stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר מילראן
קורות חיים > הנטייה לימין המתון > שר המלחמה לראשונה

לאחר שסירב להיכנס אל ממשלתו השנייה של בריאן פעל מילראן להקים מפלגה חדשה שנועדה להפגיש את אלו שסירבו להצטרף אל האינטרנציונל הסוציאליסטי, המפלגה הרדיקלית ולברית הדמוקרטית-רפובליקנית. בכך השיק את המפלגה הרפובליקנית-סוציאליסטית (PRS) ביולי 1911 שכללה בין חבריה את רנה ויויאני ופול פנלבה. הייתה זאת "ברית עובדים ומעסיקים" שקראה ל"סולידריות בין המעמדות". בפועל מילראן היה מרוחק מהמפלגה החדשה, ולא היה מעורב בוועידה הלאומית הראשונה שלה בדצמבר 1911. מטרתו העיקרית הייתה להפיץ בתוכה את התמיכה בהסדר מערכת בחירות חדשה.
לאחר התפטרות ממשלת ז'וזף קיילו, חזר מילראן לממשלה בהיותו שר המלחמה בקבינט שהקים רמון פואנקרה ב-14 בינואר 1912. את המינוי הזה קיבלו בברכה לאומנים כמו שארל פגי, שהיה מקורב למילראן מאז תחילת המאה ה-20. משתפי הפעולה העיקריים של השר החדש היו הגנרל פרדריק אדמון בורדרי והגנרל ראול פרסיל. עם הגעתו לתפקיד, על מנת להימנע מכל דואליות, ביטל מילראן את מינויו של הגנרל אוגוסט דובאי לתפקיד ראש המטה הכללי של צבא כדי לשמור על התפקיד בידי ז'וזף ז'ופר, מתכננה העיקרי של תוכנית XVII; החלטה זו של מילראן ספגה ביקורת על ידי הגנרל גוסטב פדויה, אשר ראה בכך ריכוז מוגזם של סמכויות בידי אדם יחיד.
ראש הממשלה רמון פואנקרה העניק לשר המלחמה שלו חופש פעולה רחב. מודאג מהחיזוק של המערכת הצבאית הגרמנית, מילראן קידם הגדלה של תקציב הצבא וחיזק את כוח האדם הצרפתי בכמה אמצעים: תחייה של חברות הכנה צבאיות פרטיות, הפועלות במורד ההתאגדות המקצועית, העלאת השכר המוענק לחיילים בצרפת מעבר לים המסכימים להאריך את שירותם ברחבי האימפריה הקולוניאלית, ועוד. מילראן היה סבור לפיכך כי אין צורך להאריך את שירות החובה משנתיים לשלוש שנים, כפי שיועץ לו מצידו של סגן אמיל דריאן, אך נראה כי הוא שינה את עמדתו בשאלה זו בסוף 1912. מבחינת ציוד, הוא שואף לפתח אווירונאוטיקה, אותה הוא ראה כזרוע צבאית עתידית, על ידי העברת חוק ההתארגנות של 12 במרץ 1912 אשר קידם את העצמאות הארגונית של חיל האוויר הצרפתי (שהוקם עוד מ-1909) מצבא היבשה של הכוחות המזוינים הצרפתים.
המדיניות הלאומנית שלו בממשלה המשיכה להרחיב את הפער בינו לבין השמאל הפוליטי. החלטתו להחזיר את הקולונל ארמאן די פאטי דה קלאם, האחראי על החקירה המוקדמת של פרשת דרייפוס, זיכתה אותו בהאשמות חדשות באנטי-רפובליקניות וקריאות להתפטרות. לאחר מכן המועמד לבחירות לנשיאות, פואנקרה קרא לו להתפטר בינואר 1913. על אף הדחתו ממשרד המלחמה, מילראן תמך בפואנקרה במהלך הבחירות לנשיאות ותקף את השמאל הקיצוני הפוליטי ללא הרף. לנוכח הבחירות לאספה הלאומית ב-1914, הצטרף לקואליציית המרכז הפוליטי של איגוד השמאל, מתוכה הפך לאחד מסגני ראש הממשלה הנבחר, ויויאני. מילראן נבחר מחדש כחבר פרלמנט בסיבוב הראשון של הבחירות, כשהוא עומד מול סוציאליסט מהפכני שכבר נאם נגדו בשנת 1910.
לקראת מלחמת העולם הראשונה היה מילראן פסימי בעניין המחויבות של בריטניה לברית ההסכמה הלבבית וב-1912 אמר על חיל הרגלים הבריטי: "המכונה ערוכה ומוכנה: האם היא תופעל? אין כל ודאות."
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה > כהונה שנייה במשרד המלחמה

ב-26 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר הקמתה של ממשלת ויויאני השנייה ופרוץ מלחמת העולם הראשונה, התמנה מילראן בשנית לשר המלחמה, וזאת על אף שביקש את תיק החוץ. מחשש מכיבוש פריז בידי צבא הקיסרות הגרמנית לקראת הקרב הראשון על המארן, החל פינוי משרדי הממשלה לבורדו ומושב משרדו של מילראן הועתק לפקולטה לספרות בעיר. מטעמי ביטחון נשאר שם עד לינואר 1915 קודם ששב לפריז. מילראן עמד בין הצבא והממשלה ופעל להעניק לצבא חופש פעולה רחב והיה לשופר של ז'ופר בפני הממשלה. באופן פרטי העלה מולו פואנקרה את האפשרות שז'ופר יקדים דיקטטורה צבאית. ז'ופר, דרך מילראן, הצליח לקדם את סמכות בית הדין הצבאי ולהעלות את הצנזורה על המתנגדים למלחמה. מילראן עצמו זעם על הטענות שהופנו נגדו לאחר מערכת גליפולי.
בפרוץ המלחמה, כאשר צרפת הייתה במחסור חריף של כוח אדם ונשק, הורה מילראן לחברות פרטיות לייצר 100,000 תותחי 75 מ"מ מודל 1897 מדי יום [דרוש מקור] וקרא לעובדים להתגייס בהמוניהם. הוא סירב להטיל סנקציות נגד פועלים ותעשיינים על אף האפשרות שישבתו. כאשר החלה להופיע מלחמת חפירות עלה הצורך בנשק כבד. מילראן נותר רוב הזמן במפקדתו בבורדו ובהמשך שוב בפריז, והמעיט בביקורים בחזית הקרבות עצמה. הוא קיצר את הליך בדיקת הקשירות של מגויסים חדשים בכדי לייעל אותה.
בחודשיו הראשונים בממשלה, הוא לא היה צריך להצדיק את פעילותו בפני ועדות פרלמנטריות עקב דחייתן. לאחר מכן הוא ביקש לצמצם את השליטה בפרלמנט, שבכוונתו להפעיל את זכות הבדיקה והאכיפה שלו כמעט בכל השאלות הקשורות לניהול הלוגיסטי של הצבא ולאסטרטגיה. חברי פרלמנט מחו כי הצווים והמסמכים שניתנו ופורסמו על ידי משרד המלחמה, בפרט מבחינת אספקה, בוצעו בחיפזון מסוים והובילו להוצאות גבוהות מאוד. בשאלה הדתית, בלחץ הסוציאליסטים והרדיקלים, נאלץ מילראן להפוך את החלטתו לאשר קפלות בבתי חולים ולמתן את החוזר המשפיע על אנשי הכמורה בשירותי הבריאות של הצבאות, שנתפס כטיפול מועדף הניתן על ידי הכנסייה. שר המלחמה, שגם ספג ביקורת נרחבת בתוך מועצת השרים, נאלץ להשיב את משרד תת-המזכיר. ב-29 באוקטובר 1915, לאחר נפילת ממשלתו של ויויאני, בריאן הקים ממשלה חדשה אשר לא הכלילה את מילראן בתוכה. גורמים מן השמאל הפוליטי ביקרו את מילראן על "התמיכה העיוורת" שהעניק לגנרל ז'ופר. פעיל התנועה הלאומנית המיליטנטית - אקסיון פראנסז, ז'אק בנוויל, הביע תמיכה בהקמתה של מועצה מנהלית חדשה שיינתנו לה סמכויות מיוחדות ואשר תורכב מהגנרל ז'ופר, אלכסנדר מילראן והפוליטיקאי הרדיקלי תאופיל דלקאסה, שר החוץ לשעבר תחת ויויאני בתחילת המלחמה.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה > המשך המלחמה ואחריתה

לאחר נפילת ממשלת ויויאני, נותר מילראן מעורב בפוליטיקה הצרפתית אך במקביל חידש את פעילותו בעריכת דין. באוקטובר 1916 ערך מספר "ועידות פטריוטיות" שבמהלכן הביע תמיכה נחרצת ב"איחוד הקדוש" (Union Sacrée), לפיו תנועות השמאל בצרפת לא הלהיטו את קהילות המצביעים שלהן למחאות ולשביתות כל עוד המשיכה מלחמת העולם הראשונה. בסוף 1917 קרא למינויו של קלמנסו, האדם החזק בפוליטיקה הלאומית, לראשות הממשלה מחדש. במקביל לכל זאת, מילראן התמנה לנשיא מועצת המנהלים של הקונסרבטואר הלאומי לאומנויות ולמקצועות, נשיא הליגה הימית הצרפתית וחבר באקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה.
במרץ 1919, לאחר סופה של המלחמה ולאחר שניסה ליישב את העברתה של אלזס-לורן חזרה לצרפת רק דרך פריז, החליט ראש הממשלה קלמנסו לשלוח את מילראן, תומך פטריוטי נלהב של השלמות הטריטוריאלית הצרפתית אשר קרא להשבת אלזס-לורן, לשטרסבורג, איפה שהיה לנציב העליון של הרפובליקה לאחר כיבוש הרפובליקה הסובייטית של אלזס. מילראן ניהל בפועל את אלזס-לורן דרך שטרסבורג והיה עליו לשחזר את הסדר המנהלי הצרפתי שהוחלף בגרמני לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה. הותר לאוכלוסייה הגרמנית בחבל לקבל אזרחות צרפתית דרך הליך התאזרחות אך כל עובדי המדינה ונושאי המשרות הציבוריות הגרמנים פוטרו מתפקידם.
אלזס-לורן לא נחשבה צרפתית כדין צרפת לפני כניסתו של חוזה ורסאי לתוקף, ועל כן מילראן הקים משטר מנהלי זמני אשר הסדיר מחדש את החקיקה הצרפתית בחבל באופן הדרגתי. העיתון "לה פטיט פאריזיאן" (Le Petit Parisien) טען כי "הנציב העליון מאשר את המדיניות הריכוזית בה דגלו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ונפוליאון בונפרטה." מילראן רצה לשמר את האופי התרבות המעורב של אלזס-לורן ועל כן שימר את המבנים הגרמנים והאדריכלות המקומית. בנושאים כלכליים, הוא השיק תוכנית ענפה לבנייה מחדש של התשתיות הציבוריות אשר נעצרו לנוכח המלחמה ונאלץ להתמודד עם שביתות גדולות במגזר התחבורה.
מעבר לאלזס-לורן, מילראן ניצב לבחירות לאספה הלאומית של נובמבר 1919 מטעם הסיעה הלאומית, קואליציה שמרנית שהייתה מבוססת על הימין המתון הפוליטי, קראה להמשך האיחוד הקדוש ונעה בין רדיקלים מתונים ועד הפדרציה הרפובליקנית ואפילו כללה כמה פוליטיקאים לאומנים. חלוקה מחוזית מחודשת הוצגה לקראת הבחירות לפי חוק הבחירות החדש ומילראן התחרה מטעם הרובע הראשון של פריז, מול רשימה של כמה פוליטיקאים ימניים קיצוניים, כולל הלאומני מוריס בארס שזכה במקום השני. מילראן ניצח במושב שעליו התחרה ב-1919 וייצג ביחד עם שאר חברי הגוש הלאומי את התנועה לאחדות לאומית ולסולידריות מעמדית בין פוליטיקאים יריבים.
קורות חיים > נשיא הרפובליקה > ספטמבר 1920: הבחירות לנשיאות

בתחילת נשיאותו, פול דשאנל רצה לחזק את סמכויותיו של ראש המדינה. אבל, עקב היותו קורבן של דיכאון, הוא היה מעורב מעט בענייני הציבור ולמעשה הותיר מרחב פעולה פתוח לראש הממשלה, שאותו הוא לא אהד במיוחד אבל עמו ניהל יחסים אדיבים. ביולי 1920, חודשיים לאחר נפילתו מהרכבת ובעוד השמועות על מצבו הבריאותי מתרבות, דשאנל הודיע שלא יתפטר, כפי שהתבקש על ידי מילראן. ככל שמצבו החמיר, לבסוף ביקש ממילראן להודיע על התפטרותו למועצת השרים ב-17 בספטמבר.
מילראן סירב בתחילה להתחרות לנשיאות עקב סמכויותיו המוגבלות של נשיא הרפובליקה. בלחץ של חברי פרלמנט מרכזיים וימניים, הוא הכריז בסופו של דבר על מועמדותו ב-20 בספטמבר. ההתנגדות העיקרית כלפי מינויו לנשיא התגבשה ברצונו לשנות את חלוקת הסמכויות ברשות המבצעת, בפרט להגדיל את סמכויותיו של הנשיא, בעוד שהנוהג הנובע מהתיקונים לחוקה מ-1875 קבעו כי ראש המדינה (הנשיא) נושא משרה סמלית בעיקרה ולא מעבר לכך.
ב-23 בספטמבר 1920, לאחר שמונה קודם לכן מונה למועמד לנשיאות של הקבוצות הרפובליקניות הנושאות בכמעט שני שלישים מהקולות, נבחר אלכסנדר מילראן לנשיא הרפובליקה עם 695 תומכים (88.4%), מול המועמד שהציגו הסוציאליסטים, גוסטב דלורי (69 תומכים, 8.8%). מספר לא מבוטל של רדיקלים שהעדיפו את ראול פרט ולאון בורז'ואה במהלך פגישת ההכנה התגייסו להצביע יחדיו למועמדותו של מילראן, והוא נבחר עם האחוז הגבוה ביותר שהושג אי פעם בבחירות לנשיאות, כמו גם עם מספר קולות גבוה מאוד.
קורות חיים > נשיא הרפובליקה > התערבות במדיניות הפנים

מילראן בחר ביוג'ין פטיט, אנטי-קומוניסט שלצידו עבד מאז 1899, כמזכיר הכללי של הנשיאות. יום לאחר מינויו לנשיאות והתפטרותו מראשות הממשלה, מינה מילראן את ז'ורז' לייז'ה לראש הממשלה החדש. ראש הממשלה החדש הקים ממשלה הדומה בהרכבה לזאת שקדמה לו, מה שהוביל לחשד ראשוני כי מילראן עדיין שומר על סמכויות פנים מסוימות דרך מעונו הנשיאותי אשר בארמון האליזה. בנאומיו אימץ מילראן נימה פוליטית על אף הצורך של הנשיא להישאר נייטרלי ממעורבות פוליטית. הוא קרא לאורך נשיאותו לחברי הפרלמנט לאמץ את "הרגע הנכון" עבור שינויים חוקתיים, בכוונתו לשינוי הרכב סמכויות הנשיאות, דגל במרדף אחר רפורמות חברתיות, הגן על זכויות האישה והביע הסתייגות מפעולה של חבר הלאומים במקרה והיא לא תפעול בקו אחד עם מדיניותה של צרפת.
עבור הרחבת סמכויות הנשיא, ניסה מילראן להעביר בפרק 3 לתיקוני החוקה של 1875 לפיה ביכולתו לתת את הדעת במועצת השרים (הממשלה) באופן קבוע, לשנות הרכבים אלקטורליים ולזרז חקיקות. מטעם האופוזיציה נשמעו קריאות נגד מילראן על כך שהוא פועל מסביב לממשלה, כפי ששלח באפריל 1923 דיפלומט ללונדון ללא ידיעת ראש הממשלה. בינואר 1921, איבד ראש הממשלה לייז'ה את תמיכת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שקראה לממשלה ימנית יותר. לייז'ה סירב לנקוב באישיות מרכזית כמו פואנקרה ליורשו, ומינה את בריאן להחליפו. מילראן הסכים לחזור לשיטת הרכב הממשלה הקודמת על ידי עריכת התייעצויות ארוכות בין פוליטיקאים למען הקמת הממשלה. במהלך השפל הכלכלי של 1924, קידם מילראן הלוואה מדינית בסך 100 מיליון פרנק מהתעשיין האמריקאי ג'יי. פי. מורגן ועשה זאת מחוץ לגדר סמכויותיו הנשיאותיות.
דם רע שרר בין מילראן ובריאן, שהיו ליריבים פוליטיים מאז סוף העשור הראשון של המאה ה-20, ובריאן כינס ועידות שרים והעביר מסרים לשרים דרך טלגרפים במכוון ללא ידיעתו של מילראן. מילראן לבסוף פנה לפואנקרה בתקווה שיקים ממשלה חדשה ובידיעה שיקבל תמיכה מהמפלגה הדמוקרטית-הרפובליקנית על התנגדותו העזה לגרמניה ומדיניותו השמרנית. בין מילראן ופואנקרה שרר דם קר גם כן מאז פרשת פאטי דה קלאם. מילראן סירב להעניק לפואנקרה את תיק החוץ לצד ראשות הממשלה. פואנקרה מצידו קיים יותר ישיבות קבינט מאשר ישיבות מועצה, שכן בישיבות קבינט אין הנשיא נוכח. מילראן ופואנקרה שניהם תמכו בכיבוש חבל הרוהר אך היו חלוקים בשאלת הניצול שלו עבור האינטרסים של צרפת. כאשר מילראן כפה על פואנקרה לקיים ישיבות מועצה בהן היה נוכח גם כן, התפרצו ויכוחים חריפים בין השניים שנסובו בשאלת דרכי הבחירה, חלוקה מנהלית ועוד. בכמה הזדמנויות איים פואנקרה בהתפטרות והאשים את מילראן במסירת מידע מסווג לעיתונות. במרץ 1924 לא אישר מילראן את פיזור ממשלת פואנקרה ושכנע את פואנקרה להקים ממשלה חדשה בלב משבר כלכלי. ביוני הפסיד בבחירות הכלליות וממשלתו החדשה, בת שלושה חודשים בלבד, התפזרה גם כן.
קורות חיים > נשיא הרפובליקה > מסעות ומשלחות

מילראן היה פטריוט נחרץ, וב-19 בנובמבר 1920 חנך את קבר החייל האלמוני הצרפתי למרגלות שער הניצחון בפריז, בחגיגות יום השנה החמישים להקמתה של הרפובליקה השלישית. במהלך אירועי הטקסים ב-14 ביולי 1922, בפינת שדרות מריני ושדרת שאנז אליזה, הפעיל האנרכיסטי גוסטב בובה ירה לעבר מילראן במטרה להתנקש בחייו, אך הוא פגע ברכב הנשיאותי. מילראן מעולם לא נסע למשלחת דיפלומטית לחו"ל במהלך כהונתו הנשיאותית, אך אירח מספר רב של מנהיגי מדינות בארמון האליזה ועמד בראש משלחות רשמיות ברחבי צרפת לרגל אירועים הקשורים בהיסטוריה של המדינה או בהליך השיקום שלה. במהלך ביקורים אלה ברחבי המדינה, הוא הציג את תפיסתו לגבי תפקידו של נשיא הרפובליקה לאוכלוסייה האזרחית המקומית אשר התכנסה לכבודו, הזהיר מפני הסיכון לאי תשלום פיצויים גרמניים וקרא לפעולות נוקשות עבור שימור האזור המפורז. באפריל ובמאי 1922, הוא קידם מסע ראשון מסוגו של ראש מדינה צרפתי ברחבי מושבות צפון אפריקה של האימפריה הקולוניאלית, במרוקו, אלג'יריה ובהמשך גם תוניסיה, וזאת על אף התסיסה הלאומנית בה. הוא דגל בהתאחדות קולוניאלית ולא בהטמעה תרבותית, עמדה שהייתה אז במיעוט תמיכה בתוך המעמד הפוליטי.
כל אותה העת הוא המשיך להתרחק מהתבטאויותיו ומדעותיו האנטי-דתיות הקיצוניות מתחילת דרכו הציבורית, והוא נהג לקבל נציגים דתיים בכל אחת מנסיעותיו, כדי לשים קץ למאבקי הדת במדינה. במאי 1923, בשטרסבורג, הוא גינה שלושים שנה של "מאבק מוגזם וחסר טעם" בין המדינה והכנסייה, וטען כי הוא רואה שהקתדרלה היא "ביתם של האנשים וביתה של צרפת." שנתיים קודם לכן, כשהסנאט עדיין לא הכריז על חידוש היחסים עם הוותיקן, הוא קיבל את מינויו של הנונציו המיועדים ובעת היה לנשיא אנשי דת רבים קראו להסדר טקסים דתיים רשמיים המיועדים לכבודו של נשיא הרפובליקה.
קורות חיים > נשיא הרפובליקה > מדיניות חוץ

הטקסטים החוקתיים המכירים במפורש בכשירותו של נשיא הרפובליקה בתחום מדיניות החוץ, פעולתו של מילראן בתחום זה נתונה לפחות ביקורת מאשר ברמת מעורבותו במדיניות הפנים, אם כי התעוררו מחלוקות תכופות עם ראשי הממשלה בריאן ופואנקרה. בשאלת גרמניה תמך בחודשים הראשונים לנשיאותו במדיניות של פיוס. עם זאת, הוא הודאג מהרצון לגישור שהציג בריאן. במהלך ועידת קאן, מחשש לנטישת זכויות האכיפה של צרפת ומתן מורטוריום לברלין, לחץ מילראן על בריאן באמצעות מברקים מאיימים וקרא למועצת השרים להתכנס ללא ראש הממשלה. מול מבוי סתום במשא ומתן, התפטר בריאן מתפקידו.
מילראן ופואנקרה זעמו על יחסה המתון של בריטניה כלפי אי תשלום הפיצויים של גרמניה ובפגישה בין השניים בנובמבר 1922 בארמון האליזה הוסכם להוציא לפועל את כיבוש חבל הרוהר. נכון לסתיו 1923, מילראן ופואנקרה שניהם היוו מיעוט פוליטי בתמיכתם בכיבוש חבל הרוהר. כאשר ויתרה גרמניה על מדיניות ההתנגדות הפסיבית שלה מילראן אז רצה לפתוח במשא ומתן ישיר עם ברלין, עמדה שפואנקרה סירב לקבלה. בהתחשב בכך שכיבוש הרוהר התברר כחסר תועלת, מילראן ויתר בכל זאת על הדחת ראש הממשלה פואנקרה, אשר עדיין היה פופולרי למדי ברוב צרפת.
הנשיא מילראן גם התנגד תמיד לכל הסדר יחסים דיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית, קיים קשר עם תומכיו של הגנרל וראנגל ותמך בסיוע הכספי שסיפקה צרפת לכוחות הלבנים הנסוגים בחצי האי קרים. אך בעוד הבולשביקים מחזקים את עמדתם והופכים למאיימים יותר, הממשלה שקלה דווקא להגיע לדיאלוג עם ברית המועצות. המשטר הסובייטי יוכר לבסוף על ידי ממשלת ארריו, לאחר עזיבתו של מילראן. בנוגע למזרח התיכון, הוא תמיד הביע תמיכה ברפובליקה הטורקית בהנהגת מוסטפא כמאל אטאטורק ללא קשר לעמדת בריטניה. מילראן האמין בניצחון הטורקים במלחמת יוון–טורקיה, הערכה עליה חלק המרשל פרדיננד פוש אך התגלתה לבסוף כנכונה. קרע במדיניות של צרפת ובריטניה פרע בעניין טורקיה במהלך משבר צ'נקלה.
קורות חיים > נשיא הרפובליקה > שאלת החוקה, שערורייה והדחה

מילראן תמך בשימוש הסיעה הלאומית בשלטון בעיקר בכדי לשמר את "האיחוד הקדוש" מתקופת המלחמה אשר מנע שביתות רבות. במסגרת שאיפותיו להגדלת סמכויותיו של הנשיא קרא להרחבת בעלי זכות ההצבעה לנשיאות למלומדים רבי תארים מהחברה הכללית, לאפשר לנשיא לפזר את הפרלמנט ללא התייעצות עם הסנאט ולהגדיל את הסקירה החוקתית עבור הגבלת סמכות הממשלה. ב-14 באוקטובר 1923, באוורה, חודשים ספורים לפני הבחירות לאספה הלאומית שבגינן נפל פואנקרה מהשלטון ועמו גם הסיעה הלאומית, נשא מילראן נאום המציין את תחילתו של עימות שיוביל להתפטרותו כעבור שמונה חודשים. למרות ההסתייגויות שהביעו יועציו, הוא פגע בנייטרליות הנשיאותית כאשר הכריז על תמיכתו בסיעה הלאומית. הוא הזכיר את המאמצים להשיג תקציב מאוזן, כיבוש הרוהר וחידוש היחסים עם הוותיקן לשבחי הסיעה. בהתייחסו למצע השמאל, הוא ביזה את הפציפיזם, האינטרנציונל וההוצאות הציבוריות הגוברת.
נאום זה התקבל בחיוב על ידי הרוב, מכיוון שלא הפר כל הוראה חוקתית מפורשת. מפלגת 'הפדרציה הרפובליקנית' ראתה במילראן את ההשראה למדיניות של פואנקרה אשר תבוטא בידי נשיא רב סמכויות. תיקון חוקתי זה לא נתמך בידי רוב, ולא עלה לכדי הצעה באספה הלאומית בהמשך נשיאות מילראן. מצידה של האופוזיציה בשמאל הפוליטי היו שהשוו את מילראן לפטריס דה מק-מהון על ההתנהלות הסמכותנית שניסה להפגין דרך המוסד הנשיאותי. בסופן של הבחירות, סיעת 'קרטל השמאל' השיגה רוב מושבים על אף הפסדה בבחינת ההצבעה הלאומית. בכדי להוביל להתפטרותו של מילראן, סירבו חברי הסיעה לתמוך בכל ממשלה שתאושר בסמכותו באשר היא, ומכיוון שקולם נדרש עבור הרכבת ממשלה, נתקלה המערכת הפוליטית הצרפתית במבוי סתום בעוד מילראן סירב להתפטר מהנשיאות.
מקרב מפלגות ימין ומרכז שונות רבים טענו כי דבר אינו מחייב את מילראן להתפטר וכי פועל סיעת 'קרטל השמאל' אינו חוקי ולמעשה מעורר חששות מפני ניסיון "הפיכה". פואנקרה מצידו סירב לנסות ולהקים ממשלה דרך התפייסות עם מפלגות מרכז-שמאל שונות. ב-5 ביוני 1924 הציע מילראן את מנדט הרכבת הממשלה לאדואר ארריו הרדיקלי. בלחץ סיעת 'קרטל השמאל' ניסה להעלות את שאלת נשיאותו של מילראן בפני האספה הלאומית, הנשיא סירב וארריו בתגובה סירב גם כן לקחת על עצמו את מנדט הרכבת הממשלה. לבסוף, לאחר התדיינויות ממושכות, הצליח פרנסואה-מרסל, שר האוצר בממשלתו של מילראן מ-1920, להתעלות על המשבר הפוליטי ולהקים ממשלת מיעוט. באותו היום, ב-8 ביוני, פגש מילראן במעונו הנשיאותי בגנרל אנרי גורו, פגישה שהובילה להאשמות נגד הנשיא בדבר תכנון הפיכה צבאית. כאשר ממשלת המיעוט של מרסל לא הצליחה להעביר חקיקות, פנתה לסיעת 'קרטל השמאל' בתקווה לפיוס. הסיעה סירבה להיכנס לממשלה כל עוד מילראן נשיא ועקב כך ממשלת מרסל התמוטטה במהרה.
לאחר ויכוחים ומאבקים ממושכים, הודיע מילראן ב-11 ביוני, בהצהרה רשמית לשני בתי הפרלמנט, על התפטרותו מנשיאות צרפת. ממשלה חדשה הוקמה במהרה בהנהגת 'קרטל השמאל' בעוד גסטון דומרג נבחר לנשיא החדש. באותה הצהרה בה הודיע על התפטרותו מהנשיאות, הכריז מילראן כי הוא עומד להמשיך בקריירה הפוליטית שלו בלי שום קשר.
קורות חיים > סנאטור ומנהיג בימין הפוליטי > קדנציה ראשונה בסנאט

לאחר ההפסד בבחירות לאספה הלאומית ב-1924, נותרו מפלגות הימין-מרכז ללא הנהגה אחידה בהתחשב בנסיגתו (הזמנית) של פואנקרה מהפוליטיקה. מילראן שב לרשות המחוקקת במטרה לאחד מפלגות אלו לכדי גוש פוליטי אחיד. בסוף 1924 ייסד את הליגה הרפובליקנית הלאומית (LRN). בגלל ההיקשרות שלו לחילוניות ולמערכת הפרלמנטרית, נאלץ הנשיא לשעבר למתן את הצעותיו עבור חקיקות ולאמץ נימה פוליטית מדודה יותר מבעבר. בשם תנועתו, הוא תקף את ממשלת ארריו במדיניות המפייסת יתר על המידה עם גרמניה, בהכרה בברית המועצות, בהמשך הגירעון התקציבי ובהחייאת הפילוגים בנושא השאלה הדתית. הוא התנגד בתוקף לכל מדיניות פירוק נשק, צמצום משך השירות הצבאי, חנינה לעריקים, סיום חפוז של כיבוש הרוהר, וכן רפורמה בתקן המשמעת של הצבא.
בתחילת 1925 מילראן, שהחל בשורה של טיולים ברחבי צרפת, הצליח בשובו לפריז במטרתו להפגיש את מתנגדי 'קרטל השמאל', ואף קיבל תמיכה מעבר לחוגים פוליטיים מסורתיים. עם זאת, בתור התחייבות לרצונו להתאחד, הוא נפגש עם הסביבה של הפוליטיקה הלאומנית ועם לפול דרולר ומוריס בארס. באפריל נרצחו מספר פעילים של ארגון ימני מחמיר בידי פעיל קומוניסטי. בעת הלוויתם תקף מילראן בחריפות את חוגי השמאל הקיצוני, אשר בתגובה האשימו אותו בהיותו ריאקציונר, ואף הואשם בפשיזם ותמיכה במוסוליני. בהמשך השנה, בשביל לחזור לעמדת השפעה דרך משרה בפלטפורמה לאומית השתכנע להתמודד בבחירות לסנאט וניצח בהתמודדותו מטעם מחוז סיין. הוא ניצח עם 51% מכלל הקולות כאשר התמודד מול מספר פעילי שמאל ונהנה בעיקר מתמיכת הרדיקלים המתונים.
הסנאטור החדש הצטרף לסיעת האיחוד הרפובליקני, שנשיאו אנרי שרון רואה את ניצחונו כ"צעד המסמל את התחדשות הצדק", ביחס להתפטרותו הכפויה מנשיאות הרפובליקה. ראש המדינה לשעבר הצטרף לוועדת החוץ, שם התנגד למדיניות ממשלת הקרטל. בשנת 1926, לאחר שלא זכה לצפות בהתחלת הרפורמה של הרשויות המקומיות במהלך נשיאותו, הוא הביא יחד עם רוברט בורז'ואה הצעת חוק בנושא הבחירות המקומיות. ההצעה קראה לכך שבאזור - אשר יקבע לפי הגדרה משפטית - תהיה אספה נבחרת שתשמש לרמה הניהולית הבסיסית, במקום המחלקה המנהלית הקיימת. עם זאת, בעוד ממשלת ארריו הופלה ושש ממשלות נוספות בחסות הקרטל החליפו זו את זו תוך חמישה עשר חודשים, הוא גינה את פעילותן של הממשלות המתחלפות.
מילראן המשיך לקרוא לכינונה של ממשלת אחדות לאומית ולרפורמות חברתיות, מה שמשך יותר תמיכה לעבר הקמת פדרציה הרפובליקנית מאשר לברית פוליטית ימנית יותר הקרובה יותר למעסיקים. מילראן העלה גם לכדי שאלת חקיקה את עניין התיקון החוקתי מתקופת נשיאותו. כאשר היה על מילראן להתמודד עם מאבקים במחנה הפנימי מול מנהיגי ימין נוספים, הוא הצטער על החלל הריק שהשאיר פואנקרה בעוזבו. מפלגתו של מילראן התקשתה באיחוד סיעות הימין והחלה לאבד תמיכה, כך שבבחירות-אמצע של 1926 השיגו מפלגות השמאל רוב מושבים פעם נוספת. בקיץ 1926 נפלה האחרונה שבסדרת ממשלות 'קרטל השמאל' ופואנקרה שב לעמוד בראשה של ממשלה חדשה. לנוכח הממשלה החדשה התקשה מילראן להציג את כל הסתייגויותיו וזאת בכדי לשמר את אחדות הימין הפוליטי. בבחירות לסנאט בינואר 1927 הפסיד מילראן במועמדותו מטעם מחוז הסיין ואיבד את מושבו בסנאט הצרפתי.
קורות חיים > שנים אחרונות ומוות

לאחר התבוסה של 1940, אלכסנדר מילראן פרש מהחיים הציבוריים ולעיתים רחוקות עזב את ביתו בורסאי בבלוק 10, רחוב מנסרט. עם זאת, הוא נשאר נשיא אגודת החברים של ורסאי והציג את אחת מהופעותיו האחרונות בפומבי ב-20 במאי 1941, במלאת שישים שנה לרישומו בלשכת עורכי הדין של פריז. הוא החל לכתוב ספר זיכרונות אך נפטר קודם הספיק לסיימו כאשר מצבו הבריאותי הקשה עליו בתהליך הכתיבה. בתגובה לכיבוש הנאצי שתחתיו חי את שנותיו האחרונות בורסאי ביקר את הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
לאחר יום הולדתו ה-84 התדרדרה בריאותו במהרה. ב-6 באפריל 1943, לאחר שבילה עשרה ימים במיטה ועבר ניתוח יום לפני כן, מת בביתו בורסאי. סיבת המוות המדויקת לא נחשפה, אך ידוע כי חלה במחלת פרקינסון. מותו לא זכה לסיקור תקשורתי רב בגלל הקשר המלחמתי והצנזורה שהטיל המשטר הצבאי הנאצי על העיתונאות הצרפתית. הלווייתו התקיימה ב-9 באפריל 1943 בכנסיית סנט-ז'אן-ד'ארק בורסאי, בנוכחות נציגי מרשל פטן וממשלת פייר לבל, בהם פרנאן דה ברינון. לאחר טקס ההלוויה, נקבר מילראן בבית הקברות של פאסי, ברובע השישה-עשר של פריז.
לקריאה נוספת

Anthony Clyne, ALEXANDRE MILLERAND, PRESIDENT OF FRANCE, Current History (1916-1940) - Vol. 19, No. 5 (FEBRUARY, 1924), pp. 768-771 (4 pages) - Published By: University of California Press
Marjorie M. Farrar, Politics versus Patriotism: Alexandre Millerand as French Minister of War, French Historical Studies - Vol. 11, No. 4 (Autumn, 1980), pp. 577-609 (33 pages) - Published By: Duke University Press
Marjorie M. Farrar, Victorious Nationalism Beleaguered: Alexandre Millerand as French Premier in 1920, Proceedings of the American Philosophical Society - Vol. 126, No. 6 (Dec. 17, 1982), pp. 481-519 (39 pages) - Published By: American Philosophical Society
Frieda Fuchs, Historical legacies, institutional change, and policy leadership: the case of Alexandre Millerand and the French factory inspectorate, Theory and Society - Vol. 39, No. 1 (January 2010), pp. 69-107 (39 pages) - Published By: Springer
הערות שוליים

↑  האחרים היו: לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954-1955), מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986) ואליזבת בורן - ראש ממשלת צרפת המכהנת החל ממאי-2022.
↑  "French elections: Why French Jewish leaders fear how French olim vote - analysis", The Jerusalem Post, אפריל 2022
↑  J. Hampden Jackson (י. המפדן ג'קסון), תרגום: חנה כהנא, Clemenceau and the Third Republic (קלמנסו והרפובליקה השלישית), תל אביב: הוצאות הדר, 1967, עמ' 102
↑  Margaret MacMillan (מרגרט מקמילן), תרגום: כרמית גיא, The War That Ended Peace: How Europe Abandoned Peace for the First World War (המלחמה ששמה קץ לשלום; כיצד נטשה אירופה את השלום ובחרה במלחמת העולם הראשונה), תל אביב, ירושלים: הוצאות עם עובד, 2014, עמ' 374
↑  י המפדן ג'קסון, קלמנסו והרפובליקה השלישית, עמ' 174
↑  הכינוי "השטחים המשוחררים" נוגע לאלזס-לורן כמו גם לכל השטחים שהיו נתונים, לאורכה של המלחמה, לכיבוש בידי צבא הקיסרות הגרמנית ונהרסו כליל עקב המאבק הממושך.
| נשיאי צרפת |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הצרפתית השנייה | ז'אק-שארל דופונט דה ל'אור • לואי נפוליאון בונפרטה | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית השלישית | אדולף טייר • פטריס דה מק-מהון • ז'יל גרווי • מארי פרנסואה סדי קארנו • ז'אן קזימיר-פרייה • פליקס פור • אמיל לובה • ארמאן פלייר • רמון פואנקרה • פול דשאנל • אלכסנדר מילראן • גסטון דומרג • פול דומר • אלבר לברן | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית הרביעית | ונסן אוריו • רנה קוטי | דגל צרפת |
| הרפובליקה הצרפתית החמישית | שארל דה גול • ז'ורז' פומפידו • ואלרי ז'יסקר ד'אסטן • פרנסואה מיטראן • ז'אק שיראק • ניקולא סרקוזי • פרנסואה הולנד • עמנואל מקרון | דגל צרפת |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301710805171  PLWABN: 9810677497205606  BnF: cb119161432 (data)  GND: 118784021  ISNI: 0000 0001 0864 3607  LCCN: n89616837  Léonore: 264218  NKC: skuk0000882  NTA: 085438006  SNAC: w60s3m44  SUDOC: 027030032  VcBA: 495/323696  VIAF: 4933893   WorldCat (עם VIAF): 4933893 
מילראן בעת היותו סוציאליסט עצמאי.
מילראן (מימין) לצד הנשיא ארמאן פלייר בריימס ב-1909.
מילראן (שני משמאל) צופה בתרגיל צבאי ב-1912.
מילראן וז'ורז' קלמנסו בסוקרים חיילים בקלן, 5 בנובמבר 1919.
מילראן (יושב אמצעי) ביחד עם עוד חמישה חברי הסיעה הלאומית שנבחרו בבחירות לאספה הלאומית ב-1919.
ראש הממשלה מילראן לצד הנשיא פול דשאנל בכרכרה, פברואר 1920.
הנשיא מילראן (עומד במרכז) בעת ביקור בליל ב-1921.
הנשיא מילראן בעת טקס צבאי באקדמיה הצבאית סן-סיר ב-1922.
הנשיא מילראן בביקור במחוז פוי-דה-דום ב-1923.
הנשיא מילראן בסידי בל-עבאס באלג'יריה הצרפתית בעת ביקורו ב-1922.
הנשיא מילראן ב-1924 ביחד עם מריה מאדינבורו, מלכת רומניה.
מילראן נואם בפני כנס תנועת "הפטריוטים הצעירים" באפריל 1925.