר האוסטרלי נורמן לינדזי.
זהו ספר מסעות קומי ונונסנסי שנכתב בשנת 1918, ונחשב לקלאסיקה של ספרות הילדים והנוער האוסטרלית. הוא מספר על קואלה בשם באניפ בלוגם, הפוגש שני חברי "אגודת הפשטידאים" שברשותם פשטידת פלא - היא מדברת והולכת, ומבקשת שיאכלו אותה כל הזמן, מכיוון שהיא לעולם אינה נגמרת.
הספר מחולק לארבע פרוסות במקום פרקים, ומכיל שירים הומוריסטיים רבים. הטון הכללי של הספר הוא פרוע ולעגני.
הספר יצא בעברית במסגרת סדרת "הרפתקה ראשונה: קלאסיקה לראשית קריאה" מבית ההוצאות אוקיינוס ומודן הוצאה לאור.
סרט הנפשה שמבוסס באופן רופף על הספר יצא לאקרנים בשנת 2000 תחת השם "פלא פודינג".
קבוצת השנה ה-35 של ה-NBA

כרים עבדול-ג'באר, אחד משני שחקנים שהיו פעילים בעת בחירתם לקבוצה
קבוצת השנה ה-35 של ה-NBA (באנגלית: NBA 35th Anniversary Team) היא רשימה של 11 השחקנים הבולטים בתולדות ליגת ה-NBA, אשר נבחרה באוקטובר 1980 לרגל חגיגות 35 שנות קיומה של הליגה. בשונה קבוצת השנה ה-25, השחקנים לא נבחרו לפי עמדות במגרש, וסגנון הבחירה הזכיר יותר את הקבוצות במשחק האולסטאר.
בנוסף ל-11 השחקנים, נבחרו רד אאורבך כמאמן הבולט, פילדלפיה 76' של עונת 1966/1967 כקבוצה הבולטת וביל ראסל כשחקן הבולט ב-35 שנות הליגה. כל חברי הקבוצה ואאורבך המאמן הוצגו בהיכל התהילה של הכדורסל ואף נבחרו לקבוצת השנה ה-50 של הליגה ב-1996. ארבעה משחקני הקבוצה נבחרו עשור לפני כן לקבוצת השנה ה-25 (בוב פטיט, בוב קוזי, ביל ראסל וג'ורג' מייקן).
רשימת הנבחרים

כתב מודגש מציין שחקנים שהיו פעילים בעת הרכבת הרשימה.
| שחקן | עמדה | קבוצות | אליפויות | בחירות לחמישיות העונה | שנת צירוף להיכל התהילה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוסקר רוברטסון | גארד | סינסינטי רויאלס מילווקי באקס | 1 | 11 | 1980 |
| אלג'ין ביילור | פורוורד | מיניאפוליס/לוס אנג'לס לייקרס | 0 | 10 | 1977 |
| בוב פטיט | פורוורד | מילווקי/סנט לואיס הוקס | 1 | 11 | 1970 |
| בוב קוזי | גארד | בוסטון סלטיקס סינסינטי רויאלס | 6 | 12 | 1971 |
| ביל ראסל | סנטר | בוסטון סלטיקס | 11 | 11 | 1975 |
| ג'וליוס ארווינג | פורוורד | פילדלפיה 76' | 1 | 7 | 1993 |
| ג'ון האבליצ'ק | פורוורד | בוסטון סלטיקס | 8 | 11 | 1984 |
| ג'ורג' מייקן | סנטר | מיניאפוליס לייקרס | 5 | 6 | 1959 |
| ג'רי וסט | גארד | לוס אנג'לס לייקרס | 1 | 12 | 1980 |
| וילט צ'מברלין | סנטר | פילדלפיה/סן פרנסיסקו ווריורס פילדלפיה 76' לוס אנג'לס לייקרס | 2 | 10 | 1979 |
| כרים עבדול-ג'באר | סנטר | מילווקי באקס לוס אנג'לס לייקרס | 6 | 15 | 1995 |
ראו גם

קבוצת השנה ה-25 של ה-NBA
קבוצת השנה ה-50 של ה-NBA
קבוצת השנה ה-75 של ה-NBA
| פרסי ליגת ה-NBA |
| --- | --- | --- |
| גביע האליפות | גביע לארי אובריאן |  |
| פרסים אישיים | MVP של העונה הסדירה • MVP של סדרת הגמר • MVP של סדרות הגמרים האזוריים • שחקן ההגנה של העונה • השחקן השישי של העונה • השחקן המשתפר של העונה • רוקי השנה • MVP של משחק האולסטאר • שחקן הקלאץ' של העונה • מאמן השנה • מנהל השנה |  |
| פרסים חברתיים | פרס האזרחות • פרס הספורטיביות • פרס השחקן הקבוצתי • פרס עזרה לקהילה • פרס לצדק חברתי |  |
| חמישיות העונה | חמישיית העונה • חמישיית ההגנה של העונה • חמישיית הרוקיז של העונה |  |
| הנצחות | קבוצת השנה ה-75 • קבוצת השנה ה-50 • קבוצת השנה ה-35 • קבוצת השנה ה-25 • פרס מפעל חיים |  |
פרנק לוקאס (מושל ויומינג)

פרנקלין ארל לוקאס (באנגלית: Franklin Earl Lucas;‏ 4 באוגוסט 1876 –  26 בנובמבר 1948) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1915–1919, לאחר מכן ועד 1923 כחבר הסנאט של ויומינג, ולאחר מכן ועד 1927 כמזכיר המדינה השביעי שלה. בתוקף תפקידו זה, הוא כיהן כמושל ויומינג ה-13 מאוקטובר 1924 ועד ינואר 1925 בעקבות פטירתו של ויליאם רוס.
ראשית חייו

פרנק לוקאס נולד בגרנט סיטי שבמיזורי. הוא גדל והתחנך בעיר בדפורד שבאיווה, ועזב את לימודיו לאחר תום שנת לימודיו השמינית כדי להתחיל בהכשרה לקראת קריירה של עיתונאי כשולית מדפיס. לאחר שהשלים את תקופת הכשרתו ועבד עבור שני עיתונים באיווה, עבר לוקאס ב-1899 לבאפלו שבוויומינג, שם הוא היה לבעלים והמוציא לאור של העיתון Buffalo Bulletin.
קריירה פוליטית

כמוציא לאור, קידם לוקאס מועמדים של המפלגה הרפובליקנית, ובסופו של דבר שוכנע להתמודד על משרה נבחרת בעצמו. בשנים 1915–1919 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ויומינג, ולאחר מכן ועד 1923 כחבר הסנאט המדינתי. ב-1922 התמודד לוקאס בבחירות למשרת מזכיר המדינה של ויומינג ונבחר לתפקיד.
לוקאס כיהן כמזכיר המדינה באוקטובר 1924, כאשר נפטר מושל ויומינג ויליאם רוס בעת כהונתו. כראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, הושבע לוקאס במקומו וכיהן בתפקיד תוך כדי שהוא המשיך למלא את תפקידו כמזכיר המדינה. בנובמבר אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות לתפקיד המושל להשלמת תקופת כהונתו של רוס, ובהן ניצחה אלמנתו של רוס, נלי טיילו רוס מהמפלגה הדמוקרטית, ובכך הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית שנבחרה כמושלת. לוקאס המשיך לכהן כמושל עד להשבעתה של רוס בינואר 1925 ולאחר מכן המשיך בתפקידו כמזכיר המדינה.
ב-1926 ניסה לוקאס להתמודד בבחירות למשרת המושל בזכות עצמו, אך הובס בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי פרנק אמרסון. ב-1934 הוא ניסה להתמודד שוב, אך הובס בבחירות המקדימות על ידי אלונזו קלארק. לאחר תום כהונתו כמזכיר המדינה, שב לוקאס לניהול עיתונו.
חיים אישיים

לוקאס היה נשוי לאינה בל קראוון. לשניים נולדו שלושה ילדים, שמתוכם אחד נפטר בינקותו. פרנק לוקאס נפטר בבאפלו ב-26 בנובמבר 1948 הוא נטמן בבית הקברות וילוו גרוב שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1774.
קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק

| --- | --- |

חיילים יפנים בעיראק
 פרטים
 מדינה:  יפן יפן
 שיוך:   צבא יפן
 סוג:  גדוד
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2004–2008 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת עיראק
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  600
 פיקוד
 יחידת אם:  ארמיית הצפון
קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק (ביפנית: 自衛隊イラク復興支援群) היה כוח מיוחד של צבא יפן, אשר נשלח לעיראק ככוח שמירת שלום.
היסטוריה

ב-2003 נענה ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי לבקשת ארצות הברית לשלוח כוח צבאי לעיראק. הייתה זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, בה כוח יפני הוצב מחוץ לגבולות יפן. דעת הקהל היפנית נחלקה קשות בסוגיה זו. רבים טענו שפריסת הכוחות בעיראק נוגדת את סעיף 9 לחוקת יפן, אשר אוסר על הצבא היפני להשתתף במלחמה. הנימוק של ממשלת קואיזומי היה שחיל המשלוח לעיראק לא ישתתף בפעילות מלחמתית אלא בכוח שמירת שלום. ב-29 בנובמבר, בעוד החיילים היפנים מתכוננים לצאת לדרך, נרצחו ביריות ליד תיכרית שני דיפלומטים יפנים. ב-9 בדצמבר הצליח קואיזומי להעביר את "חוק הסיוע ההומניטרי ושיקום עיראק" בדיאט היפני.
הכוחות היפנים נפרסו בעיר סמוואה בצמוד לכוחות של צבא הולנד. על היפנים נאסר להתערב בלחימה אלא לצורך הגנה עצמית, ולפיכך הם שימשו בעיקר ככוח עזר הומניטרי. את ההגנה הצבאית על העיר סיפקו כוחות של צבא אוסטרליה. המחנה היפני הותקף כמה פעמים בפצצות מרגמה, אולם לא נגרם לו כל נזק. תחקירים שנעשו מאוחר יותר גילו כי בניגוד לעמדתה הרשמית של ממשלת יפן, חיילים יפנים כן הוצבו בעמדות הגנה קדמיות.
בתחילת אפריל 2004, שלושה יפנים – עיתונאי ושני עובדי סיוע – נחטפו בידי טרוריסטים. החוטפים איימו לשרוף את בני הערובה בחיים אם יפן לא תסיג את חייליה מעיראק. ב-15 באפריל החטופים שוחררו, ככל הנראה לנוכח לחץ מתמשך בתוך יפן להסיג את החיילים. למחרת, שני יפנים נוספים – עובד סיוע ועיתונאי – נחטפו, אולם גם הם שוחררו תוך 24 שעות. ב-20 ביולי פרסם אבו מוסעב א-זרקאווי הצהרה בה איים לבצע פיגועים כנגד מטרות יפניות, אם יפן לא תסיג את חייליה. ב-30 באוקטובר נחטף תרמילאי יפני בשם שוסי קודה בבגדאד. כעבור כמה ימים נמצאה גופתו לאחר שממשלת יפן סירבה ליצור קשר עם החוטפים. ב-9 במאי 2005 נהרג אקיהיקו סאיטו, יועץ אבטחה פרטית יפני שעבד עבור הצבא הבריטי בעיראק. המוות זעזע את החברה היפנית, והגביר את הדרישה להוציא את החיילים מעיראק.
סקר שנערך ביפן בסוף שנת 2005, הראה כי 69% מאזרחי יפן רוצים בהחזרת החיילים. למרות זאת, ב-8 בדצמבר החליטה ממשלת קואיזומי על חידוש המנדט הצבאי בעיראק בשנה. ב-25 ביוני 2006 הבטיח קואיזומי להסיג את הכוחות מעיראק במהירות. הנסיגה נעשתה בצורה הדרגתית, וב-18 ביולי עזב החייל היפני האחרון את עיראק. המחנה היפני הועבר לשליטת הבריגדה ה-2 של צבא עיראק. הכוחות היפניים לא חזרו למולדת, אלא נשארו בכוויית. ממשלת יפן המשיכה לספק תמיכה לוגיסטית לכוחות הרב-לאומיים בעיראק באמצעות רכבת אווירית מכוויית.
ב-17 באפריל 2008 פסק בית המשפט העליון של יפן כי שיגור החיילים מחוץ לגבולות המולדת אינו חוקי. עקב כך, החלה יפן לפנות את כוחותיה מכוויית. אחרון החיילים היפנים חזר למולדת ב-18 בדצמבר.
ראו גם

דיוויזיית זייתון
צ'ואיצ'י נגומו

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1887 יאמאגטה, האימפריה היפנית 
 התאבד:  6 ביולי 1944 (בגיל 57) סאיפאן, האימפריה היפנית 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  הקולג' ללוחמה ימית  האקדמיה הימית הקיסרית 
 השתייכות:  הצי הקיסרי היפני 
 תקופת הפעילות:  1908 – 6 ביולי 1944 (כ־36 שנים) 
 דרגה:  אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט  קרב איי סנטה קרוז  קרב מידוויי  קרב דרווין  הפשיטה באוקיינוס ההודי  מלחמת העולם השנייה  המתקפה על פרל הארבור  קרב איי שלמה המזרחיים 
 עיטורים
   מסדר השמש העולה
 
משפחת נגומו; צ'ואיצ'י נגומו במרכז
צ'ואיצ'י נגומו (Nagumo Chūichi 南雲 忠一; ‏ 25 במרץ 1887 – 6 ביולי 1944) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה ומפקד פלגת נושאות המטוסים קידו בוטאי של הצי האווירי הראשון. התאבד במהלך הקרב על סאיפאן.
ראשית חייו

נגומו נולד בעיר יונזאווה, מחוז יאמאגטה שבצפון יפן ב-1887. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית הקיסרית במחזור ה-36 ב-1908, וסיים במקום השמיני בכיתתו מתוך 191 צוערים. כימאי, שירת נגומו על הסיירות "סויה", "נישין" ו"ניאיטקה." ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כסגן משנה על הסיירת "אסאמה".
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לטורפדו ולתותחנות ימית, קיבל נגומו את דרגת לוטננט מדרג זוטר ושירת על אוניית המערכה "אקי", ולאחריה על המשחתת "האצויוקי". ב-1914, קיבל נגומו דרגת סגן והצבה באוניית המערכה קירישימה, ולאחריה על המשחתת "סוגי". את התפקיד הפיקודי הראשון שלו קיבל נגומו ב-15 בדצמבר 1917, על המשחתת "קיסראגי".
במכללת הלוחמה הימית התמחה נגומו בירי טורפדו ובטקטיקת משחתות, ובתום לימודיו ב-1920 קודם לדרגת רב-סרן. לאחר תקופה קצרה בה פיקד על המשחתת "מומי", עבר נגומו לתפקיד חוף במטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, ואת דרגת אלוף-משנה קיבל ב-1924. בשנים 1925–1926 ליווה נגומו משלחת יפנית לאירופה ולארצות הברית שמטרתה הייתה ללמוד את האסטרטגיה, הטקטיקה והלוגיסטיקה של לוחמה ימית.
עם שובו ליפן ב-1927 שימש נגומו מורה באקדמיה הימית. בנובמבר 1929 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "נאקה". בין השנים 1930–1931 פיקד על דיוויזיית המשחתות ה-11, לאחר מכן ביצע כמה תפקידים מנהליים, וב-1933 קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה "טקאו". שנה לאחר מכן פיקד נגומו על אוניית המערכה "ימשירו", וב-1 בנובמבר 1935 קיבל נגומו את דרגת אדמירל-משנה.
כאדמירל-משנה פיקד נגומו על דיוויזיית הסיירות השמינית, שפעלה באזור הים הצהוב. לאחר מכן עבר לפקד על בית הספר למקצועות הטורפדו (1938-1937), ועל דיוויזיית הסיירות השלישית (1939-1938). נגומו קיבל קידום לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1939, ובין נובמבר 1940 לאפריל 1941 היה מפקד המכללה ללוחמה ימית.
מלחמת העולם השנייה

ב-10 באפריל 1941 מונה נגומו למפקד הצי האווירי הראשון, צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. גם באותה עת וגם כיום הטילו היסטוריונים ספק בהתאמתו של נגומו לתפקיד, בעיקר בשל חוסר ניסיונו בתעופה ימית. אדמירל נישיזו צוקהארה טען ש"נגומו היה קצין מהדור הישן, מומחה לטורפדו ולתמרונים ימיים... לא היה לו כל מושג לגבי יכולות ופוטנציאל התעופה הימית."
למרות חוסר הניסיון שלו, היה נגומו מהתומכים הנלהבים בשילוב תעופה ימית וכלי שיט, אך היה גם ממתנגדי תוכניתו של איסורוקו יממוטו לתקוף את ארצות הברית. נגומו פיקד על הצי האווירי הראשון במהלך המתקפה על פרל הארבור, אך לאחריה ספג ביקורת על כישלונו לשגר גל תקיפה שלישי, שעשוי היה להשמיד את בסיס הצוללות ואת מכלי הדלק ואת המתקנים הצבאיים, וכך להותיר את בסיס הצי האמריקאי החשוב ביותר באוקיינוס השקט חסר תועלת.
נגומו השתתף אף בקרבות המוקדמים של 1942, בהם הפצצת דרווין, ובפשיטה באוקיינוס ההודי הצליח לטבֵּע נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות ושתי משחתות, ואילץ את הבריטים לסגת למזרח אפריקה.
עד סוף מסעו באוקיינוס ההודי, הצליח ציו של נגומו לטבע חמש אוניות מערכה, נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות, שבע משחתות ועשרות כלי שיט אחרים. בנוסף, הפילו כוחותיו מאות ממטוסי בעלות הברית, החריבו נמלים של בעלות הברית והאטו את פעולותיהן, כל אלה במחיר חייהם של כמה עשרות טייסים.
בקרב מידוויי הוכתם מאזנו של נגומו. פלגת קידו בוטאי שבפיקודו איבדה ארבע נושאות מטוסים במה שהפך להיות נקודת המפנה של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ולאובדן הכלים וחיי צוותי האוויר בקרב נודעה השפעה רבה על פעולות מאוחרות יותר של הצי היפני.
לאחר הקרב, מונה נגומו למפקד הצי השלישי, ופיקד על נושאות המטוסים שלו במהלך קרב גוודלקנל. במהלך הקרב היו פקודותיו לא-החלטיות, והביאו לאבדות רבות נוספות, אותן לא יכול היה הצי לסבול.
ימים אחרונים

ב-11 בנובמבר 1942 נקרא נגומו חזרה ליפן שם קיבל את הפיקוד על הבסיס הימי בססבו. לאחר כמעט שנה עבר לפקד על הבסיס הימי בקורה. בין אוקטובר 1943 לפברואר 1944 פיקד נגומו על הצי הראשון, שבאותה עת עסק בעיקר בהכשרה ואימון.
בשל מצבה המדרדר של יפן במלחמה שוב ניתן לנגומו פיקוד קרבי. ב-4 במרץ 1944 הוא נשלח לאיי מריאנה כמפקד הצי האווירי ה-14 וכמפקד צי מרכז האוקיינוס השקט.
הקרב על סאיפאן החל ב-15 ביוני 1944. תוך מספר ימים נחל הצי היפני הקיסרי תבוסה מידי הצי החמישי האמריקאי בקרב ים הפיליפינים, בו איבדו היפנים כ-600 מטוסים. על נגומו ועמיתו מהצבא, גנרל יושיצוגו סאיטו, הוטלה משימת ההגנה על האי סאיפאן מפני הפלישה האמריקאית. ב-6 ביולי, במהלך אחד השלבים האחרונים בקרב על סאיפאן, התאבד נגומו; לא בשיטת הספוקו המסורתית, אלא על ידי ירי באקדח לרקה. גופתו נמצאה מאוחר יותר על ידי נחתים אמריקאים במערה בה בילה את ימיו האחרונים כמפקד מגיני סאיפאן.
לאחר מותו קיבל נגומו דרגת אדמירל.
לקריאה נוספת

Dull, Paul S. A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941-1945. Naval Institute Press, 1978. ISBN 9780870210976.
Evans, David C. and Mark R. Peattie. Kaigun: Strategy, Tactics, and Technology in the Imperial Japanese Navy, 1887–1941, Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1997. ISBN 0870211927.
הערות שוליים

↑  נישידה, Graduates of Naval Academy class 36th.
1 2  צ'ן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16152703n (data)  ISNI: 0000 0000 2344 9573  LCCN: n82254381  NDL: 00626013  SUDOC: 223866318  VIAF: 60447200   WorldCat (עם VIAF): 60447200 
תמונתו האחרונה של נגומו (במרכז), סאיפאן 1944
פילוסופיה של החינוך ביוון העתיקה

פילוסופיה של החינוך ביוון העתיקה מתייחסת לאופן שבה תפסו הוגים או אנשים שונים ביוון העתיקה את מטרותיו של החינוך,את המצב החינוכי העכשווי שבו נמצא החינוך או נמצאים התלמידים ביוון העתיקה ואת הדרך שבה ניתן להוביל את התלמידים מהמצב המצוי, העכשווי למצב הרצוי.
רקע: חינוך ביוון העתיקה

החינוך של העם היווני הפך לנרחב ונפוץ יותר במאה החמישית לפני הספירה. בהשפעת סופיסטים, אפלטון ואיסוקרטס. בתקופה ההלניסטית, התפיסה הרווחת ביוון העתיקה הייתה כי החינוך בגימנסיה נחשב חיוני להשתלבות בתרבות היוונית. ביוון העתיקה התקיימו שתי צורות חינוך מרכזיות: צורת חינוך פורמלית וצורת חינוך בלתי פורמלית. הצורה פורמלית הושגה באמצעות לימוד בבית ספר ציבורי או ניתנה על ידי מורה שהועסק בשכר. צורת חינוך בלתי פורמלי כללה מורה שלימד תלמידים ללא קבלת שכר. המרחב שבו ההתרחש החינוך הזה היה ברובו במסגרת המרחב הפרטי. מכיוון שהחינוך היה נפוץ ביוון העתיקה, ניתן לקבוע כי החינוך נתפס בחברה היוונית כמרכיב חיוני ביותר באישיותו של האדם.
החינוך היווני הפורמלי היה בעיקר לגברים חופשיים. החינוך לא ניתן לעבדים. בחלק מערי המדינה נחקקו חוקים שאסרו מתן חינוך לעבדים.בספרטה כלל תוכנית הלימודים גם מוזיקה וריקוד. המקצועות הללו נחשבו בספרטה כאמצעים שנועדו לשפר את יכולת התמרון הצבאית של התלמידים. כפי שיתבאר בהמשך הערך, מטרת החינוך המרכזית בספרטה הייתה הפיכת כלל הגברים הצעירים ללוחמים וחיילים.
החינוך הישן באתונה הקלאסית כלל שני חלקים עיקריים: חינוך פיזי וחינוך ואינטלקטואלי. האתונאים השתמשו בביטויים "התעמלות " ו"מוזיקה", כדי לתאר את שני סוגי החינוך הללו. החינוך גופני ביקש להקנות לתלמידים את האידיאלים הגופניים שרווחו בצבא: כוח, סיבולת, ומוכנות למלחמה. האתונאים ייחסו חשיבות מכרעת לכשירות גופנית. התלמידים הגברים התלו לעסוק בחינוך גופני כבר במהלך שלבי הלימוד היסודיים 'או מיד לאחריהם. בתחילה,הם למדו חינוך גופני ממורה פרטי שכונה פאידוטריבס (יוו'). לאחר מכן הם החלו להתאמן באולם התעמלות שכונה בשם גימנסיום. האתונאים ייחסו חשיבות רבה לאימון הגופני. ניתן למנות כמה סיבות לכך.א.האימון גופני נתפס כהכרחי לשיפור המראה החיצוני.ב.החינוך הגופני נתפסב ככלי שיכול להועיל בהכנת התלמידים למלחמה. ג. ולמרכיב שיכול לחזק את בריאות גם בגיל מבוגר יותר.
סוג חינוך השני, האינטלקטואלי, כונה בשם "מוזיקה". פירוש המילה מוזיקה ביוונית היא אמנות המוזות. סוג החינוך הזה שילב בתוכו חינוך מוזיקלי, ריקוד, ספרות ושירה. החלק שעסק אומנויות בסוג החינוך הזה כלל למידה של נגינה על לירה, שירה במקהלה, וריקוד בלהקה. באופן נרחב יותר, החינוך מן הסוג הזה ביקש לההנחיל לתלמידים את הערכים "יופי" ו"אצילות". הנחלת הערכים נעשתה באמצעות הקנייה של אמות מידה והערכה כלפי הערכים הללו. כמו כן, סוג החינוך הזה הקנה לתלמידים אמות מידה והערכה למושגים מוזיקליים כגון הרמוניה וקצב.
התלמידים היו כותבים באמצעות סטילוס (אנ'),כלי שבאמצעותו הם היו חורטים על לוח שעווה (אנ').כאשר התלמידים התחילו לקרוא יצירות שלמות,הם היו נדרשים לעיתים קרובות לשנן לדקלם אותם. סיפורים מיתולוגיים כמו הסיפורים שכתבו הסיודוס והומרוס זכו להערכה רבה בקרב החברה האתונאית. משום כך, שולבו סיפורים אלו בחומר הלימודים שלמדו התלמידים. החינוך הישן כלל תוכנית לימודים מובנית רק בכיתות היסוד, ולא מעבר לכך. ברגע שתלמיד הגיע אל גיל ההתבגרות, הוא כבר לא היה חלק ממסגרת לימודים פורמלית. משום כך, את החינוך מסיומו של שלב זה ניתן לראות כחינוך בלתי פורמלי. סוג החינוך הזה מעוצב ברובו על ידי ניסיונו האישי של התלמיד ועל חוויותיו.