stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדרו דה מדרסו
קורות חיים

הוא נולד למשפחה של אמנים. אביו היה הצייר חוסה דה מדרסו ואמו, איזבל קונץ ולנטיני, הייתה בתו של הצייר הפולני, תדיאוש קונצה. שניים מאחיו, פדריקו דה מדרסו ולואיס דה מדרסו היו גם ציירים. אחותו, קרלוטה, נישאה לעורך כתב העת El Artista, אאוחניו דה אוצ'ואה.
הוא ואחיו פדריקו נולדו ברומא, בזמן שאביהם למד שם במענק מהמלך קרלוס הרביעי. השכלתו היסודית החלה במדריד, בבית ספר נוצרי שהופעל על ידי הישועים. לאחר מכן, המשיך לימודי משפטים בטולדו ובאוניברסיטת ואיאדוליד. ב-1837, הוא ופדריקו נסעו לפריז, וחזרו לרומא. זמן קצר לאחר מכן הוא נישא למנואלה רוסלס, בתו של הצייר, אדוארדו רוסלס. נולדו להם שלוש בנות ובן. בתקופה זו עבד כמורה לאמנות.
מאוחר יותר, עבר למדריד. שם, הוא, אחיו פדריקו וגיסו לעתיד, אוצ'ואה, יצרו את המגזין, El Artista, שמילא תפקיד מרכזי בביסוס הסגנון הרומנטי בספרד. הוא גם תרם לפרסומי התרבות של אותם ימים - כולל הרנסאנס הספרדי, האיריס, הצלב והאיור הספרדי והאמריקאי. מאוחר יותר, שימש כעורך של El Domingo, שם פרסם פסוקי תהילים ותרגומים מהתנ"ך.
הוא שילב את הקריירה העיתונאית שלו עם שירות משפטי - כעוזר ותובע. במסגרת תפקידו עבד במועצת המדינה הספרדית ב-1860. בין השנים 1870 ל-1871 ושוב בין 1875 ל-1880, הוא היה המזכיר הכללי של ארגון זה.
בשנת 1888, הוא היה שר ב"טריבונל דה לו קונטנסיוסו אדמיניסטרטיבו". הוא פרש מפעילותו המשפטית ב-1897. הוא היה מתקדם במידה רבה בצעירותו, אך נעשה שמרן יותר בהתבגרותו, ובמהלך הרסטורציה, השתייך למפלגה השמרנית (PLC) של אנטוניו קאנובס דל קסטיו.
בתפקידו כמבקר אמנות והיסטוריון, הוא קידם את האמנות הגותית כסגנון המייצג ביותר והציג את מושג האמנות כמורשת היסטורית. הוא גם עמד בראש ועדה לשימור מונומנטים היסטוריים פרובינציאליים וכתב את הקטלוגים למוזיאון פראדו.
ככותב, העדיף שירה לירית עם דגש מוסרי מבחינה דתית, ומדי פעם גם שירה פטריוטית.  הוא גם כתב שתי יצירות תיאטרליות, מספר לוחות מנהגים וכמה קטעי מסע.
בחייו המאוחרים, הוא הפך למנהל המוזיאון לאמנות מודרנית במדריד (.M. A. M) ובשנת 1894 ירש את אחיו פדריקו כמנהל האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו (RABASF), בה היה חבר מאז 1851. הוא גם היה חבר באקדמיה המלכותית הספרדית (RAE) ובאקדמיה המלכותית להיסטוריה (RAH), שם שימש כמזכיר.
הערות שוליים

1 2  Ignacio Peiró y Gonzalo Pasamar, Diccionario Akal de historiadores españoles contemporáneos (1840-1980). Madrid: Akal, 2002
↑  Jaume Pont, "Pedro de Madrazo" GICES XIX UAB, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274799505171  PLWABN: 9810554601605606  BNE: XX1121281  GND: 116655305  ISNI: 0000 0000 8083 3918  LCCN: n80089746  NTA: 071904956  SUDOC: 07785778X  ULAN: 500037476  VcBA: 495/210183  VIAF: 3776075   WorldCat (עם VIAF): 3776075
משה בן-אליעזר

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1882 שצ'וצ'ין, בלארוס 
 פטירה:  7 באוגוסט 1944 (בגיל 62) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  משה גלמבוצקי 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  עברית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, יידיש, רוסית 
 חתימה:   
 
משה בן-אליעזר (גלַמבוצקי) (על פי רוב: מ. בן-אליעזר; י"ז בניסן תרמ"ב, 6 באפריל 1882 – י"ח באב תש"ד, 7 באוגוסט 1944) היה סופר, מתרגם ועיתונאי חבר מערכת הארץ.
קורות חיים

בן-אליעזר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבפלך וילנה, רוסיה (כיום בלארוס), בנו של רב העיירה. למד בישיבת מיר, אך שם התוודע לתנועת ההשכלה. הוא החל את דרכו העיתונאית בעיתון בעריכתו של דוד פרישמן, "הדור". חלק גדול מכתיבתו נעשה תחת שמות עט כ"לזרסון". דבורה בארון, שכבר בגיל 15 פרסמה לראשונה מסיפוריה בעיתונים "המליץ" (1903) ו"הצפירה" (1904), נפגשה עמו ב-1903, ועל אף פער הגילאים ביניהם החלו להתכתב ולבסוף, ב-1904, להתארס. אחרי כתיבה בהזמן, ב"דער יוד" (מיידיש: "היהודי") שיצא בוורשה ובכתב העת הספרותי הלונדוני של יוסף חיים ברנר, המעורר, היגר ב-1906 לניו יורק בהשאירו את בארון באירופה. בארצות הברית ערך את כתב־העת הספרותי "שִבּלים" והוציא לאור את סִדרת החוברות "זלזלים" לילדים.
בן-אליעזר חזר ב-1909 לפולין ונפגש עם בארון. המפגש הרומנטי הסתיים במפח נפש מבחינתה של בארון והיא הכריזה כי החליטה להיות נזירה, אירוסיהם בוטלו, והיא עלתה לארץ ב-1911 והתחתנה, מאוחר יותר, עם יוסף אהרונוביץ.
ב-1911 היה בן אליעזר עורך כתב העת לבני הנעורים "השחר" ואחיו לילדים קטנים יותר "בן השחר". שני השבועונים התקיימו רק כמה חודשים אבל בזמן שהתקיימו משכו תשומת לב גדולה. במסגרת "השחר" תרגם בין שאר סיפורים אחרים את סיפורו של בולסלב פרוס "מאגדות מצרים העתיקה".
ב-28 במאי 1912 נשא לאישה את מינה, בת אפרים קפלן, בוואלפ שבפלך גרודנה. בן-אליעזר ומשפחתו עלו לארץ ישראל ב-1925, השתקעו בתל אביב והוא הצטרף למערכת הארץ כעורך המדור הספרותי. בתוקף תפקידו שבו בארון והוא לעבוד הפעם כעורך ומבקר ספרות. ב-1926 מונה לעורך הראשון של בן ארצי, הניסיון השני של הארץ להוציא עיתון לילדים. בעיתון כתבו ממיטב הכותבים של התקופה וביניהם: ביאליק, לוין קיפניס, אשר ברש, יצחק למדן וימימה אבידר-טשרנוביץ.
הותיר אישה, בן, עמנואל (אשר נשא לימים את גאולה, בתו הבכורה של דוד בן-גוריון) ובת, חוה. נקבר בבית הקברות טרומפלדור, שם נקברה גם דבורה בארון.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הארנק והעני. האיכר והתוף, מוריה, אודסה, תרע"ו
הנעל. מלך לשנה: אגדות מעֻבַּדוֹת, מוריה, אודסה, תרע"ו
עולם עובר: תמונות וציורים, הוצאת מאיר, תל אביב וניו-יורק, תרפ"ח 1928
הבורח: ספור, הוצאת אמנות, תל אביב, תר"ץ
לאחר מותו:
כל כתבי מ' בן אליעזר כרך א: גבריאל, תל אביב: אמנות, תש"ה
ספריו > בעריכתו

בן ארצי: שבועון לילדים ולנערים, הארץ, תל אביב, תרפ"ו
יהושע חנקין - האיש ומפעלו, מסדה (הוצאת ספרים, תל אביב, תרצ"ג
לקריאה נוספת

'בן־אליעזר (גלֶמבוצקי), משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 85. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  אלי אשד‏, אגדה של מצרים העתיקה: סיפור "נבואי" מאת בולסלב פרוס., באתר "המולטי יקום של אלי אשד", 15 באוקטובר 2024
↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900–1948: כרך א. הוצאת דביר, תשמ"ח 1988
↑  משה בן-אליעזר באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  עמנואל בן-גריון, עם קריאה ראשונה: גבריאל, דבר, 7 בספטמבר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304300605171  PLWABN: 9810530213105606  GND: 1198257970  ISNI: 0000 0000 6692 2711  LCCN: nr97026783  NTA: 303506598  VIAF: 14676960   WorldCat (עם VIAF): 14676960
משה הופמן

ערך זה עוסק באמן חיתוך עץ. אם התכוונתם לרב הונגרי "הדיין מפאפא", ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1938 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  6 בספטמבר 1983 (בגיל 45 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
משה הופמן (בהונגרית: Moshe Hoffman;‏ 1938 – 1983) היה אמן חיתוכי עץ, צייר, פסל ומשורר יליד בודפשט, הונגריה.
חייו

משה הופמן נולד בבודפשט למשפחה אורתודוקסית שהתפרנסה ממלאכת הזגגות של האב. מגיל צעיר נמשך לפסל דמויות וצורות מחומרים שונים, ובהם הזכוכית שהייתה מצויה בבית.
משנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ועד לסיומה בשנת 1945, ניטלטל משה הקטן עם אחיו ועם אמו ממסתור למסתור, ורק בדרך נס לא נשלח איתם להשמדה. אביו נתפס ושולח לאושוויץ, אבל האם ושני ילדיה זכו להגיע ליום השחרור של בודפשט בידי הצבא האדום.
בשנת 1949 הגיע עם משפחתו לישראל, וחווה את חוויית השיכון הזמני במעברות: קודם במעברת שער העלייה שליד חיפה, אחר כך במעברת בית ליד שליד נתניה, ולבסוף השתקעה המשפחה במעברת תלפיות שבירושלים. בשנים 1950 עד 1951 למד במוסד דתי בשכונת מאה שערים בירושלים ואחר כך הועבר למוסד של עליית הנוער בפתח תקווה, שם החל בפעילותו האמנותית כצייר מתחיל וכשחקן בלהקת התיאטרון המקומית. כישרונו האמנותי כבר החל להתבלט.
בין השנים 1955 ל-1959 למד הופמן בבצלאל. היה תלמידם של יעקב פינס, יעקב שטיינהרדט, מיכאל גרוס ורודי להמן. למד ציור ופיסול והתמחה בחיתוכי עץ. להשלמת לימודיו נדד אחרי מוריו לכפר האמנים עין הוד. עוד בהיות תלמיד בבצלאל זכה בפרסים ראשונים על פסליו, ובהם פרס זאב בן-צבי לפיסול.
לאחר שירותו הצבאי שנדחה, התיישב בירושלים והחל לעסוק באמנותו. הוא הרחיב את תחומי עבודתו לאיור ספרים, ציורי חלונות וחיתוכי עץ לדפוס. ומשנת 1964 עד מותו המוקדם עבד כרפאי (רסטורטור) ומשקם במוזיאון ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים עסק בשיקום ורסטורציה גם במוזיאון רוקפלר שבעיר המזרחית.
הופמן נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1983. פסליו ועבודותיו נמצאים באכסניות שונות. פסל גדול משלו מוצב דרך קבע באתר של יד ושם בירושלים. לאחר מותו התארגנו מכריו ומוקיריו, והוציאו לזכרו כמה אלבומים. דמויות הנשים העירומות והדשנות, בחיתוכי העץ שלו הן מקוריות ומעניינות, והפכו במשך הזמן למאפיין המוכר של יצירתו האמנותית.
לוחות חיתוך-העץ מעזבונו הועברו בשנת 2022 לסדנת ההדפס ירושלים.
מספריו ואיוריו של משה הופמן

חירבת כליל, שירים צביקה יעקבי, חיתוכי עץ - משה הופמן, תל אביב, 1985.
זר צנוניות, שירים, ירושלים, 1974.
מרק ירקות, שירים, ירושלים, 1975.
דבר אחד בטוח, שירים, ירושלים, 1977.
שיר הלל לקריית היובל, אוטוביוגרפיה, משפחת הופמן, 1993.
שירים, משה הופמן 1938–1983, הבלבה"ד אורי כץ, סדנת ההדפס ירושלים, 1988.
לקריאה נוספת

משה הופמן 1938–1983 חיתוכי עץ, אריק קילמניק, סדנת ההדפס ירושלים, 1984.
משה הופמן - חיתוכי עץ 1966-1980, גדעון עפרת, אורי כץ (עורך), סדנת ההדפס ירושלים, 1989.
והרוח נהפך לחומר - משה הופמן, 1983-1938, יהדית שפיצר, אורי כץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1997.
ביקורי אמנות - פרקים על אמנים ישראלים, גדעון עפרת, ירושלים, 2005.
100 שנות אמנות הדפס בישראל, אריק קילמניק, גדעון עפרת, אירנה גורדון, סדנת ההדפס ירושלים, 2015.
זה האיש: ישו באמנות הישראלית, אמיתי מנדלסון, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2016.
משה הופמן: נלחם בכח המשיכה, רון ברטוש, בית האמנים בירושלים, 2018.
אינטר אסקלדס

אינטר קלוב ד'אסקלדס (בקטלאנית: Inter Club d'Escaldes) היא קבוצת כדורגל אנדורית מליגת העל האנדורית, שמקורה בעיר לז אסקלדס, במחוז אסקלדס-אנגורדני.
היסטוריה

Inter Club d'Escaldes או בקיצור אינטר, הוקמה בשנת 1991 ומקורה בעיר לז אסקלדס, והיא חברה מייסדת של ליגת העל האנדורית בשנת 1995. המועדון שיחק מאז בליגה הבכירה עד אפריל 2015, כאשר נשרה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השמיני בתום העונה. המועדון חזר לליגת העל לאחר שתי עונות, במאי 2017.
אינטר סיימה פעמיים במקום השלישי בליגת העל האנדורית במהלך שתי עונות רצופות, ב-1999/2000 ו-2000/2001, והפכה לסגנית מחזיקת הגביע האנדורי ב-2001/2002, כשהפסידה 0–2 מול לוסיטאנוס.
בעונת 2019/2020 הפכה הקבוצה לאלופת הליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה, והמועדון קיבל את הזכות להשתתף במוקדמות ליגת האלופות לעונת 2020/2021. הייתה זו ההשתתפות הראשונה בתולדות המועדון בטורניר בינלאומי רשמי. בנוסף לתואר האליפות זכתה הקבוצה גם בתואר הגביע האנדורי לראשונה בתולדותיו, וגם בתואר הסופרקאפ האנדורי - והשלימה ספורט מקומי.
ב-2020/2021 וב-2021/2022 זכתה הקבוצה בעוד שתי אליפויות רצופות, כאשר היא מביסה מתמודדות חזקות לתואר כמו סנטה קולומה.
תארים

ליגת העל האנדורית: 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022
הגביע האנדורי: 2020, 2023
הסופר קאפ האנדורי: 2020, 2021
תומאס וייט

תומאס יוג'ין וייט הבן (באנגלית: Thomas Eugene White Jr.;‏ נולד ב-14 בדצמבר 1943) הוא איש עסקים אמריקאי וקצין לשעבר בצבא ארצות הברית. הוא גם היה מנהל בכיר בחברת אנרון שקרסה וכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית ממאי 2001 ועד נובמבר 2004.
לימודים וקריירה צבאית

תומאס וייט נולד בדטרויט, מישיגן. ב-1963 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הטכנולוגי קארס שבעיר. הוא היה חלק מתוכנית הקאדטים הצעירים לשירות צבאי (JROTC) בבית ספרו, שמדי שנה מקנה יתרון לשואפים להתגייס לשירות צבאי. ב-1967 סיים וייט את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, קיבל תואר בוגר במדעים והוצב בצבא ארצות הברית. ב-1974 הוא קיבל תואר מוסמך במדעים בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. ב-1984 הוא למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
במהלך הקריירה הצבאית הארוכה שלו, שכללה שני סבבי שירות בווייטנאם הוא שימש במגוון תפקידי פיקוד, כולל מפקד הפלוגה הראשונה של רגימנט הפרשים המשוריין ה-11, מפקד רגימנט הפרשים המשוריין ה-11 של הגיס החמישי ומפקד כוח המשימה המיוחד ללוחמת אנטי-שריון.
ב-1989 מונה וייט כעוזר הניהולי למי ששימש אז כראש המטות המשולבים, הגנרל קולין פאוול, שם ציטט הוושינגטון פוסט ידידים משותפים שאמרו שהוא ה"אלטר אגו" של פאוול "בעבודה שמצריכה תחכום פוליטי אדיר". ביולי 1990 סיים וייט את שירותו הצבאי בדרגת בריגדיר גנרל.
קריירה עסקית

לאחר תום שירותו הצבאי נכנס וייט למגזר העסקי הפרטי כסגן יושב הראש של "אנרון שירותי אנרגיה", חברת בת של תאגיד אנרון שאחראית על אספקת אנרגיה במיקור חוץ. הוא היה אחראי על חברת אנרון להנדסה ובניה שניהלה פעילות בניה נרחבת במיזמים מקומיים ובינלאומיים. וייט גם היה חבר בהנהלת אנרון ויושב הראש והמנהל הכללי של תאגיד המבצעים של אנרון.
מזכיר הצבא

בחירתו של וייט כמזכיר הצבא הייתה שנויה במחלוקת, על אף הקריירה הצבאית הארוכה שלו, בשל התפקיד שמילא זמן קצר קודם לכן באנרון. מזכיר ההגנה דונלד רמספלד החליט עם זאת לשים את הניסיון העסקי כאחד מדרישות המפתח למועמדים לתפקידים הכפופים אליו.
וייט הושבע לתפקידו ב-31 במאי 2001 והיה אחראי על כל העניינים הקשורים לכוח האדם, כוחות המילואים, מתקנים, סביבה, רכש מערכות נשק וציוד, תקשורת והניהול הפיננסי של צבא ארצות הברית. הוא הוביל כוח של מעל מיליון איש בשירות פעיל, בנוסף לאנשי המשמר הלאומי ו-270,000 עובדים אזרחים. הוא היה אחראי על קרקעות בשטח של כ-60,000 קמ"ר ועל תקציב שנתי של כמעט 70 מיליארד דולר.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הסתבך וייט במחלוקת שנגעה לעבודתו הקודמת באנרון ועל הידע שהיה עשוי להיות לו על כמה מהעסקים המפוקפקים של התאגיד. העובדה שהוא החזיק בכמות לא מבוטלת של מניות התאגיד הכניסה אותו לניגוד עניינים.
ב-2002 נעשה וייט מעורב במחלוקת עם רמספלד על ההצעה לביטול מיזם הארטילריה XM2001 "קרוסידר" של הצבא. וייט תמך בעמדתו של הצבא שהמערכת חיונית לעתידו של הצבא והעביר נקודות לשיחה בדיוני הקונגרס כדי לשכנע בנחיצותו. אף על פי כן, רמספלד החליט שהמיזם לא מתאים למלחמות העתידיות ובסופו של דבר ביטל אותו.
ב-2003 סירב וייט לנזוף בפומבי בגנרל אריק שינסקי על דבריו בוועדת הכוחות המזוינים שיהיה צורך ב"סדר גודל של כמה מאות אלפי חיילים" כדי להחזיק בעיראק לאחר הפלישה אליה. החלטתו זו, בשילוב עם צעדיו של וייט בנוגע למיזם הקרוסידר, חילוקי דעות עם רמספלד בנוגע למיזם הסטרייקר, וניגוד העניינים שלו בנוגע לאנרון, הובילו לדרישתו של רמספלד להתפטרותו של וייט. ב-25 באפריל 2003 התפטר וייט מתפקידו והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-9 במאי.
ריקארדו בופיל

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1939 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  14 בינואר 2022 (בגיל 82) ברצלונה, ספרד 
 שם לידה:  Ricardo Bofill Leví 
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  Lycée Français de Barcelone (ערך בלתי־ידוע)  Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona (ערך בלתי־ידוע)  אוניברסיטת ז'נבה 
 בן או בת זוג:  Serena Vergano  Marta de Vilallonga  Annabelle d'Huart  Serena Vergano  Loulou de la Falaise 
 פרסים והוקרה:  צלב סנט ז'ורדי (1993)  קצין מסדר האמנויות והספרות  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 ricardobofill.com
 
ריקארדו בופיל לוי (בקטלאנית: Ricard Bofill Leví;‏ 5 בדצמבר 1939 – 14 בינואר 2022) היה אדריכל יהודי, יליד קטלוניה שבספרד. היה ידוע בעיקר בסגנונו הפוסט-מודרני ששאב השפעה צורנית רבה מאדריכלות הרנסאנס, הבארוק והנאו-קלאסיקה.
קורות חיים

בופיל נולד בברצלונה, בירת קטלוניה, לאב אדריכל מקומי ולאם יהודייה ממוצא איטלקי.
את לימודי האדריכלות עשה בבית-הספר הטכני לאדריכלות בברצלונה בין השנים 1955–1956, ולאחר מכן השלים את לימודיו בז'נבה, שווייץ עד 1960. חזר לברצלונה ופתח בה משרד עצמאי בשם "Taller de Arquitectura". למילה "Teller" משמעות בין-תחומית שאינה קשורה רק לאדריכלות, אלא גם למקצועות האומנות, למתמטיקה, למוזיקה, לשירה ולפילוסופיה - שם המייצג את גישתו ההוליסטית והרב-תחומית של המשרד.
בעוד שעבודותיו הראשונות, כדוגמת בניין Walden 7, נתנו פרשנות מקומית ומקורית לסגנון האדריכלות המודרני, עד מהרה החל בופיל מייצר עבודות בסגנון פוסט-מודרני מובהק, שהוא היה מבין הראשונים לבשר על בואו. סגנון זה הפך עם השנים ל"טביעת אצבעו" של האדריכל כאשר הוא שואב השראה והשפעה צורנית רבה מתוך חיבור אדריכלות הרנסאנס והבארוק, תוך כדי שינוי המשמעויות המוכרות שלהם והוצאתם מהקונטקסט המקורי.
בין תחומי המשרד נכלל גם פרסום כתב עת בשם "L'architecture d'un homme", אשר שם לפניו כמטרה, לחדש את הקשר מימי הרנסאנס, בין האדריכלות לאדם. זאת, כתגובת נגד לקשר המודרני, בין האדריכלות למכונה. בופיל אף הכריז על יצירתו כ"מחאה ברוטלית" נגד האדריכלות המודרנית הפונקציונליסטית.
בין בנייניו הבולטים נמנים התיאטרון הלאומי של קטלוניה, המייצר הקשר מודרני לצללית המקדש היווני, מגדל המשרדים 77 West Wacker Drive בשיקגו, אשר מייצר פרשנות מקורית לאדריכלות הרנסאנס, וכן שכונות שלמות במונפלייה וסטוקהולם, היוצרות פרשנות מודרנית לתכנון עירוני בארוקי.
בופיל נפטר ב-14 בינואר 2022.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2018

| --- | --- |
 מספר התחרות:  19
 חצי גמר 1:  18 באוגוסט 2018
 חצי גמר 2:  19 באוגוסט 2018
 גמר:  23 באוגוסט 2018
 רשת השידור המפיקה:  BBC Scotland
 מיקום האירוע:  הממלכה המאוחדת אשר הול, אדינבורו, בריטניה
 המפקח על התחרות:  יון אולה סאנד
 השיר הזוכה:  רוסיה רוסיה - איוון בסונוב
 מספר משתתפות:  18
 מדינות שמשתתפות לראשונה:  אלבניה אלבניה
 מדינות שחוזרות לאחר פרישה:  בלגיה בלגיה אסטוניה אסטוניה יוון יוון ישראל ישראל רוסיה רוסיה ספרד ספרד הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינות שפרשו מהתחרות:  אוסטריה אוסטריה
 המדינות המשתתפות
 
   המדינות המשתתפות   מדינות שלא עלו לגמר מחצי-הגמר   מדינות שהשתתפו בעבר, אך לא בשנה זו
 → אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2016 אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2020 ← 
 
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2018 היא התחרות ה־19 של "האירוויזיון למוזיקאים צעירים". בריטניה אירחה אותה בפעם השנייה בתולדותיה 36 שנים לאחר שאירחה אותה במהדורתה הראשונה במנצ'סטר ב-1982. התחרות היא הפקה משותפת בין איגוד השידור האירופי, הפסטיבל הבין-לאומי באדינבורו ותאגיד השידור הבריטי שהוא גם רשת השידור המשדרת של התחרות. בתחרות נוטלות חלק כ-18 מדינות חברות באיגוד השידור האירופי, כאשר אלבניה עושה את הופעת הבכורה שלה לצד שבע מדינות אשר שבו לאחר פרישה, ביניהן ישראל המשתתפת בפעם שנייה, כשהיא שבה לאחר היעדרות של 32 שנים, ונציגה הוא תמיר נעמן-פרי. אוסטריה, שיאנית הניצחונות, פרשה מהתחרות לראשונה בתולדותיה. הקונצרט הסופי התקיים באשר הול ב-23 באוגוסט 2018.
מדינות משתתפות

הרשימה הסופית של המשתתפים הוכרזה ב-2 בפברואר 2018, עם שמונה עשרה מדינות שאישרו את השתתפותן. לאלבניה תהיה זו הופעת הבכורה, בעוד שבע מדינות, בלגיה, אסטוניה, יוון, ישראל, רוסיה, ספרד ובריטניה, השתתפו פעם נוספת באירוויזיון למוזיקאים צעירים לשנת 2018. בלגיה השתתפה לאחרונה ב-2006, אסטוניה ב-2004, יוון ב-2014, ישראל ב-1986 וספרד ב-2000. רוסיה והמדינה המארחת, בריטניה, השתתפו לאחרונה ב-2010.
מדינות משתתפות > חצי גמר

חצאי הגמר מחולקים לשישה מופעים הפזורים על פני יומיים. בכל אחד מששת המופעים הוצגו שלושה מוזיקאים, עם 18 דקות לכל אחד מהם.
מדינות משתתפות > חצי גמר > חצי גמר 1 (18 אוגוסט)

| מספר> מופע ראשון | מדינה> מופע ראשון | מוזיקאי> מופע ראשון | מוזיקאי> מופע ראשון | כלי נגינה> מופע ראשון | יצירה/ות> מופע ראשון | מקום> מופע ראשון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 01 | מלטה מלטה | ברניס שאמוט | Bernice Sammut | פסנתר |  1) Toccata from Trois pièces by Poulenc  2) Prelude in C minor, Op. 23 No. 7; Prelude in G s נבל minor Op. 32 No. 12 by Rachmaninov  3) Scherzo No. 2 in B flat minor, Op. 31 by Chopin | לא עלה לגמר |
| 02 | בריטניה בריטניה | מקסים קאלבר | Maxim Calver | צ'לו |  1) Sacher Variation by Lutoslawski  2) Adagio from צ'לו Sonata in F, Op. 99 by Brahms  3) Minuetto e Finale from Suite Italienne by Stravinsky | לא עלה לגמר |
| 03 | ספרד ספרד | שרה ולנסיה | Sara Valencia | כינור |  1) Caprice Basque by Sarasate  2) Caprice No. 13 in B flat by Paganini  3) 3rd mvt (Finale) of כינור Concerto No. 1 in G minor by Bruch | לא עלה לגמר |
מופע שני
| 04 | סלובניה סלובניה | ניקולה פאיאנוביץ' | Nikola Pajanović | כינור |  1) Caprice no 7 by Paganini  2) Tambourin Chinois by Kreisler  3) Sonata for כינור solo No 3 by Ysaye | עלה לגמר |
| 05 | סן מרינו סן מרינו | פרנצ'סקו סטפנלי | Francesco Stefanelli | צ'לו |  1) Violonצ'לו Totale by Penderecki  2) Allegro vivace from צ'לו Sonata No 2 by Brahms  3) Moto Perpetuo from Sonata for צ'לו and פסנתר by Britten | לא עלה לגמר |
| 06 | פולין פולין | מרתה חלביצקה | Marta Chlebicka | חליל |  1) Hamburger Sonata in G by CPE Bach  2) Rigoletto Fantasie by Popp | לא עלה לגמר |
מופע שלישי
| 07 | הונגריה הונגריה | מאטי בנצה | Máté Bencze | סקסופון |  1) Fantasy on an original theme by Demersseman  2) Allegro from Sonata in g minor BVWV 1020 by JS Bach  3) Pequeña Czarda by Iturralde | עלה לגמר |
| 08 | יוון יוון | תאנוס צאנטאקיס | Thanos Tzanetakis | גיטרה |  1) Fantasia in d minor by Kellner  2) Bagatelle No 3 & 5 from Five Bagatelles for Guitar by Walton  3) Variaciones Sobre un Tema de Fernando Sor by Llobet | לא עלה לגמר |
| 09 | ישראל ישראל | תמיר נעמן-פרי |  | צ'לו |  1) Hungarian Rhapsody Op 68 by Popper  2) Preludio-Fantasia from Suite for צ'לו by Cassado | לא עלה לגמר |
מדינות משתתפות > חצי גמר > חצי גמר 2 (19 אוגוסט)

| מספר> מופע ראשון | מדינה> מופע ראשון | מוזיקאי> מופע ראשון | מוזיקאי> מופע ראשון | כלי נגינה> מופע ראשון | יצירה/יצירות> מופע ראשון | מקום> מופע ראשון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 | אסטוניה אסטוניה | טאנל-אייקו נוביקוב | Tanel-Eiko Novikov | כלי הקשה |  1) Niflheim by Marjan  2) Kuusi Op 75/5 by Sibelius  3) Verano porteño by Piazzolla | לא עלה לגמר |
| 11 | בלגיה בלגיה | אלכסנדרה קורמן | Alexandra Cooreman | כינור |  1) Presto from Sonata for פסנתר and כינור Op 23 by Beethoven  2) Valse-Scherzo by Tchaikovsky | לא עלה לגמר |
| 12 | אלבניה אלבניה | קלאודיו זוטו | Klaudio Zoto | צ'לו |  1) צ'לו Sonata by Grieg  2) Hungarian Rhapsody by Popper | לא עלה לגמר |
מופע שני
| 13 | רוסיה רוסיה | איוון בסונוב | Ivan Bessonov | פסנתר |  1) Mazurka in B flat minor, Op 24 No 4 by Chopin  2) Fantaisie-Impromptu in C sנבל minor, Op 66 by Chopin  3) Prelude in G minor, Op 23 No 5 by Rachmaninov  4) Barncleupédie by James MacMillan | עלה לגמר |
| 14 | גרמניה גרמניה | מירה פורון | Mira Foron | כינור |  1) Cadenza by Ravel  2) Tzigane by Penderecki | עלה לגמר |
| 15 | צ'כיה צ'כיה | אינדי סטיבין | Indi Stivín | קונטרבס |  1) Bohemian Suite by Stivín | עלה לגמר |
מופע שלישי
| 16 | שוודיה שוודיה | יוהאנה אנדר ליונג | Johanna Ander Ljung | נבל |  1) Improvisations for נבל, Op 10 by Mathias  2) Allemande from Suite No 5 in F by Loeillet  3) Féerie - Prelude et Dance by Tournier | לא עלה לגמר |
| 17 | נורווגיה נורווגיה | בירגיטה אליסה אופטסטאד | Birgitta Elisa Oftestad | צ'לו |  1) 1st mvt from צ'לו Concerto No 1 by Shostakovich  2) Adagio and Allegro by Schumann | עלה לגמר |
| 18 | קרואטיה קרואטיה | יאן טומיניץ' | Jan Tominić | סקסופון |  1) Fantaisie sur un thème original by Demersseman  2) Cinq danses exotiques by Françaix  3) Aria by Bozza  4) Brasileira from Scaramouche by Milhaud | לא עלה לגמר |
מדינות משתתפות > גמר

| מספר | מדינה | מוזיקאי | מוזיקאי | כלי נגינה | יצירה/יצירות | מקום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | נורווגיה נורווגיה | בירגיטה אליסה אופטסטאד | Birgitta Elisa Oftestad | צ'לו | 4th mvt from Cello Concerto by E. Elgar | - |
| 2 | סלובניה סלובניה | ניקולה פאיאנוביץ' | Nikola Pajanović | כינור | 3rd mvt from Violin Concerto by P.I. Tchaikovsky | 2 |
| 3 | צ'כיה צ'כיה | אינדי סטיבין | Indi Stivín | קונטרבס | 2nd and 3rd mvt from Bohemian Suite for Double Bass by I. Stivín | - |
| 4 | גרמניה גרמניה | מירה פורון | Mira Foron | כינור | 3rd mvt from Violin Concerto by J. Sibelius | - |
| 5 | הונגריה הונגריה | מאטי בנצה | Máté Bencze | סקסופון | Concerto da Camera for Saxophone by J. Ibert | - |
| 6 | רוסיה רוסיה | איוון בסונוב | Ivan Bessonov | פסנתר | 3rd mvt from Piano Concerto No. 1 by P.I. Tchaikovsky | 1 |
מדינות אחרות

קפריסין קפריסין - ב־2 בינואר 2018, רשת השידור בקפריסין CyBC הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. קפריסין השתתפה פעם אחרונה ב-2010.
פינלנד פינלנד - ב־12 בינואר 2018, רשת השידור הפינלנדית YLE הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. פינלנד השתתפה פעם אחרונה ב-2008.
לטביה לטביה - ב־4 בנובמבר 2017, רשת השידור בלטביה LTV הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. לטביה השתתפה פעם אחרונה ב-2004.
אוסטריה אוסטריה - ב־29 באוקטובר 2017, רשת השידור האוסטרית ORF אמרה כי התנהלו דיונים באוסטריה האם להשתתף בשנה זאת. אוסטריה החליטה לפרוש מתחרות זאת מבלי לפרסם את סיבת הפרישה.
דנמרק דנמרק - ב־3 בינואר 2018, רשת השידור בדנמרק DR הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. דנמרק השתתפה פעם אחרונה ב-2004.
הולנד הולנד - ב־30 בינואר 2018, רשת השידור ההולנדית NTR הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. הולנד השתתפה פעם אחרונה ב-2014.
שווייץ שווייץ - ב־30 בינואר 2018, רשת השידור השווייצרית SRF הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. שווייץ השתתפה פעם אחרונה ב-2006.
בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה – ב־24 באוקטובר 2017, רשת השידור בבוסניה והרצגובינה BHRT הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. בוסניה והרצגובינה השתתפה פעם אחרונה ב-2012.
אוקראינה אוקראינה - ב־5 בינואר 2018, רשת השידור האוקראינית UA:PBC הודיעה שהיא מתכננת לחזור לתחרות בשנה זו. אבל, ב-14 בינואר 2018, רשת השידור האוקראינית UA:PBC הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. אוקראינה השתתפה פעם אחרונה ב-2012.
אירלנד אירלנד - ב־28 באוקטובר 2017, רשת השידור האירלנדית RTÉ הודיעה שלא תחזור לתחרות בשנה זו. למרות זאת, רשת השידור האירלנדית TG4 יכולה להחליט אם להשתתף בתחרות בשנה זאת או לא. בסופו של דבר, אירלנד לא הופיעה ברשימת המתחרים. אירלנד השתתפה פעם אחרונה ב-2000.