stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
2000 בטלוויזיה
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-2000

בארצות הברית
4 במאי – משודר הפרק האחרון של "שיקגו הופ".
3 במאי – משוד הפרק האחרון של "שולחן לחמישה".
7 במאי – משודר הפרק האחרון של "בוורלי הילס 90210" (הסדרה תחודש בשנת 2008).
בישראל
20 בינואר – משודר הפרק האחרון של "בשידור חי עם דן שילון" (התוכנית תחודש לעונה אחת בשנת 2013).
נולדו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

| שנים בטלוויזיה |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-20 | 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 |  |
| המאה ה-21 | 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 • 2025 |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
החלו השידורים של חברת יס בישראל
חיים לסקוב

חיים לסקוב (אפריל 1919 – 8 בדצמבר 1982) היה איש צבא וציבור ישראלי, ראש המטה הכללי החמישי של צבא ההגנה לישראל ונציב קבילות החיילים הראשון.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת

לסקוב נולד לאיטה לבית הירשפלד ולמשה בבוריסוב שבבלארוס. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1925 לאחר שאביו, שהיה בעל מנסרה איבד את רכושו במהפכה הרוסית. המשפחה השתקעה בחיפה וחייתה חיי עוני. האב, שהתפרנס כעגלון, נהרג כשעגלה של ערבי רמסה אותו בספטמבר 1930. לסקוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה, וזאת על אף מצבה הכלכלי הרע של משפחתו, וכן התפרנס מעבודות שונות. בעת לימודיו הושפע מאוד מאישיותו של מנהל בית הספר ומורהו, ארתור בירם, אשר שימש לו דמות אב. כנער היה מיודד לסקוב עם עזר ויצמן שהיה צעיר ממנו בארבע שנים, ועם אחותו יעל ויצמן עמה קיים קשר רומנטי.
בשנת 1932, עוד כנער, הצטרף לסקוב ל"הגנה", ומילא שורת תפקידים, תחילה כרץ אישי של יעקב דורי מפקד מחוז חיפה ולאחר מכן מדריך גדנ"ע בגימנסיה. בהמשך מונה לסגנו של מאיר מרדור, מפקד הפלוגה המיוחדת של ההגנה. באותה עת הושפע מאוד מאישיותו של וינגייט, מפקד פלגות הלילה המיוחדות. בשנת 1940 התנדב לסקוב לצבא הבריטי ולחם במלחמת העולם השנייה. לסקוב שירת במגוון תפקידים, ביניהם כמפקד פלוגה חי"ר בבריגדה היהודית, עמה לחם בחזית באיטליה. במסגרת זו הגיע לסקוב לדרגת מייג'ור (רס"ן). עם תום המלחמה, נותר באירופה, ופעל במסגרת עלייה ב', ופעולות נקם בנאצים ורכש. עם שובו ארצה בסוף 1946 שב לפעילות כקצין ההדרכה של "ההגנה", ואף שימש כקצין הביטחון של חברת החשמל. באוגוסט 1947 הוטל עליו לארגן מחדש את שירותי ההדרכה של ההגנה.
שירות בצה"ל

עם פרוץ מלחמת העצמאות קיבל על עצמו את הכנת מערך ההדרכה בצה"ל. הוא ארגן בשיתוף עם צביקה גילת את קורס הקצינים הראשון, ממנו הופקעו לאחר כחודש, לסקוב עצמו וחלק מהמדריכים, לצורך פיקוד על אחד מהכוחות שלחם במבצע נחשון, בגזרה המערבית של המבצע. במאי 1948, הגיע ללטרון כמפקד הגדוד המשוריין הראשון בצה"ל (גדוד 79), במסגרת חטיבה 7. בלילה נטול הירח של ה-30 במאי 1948, במסגרת מבצע בן נון ב', פרצו שריוני הגדוד שלו לחצר משטרת לטרון. על פי רעיון של לסקוב הפעילו הזחל"מים להביורים לעבר עמדות הלגיונרים שעל הגג והציתו אש עזה בחזית תחנת המשטרה. התאורה הבלתי צפויה הפכה את הזחל"מים הנייחים לטרף קל לתותחני הלגיון הערבי ובזה אחר זה הם נפגעו והכוח שספג אבדות נסוג. לסקוב היה מפקד מבצע דקל וקיבל את כניעת העיר נצרת. בחודש יולי 1948 שב למערך ההדרכה כמפקד אגף ההדרכה בדרגת אלוף. בתפקיד זה פגש את שולמית, הפקידה הראשית של האגף, שהייתה לאשתו. בשנת 1949 הוא הפקיד בידי טום דרק באודן הקמת בית ספר לצניחה.
באוגוסט 1951 מונה למפקד חיל האוויר, אף שמעולם לא היה טייס. בתקופת כהונתו של לסקוב הוכן החיל לקליטת מטוסי הסילון הראשונים, הם מטוסי ה"מטאור". הוא שימש בתפקידו עד מאי 1953 ואז יצא לחופשת לימודים. הוא יצא לבריטניה, שם קיבל הכשרה צבאית נוספת, אך למד גם פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
ב-1955 שב לישראל, ובקיץ אותה שנה מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם. ראש הממשלה דוד בן-גוריון החליט כי יש לחזק את חיל השריון והורה על העברתו לתפקיד מפקד גייסות השריון. בתפקיד זה התגלעו חילוקי הדעות בינו לבין הרמטכ"ל משה דיין בנושא הפעלת השריון בקרב. במלחמת סיני היה מפקד אוגדה 77, אשר פעלה בציר רפיח - אל עריש - קנטרה. לאחר מותו בתאונת מטוס של מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, קיבל לסקוב את תפקידו, ובמסגרת זו פיקד על נסיגת כוחות צה"ל מסיני.
במלחמת סיני באה לידי ביטוי תפיסתו, שהחיל העיקרי מבין חילות היבשה הוא חיל השריון, ושיש להפעיל את השריון במסגרת יחידותיו האורגניות, ולא כפי שסברו רוב ותיקי מלחמת השחרור, ובהם דיין, ככוח מסייע ליחידות החי"ר. לסקוב למד היטב את לקחי מלחמת העולם השנייה, שבה פרץ השריון הגרמני את קווי ההגנה הצרפתיים שהורכבו מטנקים בודדים שפוזרו בין יחידות החי"ר. יוצא הדופן מבין אנשי הפלמ"ח שסייע ללסקוב לקדם את התפיסה הזאת בצה"ל היה אסף שמחוני. ביחד, כמפקד השריון ומפקד פיקוד הדרום, הם מימשו במלחמה זו בהצלחה את כללי תורת הלחימה החדשה. בעקבות זאת, פעל לסקוב רבות להטמיע את התורה החדשה בצה"ל. כמו כן, כחניך הצבא הבריטי, הוא נאבק להטמיע בצה"ל נורמות חדשות של משמעת והקפדה על נהלים ופקודות, וגם זאת בניגוד מסוים לרוח הפלמ"ח ששררה בצבא הצעיר.
שירות בצה"ל > הרמטכ"ל החמישי

בינואר 1958 מונה לסקוב לרמטכ"ל, והחליף בתפקיד זה את משה דיין. זאת על רקע הכרזת סוריה ומצרים ב-31 בינואר 1958 על האיחוד ביניהן, שכונה קע"ם (קהילייה ערבית מאוחדת) דבר שהביא לחששות כבדים לביטחונה של המדינה.
ב-30 במרץ 1958 התנהלו קרבות ארטילריים בין צה"ל לבין הסורים בגליל ובאזור הכנרת, והפסקת אש הוכרזה רק לאחר יומיים.
ביום העצמאות העשירי, 24 באפריל 1958, פיקד לסקוב על מצעד צה"ל בירושלים, אשר צעד על אף אזהרות ירדן בדבר התלקחות צבאית אם יצעד המצעד. במצעד הציג הצבא הצעיר נשק חדיש, וכן נשק שלל שנלקח מהמצרים בסיני ומהסורים בקרבות באזור החולה.
ב-6 בנובמבר 1958 חידשו הסורים את ההפגזות, והפגיזו שוב ושוב את היישובים בגליל, ואת הפועלים העוסקים בעבודות באזור החולה. צה"ל השיב באש לפעולות אלו.
בתקופת כהונת לסקוב אירע "ליל הברווזים", תרגיל גיוס חירום שהוכרז עליו במפתיע ברדיו, ב-1 באפריל 1959, ולכן עורר בהלה כללית בישראל, וכוננות במדינות ערב.
עם זאת נמשכה המתיחות בגבול הצפון, וב-31 בינואר 1960 ביצע צה"ל את מבצע חרגול, פעולת תגמול על הכפר הסורי תאופיק, ששימש כמוצב קדמי ששלט על יישובי הגליל.
בתקופת כהונתו התפתחו חילוקי דעות על סמכויות בינו לבין סגן שר הביטחון שמעון פרס. בדצמבר 1960 פרש לסקוב מתפקיד הרמטכ"ל לאחר תקופת כהונה שלווה יחסית (פרט לתקריות עם הסורים), שבה עסק בבניין הכוח. צה"ל קלט בתקופתו את הצוללת הראשונה שלו, "תנין", ומטוסי "סופר מיסטר".
הקריירה האזרחית

לאחר שחרורו מונה לסקוב ב-1961 למנהל רשות הנמלים. בתקופתו הוקם נמל אשדוד. לסקוב ראה את עיקר תפקידו בהדרכת העובדים וביצירת יחסי אנוש טובים, אך סירב להיכנע לדרישות ועדי העובדים שנראו לו מוגזמות. בתחילת 1966 הוא השבית את נמל אשדוד עד שהעובדים יחתמו על הסכם עבודה ובתחילת 1967 הוא סירב לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת שירותי נמל מאוחדים לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה. על רקע יחסי העבודה המעורערים ברשות הנמלים המליץ דו"ח גבתי, שהוכן על ידי חמישה שרים, על הגדלת סמכויות שר התחבורה ברשות הנמלים. בעקבות הסכמת מועצת הרשות לשינויים המוצעים הודיע לסקוב בספטמבר 1970 על התפטרותו מתפקיד מנהל הרשות.
לסקוב המשיך בהיותו אזרח לכתוב ספרי לימוד להדרכה צבאית, ומאמרים בכתבי עת מקצועיים על נושאי צבא. בשנת 1971 מונה כשופט של פרס ביטחון ישראל. בנובמבר 1972 היה לסקוב לנציב קבילות חיילים הראשון, ושירת בתפקיד זה כעשר שנים עד לפטירתו. כנציב קבילות החיילים קבע את האימרה: "חייל העומד על זכויותיו, הוא חייל הממלא את חובתו". לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לסקוב לחבר בוועדת אגרנט אשר בדקה את האחראים למחדלים שהובילו אל המלחמה. ב-1982 זכה בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
בשנת 1965 לקראת הבחירות לכנסת השישית הקים תנועה בלתי מפלגתית בשם את"א - אזרחים תומכי אשכול אשר תמכה באשכול במאבקו בדוד בן-גוריון על רקע "פרשת לבון".
לסקוב נפטר ב-8 בדצמבר 1982 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הוא הותיר אחריו את רעייתו שולמית, לה נישא בשנת 1949, אשת חינוך, היסטוריונית ומחברת ספרי תעודה ישראלית.
על שמו נקראים בית הספר לקצינים של צה"ל, ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב, יער בלטרון וכן רחובות במספר ערים בישראל, ביניהן אשדוד, חולון, נתניה, עכו, רחובות, חדרה, תל אביב ורעננה.
מנהיגות

חיים לסקוב גרס כי המפקד אינו יכול למלא את תפקידו ולבצע את משימותיו כשהוא פועל לבדו. הוא תלוי בשיתוף הפעולה של חייליו ובנכונות שלהם לעשות את המוטל עליהם ואף לסכן את חייהם. הסיכוי להגיע להזדהות כזאת של החייל עם מפקדו ועם יחידתו, לדעת חיים לסקוב, קיים רק כאשר החייל יודע שהמפקד רוחש לו כבוד ויחסו אליו הוא אישי וכן. הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף (מיל') משה לוי כתב בהקדמה לספרו של לסקוב "מנהיגות צבאית": "מחיים לסקוב למדנו, כי מנהיגות מתבססת על נורמות וערכים חיוביים ומי שאינו מאמין בהם ואינו נוהג על פיהם, איננו יכול להיות מנהיג."
לקריאה נוספת

חיים לסקוב, מנהיגות צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
מרדכי נאור, לסקוב – ביוגרפיה, הוצאת כתר ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988.
גיא אביעד, הרמטכ"לים - ראשי המטה הכללי של צה"ל בשנים 1948–1963, הוצאת מודן, 2021
התירון של לסקוב - מנגנון צוות ההפעלה בהתחתרות ללמידה ריכוזית ומאחדת - מה"ד בשנים 1949-1953, באתר צה"ל, 16 בנובמבר 2021
הערות שוליים

↑  יהודי נרמס ע"י עגלה ומת, דואר היום, 22 בספטמבר 1930
↑  משה לאסקוב, דבר, 22 בספטמבר 1930: אתמול בבוקר עברה ברחוב נצרת עגלה ערבית על משה לסקוב ופצעה אותו קשה.
↑  ברב-אלוף חיים לסקוב, אתר יד לשריון, בעקבות "צה"ל בחילו, חיל האוויר", עמוד 48, נכתב שאביו נרצח בידי ערבים.
↑  חיים לסקוב, מנהיגות צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמודים 186-187.
↑  עזר ויצמן, לך שמים לך ארץ, הוצאת מעריב, תל אביב 1975, עמודים 273-272.
↑  אנציקלופדיה ynet, ריאיון עם חיים לסקוב, באתר ynet, 7 ביוני 2007, (פורסם במקור ב"ידיעות אחרונות", 1960).
↑  חיים לסקוב, מנהיגות צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמוד 190.
↑  חיים לסקוב, מנהיגות צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמודים 190-191.
↑  אה"ד (אגף הדרכה), באתר "ארגון מורשת ההגנה".
↑  https://yadlashiryon.com/armor_wars/sinai-war/
↑  אנציקלופדיה ynet, ריאיון עם חיים לסקוב, באתר ynet, 7 ביוני 2007.
↑  שרגא הר-גיל, הדרך מן הקצונה לעמדות מפתח במשק הישראלי, מעריב, 11 במרץ 1966
↑  א. פלג, אין אניות - אין סחורות - העובדים בטלים, מעריב, 10 בפברואר 1966
↑  אהרן דולב, מחירה של שביתה שלא היתה, מעריב, 10 בפברואר 1967
↑  חיים לסקוב התפטר - ציין במכתבו: "נתברר לי שהשגת דברים אינה רצויה", מעריב, 25 בספטמבר 1970
↑  שר הביטחון, מעריב, 24 בינואר 1971
↑  לעץ משפחתו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300117005171  GND: 119261375  ISNI: 0000 0000 6665 1368  LCCN: n87874181  VIAF: 5336573   WorldCat (עם VIAF): 5336573 
ראש הממשלה דוד בן-גוריון עונד ללסקוב את עיטור ההגנה, ירושלים, 9 ביוני 1958.
חיים לסקוב (שני מימין), בטקס הענקת פרס ביטחון ישראל בשנת 1959. לצדו (מימין לשמאל): ג'נקה רטנר דוד בן-גוריון ומיכאל שור
רא"ל חיים לסקוב, שני משמאל עם רעייתו שולמית, מאיר עמית לשמאלו וגנרלים צרפתים
דניאל מנדוזה

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1764 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  3 בספטמבר 1836 (בגיל 72) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מידע כללי
 שם לידה:  Daniel Mendoza
 מדינה:  בריטניה בריטי
 משקל:  72 ק"ג 
 גובה:  1.70 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 
דניאל מנדוזה (באנגלית: Daniel Mendoza;‏ 5 ביולי 1764 – 3 בספטמבר 1836) היה מתאגרף יהודי-אנגלי.
ביוגרפיה > חיים מוקדמים ומוצא

דניאל מנדוזה נולד בווייטצ'אפל, אלדגייט, לונדון, אנגליה, ב-5 ביולי 1764, למשפחה של יהודים ספרדים פורטוגזים. רק כמאה שנים לפני לידתו הותר ליהודים להתיישב מחדש באנגליה, לאחר שניתן אישור מחדש לכך על ידי קרומוול בשנת 1656. הם עדיין התקבלו על ידי תושבי לונדון רבים במידה מסוימת של חשדנות והתמודדו עם אנטישמיות. אבותיו של מנדוזה הגיעו ספרד לפורטוגל, משם היגרו להולנד, שהייתה לה מדיניות של סובלנות, שם חזרו בגלוי ליהדות. בקהילה היהודית הפורטוגזית בהולנד נולד סבו. משפחתו של מנדוזה עברה ללונדון לפני לידתו. מנדוזה למד בבית ספר היהודי שערי תקווה בלונדון. הוא גדל באיסט אנד של לונדון בסביבה ענייה, ועבד כחותך זכוכית, פועל, עוזר לחנות ירקות ושחקן לפני שהתחיל באגרוף כמקצוע.
מנדוזה היה בלתי מנוצח ב-27 קרבות רצופים עוד לפני 1788. הקרבות באותה עת היו חשופים, ללא כפפות אגרוף או ציוד מגן, והסתיימו כאשר היריב לא היה מסוגל להמשיך, או כאשר הוחלט על עבירה או תיקו. לפי הרשימות, מנדוזה ניצח את היריבים הבאים בין השנים 1780 ל-1782: טום ווילסון, ג'ון הורן, ג'ון לויד, תומאס מונק, ג'ון האנד, ביל מוב, ג'ון ויליאמס, ריצ'רד דניס, ג'ורג' קאנון, אל פולר, טום ספנסר, ויליאם טיילור, ג'ון בריינטרי, ויליאם בירן, ג'ון מתיוס, ג'ורג' הואסט, ג'ורג' מקנזי, ג'ון הול, ויליאם קאנון, ג'ורג' בארי, ג'ורג' סמית', ויליאם נלסון. למרות האיסור הכללי על אגרוף באותה תקופה, הספורט זכה לפופולריות רבה; הקרב של מנדוזה נגד סם מרטין אף אושר על ידי הנסיך מוויילס שצפה בו.
ביוגרפיה > נקודות השיא המוקדמות בקריירה 1780–90

הקרב הראשון של מנדוזה התרחש ב-1780 כשהיה בן 16. באותה תקופה עבד מנדוזה אצל סוחר תה באלדגייט, לונדון. לא היה זה קרב עם פרס כספי, אלא תחרות ליישוב סכסוך עם סבל על תשלום עבור משלוח תה. הסבל דרש פי שניים מהמחיר המוסכם עבור המשלוח ומנדוזה אמר שהסבל התנהג בצורה שאינה מתאימה לג'נטלמן. לאחר ויכוחים רבים בין השוער לבעל סוכנות התה, איתגר השוער את הבעלים ליישב את המחלוקת בדו-קרב באגרופים.
מנדוזה שהאמין שהסבל מרמה את מעסיקו השברירי, נענה לאתגר בשם מעסיקו. הדו-קרב בין מנדוזה לסבל התרחש ברחוב, מחוץ לחנות התה, בטבעת אגרוף שנבנתה בחופזה, עם הצבת חבל מאולתר מסביבה. הקרב נמשך ארבעים וחמש דקות, והסתיים כאשר הסבל הכריז שאינו מסוגל להמשיך עוד. הניצחון הזה הביא תהילה למנדוזה, שכן סיפורי הקרב התפשטו בשכונות שמסביב והציגו את מנדוזה כנער מוכשר שהכה את יריבו הגדול יותר.
שיא קריירת האגרוף שלו הוגדר על ידי שלוש התמודדויות הראשונות נגד המנטור לשעבר שלו, ריצ'רד האמפריז השני, בין 1787 ל-1790. הקרב הראשון, והפחות ידוע, מביניהם התרחש ב-9 בספטמבר 1787; מנדוסה הפסיד תוך 29 דקות. קרב זה לא נחשב כחשוב בעיני היסטוריונים, אולי בגלל שהאמפריז שלט בו, או בגלל שנכחו פחות אנשים בקהל.
ביוגרפיה > קרב שני: 9 בינואר 1788

הקרב השני עם האמפריז עשה היסטוריה. זו הייתה הפעם הראשונה שצופים חויבו בתשלום כניסה לאירוע ספורט. מנדוזה והאמפריז היו מעורבים באופן אישי בתכנון מחיר הכניסה למשתתפים, והשתמשו בעיתונים כדי לעורר עניין מתוך כוונה להשיג עסקה משתלמת יותר. הקרב התקיים ב-9 בינואר 1788 באודהם, המפשייר, וצפו בו 10,000 צופים.
בקהל נכללו הנסיך מוויילס והדוכס מיורק, שהימרו בסכומי עתק במשחק, לטובת האמפריז. האמפריז היה הפייבוריט 2–1 לזכייה, אם כי למנדוזה היו תומכים משלו והוא זכה לגיבוי רב על ידי הקהילה היהודית, שהימרה והיוותה עשרה אחוזים מהקהל. הקרב הופרע עקב עבירה שנקראה כאשר השני של האמפריס, האלוף לשעבר, טום ג'ונסון חסם מכה אבל, לפי הדיווח של מנדוזה, זה לא סיים את הקרב. לפי חשבונו, מנדוזה החליק על הקרשים הרטובים של הטבעת ונקע קשות את קרסולו, מה שמנע ממנו להמשיך, ודורש ממנו לוותר על ההתמודדות.
לפחות שבעה עיתונים אנגליים של התקופה, כולל הטיימס והכרוניקל הלונדוני, פרסמו מאמרים על קרבות מנדוזה-האמפריז, וגם עיתונים בארצות הברית כתבו על הקרב. במאמר אחד בעיתון לפרסום פגישתם, מנדוזה התגרה, "מר האמפריז מפחד, הוא לא מעז לפגוש אותי כמתאגרף...". האמפריז בתגובה השיב שמנדוזה צריך לטעון את אותה טענה בזירה, ונשבע לפגוש אותו.
ביוגרפיה > קרב שלישי: 6 במאי 1789

הקרב השלישי של מנדוזה נגד האמפריז התרחש ב-6 במאי 1789. מנדוזה שלט וניצח בעבירה בסיבוב ה-65, כאשר האמינו שהאמפריז צנח לקרקע מבלי שנפגע. מנדוזה התאמן לקראת הקרב באסקס, בביתו של התומך החזק שלו, סר תומאס א. פרייס. לאחר הזכייה, זכה מנדוזה באליפות אנגליה במשקל בינוני, וקיווה לתבוע גם את האליפות במשקל כבד. הזירה שנבנתה במיוחד הייתה עם מקומות ישיבה מדורגים ויכלה להכיל עד 3000 אנשים, קהל צנוע יותר מאשר בקרב השני שלו. הקרב החל קצת אחרי אחת בצהריים. ייתכן שהקהל הקטן יותר נבע מכך שהוא נערך רחוק מלונדון במרחק 90 מייל, דבר שהיווה מסע ארוך עבור מעריצים רבים. היה ברור בשלב מוקדם של הקרב שעבודת היד והרגליים של מנדוזה היו עדיפות בהרבה על אלה של האמפריז, אם כי שני הגברים היו מתאגרפים מוכשרים ולמדו זה את הסגנון של זה. הטיימס הלונדוני הכריז על מנדוזה כאלוף אנגליה.
מנדוזה ניצח את הקרב הרביעי והאחרון שלו עם האמפריז ב-29 בספטמבר 1790 ב-72 סיבובים, והגן בהצלחה על מה שנחשב בעיניו באליפות אנגליה במשקל בינוני, אם כי לא היה גוף מקצועי אחיד שאישר את התואר באותו זמן. כשהוא מוכר על ידי רבים בזכות הניצחון הקודם שלו, מנדוזה היה הפייבוריט 5–4, והכה את יריבו ביסודיות, עשר דקות לארח תחילת ההתמודדות. פירס איגן, מחבר "האגרוף האנגלי" של התקופה, ציין שרבים בקהל עמדו מאחורי מנדוזה, וזאת למרות שאוהדים רבים בלונדון היו אנטישמיים, וכי "האנושיות של מנדוזה בלטה לאורך הקרב - לעיתים קרובות היה עד שלכן שדניאל הזיז את זרועו כאשר עלול היה להחטיף מכה קשה מדי על יריבו המותש".
תביעת האליפות של אנגליה

לאחר פרישתו של האלוף טום ג'ונסון בשנת 1790, טען מנדוזה לאליפות של כל אנגליה. טענתו גברה עוד יותר על ידי פרישתו של אלוף אנגליה המכהן בן בריין, בינואר 1791. ב-14 במאי 1792, מנדוזה הגן על אליפות אנגליה במשקל בינוני בניצחון של 23 סיבובים, שעה ושש עשרה דקות נגד ביל וור, שותפו לשעבר, בסמיתאם בוטום בקרוידון. הניצחון חיזק את טענתו והביא לו הכרה מלאה כאלוף אנגליה. התואר כלל את כל דרגות המשקל, ולכן מנדוזה במשקל בינוני נאלץ להגן עליו מול גברים גבוהים וכבדים יותר במעמד המשקל הכבד.
לאחר הניצחון שלו נגד וור, נפגש מנדוזה עם המלך ג'ורג' השלישי בטירת וינדזור. הוא היה היהודי האנגלי הראשון באנגליה שדיבר ישירות עם המלך. שירים נכתבו של מנדוזה, ציירי התקופה ציירו פורטרטים שלו, והוא התבקש להציג תערוכות אגרוף בקובנט גארדנס היוקרתי של לונדון. מנדוזה קיבל 50 פאונד אנגלי, סכום מרשים ב-1790, עבור כמה מהפגנות האגרוף שלו בקובנט גארדנס, אותן ערך שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1791 יצא מנדוזה למסע הופעות ותערוכות באי הבריטי עם קרקס נודד, כולל בסקוטלנד ובאירלנד.
סגנון האגרוף המדעי - סגנונו החדש של מנדוזה

לפני מנדוזה, מתאגרפים בדרך כלל עמדו במקום ורק החליפו אגרופים. "הסגנון המדעי" של מנדוזה כלל מערך מגוון של תנועות ואסטרטגיות הגנה, שכללו "פסיעה מהצד", התרחקות מהירה, התכווצות וחסימה. הטקטיקה ההתקפית החדשה שלו כללה את השמירה, והסנוקרת השמאלית. בין הטכניקות שפיתח, החזקת הידיים גבוה כדי להגן על הראש והסנטר, עמידה בזווית צדדית כדי ליצור מטרה קטנה יותר, ועוד. האסטרטגיה החדשה של מנדוזה, אסכולת מנדוזה, המכונה גם האסכולה היהודית, זכתה לביקורת בחוגים מסוימים וכונתה "סגנון פחדני", מאחר שהיא כללה דחיקת צד והתחמקות. עם זאת, עם הטכניקה החדשה שלו מנדוזה הצליח להשיג יתרון מלא ברוב הקרובות שלו, למרות קומתו הקטנה יחסית, בזכות המהירות וכוח החבטות שלו, מה שאפשר לו להתגבר על יריבים כבדים ממנו. הוא ביסס חלק מההגנה החדשה שלו על מחקריו על סייפים עכשוויים והסגנון המורכב שלהם. למרות שגובהו היה רק 170 ס"מ ומשקלו רק 160 פאונד (73 ק"ג), הוא היה בעל משקל בינוני היחיד שזכה אי פעם באליפות אנגליה במשקל כבד. בשנת 1789 הוא פרסם את סיפרו, שנחשב יצירת מופת בעולם האגרוף, "אמנות האגרוף", שהיה אחד הכרכים המוקדמים ביותר על הספורט. הספר הפך לספר חובה לדור חדש של מתאגרפים אנגלים ואמריקאים, והטכניקות שלו התפשטו ברחבי אירופה. עיתונות התקופה ציינה כי
עם התמיכה העממית שזכה לה מהניצחונות שלו באגרוף, מנדוזה עזר להפוך את הסטריאוטיפ האנגלי הפופולרי של יהודי, מאדם אלמוני חלש וחסר הגנה, לאדם הראוי לכבוד. ההכרה בו קיבלה חיזוק בפגישתו גם עם המלך לעתיד ג'ורג' הרביעי, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה.
דעיכת האגרוף ופרישה 1793–1795

למרות שהוא נשאר דמות נערצת והרואית, הירידה של מנדוזה בתמיכה העממית נבעה בחלקה מפרסום בציבור של כמה פשעים שביצע, אותם השמיט קודם מזיכרונותיו. ייתכן שהוא היה מעורב כנער בשוד, הוא ללא ספק הואשם בהונאה במשפט אולד ביילי המתוקשר היטב באוקטובר 1793, ונמצא אשם במשפט בלונדון בתקיפה אכזרית של אישה, רייצ'ל ג'ואל, לאחר שהעליבה את אשתו בשנת 1795. פורסם שגם ילדיו היו מעורבים במעשי אלימות, כאשר שניים מבניו, דניאל ואברהם, בשתי תקריות נפרדות, שדדו ונהגו באלימות כלפי שני ג'נטלמנים. מנדוזה ריצה עונש מאסר בכלא. כשהשתחרר חזר להתאמן, ובקרב שקיים הביס את ויליאם וור ב-12 בנובמבר 1794. עם זאת, לאור הירידה בפופולריות, ולמרות שהחזיק באליפות, לא היה לו מספיק כסף על מנת לספק מזון למשפחתו המורעבת, והוא מצא עצמו בעבודות מזדמנות.
הפסד של אליפות אנגליה, 1795

ב-15 באפריל 1795, נלחם מנדוזה ב"ג'נטלמן" ג'ון ג'קסון על אליפות אנגליה על במה בהורנצ'רץ' באסקס. ג'קסון, בן עשרים ושש צעיר ושרירי, היה היה צעיר ממנדוזה בין ה-31, ופחות עייף ממנו. הוא גם היה גבוה ב-10 ס"מ ממנדוזה וכבד ממנו ב-19 ק"ג של שרירים. קצת יותר ממאתיים לירות בריטיות הונחו מכל צד, בהימורים לקראת הקרב, והמלך לעתיד ויליאם הרביעי היה בין הקהל. קרב זה היה רק הקרב המקצועי השלישי של ג'קסון, אבל גילו של מנדוזה, וחודשי המאסר שריצה מבלי יכולת להתאמן או לשמור על תזונה נכונה, העניקו את היתרון לג'קסון. האיש הגדול יותר פיזית ניצח בתשעה סיבובים, וסלל את הדרך לניצחון על מנדוזה. ג'קסון ניצח את מנדוזה לאחר קרב קשה ביותר, בסוף הסיבוב ה-9, לאחר שג'קסון תפס את שערו של מנדוזה ותלש אותו. מנדוזה ביקש עבירה על תלישת השיער, אך היא נקבעה אז כחוקית, שכן לא היה אז חוק שאסר זאת. רק לאחר מכן נאסרה תלישת שיער באגרוף. מנדוזה פרש לאחר ההפסד הצורב שלו, ולמרות שניסה קאמבקים באגרוף, הוא לא נהנה שוב מאותו גודל קהל ולא קיבל סכומים גדולים על הופעותיו. אף על פי שמנדוזה המשיך בקרבות ראווה גם לתוך המאה התשע-עשרה, 1795 סימנה את תחילתה של ירידה תלולה בפופולריות שלו, ובעיקר בהכנסה שלו. הוא הופיע לעיתים רחוקות מאוד בעיתונים בלונדון לאחר תקופה זו, ואיבד כבוד רב מהציבור.
בשנת 1799, מנדוזה הסתבך בחוב ונאסר בכלא קרלייל, שם ריצה שישה חודשי מאסר נוספים. למרות שהורשע, ובזכות קשריו והכבוד שזכה לו בעבר, הוא מונה מאוחר יותר לעוזר השריף של מחוז מידלסקס ב-1806, עד שפוטר.
עבודה בפאב אדמירל נלסון, 1806-9

מנדוזה החל לחפש מקורות הכנסה אחרים, והפך לבעל הבית של הפאב "אדמירל נלסון" בוויטצ'אפל עם הכסף שהשיג בקרבות מזדמנים. הוא המשיך בעבודתו בפאב במשך מספר שנים. הוא דחה מספר הצעות למשחקים חוזרים ובשנת 1807 כתב מכתב ל"טיימס הלונדוני" בו אמר שהוא מקדיש את עצמו בעיקר ללמד את אמנות האגרוף. הוא פרסם את ספרו השני, "זכרונות חייו של דניאל מנדוזה" האוטוביוגרפי ב-1816.
לקראת סוף ימיו נאלץ להתפרנס בעבודות מזדמנות. בזיכרונותיו הוא מדווח כי לאחר תקופת האגרוף שלו הוא ניסה מספר מיזמים, כולל סיור באי הבריטי תוך הפגנות אגרוף, עבודה כשחקן, עבודה בעסקי הנפט והיין, פתיחת אקדמיית אגרוף בליציום בסטרנד או בלונדון, עבודה כסמל גיוס לצבא, ומדפיס כסף נייר משלו.
אובדן ומוות, 1836

הופעתו הפומבית האחרונה כמתאגרף הייתה ב-4 ביולי 1820, יום אחד לפני יום הולדתו ה-56, בבנסטד דאונס במשחק טינה נגד תומאס אואן, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים; מנדוזה לא נלחם כבר 14 שנים, אך היה זקוק מאוד לכסף, הוא עשה בחירה מפוקפקת, והובס בנוקאאוט לאחר 12 סיבובים.
על פי מספר מקורות, הוא המשיך בעבודתו כשומר פונדק וכבעל בית, ככל הנראה בפאב אדמירל נלסון, בשנים האחרונות לחייו, עד למותו.
למרות שהיה אינטליגנטי וכריזמטי, חייו היו כאוטיים. הוא מת ב-3 בספטמבר 1836 בגיל 72, כשהוא מותיר את משפחו בעוני. הוא נקבר בתחילה בבית הקברות היהודי הספרדי נואבו, כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת קווין מרי בלונדון, ולאחר מכן נקבר מחדש בבית הקברות היהודי ברנטווד באסקס, אנגליה.
היכלי התהילה

בשנת 1954 נבחר מנדוזה למגזין The Ring Hall of Fame (היכל התהילה של האגרוף).
מנדוזה הוכנס להיכל התהילה של הספורט היהודי הבינלאומי בשנת 1981.
בשנת 1990 הוא הוכנס למעמד הפתיחה של היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף
בשנת 2017, מנדוזה הוכנס להיכל התהילה של אגרוף חשוף קנוקל
ב-1981 הונצח מנדוזה ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. ב-1990 נבחר כחבר בהיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף.
קרל כריסטופר ירוול האב

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1731 בלנדסקרונה, שוודיה
 פטירה:  26 באוגוסט 1811 (בגיל 80) סטוקולהום, שוודיה
 מדינה:  שוודיה
 מקום קבורה:  בית הקברות סולנה 
 השכלה:  אוניברסיטת גרייפסוואלד 
 מקצוע:  עיתונאי
 
קרל כריסטופר ירוול (בשוודית: Carl Christoffer Gjörwell;‏ 10 בפברואר 1731, לנדסקרונה - 26 באוגוסט 1811, סטוקהולם) היה עיתונאי שוודי, עורך פורה של כעשרים כתבי עת ומזמורי תהילים, שמזמוריו פורסמו במזמור המוראבי "סיונים ניה סנגר" ("שירי ציון חדשים") ובמקומות אחרים. שמו ניתן לחלופין כקארל כריסטופרסון ירוול, קרל כריסטופר ירוול או קרל קריסטופר ירוול.
ירוול למד באוניברסיטת לונד ובאוניברסיטת גרייפסוואלד בגרמניה לפני שהגיע לסטוקהולם כדי להיות ספרן בספרייה הלאומית של שוודיה.
ביוגרפיה

ירוול היה בנו הלא חוקי של לוטננט-קולונל כריסטופר דונאטסון פייף (נולד ב-1694). פייף קיבל תואר אבירות על ידי המלכה החדשה אולריקה אלאונורה בשנת 1719 תחת השם ארנספרה על שירותיו במערכה הנורווגית של 1716–1718. הוא היה נכדו של הסוחר המהגר הסקוטי דונלד פייף, שהקים עסקים בסטוקהולם.
הוא נרשם לאוניברסיטת לונד ועדיין לא הוכר על ידי פייף, והתייעץ עם הפרופסור להיסטוריה סוון לאגרברינג (1707–1787) באיזה שם עליו להשתמש. הפרופסור השיב: "זה אומר מעט באיזה שם אתה בוחר. עשה טוב (שוודית: Gjör well, עם איות מודרני gör väl) מה שאתה עושה, ויהיה לך שם טוב." הצעיר אהב את העצה, ומתוך שתי המילים האלה המציא את שם משפחתו.