stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביט נוי
דיסקוגרפיה

בין מסדרונות הזמן, 2019
רחוק אבל קיים, 2022
בקצה של הסתיו, 2024
קמפוס ירושלים לאמנויות

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קמפוס 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2016–2022 (כ־6 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2022 
 עלות:  50,000,000 דולר אמריקאי 
 אדריכל:  צבי אפרת, מאירה קובלסקי 
 מידות
 שטח:  10,000 מ"ר 
 
 קואורדינטות:  31°46′48″N 35°12′46″E﻿ / ﻿31.780092646792°N 35.212882884495°E﻿ / 31.780092646792; 35.212882884495
  (למפת ירושלים מוגדלת) קמפוס ירושלים לאמנויות(למפת ירושלים רגילה) קמפוס ירושלים לאמנויות(למפת הרי ירושלים רגילה) קמפוס ירושלים לאמנויות(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קמפוס ירושלים לאמנויות
 
קמפוס ירושלים לאמנויות הוא קמפוס הכולל את הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בית הספר לתיאטרון חזותי והמרכז למוזיקה מן המזרח. הוא נחנך ב-2022 בירושלים בסמוך לבית העם בירושלים ובית מזי"א לתיאטרון.
היסטוריה

הקמפוס הוקם כחלק מחגיגות 100 שנה להקמת הפדרציה היהודית של ניו יורק (UJA) ו-50 שנה לאיחוד ירושלים על ידי הפדרציה לצד עיריית ירושלים, ממשלת ישראל, חברת עדן - פיתוח כלכלי בירושלים והקרן לירושלים ובהשקעה של למעלה מ-50 מיליון דולר, כחלק מתוכנית כוללת לקידום התרבות והאמנות בירושלים. הקמפוס בשטח של כ-10,000 מ"ר ומיועד עבור כ-1,500 סטודנטים, תוכנן על ידי משרד אפרת-קובלסקי אדריכלים.
המתחם כולל שלושה בניינים ושטח ציבורי פתוח. בין חיפוי האבן לבין קירות הבניינים עשויי הבטון יש חלל אוויר המאפשר זרימת אוויר ובידוד. לכל בניין מרקם, שפה ואשנוב מעט שונה. השטח הציבורי הפתוח כולל כיכר מדורגת מקבילה לשיפוע הרחוב (בצד של רחוב בצלאל) ובה שבילים וצמחייה. הכיכר, בתכנון אדריכל הנוף אורי זק רייכרף, נועדה לעריכת מופעים, ימי סטודנט, כנסים וחגיגות.
מתחת למתחם נבנה חניון ובו 415 מקומות חניה.
במלחמת חרבות ברזל פעל בקמפוס (בעיקר בסטודיו ניסן נתיב, אך גם בשאר המבנים) "החמ"ל הירושלמי" של לב אחד, תנועת התעוררות וארגונים נוספים. החמ"ל הוקם עוד ביום הראשון של טבח שבעה באוקטובר, והמשיך לפעול עד מאי 2024.
הערות שוליים

↑  הראשון מסוגו בארץ – נחנך 'קמפוס ירושלים לאמנויות' במרכז העיר
↑  קמפוס לאמנויות ענק וראשון מסוגו בהשקעה של 50 מיליון דולר יוקם בלב ירושלים
↑  קמפוס אומנויות ירושלים, באתר עמיר ברנר עיצוב תאורה
↑  קמפוס ירושלים לאמנויות, באתר בתים מבפנים ירושלים 2024
ברוך מיטרני

| --- | --- |

הרב מיטרני, 1900
 לידה:  11 באפריל 1847 כ"ה בניסן ה'תר"ז קירקלרלי, תראקיה
 פטירה:  19 באוגוסט 1919 (בגיל 72) כ"ג באב ה'תרע"ט אדירנה
 כינוי:  בני"ם
 מקום פעילות:  קירקלרלי, אדירנה, קושטא, ימבול, סופיה, וינה, פרשבורג, ירושלים ויפו
 תקופת הפעילות:  ?–1919 
 תחומי עיסוק:  בלשנות והחייאת השפה העברית, הוראה, עיתונות, מחזאות ושירה
הרב ברוך (בן יצחק) מיטרני (מכונה בני"ם; 11 באפריל 1847, כ"ה בניסן ה'תר"ז – 19 באוגוסט 1919, כ"ג באב ה'תרע"ט) היה איש ציבור, מחנך, משורר, מחזאי, סופר פורה, עיתונאי ורפורמיסט, ממבשרי הציונות ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית. כחלק מפעילותו להחייאת השפה העברית, פיתח שיטה ללימוד השפה לילדים ולמבוגרים, ולימד אותה כשפה ראשית בכל מקצועות הלימוד בבתי הספר שבהם שימש כמורה, בתקופה שבה היה נהוג ללמוד מקצועות בשפות המקור.
אישיותו ותחומי פעילותו > יצירתו וכתביו

בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", הגדיר שלמה הרמתי את מיטרני כיוצר רב-צדדי שכתיבת השירה והמכתמים שלו היו ברוח שירת ספרד, והוא הצטיין במיוחד בכתיבת פרוזה שהתאפיינה בסגנון נעים, שבאמצעותה הוא גם הביע את דעותיו. לפי הרמתי, מיטרני הושפע בסגנונו מיהודה אלחריזי, וייתכן שאף ממורו, פרופ' יוסף הלוי.
מלבד שירים ומכתמים, כתב מיטרני חרוזים, פתגמים ומאמרים רבים, ונושאי כתיבתו נחלקו למספר תחומים: החייאת השפה העברית, שיפור החינוך העברי ויישוב ארץ ישראל. בכל כתביו ניכרת אידיאה אחת המשקפת את שיבת ציון ויישוב הארץ. במאמריו אלו, שבהם הטיף לנקיטת צעדים מעשיים כדי ליישב את ארץ ישראל, תרם מיטרני תרומה חשובה לתנועת שיבת ציון בכלל, ולבני ארצו בפרט, ואף הקדים הוגים אחרים במספר רעיונות יסוד שכתב, ובעצם כך נמנה עם מבשרי הציונות.
לחוד מעיתוניו שהוציא לאור, מיטרני היה עיתונאי פורה שפרסם מאות מאמרים בעיתונים היהודים-ספרדיים והעבריים שהתפרסמו באימפריה העות'מאנית ובעולם, לרוב תחת שם העט "בני"ם", ולא היה עיתון עברי במחצית השנייה של ה-19 שבו לא כתב. מהעיתונים הידועים שבהם כתב היו: "החבצלת", "הלבנון", "העברי", "עברי אנכי", "היהודי", "המליץ", "המגיד", "המצפה", הצפירה, "אור ישראל", ובלאדינו: "אל טיימפו", "אל פריגונירו", "לה איספירנסה", "לה בואנה איספירנסה", "אל אמיגו דיל פואיבלו", "השופר", "לה בוז די לה ביראד" ועוד. המאמרים שכתב בעיתוניו ובשאר האחרים כללו מאמרים הגותיים וכן שירה וכתבי ספרות.
לאורך חייו חיבר מיטרני גם מספר רב של ספרים, אך עלה בידו להוציא לאור ולהביא לדפוס רק את חלקם, כשחלקם האחר אבד במהלך נסיעותיו.
אישיותו ותחומי פעילותו > פעילותו כמחנך

בתחילת דרכו כמחנך פורמלי התמסר לשיפור וחידוש מוסדות החינוך בבתי הספר בעירו, ותחילה סייע בכך לאביו. הוא חפץ לשפר ולהמשיך את מה שהתחיל מורו, יוסף הלוי, ובבית הספר "מקוה ישראל" שהקים באדירנה הכניס שינויים חינוכיים חשובים כמו הקביעה שההוראה בבית הספר תהיה על טהרת העברית. הוא לא הסתפק בקביעה רק על בבית ספרו, ושלח מכתבים להנהלת חברת כל ישראל חברים בבקשה להפיץ בבתי הספר שלה ספרי עברית מלבד ספרי צרפתית. בשל הבנתו כי השפה העברית עדיין לא הייתה בשלה ונגישה מספיק עבור כך בתקופתו, הציע מיטרני לכי"ח פתרון בדמות חיבור מילון עברי חדש, ואף המליץ על יוסף הלוי כאדם הראוי והמתאים לחיבורו.
אחת מפעולותיו שבהן קדם לאליעזר בן-יהודה בתחום החייאת השפה העברית התבטאה בהוראת השפה כשפת דיבור ושיחה, מעבר לכתיבה וקריאה, בשל כך שהוא ראה בהחייאת השפה לא רק יתרון דידקטי, אלא שלב ממשי לקראת גאולת עם ישראל, ואף סבר שלימוד השפה הוא חובה על כל תלמיד יהודי.
בד בבד עם עיסוקו בחינוך, פיתח מיטרני שיטות להוראת השפה העברית והמקרא שהיו יעילות יותר מאלו שהיו מקובלות בתקופתו, וכששימש כמורה צעיר בבית הספר של כי"ח בשומלה (שומן) שבבולגריה, לימד את תלמידיו באמצעות שיטות אלו. באחד ממאמריו הרבים, סיפק מיטרני הצצה ליעילות שיטותיו והציע לבחון את החינוך החדש משתי נקודות מבט: האחת – תכלית מושגת בהווה, והשנייה – תכלית מושגת בעתיד. העיקרון הראשון בנקודות המבט היה החיוב להכין ולהכשיר תלמידים בעברית ובדקדוק לפני שלמדו מקרא, והעיקרון השני הציג אפשרות להשגת מטרות לימודיות בתקופה קצרה – לפיו, יכולים תלמידים ללמוד בחודש אחד מה שלמדו במשך שנה שלמה בשיטת החינוך הרגילה. לאחר כעשור בתחום ההוראה, כבר הוכיח מיטרני שהישגיו בתחום זה רבים מאלה המקובלים בשאר בתי הספר, ואף פרסם מכתב שנוסח בצורה מרשימה ונכתב על ידי תלמידה בת 11 שלמדה אצלו עברית במשך פחות משנה, וכבר שלטה בשפה.
מיטרני עסק רבות בחקר משמעות המילים העבריות, ואת מסקנות מחקריו פרסם בכתבי עת שונים, ולבסוף קיבצן לספרו "חקרי בנים". כן חיבר עשרות ספרי לימוד והוראה לנוער, אך רק חלקם הובאו לדפוס. אלה שזכה להביא לדפוס שימשו כספרי לימוד בבתי הספר היהודים בטורקיה, בבולגריה, ביוון ובסרביה.
מספר רב של שנים לפני שנמצאה שיטת ההמחזה כיעילה להוראת המקרא והשפה (כדוגמת לימוד העברית באולפן), פיתח מיטרני שיטת הוראה ייחודית למקרא, ובה, מלבד לימוד המקרא בעזרת לימוד יסודות הדקדוק העברי, שם דגש על תרגילי-המחזה שהוצגו בידי התלמידים תוך כדי הלימוד.
מלבד עיסוקו בחינוך הפורמלי בבתי ספר, עסק גם בחינוך מבוגרים באופנים שונים, ובעיקר בהוראת עברית למורים ולאחרים. כן פעל לחזק את דבקותם בדת ובתרבות היהודית, ועורר בהם שאיפה לתקומה ועלייה לארץ ישראל. גם בתחום זה ניצל את הבמה לצורך החייאתה והרחבתה של השפה העברית. לשם כך נעזר במרכז ההשכלה והתיאטרון שהקים בסמוך לבית הספר באדירנה, שבמסגרתו הוצגו מחזות שונים מחיי היהודים שחיבר או עיבד, ורבים ממבוגרי העיר שבאו לצפות במחזות הושפעו מדעותיו.
אישיותו ותחומי פעילותו > פעילותו ליישוב ארץ ישראל

פעילותו העיקרית התרכזה בתחום הלאומי, וכל פעילויותיו האחרות כוונו גם הן למטרה זו. בתחום הלאומי-רוחני הוא הדגיש את היהדות כאפיון מהותי של עם ישראל, ולפיו, שמירת הדת היא צו התחייה הלאומית. שמירת הדת בעיניו הייתה חשובה מההשכלה החילונית. אף על פי שהעריץ את זו האחרונה, כשהתכתב עם מנהיגים ציוניים אחרים שהתנגדו לדת, דחה את גישתם זו, ואף יצא כנגד חברת כל ישראל חברים שהחזיקה במוסדותיה מורים שאינם שומרי מסורת. מלבד ההיבט הרוחני שבאידאולוגיה הלאומית שלו, היה בה גם היבט מעשי של יישוב הארץ, וכבר בתחילת פעילותו הספרותית הבהיר את עמדתו בפתרון מצוקת העם היהודי על ידי יישובם בארץ ישראל. בתקופה זו יהודי רומניה סבלו רבות, ובעיתונות העברית התעורר ויכוח על פתרון בעייתם. מיטרני ניהל ויכוח עיקש וממושך עם אהרון יהודה הורוביץ, שקרא להעביר את יהודי רומניה לארצות הברית, בטענה שארץ ישראל עדיין לא בשלה לקליטת יהודים. מיטרני התנגד לדעה זו, וקרא להפנות את יהודי רומניה ואחרים דווקא אל ארץ ישראל.
בניגוד לדעת רוב היהדות אורתודוקסית בזמנו, האמין מיטרני שכדי לקרב את הגאולה, יש לבצע פעילות ממשית ליישוב הארץ. בדעתו זו התבסס בין היתר על ההיסטוריה היהודית, לפיו נעשתה בה תחילה ההשתדלות האנושית, ואחריה בא הסיוע השמיימי. לחוד מקריאתו לפעילות מעשית בכתביו, הוא דרש רבות בעברית ובלאדינו אודות כך. הוא הבין כי לא כל יהודי העולם יוכלו במהרה להתיישב בארץ ישראל, אך האמין כי כל יהודי חייב לתרום בצורה כלשהי ליישוב הארץ, ובהתאם לכך הציע תוכנית לפיה על העשירים לתרום כספים למען יישוב הארץ, על העניים לפעול כדי להעלות את המודעות למען המטרה גם באמצעות כתיבת מאמרים, ועל החלוצים לעשות מעשה ולהתיישב בארץ. בפעילות מימוש התוכנית המעשית ליישוב הארץ, הציע מיטרני לשלוח לארץ ישראל תחילה עשירים בעלי כוח עשייה, כדי שיכשירו את הקרקע לקליטת ההמונים. הוא אף ציין מספר אישים וארגונים שלדעתו צריכים לעלות תחילה לארץ, בהם משה מונטיפיורי, הרב צבי הירש קאלישר והרב יהודה אלקלעי. לרעיונותיו של זה האחרון הוא אף הרגיש קרבה רוחנית, ולשם כך נפגש איתו לצורך דיון בנושא שיבת ציון, והידידות ביניהם נמשכה לאורך זמן רב. לחוד מדעתו על פעילות העם היהודי ליישוב הארץ בצורה מעשית, הטעים מיטרני שגם מדינות העולם חייבות לסייע ליהודים לשוב לארצם.
דבריו אודות יישוב הארץ השפיעו רבות על סופרים, עסקנים ויהודים רבים, והביאו להד רב. הודות לפעילותו, בעירו אדירנה הסכימו משפחות רבות לעלות ארצה ולשמש כעובדי אדמה.
באחד מכתביו הרבים בנושא יישוב הארץ, קרא להקים מושבה ספרדית בארץ ישראל:
הלא הראתיכם לדעת כי המחולל את הרעיון הציוני הוא אחד ממורינו הספרדים(...) אחי הסופרים העברים בטורקיה. אנה נחבאתם ואם ישכם במציאות, להעיר ולעורר את האהבה ליישוב בארץ הקודש, לייסד וועד לשלוח פועלי אמת שפעולתם אמת, ולייסד שם מושבה חדשה(...) בשם בת יהודה(...) ולמה נהיה האחרונים להשיב את היישוב על ביתו.
הוא אף הגה תוכנית יישובית-מדינית המתחילה בסעיף יסודי ומכריע: עלייה לארץ ישראל, ורכישת עמדות כלכליות:
הבה אחים ברוכים, נעשה נא כמעשה אברהם אבינו, נצא מארצנו וממולדתנו ארצה הקודש, כי אך שם נהיה לברכה לעצמנו ולזולתנו. ניקח את בני ביתנו עמנו ואת כל רכושנו החומרי והרוחני, ואת הנפש אשר עשינו בחרון אף הגלות ונלך ארצה כנען.
חיבוריו

ביאורי בנים – חידושים על נביאים וכתובים, וחקירות בדקדוק הלשון, ה'תר"ל
דברי בנים – הערות על הש"ס ותוספותיהם של הרמב"ם והטור, כולל חידות ומכתמים
זכרוני בנים – משלי מוסר ותוכחה
חקרי בנים – הערות והארות בחכמת הלשון, ירושלים ה'תרל"ב
לקחי בנים – דרשות נעימות ומועילות בעברית ובלאדינו
מכתבי בנים – חלופת מכתבים שלו עם חכמים, רבנים ומשכילים בני התקופה
משלי בנים – משלי מוסר מלוקטים מספרים וסופרים, כולל מכתמים
ערבי בנים – קיצור ספר מחברת הערוך
פניני בנים – ביאור לספר "מבחר הפנינים" של הרשב"ג
פרחי בנים – מליצות נמרצות ושיחות נערצות, כולל פתגמים וחידות
ציוני בנים – כללים, מאמרים ועניינים שונים מספרים חדשים וישנים
שירי בנים – שירים וחידות לשבח ולהודות
שמעו בנים – כולל דינים נהוגים, לקט מספרי האחרונים וכתבי סבו, ודרושים על ספר שמות ויציאת מצרים, ה'תרל"ו
תולדות בנים – קורות חייו ומשפחתו
תפארת בנים – כולל 12 דברי ביקורת על סופרים וספרים, פרקי מוסר ומליצות חרוזיות קצרות, ה'תרל"א
חזן רואה – כולל נימוסים, תקנות ומנהגים לשליח ציבור
חידושים והגהות על הטורים
קורות ההשכלה בעולם – לקט מדברי חכמים, ספרים וכתבי עת, תר"כ סימנים
ברוך השלישי – דברי ברוך הסופר בן הרב יצחק מיטראני בעיר אדריאנוס
מקור ברוך – פירוש לספר "ברוך השלישי"
תורה אור – יומן מעבודתו בבית הספר בירושלים בשנת ה'תרנ"ז
יסודות הדת והמוסר – יסודות הדת, המוסר והמצוות
החוט המשולש – מוסר השכל לתיקון המידות, ודברי התעוררות על ערך החכמה והמדע
משעול הכרמים – דברי שבח על פעולותיו של משה מונטיפיורי
חיבוריו > ספרי חינוך ולימוד

חינוכי בנים – סדרה בת 15 חלקים העוסקת בבלשנות עברית ושיטה ללימוד עברית ולאדינו לבני נוער כולל כל יסודות השפות, החל מאותיות הא"ב עד למשנה והתלמוד ומעבר. רק שני חלקים מסדרה זו הודפסו.
אמן פדגוג – תרגום "חינוכי בנים" ללאדינו, ה'תרל"א
זכר רב – יסודות הלשון העברית
לוח הפעלים והוספות – כולל כללי הדקדוק העברי
אוצר המילים הדומות – אוצר מילים הדומות זו לזו במבטאיהן ונבדלות באותיותיהן
תולדות אבותינו – בקצרה, בלאדינו
מילון עברי קצר – כולל פירוש המילים בלאדינו
דרכי החינוך – דקדוק ושיטה להוראת השפה למבוגרים
פרחי מדע – תרגומים שונים ממיטב הספרות העולמית, וינה ה'תרל"ג
מעריך המערכות – תרגום לחיבור מאת פיליפוס אקוינוס
מליצת אליעזר ונפתלי – סיפור מתקופת השופטים בארץ ישראל בלאדינו, פרשבורג ה'תרמ"א
נוה צדק – תרגום שירי וולפגנג פון גטה
ערך האומה הישראלית וקניניה – בלאדינו
שירי מוסר שונים – שירי מוסר ישנים וחדשים בליווי מנגינות ונעימות
סדר תפילה בתרגום ללאדינו, כולל ביאורים ומילואים
חיבוריו > סיפורים ומחזות

דון יצחק אברבנאל ובתו – סיפור ובסופו שיר מוסר השכל
עזרא ונחמיה – סיפור בלאדינו
דון יוסף ובתו – ה'תרל"ח
אדם וחוה
יוסף ואחיו
מלוכת שאול
דניאל בגוב האריות
המן ומרדכי
לקריאה נוספת

משה דוד גאון, "ברוך ב"ר יצחק מיטראני", יהודי המזרח בארץ ישראל ח"ב, ירושלים, תרצ"ח, עמ' 404–416, באתר היברובוקס
שלמה הרמתי, שלושה שקדמו לבן יהודה, הוצאת יד בן צבי, 1978
Rodrigue, Aron. “Jewish Enlightenment and Nationalism in the Ottoman Balkans: Barukh Mitrani in Edirne in the Second Half of the Nineteenth Century,” in Minorities in the Ottoman Empire, ed. Molly Greene (Princeton, N.J.: Wiener, 2005), pp. 129–143
הערות שוליים

↑  השניים האחרים היו יוסף הלוי ונסים בכר, לפי בני ציפר, חידון העברית הגדול / תשובות, באתר הארץ, 15 באפריל 2002
↑  הפרטים אודות ילדיו של מטרני ואשתו השנייה נמסרו מפי נכדתה של שרה, בת הזקונים שלו, ליאורה סוטו
↑  לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, חלק ב', עמ' 340
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310463405171  ISNI: 0000 0000 6996 6912  LCCN: n79094077  SUDOC: 127245073  VIAF: 97180004   WorldCat (עם VIAF): 97180004
שלמה זלמן קלוניצקי (קליין)

אין תמונה חופשית
הרב שלמה זלמן קלוניצקי (ביידיש: קלאניצקי) היה רב ובלשן, סבו ומחנכו של לאונרד כהן.
קורות חייו

נולד ליעקב והודיע (יהודית) קלוניצקי במשפחה בת חמישה ילדים בעיר קובל שבפלך ווהלין. מוצאו של סביו, זלמן-אריה קלוניצקי, בן למשפחה מיוחסת, בקוברין שבליטא.
אביו מת בנעוריו. אמו שניהלה מוסד סעד לנזקקים - שלחה את הנער עם התבגרותו ללמוד בישיבת סלבודקה שבעיר קובנה שבליטא, שבראשה עמד התלמיד המובהק של רבי יצחק אלחנן ספקטור. בקובנה התחתן עם אסתר בת ר' אליהו חרני ועסק בלימוד תורה ובהוראה. הוא לימד וייסד בתי אולפנה בפולין ושימש ראש ישיבת קובנו.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה היגר בעקבות בתו לאטלנטה בארצות הברית ומשם עבר לניו יורק, שם הסתופף בחברת סופרי העיתון האידישאי "פארווערטס" והמשיך בהוראת דקדוק עברי. הוא חיבר ספרים רבים בנושאים תורניים ובלשניים, ומהם הוציא לאור את הספרים: "אוצר טעמי חז"ל" - ניו יורק תרצ"ט, ואת ספר הלימוד "מלון דקדוקי". בתקופה זו חתם את שם משפחתו קלוניצקי-קליין.
את ספרו עב הכרס "אוצר טעמי חז"ל - לעניינים, לסיפורים ולמצוות שבתורה" כתב קלוניצקי-קליין בניו יורק. הספר יצא לאור בשנת 1939 ומכיל חמישה חלקים המחולקים לפי המצוות והנושאים שבחמשת חומשי תורה. בהקדמה לספר מסביר קלוניצקי שאת לקט טעמי חז"ל שאסף וביאר הפריד ל-4 מינים שונים "כשלכל אחד יש לו מטרה אחרת ותפקיד אחר ואין לערבבם יחד". כשרק את הראשון מביניהם הוציא לאור "מפני שמין זה הוא דבר השווה לכל נפש". שלושת הכרכים הנוספים שהשלים הם: טעמי חז"ל ללשונות שבתנ"ך, טעמי חז"ל לשמות הנמצאים בתנ"ך, וטעמי חז"ל לסמיכות עניינים ידועים זה לזה וסמיכות פרשיות זו לזו.
קודם לספר זה חיבר את ספרו "מלון דקדוקי" שראה אור בא"י רק בשנת 1941 בהוצאת הספרים "מצפה": ספר לימוד עברית הכולל את כל המילים שיש בהן הרכב של חלקי דבור שונים עם משמעויותיהם והוראותיהם השונות, לפי התנ"ך, המשנה והמדרש. ספר עזר ושימוש למורים, מתלמדים ולכל שוחרי הלשון העברית ודקדוקה.
לבני הזוג קלוניצקי נולדו 3 ילדים. הצעיר מבניהם הוא הבן יעקב קליין שחי בסינסינטי ארצות הברית. הבת הבכורה מלכה נישאה להנרי אלכסנדר וגרו באטלנטה, ארצות הברית. הבת השנייה היא מאשה, אשת נתן כהן שחיה במונטריאול, קנדה. לבני הזוג נולדו שני ילדים: הבת אסתר והבן לאונרד כהן המשורר והזמר הנודע. אביו של לאונרד כהן נפטר בגיל צעיר וסבו שלמה קלוניצקי לקח אותו תחת חסותו והקנה לו דעת.
השפעתו של קלוניצקי על יצירתו של לאונרד כהן

על תרומתו של שלמה קלוניצקי לעיצוב אישיותו של המשורר ליאונרד כהן כתב המראיינת לוראן כהן:
(ליאונרד) כהן, שגדל ללא אב, הקדיש את הספר לסבו, הרב שלמה קלוניצקי, בלשן שהכניס את מחבר "קופסת התבלין של הארץ" בסוד כתבי הקודש מאז היה ילד. בעיני כהן, הרב מגלם את האידאל היהודי השורשי ביותר, אידאל של אוריינות ופנימיות, של חיים המוצאים את משמעותם באהבת הספר, וכפי שסיפר כהן, של קריאה המתחדשת מפעם לפעם והופכת, בזכות הפרשנות, לחפירה אינסופית באלף-בית: "הוא היה שב וקורא את הקטע בכל הרעננות שאפיינה את הקריאה הראשונה, ואז היה חוזר על פרשנותו. לפעמים היה לוקח ערב שלם לקרוא וללמוד פסוק או שניים. ברגע שהיה מדובר בעמדות רבניות, הוא היה מוכן מיד למחלוקת ולפולמוס.
הרב שלמה קליניצקי, היה מוכר גם בכינוי "שר הדקדוק" - הוא פרסם לקסיקון למילים נרדפות עבריות - כתב בין השאר כרך של 700 עמודים בשם "אוצר טעמי חז"ל, תזאורוס של פרשנויות תלמודיות" שכהן נוהג להראות לעיתונאים ולחוקרים המתעניינים בהשפעותיו הספרותיות העיקריות.
"קופסת התבלינים של הארץ" כולל טקסט ארוך שנקרא "שורות מיומנו של סבי", והוא אחד השיאים הפואטיים בכתבי כהן. ביצירת מופת לירית זו, שנכתבה בצורה של יומן מיסטי, המשורר מפגיש בין דוד המלך למהר"ל מפראג, משלב בין נופים מקראיים ומחנות המוות, בין תפילות לבין התבוננות בגאולת-הדיבור, בדרכי הטוהר והנדידה. אבל נוכחותו של הרב מורגשת גם בפואמות אחרות, כמו "תפילה לסבא הפראי שלי" והשיר הנאו-מקראי "ישעיהו", המושפע מדברי הנביא שאותם זכה כהן ללמוד ולפרש בהדרכתו של הרב קליניצקי.
לקריאה נוספת

יומן אבי אדם: יומנו של אריה קלוניצקי (אחיינו של זלמן קלוניצקי). הוצאת בית לוחמי הגיטאות, 1969.
הערות שוליים

↑  ארתור קורצוויל מראיין את ליאונרד כהן, 1993.
↑  סריקה של הספר נמצא באתר hebrewbooks.org.
1 2  לוראן כהן, ‏הכמיהה לקדושה, ארץ אחרת גיליון 52, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311493105171  VIAF: 299267463   WorldCat (עם VIAF): 299267463
קיבארט

קיבארט (בליטאית: ‏Kybartaiקובץ:Kybartai.ogg‏Ⓘ‏, קיבארטאי; בפולנית: Kibarty, קיבארטי; ביידיש: קיבאַרט) היא עיר קטנה בדרום מערב ליטא, שנמצאת במחוז מריאמפולה. היא סמוכה לעיר וירבאליס ושוכנת על הנהר לייפונה (אנ'), שמשמש כגבול של ליטא עם מחוז קלינינגרד השייך לרוסיה. בשנת 1923 חיו בעיירה 1,253 יהודים והם היוו 19,88% מכלל האוכלוסייה. נכון ל-2023 העיירה מונה 4,015 אנשים, מתוכם רק יהודיה אחת. בתקופת השואה נערך בקיבארטאי טבח על ידי הנאצים, וכמעט כל היהודים הושמדו ליד מחצבות החול, בצפון מערב העיירה.
תולדות העיירה

קיבארט נוסדה ככפר במהלך המאה ה-16.
היא הפכה לעיירה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר הנחת מסילת הברזל סנקט פטרבורג-ברלין. נהר הלייפונה שימש אז כגבול בין האימפריה הרוסית לקיסרות הגרמנית. מעל הנחל היה נטוי גשר עץ ומשני צדדיו היו בנייני המכס של שתי המדינות. בעיירה נבנתה תחנת הרכבת ובה בית נתיבות גדול ומפואר, שבנייתם הושלמה בערך בשנת 1865. בשנת 1880 היו בקיבארט כ-22 בתים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, עזבו רוב התושבים את העיירה. קיבארט הייתה אז תחנת מסחר בין ליטא לגרמניה ושימשה מרכז מסחרי לתעשיית הבדים בליטא. נשארו בה כ-2,000 תושבים ומתוכם כ-200 יהודים, בעיקר בעלי בתים. במהלך הקרבות של מלחמת העולם הראשונה, עברה העיירה כמה פעמים מצד לצד וחלק גדול ממנה נהרס. עד שלבסוף באביב 1915 נסוג הצבא הרוסי וקיבארט נכבשה בידי הגרמנים. אלה החזיקו בה עד שנת 1919 ואז מסרו אותה לליטא העצמאית.
בתקופת ליטא העצמאית (1918-1940) הייתה קיבארט עיירה בעלת שלטון עצמי וגם מרכז נפה. ערב פתיחת מלחמת העולם השנייה באחד בספטמבר 1939, חיו בקיבארט כ-1,300 יהודים. מבחינה כלכלית, היהודים עסקו בעיקר במסחר, היו בעלי אחוזות ובתי עסק קטנים ומעמדם הכלכלי היה טוב ויציב. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-15 ביוני 1940, ליטא נכנעה לאולטימטום מברית המועצות והסובייטים השתלטו על קיבארט וליטא כולה. ב-22 ביוני 1941 פלש הצבא הגרמני לברית המועצות ובו ביום נכבשה גם קיבארט. עם הכיבוש, הגרמנים שחררו את כל האסירים מהכלא, רובם ליטאים, שנאשמו בהתנגדות לשלטון הסובייטי. האסירים החלו מיד בארגון קבוצות מקומיות כדי לנקום בקומוניסטים וביהודים וגם לסייע לגרמנים להטיל סדר ולשקם את חיי האזרחיים. ראש הפעילים הליטאים שהיה בשליטת הגרמנים היה הווטרינר זובריקאס, שהיה פעיל בארגונים הליטאים הלאומיים בתקופת השלטון הסובייטי, וכתוצאה מכך הם אסרו אותו. בשנת 1944 נסוגו הגרמנים מפני הצבא האדום ובמהלך הקרבות נהרסו כמה מרבעי העיירה וגם בית הנתיבות המפואר.
הקהילה היהודית בעיירה

היהודים הראשונים התיישבו בעיירה עם הקמת תחנת הרכבת והמכס באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19. כל הסחורות עברו בדיקה במחסני המכס שבתחנה. בעקבות העומס בבדיקות נדרשו עובדי מכס חדשים בתחנה והגיעו עמלי מכס יהודים. בקרבת הגבול נפתחו אז הרבה חנויות של יהודים שמכרו מצרכי מזון. חלק מיהודי העיירה התפרנסו מהברחת סחורות מגרמניה וממכירתן בליטא. בסביבה היו גם יהודים בעלי קרקעות שהתפרנסו מחקלאות. הילדים היהודיים למדו באחד משלושת החדרים שפעלו בקיבארט. המלמדים לימדו עברית, חומש עם רש"י ותנ"ך על פי ה"טייטש חומש" יום הלימודים החל השכם בבוקר והסתיים בשעות הערב. מאוחר יותר הוקמו מוסדות נוספים מסוג "חדר מתוקן", שהיו יותר מודרניים, ובהם למדו גם כמה מקצועות כלליים. חלק מן היהודים האמידים יותר שלחו את ילדיהם, ובעיקר את הבנות ללמוד בבתי הספר הגרמניים באיידטקונן (צ'רנישבסקויה (אנ') המודרנית במחוז קלינינגרד). בשנת 1880 קיבלה הקהילה רשות לפתוח בית ספר יסודי יהודי, אבל ללא תמיכת הממשלה. "החברה להפצת השכלה בישראל" תמכה במוסד מבחינה כספית. המורה בבית הספר הזה היה המלמד.
רוב היהודים בקיבארט לא היו אדוקים בדת, אך היו בה שני בתי תפילה, שקמו בעקבות יריבות בין שתי קבוצות של פלגים בדת היהודית. הפעילות הציונית התחילה בקיבארט לפני הקונגרס הציוני השלישי, שנערך בשנת 1899. קיבארט הייתה אחת משש העיירות בליטא שבקולותיהן נבחר ככל הנראה המנהיג הציוני הידוע יצחק ניסנבוים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה רוב היהודים עזבו את העיירה ובתים רבים נהרסו בה. בתקופת ליטא העצמאית גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה ויהודים רבים פתחו בה חנויות ועסקים והתעשרו. בעקבות הכרזת האוטונומיה ליהודים מטעם ממשלת ליטא העצמאית נבחר בקיבארט ועד קהילה שמנה תשעה חברים. הוועד פעל עד סוף שנת 1925 באמצעות ועדות משנה ברוב תחומי החיים היהודיים בעיירה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, היהודים בקיבארט פיתחו רבות את העיר בעיקר בתחומי המסחר והקמת מפעלים. בשנות השגשוג הכלכלי בנו היהודים בתים מפוארים ונוסדו סניפים של הבנק היהודי העממי ושל הבנק היהודי המרכזי. לאחר מכן התפרנסו בעיקר ממסחר עם תושבי איידטקונן השכנה. עם עליית הנאצים לשלטון יהודים מעטים בחרו לברוח מקיבארט ועיירות שכנות לכיוון ארץ ישראל. בהמשך החליטו יותר יהודים לעזוב ולעבוד בקובנה או לעלות לארץ.
הקהילה היהודית בעיירה > מלחמת העולם השנייה > הכיבוש הסובייטי

אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. ביוני ליטא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית שם חל השלטון הסובייטי במשך שנה. לקיבארט הגיעה יחידה של הצבא האדום של משמר הגבול שהשתכנה בבניינים של עובדי הרכבת יחידה. החיילים פשטו על החנויות וקנו מכל הבא ליד. בסוף יולי הולאמו הבנקים והפיקדונות הוקפאו. אחר כך הולאמה התעשייה על פי קריטריונים שנקבעו למפעלים מגודל מסוים. בתי החרושת הולאמו גם הם והוכנסו בהם קומיסרים שהתמנו למנהלים. אלה היו קומוניסטים שהשתחררו מבתי סוהר או פעילים במחתרת לשעבר. כך השתלטו הסובייטים על העסקים המקומיים ומכיוון שלא היה להם ידע בניהול השתמשו בבעלים לשעבר שהפכו לפקידים. את הקצינים ומשפחותיהם שיכנו בבתים היפים של העיר במגוריהם של יהודים. כתוצאה מתקופה כושלת זו נוצר קושי כלכלי שפגעה קשות במעמד הבינוני והנמוך. למצב הייתה השפעה גם על החינוך, בכך שבשנת לימודים זו הפך בית הספר העברי לבית ספר יהודי שבו לימדו ביידיש. תנועות הנוער הציוניות פוזרו והקומסומול - תנועת הנוער הקומוניסטית - החל לגייס את הנוער לשורותיו. יהודים נאסרו בגלל האשמות שווא בתקופה זו ודבר זה הוסיף לאווירה הקשה ששררה בקיבארט וליטא. מכל האזור קיבצו מספר מוגלים החשודים בפעילות ציונית לקרונות המשא. בתקופה שלקראת הכיבוש הגרמני לא הייתה תפיסתם של היהודים שהגרמנים צפויים לחדור את הגבול ולכן לא ברחו לעומק ברית המועצות או נערכו בהתאם.