stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקיילאב 4
מהלך המשימה > לאחר השביתה

הצוות המשיך במשימה לעוד מספר שבועות לפני חזרתו לכדור הארץ. זו הייתה הפעם האחרונה שאסטרונאוטים היו בתחנת חלל עד לתוכנית מיר ומעבורות החלל בשנות ה-90 של המאה ה-20.
משימת סקיילאב 4 תרמה רבות למדע בניסויים שהם ביצעו. בוצעו תצפיות רבות של כדור הארץ ושל השמש. במהלך המשימה נאספו למעלה מ-20,000 תמונות של כדור הארץ וכ-75,000 תמונות של השמש, שצולמו באורכי גל ברחבי הספקטרום מהאור הנראה ועד רטנגן ועל-סגול
ב-21 בינואר 1974, גיבסון הצליח לצלם היווצרות של התפרצות סולארית בפעם הראשונה מהחלל.
בין התמונות הרבות של כדור הארץ מהחלל, התברר שהצוות צילם את אזור 51. הדבר גרם למחלוקת בין גופים שונים, שכן על פי החוק, כל התמונות של נאס"א חופשיות לציבור. בסופו של דבר, התמונה פורסמה יחד עם כל האחרות אולם לא קיבלה תהודה ציבורית למשך שנים.
במהלך המשימה האסטרונאוטים ביצעו 1,214 הקפות סביב כדור הארץ. הם נסעו 34.5 מיליון ק"מ ושהו 84 ימים, 1 שעה ו-16 דקות בחלל. סקיילאב 4 הייתה המשימה המאוישת האחרונה לתחנת החלל, אולם התחנה עצמה דעכה ונפלה ממסלולה רק בשנת 1979. הצוות עצמו מעולם לא טס שוב לחלל.
מהלך המשימה > הליכות חלל שבוצעו

במהלך המשימה בוצעו מספר הליכות חלל
| מס' | צוות | זמן התחלה | זמן סיום | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | גיבסון, פוג | 22 בנובמבר 1973, 17:42 UTC | 23 בנובמבר 1973, 00:15 UTC | 6 שעות, 33 דקות |
| 2 | קאר, פוג | 25 בדצמבר 1973, 16:00 UTC | 25 בדצמבר 1973, 23:01 UTC | 7 שעות ודקה |
| 3 | קאר, גיבסון | 29 בדצמבר 1973, 17:00 UTC | 29 בדצמבר 1973, 20:29 UTC | 3 שעות, 29 דקות |
| 4 | קאר, גיבסון | 3 בפברואר 1974, 15:19 UTC | 3 בפברואר 1974, 20:38 UTC | 5 שעות, 19 דקות |
מיקום החללית לאחר החזרה

נכון ל-2018, תא הפיקוד של סקיילאב 4, שחזר לכדור הארץ, נמצא בתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
טלאי המשימה

עקב טעות בתיאום בין גופים בנאס"א, אף על פי שהמשימות המאוישות לסקיילאב נקראו באופן רשמי סקיילאב 2, סקיילאב 3 וסקיילאב 4, הסימון של טלאי המשימה היה לפי מספור המשימות המאוישות - "סקיילאב I", "סקיילאב II" וסקיילאב 3" בהתאמה.
טלאי המשימה של סקיילאב 4 כלל את המספר "3" בגדול, כאשר הוא מקיף את שלושת תחומי המחקר של המשימה: העץ מייצג את חקר ותצפיות כדור הארץ. אטום המימן, שהוא אבן הבסיס של היקום, מייצג את חקר היקום ותצפיות על השמש. האדם מייצג את יישום המדע והמחקרים הרפואיים.
גלריה

מפקד המשימה קאר בוחן יחידת התמרון שבה שולט האסטרונאוט (MMU)
קאר ופוג מדגימים תנועה בתנאי חוסר כבידה
גיבסון מרחף מהמתאם המחבר את התחנה לתא הפיקוד של החללית
גיבסון וקאר מסתכלים לאורך התחנה
קאר מרחף בתוך התחנה
ה-Pogue Seiko שעון יד אוטומטי מתוצרת סייקו הראשון בחלל, שנלבש על ידי האסטרונאוט ויליאם פוג
גיבסון ליד עמדת טלסקופ השמש אפולו
גיבסון במהלך הליכת חלל בפברואר 1974
פורד ברונקו ספורט

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פורד
 שנות ייצור:  2020-הווה
 הרכבה:  מקסיקו מקסיקו
 סיווג:  מכונית שטח/פנאי
 מרכב:  קרוסאובר בעלת חמש דלתות
 פלטפורמה:  פלטפורמת פורד C2
 אורך:  4,387 מ"מ
 רוחב:  1,887 מ"מ
 גובה:  1,786–1,814 מ"מ
 משקל:  1,573–1,681 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,670 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין בנפח 1.5 או 2.0 ליטר טורבו המספק בין 182 ל-248 כ"ס
 הילוכים:  תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים
 קשר:  פורד ברונקו
פורד ברונקו ספורט (באנגלית: Ford Bronco Sport) היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פורד משנת 2020. המכונית הוצגה ביולי 2020, ומבוססת על פורד ברונקו.
מפרט טכני

היא כוללת שתי אפשריות למנועים בעלי הנעה כפולה ותיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
מנוע בנזין בנפח 1.5 ליטר טורבו המספק כ-182 כ"ס ומומנט מרבי של 24.5 קג"מ.
מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק כ-248 כ"ס ומומנט מרבי של 37.9 קג"מ.
גלריה

מבט אחורי
מבט קדמי
מבט צדדי
הערות שוליים

↑  פורד ברונקו ספורט 2021 - קרוסאובר לחובבי שטח, באתר קארטיוב, ‏14 ביולי 2020
↑  ניצן רז, פורד ברונקו ספורט 2021: האח הרך, באתר אוטו, ‏15 ביולי 2020
סרסואלה

פוסטר של וניה פרנסיסקיטה
סרסואלה (בספרדית: Zarzuela) הוא ז'אנר לירי-דרמטי ספרדי המשלב בין סצנות מדוברות ומושרות, אופרטה, או אם המחזמר. בפרקי השירה משולבים שירים אופראיים ופופולריים, כמו גם ריקוד. נושאי הליברית (טקסטים של ההפקות) משתנים מאוד, החל מסיפורים שנגזרו מהמיתולוגיה היוונית-רומית ועד לסיפורי החיים המודרניים במדריד, במושבות ספרדיות לשעבר, או באזורים אחרים עם אוכלוסייה היספנית גדולה. האטימולוגיה של השם אינה ברורה, אך יש המציעים שהיא עשויה לנבוע משמה של בקתת ציד מלכותית, ארמון סרסואלה, ליד מדריד, שם אירח לעיתים קרובות המלך פיליפ הרביעי (1621–1665) קבלות פנים אקסטרווגנטיות שכללו הצגות של מחזות קומיים קצרים בליווי מוזיקלי. הארמון בתורו נקרא על שם שיחי הפטל (zarzas) שגדלו בחצרו. הז'אנר שזכה לתמיכת בית המלוכה שגשג עד אשר האופרה האיטלקית והצרפתית הפכו פופולריות יותר ויותר בספרד במהלך המאה ה-18. זו הייתה האפנה שגם בני המלוכה הספרדיים העדיפו אופרה זרה על פני צורות מקומיות של תיאטרון מוזיקלי. בניסיון לבסס מחדש את המסורת המקומית, קבע המלך קארל הרביעי, בתחילת המאה ה-19, שכל האופרות הזרות יבוצעו בספרדית על ידי אזרחים ספרדים. המהלך לא עורר את תחייתו של תיאטרון מוזיקלי "לאומי" בנוסח ההצגות המוקדמות יותר בסגנון סרסואלה. במקום זאת, הכותרים הלועזיים המשיכו להיות מבוימים, ההבדל המשמעותי היחיד היה שפת הטקסטים, ספרדית והעלילות והסגנון של ההפקות נשארו זהים למקור. אף על פי שהמהלך לא הניב את התוצאה המיוחלת, היוזמה של קארל הרביעי בכל זאת סיפקה לזמרים הספרדים יותר הזדמנויות להופעות, מאשר היו להם בעשורים קודמים. הוא הניח את הבסיס ליצירת בתי ספר להכשרה מוזיקלית שיעזרו בסופו של דבר לשמור על מסורת תיאטרון מוזיקלי בספרד.
ישנן שתי צורות עיקריות של סרסואלהː ראשונה, המוקדמת יותר, בסגנון  הבארוק (בערך 1630–1750), ושנייה, מאוחרת יותר, רומנטית (בערך 1850–1950). ניתן לחלק את הסרסואלות הרומנטיות לשני תת-ז'אנרים עיקריים, גנרו גרנדה וגנרו צ'יקו, אם כי קיימות תת-חלוקות אחרות.
תיאטרון מוזיקלי היה קיים בספרד מאז תקופת חואן דל אנצ'ינה, במאה ה-15. ז'אנר הסרסואלה היה חדשני בשילוב מסגרת דרמטית לקטעים המוזיקליים, שהשתלבו בעלילת היצירה. שולבו ריקודים ופזמונים וכן קטעי סולו והרכב, הכל בליווי תזמורתי.
סרסואלה בארוק

בשנת 1657 בארמון המלכותי של אל פראדו, מלך ספרד פיליפ הרביעי, המלכה מריאנה וחצרם השתתפו בהופעה ראשונה של קומדיה חדשה מאת פדרו קלדרון דה לה בארסה, עם מוזיקה מאת חואן הידאלגו דה פולנקו בשם El Laurel de Apolo (זרי הדפנה של אפולו). אל לורל דה אפולו מסמל באופן מסורתי את הולדתו של ז'אנר מוזיקלי חדש שנודע בשם לה סרסואלה.
בדומה ל"מפרץ הסירנות", (1657) המוקדם יותר של קלדרון דה לה בארסה, אל לורל דה אפולו ערבב דרמה מיתולוגית עם סולואים אופראיים, שירים וריקודים פופולריים. הדמויות בסרסואלה המוקדמות והבארוקיות הללו היו תערובת של אלים, יצורים מיתולוגיים ודמויות קומדיה כפריות או פסטורליות; יצירתו הפופולרית של אנטוניו דה ליטרס "אקיס וגלתיאה" (1708) הוא דוגמה נוספת.
השפעה איטלקית

בספרד של בורבון במאה ה-18, הסגנון האמנותי האיטלקי שלט באמנויות, כולל האופרה האיטלקית. סרסואלה, אף על פי שעדיין נכתבה לטקסטים ספרדיים, השתנתה כדי להתאים לאופנה האיטלקית. בתקופת שלטונו של המלך קארלוס השלישי, בעיות פוליטיות עוררו שורה של מרידות נגד שריו האיטלקיים; אלה זכו להד במצגות תיאטרליות. הסגנון הישן יותר של סרסואלה יצא מהאופנה, אבל המסורת הספרדית הפופולרית המשיכה להתבטא ביצירות קצרות יותר, כמו הטונדילה (או האינטרמצו) של סצנה בודדת. מוזיקאים כמו אנטוניו רודריגז דה היטה היו בקיאים בסגנון הקצר יותר של יצירות, אם כי הוא גם כתב סרסואלה בקנה מידה מלא עם דה לה קרוז בשם Las segadoras de Vallecas (הקוצרים של ולקס, 1768). חוסה קסטל היה אחד מכמה מלחינים שכתבו לתיאטרון דל פרינסיפה.
המאה ה-19

בשנות ה-50 וה-60 קבוצה של סופרים ומלחינים פטריוטים בראשות פרנסיסקו ברביירי וחואקין גסטמביד החייתה מחדש את הסרסואלה, וראתה בה שחרור אפשרי מההגמוניה של המוזיקה הצרפתית והאיטלקית. מרכיבי היצירה ממשיכים להיות זהים: סולואים ופזמונים מושרים, מתובלים בסצנות מדוברות, ושירים קומיים, הרכבים וריקודים. דרמות היסטוריות ווריאציות אזוריות יש בשפע, והליברית (אם כי לעיתים קרובות מבוססת על מקוריות צרפתיות) עשירות בביטויים ספרדיים ובז'רגון פופולרי.
הסרסואלה של היום כללו בליברית שלהם אזוריות וסלנג פופולרי שונים, כמו זה של מדריד castizos. לעיתים קרובות, הצלחתה של יצירה נבעה משיר אחד או יותר שהציבור למד להכיר ולאהוב. למרות כמה שינויים, המבנה הבסיסי שלה נשאר זהה: סצנות דיאלוג, שירים, פזמונים וסצנות קומיות שבוצעו בדרך כלל על ידי שני שחקנים-זמרים. יצירות המופת שהגיעו לשיא מתקופה זו היו לחם ושעשועים של ברביירי והשבועה של גסטמביד. מלחין בולט נוסף מתקופה זו היה אמיליו ארייטה.
סרסואלה רומנטית

לאחר המהפכה המפוארת של 1868, המדינה נכנסה למשבר עמוק (במיוחד מבחינה כלכלית), שבא לידי ביטוי בתיאטרון. הציבור לא יכול היה להרשות לעצמו כרטיסים לתיאטרון במחירים גבוהים להפקות גרנדיוזיות, מה שהוביל לעלייתם של תיאטרוס ורידאדאס ("התיאטראות המגוונים") במדריד, עם כרטיסים זולים להצגות בנות מערכה אחת (sainetes). "תיאטרון השעה" הזה זכה להצלחה רבה. סרסואלות חד-מערכתיות סווגו כג'נרו צ'יקו ("ז'אנר קטן") בעוד שהארוכות יותר, של שלוש מערכות, שנמשכו עד ארבע שעות, נקראו ג'נרו גראנדה ("ז'אנר גדול"). סרסואלה גראנדה הופיעה בתיאטרון דה לה סרסואלה דה מדריד, שהוקם על ידי ברביירי וחבריו בשנות ה-50 של המאה ה-19. תיאטרון חדש יותר, האפולו, נפתח ב-1873. בתחילה ניסו להציג בו את הג'נרו גראנדה, אך עד מהרה נכנעו לטעם ולכלכלה של אותה תקופה, והאפולו הפך ל"מקדש" של הג'נרו צ'יקו, הפופוליסטית יותר בסוף שנות ה-70.
תוכן מוזיקלי מתקופה זו נע בין אריות אופראיות בקנה מידה מלא (רומנסות) לשירים פופולריים. בין דיאלוג מדרמה פואטית גבוהה ועד דמויות קומדיה נמוכות. ישנם גם סוגים רבים של סרסואלה בין שני הז'אנרים עם מגוון טעמים מוזיקליים ודרמטיים.
הופקו גם כותרים חדשים אחרים. פארודיות אופרה בספרדית, שנודעו מאוחר יותר בשם zarzuelas parodias פארודית סרסואלה, הופיעו באמצע המאה ה-19. פארודיות אלה לעגו לאופרות האיטלקיות שזכו להצלחה בספרד, על ידי ניכוס המוזיקה אך הצגת עלילה חדשה שלעגה לקו הסיפור המקורי. הפארודיות של הסרסואלה היו חשובות מכיוון שהן יצרו מרחב לתיאטרון מוזיקלי ספרדי, כדי לערער את הדומיננטיות של האופרה האיטלקית על הבמות הליריות של ספרד.
רבות מהסרסואלות הגדולות ביותר נכתבו בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, אך הסוגה המשיכה להסתגל לגירויים תיאטרליים חדשים עד למאה ה-20. עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, הצורה ירדה במהירות, והסרסואלה הרומנטיות האחרונות שהעלו על הבמה נכתבו בשנות החמישים.
בעוד ברביירי הפיק את הסרסואלה גרנדה הגדולה ביותר באל ברברילו דה לאוואפיס, היוצר הקלאסי של הג'נרו צ'יקו היה תלמידו פדריקו צ'ואקה, ש-La gran vía שלו (הולחן עם חואקין ואלוורדה דוראן) זכה להצלחה הן בספרד והן ברחבי אירופה.
היורש המוזיקלי של צ'ואקה היה ז'וזה סראנו, שג'נרו צ'יקו, במערכה אחת שלו – בעיקר La canción del olvido, Alma de dios ו־Los claveles ו־La dolorosa המאוחרים הרבה יותר – יוצרים גשר סגנוני לסרסואלות המתוחכמות יותר מבחינה מוזיקלית של המאה ה-20.
בעוד שהסרסואלה הציגה (או אפילו האדירה) מנהגים פופולריים, פסטיבלים ואופני דיבור, במיוחד אלה של מדריד, משהו שמעולם לא נמצא בסרסואלה הוא ביקורת חברתית. הם חגגו את הסדר הקבוע של החברה; אם סרסואלה תומכת במשהו, זה יהיה להאטה או חיסול של השינוי החברתי.
סרסואלה בקטלוניה

בעוד שמסורת הסרסואלה שגשגה במדריד ובערים ספרדיות אחרות, קטלוניה פיתחה סגנון משלה, עם ליברית בקטלאנית. האווירה, העלילות והמוזיקה היו שונים לגמרי מהדגם שניצח במדריד, שכן הסרסואלה הקטלונית חיפשה למשוך קהל אחר, המעמדות הבורגניים. הקטלונית הפכה לאט לאט למה שנקרא, בקטלאנית, teatre líric català ("תיאטרון לירי קטלאני"), עם אישיות משלה, ועם תמלילים ומלחינים מודרנים כמו אנריק גרנדוס או אנריק מורה.
בשנים האחרונות של המאה ה-19, עם הופעת המודרניזם, אחד מהמודרניסטים הבולטים, ואחד מתלמידיו של פליפ פדרל, הגיע אמדאו ויבס לזירת ברצלונה. הוא תרם ליצירת ה־Orfeó Català ב-1891, יחד עם לואיס דוחן. למרות ההצלחה שנרשמה במשך שנים רבות, השאיפה המוזיקלית שלו לקחה אותו למדריד, שם היה ל"זרזואלה" פרופיל גבוה יותר. Vives הפך לאחד ממלחיני ה"זרזואלה" החשובים ביותר, עם יצירות מופת כמו "דוניה פרנסיסקיטה".
סרסואלה בקובה ובמקסיקו

בקובה האפרוקובאניסמו zarzuelas של ארנסטו לקוונה (María la O ; El cafetal), אליסאו גרנט (La virgen morena) וגונזלו רויג (Cecilia Valdés, המבוסס על הרומן הקלאסי של Cirilo Villaverde) מייצגים תור זהב קצר בעל חשיבות פוליטית ותרבותית. יצירות אלו ואחרות התרכזו במצוקתה של האשה המולאטית ושאר המעמדות השחורים בחברה הקובנית. הכוכבת הבולטת של רבות מההפקות הללו הייתה ריטה מונטנר.
גם למקסיקו היו מסורות סרסואלה משלה. דוגמה אחת היא La cuarta plana של קרלו קרטי, בכיכובה של אספרנסה איריס.
סרסואלה בפיליפינים

בפיליפינים, "התיאטרון המוזיקלי סרסואלה" עבר עיבוד נרחב על ידי הפיליפינים בתרבויות הילידים שלהם, בעיקר באזורים עירוניים. התיאטרון הוצג על ידי הספרדים רק בשנת 1878, למרות היותו חלק מהאימפריה הספרדית מאז אמצע המאה ה-16. במהלך תקופה זו, המחזות הוצגו רק על ידי אנשים ספרדים. עד 1880, רוב המבצעים והכותבים היו פיליפינים, בעיקר הגיבור הלאומי הפיליפיני, חוסה ריזאל, שחבב את המחזה. לאחר מכן, שפות מקומיות, במקום ספרדית, שימשו להצגת התיאטרון המורכב, עם תוספות ממספר תרבויות ברחבי הארכיפלג.
כשהפיליפינים נשלטו על ידי האמריקנים בתחילת המאה ה-20, הומור ממחזה המורו-מורו התווסף לסרסואלה הפיליפינית, תוך התרחקות מהסרסואלה הספרדית המסורתית. התיאטרון שימש לאחר מכן את הפיליפינים כדי להביע חופש מאפליה ושלטון קולוניאלי, המתאר את העם הפיליפיני מנצח נגד הספרדים והאמריקאים בסוף כל הצגה. הסממנים המהפכניים של המחזה הניעו את האמריקאים לעצור מבצעים וכותבים שונים של סרסואלה הפיליפינית, עד כדי סגירה בכוח של חברות סרסואלה שלמות בפיליפינים. בשנות העשרים של המאה ה-20, עקב כניסת הקולנוע, סרסואלה הפכה לפופולרית רחבה באזורים הכפריים, מה שהשבית את האמריקנים מלהפסיק את התפשטות ההצגות. הסרסואלה הפיליפינית התפתחה למעין קומדיה של נימוסים נבדלת לטעם הפיליפיני. בשנת 2011, אמנות הבמה צוינה על ידי הוועדה הלאומית לתרבות ואמנויות כאחת מהמורשת התרבותית הבלתי מוחשית של הפיליפינים תחת קטגוריית אמנויות הבמה שהממשלה עשויה למנות ברשימות המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו. בשנת 2012, באמצעות שותפות עם אונסק"ו, ממשלת הפיליפינים קבעה את המסמכים הדרושים לשמירה על הסרסואלה הפיליפינית. אונסק"ו ציין את zarzuela הפיליפיני כתיאטרון הלאומי והאופרה של הפיליפינים.
הקלטות

משנת 1950 ואילך, "סרסואלה" שגשגה בסדרת הקלטות LP מ-EMI, Hispavox ואחרות, בהפצה עולמית. סדרה שהופקה על ידי חברת אלהמברה מדריד, הרוב בניצוחו של המנצח הספרדי המוביל אטאולפו ארגנטה זכתה להצלחה מיוחדת. רבים הציגו זמרים שהפכו למפורסמים בעולם, כמו תרזה ברגנזה, אלפרדו קראוס ופילאר לורנגר ; ומאוחר יותר, Montserrat Caballé ו-Plácido Domingo. מבצעים פחות מוכרים כמו אנה מריה איריארטה, אינס ריבדניירה, טוני רוסדו, קרלוס מונגויה, רנאטו סזארי ואחרים העניקו לעיתים קרובות את קולם להקלטות. גם המקהלות של Orfeón Donostiarra ומקהלת הזמרים של מדריד תרמו וסיימו את האיכות הכוללת של היצירות. לאחר מותה של ארגנטה המשיכו בדרכו אחרים כמו אינדלסיו סיסנרוס ורפאל פרוהבק דה בורגוס. היו גם הקלטות בניצוחו של המלחינים עצמם, כמו פבלו סורוזבל ופדריקו מורנו טורובה. זמרים ידועים רבים, כולל ויקטוריה דה לוס אנגלס ומונטסראט קבאלה, הקליטו אלבומים של שירים ואריות של סרסואלה.
הפקות רבות של zarzuela ניתן לראות כעת ב־DVD ובדיסק Blu-ray. במרץ 2009, EuroArts הוציאה את "Amor, Vida de Mi Vida", הקלטה בדיסק Blu-ray של קונצרט zarzuela באוגוסט 2007 מאת פלסידו דומינגו ואנה מריה מרטינס, עם תזמורת מוצרטאום של זלצבורג בניצוחו של חסוס לופז-קובוס. באפריל 2009, BBC/Opus Arte הוציאו דיסק Blu-ray של ביצוע ביולי 2006 של "לואיסה פרננדה" של פדריקו מורנו טורובה עם פלסידו דומינגו וננסי הררה, שהוקלט בתיאטרון ריאל דה מדריד עם ז'סוס לופס-קובוס בניצוחו.
בארצות הברית, הקונסרבטוריון ג'רוויס של נאפה, קליפורניה, בין השנים 1996 ו-2005, העלה כמה הפקות מלאות של zarzuela, שהוצאו לאחר מכן ב-DVD ובאינטרנט. הסדרה כוללת את "La dolorosa"; "לה גראן ויה"; "לואיזה פרננדה"; לה ורבנה דה לה פלומה"; "לה רוזה דל אזפראן"; "La revoltosa" "Agua, Azucarillos y Aguardiente"; "דוניה פרנסיסקיטה"; "Gigantes y Cabezudos" "La alegría de la huerta"; "לה צ'ולאפונה"; "לואיס אלונסו" (Giménez, 1896); ו-"El barberillo de Lavapiés".
הערות שוליים

↑  Corominas, Joan (1980). Breve diccionario etimológico de la lengua castellana (בספרדית) (3rd ed.). Madrid: Editorial Gredos. Zarzuela, princ. S. XVII: el nombre de esta representación lírico-dramática viene, según algunos, del Real Sitio de la Zarzuela, donde se representaría la primera, pero la historia del vocablo no se ha averiguado bien y en su primera aparición es nombre de una danza.
↑  Doppelbauer, Max; Sartingen, Kathrin, eds. (2010). De la zarzuela al cine: Los medios de comunicacion populares y su traduccion de la voz marginal (בספרדית). München: Martin Meidenbauer. ISBN 978-3-89975-208-3.
↑  Webber, Christopher (2005). "El asombro de Damasco". zarzuela.net (Review). אורכב מ-המקור ב-20 באוגוסט 2008. נבדק ב-15 בינואר 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Torres, Rosana (16 בדצמבר 1987). "Tamayo presenta en la 'Nueva antología' lo más sobresaliente de la zarzuela moderna". El País (בספרדית). אורכב מ-המקור ב-14 באוקטובר 2019. נבדק ב-14 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Clark, Walter Aaron, ed. (2002). From Tejano to Tango: Latin American Popular Music. New York: Routledge. p. 101.
↑  "Junto al Pasig by: Jose Rizal". prezi.com (באנגלית). נבדק ב-2024-07-09.
↑  "Vico Sotto backs revival of Rizal zarzuela". Lifestyle.INQ (באנגלית אמריקאית). 2021-08-12. נבדק ב-2024-07-09.
↑  "Zarzuela – Musical Theatre" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-28 בינואר 2018. נבדק ב-22 באפריל 2018 – via ichcap.org. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Erickson, Glenn (1 במאי 2009). "Amor, Vida de Mi Vida: Zarzuelas by Plácido Domingo and Ana María Martínez (Blu-ray)". DVD Talk. אורכב מ-המקור ב-12 ביוני 2009. נבדק ב-16 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kauffman, Jeffrey (27 ביוני 2009). "Luisa Fernanda (Blu-ray)". DVD Talk. אורכב מ-המקור ב-29 באוגוסט 2009. נבדק ב-16 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zarzuela Video Catalogue: Productions From the Jarvis Conservatory". Jarvis Conservatory. אורכב מ-המקור ב-21 בנובמבר 2021. נבדק ב-21 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534264905171  BnF: cb12238085j (data)  GND: 4190539-8  LCCN: sh85149682  NKC: ph692629
פורים בירושלים (אלבום)

פורים בירושלים הוא אלבום האולפן השישי של נגן הכליזמר הישראלי חיליק פרנק. האלבום יצא לאור בשנת-תשע"א 2010. האלבום מחולק ל-4 מחרוזות.
רשימת רצועות > מחרוזת 1

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | ליהודים - סקולען  | 1:42 |
| 2. | ליהודים  | 3:06 |
| 3. | תשועתם - קרליבך  | 1:59 |
| 4. | חייב אינש לבסומי - עממי  | 4:17 |
| 5. | ליהודים - קרליבך  | 0:58 |
| 6. | להודיע  | 3:46 |
רשימת רצועות > מחרוזת 2

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 7. | הצילני מקליפת עמלק  | 2:28 |
| 8. | שושנת יעקב - ברסלב  | 2:45 |
| 9. | ונהפוך הוא - קרלין  | 2:34 |
| 10. | ויהי בימי אחשורוש  | 0:22 |
| 11. | שושנת יעקב - עממי  | 2:11 |
| 12. | ניגון שמחה - סקווירא  | 1:50 |
| 13. | ניגון פורים - קרלין  | 1:59 |
רשימת רצועות > מחרוזת 3

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 14. | ניגון כלייזמרי לפורים  | 3:06 |
| 15. | תשועתם - ויז'ניץ  | 1:12 |
| 16. | ניעי שזוריצי חלאפצ' - חב"ד  | 1:46 |
| 17. | ניגון שמחה - חב"ד  | 2:14 |
| 18. | סאיז דאך אלץ הבל הבלים - חב"ד  | 1:08 |
| 19. | רבינו שאג - ברסלב  | 2:11 |
| 20. | ניגון תולדות אהרון/ויז'ניץ  | 3:40 |
רשימת רצועות > מחרוזת 4

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 21. | ויבוא עמלק - ברסלב  | 5:30 |
| 22. | ניגון שמחה - חב"ד  | 2:14 |
| 23. | ניגון שמחה - קרלין  | 1:18 |
| 24. | אומן אומן ראש השנה  | 1:11 |
| 25. | אימתי קאתי מר - חב"ד(קרלין)  | 1:44 |
| 26. | בך בטחו אבותינו - ברסלב  | 2:04 |
| 27. | א גיטע יאר  | 1:30 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 3901e4b1-7a39-42e5-afe8-f272eb3415ce
פלאסה

מפת המחוז טימיש ברומניה בשנת 1930 עם החלוקה ליחידות "פלאסה"
פלאסה (ברומנית: plasă, ברבים plăşi  "פּלֶש" - בעברית - נפה) הייתה יחידת חלוקה מנהלית ברומניה, בין מחוז הנקרא "ז'ודץ" ובין ה"קומונה" (יחידה המורכבת מכפר אחד או יותר). בראש הפלאסה עמד  פרטור שמונה על ידי פרפקט המחוז. המוסד שבראשו עמד הפרטור נקרא  pretură פרֶטורה.
חלוקת המחוזות (ז'ודץ) ל "פלאסות" (plăşi) הונהגה בימי השליט קרול הראשון ונמשכה בתקופה הממלכה הרומנית ועוד שנתיים תחת השלטון הרפובליקני הקומוניסטי עד לשנת 1950.
אז ה"פלאסה" הוחלפה לפי הדגם של ברית המועצות על ידי ה"ראיון".
מפת החלוקה המנהלית של רומניה בשנת 1930.  מצוינים בה במחוזות ,הנפות ("פלאסה") והערים.
הערות שוליים

↑  "Legea nr. 5 pentru raionarea administrativ-economică a teritoriului Republicii Populare Romîne" (פורסם ב Monitorul Oficial, No. 77 / September 8, 1950);  
 Ronald A. Helin  "The Volatile Administrative Map of Rumania", in Annals of the Association of American, 
"Geographers, Vol. 57, No. 3 (September 1967), pp.481-502
חוק ה"ראיונציה" מנהלית-כלכלית של הטריטוריה של הרפובליקה העממית הרומנית, ברשומות הרשמיות "מוניטורול אופיצ'יאל" מס. 77, 8 בספטמבר 1950.
פלאסה ד'אספניה

ערך זה עוסק בכיכר בעיר ברצלונה. אם התכוונתם לכיכר בעיר אחרת בשם "פלאסה דה אספניה", ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כיכר עירונית 
 על שם:  ספרד 
 מיקום:  מונז'ואיק 
 מדינה:  ספרד 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  ז'וזפ פוץ', Guillem Busquets i Vautravers 
 קואורדינטות:  41°22′30″N 2°08′57″E﻿ / ﻿41.375038°N 2.149108°E﻿ / 41.375038; 2.149108
  (למפת ברצלונה מוגדלת) פלאסה ד'אספניה(למפת ברצלונה רגילה) פלאסה ד'אספניה
 
פלאסה דה אספניה כפי שניתן לראות אותה בלילה מפלאו נסיונל
הפסל שבמרכז פלאסה דה אספניה
הפלאסה דה אספניה או פלאסה ד'אספניה (בספרדית Plaza de España; בקטלאנית: Plaça d'Espanya) היא אחת הכיכרות החשובות ביותר בברצלונה שבספרד. הכיכר נבנתה לכבוד התערוכה העולמית של ברצלונה (1929), שנערכה לרגלי המונז'ואיק ברובע הסנטס-מונז'ואיק.
הכיכר היא אחת הכיכרות הגדולות של העיר, ומהווה צומת לשני רחובות ראשיים: גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס ושדרת פארה-לל, ומספר רחובות קטנים. המזרקה בלב הכיכר, ליד הפסל, תוכננה על ידי ג'וזף מאריה חוחול, שעבד יחד עם אנטוני גאודי. הכיכר מובילה לפלאו נסיונל, שמשמש כמשכנו של המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית ועוברת דרך מזרקת הקסם.
מסביב לכיכר ישנם:
2 מגדלים ונציאניים - המגדלים מתנשאים לגובה של 47 מטר ומובילים את הדרך לפלאו נסיונל דרך אבנגודה דה לה ריינה מריה כריסטינה, שדרה שמשמשת בעיקר לאירוח ירידים.
פארק ז'ואן מירו - הנקרא על שמו של הצייר ז'ואן מירו, שאת פסלו "דונה אי אוסל" (Dona i Ocell), ופירושה אישה וציפור, המתנשא לגובה 22 מטר ניתן לראות מאחת הפינות בכיכר.
ארנאס דה ברצלונה (שנקראה בעבר פלאסה דה טורוס) - זירת מלחמות שוורים שנבנתה בשנת 1900 בסגנון אדריכלי מורי. בעקבות הוצאת מלחמות השוורים אל מחוץ לחוק במחוז קטלוניה, מופע מלחמות השוורים האחרון שנערך בה היה ב-25 בספטמבר 2011. מאז הפכה הזירה למרכז קניות מפואר. על גג הארנאס ניתן לתצפת על העיר.
הכיכר משמשת כתחנה ראשית לאוטובוסים, למטרו של ברצלונה ולרכבת ה-RENFE, כמו כן מן הכיכר יוצאת הרכבת להר המונסרט.
ראו גם

תכנון עירוני של ברצלונה
פול בולס

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1910 קווינס, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  18 בנובמבר 1999 (בגיל 88) טנג'יר, מרוקו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וירג'יניה, תיכון ג'מייקה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  אופרה, מחזה, רומן, שירה 
 זרם ספרותי:  דור הביט 
 בן או בת זוג:  ג'יין בולס (21 בפברואר 1938–4 במאי 1973) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1941) 
 www.paulbowles.org
 
פול פרדריק בולס (באנגלית: Paul Frederic Bowles;‏ 30 בדצמבר 1910 – 18 בנובמבר 1999) היה סופר, מלחין ומתרגם אמריקאי, שחי רוב חייו מחוץ לארצות הברית.
בולס גדל בבית ממעמד הביניים בניו יורק וגילה כישרון הלחנה וכתיבה. למד מוזיקה אצל אהרון קופלנד והלחין מוזיקה לתיאטרון. הוא נחל הצלחה והכרה עם פרסום ספרו הראשון, "שמיים מגינים מעל" (1949), המתרחש בצפון אפריקה הצרפתית, שבה ביקר ב-1931.
ב-1947 התיישב בטנג'יר כשהייתה אזור בין לאומי ואשתו ג'יין הצטרפה אליו ב-1948. מלבד חורפים שבילה בציילון בשנות החמישים, טנג'יר נעשתה לביתו למשך כל חייו. הוא נעשה לסמל של הגולים האמריקנים בעיר.
המוזיקה

בולס למד בתחילה אצל קופלנד ולאחר מכן אצל וירג'יל תומסון.
קופלנד אמר על המוזיקה שלו: "זו מוזיקה שבאה מאישיות רעננה מלאה בקסם ויצירתיות מלודית, מפתיעה בצורתה האינסטינקטיבית והלא אקדמית. באופן אישי אני מעדיף את החובבנות של בולס על המוזיקה השמרנית המיומנת." ברבות השנים הוא שב וציין: "המוזיקה של פול בולס תמיד רעננה; אין בה רגע דל." אף שקופלנד ניסה לאמנו וללמדו משמעת הוא מצא בו תלמיד עיקש והמליץ על מורים אחרים אך הניסיון לא צלח. הוא התמיד לא לקבל הנחיות מאיש. כמלחין אוטודידקט הוא הצליח בכל זאת להלחין מוזיקה לתיאטרון ושיתף פעולה עם ג'וזף לוסי, ליאונרד ברנשטיין, ארתור קסטלר, חוזה פרר, סלבדור דאלי, אורסון ולס, ויליאם סרויאן וטנסי ויליאמס. לזמן מה נהיה בולס למבקר המוזיקה בהרלד טריביון.
לאחר המלחמה בולס התיישב בטנג'יר ונהיה לסופר בעל שם בינלאומי. בולס אמר: "קשה למצוא בטנג'יר אפילו פסנתר אחד מכוון." אט אט הוא גילה שיש שם אווירה שמתאפשרת לתיאור רק על ידי כתיבה ולא במוזיקה. "המוזיקה שלי הייתה מלאת חיים כמוני ואת הצד האפל שלי יכולתי לתאר רק בעזרת השפה." עם פרסום השמיים מגינים מעל הוא נהיה עצמאי וכשרון כתיבתו האפיל על כשרון ההלחנה שלו.
רק בעשור טרם מותו התעוררה התעניינות חוזרת במוזיקה שלו ושבו לנגן מיצירותיו. ב-1994 נערך בפריז קונצרט בו הוא נכח וניגנו בו גם מיצירות וירג'יל תומסון, לאונרד ברנשטיין ופיליפ ראמי. ההתחדשות הזו ייצרה כמה הקלטות של תקליטורים ב 2016 בשיתוף נקסוס
פול בולס היה חלוץ בחשיפתו את המוזיקה הצפון אפריקנית לעולם המערבי, בשנים 1959–1961 הקליט מוזיקה מרוקנית מסורתית לספריית הקונגרס. הוא סבר שהתרבות המודרנית תשנה ותשפיע על המוזיקה המסורתית לבלי הכר ולכן טרח לשמר אותה. האוסף כולל כ-60 שעות מוזיקה עממית.