stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוגוויל
תקציר העלילה > פרק 1

טום הוא הראשון בתושבי העיירה הפוגש את גרייס (המגולמת על ידי ניקול קידמן), הנמלטת ממאפיונרים שירו לעברה. גרייס, אישה יפה אך צנועה, רוצה להמשיך לברוח, אולם טום משכנע אותה שההרים הסובבים את העיירה הם קשים למעבר, ובעוד המאפיונרים מתקרבים לעיירה, טום מחביא את גרייס במכרה קרוב. אחד המאפיונרים שואל את טום אם הוא ראה אישה נמלטת, טום עונה בשלילה, והמאפיונר מציע פרס למי שימצא את האישה ונותן לו כרטיס עם מספר טלפון אליו הוא צריך להתקשר אם גרייס תופיע.
טום מחליט להשתמש בגרייס כ"דוגמה" במפגש העיירה הבא, שתאפשר לתושבי העיירה להראות שהם אכן נכונים להגן על ערכי המוסר של החברה, ומוכנים לעזור לאישה זרה. אנשי העיר מהססים, ותום מציע שתינתן לגרייס הזדמנות להוכיח שהיא אישה טובה. גרייס מסכימה כי יינתנו לה שבועיים להוכיח לתושבי העיירה שהיא אכן אישה טובה ולהביא את אנשי העיירה לחבב אותה.
תקציר העלילה > פרק 2

גרייס מסכימה להצעתו של טום, ומתחילה לבצע מטלות עבור אנשי העיר - מדברת עם ג'ק מקי, הבודד והעיוור (המגולם על ידי בן גאזארה), עוזרת בחנות הקטנה של העיירה, מטפלת בילדיהם של צ'אק (המגולם על ידי סטלאן סקארסגארד) וורה (המגולמת על ידי פטרישה קלארקסון). אמנם בתחילה חלק מהתושבים מפגינים עוינות כלפיה, ונותנים לה מטלות, אף ש"איש אינו באמת צריך את עזרתה", אולם מטלות אלה מקלות על התושבים, והיא הופכת חלק מהקהילה. בתום השבועיים נערכת הצבעה וכל אנשי העיירה מצביעים בעד הישארותה בעיירה.
תקציר העלילה > פרק 3

בהסכמת כולם, גרייס ממשיכה את מטלותיה, ועושה זאת בשמחה. תושבי העיר אף משלמים לה משכורת מועטה. גרייס מתחברת עם חלק מהתושבים, ובהם ג'ק מקי, המסרב להודות בעוורונו, ומתנהג כאילו אינו עיוור. גרייס מצליחה לדחוק אותו לפינה עד שהוא מודה שהוא עיוור, ובכך גרייס זוכה באמונו והוא מכבד אותה על זה.
תקציר העלילה > פרק 4

גרייס מאושרת בדוגוויל, אולם אז מגיע קצין משטרה התולה על קיר הכנסייה מודעת "חיפוש נעדרת" (בזמן בו גרייס מסתתרת במכרה). תושבי העיר מתלבטים בשאלה האם לשתף פעולה עם המשטרה או להגן על גרייס.
תקציר העלילה > פרק 5

ב-ארבעה ביולי, במהלך החגיגות, מודה טום באהבתו לגרייס, ואומר לה כי בזכותה נעשתה העיר מקום טוב יותר לחיות בו. במהלך החגיגות מגיעה המשטרה לעיר (גרייס מסתתרת במכרה), והשוטר מחליף את מודעת ה"חיפוש נעדרת", במודעת "אדם מבוקש על ידי הרשויות", בטענה כי היא הייתה שותפה לשוד בנק. כל תושבי העיר מסכימים כי גרייס חפה מפשע מאחר שתאריך השוד המופיע במודעה הוא יום בו עבדה גרייס בעיירה ועשתה את מטלותיה עבור תושבי העיירה.
עם זאת, טום מציין כי בשל המודעה הסיכון לתושבי העיר גדול יותר, שכן הם מחביאים אדם המבוקש על ידי החוק, וגרייס צריכה "בתמורה" לעשות יותר מטלות. גרייס מציינת כי אין לה זמן לעשות את כל המטלות גם ככה, אולם לבסוף מסכימה לדרישתו של טום.
תקציר העלילה > פרק 6

בעקבות לחץ העבודה החדש המוטל על גרייס היא מתחילה לשגות במעשיה, והאנשים עבורם היא עובדת כועסים על טעויותיה ועבודתה המרושלת. הגברים בעיר מתחילים לרמוז רמיזות מיניות לעבר גרייס, הנשים כועסות עליה, ואפילו הילדים מתנהגים אליה בגסות: ג'ייסון (המגולם על ידי מיילס פורינטון) בן ה-10, בנם של צ'אק וורה מבקש מגרייס להצליף בו. היא מסרבת שכן היא יודעת שאימו מתנגדת לחינוך באמצעים אלימים אולם הוא מתריס נגדה ואף מכה את אחיו התינוק, ומאיים עליה שיספר לאימו כי היא הכתה אותו אם לא תכה אותו באמת, והיא נאלצת להכותו. צ'ק, אביו, חוזר לביתם זמן קצר לאחר מכן ואונס את גרייס תוך שהוא מאיים עליה שאם תסרב יסגיר אותה למשטרה.
תקציר העלילה > פרק 7

גרייס דנה עם טום על אפשרויות בריחה מהעיירה. גרייס מואשמת על ידי ורה בכך שהרביצה לבנה, וכן שפיתתה את בעלה. בכעסה ורה מאיימת על גרייס שהיא תשבור את דמויות הפורצלן שגרייס קנתה בחנות המקומית במשכורתה. גרייס מבקשת רחמים, ומזכירה לורה כי היא למדה את ילדיה מה המשמעות של סטואיזם. בתגובה, ורה אומרת כי היא תהרוס את שתי דמויות הפורצלן הראשונות, ואם גרייס לא תבכה היא תרחם על שאר הדמויות. דמויות אלה מסמלות לגרייס את שייכותה לעיר, ושבירתם מסמלת את שבירת היחסים בינה לבין תושבי העיר. כאשר ורה הורסת את הדמויות הראשונות לא מצליחה גרייס לשלוט בדמעותיה, וורה הורסת את יתר הדמויות.
טום מציע כי גרייס תברח באמצעות נהג המשאית בן, הדורש תשלום עבור השירות. טום מביא את כספו של אביו (מבלי שהוא סיפר לאביו על כך) ובן דורש ממנה בהמשך חסדים מיניים תמורת הברחתה, ולבסוף מחזיר אותה אל העיירה.
אנשי העיר מסכימים שלא יתנו לה לברוח שוב, ומאשימים אותה בגנבת הכסף ששילמה לבן. טום מסרב להודות בכך שגנב את הכסף (ומסביר לה שכך הוא יוכל להמשיך להגן עליה מבלי שאנשי העיר יחשדו בו שהוא פועל לטובתה). גרייס נקשרת בשרשרת לגלגל ברזל גדול שהיא גוררת אחריה - הגלגל הכבד מונע ממנה לברוח, וכן פעמון מוצמד לצווארה על מנת שכולם ידעו היכן היא נמצאת. כמו כן היא הופכת לשפחת מין של כל גברי העיר. טום הוא היחיד שלא אונס אותה.
תקציר העלילה > פרק 8

בעקבות האירועים טום מציע לגרייס לדבר עם אנשי העיר, והיא מגיעה לאספה העיר ומספרת כל מה שאירע לה בעיר. תושבי העיר מכחישים את גרסתה, ומחליטים להיפטר ממנה. טום מגיע ומנסה לנחם אותה וכן לקיים איתה יחסי מין, מאחר שהוא, שאוהב אותה, הוא היחיד שלא קיים איתה יחסים. גרייס מסרבת, וטום, בכעסו, מתקשר למאפיונרים, ומציע לאנשי העיר לנעול אותה בחדרה עד הגיעם. אנשי העיר מסכימים וגרייס ננעלת.
תקציר העלילה > פרק 9

כאשר מגיעים המאפיונרים, טום מקבל את פניהם. גרייס משוחררת מהשרשראות שכולאות אותה ומוכנסת למכונית שמגיעה אל העיר. מתברר כי היא בתו של ראש המאפיה, שסירבה להצטרף לאביה כמנהיגת המאפיה.
אביה טוען כי היא מתנשאת על אחרים בכך שהיא אינה דורשת מאחרים את אותם סטנדרטים מוסריים שהיא דורשת מעצמה. בהתחלה היא אינה מקשיבה לו, אבל כאשר היא חושבת על מה שעשו לה אנשי העיר, היא מסכימה עמו - שכן אם היא תדרוש מהם לעמוד בסטנדרטים שלהם הם צריכים להיענש.
היא מסכימה לרשת את אביה במאפיה ודורשת לקבל מיד סמכות על אנשיו. היא מצווה עליהם להשמיד את העיר, ודורשת כי ורה תראה את מותם של כל אחד מילדיה כאשר יאמר לה שאם תוכל להימנע מבכי ינצלו הילדים.
כל אנשי העיר נורים למוות והעיר נשרפת. את טום הורגת גרייס בעצמה. היחיד שנותר מכל העיר הוא הכלב, משה (מוזס).
פרשנויות של המשל

הסרט מתרחש, לכאורה בשנות ה-30 של המאה ה-20 אולם העיר יכולה להוות משל לכל עיר אחרת. תושבי העיר עומדים במבחן מוסרי - האם להציל אישה שאין להם ספק שהיא חפה מפשע, תוך שהם מסכנים את חייהם? האם הם ינצלו אותה?
המבקרים אפרט ורופר טענו כי הסרט הוא "אנטי אמריקאי" מאחר שהוא רומז שהחברה האמריקאית אינה דואגת לחלשים בחברה, ומנצלת אותם. פון טרייר הגיב שהסרט מבקר דווקא על החברה הדנית ולא על החברה האמריקאית.
אחת התמות של הסרט: ההבדל בין הגנה אלטרואיסטית על החלש, לבין הדרישה לתמורה שאנשי העיר דורשים מגרייס תמורת הצלתם. בתחילת הסרט ההסדר בין גרייס לתושבי העיר הוא לתועלתם ההדדית אולם בהמשך זה הופך להסדר של ניצול (ויש אומרים - ביקורת על הקפיטליזם).
חברות ושיעבוד: "החבר" הראשון והיחיד של גרייס בדוגוויל הוא טום, טום רואה עצמו מנהיג רוחני ואיש מוסר הגה את הרעיון לפיו על גרייס לשכנע את תושבי העיירה כי היא ראויה לחיות ביניהם. זהו הצעד הראשון בדה ליגיטימציה ודה-הומניזציה שתחווה גרייס בדוגוויל. גרייס הופכת למעיין משרתת של בני העיירה, ונותרת בתפקיד זה גם לאחר שטום משכנע את האזרחים לקבלה.
המדרון החלקלק: כשהשריף תולה מודעה בעיר טום מיידע את הציבור על הסכנה שבהסתרת עבריין נמלט וזאת אף על פי שכולם יודעים שגרייס לא ביצעה פשע, בתמורה מציע החבר טום כי גרייס תכפיל את חובותיה לעיר. גרייס קורסת אולם חולשתה נראית לכולם כרשלנות ובוגדנות. מרגע זה מתגלגל כדור השלג, גרייס הופכת מטרה לניצול וביזוי לרבות התעללות ומעשי אונס קשים שמבוצעים בה.
הרשע האנושי: טום מסייע לבני העיירה להאמין כי גרייס גנבה כסף כדי להימלט מהעיר, כעונש נקשרת גרייס למשקולת ופעמון. כל זכרי העיר אונסים אותה למעט טום. כשגרייס מסרבת לשכב עם טום חברה ומיטיבה היחיד, מסגיר אותה טום לשלטונות. כשמגיעה עת הנקמה תבחר גרייס להרוג במו ידיה רק את טום.
התסריט גם מבקר את המוסריות היחסית שמציגה גרייס - הטוענת שיש להבין את תושבי העיר שכן מעשיהם נובעים מהנסיבות, מבלי לקבוע שיש מעשים שאין לעשותם בכל נסיבות שהם. אביה מציג את הטענה שלה כטענה מתנשאת, ודורש שכל אחד ייענש בגין מעשיו.
לקריאה נוספת

דוד הד, "אנושות ללא תוחלת בסרטים "דוגוויל" ו-"מנדרליי"", בספר פוסטמודרניזם בקולנוע, חיים כאלב (עורך), הוצאת אופטימוס, תל אביב, 2010.
אליהו מירב, "דוגוויל לידתו של פאשיזם", אונ' בר-אילן 2005.
טום מציג את גרייס לאנשי העיירה. כפי שניתן לראות מהתצלום, רק קירות בודדים מהווים את התפאורה, וכן פרטי ריהוט מועטים. יתרת הקירות מצוירים על גבי הבמה.
זמן (ישיבות)

ערך זה עוסק בכינוי לתקופת לימודים רציפה (בדומה לסמסטר). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בעולם הישיבות, זמן הוא כינוי לתקופת לימודים רציפה (בדומה לסמסטר). שנת הלימודים בישיבה מחולקת לשלושה זמנים, בדומה לשלישים בבית הספר. לכל זמן יש אורך שונה, ובין כל זמן לבא אחריו ישנה חופשה הנקראת בין הזמנים.
הזמנים השונים

בכל סוגי הישיבות (קטנות, הסדר, גבוהות ולעיתים גם בתיכוניות), כמו גם בחלק מהמכינות והמדרשות קיימים שלושה "זמנים". "זמן אלול"  - האורך באופן קבוע מעט יותר מחודש, "זמן קיץ" - שאורכו מעט יותר משלושה, ו"זמן חורף" שנמשך חמישה חודשים (או שישה, בשנה מעוברת).
לכל "זמן" נקבעת מסכת מרכזית הנלמדת בישיבה בסדרי העיון והבקיאות, כאשר לעיתים לומדים את המסכת במשך זמן אחד בלבד ולעיתים במשך שנה שלמה או מספר "זמנים". נהוג שגם כאשר ממשיכים ללמוד אותה מסכת במשך ה"זמן" הבא, פרק אחר מאותה המסכת יילמד.
הזמנים השונים > זמן אלול

זמן אלול, מתחיל בראש חודש אלול ומסתיים ביום כיפור. זמן זה הוא תחילת שנת הלימודים. הנערים מתחילים בזמן זה את הישיבה קטנה, לאחר שסיימו את לימודיהם בחיידר או בבית הספר. הבוגרים יותר, שסיימו את שלוש שנות הלימוד בישיבה קטנה, מתחילים את לימודיהם בישיבה גדולה. כמו כן שאר התלמידים עולים בזמן זה מהשיעור (=כיתה) שהיו בו, לשיעור הבא (בדומה לעליית כיתה הנהוגה בבתי הספר).
הזמנים השונים > זמן חורף

זמן חורף, מתחיל מראש חודש חשוון ומסתיים בראש חודש ניסן. בחלק מהישיבות, ישנו מעין בין הזמנים בימי חנוכה, ומיד לאחריהם מתחילים זמן חדש. בדרך כלל הדבר נעשה על מנת לייצר התחלה חדשה, ליצור תחושת התחלה נוספת שתגרום ללימוד רציני יותר.
הזמנים השונים > זמן קיץ

זמן קיץ, מתחיל מראש חודש אייר ומסתיים בתשעה באב.
תקופת "בין הזמנים" זו שבין תשעה באב לראש חודש אלול, היא חדשה יחסית ולא הייתה נהוגה בישיבות הוותיקות במזרח אירופה, אז היה זמן אחד ארוך מראש חודש אייר ועד ליום הכיפורים.
תקופות ה"זמנים" נקבעות לפי החגים, כאשר חג הסוכות וחג הפסח נחשבים לחגים משפחתיים שבהם התלמידים משוחררים לבתיהם, לעומת חג השבועות והימים הנוראים שבהם שוהים התלמידים בישיבה.
בין הזמנים

תקופת החופשה בין זמן לזמן נקראת בין הזמנים (נהגה בעולם הישיבות במלעיל), והיא ניתנת כדי לאפשר לבני הישיבה לשהות עם משפחתם תקופה מסוימת, בייחוד בחגים, לנוח מעמלה של תורה (שהרי "תורה מתשת כוחו של אדם"), ולאגור כוחות לקראת הזמן הבא. בישיבות נזהרים מלקרוא לה "חופשה", על מנת להבדיל בין מטרתן של הישיבות בנתינת זמן מנוחה להתרעננות בלבד לבין החופשה הנהוגה בבתי ספר הכלליים, המנוצלים, לדעתם, לבילויים אגרסיביים. סיבה נוספת היא משום שגם בתקופת בין הזמנים מקפידים רבים מן הלומדים להמשיך וללמוד במסגרת מצומצמת יותר, לעיתים במסגרת "ישיבות בין הזמנים", ולמילה "חופשה" יש הקשר של חופש מוחלט ללא עול תורה כלל.
בכלל הישיבות, ימי בין הזמנים הן בכל חודש ניסן, בחודש אב החל מט' באב, ובחודש תשרי מיום כיפור עד סוף החודש. בישיבות רבות ישנה חופשה קצרה אף בחנוכה, בדרך כלל רק לארבעה ימים, מחצית מימי החנוכה. ימים אלו נקראים לעיתים בבדיחוּת "בין הזמנים דרבנן", משום שחופשה זאת לא הייתה נהוגה בעבר והתחדשה רק בזמן האחרון, בדומה לחגים שחז"ל תיקנו שהתחדשו רק בתקופה מאוחרת (או מכיוון שחג החנוכה הוא מדרבנן).
בין הזמנים > ביטול בין הזמנים

לעיתים, בעיקר בעיתות מלחמה בישראל, קוראים הרבנים וראשי הישיבות לקצר את תקופת "בין הזמנים". כך נעשה בתקופת מלחמת יום הכיפורים (בין הזמנים-תשרי ה'תשל"ד), מבצע חומת מגן (בין הזמנים-פסח ה'תשס"ב), בתקופת מלחמת לבנון השנייה (בין הזמנים-אב ה'תשס"ו), במבצע צוק איתן (בין הזמנים-אב ה'תשע"ד) ובמלחמת חרבות ברזל (בין הזמנים סוכות ה'תשפ"ד ). הסיבות לקיצור "בין הזמנים" הן:
הרצון שיימשך לימוד התורה בעת הלחימה ויגן על חיילי צה"ל הלוחמים בחזית.
כשם שמשה שאל את שניים וחצי השבטים "האחיכם יבואו למלחמה ואתם תשבו פה?", כך אין הדבר מתאים שבחורי הישיבות ייצאו לחופשה כאשר בני גילם נלחמים בחזית.
בין הזמנים > ביטול בין הזמנים > 'ישיבת בין הזמנים', ו'ישיבת המשך הזמן'

יחד עם זאת, ברוב המקרים מעדיפים ראשי הישיבות להשאיר את בין הזמנים על כנו ולחזק במקום זאת את "ישיבות בין הזמנים", זאת כלקח ממלחמת יום הכיפורים, שבעקבותיה נשארו התלמידים ללמוד רצוף "זמן אלול" (ה'תשל"ג) ו"בין הזמנים" ו"זמן חורף" (ה'תשל"ד) דבר שיצר שבעה חודשים רצופים של לימוד. מרבית ראשי הישיבות והמשגיחים דיווחו שהם חשים בלאות ובקושי ומודעים לצורך במנוחת בין הזמנים. כדי לשמור על דרך האמצע, מחזקות הישיבות את "ישיבת בין הזמנים" ואף מציעות מלגה המחולקת לתלמידים.
על מנת בכל זאת לחזק את הלימוד ב'בין הזמנים', נוסדו 'ישיבות המשך הזמן', כאשר בשבוע הראשון של חודש ניסן מתקיים שבוע של לימוד משותף, המיועד לתלמידים מישיבות קטנות וגדלות.
בין הזמנים > בהיסטוריה

יש שהביאו מעין מקור לבין הזמנים מדברי הגמרא, שרבא ביקש מתלמידיו שלא ייראו לפניו (כלומר ילכו לבתיהם ולא יישארו בישיבה) בימי תשרי ובימי ניסן (הפרשנות המקובלת מנמקת דברים אלו בריבוי עבודות חקלאיות בתקופות אלו).
המקורות המוקדמים ביותר הידועים לקיום המושג "בין הזמנים", מופיעות באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-17. לראשונה בספר "באר שבע" של רבי יששכר בר איילנבורג (נדפס לראשונה בשנת ה'שע"ד, 1614) המספר בהקדמתו: "כאשר התחלתי ללמוד... מסכת הוריות ביומי דמפגרי בהו רבנן שקורין בארצינו בין הזמנים...". בעשורים שלאחר מכן מוזכר המושג לשלילה בדברי המהרש"א (נדפס לראשונה בשנת ה'שפ"ז, 1627) והשל"ה (נדפס לראשונה ה'ת"ח, 1648) שדעתם לא הייתה נוחה מקיום התופעה. כן מוזכר המושג אצל רבי ידידיה שלמה רפאל נורצי בהקדמה לספרו מנחת שי (נדפס באמצע המאה ה-18 אך נכתב מאה שנים קודם לכן).
בין הזמנים > בספרות

בשנות ה-2000 התפתחה ההתייחסות ההלכתית לתקופת החופשה הישיבתית, וחוברו מספר ספרים העוסקים בהליכותיהם והנהגתם הראויה של בני הישיבות בחופשה. בין הספרים שנכתבו במיוחד על "הלכות בין הזמנים": ספר "מנוחת אמת", שחיבר הרב מרדכי גרוס, ספר "שלהי דקייטא", שחיבר הרב שמואל ברוך גנוט, ספר "דבר הלכה/בין הזמנים", שחיבר הרב יהודה לייב שטרן, ספר "הזמן ובין הזמנים", שנכתב בעילום שם המחבר. ארגון "דרשו" פרסם מספר קובצי עת, המתפרסמים בישיבות לפני היציאה לפגרה והעוסקים ב"הלכות והליכות ל'בין הזמנים'". מידי בין הזמנים היה מנהיג הציבור הליטאי הרב שטינמן נוהג לפרסם אזהרה על הסכנות הרוחניות שאורבות לבני הישיבות בימים אלו ומעורר את תלמידי הישיבות להקפיד על לימוד תורה גם בימים אלו ולהימנע מסיכונים מיותרים.
ראו גם

סמסטר
שנת הלימודים
ירחי כלה
לקריאה נוספת

חיים זיכרמן, שחור כחול-לבן - מסע אל תוך החברה החרדית בישראל, ידיעות ספרים, 2014, עמ' 136–151.
שמואל ברוך גנוט, שלהי דקייטא הלכות והליכות קיץ ובין הזמנים, נופש וחופשה, חיפה התשס"א, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  איצלה כץ, ‏בין הזמנים בוטל, עולם התורה מתגייס להצלחת המערכה • מעייריב, באתר כיכר השבת, 8 באוקטובר 2023
↑  אברמי פרלשטיין, כך נראית הישיבה הגדולה בעולם בימי הבין הזמנים, באתר בחדרי חרדים, 26 באפריל 2022
↑  חנני ברייטקופף, ‏מאות בחורי ישיבה המשיכו את הזמן במרסיי שבצרפת, באתר כיכר השבת
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"ה, עמוד ב'
↑  חידושי אגדות מהרש"א, מסכת שבת, דף קי"ט, עמוד ב', באתר אוצר הספרים היהודי השיתופי, ד"ה ואמר רבה
↑  שני לוחות הברית, מסכת שבועות, נר מצווה, אות ל"ה ואות ל"ח, באתר ספריא
↑  הקדמה לספר מנחת שי, עמוד י"ח, באתר היברובוקס
דפנה ארדינסט-וולקן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בנובמבר 1953 (בת 71) 
 ענף מדעי:  ספרות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת אוקספורד 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 
דפנה ארדינסט וולקן (נולדה ב-18 בנובמבר 1953) היא פרופסור אמריטה לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה. במחקריה מתמקדת פרופ' ארדינסט וולקן במודרניזם תוך התבוננות בתהליך החילון של החברה המערבית ומשמעויותיו בספרות ובפילוסופיה. רבות מעבודותיה מתמקדות בממשק בין ספרות לבין תחומי ידע אחרים, כגון פילוסופיה, פסיכואנליזה, היסטוריה, ואתנוגראפיה אולם נקודת המוצא של מחקרים בינתחומיים אלה היא היצירה הספרותית.
קריירה אקדמית

פרופ' ארדינסט וולקן החלה את לימודיה באוניברסיטת חיפה בחוג לשפה וספרות אנגלית במקביל לשירותה הצבאי כחונכת בפנימייה לצוערים. בתום שירותה הצבאי השלימה את התואר הראשון ופנתה ללימודי תואר שני בתחום הפסיכולוגיה. לאחר כשנה החליטה לשוב לתחום הספרות ובמקביל לעבודתה בתחומי הוראת אנגלית ותרגום סימולטאני החלה ללמוד לתואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן. מחקרה לתואר השני בהנחיית פרופ' מאיר רוסטון עסק במכלול יצירותיו של גרהם גרין עד לאותה נקודת זמן ובתפיסת האבהות הנמצאת בלב היצירה ומהווה ציר מרכזי מעבר למעברים האידאולוגיים של המחבר. הספר יצא לאור בשנת 1988 תחת הכותרת "Graham Greene's Childless Father". לאחר פרסום ספרה הראשון התקבלה ארדינסט-וולקן ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה בהדרכת פרופ' ג'ון בצ'לור וכתבה את עבודת הדוקטורט שלה שעסקה במיקום הסופר ג'וזף קונרד בהקשר מודרניסטי. העבודה התמקדה בשלושה אופני התמודדות עם משבר המודרנה בראשית המאה העשרים: כשל המיתוס, כשל המטאפיזיקה, וכשל הטקסטואליות, ויצאה לאור בהוצאת Oxford University Press בשנת 1991 תחת הכותרת "Joseph Conrad and the Modern Temper" ומספר פרקים מתוכה נבחרו לפרסום באנתולוגיות אקדמיות ובמקראות נורטון המשמשות סטודנטים לספרות אנגלית ברחבי העולם.
בשנת 1988 הצטרפה לסגל האקדמי של אוניברסיטת חיפה. בשנת 1992 חזרה לאוקספורד כעמיתת מחקר ובשנה זה המשיכה את מחקרה הספרותי וכתבה את ספרה השלישי שעסק בסיפורת הקצרה של ג'וזף קונרד והתפרסם בהוצאת אוקספורד בשנת 1999. בתקופה זו פנתה גם לכיוונים פילוסופיים במסורת הקונטיננטאלית והחלה בעבודה על הגותו של הפילוסוף הרוסי מ.מ. באכטין שאותה היא רואה כנקודת מפגש מרתקת בין פילוסופיה לבין ספרות. עבודת מחקר בינתחומית ז הבשילה לספר רביעי בהוצאת אוניברסיטת סטאנפורד. בין תפקידיה האקדמיים המרכזיים שימשה ראש המחלקה לאנגלית באוניברסיטת חיפה ועורכת ראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
פרויקטים נבחרים

בשנת 1999 יצא לאור ספרה השלישי "The Strange Short Fiction of Joseph Conrad: Writing, Culture, and Subjectivity" (Oxford University Press) אשר עוסק בחקר הספרות מתוך ראייה בינתחומית רחבה ומתוך פרספקטיבה בכטיניאנית (מ.מ באחטין), ומתמקד בתהליכי יצירה הנובעים מפעולות הגומלין שבין דינמיקה סובייקטיבית לבין הקשרים תרבותיים רלוונטיים.
בשנת 6–2005 לקחה חלק בפרויקט בינלאומי במכון ללימודים מתקדמים באוסלו. במהלך הפרויקט עבדה פרופ' ארדינסט וולקן במסגרת צוות חוקרים נכבד בתחומי תורת הספרות, בהם ג'. היליס מילר, ג'יימס פלאן וסוזאן רובין-סוליימן. במהלך כמה חודשים במסגרת זו כתבתה פרקים בספרים שיצאו לאור במסגרת הפרויקט המשותף. הפרקים עסקו בעיקרם בקשר שבין היסטוריוגראפיה וספרות, ובייצוגי השואה בספרות העברית מתוך ההבנה כי ייצוגים אלו משתנים כאשר דור העדויות נעלם.
ספרה הרביעי "Between Philosophy and Literature: Bakhtin and the Question of the Subject" (Stanford University Press, forthcoming) מתמקד במשנתו הפילוסופית של ההגה הרוסי מ.מ. באחטין, ובונה מתוכה תאוריית סובייקט, שיש לה נקודות ממשק רבות עם הגותם של פילוסופים צרפתיים בני זמנו של באחטין: אנרי ברגסון, מוריס מרלו-פונטי ועמנואל לוינס. קבוצת הוגים זו, המתוארת בספר כקבוצת הוגים-גולים, הן במובן של גלות מטאפיזית והן במובן של גלות פילוסופית. הגלות הראשונה כרוכה בעבודה בתוך פרדוקס מתמשך: תחושה והיזקקות דתית עמוקה לצד הכרה במהות האלוהים התאולוגי ובצורך לייצר חשיבה אתית תחליפית, בהיעדר מושג ההשגחה העליונה. הגלות השנייה היא ביטוי לאזלת ידה של הפילוסופיה הקרטזיאנית ולהבשלת תפיסות פילוסופיות אלטרנטיביות המתייחסות לסובייקט גופני, קונקרטי ופרטי תוך חצייה מודעת של קווי ההפרדה בין פילוסופיה לספרות.
מבחר פרסומים בספרות המדעית > ספרים

Graham Greene's Childless Fathers (Macmillan and St. Martin's Press: London and New York, 1988), 115 pp.
Joseph Conrad and the Modern Temper (Oxford: Oxford University Press, 1991), 218 pp.
The Strange Short Fiction of Joseph Conrad: Writing, Culture, and Subjectivity (Oxford: Oxford University Press, 1999), 191 pp.
Between Philosophy and Literature: Bakhtin and the Question of the Subject (Palo Alto, Ca.: Stanford University Press, forthcoming)
מבחר פרסומים בספרות המדעית > ספרים ערוכים

.Joseph Conrad: The Short Fiction, co-edited with Allan Simmons and John Stape (Amsterdam: Rodopi, 2004), 156 pp
מבחר פרסומים בספרות המדעית > מאמרים ופרקים בספרים

"Bakhtin's Homesickness: A Late Reply to Julia Kristeva", Textual Practice, Vol. 9 no. 2 (Summer 1995), pp. 223-242. Rpt. in Mikhail Bakhtin, the Masters of Modern Social Thought series, ed. Michael E. Gardiner (London and Thousand Oaks, Ca.: Sage Publications, 2003), vol. IV, pp. 119-135.
"On the Edge of the Subject: The Heterobiography of Joseph K. Conrad", Genre, 28 (Fall 1995), pp. 301-320.
"Borderlines and Contraband: Bakhtin and the Question of the Subject", Poetics Today, vol. 18, no. 2 (1997), pp. 251-269; rpt. in Mikhail Bakhtin, the Masters of Modern Social Thought series, ed. Michael E. Gardiner (London and Thousand Oaks, Ca.: Sage Publications, 2003), pp. 315-322.
“Heart of Darkness and the Ends of Man”, The Conradian 28,1 (Spring 2003), 17-33.
“Some Millennial Footnotes on Heart of Darkness”, in Conrad for the 21st Century, eds. Carola Kaplan, Peter Mallios and Andrea White (forthcoming, London: Routledge, 2004).
"That Which Has No Name in Philosophy: Merleau-Ponty and the Language of Literature", Human Studies, 30.4 (2007), 395-409".
'The I that Tells Itself': A Bakhtinian Perspective on Narrative Identity", Narrative, 16.1 (2008), 1-15.
"Between the Face and the Voice: Bakhtin Meets Levinas", Continental Philosophy Review, Continental Philosophy Review 41.1 (2008), 43-58.
"Nostromo and the Writing of History" in Joseph Conrad and Narrative Theory, eds. Jeremy Hawthorn, James Phelan, and Jakob Lothe (Columbus, Ohio: Ohio University Press, 2008), 178-195.
"Borderline Subjectivity: The Futurity of the Present in Bakhtin's Work", Partial Answers, 8/1 (2010): 169-183.
"The Melancholy Generation: Grossman's Book of Interior Grammar", in After Testimony: the Ethics and Aesthetics of Holocaust Narrative, eds. Susan Suleiman, James Phelan, Jakob Lothe (Ohio: Ohio University Press, 2012), 314-330.
“Being Elsewhere: Conrad, Malinowski, and the Anxiety of Story-Telling”, in Outposts of Progress: Joseph Conrad, Modernism, and (Post) colonialism, eds. Gail Fincham, Jakob Lothe, and Jeremy Hawthorn (forthcoming).
עגה חרדית

"סובארו אברכים" הוא כינוי לסובארו ליאונה מתחילת שנות ה-90 שהייתה נפוצה בשימוש במגזר החרדי במיוחד בציבור דל האמצעים שבו.
למגזר החרדי עגה שמונחיה שאובים מהעולם הדתי וההלכה, מביטויים בארמית וביידיש, והם מושפעים ממושגי התרבות החרדית וההווי הישיבתי.
יידיש והברה אשכנזית

הגם שהשימוש ביידיש כשפת דיבור יומיומית נפוץ בישראל בעיקר בציבור החסידי והירושלמי, לציבור החרדי האשכנזי בכללו יש זיקה רבה לשפה. גם חלק מהחרדים בני עדות המזרח, בעיקר אלה הקשורים לציבור הליטאי ולמדו במוסדותיו, משתמשים לעיתים בסלנג זה.
סיומת "עֶר" היא סיומת יידית ההופכת (בין היתר) שם עצם לשם תואר, כמו באנגלית ובגרמנית. כך למשל: צ'אלמער (שיבוש של 'ירושלמער', ירושלמי, מתייחס לצאצאי בני היישוב הישן); פונוביז'ער (יוצאי ישיבת פוניבז'); חברונ'ער (יוצאי ישיבת חברון, בדרך כלל ישיבת חברון גבעת מרדכי); בריסקער (נוהג במנהגי בריסק/בוגר ישיבות בריסק); פויליש'ער (כינוי ליהודי מגזע יוצאי פולין ובפרט חסידי פולין).
העגה החרדית כוללת גם ביטויים שמקורם ביידיש, כגון:
צ'יקאווער – כינוי לבחור שמנסה להיות "קול", נפוץ בעיקר בשפה הישיבתית.
ישיבה בוחער [yeshive bokher] – "בחור ישיבה".
שטינקער – מלשין (במקור ביידיש: מסריח). נפוצה גם בעגה העברית הלא-חרדית.
געשמאַק – טעם והנאה. למשל, "יש לו גישמאק במצוות". "גישמאקער" - אדם נעים וחביב לסביבה.
פֿרומער – מחמיר בהלכה.
חניוק – מיושן, בלבושו, בהתנהגותו או בדעותיו.
נײַעס – חדשות. כפּוֹעַל (בעגה): לְנָייעס.
פְרֶענְק – כינוי לבני עדות המזרח. נפוצה גם בשפה העברית היומיומית.
חסידישער – כינוי לחסידים.
השפה החרדית מאופיינת בהגיית מילים מסוימות בהברה אשכנזית, במיוחד מילים הקשורות למושגים הלכתיים. בהגייה זו נהגית ת' רפויה כ-ס'. לאחר חולם מלא וצירי מבטאים י' וקמץ נהגה כחולם. כך המילה "טוֹטָפוֹת" תהגה כ"טויטופויס" (toytofoys).
התנועה האחרונה שבמילה מוחלפת לעיתים לתנועת ə; למשל, המילה מִנְחָה תהגה כמִנְחֶה [minxə']. כך גם "פַּיֶיעֶס" (פאות), "לימוד" במלעיל (לימוד תורה), דַעַס תֵּיְירה (דעת תורה).