stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי זורואסטריות-יהדות
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"א, עמוד ב', תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה,  פרק א', הלכה ב'
1 2  פרק 55 לקריאה בפודקאסט "דברי הימים"
↑  איתמר כסלו, The Cultic Fire in the Priestly Source, Yahwism under the Achaemenid Empire, 2024-01-01
↑  רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ג, אות מז
1 2  שי סקונדה, מגילת האש, מגזין סגולה
↑  מגילת אסתר, פרק ט', פסוק כ"ה
↑  שמואל בן שלום, איראן זה כאן: איך השפה הפרסית הקדומה ומנהגי הדת הזורואסטרית קשורים למגילת אסתר, מקור ראשון 14.3.2022
↑  מילים שחדרו לעברית: מפרסית, אתר השפה העברית
↑  תמר עילם גינדין, אנחנו מעתיקני חגים אנחנו, בתוך סדרת הפוסטים "מגילת אסתר – היה או לא היה?" 2010
↑  ספר מקבים ב א מ
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ט, עמוד א', ופירוש רש"י לתלמוד שם. ראו גם תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ע"ג, עמוד א'.
↑  ראו גרסת רבנו תם בתוספות על תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ט, עמוד א', ד"ה דהורמיז.
↑  ראו: תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ג, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"ז, עמוד א'; תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ע"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ה, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ס"ב, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף כ"ב, עמוד א'. תרגום הרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ)
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ו, עמוד ב'
↑  פרופ' מנחם כהנא, "רמז לקבורה מן התורה": עיצוב סוגיה בבלי סנהדרין לאור התמודדות עם תפיסות זורואסטריות, בתוך: מכילתא ה, ירושלים תשפ"ד
↑  אווסטה, ונדידד 17 (טקסט באנגלית)
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ס"ח, עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"י, עמוד א'. מוזכר במזמור 30:6 בגאת'ות ובמקומות נוספים באווסטה
↑  אסתר שקלים, מה נשתנה באמת? השפעות ראש השנה הפרסי הנוכרי הקדום (הנורוז) על מנהגי פסח וההגדה בעדות ישראל, הוצאת כרמל, מאי 2024
↑  שי סקונדה, היווצרותו של סיפור נס פך השמן לנוכח פולחן האש הזורואסטרי
↑  ראו בפירושו של רש"י, תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף כ"א, עמוד ב', ד"ה הסכנה.
↑  אגרת רב שרירא גאון
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ס"ב, עמוד ב'
↑  משה אידל, "'המחשבה הרעה' של האל", מתוך: תרביץ: רבעון למדעי היהדות, כרך מט, חוברת ג/ד- ניסן אלול תש"ם (ירושלים: המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, תש"ם), עמ' 356-357.
1 2  The 1901 Jewish Encyclopedia, Jews in Pahlavi Literature
↑  דין-כרד, ספר 3, פרק 310 טקסט מתורגם לאנגלית
↑  דין-כרד, ספר 3 פרק 288
↑  שיכנד-גומאניכ ויצ'אר, פרק 13, מתורגם לאנגלית
↑  שיכנד-גומאניכ ויצ'אר, פרק 14, מתורגם לאנגלית
↑   כאן מציינים | איך חוגגים נורוז?, סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב, 21.03.2019
↑  אביגדור שנאן, החגים הזורואסטריים הפרסיים והחגים יהודיים: סקירה על הספר ""מה נשתנה באמת" של אסתר שקלים באתר יקום תרבות, 18.09.2024
↑  אורטל מוגוס, נועה גליקשטיין קרן, רוּזֶה בָּאע': הפרסים טוענים שזו המימונה המקורית, באתר ynet, 16 בדצמבר 2020
מפת האימפריה הפרסית האחמנית בסביבות שנת 500 לפנה"ס
אוסטרקון מהאי יב במצרים העליונה, הנושא ככל הנראה תעודת משלוח צבאית מטעם האימפריה הפרסית, ובו שמות חיילים יהודאיים. מתוארך לשנת 475 לפנה"ס.
האימפריה הפרסית-סאסאנית בסוף ימי התלמוד, תחילת המאה ה-6, בצהוב
טקס לבישת הקושטי בפעם הראשונה, יחד עם החולצה הנקראת "סדרה"
שולחן הפת סין פרסי ועליו הסימנים השונים
מטבע של פירוז הראשון. מצד שמאל מוצג דיוקנו, ומצד ימין מזבח-אש
צ'חאק המרושע, ציור מהמאה ה-16 בכתב יד פרסי של השאהנאמה
יחסי צרפת–קפריסין

| יחסי צרפת–קפריסין |
| --- | --- |
צרפת: קפריסין


צרפת: קפריסין
שטח (בקילומטר רבוע)
643,801: 9,251
אוכלוסייה
66,608,755: 1,365,615
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,030,904: 32,230
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,503: 23,601
משטר
רפובליקה נשיאותית למחצה דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה: רפובליקה

יחסי צרפת–קפריסין מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הצרפתית לקפריסין. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, האיחוד האירופי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה

היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הפרנקית, כאשר אדריכלות גותית הופיעה בקפריסין, בעוד יינות קפריסאיים נחשבו למצרך מוערך בצרפת. לאחר שריצ'רד לב הארי מכר את האי למסדר הטמפלרים (אבירי היכל שלמה), שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, מה שגרם להם למכור אותו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים. גי דה ליזיניאן הוכתר למלך קפריסין בתואר "אמלריך הראשון, מלך קפריסין". הוא ייסד את 'ממלכת קפריסין', וקבע את העיר פמגוסטה כעיר הבירה של האי. במקביל נקבעה גם השפה הלטינית כשפה הרשמית באי. מאוחר יותר הוחלפה השפה בצרפתית. תקופה ארוכה לאחר מכן הוכרה היוונית כשפה רשמית שנייה. בשנת 1196, הוקמה הכנסייה הלטינית, והכנסייה האורתודוקסית המקומית עברה סדרה של רדיפות דתיות. בשנת 1268, איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.
לאחר מכן הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, דבר שהביא לחיכוכים בינה לבין סוחרים איטלקים. במהלך המאה ה-14 הלכה והתחזקה השפעתה של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי. ב-1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצה המלכה האחרונה, קתרין קורנרו למכור את האי לוונציה ב-1489, שהקימו את 'הרפובליקה של ונציה' על האי. ונציה השתמשה באי כנקודת מסחר חשובה. בתקופה זו נבנתה החומה הוונציאנית של ניקוסיה. לאורך תקופה זו נחלקה האוכלוסייה בין עילית שלטת קתולית, ורוב העם שהיה יווני-אורתודוקסי. במשך כל התקופה הוונציאנית הייתה קפריסין נתונה להתקפות בלתי פוסקות מצד האימפריה העות'מאנית הצעירה, עד שלבסוף נכבשה בשנת 1571. 20,000 מתושבי ניקוסיה הוצאו להורג, וכל הכנסיות ומבני הציבור נבזזו. בכך בא הקץ לשליטת הקתולים באי.
בשנת 1960 הפכה קפריסין לרפובליקה עצמאית, וב-16 באוגוסט אותה שנה פתחה צרפת שגרירות בניקוסיה. בשנת 2004 הצטרפה קפריסין לאיחוד האירופי, אשר צרפת הייתה אחת ממייסדיו. כמו כן קפריסין חברה בארגון לה פרנקופוני.
נציגויות דיפלומטיות

צרפת מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה ו-3 קונסוליות בלרנקה, לימסול ופאפוס. מאידך, קפריסין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-2 קונסוליות בבורדו ומרסיי.
יחסי מיאנמר–צרפת

| יחסי מיאנמר–צרפת |
| --- | --- |
מיאנמר: צרפת


מיאנמר: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
676,578: 643,801
אוכלוסייה
54,706,311: 66,608,755
תמ"ג (במיליוני דולרים)
64,815: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,185: 45,503
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה (או נשיאותית למחצה)

שגרירות מיאנמר בפריז
יחסי מיאנמר–צרפת הם היחסים הבינלאומיים בין מיאנמר וצרפת. היחסים החלו בראשית המאה ה-18, כאשר חברת הודו המזרחית הצרפתית ניסתה להרחיב את השפעתה לדרום-מזרח אסיה. צרפת התערבה בבניית מספנה בשנת 1729 בעיר סיריאם, אולם מרד של בני מון נגד השלטון הבורמזי בשנת 1740 אילץ את הצרפתים לעזוב בשנת 1742. הם הצליחו לחזור לסיאם בשנת 1751, כאשר אנשי המון ביקשו עזרה צרפתית נגד הבורמזים. שליח צרפתי, סייה דה ברונו, נשלח להעריך את המצב ולעזור בהגנה נגד הבורמזים. אוניות מלחמה צרפתיות נשלחו לתמוך במרד המון, אך לשווא. בשנת 1756, הבורמזים תחת אלאונגפאיה ניצחו את המון. צרפתים רבים נלכדו ושולבו בצבא הבורמזי כחיל תותחים מובחר, תחת פייר דה מילאר. בשנת 1769 חודשו המגעים הרשמיים כאשר נחתם הסכם סחר בין המלך הסינביושין לחברת הודו המזרחית הצרפתית.
אולם עד מהרה, צרפת הסתבכה בהמהפכה הצרפתית ובמלחמות נפוליאון, ופינתה את מקומה להשפעה הבריטית בבורמה. המגעים הצרפתים עם בורמה, למעשה מושבה בריטית, כמעט ולא התקיימו מאוחר יותר, ואילו החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 צרפת תתרכז בהקמת הודו-סין הצרפתית והסכסוכים עם סין שהובילו למלחמת סין–צרפת.
מספנה צרפתית בסיריאם (1729–1742)

המושל הכללי של הודו הצרפתית ז'וזף פרנסואה דופלקס החל לגלות עניין בבורמה מאז 1727, בגלל שפע המדינה בטיק ובנפט גולמי. כתוצאה מכך הוקמה בעיר סיריאם מספנה צרפתית בשנת 1729 אשר בנתה אוניות למושבה הצרפתית פונדיצ'רי בהודו. המספנה ננטשה בשנת 1742 בגלל מרד המון.
התערבות בבורמה (1751)

כמה שנים אחר כך, שליח המון ביקר את דופלקס וביקש עזרה צרפתית במאבק נגד הבורמזים. דופלקס הבטיח לוחמים ותחמושת ושלח את סייה דה ברונו במטרה לפתח את ההשפעה הצרפתית במדינה. הוא הגיע לבאגו ביולי 1751. סייה דה ברונו דיווח בחזרה כי כמה מאות חיילים צרפתים יוכלו להשתלט על הדלתה של הנהר איראוואדי (אנ'), והפעילו בקשה רשמית של דופלקס לבית המלוכה בצרפת להשיג את התמיכה הצבאית הדרושה. סייה דה ברונו השיג אמנה וכונן ברית בין צרפת לבני המון.
המושל הבריטי תומאס סאנדרס ממדרס ניסה להתנגד למהלכים הצרפתים באזור על ידי שליחת כוח צבאי לסקור את האי נגרה תחת פיקודו של קפטן תומאס טיילור. הוא גם ניסה לנהל משא ומתן על מסירת סיריאם לבריטים. בני המון התנגדו נחרצות לניסיונות אלה להסגת הגבול הבריטית תחת פיקודו של סייה דה ברונו, שהשפיע בצורה ניכרת בבית המלוכה של בני המון, והיה במיוחד ביחסים מצוינים עם "יורש העצר". סאנדרס החליט לבסוף לכבוש את נגרה בכוח, וכבש את האי ב-26 באפריל 1753.
עם זאת, הצעותיו של דופלקס להשתלט על הדלתה של האיראוואדי נדחו על ידי ממשלת צרפת, והגבילו מאוד את יכולתו להתערב במקום.
השתתפות בסכסוך בורמה-מון (1751–1756)

בעקבות מרד 1740 שלהם נגד השלטון הבורמזי, כבשו בני המון את אווה (אנ') בשנת 1752, ולאחר מכן כבשו את רוב בורמה, ושמו קץ לשושלת טונגו. אולם עד מהרה הצליחו הבורמזים להדוף את המון בהנהגתו של אלאונגפאיה. המון נסוגו מכיוון שאלאונגפאיה כבש מחדש את צפון בורמה, ותפס את העיר אווה ב-14 בינואר 1754. בפברואר 1755 הייתה מאובטחת מרכז בורמה. הבורמזים איימו עד מהרה על בירת באגו, כמו גם על העיר סיריאם.
בסיריאם, סיור דה ברונו סייע לבני המשפחה בארגון ההגנה שלהם. סיור דה ברונו ביקש בעקשנות עזרה נוספת מפודוצ'רי. הוא שימש כיועץ צבאי של המון, וספינות מלחמה צרפתיות השתתפו בלחימה נגד הבורמזים בסיריאם ודאגון (רנגון העתיקה).
אלאונגפאיה לעומת זאת ביקש מהבריטים רובים ותחמושת. אלאונגפאיה הצליח לכבוש את סיאם ביולי 1756. סייה דה ברונו ושאר הצרפתים איתו נלכדו ועונו. שתי אוניות צרפתיות שהגיעו יומיים לאחר לכידת סיריאם, פלורי וגאלתי, עם תגבורת ואספקה, נתפסו גם הן על ידי אלאונגפאיה, כאשר אלאונגפאיה אילץ את ברונו לכתוב מכתב כדי להערים עליהם. הקברניטים הצרפתים נהרגו ו-200 המלחים גויסו לצבא הבורמזי, בעוד סייה דה ברונו נצלה למוות. משתי הספינות הצליח אלאוגפאיה לשים את ידיו על 35 תותחים (24 ליברות), חמישה תותחי שדה, 1,300 מוסקטים וכמות גדולה של תחמושת. צרפת נמנעה מהתערבות נוספת בבורמה, עם פרוץ מלחמת שבע השנים באירופה (1756–1763).
חיל העילית הצרפתי

הכוחות הצרפתים עם תותחיהם ורוביהם שולבו בצבא הבורמזי בתור תותחנים, ומילאו תפקיד מפתח בקרבות המאוחרים יותר בין הבורמזים למון. הם טופלו יפה וקיבלו נשים בורמזיות. הם הפכו לחיל עילית, שהיה אמור למלא תפקיד חשוב בקרבות הבורמזים נגד הסיאמים והמנצ'ו. אחד מהם, פייר דה מילאר, מונה בסופו של דבר לקפטן המשמר ואחראי החימוש לשושלת קונבאונג.
כשהגיעו לזקנה יכלו החיילים הצרפתים לפרוש לכפרים באזור שוובו, בתמיכתו הרוחנית של כומר. עד היום, כמה כפרים קתוליים עדיין קיימים באזור בו נותרה מודעות לכמה שושלות אירופיות.
חידוש הקשרים הרשמיים (1769)

בשנת 1769 נשלחה משלחת צרפתית בהנהגת מ' פרו (אנ') לחידוש הקשר הרשמי של חברת הודו הצרפתית עם בורמה. הוא השיג חוזה סחר והקמת מפעל צרפתי בעיר רנגון.
הגעת המשלחת אופשרה על ידי פייר דה מילאר. מלך בורמה הסינביושין בירך על משלחת פרו, וקיבל את הצעתו של פרו לסחר בתמורה לאספקת תותחים ותחמושת. המלך העביר מכתב הסכם, אותו החזיר פרו לפונדיצ'רי.
בהתחשב במעורבות הקודמת של הצרפתים עם מורדי המון תחת סייה דה ברונו, מלך בורמה ציין בבירור כי סחר בנשק צרפתי צריך להתנהל עמו בלבד. כתוצאה מהמשלחת השיגו הצרפתים קרקע גדולה ברנגון שם הצליחו להקים מחסנים.
יריבות פרנקו-בריטית (המאה ה-19)

עם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789 ועליית נפוליאון בונפרטה, צרפת הפכה פחות מסוגלת למעורבות באזורים רחוקים כמו בורמה. נהפוך הוא, בריטניה הצליחה להגביר את השפעתה, מה שהביא למלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה (1823–1826) והכחדה הדרגתית של ריבונות בורמזית ועצמאות. לאחר המלחמה האנגלו-בורמזית השנייה (1852), האימפריה הבריטית סיפחה את בורמה התחתונה.
בשנת 1872 שלח מלך בורמה מינדון משלחת לאירופה, בהובלת מקורבו, קינוון מינגיי, שהוביל לחתימת חוזה מסחרי עם צרפת ב-24 בינואר 1873. יתר על כן, בשנת 1883, ניסה המלך תיבו מין לשבור את הקיפאון עם בריטניה בכך שניסה ליצור ברית עם צרפת כדי לקבל הכרה ועזרה. זה הביא למתיחות חזקה בין צרפת לבריטניה. בסופו של דבר, למרות שיגור המשלחת הבורמזית לפריז, סירבה צרפת בשנת 1884 לחתום על חוזה שהבטיח כי צרפת תגיע לתמיכת בורמה למקרה שכוח שלישי יתקוף אותה, ורק הציעה אפשרות להובלת כוחות חמושים מטונקין. בשנת 1885 עבר הקונסול הצרפתי מ. האס למנדליי וניהל משא ומתן על הקמת בנק צרפתי בבורמה, וזיכיון לרכבת ממנדליי לגבול הצפוני של בורמה הבריטית ותפקיד צרפתי בניהול מונופולים שנשלטו על ידי ממשלת בורמה. לאחר שנחשפה אמנה חשאית שנחתמה בין האס למלך תיבו, הבריטים הגיבו בכוח דיפלומטי. צ'ארלס ברנרד, המושל של בורמה התחתונה, הזהיר כי "אם אווה (בירת בורמה באותה עת) תסרב לבטל את האמנה, סיפוח יהיה בלתי נמנע".
ממשלת צרפת החזירה את האס, שהורחק לכאורה "מסיבות בריאותיות". בעוד הצרפתים נסוגו בבורמה, הפעולות הצרפתיות כמו גם אירועים רבים אחרים בכל זאת שכנעו את הבריטים לפעול נגד בורמה. לבסוף, המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית (1885), שפרצה בזמן שצרפת הייתה עסוקה במלחמת סין–צרפת (1884–1885), הביאה לסיפוח מוחלט של בורמה על ידי בריטניה.
עם השלמת השלטון הבריטי בבורמה, המגעים הצרפתיים עם בורמה כמעט ולא התקיימו, ואילו צרפת התרכזה בהקמתה של הודו-סין הצרפתית החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19.
המאה ה-20

לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כוננו מערכות יחסים דיפלומטיות ברמת השגרירות בין צרפת לבורמה בשנת 1948, זמן קצר לאחר שהמדינה הבורמזית הפכה לרפובליקה עצמאית ב-4 בינואר 1948, כאיחוד בורמה, כאשר סאו שווה תאיק כנשיא הראשון שלה ואו נו כראש ממשלה הראשון.
יחסי קוסובו–שווייץ

| יחסי קוסובו–שווייץ |
| --- | --- |
קוסובו: שווייץ


קוסובו: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
10,887: 41,277
אוכלוסייה
1,678,500: 8,948,711
תמ"ג (במיליוני דולרים)
10,438: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,219: 98,890
משטר
רפובליקה: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי קוסובו–שווייץ הם היחסים הדו צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין קוסובו לשווייץ. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, שווייץ הכירה בזאת ב-27 בפברואר 2008. לשווייץ יש שגרירות בפרישטינה מאז 28 במרץ 2008, כאשר קוסובו יש שגרירות בעיר הבירה ברן. בספטמבר 2008, הרשויות השווייצריות הביעו הסתייגות מהשגריר היוצא, נעים מאלה, בשל אזרחותו הכפולה, אך קיבלו אותו מאוחר יותר.
יחסים צבאיים

לשווייץ יש כיום כ-212 חיילי אשר משרתים את קוסובו כשומרי שלום בנאט"ו המוביל את כוח קוסובו.
יחסי עיראק–שוודיה

| יחסי עיראק–שוודיה |
| --- | --- |
עיראק: שוודיה


עיראק: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
438,317: 450,295
אוכלוסייה
46,616,051: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
250,843: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,381: 55,778
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית

יחסי עיראק–שוודיה הם יחסי החוץ בין עיראק לבין שוודיה. לעיראק יש שגרירות בסטוקהולם, ושגרירות שוודית חדשה בבגדאד נפתחה בשנת 2009.
שוודיה היא אחת התורמות הגדולות ביותר לכוח ההגנה על אנשי האו"ם בעיראק, שהוקם בשנת 2004.
סחר

שוודיה ביססה במשך שנים רבות את קשרי המסחר עם עיראק. במהלך שנות ה-80 מספר גדול של חברות שוודיות נכחו בעיראק. מאז, לחברות שוודיות רבות קיים ידע רחב היקף על השוק העיראקי, ויש להן מוניטין טוב בתחום.
היצוא השוודי לעיראק במהלך השנים האחרונות כלל בעיקר מוצרים הנדסיים. היצוא לעיראק היה כמעט 444 מיליון קרונות שוודיות ב-2008, מהם 384 מיליון קרונות היו עבור מוצרים הנדסיים. היבוא השוודי מעיראק גדל ל-9 מיליון קרונות ב-2008, לאחר גדילה מהשנים הקודמות.
פליטים עיראקיים

מאז 2003, 36,700 עיראקים הגישו בקשות לקבלת מקלט מדיני בשוודיה. שנת השיא הייתה 2007 עם 18,600 בקשות. כ-50 אחוזים מכלל הבקשות למקלט של עיראקים במדינות אירופה, ב-2006 וב-2007, היו בשוודיה. מאז 2003, כ-38,000 עיראקים קיבלו אשרת שהייה בשוודיה; יותר מ-20,000 מהן ניתנו לאחר בקשה למקלט, יותר מ-15,000 לצורך איחוד משפחות, ומעל 1,000 ליישוב מחדש.
הפריצה לשגרירות שוודיה בעיראק

בסוף יוני 2023 אישרה שוודיה את הצתת הקוראן. לאחר קבלת ההחלטה, פליט עיראקי הצית וקרע את ספר הקוראן סמוך למסגד המרכזי בסטוקהולם. בתגובה לכך, פרצו המוני עיראקים לשגרירות שוודיה הנמצאת בבגדאד. ראש ממשלת עיראק, מוחמד שיאע א-סודאני, הורה לגרש ממדינתו את השגריר השוודי. באותו היום, איימה עיראק כי במידה ושוודיה תאפשר להצית שוב ספר קוראן, היא תנתק את היחסים עמה.
יחסי קנדה–שוודיה

| יחסי קנדה–שוודיה |
| --- | --- |
קנדה: שוודיה


קנדה: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,984,670: 450,295
אוכלוסייה
39,968,347: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,140,086: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,545: 55,778
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית

יחסי קנדה–שוודיה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין שוודיה. כמייסדים של המועצה הארקטית, מערכת היחסים של המדינות חמה וחיובית. לשתי המדינות מחויבות לשמירה על השלום, לפיתוח האו"ם, לסיוע בפיתוח הדדי, לשמירה על הסביבה, לפיתוח בר קיימא, ולקידום והגנה על זכויות אדם. בנוסף, ישנם יותר מ-300,000 קנדים ממוצא שוודי, מה שהופך באופן בלתי נמנע את היחסים בין המדינות לקרובים עוד יותר. לקנדה יש שגרירות בסטוקהולם וקונסוליות כבוד בגטבורג ומאלמו. לשוודיה יש שגרירות באוטווה וקונסוליות כבוד בקלגרי, אדמונטון, פרדריקטון, הליפקס, מונטריאול, קוויבק סיטי, רג'יינה, טורונטו, ונקובר וויניפג.
היסטוריה

שוודיה הפכה למדינה האירופית הראשונה להצטרף ליוזמה הקנדית "רשת דגמי היער הבינלאומית" ב-2004. החברות הפעילה של שוודיה לגבי שני דגמי יערות הממוקמים בשוודיה הרחיבו את הקשרים בין העמים האבוריג'ינים של קנדה ואת הלאפים של שוודיה.
היקף הסחר בין קנדה ושוודיה הוא קטן, אבל גדל. היצוא של קנדה לשוודיה (המורכב בעיקר מעפרות, מכונות חשמל ומכונות) הסתכם ב-544.7 מיליון דולר ב-2007, בעוד היבוא הקנדי משוודיה הסתכם ב-2.1 מיליארד דולר באותה תקופה. היבוא כלל בעיקר מכונות, מוצרים פרמצבטיים, וכלי רכב.
ב-2007, ההשקעה הקנדית הישירה בשוודיה הגיעה ל-1.3 מיליארד דולר, בעוד ההשקעה השוודית הישירה בקנדה הסתכמה ב-8.5 מיליארד דולר. שוודיה משקיעה כ-4% מהתמ"ג שלה על מחקר ופיתוח, הרמה הגבוהה ביותר ב-OECD, עם מחקר המחולק בין מחקרים מבוססי-אוניברסיטאות לבין מחקרים מבוססי-חברות. המחקר במגזר העסקי עוסק בעיקר בתחבורה, תקשורת ופרמצבטיקה, והוא נשלט על ידי אריקסון. הזדמנויות לשותפויות קנדיות-שוודיות במחקר כוללות ייעור, חומרים מתקדמים, גנומיקה, טכנולוגיית מידע, ומחקרים בנושאי קוטב, אטמוספירה, וסביבה.
יחסי ליטא–רוסיה

| יחסי ליטא–רוסיה |
| --- | --- |
ליטא: רוסיה


ליטא: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
65,300: 17,098,242
אוכלוסייה
2,842,012: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,836: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
27,388: 14,005
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

היחסים בין ליטא לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וחלק גדול מהתקופות שלטה רוסיה בליטא.
היסטוריה > נסיכות מוסקבה והדוכסות הגדולה של ליטא

במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16 התרחשו כמה מלחמות בין הדוכסות הגדולה של ליטא לנסיכות מוסקבה, וממלכת פולין סייעה לליטא, מה שקירב ביניהם והביא לאחר מכן ליצירת האיחוד הפולני-ליטאי. בתחילת המאה ה-17 פרצה מלחמת רוסיה–פולין (1605–1618), אשר בתחילתה הכוחות הפולנים נחלו מספר הצלחות ונסיך פולני אף הוכרז כצאר רוסי. אך לאור הרצון של זיגמונט השלישי, מלך פולין למשול ברוסיה בעצמו, התומכים הרוסים עזבו את הפולנים, הם גורשו ממוסקבה ובסופו של דבר המטרות של המלחמה מצד פולין לא הושגו. בשנת 1654 פרצה מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) על השליטה בשטחי אוקראינה ובלארוס. המלחמה החלה לאחר פניית האוקראינים להסתפח לרוסיה הצארית, והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו. על אף שהאיחוד ניצח ברוב קרבות המלחמה, והשיב לעצמו שטחים שאבדו בתחילתה, הכלכלה הירודה שלו לא יכלה לתמוך במאבק ארוך וקשה, ולאור משבר פנימי ומלחמת אזרחים שפקדו את האיחוד, חתם האיחוד הפולני-ליטאי על הסכם הפסקת אש בתנאים קשים עם רוסיה. המלחמה נסתיימה עם כיבושים נרחבים של רוסיה בשטחי בלארוס ואוקראינה, ותחילת הפיכתה למעצמה באירופה.
היסטוריה > האימפריה הרוסית

בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, בעקבות ניסיונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי לתפוס את כתר המלוכה הפולנית לאחר מותו של אוגוסט השני, מלך פולין. סטניסלאב לשצ'ינסקי נתמך על ידי ממלכת צרפת בראשות חתנו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, אולם מאידך יריבו פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה נתמך על ידי אוסטריה ורוסיה. המלחמה ניטשה בעיקר באיטליה ובחבל הריין, ולבסוף הסתיימה בחוזה וינה (1738) שבו הוכתר פרידריך אוגוסט מסקסוניה כמלך פולין, אך מאידך סטניסלאב לשצ'ינסקי קיבל את דוכסות לורן. כמו כן ספרד חזרה לשלוט בממלכת נאפולי ובסיציליה, בעוד דוכסות פארמה הועברה לשליטת בית הבסבורג.
בשנת 1768 פרצה מלחמת הקונפדרציה של באר, שבמהלכה ניסו חלק מאצילי פולין להגן על פולין מפני ההשפעה הרוסית. האצולה הפולנית נתמכה על ידי צרפת, אולם הם הובסו בשנת 1772, ובעקבות כך התרחשה חלוקת פולין הראשונה. בשנת 1792 ניסו הפולנים לחזק את המדינה, ולהשיב לידיהם את השטחים שנלקחו מהם, ובעקבות כך התרחשו החלוקה השנייה (1793) והשלישית (1795) של פולין, ורוסיה קיבלה את חלק הארי של החלוקות הללו.
לאחר החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1795, שלטה האימפריה הרוסית ברוב חלקי ליטא וכן בבירה וילנה. בשנת 1812 קיבלו הליטאים את כוחותיו של נפוליאון כמשחררים, אולם לאחר תבוסתו של הצבא הצרפתי ועזיבתו את האזור החל הצאר ניקולאי הראשון בתוכנית רוסיפיקציה אינטנסיבית.
האזור הדרום-מערבי של ליטא, שניתן לפרוסיה בשנת 1795 והיה לחלק מדוכסות ורשה קצרת הימים בשנת 1807, הפך בשנת 1815 לחלק מממלכת פולין החדשה – ממשלת בובות שנשלטה לגמרי על ידי הרוסים.
הליטאים והפולנים ניסו פעמיים למרוד באימפריה הרוסית, בשנת 1831 ובשנת 1863, אולם ללא הצלחה. ניסיון המרד ב-1863, שלו ניתן השם "מרד ינואר", החל כהתקוממות של פולנים צעירים כנגד גיוסם לצבא הרוסי, אליהם הצטרפו במהרה קצינים ופוליטיקאים ליטאים שביקשו להשיב את האיחוד הפולני-ליטאי. המורדים השתמשו בטקטיקות גרילה כנגד הצבא הקיסרי, אולם לא צלחו שום ניצחון חשוב. עונשים כבדים שניתנו למורדים, כמו הוצאות להורג וגלות בסיביר, גרמו לרבים לנטוש את רעיון המרד המזוין.
מרד ינואר שכנע פוליטיקאים רוסים רבים כי המכשול הגדול ביותר שעומד בפני רוסיפיקציה מלאה של ליטא הוא ההשפעה הפוליטית והתרבותית של פולין. הרוסים האמינו כי אם יצליחו להרחיק את האיכרים הליטאים מההשפעה של האצולה הפולנית ושל הכנסייה הקתולית, הם יושפעו יותר בקלות על ידי התרבות הרוסית ויתבוללו.
ב-13 במאי 1863 מינה הצאר הרוסי אלכסנדר השני את הפוליטיקאי מיכאיל ניקולאייביץ' מוראבנוב כמושל הכללי של גוברניית וילנה (רוב ליטא של היום), שתפקידו כלל את דיכוי המרד הליטאי-פולני ואת יישום תוכנית הרוסיפיקציה במחוז. מוראבנוב הכין תוכנית רוסיפיקציה ארוכת-טווח, שמטרותיה העיקריות היו: סילוק השפה הפולנית מחיי היום יום; מניעת העסקת קתולים במוסדות ממשלתיים; הגבלת הכנסייה הקתולית; הפצת הנצרות האורתודוקסית; החלפת בתי הספר הכפריים הליטאים בבתי ספר רוסיים; עידוד רוסים להתיישב בליטא; החלפת הכתב הלטיני בכתב הקרילי; איסור על הוצאת כתבים ליטאים בכתב לטיני.
ב-22 במאי 1864 אישר הצאר את התוכנית, ומספר ימים לאחר מכן פרסם מוראבנוב את הצו הרשמי שאסר על הוצאת עיתונים וספרים בכתב הלטיני. הוצאת כתבים בשפה הלטינית בכתב קרילי דווקא עודדה. האיסור, שנמשך כ-40 שנה, גרם להתעוררות תחושת הלאומיות הליטאית בקרב העם.
היסטוריה > התעוררות לאומית

מאחר שהאצולה הליטאית הושפעה במשך מאות שנים על ידי התרבות הפולנית, ואפילו מעמדות הביניים והאיכרים הליטאים נטו לדבר בשפה הפולנית כמעין "סמל סטטוס", נחשבה השפה הליטאית ל"נחותה". במאה ה-19 החלו האזורים המזרחיים והדרומיים של ליטא להשתמש יותר ויותר ברוסית ובלארוסית, ורק באזורים המערביים, שנשלטו על ידי גרמניה, שמר המיעוט הליטאי על שפתו; אולם גם באזורים אלו איימו זרם המהגרים הגרמנים והשפעת הספרות הפרוסית איימו להכחיד לגמרי את הליטאית.
התעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19 לא פסחה על ליטא, והתנועה הלאומנית הליטאית המתהווה ביקשה להרחיק את עצמה מההשפעות הזרות על ידי שימוש בשפה הליטאית. התנועה החלה עם צעירים ליטאים שלמדו באוניברסיטאות ברחבי האימפריה הרוסית ובמדינות אחרות, שהחלו להבריח ספרים ועיתונים בליטאית לתוך ליטא. כתבים אלו נטו להאדיר את העבר של הדוכסות הגדולה של ליטא ולספר על גיבורי העבר של המדינה ועל כוחה. התעוררות השפה הליטאית החלה בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, אך התפשטה במהרה גם למעמדות הגבוהים.
ההתעוררות היוותה את חוד החנית של תנועת העצמאות הליטאית. לאחר אירועי יום ראשון העקוב מדם, שהובילו למהפכת 1905, הוכרז באימפריה הרוסית חופש דת, והאיסור על השימוש בשפה הליטאית הוסר. בדצמבר 1905 התכנסה לראשונה אספה לאומית בווילנה, שהחליטה לתבוע אוטונומיה פוליטית בתוך האימפריה. לאחר האספה הוחלפו פוליטיקאים רוסים ברחבי ליטא על ידי פוליטיקאים ליטאים, שהחזירו את הליטאית לבתי הספר והורו על הפסקת תשלומי המיסים לאימפריה. בכלליות התהליך עבר בשקט יחסי, אולם מספר מנהיגים ליטאים נעצרו והוגלו לסיביר.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו הכיבוש הגרמני של ליטא וקריסתה של האימפריה הרוסית להכרזת העצמאות של ליטא ב-16 בפברואר 1918. ב-11 ביולי באותה השנה בחרה האספה הלאומית בנסיך הגרמני וילהלם קרל, דוכס אוראך לתפקיד מלך ליטא תחת השם מינדאוגאס השני, אולם ארבעה חודשים לאחר מכן החליטה האספה להפוך את המדינה הליטאית החדשה לרפובליקה.