stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל היום
היסטוריה

העיתון "ישראל היום" הוקם אחרי שאיל ההון היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון גויס על ידי קבוצת שלמה בן צבי לרכוש נתח בעיתון "ישראלי". הקשר בין אדלסון לבן צבי לא עלה יפה, ואדלסון, באמצעות חברת "ניוזקו" שבבעלותו ובבעלות אשתו, הקים ב־30 ביולי 2007 את "ישראל היום", ששמו הוא גרסה ישראלית לשמו של היומון האמריקני הנפוץ ביותר, "USA Today" (בין שני היומונים אין קשר עסקי).
לתפקיד עורכו של העיתון מונה עמוס רגב, לתפקיד המו"ל מונה אשר בהרב ולתפקיד המנכ"ל מונתה ציפי קורן. במאמץ לרכוש מעמד ואמינות גייס העיתון לשורותיו עיתונאים ותיקים ומוכרים, ובהם דן מרגלית, שעזב את "מעריב", ומאוחר יותר מרדכי גילת, שעזב את "ידיעות אחרונות". העיתון הצטרף למועצת העיתונות בישראל. בחודש הראשון לפעולתו הוקדשו כל שטחי הפרסום בעיתון לפרסום חינם לגופים הפועלים לתועלת הציבור.
בשנת 2010 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לעורך "ישראל היום" עמוס רגב. בין נימוקי הפרס: "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית" וכן "מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
בשנת 2010 הפך "ישראל היום" ליומון הישראלי בעל שיעור החשיפה הגבוה ביותר בימי חול. מאז 2017 הוא הנפוץ ביותר גם בסופי השבוע.
באפריל 2017 החליף בועז ביסמוט את עמוס רגב בתפקיד עורך העיתון. עם כניסתו לתפקיד ביצע ביסמוט מהלכים שונים, בהם פיטוריהם של דן מרגלית ומרדכי גילת ועוד עשרה עובדים בעלי משכורות גבוהות, וצמצום תפוצת העיתון בסופי שבוע ל-450 אלף גיליונות.
החל מחודש מאי 2018 משמשת מרים אדלסון כמו"ל "ישראל היום" ועמיר פינקלשטיין כמנכ"ל.
בתחילת 2021 הצטרפה לכתבי העיתון חוקרת מאבו דאבי, ד"ר נאג'את אל-סעיד, כפרשנית ובעלת טור בעיתון.
בינואר 2022, הודיע בועז ביסמוט על פרישה מהעיתון. זמן קצר אחריו סיים את עבודתו בעיתון גם אריאל שמידברג, סגן העורך הראשי ומנהל מחלקת הדיגיטל לאחר 15 שנה בעיתון.
לאחר פרישתם של השניים, התבצעו שינויים משמעותיים בהנהלת העיתון: עמר לחמנוביץ מונה לעורך הראשי, ואורי דגון לראש מערכת החדשות. איתן אורקיבי נבחר לכהן כעורך המוסף הפוליטי ומוריה קור כעורכת מדור הדעות.
עיתון הדפוס > מבנה

בימי חול כולל העיתון חלק יחיד, קונטרס החדשות וכן מדורים קבועים: דעות, תרבות, כלכלה, פנאי (תשבצים יומיים, הורוסקופ יומי), ספורט ורכילות; ומדורים לא קבועים, כגון: תיירות, אופנה, אוכל, אינטרנט, רכב, עיצוב וריגושים, ניו־אייג', הכנסת ועוד.
העיתון קטן יחסית לעיתונים הנפוצים בישראל. מדור הדעות שלו, המשתרע על שני עמודים, דומה בגודלו לזה של "ידיעות אחרונות" ו"מעריב". בדרך כלל, מתפרסמים במדור זה ארבעה מאמרים, ביקורת הטלוויזיה, קריקטורה מאת שלמה כהן, סטיקר יומי ודעות הקוראים. מדור הפנאי של העיתון משתרע על שני עמודים. מדור הכלכלה השתרע בהתחלה על עמוד אחד בלבד וכלל ידיעות מ"דה־מרקר", ובאמצע יולי 2008 פתח העיתון במדור כלכלי עצמאי בעל שלושה או ארבעה עמודים. מדור הספורט משתרע על פני ארבעה עד שישה עמודים. מדור התרבות משתרע על פני שני עמודים.
בגיליון יום שישי כולל "ישראל היום" את החלקים הבאים:
קונטרס החדשות – כולל טורי דעות אחדים.
"ישראל השבוע" – מוסף אקטואליה שאותו עורך איתן אורקיבי.
"שישבת" (עד 9 בספטמבר 2011 נקרא המוסף "ישראל שישבת") – מוסף מגזיני ובו כתבות תחקיר וכן תכנים העוסקים בתרבות ובפנאי, שאותו עורכת טל מרמלשטיין. העורך המייסד של המוסף הוא אהרן לפידות. בין הכותבים במוסף: איה כורם, קובי אריאלי, ג'קי לוי, אברי גלעד, הילה אלפרט, יואב לימור, שירלי גל, יוסי שטרית ושיר זיו.
בעקבות חקיקת חוק הלאום החל להופיע ב-24 באוגוסט 2018 דגל ישראל בפינה השמאלית העליונה של עמוד השער של העיתון.
עיתון הדפוס > תפוצה

בתחילת דרכו מנתה תפוצת העיתון כ־250,000 עותקים, וכ-150,000 עותקים של מהדורת סוף השבוע. בתחילת 2010 מנתה כ־315,000 עותקים, אך בראשית 2011 ירדה בהדרגה לכ־275,000 עותקים. עד שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום למנויים לצד הפצה חינם בנקודות הפצה, באוקטובר 2011 חולקו 100,000 גיליונות למנויים אל ביתם. השאר מחולקים בתחנות רכבת, בקניונים, ברשתות השיווק הגדולות ובמוקדי חלוקה נוספים. לאחר שעבר העיתון למודל הפצה בתשלום לצד חלוקה בחינם לא פורסמו נתונים בדבר מספר הקוראים המשלמים בעד העיתון. ב־2010 הדביק "ישראל היום" את היומון "ידיעות אחרונות", בשיעור חשיפה של 35.2 אחוז. נכון למחצית השנייה של 2016, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 38.6%.
בשנתיים הראשונות לקיומו לא יצא "ישראל היום" בימי שישי ובערבי חג, פרט לשני מקרים מיוחדים: בעקבות חשיפת הפרשה שבה נחשד אהוד אולמרט בקבלת כספים שלא כדין ועם מציאת גופתה של הילדה הנעדרת רוז פיזם. מנובמבר 2009 מחולק היומון גם ביום שישי, בגיליון סוף שבוע מורחב. מהדורה זו הופצה בכ־255,000 עותקים ומתחילת 2010 בכ־350,000 עותקים. בהמשך הוגדלה התפוצה לכ־375,000 עותקים, אך בתחילת 2011 חזרה תפוצתה של מהדורת סוף השבוע לכ־350,000 עותקים. במאי 2017 הודפס העיתון בכ-275,000 עותקים בימי חול, וב-450,000 עותקים בימי שישי וערבי חג. ביולי 2020 דווח כי התפוצה ירדה לכ-175,000 בימי חול ולכ-300,000 בשישי וערבי חג.
מאוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, בשעה שבנקודות ההפצה העיתון מחולק חינם.
אתרי אינטרנט ויישומים

אתרי האינטרנט של "ישראל היום" בעברית ובאנגלית מציגים עדכוני חדשות שוטפים, כתבות, פרשנויות, וידאו, הסכתים ושידורים חיים. לצד אתרי חדשות בעברית ובאנגלית, ל"ישראל היום" אפליקציות בשתי השפות. באתר מוצג מאגר גיליונות של העיתון המודפס מנובמבר 2007. האתר מציע גם ניוזלטר יומי בעברית, וביוני 2011 השיק העיתון ניוזלטר באנגלית.
במרץ 2014 רכש העיתון תמורת 3 מיליון ש"ח את אתר האינטרנט "nrg מעריב" ושינה את שמו ל"nrg". האתר הופעל על ידי העיתון עד לסגירתו בינואר 2018.
ב-3 במאי 2021 עלה לאוויר האתר החדש של ישראל היום.
תוכנית עסקית

לדברי המו"לים של "ישראל היום", העיתון מושתת על תוכנית עסקית המבוססת על הכנסות מפרסום מודעות, שתביא אותו לרווחיות, אך הם נמנעו מציון לוח זמנים להשגת יעד הרווחיות. כחברה פרטית העיתון אינו מפרסם דוחות כספיים, אך ההערכות הן שבשלוש השנים הראשונות לפעילותו הגיעו הפסדיו ל־250 מיליון ש"ח. להערכתו של שלמה בן־צבי, שהיה שותפו של אדלסון בחינמון "ישראלי", ההפסדים היו גבוהים עוד יותר. לטענת העיתון "הארץ", הפסדי "ישראל היום" עד 2014 הגיעו ל-730 מיליון ש"ח. החל באוקטובר 2011 חלוקת "ישראל היום" למנויים כרוכה בתשלום, אשר נועד לממן את עלות ההפצה.
עד דצמבר 2013 הודפס העיתון בבתי הדפוס של "הארץ" ו"גלובס", אז רכש "ישראל היום" את בית הדפוס ששימש את העיתון "מעריב" לשם הדפסה עצמאית של העיתון. בית הדפוס משמש כיום להדפסת מספר עיתונים נוספים, בהם גלובס והעיתון החרדי יתד נאמן.
למרות מהלכים אלו, לטענת העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר מיקי רוזנטל, בעשור 2010–2019 הפסיד "ישראל היום" למעלה ממיליארד ש"ח.
הצעה לתיקון פקודת העיתונות

בדצמבר 2009 העלתה קבוצה של חברי כנסת הצעת חוק פרטית לתיקון פקודת העיתונות, לפיה השליטה בעיתון ישראלי תהיה בידי אנשים שהם אזרחי ישראל ותושביה. הועלתה טענה כי ההצעה מכוונת לאסור או לבטל את בעלותו של שלדון אדלסון ב"ישראל היום" ואת תמיכתו בעיתון. היוזמה להגשתה יוחסה על פי גורמים שונים לארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות", ולעופר נמרודי, מו"ל "מעריב". נמרודי אף התריע ש"ישראל היום" עלול להביא לסגירת "מעריב" ולפגיעה קשה ב"ידיעות אחרונות". עמוס רגב, עורך "ישראל היום", התריע בתגובה להצעת החוק כי היא מכוונת לסתימת פיות.
הצעת חוק נוספת שכוונה נגד "ישראל היום" הגישה חברת הכנסת מרינה סולודקין (שהייתה אחת מאלו שהעלו את הצעת החוק הפרטית). בהצעה זו הוצע להגביל לשנה את חלוקתם ללא תשלום של עיתונים. ב־2 ביוני 2010 נדחתה ההצעה בקריאה טרומית ברוב של 61 מתנגדים מול 14 תומכים. הצעת חוק שלישית, שאותה הגישו חברי הכנסת סולודקין, מירי רגב ודוד רותם (כולם נמנו עם מי שהעלו את הצעת החוק הראשונה), ביקשה לאסור מכירת מוצר או שירות "במחיר טורפני", שהוא מחיר הנמוך ב־50% או יותר מעלות הייצור של המוצר או מעלות הספקתו של השירות.
במרץ 2014 הגיש חבר הכנסת איתן כבל הצעת חוק לתיקון פקודת העיתונות שכוונה נגד "ישראל היום". בהצעה תמכו חברי כנסת משבע סיעות מהאופוזיציה ומהקואליציה. לפיה, כל עיתון שמוגדר כאחד מארבעת העיתונים היומיים בעלי התפוצה הרחבה ביותר בארץ יחויב להימכר בעבור לא פחות מ־70% ממחירו של העיתון היומי הנפוץ והזול ביותר. בתגובה נפתחה ב"ישראל היום" פינה אשר ביקרה את החוק, את תומכיו ואת בעלי "ידיעות אחרונות" ופרסמה אישים בכירים ומפורסמים שהתנגדו לחוק, בהם נשיאת מועצת העיתונות והשופטת בדימוס דליה דורנר. לקראת ההצבעה על הצעת החוק יצא "ישראל היום" במסע פרסום נרחב נגדה. ההצעה אושרה בקריאה טרומית ב־12 בנובמבר 2014 כאשר תמכו בו 43 ח"כים לעומת 23 ח"כים שהתנגדו ו-9 נמנעו, אך הבחירות הוקדמו בידי נתניהו והכנסת פוזרה חודש לאחר מכן, בין השאר כדי למנוע את העברת החוק.
תביעות בבית המשפט ובבית הדין לאתיקה

במאי 2018 פסק בית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות ש"ישראל היום" ואתר ynet הפרו את תקנון האתיקה של מועצת העיתונות, בכך שפרסמו סקרים בנושאים מדיניים ופוליטיים המתבססים על מדגם של האוכלוסייה היהודית בלבד.
יו"ר רשימת כחול לבן, בני גנץ, הגיש נגד "ישראל היום", עורכו וכתבת בו תביעת דיבה בסך מיליון ש"ח, עקב כתבות בעיתון שעסקו, לטענתו, בהאשמות בדויות שפרסמה לגביו נאוה ג'ייקובס. התביעה הסתיימה בפשרה, שבה התחייב העיתון לתרום 50,000 ש"ח למטרות לפי בחירתו של גנץ, וזאת ללא הודאה בטענותיו של גנץ.
משה כהן-אליה

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1967 (בן 57) 
 ענף מדעי:  משפט חוקתי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
משה כהן-אליה (נולד ב-10 במאי 1967) הוא פרופסור מן המניין למשפט חוקתי במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, שכיהן בין השנים 2015–2022 כנשיא המרכז. משמש בנוסף כפרשן ופאנליסט בערוץ הטלוויזיה "עכשיו 14" ובכלל זה בתוכנית "הפטריוטים".
במסגרת עבודתו באגודה לזכויות האזרח ניסח את הצעת חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים וייצג את העותרים בבג"ץ שגיא צמח.
קורות חיים

נולד בשם משה כהן להורים יוצאי עיראק וסוריה. גדל בחיפה, באזור שוק תלפיות. למד בתיכון חוגים. בצבא שירת ביחידה 8200. בשנת 1993 סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את התמחותו עשה אצל עו"ד נילי ארד, מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בשנת 1995 למד בארצות הברית בתוכנית לתואר שני בתחום זכויות האדם. בשנת 1996, עם חזרתו לישראל, התקבל למסלול הישיר לדוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט כתב, בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, על פסקאות ההגבלה בחוקי היסוד.
בשנים 1994–1999 כיהן כעורך דין במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל בסניפי ירושלים וחיפה. במהלך עבודתו באגודה ניסח את הצעת חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים שאושרה בשנת 2000. כמו כן ייצג יחד עם עו"ד דן יקיר את העותרים בבג"ץ שגיא צמח. בפסק הדין שנתן בית המשפט העליון בעתירה זו בשנת 1999, נקבע כי הוראה בחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט, פוגעת בזכות לחירות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ועל כן בטלה. זו הייתה הפסיקה הראשונה שבה נפסל חוק בשל פגיעה בזכות המעוגנת בחוק היסוד.
בשנת 2000 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. בשנת 2002 כיהן כעמית מחקר במסגרת לימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית לזכויות אדם של בית הספר למשפטים בהרווארד, ובשנת 2009 כעמית פקולטי במרכז ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, בראשות לורנס לסיג. בשנת 2007 ייסד את כתב העת "Law & Ethics of Human Rights", שדורג במקום השני מבין 595 כתבי עת לא אמריקאים באנגלית לפי מדד האימפקט פקטור, בדירוג וושינגטון אנד לי לדירוג כתבי עת משפטיים לשנת 2016, במקום הרביעי מתוך כלל כתבי העת בעולם בתחום תורת המשפט, ובמקום השלישי מתוך כלל כתבי העת בעולם בתחום זכויות האדם.[דרוש מקור] בשנת 2013 ייסד את סדנת החוקרים הצעירים של הפקולטות למשפטים בישראל, ובשנת 2015 הקים את הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למשפט ציבורי (ICON-S (Intenational Constitutional Law Society.
משנת 2010 ועד 2015 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. החל מחודש אפריל 2015 כיהן כנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים. בחודש יוני 2015 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 2023 משתתף בפאנלים בתוכניות בערוץ 14, ומ-2024 הוא פאנליסט קבוע בתוכנית "הפטריוטים".
עמדותיו

ב-26 במאי 2024, במהלך כנס משותף של הפורום הישראלי למשפט וחירות ומכון עיון, אמר כי בשנה האחרונה איבד את האמון במערכת המשפט הישראלית. ב-13 בפברואר 2025, יום השבעתו של יצחק עמית לנשיא בית המשפט העליון, פרסם כהן-אליה פוסט שכותרתו "אני מאשים", שבו תקף בחריפות את מערכת המשפט הישראלית.
במרץ 2025 תקף בחריפות את הפקולטות למשפטים בישראל וקרא לסגירתן.
מחקריו

מחקריו של משה כהן אליה עוסקים בתאוריה חוקתית, עילת המידתיות, חוקתיות גלובלית, שחיתות מוסדית, עקרון איסור ההפליה, רב-תרבותיות וזכויות האדם.
כהן אליה חקר ביחד עם פרופ' עידו פורת את תופעת התפשטות דוקטרינת המידתיות בעולם. במספר מאמרים שפרסמו יחדיו וגם בספר משותף שפרסמו ב-2013 בשם Proportionality and Constitutional Culture, הם מסבירים את התפשטות המידתיות ברחבי העולם כמבטאת את "תרבות ההצדקה", כלומר תרבות המחייבת את המדינה להצדיק כל אחת מפעולותיה. הספר ממקם את דוקטרינת המידתיות בתוך הקשר היסטורי, תרבותי ופוליטי ומשווה בינה לבין האיזון האמריקאי. הטענה המרכזית בספר היא שלמרות הדמיון האנליטי בין המידתיות לבין האיזון האמריקאי, קיים פער תרבותי והיסטורי עמוק בין שתי הדוקטרינות ופער זה משפיע על האופן שבו הן מובנות ומתפקדות במשפט החוקתי.
במחקרים שפרסם ביחד עם ד"ר יואב המר, בזמן שהותו במכון ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, טען כי אף על פי ששתדלנות עשויה לקדם את ההליך הדמוקרטי ולעודד השתתפות אזרחית בקבלת החלטות פוליטיות, השתדלנות התאגידית מעוררת חששות לפגיעה בתקינות ההליך הדמוקרטי, שכן היא מעוותת את סדר היום הפוליטי. כהן אליה והמר טענו כי השתדלנים מצליחים לעוות את ההליך הדמוקרטי במיוחד בתחומי נישה כמו שוק ההון או הביטוח, שלחברי הכנסת ולציבור הרחב אין עניין גדול בו ואין הבנה עמוקה. כדי להתמודד עם בעיה זו, הציעו הכותבים לחייב את כל השתדלנים להעלות לאתר אינטרנט כל חומר כתוב שהם מעבירים לחברי הכנסת. כך ניתן יהיה להקטין עלויות פיקוח ולעודד שתדלנות מתחרה מצד יריבים כלכליים ולהקטין את הסכנה לעושק הציבור. חברת הכנסת שלי יחימוביץ' הגישה הצעת חוק המבוססת על רעיון זה לכנסת.
פרסומים נבחרים

על הסוציולוגיה והאפיסטמולוגיה של המשבר החוקתי: עילת הסבירות ותרבות ההצדקה, מעשי משפט טז, 2025
Proportionality and Constitutional Culture, (Cambridge University Press, 2013) (with I. Porat).
Proportionality and Justification, (Toronto Law Journal, 2014) (with I. Porat).
Judicial Minimalism and the Double Effect of Rules and Standard, (26 Canadian Journal of Law and Jurisprudence 283, 2012) (with I. Porat).
Proportionality and the Culture of Justification, (59(2) American Journal of Comparative Law, 2010) (with I. Porat).
American Balancing and German Proportionality: The Historical Origins, (8 I-CON International Journal of Constitutional Law 263, 2010) (with I. Porat).
The Hidden Foreign Law Debate in Heller: Proportionality Approach in American Constitutional Law, (45 San Diego Law Review 367, 2009) (with I. Porat).
Probability Thresholds as Deontological Constraints in Global Constitutionalism, (49 Columbia Journal of Transnational Law 75, 2011) (with G. Stopler).
Discrimination against Arabs in Israel in Public Accommodations, (36 NYU Journal of International Law and Politics 717, 2004).
Self Defending Democracy and Democratic Education in Ultra-Orthodox Jews Schools, (11 Law and Government 367, 2008) (Hebrew).
Advertisements, Stereotypes and Freedom of Expression, (35 Journal of Social Philosophy 165, 2004) (with Y. Hammer).
Lobbying and the Democratic Process, (33(3) Tel-Aviv U. Law Review 593, 2010) (with Y. Hammer) (Hebrew).
חיים אישיים

גרושתו היא הסופרת איריס אליה כהן, להם ארבעה ילדים. לאחר הגירושין יצא מהארון. מתגורר בקריית טבעון.
הערות שוליים

↑  פרופ' משה כהן-אליה, באתר המרכז האקדמי למשפט ולעסקים
↑  משה כהן-אליה, ‏החירות והשוויון בראי החוק לאיסור הפליה במוצרים ובשירותים, עלי משפט ג, תשס"ג (2003), עמ' 15–36
↑  בג"ץ 6055/95 שגיא צמח ואח' נ' שר הביטחון ואח'. פ"ד נג(5) 241 (1999)
↑  פסקות ההגבלה בחוקי היסוד על זכויות האדם: התחשבות באופי הזכויות, באתר ספריית האוניברסיטה העברית, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור למשפטים, ‏תש"ס (2000)
↑  Law & Ethics of Human Rights, De Gruyter (באנגלית)
↑  חרדים, גיוס ומשפט: לאן הולכים מכאן? ההיבט המשפטי - תרבותי של גיוס חרדים בישראל, מושב שני (דקה 17:44), תיעוד הכנס באתר יוטיוב
↑  אני מאשים, פוסט של משה כהן אליה בפייסבוק, 13 בפברואר 2025
↑  סרטון של פרופ' משה כהן-אליה, ציוץ של TOV אקטואליה יהודית, 10 במרץ 2025
↑  אינס אליאס, "שמעתי ש-14 ערוץ של משוגעים": הפרופסור מ"הפטריוטים" מגלה את מאחורי הקלעים, באתר ישראל היום, 2 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mub2015891240  VIAF: 771144928092554340684   WorldCat (עם VIAF): 771144928092554340684
מסדר אונטריו

| --- | --- |

 מדינה:  קנדה 
 הגוף המעניק:  אונטריו 
 תקופת הפרס:  1986–הווה (כ־39 שנים) 
 אתר רשמי
 
מסדר אונטריו (באנגלית: Order of Ontario; בצרפתית: Ordre de l'Ontario) הוא הפרס הרשמי היוקרתי ביותר במחוז אונטריו הקנדי. הוקם בשנת 1986 על ידי סגן מושל אונטריו לינקולן אלכסנדר, בעצת הקבינט בראשות ראש ממשלת אונטריו דייוויד פיטרסון, המסדר האזרחי מנוהל על ידי סגן המושל במועצה ונועד לכבד את תושבי אונטריו בהווה או לשעבר על הישגים בולטים בכל תחום שהוא.
מבנה ומינוי

מסדר אונטריו נועד לכבד כל תושב ותיק בהווה או לשעבר של אונטריו שהפגין רמה גבוהה של מצוינות והישגים אישיים בכל תחום, והפגין את "מיטב החברה האכפתית והמגוונת של אונטריו והועיל לחברה באונטריו ובמקומות אחרים." אזרחות קנדית אינה חובה לקבלת העיטור ונבחרים או ממונים אינם רשאים לזכות בעיטור כל עוד הם מחזיקים בתפקידים בממשלה. אין מגבלות על מספר החברים שיתקבלו למסדר או להתקבל בו זמנית, אם כי המספר הממוצע של חברים חדשים עומד על 24 בשנה.
תהליך מציאת אנשים מתאימים מתחיל בהגשות מהציבור למזכירות הכבוד והפרסים של אונטריו, המורכבת מהשופט הראשי של אונטריו (המשמש כיושב ראש), יו"ר האספה המחוקקת, מזכיר הקבינט ועד שישה חברים במסדר אונטריו. לאחר מכן, ועדה זו מתכנסת פעם או פעמיים בשנה כדי להגיש את המלצותיה הנבחרות לקבינט ועובדת עם גוף זה בצמצום הממונים הפוטנציאליים ברשימה שתוגש לסגן המושל. מאחר שמינויים למסדר אונטריו מסתמכים בחלקם על ייעוץ משרדי, רישומים של הליכים כאלה אינם נחשפים בפומבי, כפי שאושר בהליכים בבית המשפט שננקטו בשנת 2002 על ידי אישה שקיבלה בטעות הודעה כי מונתה כחברה למסדר. מועמדויות לאחר המוות אינן מתקבלות, אם כי אדם שמת לאחר ששמו הוגש למזכירות הכבוד והפרסים עדיין יכול להיות רטרואקטיבית כחבר במסדר אונטריו. סגן המושל, חבר בעצמו ונשיא מסדר אונטריו, לאחר מכן מבצע את כל המינויים לדרגת החברות היחידה של המלגה על ידי דבר המלך במועצה הנושא את סימן המשנה למלך.
עיצוב העיטור

בעת הקבלה למסדר אונטריו, מוצג לפני חברי המסדר החדשים סמל המסדר. התג הראשי מורכב ממדליון זהב בצורת טריליום מסוגנן, הפרח המחוזי הרשמי. החלק הקדמי הוא אמייל לבן עם שולי זהב, הנושא במרכזו את מגן סמל אונטריו, ועליו כתר אדוארד הקדוש המסמל את תפקידו של המלוכה הקנדית כמקור הכבוד. שמו של החבר חקוק בצד האחורי, יחד עם תאריך הענקת העיטור. סרט המסדר מעוצב עם פסים אנכיים בצבעי אדום, ירוק, לבן וזהב, המשקפים את הצבעים בתוך סמל המחוז. הסמל נלבש תלוי בסרט זה בצווארון; נשים עשויות לשאת את סרט העיטור על קשת סרט בחזה בצד שמאל. החברים מקבלים גם שתי סיכות דש שניתן לענוד באירועים פחות רשמיים, ותעודה רשמית.
לציון יום השנה ה-30 להענקת מסדר אונטריו, הוסיפו צווארון עם סמל המסדר והסמלים של קנדה ואונטריו לשימושו של סגן המושל כנשיא מסדר אונטריו.
הערות שוליים

1 2  Ministry of Citizenship and Immigration (7 במאי 2004), ORDER PO-2279 (PDF), Queen's Printer for Ontario, p. 2, אורכב מ-המקור (PDF) ב-6 ביולי 2011, נבדק ב-18 באוגוסט 2009 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Bingham, Russell, "Culture > Awards > Order of Ontario",  in Marsh, James H. (ed.), The Canadian Encyclopedia, Toronto: Historica Foundation of Canada, נבדק ב-18 באוגוסט 2009 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3  Ministry of Citizenship and Immigration. "Honours and Awards > Order of Ontario". Queen's Printer for Ontario. אורכב מ-המקור ב-18 ביוני 2009. נבדק ב-4 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Ministry of Citizenship and Immigration 2004, p. 1
1 2  Public Appointments Secretariat. "Ministries and Agencies > Agencies > Agency Details". Queen's Printer for Ontario. נבדק ב-20 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Royal Canadian Mounted Police. "Honours and Recognition Programs > Canadian National Honours". Queen's Printer for Canada. אורכב מ-המקור ב-23 במרץ 2009. נבדק ב-20 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
צווארון הנשיא
WWE

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (WWE) 
 מוטו:  אז. כעת. לעד.
 מייסדים:  וינס מקמהן לינדה מקמהן
 תקופת הפעילות:  21 בפברואר 1980 – הווה (45 שנים)
 מיקום המטה:  איסט מיין 1241, סטמפורד, קונטיקט, ארצות הברית
 שליטה בחברה:  סטפני מקמהן, ניק קהאן ופול "טריפל H" לווק
 בעלות:  וינס מקמהן
 ענפי תעשייה:  בידור והיאבקות מקצועית
 מוצרים עיקריים:  ארגון מופעי היאבקות מקצועית טלוויזיה קולנוע מוזיקה מרצ'נדייז שלם וצפה
 יו"ר:  וינס מקמהן
 מנכ"ל:  Ari Emanuel 
 עובדים:  840 (נכון ל-2017)
  
 www.wwe.com
 
תאגיד ה-WWE (בשמו המלא: World Wrestling Entertainment) הוא חברה ציבורית בבעלות פרטית, העוסקת בתקשורת משולבת (טלוויזיה, אינטרנט והפקת אירועים) ובמופעי בידור בעיקר בתחום הפקת מופעי היאבקות מקצועית.
עסקי ה-WWE ממוקדים בעיקר ב"היאבקות מקצועית" - אמנות במה בה המשתתפים מביימים קרבות באמצעות כוריאוגרפיה המדמה מהלכי היאבקות ואמנויות לחימה שונות, אשר התוצאות בה נקבעות תמיד מראש, ומשלבת אלמנטים מהתיאטרון ומהקרקס. לכן, המופעים אינם ספורט במובן הרגיל של המילה אלא מעין מופע בידור בעל תסריט לפיו מתאבקים הם "רשעים" (Heels) או "גיבורים" (Faces) והם מפתחים "יריבויות" (Feuds) וכן הלאה. במסגרת העלילה המתאבקים מתמודדים, בדרך כלל תוך שימוש בשם במה, על תוארי אליפויות שונים וכך נוצר (לפחות בעבר) רושם מוטעה שמדובר באירוע ספורטיבי. בשנים האחרונות המגמה ב-WWE היא להתייחס לתחום כאל "ספורט בידורי" ואף "בידור" סתם, בניגוד לבעבר בו השתמשו במונחים כהיאבקות וספורט, והמתאבקים מכונים כיום "סופרסטארים" ו"פרפורמרים". בתקופה בין התפטרותו של מקהמן ב-2022 ועד לחזרתו ב-2023, הותרו שוב השימוש במילים היאבקות ומתאבקים.
ה-WWE נמצאת במוקד של ביקורת עזה בשל תנאי העסקת ה"פרפורמרים", שגורמים לכך שתוחלת חייהם קצרה ב-20 שנה מהממוצע האמריקאי. הבעלים העיקרי של WWE, וינס מקמהן, הוא מושא הביקורת העיקרי.
החברה כארגון היאבקות מקצועית היא הגדולה והמשמעותית ביותר בתחום, לא רק בארצות הברית שם החלה את דרכה, אלא בעולם כולו.
בשנות היסוד, כשהארגון היה קיים כארגון היאבקות מקצוענית גרידא, הוא פעל בשם Capitol Wrestling Federation, הארגון מיתג את עצמו תחת השמות World Wide Wrestling Federation ומאוחר יותר תחת המותג World Wrestling Federation או ה-WWF. הארגון נאלץ לחדול בשימוש בשם WWF בעקבות תביעה משפטית של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (World Wildlife Fund, שגם קיצורם היה WWF).
כיום, התאגיד משווק את ההיאבקות המקצועית תחת שני מותגים ראשיים: Raw ו-סמאקדאון וכן מספר מותגים זוטרים.
כרגע קיימות שתי אליפויות עולמיות ראשיות בארגון והן:
ב-Raw: אליפות העולם במשקל כבד והאלוף הנוכחי הוא גונתר.
בסמאקדאון: אליפות ה-WWE והאליפות האוניברסלית והאלוף הנוכחי הוא קודי רודס.
מטה ה-WWE
היסטוריה > רקע והיסטוריה מוקדמת

בשנת 1915 קידם רודריק ג'יימס "ג'ס" מקמהן, סבו של יושב הראש הנוכחי, וינס מקמהן הבן, קרב אגרוף בין ג'ס ווילארד לג'ק ג'ונסון. בקרב זה, שהתרחש ב-5 באפריל, איבד ג'ונסון את תארו לג'ס וויליארד בהוואנה, בירת קובה. עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1925 הצטרף מקמהן אל טקס ריקרד בקידום אירועי אגרוף באולם מדיסון סקוור גארדן בניו יורק. באותה תקופה הארגון של ג'ס מקמהן התרכז בעיקר בארגון ערבי אגרוף ושירה או קונצרטים.
רק משנת 1935 עברו המקמהנים לעסוק בהיאבקות מקצועית. וינס מקמהן, בנו של ג'יימס מקמהן, החל לקחת חלק גדול בניהול העסק, במיוחד בצד ההיאבקות. אולם משפחת מקמהן לא יכלה לקדם קרבות ואירועי היאבקות במדיסון סקוור גארדן בעקבות שנאתו של שותפם לעסקיהם הקודמים, טקס ריקרד, לספורט הזה. המדיניות הפכה מאוחר יותר, הודות למאמציו של טוטס מונדט והמיליונר ברנר מקפדאן.
היסטוריה > ה-CWC וה-WWF

בינואר 1953 השתלטו וינס מקמהן, בנו של ג'ס, ומקדם ההיאבקות טוטס מנדט על חברת ההיאבקות באזור הצפון-מזרחי בארצות הברית שהייתה חלק מאיגוד ההיאבקות ה-NWA. האיגוד הזה הכתיר אלוף בלתי מעורער שעבר מחברת היאבקות אחת לאחרת והגן על תאריו ברחבי העולם. חברתו של מקמהן נקראה Capitol Wrestling Corporation או בקיצור CWC.
במקור הריצה חברה זו מופעים באולם "טרנר", שהיה בעל 2,000 מקומות ישיבה. לאחר מכן גדל הארגון והשפעתו השתרעה גם באזורי ניו אינגלנד, ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. הארגון הגדיל את רווחיו באופן ניכר לאחר שחתם על חוזה עם ערוץ טלוויזיה מקומי. בשנת 1956 התחילה חברת CWC לשדר תוכניות היאבקות בשידור ישיר. CWC שלטו בהיאבקות בצפון-מזרח ארצות הברית מאמצע המאה ה-20 ועד שנות השמונים, כשההיאבקות עדיין הייתה מחולקת למחוזות.
היסטוריה > WWF

מאחר שה-NWA איגד מספר חברות היאבקות בעוד שבעמדת אלוף ה-NWA היה יכול לכהן רק מתאבק אחד, הועבר דאז תואר האליפות אחת לתקופה בין מתאבקי החברות השונות. בשנת 1962 בובו ברזיל היה המתאבק השחור הראשון שזכה בתואר אלוף עולם. ב-1963 היה "נער הטבע" באדי רוג'רס, חבר ה-CWC, אלוף איגוד ההיאבקות NWA. שאר חברות האיגוד הביעו את מורת רוחן מכך שמונדט נמנע מלקבוע לרוג'רס קרבות מחוץ למדינות צפון-המזרח בהן התבססה ה-CWC, ובכך מנע למעשה את העברת חגורת האליפות. רוג'רס הפסיד את האליפות ללו ת׳ז בטורונטו שבקנדה ב-23 בינואר 1963. קרב אובדן האליפות נערך בניגוד לרצונותיהם של מונדט וה-CWC, מאחר שרוג'רס חשש כי יאבד את כספי העירבון (בגובה 25,000 דולר) אותם הפקיד עם קבלת החגורה אם לא יעביר את האליפות. במחאה על האירוע החליטו מונדט וה-CWC לעזוב את ה-NWA לטובת ארגון חדש שהקימו, ה-World Wide Wrestling Federation) WWWF).
בשנת 1971, ולאחר עזיבתו של מונדט בסוף שנות השישים, וינס מקמהן האב הצטרף מחדש לאיגוד ה-NWA.