stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על סנטיאגו
ראו גם

קרב הייבורי
מלחמת הכדורגל
הערות שוליים

↑  בעקבות שערורייה בה היו מעורבים מספר משחקניה של אינטר מילאן, שנתפסו משתמשים בסמים.
הקתדרלה הצרפתית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1701
 תאריך פתיחה רשמי:  1701 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 אדריכל:  קארל פון גונטרד 
 סגנון אדריכלי:  נאו-קלאסיציזם 
 קואורדינטות:  52°30′52″N 13°23′32″E﻿ / ﻿52.514444°N 13.392222°E﻿ / 52.514444; 13.392222
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) הקתדרלה הצרפתית(למפת ברלין רגילה) הקתדרלה הצרפתית
 
הקתדרלה הצרפתית (בגרמנית: Französischer Dom - "פרנצזישר דום") היא כנסייה פרוטסטנטית הממוקמת במרכז ברלין בצידה הצפוני של כיכר הז'נדארמנמארקט, מול הקתדרלה הגרמנית.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית שהתגוררה בעיר. בשנת 1785 נבנתה ליד הכנסייה כיפת הקתדרלה על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד.
הכנסייה נהרסה לחלוטין במלחמת העולם השנייה ושוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
כיום פועל בכיפה מוזיאון להיסטוריה הוגנוטית.
מקור השם

אף שכיום נקראת הכנסייה "הקתדרלה הצרפתית" - מקור שמה במילה "כיפה" בצרפתית "dome" ולא במילה הגרמנית לקתדרלה ("Dom").
היסטוריה

לאחר תכנון הכיכר בשנת 1688 על ידי יוהאן ארנולד נרינג בהוראות הנסיך פרידריך השלישי (לימים פרידריך הראשון, מלך פרוסיה), התיישבו סביבה מתיישבים הוגנוטים אשר ברחו מצרפת והורשו להתיישב בפרוסיה בעקבות האדיקט של פוטסדאם משנת 1685 אשר הבטיח לבני כל הדתות חופש פולחן.
הכנסייה הצרפתית נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית. בעת בנייתה הייתה הכנסייה זהה בצורתה לכנסייה ההוגנטית שנהרסה בסאן מוריץ בעמק המארן שבצרפת. הכיפה של המבנה וחזיתות המבנה נוספו למבנה הכנסייה בשנת 1785 על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד בהוראת המלך הפרוסי פרידריך השני.
מאז שנת 1935 פועל בכנסייה מוזיאון להיסטוריה של ההוגנוטים בגרמניה.
במהלך הפצצות מלחמת העולם השנייה נהרסה הכנסייה. עבודות השיקום החלו בשנת 1981 והסתיימו בשנת 1987 - בה הותקנו במגדל הכנסייה 60 פעמונים במסגרת אירועי ציון 750 שנה להיווסדה של ברלין.
בין השנים 2004–2006 שופצה חזית הכנסייה בעלות של 6 מיליון אירו. במסגרות עבודות אלה הוחלפו 18 מ-60 פעמוני הברונזה של הכנסייה.
הכנסייה בשנת 1857 (בימין התמונה).
הכנסייה בשנת 1900 (בימין התמונה).
פעמוני הכנסייה
הקולוניזציה היוונית

תחומי הקולוניזציה היוונית
הקולוניזציה היוונית הייתה הגירה יזומה ומאורגנת של הלנים מיוון והתיישבותם ברחבי ארצות אגן הים התיכון והים השחור, שהחלה במאה ה-8 לפנה"ס ונמשכה לאורך המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס. קולוניות רבות שנוסדו במסגרת הקולוניזציה היוונית התפתחו לערי מדינה עצמאיות ורבות עוצמה.
יש להבדיל בין הגירה זו לבין גלי הפלישה של השבטים ההלניים ליוון גופא שהתרחשו עד ארבע מאות שנה קודם לכן, והיוו הבסיס להתפתחות התרבות ההלנית ביוון. הקולוניזציה היוונית התרחשה כתופעה שאפיינה את התרבות ההלנית.
תהליך ההקמה של קולוניות

היוזמה להתיישבות יכולה להיות של פוליס מסוימת, או של קבוצות אנשים באופן "פרטי". כמו במקרים רבים בעת העתיקה, יסוד של קולוניה חדשה היה כרוך באלמנט טקסי. בדרך כלל כהקדמה לייסוד הקולוניה נערכה התייעצות עם האורקל, לרוב האורקל מדלפי. יסוד הקולוניה לווה גם הוא בטקסים דתיים, ביניהם הבאת אש מקודשת מהמקדש של הפוליס המייסדת.
לגיוס אזרחים לקולוניה חדשה היו מספר דרכים: לעיתים נקראו שכבות אוכלוסייה שלמות לקחת חלק ביסוד, לעיתים נבחרו המייסדים בגורל – למשל בחירה של בן אחד מכל משפחה בפוליס. גרים ועבדים שהיו מעוניינים להצטרף נתקבלו בדרך כלל אף הם בברכה, ובקולוניה החדשה נהנו ממעמד של אזרח.
למהגרים נבחר מנהיג מהאזרחים הבולטים בפוליס. המנהיג והאבות המייסדים של הקולוניות זכו לאחר מותם למעמד של הרוס – גיבור מיתולוגי.
במקום ההתיישבות ייסדו עיר. בתחילת דרכה של המושבה החדשה, היה קשר פוליטי ודתי חזק עם הפוליס שהקימה אותה: החוקה של הפוליס המייסדת אומצה על ידי הקולוניה, מדיניות החוץ של הקולוניה הייתה כפופה להחלטות הפוליס המייסדת, והקולוניה המשיכה להשתתף בפולחן האלים של הפוליס על ידי שליחים ומתנות. הקשרים הדתיים נמשכו לעיתים אף מאות שנים לאחר יסוד הקולוניה.
אולם בשלבים מאוחרים יותר התרחשו לעיתים עימותים ואף פרצו קרבות בין הקולוניה לבין הפוליס המייסדת, והתוצאות היו לפעמים שהקולוניה הפכה לפוליס בפני עצמה, ולעיתים שלטון מאולץ של הפוליס המייסדת על הקולוניה. ברוב המקרים פסקו הקשרים הראשוניים של תלות עם הזמן בעיקר בגלל קשיים לוגיסטיים והמושבות הפכו לפולייס (רבים של "פוליס") עצמאיות שלעיתים אף שלחו בעצמן מתיישבים וייסדו ערים חדשות.
מאפייני הקולוניות

לקולוניות היו מספר מאפיינים בולטים:
שני סוגים עיקריים של קולוניות:
אפויקיאי (ἀποικία) – קולוניות שנוסדו כערים בפני עצמן.
אמפוריה (ἐμπόριον) – קולוניות שנוסדו כתחנות מסחר.
קרבה לחוף ים.
שני גלים עיקריים של יסוד קולוניות: המחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס והמאה השישית לפנה"ס.
תפוצה גאוגרפית

התפשטות הקולוניות היווניות הייתה בראש ובראשונה לאורך חופים. היוונים, עם של יורדי ים, הקימו קולוניות בכל אזור באגן הים התיכון בו לא היה שלטון ריכוזי חזק.
במערב: גבול ההתפשטות המערבי היה חופיה המזרחיים של ספרד, שם הוקמו הקולוניות סגונטו והראוסקופיון. הריכוזים העיקריים של הקולוניות בחלקו המערבי של הים התיכון היו חופי צרפת, צפון הים הטירני, דרום איטליה ומזרח סיציליה.
בדרום: ריכוז עיקרי באזור קירני (לוב) וקולוניה בודדת (נאוקרטיס) במצרים.
במזרח הים התיכון: חופי קיליקיה ומערב קפריסין.
בצפון: סביב הים השחור וים השיש.
המגבלה העיקרית על ההתפשטות היוונית הייתה כאמור כוחות חזקים אחרים. הכוח הבולט ביותר שהגביל את הקולוניזציה היו הפיניקים. גם מצרים לא איפשרה התיישבות יוונית בשטחה (למעט נאוקרטיס, שקיבלה אישור מיוחד מהפרעונים).
הסיבות לקולוניזציה

תופעת הקולוניזציה ביוון נבעה ממספר גורמים:
המצוקה הכלכלית, אליה נקלעו תושבי חצי האי היווני שנבעה מגידול האוכלוסייה מצד אחד, ומחוסר היכולת של הקרקע לשאת גידול זה מן הצד האחר (עקב הגאוגרפיה ההררית ברובה), הביאה לנדידה של יחידים וקבוצות בחיפוש אחר מקורות פרנסה ומשאבים חדשים.
תופעה נוספת שנבעה מכך וכן מהתפתחויות טכנולוגיות , הייתה המעבר מחקלאות למסחר. המעבר מחקלאות למסחר השפיע על התרחבות תופעת הקולוניזציה בכמה אופנים:
מסחר אינו זקוק לקרקע ולא כרוך בבעלות על קרקע ולפיכך העוסקים בו ניידים מאוד יחסית לעוסקים בחקלאות.
למסחר יש נטייה להתפשט ולחפש שווקים חדשים, גם מחוץ לגבולות הארץ.
על מנת להקל על הנ"ל נוצרת תופעה של פתיחת תחנות מסחר מחוץ לתחום ההתיישבות המקורי, תחנות אשר באופן טבעי הפכו לערים.
השפעה נוספת הייתה גם לרקע הפוליטי שנוצר ביוון עם התפתחות משטרי הפוליס:
ההבדל המעמדי בפוליס בין אזרחי הפוליס לבין התושבים שלא נהנו מזכויות האזרח עודד תושבים לצאת ולהקים פולייס חדשות בהן ייהנו הם ממלוא זכויות האזרח מתוקף היותם "האבות המייסדים".
תופעה דומה היא אי שביעות הרצון מהמצב הפוליטי שבפוליס, ובעיקר זו של בני האצולה אשר איבדו את זכויות היתר והתפקידים שקודם להיות הפוליס היו עוברים אליהם מתוקף ירושה, וכעת ניתן היה כמעט לכל אזרח לאחוז בהם.
לא פעם שימשו הקולוניות להרחקת קבוצות או יחידים מהפוליס, אם מטעמים פוליטיים ואם כצורת ענישה.
כיבושים של שטחי יוון בידי מעצמה זרה (פרס, טבאי[דרושה הבהרה] ורומא) בעוד הקולוניה הרחוקה משמשת מקום מפלט מפני הפולש.
המשותף, והייחודי לרקע הפוליטי של תהליך הקולוניזציה הוא שעצם קיום הפוליס כדגם למסגרת מדינית, עודד אנשים לצאת ולהקים פולייס חדשות. קרוב לוודאי שזו גם אחת הסיבות לכך שאף על פי שרוב התופעות הנזכרות כאן משותפות לעמים ולארצות רבות, תופעת הקולוניזציה הייתה די ייחודית ליוונים.
לקריאה נוספת

G.R. Tsetskhladze (ע), Greek Colonisation: An Account of Greek Colonies and Other Settlements Overseas, Volume One, Brill, 2006, ISBN 978-90-474-0410-1
הרודוטוס ד', ה' (תרגום: פרופ' בנימין שימרון וד"ר רחל צלניק)[דרושה הבהרה]
מפת ההתיישבות היוונית והפיניקית
הסכם אי-תוקפנות סובייטי-פולני

הסכם אי-תוקפנות סובייטי-פולני הוא הסכם אי-תוקפנות, אשר נחתם בין ברית המועצות לפולין ב-1932. ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-17 בספטמבר 1939, כאשר פלשה לפולין סמוך לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
רקע

אחרי המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1921 שהסתיימה בניצחון פולני, ממשלת פולין אימצה מדיניות של "ריחוק שווה" הן מגרמניה והן מברית המועצות. בקרב הפוליטיקאים הפולנים שרר קונצנזוס לפיו על פולין להסתמך בעיקר על הברית ארוכת הימים עם צרפת ולהימנע מלצדד באחת משכנותיה.
בינואר 1926, כחלק מנרמול היחסים בין המדינות, החלו דיונים על הסכם אי-תוקפנות שנועד לחזק את הישגיה של פולין בהסכם ריגה, ותוכנן שיאוזן על ידי הסכם דומה שייחתם מול גרמניה. עם זאת, השיחות מול גרמניה לא התחילו, וביוני 1927 בריטניה הכריזה על ניתוק היחסים עם ברית המועצות, ונרצח בוורשה פיוטר ווייקוב, דיפלומט סובייטי. במקום זאת, פולין פנתה לחתום על הסכם קלוג-בריאן, שהיווה אמנה שאסרה על שימוש בתוקפנות ובאלימות כלפי מדינות אחרות. בהמשך הצטרפה אליו גם ברית המועצות.
המשא ומתן בין הצדדים חודש ב-1931 וההסכם נחתם במוסקבה ב-25 ביולי 1932, בתכנון שיהיה בתוקף למשך שלוש שנים. שתי המדינות אשררו את ההסכם ב-23 בדצמבר 1932, אז נכנס לתוקף. ב-9 בינואר 1933 נרשם גם בחבר הלאומים.
ב-5 במאי 1934 הוארך תוקף ההסכם עד ל-31 בדצמבר 1945 ללא שינויים.
תנאים

שני הצדדים הסכימו לוותר על השימוש באלימות ביניהם ולפתור את כל המחלוקות בדרכים דיפלומטיות. בנוסף, הוחלט להימנע מבריתות שכוונו לפגוע באחד מהצדדים.
אחרית דבר

ב-23 בספטמבר 1938 ממשלת ברית המועצות שלחה מסר לממשלת פולין ובו נאמר כי במידה והאחרונה תשתתף בכיבוש צ'כוסלובקיה, ההסכם ייחשב לריק מתוכן. עם זאת ב-31 באוקטובר היא חזרה בה והצהירה שההסכם עדיין בתוקף, זאת למרות שפולין אכן כבשה את חבל זאולז'ה. שתי המדינות אף אשררו מחדש את תוכן ההסכם ב-26 בנובמבר 1938.
ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-17 בספטמבר 1939 כשזו פלשה לפולין ממזרח, כחלק מההסכמות עם גרמניה הנאצית.
אחרית דבר > ניתוח

בזמן אמת נחשב ההסכם להצלחה ניכרת במדיניות החוץ הפולנית, אולם היא נחלשה עם התערערות הברית עם צרפת, ההפרות הגוברות של הסכם ורסאי והכניסה למלחמת סחר מול גרמניה.
בעקבות החתימה על ההסכם נחתם בינואר 1934 הסכם אי תוקפנות גם מול גרמניה.
הערות שוליים

↑  Poland and Union of Soviet Socialist Republics - Pact of Non-Aggression, with two Protocols of Signature. Signed at Moscow, July 25, 1932 [1933 LNTSer 7; 136 LNTS 41], www.worldlii.org
1 2  Польша, www.pereplet.ru
המועצה הישראלית לצרכנות

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 מייסדים:  חיים יוסף צדוק 
 תקופת הפעילות:  1966–הווה (כ־58 שנים) 
 www.consumers.org.il
 
המועצה הישראלית לצרכנות היא חברה ממשלתית, ללא כוונות רווח, הפועלת מכוח חוק המועצה הישראלית לצרכנות, תשס"ח-2008 ומהווה את ארגון הצרכנים היציג הגדול ביותר הפועל מכוח חוק.
המועצה פועלת לקידום זכויות צרכניות, להגנה על ציבור הצרכנים ושמירה על זכויותיהם, ומקדמת חינוך והסברה לצרכנות נבונה. בין היתר, פועלת המועצה למניעת הטעיות בפרסום וקידום פרסום הוגן.
הקמה

המועצה הישראלית לצרכנות הוקמה באוגוסט 1966 על ידי שר המסחר והתעשייה, חיים יוסף צדוק. בראש המועצה הועמדה חברת הכנסת שולמית אלוני, שראתה חשיבות בחינוך הציבור לפקח על המחירים ולהימנע מתשלום יתר. לטענת מקימיה, אופן תקצובה, על ידי משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, מאפשר לה לפעול כנגד עסקים מבלי שייווצר חשש לניגודי עניינים. בשנת 1970 הפכה המועצה לחברה בע"מ ש-75% ממניותיה היו בידי הממשלה ו-25% בידי מכון התקנים הישראלי.
בשנת 2008 נחקק בכנסת "חוק המועצה הישראלית לצרכנות" בו הוגדר לראשונה בחוק מעמדה של המועצה כגוף עצמאי, בלא תלות, שמטרתו לפעול לטובת הצרכן.
מטרות המועצה

המועצה לצרכנות פועלת במטרה להגן על הצרכנים, לשמירת זכויותיהם, ולחינוך לצרכנות נבונה. למימוש המטרה פועלת המועצה לצרכנות במספר מישורים מרכזיים:
טיפול בתלונות צרכנים ומתן ייעוץ בנושאי צרכנות.
קידום פתרונות והסדרים לתופעות של עוולות צרכניות, ייזום הצעות חקיקה, ייצוג הצרכנים מול בעלי העסקים, נותני השירות ורשויות המדינה.
חינוך והסברה באמצעות הרצאות ופעילות שטח.
קידום מידע צרכני באמצעות התקשורת.
עידוד וארגון הציבור להאבק למימוש זכויותיו הצרכניות.
עריכת תחקירים, סקרים ובדיקות השוואתיות.
נקיטת הליכים משפטיים, הגשת תובענות ייצוגיות ועתירות מול בתי המשפט; מתן חוות דעת בענייני צרכנות; שיפור תהליך ההסדרה והאכיפה של החוקים לטובת הצרכנים.
הגברת ההגנה של רשויות המדינה על הצרכנים.
היסטוריה

בשנת 1967 קיימה המועצה את "שבוע הצרכנות", ובשנים מאוחרות יותר קיימה את "יום הצרכן". בשנת 1970 יצאה המועצה ביוזמה למנוע עליית מחירים, קראה לצרכנים לדווח על כל העלאת מחירים ולהימנע מקניית מוצרים שמחירם עלה.
בשנים 1969–1970 המועצה הוציאה רבעון שנקרא "דע מה" ולאחר מכן "מה כדאי". בשנת 1983, כדי לחסוך בהוצאותיה, יצא "מה כדאי" כמוסף חודשי של מעריב.
בשנים 1970–1971 שיווקה המועצה את חבילת מז"ל שכללה "מצרכי מזון שחייבים להיות בבית על כל מקרה".
המועצה גם טיפלה בניתוב תלונות צרכנים לגופים אחרים שיטפלו בהם. בשנת 1983 עברה המועצה לטפל באופן פרטני בתלונות צרכנים ולצורך כך הקימה עשרה סניפים שנוהלו בעיקר בידי מתנדבים, מתוך 25 סניפים שהתכוונה להקים.
נכון להיום (2015) פעילות המועצה והטיפול בתלונות מתבצעים ממשרדי המועצה בתל אביב ובחיפה והגשת התלונות מתבצעת דרך האתר, בפקס ובטלפון, המועצה מדווחת כי היא מקבלת למעלה מ-110 אלף פניות מצרכנים בשנה.
בשנים 1998–2001 הוציאה המועצה ירחון בשם "בדוק", שעלה כ-1.2 מיליון ש"ח לשנה, כ-30% מתקציב המועצה, אך היו לו רק מנויים מעטים.
היסטוריה > עמדות

בנוסף לחשיפת הציבור לצרכנות נבונה, מפרסמת המועצה חוות דעת משפטיות, לוקחת חלק בדיונים בוועדות הכנסת, מגישה הצעות חוק, תובענות ייצוגיות והתנגדויות להסכמי פשרה.
ביקורת

לאורך השנים הועלתה ביקורת לגבי התנהלותה של המועצה, ויחסי הגומלין שלה מול הממשלה המתקצבת אותה, גם מקרב חבריה, וגם מבחוץ.
בשנת 1970, התפטרה שולמית אלוני בגלל קיצוץ בתקציבה שעשה שר המסחר והתעשייה, יוסף ספיר.
מנכ"לית המועצה משנת 2005, גלית אבישי, עזבה בגלל מעורבות שר התמ"ת, אהוד אולמרט ונימקה: "משמעות הקיצוץ בתקציב המועצה לצרכנות ב-2005 היא כמובן הדממת פעילות המועצה והעדפת האינטרס של המגזר העסקי על זה של ציבור הצרכנים".
ב-2013 כתב מבקר המדינה כי "המועצה מייעדת חלק ניכר מתקציבה לטיפול בתלונות צרכנים, אך אינה ממלאת את כל תפקידיה משיקולים תקציביים. בכלל זה, היא ממעטת בנקיטת הליכים משפטיים, כמו הגשת עתירות לבג"ץ ותובענות ייצוגיות". דוח המבקר לשנים אלו קבע שכשליש מהתלונות מטופלות באיחור, ואלפי פניות נסגרות ללא טיפול.
בשנת 2015 הקדיש TheMarker כתבת תחקיר למועצה, במהלכה הגישו כתבים בקשת חופש מידע לבירור חלוקת תקציב המועצה. התחקיר העלה בין השאר סימני שאלה לגבי האפקטיביות של השקעת כספים רבים מתקציב המועצה ביח"צ וסקרי דעת קהל, בסכום שנתי של כמיליון שקלים.
בשנת 2018 עזבו את המועצה 7 בכירים, ביניהם המנכ"ל, ממלא מקומו והיו"ר, בתוך מספר חודשים, חלקם תוך העלאת ביקורת על התנהלות המועצה, גם בקשר לאופן בו מוכפפת בפועל למשרד הכלכלה והתעשייה.
בשנת 2022 פרסם כאן 11 תחקיר הכולל עדויות על בזבוז כספי ציבור והתנכלויות לעובדים במועצה.
מבנה המועצה

המועצה כללה בראשיתה עד 15 חברים, בהם נציגים של ארגוני צרכנים, נציגי ציבור ונציגי הסוחרים, בהם דוד שיפמן מזכ"ל התאחדות הסוחרים וישראל גלעד מאיגוד המסחר הזעיר. בסוף שנת 1968 שונה הרכב המועצה והוצאו ממנו רוב נציגי ארגוני הצרכנים בטענה שהם אינם מייצגים. בתגובה טענו בארגוני הצרכנים שהמועצה מורכבת מאינטרסנטים. באמצע שנות ה-80 עלו תלונות שאריאל שרון ממנה למועצה מקורבים פוליטיים רבים, בהם לימור לבנת.
לפי רישומי רשות החברות הממשלתיות, המועצה פעלה ללא דירקטוריון מיוני 2014 עד אפריל 2016. באפריל 2016 מונה למועצה דירקטוריון של 7 חברים. בשנת 2018, כחלק מסבב של בכירים בארגון שהתפטרו טרם זמנם, התפטרו גם 3 חברי דירקטוריון, בטענה ש"לא ראו עין בעין" עם ההחלטות שהתקבלו במועצה.
מבנה המועצה > יושב ראש

באמצע שנת 1970 התפטרה שולמית אלוני מראשות המועצה ובמקומה נבחר לתפקיד יוסף לם. בסוף שנת 1974 מונתה מועצה חדשה שבראשה הועמד חבר הכנסת משה שחל. אחד הנושאים העיקריים בהם נאבק שחל היה משרד החקלאות שגרם, לטענת המועצה, למחירי מזון גבוהים כדי להגן על החקלאים. את שחל החליף עו"ד הלל אשכנזי. בראשית שנות ה-80 כיהן כיו"ר המועצה, דב ברזילי, שהתפטר באמצע 1986 לאחר שמחצית המועצה הוחלפה על ידי שרון לאנשי מפלגתו, ולטענתו של ברזילי "התברר כי לא אצליח לשכנע את החברים החדשים לעסוק בענייני צרכנות". בשנת 2002 מונתה יעל ארן ליו"ר המועצה. בראשית 2012 נתמנתה מיקי הרן ליו"ר המועצה אך סיימה את תפקידה ביולי 2014. באפריל 2016, עם מינוי הדירקטוריון החדש נבחרה אורנית רז לכהן כיו"ר. רז עזבה את התפקיד בשנת 2018 לצד עוד 6 מבכירי המועצה. עם עזיבתה כתבה: "בתקופה האחרונה מתרחשים במועצה למורת רוחי אירועים שונים הנוגדים את ערכיי ותפיסת עולמי". לאחר עזיבת רז, מונה ליו"ר הדירקטוריון עופר מרום. בחודש מרץ 2019, עת מונה עופר מרום לתפקיד המנכ"ל הזמני, מונה אבי כהן לתפקיד יו"ר הדירקטוריון. באפריל 2021 החל יונה טילמן לכהן כיו"ר הדריקטוריון.
מבנה המועצה > מנהל

מנהל המועצה עד שנת 1970 היה עוזי ביתן ובשנת 1971 מונה לתפקיד שאול ענבר. החל משנת 1974 שימשה כמנהלת המועצה, מאיה תבורי, שהייתה קודם לכן היועצת המשפטית של המועצה. בשנת 1983 החלה עדה לבנון, שקודם לכן הייתה הסמנכ"ל, לנהל את המועצה. בסוף שנות ה-90 ניהלה את המועצה ריאלה רבדל-נדקוב. בשנת 2000 מונתה גלית אבישי למנכ"לית המועצה לצרכנות. היא התפטרה בסוף שנת 2004 בעקבות טענתה להתערבות של משרד המסחר והתעשייה בפעילות המועצה. לאחר שנתיים ללא מנכ"ל, בינואר 2007 מונה אהוד פלג למנהל המועצה וסיים את כהונתו באוגוסט 2016. החליף אותו בתפקיד, החל ממרץ 2017, ג'וש (יהושוע) גולדשמיד.
ג'וש גולדשמיד עזב את תפקידו במרץ 2018 לאחר שנה בלבד בתפקיד. גם ערן וולף, אשר כיהן זמנית כממלא-מקום המנכ"ל, התפטר מהמועצה זמן קצר לאחר מכן.
במרץ 2019 אושר באופן רשמי על ידי הוועדה לבדיקת מינויים מינויו של עופר מרום למנכ"ל בפועל, עד לבחירת מנכ"ל קבוע. באפריל 2021 נכנס עו"ד עופר פיינשטיין לתפקידו כמנכ"ל המועצה וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו ביולי 2023 לאחר שזומן לשימוע לפני פיטורים .
מבנה המועצה > תקציב ועובדים

בשנות ה-70 כלל צוות העובדים של המועצה מנכ"ל, סמנכ"ל, שלוש וחצי משרות פקידים ויועצת משפטית בחצי משרה. בסוף 2006 המועצה העסיקה 13 עובדים ובסוף 2014 היו למועצה 48 עובדים קבועים ובנוסף להם, מתנדבים.
בשנות ה-2000 עמד תקציב המועצה על בין 3–4 מיליון שקלים. בשנים 2010–2011 הוגדל תקציב המועצה לצרכנות ונע בין 7–8 מיליון שקל ובשנים 2012–2014 נע התקציב בין 10–14 מיליון שקל.
בעשור השלישי של המאה ה-21, מספר המועסקים במועצה לצרכנות עומד על כ-40.
יחסים עם ארגוני צרכנים

היחסים בין המועצה לצרכנות לבין ארגוני צרכנות אחרים היו מורכבים. עם הקמתה, כללה המועצה נציגים של ארגוני צרכנים אחרים, אך במשך השנים צומצם ייצוגם של ארגונים אלו. המועצה גם נהגה בתחילה להעביר תקציבים לארגונים אחרים (בשנת 1974 יותר מ-40% מתקציבה), אך בסוף שנות ה-70 הוחלט להעביר תקציבים לארגונים האחרים רק על פי פרויקטים. במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין המועצה לבין הרשות להגנת הצרכן של ההסתדרות וארגוני צרכנים עצמאיים. בשנת 1978 עלו טענות על ניסיונה של המועצה לדחוק החוצה מועדות לקביעת תקנים את נציגי הארגונים האחרים. כן נשמעו טענות הדדיות בין המועצה לרשות להגנת הצרכן וסחר הוגן.
הסכם איסטנבול (1590)

| --- | --- |
 מטרה:  הסכם שלום  בין האימפריה העות'מאנית לפרס הספווית
 חותמים:    פרס הספווית     האימפריה העות'מאנית
 מקום חתימה:  איסנטבול
 מקום יצירה:  איסטנבול 
 תאריך יצירה:  21 במרץ 1590
 
הסכם איסטנבול משנת 1590 (באזרית: İstanbul sülh müqaviləsi, ידוע בטורקית גם כ"הסכם של פרהאט פאשה" - Ferhat Paşa Antlaşması; בפרסית - عهدنامه فرهاد پاشا או "הסכם השלום בנורוז" - כלומר בשנה החדשה הפרסית)
היה הסכם שלום בין האימפריה העות'מאנית ובין פרס הספווית שנחתם באיסטנבול ב-21 במרץ 1590, בעקבות מלחמה ארוכה שהתרחשה בשנים 1589-1577 והסתיימה בתבוסה של הצד הפרסי.
המלחמה

הקרבות התחילו בדרום קווקז. הצבא העות'מאני ניצח את הצבא הפרסי בקרב צ'לדר (Çıldır) ‏ (9 באוגוסט 1578) ופלש לרוב שטחי הקווקז הדרומי - גאורגיה ואזרבייג'ן.
עם זאת, לאחר שהכוחות העות'מאנים חזרו לבסיסיהם, הפרסים ניסו לכבוש בחזרה כמה מהשטחים האבודים (בשירוואן ובגאורגיה).
בשלב הבא, הגיע לאזור צבא עות'מאני חדש שכלל רוב של טטרים מחצי האי קרים. מול עוצמתם נאלצו הפרסים להפסיק את המצור על טביליסי ולסגת משירוואן (1579).
ב-1583 ארגנו העות'מאנים עוד צבא חזק שהביס את הפרסים. בעקבות "קרב הלפידים" (مشللر محاربسی) ב-8-11 במאי 1583, שנקרא כך מפני שהתקיים במשך הלילה - הצבא של הסולטאן הטורקי הצליח לכבוש שוב את כל שטחי הקווקז הדרומי. הישג ניכר נוסף של העות'מאנים היה כיבוש העיר תבריז ב-30 באוגוסט 1586.
בשלב זה, בשל התמודדות עם בעיות פנימיות וביטחוניות נוספות (בין השאר - מלחמות אזרחים והמלחמה נגד האוזבקים במזרח), הסכים השאה החדש של פרס, עבאס הראשון, לחתום הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית, וזאת אף במחיר של תנאים משפילים.
לקראת החתימה

אחרי הפסקת האש לפי דרישת השער הנשגב, שלח השאה לאיסטנבול כבן ערובה (בטורקית "רֶחינֶה" - rehine) את אחיינו, הנסיך היידאר מרזה. הילד הגיע לחסן-קאלה, רכוב על הסוס, ב-14 באוקטובר 1589, יחד עם פמליה גדולה. ב-28 בינואר 1589 הוא התקבל בקבלת פנים מפוארת בטרקלין הדיוואן המלכותי, והושיבו אותו בין הווזיר הגדול קוג'ה סינאן פאשה ובין הווזיר השני פרהאט פאשה. לאחר מכן המשלחת הפרסית התקבלה אצל הסולטאן מוראד השלישי ומסרה לו איגרת, בה הביע עבאס שאה את כניעתו (אובודייט) בפני הסולטאן. לפי עדות ההיסטוריון סלאניקי, שלח השאה כמתנות חפצי אמנות וספרים בעלי ערך, מכל תחומי הספרות והמדע.
ההסכם

האישים הטורקים המרכזיים שהיו שותפים להסכם היו המצביא פרהאט פאשה, וזיר ו"סרדאר" של הצבא העות'מאני;
והמדינאי וההיסטוריון העות'מאני הוג'ה סאדאדין אפנדי, שניסח את ההסכם.
לפי סעיפי ההסכם, שמרה האימפריה העות'מאנית לעצמה את כל השטחים שכבשה במלחמה בקווקז - כ-590,000 קמ"ר, שהיוו את מרבית הקווקז (שטחי גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן של היום, כולל קאראבאך (ללא ארדביל) ושירוואן, וכן תבריז בירת אזרבייג'ן רבתי), וצפון-מערב פרס. השאה הכיר גם בכיבוש חבל דגסטן על ידי הסולטאן.
שני הצדדים החליטו על חילופי שבויים. כמו כן הסכימו הפרסים השיעיים לתת את הכבוד הראוי למנהיגי האסלאם הסוני.
הגבול המשותף נקבע על ידי ועדה משותפת פרסית-עות'מאנית ובהתאם להחלטותיה הונחו אבני גבול בשטח.
אחרי ההסכם

הסכם השלום עם פרס הספווית היווה הצלחה משמעותית עבור האימפריה העות'מאנית. עד סוף שנת 1589, ראשי המעצמות באירופה, כולל הקיסר האוסטרי (של האימפריה הרומית הקדושה), מלכת אנגליה, מלך צרפת והצאר של רוסיה, הכירו מילולית במסמכים רשמיים בסמכותו העליונה של הסולטאן העות'מאני; ולאחר חתימת הסכם איסטנבול ב-1590, הכיר בו גם ראש המעצמה הפרסית מן המזרח, ושטחים רבים סופחו לאימפריה העות'מאנית.
עם זאת, לאחר שפתר את הבעיות הפנימיות וסיכל סכנות בחזיתות אחרות, חיכה השאה עבאס לרגע המתאים על מנת לכבוש בחזרה את הטריטוריות האבודות. כשהצטרכו העות'מאנים להתמודד עם מרידות הג'לאלים, הצליח עבאס שאה להשיג גם יעד זה. בשנת 1603 הוא כבש מחדש גם את תבריז. 22 שנה אחרי "ההסכם של פרהאט פאשה", בשנת 1612, נחתם "ההסכם של נסוח פאשה", שביטל את הישגי הטורקים שבהסכם הראשון. בתקופה זו ידעה האימפריה הספווית פריחה כלכלית וטריטוריאלית משמעותית.
הערות שוליים

↑  הדגל דמיוני
1 2 3  Aurel Decei, Istoria Imperiului Otoman, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1978. p. 256.
(ברומנית: אאורל דצ'יי - ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית)
האימפריה העות'מאנית בסביבות  בשנת 1590
השרפה בחתונה בעיראק (2023)

| --- | --- |

השרפה בחתונה בעיר קרקוש שבצפון עיראק ספטמבר 2023  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 סוג:  שרפה
 תאריך התרחשות:  26 בספטמבר 2023
 שעה:  22:45 (זמן מקומי)
 גורם:  הפעלת זיקוקים בתוך אולם חתונות
 הרוגים:  114
 פצועים:  150
 בניינים שקרסו או נשרפו:  אולם החתונות אל הית'ם
 קואורדינטות:  36°16′51″N 43°22′40″E﻿ / ﻿36.28076209151647°N 43.37781896150249°E﻿ / 36.28076209151647; 43.37781896150249
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. קרקוש(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. קרקוש he
השרפה בחתונה בעיראק (2023) ארעה ב-26 בספטמבר 2023, בסביבות השעה 22:45 (UTC+03:00), השרפה פרצה באולם האירועים "אל הית'ם" במהלך חתונה נוצרית עיראקית (אנ') בעיר קרקוש (אנ'), שבנפת אל-חמדניה (אנ'), במחוז נינוה בצפון עיראק. השרפה נגרמה כתוצאה מהפעלת אבוקות פירוטכניות וזיקוקים בתוך האולם. הערכה שמתוך 1,000 המוזמנים שהיו במקום, לפחות 114 נהרגו, ולפחות 150 נפצעו.
רקע

האזור שבו התרחשה השרפה נכבש על ידי המדינה האסלאמית ב-2014, ועד ששוחרר בקרב על מוסול (2016–2017) על ידי כוחות צבא עיראק שנתמכו בצבא ארצות הברית ב-2016, נגרם נזק כבד לערי האזור, כתוצאה מכך חלה הגירה מאסיבית של אוכלוסיית האזור לאירופה, אוסטרליה וקנדה. לעיראק יש היסטוריה של תאונות, שנגרמו כתוצאה מאי הקפדה על תקנות בטיחות הציבור, כגון השרפה בבית חולים בבגדד ב-2021, וטביעת המעבורת ליד העיר מוסול ב-2019.
השרפה

על פי הערכות, 1,000 מוזמנים היו נוכחים בחתונה. עדי ראייה ספרו, שהשרפה החלה לאחר הדלקת האבוקות כאשר הזוג הנשוי החל לרקוד. ניצוצות מהאבקות הציתו עיטורים שהיו תלויים מהתקרה. העיטורים הבוערים שנפלו הציתו אש שהתפשטה במהירות לחומרים דליקים אחרים על השולחנות. צילומי וידאו מתוך המקום הראו זיקוקים שנורו מהרצפה והציתו חלקים מהתקרה בזמן שהחתן והכלה רקדו את סלואו שלהם.
אבי החתן ציין כי לא היו מטפים או אמצעי בטיחות אחרים באולם. מסיבות לא ידועות, התאורה כבתה, דבר שהקשה על האורחים להימלט מהאולם. הגג "עלה באש תוך שלוש שניות" והתמוטט על האנשים שהיו בתוך האולם. כדי לעזור לאנשים להתפנות מהבניין במהירות, דחפור הרס חלקים מהחומה המקיפה אותו.
נפגעים

לדברי סגן מושל נינוה חסן אל-אלאק, 114 בני אדם מתו במקום, ולפחות 150 נפצעו. מתוך 114 ההרוגים, כ-30 זוהו על ידי קרובי משפחה ולשאר נדרש זיהוי DNA עקב הכוויות. הפצועים הועברו לבתי חולים סמוכים. עיתונאי עיראקי דיווח שבבתי החולים לא היה מספיק ציוד רפואי לטיפול בנפגעים הרבים. מבין הנפגעים, רובם נשרפו לחלוטין בעוד שפצועים רבים הגיעו עם 50%–60% כוויות. בניגוד לדיווחים הראשוניים, החתן והכלה שרדו.