stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחתרת היהודית
פעילות

פעולת טרור ראשונה של המחתרת היהודית, ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים, בוצעה ב-2 ביוני 1980 (חודש לאחר הפיגוע בבית הדסה) ובה הם מילכדו מכוניות של שלושה ראשי ערים, חברי אש"ף. ראש עיריית שכם בסאם א-שכעה וראש עיריית רמאללה כרים חלף נפצעו קשה ורגליהם נכרתו. ראש העיר השלישי, איבראהים טאוויל מאל-בירה, התקשר בעקבות האירועים לממשל הצבאי ששלח לביתו חיילים, בהם חבלן משמר הגבול סלימאן חירבאווי. כאשר פתח חירבאווי את דלת המוסך של טאוויל התפוצץ מטען החבלה. חירבאווי נפגע בשתי עיניו והתעוור. שניים מקציני הממשל הצבאי שהיו באירוע, אהרון גילה ושלמה לויתן, קיבלו מידע מאנשי המחתרת על הימצאות המטען, אך לא הסגירו זאת, שכן חשבו שהוא הוטמן במכונית, בעוד שבפועל הוטמן המטען בדלת המוסך.
פיגוע נוסף של הארגון בוצע ב-26 ביולי 1983 במכללה האסלאמית בחברון, ובו תקפו כמה מחברי המחתרת את המקום בירי ורימונים, רצחו שלושה סטודנטים ופצעו שלושים נוספים. הפעולה באה לאחר רצח תלמיד הישיבה אהרן גרוס בחברון באותו החודש.
חלק מחברי המחתרת תכננו לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית, כדי לנסות למנוע את הנסיגה מסיני ולהביא למהלך תאולוגי של גאולה. תכנון זה, שלא יצא לפועל, לווה בהתנגדות של חלק מחברי הארגון ואף מהסמכויות הרבניות לא נצפתה אהדה גבוהה (הרב צבי יהודה הכהן קוק לא השיב כשאחד מהם רמז לו שיש לו תוכנית, ולדבריו לא ברור לו אם הרב הבין את הרמיזה). הרב טאו, תלמיד מובהק של הרב צבי יהודה קוק, התנגד לפעילותם נחרצות.
בשבועון "ניו ריפבליק" פורסם ביוני 1984 מאמר לפיו קבוצות נוצריות קיצוניות בארצות הברית היו בין מממני המחתרת, והעבירו לראשיה מיליוני דולרים. מטרת שיתוף הפעולה הייתה סילוק המסגדים מהר הבית והקמה של בית המקדש במקומם. במאמר נכתב כי ראשי המחתרת ותומכיהם הנוצרים בארצות הברית סבורים כי הקמת בית המקדש תקרב את הגאולה והיא תתאפשר לאחר מלחמת גוג ומגוג בסביבות הר הבית. בין ראשי הקבוצות הנוצריות התומכות במחתרת נמנים מספר כמרים אוונגליסטים, בהם צ'אק סמית (אנ') וצ'ארלס מונרו, שהיה נשיא "קרן ירושלים להקמת בית המקדש". כמו כן דווח שהכמרים נמצאים בקשר מתמיד עם שני הרבנים הראשיים לישראל, וכי סטנלי גולדפוט, איש הלח"י לשעבר, היה איש הקשר בין ראשי המחתרת לבין המנהיגים הנוצרים. במכתב ששלח גולדפוט למנהיגי הנוצרים הוא רמז על תוכניות המחתרת: "אנחנו בוחנים תוכנית מסוימת, שיהיו לה השלכות חשובות. זוהי תוכנית סודית, שאינני יכול לפרט אותה." מכתב זה נפל לידי שירותי הביטחון הישראלים וסייע לחשיפת תוכניות המחתרת.
במאמר דווח גם על טייס מילואים, חוזר בתשובה, שהציע את שירותיו למחתרת בהפצצת הר הבית. הרעיון שלו היה לגנוב מטוס F-16 לצורך הפיגוע. תוכניתו נדחתה מחשש שיפגע בכותל המערבי ולא יוכל לנחות בשטח ישראל.
תפיסת המחתרת

אחרי הפיגוע במכללה האסלאמית התגברו הניסיונות לעלות על עקבותיה של המחתרת. לפחות אחד המסלולים שהובילו את השב"כ לתפיסתה עבר דרך דוד בארי. כמה מאנשי המחתרת, אותם הכיר בארי, הציעו לו להצטרף לפעולותיה, ובארי סירב לכך. הוא לא פנה לכוחות הביטחון, אולם בעזרת מניפולציה שהשב"כ הפעיל עליו נחשפו אנשי המחתרת איתם היה בקשר. הוא זומן בתואנה שהארגון מבקש לגייס אותו לשורותיו, ונחקר בפוליגרף. הוא נשאל האם היה שותף, ולו בידיעה, לפיגועים בערבים והשיב בשלילה. נאמר לו שהפוליגרף גילה בעיה בתשובתו והחוקרים שכנעו אותו לכתוב על פתק ולו רמז מן הדבר שאותו הוא מסתיר תוך הבטחה כי לא יעיינו בפתק במטרה שיוכלו להשלים את הבדיקה. השב"כ שחזר את הכתוב בפתק, אף על פי שבארי קרע אותו לגזרים והשליכו לפח. אחרי שעומת עם הפתק מיהר בארי להזהיר את האנשים ששמותיהם היו רשומים בו.
למרות החשיפה, השב"כ לא מיהר לעצור את אנשי המחתרת, וחיכה להזדמנות לתפוס אותם "על חם". ב-27 באפריל 1984 הטמינו חברי המחתרת פצצות מתחת לחמישה אוטובוסים פלסטיניים במזרח ירושלים, שתוכננו להתפוצץ בזמן שהאוטובוסים עמוסים בנוסעים. כוחות הביטחון עצרו את מניחי המטענים, נטרלו את מטעני החבלה, ובימים שלאחר מכן עצרו את שאר חברי המחתרת. בסך הכול נעצרו עשרים ושמונה אנשים. עירא רפפורט ויוסי אינדור שלא נעצרו הוכרזו כמבוקשים. רפפורט, שהסתתר בארצות הברית, שב לארץ בדצמבר 1986 והסגיר את עצמו לרשויות.
המשפטים

זמן קצר אחרי המעצר הועמדו החברים לדין באווירה ציבורית מעורבת: מזועזעת מחד ואוהדת מאידך[דרוש מקור]. הם נכלאו בכלא תל מונד וביקורת רבה נמתחה על תנאי מעצרם הקלים. חלקם הסכימו לעסקות טיעון ואחרים ניסו להפוך את משפטם לפוליטי. ראשון המורשעים היה נועם ינון שנדון במסגרת הסדר טיעון למאסר של שנה וחצי, עונש שנתקבל בשביעות רצון על ידי הנאשם ופתח פתח להסדרי טיעון נוספים. הפרקליטות לעומת זאת לא הייתה שבעת רצון מהעונש וערערה על קולת העונש, שהוחמר על ידי בית המשפט העליון ל-28 חודשי מאסר בפועל.
המורשע השני היה גלעד פלאי, שנדון במסגרת הסדר טיעון לעשר שנות מאסר, עונש שהקשה להגיע להסדרי טיעון נוספים, שכן היה חמור יותר מהעונש שהיה מקבל אילולא הודה. בית המשפט העליון הפחית את עונשו ל-4.5 שנות מאסר בפועל, בין השאר כדי לשמור על אחידות הענישה עם יתר חברי המחתרת. בסוף יולי 1984 נגזר עונשו של יוסף צרויה לשלוש שנות מאסר. המורשע הרביעי, במסגרת הסדר טיעון, היה אבינועם כתריאלי שנדון ל-15 חודשי מאסר בפועל. ביולי 1984 הורשע גם יהודה כהן שקיבל עונש של שנה וחצי מאסר, בגלל חלקו השולי בתכנון פיצוץ כיפת הסלע.
בפברואר 1985 הורשע אורי מאיר במסגרת הסדר טיעון. הוא נדון ל-30 חודשי מאסר. במאי 1985 נדון זאב חבר ל-11 חודשי מאסר בפועל בגלל מצבו הבריאותי, והוא שוחרר כיוון שנעצר יותר משנה קודם לכן.
לקראת המשפט המרכזי הוכן אולם מיוחד בבית המשפט בגלל ההתעניינות הציבורית. הנאשמים ניסו בתחילה לערער על קבילות הודאותיהם אך נכשלו. בגזר הדין המרכזי בפרשה, שניתן בבית המשפט המחוזי בירושלים, על ידי הרכב השופטים בראשות השופט יעקב בזק, הורשעו 15 מתוך 29 חברי המחתרת. שלושה מהם (מנחם לבני, שאול ניר ועוזי שרבף) נידונו למאסר עולם והיתר לעונשים של שבע שנות מאסר ומטה. נציגת פרקליטות המדינה, דורית ביניש, ערערה לבית המשפט העליון על קולת העונשים שניתנו לחמישה מהמורשעים (ברק ניר, חיים בן דוד, יצחק נוביק, חגי סגל ונתן נתנזון) אך הערעור נדחה באפריל 1986.
שחרורים

למין מעצרם הוקם לובי ציבורי שפעל לשחרורם. בראש הלובי עמד הרב יהודה חזני. 300,000 אזרחי ישראל חתמו על עצומה שיזם הוועד, שדרשה את שחרורם. לאחר עסקת ג'יבריל, במאי 1985, טענו התומכים בשחרור חברי המחתרת שאין להשאירם בכלא, לאחר ששוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים ערבים שהיו כלואים בישראל. בין התומכים בשחרור העצורים היה ממלא מקום ראש הממשלה ושר החוץ, יצחק שמיר, שאמר כי "לא יעלה על הדעת שמחבלים רוצחים ישוחררו ויהודים שפעלו נגדם יישארו בכלא". בסקר שערכה אז ד"ר מינה צמח עלה, כי 73% מאזרחי ישראל היהודים תמכו בשחרור חברי המחתרת. בקשות חנינה של רבים מאסירי המחתרת הונחו בפני הנשיא. בספטמבר 1985 ניתנה חנינה ראשונה, כאשר יתרת עונש המאסר של אורי מאיר הומר למאסר על תנאי, בגלל מצבו הבריאותי והחרטה שהביע. לאחר שעברו מספר חודשים מבלי שניתנו חנינות נוספות, הועלתה בכנסת הצעת חוק פרטית לחנינה, שנדחתה. בדצמבר 1985 נתנו חנינות לדן בארי ויוסי צרויה, שעונשיהם קוצרו במספר חודשים.
תוך שנים ספורות השתחררו מן הכלא רוב חברי המחתרת, ונשארו בעיקר אסירי העולם. הנשיא חיים הרצוג הודיע שיסרב לדון בחנינה תחת לחץ. בסופו של דבר קצב את עונשם של אסירי העולם שלוש פעמים ובניכוי שליש שוחררו לאחר פחות משבע שנות מאסר בסוף שנת 1990.
חברי המחתרת המורשעים

מנחם לבני
משה זר
חגי סגל
יהודה עציון
ישועה בן-שושן
זאב חבר (זמביש)
דן בארי
יצחק גנירם (אקל'ה)
עוזיהו שרבף
נתן נתנזון
חיים בן-דוד
ברק ניר
שאול ניר
בן-ציון (בנץ) הנמן
יעקב הנמן
בועז הנמן
יצחק נוביק
גלעד פלאי
יוסי צוריה
מנחם נויברגר
אבינועם כתריאלי
אורי מאיר
עירא רפפורט
נועם ינון
יהודה כהן
יוסי אדרי
ראו גם

טרור יהודי בישראל
מלכות ישראל
לקריאה נוספת

חגי סגל, אחים יקרים, כתר, 1987
נעמי גל-אור, המחתרת היהודית : טרוריזם שלנו, הקיבוץ המאוחד, 1990
הערות שוליים

↑  נעמי גל-אור, המחתרת היהודית: טרוריזם שלנו, עמ' 40
↑  בספרו "אחים יקרים" כותב חגי סגל שבשב"כ היו שראו פעולה זו בחיוב, אבל הצרו על כך שהצטרפו אליהם גורמים קיצוניים יותר (חגי סגל, "אחים יקרים", עמוד 232)
↑  נעמי גל-אור, המחתרת היהודית: טרוריזם שלנו, עמ' 37
↑  תומר פרסיקו, ציונות משיחית קיצונית - על מחקר מדעי בנוגע להשפעות רעיוניות על ארגוני מחתרת הימין היהודי לדורותיו
↑  נעמי גל-אור, המחתרת היהודית: טרוריזם שלנו, עמ' 45, 41
↑  הרב צבי טאו, המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  עדותו של דן בארי, ראיון לאיתי קולין, 6 בנוב׳ 2022, הערוץ של מכון מניטו ביוטיוב. החל מדקה 3:25.
↑  נדב שרגאי, יש לנו אפשרות למחוק את זה, מה דעת הרב?, באתר הארץ, 31 במאי 2007
↑  ליאון הדר, נוצרים קיצוניים בארה"ב מימנו את המחתרת, חדשות, 5 ביוני 1984.
↑  דני רובינשטיין, כישלון צורב של מועצת יש"ע, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2005
חגי סגל, אחים יקרים, עמ' 156–157. סגל לא נוקב בספרו בשמו של בארי, אך מתאר את השתלשלות האירועים באופן דומה לגילון
↑  טל לוי, היום לפני 26 שנה: "המחתרת היהודית" נחשפת לראשונה, באתר הארץ, 27 באפריל 2010.
↑  הישיבה ה-236 של הכנסת ה-11, 6 באוגוסט 1986 עמ' 4085
↑  דן ארקין ואיה אורנשטיין, עירא רפפורט חזר, נשק לאדמת הארץ, מעריב, 8 בדצמבר 1986
↑  נועם ינון הורשע בהובלת מוקשים, מעריב, 30 במאי 1984
↑  סבו וסבתו של התובע נרצחו במאורעות בחברון, חדשות, 8 ביוני 1984
↑  המדינה ערערה על קולת עונשו של נועם ינון, מעריב, 18 ביולי 1984
↑  יאיר פידל, בית המשפט העליון החמיר עם המחתרת, חדשות, 4 בינואר 1985
↑  משטר דמוקרטי יעשה הכול כדי לחסל ולמגר ארגון טרור כזה, מעריב, 22 ביוני 1984
↑  מתחרטים על העסקה, כל העיר, 22 ביוני 1984
↑  הופחת עונשו של אחד מנאשמי "המחתרת", מעריב, 27 בספטמבר 1985
↑  שלוש שנות מאסר הוטלו על צרויה, מעריב, 1 באוגוסט 1984
↑  נאשם רביעי חתם על עסקת־טיעון, מעריב, 19 ביוני 1984
↑  כתריאלי יישב חמישה חודשים, חדשות, 23 בספטמבר 1984
↑  יהודה כהן נאשם המחתרת עשוי לבטל עיסקת הטיעון, מעריב, 13 ביולי 1984
יהודה כהן מעצורי הטרור מעדתי פעם "זו לא דרכי", מעריב, 17 ביולי 1984
יקיר צור, פיצוץ מסגד כיפת הסלע תוכנן לפסח או ליום כיפור, חדשות, 20 ביולי 1984
↑  עוד עיסקת טיעון לאחד מנאשמי המחתות, חדשות, 21 בפברואר 1985
↑  יאיר פידל, המחתרת: עוד שלושה בפנים, חדשות, 19 באפריל 1985
↑  יאיר פידל, נדב העצני, זמביש הורשע בבית, חדשות, 30 במאי 1985
↑  הטרור יעלה לבמה, כל העיר, 15 ביוני 1984
↑  ע"פ 678/85 - ברק ניר נ' חיים בן דוד (קלינגר) ו-3 אח', באתר תקדין
1 2  הר המריבה נדב שרגאי, בהוצאת "כתר הוצאה לאור" ירושלים 1995, עמוד 132
↑  אילן כפיר, רוצה חנינה, מסתכן בוועדת חקירה, חדשות, 24 במאי 1985.
↑  הקלה ראשונה בעונש לאסיר מהמחתרת, מעריב, 10 בספטמבר 1985
↑  הקלה ראשונה בעונש לאסיר מהמחתרת, מעריב, 10 בספטמבר 1985
↑  נדב העצני, כשאי אפשר לסמוך על הנשיא, חדשות, 13 בדצמבר 1985
1 2 3 4 5 6 7  אלה הנאשמים במשפטי המחתרת היהודית, מעריב, 19 ביוני 1984
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  אלה הנאשמים במשפטי המחתרת היהודית, מעריב, 19 ביוני 1984
↑  נעמה לנסקי, הטרוריסט הטוב, באתר הארץ, 23 במאי 2007
↑  שלום ירושלמי, כתבה, באתר nrg, nrg, 5.4.2002
↑  אבינועם בר יוסף, כתבה, מעריב, 17 ביולי 1984
↑  שמיר מתכוון להוריד פרופיל בעניין החנינה, מעריב, 24 ביולי 1985
↑  יאיר פידל, המחתרת: עוד שלושה בפנים, חדשות, 19 באפריל 1985
ספר תולדות ההגנה

עטיפת ספר תולדות ההגנה
ספר תולדות ההגנה הוא גוף ידע מקיף שראה אור בשלושה חלקים (ובשמונה כרכים), בהוצאת "מערכות" של צה"ל והוצאות נוספות כגון דבר, בשנות החמישים והשבעים של המאה ה-20. כתבו אותו, על סמך מחקריהם וידיעותיהם, היסטוריונים ישראלים בשנות ה-50 של המאה ה-20. עורכו הראשי היה ההיסטוריון בן-ציון דינור.
על הספר

ספר תולדות ההגנה מתאר את תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל מתקופת העלייה הראשונה עד מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל. הוא נכתב סמך על עבודת מחקר מסועפת, ועריכה של קבוצת היסטוריונים ופעילי מחתרות עבריות בארץ ישראל, ובמיוחד חברי השומר, גדוד העבודה, ההגנה והפלמ"ח.
פרקי המבואות ההיסטוריים נחשבים עד היום למקורות חשובים להבנת המצב בארץ ישראל בתקופות הנידונות. עם זאת, נשזרה בספר זיקה אידאולוגית חזקה לתנועת העבודה הסוציאליסטית על גלגוליה השונים; ומתאר לפי הסיפר הציוני מבית מדרשה של מפא"י את הדמויות בעלילה ההיסטורית של היישוב: הערבים, הבריטים, הרוויזיוניסטים, האזרחים והאיכרים.
בהקדמה לכרך הראשון הציג בן-ציון דינור את תפיסתו עולמו כהיסטוריון ציוני מחויב לאמת ההיסטורית; את התפעלותו כבן התקופה וכחוקר תולדותיה, ומאידך גיסא את מקומה כ"מבוא" בלבד לתקופת המדינה החדשה:
ספר "תולדות ההגנה" בא לספר סיפור נאמן, מבוסס על תעודות מוסמכות ועדויות בדוקות, את כל "פרשת תולדותיה של התגוננות ישראל בארצו, של הגנתו על היאחזותו המחודשת בה, של היאבקותו על בנינה, על שיבת העם אליה" [כך], עד למלחמתו על חירותו ועצמאותו בה. פרשה זו שהיא אחת הנהדרות ביותר בדברי ימי ישראל מימי היותו לעם ואשר הביאה לגילוי עוז הקדומים שהיה גנוז בחביונה של האומה, שלובה ושזורה בהיאחזותו המחודשת של ישראל בארצו; הכרזת ישראל על עצמאותו ומלחמת מדינות ערב בישראל מסיימות פרשה זו, ומשמשות פתיחה ומבוא לפרשה חדשה בתולדות ישראל, לפרשת תולדותיה של מדינת ישראל.
מלבד דינור השתתפו בכתיבת הספר גרשון ריבלין, אשר היה מזכיר המערכת, יצחק בן-צבי יעץ וערך, שאול אביגור איש "ההגנה" העיד ויעץ, וכמו כן, חקרו וערכו: אלעזר גלילי, ישראל גלילי, יהודה סלוצקי, חיים הלל בן-ששון, יהודה הרשלג, יצחק מאור, מאיר ורטה וחיה עירוני.
לקראת הכנת הספר נערך איסוף רב של מסמכים ותעודות. חומרים אלו היו הבסיס להקמתו של הארכיון לתולדות ההגנה, השייך לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
אנשי תנועת החרות, ובראשם מנחם בגין מתחו ביקורת על הספר, בטענה שהוא כולל השמצות של ארגוני אצ"ל ולח"י. כעבור שנים אחדות חזר בגין על ביקורתו, ובעקבות זאת הורה ראש הממשלה, לוי אשכול, להפסיק להוציא לאור את כרכי הספר החדשים בהוצאת "מערכות", ושלושת כרכיו האחרונים יצאו לאור בהוצאת "עם עובד".
נוסח מקוצר של הספר יצא לאור בשם קיצור תולדות ההגנה, על ידי יהודה סלוצקי, שאול אביגור, וגרשון ריבלין, בשנת 1976.
חלקי הספר ופרקיו

הספר מכיל 3 חלקים שראו אור בשמונה כרכים משנת 1954 עד שנת 1972.
אל כל חלק צורפו הערות ומקורות, נספחים ומפתחות.
חלק א: מהתגוננות להגנה 1878–1920
ראשונים
השומר
במצור
הגדודים
ראשיתה של ההגנה
חלק ב: מהגנה למאבק 1920–1945
מבחנים ראשונים
יום קטנות
מאורעות תרפ"ט
הפוגה ומתיחות
מאורעות תרצ"ח-תרצ"ט
ה"הגנה" במבחן המאורעות
חלק ג: ממאבק למלחמה
לקראת מאבק
הישוב במערכה 1945–1948
ה"הגנה" בשנות מלחמת-העולם השנייה
השואה והמרי
היחידות היהודיות בצבא הבריטי
המאבק עם הבריטים
ההעפלה
ערב מלחמת הקוממיות
ה"הגנה" במלחמת הקוממיות
לקריאה נוספת

יוסף נדבה, היסטוריה בראי עקום, האומה 5 (17), 1966, עמ' 91–104.
יהודה סלוצקי, האמנם בראי עקום? (למאמרו של י' נדבה), האומה 5 (18), ספטמבר 1966, עמ' 272–274.
הערות שוליים

↑  בן-ציון דינור, [הקדמה], ספר תולדות ההגנה, א, א, עמ' ג.
↑  מנחם בגין, מבחר נאומים בכנסת: סילופים בספר "תולדות ההגנה", ט בטבת תשכ"ד, 25 בדצמבר 1963, באתר דעת;

יהודה סלוצקי, הפולמוס על "ספר תולדות ההגנה", מעריב, 1 בינואר 1964 - תגובה לדברי מנחם בגין
↑  דניאל דגן, אשכול הורה להפסיק הוצאת "ספר ההגנה" על ידי "מערכות", מעריב, 29 באוגוסט 1972
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
פתחת ניצנה

| --- | --- |

ניצנה בעבר
 מספר יישובים:  5
 מדינה:  ישראל ישראל
 חבל ארץ:  הנגב
 העיר הגדולה:  ניצנה
 תאריך ייסוד:  1980
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בגוש:  1,235 (2021)
 קואורדינטות:  30°51′57″N 34°26′47″E﻿ / ﻿30.865805555556°N 34.446416666667°E﻿ / 30.865805555556; 34.446416666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) פתחת ניצנה(למפת צפון הנגב רגילה) פתחת ניצנה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פתחת ניצנה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום פתחת ניצנה
פִּתְחת ניצנה הוא גוש התיישבות השייך למועצה אזורית רמת נגב בדרום הארץ וכולל חמישה יישובים ומספר אתרים תיירותיים. האזור נמצא ליד גבול מצרים, סמוך לקציעות.
פסל "נתיב השלום" של האמן דני קרוון. פסל סביבתי המהווה את אחת האטרקציות של פתחת ניצנה
יישובים ואתרים

חמשת היישובים הנמצאים בפתחת ניצנה (המכונה בפי תושבי המקום "הפתחה"), הם קדש ברנע (נקראת גם ניצני סיני, כ-42 משפחות), עזוז (מצפה עזוז, כ-17 משפחות), כמהין (כ-35 משפחות), באר מילכה (כ-30 משפחות) וניצנה (כ-24 משפחות).[דרוש מקור]
היישובים נמצאים במרחקים קצרים זה מזה, ומקיימים אירועים ופעילויות קהילתיים משותפים. בני הנוער פועלים בין השאר במסגרות חינוך בלתי פורמלי ובתנועת הנוער התנועה החדשה.[דרוש מקור]
הפרנסה העיקרית היא חקלאות - גידול עגבניות, עגבניות שרי, פלפלים, תבלינים, תותים ועוד. חלק מהתושבים מתפרנסים מתיירות (צימרים, מסעדות), וחלקם בעבודה במסגרת המועצה האזורית ובמקצועות חופשיים.[דרוש מקור]
אתרים נוספים באזור פתחת ניצנה: נחל ניצנה, חמוקי ניצנה, תל ניצנה, דיונות, "בית הדבש", חאן בארותיים, מנחת מטוסים, מתקן סהרונים, פסל השלום של דני קרוון, שרידי מחנה צבא טורקי ואתרים הקשורים למסילת הרכבת הטורקית וביניהם גשר הרכבת הטורקי ניצנה, תחנת ניצנה ומגדל המים שבה, גשר הרכבת הטורקי על נחל בארותיים, תחנת עזוז ועוד.
היסטוריה

על פי החלטה 181, שהתקבלה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, וחילקה את ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית ולמדינה ערבית, הייתה פתחת ניצנה חלק מהנגב שהיה אמור להיות במדינה הערבית, כהמשך של רצועת עזה. לאחר הקמת מדינת ישראל, נתפסה תחנת המשטרה הבריטית של עוג'ה אל-חפיר על ידי הצבא המצרי. האזור נכבש במהלך מבצע חורב (דצמבר 1948-ינואר 1949) על ידי חטיבה 8 אשר נלחמה באזור כתף ניצנה. בהסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים נקבע שניצנה תהיה אזור מפורז ובה ישבה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית עד סוף 1955. בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע הקימה ישראל מזרחית לניצנה היאחזויות נח"ל, על ידי פלוגה בפיקודו של דני מט, שהתחזתה לאזרחים. תחילה הוקמה "גבעת רות" בסיוע הקיבוץ המאוחד מחוץ לשטח המפורז, שיושבה ב-1 בספטמבר 1953. גבעת רות נקראה על שם תל אבו רות'ה הסמוך. לאחר כחודש הוקמה היאחזות נח"ל קציעות בתוך השטח המפורז. בתגובה לטענות מצרים על הפרת הסכם הפירוז טענה ישראל שמדובר ביישוב אזרחי לגמרי וכי הכוחות באזור לא עובו. באוקטובר אירעו באזור מספר תקריות בין ישראל למצרים בעקבות המחלוקת.
במבצע הר געש, בתחילת נובמבר 1955, השתלטה ישראל על האזור המפורז בקרב לילי אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום.
היאחזות נח"ל בארותיים הראשונה שעלתה במסגרת מבצע ההיאחזויות באזור ניצנה, ב-19 במרץ 1956 מדרום להיאחזות הנח"ל קציעות.
קציעות נותרה במשך שנים היאחזות נח"ל בודדה בכל האזור. התקוות לאזרח אותה נכזבו ולאחר מלחמת ששת הימים הועברה קציעות לאחריות הנח"ל הדתי, ובהמשך נזנחה.
בשנת 1981 בוצע קידוח לחיפוש נפט בפתחת ניצנה שנמצא יבש.
הערות שוליים

↑  יוסי ביילין, תא"ל דני מט שיבה אל השורשים, דבר, 20 בספטמבר 1974
↑  ניצנה יישוב נוסף בדרום, דבר, 3 ביוני 1953
↑  סוכלו נסיונות חדירה נוספים לגבעת רחל, דבר, 7 באוקטובר 1953
↑  המערב הפרוע, זמנים, 25 באוקטובר 1953
↑  גבעת רות פורקה לאחר זמן לא רב. בעיתונות נאמר שתושביו הצטרפו לגבעת רחל. ראו: אלי ניסן, שתי אצבעות שמאלה מסוף העולם, למרחב, 5 בדצמבר 1957. גרסה אחרת הייתה שתושבי גבעת רות עברו לקציעות לאחר שהתברר שבגבעת רות אין מים. ראו: קציעות חוגגת שנתיים, דבר, 23 בספטמבר 1955. על אי קיומה בתחילת 1956 ראו: גיאוגרפיה רשמית, מעריב, 2 בינואר 1956
↑  מצרים מבקשת לחץ ארה"ב להוצאת ישראל מאזור עוג'ה, מעריב, 30 בספטמבר 1953
↑  ועדת שביתת הנשק דחתה טענות מצרים בענין ניצנה, הצופה, 4 באוקטובר 1953
↑  גירסא מצרית לתקרית ניצנה, חרות, 7 באוקטובר 1953
↑  סוכלו נסיונות מצריים לחדור לאזור ניצנה, דבר, 11 באוקטובר 1953
↑  ניצנה בידי ישראל, על המשמר, 4 בנובמבר 1955
↑  יאיר דואר, לנו המגל הוא חרב, יד טבנקין, 1992
↑  מי נשאר מי נושר, דבר, 13 באוקטובר 1968
↑  חיים פיקרש, נח"ל דתי נאחז ב"קציעות", הצופה, 4 במרץ 1968
↑  אהרן דולב, הספר חוזר לניצנה, מעריב, 10 בנובמבר 1978
↑  קידוח נפט "שיזף 1" באיזור ניצנה - בדצמבר, מעריב, 23 באוקטובר 1980
מפת תוכנית החלוקה בה אזור עוג'ה נכלל בשטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה
פוליטיקה של רוסיה

הפוליטיקה של רוסיה מתבססת על מערכת משטר של רפובליקה פדרלית נשיאותית.
לפי חוקת רוסיה, נשיא רוסיה הוא ראש המדינה. הוא ממנה את ממשלת רוסיה (ראש הממשלה והשרים) עם אישור של הפרלמנט. הכוח הפרלמנטרי מצוי בידי הפרלמנט הרוסי – האספה הפדרלית המורכב משני בתים: הבית העליון – מועצת הפדרציה והבית התחתון – דומה.
מאז קיבלה את עצמאותה ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות התמודדה רוסיה עם אתגרים של קיום מערכת פוליטית מסודרת שאמורה להחליף 74 שנות שלטון סובייטי. מאז כינון חוקה חדשה בדצמבר 1993 ישנה יציבות במערכת הפוליטית שהתגברה משנת 2000, עם כניסתו של ולדימיר פוטין לתפקיד נשיא רוסיה, זאת על חשבון אי תחרותיות ואי שיתופן של מפלגות אופוזיציונית במערך הפרלמנטרי.
רקע היסטורי > ברית המועצות > ייסוד ודיקטטורה

ברית המועצות נוסדה רשמית על ידי הסכם האיחוד בדצמבר 1922, שנחתם בין רוסיה ושלוש רפובליקות נוספות שהיו חלק מברית המועצות: בלארוס, אוקראינה והרפובליקה של עבר הקווקז (רפובליקה לשעבר שהתקיימה על שטח ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה). במסגרת ההסכם, נעשתה רוסיה באופן רשמי לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (RSFSR). "הסכם האיחוד" שולב בחוקת ברית המועצות שאושרה ב-1924. שטחה של כל רפובליקה בברית המועצות נהייה לטריטוריה של לאום ספציפי. החוקה העניקה לכל אחת מהרפובליקות האוטונומיות מידה מסוימת של עצמאות, אך בפועל כל הכוח היה מרוכז אצל השלטון המרכזי. האוטונומיה, שהייתה רשמית בלבד, באה לידי ביטוי בדגל, סמל, חוקה וסמלי מדינה נוספים המאפיינים מדינה עצמאית. בנוסף, לפי החוקה הייתה לכל אחת מהרפובליקות זכות לפרוש מהברית. הרפובליקה הרוסית הייתה הגדולה במונחים של שטח ואוכלוסייה. בנוסף רוסים אתניים שלטו בפוליטיקה ובמוסדות השלטון המרכזיים והמקומיים.
רקע היסטורי > ברית המועצות > פירוק ורפורמה

כשם שהרפובליקות האחרות של ברית המועצות החלו לדרוש עצמאות רבה יותר לעצמן בסוף שנות ה-80, כך החלו גם רוסים אתניים לדרוש לחזק את המוסדות של הרפובליקה הרוסית. המדיניות של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב עודדה את הלאומים לחזק ולממש את זכויותיהם. רפורמות חוקתיות שנעשו במסגרת מדיניות הפתיחות ("גלאסנוסט"), הובילו לבחירות אמיתיות לפרלמנטים המקומיים ואלו התמלאו במחוקקים רפורמיסטיים שדרשו בין השאר עצמאות של הרפובליקה הרוסית מברית המועצות וכך גם המחוקקים של הפרלמנטים ברפובליקות השונות.
גורבצ'וב טען כי הגופים שהיו אמורים לממש את התוכניות שאושרו בקונגרס 1986 לא ביצעו את המוטל עליהם ולכן בקיץ 1988 גורבצ'וב כינס קונגרס מיוחד של המפלגה הקומוניסטית בו הציע לכונן מוסד נשיאות שיהיה בעל כוח רב יותר מאשר עד לאותו רגע. כמו כן הוא גם הציע לכונן פרלמנט חדש בשם "קונגרס נציגי העם" שלפחות חלק מנציגיו יבחרו בבחירות דמוקרטיות (לפני כן הבחירות בברית המועצות היו מלאכותיות). הפרלמנט הראשון נבחר במרץ 1990 בבחירות חופשיות ותחרותיות, בהן שלחו הרפובליקות של ברית המועצות את מיטב מבקרי השיטה הסובייטית. ב-15 במרץ נבחר גורבצ'וב לנשיא ברית המועצות על ידי הפרלמנט (קונגרס נציגי העם), אך הפעם היה לתפקיד זה יותר כוח. בוריס ילצין, לימים נשיא רוסיה הצליח להבטיח את מקומו בפרלמנט. במקביל החלו רבים לדרוש הקמה של מערכת רב-מפלגתית על ידי לחץ על גורבצ'וב לבטל את סעיף 6 המבטיח את שלטון המפלגה הקומוניסטית. גורבצ'וב נכנע, ולראשונה, אנשים שלא היו חברים במפלגה הקומוניסטית היו יכולים לקבל תפקיד בממשלה. ילצין מיהר להתפטר מהמפלגה הקומוניסטית. בחודש שלאחר מכן הכריזה רוסיה בעידודו של ילצין על עצמאות על משאביה הטבעיים ועל עליונות החוק של הרפובליקה הרוסית על חוקי השלטון המרכזי. בשנים 1990–1991 נעשתה הרפובליקה הרוסית לעצמאית כאשר הקימה סניפים מקומיים של המפלגה הקומוניסטית, האקדמיה למדעים של ברית המועצות, תחנות רדיו וטלוויזיה ושירות ביטחון (ק.ג.ב.).
רקע היסטורי > ברית המועצות > העמקת הרפורמות

ב-1991 יצר בוריס ילצין רשות מבצעת חדשה, נשיאות רוסיה, שאליה הוא נבחר ב-12 ביוני 1991 ברוב של 57% מהקולות. כעת היו שני נשיאים – נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, ובוריס ילצין נשיא רוסיה. שני התפקידים היו שווים בסמכויותיהם.
בתור נשיא רוסיה, ילצין עודד וקידם את העצמאות של רוסיה, והפופולריות שלו זינקה לאחר שהשתתף במאבק נגד הפיכת אוגוסט 1991: מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית ניסו להדיח את גורבצ'וב באמצעות הפיכה לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה (ברית רופפת יותר מאשר פדרציה). ילצין התנגד להפיכה וקרא לשחרורו של גורבצ'וב. מוקדי כוח במדינה כמו הק.ג.ב., הצבא סירבו למלא את הפקודות של הקושרים והמוני מתקוממים יצאו להפגנות. לאחר שלושה ימים נכשלה ההפיכה, וגורבצ'וב שוחרר מהעוצר שלו בבית הנופש בחצי האי קרים.
לאחר סיום ניסיון ההפיכה הכושל השתנה מערך הכוחות משמעותית לטובת ילצין. גורבצ'וב נשאר אומנם בתפקידו כנשיא אך ילצין שלט דה פקטו. ילצין הוציא צווים שהורו להשעות בכירי מפלגה (קומוניסטית) רבים. רוב הרפובליקות הסובייטיות הכריזו על עצמאות בזו אחר זו ובהן רוסיה ב-24 באוגוסט 1991. ילצין חתם על צו המורה להשעות את הפעילות של המפלגה הקומוניסטית ובכך גרם לגורבצ'וב להתפטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית. ב-8 בדצמבר נחתם הסכם בלבז'ה בבלארוס שפירק סופית את ברית המועצות והקים במקומה את חבר המדינות העצמאיות. רוסיה זכתה להכרה בינלאומית וירשה את מקומה של ברית המועצות במועצת הביטחון של האו"ם.
החוקה

חוקת הפדרציה הרוסית אומצה במשאל עם ב-12 בדצמבר 1993, והחליפה את חוקת ברית המועצות שנכנסה לתוקף באפריל 1978. מתוך כל בעלי זכות הבחירה, השתתפו במשאל העם 58,187,755 (54.8%), ומתוכם הצביעו בעד אימוץ החוקה 32,937,630 איש.
הרשות המבצעת

| --- | --- |
 :  ראו גם – מבנה הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת ברוסיה
חוקת רוסיה שאושרה ב-1993 יצרה משטר נשיאותי עם נשיא וראש ממשלה שממונה על ידו, כאשר הנשיא הוא הדומיננטי. מוסד הנשיאות החזק שברוסיה מושווה לעיתים לתקופת נשיאותו של שארל דה-גול נשיא צרפת בין השנים 1958–1969. מבנה הגופים הפדרליים של הרשות המבצעת ברוסיה מאושר על ידי נשיא רוסיה ומתעדכן בהתאם לצורך.