stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שווייץ בתקופה הנפוליאונית
הרפובליקה ההלווטית

ב-12 באפריל 1798 הכריזו 121 צירים קנטונים על הרפובליקה ההלווטית, "אחת ובלתי ניתנת לחלוקה". המשטר החדש ביטל את הריבונות הקנטונלית ואת הזכויות הפיאודליות. כוחות הכיבוש הקימו מדינה ריכוזית המבוססת על רעיונות המהפכה הצרפתית.
לפני הרפובליקה ההלווטית, כל קנטון בודד הפעיל ריבונות מלאה על הטריטוריה או הטריטוריות שלו. סמכות מרכזית קטנה הייתה קיימת, כאשר עניינים הנוגעים למדינה כולה היו מוגבלים בעיקר לדיאט, מפגש של נציגים מובילים מהקנטונים.
החוקה של הרפובליקה ההלווטית נבנתה בעיקר לפי תוכניתו של פיטר אוקס, שופט מבזל. היא הקימה בית מחוקקים מרכזי של שני בתים שכללה את המועצה הגדולה (עם 8 חברים בכל קנטון) ואת הסנאט (4 חברים בכל קנטון). הרשות המבצעת, המכונה הדירקטוריון, כללה 5 חברים. החוקה גם קבעה אזרחות שווייצרית ממשית, בניגוד לאזרחות של קנטון הולדתו. עם האזרחות השווייצרית הגיע החופש המוחלט להתיישב בכל קנטון, הקומונות הפוליטיות היו מורכבות כעת מכל התושבים, ולא רק מהבורגרים. עם זאת, אדמות הקהילה והרכוש נותרו אצל הבורגנים המקומיים לשעבר שנאספו יחד ל"בורגמיינדה".
לא הייתה הסכמה כללית לגבי עתידה של שווייץ. קבוצות מובילות התפצלו לאוניטארים, שרצו רפובליקה מאוחדת, ולפדרליסטים, שייצגו את האריסטוקרטיה הישנה ודרשו חזרה לריבונות קנטונלית. ניסיונות הפיכה נעשו תכופים, והמשטר החדש נאלץ לסמוך על הצרפתים כדי לשרוד. יתר על כן, כוחות הכיבוש שדדו ערים וכפרים רבים. זה הקשה על הקמת מדינה מתפקדת חדשה.
אזרחים שווייצרים רבים התנגדו לרעיונות ה"פרוגרסיביים" הללו, במיוחד באזורים המרכזיים של המדינה. כמה מההיבטים היותר שנויים במחלוקת של המשטר החדש הגבילו את חופש הפולחן, מה שהרגיז רבים מהאזרחים האדוקים יותר. מספר מרידות התרחשו, כאשר שלושת קנטוני היער (אורי, שוויץ ואונטרוולדן) מרדו בתחילת 1798. השווייצרים, בפיקודו של אלואיס פון רדינג, נמחצו על ידי הצרפתים במרומי מורגרטן באפריל ומאי, וכך גם בני אונטרוולדן באוגוסט ובספטמבר. עקב ההרס והביזה פנו השווייצרים עד מהרה נגד הצרפתים.
לאחר מרד קנטוני היער אוחדו כמה קנטונים, ובכך הפחיתו את האפקטיביות האנטי-ריכוזית שלהם בבית המחוקקים. אורי, שווייץ, צוג ואונטרוואלדן הפכו יחד לקנטון ואלדשטטן; גלרוס והסרגנסרלנד הפכו לקנטון לינת, ואפנצל וסנט גאלן השתלבו כקנטון סנטיס.
הרפובליקה ההלווטית > מלחמות המהפכה הצרפתית בשווייץ

ב-1799 הפכה שווייץ לאזור קרבות בין הצבאות הצרפתיים, האוסטריים והרוסים, כאשר המקומיים תומכים בעיקר בשני האחרונים, ודחתה קריאות להילחם עם הצבאות הצרפתיים בשם הרפובליקה ההלווטית.
הרפובליקה ההלווטית > מלחמות המהפכה הצרפתית בשווייץ > קרב וינטרטור

קרב וינטרטור (27 במאי 1799) היה קרב חשוב בין גורמים מארמיית הדנובה, ארמיית שווייץ של מסנה וגורמים מהצבא ההבסבורגי, בפיקודו של פרידריך פרייהר פון הוצה יליד שווייץ. וינטרטור שוכנת 18 קילומטרים (11 מיל) צפון מזרחית לציריך. בגלל מיקומה בצומת של שבעה צומתים, הצבא שהחזיק בעיירה שלט בגישה לרוב שווייץ ולנקודות שחוצות את הריין לדרום גרמניה.
היחידות הראשונות של שתי הארמיות האוסטריות כבר חברו במהלך קרב פראונפלד יומיים קודם לכן; מסנה שלח את גנרל הדיוויזיה החדש מישל נה וחלק מארמית הדנובה לווינטרטור ב-27 במאי כדי לעצור את ההתקדמות האוסטרית ממזרח שווייץ. אם האוסטרים יצליחו לאחד את צבאו של הוצה ממזרח עם הצבא של נאונדורף ישירות מצפון לציריך, והארכידוכס קרל ששכן מצפון וממערב, יהיו הצרפתים מכותרים בצורה מסוכנת בציריך.
בבוקר ה-27 במאי, כינס הוצה את כוחו לשלושה טורים וצעד לעבר וינטרטור. מולו, מישל נה פרס את כוחו סביב הרמות, מה שנקרא אובר-וינטרטור, טבעת של גבעות נמוכות כ-6 קילומטרים (4 מיל) מצפון לעיר. המפקד הכללי של הטור הקדמי, ז'אן ויקטור תארו, הודיע לנה כי ישלח את הדיוויזיה של ז'אן-דה-דייה סו לתמוך בו; נה הבין שזה אומר שהוא אמור לעמוד לאורך כל קו המאחז, ושהוא לא יבודד. הוא ציפה שהכוח הקטן שלו יקבל תגבורת מהדיוויזיה של סו. כתוצאה מכך, נה הנחה את החטיבה החלשה ביותר, בפיקודו של תאודור מקסים גאזאן, לנוע במעלה עמק ארוך לעבר פראונפלד, וחטיבה נוספת, בפיקודו של דומיניק מנסוי רוז'ה, לקחת ימינה, ולמנוע כל תמרון אגף אוסטרי.
עד אמצע הבוקר, יחידות המשמר הקדמי של הוצה נתקלו בהתנגדות צרפתית מתונה תחילה משתי החטיבות שעמדו לרשותו של נה. הכוחות הקדמיים האוסטרים רמסו במהירות את החטיבה החלשה יותר והשתלטו על היער המקיף את הכפר איליקון. לאחר אבטחת הכפרים גונדשוויל, שוטיקון, ויסנדנגן וסטוגן, ממערב לאיסליקון, פרס הוצה שניים מהטורים שלו מול החזית הצרפתית, בעוד ששלישי התמקם בזווית אל מול הימין הצרפתי, כפי שנה ציפה שיעשה. סו מעולם לא הופיע (מאוחר יותר הוא הועמד לדין צבאי בשל אי כפיפות) ונה הוציא את כוחותיו דרך וינטרטור, והתאגד מחדש עם הכוח העיקרי של תארו בפאתי ציריך.  יממה לאחר מכן, כוחו של הוצה התאחד עם הכוח האוסטרי העיקרי של הארכידוכס קרל.
הרפובליקה ההלווטית > מלחמת אזרחים וסופה של הרפובליקה

אי היציבות ברפובליקה הגיעה לשיאה בשנים 1802–1803 - כולל מלחמת האזרחים (מלחמת המקלות) של 1802. יחד עם ההתנגדות המקומית, בעיות פיננסיות גרמו לקריסת הרפובליקה ההלווטית, וממשלתה מצאה מקלט בלוזאן. בשל חוסר היציבות של המצב, לרפובליקה ההלווטית היו יותר משש חוקות בתקופה של ארבע שנים.
באותה תקופה נפוליאון בונפרטה, אז הקונסול הראשון של צרפת, זימן את נציגי שני הצדדים לפריז כדי לנהל משא ומתן על פתרון. למרות שהנציגים הפדרליסטים היוו מיעוט בוועידת הפיוס, המכונה "הקונסולטה ההלווטית"; בונפרטה אפיין את שווייץ כ"בטבעה" פדרלית וחשב שלא להכריח את האזור להיכנס לכל מסגרת חוקתית אחרת.
ב-19 בפברואר 1803, חוק הגישור החזיר את הקנטונים. עם ביטול המדינה הריכוזית הפכה שווייץ שוב לקונפדרציה.
תקופת הרפובליקה ההלווטית עדיין שנויה במחלוקת בתוך שווייץ. זה מייצג את הפעם הראשונה שבה שווייץ כמדינה מאוחדת התקיימה וצעדה לעבר המדינה הפדרלית המודרנית. לראשונה האוכלוסייה הוגדרה כשווייצרית, לא כבני קנטון ספציפי. עבור קנטונים כמו וו, תורגאו וטיצ'ינו הייתה הרפובליקה תקופה של חופש פוליטי מקנטונים אחרים. אולם הרפובליקה סימנה גם תקופה של שליטה ומהפכה זרה. עבור הקנטונים ברן, שווייץ ונידוולדן הייתה זו תקופה של תבוסה צבאית ואחריה כיבוש. בשנת 1995 בחר הפרלמנט הפדרלי לא לחגוג את יום השנה ה-200 לרפובליקה ההלווטית, אלא לאפשר לקנטונים בודדים לחגוג אם ירצו.
רסטורציה

ב-20 במרץ 1815 קיבלה ברן את העיירה ביל/ביין וחלק גדול מהקרקעות שהיו בבעלות הבישוף של בזל כפיצוי על שטח שאיבדה במהלך הדיאט הארוך. הוואלטלינה, לשעבר בבעלות גראובינדן, הוענקה לאוסטריה. מילוז נותרה כחלק מצרפת.
ב-7 באוגוסט 1815, האמנה הפדרלית נכנסה לתוקף והחוקה החדשה הושבעה על ידי כל הקנטונים מלבד נידוולדן.  נידוולדן הסכימה לחוקה החדשה רק בכוח צבאי ב-30 באוגוסט וכעונש איבדה את אנגלברג לאובוולדן. על פי החוקה החדשה הזכויות הריבוניות של כל קנטון הוכרו במלואן, וחזרה לקווי החוקה הישנה, למרות שלא היו קרקעות כפופות, וזכויות פוליטיות לא צריכות להיות פריבילגיה בלעדית של כל מעמד של אזרחים. לכל קנטון היה קול אחד בדיאט, שבו רוב מוחלט היה אמור להכריע בכל העניינים מלבד ענייני חוץ, כאשר נדרש רוב של שלושה רבעים.
הערות שוליים

1 2 3  
Histoire de la Suisse, Éditions Fragnière, Fribourg, Switzerland
↑  Shadwell, p. 108; Smith, Clash at Winterthur. pp. 156–157.
1 2  Shadwell, p. 108.
1 2  Atteridge, p. 46.
↑  Blanning, p. 233; Shadwell, p. 108.
↑  Smith, Clash at Winterthur. pp. 156–157.
↑  Smith, p. 158.
↑  Smith reports that the casualty figures are controversial. Smith, p. 158.
↑  Smith, 158.
↑  Rothenberg, p. 74.
↑  Blanning, p. 252.
↑  Blanning, p. 253.
↑  Thiers, p. 400–401.
↑  Lina Hug and Richard Stead. Switzerland. New York: G.P. Putnam's Sons, 1902, p. 361; Thiers, p. 401–402.
↑  Longworth, pp. 270–271.
↑  Wilhelm Oechsli, History of Switzerland 1499-1914, Cambridge University Press, 2013, p. 368.
אנשי ציריך חוגגים בריקוד סביב מטה החירות במינסטרהוף בזמן שהצרפתים נושאים את האוצר (חיתוך עץ 1848).
דגל הרפובליקה ההלווטית
הרפובליקה ההלווטית, עם גבולות כמו בחוקה ההלווטית השנייה מ-25 במאי 1802
חייליו של הוצה הגיעו בבוקר לפאתי וינטרתור ומיד תקפו את עמדתו של נה. עד אחר הצהריים, חייליו הצטרפו לאלה של נאונדורף והארכידוכס קרל, המסומנים בצהוב.
מסנה בקרב השני על ציריך
מטבע של 16 פרנק שהונפק על ידי הרפובליקה ההלווטית, זה מייצג את המטבע הלאומי הראשון של שווייץ.
חוק הגישור, 1803
מטבע 40 באצן של וו (1812)
מטבע 4 פרנק של לוצרן (1814)
תערוכת העשור

| --- | --- |

כרזה לתערוכת העשור
 פרטים
 מקום תצוגה:  בנייני האומה, ירושלים
 קואורדינטות:  31°47′10″N 35°12′10″E﻿ / ﻿31.786111111111°N 35.202777777778°E﻿ / 31.786111111111; 35.202777777778
 תאריך פתיחה:  5 ביוני 1958 
 תאריך סגירה:  21 באוגוסט 1958 
 שנה:  1958
 קטלוג:  ללא קטלוג
 he
 
"עצמה" (1958) מאת יוסף זריצקי בתצלום מאת ורנר בראון
תערוכת העשור נערכה בין 5 ביוני ל-21 באוגוסט 1958 בבנייני האומה בירושלים, כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל. היא נחשבה לאחד האירועים החשובים ב-1958 בישראל.
בתערוכה, שהייתה מעין יריד, הוצגו הישגי המדינה וגופיה השונים. בביתנים הוצגו יצירות אמנות של אמנים ישראליים, לצד מתקני שעשועים (למשל, גלגל ענק) ולצד אגפים שהוקדשו, בין היתר, לפעילותם של גופים כסולל בונה, המוסד לביטוח לאומי ואחרים. בתערוכה הוצגו גם חידושים טכנולוגיים (למשל, רובוט שפנה למבקרים בעברית; פרה מכנית שעליה הודגם תהליך ייצור החלב) וממצאים היסטוריים, כמו למשל מגילת העצמאות. בתערוכה הוצב גם אולפן רדיו שממנו שידרו חגי פינסקר ויצחק שמעוני.
ההכנות לתערוכה

ההכנות לתערוכה החלו כשנתיים קודם לפתיחתה, עם תום מבצע קדש. בדצמבר 1956, מיד לאחר המבצע, יזם ראש עיריית תל אביב, חיים לבנון, מהלך להקמת התערוכה בתל אביב. טיעוניה של עיריית תל אביב לא עזרו בידה למנוע את החלטת מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, לקבוע את משכן התערוכה בירושלים.
יו"ר מועצת המנהלים של התערוכה היה ד"ר פאול י' יעקבי, סגן ראש עיריית ירושלים. למנכ"ל התערוכה מונה מארגן התערוכות יצחק רול. את התערוכה תכננו חבורת אדריכלים בראשות אבא אלחנני, זאב רכטר, משה זרחי ויעקב רכטר.
את ניהול מחלקת האמנות והתרבות הטיל רול על המוזיקולוגית מיכל זמורה-כהן, מכרתו (זמן קצר לאחר התערוכה נישאו השניים). הכנת התערוכה הייתה מלווה בקשיים רבים. זמורה-כהן מספרת בספרה "רפרטואר אישי" כי "בערב הראשון היה צריך להתקיים קונצרט תזמורת קול ישראל בניצוח איתן לוסטיג, עם 'בריאת העולם' של היידן, וכשבאתי בבוקר לאולם הוא נראה כמו אתר בניה וכמובן לא היו כיסאות". בטקס הפתיחה היה אמור נשיא המדינה יצחק בן-צבי ללחוץ על כפתור שידליק אורות, תוך שהוא מכריז "ויהי אור", אך מערכת החשמל כשלה.
סמל התערוכה, שעיצב המעצב הגרפי היהודי-בריטי הנודע אברהם גיימס (שלאורך שנים עיצב סמלים עבור המדינה, בהם סמל תערוכת "כיבוש השממה" ב-1953 ומספר בולים לשירות הבולאי), תיאר יד המחזיקה במנורה (מסמלה של מדינת ישראל) שמתוכה צומח שתיל ועליו האות י', המסמלת את עשר שנות העצמאות.
אמנות יפה בתערוכה

התערוכה האמנותית הורכבה מחלקי תערוכה בשם "עשר שנות ציור ישראלי", שהוצגה במוזיאון תל אביב והועתקה לבנייני האומה, אך מוקמה במסדרונות צדדיים. לצד מוצגים אלה, הוצגו יצירות אמנות גם בביתנים האחרים, המרכזיים יותר.
בחזית האכסדרה הוצב ציור קיר גדול של יחזקאל שטרייכמן, "לזרעך נתתי את הארץ הזאת". לא נותרו עותקים או צילומים של הציור, אך חוקר האמנות גדעון עפרת טוען כי המתווים לציור חושפים קרע של שטרייכמן "בין 'אמנות למען אמנות' לבין 'אמנות למען החברה'".
יוסף זריצקי הציג את הציור "עֹצמה", שהועבר ממקומו לאחר ביקורו של דוד בן-גוריון בתערוכה וחולל שערורייה.
יעקב וכסלר הציג אף הוא ציור קיר דקורטיבי מופשט, על חזיתו הארוכה של האגף המשקי.
"פסל לתערוכת העשור" של יחיאל שמי עיטר את רחבת הכניסה וניצב עד היום בכניסה למבנה.
"פסל העשור" של יצחק דנציגר הוצב בביתן סולל בונה.
דני קרוון עיצב את בניין משרד הפיתוח.
גם לואיז ובצלאל שץ הציגו מיצירותיהם בביתנים השונים.
שערורייה התעוררה לאחר שעבודה של יוסף זריצקי הוזמנה כמוטיב המרכזי בביתן המשק, אבל בן-גוריון פסל אותה, ומקורבו טדי קולק החליט להעתיק את היצירה לביתן "חיי חברה חדשים". סמדר שפי מצטטת את חוקר תולדות האמנות והמבקר יונה פישר, שאומר כי "העלבון שנגרם לצייר הוותיק זריצקי מדגים כיצד מבינים אצלנו את המילה 'תרבות'. ניהול חיי האמנות בארץ והכוונתם, ארגונם המתמיד במסגרת של 'יצוג המדינה בכבוד' יכולים לתת מענה לשאלה מה המניעים האמיתים לשילוב יצירות אמנות במסגרת מפגנים רשמים בארץ ומחוצה לה".
ביתן מרכזי נוסף בתערוכה היה ביתן חברת מלאכת היד האמנותית הממשלתית "משכית".
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מעבר לביקורת על הצנזורה האמנותית שהפעיל בן-גוריון, לעיתים נמתחה ביקורת על תוכני התערוכה כתערוכת תעמולה, האופיינית למשטרים לא-דמוקרטיים ובייחוד למשטרים הקומוניסטיים של אותה תקופה. בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מתארים דוד טרטקובר ואמנון דנקנר את התערוכה כשיא של "תערוכות סובייטיות".
כ-600,000 איש ביקרו בתערוכה. (עם זאת, זמורה-כהן מתארת את התערוכה ככישלון וקובעת: "הישראלים לא אהבו את התערוכה".)
גלריה

דוד בן-גוריון בוחן כלים מעשי ידי עולי העלייה ההמונית בביתן משכית ביומה הראשון של התערוכה, 5 ביוני 1958
ציור קיר מאת יעקב וכסלר על "בניין האגף המשקי"
בול תערוכת העשור, שעיצבו האחים שמיר
לקריאה נוספת

ספר התערוכה: תערוכת העשור הלאומית לציון עשר שנות מדינת ישראל: י"ז סיון – ה' אלול תשי"ח, 5 ביוני – 21 באוגוסט 1958, ירושלים: [חמו"ל], תשי"ח. (קטלוג)
גליה לימור, "תערוכת העשור: התערוכה שנעלמה", עבודה לשם קבלת תואר מוסמך, בהדרכת עמנואל סיון, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2002.
גדעון עפרת, 'תערוכת העשור', בתוך: גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, עין חרוד: משכן לאמנות עין חרוד, 2008, עמ' 235–244.
הערות שוליים

↑  דוד טרטקובר ואמנון דנקנר, "איפה היינו ומה עשינו", עמ' 202.
↑  יריד החלומות (חלק שלישי).
↑  יהושע תדמור, תערוכת העשור בשנת העשור, למרחב, 26 בנובמבר 1957
1 2  מיכל זמורה-כהן, "רפרטואר אישי", עמ' 122.
↑  וראו עוד: סמל לתערוכת העשור, דבר, 14 באוקטובר 1957; סמל התערוכה: ספורו של סמל התערוכה, דבר, 20 במרץ 1958.
↑  גדעון עפרת, ספינת הלאום של יחזקאל שטרייכמן, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2009.
↑  סמדר שפי, אופקים חדשים – עשר שנות אמנות', בתוך: צבי צמרת וחנה יבלונקה (עורכים), העשור הראשון תש"ח–תשי"ח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח, "תערוכות ב"עולם הגדול" ותגובת בן-גוריון בתערוכות העשור בארץ". וראו עוד: דליה מנור, ‏יוסף זריצקי ורפי לביא: אמנים כמנהיגים, ישראל 15 (אביב תשס"ט-2009), 56–58 ; וכן נחום פונדק, הגדולה בתצוגות ישראל | מחלוקת על אמנות מודרנית, דבר, 13 ביוני 1958; רפאל בשן, מנהל משרד ראש הממשלה – והאמנות המודרנית: ראיון השבוע עם: י. זריצקי וט. קולק, מעריב, 20 ביוני 1958; יוסף מנובלא, הציור המודרני בתערוכת העשור, חרות, 1 באוגוסט 1958.
↑  צבי אלחייני, "כיבוש+באוהאוס", סטודיו - כתב עת לאמנות גיליון 161.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502681005171
נובוקיור

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 בורסה:  נאסד"ק (NVCR) 
 מייסדים:  יורם פלטי
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־25 שנים)
 מיקום המטה:  סנט הלייר 
 משרד ראשי:  ג'רזי
 ענפי תעשייה:  אלקטרוניקה רפואית
 שווי שוק:  3.13 מיליארד דולר (9 בינואר 2025)
 יו"ר:  ויליאם דויל
 מנכ"ל:  אשלי קורדובה (Ashley Cordova)
 עובדים:  כ-1,000
  
 www.novocure.com
 
נובוקיור בע"מ (באנגלית: NovoCure Limited) היא חברת אלקטרוניקה רפואית, המפתחת מכשור רפואי לטיפול בחולי גליובלסטומה מולטיפורמה - הסוג הנפוץ של סרטן המוח, ובסוגי סרטן נוספים. מרכז הפיתוח של החברה נמצא בישראל, וגם מוצריה מיוצרים בישראל.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2000 על ידי יורם פלטי, פרופסור לפיזיולוגיה ולביופיזיקה בטכניון, חתן פרס ישראל לשנת תשפ"ב על יוזמתו זו.
המשקיע הראשון בחברה היה נרט פרלהאגן, מנהל בחברות פארמה אירופיות. גם לטכניון היה חלק בבעלות על החברה, משום שהטכנולוגיה של החברה התבססה על מחקר של פלטי שנעשה בטכניון. מנכ"ל החברה מאז סמוך להקמתה הוא אסף דנציגר. הטכנולוגיה שמשמשת את החברה קרויה Tumor Treating Fields (אנ') - שימוש בשדות חשמליים לשם השפעה על הגידול הממאיר. משקיע נוסף בחברה הוא ויליאם דויל, המשמש כיושב ראש החברה מאז הקמתה.
בשנת 2011 קיבל המכשיר שפיתחה החברה, Optune, את אישור ה-FDA לטיפול במקרים חוזרים של גליובלסטומה, ובשנת 2015 התקבל אישור ה-FDA לטיפול במקרים חדשים של גליובלסטומה. בשנת 2016 אישר ה-FDA את השימוש בדור השני של Optune, השוקל פחות מחצי מאשר גרסת הדור הראשון. המכשיר כולל אלקטרודות המוצמדות לראשו המגולח של המטופל ויוצרות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות של 100–300 קילוהרץ. גלים אלה פוגעים בתאים הסרטניים מבלי לגעת בתאים הבריאים.
החברה נמצאת בשלבי פיתוח ואישור שונים של מכשירים לטיפול בסוגי סרטן נוספים, בהם סרטן הכבד.
מוצרי החברה נמכרים בארצות הברית, בגרמניה, באוסטריה, בשווייץ, בשוודיה, ביפן ובישראל. הטיפול בחולה נעשה באמצעות מכשיר המחובר לגופו במשך רוב שעות היום.
באוקטובר 2015 הונפקו ניירות הערך של החברה בנאסד"ק, לפי שווי של שני מיליארד דולר. בדצמבר 2020 הגיע שווי השוק של החברה ליותר מ-17 מיליארד דולר, ובאפריל 2021 הגיע שווי השוק ל-19.7 מיליארד דולר, הגבוה מבין כל החברות הישראליות. אולם שווי החברה פחת בשיעור גבוה מאוד ובמרץ 2022 עמד על 7.26 מיליארד דולר.
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, נובוקיור: ה-FDA אישר טיפול של החברה נגד גידולים סרטניים במוח, באתר כלכליסט, 16 באפריל 2011
↑   יורם גביזון, הניסוי שהשיל ביומיים 4 מיליארד דולר משוויה של נובוקיור, הישראלית הגדולה בארה"ב, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2021
↑  גלי וינרב, ‏חברת המכשור הרפואי נובוקיור הפכה לישראלית בעלת השווי הגבוה ביותר, באתר ‏מאקו‏, 18 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 4699 3212
יוליוש רומל

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1881 הורדנה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 בספטמבר 1967 (בגיל 86) ורשה, הרפובליקה העממית הפולנית פולין (1928–1980) 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הפולנית השנייה, הרפובליקה העממית הפולנית 
 השתייכות:  Artillery of Second Polish Republic 
 תקופת הפעילות:  1903–1947 (כ־44 שנים)
 דרגה:  גנרל דיוויזיה, גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  המלחמה הפולנית-סובייטית  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת רוסיה-יפן 
 עיטורים
 מדליית המלחמה 1939-1945 (17 בינואר 1946)  צלב ההצטיינות המוזהב (17 במרץ 1930)  Commemorative Badge of the Inspector General of the Armed Forces (12 במאי 1946)  קצין בלגיון הכבוד (1921)  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (2 במאי 1922)  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1966)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (10 בנובמבר 1928)  קצין גבוה בלגיון הכבוד (1936)  מסדר צלב גרונוולד, דרגה 2 (6 בספטמבר 1946)  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי (30 ביוני 1921)  Order of Saint Stanislaus, 3rd class with swords and bow  מסדר סטניסלאב הקדוש דרגה שנייה עם חרבות  Latvian War of Independence 10 Year Anniversary Commemorative Medal  מסדר אנה הקדושה דרגה שנייה עם חרבות  עשור להשבת עצמאות פולין  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  מפקד הצלב בווירטוטי מיליטארי  Cross of the Order of Lāčplēšis, 2nd class  צלב הזהב של וירטוטי מיליטארי  מדליית המלחמה 1918–1921  צלב הגבורה  Order of St. George, 4th class, with a bow 
 
יוליוש רומל (בשם מלא בפולנית: Juliusz Karol Wilhelm Józef Rómmel;‏ 3 ביוני 1881 – 3 בספטמבר 1967) היה קצין פולני, מראשי הצבא הפולני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

יוליוש רומל נולד ב-3 ביוני 1881 בהורדנה, למשפחת אצולה מעורבת גרמנית-פולנית. הוא קיבל השכלה בבית הספר לקצינים בפטרבורג. בשנים 1903–1916 שירת ביחידת תותחנים של צבא האימפריה הרוסית והשתתף בקרבות של מלחמת העולם הראשונה. לאחר הקמת הצבא הפולני הוא התנדב לשורותיו בנובמבר 1918.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא פיקד על יחידת פרשים פולנית.
לאחר סיום הלחימה הוא שירת בתפקידי מטה שונים. עם תחילת פלישת גרמניה הנאצית לפולין הוא הופקד על ארמיית "לודז'" שנפרסה בחזית מבלאשקי בצפון ועד פשדבוז' בדרום. למרות הצלחות מסוימות בימים הראשונים, הארמייה נאלצה לסגת מקו המגננה המקורי שלה. ב-8 בספטמבר הוא הגיע לוורשה והופקד על הגנת העיר. ב-28 בספטמבר 1939 הוא חתם על כתב סיום הלחימה ונפל לשבי.
בשנת 1945 יוליוש רומל שוחרר מהשבי ונסע לצרפת. כעבור מספר שנים הוא חזר לפולין והתקבל לצבא פולין ממנו שוחרר בשנת 1947. מאז הוא עסק בפעילות ציבורית וכתיבת ספרי זכרונות (פורסמו 9 כרכים).
הוא נפטר ב-3 בספטמבר 1967 בוורשה ונטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
שלמה זלמן גרוסמן

| --- | --- |

 לידה:  1950 (בן 75 בערך) סיוון תש"י 
 מדינה:  ישראל 
 רבותיו:  חיים ברים, אלעזר מנחם מן שך 
 
הרב שלמה זלמן גרוסמן (נולד ב-1950, סיוון ה'תש"י) הוא רבה האשכנזי של אלעד.
תולדותיו

נולד בשכונת מאה שערים בירושלים. בנם של הרב נתן אליעזר ומנוחה גרוסמן ונכדו של הרב שלמה זלמן ברינשטיין. אמו נפטרה כאשר היה בן-3, למד בישיבת "אהל יעקב" בבני ברק. שם היה תלמידו של הרב חיים ברים. בשנות ה-70 היה רב בבקעת הירדן ולאחר מכן בעמנואל.
בשנות ה-90 התגורר בבני ברק והתמנה לדיין בבית הדין של הרב נסים קרליץ. הרב גרוסמן שימש כמתווך המרכזי בין חסידות בעלז לרשימת "דגל התורה" של הרב שך בבחירות לכנסת השתים עשרה ב־1988, מעורבותו במשא ומתן הקריטי הזה הייתה חשובה בעיני הרב שך, שראה בו דמות חיונית להמשך ההתבססות וההובלה של "דגל התורה".
בשנת 1991 ביקש להתמנות לרב העיר פתח תקווה, אף על פי שבאותה עת כיהן הרב ברוך שמעון סלומון כרב ראשי. כאשר ניסה הרב סלומון להיפגש עם הרב שך כדי לדון בעניין, נמנעה ממנו הכניסה לבית הרב. בעקבות זאת, פנה לרב יוסף שלום אלישיב, שזעם על המהלך של הרב גרוסמן וראה בו עבירה הלכתית. הרב אלישיב שלח מסר לרב שך כי מעשיו של הרב גרוסמן אינם תואמים להלכה. בעקבות כך, הרב אלישיב פרש ממועצת גדולי התורה.
בשנת 1994 נערכו בחירות לרב העיר מודיעין עילית, עיר חרדית ליטאית חדשה שהוקמה באותה תקופה. הרב יוסף שלום אלישיב הביע את תמיכתו ברב שמחה קסלר, בעוד שמבית הרב שך הגיעה תמיכה במועמדותו של הרב שלמה זלמן גרוסמן. בסופו של דבר, נבחר הרב קסלר לתפקיד.
בשנת 1989 כיהן כמזכיר ועדת הרבנים של דגל התורה. לאחר מכן היה ממייסדי ארגון תודעה. הקים את עמותת "בית ומנוחה" שיזמה את אכלוסה של אלעד. באפריל 1999 התמנה על ידי ועדה כרבה הראשי האשכנזי של אלעד לצדו של הרב הספרדי מרדכי מלכא.
הרב גרוסמן מכהן גם כדיין בקהילה היהודית בניס שבצרפת, לשם הוא נוסע לפרקי זמן קצרים. החל משנת תשע"ג הוא עומד בראש גוף הכשרות "בד"ץ איחוד הרבנים", יחד עם הרב משה מרדכי קארפ.
בסיוון תש"ף הגישה מזכירות הרבנות הראשית לישראל בקשה להאריך את כהונתם של רבני העיר אלעד, הרב זלמן גרוסמן והרב מרדכי מלכא, עקב הגעתם לגיל 70.
גיסו היה הרב ברוך אידלשטיין. חתנו הרב יהודה שוורץ מכהן כרב בית הכנסת "מאור שרגא" באלעד.[דרוש מקור]
ספריו

שו"ת שערי שלמה – חושן משפט והלכות פסח
סדור פסח כהלכתו
סדר ערב פסח שחל בשבת
קיצור הלכות פסח
הלכות המועדים – יום טוב
דעת שלמה – בראשית
הערות שוליים

↑  ודע מה שתשיב, הרב שך: דברי הרב אלישיב הבל אין לו דעת תורה, באתר ודע מה שתשיב, ‏יום חמישי, 15 בדצמבר 2011
מנחם רהט, סכנת פילוג מרחפת על מועצת גדולי התורה, מעריב, 30 במאי 1991
↑  בנימין בראון, לקראת דמוקרטיזציה במנהיגות החרדית? דוקטרינת דעת תורה במפנה המאות העשרים והעשרים ואחת, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  אבי רבינא, ‏למרות גילם: בקשה להארכת כהונת רבני אלעד, באתר כיכר השבת, 22 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498534005171  LCCN: n80137129  VIAF: 20992700   WorldCat (עם VIAF): 20992700 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השושלת הבוונדית

| --- | --- |

מפת אזור טבריסטן
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 ראש המדינה:  ספהבד
 ספהבד:  פרוחזד 651-665 (הראשון)   חסן ה-2 1334–1349 (האחרון)
 שפה נפוצה:  מזנדרני   פרסית אמצעית   פרסית
 עיר בירה:  פרים 1035-1090   סארי (איראן) 1210–1074   אמול 1238–1349
 היסטוריה
 הקמה:   
 הקמה:  651
 פירוק:   
 כיבוש של השושלת האפרסיאבית:  1349
 ישות קודמת:  האימפריה הסאסאנית
 ישות יורשת:  השושלת האפרסיאבית
 דמוגרפיה
 דת:  זורואסטריות 651–842   אסלאם סוני 842–964   אסלאם שיעי (התריסריים) 964–1349
 
השושלת הבוונדית (בפרסית: باوندیان) הייתה שושלת איראנית ששלטה בחלקים של טברסטן (מחוז מאזנדראן של ימינו) בצפון איראן של היום בין השנים 651 עד 1349, לסירוגין, בין עצמאות מוחלטת לבין כניעה כווסלים לשליטים אזוריים חזקים יותר. שלטונם בן בה-698 שנים, מהווה את שלטון השושלת השנייה באורכה של איראן אחרי הבדוספאנים (Baduspanids).
רקע גאוגרפי והיסטורי

טברסטן היה אזור הררי הממוקם על החוף הכספי של צפון איראן. החל מהמאה ה-11 ואילך השם השולט של האזור הוא מאזנדראן. מייסד האימפריה הסאסאנית, ארדשיר הראשון כבש את האזור בתחילת המאה השלישית לספירה, אך השאיר את השליטים המקומיים ואסלים. קבאד הראשון מינה את בנו קאבוס לשליט במקומם בסוף המאה הרביעית. תחת שלטון האימפריה הסאסאנית נהנתה טברסטן מאוטונומיה ניכרת. בשנות ה-640 הוכר הנסיך בן השושלת הדאבוית, קרוב משפחתו של השאה הפרסי (שאהאנשאה) ג'מאספ, גיל גוובארה (שלט בשנים 642–660), על ידי שאהאנשאה יזדגרד השלישי (שלט בשנים 632–651) כשליט האזור. גיל גוובארה קיבל את התארים פדשווארשאה (השאה של פדישח'ווארגאר) ו"איספהבד מח'וראסאן" הוא שמר על עצמאות ממלכתו במהלך הפלישה הערבית לאיראן, שהחלה בשנת 633 כאשר כוחות מוסלמים ערבים החלו לתקוף לראשונה את האימפריה הסאסאנית והביאה לקריסתה עד שנת 651. בשנת 761 הח'ליף העבאסי אל-מנסור פלש ל טברסטן, על ידי מתקפת פתע שהובילה לנפילת טברסטן, מות המלך וכל משפחתו (התאבדות בשתיית רעל) ובכך הגיע הקץ לשושלת.
מוצא השושלת

המסורת מספרת על תחילת השושלת בתקופת הכיבוש המוסלמי של פרס מידי האימפריה הסאסאנית. על פי המסורת מוצא השושלת מבאב, שעל פי המסורת הוא נכדו של הנסיך ההסאסאני קאבוס, אחיו של ח'וסרו הראשון ובנו של השאה קבאד הראשון (שלט בשנים 488–531), שנמלט ל טברסטן בגלל הכיבוש המוסלמי של פרס. הוא ריכז סביבו את המקומיים, הדף את ההתקפות הערביות הראשונות, ומלך חמש עשרה שנה עד שנרצח על ידי ואלאש (נסיך איראני), ששלט במשך שמונה שנים. בנו של באב, סורח'אב הראשון, התבסס על רכסי ההרים המזרחיים של טברסטן, בפרים, אזור שהפך לאחר מכן לנחלת המשפחה. לגבי הזיהוי של באב, קיימים חוקרים שהציעו זיהוי חלופי לבאב האגדי בתור כומר זורואסטרי בן סוף המאה ה-6 מריי (איראן).