stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרעה (קיבוץ)
היסטוריה ורקע

קבוצת המייסדים הראשונה היו לוחמי הפלמ"ח, שעלו על הקרקע ביום ה' בכסלו ה'תש"ט, ה-7 בדצמבר 1948. נקודת ההתיישבות הראשונה נקבעה במרומי הרכס, על חורבותיו של הכפר הפלסטיני סרעה, וכשנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע החל המעבר אל נקודת הקבע על צלע הגבעה, מול עמק שורק. צרעה היה אחד מ"ישובי המשלט", יישובים שמטרתם הייתה להבטיח את שטחיה החדשים של מדינת ישראל בעודה צעירה. לאורך השנים נקלטו בקיבוץ גרעיניים תנועתיים שונים וביניהם נוער חלוצי מדרום אפריקה, בוגרי "התנועה המאוחדת", "הנוער העובד והלומד" ו"הבונים". בקיבוץ נקלטו בנוסף משפחות ובודדים ממדינות שונות.
בספטמבר 1961 החליטו חברי הקיבוץ לבטל את הלינה המשותפת, ובכך היו לקיבוץ הראשון בישראל שצעד בדרך זו.
בשנת 2015 יצא לאור הסרט התיעודי סרעה של הבמאי וחבר הקיבוץ מיכאל קמינר שבו הוא מספר כיצד התוודע לסיפור עליית הקיבוץ על חורבות הכפר הפלסטיני סרעה ומפגיש את ותיקי הקיבוץ עם פליטי הכפר.
שם הקיבוץ

השם צרעה מוזכר במקרא בספר יהושע המונה את העיר צרעה בתחום שבט יהודה ובגבול שבט דן: "בַּשְּׁפֵלָה: אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה" (ט"ו, ל"ב). צרעה ידועה כאזור מולדתו של השופט המקראי שמשון. שמה השתמר בשם הכפר הערבי "סרעה" (صرعة) שחרב במלחמת העצמאות, כך קיבוץ צרעה הסמוך לו נושא את שם האתר המקראי.
חינוך

בתוך הקיבוץ פועלת מערכת חינוך המיועדת לגיל הרך והגנים בלבד. ילדים בגילאי בתי ספר יסודי ועד תיכון מופנים אל מוסדות חיצוניים של המועצה האזורית מטה יהודה או לומדים בבית הספר הר-טוב שפועל בקיבוץ ומלמד שכבות יסודי עד תיכון.
ענפים

הקיבוץ מתהדר בשטחים רחבים של גידולי שדה ומטעים. שטחי המטעים כוללים את גידולי כרמי הענבים המיוחדים אותם סיפק בעבר ליצרנים חיצוניים עד שבשנת 1993 הוחלט לפתוח את יקב צרעה כיקב בוטיק ולהפיק יין בתוך הקיבוץ. ענפי המשק בקיבוץ:
הרפת - אחת מהרפתות הגדולות ביותר בישראל.
גידולי שדה - לצרעה שטחים רבים של גידולי שדה (חיטה, תירס, כותנה, חמניות, אספסת) ומטעים (שקדים, ענבים, רימונים, פקאנים).
חממות לגידול תרנגולי הודו למאכל.
עיזים שגדלו בפינת החי ונחלבו ביד, מהחלב ייצרו גבינות וחלב עיזים (בעבר).
מפעל כלי רכב חשמליים בשם "צרעה מערכות אקטיביות".
יקב צרעה.
אזור תעשייה - (נשרף ב-25 ביוני 2007, נבנה מחדש מספר שנים לאחר מכן).
רהיטי צרעה - מפעל ליצור רהיטים.
הקיבוץ מחזיק בבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
בשנת 1958 יסד הקיבוץ את מפעל I.C.M ‏(israel cycling manufacturer) שפעל באזור התעשייה של בית שמש עד לסוף שנות ה-70. המפעל ייצר אופניים, ובפרט את הטוסטוס "טילון".
מדשאה המשמשת לטקס חג השבועות וברקע אולם המופעים וחדר האוכל.
שלט הכניסה לקבוץ צרעה
ספריית הקיבוץ ומעלייה בית התינוקות.
קיבוץ צרעה ויקב טפרברג.
אנשים ידועים מהקיבוץ

ממקימי הקיבוץ: הפרופסור זוכה פרס ישראל אליעזר שביד
בין האנשים שגרו בקיבוץ לאורך השנים נמנים:
חבר הכנסת לשעבר יאיר צבן שגר בקיבוץ בשנותיו הראשונות
חבר הכנסת לשעבר משה (מוסה) חריף
הסופר והמחנך אריה (בודה) בודנהיימר
הסופר, מורה הדרך, המורה והמחנך - מעוז חביב
בין אלה שנולדו וגדלו בקיבוץ, היו גם:
התסריטאי חגי לפיד
האלוף במילואים נועם תיבון
לקריאה נוספת

אורי בר-גיא (עורך), צרעה - השנים הראשונות : כך התחלנו - מפי הוותיקים, הוצאת צרעה, 2003.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1961
↑  https://in.bgu.ac.il/pages/events/michael-kaminer-movie.aspx
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012314574705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רובין (קרואטיה)

ערך זה עוסק בעיירה בקרואטיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רוֹבין (בקרואטית: Rovinj, באיטלקית: Rovigno באיסטריוט: Ruvèigno) היא עיירה בחצי האי איסטריה שבקרואטיה, לחוף הים האדריאטי. חלקה העתיק של רוביני ממוקם על חצי אי קטן. חצי אי זה היה בעבר אי שהופרד מהיבשה בתעלה, שיובשה ב-1763 על מנת לאפשר את התרחבותו. בראשית המאה ה-20 היו רובם של התושבים ברובין איטלקים, ועדיין מתגוררים בה כ-2,400 איטלקים, מתוך כ-14,000 תושבים (2001). העיירה היא אתר תיירות פופולרי, ויש בה נמל דיג פעיל. מועצת אירופה הקימה בה מרכז למחקר היסטורי.
גאוגרפיה ואקלים

רובין היא אחת מתשע הערים במחוז איסטריה. אקלימה ים-תיכוני, והטמפרטורות נעות בין 4.8°C בינואר לבין 22.3°C ביולי בממוצע. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16°C. טמפרטורת הים היא מעל עשרים מעלות צלזיוס מאמצע יוני עד אמצע ספטמבר. ממוצע המשקעים עומד על 941 מ"מ בשנה.
היסטוריה

ההתיישבות ברובין החלה אף לפני התקופה הרומית. בתקופת האימפריה הרומית נקראה במספר שמות: אַרוּפִּינוּם, מוֹנְס רוּבִּינֶאוּס, רוּגינְיוּם ולבסוף רוּבִינְיוּם. בהמשך הייתה לאחת הערים החשובות של הרפובליקה הוונציאנית באיסטריה, ועם נפילתה של זו, נשארה תחת שלטון אוסטריה. חצי האי שעליו שוכנת העיר היה בעברו אי, שהופרד מהיבשה על ידי תעלה, אך עד שנת 1763 התמלאה התעלה באשפה ונסתמה. עם סיום מלחמת העולם הראשונה עברה רובין לידי האיטלקים, וב-1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה השליטה בה ליוגוסלביה. כמו ביתר איסטריה, חלק ניכר מהאוכלוסייה האיטלקית נטש עם חילופי השלטון.
יהודים

יהודים התגוררו ברובין מהמאה ה-14 ועד שלהי המאה ה-18. היו אלו בנקאים ומלווים בריבית שהגיעו למקום מהמרחב הגרמני. במהלך המאה ה-17 נודעה משפחת הבנקאים סטלה. היהודים התגוררו בגטו מיוחד. במחצית השנייה של המאה ה-18 נקרא הגטו: Via Libera ומאוחר יותר Contrada della ruinione. לאחר הקמתו של מוסד העבוט הכנסייתי מונטי די פייטה(איט'), עזבו היהודים את רובין ועברו בעיקר לפאדובה. בראשית המאה ה-19 לא מתועדת עוד נוכחות יהודים בעיר.
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית ברובין', בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 301.
↑  K. Jelinčič Boeta, ‏Jews of Medieval »Slovenia« until the Expulsions of 1496–1515, עמוד 299, באתר .dlib.si (באנגלית).
↑  Zosa Szajkowski, ‏Jews and the French Revolutions of 1789, 1830 and 1848, הוצאת "כתב", ניו-יורק, 1970, עמוד 75 (באנגלית).
| הריביירה הקרואטית |
| --- | --- | --- |
| ערים | דוברובניק • ספליט • רוביני • רייקה • טרוגיר • זאדאר • אופטיה • פורץ' • פולה • שיבניק |  |
| איים | צרס • קרק • מלייט • ראב • פאג • ויס • לושין • דוגי אוטוק • בראץ' • הוואר • קורצ'ולה • קורנטי |  |
| ערכים אחרים | מפרץ קוורנר • דלמטיה • הים האדריאטי • ולביט • איסטריה • האלפים הדינריים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564216805171  BnF: cb14647690q (data)  GND: 4105049-6  LCCN: n80040808  NARA: 10046416  NKC: xx0092974  VIAF: 131344674   WorldCat (עם VIAF): 131344674 
מבט פנורמי מבזיליקת אופמיה הקדושה
נקודת ג'י

| --- | --- |
 מיקום אנטומי:  נרתיק 
 על שם:  ארנסט גרפנברג
 
נקודת ג'י, או נקודת גרפנברג (באנגלית: The G-spot or Gräfenberg spot), הנקראת על שם הגינקולוג הגרמני ארנסט גרפנברג, נטענת להיות אזור ארוגני בגוף האישה, הממוקם בדופן הקדמית של הנרתיק, אשר גירויו עשוי להוביל לעונג רב, אורגזמה עוצמתית ואף לשפיכה נשית. עצם קיומה של נקודת הג'י ניצב בפני ויכוח בקהילה המדעית עד ימינו. למרות שנקודת הג'י נחקרת כבר משנות ה-40, ישנה חוסר עקביות בממצאים וחוסר הסכמות בין חוקרים בנוגע למיקומה, הגדרתה, תפקידה והמבנה שלה, וישנן עדויות וממצאים רבים התומכים במגוון גישות בנושא.
היסטוריה

את המינוח "נקודת ג'י" טבע בשנת 1981 פרנק אדייגו (Frank Addiego), חוקר מיניות אמריקאי, והמונח זכה לפרסום כשנה לאחר מכן, עת נכלל בספר פופולרי אודות מיניות, The G spot and other discoveries about human sexuality. הנקודה נקראה על שמו של גרפנברג, ששיער קיומה בשנות ה-50. על אף ההתייחסות המוכרת על ידי החוקר הגרמני, ישנן התייחסויות לקיומם של שפיכה נשית ואזור ארוטוגני התואם במיקומו האנטומי לנקודת הג'י בספרי המיניות ההינדואיזם כבר במאה ה-11. מדובר באזכורים מפורטים של אזור אנטומי, אופני גירוי ומיצגים וויזואלים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, הדעה הרווחת הייתה שתפקידו המרכזי של הנרתיק הוא בתהליך הרבייה, ורק באופן משני קשור בהנאה מינית. טענה זו נתמכה במחקרים לפיהם דופן הנרתיק הקדמי הראה רגישות נמוכה לגירויים חשמליים, צפיפות נמוכה של רצפטורים, והעדר קצות עצבים. אך בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20, קיבל אזור זה הכרה בהיותו בעל חשיבות, וחיבורו להנאה מינית ואורגזמה נשית. טענה זו מיוחסת לגניקולוג הגרמני ארנסט גרפנברג, אשר תיאר לראשונה אזור בעל רגישות גבוהה בדופן הנרתיק הקדמית.
מחלוקת אקדמית > ויכוח אנטומי

ישנה מחלוקת עקבית בין חוקרים, גניקולוגים וסקסולוגים בגין מיקומו של האזור האורגני המוכר כנקודת הג'י. מחד, נטען כי הנקודה נמצאת בערך בין עצם החיק (Pubic bone) וצוואר הרחם, על קירו הקדמי של הנרתיק. מאידך עדויות שנאספו מדיווחים עצמיים של נשים מעידים גם על אפשרות כי המיקום הוא דווקא בקירו האחורי של הנרתיק בניגוד לממצאים קודמים. גם בדבר שאלת עומק האזור ישנן אי הסכמות בין מחקרים, מטענות לעומק של סנטימטר יחיד לתוך רקמת הנרתיק ועד למיקום מדויק של 7.5 סנטימטר בין עצם החיק וצוואר הרחם.
מחקרים רבים אספו עדויות וממצאים בנושא אולם עד היום לא הוכרעה סופית שאלת המיקום. על אף הממצאים הרבים, במחקרי דימות שונים, המבנים האנטומיים אשר נמצאו באזור הם בלוטת סקין ורקמות הסובבות את שלפוחית השתן. מרבית הממצאים שוללים קיומו של אזור או איבר מובחן תפקודית התואם לתיאורה של נקודת הג'י בספרות. אם זאת, במאמר סקירה משנת 2019 נטען כי נקודת הג'י אינה אזור אלא מבנה אנטומי זעיר בקירו הקדמי של הנרתיק.
חוקרים סיפקו הסברים שונים להבדלים אינדבדואלים בין נשים בדיווחיהן על קיומו של אזור ארוגני התואם לתיאורה של נקודת הג'י. אסכולה אחת טוענת כי מדובר ברקמה בעלת רגישות גבוה וצפיפות עצבית לגירוי מכני במהלך עוררות מינית, אסכולה דומה נשענת על ממצאים לפיהן לנשים בעלות רגישות גבוה למעשה ישנן רקמות עבות בקירו הקדמי של הנרתיק ומדובר בהבדל אנטומי פשוט. מנגד, חוקרים אשר בחנו את הקשר בין נקודת הג'י המשוערת והדגדגן, שוללים את קיומו של אזור ארוגני מובחן ובכך תומכים בהשערות מוקדמות יותר של חוקרים כמו מאסטרס וג'ונסון. אלו היו הראשונים לטעון כי מבנה הדגדגן מקיף ומתרחב לאורך הנרתיק כולו. בהישען על טענה זו אלו גרסו כי בעת חדירה הדגדגן מגורה על ידי מגע ותזוזת העור העוטף אותו ועל כן מקורו של אורגזמה נרתיקית למעשה בגירוי דגדגני.
מחלוקת אקדמית > ויכוח אנטומי > קומפלקס המיקום

בעולם המחקר המודרני התפתחה גישה לפיה יש לחקור את הקומפלקס האנטומי כולו ולא את נקודת הג'י כאזור ארוגני נפרד. זו התפתחה לאחר הבנת המורכבות האנטומית באזור הנרתיק הנקבי והקשרים הפיזיולוגיים והאנטומיים בין האזור המוערך כנקודת הג'י למבנים אנטומיים מוכרים אחרים באזור זה. חוקרים שונים קראו לקומפלקס בשמות שונים בהתאם לקשרים אותם חקרו אולם רובם מתייחסים לקשרים בין מבנה הדגדגן, רקמות מערכת השתן וקירו הקדמי של הנרתיק.
מחלוקת אקדמית > ויכוח אנטומי > הפרוסטטה הנשית

צד נוסף בוויכוח האנטומי קושר את נקודת הג'י בלוטת סקין המכונה גם כפרוסטטה הנשית. רנייר דה גראף זיהה כבר בשנת 1672 הפרשות (שפיכה נשית) מאזורים ארוגניים בזמן משגל. השערות מדעיות מודרניות הקושרות רגישות בנקודת הג'י עם שפיכה נשית הובילו לרעיון שהשפיכה הנשית (שאינה שתן) מקורה בבלוטות סקין. בלוטת סקין והערמונית (הפרוסטטה הגברית) פועלים באופן דומה במונחים של אנטיגן ספציפי לערמונית המופרש בעת גירוי, מה שהוביל למגמה מקובלת של כינוי בלוטות סקין כפרוסטטה הנשית.
השלכות הוויכוח על החברה

לוויכוח ישנן השלכות רפואיות וחברתיות על נשים ברחבי העולם. מבחינה רפואית, התפתחו גישות רפואיות חדשות לטיפול בפגיעה בתפקוד מיני בקרב נשים על ידי הגברת התפקוד של נקודת ה-G. עם זאת, הרעיון של שני סוגי אורגזמות מחזיר רעיונות פרוידיאנים לתפיסה הכללית אשר מפעילה לחץ על נשים להגיע לאורגזמה נרתיקית. יש הטוענים כי כל ניסיון לרדד את האורגזמה הנשית לאזור ארוגני בלבד כמו נקודת ה-G יהיה שגוי. לפיכך, יש הטוענים שעלינו לקחת בחשבון גורמים נוספים כמו אינטימיות, הורמונים, ניסיונות קודמים וגורמים תרבותיים ודתיים בהבנת מיניות האישה.
השלכות הוויכוח על החברה > G-Shot

זריקת ג'י או הגדלת ג'י (באנגלית: G-Shot או G-Amplification) היא פרוצדורה ניתוחית זעירה המיועדת להגדלתו הזמנית של האזור להגברת הרגישות והעצמת התחושה. מדובר בניתוח לא פולשני הכולל הזרקת חומר דמוי קולגן לאזור המדובר ובכך מוביל להגדלתו והגברת התחושה הנלווית לגירויו למשך תקופה של כ-3–4 חודשים. הפרוצדורה אינה מאושרת על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והשלכותיה והשפעותיה על גוף האדם מעולם לא נבדקו בצורה מחקרית מקובלת. בעוד והפרוצדורה נועדה להגברת והעצמת התחושה האורגזמית, היא ניתנת כמענה היום לנשים החוות מצוקה פסיכולוגית הנגרמת בעקבות קשיים בהגעה לאורגזמה, פתרון בעייתי וחסר ביסוס בעל סכנות ותופעות לוואי שונות: פגיעה בתפקוד המיני, זיהומים, שינויים והפרעות בתחושה, דיספראוניה, צלקות ועוד.
השלכות הוויכוח על החברה > נקודת הג'י בתרבות הפופולרית

נקודת הג'י נתפסת בסממן מיני ומעוררת עניין רב גם בתרבות ומדיה הפופולרית. הנקודה נהפכה בעצמה למושאו של מוקד עניין עסקי המוערך במליונים המשווק כספרים, סרטים, סדרות, אביזרי מין ופנאי ועוד.
השלכות הוויכוח על החברה > נקודת הג'י בתרבות הפופולרית > דוגמה להתייחסויות בולטות לנקודות הג'י מחוץ לשיח המחקרי והאקדמי

משקה אנרגיה טבעי ללא חומרים משמרים בבעלותה של כוכבת הסדרה חינוך מיני, ג'יליאן אנדרסון הממותג תחת השם G-SPOT
קוקטייל מקובל המוכר תחת השם G-Spot
סרט נטפליקס Principles of pleasure (אנ')
סדרת טלוויזיה G-spot (אנ')
הערות שוליים

1 2 3 4  Vieira-Baptista et al, G-spot: fact or fiction?: a systematic review, Sexual medicine, 2021
1 2 3 4  Jannini, E., Buisson, O. & Rubio-Casillas, A., Beyond the G-spot: clitourethrovaginal complex anatomy in female orgasm, Nat Rev Urol, 2014, עמ' 531-538
1 2 3 4 5  Kilchevsky et al, Is the Female G‐Spot Truly a Distinct Anatomic Entity?, The Journal of sexual medicine, עמ' 719-726
↑  Richard Balon & Robert Taylor Segraves, Clinical manual of sexual disorder, Arlington: American Psychiatric Pub, 2009, עמ' 258
↑  Ladas, AK; Whipple, B; Perry, JD [1982]. The G spot and other discoveries about human sexuality. New York: Holt, Rinehart, and Winston
↑  Syed Rabia, Knowledge of the “Gräfenberg zone” and female ejaculation in ancient Indian sexual science. a medical history contribution (abst.), Sudhoffs Arch, 1999, עמ' 90-171
1 2 3 4 5 6  Puppo, V., & Gruenwald, I, Does the G-spot exist? A review of the current literature, International urogynecology journal, 2012, עמ' 1665-1669
↑  Ostrzenski, A., G‐Spot Anatomy and its Clinical Significance: A Systematic Review, Clinical Anatomy, 32(8), 2019, עמ' 1094-1101
1 2  Terence M. Hines, The G-spot: A modern gynecologic myth, American Journal of Obstetrics and Gynecology, 2001, עמ' 359-362
↑  Cindy M. Meston & David M. Buss, Why women have sex: Understanding sexual motivations from adventure to revenge (and everything in between), New York: Henry Holt & Company, 2009, עמ' 35-36
↑  Elisabeth A. Lloyd, The case of the female orgasm: Bias in the science of evolution, Harvard University Press, Cambridge, עמ' 53
↑  Roy Levin, [DOI: 10.1080/1468199031000064487 The G-spot—reality or illusion?], Sexual and Relationship Therapy, 2003, עמ' 117-119
1 2  Zaviačič M., Ablin R., The Female Prostate, JNCI: Journal of the National Cancer Institute, 1998, עמ' 713
↑  Rodriguez et al.,, Female ejaculation: An update on anatomy, history, and controversies, Clinical Anatomy, 2021, עמ' 103-107
↑  Addiego et al.,, Female ejaculation: A case study, Journal of Sex Research, 1981, עמ' 13-21
↑  What’s The Difference Between O-Shot and G-Shot?, Nore: Women Health
↑  Dan Childs, G-Shot Parties: A Shot at Better Sex?, ‏Feb. 20, 2008
↑  Robert Crooks & Karla Baur, Our Sexuality, Cengage Learning, 2010, עמ' 169–170
↑  By Aharon Abhishek, Netflix ,The Principles of Pleasure': Is there something called 'perfect' orgasm?, March 22, 2022
↑  G-Spot, באתר IMDb (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556235405171  PLWABN: 9812440135805606  LCCN: sh93002802
אלדד זיו

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1950 (בן 74) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
אלדד זיו ומיקי קם מתאפרים לקראת שידור
אלדד זיו (נולד ב-6 ביוני 1950) הוא אמן, במאי תיאטרון, איש תקשורת רב-תחומי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

זיו נולד בקיבוץ גבעות זייד ( גבעות שייח' אבריק ) בעמק יזרעאל ובגיל צעיר עבר לבת ים. אביו יעקב זיו עבר לעיר בשנת 1944, לאחר שכספורטאי מצטיין, התבקש על-ידי מרכז "הפועל" ומזכירות תנועת "הנוער העובד" להגיע לבת-ים ולהקים בה את תנועות הנוער העובד ואת אגודת הספורט "הפועל". אמו, יהודית לבית שפרבר, הייתה ממשפחות מייסדי אגודת "בית-וגן", שהקימה את בת-ים.
מגיל צעיר עוסק זיו באמנות ומוזיקה. בגיל 12 החל לצייר בצבעי שמן. בגיל 15 ניגן בגיטרה ובגיל 16 הקים להקה עם חברו אלון אולארצ'יק, "הצבר הדוקרני". לאחר מכן חזר לתחום האמנות הפלסטית ולמד ציור ב"מכון לאמנות בבת ים" ובביה”ס הגבוה לציור בתל אביב. אחר כך עבר לגור בניו יורק יחד עם אשתו שולמית זיו-אסולין, שלמדה שם לתואר שני. בניו יורק למד בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין והשלים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הם התגוררו בשכונת גריניץ' וילג' וזיו המשיך לעסוק באמנות פלסטית ומיצגים. בשנת 1984, העלה מופע אוונגרדי, יחד עם אולארצ'יק (שגם עבר לגור בניו יורק באותן השנים), בו השתתפו 40 צבים, אותם צבע בצבעים זרחניים, שברקע נשמעת מוזיקה שכתב אולארצ'יק. המופע זכה להצלחה בסצנת האמנות הניו-יורקית ובאוקטובר אותה שנה עלה המופע גם בפסטיבל עכו בשם "מוציא את הראש ומכניס חזרה".
ביוגרפיה > בשנות ה-80 וה-90

ב-1986 שב לישראל והציג תערוכה מעבודותיו בגלריה "מבט", שזכתה לביקורות חיוביות, והשתתף במיצג בשם "חגיגה של פחחד" על גג בית ספר לאמנות קמרה אובסקורה. ב-1987 עיצב את עטיפת האלבום "שעשועי כאילו" של אלון אולארצ'יק. באותה שנה העלה בפסטיבל ישראל, במסגרת אירועי תיאטרון רחוב את המופע ”אין זו בן זו" יחד עם אשתו שולי זיו ועתי ציטרון. המופע היה שילוב של מחזמר, תיאטרון סאטירי, ומופע רוק והוצג על מרפסות מלון הנשיא בירושלים. המופע זכה במקום הראשון בתחרות תיאטרון הרחוב. בעקבותיו העלו גרסה חדשה שלו בשם "ינתי פרזי" בתיאטרון החאן, שאת המוזיקה למחזה כתב אולארצ'יק. המחזה זכה לביקורות שליליות וירד מהבמה אחרי כשלושה חודשים. לא לפני שעלה פעמיים גם במוזיאון תל אביב.
ב-1988 נבחרה כרזה שעיצב, בה נראה "נמרוד" של האמן ה"כנעני" יצחק דנציגר בצבע ורוד עם סקסופון על גבו, לכרזת פסטיבל ישראל של שנה זו; הכרזה כונתה לעיתים "נמרוד הוורוד". ההצגה הבאה שכתב וביים בתיאטרון החאן, "לס מואה טמה", על שלוש מעריצות של הזמר מייק בראנט, זכתה להצלחה רבה. היא הוצגה בשנים 1991–1993. בנובמבר 1991 ביים וכתב את קטעי הקישור לפסטיגל.
בשנת 1992 ביים ועיבד את המחזמר "לוקאס הפחדן או כמו כולם" של ניסים אלוני, בתיאטרון החאן, בכיכובם של משה איבגי וג'ולי גולדשטיין-אראל. בסוף אותה שנה ביים בתיאטרון בית לסין את ההצגה ”נומה עמק”, מאת יהונתן גפן. וגם את המחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן.
בשנים 1992 עד 1995 הגיש זיו את תוכנית האמנות "כרטיס ל-2" בערוץ 2, בה נהג לחזור על משפט שהגה, והפך מזוהה עמו: "באמנות כמו באמנות, אין דבר כזה שאין דבר כזה". במקביל באותן השנים השתתף זיו בפאנל התוכנית "אין עם מי לדבר". בשנת 1996 כתב והלחין את השיר "אוכלת מהצד" שהקליטה להקת השוונג של הפיתה.
בשנת 1997 זיו כתב וביים את המחזה "על החיים ועל המוות", שהוצג בתיאטרון הבימה, ואת המחזה "קפריסין" של יהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי.
שנה אחר כך ביים מחזה נוסף של יהונתן גפן בקאמרי "פטרה".
ביוגרפיה > בשנות ה-2000

בקיץ 2000 ביים את הצגת היחיד של אבי קושניר, "להציל את איש המערות". הצגת בידור שזכתה להצלחה רבה ועלתה 850 פעמים במשך 5 שנים.
ב-2001 ביים את "אילוף הסוררת" של ויליאם שייקספיר בהפקה של תיאטרון חיפה. ב-2002 ביים את המחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין,
על הצגה זו זכה בפרס הבמאי המצטיין ע"ש הבמאי ומייסד הקאמרי יוסף (פפו) מילוא ז"ל. ב-2004 הגיש פינה וערך את תוכנית הבוקר של רשת "הבוקר השביעי". בנוסף ביים בתיאטרון חיפה את "האישה שבישלה את בעלה", קומדיה מאת המחזאית הבריטית דבי איסיט, שאותה גם תרגם ועיבד לעברית.
ביולי 2005 החל לערוך בערוץ אגו את התוכנית "אגו באגו". תוכנית בידור ואירוח, שבה התארח בכל שבוע מומחה לנושא אחר, שודרו בה פינות על עולם הרכב, אלכוהול, סקס, גאדג'טים, רוקנרול, ונערכו דיונים בנושאים גבריים מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2006 ביים את "מקום אחר ועיר זרה", מחזמר בתיאטרון הקאמרי בהשראת ספרה של מאיה ערד באותו שם. את המוזיקה למחזה הלחין אלון אולארצ'יק ואת התפאורה עיצב דני קרמן. באותה שנה גם שימש חבר בצוות השופטים של תוכנית המציאות "דה שואו".
החל מסוף שנת 2007 ועד 2009 הגיש לצידו של גיא מרוז את תוכנית הרדיו ציפורי לילה המשודרת בגלי צה"ל. התוכנית עוסקת מדי שבוע בשנה מסוימת, באירועים שקרו בה ובמוזיקה של אותה שנה. ב-2007 היה שופט בתוכנית הטלוויזיה "גריז". בנוסף כתב תסריט לסדרת הדרמה "מסכים", עבור הפרק "לורנצו ואוזי".
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "דיוקן" בערוץ הראשון, בה שלושה ציירים מציירים ידוען כשבסוף התוכנית הוא בוחר בציור החביב עליו.
בשנת 2009 ביים את המחזה של יהונתן גפן "ג'וני הלך" בקאמרי.
בקיץ 2010 הציג תערוכת יחיד ב"גלריה טובה אוסמן", ברחוב בן יהודה בתל אביב.
החל מאביב 2014 הצטרף לסגל מורי האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
ב-2022 וב-2024 קיבל מלגת שהות בסיטה (cite international des arts paris) פריז, משרד החינוך והתרבות.
ב-2024 ביים מופע מחווה ליהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים

נשוי לשולמית (שולי) זיו, אמנית, מעצבת תאורה לתיאטרון, ומנהלת מסדות אמנות, בין השאר ניהלה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את תיאטרון חיפה, ומ-2005 עד 2017 שימשה כמנכ"לית בית ציוני אמריקה, להם 2 ילדים.
הערות שוליים

↑  סיפורי בת-ים: העיר ממנה הגיעו אלופי העולם הישראלים הראשונים, באתר ynet, 24 באוגוסט 2016
↑  נעה נבט, מבשלת כדי להירגע, באתר הארץ, 2 במרץ 2011
↑  דנה גילרמן, בתוך הוורידים שלי, באתר הארץ, 5 ביולי 2007
↑  איציק יושע, פסטיבל עכו תשמ"ה - הצבים אוכלים שרימפס, חדשות, 8 באוקטובר 1984
יהודה חן, אחרי "כוורת" ־־ מופע עם חמישים צבים, מעריב, 3 באוקטובר 1984
↑  עירית לינור, תדריך, כותרת ראשית, 21 בינואר 1987
↑  חגיגה של פחחד, חדשות, 23 באוקטובר 1986
↑  עידית שחורי, הבן של "אין זו בן זו" ירד מהמרפסת, מעריב, 24 באוקטובר 1988
סרט מתח בתוך הצגה, מעריב, 6 ביוני 1988
↑  ביקורות:
שוש אביגל, בכורה - לא לעניין, חדשות, 4 בנובמבר 1988
רחלה זנדבק, אז מה - ינתי פרזי - החאן, כותרת ראשית, 9 בנובמבר 1988
אילנה ברש, שרה פרה וחברים, חדשות, 4 באוקטובר 1988
↑  "ינתי פרזי" למוזיאון ת"א, מעריב, 16 בינואר 1989
↑  סמדר שפי, מרד נעורים: על התערוכה "הנמרודים החדשים", באתר הארץ, 18 בנובמבר 2011
↑  ירון פריד, ,מסתמנת אפשרות לקאלט, חדשות, 2 ביולי 1991
שוש אביגל, הבנות של מייק בראנט, חדשות, 5 ביולי 1991
↑  פולחן הערצה, חדשות, 3 בינואר 1992
לאן הערב, חדשות, 14 ביוני 1993
↑  זאב בירנברג, גילה את מיקיאגי, חדשות, 27 בנובמבר 1991
↑  שוש אביגל, הצגה / דבר אחר, חדשות, 22 במרץ 1992
תמי לוביץ, צנון, לשם שינוי, חדשות, 1 בינואר 1992
↑  נומה עמק בבית ליסין, חדשות, 11 בספטמבר 1992
↑  אהבת מוות - הצגה, חדשות, 10 ביוני 1993
↑  נפגשים בנמל עם אלדד זיו, עכבר העיר, 9 באפריל 2010. מאורכב.
↑  דודי פטימר, ‏נתנו ברוק: ניר פרידמן על הלהקה שעשתה אותו ואת השיר "אוכלת מהצד", באתר מעריב אונליין, 8 ביולי 2017
↑  ynet, תיאטרון ובידור ליום שישי, 30 ביוני, באתר ynet, 30 ביוני 2000
↑  סמדר שילוני, החיים קשים, אז צוחקים, באתר ynet, 8 ביולי 2005
↑  מיכאל הנדלזלץ, ומי יאלף את הבמאי?, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2002
אילוף הסוררת, באתר הארץ, 27 ביוני 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, כאילו. שטות. מילא., באתר הארץ, 24 בפברואר 2002
↑  עידוא דגן, ‏היו שלום ותודה על הצבים, באתר גלובס, 7 ביולי 2004
↑  ציפי שוחט, האשה שבישלה את בעלה, באתר הארץ, 1 ביולי 2004
מיכאל הנדלזלץ, איפה הבשר?, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2004
↑  סמדר שילוני, יוצא גבר, באתר ynet, 28 ביולי 2005
רותה קופפר, גברים בלילה, באתר הארץ, 28 ביולי 2005
↑  עכבר העיר, מחזמר בחרוזים, באתר הארץ, 6 באפריל 2006
↑  מיכאל הנדלזלץ, הצגה, באתר הארץ, 6 ביולי 2006
↑  רותה קופפר, כוכבים רוקדים לבד, באתר הארץ, 1 במרץ 2006
↑  מריאנה בננסון, עכבר העיר, גריז - להיות טרבולטה הישראלי, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2007
↑  דנה גילרמן, הרייטינג של המכחול, באתר הארץ, 18 במרץ 2008
↑  מיכאל הנדלזלץ, "ג'וני הלך": יהונתן גפן במיטבו, באתר הארץ, 20 במאי 2009
↑  חגית פלג-רותם, ‏לעולם בעקבות מדונה, באתר גלובס, 22 ביוני 2010
↑  ליאת רון, ‏המנכ"לית שמלמדת אמנים לפתח חשיבה עסקית, באתר גלובס, 25 ביולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304085605171  LCCN: no2006024705  VIAF: 9593057   WorldCat (עם VIAF): 9593057
יעקב נאמן

יעקב ישראל נאמן (16 בספטמבר 1939 – 1 בינואר 2017) היה עורך דין, שותף במשרד עורכי הדין "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'" ופרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כשר המשפטים וכשר האוצר.
ביוגרפיה

נולד ב-16 בספטמבר 1939 (ג' בתשרי ה'ת"ש) בתל אביב למנחם ומלכה נוימן, בן בכור מבין ארבעה בנים. אביו, מנחם, היה בן דוד מדרגה רביעית של בנימין זאב הרצל. בתיכון למד שנה בישיבת היישוב החדש, לאחריה שנה בבית הספר התיכון של ישיבה יוניברסיטי, ושנתיים במדרשית נעם. עם סיום לימודים אלה, באוגוסט 1958, התגייס לצה"ל, לחטיבת גולני, ולאחר פציעה הועבר לגדנ"ע. את שירותו הסדיר סיים בדרגת סגן, ובמילואים עלה לדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית, תחילה בשלוחה התל אביבית ובהמשך בירושלים, וסיים את התואר הראשון בהצטיינות (1964). במהלך לימודיו היה, בין השאר, מזכיר הוועדה לבדיקת שיטת המיסים ברשויות המקומיות, בראשות שופט בית המשפט העליון ד"ר אלפרד ויתקון (נאמן כיהן כחבר בוועדה בשנים 1972-1974).
לקראת התואר השני פנה ללימודים באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים תואר שני בשנת 1965. הוא חזר לישראל כדי להשלים התמחות כעורך דין, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת ניו יורק, ממנה קיבל בשנת 1968 תואר דוקטור למשפטים בהצטיינות.
יעקב נאמן שימש במשך שנים רבות בתפקידי הוראה שונים:
עוזר הוראה בקורס לדיני חוזים, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, שלוחת תל אביב (1965–1967)
מרצה לדיני מיסים, אוניברסיטת תל אביב (1968–1970)
מרצה לדיני מיסים, האוניברסיטה העברית (1970–1971)
מרצה וממקימי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן (1971–1976)
פרופסור אורח, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1976)
פרופסור חבר אורח, אוניברסיטת תל אביב (1977–1979)
פרופסור חבר אורח, האוניברסיטה העברית (1991)