מבצע ברטרם
המבצע

ברטרם כלל את יצירתן של יחידות צבא שלא היו קיימות ובהסתרת שריון, ארטילריה וציוד. טנקי ותותחי דמה שהיו עשויים בעיקר מחומרים מקומיים, לרבות מכשולים של קליקו ודקלים. טנקים אמיתיים הוסוו בתור משאיות, תוך שימוש בחופות "מגן שמש". פחי דלק נערמו לאורך צידיהן של תעלות קיימות, שהוסתרו בצללים. המזון נערם בערמות של קופסאות ונעטף ברשתות הסוואה כדי להידמות למשאיות.
משאיות חנו בגלוי באזור הרכבת הטנקים במשך כמה שבועות. טנקים אמיתיים חנו באופן דומה בגלוי, הרחק מאחורי החזית. שני לילות לפני ההתקפה, הטנקים החליפו את המשאיות, כשהם מכוסים ב"מגני שמש" לפני עלות השחר. הטנקים הוחלפו באותו לילה בבובות בעמדותיהם המקוריות. כדי לחזק את הרושם שהתקיפה לא הייתה מוכנה, נבנה צינור מים דמה בקצב איטי כביכול של 8 קילומטרים ליום.
לאחר הקרב, הגנרל הגרמני השבוי של ארמיית הפאנצר אפריקה, וילהלם ריטר פון תומה, אמר למונטגומרי כי הוא מאמין שלבנות הברית יש לפחות דיוויזיית שריון אחת יותר מהם ושהמתקפה תהיה בדרום. ממלא מקומו של רומל, הגנרל גאורג שטומה, חשב שהמתקפה לא תתחיל אלא בעוד כמה שבועות. ברטרם הצליח; כשהכריז על הניצחון באל עלמיין בבית הנבחרים, וינסטון צ'רצ'יל שיבח את מבצע ההסוואה.
ברטרם הומצא על ידי דאדלי קלארק כדי להונות את ארווין רומל לגבי העיתוי והמיקום של התקפת בעלות הברית הצפויה על ידי הארמייה השמינית. זה כלל הטעיות פיזיות באמצעות בובות והסוואה, הסתרת תנועות אמיתיות, במיוחד של השריון של מונטגומרי. ברטרם לווה בהטעיות אלקטרומגנטיות בשם הקוד "מבצע קנוול" באמצעות תעבורת רדיו כוזבת. קו החזית היה קצר יחסית: הוא השתרע מהים התיכון בצפון, ליד תחנת הרכבת אל עלמיין, ועד לשקע קטארה הבלתי עביר למעשה בדרום, מרחק של כ-30 קילומטרים בלבד. לפיכך היה ברור לאויב שההתקפה חייבת להגיע במרחב הזה, ומכיוון שהדרך היחידה הייתה בצפון, ייתכן שההפתעה והתקפה בקנה מידה מלא בכל מקום אחר היו נחשבות כבלתי סבירות. ההטעיות תוכננו כדי לגרום לאויב להאמין שהתקיפה תתבצע דרומה, הרחק מכביש החוף וממסילת הרכבת, וכיומיים מאוחר יותר מהתקיפה האמיתית.
זמן קצר לאחר הגעתו של מפקד המזרח התיכון החדש, הרולד אלכסנדר ב-8 באוגוסט 1942, הוא ביקר ביחידת ההסוואה של ג'פרי ברקס בהלואן כדי להעריך את יכולתה ליישם את ברטרם.
ב-16 בספטמבר 1942, פרדי דה גוינגנד, ראש המטה של מונטגומרי, זימן את ברקס וטוני איירטון למפקדת הארמייה השמינית ליד בורג-אל-ערב. הוא אמר להם שזה יהיה סודי ביותר, שאלכסנדר התרשם מביקורו בהלואן, ושהוא רוצה את עצתו של הסוואה. הוא הציג את צ'ארלס ריצ'רדסון, שעבד עבור כוח ה-'A' החשאי של דאדלי קלארק והיה אמור ליישם את ההונאה שמונטגומרי הייתה צריכה. ריצ'רדסון לא עבר הכשרה בתכנון הטעיה, לאור ההכשרה המואצת של קציני המטה ב-1940, ואף לא הכין תוכנית הטעיה מעולם. הוא היה נחוש שזה אמור להצליח, שכן, כפי שכתב, "אם זה ייכשל זה יגרום הרבה יותר נזק מאשר אין תוכנית כלל". דה גוינגנד התווה את התוכנית הבסיסית: התקפה בצפון, לאורך קו כביש החוף, עם דקירה של כ-20 מייל דרומה. לטנקים יידרשו יומיים לעבור לעמדת קרב מעמדות הגיבוש שלהם. עבודות הנדסה כבר היו בעיצומן. לאחר מכן הדהים אותם בכך שביקש מהם להסתיר את מאות הטנקים ותותחי השדה, ואת אלפי הטונות של חומר, שהיו אמורים לשמש למתקפה המכריעה באל-עלמיין. ברקס קיווה להזדמנות כזו, ועכשיו הוצעה לו הזדמנות להסוות אולי את הקרב המדברי הגדול ביותר שניסה אי פעם.
ברקס ואיירטון יצאו לדיונות כדי לשבת ולחשוב. ברקס נזכר בג'ספר מסקליין המפוטר, קוסם במה שעבד עבורו לזמן קצר, ואמר שהוא צריך את הטריקים הנעלמים שלו עכשיו. איירטון הסכים, והציע להם להשתמש ב-Sunshields כדי לגרום לטנקים להיראות כמו משאיות, ולהפך. בסוף אותו אחר הצהריים הם הקלידו תוכנית והציגו אותה לדה גוינגנד וריצ'רדסון. הם הציעו להקים שתי חטיבות שריון דמה שיפרסו בדרום. הם יתנו מראה של לא מוכנים על ידי כך שנראה שהטנקים לא זזו מאזורי ההיווצרות שלהם (מורייפילד וכור ההיתוך). טנקי דמה יחליפו אותם שם; בזמן שהם הוסוו כמשאיות כשהם הגיעו לאזור מרטלו הקדמי.
ריצ'רדסון שאל אם הם יכולים להשתמש במשהו כמו ראש מסילת הדמה של סטיבן סייקס שעבד כל כך טוב במישיפה. ברקס ענה שהוא מתכוון להקים צינור מים דמה כדי לרדת דרומה, וכדי להיראות לא מוכן.
תוך שבועיים התקבלה תוכניתו של ברקס, אך בשינוי אחד שביקש מונטגומרי: שריון הדמה הוכפל כדי לייצג קורפוס שריון שלם של למעלה מ-600 כלי רכב. ריצ'רדסון שילב את תוכנית ההסוואה עם התוכניות העיקריות: במילותיו של ברקס, ריצ'רדסון "העצים אותה מאוד כדי להשתלב בכל שאר השיקולים המרכזיים, שהוא ידע ואני לא".
ברקס, במאי קולנוע לשעבר, היה אמור לעבוד "על המשימה לספק אביזרים ל'הפקת הסרט' הגדולה ביותר שבה אני מצפה להיות מעורב". העבודה החלה ב-27 בספטמבר, לאחר ארבעה שבועות לפני יום הוצאת המבצע אל הפועל.
למבצע היו שתי מטרות: יצירת מראה עין של יחידות צבא שלא באמת היו קיימות והסתרת השריון, הארטילריה והחומרה האמיתיים בחזית. ברקס ציין כי "הסתרת האוסף הענקי של חיל השריון היה בעצם חתיכת תכנון צבאי של מפקדת הצבא, כאשר הסוואה מבצעת משימות ספציפיות מסוימות". מכיוון שאי אפשר היה להסתיר את קיומם של מספר כה גדול של כלי רכב, במיוחד של טנקים באזור מרטלו, ברקס תכנן במקום זאת להפוך את כלי הרכב שם לבולטים, כמו המשאיות, הרבה לפני הקרב. גם הטנקים הוצגו בגלוי, הרחק מאחורי החזית. כשהאויב ראה ששום דבר לא קורה, המשאיות הוחלפו בטנקים, שהתחזו למשאיות. המשמעות היא שגם הטנקים היו צריכים להיראות נייחים כדי שיוחלפו בבובות. נדרש מספר חסר תקדים של בובות: יותר מ-400 טנקים, 100 תותחים וקרוב ל-2000 כלי רכב "רכים".
בכל משימה נעשה שימוש בטכניקות שונות. הצבא הבריטי גייס מעצבים, אדריכלים ואמנים לעבודות הסוואה. טוני איירטון היה צייר, בנו של האדריכל מקסוול איירטון. בריאן רוב הגיע בצורה לא פורמלית גם כן: הוא הצטרף לצבא כטוראי, אבל ברקס הבחין בו וניצל את כישוריו כאמן, מורה ומאייר בכך שקודם במהירות לדרגת סגן מפקד צוות. איירטון ורוב הפכו ל"GSO2" של ברקס, קציני המטה הבכירים שלו, והם פיקחו על תוכניות ההסוואה ששימשו במבצע ברטרם.
שלוש פלוגות של הוקצו לפיקודו של ברקס לבצע את העבודה הפיזית של ייצור אלפי הבובות. הם הגיעו בהתאמה ממזרח אפריקה, מאוריציוס ואיי סיישל. חברה אחת עיבדה את הדקל של מסגרת המיטה הסטנדרטית לצורות הדרושות וקיבעה אותן יחד כדי ליצור גופי טנק, צריחים ורכיבי רכב דמה אחרים. החברה השנייה הכינה כיסויים לחלקי הרכבים. החברה השלישית צבעה והכינה את הבובות למידת כדי שייראו ריאליות כנדרש. מכיוון שהחברות השונות של לא הסתדרו אחת עם השנייה, ברקס העביר את המחנות שלהן רחוק ככל האפשר זו מזו. כדי לסייע בשמירה על האבטחה, הוקמה קנטינה של NAAFI באופן בלעדי לעובדי ההסוואה, כדי לעזור לשמור על כולם במחנה.