stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרתת הרביעי
מקורות עליו

שמו מופיע בכתובת שנתגלתה בפטרה כבן למשפחת המלוכה וצאצא של המלך הנבטי מליכוס הראשון, וכמו כן הוא מאוזכר בכתביו של יוסף בן מתתיהו. בנוסף, מוזכר חרתת בכתובות שנמצאו בעבדת.
תולדותיו

חרתת עלה לשלטון בעקבות הירצחו של אביו עבדת השלישי בשנת 9 לפנה"ס, ככל הנראה בהרעלה.
הממלכה הנבטית בתקופתו הייתה הממלכה החזקה ביותר מבין שכנותיה של יהודה, והייתה לו מעורבות והשפעה רבה על מינוים של השליטים היהודים בארץ ישראל וסביבותיה, אשר היו מלכי חסות של הרומאים ומונו באישורם בלבד. על אף שלא היה ביחסים טובים במיוחד עם הרומאים ואוגוסטוס קיסר, היסס אם להכיר במלכותו, נטל חלק במשלחת עונשין של וארוס כנגד היהודים בשנת 4 לפנה"ס כשהוא מעמיד לרשותו חלק ניכר מכוחותיו הצבאיים.
חרתת היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה הייתה צ'ולדו - לה היה כבר נשוי לפני עלייתו לשלטון ושלט עמה במשותף בין השנים 9 לפנה"ס עד 16 לספירה, כאשר אז תמונתה הפסיקה להופיע על גבי המטבעות הנבטיים. שנים ספורות לאחר מכן מופיעה על גבי המטבעות שקילאת, אשתו השנייה, שמעמדה הרם מודגש כ"אחות המלך".
תולדותיו > הבסתו של הורדוס אנטיפס

חרתת השיא את בתו פצאלה להורדוס אנטיפס, שהתחתן עמה בתקווה לשמור על השקט בגבולותיו עם הנבטים. אולם, זמן קצר לאחר נישואיה נמלטה פצאלה בחזרה לאביה, לאחר שנודע לה על כוונותיו של אנטיפס להתגרש ממנה ולהתחתן במקומה עם הרודיאס היהודיה, אחותו של אגריפס הראשון מלך יהודה. התנגדותו של יוחנן המטביל לנישואים שניים להרודיאס הביאה להוצאתו להורג בעריפת ראש בלחצה של הרודיאס.
בתגובה לגירושיו מבתו פלש המלך הנבטי לשטחו של אנטיפס והנחיל לו תבוסה מוחצת במידה רבה בזכותו של פיליפוס, אחיו של אנטיפס, שהעביר את תמיכתו מצד לצד. אנטיפס הצליח להימלט ולהינצל רק הודות להתערבותם של כוחות רומאיים. בעקבות תבוסתו עתר הורדוס אנטיפס לקיסר טיבריוס, שהורה לשלוח שני לגיונות בפיקודו של ויטליוס. ויטליוס הגיע לירושלים עם כוחותיו, אך שב על עקבותיו לאחר שנודע לו על מותו הפתאומי של טיבריוס. אף על פי כן נמנע חרתת בסופו של דבר מניצול ניצחונו הצבאי (ייתכן בשל חשש ממעורבות רומאית עתידית) ונמנע מכיבושה של הטטררכיה של אנטיפס.
חרתת הרביעי מת בשנת 40 לספירה, והוריש את מלכותו לילדיו מליכוס השני ושקילאת השנייה, שמלכו במשותף.
הערות שוליים

↑  ש. אחיענת, מחריביה של עבדת באו מערב, למרחב, 6 באפריל 1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1172671478  VIAF: 20151654737708282818   WorldCat (עם VIAF): 20151654737708282818
חסידות ברזנה

|  שורשים, סיווג והנהגה |
| --- | --- |
 דת:  יהדות
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מייסד:  רבי יחיאל מיכל הלוי פיצ'ניק
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  מערב אוקראינה ובלארוס
 
חסידות ברזנה הייתה חסידות שפעלה במערב אוקראינה ובלארוס של היום. מקים החסידות היה רבי יחיאל מיכל הלוי פיצ'ניק, בנו של רבי דוד מסטפין.
תולדות החסידות

רבי דוד מסטפין היה תלמידם של הבעל שם טוב ושל המגיד ממעזריטש. היה חתנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב. נפטר בי"א בתשרי תקע"א. אחד מבניו היה רבי יחיאל מיכל פצ'ניק, חתן רבי לייב מסטולין (תלמיד רבי שלמה מקרלין) אבי שושלת ברזנה.
רבי יחיאל מיכל התיישב בהתחלה בעיירה סטולין הליטאית על יד חמיו. אחר כך כיהן כמגיד מישרים בבאפהלי. לאחר מכן ביקשו הפריץ אדון העיירה ברזנה שבווהלין לעבור לעיירתו, כי ראה שכפרים בהם היו חצרות חסידיות שגשגו. היה ידוע כגדול בתורה. חסידיו נמנו באלפים. התפרנס מחנות שניהלה אשתו. נפטר בט"ו בכסלו תר"ט.
אחרי פטירת רבי יחיאל מיכל, מילא את מקומו בנו רבי יצחק, חתנו של רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל. בזמנו התרבו חסידי ברז'נה ונפתחו שטיבלאך רבים של החסידות ברחבי ווהלין. נפטר בט"ז באלול תרכ"ה.
את מקומו של רבי יצחק מילא בנו רבי יוסף. היה חתנו של רבי שמואל אשכנזי (חתנו של רבי יצחק מאיר מזינקוב). היה חותנו של רבי שלום מבראהין - קוידינוב מחבר הספר "משמרת שלום". נפטר בצעירותו בן 36 בכ"ג בתשרי תר"ל.
לאחר פטירת רבי יוסף, הכתיר סבו רבי אהרן מצ'רנוביל, את בנו רבי אברהם שמואל בהיותו בגיל 18. נישא לבתו של רבי מרדכי מזוויהל. מחתניו היו בן דודו רבי ישכר דב מבעלז, רבי יעקב יוסף השני מאורזיטשוב, רבי משולם זוסיא מאראל ורבי אלתר מקוידנוב. נפטר בי"א בטבת תרע"ח.
אחיו של רבי אברהם שמואל אף הם כיהנו: רבי יחיאל מיכל, גדל אצל סבו רבי אהרן וכשגדל הכתירו סבו לכהן בקוריץ. נישא לבתו של הרב אברהם יהושע מברדיצ'ב. נפטר בז' בתשרי תרע"ז; רבי מאיר כיהן ברובנה, נפטר בז' בתשרי תרצ"ב. לאחר פטירתו רצה חתנו רבי יצחק מהורחוב להקים אוהל על קברו וחלק מהרבנים התנגדו. רבי יצחק פנה לרב זלמן סורוצקין, שפסק להיתר.
תולדות החסידות > הדור החמישי והשישי

בדור זה כיהנו כאדמו"רים בניהם של רבי אברהם שמואל ורבי יחיאל מיכל. בני רבי אברהם שמואל היו:
רבי יצחק, חתן דודו זקינו רבי מרדכי מלויעב (שהיה חתנו של רבי שמואל אשכנזי). כיהן כרב ואדמו"ר בברזנה. נפטר בכ"ג בסיוון תרצ"ט. חתנו היה רבי חיים טובמן מלובושוב שכיהן אף הוא בברז'נה.
רבי אהרן. נולד בשנת תרמ"ט. כיהן בחיי אביו משנת תרצ"ב ברובנה. היה חתנו של רבי נחום מסמבור. לאחר פטירת דודו של אביו רבי מאיר, עברו אליו רבים מחסידיו. נפטר בי' בשבט תש"ג בעודו מתחבא ביערות פולסיה. חתנו היה רבי ברוך, צאצאם של רבי יוסף מיאמפולה ורבי ברוך ממז'יבוז' שכיהן כאדמו"ר במז'יבוז'.
רבי יחיאל מיכל. עלה לישראל וחזר בשנת תרפ"ט לברזה וכיהן בקרלין ובברזנה. נרצח בי"ב באלול תש"ב.
רבי נחום יהושע. חתן רבי אלתר מרדכי מאוסטרהא. כיהן אחר פטירת אביו בדומבורביץ. היה מפורסם בגדלותו התורנית. ייצג את רבני ווהלין בנשיאות אגודת הרבנים של פולין. נבחר לכהן כרב ראשי בסארני. נרצח בי"ד באלול תש"ב.
רבי יוסף מסארני. חתנו של רבי שלום מבראהין. החל לכהן בשנת תרע"ב בסארני. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה העביר את משפחתו לקייב וחזר לסארני להיות עם חסידיו. פעל לאחר המלחמה למען הפליטים. נפטר בה' בניסן תר"פ.
בני רבי יחיאל מיכל היו:
רבי ברוך בן ציון יוזפוב חתנו של קרוב משפחתו רבי מרדכי לרנר משומסק (נישא לבתו יוכבד). בשנת תרנ"ג עבר לדובנה והקים בית כנסת חסידי על אף היותה עיר של מתנגדים. נפטר בה' בניסן תרצ"ו.
הרב שמואל הלוי יוזפוב מחיפה, כיהן כרב ואדמו"ר בדובנה, קוריץ, ידיניץ ובבוטושאן. חתנו של רבי משולם זוסיא העשיל אדמו"ר במז'יבוז'. נפטר בד' בטבת תשל"ח.
רבי יוסף ירושלמסקי. חתנו של קרוב משפחתו רבי סנדר שמואל מווישנביץ. כיהן בקישינב יותר מ-40 שנה, בחיי אביו. נרצח עם משפחתו בשנת תש"א.
חתנו רבי חנוך הניך ממאלין-שיקגו.
רבי אליעזר. ממלא מקום אביו בקוריץ. נרצח בה' בסיוון תש"ב יחד עם משפחתו וחמש מאות יהודים מהעיירה.
לקריאה נוספת

הרב אהרן פצניק, ילקוט וואהלין, ניסן תש"ו, ה, עמ' 2.
יצחק אלפסי, החסידות, תל אביב: ספרית מעריב, 1977, עמ' 58–63.
טלץ'

טלץ' (צ'כית: Telč) היא עיירה בדרום מוראביה שבצ'כיה. העיירה נוסדה במאה ה-13 כמבצר המגן על הצומת שדרכה עברו נתיבי מסחר עמוסים שחיברו בין בוהמיה, מוראביה ואוסטריה. כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-6,000 תושבים, והיא מפורסמת בזכות הארמון בסגנון הרנסאנס שנבנה במאה ה-17 והגן האנגלי הסמוך לו, בכיכר העירונית שהיא כיכר ארוכה עם בנייני בארוק ורנסאנס שלהם גמלונים וארקדות גבוהים. המרכז ההיסטורי של העיירה, לרבות הכיכר, הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
היסטוריה

תאריך הקמתה של טלץ' אינו ידוע בוודאות. בימי הביניים המוקדמים היה יישוב קטן באזור סטארה מסטו, אך האזכור הראשון של העיר במסמך כלשהו הוא רק משנת 1333 לכל המוקדם, שבה הייתה התייחסות לטירה גדולה באזור של העיר. לאחר מכן מוזכרת טלץ' במסמך מ-1339 כתמורה שניתנה על ידי קרל הרביעי ליינדז'יך מהראדץ תמורת הטירה בעיירת הגבול באנוב. הקמת המבנים השונים כגון הטירה והכנסייה מסביב לכיכר המרכזית מיוחסות למנהארט מהראדץ. החל מאמצע המאה ה-14 החלה העיר להתפתח במהירות, קיבלה היתרים מקרל הרביעי להטיל עונש מוות ולערוך ירידים שנתיים, אך במקביל סבלה משורה של אסונות כגון שרפה גדולה ב-1386 ומהמלחמות ההוסיטיות. במאה ה-15 הוענקו לטלץ' זכויות נוספות כגון הזכות להקים מבשלת שיכר ולמכור מלח.
טלץ' והטירה שלה המשיכו לשגשג תחת שלטונו של איש האצולה זכריאס מהראדץ, שנטה לסגנון אדריכלות הרנסאנס ושיפץ מחדש את הטירה הגותית ברוח זו וחיבר אותה לשאטו חדש שנבנה אף הוא בסגנון רנסאנסי. הבנאים שהובאו מאיטליה עבדו גם אצל סוחרי העיר, שיפצו את בתיהם הגותיים ובנו אותם מחדש עם חזיתות וארקדות. תנופת הבנייה באותה תקופה כללה גם את הקמתם של בריכות מים ובית חולים. זכריאס מת ללא יורשים זכרים. יורשו היה וילם סלאבאטה, שהיה בעלה של לוצי אוטיל, אחותו של זכריאס. תקופת שלטונה של משפחת סלאבאטה הייתה במקביל למלחמת שלושים השנים, במהלכה ספגה טלץ' נזקים רבים מהצבאות של שוודיה ושל האימפריה הרומית הקדושה ואף הייתה נתונה לשלטון כיבוש קצר-ימים ב-1645. אף שהגברים למשפחת סלאבאטה שלטון בטירה ובעיירה, נודעה גם השפעה חשובה לרוזנת פרנטישקה ממגאו, אלמנתו של השליט יאצ'ים. פרנטישקה הביאה לעיירה חברים אחדים מהמסדר הישועי, ב-1655 בנתה עבורם מכללה ישועית בסמוך לטירה וכעבור שנתיים הקימה עבורם כנסייה חדשה. תמיכתה בישועים נמשכה גם בשנים הבאות, והיא הקימה עבורם מבנים ומוסדות נוספים. שלטונה של משפחת סלאבאטה הסתיים מאחר שגם לה לא היו יורשים זכרים לאחר מות יאן קארל יאצ'ים, בנה האחרון של פרנטישקה.
המשפחה שירשה את הסלאבאטים הייתה משפחת ליכטנשטיין-קסטלקורן. השליט הראשון והיחיד ממשפחה זו, פרנטישק אנטונין, בנה את הכנסייה המקומית על שם יאן מנפומוק והרחיב את קפלת וויטצ'ך הקדוש, אך בדומה לשליטים הקודמים של טלץ' הוא מת ב-1761 ללא יורשים ממין זכר. יורשו היה קרובו הרחוק הרוזן אלויס מפודסטאטסקי, שייסד שושלת שליטים ששלטה בטלץ' עד 1945 עת גורשה המשפחה לאוסטריה. שליטי העיר בתחילת המאה ה-18 דיכאו את התושבים המקומיים, אך למרות זאת מעמד הביניים המקומי החל לצבור כוח ועשירי העיר מימנו תנופת בנייה שבמסגרתה הוקמו קפלות חדשות, פסלים ומזרקות ציבוריות. במחצית השנייה של המאה הושפעה טלץ' מהרפורמות של הקיסר ההבסבורגי יוזף השני, שכללה ביטול מוסדות דת, חיזוק השלטון המרכזי דובר הגרמנית וגרמניזציה כוללת של חיי העיר.
בתחילת המאה ה-19 חוותה טלץ' תנופת תיעוש. בחצר סלאבאטה שבטירת טלץ' הוקם מפעל לייצור אריגים, שבשיא פריחתו העסיק למעלה מ-600 עובדים. במחצית השנייה של המאה החלה טלץ' למלא תפקיד פעיל יותר בפוליטיקה הלאומית של דרום-מערב מוראביה, וראשוני בתי הספר שהוקמו בה ב-1852 הובילו בזכות המורים שבהם להקמת איגודים שונים. לאורך ההיסטוריה שלה הייתה טלץ' מבודדת יחסית מבחינה גאוגרפית, וזאת עד לבנייתה ב-1898 של מסילת רכבת שחיברה בין טלץ' ובין קוסטלץ. טלץ' המשיכה להתפתח מבחינה כלכלית ותרבותית, אך למרות זאת המרכז ההיסטורי של העיר לא השתנה במידה רבה ממראהו בימיו של זכריאס. אזור זה אף הוכרז על ידי אונסק"ו ב-1992 כאתר מורשת עולמית.
הכיכר המרכזית

הכיכר המרכזית מתוחמת על ידי בתי מגורים הבנויים בסגנון בארוק ורנסאנס, והיא המוקד העיקרי של מרכזה ההיסטורי של טלץ'. הסגנון המקורי של בתי הכיכר עם בנייתם כבתי מסחר היה הסגנון הגותי, ומרביתם השתמר התכנון המקורי של קומת הקרקע והקומה הראשונה. הכניסה מהכיכר אל הבתים הייתה דרך שער עם משקוף אבן וקשת, שהשתמרה בחלק מהבתים בכיכר. אולם הכניסה של הבתים היה בדרך כלל בעל תקרה בצורת קמרון, ואורכו היה ברוב המקרים כשני שלישים מאורכו הכולל של הבית שעמד בדרך כלל על 8.25 עד 10 מטרים. רוחב אולם הכניסה היה מגוון, ורוחבם הכולל של הבתים היה כשלושים מטרים. מאולם הכניסה הדיירים היו יכולים להגיע לכל חלקי הבית האחרים. במאה ה-15 נקבעה תוכנית מתאר אחידה שלפי נבנו לבתים חזיתות, גמלונים וארקדות. חלק מחזיתות הבתים נבנו מחדש במאות השנים הבאות ולא שמרו על המראה הרנסאנסי המקורי שלהן, וכיום רוב החזיתות והגמלונים מעוצבים בסגנון בארוקי ובסגנונות אחרים.
להלן דוגמאות אחדות לתפקידם של אחדים מבתי הכיכר:
בית מספר 2: הוקם ב-1655 כהוסטל ישועי, ולאחר ביטול זכויות המסדר ב-1773 הפך לקסרקטין צבאי. החל מ-1883 שימש בתי ספר שונים, וכיום הוא חלק מקמפוס האוניברסיטה המקומית. קמפוס האוניברסיטה עושה שימוש גם בבית מספר 3, שהחל מסוף המאה ה-17 שימש בתי ספר שונים.
בית מספר 10: בית זה משמש כיום כבית עיריית טלץ', והוא בנוי על שתי חלקות אדמה שסומנו עוד בימי הביניים. מראהו של בית העירייה כיום כמעט ולא השתנה מאז 1574. בית העירייה הוא אחד המבנים החילוניים היחידים במרכז אירופה שבו הפילסטרים בחזית הבניין משתרעים לכל אורכה.
בית מספר 15: בית שחלונותיו הממוקמים באזור שבין שולי הפילסטרים מעוצבים בסגנון זהה לחלונות של הקומה הראשונה. ב-1952 התגלה ונחשף מחדש ציור סגרפיטו בחזית הבניין, שלו מוטיבים תנ"כיים וציור של מראה הבית המקורי.
בית מספר 59: בבית זה השתמרה החזית הבארוקית שנבנתה ברבע האחרון של המאה ה-18. הפילסטרים העגולים והאנכיים משתרעים לכל אורך הבניין, ובראשם נבנתה ואזה.
בית מספר 61: בית זה נרכש ב-1532 על ידי האופה המקומי מיכאל, שלימים התמנה לראש המועצה המקומית. במסגרת השיפוצים שערך במקום ב-1555 הוא הורה לייצר סגרפיטו שתיאר את מלחמות המנהיגים המתוארים בתנ"ך. בחלק מעמודי הארקדה גולפו צלחות אבן הנושאות את חתימת האמן שבנה אותן, וככל הנראה היה זה אותו אמן שעבד על השאטו של הטירה.
הטירה

טירת טלץ' היא הסמל המרכזי של העיירה, והחלק הפנימי שלה השתמר במידה רבה ועוצב על ידי אדריכלים מאיטליה. הטירה נבנתה במקור כטירה גותית, ובתקופת שלטונו של זכריאס מהראדץ שונתה המראה שלה למראה רנסאנסי. זכריאס ירש את נחלותיו במוראביה מאביו, אדם הראשון. ב-1551 הוא ביקר בג'נובה ביחד עם אצילים צ'כים נוספים, ובדיווח על אותו מסע הוא מוזכר כאציל הרביעי בחשיבותו. זכריאס התרשם לחיוב מסגנון הרנסאנס האיטלקי, ועם חזרתו החל לבנות מחדש את בית מגוריו ברוח זו. שיפוץ הטירה והפיכתה לטירה רנסאנסית התבצע בשני שלבים, אך למרות זאת חלקים מהקמרונות והקישוטים המקוריים בשאטו של הטירה השתמרו. שיפוץ הטירה על חלקיה השונים היה כרוך בהוצאות כספיות ניכרות, שהיו אפשריות הודות למצב הכלכלי הטוב ששרר בנחלותיו של זכריאס, ובעיקר הודות לרווחים הגבוהים ממכרות הכסף שניתנו לזכריאס כנדוניה במסגרת נישואים לקטרינה מוולנשטיין. עבודות השיפוץ בוצעו בטירה בעיקר ב-1553, השנה שבה נישאו זכריאס וקטרינה.
החדר הגדול ביותר בטירה הוא אולם הזהב, המשתרע לכל אורכו של אחד מאגפי ארמון הרנסאנס הצפוני. בארמון זה נמצא גן נוי המוקף בארקדות נמוכות. עבודות הבנייה הסתיימו עם הקמתה של קפלת כל הקדושים ב-1580. מראה הטירה כמעט ולא השתנה מאז עבודות הבנייה הללו, ולפיכך טירת טלץ' היא אחת הטירות הצ'כיות והמורבות היחידות שנבנו בסגנון הרנסאנס ולא השתנו. הטירה עברה תמיד בירושה. בתחילת המאה ה-17 הייתה טלץ' בבעלותה של משפחת סלאבאטה, שאחת מבנותיה, לוצי אוטיל, נישאה לווילם סלאבאטה. חלק מהציורים שצוירו בתקופת שלטונם עדיין תלויים על קירות הטירה, לרבות דיוקנאות של הזוג. בקרבת השאטו שוכנת כנסיית ישו הישועית הבנויה בסגנון בארוקי, שהיא עדות לשאיפתה של משפחת סלאבאטה להמיר את דתם של תושבי העיירה לנצרות קתולית. המשפחות האחרונות שהחזיקו בבעלות על הטירה לא ביצעו בה שינויים משמעותיים כלשהם, והתמקדו יותר בפיתוח הפארק.
יהדות טלץ'

ראו את הספר: טלץ', מאת: יחזקאל הרפנס, הוצאת ספרים פלדהיים, ירושלים, שנת תש"ן. טעות. הספר מדבר מטלץ' שברומניה telciu
מראה בכיכר
מראה בטירה
טקמאצו

טָקָמָאצוּ (ביפנית: 高松市) היא עיר נמל בצפון האי שיקוקו ביפן, בירתו של מחוז קאגווה. העיר שוכנת לחוף הים הפנימי סטו, ונמלה הוא הנמל הקרוב ביותר לאי הונשו. היא הוכרזה על ידי ממשלת יפן כעיר ליבה.[דרושה הבהרה]
העיר נוסדה רשמית ב-15 בפברואר 1890. בזמן מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר רבות על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, זאת מכיוון שנחשבה ליעד אסטרטגי בשל התעשייה הצבאית שבה. 78% משטחי העיר נחרבו.
ערים תאומות

ארצות הברית סיינט פיטרסברג, פלורידה, ארצות הברית
צרפת טור, סאנטר-עמק הלואר, צרפת
יפן הירקאטה, אוסקה, יפן (מ־1987)
טקלובן

| --- | --- |
בניין הקפיטול של פרובינציית לייטה בטקלובן
בניין הקפיטול של פרובינציית לייטה בטקלובן
 מדינה:  הפיליפינים הפיליפינים
 מחוז:  מזרח ויסאיאס
 נפה:  פרובינציית לייטה
 חבל ארץ:  ויסאיאס
 ראש העיר:  Alfred S. Romualdez
 תאריך ייסוד:  הוכרזה כרשות מקומית ב-1770 לערך
 שטח:  201.72 קמ"ר
 גובה:  40 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  251,881 (1 במאי 2020)
  ‑ צפיפות:  1,076.74 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  11°14′N 125°00′E﻿ / ﻿11.233°N 125.000°E﻿ / 11.233; 125.000
 אזור זמן:  UTC +8
 www.tacloban.gov.ph
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי טקלובן(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי טקלובן    מיקום טקלובן במפת לייטה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
העיר של טקלובן או טקלובן סיטי (בפיליפינו Lungsod ng Tacloban, העיר של טקלובן) היא עיר נמל באי לייטה שבפיליפינים, הממוקמת במפרץ סן פדרו בכניסה הדרומית למיצר סן חואניקו. בעיר חיים למעלה מ-200,000 איש על פני שטח של 201.72 קמ"ר.
גאוגרפיה

טקלובן היא בירת פרובינציית לייטה, והעיר הגדולה ביותר בגודל אוכלוסייתה במחוז מזרח ויסאיאס.
בשנת 1901 נפתחה העיר לסחר עם שאר העולם. בנובמבר 1912 הכתה בעיר סופה טרופית שגרמה לאלפי הרוגים. עד מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז חברתי, מסחרי ופוליטי של המחוז. בשנים 1942–1944 העיר הייתה תחת כיבוש האימפריה היפנית. טקלובן שימשה כמושב ממשלת הפיליפינים לתקופה קצרה בין 23 באוקטובר 1944 (שלושה ימים בלבד אחרי כיבוש העיר בידי כוחותיו של דאגלס מקארתור) ל-27 בפברואר 1945.
ב-8 בנובמבר 2013 נפגעה העיר קשות מטייפון האיאן. אלפים מתושביה נהרגו, ורוב הבתים בעיר נפגעו. ב-17 בינואר 2015 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בעיר ופגש את ניצולי הטייפון.
מבחינה דתית, מרבית מתושביה של העיר (88.52%) משתייכים לכנסייה הקתולית ו-6.12% הם מוסלמים.
הממשל בעיר מורכב ממועצה עירונית בת עשרה חברים הנבחרים מדי שלוש שנים, וראש עיר הנבחר מתוך המועצה.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Tacloban, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: d2e564ae-9c8f-4a41-8536-82e04b91d34b  NARA: 10037677  VIAF: 235215605   WorldCat (עם VIAF): 235215605 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הפיליפינים ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חצות בפריס

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית, ובה רייצ'ל מקאדמס ואוון וילסון
 מבוסס על:  A Moveable Feast 
 בימוי:  וודי אלן
 הופק בידי:  לטי ארונסון   סטיבן טננבאום   חאומה רורס
 תסריט:  וודי אלן
 עריכה:  אליסה לפסלטר
 שחקנים ראשיים:  אוון וילסון רייצ'ל מקאדמס מריון קוטיאר
 מוזיקה:  סטפן רמבל 
 צילום:  דריוש ח'ונג'י 
 מדינה:  ארצות הברית, ספרד, צרפת 
 חברת הפקה:  Mediapro, Television of Catalonia 
 חברה מפיצה:  סוני פיקצ'רס קלאסיקס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צרפת 11 במאי 2011   ישראל 23 ביוני 2011
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, צרפתית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט ריאליזם קסום, סרט מדע בדיוני, סרט פנטזיה, סרט מסע בזמן 
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות:  151,119,219 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   midnightinparis
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
חצות בפריס (באנגלית: Midnight in Paris) הוא סרט הקולנוע ה-41 של וודי אלן, שכתב את התסריט וביים. הסרט יצא בשנת 2011 ומשתייך לסוגת הקומדיה הרומנטית. העלילה עוסקת בזוג מאורס, גיל ואינז, המגיע לפני החתונה יחד עם הורי האישה לביקור בפריז. גיל הוא תסריטאי הוליוודי השואף לעזוב את עבודתו ולהצליח כסופר ומתאמץ מאוד בכתיבת הרומן הראשון שלו. הוא מאוהב בפריז ורוצה לעבור להתגורר בה, בעיקר לצורך השראה לכתיבה ספרותית, ואילו אינז מעדיפה את קליפורניה ואת אורח החיים שלהם בארצות הברית. באחד הלילות גיל משוטט לבדו ברחובות העיר בדרכו חזרה למלון, חולם על פריז של שנות ה-20 של המאה ה-20, ובאורח פלא מגיע לתקופה זו ומדלג בינה לבין ההווה, כאשר אין זה ברור אם מדובר במציאות או חלום. הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילת הסרט

גיל (אוון וילסון) ואינז (רייצ'ל מקאדמס) הם זוג מאורס, המגיע לביקור בפריז, יחד עם הוריה של אינז (קורט פולר ומימי קנדי), במסגרת נסיעת עסקים של אביה של אינז. גיל הוא תסריטאי הוליוודי החולם להיות סופר ועוסק בכתיבת הרומן הראשון שלו. הוא מאוהב בפריז וחולם להתגורר בה, בניגוד לגישתה המעשית של אינז, המזכירה לו שהוא מתפרנס כתסריטאי בהוליווד. בעת ארוחה הם פוגשים בזוג חברים, פול (מייקל שין) וקרול (נינה אריאנדה) בייטס, השוהים גם הם בפריז לאחר שפול הוזמן להרצות ב"סורבון".
אינז שמחה לבלות בעיר עם פול וקרול, אך גיל סולד מהיהירות והטרחנות של פול, המומחה לכל נושא ("הוא פסבדו-אינטלקטואל", מתאר גיל את פול). לאחר ערב משותף, שבו בילו בטעימת יינות, אינז ממשיכה לריקודים עם פול וקרול, וגיל חוזר רגלית למלון. הוא תועה מעט בדרכו, ויושב לנוח על מדרגות כנסייה. כאשר פעמון הכנסייה מצלצל, עוצרת לידו מונית ישנה נושנה, ונוסעיה מזמינים אותו להצטרף אליהם למסיבה שהם בדרכם אליה. במסיבה מגלה גיל שמארחיו הם הסופר סקוט פיצג'רלד (טום הידלסטון) ואשתו זלדה (אליסון פיל), והפסנתרן במסיבה הוא קול פורטר, השר את שירו "הבה נעשה זאת, הבה נתאהב". גיל המופתע מבין שהוא נסע בזמן לשנות ה-20 שהוא מעריץ. הוא פוגש בארנסט המינגוויי שמסכים להראות את כתב היד שלו לגרטרוד שטיין. כאשר גיל חוזר לחדרו במלון, אינז אומרת לו שהוא סובל מהזיות.
כדי להוכיח לאינז שלא הזה, הוא מזמין אותה בערב הבא להצטרף אליו באותו מקום. לאחר המתנה ארוכה שבה לא קורה דבר, אינז מתעייפת וחוזרת למלון. לאחר עזיבתה מצלצל הפעמון חצות, ושוב מופיעה המונית הישנה, הלוקחת את פול למפגש נוסף עם גיבורי שנות ה-20 והדור האבוד. פול חוזר מדי לילה לאותו המקום כדי לחזור לאותה תקופה, ופוגש דמויות נוספות: פבלו פיקאסו, סלבדור דאלי, לואיס בוניואל, מאן ריי, ת"ס אליוט, אנרי מאטיס, ג'וזפין בייקר וגרטרוד סטיין. הוא נותן לגרטרוד סטיין (קתי בייטס) לקרוא את ספרו, וזוכה לקבל ממנה הערות על כתיבתו. לבוניואל הוא נותן רעיון לסרט, ודאלי (אדריאן ברודי) מציג בפניו את רעיונותיו.
הוא פוגש גם את אדריאנה (מריון קוטיאר), אהובתו של פיקאסו, המספרת לו שהייתה קודם לכן בת זוגו של אמדאו מודיליאני. גיל מתאהב בה, וכאשר הוא חוזר להווה, הוא מוצא בחנות ספרים משומשים את ספר זכרונותיה בצרפתית. הוא מבקש ממדריכת תיירים שאתה התיידד (קרלה ברוני) שתתרגם לו את הספר, והיא מקריאה לו קטע שבו אדריאנה מספרת שהתאהבה בתייר אמריקאי בשם גיל, והיא חולמת שיביא לה עגילים ושהם יתנו אהבים. גיל מנצל ידע זה, ופועל להגשמת החלום. בבילוי עם אדריאנה, בשנות ה-20, הוא מגלה שלאדריאנה יש חלום לחזור לתקופה קודמת, ל"בל אפוק", ומופתע מכך שאדריאנה רוצה לעזוב את שנות ה-20 הנפלאות בעיניו. לפתע עוצרת לידם מרכבה, והרכּב מזמין אותם לעלות. הם נוסעים במרכבה ומגיעים לבית הקפה "מקסים", שבו הם פוגשים את הציירים אנרי טולוז-לוטרק, אדגר דגה ופול גוגן, ומבינים שחזרו לשנות ה-90 של המאה ה-19. בשיחה עם השלושה הם מגלים שדגה וגוגן חולמים על תקופת הרנסאנס. גיל מבין שגעגועים לתור זהב קודם מאפיינים את אנשיה של כל תקופה. אדריאנה מחליטה להישאר בתקופת ה"בל אפוק", וגיל חוזר להווה ונפרד מארוסתו. בעת שהוא מטייל לבדו בפריז הוא פוגש את גבריאל (לאה סֶדוּ), מוכרת בחנות לתקליטים משומשים, שבה נתקל קודם לכן במהלך הטיול בפריז. במהלך שיחתם מתחיל לרדת גשם ומתברר שבניגוד לארוסתו לשעבר, גבריאל אוהבת כמוהו להסתובב בפריז בגשם.
הפקה

הסרט הוא קופרודוקציה של חברת ההפקה של אלן, Gravier Productions, ושל חברת ההפקה הספרדית Mediapro. זהו הסרט השלישי המופק על ידי שתי חברות אלה יחדיו, לאחר הסרטים "ויקי כריסטינה ברצלונה" ו"כשתפגשי זר גבוה ומסתורי".
זהו סרטו הראשון של אלן שצולם בשלמותו בפריז. אתרי הצילום כללו, בין השאר, את מונמארטר, איל דה לה סיטה, בזיליקת סקרה קר והפנתאון. שני סרטים קודמים של אלן, "אהבה ומלחמה" (1975) ו"כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996) צולמו בחלקם בפריז.
זהו סרטו הראשון של אלן שצולם מלכתחילה בפורמט דיגיטלי (ולא בצילום כימי).
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב-11 במאי 2011, כסרט הפותח של פסטיבל קאן. ב-20 במאי החלה הקרנת הסרט בארצות הברית.
פרשנות > סצנת הפתיחה

סצנת הפתיחה של הסרט, עוד קודם לכתוביות הפתיחה, כוללת שוטים רבים מאוד מנופי פריז. הצגת שוט של מבנה מפורסם בעיר היא טכניקה מקובלת בקולנוע, כדי לרמז לצופה היכן מתרחש הסרט, אך בסרט זה מוצגים, כאמור, שוטים רבים מאוד מנופי פריז, ביום ובלילה, בקיץ ובחורף. מבקר הקולנוע אורי קליין תיאר זאת:
גם המבקר שמוליק דובדבני התייחס לכך בקצרה:
המבקר יאיר רוה מתייחס לכך בגישה מורכבת יותר:
פרשנות > ניים דרופינג

לבו של הסרט הוא המפגש של גיל עם גיבורי התרבות שהתגוררו בפריז בשלהי שנות ה-20. אלמלא נתפס כהוזה, יכול היה גיל להתגאות ("ניים דרופינג") בכל הדמויות שפגש. על המפגש של הצופה עם דמויות אלה כתב יאיר רוה: "זה אכן מאוד משעשע לפגוש בהם בלי הכנה. ויותר משעשע לנסות לזהות את כולם לבד. וודי אלן מקדיש לצופיו המתוחכמים שעשועון אינטלקטואלי מרענן למדי." דעה דומה הביעה ליאור אלפנט: "חובבי תרבות ואומנות יישבו לאורך "חצות בפריז" עם חיוך בלתי נגמר על השפתיים שלהם כל פעם שהסרט יעשה 'ניים דרופינג' למישהו שהם מכירים. כן, כולם פה, ... כל מי שהוא משהו בשנות ה-20–30 וגר בפריז, או אפילו סתם עבר שם", ומוסיפה: "פיצג'רלד ודאלי שלו אינם העתק מדויק של האנשים האמיתיים, אלא קריקטורות מסודרות שלהם, שמכוונות לפי מה שהגיבור חושב עליהם, שזה בדרך כלל מה שאנחנו חושבים עליהם". מרט פרחומובסקי נלהב פחות משעשוע זה: "את ההנאה העיקרית בסרט מפיקים מהמסע בין הכוכבים המשועשע הזה, שמאפשר לצופה הבורגני הממוצע לטפוח לעצמו על השכם וגורם לו להרגיש נורא משכיל, כיוון שהוא מכיר את כל החבר'ה החשובים."
ניים דרופינג דומה, שבו נכללות רבות מהדמויות שבסרט, עשה אלן בסיפורו הקצר, המסופר בגוף ראשון, "A Twenties Memory", שפורסם כארבעים שנה קודם ליצירת הסרט.
פרשנות > יתרונותיו של הנוסע לעבר

לנוסע בזמן לעבר יש יתרון על פני האנשים שהוא פוגש: הוא יודע את עתידם (אותו הוא מכיר כעבר), ולעיתים מתפתה לשנות עתיד זה. במרבית הסצנות המתרחשות בעבר, גיל הוא צופה, המזהה את הדמויות שהוא פוגש, אך נמנע מלהשתמש בידע הנוסף שיש לו לשם השפעה על דמויות אלה. בסצנות אחדות משתמש גיל בידע המיוחד שיש לו:
סצנה שבה גיל מנסה לכבוש את לבה של אדריאנה, לאחר שקרא בספר זכרונותיה העתידי על תשוקתה אליו ועל חלומה.
סצנה שבה גיל ואדריאנה רואים את זלדה מנסה להתאבד בקפיצה לנהר, ומונעים זאת ממנה. גיל מרגיע את זלדה באומרו שיש לו ידיעה ברורה על אהבתו של סקוט פיצג'רלד אליה, והוא מציע לה ואליום, ומסביר שזו תרופה עתידית.
גיל מציע לבוניואל רעיון לסרט, על קבוצת אנשים הנכלאת בחדר שבו אכלו ארוחת ערב. רעיון זה הוא הסרט "המלאך המשמיד", שאותו יביים בוניואל כארבעים שנה מאוחר יותר, ב-1962.
פרשנות > הנוסטלגיה היא בדיוק מה שהייתה פעם

הנושא המרכזי בסרט הוא הנוסטלגיה, המתבטאת בחלומו של גיבור הסרט, גיל, לחיות בפריז של שנות ה-20, כ-85 שנה קודם זמנו. באורח פלא חלומו מתגשם, אך הוא מופתע לגלות שאדריאנה, החיה בשנות ה-20, חולמת לחיות ב"בל אפוק" - שנות ה-90 של המאה ה-19, כ-30 שנה קודם זמנה. בשיחה עם דגה וגוגן, בני ה"בל אפוק", הם מגלים שדגה וגוגן חולמים על תקופת הרנסאנס. גיל מבין שגעגועים לתור זהב קודם מאפיינים את אנשיה של כל תקופה.
במסיבת עיתונאים בקאן התייחס וודי אלן לנוסטלגיה: