stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך חקיקה:  23 ביולי 2020
 תאריך חקיקה עברי:  ב' באב תש"ף
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים ושלוש
 תומכים:  51
 מתנגדים:  37
 נמנעים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2832, עמ' 266
 הצעת חוק:  ממשלתית
 מספר תיקונים:  12
 תאריך פקיעה:  15 בפברואר 2024
 
חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה), התש"ף-2020, המכונה "חוק הקורונה הגדול" הוא חוק המעניק לממשלת ישראל כלים למאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, במקום תקנות שעת חירום ששימשו לכך קודם לכן. החוק החליף את חוק הקורונה הזמני. הוא מסדיר גם את חלקה של הכנסת בפיקוח על החלטות הממשלה העוסקות בהתמודדות עם מגפת הקורונה. החוק אושר בכנסת ב-23 ביולי 2020.
החוק תוקן ב-17 אוגוסט 2020 ונוספו לו פרקים בנוגע לבידוד במקום לבידוד מטעם המדינה (מקום המיועד לבידוד שהוא בית מלון או אכסניה שנקבעו בידי המדינה ובמימונה), צווי סגירה מנהליים, וייעול עבודת הממשלה מול הכנסת.
החוק תוקן ב-30 בספטמבר 2020, וניתן סמכות לממשלה להכריז על מצב חירום מיוחד מחלת נגיף קורונה 2019.
החוק תוקן ב-11 בנובמבר 2020 וניתן לסמכות לממשלה להכריז על אזור תירות מיוחד על אזור העיר אילת או אזור עין בוקק-חמי זוהר.
החוק הוא הוראת שעה, ולכן תוקפו המקורי היה עד 30 ביוני 2021. התוקף הוארך מאז מספר פעמים: תחילה ל-30 בנובמבר 2021, ולאחר מכן ל-31 בדצמבר 2021. תיקון מספר 11 לחוק קבע שיוגדרו שני "מצבי חירום": מצב בריאותי מיוחד ומצב חירום, כך שניתן יהיה לטפל בנושא הקורונה מבלי להאריך את מצב החירום. התיקון גם האריך את תוקף החוק עד סוף 2022. בשל הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, נדחתה אוטומטית פקיעת החוק ל-15 בפברואר 2023, עת מלאו שלושה חודשים לכהונת הכנסת העשרים וחמש. ב-29 בינואר 2023 החליטה הממשלה החדשה להודיע לכנסת על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק להארכה נוספת. ב-14 בפברואר הוארך החוק עד 15 בפברואר 2024. לצד ההארכה ביטלה הכנסת את הסעיפים שאיפשרו מגבלות על פעילויות שונות ואת הדרישה לתו ירוק.
פסיקות בג"ץ

נגד אחדות מהתקנות שהותקנו בכוח החוק הוגשו עתירות לבג"ץ, בדרישה לפסול אותן כלא חוקתיות, בעיקר מחמת פגיעתן בזכויות האדם.
תקנות סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלות על הפעלת שדות תעופה וטיסות), התש"ף-2020, קבעו הגבלות שונות על היציאה מישראל והכניסה אליה, בניגוד לסעיף 6 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. נגד התקנות הוגשו עתירות אחדות, על ידי אזרחי ישראל שנפגעו מהן ועל ידי התנועה למען איכות השלטון בישראל. במרץ 2021, בג"ץ פסק שאחת מהתקנות אינה מידתית, ולכן לא עמדה בדרישותיה של פסקת ההגבלה, ולפיכך אין להאריכה מעבר למועד שנקבע בה לפקיעתה, 20 במרץ 2021.
ראו גם

תקנות שעת חירום (נגיף הקורונה החדש) (אזור מוגבל)
תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה
ועדת הקורונה
לונדון החוגגת

רחוב קרנבי, 1966
לונדון החוגגת (באנגלית: Swinging London) הוא כינויה של תקופת שנות השישים בלונדון בפרט ובבריטניה בכלל. התקופה התאפיינה ביצירה צעירה ומשוחררת בתחומי המוזיקה, האופנה והתרבות ובמתירנות מינית. המונח נטבע בגיליון ה-15 באפריל 1966 של המגזין האמריקאי טיים.
רקע וסיבות היווצרות

בראשית שנות ה-60 החלה בריטניה לצאת מן המשבר הכלכלי העמוק שפקד אותה לאחר מלחמת העולם השנייה ולונדון החלה להשתקם מבחינה פיזית מהריסות הבליץ (ההפצצות הכבדות של הגרמנים שיצרו איי-הרס בבירה הבריטית), תוך יצירת צמיחה וביקוש לידיים עובדות. בנוסף, בשנת 1960 בוטל גיוס החובה בבריטניה, דבר שאיפשר לצעירים רבים חופש בין סיום התיכון לתחילת הקריירה או הלימודים באוניברסיטה. הדור הצעיר הורכב מילידי 1940–1945, שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה ושמוראותיה, כולל הפצצות והיעדרות הורים (אבות ששירתו בצבא ואמהות שנאלצו לעבוד), השפיעו על ילדותם הצעירה. בריטניה הפכה בשנים אלה במהירות מאימפריה למדינה אירופאית, תוך ערעור על המסגרות המסורתיות כולל מבנה המעמדות המשוכלל ומסלול החיברות הרגיל של צעיר בריטי מחונך (שעבר בדרך כלל בפנימייה צבאית ושירות צבאי באחת מפינות האימפריה). צעירים רבים מן המעמדות הנמוכים נטו לעזוב את מקומות מגוריהם בכפרים ובערי התעשייה, בשל הקשיים הכלכליים, והתרכזו בלונדון, שהייתה אבן שואבת לצעירים.
לכל אלו הצטרפה תחושת מיאוס מהסדר הקיים ומן המערכת הפוליטית שהריקבון בה הגיע לשיא בפרשת פרופיומו (בה נאלץ שר המלחמה ג'ון פרופיומו להתפטר מתפקידו בעקבות רומן שניהל עם נערה בשם כריסטין קילר). ב-16 באוקטובר 1964 נבחרה, לראשונה מזה 14 שנים, ממשלת לייבור בראשותו של הרולד וילסון, שתכהן עד 1970. הממשלה הייתה מבוססת על תמיכת מעמד הביניים ומטה והדיחה מהשלטון את האריסטוקרטיה. וילסון נהנה מתדמית ציבורית-תקשורתית של איש העם. חיתוך דיבורו היה של בן מעמד הפועלים והוא גם היטיב לטפח את תדמיתו הפופולרית, כפי שמעיד תואר האבירות שהחליט להעניק לחברי להקת הביטלס ב-1965.
ריכוז צעירים מרקעים מעמדיים שונים, חופש מחובת גיוס והתבגרות על רקע של מסגרות מתרופפות וחוסר ביטחון הביאו לעלייה ביצירתיות, במהפכנות ובניסיונות להגדרה עצמית.
אופנה

בראשית התקופה התחלק עולם הצעירים לשני מחנות יריבים, שהתבדלו זה מזה בעיקר באופנה ובמוזיקה לה האזינו, ה"מוד" וה"רוקר". בשנת 1964, בסרט "לילה של יום מפרך" טענו חברי להקת הביטלס, בתגובה לשאלה האם הם "מוד" או "רוקר" שהם "מוקר" (mocker)‏, כינוי שסימן את הסינתזה בין שתי האופנות.
בתי האופנה ומגזיני האופנה החלו יותר ויותר לפנות לקהל צעיר בניסיון לפצח את טעמו של הקהל החדש. לקראת סוף שנות ה-60 ועליית הפסיכדליה, השפעת תרבות ילדי הפרחים האמריקאית ומהרישי מהש יוגי החלה להתפתח אופנה צבעונית מאוד, הכוללת בדים וקישוטים מהודו.
אופנה > מוד

תרבות המוד התחילה בשנת 1958 בלונדון, כאשר קבוצות נערים מהמעמד הבינוני מרדו במשפחותיהם, החלו להתלבש באופנה איטלקית ולהאזין למוזיקת ג'אז ורית'ם אנד בלוז. הדמויות המוזקליות המקומיות שהיו מזוהות עם המוד היו הזמר קליף ריצ'רד ולהקת הצלליות. אופנה המוד יוצגה על ידי דוגמניות העל הראשונות כטוויגי, ורושקה וג'ין שרימפטון.
מרכז אופנת המוד היה ברחוב קרנבי בסוהו של לונדון ובקינגס רואד שבצ'לסי והיא הביאה לעולם את חצאית המיני, שימוש בצבעי יוניון ג'ק (אדום, כחול ולבן) לפריטי אופנה וסמלים (בעיקר לאחר מונדיאל 1966, בו זכתה אנגליה בגביע העולם בכדורגל) ונסיעה ברכב מיני מיינור וקטנוע וספה.
אופנה > רוקרים

הרוקרים, יריביהם של המודים, נפלטו מהחברה הפופולרית, הם היו שייכים למעמד הבינוני ולמעמד הפועלים. תרבותם הייתה מושפעת מתרבות הרוק אנד רול האמריקנית, וכללה מעילי עור, רכיבה על אופנועים והערצה לדמויות אמריקאיות כאלביס פרסלי והביץ' בויז. בקרבם התפתחה תרבות שימוש בסמים כמריחואנה ו-LSD (החל מאמצע שנות ה-60).
הרוקרים, שבניגוד למקביליהם בארצות הברית היו משוחררים מבחינה גזעית ופתוחים למוזיקה אפרו-אמריקאית, האזינו לבלוז, אימצו את אמני הבלוז האמריקאים והושפעו מהם (ובפרט מהופעתו של מאדי ווטרס במועדון מרקי, בה ניגן בגיטרה חשמלית). הלהקה המוכרת ביותר שצמחה בסצנה זו, האבנים המתגלגלות, נטלה את שמה משיר של מאדי ווטרס. אמנים בולטים נוספים היו ג'ינג'ר בייקר, ג'ימי פייג' ואריק קלפטון.
מוזיקה

פרט לאופנה, המאפיין המרכזי של התקופה הייתה צמיחתה של מוזיקה מקורית. להקות כגון הביטלס, האבנים המתגלגלות, הקינקס, המי, החיות, היארדבירדס (ממנה צמחו לד זפלין וקרים), מנפרד מן, חמישיית דייב קלארק, הזומביס ועוד. הלהקות שצמחו באווירת לונדון החוגגת פרצו אל ארצות הברית החל מ-1964 במה שכונה "הפלישה הבריטית".
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 התפתח רוק פסיכדלי בהשפעת ג'ימי הנדריקס שהגיע ללונדון ולהקת ג'פרסון איירפליין על ידי אמנים כסיד בארט ולהקת פינק פלויד, קרים, דונובן, לד זפלין ועוד.
ב-16 בדצמבר 1964 החל לשדר רדיו פיראטי מהספינה "גלקסי". הרדיו, ששידר תוכניות פופ ורוק נקרא "Wonderful Radio London" וקרא תיגר על ההגמוניה של ה-BBC שנתפס כמיושן. ב-3 במאי 1966 הצטרף אליו "Swinging Radio England" שפעל במשך כחצי שנה בלבד. רדיו לונדון נסגר באוגוסט 1967.
סרטים וטלוויזיה

מספר סרטים נתפסים כמתעדים את האווירה בלונדון החוגגת, בהם "ג'ורג'י גירל" (1966), לאדוני באהבה (1967), "לילה של יום מפרך" ו-Help! של הביטלס, "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני ו"קזינו רויאל (1967)", ששאב את עלילתו מספר בשם זה של איאן פלמינג והסרטים הראשונים בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ברקע הסרטים אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון ואוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי עומדת פרודיה על כוכב לונדון החוגגת המתעורר בשנות ה-90.
תוכנית הטלוויזיה "Sunday Night at the London Palladium" הביאה את טעמה של התרבות הלונדונית לקהל הרחב. לקראת סוף התקופה החל ה-BBC לשדר את תוכנית ההומור המהפכנית, הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
לקריאה נוספת

עודד היילברונר, אנגליה חולמת: הביטלס, אנגליה ושנות השישים, הוצאת כרמל, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
Sandbrook, Dominic (2006). White heat: A history of Britain in the swinging sixties. Little, Brown. ISBN 978-0-316-72452-4
הערות שוליים

↑  גיוס חובה בבריטניה
↑  הפרק מבוסס על ספרו של עודד היילברונר
↑  הערך מוקר במילון האורבני
↑  האשה מאחורי הפנים היפות בעולם כתבה מפברואר 2008
↑  סיפור רדיו לונדון
↑  סיפור התחנה
רכב מיני מיינור
חברי הביטלס מגיעים לארצות הברית
פאנל

פאנל של שחקני הסדרה הפלאש ב"כנס פאלי-פסט", מרץ 2015
פאנל או פנל (על פי האקדמיה: חֶבֶר דִּיּוּן) הוא קבוצת אנשים המתאספים במטרה לדבר על נושא או אירוע מסוים. לכל פאנל ישנו מנחה דיונים המחזיק מיקרופון או עומד על במה וישנו קהל צופים שיכול לשאול שאלות ולהעיר. המטרה של הפאנל היא להעלות את כמות הצופים של נושא או לענות על ציפיותיהם.
פאנלים יכולים להיות בנושאים מדעיים, פוליטיים, חברתיים או תרבותיים וחברי הפאנל הם אנשים בעלי זיקה גבוהה לנושא הפאנל. לאחר שסרטי קולנוע מצליחים השחקנים הנוכחים בהם מגיעים לפאנלים בנושא כדי לענות על שאלות הצופים.
רוב הפאנלים הם זמניים ומועסקים בנושא מסוים אך ישנם כמה פאנלים קבועים. באולפני חדשות ישנו חבר פאנלים המדבר על אירועי היום וישנם גם תוכניות אירוח בהם יש פאנל קבוע או מתחלף ובו מתארחים ידוענים לענות על שאלות.
בחלק מהדיונים לצורך הגדלת פתיחות של משתתפי הדיון מופעל כלל בית צ'טהאם.
בישראל

בישראל נפוץ פורמט הפאנל בעיקר במשדרי חדשות ותוכניות אקטואליה, כמו גם בשידורים חיים וישירים, עקב אירוע חירום חדשותי (מלחמה, פיגוע וכו'), בריאותי (מגפת הקורונה העולמית), או ספורטיבי (מונדיאל, יורו, ליגת העל בכדורגל). הפאנלים מורכבים בדרך כלל ממגיש התוכנית, עיתונאים ופרשנים פוליטיים, וכן מאנשי מערכת הביטחון בדימוס (בדרך כלל בתור מומחים לענייני צבא וביטחון לאומי), מפוליטיקאים לשעבר (שמתחלפים מעת לעת) ומפוליטיקאים פעילים אורחים (שלרוב מרואיינים בצורה פרטנית על ידי מנחה הפאנל או מגיש התוכנית). בפאנלים הפוליטיים לעיתים קרובות מתפתחים ויכוחים שלעיתים אף גולשים להרמות קול.
הערות שוליים

↑  חֶבֶר דִּיּוּן במילון שימוש כללי (תשס"ג), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4614247-2 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק העליונות הראשון

חוק העליונות הראשון שהועבר ב-1534 העניק למלך הנרי השמיני עליונות מלכותית, שמשמעותה: הכרזתו כראש העליון של הכנסייה האנגלית. החוק מהווה סמכות חוקית לגבי השליט של הממלכה המאוחדת עד היום הזה.
חוק זה שהועבר על ידי הפרלמנט האנגלי הכריז שהנרי השמיני הוא "הראש העליון היחיד על פני האדמה של הכנסייה האנגלית" ושהכתר האנגלי יהנה "מכל הכבוד, הרוממות, העליונות, הסמכות המשפטית, הזכויות, הסמכות, החסינות, הרווח והסחורות". בחוק העליונות, הנרי זנח את רומא לחלוטין והכריז על העצמאות של הכנסייה האנגלית. הוא מינה את עצמו ואת יורשיו כשליטים העליונים של הכנסייה האנגלית. הנרי הוכרז כ"מגן האמונה" ב-1521 על ידי האפיפיור ליאו העשירי בעקבות הקונטרס שכתב שהאשים את מרטין לותר בכפירה. בעקבות קבלת חוק העליונות הראשון ביטל האפיפיור את התואר, אך הפרלמנט החזיר את התואר הזה להנרי ב-1544.
לעיתים קרובות משתמשים בחוק זה כדי לציין את תחילת הרפורמציה באנגליה. היו מספר סיבות לחוק הזה, בעיקר הצורך של הנרי להשיג ביטול לנישואיו לקתרין מאראגון, היות שקתרין לא ילדה בן ויורש (ובגלל החששות לכאורה של הנרי על חוקיות נישואיו לאשת אחיו המנוח). האפיפיור קלמנס השביעי סירב להעניק את הביטול, משום שעל פי חוקי הנצרות הקתולית נישואים כדין הם בלתי ניתנים להפרדה עד המוות ולכן האפיפיור לא יכול לבטל נישואים בגלל מכשול דתי שהותר קודם לכן (אביו של הנרי, הנרי השביעי השיג היתר מהאפיפיור לצורך הנישואין).
חוק הבגידה (1534) הועבר לאחר מכן: הוא קבע כי התכחשות לחוק העליונות או מניעה מהמלך את "הכבוד שלו, התואר, או השם" ייחשבו כבגידה. הדמות הציבורית המפורסמת ביותר שהתנגדה לחוק הבגידה הייתה סר תומאס מור.
חוק זה בוטל ב-1554 על ידי בתו הבכורה של הנרי, המלכה מרי הראשונה (שהייתה קתולית) והוחזר מאוחר יותר על ידי אחותה למחצה – אליזבת הראשונה.
הערות שוליים

↑  נוסח החוק מ-1534, David Ross and Britain Express
↑  הנרי השמיני באנציקלופדיה הקתולית
↑  נוסח חוק הבגידה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546258605171  LCCN: sh85115593 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בל אגם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1983 (בת 41) חולון, ישראל 
 שם לידה:  ניסים יעקוב 
 מדינה:  ישראל
 
בל אגם (נולדה ב-10 בפברואר 1983) היא שחקנית טרנסג'נדרית ישראלית פעילה למען הקהילה הטרנסג'נדרית.
ביוגרפיה

נולדה כזכר בשם ניסים עג'מי בחולון למשפחה ממוצא טריפוליטאי. התפרסמה בשנת 2004 כאשר השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ששודרה ב-yes, שם קיבלה תשומת לב תקשורתית בשל היותה מתמודדת טרנסג'נדרית.
לאחר התוכנית השתתפה במופע דראג של מועדון Diva, והשתתפה בתוכנית אירוח, בסדרות "יום האם" ו"אטלנטיקה".
אגם השתתפה בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "גולסטאר", שנקראת "גולסטאריות", משום שלראשונה השתתפו בה נשים בלבד. בעונה, שעלתה לשידור ב"הוט" ב-18 בפברואר 2018, היא הייתה הקפטן של הקבוצה. הקבוצה שיחקה במשחק הגמר נגד נבחרת חברות הכנסת וניצחה אותה.
בשנת 2018 יזמה והקימה קבוצת תמיכה בנערות טרנסג'נדריות, וזכתה על כך ועל כל פעילותה ההתנדבותית בתואר "מחנכת השנה של ישראל", על פי החלטת ועדה מטעם מועצת ארגוני הילדים והנוער ביחד עם משרד החינוך (יחד עם 20 מחנכים נוספים).
בשנת 2019 הצטרפה אל הקאסט של העונה השלישית של סדרת הנוער "התחנה".
ב-25 ביוני 2020 נבחרה כשחקנית הטלוויזיה של שנת 2020 בטקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE". בטקס זה ייצגה גם את תוכנית הטלוויזיה "התחנה", יחד עם חבריה לסט לירון רביבו, דליה לי שטורך ויוני גרין.
ב-7 ביוני 2021 הנחתה את טקס פרסי הנוער הגאה השני.
הערות שוליים

↑  גבי בר חיים, בל אגם: "ברוך שעשני אישה טראנסית", באתר ynet, 9 במרץ 2018
↑  14 שנה אחרי: איך נראים היום כוכבי "פרויקט Y"?, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2017
1 2  ערב טוב עם גיא פינס, ‏פרסום ראשון: בל אגם תחפש אהבה בתוכנית חדשה, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2020
↑  ענבל חייט, ההישג הבינלאומי של בל אגם, באתר ישראל היום, 14 בינואר 2021
↑  רן בוקר, בל אגם: "יש המון בנות כמוני שזרוקות ברחוב", באתר ynet, 25 בפברואר 2018
↑  ליהי עטר בכר‏, קפטן הגולסטאריות היא גם מחנכת השנה של ישראל, באתר וואלה, 20 במרץ 2018
↑  בל אגם, בפייסבוק של איגי - ארגון נוער גאה
↑  ערן סויסה, לראשונה: טרנסג'נדרית לוהקה ל"התחנה", באתר ישראל היום, 20 באוגוסט 2019
↑  Mako גאווה, ‏אתם בחרתם: אלו הזוכים בטקס פרסי איגי LOVE הראשון, באתר ‏מאקו‏, 26 ביוני 2020
↑  בר זגה, בל אגם: "יש שינוי במעמד של הקהילה הטרנסית בישראל", במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 8 ביוני 2021
תחנת הרכבת לנינגרדסקי

| --- | --- |
תחנת הרכבת לנינגרדסקי
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1849 
 אדריכל:  קונסטנטין טון 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°46′35″N 37°39′19″E﻿ / ﻿55.776261111111°N 37.655327777778°E﻿ / 55.776261111111; 37.655327777778
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  Moscow Oktyabrskaya station 
 בעלים:  רכבת אוקטובר 
 רציפים:  10 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת הרכבת לנינגרדסקי(למפת מוסקבה רגילה) תחנת הרכבת לנינגרדסקי
 
ביתן עליאקספרס בסמוך לתחנת הרכבת לנינגרדסקי שבמוסקבה בירת רוסיה
תחנת הרכבת לנינגרדסקי (ברוסית:  Ленинградский вокзал) היא אחת מעשרת מסופי הרכבת של מוסקבה. ממוקמת בכיכר קומסומולסקאיה.
זוהי התחנה העתיקה ביותר בעיר; בניין התחנה נבנה בשנים 1844–1851 על פי התכנון של קונסטנטין תון על ידי האדריכל רודולף ז'ליאזביץ'. הבניין הוא אובייקט של מורשת תרבותית של עמי רוסיה בעל משמעות פדרלית.
שמה של התחנה שונה 4 פעמים:
1855-1851: תחנת פטרבורגסקי (על שם העיר סנקט פטרבורג)
1923-1855: תחנת ניקולאייבסקי (על שמו של צאר ניקולאי הראשון )
1924-1923: תחנת אוקטיאברסקי (על שם מהפכת אוקטובר)
1924-הווה: תחנת לנינגרדסקי (על שם העיר לנינגרד)
לדברי ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין, בשנת 2013 עמד נפח התנועה הכולל על 650 מיליון נוסעים והייתה עלייה שנתית בתנועת הנוסעים בפרברים של 10–20%. על פי נתוני 2016, התחנה שירתה מדי יום 23–25 זוגות של רכבות בינעירוניות, שהסיעו יותר מ-380 אלף איש מדי חודש.
הערות שוליים

↑  Все новости столицы, России и мира, Вечерняя Москва (ברוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחנות רכבת ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בניין קומקאסט

| --- | --- |

בניין ג'י אי עם השילוט הישן (אוקטובר 2005)
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים, אולפני טלוויזיה של רשת NBC
 על שם:  ג'נרל אלקטריק 
 כתובת:  מרכז רוקפלר 30, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  NBC יוניברסל (אנ') (קומות 1–30 ו-50–59), טישמן ספייר (קומות 31–49)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1931–1933 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1933 
 חומרי בנייה:  פלדה, זכוכית, גרניט 
 אדריכל:  ריימונד הוד
 סגנון אדריכלי:  אר דקו 
 מידות
 גובה:  259 (69 קומות מעל מפלס הרחוב וקומת מרתף) מטר
 קומות:  70 
 קואורדינטות:  40°45′32.4″N 73°58′44.4″W﻿ / ﻿40.759000°N 73.979000°W﻿ / 40.759000; -73.979000
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין ג'י אי(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין ג'י אי(למפת מנהטן רגילה) בניין ג'י אי(למפת מנהטן מוגדלת) בניין ג'י אי
 
בניין קומקאסט (באנגלית: Comcast Building; לשעבר בניין ג'י אי, באנגלית: GE Building) הוא גורד שחקים השוכן ברוקפלר פלאזה 30, מרכז רוקפלר, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 259 מטרים והוא בעל 69 קומות מעל מפלס הרחוב וקומת מרתף אחת. הוא תוכנן על ידי האדריכל ריימונד הוד בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1931–1933 ביוזמת משפחת רוקפלר.
הבניין נקרא במקור "אר סי איי" (RCA) אך שמו שונה רשמית בשנת 1988, לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק (ג'י אי) רכשה אותו. בשנת 2015 רכש אותו תאגיד התקשורת קומקאסט (אבי חברת NBCUniversal, הכוללת רשתות טלוויזיה ותקשורת רבות, שהידועות שבהן הן NBC,‏ NBC News‏ ו-MSNBC), והחליף את השלט GE בחזית ל-Comcast Building. כעת מוכר גם בשם "בניין קומקאסט".
בשנת 2014 הושלם בו שיפוץ פנימי כללי בעלות של 170 מיליון דולר אמריקאי.
היסטוריה

בשנת 1933 הסתיימה בנייתו של בניין RCA כחלק מהקמת מרכז רוקפלר. האדריכל ריימונד הוד הוביל את צוות האדריכלים שנשכרו על ידי משפחת רוקפלר - יוזמת הקמת המתחם. שמו של הבניין נגזר משם השוכר העיקרי בו דאז, תאגיד הרדיו של אמריקה (Radio Corporation of America, בקיצור RCA), שנוסד בשנת 1919 על ידי חברת ג'נרל אלקטריק. הבניין היה הראשון בו תוכנן פיר מעליות מרכזי ובו מרוכזות רוב המעליות שמשרתות את הבניין[דרוש מקור]. במהלך הבנייה צולמה "ארוחת צהריים על גורד שחקים" בידי הצלם, צ'ארלס קלייד איבטס (Charles Clyde Ebbets). בתצלום נראים פועלים הסועדים ארוחת צהריים על אחת הקורות בקומה ה-69, כשברקע נופה של העיר ניו יורק. חברת השידור הלאומית (National Broadcasting Company או בקיצור NBC), גם היא בבעלות ג'נרל אלקטריק, שכרה שטחים בבניין גם כן.
משרדה של משפחת רוקפלר היה בחדר 5600 בקומה ה-56. משרד זה כיום שייך ל-Rockefeller Family & Associates והוא משתרע מהקומה ה-54 עד הקומה ה-56 בבניין. בקומת המרתף בבניין ישנה כספת השייכת לג'ון ד. רוקפלר והגישה אליה מתבצעת דרך מעלית פרטית ממשרדו.
בשנת 1985 קיבל הבניין מעמד של מבנה היסטורי לאומי. בשנת 1988 הוחלף שמו הרשמי לבניין ג'י אי, שנתיים לאחר שחברת ג'נרל אלקטריק רכשה מחדש את RCA.
מכתובתו הרשמית של הבניין נגזר שמה של קומדיית המצבים, "רוק 30", שעלילתה עוקבת אחר השחקנים ואנשי הצוות של תוכנית טלוויזיה בדיונית והיא מתרחשת בעיקרה בבניין.
תיאור הבניין

זהו אחד מגורדי השחקים המפורסמים והידועים בעיר ניו יורק, וחזיתו, הבנויה בסגנון אר דקו, נחשבת יצירת אמנות. בניגוד לרוב בנייני האר דקו שנבנו בשנות ה-30, אין למבנה צריח בקצהו. האפריז הבנוי מעל הכניסה הראשית לבניין נוצר בידי הפסל, לי לאורי (Lee Lawrie), ומסמל את החוכמה. באפריז כתוב הפסוק התנ"כי "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת יִרְאַת יְהוָה הִיא אוֹצָרוֹ" מספר ישעיה, פרק ל"ג, פסוק ו'.
בקומתו התחתונה של הבניין מצוי מרכז קניות. בקומה ה-65 ישנה מסעדה, הידועה בשם "חדר ריינבו". העיצוב הפנימי של המסעדה הוא בעל מעמד שימור מטעם ועדת העיר ניו יורק מאז שנת 2012.
תיאור הבניין > מסעדת חדר ריינבו (Rainbow Room)

המסעדה מופעלת בידי משפחת קפריאני (Cipriani family). עם פתיחתה בשנת 1934, הייתה למסעדה הראשונה השוכנת בגורד שחקים והמסעדה הגבוהה ביותר בארצות הברית במשך עשרות שנים. במהלך המשבר הכלכלי של 2008 נפגעה פעילותה העסקית, וב-2009 נסגרה. בשנת 2012 הוכרז העיצוב הפנימי של המסעדה כבעל מעמד לשימור מטעם ועדת העיר ניו יורק. ב-17 בספטמבר 2013 פורסם שהמסעדה תשוב לפעילות מלאה במתכונת מחודשת בסוף שנת 2014. לבסוף נפתחה ב-5 באוקטובר 2014.
תיאור הבניין > קומת התצפית

קומת התצפית, המכונה "ראש הסלע" ("Top of the Rock"), שופצה בין השנים 1986–2005 בעלות של 75 מיליון דולרים, ונפתחה שנית לציבור ב-1 בנובמבר 2005.
ניו יורק במבט מקומת התצפית של בניין ג'י אי
אולפני NBC

הבניין משמש כמטה המשרדים והאולפנים הראשי של רשת הטלוויזיה NBC ובו מצולמת התוכנית "סאטרדיי נייט לייב". עד שנת 1972 צולמה בו גם "The Tonight Show".
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  צילום דלת הכספת של ג'ון ד. רוקפלר
↑  Barron, James (16 באוקטובר 2012). "Rainbow Room Is Given Landmark Status". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Associated Press (17 בספטמבר 2013). "Rainbow Room At Rockefeller Center To Reopen Next Year". CBS New York. נבדק ב-17 בספטמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fabricant, Florence. "A New York Classic Returns".
לקריאה נוספת
Harr, John Ensor; Johnson, Peter J. (1988). The Rockefeller Century: Three Generations of America's Greatest Family. New York: Charles Scribner's Sons.
Okrent, Daniel (2003). Great Fortune: The Epic of Rockefeller Center. New York: Viking Press.
Roussel, Christine (2006). The Art of Rockefeller Center. New York: W.W. Norton & Company. ISBN 0-393-06082-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: d5a3af75-5a7a-4fcd-b689-00040c6af889 
מרכז רוקפלר, ובמרכזו בניין RCA, המוכר כיום כבניין קומקאסט. דצמבר 1933
סיפור אחר

| --- | --- |

 בימוי:  אבי נשר
 הופק בידי:  דודי זילבר, אבי נשר, משה אדרי, לאון אדרי, דוד מילך
 תסריט:  נעם שפנצר ואבי נשר
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  ג'וי ריגר, נתן גושן, מיה דגן, יובל סגל, ששון גבאי
 מוזיקה:  נתן גושן, סיריל אופור
 צילום:  מישל אברמוביץ
 מדינה:  ישראל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2018
 משך הקרנה:  112 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סיפור אחר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2018 בבימויו של אבי נשר, לפי תסריט שכתבו נשר וד"ר נעם שפנצר ובתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט עוסק בזוג צעירים ישראלים שחזרו בתשובה ועומדים להתחתן, ובניסיון של הורי הכלה למנוע את נישואיה. בסיפור זה משתלב סיפורו של סכסוך גירושים של זוג ירושלמי עקב הצטרפות האם לכת פגאנית.
פסקול הסרט נכתב בידי נתן גושן שגם משחק בו באחד התפקידים הראשיים והוא כולל בתוכו את השירים הבאים: סיפור אחר, עוד יום, לא רוצה לזכור, לפני שהאהבה תיפול, הצל אותי, עומד על הקצה, אור, עקבות בחול.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובפתיחת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-22 בספטמבר 2018. תחילת הקרנתו הנרחבת של הסרט נעשתה בצל מותו בתאונת דרכים של ארי נשר, בנו של במאי הסרט.