מוזיקה קלאסית ישראלית
מאפייני המוזיקה הארץ-ישראלית

אחד האמצעים שנקטו מלחינים שונים הייתה נגינת טעמי המקרא. בין השאר שימשו הטעמים לאות הזמן של קול ישראל. על פי רוב לא השתמשו המלחינים השונים בטעמי המקרא כמות שהם, אלא שאבו מהם השראה. כך בן-חיים ביצירתו "למנצח מזמור", פַּרְטוֹש ברביעיית המיתרים הסריאלית "תהילים" ובן-ציון אורגד בסימפוניה "הצבי ישראל". המוזיקה הליטורגית העברית העתיקה, יחד עם המזמור הגרגוריאני שימשו את בן חיים ביצירתו "קנטטה ליטורגית".
לצד מוזיקה אתנית מזרחית, נעשה שימוש גם במוזיקה היהודית של מזרח אירופה, בנעימות הזִמְרוּר של לימודי התלמוד ובנעימות חסידיות. תפישה שמקורה בחוקרים יהודים מראשית המאה העשרים, לפיה הלחנים של יהדות המזרח שימרו את מסורת המוזיקה העברית הקדומה, עודדה מלחינים ישראליים לאמץ דגמים הלקוחים מהמוזיקה הערבית והמזרחית. דגמים כאלה בולטים ביצירותיהם של מלחינים ישראלים כמו אברהם עילם-אמזלג, אבל ארליך, אורגד ועמי מעייני. שיתוף בין עולמות המוזיקה המזרחית והמערבית בא לביטוי ב"מודוסים הפרטיים" שהרכיב מרדכי סתר בהשראת המקאם וכינה בשם "מאקאמאת". המודוס ששימש אותו בכתיבת הסימפוניה "ירושלים" מורכב מיותר משנים-עשר צלילים, מהם אנהרמוניים. שיטת הכתיבה ששימשה את סתר ביצירתו מופיעה הן אצל מלחיני המאקאמאת הערביים והן בזמרה הגרגוריאנית. המוזיקה המזרחית מתאפיינת בשימוש במרווחים קטנים (בעיקר סקונדות), במיעוט (עד היעדר) קפיצות ובנגינת אוּניסוֹנוֹ. שימוש במאפייני המוזיקה המזרחית בולט באורטוריה יורם של בן חיים (שנכתבה עוד בגרמניה, לפני עלייתו ארצה) ובקטעי המקהלה באורטוריה תיקון חצות של סתר. השימוש בתנועת סקונדות משווה אופי ישראלי גם לקטעים מן האורטוריה "המלך דוד" של ארתור הונגר, שנכתבה בשנת 1921.
דמות חשובה להתפתחות המוזיקה הישראלית הייתה הזמרת התימנייה ילידת הארץ ברכה צפירה. צפירה יצרה קשרים עם מלחינים שונים, בהם בן חיים, פרטוש, מנחם אבידום, עמנואל עמירן ואחרים, שחיברו ליוויים לשיריה מחד גיסא והשתמשו ביצירותיהם בנעימות, ששרה לפניהם, מאידך גיסא. השפעת הנעימות שאספה ברכה צפירה והעבירה למלחינים ניכרה בהתפתחות הסגנון הים-תיכוני, שהחל להיווצר בתקופה זו (אמצע שנות ה-30) ובא לביטוי ראשוני בפואמה הסימפונית "עמק" של מרק לַבְרִי. מאפייני האזור, האור הרב, הים, החולות והמרחבים שטופי השמש באים לביטוי ברקמה השקופה של המוזיקה ומשמשים בסגנון זה לצד כלי נגינה אירופיים, שיטות וטכניקות מערביות.
מלחינים ישראלים אימצו בכתיבתם מאפיינים של התזמורת הערבית (המתבטאים בנגינת אוניסונו בכל הכלים, שכל נגן ונגן מצרף לה קישוטים ומקצבים שונים) תוך שימוש בטכניקות אירופיות. בכתיבה ההטרופונית שפיתחו, מנגנים כלים שונים אותו חומר באי-דיוקים מכוונים ורשומים בתווים, בניגוד לאלתורים החופשיים של התזמורת הערבית. טכניקה זו שימשה את בוסקוביץ' בסוויטה השמית, את בן חיים ב"נעים זמירות ישראל" ואת צבי אבני ברביעיית המיתרים "קשתות קיץ". מלחינים נוספים המשיכו וכתבו בטכניקה זו בשנים הבאות.
יהודה כהן משווה את התפתחות המוזיקה הישראלית המודרנית ללא תקופת הכנה רומנטית – בניגוד למה שקרה במוזיקה האירופית – לתחיית השפה העברית, שהשפעתה על המוזיקה הייתה מכרעת. התנ"ך השפיע על כתיבתם של מלחינים רבים. שירים ישראליים עממיים השתלבו ביצירות סימפוניות רבות, כמו "סוויטה פסטורלית" של חנן שלזינגר על פי נעימות של מרדכי זעירא ושרה לוי-תנאי, הפואמה הסימפונית "עמק" שכתב לברי על בסיס השיר הנושא אותו שם והשירה הסימפונית "צפת" של יהויכין סטוצ'בסקי, ששירו באותו שם נשזר בה.
המוזיקולוג פרופ' יהואש הירשברג מסיים את חיבורו "חזון המזרח ומורשת המערב" ("The Vision of the East and the Heritage of the West") במילים אלה:
אסכם בהצהרה מרחיקת-לכת. מטרתם העיקרית של המלחינים ומבקרי התרבות של היישוב, דהיינו, גיבוש סגנון של מוזיקה ישראלית אמיתית, שתבטא את העולם הרוחני הפנימי ואת מציאות חייה של החברה היהודית המקומית, אכן הושגה. ואולם, בדרך הפרדוקס, התוצאה היא היפוך הדבר שעמד לנגד עיניהם בראשית התהליך. הסגנון הישראלי איננו ישות סינתטית אחידה, המאפשרת זיהוי תוך תיבות ספורות. ההיפך הוא הנכון. זהו מיזוג יסודות עשיר של מקורות, השפעות ושיטות ביטוי, המציג את ההטרוגניות הקיצונית של ישראל בכל ססגוניותה המרהיבה. הסגנון הישראלי חותר לנוע בשלושה כיוונים בעת ובעונה אחת: יצירת זהות לאומית אמיתית, קידום ההיטמעות בתהליך הגלובליזציה וחיפוש נמשך והולך אחר חוליות מקשרות עם המזרח.