stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חניבעל (בן גיסקו)
קרב ליפארה (260 לפנה"ס)

לאחר שנפלה אקרגס לידיהם, החליטו הרומאים לא להסתפק בהישגיהם עד כה, אלא לסלק כליל את הקרתגים מן האי. מאחר שידעו כי לא יוכלו לכבוש את סיקיליה מבלי להשיג קודם שליטה בים, בנו בפעם הראשונה בתולדותיהם צי מלחמתי. לאחר השלמת הבנייה והכשרת הצוותים יצא הצי החדש מאיטליה אל סיקיליה. גנאיוס קורנליוס סקיפיו, מפקד הצי, הקדים להגיע אל מסנה לפני עיקר הכוח. כאן נודע לו, כי אנשי ליפארה, שהייתה בשליטת קרתגו, מבקשים לעבור לצדה של רומא. מבלי להמתין לבוא שאר הצי, יצא סקיפיו אל ליפארה ועימו 17 אוניות מלחמה בלבד. פזיזותו עלתה לו בחירותו. הדבר נודע לחניבעל, והוא שלח מבסיסו בפנורמוס שייטת קרתגית בת 20 אוניות בפיקודו של בּוֹאוֹדֵס. השייטת הגיעה אל ליפארה בחשאי בשעת לילה והטילה הסגר על הנמל. לגנאיוס קורנליוס ואנשיו לא נותרה כל ברירה אלא להיכנע, והוא נלקח בשבי אל חניבעל.
פוליביוס מספר, כי גורל דומה כמעט ופקד את חניבעל עצמו ימים אחדים אחר כך. כשנודע לו כי עיקר הצי הרומי (כמאה אוניות) כבר קרוב אל חופי סיקיליה, יצא לים כדי ללמוד מקרוב על עוצמת אויביו ואופן התנהלותם. חמישים האוניות שבפיקודו נתקלו במפתיע בצי הרומי העדיף, ובלחימה שנתלקחה אבדו רבות מהן. הוא עצמו ועימו אוניות מעטות הצליח להימלט ולשוב לפנורמוס. אפשר שחניבעל הופתע והוכה על ידי הצי הרומאי כאשר יצא לפשוט על חופי איטליה, כפי שעשו הקרתגים לעיתים קרובות עוד קודם לכן.
קרב מילאי (260 לפנה"ס)

איתרע מזלו של חניבעל, והוא היה הראשון לנחול תבוסה בקרב סדור מידי הצי הרומאי החדש. הרומאים, שעד אז לא התנסו בקרבות ימיים, התקינו לקראת הקרב על חרטומי אוניותיהם גשרי השתלטות (corvi), תשובת נגד לטקטיקות הניגוח של אויביהם הקרתגים. ההתנגשות בין הצדדים ארעה ליד מילאי, בחוף הצפוני-מזרחי של סיקיליה. חניבעל ואנשיו השתוממו אומנם למראה המכונות המוזרות על אוניות הרומאים המתקרבות, אך מאחר שזלזלו באויביהם חסרי הניסיון תקפו מיד מבלי להסתדר במערך קרבי. ההפתעה הייתה גמורה. גשרי ההשתלטות הופלו על אוניות הקרתגיות התוקפות, וחיילי הצי הרומאים הסתערו על סיפוניהן והכריעו אותן בלוחמת פנים-אל-פנים בה הצטיינו. הקרתגים "ברחו מוכי תדהמה מהחידוש הזה, בהשאירם אחריהם חמישים אוניות". היה זה הניצחון הגדול הראשון של הרומאים בקרב ים.
מותו

זמן מה לאחר המפלה במילאי נשלח חניבעל בראש שייטת אוניות אל סרדיניה. צי רומי בפיקודו של גאיוס סולפיקיוס פטרקולוס, קונסול שנת 258 לפנה"ס, הצליח לסגור את אוניותיו באחד מנמלי סרדיניה, ובקרב שנתלקח בין הצדדים ספגו הקרתגים אבדות כבדות. לאחר התבוסה נעצר חניבעל על ידי חייליו ונתלה על צלב.
הערות שוליים

↑  Zonaras, 8.10.
↑  Polybius, 1.18, 19, 23, 24; Diodorus, 23.10.1; Valerius Maximus, 7.3 ext. 7; Livius, ep. 17.
↑  Polybius, 1.18-19, 23.4; Diodorus, 23.8-9.
↑  ראו קרב מילאי (260 לפנה"ס)#הקמת הצי הרומי.
↑  Polybius, 1.21.
↑  Polybius, 1.20.4-8
↑  Polybius, 1.23.10 בתרגום בנימין שימרון.
↑  Polybius, 1.24; Livius, ep. 17; Zonaras, 8.12.
טד נלסון

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1937 (בן 87) שיקגו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  טכנולוגיית מידע, מדען מחשב, מוזיקאי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  מכללת סווארת'מור  אוניברסיטת קיו 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר יורי רובינסקי (1998)  קצין מסדר האמנויות והספרות 
 בן או בת זוג:  לורן סרנו (יוני 2016–?) 
 ted.hyperland.com
 
תיאודור (טד) הולם נלסון (באנגלית: Theodor Holm Nelson, נולד ב-17 ביוני 1937) הוא סוציולוג אמריקאי, פילוסוף וחלוץ בתחום טכנולוגיות המידע והאינטרנט. הוא טבע את המושג "היפרטקסט" ו"היפר-מדיה" בשנת 1965. השאיפה העיקרית שלו הייתה בעבודתו ליצור מחשבים נגישים לאנשים רגילים.
בנוסף בשנה זו הציע ליצור טכנולוגיה שתחבר בין כל המסמכים ויצירות הספרות שבעולם – ובעצם חזה את התפתחות האינטרנט ומערכות ההיפרמדיה של ימינו.
ביוגרפיה

סיים קורס במחשבים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1960. הוא התחיל לחקור את האפשרות לשחרר טקסט מנייר, הוא פיתח אמצעים שבעזרתם סופרים יכולים לרתום טקסט באופן קרוב יותר לדפוסים קוגניטיביים אנושיים: כלומר, שהמילים יזרמו דרך מוחנו. בשנת 1965 נלסון טבע את המונח היפרטקסט. בסופו של דבר, בספר שלו, "Computer Lib/Dream Machines" שיצא לאור בשנת 1974, הוא הניח את הבסיס עבור תיאורית התקשורת והתעלות הטקסט. היפרטקסט הפך להיפר מדיה, תמונות וצלילים מילאו תפקידים שווים לטקסט. נלסון הבין כי מחשבים אישיים עם יכולות מולטימדיה חייבים לפרוץ את הגבולות האמנותיות של טיוח ההשתקפות הפנימית.
נלסון גילה את "פרויקט קסאנאדו" בשנת 1960 כשמטרתו היא יצירת תקשורת מחשבים עם ממשק משתמש שהוא פשוט. הוא שדמיין, והחל לבנות, מאגר עצום של כל פיסת מידע כתובה שקיימת, שבו כל המידע קשור זה לזה באמצעות מנגנן המכונה "טרנסקלוציה". נלסון ממשיך לפתח את ה-Xanadu וטוען שהיא חלופה מתוחכמת בהרבה מהאינטרנט. בשנת 1970 כתב טד נלסון את הספר Computer Lib: You Can and Must Understand Computers Now.
הספר של נלסון שהפך לספר נדיר שהסתובב לאורך שנות השבעים בחוגים מחתרתיים של האקרים, היה קריאת תיגר כנגד "כוהני המחשוב" וקריאה לכל אדם להפסיק להיות מתוכנת, להפסיק לקבל את המדיה והממשק שלה באופן פסיבי ובמקום זאת להפוך למתכנת מדיה. הקריאה שלו הייתה חד משמעית ובלתי מתפשרת: "כל אחד יכול לתכנת וכל אחד חייב ללמוד לתכנת."
בשנת 1974 הוא הוציא לאור את ספרו "מכונות חלום" ובשנת 1981 את ספרו "מכונות ספרותיות", שבהם קרא למהפכה שתשחרר את המחשבים מידיהם של הטכנאים ותעביר את השליטה לידיהם של ההמונים. את רוב חייו הצעירים הקדיש לעבודתו על פרויקט "קסאנאדו" ותמך בו. פרויקט קסאנאדו עצמו נכשל מפריחתו הצפויה בגלל מספר סיבות שנויות במחלוקת. העיתונאי גארי וולף פרסם מאמר על מחמיא על הפרויקט של נלסון שנקרא 
"קללת קסאנאדו" בגיליון של יוני 1995. נלסון הביע את סלידתו באתר האינטרנט שלו ואיים לתבוע אותו, וגם תיאר את התנגדותו לו במאמר וכן פרסם הכחשה מפורטת של המאמר.
ציטוט נוסף שלו זה בדיוק מה שאנחנו ניסינו למנוע – תמיד לינקים שבורים, אך ורק לינקים חיצוניים, מירכאות שאתה לא יכול למצוא את המקור שלהן, אף גרסת ניהול, שום זכות לניהול"
נלסון מייסדי החברה Itty bitty machine company, או "IBM". בשנת 1978 הייתה לו השפעה משמעותית על החשיבה של IBM כאשר התווה את חזונו של הפוטנציאל של מחשוב אישי לצוות, שלוש שנים לאחר מכן השיקה את מחשב IBM.
טד נלסון עובד כיום על מבנה מידע חדש, "זיגזג", שעליו מתואר באתר של "פרויקט קסאנאדו", אשר משתף היום גם שתי גרסאות של קוד קסאנאדו. כיום מנסה נלסון לקדם צורות משוכללות יותר של היפרטקסט מאלו שנהפכו לתקניות ברשת, כמו "היפרטקסט עמוק" ו"היפרטקסט מקבילי". 
הוא מתארח באוניברסיטת אוקספורד - מכון האינטרנט באוקספורד - שם הוא עובד בתחום המידע, 
מחשבים, ממשקי אדם מכונה.
הישגים

נלסון קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מ"סווארטמור קולג'" בשנת 1959, תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1963 ותואר דוקטור לתקשורת מאוניברסיטת קיו ממשל מן בשנת 2002.
בשנת 1998, בוועידת WWW השביעית בבריסבן, אוסטרליה, נלסון זכה בפרס הזיכרון ע"ש יורי רובינסקי.
בשנת 2001 הוא קיבל תואר אבירות על ידי צרפת "Officier des Arts et Lettres".
בשנת 2004 מונה כחבר ב"וודהאם קולג'", אוקספורד. שם עבד עם המכון לאינטרנט של אוקספורד. הוא המשיך את ביקוריו במכון עד 2006.
בשנת 2007 הוא חגג את יום הולדתו ה -70 על ידי מתן הרצאה (בהזמנה) באוניברסיטת סאות'המפטון.
זו ארצנו

זו ארצנו
זו ארצנו היה ארגון פוליטי אשר הוקם בחודש יולי 1994 מתוך כוונה ליצור גל מחאה ציבורי נרחב נגד יישום הסכמי אוסלו. מייסדי הארגון היו משה פייגלין ושמואל סקט, שדגלו במדיניות מרי אזרחי בלתי אלים והובילו את המאבק בהתאם.
הקמה

כנס ייסוד "זו ארצנו" התקיים בשנת 1994, אם כי היסודות הונחו כבר בחודש דצמבר 1993 במלון "אשל הנשיא" באריאל, שבו התקבלה ההחלטה לצאת למהלך יזום שתכליתו הכפלת מספר המאחזים ברחבי יהודה ושומרון. כוח האדם, הארגון והניסיון היו התשתית הראשונית להקמת הארגון.
הנהגה

משה פייגלין – יליד 1962, תושב קרני שומרון. סרן (במיל'). מייסד ומנהיג "זו ארצנו". לימים מנהיג חטיבת "מנהיגות יהודית" במפלגת הליכוד, ח״כ ולאחר מכן מייסד ויו"ר מפלגת זהות
שמואל סקט – יליד 1961, תושב קרני שומרון, יליד ארצות הברית. לימים המנכ"ל הבינלאומי של "מנהיגות יהודית" וחבר בחטיבת "מנהיגות יהודית" בליכוד.
בני אלון – יליד 1954, תושב בית אל. רב, ראש ישיבת "בית אורות" בירושלים. לימים חבר הכנסת ושר מטעם מפלגת מולדת.
מלבד שלושת המנהיגים, הוכנה במטה "זו ארצנו" רשימה המפרטת שרשרת פיקוד בת שלושים חברים, זאת בשל מאסרי בכיריה התדירים, המחייבים התארגנות מחדש. המטרה הייתה להבטיח את המשך קיום המנהיגות בשטח, גם בסיטואציה בה הנסיבות ירוקנו את השורות.
אידאולוגיה

"זו ארצנו" נולדה מתוך התנגדות להסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל בראשות ממשלת יצחק רבין לבין אש"ף. מהות ההסכמים הייתה הכרה הדדית של הצדדים זה בזכות הקיום של זה ויישום ראשוני של הנוסחה שטחים תמורת שלום. "זו ארצנו" תפסה את הסכמי אוסלו כפגיעה במדינה ובאזרחיה היהודים.
סממנים מובהקים לתפיסה זאת הייתה בבחירת השם ובבחירת הסמל לארגון. השם, "זו ארצנו", מדגיש את התפיסה הרואה בכל שטח ארץ ישראל קניין יהודי בלבד. הסמל הכיל את הכיתוב, "זו ארצנו", לצד ציור המפה והמנורה. הניסיון היה ליצור סממנים המקושרים והמזוהים הן ביהדות והן בציונות, זאת כדי ליצור מכנה משותף והסכמה רחבה ככל הניתן שיוביל לגיוס המוני.
מנהיגות "זו ארצנו" הניחה כי מחאה קונבנציונלית תזכה בסיקור תקשורתי מינימליסטי, אם בכלל, ובכך הניסיון ליצור גל מחאה ציבורי ייכשל. התחושה הייתה כי הן הממשלה והן התקשורת דוחקות לשוליים את רחשי הלב של ציבור גדול, מתנכרות לו ואף יוזמות דמוניזציה נגדו. בשל כך, "זו ארצנו" בחרה ונקטה במחאה אלטרנטיבית בדמות מרי אזרחי בלתי אלים. להשקפת חברי "זו ארצנו", התנגדות זאת הייתה מימוש מתבקש של דמוקרטיה מתגוננת שהרי הממשלה בראשות יצחק רבין מתנהלת כדיקטטורה המסרבת לתת ביטוי גם למתנגדיה. מבחינתם, היה צורך אקוטי בשבירת מחסום הציות האוטומטי.
"זו ארצנו" חרתה שלושה כללים מרכזיים שהנחו אותה לאורך שנות המאבק: הראשון, התנגדות לאלימות, הן פיזית והן מילולית. השני, צמצום מקסימלי של הסכנות והנזקים הכרוכים במאבק. השלישי, נכונות מלאה לשאת בכל מחיר שיידרש לשלם, כולל כניסה לבית הסוהר.
מהלכים מרכזיים

המרי האזרחי בו נקטה "זו ארצנו" קיבל ביטוי אופרטיבי ביוזמות רבות ומגוונות שרובן כוונו ליצירת תהודה תקשורתית ואהדה ציבורית שתוביל להרחבת המחאה נגד ממשלת רבין.
המהלך המרכזי הראשון היה הניסיון להקים מאחזים רבים ברחבי יהודה ושומרון. התוכניות נכתבו וגיוס המשאבים והציבור הושלם, אך בשל דחייה חוזרת של תאריך היציאה לדרך הציבור איבד את התלהבותו ואת מוכנותו ובמקביל גורמי הביטחון כגון צה"ל והמשטרה הספיקו לאסוף אינפורמציה ולהתכונן בהתאם. מהלך זה הסתיים בהצלחה נקודתית בלבד. מאחזים בודדים הוקמו וגם הם פונו במהירות. הסיקור התקשורתי היה דל יחסית.
לאור כישלון המהלך, בייחוד מהבחינה התקשורתית, הבינו ב"זו ארצנו" כי המאבק האמיתי צריך להתקיים בזירה הארצית. הקמת מאחזים נוספים אומנם תשרת את המאמץ ההתיישבותי אך התרומה למאמץ המחאתי תהיה דלה. פייגלין ביקש ליצור מהלך שיזכה לתהודה ולאהדה ברמה הארצית.
המהלך המרכזי השני היה חסימת צמתים. הניסיון היה לזכות באותה תהודה תקשורתית ואהדה ציבורית דרך מהלך רחב היקף בתוך גבולות הקו הירוק. אנשי "זו ארצנו" ותומכיהם הונחו לחסום צמתים מרכזיים ברחבי הארץ במקביל ובכך ליצור פקקים ארוכים וממושכים שישתקו את התחבורה. מהלך זה הוכתר בהצלחה. בחודש אוגוסט 1995 נחסמו 78 צמתים מרכזיים ברחבי הארץ והתחבורה שותקה, אלפים נאלצו להמתין בפקקים וכוחות משטרה ומג"ב גדולים נשלחו לפזר את ההפגנות. בד בבד, נוצלה ההמולה להקמת 15 מאחזים נוספים ביהודה ושומרון. יום זה סימן את התמורה בהתייחסות ל"זו ארצנו". מקבוצה קטנה שנדחקה לשוליים הפכה "זו ארצנו" לקבוצה שזוכה לסיקור מקיף בכלי התקשורת, לטיפול מסיבי מצד גורמי הביטחון.
מהלכים נוספים אותם יזמה "זו ארצנו" היו הפגנות תדירות מבלי לבקש רישיון, תהלוכות, משמרות מחאה, שיבוש נאום ראש הממשלה בכנס בינלאומי וכדומה.
כתב אישום – מדינת ישראל נגד פייגלין ואחרים

במקביל להתרחבות "זו ארצנו" ולאחר רצח רבין, הוגש כתב אישום באשמת המרדה נגד פייגלין, סקט ואלון. כתב האישום היה תקדימי באותה תקופה, שכן קודם לכן טרם התרחש מקרה בו חל שימוש באישום זה נגד גוף אופוזיציוני. במהלך החקירות המשיכו חברי "זו ארצנו" בקו המרי האזרחי והשיבו לכל שאלות החוקרים תשובה אחת זהה: "זוהי חקירה פוליטית, אין לי מה לומר". במהלך המשפט שהתקיים מול שלושה שופטים, בחר פייגלין ליטול את מושכות הייצוג והפך את האולם לבמה אותה ניצל כדי לפרוס את משנתו. מקץ חצי שנה הסתיים המשפט, והשניים, פייגלין וסקט, נמצאו אשמים בהמרדה (בני אלון נבחר לכנסת במהלך המשפט וזכה בחסינות). גזר הדין חייב את פייגלין לרצות שישה חודשי מאסר.
גזר הדין אמנם קבע כי פייגלין וסקט אשמים בהמרדה אך הייתה בו גם ביקורת נגד הממשלה ונגד המשטרה. השופטים ציינו כי הממשלה הייתה צריכה להטות אוזן קשבת לאותן השקפות הסותרות את מדיניותה ולתת להן ביטוי שהרי בסירובה לנהוג כן דחקה את הנאשמים ואחרים לדרך הקלוקלת בה בחרו. בנוסף, השופטים ציינו כי המשטרה נהגה במפגינים באלימות מיותרת, בייחוד נוכח בחירת זו ארצנו במדיניות מרי אזרחי בלתי אלים.
גלגולים מאוחרים

רצח רבין סימן את התמורה השנייה בהתייחסות ל"זו ארצנו". המשפט שהתנהל נגד מנהיגיה רק ליבה את ההסתייגות ממנה על ידי חלקים מהציבור. בנוסף, המהפך בשלטון בו זכה בנימין נתניהו בכס ראש הממשלה הקהה את חשש הציבור ממסירת שטחים לידי הרשות הפלסטינית והתחושה הייתה שהמשך המאבק מיותר.
מקץ חודשים אחדים התברר כי נתניהו חש מחויב להסכמי אוסלו אותם ירש מהממשלה הקודמת ואף מתכוון לכבד אותם בהסתייגויות קלות. משה פייגלין ושמואל סקט בחרו לזנוח את המרי האזרחי והתייצבו לצד מוטי קרפל ומיכאל פואה בקבוצת "מנהיגות יהודית" הדוגלת בקידום המנהיגות ה"אמונית", זאת השואבת את תפיסתה וסמכויותיה מהיהדות. המטרה המרכזית התחלפה. השאיפה ליצור מחאה נגד השלטון במסגרת זו ארצנו התחלפה בשאיפה ליצור חלופה לשלטון במסגרת "מנהיגות יהודית".
מתוך הלקחים שהופקו מהתנהלות "זו ארצנו", היה ברור לשניים כי היכולת לשנות מדיניות היא תוצר של כוח פוליטי בלבד. הנחת יסוד זאת הובילה בשנת 2000 את חברי "מנהיגות יהודית" להתפקד בהמוניהם למפלגת הליכוד וליצור בה חטיבה מגובשת.
לקריאה נוספת

פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים: מצודה.
הערות שוליים

↑  מיכאל פואה, "ציוני דרך, תשנ"ד - תשס"א" (הקישור אינו פעיל, 11.2.2023), אתר מנהיגות יהודית
1 2 3  רון פרסלר, בחירות 2009: ליכוד: מסע הקסם המסתורי של משה פייגלין, באתר הארץ, 19 בדצמבר 2008
↑  שחר אילן, מקנייבסקי, דרך רוטשילד ועד וודסטוק: האם מרי אזרחי יכול באמת להצליח?, באתר כלכליסט, 13 בינואר 2023
↑  דולב, מ. (1995). "העם זה אני". נקודה, 188, 40-36. עמ' 37
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 107
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 41
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 59-60
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 97
↑  דולב, מ. (1995). "העם זה אני". נקודה, 188, 40-36. עמ' 38
↑  "מדינה סתומה". (09.08.1995). ידיעות אחרונות, 1.
↑  "חופש הביטוי והזכות להפגין". (1996). האגודה לזכויות האזרח בישראל. כתובת האתר: http://www.acri.org.il/Story.aspx?id=161
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 198
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 212
↑  פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 250
↑  ויס, ה. (1998). "להיות איש". נתיב, 65, 81-80. עמ' 80; פייגלין, מ. (1997). במקום שאין אנשים. ירושלים : מצודה. עמ' 12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385378505171  LCCN: n00050472  VIAF: 154734005   WorldCat (עם VIAF): 154734005 
סטיקר הבחירות של משה פייגלין
טד קאופמן

אדוארד א. "טד" קאופמן (באנגלית: Edward E. "Ted" Kaufman; נולד ב-15 במרץ 1939) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי אשר כיהן כנציגה של מדינת דלאוור בסנאט של ארצות הברית בשנים 2009–2010, מטעם המפלגה הדמוקרטית. קאופמן מונה לסנאט כדי למלא את שארית תקופת כהונתו של הסנאטור ג'ו ביידן, אשר התפטר מתפקידו על מנת להתחיל את כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית בממשל של הנשיא ברק אובמה בינואר 2009. טרם כהונתו בסנאט, שימש קאופמן כיועץ של ביידן במשך חלק ניכר מקריירתו הפוליטית.
ביוגרפיה

קאופמן נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. אמו הלן (לבית קרול) הייתה מורה ואביו מנואל היה עובד סוציאלי. הם היו ממוצא אירי ויהודי רוסי בהתאמה. קאופמן גדל על ברכי הדת הנצרות הקתולית מאחר שזו הייתה דת אמו. קאופמן הוא בוגר אוניברסיטה בהנדסת מכונות מאוניברסיטת דיוק ומוסמך במנהל עסקים מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה. ב-1966 עבר לדלאוור לראשונה על-מנת לעבוד עבור חברת דופונט כמהנדס.
ב-1972 הצטרף למטה מסע הבחירות של ג'ו ביידן לסנאט של ארצות הברית כמתנדב. אחרי הניצחון המפתיע של ביידן באותה השנה, הוא לקח חופשה בת שנה אחת מדופונט כדי לארגן ולנהל את משרדו של הסנאטור ביידן בדלאוור. ב-1976 מונה קאופמן לעוזר ראש הסגל של ביידן, ושימש בתפקיד זה עד 1995. כמו כן, הוא הוסיף לעבוד במטי מסעות הבחירות שניהל ביידן לאחר מכן. לפני שנכנס קאופמן לסנאט האמריקאי, היה חבר ב"חבר הנאמנים של השידור" (Broadcasting Board of Governors – BBG) - הסוכנות העצמאית, האוטונומית והפדרלית האחראית לכל השידורים של ממשלת ארצות הברית ושידורים ההמונים בידיה. הוא מונה ל-BBG על ידי הנשיאים ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש ומינויו אושר על ידי הסנאט האמריקאי לארבע תקופות כהונה.
ב-24 בנובמבר 2008 הודיעה מושלת דלאוור, רות אן מינר, על כוונתה למנות את קאופמן לסנאט כמחליפו של ביידן עד שתיערכנה בחירות מוסדרות לתפקיד. קאופמן הושבע לתפקיד ב-15 בינואר 2009, באותו היום בו התפטר ביידן מהסנאט לאחר 36 שנים. קאופמן שירת בסנאט עד שיורשו, כריס קונס, נבחר לנציגה הקבוע של דלאוור בסנאט בבחירות מיוחדות שנערכו ב-2010. קאופמן בחר שלא להתמודד לכהונה שלמה. קאופמן היה חבר בשתי הוועדות הבכירות בהן היה חבר ביידן טרם התפטרותו - ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית וועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
בתחילת כהונתו, תמך קאופמן ב"חוק השיקום וההשקעה" (American Recovery and Reinvestment Act of 2009). במאי 2009 ביקר קאופמן בישראל, בסוריה ובטורקיה כדי לדון בסוגיות ביטחון אזוריות ותחומי עניין ושיתוף פעולה הדדי. הוא נפגש עם גורמים ממשלתיים וצבאיים, מנהיגים פוליטיים ונציגי החברה האזרחית. כאשר ביקר בירושלים, ביחד הסנאטור היהודי ג'ו ליברמן, הצהירו השניים כי ארצות הברית תעשה שימוש בזכות הוטו שלה אם תובא הצעה חד-צדדית להקמת מדינה פלסטינית למועצת הביטחון של האו"ם. במהלך הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009, הגיש קאופמן לסנאט הצהרה בה תמיכה מפורשת במוחים אשר התקבלה פה אחד בסנאט.
כהונתו של קאופמן בסנאט הסתיימה ב-15 בנובמבר 2010.
לאחר בחירת ג'ו ביידן בבחירות 2020 לנשיאות, מונה לראש צוות המעבר של הנשיא החדש.
הערות שוליים

↑  כריס סיליזה, Minner Appoints Biden Aide to Senate, באתר וושינגטון פוסט, 24 בנובמבר 2008 (באנגלית)
↑  יצחק בן-חורין, "בנו של ביידן מסרב להתמודד על מושב אביו", באתר ynet‏, 25 בינואר 2010
↑  ג'ף מונטוגמרי, Longtime aide Ted Kaufman to fill Biden's Senate seat, באתר USA Today‏, 25 בנובמבר 2008 (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, "ארה"ב תטיל וטו על הכרזת עצמאות פלסטינית חד צדדית", באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 16 בנובמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2012104799  SNAC: w6s28t7r  US Congress: K000373  VIAF: 258935256   WorldCat (עם VIAF): 258935256
טדאוש פרושקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1888 Borucice, Łódź Voivodeship, רפובליקת פולין 
 פטירה:  1 ביולי 1942 (בגיל 54) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מקום לימודים:  School of Fine Arts in Warsaw 
 פרסים והוקרה:  זרי דפנה אקדמיים מוזהבים  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב ההצטיינות המוזהב  צלב העצמאות (פולין)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
טדאוש פרושקובסקי (בפולנית: Tadeusz Pruszkowski‏; 5 באפריל[דרושה הבהרה] 1888 – 30 ביוני 1942, ורשה) היה צייר, מבקר אמנות ומורה פולני. הציל יהודים מגטו ורשה ועל כך נעצר ונרצח על ידי הגסטפו.
קורות חייו

פרושקובסקי נולד למשפחת גוסטאו ומריה לבית סיגנסקי. את לימודיו החל בשנת 1904 בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, הוא היה תלמידו של קונרד קריז'נובסקי. משנת 1908 המשיך את לימודיו בפריז, שם השתייך למועדון המלוכנים, שריכז סופרים ואמנים פולנים בעלי אמונות מונרכיסטיות. בתקופה זו נסע לשווייץ ואלג'יריה. בשנת 1911 חזר לוורשה, שם הקים את קבוצת "האמנות הצעירה" (Młoda Sztuka).
ב־28 בינואר 1914 התחתן עם זופיה סווריינה לבית קטרז'ינה (1887–1957), אמנית-ציירת. הם היו ללא ילדים. באותה שנה התקיימה, התערוכה האישית הראשונה של תדיאוש פרושקובסקי בחברה לעידוד אמנות.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, על פי התפיסה האידאולוגית חברי קבוצת "האמנות הצעירה" הם הצטרפו לשורות הלגיון הפולני ב־5 באוגוסט 1915. כספי הקבוצה נתרמו לרכישת ציוד למתנדבים לשורות הצבא. תדיאוש פרושקובסקי השתמש בשם בדוי "רדזה" והוצב בגדוד. במהלך שהותו של הגדוד בוולין הוא יצר אוסף נרחב של דיוקנאות של מפקדים וחיילים, שהוצגו בתערוכה בוורשה.
בשנת 1918 הוא הפך לעוזר בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, וכעבור שנתיים השתתף בביאנלה ה-12 בוונציה. לאחר מותו של קונרד קריז'נובסקי, ב-1 בדצמבר 1922, הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוורשה. התערוכה האישית השנייה של האמן התקיימה באותה שנה.
בהנהגתו הוקמה ב-1925 "אחוות סנט לוקס", אגודה של ציירים פולנים, על ידי סטודנטים בפקולטה שלו. היה זה ארגון אמנים חדש והחשוב ביותר בוורשה מאז מלחמת העולם הראשונה שהיה פעיל עד 1939. האחווה אימצה חוקים בהשראת הגילדות מימי הביניים של סנט לוק – עם טקסים ואירועים. הכיוון האמנותי התבסס גם על טכניקות ורעיונות היסטוריים. הציור ההולנדי של המאות ה-16 וה-17 השפיעו במיוחד על סגנון הקבוצה.
בשנת 1930 פרושקובסקי הפך לרקטור בית הספר לאמנויות יפות בוורשה, בשנת 1932 הועלה בית הספר לדרגת אקדמיה. בשנת 1934 הוא יזם את הקמת אגודת האמנים המקצועיים, ומתחילת שנות השלושים עסק גם בביקורת אמנות ופרסם את טוריו ב"גזטה פולסקה". בשנת 1934 השתתף בביאנלה ה-19 בוונציה, ב־19 בדצמבר באותה שנה הוענק לו תואר פרופסור מן המניין.
בשנת 1935 הוענק לו פרס האקדמיה הפולנית לספרות וכן זכה בפרסי הוקרה נוספים. בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הכבוד הראשון של קז'ימייז' דולני.
יצירתו

בראשית דרכו היצירתית הוא עסק בנושאים היסטוריים., ואחר כך צייר דיוקנאות. בציוריו היו אנשים רבים מהממשל ומהעילית האינטלקטואלית של אותה תקופה. הוא תיאר בין היתר את יוזף פילסודסקי, גבריאל נרוטוביץ' וסטניסלב ויצ'יצ'ובסקי, נושאי ציוריו כללו גם נופים וטבע דומם.
תלמידיו החשובים של פרושקובסקי היו נתן קורזן, יאן בטלי, בולסלב סיביס, אדוארד קוקושקו ופליצ'אן קובארסקי.
מותו

פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את תדיאוש פרושקובסקי בביתו בקז'ימייז' דולני. הוא ואשתו עזבו את המקום ועברו לוורשה ונשארו שם. הם הסתירו יהודים בביתם, על כן הוא נעצר בלילה שבין 30 ביוני ל-1 ביולי 1942 והועבר למפקדת הגסטפו. לאחר החקירה הוא הועבר לכלא פביאק, ונורה למוות בעת שניסה להימלט מהשיירה תוך כדי נסיעה ברחוב אורלה.
עד 1945 נקברה גופתו במגרשי הספורט סקרא ברחוב אוקופובה יחד עם קורבנות הגטו. לאחר השחרור הוצאה הגופה והועברה לקבר בבית הקברות פובונזקי.
גלריה

דיוקן עצמי עם מקטרת
דיוקן אשה
יוזף פילסודסקי
דיוקן
אירנה לורנטוביץ
דיוקן
מלנכוליה
אישה צעירה
הערות שוליים

↑  Tadeusz Pruszkowski | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית)
↑  Zofia Seweryna Katarzyńska, Sejm-Wielki.pl
↑  Cmentarz Stare Powązki: JÓZEF KATARZYŃSKI, cmentarze.um.warszawa.pl
↑  W Kazimierzu Dolnym.pl – tadeusz Pruszkowski i jego związki z Kazimierzem, www.wkazimierzudolnym.pl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810592045105606  GND: 130552127  ISNI: 0000 0001 0962 1389  LCCN: n84100743  RKD: 203804  ULAN: 500105896  VIAF: 28180825   WorldCat (עם VIAF): 28180825
חצי האי נוביל

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  71°56′00″S 98°35′00″W﻿ / ﻿71.9333°S 98.5833°W﻿ / -71.9333; -98.5833
 נתונים מדיניים
 על שם:  George Otto Noville 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי נוביל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי נוביל
 
חצי האי נוביל (באנגלית: Noville Peninsula) הוא חצי אי גבוה, מכוסה קרח, בצפון האי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 60 קילומטרים, והוא ממוקם בין מפרצון פיל, ומפרצון מרפי.
בקצה הצפוני של חצי האי נוביל (ושל האי ת'רסטון) מצויה כף לבלנק.
בקצהו הצפון-מזרחי של חצי האי מצוי הר פיורי, בין קרחון סיקורסקי וקרחון פרנקנפילד.
בשטח חצי האי יש אזור ציפורים מוגן מיוחד (סוג של אזור אנטארקטי מוגן במיוחד) בשל מושבת הפנגווין הקיסרי באזור.
היסטוריה > גילוי ומיפוי חצי האי

חצי האי מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בדצמבר 1946 (הקיץ האוסטרלי) במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
היסטוריה > מקור השם

חצי האי נקרא על שמו של ג'ורג' או. נוביל (George O. Noville), קצין המבצעים של משלחת החקר האנטארקטית של ריצ'רד בירד שנערכה בין השנים 1933–1935.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על כף לבלנק
↑  מידע גאוגרפי על הר פיורי
↑  אזורי ציפורים מוגנים מיוחדים באנטארקטיקה על פי אמנת אנטארקטיקה
טדאוש קושצ'ושקו

| --- | --- |

תדיאוש קושצ'ושקו
 לידה:  12 בפברואר 1746 Mieračoŭščyna, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  15 באוקטובר 1817 (בגיל 71) זולותורן, שווייץ 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי, צרפת, ארצות הברית, שווייץ 
 מקום קבורה:  הטירה המלכותית בוורשה 
 מקום מגורים:  סנקט פטרבורג 
 השכלה:  חיל הצוערים 
 פרסים והוקרה:  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  צלב האבירים של וירטוטי מיליטארי  מסדר סטניסלב הקדוש  אגודת הסינסינטי  מפקד הצלב בווירטוטי מיליטארי  וירטוטי מיליטארי 
 חתימה:   
 
אָנְדְזֵ'יי טדאוּש בּוֹנַאוֶנְטוּרַה קוֹשְצ'וּשְקוֹ (בפולנית: Andrzej Tadeusz Bonawentura Kościuszko‏ ‏האזנהקובץ:Pl-Tadeusz Kościuszko.ogg‏Ⓘ‏; 4 בפברואר 1746 – 15 באוקטובר 1817) היה לוחם פולני לחירות ארצות הברית ופולין.
שנותיו הראשונות ומלחמת העצמאות של ארצות הברית

קושצ'ושקו נולד באיחוד הליטאי-פולני למשפחה אריסטוקרטית ממוצא פולני, באזור השייך כיום לבלארוס. הוא נשלח לאקדמיה צבאית בוורשה, ולמד בצרפת את מקצוע ההנדסה הצבאית. בצרפת נפגש עם מהפכנים אמריקאים ובהם בנג'מין פרנקלין, ואלו גייסו אותו לטובת האומה האמריקנית הצעירה, שהחלה את המרידה נגד בריטניה במסגרת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קושצ'ושקו מונה לקולונל בצבא המורדים האמריקאים בשנת 1776, ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל. במסגרת זו לחם בהצטיינות בקרב סרטוגה (1777), הנחשב בעיני רבים [דרושה הבהרה] לנקודת המפנה לטובת ארצות הברית במלחמת העצמאות.