stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
SpaceX
מימון

אילון מאסק השקיע בחברה 100 מיליון דולר מכספו בשנותיה הראשונות. ב־2008 עמדה החברה על סף פשיטת רגל, ומאסק השקיע בה את כל הונו הנותר על מנת להצילה.
בעשר שנותיה הראשונות הסתכמה פעילות החברה במיליארד דולר בקירוב. מתוך זה, הון פרטי סיפק כ־200 מיליון דולר, כמחציתם בהשקעת מאסק ומחציתם ממשקיעים אחרים. שאר הכסף הגיע מחוזי התקדמות של שיגור ארוך־טווח ומחוזי פיתוח. נאס"א העבירה לחברה במהלך השנים למעלה משני מיליארד דולר כמענקי פיתוח לעידוד תעשיית החלל הפרטית. נאס"א גם הזמינה במסגרת תוכנית CRS-1 עשרים שיגורי אספקה לתחנת החלל הבינלאומית באמצעות חלליות דרגון, תמורת 2.6 מיליארד דולר (130 מיליון דולר לטיסה), טיסות אלה החלו ב־2012 ונמשכו עד שנת 2019, אז החליפה אותה תוכנית CRS 2 במסגרתה שילמה נאס"א על 6 טיסות נוספות כנ"ל מספייס אקס (ועוד 12 טיסות מחברות פרטיות אחרות).
באוגוסט 2012 חתמה חברת ספייס אקס על חוזה גדול עם נאס"א לפיתוח חללית מאוישת, בין השאר כדי לאפשר מחדש שיגור אסטרונאוטים מאדמת ארצות הברית (שתי חברות אחרות, בואינג וחברת סיירה נבדה, קיבלו חוזי פיתוח דומים). ספייס אקס משגרת החל מ־2020 חלליות דרגון 2 ובהם 4 אסטרונאוטים אל תחנת החלל הבינלאומית תמורת 380 מיליון דולר לטיסה.
מוצרי החברה > משגרי פאלקון

פאלקון 1, פאלקון 9 על ארבע גרסאותיו, ופאלקון כבד. משגר הפאלקון 9 נמצא בשימוש פעיל עם למעלה מ־70 טיסות ברקורד שלו ומשגר הפאלקון כבד ביצע טיסת בכורה בתאריך ה־2 בפברואר 2018. סדרת פאלקון נקראת על שם ספינת החלל מילניום פאלקון מסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים.
פאלקון 1 היה משגר קטן שהיה יכול להכניס למסלול לווייני נמוך כמה מאות קילוגרמים. הוא גם תפקד כטיל ניסויי כדי לפתח רכיבים וקווים מנחים עבור המשגר הגדול יותר פאלקון 9. פאלקון 1 ביצע 5 טיסות בשנים 2006–2009. שלוש הטיסות הראשונות של פאלקון 1 ששוגרו מהאי קווג'לין באוקיינוס השקט, כשלו ורק ב־28 בספטמבר 2008, הטיל הצליח להגיע למסלול בניסיון הרביעי שלו, והפך לטיל הפרטי הראשון, שמונע באמצעות דלק נוזלי, ששוגר לחלל. בשיגור החמישי והאחרון של הפאלקון 1 הוא שיגר בהצלחה לוויין מסחרי קטן למסלול, ומכאן ואילך עברה ספייס אקס לשגר באמצעות פאלקון 9.
פאלקון 9 הוא משגר רב שימושי שיכול להעלות עד ל־22,800 קילוגרמים למסלול ומיועד להתחרות במשגר דלתא 4 ובמשגר אטלס 5. הוא מונע באמצעות 9 מנועי מרלין בשלב הראשון. טיל הפאלקון 9 הגיע בהצלחה למסלול כבר בשיגור הראשון שלו ביוני 2010. הטיסה השנייה של משגר הפאלקון 9 נקראה COTS Demo Flight 1 ובוצעה ב־8 בדצמבר 2010. זו גם הייתה הטיסה הראשונה במסגרת תוכנית COTS. הטיסה השלישית נקראה COTS Demo Flight 2, ששוגרה ב־22 במאי 2012 והייתה לטיסה המסחרית הראשונה שהגיעה ועגנה בתחנת החלל הבינלאומית. טיל זה הוא הטיל המבצעי הראשון אי פעם שמסוגל לנחות לאחר שיגור לחלל ולחזור לשימוש נוסף. עד סוף 2022 נרשמו לזכותו 160 נחיתות מוצלחות.
פאלקון כבד הוא טיל פאלקון 9 שמחוברים אליו מצדדיו שני שלבים ראשונים נוספים של פאלקון 9, ספייס אקס ביצעה את טיסת המבחן הראשונה של פאלקון כבד ב־6 בפברואר 2018. הוא הטיל הפעיל החזק ביותר כיום, והטיל החזק ביותר מאז פרישת טילי סטורן 5 ששימשו לשליחת אסטרונאוטים אל הירח במסגרת תוכנית אפולו.
מוצרי החברה > משגר סטארשיפ (בפיתוח)

סטארשיפ (באנגלית: Starship) הוא משגר רב־שימושי כבד הנמצא בתהליכי פיתוח. הסטארשיפ דו־שלבי ומורכב מרקטת האצה בשם סופר־כבד (Super Heavy) כשלב הראשון ומהחללית סטארשיפ כשלב השני. חללית הסטארשיפ גדולה ומיועדת לנשיאת בני אדם כמו גם ציוד ומטען, והסופר־כבד היא רקטת האצה המיועדת לשגר את הסטארשיפ למסלול ולאחר מכן לנחות בחזרה. משגר הסטארשיפ כולו (סופר־כבד + חללית סטארשיפ) מיועד לשיגורים של יותר ממאה טון, מעל ומעבר לשיא שהציבו משגרי סטורן 5 בתחילת שנות ה־70.
מעבר להיותו המשגר הגדול והחזק ביותר שנבנה אי פעם, הוא מיועד להיות המשגר הראשון שניתן לשימוש חוזר באופן מלא. שני השלבים שלו מיועדים להיות רב־שימושיים ולנחות בחזרה לאחר כל שיגור. סטארשיפ מיועד בין היתר לשגר לוויינים ובני אדם למסלול סביב כדור הארץ ויהיה מסוגל לבצע נחיתות מאוישות על הירח ומאדים. התכנונים הראשונים של הסטארשיפ פורסמו בשנת 2012. בשנים שלאחר מכן פותחו מנועי הראפטור המתקדמים אשר יניעו את המשגר, ובשנת 2019 החלו לבצע בדיקות באב טיפוס של חללית הסטארשיפ עצמה. ‏
ב-20 באפריל 2023 שוגרו רקטת סופר־כבד וחללית סטארשיפ, אך כשלו בשלב ההפרדה של החללית מהרקטה, והתפוצצו באוויר כארבע דקות לאחר השיגור. ב-13 אוקטובר 2024 התבצע הניסוי החמישי של רקטת סופר-כבד וחללית סטארשיפ. הניסוי הסתיים בהצלחה רבתי כאשר רקטת סופר-כבד חזרה לכן השיגור בהצלחה, בפעם הראשונה.
בתחילת מרץ 2025 התפוצצה חללית סטארשיפ בפעם השנייה, כתשע דקות לאחר השיגור.
מוצרי החברה > חלליות דרגון

חללית דרגון 1.0 היא חללית מטען לא מאוישת שמיועדת לשנע מספר טונות של ציוד למסלול נמוך סביב כדור הארץ (אל תחנת החלל הבינלאומית), נאס"א רכשה מספייס אקס בסך הכול 20 טיסות מבצעיות כאלה.
ב־2006 הודיעה נאס"א שהחברה הייתה אחת משתיים שנבחרו כדי לספק הובלות מטענים ובני אדם לתחנת החלל הבינלאומית, תחת תוכנית COTS. ספייס אקס סיפקה מטען לתחנת החלל הבינלאומית, ולבסוף תספק שירותי העברת בני אדם בחללית הדרגון. התוכנית המקורית של נאס"א קראה לטיסות של COTS בין 2008 ל־2010. ספייס אקס לא יכלה לעמוד בלוח הזמנים הזה, אבל לבסוף החלה טיסות־מבחן ב־2010.
טיסת הבדיקה הראשונה של חללית הדרגון התקיימה ב־4 ביוני 2010 בנמל החלל קייפ קנוורל בזמן טיסת הבכורה של משגר הפאלקון 9; למדמה הדרגון היה חוסר באוויוניקה, מגן חום, ומרכיבים אחרים שדרושים בדרך כלל בשביל חללית מבצעית מלאה, אבל היה לו את כל המאפיינים הנחוצים כדי לוודא את ביצועיו. חללית דרגון מבצעית שוגרה ב־8 בדצמבר 2010 במסגרת COTS Demo Flight 1, טיסת הפאלקון 9 השנייה, וחזרה בהצלחה לכדור הארץ אחרי שתי הקפות, והשלימה את כל מטרות המשימה.
החל מאמצע 2017 ספייס אקס משתמשת בחלליות דרגון משופצות ששוגרו בעבר ושבו לכדור הארץ ולא מייצרת יותר חלליות חדשות מדגם זה.
חללית דרגון 2 היא חללית מאוישת המסוגלת לשאת עד שבעה אסטרונאוטים או מטען למסלול סביב כדור הארץ וכן מעבר לכך. החללית היא קפסולת חרוט בליסטית מקובלת, גדולה במעט מדרגון 1.0. החללית משוגרת על גבי משגר פאלקון 9. דרגון 2 מצוידת במערכת עגינה עצמאית ומסוגלת להתחבר ליחידה האמריקאית בתחנת החלל הבינלאומית בכוחות עצמה, להבדיל מהגרסה הלא מאוישת שעוגנת באמצעות הזרוע הרובוטית של תחנת החלל, קנדראם 2. דרגון 2 שוגרה לראשונה במרס 2019 לתחנת החלל הבינלאומית בטיסת מבחן לא מאוישת. החללית השלימה את משימתה ונחתה בהצלחה באוקיינוס האטלנטי, אבל ב־20 באפריל 2019, בזמן ניסויים סטטיים של המנועים הרקטיים שלה היא התפוצצה, למרות זאת פיתוחה התקדם היטב, והשיגור המאויש הראשון התבצע בהצלחה בסוף מאי 2020.
מוצרי החברה > מנועים רקטיים

מאז נוסדה החברה, פותחו על ידיה ארבעה סוגים של מנועים רקטיים: מרלין וקסטרל עבור משגרי פאלקון (פאלקון הוא בז באנגלית, מרלין וקסטרל הם מינים של בזים), מנועים בשם דרקו וסופר דרקו המורכבים בחלליות דרגון 1 ו־2, המנוע דרקו מיועד לתמרונים במסלול וסופר דרקו משמש גם להיפרדות מהירה מהטיל בזמן חירום וכן הוא מאפשר נחיתה יבשתית ללא מצנח (דרגון 2 תנחת באמצעות מצנחים בים ואפשרות זו תתבצע רק במקרה חירום).
המנוע המתקדם ביותר הוא ראפטור שמבוסס על שריפת מתאן. 33 מהם ישולבו במאיץ סופר־כבד ושישה בחללית סטארשיפ. ראפטור הוא המנוע הראשון והיחיד שמשתמש בטכנולוגיית הצתה מוקדמת מלאה ואספקת דלק קריוגני, וכתוצאה מציג ביצועים יוצאי דופן. המנוע כשלעצמו עבר את שלבי הניסוי בהצלחה, אך טרם שולב בשיגור לחלל בפועל. בנוסף לגרסה הקיימת שמותקנת בגרסאות הניסוי SN15 ו-SN20 מתבצעים ניסויים במתקן סאנצ'ז של גרסה מתקדמת, שעומדת בלחצים גבוהים יותר ומפיקה כוח רב יותר.
מוצרי החברה > מערך לוויינים

יוזמה של ספייס אקס נקראת Starlink, הכוללת פיתוח, יצור ושיגור מערך של אלפי לווייני אינטרנט, (התוכנית כוללת הצבת יותר מ־42,000 לוויינים במסלול בגובה של כ־550 ק"מ) בסוף פברואר 2018 שוגרו זוג לוויינים מדגמים ראשונים, במאי 2018 טענה גווין שוטוול נשיאת החברה כי עלות המיזם כולו צפויה להיות בסביבות עשרה מיליארד דולר. נכון לספטמבר 2022 ספייס אקס שיגרה יותר מ-3,000 לוויינים. לשם השוואה בסה"כ יש סביב כדור הארץ כ-5,200 לוויינים מתוכם, 2,000 לא פעילים.
מתקנים

מטה ספייס אקס נמצא ב-Rocket Road 1 בהות'רון שבקליפורניה.
מתקנים > בדיקות ומתקני לאחר־טיסה

לספייס אקס יש שני מתקני בדיקה לרקטות:
נמל החלל בוקה צ'יקה, או בשמו החדש Starbase, בו מתבצעות פיתוח ובדיקות של כל המשגרים והחלליות ובנוסף שיגורי הניסיון של משגרים עתידיים
מתקן המראה ונחיתה אנכית (VTVL) שכור לבדיקות בנמל החלל ספייספורט אמריקה, שנמצא בניו מקסיקו ומשמש בין השאר גם את חברת וירג'ין גלקטיק
כל מנועי הרקטות של ספייס אקס נבדקים על מעמדים מיוחדים לבדיקות של שיגורים. בדיקות של טיסות המראה ונחיתה אנכית בגובה נמוך של טיל ה־Grasshopper גרסה 1.0 (בעזרת פאלקון 9) התבצעו בבוקה צ'יקה. בדיקות של טיסות בגובה גבוה ובמהירות גבוהה של טיל ה־Grasshopper בגרסה 1.1 התבצעו גם הן בבוקה צ'יקה ושם גם מבוצעים פירוק וריקון דלק של חללית הדרגון לאחר הטיסה.
החברה רכשה את מתקני הבדיקה בבוקה צ'יקה מחברה שעסקה בפיתוח משגרים, כשהיא תיקנה ושיפרה את מעמד הבדיקות הגדול ביותר בשביל בדיקת מנוע הפאלקון 9. ספייס אקס ביצעה מספר שיפורים למתקן מאז רכישתו, והרחיבה אותו פי כמה כשרכשה אדמות חקלאיות סמוכות. ב־2011, החברה הודיעה על תוכניות לשדרג את המתקן בשביל בדיקות לרקטת VTVL.
ספייס אקס בנתה את כל מנועי הטילים והמאיצים שלה במטה בקליפורניה, עד שבשנת 2017 היא שידרגה את בוקה צ'יקה ממתקן בדיקות וניסויי מנועים לאתר ייצור ופיתוח של הסטארשיפ והראפטור, בעוד בקליפורניה נשאר מרכז פיתוח והיצור של טילי הפלקון וחלליות הדרגון. המתקן בבוקה צ'יקה משמש עדיין כמתקן בדיקות וניסויי מנועים וכאתר שיגור.
החללית דרגון, לאחר שימוש במשימת חלל, נחיתה במים ושיחזור נשלחת לבוקה צ'יקה בטקסס בשביל ריקון דלק, ניקוי ושיפוצים בשביל שימוש חוזר פוטנציאלי.
מתקנים > אתרי שיגור

ספייס אקס משתמשת בשלושה אתרי שיגור לחלל:
נמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה, ארצות הברית
בסיס חיל האוויר ונדנברג (אתר SLC-4E) בדרום קליפורניה, ארצות הברית
מרכז החלל קנדי (אתר LC-39A).
שיגורי הניסוי של המשגר פאלקון 1 התבצעו באי קוואג'לין שבאיי מרשל. שיגורי פאלקון 9 מתבצעים מאחד משלושת האתרים הנ"ל, החל מ־2018 ייוחד אתר השיגור ההיסטורי LC-39A אשר במרכז החלל קנדי (ממנו שוגרו טילי סטורן 5 במסגרת תוכנית אפולו וכן מעבורת החלל), לשיגורים מאוישים של חלליות דרגון 2 ולשיגורי פאלקון כבד בלבד. אתר זה ניזוק קשות בהתפוצצות טיל פאלקון 9 בעת הכנות לשיגור ב־2016, החברה שיפצה ושידרגה אותו כך שיתמוך בשיגורים עוצמתיים יותר ויקל את הלוגיסטיקה הכרוכה בתדלוק הטיל לפני השיגור וכל מה שמסביב, במטרה לייעל להוזיל ולקצר את ההליכים הנדרשים לפני ואחרי שיגור.
בנוסף לאתרים אלה ספייס איקס בנתה נמל חלל בבּוֹקַה צ'יקַה, ומייעדת אותו למיזם סטארשיפ בלבד.
מתקנים > אסדות אוטונומיות

SpaceX מחזירה את השלבים הראשונים של פאלקון 9 והבי פאלקון לשימוש חוזר, אחרי שהעלו לוויין למסלול סביב כדור הארץ. הטילים נוחתים על אסדות אוטונומיות הצפות באוקיינוס האטלנטי. האחת נקראת "Just Read the Instruction" והשנייה "Of Course I Still Love You" על שם ספינות החלל מ־"The Player of Games", ספר מסוגת המדע הבדיוני של איאן בנקס. ביולי 2021 הצטרפה האסדה A Shortfall of Gravitas ‏(ASOG), שמתוכננת לשרת שיגורים מנמל החלל קייפ קנוורל בחוף המזרחי של ארצות הברית. ASOG היא האסדה הראשונה עם יכולת תנועה עצמאית ואינה נזקקת לספינות גרר. גם שמה לקוח מספריו של איאן בנקס, ופירושו "אין די רצינות".
שיתופי פעולה עם נאס"א > תוכנית COTS ו־CRS

ב־18 באוגוסט 2006 הכריזה נאס"א שספייס אקס זכתה בחוזה התעבורה המסחרית המסלולית שלה (COTS) כדי להדגים שליחת מטען לתחנת החלל הבינלאומית (ISS) עם אפשרות אופציונלית להעברת בני אדם. החוזה הזה, שתוכנן בידי נאס"א כדי להעניק "כסף ראשוני" בשביל פיתוח משגרים חדשים, נתן לספייס אקס 278 מיליון דולר כדי לפתח את משגר הפאלקון 9, בתוספת תשלומי תמריצים ששולמו בשלושה שיגורי הדגמה. בדצמבר 2008 ספייס אקס וחברת Orbital Sciences Corporation זכו כל אחת בחוזה CRS. החוזה של ספייס אקס היה עבור 12 משימות תמורת 1.6 מיליארד דולר, כדי לשאת מטענים ואספקות אל תחנת החלל הבינלאומית וממנה ארצה. ב־9 בדצמבר 2010, בשיגור של משימת ה־COTS Demo Flight 1, ספייס אקס הפכה לחברה הפרטית הראשונה שהצליחה לשגר, להקיף, ולהחזיר חללית לנחיתה.
החוזה המקורי של נאס"א קרא לטיסת ה־COTS Demo Flight 1 להיערך ברבעון השני של שנת 2008. הטיסה הזאת נדחתה כמה פעמים, כשלבסוף בוצעה בשעה 15:43 UTC ב־8 בדצמבר 2010. החללית דרגון נכנסה בהצלחה למסלול, הקיפה את כדור הארץ פעמיים ואז ביצעה חזרה לכדור הארץ תחת שליטה, וצללה בתוך המים של האוקיינוס השקט ליד החוף של ניו מקסיקו.
לפי לוח הזמנים המקורי, בטיסת COTS Demo Flight 2 חללית הדרגון הייתה אמורה לבצע את הטיסה השנייה שלה ולהיפגש עם תחנת החלל הבינלאומית אבל לא להתחבר אליה. היא הייתה אמורה להתחבר אליה בטיסה השלישית. אולם, אחרי ההצלחה של המשימה הראשונה נאס"א הסכימה על תנאי ב־15 ביולי 2011 ששתי הטיסות יהיו משולבות, והמשימה הבאה של דרגון תתחבר עם תחנת החלל הבינלאומית. ב־9 בדצמבר 2011, נאס"א אישרה באופן רשמי את ההתמזגות של טיסה 2 עם טיסה 3 לטיסת COTS 2 אחת. הטיסה נדחתה בחודש נוסף ל־7 בפברואר 2012, אך ב־16 בינואר 2012, ספייס אקס הודיעה שהיא צריכה זמן נוסף למבחני הנדסה, ותאריך הטיסה נדחה שוב, ללא תאריך חלופי ידוע. ב־19 במאי הטיסה התבטלה באופן אוטומטי כשהלחץ באחד מתאי המנועים היה גבוה יותר מהמצופה. טיסת ה־COTS 2 נדחתה ל־22 במאי 2012. בתאריך זה הטיסה הושלמה והחללית דרגון נכנסה בהצלחה למסלול. מספר ימים לאחר מכן, קפסולת הדרגון התחברה בהצלחה עם תחנת החלל הבינלאומית, הייתה זאת הפעם הראשונה שחללית פרטית (להבדיל ממשלתית) הגיעה להישג כזה.
שיתופי פעולה עם נאס"א > תוכניות CCDev ו־CCiCap

תוכנית הפיתוח לחלליות מאוישות מסחריות של נאס"א (CCDev) נועדה לפיתוח חלליות מסחריות שיכולות להעביר בני אדם לתחנת החלל הבינלאומית. ספייס אקס לא לקחה חלק בסיבוב הראשון של התוכנית, אך בזמן הסיבוב השני נאס"א העניקה לספייס אקס חוזה בשווי 75 מיליון דולר כדי להמשיך לפתח את מערכת המילוט שלה, לנסות התאמות של הצוות ולהתקדם בעיצוב הדרגון והפאלקון 9 החדשים. ספייס אקס הציעה הצעה לסיבוב השלישי של תוכנית CCDev שהפכה לתוכנית CCiCap.
ב־3 באוגוסט 2012 נאס"א הודיעה על הסכמים חדשים עם ספייס אקס ועם שתי חברות אחרות כדי לעצב ולפתח את הדור הבא של רכבי החלל המאוישים של ארצות הברית, כדי לאפשר את השיגור של אסטרונאוטים מאדמת ארצות הברית ב־5 השנים הבאות. התקדמויות שנעשו על ידי החברות האלו תחת הסכמים חדשים ויוזמת CCiCap מיועדות לשפר באופן משמעותי את הזמינות של שירותי טיסות חלל מאוישות מסחריות בשביל לקוחות מסחריים וממשלתיים. כחלק מההסכם הזה, ספייס אקס קיבלה 440 מיליון דולר, כדי להמשיך לפתח ולבדוק את חללית הדרגון שלה.
חוזים ביטחוניים ראשונים

בדצמבר 2012, הכריזה ספייס אקס על שני חוזי השיגור הראשונים שלה עם מחלקת ההגנה של ארצות הברית. "מרכז הטילים והחלל של חיל האוויר של ארצות הברית העניק לספייס אקס שתי משימות: מצפה האקלים בחלל העמוק (DSCOVR), אשר שוגר ב־11 בפברואר 2015, ותוכנית חלל נסיונית 2 (STP-2). במהלך 2017 שוגרו שני מטענים ביטחוניים נוספים: לוויין הריגול NROL-76 ומטוס החלל X-37B, חוזים אלה הם עוד צעד המלמד[דרוש מקור: ללא מקור זוהי מסקנה מקורית] על התבססותה כחברת שיגור המשתווה לחברות גדולות וותיקות בהרבה וכן ממחיש את האמון שרוחשים לה הגופים האלה.
סטטיסטיקה

עד תחילת ספטמבר 2020 שיגרה ספייס אקס 92 רקטות פאלקון 9 ושלושה טילי פאלקון כבד, ועליהם לוויינים של כמה גופים שונים, הבולטים שבהם הם: חללית דרגון 2 מאוישת, 21 חלליות אספקה מסוג דרגון 1.0 ששוגרו אל תחנת החלל הבינלאומית (מהם 2 לצורכי הדגמת יכולת, ואחת שאבדה עם התפוצצות הטיל שנשא אותה בשנת 2015), 7 לוויינים של חברת SES הלוקסמבורגית, טלסקופ החלל TESS, מטוס החלל הזעיר X-37B, והחללית הישראלית "בראשית", כמו כן שוגרו 75 לוויינים (בשמונה שיגורים) של חברת אירידיום שיחליפו את לווייניה הישנים, אלה ישמשו לתקשורת סלולרית לוויינית. לוויינים אחרים ששוגרו על פאלקון 9 שייכים לחברות Orbcomm, אינטלסאט, אינמרסאט, מערך לווייני Starlink ועוד.
הלוויין הכבד ביותר ששוגר באמצעות פאלקון 9 (כמעט) למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי, היה הלוויין Telstar 19V במשקל של 7,075 ק"ג הוא שוגר ב־22 ביולי 2018, במקום השני ניצב הלוויין "Intelsat 35e" ששוקל 6,761 קילוגרם ששוגר ביולי 2017, גם הוא ל־GTO.
סטטיסטיקה > משימת מאדים שבוטלה – Red Dragon

תוכנית כללית למשימה רובוטית למאדים הועלתה על ידי החברה, במסגרתה שימוש במשגר העתידי פאלקון כבד כטיל השיגור ובחללית דרגון 2 כדי לטוס למאדים ולנחות על פניו. הרעיון, שנקרא "דרגון אדום", פורסם בשנת 2011, על פיו תוכנן לשלוח לנחיתה על מאדים חללית או יותר מדגם דרגון 2 לא מאוישות בכל חלון שיגור דהיינו מדי שנתיים, באמצעות הטיל פאלקון כבד היה אפשר להנחית כ־4 טון ציוד בכל חללית, תוכנית זו הייתה אמורה להיות שלב ביניים לקראת התוכנית הגדולה: שיגור חללית הענק סטארשיפ אל מאדים שיהיה בכוחה להנחית במאדים מטען במשקל גדול פי 40. אך בסוף 2017 פורסם כי ספייס אקס החליטה לבטל את יכולת הנחיתה היבשתית של החללית דרגון 2 וכתוצאה מכך גם את יכולת הנחיתה על פני השטח של מאדים, ובמקום זאת להתמקד בבניית חללית הסטארשיפ.
אהרון לופז

| --- | --- |

 לידה:  1731 ליסבון, פורטוגל 
 פטירה:  28 במאי 1782 (בגיל 51 בערך) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  רוד איילנד 
 בן או בת זוג:  Sarah Rivera Lopez 
 
אהרון לופז (בפורטוגזית: Aaron Lopez, נולד בשם דוארטה לופז; 1731 – 28 במאי 1782) היה סוחר, סוחר עבדים ופילנתרופ יליד פורטוגל. לופז נולד בליסבון למשפחת אנוסים, הוא עבר לאמריקה הבריטית והתיישב במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס. באמצעות מיזמים מסחריים מגוונים, הפך לופז לאדם העשיר ביותר בניופורט, רוד איילנד. בשנים 1761 ו-1762, לופז תבע ללא הצלחה את הממשלה הקולוניאלית של רוד איילנד בניסיון להפוך לנתין בריטי.
קורות חיים

לופז נולד בשנת 1731 בליסבון, פורטוגל. הוא השתייך למשפחה של אנוסים, יהודים פורטוגלים שהמירו את דתם לקתוליות, למרות שהמשפחה המשיכה לשמור על יהדותה בסתר. בשנת 1750 נישא לופז לאישה בשם אנה, ובתוך שנתיים היא ילדה לו בת בשם קתרין. אנה נפטרה ב-14 במאי 1762 בגיל 36. בקיץ 1763, לופז נישא שנית לשרה ריברה, בתו של ג'ייקוב רודריגז ריברה, ילידת ניו יורק. שרה, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים, ילדה לו עשרה ילדים.
אחיו הבכור של אהרון, חוסה, עזב את פורטוגל כמה שנים לפניו, חזר בגלוי ליהדותו ושינה את שמו הפרטי למשה. הוא התאזרח בשנת 1740, קיבל רישיון מהאסיפה הכללית לייצור אשלג בשנת 1753 והפך לסוחר מצליח בניופורט. בשנת 1752 עברו גם דוארטה ומשפחתו לניופורט, שם גם הם החזירו את זהותם היהודית והפכו לאהרון, אביגיל (אנה) ושרה (קתרין).
לופז תמך במטרות צדקה רבות בניופורט. בין השאר לופז גם סייע בבניית בית הכנסת טורו, וזכה לכבוד להניח את אחת מאבני הפינה שלו.
ב-28 במאי 1782, בזמן שחזר עם משפחתו מלסטר, מסצ'וסטס (אנ') לניופורט, הוא טבע בזמן שהשקה את סוסו ונפל לתוך בריכה. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בניופורט.
סחר וסחר עבדים

לופז התבסס כבעל חנות בניופורט זמן קצר לאחר הגעתו. עד 1755 הוא קנה ומכר סחורות ברחבי רוד איילנד והתעסק עם סוכנים בבוסטון ובניו יורק. אחד מתחומי העניין העסקיים המוקדמים של לופז היה הסחר בSpermaceti (אנ'), שעווה נחשקת המופקת משמן לווייתן ומשמשת לייצור נרות. לופז בנה מפעל לייצור נרות בניופורט בשנת 1756. עד 1760, שורה של מתחרים הקימו מפעלים דומים בניו אינגלנד. ציידי לווייתנים לא יכלו לספק למפעלים מספיק חומר גלם כדי לענות על הביקוש, ומחיר שמן הלווייתנים עלה. בשנת 1761, לופז הצטרף לשמונה סוחרים אחרים כדי ליצור תאגיד לשליטה על הבעלות וההפצה של שמן לווייתנים.
לופז הרחיב את המסחר שלו מעבר לקו החוף של צפון אמריקה, ועד 1757 היה לו אינטרסים מרכזיים בסחר באזור איי הודו המערבית. הוא גם שלח ספינות לאירופה ולאיים הקנריים. בין 1761 ל-1774, לופז היה מעורב בסחר בעבדים. בתחילת המהפכה האמריקנית, לופז החזיק או שלט ב-30 ספינות, שעסקו בסחר ובציד לווייתנים. ספינותיו של לופז התגייסו לסייע למהפכה ולהעביר מצרכים לצבא הקולוניאלי.
בתחילת שנות ה-70, לופז הפך לאדם העשיר ביותר בניופורט; שומת המס שלו הייתה פי שניים מזו של כל תושב אחר. עסקיו היו מגוונים וכללו ייצור נרות, ספינות, חביות, רום ושוקולד. היו לו אינטרסים עסקיים בייצור טקסטיל, בגדים, נעליים, כובעים ובקבוקים. עזרא סטיילס (אנ'), מי שיהיה לימין נשיא מכללת ייל (אנ'), תיאר את לופז כ"סוחר בעל חשיבות ממדרגה ראשונה" וכתב ש"על היקף המסחר [שלו] כנראה לא עלה אף סוחר באמריקה".
באמצע שנות השבעים, עם המתיחות הגוברת בין בריטניה למושבותיה בצפון אמריקה, הונו של לופז החל לרדת והוא נפגע משמעותית מחרם הסחר על בריטניה של האגודה הקונטיננטלית. באוקטובר 1775, כוח של הצי המלכותי הבריטי עגן מחוץ לנמל של ניופורט והאוכלוסייה החלה לפנות את העיר. בתחילת 1776 עבר לופז לפורטסמות', רוד איילנד (אנ'), ולאחר מכן לפרובידנס, משם לבוסטון, ולבסוף ללסטר, מסצ'וסטס (אנ').
פרשת האזרחות

בשנת 1761, לופז פנה לבית המשפט העליון של רוד איילנד כדי להפוך לאזרח מתאזרח. על פי חוק ההתאזרחות של 1740 (אנ'), כל פרוטסטנט זר ששהה במושבות האמריקאיות של בריטניה במשך שבע שנים יכול היה להפוך לנתין בריטי; בעוד שהקתולים לא נכללו בחוק, היו בו הוראות מיוחדות להכרה בדת של הקווייקרים והיהודים כאחד. למרות שלופז עמד בתנאים הקבועים בחוק, בקשתו נדחתה על ידי הממשלה הקולוניאלית של רוד איילנד.
לופז יחד עם יהודי נוסף שבקשת ההתאזרחות שלו נדחתה, פנו לאסיפה הכללית של רוד איילנד (אנ'). הבית התחתון אישר את בקשתם ודרש מהגברים לחזור לבית המשפט העליון כדי להישבע שבועת אמונים, אך קבע גם כי תנאי האזרחות שלהם יהיו מוגבלים: יהודים יכולים להפוך לאזרחים של רוד איילנד, אך הם לא יורשו להצביע או לכהן בתפקידים ציבוריים. בבית העליון הם הצליחו פחות, ונאמר להם כי לבית המחוקקים אין סמכות שיפוט בנושא האזרחות, ועליהם לחזור ולערער לבית המשפט.
בית המשפט העליון דן בערעור של השניים ב-11 במרץ 1762. בקשתם נדחתה בפעם השנייה. בית המשפט נימק את החלטתו בכך שחוק ההתאזרחות נועד להגדיל את אוכלוסיית המושבה, ומאחר שהמושבה צפופה כבר, החוק לא חל עוד. בית המשפט ציין גם כי על פי חוק רוד איילנד משנת 1663, רק נוצרים יכולים להפוך לאזרחים.
נחוש בדעתו להפוך לאזרח, לופז בירר אם הוא יכול להתאזרח במושבה אחרת. באפריל 1762 עבר זמנית לסוונסי, מסצ'וסטס (אנ'). ב-15 באוקטובר 1762 הפך לופז לאזרח מסצ'וסטס ולאחר מכן חזר לניופורט. היסטוריונים מאמינים שלופז היה היהודי הראשון שהתאזרח במסצ'וסטס.
הערות שוליים

1 2 3 4  Collection: Aaron Lopez Papers | The Center for Jewish History ArchivesSpace, archives.cjh.org
↑  The Narragansett Historical Register: A Magazine Devoted to the Antiquities, Genealogy and Historical Matter Illustrating the History of the State of Rhode Island and Providence Plantations ..., Narragansett Historical Publishing Company, 1885. (באנגלית)
1 2 3  Jewish Heroes in America, web.archive.org, ‏2008-05-17
1 2  bruno, יהודי פורטוגל בצפון אמריקה, באתר משרד עורכי דין , גולן ושות, ‏2020-02-20
↑  Virginia Bever Platt, "And Don't Forget the Guinea Voyage": The Slave Trade of Aaron Lopez of Newport, The William and Mary Quarterly 32, 1975, עמ' 601–618 doi: 10.2307/1919556
↑  Rhode Island news | projo.com | The Providence Journal | Digital Extra, web.archive.org, ‏2006-03-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300721405171  ISNI: 0000 0000 6706 3218  LCCN: n96071230  SNAC: w6vj6fvz  VIAF: 43570150   WorldCat (עם VIAF): 43570150 
אשתו של לופז ואחד מילדיו
פלפל (פרי)

| פלפל |
| --- | --- |
 פירות פלפל בני זנים שונים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: פלפלת
מין:: פלפל
שם מדעי
 Capsicum annuum ‏לינאוס, 1753
פלפלים בחמישה צבעים: כתום, ירוק בהיר, אדום, צהוב וירוק כהה. צולם בסופרמרקט בישראל.
פלפל הוא שם כללי למגוון פירות אכילים (חריפים או מתקתקים) של צמחים מסוג פלפלת, מהמין Capsicum annuum. מבחינה קולינרית, נחשב הפלפל כירק.
היסטוריה

המילה "פלפל" (המופיעה כבר במשנה) הגיעה לעברית דרך הפרסית ושימשה במקור לתיאור התבלין הקרוי כיום פלפל שחור, המיוצר מגרגרי הצמח Piper nigrum. צמח הפלפלת מקורו ביבשת אמריקה, שם שימש למאכל במשך אלפי שנים, אך הוא לא היה מוכר בעולם הישן עד מסעו של כריסטופר קולומבוס. כאשר הובא הפרי החריף לאירופה זכה לפופולריות רבה כתבלין חלופי לפלפל השחור (שהובא בעיקר מהודו והיה יקר מאוד) ולכן נקרא בשפות רבות באותו שם, אף על פי שאין קשר טקסונומי בינו לבין הפלפל השחור. בגרמנית ובשפות סקנדינביות הוא נקרא "פלפל ספרדי".
לסוגים אחדים של פלפל יש שמות ייחודיים, למשל פלפל צ'ילי לזנים חריפים וגמבה לזנים מתוקים.
צמח הפלפל

הפלפל גדל על שיח רב-שנתי מסועף וקטן יחסית, שעלוותו תמימה (אינה מפורצת) ופרחיו הלבנים המכילים שניים עד שלושה פרחים, סדורים בקבוצות.
לפרחים חמישה אבקנים ועלי אחד. ההאבקה נעשית על-פי רוב באופן עצמי והפרי המתקבל לאחר ההפריה הוא ענבה.
פירות הפלפל הם עגולים או מוארכים, וצבעם אדום, צהוב, כתום, סגול, ירוק בהיר או ירוק כהה. הפרי הבשל מכיל קצת יותר מ-90% מים, כ-5% פחמימות, וויטמינים רבים, כגון ויטמין A, ויטמין C וויטמין B. הפלפל הוא אחד מהפירות העשירים ביותר בכמות הוויטמין C[דרוש מקור]. ב-100 גרם פלפל יש כ-20 עד 25 קלוריות.
התבלין פפריקה עשוי מפלפל אדום (מתוק או חריף) יבש שנטחן.
בישראל מגדלים פלפל בשטחים נרחבים בעיקר בערבה ובבקעת הירדן. פלפלים ישראליים מיוצאים למדינות אירופה, לרוסיה ולארצות הברית.
ההוראה ההלכתית המקובלת היא שאין בפלפלים איסור ערלה. הדיונים בשאלה זו קשורים לתוחלת החיים של הצמח, ולזמן שבו הוא יכול לתת פירות.
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  92.21 ג'
 
 קלוריות:  31 קק"ל
 
 חלבונים:  0.99 ג'
 פחמימות:  6.03 ג'
 פחמימות זמינות:  2.4 ג'
 שומן:  0.3 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  157 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.054 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.085 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.979 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  127.7 מ"ג
 
 ברזל:  0.43 מ"ג
 סידן:  7 מ"ג
 אשלגן:  211 מ"ג
 נתרן:  4 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  2.1 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
פרתנוקרפיה

בפלפלים קיימת תופעה של פרתנוקרפיה, כלומר תהליך ייצור הפירות באופן טבעי, ללא הפריה, המתבטאת בגדילה של פלפל קטן בתוך פלפל גדול יותר. המדענים לא הצליחו להגיע לכלל מסקנה מהו מקור התופעה, אך נפסלו ההשערות כי הדבר קשור בתנאי טמפרטורה מתאימים או בחומרים מזינים המצויים בפלפל. פלפל הגדל בתוך פלפל אחר יכול להיות מעוקם ומעוות, אך גם יכול להתפתח בצורה תקינה לחלוטין.
בישראל

בישראל החל מסוף שנות ה-40 עד לסוף שנות ה-80 יובא זן פלפל אדום ומתוק מאיטליה בשם "גמבו" (Gambo) אך הוא משובש במדינות רבות בעולם תחת השם "גמבה", זן זה דומה במראהו לדלעת ואינו גדל עוד בישראל. בעקבות תפוצת עבר של זן זה, רבים טועים ומכנים את הפלפל האדום בשם גמבה.
תמונות זני פלפל שונים

פלפל אדום
פלפל צהוב
פלפל ירוק בהיר
פלפל ירוק כהה
פלפל כתום
פלפל חריף ירוק
פלפל חריף אדום (טרי)
פלפל שושקה אדום
פלפל חריף יבש
פלפל חריף יבש (סודני)
פלפל חריף (שאטה)
פלפל טחון (פפריקה)