stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של צ'ילה
אמריקה הדרומית > קולומביה > חתימת הסכמים

בשנת 1921 שתי המדינות חתמו על הסכם להקלה על סוחרים הפועלים בשתי המדינות, ובשנת 1929 חתמו על הסכם הסגרה ביניהן. בשנת 1936, פרחו היחסים הכלכליים עם חתימת הסכם הסחר הכולל. בשנת 1966 ערך נשיא צ'ילה אדוארדו פריי מונטלבה ביקור רשמי בקולומביה, וביסס קשר הדוק עם הנשיא קרלוס ללראס רסטרפו.
לאחר ההפיכה בצ'ילה בשנת 1973, היחסים של קולומביה עם השלטון הצבאי והחשוך של צ'ילה היו קרירים ומרוחקים, אך לא בצורה קיצונית. שר החוץ הקולומביאני חוליו לונדוריו היה אחד מהבודדים שערך ביקור רשמי בצ'ילה בתקופה זו. ביוני 1990, לאחר נפילת המשטר הצבאי, ביקר נשיא קולומביה וירחיליו ברקו ורגס בצ'ילה, כאשר החל המשא ומתן להסכם על המאבק בסחר בסמים.
אמריקה הדרומית > קולומביה > שנות האלפיים

ב-27 באפריל 2006, שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי. ב-19 באפריל של השנה שלאחר מכן, ביקרה הנשיאה מישל בצ'לט בקולומביה, חתמה על הסכם לוויתור על מכס כפול ותוכנית פעולה נגד פשע מאורגן וטרור. נקודה חשובה המאששת את מצב היחסים הטוב בין שתי המדינות הייתה השתתפותה של צ'ילה כמדינה נלווית, יחד עם ונצואלה, במהלך תהליך השלום בקולומביה, שסיים את הסכסוך המזוין עם ארגון ה-FARC. צ'ילה השתתפה בתהליך דומה של משא ומתן שהתנהל בין ממשלת קולומביה לבין צבא השחרור הלאומי.
בשנת 2019 היו הנשיא הצ'יליאני והקולומביאני, סבסטיאן פיניירה ואיוואן דוקה, שני היזמים והמייסדים העיקריים של הפורום לקידום דרום אמריקה.
אמריקה הדרומית > אקוודור

יחסי המדינות ראשיתן בשנת 1822, עם מלחמת העצמאות של אקוודור, בה הכוחות המזוינים של צ'ילה נלחמו נגד הספרדים. הכוחות הצ'יליאנים נלחמו להביס את המלוכנים מכל אזור צפון אמריקה הדרומית, כולל אקוודור. הניצחון המכריע ביותר של הכוחות הצ'יליאנים באקוודור היה קרב פיצ'ינצ'ה בשנת 1822, ויש הטוענים כי היה המכריע ביותר במלחמות העצמאות של מדינות אמריקה בכלל. לאחר שחרורה, אקוודור, שהייתה מדינה קטנה ושולית יחסית, לא ניהלה יחסים חמים עם צ'ילה במשך רוב המאה ה-19, משום שלא נראה אינטרס כלכלי או מדיני ביחסים אלו.
היחסים החלו להתחמם במאה ה-20, כאשר אקוודור נקלעה לכסוך גבולות עם פרו. כדי למנוע מלחמה התגייסו מדינות ABC על מנת לתווך ביניהן. בשנות ה-40 של המאה ה-20 אקוודור ופרו נקלעו פעם נוספת למלחמה, שעתידה להיקרא מלחמת פרו–אקוודור. המלחמה נגמרה בשנת 1942 עם התערבות נוספת של צ'ילה, וחתימה על פרוטוקול ריו דה ז'ניירו שסיים את המלחמה והוביל לשיתופי פעולה נוספים בין צ'ילה לאקוודור.
בשנת 1939 חוותה צ'ילה רעידת אדמה קשה, בעיקר באזור העיר קונספסיון. מבנים רבים נהרסו ותושבים רבים נהרגו, נפצעו, נעדרו או נותרו ללא קורת גג. מדינות שונות שלחו צוותי חילוץ, כשהבולטת בהן היא אקוודור, שנחלצה לעזרת צ'ילה ושלחה כוחות רבים לחלץ פצועים מבין ההריסות. כהכרת תודה, הוקם "פארק אקוודור" במרכז קונספסיון, והוא הפארק הגדול ביותר ברחבי הקומונה.
יחסי הסחר הצ'יליאנים-אקוודורים מבוססים בעיקר על הסכם ההשלמה הכלכלית שנחתם בשנת 1994, לאחר סיום הדיקטטורה בצ'ילה. צ'ילה מייצאת לאקוודור בעיקר חומרים להכנת משקאות אנ-אלכוהולים, פירות (תפוחים, ענבים ואפרסקים), נחושת ומכשור רפואי. אקוודור מייצאת לצ'ילה בעיקר נפט, פירות (בננות ואננס), טונה ושרימפס.
ביוני 2018 הודיעו נשיאי שתי המדינות על התחייבותם להתקדם רשמית במשא ומתן להסכם סחר חופשי בין צ'ילה לאקוודור, בהתחשב בכך שבשנת 2018 צמח הסחר הכולל ב-8.6% והסתכם בכ-2.09 מיליארד דולר. בתחום התיירות, אמנה שנחתמה ב-2008 קבעה שתיירים צ'יליאנים ואקוודורים אינם מחויבים לשאת דרכון במעבר גבולות בין המדינות. האמנה הגבירה את כמות התיירים באופן הדדי.
נכון לשנת 2019, צ'ילה מארחת כ-36,994 מהגרים מאקוודור, רובם מתגוררים בסנטיאגו דה צ'ילה.
אמריקה הדרומית > ונצואלה

בזמן מלחמות העצמאות של צ'ילה וונצואלה שהה המשחרר הצ'יליאני ברנרדו או'היגינס, שהפך ברבות השנים לאבי האומה הצ'יליאנית, בגלות בפרו. באותו הזמן הוא יצר קשר הדוק עם המצביא המבריק הוונצואליאני סימון בוליבר שעודד אותו לפעול להקמת רפובליקת פרו ולהילחם בכוחות המלוכנים של ספרד. קשר זה בין או'היגיניס לבוליבר היה הצעד הראשון בדרך ליחסים בין ונצואלה לצ'ילה.
אמריקה הדרומית > ונצואלה > ונצואלה בתוך קולומביה הגדולה

ב-21 באוקטובר 1822 נחתמה האמנה הראשונה להכרת יחסים דו צדדיים בין צ'ילה וקולומביה הגדולה, אשר כללה בתוכה גם את ונצואלה. במסגרת ההסכם הבטיחו שתי המדינות לשמור על קשרי ידידות ולכבד זו את ריבונותה של זו. בשנת 1829, שנה לפני הקמתה של ונצואלה כרפובליקה עצמאית, התבקש אנדרס בלו הונצוליאני לעבוד עבור ממשלת צ'ילה. על כן, בלו נהפך ליזם העיקרי והמנסח של הקוד האזרחי של צ'ילה (ספ'), אחד מהכתבים המשפטיים החשובים והמשמעותיים בהיסטוריה של אמריקה הדרומית. בנוסף, היה הרקטור הראשון של אוניברסיטת צ'ילה, תפקיד שמילא במשך יותר משני עשורים. בלו השפיע רבות על טיב היחסים בין וצנואלה לצ'ילה, והופיע על השטר הישן של 2,000 בוליבר ונצואלי ו-20,000 פסו צ'יליאני.
הפילוסוף סימון רודריגס, מורהו של סימון בוליבר והמבשר של רעיון הרפובליקות הדרום-אמריקאיות, התגורר בקונספסיון וולפראיסו שבצ'ילה בין השנים 1833 ל־1840, שם פרסם כמה מעבודותיו המפורסמות ביותר. גם לואיס לופז מנדז, דיפלומט ונצואליאני בשם, חי בגלות בצ'ילה, שם נפטר בעיר קפבלנקה בשנת 1841. בשנת 1970 הוצבה בכיכר העיר קפבלנקה אנדרטה לזכרו.
אמריקה הדרומית > ונצואלה > המאה ה-20

בשנת 1913 הוקמה נציגות צ'יליאנית בקראקס ובשנת 1923 הוקמה נציגות ונצואליאנית בסנטיאגו דה צ'ילה. מאז חודשו הנציגויות והפכו לשגרירויות שמשמשות עד היום.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה מהפיכה בה עלה לשלטון המשטר הצבאי, מה שהוביל ל-24,000 פליטים צ'יליאנים שנקלטו בוונצואלה. ונצואלה, שעמה נותק הקשר עם ההפיכה, בחרה לקבל את הפליטים על פי חוקי המקלט מדיני. בשנת 1990, כאשר בוצעה הפיכה בשנית ובה חזר המשטר הדמוקרטי לשלוט, רוב המהגרים חזרו לצ'ילה.
אמריקה הדרומית > ונצואלה > המאה ה-21

בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה, והוביל אותה למצב אי-דמוקרטי ולשפל כלכלי נורא, ובמסגרתו למעלה מ-200,000 פליטים מוונצואלה נקלטו בצ'ילה. כהכרת תודה על קבלת פליטיה בשנות השבעים, צ'ילה הקלה עד מאוד על כניסת מבקשי מקלט ונצואליאנים, אך קיבלה על כך גם ביקורת משום שלא קיבלה בקלות את פליטי האיטי, ונוצר מצב של אפליה כלפי פליטי האיטי. צ'ילה לא חזרה על הטעות, ובמקביל קרסה תחת עומס הפליטים מוונצואלה, ובשנת 2019 הגבילה את הכניסה של כל אזרח ונצואליאני המבקר בצ'ילה. בתגובה, הגבילה ונצואלה את אישורי הכניסה של צ'יליאנים למדינה. הרעה נוספת ביחסי המדינות הייתה בהמשך אותה שנה, כאשר משבר הבחירות בוונצואלה הוביל את צ'ילה להכיר באופן רשמי בחואן גואידו כנשיא בפועל.
אמריקה הדרומית > בוליביה

היחסים בין בוליביה לצ'ילה נעוצים עמוק בראשית המאה ה-19, והם מרים מאוד. מכל מדינות אמריקה, בוליביה היא היחידה שלא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה כלל.
אמריקה הדרומית > בוליביה > מלחמת הקונפדרציה

בתחילת המאה ה-19 עלה לשלטון בבוליביה אנדרס דה סנטה קרוז, שראה בכך הזדמנות ליצור מדינה אחת היכן שהייתה בעבר אימפריית האינקה. על כן, כאשר ברפובליקות פרו השתרר כאוס פוליטי והנשיא החוקי לואיס חוסה דה אורבגוסו הודח מתפקידו ברפובליקה הצפונית, הוא מיהר לעשות עסקה עם סנטה קרוז. העסקה כללה התערבות צבאית של בוליביה בפרו וכיבושה. לאחר הכיבוש יוחזר דה אורבגוסו לתפקיד הנשיא, ובוליביה תאחד את פרו אליה ליצירת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז ניצל את העסקה ופתח במלחמה נגד הכוחות המהפכניים של פרו, במלחמה שעתידה להיקרא "מלחמת סלאברי וסנטה קרוז".
בוליביה ניצחה במלחמה מהר מאוד וסיפחה את פרו אליה. סנטה קרוז הכריז על עצמו כנשיא הקונפדרציה והמגן העליון שלה. תוך זמן קצר כוחות מורדים פרואניים קמו ברחבי פרו ופעלו לפירוק הקונפדרציה, שהייתה בעיניהם התערבות גסה של מדינה זרה במערכת הפוליטית המקומית. במקביל, צבא הקונפדרציה התחיל להתקדם לכיוון ארגנטינה, במטרה להרחיב את שטח הקונפדרציה. בתגובה, פתחה ארגנטינה במלחמה. במקביל, צ'ילה ראתה בהקמת הקונפדרציה איום על כלכלתה ופתחה במלחמה אף היא. היה זה אחד משיתופי הפעולה הצבאיים היחידים של ארגנטינה וצ'ילה במאה ה-19.
המלחמה החלה בשנת 1837, אז נחתמה החוקה של הקונפדרציה, ולאחר שנה נכנעה ארגנטינה והכריזה על הפסקת אש. צ'ילה המשיכה להילחם ובתחילה היה נראה כי הקונפדרציה תנצח, לאחר שורה של ניצחונות בוליביאנים בקרבות קטנים. אך אז, בזכות כוחות המורדים הפרואנים, הצליחה צ'ילה לאגף את צבא הקונפדרציה מצפון וכבשה את לימה. בשנת 1839 נכנעה הקונפדרציה וסנטה קרוז נשלח לגלות באקוודור. צ'ילה שחררה את בוליביה תוך זמן קצר, ואת פרו החזיקה לפרק זמן ממושך יותר, בו נבזז רכוש פרואני רב על ידי הכוחות הכובשים. בסופו של דבר גם פרו שוחררה אך נקלעה במהירות למלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
אמריקה הדרומית > בוליביה > הסכמי הגבולות

ההשיג החשוב ביותר של צ'ילה על בוליביה במלחמה זו היה כיבוש שטחי הגישה לים שלל בוליביה, מה שהפך אותה למדינה ללא מוצא לים. הגישה לים נהפכה לנושא נפיץ פוליטית בבוליביה וסיבה לטינה רבה מצד העם הבוליביאני כלפי העם הצ'יליאני. לאחר ששוחררה בוליביה, הגבולות לא היו ברורים. כדי להבהיר את העניין חתמו המדינות על "אמנת הגבול והכלכלה" בשנת 1866. האמנה קבעה שהגבול יעבור בקו הרוחב 24 דרום. ההסכם קבע בנוסף כי כל המחצבים (מינרלים, פחם וכו') שבין קווי רוחב 25 דרום ל-23 דרום יחולקו בשיתוף בין שתי המדינות, על מנת למנוע מחלוקות בנוגע למחצבים. אך בשנת 1874 התעוררו מחלוקות בצד הבוליביאני, כאשר בוליביה טענה שההסכם מוטה לטובת צ'ילה ומשחק לטובת האינטרס הכלכלי שלה. על כן, נחתמה אמנה שנייה ובה בוליביה זכתה לגבות מיסים מחברות שפעלו בין קווי הרוחב 23 ו-24. במקביל האמנה קבעה כי צ'ילה תוכל לנצל את המשאבים שברצועת החוף בין קווי רוחב אלה. אך גם האמנה הזאת פעלה בעיקר לטובת האינטרס של צ'ילה, שהייתה כלכלה עמידה וחזקה הרבה יותר. במהרה ההסכם שב למלא את האינטרס הצ'יליאני ולא את הבוליביאני, וכשמצבה הכלכלי של בוליביה החל להתדרדר, אחת ההאשמות הייתה על ההסכם.
אמריקה הדרומית > בוליביה > מלחמת האוקיינוס השקט

ככל שהחברות הצ'יליאניות התרבו סביב תעשיית המלחת שבחוף ה"שייך" לבוליביה, בוליביה ופרו לא ראו זאת בעין יפה. השתיים חתמו ברית סודית כנגד צ'ילה, ותכננו לכבוש בחזרה את שטחי הגישה לים. תחילה, הם ניסו לפגוע בכלכלת צ'ילה: פרו הלאימה את כל מחצבי המלחת שבשטחה ובכך פגעה בחברות הצ'יליאניות שפעלו באזור; בוליביה הפרה את אמנת הגבול והכלכלה והעלתה את המיסים על ייצוא מלחת על ידי חברות צ'יליאניות, ולאחר זמן קצר אסרה לחלוטין את הייצוא. בתגובה, צ'ילה שלחה את הצי שלה לבוליביה ובתוך זמן קצר כבשה את העיר אנטופגסטה, שהייתה הדרך היחידה של בוליביה להגיע לים.
ב-1 במרץ 1879 נפתחה מלחמת האוקיינוס השקט כאשר בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה. פרו הציעה לתווך בין המדינות, אך מכשנתגלתה הברית הסודית של פרו ובוליביה, צ'ילה סירבה לכל הליך דיפלומטי עם איזו מהמדינות, והכריזה מלחמה גם על פרו. כדי להגיע אל פרו הייתה צריכה צ'ילה להגיע מן הים, מכיוון שבוליביה הפרידה בין הגבולות. הניסיונות הראשונים של צ'ילה להכניע את פרו ובוליביה עלו בתוהו, כאשר במאי הצליחו הפרואנים להנחיל תבוסה על צ'ילה בקרב על איקיקה. רק באוקטובר הצליחו הצ'יליאנים לקחת את המוניטור הפרואנית "ואסקר" ולהנחית בנובמבר כוח משלוח שהביס את הפרואנים וכבש את איקיקה. בכך הצליחה צ'ילה לשלוט בכל מדבר אטקמה ובמחוז הפרואני טרפקה, מצב שהוביל לנפילת הממשלות בפרו ובבוליביה. במאי 1880 תפסו הצ'יליאנים את טאקנה ואת גבעת אריקה, שגורלן נחתם רק בהסכם לימה משנת 1929.
בזאת איבדה בוליביה את שטחי הגישה לים שלה לנצח, ללא הסכמים או פשרות. בוליביה ממשיכה לתבוע בתוקף עד היום בעלות על שטחי הים הללו, ומסרבת לנהל הליך דיפלומטי עם צ'ילה. בסיום המלחמה צ'ילה כבשה שטח עצום ועשיר במשאבים טבעיים, מה שפגע בכלכלה הפגועה ממילא של בוליביה.
אמריקה הדרומית > בוליביה > חוזה השלום והידידות

חוזה השלום והידידות שנחתם בין צ'ילה לבוליביה בעיר סנטיאגו שבצ'ילה ב־20 באוקטובר 1904 התיימר לסיים את סכסוכי הגבולות בין המדינות ולהפיג את האיבה שחשו העם הבוליביאני כלפי צ'ילה 20 שנה לאחר סיום מלחמת האוקיינוס השקט. ההסכם קבע גבולות שנשמרו עד היום באורך 942 ק"מ. הגבול יורד דרומה ממשולש הגבולות פרו-בוליביה-צ'ילה בגובה של 13,000 מטר מעל פני הים על פסגות קורדילרה אספידנטל שברכס הרי האנדים. ככל שיורדים דרומה הגבול גובה ומסתיים בפסגה בגובה 18,000 מטר מעל פני הים. משני הצדדים של הגבול הדרומי נמצאים מחצבי מלח טבעיים.
אמריקה הדרומית > בוליביה > הניסיון למגעים דיפלומטיים

במחצית הראשונה של המאה העשרים התקיימו מגעים דיפלומטיים לקידום אינטרסים כלכליים משותפים, אבל האיבה שרכש העם הבוליביאני לצ'יליאני העיבה על המהלכים. בשנת 1964 ניתק נשיא בוליביה ויקטור פז אסטנסורו את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה.
הגנרלים אוגוסטו פינושה (הנשיא הרודן של צ'ילה) והוגו בנזר (גנרל בצבא בוליביה) ייסדו מחדש את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1975 וניסו ליישב סכסוכים טריטוריאליים. אולם המשא ומתן הסודי החל כבר עם עלייתו של פינושה לשלטון ב-1973. באותה שנה נפגשו פינושה ובנזר בעיירה צ'אראנה הבוליביאנית שניצבת ממש על הגבול בהרי האנדים. שם הסכים פינושה לתת לבוליביה רצועת אדמה קטנה בין העיר אריקה והגבול עם פרו. עם זאת, אמנת לימה שנחתמה בין פרו לצ'ילה קבעה כי צ'ילה חייבת להתייעץ עם פרו לפני שתעניק שטח כלשהו שהיה בעבר פרואני לצד שלישי.
נשיא פרו פרנסיסקו ברמיידס (ספ') לא הסכים להצעתו של פינושה והציע תחלופה אחרת, בה שלוש האומות ינהלו בשיתוף את נמל אריקה. פינושה דחה את ההסכם הזה, ובנזר בתגובה פירק את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה בשנת 1978, תוך שמירה על היחסים הקונסולריים בלבד. בנוסף, השלטון הצבאי בצ'ילה המשיך לערער ולעורר מחלוקות לגבי כל גבולותיה, כולל גבול בוליביה-צ'ילה. שמירה רבה הוצבה לכל אורך הגבול, והרשויות נימקו כי מדובר בפעולה למניעת התקפה חיצונית, מאבק בסחר בסמים והגירה בלתי חוקית.
בין 1974 ל-1983 הטמין המשטר הצבאי בצ'ילה מאות מוקשים לאורך הגבול, ללא ידיעת הצד הבוליביאני. רק במאה ה-21 התחיל מסע לפינוי המוקשים, שכבר גבה את חייהם של כמה קורבנות.
אמריקה הדרומית > בוליביה > תוכנית הגז הבוליביאנית

בתחילת שנת 2002 הגיע הנשיא הבוליביאני חורחה קווירוגה עם הצעה יוצאת דופן לצ'ילה: בניית צינור גז טבעי ענק מחופי צ'ילה באוקיינוס השקט אל תוך בוליביה, כך שבוליביה תקבל חלק מהמשאבים שאיבדה במלחמת האוקיינוס השקט, ותוך כך יעבירו מהגז גם למדינות נוספות, ואת הכסף על כך תקבל צ'ילה. צ'ילה, שמצד אחד רצתה להרוויח מן העסקה ומצד שני פחדה לאבד את המונופול על משאבי הים, הציעה פשרה שבה המים יובלו בצינור אל נמל אילו שבפרו ומשם חברות צ'יליאניות יעבירו את המים לבוליביה. גורמים צ'יליאנים העריכו כי האופציה של צ'ילה תהיה זולה בהרבה, אך פרו דווקא טענה כי האופציה הצ'יליאנית לא תהווה הבדל משמעותי, ולכן עדיף להזרים את הגז דרך בוליביה ובכך גם להמריץ את הכלכלה הפגועה באזורי דרום בוליביה. צ'ילה מיהרה להסתייג מהרעיון של העברת הגז ישירות דרך בוליביה, ולעומת זאת השלטון בבוליביה החל לפתח את האופציה הפרואנית.
אלא שביולי 2002 הודח הנשיא קווירוגה ובמקומו עלה לשלטון גונסלו סאנצ’ס דה לוסדה שהגה רעיון משלו לתוכנית. לאחר מכרז שערך בין חברות שונות נבחרו החברות הבריטיות BG Group ו-BP והחברה הספרדית Repsol להיות אלו שיקבלו את הבעלות על בניית הצינור. הוקמה תוכנית בשיתוף צ'ילה, פרו ובוליביה (שעלותה מוערכת בכ-6 מיליארד דולר) לבניית צינור ענק שיתחיל מנמל טוקופילה שבצ'ילה ומשם יזרים נפט וגז טבעי דרך בוליביה ופרו ויגיע עד לצרכניות מקסיקו (דרך באחה קליפורניה) וארצות הברית (דרך קליפורניה). אלא שהתכנית הזאת, שנדמה כי אינה מקדמת את האינטרס של בוליביה, קיבלה ביקורת רבה מצד האופוזיציה והנשיא החדש נאלץ להתפטר מתפקידו.
הנשיא החדש שנבחר קרלוס מסה ערך משאל עם בנוגע לצינור הגז, ורוב של למטה מ-55% תמך בצינור. על כן, החל מסה לדון בעניין זה עם נשיא צ'ילה, אלא שאז גם מסה נאלץ להתפטר בשל חשיפת השחיתות ב"חוק הפחמימנים" שחוקק. הנשיא הבא שעלה לשלטון, אוו מוראלס, לא רצה כל קשר עם צ'ילה וביטל את התכנית לחלוטין.
אמריקה הדרומית > בוליביה > המשפט בהאג

בשנת 2015 הצהיר נשיא בוליביה מוראלס כי בוליביה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם צ'ילה, בתמורה לגישה לאוקיינוס השקט (בהתאם לפשרה בין המדינות). מנגד, ממשלת צ'ילה מסרה כי תהיה מוכנה רק ליחסים דיפלומטיים ללא כל תנאי. תגובת צ'ילה הובילה את מוראלס להגיש תביעה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) נגד צ'ילה בטענה כי זכותה ההיסטורית של בוליביה לקבל את שטח זה, וכי הכיבוש הצ'יליאני הוא עבירה מוסרית נגד העם הבוליביאני. לאחר משפט ממושך בית המשפט פסק לבסוף לטובת צ'ילה, וקבע כי אף על פי שצ'ילה יכולה, אם היא מעוניינת, לקיים משא ומתן על הגישה של בוליביה לים, היא אינה מחויבת לקיים כל סוג של משא ומתן או למסור את שטחיה. פסק הדין הוביל לזעם רב בבוליביה, אך המדינה קיבלה את ההפסד בכבוד ולא הגישה ערעורים.
אמריקה הדרומית > סורינאם

מכיוון שורינאם אינה חלק מאמריקה הלטינית ואין לה קשר דמוגרפי או היסטורי רב למדינות אמריקה הספרדיות/פורטוגזיות, יחסי המדינות לא מתחילים רחוק בהיסטוריה אלא בשנות ה-90 של המאה ה-20. סורינאם הוקמה רק בשנת 1975, כאשר שוחררה מהולנד, ורק בשנות השמונים החלה ליצור קשרים עם מדינות אמריקה נוספות.
הקשרים עם צ'ילה הגיעו יחסית מאוחר יותר. לעומת קשריה עם ברזיל וגיאנה, שהיו אסטרטגיים שכן המדינות גובלות זו בזו, קשריה עם שאר מדינות דרום אמריקה הגיעו מאוחר יותר. הקשר הראשוני שנוצר בין צ'ילה לסורינאם היה ב-28 בינואר 1994, כאשר חתמו שתי המדינות על הסכם הפוטר מחובת הוויזה בעלי דרכון צ'יליאני הנמצאים בסורינאם ולהפך. החוק עצמו אמנם נכנס לתוקף רק בשנת 2011, אך גם לפני כן הוא הוביל להגברת התיירות בין שתי המדינות. הסכמים דומים קיימים בין צ'ילה לשאר מדינות אמריקה הדרומית.
מאז שנת 2010 מנסה סורינאם לחזק את קשריה עם מדינות נוספות באמריקה הלטינית על אף היותה שונה תרבותית, וכחלק מתהליך הקירוב קיים נשיא סורינאם מפגשים עם מנהיגי המדינות באזור. במרץ 2012, במסגרת פסגה של הקהילייה הקריבית שהתרחש בסורינאם, ערך נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה פגישה של יומיים עם נשיא סורינאם, דסי באוטרסה. במהלך הפגישה נפגשו הנשיאים וערכו ארוחה גדולה ומתוקשרת, בה הם דנו בנושאים כלכליים שונים.
בעקבות הסכמים שונים בין צ'ילה לסורינאם לחיזוק מוסדות החינוך הגבוהים בשתי המדינות, השיקה ממשלת סורינאם תוכנית מלגות בשנת 2013, אשר במסגרתה הוענקו בין 40 ל-50 מלגות לצעירים מסורינאם עבור לימודים באוניברסיטאות בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בשגרירות בטרינידד וטובגו המשמשת גם כשגרירות הצ'יליאנית עבור סורינאם. בנוסף, היא מחזיקה קונסוליה של כבוד בבירת סורינאם, פרמריבו. מהצד השני, סורינאם מיוצגת בצ'ילה על ידי שגרירותה בברזיל.
אמריקה הדרומית > גיאנה

גיאנה וסורינאם ביססו את יחסיהם ב-22 ביולי 1971, באופן פורמלי לחלוטין וללא חתימה על הסכמי סחר כלל. כינון היחסים נועד להבטיח אסטרטגיות פעולה עתידיות ולבסס יחסים רשמיים, אך לא מעבר לכך. השינוי חל בשנת 1994, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם בסיסי לשיתוף פעולה טכני ומדעי, אשר נכנס לתוקף שלוש שנים לאחר מכן. ההסכם נועד לחזק את הקשר הכלכלי של המדינות, בתור שכנות ליבשת הדרום אמריקאית.
באוגוסט 2015 מינתה צ'ילה את קלאודיו רוחאס רצ'ל לשגריר בגיאנה, מהלך שהאיץ את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. בשנה שלאחר מכן חנכה הנשיאה מישל בצ'לט את הנציגות הדיפלומטית הראשונה בג'ורג'טאון, בירת גינאה. בזמן תקופתה של בצ'לט כנשיאה, הגדירה צ'ילה את יחסיה עם גיאנה כעיקריים מבין מדינות האזור הקריבי הדוברות אנגלית, ואילו גיאנה הביעה עניין לחלוק את הניסיון הכלכלי הצ'יליאני ואת תהליך פתיחתה לעולם.
ביולי 2016 ביקרה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי בגיאנה, שם השתתפה בכנס של ראשי מדינות וממשלות הקהילייה הקריבית וחנכה את שגרירות צ'ילה בג'ורג'טאון. באוקטובר 2016 ערך נשיא גיאנה דייוויד גריינג'ר ביקור ממלכתי בצ'ילה (בתמונה), שם קיבלה אותו הנשיאה בצ'לט בפלאסיו דה לה מונדה. בפגישה זו נחתם הסכם פטור אשרות בדרכונים רגילים והסכם להקלות מס עבור תחבורה אווירית בין המדינות. בנוסף התקיימו שיחות לקידום יוזמות שיתופיות בענייני מסחר, טלקומוניקציה, גאולוגיה, כרייה וסביבה.
אמריקה הצפונית > ארצות הברית

ראשית היחסים בין המדינות במהלך המאה ה-19, והם השתפרו יותר משנת 1988, וכיום יש ביניהם יחסים מצוינים. בשנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90, ממשלת ארצות הברית שיבחה את הלידה מחדש של הדמוקרטיה בצ'ילה, אף על פי שסייעה להפיכה הצבאית בצ'ילה בשנת 1973, וסייעה למשטר הצבאי שהיה לאחר מכן, אשר הביא לערעור היציבות במדינה, ולערעור הכלכלה והפוליטיקה.
המשטר בצ'ילה נחשב להכי פחות מושחת והכי דמוקרטי בדרום אמריקה, עם כלכלה בריאה, וצ'ילה היא כאמור בעלת ברית אסטרטגית של ארצות הברית בחצי הכדור הדרומי, יחד עם קולומביה, והיא חתומה על ההסכם בין-אמריקני לסיוע הדדי. דוגמה מובהקת לשיתוף פעולה בין המדינות, כולל את הסכם הסחר החופשי בין צ'ילה לארצות הברית. צ'ילה היא גם היחידה בדרום אמריקה אשר חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, והיחידה באמריקה הלטינית אשר אזרחיה פטורים מוויזה בארצות הברית.
הממשלות מתייעצות לעיתים קרובות בנושאי דיפלומטיה, ביטחון, תרבות ומדע. לאחרונה חתמו הממשלות על הסכמים בנושאי חינוך ואנרגיה ירוקה.
אמריקה הצפונית > מקסיקו

ההיסטוריה המשותפת של שתי המדינות מתחילה בתקופה בה הן היו מושבות של ספרד. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנות ה-20 של המאה ה-19, זמן קצר לאחר שקיבלו עצמאות מספרד. באותה תקופה גם כל אחת מהמדינות הקימה שגרירות בבירה של המדינה השנייה.
בשנת 1914 השתייכה צ'ילה לקבוצה אזורית בשם מדינות ABC (שכללה את ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה). שלוש המדינות הללו היו העשירות והמשפיעות ביותר בדרום אמריקה באותה עת. באותה שנה התערבו מדינות ABC בסכסוך הדיפלומטי בין ארצות הברית ומקסיקו, שהיה על סף מלחמה, על רקע פרשת פרשת טמפיקו וכיבוש וראקרוס בידי כוחות ארצות הברית. נציגי המדינות נפגשו עם נציגי ארצות ומקסיקו באזור הניאגרה, בגבול בין קנדה לארצות הברית, במטרה להפחית את המתיחות ולמנוע מלחמה, שבסופו של דבר אכן לא פרצה.
ב-11 בנובמבר 1974 ניתק נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלווארס, את היחסים הדיפלומטיים עם מקסיקו, שנה לאחר הדחתו הבלתי חוקית של נשיא צ'ילה הנבחר סלוודור איינדה, על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במשך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, מקסיקו תקבל אלפי פליטים צ'יליאנים שנמלטו מממשלת פינושה.
שתי המדינות חידשו את היחסים דיפלומטיים ביניהן ב-23 במרץ 1990. מאז חידוש היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות מתקרבות זו לזו בנושא המסחר הדו-צדדי ביניהן.
אמריקה הצפונית > קנדה

קנדה הכירה בעצמאות צ'ילה בשנת 1844, ובשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1973 על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה קלטה קנדה 7,000 פליטים מצ'ילה.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 75 שנות יחסים דיפלומטיים. אייר קנדה מפעילה טיסות ישירות בין טורונטו לסנטיאגו.
אירופה > אוסטריה

היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1846. בעקבות ההפיכה הצ'יליאנית, בשנת 1973 הגיעו לווינה כ-1,500 פליטים צ'יליאנים.
אירופה > גרמניה

במהלך 150 השנים האחרונות גרמנים רבים התיישבו בצ'ילה מכמה סיבות שונות. ובכיוון ההפוך, כמה אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בגרמניה במהלך הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה.
את הקשרים הראשונים בין גרמניה המודרנית לצ'ילה ניתן לייחס למאה ה-16, כאשר המתיישבים הגרמנים הראשונים הגיעו להתנחלויות שהוקמו באותה העת. בשנת 1810, כאשר צ'ילה נעשתה עצמאית מספרד, הייתה המבורג אחת הערים הראשונות שעסקו בסחר אינטנסיבי עם ולפראיסו. במהלך המהפכות בגרמניה בשנת 1848, כאשר צ'ילה עודדה את הגרמנים להגר, הגיעו עוד ועוד מתנחלים גרמנים לצ'ילה.
במערכת היחסים של ימינו, הצ'יליאנים רואים את גרמניה בצורה חיובית, ובצורה דומה, הגרמנים אף הם רואים את צ'ילה באורח חיובי.
אירופה > הממלכה המאוחדת

לאורך התקופה הקולוניאלית התנכלו כלי שיט בריטים לשלטונות ספרד בצ'ילה, ושדדו ספינות ספרדיות. כוחות בריטים ובני המפוצ'ה היו בעלי ברית על מנת לסלק את האחיזה הספרדית במדינה. בריטניה סייעה למאבק הצ'יליאנים לעצמאות בשנות ה-20 של המאה ה-19 בראשות הלורד קוקרן. האדמירל הבריטי לורד קוקרן היה המפקד הראשון של הצי הצ'יליאני שנלחם במלחמת העצמאות הצ'יליאנית, וחמש ספינות של הצי הצ'יליאני נקראו לכבודו.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 מכרה בריטניה אוניית מערכה מדגם דרדנוט - Almirante Latorre לצ'ילה. אף על פי שהוחזקה על ידי הצי המלכותי במהלך המלחמה, הספינה הועברה לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימשה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני במשך עשורים רבים לאחר מכן. בעידן המודרני הצי הצ'יליאני והצי המלכותי מקיימים קשר הדוק, ופריגטה סימן 22 בריטית לשעבר ושלוש פריגטות סימן 23 נמצאות בשירות הצי הצ'יליאני.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, עם הסכסוך ביגל שעדיין הממתין, הפכו צ'ילה וקולומביה למדינות אמריקה הלטינית היחידות שנמנעו מהצבעה ב-TIAR (וכך גם ארצות הברית וטרינידד וטובגו). צ'ילה סיפקה לבריטניה מידע מוגבל אך משמעותי. העמדה הצ'יליאנית מתוארת בפירוט על ידי סר לורנס פרידמן בספרו "ההיסטוריה הרשמית של מבצע פוקלנד".
אירופה > ספרד

האימפריה הספרדית כבשה את צ'ילה במהלך המאה ה-16, והקימה בה את הקפיטניה חנרל של צ'ילה.
באפריל 1844 הכירה ספרד בעצמאות צ'ילה ושתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. במרץ 1866, במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, הפגיזה ספרד את הנמל הצ'יליאני של ולפראיסו כנקמה על השתתפותה של צ'ילה במלחמה וסירוב לספינות ספרדיות לעגון בנמלים הצ'יליאניים.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), זוכה פרס נובל מצ'ילה, פבלו נרודה היה מוצב כקונסול במדריד. נרודה העיד ממקור ראשון על הקרבות וכתב על זה בספר שכותרתו "España en el corazón". בשנת 1939, נרודה מונה לקונסול בפריז לפקח על ההגירה הספרדית לצ'ילה. בפריז, עם תמיכה של ממשלת צ'ילה, נרודה ארגן ספינה בשם ויניפג לשאת 2,200 מהגרים ספרדים, רבים מהם קומוניסטים ורפובליקנים, לצ'ילה. אחרי המלחמה, באפריל 1939, צ'ילה הכירה בממשלה של פרנסיסקו פרנקו.
בין השנים 1970–1973, היחסים בין הממשלה הסוציאליסטית של סלבדור איינדה, והממשלה האנטי-קומוניסטית של פרנסיסקו פרנקו היו ידידותיים, בשנת 1972, פרנקו הזמין את איינדה לבקר בספרד, לעומת זאת, איינדה סירב להצעה. זמן קצר לאחר מכן התרחשה בצ'ילה הפיכה אשר הביאה להדחתו של סלבדור איינדה; פרנקו הכיר בממשלה של אוגוסטו פינושה. בנובמבר 1975, פרנקו מת ופינושה היה ראש המדינה הזר היחיד שהשתתף בלוויה שלו.
במרץ 1990, פינושה העביר את השלטון לנשיא הנבחר פטריסיו איילווין ובאוקטובר 1990, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ערך את ביקורו הממלכתי הראשון בצ'ילה. המלך ביקר בצ'ילה מספר פעמים לאחר מכן.
כיום יש 60,000 אזרחים ספרדים המתגוררים בצ'ילה. קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: איבריה, LATAM צ'ילה ו-Plus Ultra Líneas Aéreas.