stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האיזור המת

| --- | --- |
 מבוסס על:  The Dead Zone 
 בימוי:  דייוויד קרוננברג 
 הופק בידי:  דברה היל, דינו דה-לורנטיס 
 תסריט:  ג'פרי בואם, סטיבן קינג, דייוויד קרוננברג 
 עריכה:  רונלד סנדרס 
 שחקנים ראשיים:  כריסטופר ווקן Ken Pogue ויליאם דייוויס ניקולאס קמפבל Jackie Burroughs Sean Sullivan Ramón Estévez מרטין שין אנתוני זרבה ברוק אדמס קולין דיוורסט טופ סקריט הרברט לום הלן אודי 
 מוזיקה:  מייקל קאמן 
 צילום:  מארק אירווין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  לורימר, Dino De Laurentiis Corporation 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 במאי 1984 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט בלשי, סרט מדע בדיוני, סרט מתח פוליטי 
 מקום התרחשות:  מיין 
 הכנסות באתר מוג'ו:   deadzone
 דף הסרט ב־IMDb
 
האיזור המת (באנגלית: The Dead Zone) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1983 שביים דייוויד קרוננברג עם תסריט מאת ג'פרי בואה. הסרט מבוסס על הספר באותו השם מאת סטיבן קינג ומככבים בו כריסטופר ווקן, מרטין שין וברוק אדמס. העלילה עוסקת במורה בשם ג'וני סמית שנכנס לתרדמת לאחר תאונת דרכים ומגלה עם התעוררותו שיש לו כוח לחזות את העתיד. הסרט הופק בתקציב של כ-10 מיליון דולר והכניס כ-20 מיליון דולר בקופות.
עלילה

ג'וני סמית הוא מורה בבית ספר קטן במיין, אשר עובר תאונת דרכים ונכנס לתרדמת ממושכת. כשהוא מתעורר חמש שנים לאחר מכן, הוא מגלה כי יש לו את היכולת לחזות את אירועי העתיד כשנוגע באנשים או חפצים. בתחילה משמש את כוחותיו לעזור לאנשים קרובים אליו, אך ככל שהזמן עובר, הוא מבין כי עליו להשתמש ביכולותיו כדי למנוע אסון פוליטי גדול כאשר הוא חזה פוליטיקאי מסוכן שמוביל את המדינה לקיצוניות. ג'וני נקלע לקונפליקט אישי כשהוא מתמודד עם ההשלכות המוסריות של פעולתו וההשלכות על חייו האישיים.
צוות השחקנים הראשי

כריסטופר ווקן בתפקיד ג'וני סמית - מורה עם כוחות חזיוניים
מרטין שין בתפקיד גרג סטילסון - פוליטיקאי מסוכן
ברוק אדמס בתפקיד שרה ברקנל - אהובתו לשעבר של ג'וני
טום סקריט בתפקיד שריף ג'ורג' באנרמן - שריף העיר
הרברט לום בתפקיד ד"ר סם וויזאק - הרופא של ג'וני
ביקורות

באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 89% בהתבסס על 36 ביקורות. הקונצנזוס באתר: "התאמה קולנועית חזקה עם משחק יוצא דופן של ווקן.". ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 69 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות. בנוסף, ביקורות חיוביות בעיקרן, תוך דגש על האווירה והמשחק של ווקן.
סעדי אל-קרנאז

סעדי מחמוד סולימאן אל-קרנאז (בערבית: سعدي الكرنز; 18 באוגוסט 1958) הוא אקדמאי ופוליטיקאי פלסטיני, ומנהיג בתנועת פת"ח. הוא חבר המועצה הלאומית הפלסטינית ומרצה באוניברסיטת אל-קודס באבו דיס.
ביוגרפיה

אל-קרנאז נולד במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה למשפחה פלסטינית שעזבה את הכפר אל-פאלוג'ה ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת מנסורה (אנ') במצרים וסיים את לימודיו ב-1981. הוא עבד כמרצה למתמטיקה באוניברסיטה האסלאמית בעזה עד 1983. ב-1986 סיים לימודי תואר שני מאוניברסיטת ססקצ'ואן בקנדה. בנוסף, הוא מחזיק תואר דוקטור בסטטיסטיקה יישומית מאוניברסיטת פרדו באריזונה, ארצות הברית.
הוא חזר לישראל כדי לעמוד בראש המחלקה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת אל-אזהר בעזה עד 1991, שם כיהן גם כדיקן לענייני סטודנטים עד 1996. הוא היה גם סגן דיקן הפקולטה למדעים בין השנים 1992-1996.
אל-קרנאז חבר במועצה הלאומית הפלסטינית והוא נבחר למועצה המחוקקת בשנת 1996, כשהוא מייצג את תנועת הפת"ח במחוז דיר אל-בלח. הוא כיהן בתפקיד יו"ר ועדת התקציב והכספים במועצה המחוקקת בשנים 1996-1998 ו-2002-2006, וכן היה חבר בוועדה הכלכלית ובוועדת משאבי הטבע במועצה.
הוא מילא מספר תיקי שרים ותפקידים בכירים ברשות הפלסטינית, ובראשם משרד התעשייה (2002-1998), משרד התחבורה והתקשורת בממשלת מחמוד עבאס (2003), בממשלת האחדות הלאומית בראשות אסמאעיל הנייה (2007), ובממשלת סלאם פיאד בשנת 2009.
בין השנים 2006-2014 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של רשות הגמלאים הפלסטינית (ער'). הוא גם היה יועץ לאבו מאזן בין השנים 2006 ל-2010.
בשנת 2008 הוא היה חבר בוועדת המשא ומתן הפלסטינית, שבראשה עמד אחמד קריע ואשר כללה את סאיב עריקאת ואת יאסר עבד רבו.
הוא היה אחד מנציגי הפת"ח בוועדת ההידברות במהלך הסכם הפיוס הפלסטיני בקהיר ב-2011, במסגרת תהליך הפיוס הפנים פלסטיני.
משנת 2008 עד 2014, הוא היה סגן יו"ר חבר הנאמנים של האקדמיה לביטחון ביריחו (אוניברסיטת אל-איסתיקלאל (ער') מאז 2012), הוא מרצה באוניברסיטת אל-קודס, סגן הנשיא ואחראי התקציבים שלה.
גוף שלישי (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  פול האגיס 
 הופק בידי:  פול האגיס, מייקל נוזיק, מורן אטיאס 
 תסריט:  פול האגיס 
 שחקנים ראשיים:  ליאם ניסן (Michael Leary) ריקרדו סקמרצ'יו דייוויד היירווד קרוליין גודול Michele Melega וינסנט ריוטה Loan Chabanol אלדו בופי לנדי מורן אטיאס מריה בלו מילה קוניס קים בייסינגר ג'יימס פרנקו אוליביה ויילד אדריאן ברודי Katy Saunders 
 מוזיקה:  דאריו מרינלי 
 צילום:  גלאן פיליפו קורטצ'לי 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 בדצמבר 2014 
 משך הקרנה:  137 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, פריז 
 הכנסות באתר מוג'ו:   thirdperson
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
גוף שלישי (באנגלית: Third Person) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 2013 שביים וכתב פול האגיס. הסרט כולל אנסמבל שחקנים ביניהם ליאם ניסן, אוליביה ויילד, ג'יימס פרנקו, מילה קוניס ואדריאן ברודי. העלילה עוקבת אחרי שלוש מערכות יחסים שונות בפריז, רומא וניו יורק, כאשר כל אחת מעורבת בדרמה ואבדן הקשורים בחיים האישיים של הדמויות. הסרט הופק בתקציב של כ-28 מיליון דולר אך יצא לאקרנים בשחרור מוגבל והכניס פחות מכ-1.02 מיליון דולר בקופות. לאחר מכן הוא שוחרר ב- DVD ובבלו-ריי ב-30 בספטמבר 2014.
עלילה

עלילת 'גוף שלישי' מספרת את סיפורם של שלושה זוגות בשלוש ערים שונות המייצגות מערכות יחסים ומכשולים דומים. בפריז, מייקל וכותבת עיתונים בשם אנה נמצאים במערכת יחסים סוערת שמתאפיינת בחוסר אמון. ברומא, סקוט מנסה לעזור לאישה בשם מוניקה להשיג את בתה חזרה לאחר שנחטפה. בניו יורק, ג'וליה נאבקת באביו של בנה, ריק, כדי להוכיח שהיא מסוגלת לגדל את בנה למרות עבר בעייתי. שלוש העלילות מתחברות בדרכים מפתיעות כשנחשפים הסודות האישיים של הדמויות ומודגשים הקשיים בלהתמודד עם אהבה ואובדן.
צוות השחקנים הראשי

ליאם ניסן בתפקיד מייקל - סופר בפריז במערכת יחסים קשה
אוליביה ויילד בתפקיד אנה בר - כתבת עיתונים מאוהבת
ג'יימס פרנקו בתפקיד ריק וויס - אמן המתגורר בניו יורק
מילה קוניס בתפקיד ג'וליה וויס - אם צעירה במאבק משפטי
אדריאן ברודי בתפקיד סקוט לאורי - איש עסקים ברומא
מורן אטיאס בתפקיד מוניקה - אם שבתה נחטפה
מריה בלו בתפקיד תרזה לאורי - אשתו של סקוט
קים בייסינגר בתפקיד איליין לאורי - אשתו של מייקל
קרוליין גודול בתפקיד ד"ר גרטנר - מטפלת זוגיות
דייוויד היירווד בתפקיד ג'ייק לונג - חבר של אנה
ביקורות

באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 25% בהתבסס על 100 ביקורות. הקונצנזוס באתר: "סרט דרמה מורכב מדי בשאיפותיו, מאכזב בביצוע.". יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 38 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות. בנוסף, הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקר, אשר מתחו ביקורת על העלילה המורכבת מדי וחוסר התאום בין חלקי הסיפור.
מלכת הארורים

| --- | --- |
 מבוסס על:  הערפד לסטאט 
 בימוי:  מייקל ריימר 
 הופק בידי:  Jorge Saralegui 
 תסריט:  מייקל פרטוני, Scott Abbott 
 עריכה:  Dany Cooper 
 שחקנים ראשיים:  סטיוארט טאונסנד (Lestat de Lioncourt) פול מקגאן (David Talbot) קלאודיה בלק (Pandora) ברוס ספנס (Khayman) לנה אולין (Maharet) אליה (Akasha) ונסן פרז (Marius de Romanus) מרגרט מוראו (Jesse Reeves) 
 מוזיקה:  ריצ'רד גיבס, ג'ונתן דייוויס 
 צילום:  איאן בייקר 
 מדינה:  אוסטרליה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Village Roadshow Pictures, האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באפריל 2002 
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה, סרט ערפדים, סרט פנטזיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון, עמק המוות, לוס אנג'לס 
 הכנסות באתר מוג'ו:   queenofthedamned
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלכת הארורים (באנגלית: Queen of the Damned) הוא סרט אימה אפי משנת 2002 בבימויו של מייקל ריימר, על פי תסריט מאת סקוט אבוט ומייקל פטריק ג'אניבלה. הסרט מבוסס על הספרים 'הערפד לסטאט' ו'מלכת הארורים' מאת הסופרת אן רייס. מככבים בו סטיוארט טאונסנד כאחוז הדם לסטאט, ואליה בתפקיד אקהאשה, מלכת הערפדים. העלילה עוקבת אחר לסטאט שנעשה כוכב רוק ומעורר לחיים את מלכת הערפדים, מה שמביא לאירועים קטלניים בעולם הערפדים. הסרט הכניס מעל 45 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב מוערך של כ-35 מיליון דולר.
עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של לסטאט דה ליאונקור, ערפד שפעולה של ייאוש מובילה אותו להפוך לכוכב רוק שהשירים שלו חושפים את קיומם של ערפדים. תוך כדי מסעו אל הכוכבות, הוא מעורר את אקהאשה, מלכת הערפדים, שהייתה תרדמה אלפיים שנה. אקהאשה, מתכננת להשתלט על העולם ולהקים מחדש את שליטתה בערפדים ובבני האדם. לסטאט נקרע בין נאמנותו לשאר הערפדים לבין הקשר המשיכה הבלתי נמנע עם אקהאשה. העלילה חוקרת את יחסי הכוחות בעולם הערפדים ומביאה את גיבוריה לעימות הסופי והקטלני.
צוות השחקנים הראשי

סטיוארט טאונסנד בתפקיד לסטאט דה ליאונקור - ערפד שבחר להיות כוכב רוק
אליה בתפקיד אקהאשה - מלכת הערפדים
מרגו מורו בתפקיד ג'סי ריבס - חוקרת ערפדים שמסתבכת
פול מקגאן בתפקיד דיויד טאלבוט - חוקר בעל אינטרס אישי
לנה אולין בתפקיד מהארט - ערפדית עתיקה עם חוכמה
כריסטיאן מנון בתפקיד מאיל - חבר בקבוצה של ערפדים
קלאודיה בלאק בתפקיד פנדורה - ערפדית מסתורית
וינסנט פרז בתפקיד מריוס - מאסטר של לסטאט
ביקורות

באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 17% בהתבסס על 109 ביקורות. הקונצנזוס באתר: "הסרט לא מצליח לשלב את הסיפור המורכב עם פעולה משכנעת.". ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 30 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות. בנוסף, הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקר עם טענות על חוסר עקביות בעלילה וביצועים לא משכנעים מצד השחקנים. המבקרים ציינו כי הסרט לא מצליח ללכת בעקבות הקסם של המקור הספרותי.
פלר מלור

תבנית:MedalTableTopפלר מלור (באנגלית: Fleur Mellor; נולדה ב-13 ביולי 1936) היא ספורטאית אוסטרלית ואלופה אולימפית. היא התחרתה במשחקים האולימפיים ב-1956 במלבורן, שם קיבלה מדליית זהב בריצת שליחים ל-4x100 מ', עם שירלי סטריקלנד נורמה קרוקר ובטי קאת'ברט .  זמן הניצחון שלהן (44.5) היה שיא עולם חדש.
הערות שוליים

↑  "1956 Olympics – Melbourne, Australia – Track & Field" (אורכב 20.09.2010 בארכיון Wayback Machine) – databaseOlympics.com (Retrieved 19 June 2008)
וזל

וזל (בגרמנית: Wesel) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. זוהי בירת מחוז וזל.
גאוגרפיה

וזל נמצאת במפגש הנהרות ליפה (Lippe) וריין .
גאוגרפיה > חלוקת העיר

הפרוורים של וזל כוללים את לקהאוזן (Lackhausen), אובריגהופן (Obrighoven), גינדריך (Ginderich), פלדמרק (Feldmark), פוסטרנברג (Fusternberg), בידריך (Büderich), פלירן (Flüren) ובלומנקמפ (Blumenkamp).
היסטוריה > העת החדשה המוקדמת

בשנת 1590, לאחר מצור של ארבע שנים, כבשו הספרדים את וזל. במהלך מלחמת שמונים השנים, העיר עברה כמה פעמים בין ההולנדים לספרדים. בשנת 1672, כוחות צרפתיים בפיקודו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קודנה, כבשו את העיר.
משפחת הוהנצולרן ממרקיזות ברנדנבורג ירשה את וזל בשנת 1609, אך קיבלה שליטה מלאה רק ב-1678, בעקבות הסכמי ניימכן. למרות ביצורה, פינו הפרוסים את וזל במהלך מלחמת שבע השנים, והצרפתים כבשו אותה באופן זמני. בסוף המלחמה, חזרה השליטה לפרוסיה.
במאה ה-18 כיהן פרידריך וילהלם פון דוסו (אנ') כמושל הפרוסי של העיר. במסגרת הסכם שנברון בשנת 1805, הועברה וזל לשליטת צרפת, שהקימה בה ביצורים רבים. הצרפתים בנו שני מבצרים: "מבצר נפוליאון" בבידריך (Büderich) ו"מבצר בונפרטה" על אי בריין. אף על פי שבעלות הברית צרו על וזל בשנת 1813, העיר נותרה בשליטה צרפתית עד לאחר קרב ווטרלו. לאחר המלחמות הנפוליאוניות, הפכה וזל לחלק מפרובינציית הריין הפרוסית, ומבצר נפוליאון שינה שמו ל"מבצר בליכר".
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה וזל כנקודת אספקה אסטרטגית, מה שהפך אותה ליעד מרכזי להפצצות בעלות הברית. בין 16 ל-19 בפברואר 1945, סדרת הפצצות אוויריות באמצעות פצצות רסיסים ורעש השמידו 97% מהעיר. במטרה להאט את התקדמות בעלות הברית, הוורמאכט הרס גשרים מעל נהרות הריין וליפה, כולל גשר הרכבת באורך 1,950 מטר – הגשר האחרון על הריין שנותר בשליטה גרמנית – ב-10 במרץ.
ב-23 במרץ, וזל הותקפה במטח ארטילרי כבד של למעלה מ-3,000 תותחים כחלק ממבצע ביזה. לאחר ההפגזה, פתח חיל האוויר המלכותי הבריטי במתקפה אווירית מסיבית, שהגיעה לשיאה בהתקפה לילית שבה עשרה מפציצים הטילו כל אחד פצצה במשקל 10,000 ק"ג על העיר בשעה 21:00. כאשר חיילי בעלות הברית כבשו לבסוף את וזל, רק 3% ממבניה נותרו עומדים, והלחימה הסתיימה עם אבדות מינימליות לכוחות התוקפים.
במקביל, במסגרת מבצע נבחרת, מבצע ההצנחה הגדול ביותר ביום אחד ובמיקום אחד במלחמה, הוצנחו 18,000 חיילים של בעלות הברית כדי להשתלט על הגבעות שמאחורי וזל. במקביל, חטיבת הקומנדו הבריטית הראשונה תקפה את העיר, כשהיא משתמשת בכלי רכב אמפיביים מדגם "LVT באפלו". יתר הכוחות חצו את הריין באמצעות כלי רכב אמפיביים נוספים.
אוכלוסיית וזל, שמנתה כ-25,000 תושבים בשנת 1939, צנחה לכ-1,900 במאי 1945. בשנת 1946 הפכה העיר לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה החדשה שבגרמניה המערבית.
פוליטיקה

ראשי העיר של וזל:
1808–1814: יוהאן הרמן וסטרמן
1814–1840: כריסטיאן אדולפי
1841–1862: פרנץ לאק
1863–1870: וילהלם אוטו ואן קלקר
1870–1873: היינריך בנג
1873–1881: קרל פרידריך אוגוסט פון אלברט
1881–1891: קספר באור
1891–1902: יוזף פלותגרף (1896 אוברבורגרמייסטר)
1903–1931: לודוויג פופלבוים
1931–1933: אמיל נוהל
1933–1945: אוטו בורגרס
מאז 1945:
1945: ז'אן גרוס
1945: וילהלם גרוס
1946–1947: אנטון אברט (CDU)
1947–1948: פול קורנר (CDU)
1948–1952: אוולד פורנל (CDU)
1952–1956: הלמוט ברקל (CDU)
1956–1966: קורט קרקר (SPD)
1967–1969: וילי נאקטן (SPD)
1969–1979: גינתר דטרט (CDU)
1979–1984: וילהלם שניידר (SPD)
1984–1989: וולקר האוביץ (CDU)
1989–1994: וילהלם שניידר (SPD)
1994–1999: ברנהרד גרונדקן (SPD)
1999–2004: Jörn Schroh (CDU)
מאז 2004: Ulrike Westkamp (SPD)
ערים תאומות

הערים התאומות של וזל הן:
ארצות הברית הייגרסטאון, ארצות הברית (1952)
אנגליה פיליקסטו (Felixstowe), אנגליה (1972)
גרמניה זאלצוודל (Salzwedel), גרמניה (1990)
פולין קנצ'ין (Kętrzyn), פולין (2002)
תחבורה

במרכז העיר ישנה תחנת רכבת (אנ'), וכן תחנת וזל-פלדמרק (אנ'), הממוקמת כ-2 ק"מ צפונית לה. התחנות משרתות רכבות לאוברהאוזן, דיסבורג, דיסלדורף, קלן, ארנהם (הולנד) ומנשנגלדבך. קו רכבת קטן, המופעל באמצעות דיזל בלבד, מחבר בין העיר לבוכולט (Bocholt), וישנן תוכניות לחִשמולו.
מבנים ומקומות

ברלינר טור, שער העיר
ויליברורדי-דום (קתדרלת ויליברורדי). לוח הנצחה לפיטר מינואי, גרינדר פון ניו יורק (מייסד ניו יורק)
ציטדלה וזל (מצודת וזל)
בית העירייה המשוחזר מהמאה ה-15
תורן השידור של וזל, אחד המבנים הגבוהים בגרמניה
נידר-ריין-בריקה וזל, גשר הריין המודרני שנפתח ב-2009
אאואסה (Auesee), אגם רחצה טבעי, זרוע ישנה של נהר הריין
שונות

אחד מתרני הרדיו הגבוהים ביותר בגרמניה נמצא במחוז בידריך בגדה השמאלית של הריין. גובה תורן השידור של וזל הוא 320.8 מטר.
ראו גם

גשר הרכבת וזל
הערות שוליים

↑  "Städtepartnerschaften". wesel.de (בגרמנית). Wesel. נבדק ב-2021-02-17.
↑  "Linien & Netze | Abellio Deutschland". abellio.de (בגרמנית). נבדק ב-19 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
ספרים

Jutta Prieur (Hrsg.): Geschichte der Stadt Wesel: Beiträge zur Stadtgeschichte der frühen Neuzeit (= Studien und Quellen zur Geschichte von Wesel 20). Stadtarchiv, Wesel 1998,מסת"ב 3-924380-15-5
דניאל ואסטה (הרסג.): וזל – Hansestadt am Niederrhein: Beiträge zum zeitgenössischen Geschehen (= Bilder von Menschen, Land und Leuten, Wesel 2009). Sutton Verlag, Wesel 2009,מסת"ב 3-86680-568-3
Martin W. Roelen (Hrsg.): Ecclesia Wesele: Beiträge zur Ortsnamenforschung und Kirchengeschichte (= Studien und Quellen zur Geschichte von Wesel 28). Stadtarchiv, Wesel 2005,מסת"ב 3-924380-23-6
(in German)
וזל במאה ה-16
97% מווזל הושמדו לפני שנכבשה לבסוף על ידי כוחות בעלות הברית ב-1945
זאב וולף רבינוביץ'

שגיאות פרמטריות בתבנית:אישיות 
פרמטרים ריקים [ כיתוב תמונה ] לא מופיעים בהגדרת התבנית
פרמטרים [ תחום עיסוק ] לא מופיעים בהגדרת התבנית
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ד' בטבת ה'תרי"ט דומברוב, ליד ברסט, האימפריה הרוסית
 פטירה:  29 באוגוסט 1925 (בגיל 66) י"ח באלול ה'תרפ"ה דומברוב, ליד ברסט, פולין
 ידוע בשל:  ניתוח התלמוד הבבלי והירושלמי, חיבורים על יחוסי התנאים והאמוראים
זאב וולף רבינוביץ (ד' בטבת ה'תרי"ט– י"ח באלול ה'תרפ"ה, 29 באוגוסט 1925) היה תלמיד חכם, מחבר ספרים ומאמרים בתחום חכמת ישראל. הוא נודע בזכות ניתוחיו המעמיקים של התלמוד בבלי, התלמוד ירושלמי, משנה תורה לרמב"ם ועל תולדות התנאים והאמוראים.
ביוגרפיה

נולד ד' בטבת ה'תרי"ט בדומברוב, עיירה הסמוכה לברסט שבהאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו, רבי חיים שלמה (חיים זלמן) רבינוביץ', ואמו, הדס, בתו של רבי שמעון יהודה לייב, גידלו אותו ברוח התורה. בילדותו למד בישיבות מקומיות והצטיין בלימודיו.
בשנת 1877 ה'תרל"ז נישא לאסתר מלכה לבית פדואה. הוא התגורר רוב חייו בדומברוב, שם עסק בלימוד תורה ובכתיבת חיבוריו.
נדודים במלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, נאלץ רבינוביץ' לעזוב את ביתו ולנדוד עקב המלחמה:
בו' באלול תרע"ה (אוגוסט 1915), לאחר שברסט נשרפה, עבר לגאראדיי שבפלך מינסק.
בי"ג בתשרי תרע"ו (ספטמבר 1915) עבר לנעסוויזש.
בי"ח באדר א' (פברואר 1916) הגיע לפולטבה שבאוקראינה.
בד' בשבט תרע"ט (ינואר 1919), לאחר תקופה תחת שלטון הבולשביקים, חזר לברסט, שם גילה שביתו נהרס.
רבינוביץ' נפטר ב-29 באוגוסט 1925 (י"ח באלול ה'תרפה) בדומברוב ונקבר שם.
פעילות תורנית

רבינוביץ' התמקד בלימוד ובמחקר של מקורות יהודיים מרכזיים, כגון התלמוד והרמב"ם. הוא פרסם מאמרים בכתבי עת תורניים ידועים, ביניהם:
ירושלים – בעריכת אברהם משה לונץ.
תל תלפיות.
שערי תורה – פורסם בורשה.
היונה.
תרומתו התורנית התאפיינה בחריפות מחשבתית וביכולת לנתח לעומק טקסטים מורכבים.
ספריו

רבינוביץ' חיבר מספר ספרים, שרובם פורסמו לאחר מותו על ידי בנו יצחק:
שערי תורת בבל – ניתוח של התלמוד בבלי, ירושלים, 1961.
שערי תורת ארץ ישראל, חיבור על התלמוד ירושלמי, ירושלים, [נ"י] ת"ש 1940, באתר היברובוקס
שערי תורת משה – ביאור למשנה תורה של הרמב"ם.
דורות התנאים והאמוראים ויחוסיהם – מחקר על שושלות התנאים והאמוראים, והגהות על הספר סדר הדורות. נדפס בסוף "שערי תורת בבל".
בנוסף, כתב פירוש על התורה והגהות על ארבעה טורים, אך אלה לא נדפסו.
משפחתו

בנו, יצחק, היה אחראי לפרסום ספריו לאחר מותו.
חתנו, מרדכי ליבובר.
מורשת

ספריו של רבינוביץ' ממשיכים לשמש מקור ללימוד ומחקר בקרב חוקרי תלמוד והלכה. הוא זכור כדמות משפיעה ביהדות ליטא, והשפעתו ניכרת עד היום.
לקריאה נוספת

"לתולדות המחבר ז"ל", שערי תורת ארץ ישראל
הערות שוליים

↑  נפטר ז' בכסלו תרע"ב, בן רבי מיכאל, נפטר בעיר שרשוו, בן רבי דוד, רבה של העיר מיר דליטא, נפטר שם כ"ח בטבת תר"ו, בן רבי צבי הירש סגי נהור, נפטר בווילנא כ"ב בשבט תקפ"ה, בן רבי אברהם נפטר ט' בטבת תקנ"ד, בן רבי אברהם, דיין ברוזינאי, נפטר שם י"א בשבט תפ"ו, בן רבי אריה ליב פאלאק.
↑  נפטרה תרס"ח, בת 74 שנה.
↑  נולדה ב-14 במרץ 1860.
כחש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בן הכט
 שפת המקור:  אנגלית
 תקופת התרחשות:  שנות ה-50 של המאה ה-20
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Messner
 תאריך הוצאה:  1961
 מספר עמודים:  288
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת סלע מאיר
 תאריך:  2021
 תרגום:  אביעזר גולן
 מספר עמודים:  399
כחש (באנגלית: Perfidy) הוא ספר עיון מאת הסופר והתסריטאי היהודי-אמריקאי בן הכט, אשר פורסם לראשונה בשנת 1961. הספר עוסק במשפטו של מלכיאל גרינוולד (1954–1955), שזכה לכינוי "משפט קסטנר", ומעלה טענות קשות על תפקודו של ד"ר ישראל (רודולף) קסטנר והנהגת היישוב בתקופת השואה. במרכז הספר עומדות האשמות כי קסטנר, שפעל בהונגריה בזמן מלחמת העולם השנייה, הסתיר מידע על גירושם של יהודי הונגריה למחנות ההשמדה, וכי בעדותו לאחר המלחמה שיקר והגן על נאצים כדי לשמור על קשריו עם הממסד הציוני.
רקע היסטורי > משפט גרינוולד וקסטנר

בשנת 1952 פרסם מלכיאל גרינוולד – עיתונאי, פעיל ציבור וניצול שואה – עלון שבו האשים את קסטנר בשיתוף פעולה עם הנאצים. לפי טענתו של גרינוולד, קסטנר דאג להצלת "רשימת מקורבים" מצומצמת בעוד שיתר יהודי הונגריה הושמדו ברובם. האשמות אלה גררו תביעת דיבה מצד היועץ המשפטי לממשלה מטעם מדינת ישראל נגד גרינוולד, וכתוצאה מכך נפתח המשפט שנודע לימים כ"משפט קסטנר".
בשנת 1955 פסק השופט בנימין הלוי בבית המשפט המחוזי בירושלים כי גרינוולד הוכיח "מעל לכל ספק סביר" כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן" ושיקר בעדותו בנוגע להצלתו של קורט בכר, פושע מלחמה נאצי. פסק הדין עורר סערה ציבורית עזה והביא בסופו של דבר להתפטרות ממשלתו של דוד בן-גוריון. במסגרת ערעור לבית המשפט העליון, זוכה קסטנר בחלק העיקרי של התביעה מן הטענה לשיתוף פעולה עם הנאצים (ברוב דעות), אך נקבע פה אחד כי בעדותו לטובת קורט בכר נהג קסטנר באופן "שקרי" והציל נאצי ממשפט ועונש אפשריים. קסטנר עצמו נרצח בתל־אביב במרץ 1957, עוד בטרם ניתן פסק הדין העליון.
רקע היסטורי > בן הכט

בן הכט (1894–1964) היה תסריטאי, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי בולט, שזכה לשני פרסי אוסקר ונודע בכינוי "שייקספיר של הוליווד". מעבר לפועלו הקולנועי, הכט עסק רבות בפעילות ציבורית למען הצלת יהודי אירופה בזמן השואה, ושיתף פעולה עם ארגוני הצלה שונים. ספרו כחש מבטא את עמדתו האישית באשר למנהיגי היישוב, ליהדות העולם ולדרג המדיני בארצות הברית במהלך תקופת השואה ולאחריה, ומעלה ביקורת חריפה על מנהיגים ציונים שלטענתו התעלמו ממצוקת יהודי אירופה או שיתפו פעולה, במחדל או בכוונה, עם שלטונות גרמניה הנאצית.
תוכן הספר > עיקרי הטענות

הסתרת המידע על גורל יהודי הונגריה  הכט מציג מסמכים ועדויות שלפיהם רודולף קסטנר, שהיה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט, ידע על כוונת הנאצים לשלוח את יהודי הונגריה למחנות השמדה, אך נמנע מלפרסם את המידע לציבור הרחב. במקום זאת, לטענת הכט, קסטנר התרכז ביצירת "רכבת ההצלה", שהוציא בעזרת הנאצים ובה נכללו בני משפחתו ומקורבים אליו.
עדות לטובת קורט בכר  אחד הפרקים המרכזיים בספר עוסק בעדותו של קסטנר לטובת קורט בכר, איש אס-אס בכיר שהיה מעורב באופן פעיל בדיכוי היהודים בבודפשט. בבית המשפט העליון הוסכם פה אחד כי קסטנר ניסה להצילו מעונש מוות בטענה שבכר "הציל יהודים" – טענה שבספר מוגדרת כשקרית ומחזקת את הטענה שקסטנר "מכר את נפשו לשטן".
אחריות המנהיגות הציונית  הכט מטיח האשמות קשות בהנהגת היישוב בארץ ישראל ובמנהיגים ציונים בארצות הברית, ובראשם ד"ר חיים ויצמן, חברי הסוכנות היהודית ומנהיגים אחרים, שלטענתו בחרו שלא לסייע להצלת חלק גדול מיהודי אירופה מסיבות מדיניות ופוליטיות. הטענה המרכזית היא שהנהגת היישוב רצתה למנוע הצפת הארץ ביהודים "גלותיים" וביקשה לקדם אג'נדה מדינית שתלויה בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי.
הביקורת על המערכת המשפטית והפוליטית בישראל  הספר טוען כי ממשלת ישראל ותומכיה ניהלו משפט דיבה נגד מלכיאל גרינוולד (במקום נגד קסטנר), במטרה להגן על הממסד. בית המשפט המחוזי בתחילה פסק לטובת גרינוולד ופגע אנושות במוניטין של קסטנר. בערעור לבית המשפט העליון בוטל חלק ניכר מפסק הדין שהפליל את קסטנר, אך השופטים שללו באופן נחרץ את עדותו לטובת בכר.
קשרי קסטנר עם הנאצים  הכט מביא ציטוטים ועדויות התומכים בטענות שקסטנר קיים מגעים קרובים עם אדולף אייכמן ועם נאצים בכירים נוספים, במטרה להשיג הצלה מצומצמת בתמורה לשקט ולהיעדר התנגדות מצד היהודים בהונגריה. לטענת הכט, סיכום סמוי זה אפשר לגסטפו להשלים את תוכניות ההשמדה.
עדויות ומאפיינים בולטים בספר

שימוש בתמלילי המשפט: הכט מרבה לצטט קטעים ארוכים מפרוטוקולי המשפט ומהעדויות שהובאו בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון, כדי להמחיש את הטענות ואת הסתירות בעדויות השונות.
סיפורי ניצולים ועדים מרכזיים: הספר מביא עדויות של ניצולי שואה, עורכי דין, שופטים ואנשים שהיו מעורבים בפרשה באופן ישיר. בין השאר מצוטטים דבריו של השופט זילברג ושאר שופטי העליון, כמו גם דברי השופט הלוי.
סגנון כתיבה אישי ופולמוסי: הכט מצהיר בהקדמתו כי אין בכוונתו לשמור על "נייטרליות". הוא מאמץ סגנון האשמה חריף, תוך שהוא מתריס נגד הממסד הציוני. הדבר ניכר לכל אורך הספר ומהווה מקור למחלוקות גם שנים לאחר צאתו לאור.
ביקורת, מחלוקת ודיון ציבורי

כחש עורר מגוון רחב של תגובות והערכות ביקורתיות.במעריב נכתב שהספר הינו חיבור "חשוב ועוצמתי על פרשיית ד"ר קסטנר" המשמש כתב האשמה חריף נגד הנהגת היישוב ושתיקתה מול גורל יהודי אירופה. הסופרת אביטל ז'נט קשת, כתבה שמדובר בספר חשוב שכתוב בצורה מותחת ומעשירה, וכל כולו העלמה, הסתר וגילוי כואב. שמנגד, ישנם מי שמותחים ביקורת על סגנונו ההתקפי והחד־צדדי של בן הכט. אליוט ג׳אגר(אנ') כתב בשנת 2007 בג'רוזלם פוסט כי מדובר ב"חשבון הרסני" של בגידת קסטנר ביהודי הונגריה, בעוד ג'רום א. צ'יינס, שכתב ב-הפורוורד בשנת 2009, הגדיר את הספר כ"חיבור בלתי מוצלח וחסר אחריות" מבחינת עמדתו האנטי־קסטנרית. דברה ליפשטדט מאוניברסיטת אמורי ציינה כי על אף שהספר "מרשים בלהט הכתיבה שלו", הוא "אינו יצירה היסטורית" וכי "מידע רב בו שגוי", כאשר חלק ניכר ממנו נועד, לדבריה, לתקוף את דוד בן-גוריון ואת מפלגת העבודה באופן לא מאוזן. ההיסטוריונית לוסי דווידוביץ', כתבה בקומנטרי בין היתר כי "הכט אינו היסטוריון וגם לא כרוניקן, ואין לו כבוד רב לדיוק של תאריכים, שמות או ציטוטים; אולם דווקא כסופר ומחזאי היה ניתן לצפות שיגלה יותר חמלה כלפי אנשים שנקלעו למצבים בלתי־אפשריים." בה בעת היא מכירה בכך שחלק מטענותיו עשויות לחשוף "אמת מטרידה" בכל הנוגע למחדלים של מנהיגים יהודים ושל גורמים בינלאומיים בניסיון להציל את יהודי אירופה.
מורשת וחשיבות היסטורית

השפעה תרבותית: מעבר לעניין המשפטי וההיסטורי, כחש תרם רבות להנצחת הפרשה בציבור, בין השאר באמצעות דיונים בעיתונות, כתבות מחקריות, והשלכות על יצירות ספרות וקולנוע שעסקו בפרשיות השואה ובדמויות הנהגה בתקופה שלפני הקמת המדינה.
עיסוק מחודש בדמותו של קסטנר: הספר עורר גל מחודש של שאלות בדבר פועלו של ישראל (רודולף) קסטנר, ומשך את תשומת הלב לתפקידו בהצלת יהודים מול אפשרות של שיתוף פעולה פסול עם הנאצים. גם עשורים לאחר הרצח של קסטנר נותרה דמותו שנויה במחלוקת בציבור ובמחקר האקדמי.
דיון מתמשך ב"השתקת" העבר: הטענות על כך שהממסד דאג להשתיק או לטשטש את ההיסטוריה של שיתוף הפעולה האפשרי בין גורמים יהודיים לנאצים חיזקו את הדיון סביב שאלה רחבה יותר: כיצד מספרים את סיפור השואה וההצלה, מי רשאי לספרו, ומהי החובה המוסרית והממלכתית לחשוף תכנים לא נוחים מעברו של היישוב.