stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים גולדברג (חגי)
הערות שוליים

1 2  חיים גולדברג: דף עד שמולא על ידי נפתלי שנייד, 14 ביולי 1956, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם (ד"ר נפתלי שנייד, חוקר תולדות האמנות, היה ידיד המשפחה).
1 2 3  חיים פינקעלשטיין, היַינט: א ציַיטונג ביי יידן, תרס"ח–תרצ"ט 1908–1939, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ; ארויסגעגעבן פון דער וועלט-פעדעראציע פון פּוילישע יידן, תשל"ח 1978, עמ' 227.
1 2  חיים גולדברג: דף עד שמולא על ידי אחייניתו ברברה סבינה קופסיק קליון (Kupsick Klion) (בת אחותו ברוניה), 19 בפברואר 1997, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם. על אביו ראו: זלמן גולדברג: דף עד שמולא על ידי ברברה סבינה קופסיק קליון (נכדתו), 19 בפברואר 1997, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
↑  שלום צבר, 'מאה שנות כרטיסי "שנה טובה": לתולדותיו של המנהג והתפתחותו האמנותית', בתוך: מוקי צור (עורך), בשנה הבאה: שנות טובות מן הקיבוץ, תשס"ב 2001, עמ' 21. הוא מוסיף כי "למרות הבימוי והמלאכותיות שבסצינות אלו יש בהן נתונים אתנוגרפיים רבי-ערך על מנהגים ודרך ביצועם, על פריטי לבוש, על עיסוקים יהודיים, על מראה תשמישי הקדושה ופנים הבית, כגון רהיטים וקישוטים".
↑  אוריאל אופק, ספרות הילדים העברית 1900-1948, כרך ב, תל אביב: דביר, תשמ"ח 1988, עמ' 673.
↑  כגון הספרון "דֹב בן דבש" מאת בנציון רסקין (תרפ"ג).
1 2  אילה גורדון, 'גולדברג, חיים (חגי)', איורים עבריים: הספר העברי המאויר לילדים, העידן הבינלאומי 1900–1925, תל אביב: מוזיאון נחום גוטמן, 2005, עמ' 170.
↑  אופק, ספרות הילדים העברית, כרך ב (תל אביב תשמ"ח 1988), עמ' 707.
↑  מפות מאת גולדברג, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  פינקעלשטיין, היַינט (תל אביב תשל"ח 1978), עמ' 288.
1 2  אסתר גולדברג: דף עד שמולא על ידי נפתלי שנייד, 14 ביולי 1956, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
1 2  נחמן מייזיל, ‏די יידיש-פּוילישע קינסטלער-פּלאסטיקער, בספרו געווען אמאָל א לעבן: דאָס יידישע קולטור-לעבן אין פּוילן צווישן ביידע וועלט-מלחמות, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פּוילישע יידן אין ארגענטינע ('דאָס פֹוילישע יידנטום'), 1951, עמ' 186, בארכיון האינטרנט.
1 2 3  יוסף סאנדעל, ‏חיים גאָלדבערג, בספרו אומגעקומענע יידישע קינסטלער אין פּוילן; רעדאַקטאָר: ד. ספארד, כרך א, ורשה: יידיש בוך, 1957, עמ' 83–84, בארכיון האינטרנט.
↑  נחמן בלומנטל, 'מבוא', בתוך: הנ"ל, דרכו של יודנראט: תעודות מגיטו ביאליסטוק; תרגום התעודות מיידיש: דוד לינבסקי-ניב, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב.
↑  מקס גולדברג: דף עד שמולא על ידי נפתלי שנייד, 14 ביולי 1956, במאגר המרכזי של שמות קרבנות השואה באתר יד ושם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261849505171  PLWABN: 9810548453605606  ISNI: 0000 0000 6693 5125  LCCN: nr2002016752  SELIBR: 170635  VIAF: 78714140   WorldCat (עם VIAF): 78714140
יוסף גלזמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 
 פטירה:  7 באוקטובר 1943 (בגיל 30 בערך) 
 
דיוקנו של יוסף גלזמן
יוסף גלזמן (1 בינואר 1908 - 9 באוקטובר 1943) היה מנהיג פרטיזנים ואיש בית"ר. מראשי המחתרת של גטו וילנה בתקופת השואה.
קורות חיים

נולד באליטוס, עיירה בדרום ליטא. בביתו קיבל חינוך דתי לאומי. בילדותו הצטרף לתנועת בית"ר, ובשנת 1938, התמנה בכינוס העולמי של בית"ר לנציב בית"ר (קצין שלטון) בליטא.
תחת שלטון הסובייטים, נאסרה פעילות ציונית, וגלזמן ירד למחתרת, נע תמידית בין וילנה לקובנה. באותה התקופה עסק בניסיונות להקים תאי אצ"ל ובהעלאת חניכיו ארצה במסגרת ההעפלה.
קורות חיים > בתקופת הכיבוש הגרמני

כאשר כבשו הגרמנים את ליטא, פעל גלזמן מחוצה לה. הוא עמד בקשר הדוק עם בית"ר באמצעות חברתו, פולה דייכס, עד שפולניות הלשינו עליה, והיא הוצאה להורג לאחר זמן קצר.
בסתיו 1941 חזר גלזמן לגטו וילנה, ולפעילות בית"רית שם. בינואר 1942 התכנסו בחדרו נציגי התנועות הפוליטיות (ביניהם אבא קובנר מהשומר הצעיר וניסן רזניק מ"הנוער הציוני"). הם החליטו על הקמת ארגון מחתרת: "פ.פ.או" ("ארגון פרטיזנים מאוחד") (FPO). שמו המחתרתי של גלזמן היה "אברהם".
יו"ר היודנראט, יעקב גנס, הציע לו את משרת סגן ראש משטרת הגטו. הוא קיבל אותה, וניצל את המעמד החגיגי לנאום בפני שוטרי הגטו נגד הגרמנים ונגד רדיפת הכבוד של שומרי הסדר בגטו.
פעילותו למען המחתרת לא נראתה לגנס והוא רצה לסלקו מהמשטרה. ביולי 1942 הציע גנס לגלזמן להתמנות לראש מחלקת הדיור בגטו. גלזמן נענה להצעתו וגם בתפקיד זה המשיך בפעילותו למען המחתרת. הוא ארגן קורס למדריכים צבאיים, הקים מחלקת מודיעין ורכש נשק, שאיתו הכשיר את חברי הארגון. בעקבות פעילויות אלה הוא נאסר בנובמבר 1942 על ידי היודנראט ונשלח למחנה עבודה בסורוק טטאר, אך הוחזר כעבור תקופה קצרה בלחץ ראשי המחתרת. ביוני 1943 נאסר שוב על ידי ראש הגטו גנס, ושוחרר בכוח על ידי חברי המחתרת. גנס התחנן בפני ראשי המחתרת שיגיעו להבנות כדי לא לפורר את הנהגת הגטו. סוכם שגלזמן יועבר למחנה ראשה וגנס יהיה אחראי אישית על ביטחונו. בעזרת חברי המחתרת הוא נחלץ מהמחנה ושב בסתר לגטו.
אב"א אחימאיר כתב עליו:
גלזמן היה היוזם למלחמה בעמלקים בגטו וילנה, ולכן נקראו בגטו זו מתנגדי ההבלגה בשם "גלזמנים"
ביולי 1943 יצא גלזמן מגטו וילנה עם 21 מאנשיו ליערות נארוץ' על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית. לאחר שנחלץ מהתקפה של מארב גרמני שחיסלה תשעה מאנשיו, הגיע ליערות נארוץ' ושם נמנה עם מקימי גדוד פרטיזני בשם "נקמה". באוקטובר אותה שנה יצא שוב עם 35 פרטיזנים מנארוץ' לעבר יערות רודניקי, כדי להצטרף שם לחטיבה הפרטיזנית הליטאית, אולם בדרך, ב- 9 באוקטובר 1943 הם הותקפו על ידי הגרמנים וגלזמן וכל אנשיו נהרגו, למעט ניצולה אחת.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1983 גליונית זיכרון בנושא השואה והגבורה הנושאת את דיוקנו.
ראו גם

ארגון הפרטיזנים המאוחד
אבא קובנר
יצחק ויטנברג
איסר לובוצקי
חיים לזר
לקריאה נוספת

יצחק ארד, וילנה היהודית במאבק ובכליון, הוצאת יד ושם, אונ' תל אביב, וספרית פועלים, תל אביב, תשל"ו.
חיים לזר, חורבן ומרד, מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, תשמ"ח 1988
עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, תל אביב: ידיעות ספרים, 2017, מסת"ב 9789655641028
הערות שוליים

↑  רוז'קה קורצ'ק, להבות באפר,  מורשת, ספרית פועלים, 1965. תרגום מכתב היד הפולני - בנימין טנא (מהדורה שלישית)  עמוד 147
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמוד 79: "ביולי 1942 התמנה גנס לראש הגטו, ודסלר למפקד המשטרה היהודית ולסגנו של גנס. גלזמן החליט לעזוב את המשטרה בעקבות שינויים אלו. גנס הציע לו תפקיד אחר בהנהגת הגטו: ראש מחלקת הדיור. מבחינתנו, חברי המחתרת, זה היה תפקיד חשוב לא פחות. גלזמן דאג לרווחת דיירי הגטו ובמקביל למקומות מסתור, שיכולנו להתכנס בהם, להתאמן בהפעלת נשק ולאחסנו, על אף הצפיפות האיומה ששררה בגטו. בתקופת כהונתו של גלזמן כראש מחלקת הדיור נבנו מעברים בין חצרות הגטו ואף מעבר סודי מאחד הבתים אל צינורות הביוב העירוניים. כל אלו היו תשתיות עבור פעילות המחתרת בעתיד."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1079549331  VIAF: 72144928693954440671   WorldCat (עם VIAF): 72144928693954440671
לוסי ברנס

| --- | --- |
ברנס ב-1913
ברנס ב-1913
 לידה:  28 ביולי 1879 ברוקלין, ניו יורק
 פטירה:  22 בדצמבר 1966 (בגיל 87) ברוקלין, ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  יסדה את מפגלת הנשים הלאומית יחד עם אליס פול
 השכלה:  מכללת פאקר, אוניברסיטת ייל, מכללת ואזר, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת אוקספורד
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 פרסים והוקרה:  Hunger Strike Medal 
 
לוסי ברנס (באנגלית: Lucy Burns;‏ 28 ביולי 1879 – 22 בדצמבר 1966) הייתה סופרג'יסטית אמריקאית ופעילת זכויות נשים. היא הייתה אקטיביסטית נלהבת ופעלה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת. ברנס הייתה ידידה קרובה של אליס פול. יחדיו ייסדו את מפלגת הנשים הלאומית.
ביוגרפיה > ילדות והשכלה

ברנס נולדה בניו יורק ב-28 ביולי 1879 למשפחה אירית-קתולית. היא הייתה נערה יפת מראה ותלמידה מוכשרת. היא למדה במכללת פקר שבברוקלין. החינוך במכללה שם דגש על החינוך הדתי והפיכת הבנות לנשים בוגרות, יחד עם הנחלת ערכים ליברלים. בנוסף, ברנס למדה באוניברסיטת קולומביה, מכללת ואסר ובאוניברסיטת ייל. לאחר מכן, למדה הוראת אנגלית.
ברנס לימדה בתיכון ארסמוס בברוקלין במשך שנתיים. על אף שנהנתה מכך, היא ראתה בתקופה הזו, בסופו של דבר, כחוויה מתסכלת ורצתה להמשיך בלימודיה. ב-1906, בגיל 27, עברה לגרמניה על מנת להמשיך בלימודיה בבלשנות באוניברסיטאות של בון וברלין. מאוחר יותר עברה לבריטניה, שם למדה בלשנות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד. ברנס נהנתה מרקע חינוכי והשכלתי נרחב, וזאת הודות לאביה, אדוארד ברנס, שתמך בה ומימן את לימודיה הבין-לאומיים.
ביוגרפיה > תחילת דרכה האקטיביסטית

בעת שברנס למדה בבית ספר לתארים מתקדמים בגרמניה, היא נסעה לאנגליה לתקופה קצרה, שם פגשה את אמלין פנקהרסט ובנותיה, כריסטבל וסילביה. ברנס הושפעה מאוד מהאקטיביזם והכריזמה שלהן, עד שהחליטה לעזוב את לימודיה, כדי לעבוד יחד איתן באיגוד הנשים החברתי והפוליטי, ארגון המוקדש למאבק למען זכויות הנשים בבריטניה. בזמן עבודתה, הפכה ברנס לאקטיביסטית והשתתפה במסעות הסברה רבים של ה-WSPU. אחד הדברים הראשונים שארגנה היה מצעד באדינבורו, כחלק ממסע הסברה בסקוטלנד ב-1909. אף על פי שברנס לא הייתה ידועה כנואמת גדולה, היא נאמה מספר פעמים בפינות רחוב ובשווקים באירופה. פעילותה אף הביאה אותה לבית המשפט, בעקבות דיווחים על הפרות סדר בעיתונות.
בשנות עבודתה בארגון, פגשה ברנס את אליס פול בתחנת המשטרה בלונדון, לאחר ששתיהן נעצרו בעת השתתפותן בהפגנה. פול הציגה את עצמה בפני ברנס, והבחינה בכך שהיא לבשה סיכה של דגל ארצות הברית על דש הבגד שלה. הן דנו בפעילותן הסופרג'יסטית בבריטניה ובארצות הברית. ברנס ופול הזדהו בתסכולן מהפסיביות של התנועה הסופרג'יסטית האמריקנית וכן ממנהיגותה הלא יעילה של אנה הוארד שו (אנ')‏. שתי הנשים דמו בתשוקתן ובאומץ שלהן, ובמהרה הפכו לידידות קרובות. שתיהן היו להוטות לפעול ולהיאבק למען זכויות הנשים. המאבק הפמיניסטי לשוויון בבריטניה השפיע עליהן להמשיך את המאבק גם בארצות הברית ב-1912.
ביוגרפיה > התנועה הלאומית האמריקאית – המאבק על זכות הנשים לבחור

בשובן לארצות הברית, הצטרפו פול וברנס לתנועה הלאומית אמריקאית למען זכויות הנשים (NAWSA) כמנהיגות שדולת הקונגרס שלה. שתי הנשים חשבו כי מפלגת השלטון היא זו האחראית לבצע תיקונים לחוקה שיעניקו את זכות הבחירה לנשים. הן האמינו כי אם יתקפו את המפלגה על אוזלת ידה בקידום מתן זכות ההצבעה לנשים, חברי הקונגרס יאלצו לנקוט פעולה או שיסתכנו באיבוד כיסאם. גישה לוחמנית זו הוצגה על ידי פול וברנס בוועידה של התנועה בפילדלפיה ב-1912, בה נכחו אנה הוארד שו ומנהיגות אחרות של התנועה. מנהיגות התנועה דחו את הצעתן, כיוון שטענו כי כל פעולה המופנית נגד המפלגה הדמוקרטית, שזה עתה זכתה בבחירות לנשיאות, היא מוקדמת מדי. ברנס ופול לא היו מוכנות לוותר, וגייסו לשם כך את עזרתה של ג'יין אדמס, אחת המנהיגות היותר מוערכות ויוצאות הדופן של התנועה, למען גיוס תומכים בקרב ההנהגה בתוכניתן. על אף רצון התנועה למתן את פעילותה, מנהיגי ה-NAWSA הסכימו לערוך מצעד במהלך ההשבעה של וודרו וילסון לנשיאות. התנאי של התנועה לכך היה ששדולת הקונגרס של פול וברנס לא תקבל עוד מימון מהתנועה. ברנס ופול אמנם הסכימו לתנאי הנ"ל, אך אירוע זה היווה את הסנונית הראשונה לקראת פיצולן המלא מהתנועה.
ביוגרפיה > מפלגת הנשים הלאומית

בעקבות האדרלמוסיה של השנים האחרונות, גיבשה אליס פול תוכנית רדיקלית חדשה ל-1916 – הקמת מפלגת נשים פוליטית. ברנס תמכה בתוכנית זו בתוקף וב-5, 6 ו-7 ביוני 1916 נפגשו צירים ונשים בעלות זכות הצבעה בתיאטרון בלקסטון שבשיקגו, והקימו את מפלגת הנשים הלאומית. ברנס ופול התחייבו לנקוט בפעולה ישירה במאבק למען זכויות הנשים, ובפרט הזכות להצביע. התנגדו להן סופרג'יסטיות שמרניות, שנקטו בגישה זהירה יותר. ראשי ה-NAWSA חשבו שגישתה של מפלגת הנשים הלאומית היא לא יעילה, ותגרום לניכור בקרב הפוליטיקאים הדמוקרטים, גם אלו שכבר תמכו במתן זכות הבחירה לנשים. החברות ב-NWP הוגבלה רק לנשים בעלות זכות הצבעה, ומטרתן העיקרית הייתה לקדם תיקון פדרלי שיעניק את זכות הבחירה לנשים.
לברנס היה תפקיד משמעותי במפלגה והייתה מעורבת, למעשה, בכל פעילות שלה. היא הייתה מארגנת, יו"ר השדולה, עורכת העיתון, מחנכת, מורה, נואמת, והיוותה את הסמל של המפלגה. בבתי הספר שהקימה, היא לימדה נשים כיצד לנהל מסעות הסברה ניידים, שדולה ועבודה תקשורתית.
מפלגת הנשים הלאומית הובילה עשרות נשים להפגנה בינואר 1917 מול הבית הלבן בוושינגטון D.C, במסגרת ארגון שקראו לו "השומרות השקטות".‏ הארגון כיוון את התקפותיו נגד נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ברנס התנגדה למלחמת העולם הראשונה, משום שראתה בה מלחמה שנגרמה בגלל גברים כוחניים ובעקבותיה גויסו נערים צעירים לצבא ואף קיפחו את חייהם. ברנס מאסה מאי-הצדק וכעסה על האדישות והפסיביות בה נקטו הנשיא והעם האמריקאי.
ביוגרפיה > החיים בכלא

ברנס נעצרה בעת שהפגינה מול הבית הלבן ונשלחה לכלא אוקוקן שבוושינגטון די.סי. בכלא, הצטרפה ברנס לאליס פול ונשים אחרות, ויחד הן פתחו בשביתות רעב, על מנת להפגין את מחויבותן למטרה. הן טענו שהן למעשה אסירות פוליטיות. ברנס הייתה מנוסה בשביתות כאלו, משום שהשתתפה בעברה בשביתות רעב שה-WSPU ערך באירופה. אף השהות בכלא לא עצרה את ברנס – היא ארגנה מחאות מתוך הכלא, יחד עם אסירות אחרות.
ברנס הפיצה בכלא את אחד המסמכים הראשונים שהגדירו את מעמדם של אסירים פוליטיים. המסמך תיאר את הזכויות של אסירים פוליטיים ומנה את זכותם לעורך דין, ביקורים משפחתיים, קריאה, כתיבת חומרים והבאת מזון מבחוץ. המסמך הופץ דרך חורים בקירות, עד שכל האסירים חתמו עליו. יום אחד, הסוהרים הבחינו בברנס בעשותה כך, והם העבירו אותה לבית הכלא המחוזי, שם שהתה בצינוק.
לאחר ששוחררה, מהר מאוד נעצרה שוב על כך שהפגינה, שבתה וצעדה אל הבית הלבן. לאחר מעצרה השלישי ב-1917, השופט החליט להחמיר עמה, למען יראו ויראו, ופסק עליה עונש חמור. בשובה לכלא, התרחש מה שנודע לימים כ"ליל הטרור", במהלכו סוהרים הכו את האסירות. הנשים סבלו מיחס ברוטלי, מבלי שניתן להן טיפול רפואי. כדי לאחד את הנשים, ערכה ברנס מסדר וסירבה להפסיק, על אף שהסוהרים הפצירו בה לחדול מפעילותה. משהבינו שרוחה של ברנס לא הולכת להישבר בקלות, הם כבלוה באזיקים לדלת של התא שלה והשאירו אותה כך למשך כל הלילה. ברנס הייתה אהובה ומוערכת בעיני האסירות האחרות, עד שהנשים בתאים האחרים קשרו את ידיהן מעל ראשן ועמדו באותה תנוחה. על האף האומץ שלה, וכישורי ההנהגה יוצאי-הדופן שלה, הנטל הכרוך בעבודה אינטנסיבית שכזו, העיק על ברנס לפעמים. היא אמרה לאליס פול, "אני כל כך כעוסה ואיני יכולה לאכול או לישון. אני כזו פחדנית, שאני צריכה להיות תופרת ולא מארגנת של מפלגת נשים."
בעקבות "ליל הטרור", סירבו הנשים לאכול במשך שלושה ימים. הסוהרים ניסו לכפות על הנשים לאכול, אולם האחרונות רק ראו בכך כעלבון.
בהבינם כי יש לנקוט בפעולה דחופה, שמא יהיו אסירים הרוגים תחת השגחתם, העבירו הסוהרים את ברנס לכלא אחר ואמרו לנשים האחרות שהשביתה הסתיימה. ההיסטוריונית אלינור קליפט מציינת שכדי להאכיל את ברנס "נדרשו חמישה אנשים שיחזיקו אותה, וכשהיא סירבה לפתוח את פיה, הם דחפו לה את האוכל דרך הנחיריים." האירוע הזה היה מאוד מסוכן וכואב, וגרם לברנס לדמם מאפה. מבין כל הסופרג'יסטית הידועות באותה התקופה, ברנס שהתה הכי הרבה זמן בכלא.
ביוגרפיה > דחיפה אחרונה להשגת זכות ההצבעה וסוף דרכה

יושב ראש ועדת הבחירות של בית הנבחרים האמריקאי הודיע לברנס ולסופרג'יסטיות אחרות, כי בית הנבחרים לא יעביר תיקון לחוקה הנוגע לזכות הבחירה לנשים לפני 1920. להפתעתן, בשלהי 1917 הוכרז כי בית הנבחרים יקבל החלטה ב-10 בינואר 1918. התיקון עבר ברוב של 274 תומכים אל מול 136 מתנגדים, והחברות במפלגת הנשים הלאומית, כולל ברנס עצמה, התחילו לעבוד למען השגת 11 קולות נוספים שיידרשו כדי שהתיקון יעבור בסנאט. לרוע המזל, ב-27 ביוני 1918, הסנאט לא העביר את התיקון לחוקה.
ברנס ופול זעמו, אך אחרי שהיו כה קרובות להשגת מטרתן, לא היה קיים סיכוי שיוותרו. הן המשיכו את מחאותיהן מול הבית הלבן ב-6 באוגוסט. פעם נוספת הנשים נכלאו, נחשפו לתנאים קשים, ושוחררו שוב זמן קצר לאחר מכן. כעת הן התמקדו בלסייע למועמדים התומכים במתן זכות ההצבעה לנשים להיבחר בבחירות שבנובמבר. בפעם הראשונה, מפלגת הנשים הלאומית לא תמכה במפלגה ספציפית, אלא תמכה בכל מועמד שמוכן היה לתמוך במתן זכות ההצבעה לנשים. זה גרם לדמוקרטים, בסופו של דבר, לאבד את הרוב שלהם בקונגרס.
כשהמתיחות בין הנשיא וילסון לסופרג'יסטיות גברה, הוא הבין שיש לנקוט כמה שיותר מהר בפעולה, כדי לסיים את המחאות הפומביות ואת המאבקים בין המשטרה לסופרג'יסטיות, וכינס את הקונגרס במאי 1919. ב-21 במאי העביר בית הנבחרים את התיקון שהציעה סוזן ב. אנתוני עוד ב-1878, ברוב של 304 קולות מול 89, וב-4 ביוני, הסנאט העביר אותו ברוב של 66 אל מול 30. למרבה ההפתעה, הסופרג'יסטיות הגיבו באיפוק לנוכח קבלת התיקון. מאבקן עוד לא הסתיים. עדיין היה עליהן להבטיח שרוב המדינות יאשרו את התיקון. בסופו של דבר, באוגוסט 1920, טנסי הייתה למדינה ה-36 שאישרה את התיקון שהגישה סוזן ב. אנתוני, ומשאלת לבה של ברנס לתיקון פדרלי, שיבטיח את זכות ההצבעה לנשים, סוף סוף התגשמה.
בשלב זה, ברנס הייתה מותשת לחלוטין וצוטטה אומרת ”אני לא רוצה לעשות שום דבר יותר. אני חושבת שעשינו את כל זה למען הנשים, והקרבנו כל דבר שהיה לנו בשבילן, ועתה ניתן להן להילחם בעבור זה. אני לא הולכת להילחם עוד” לאחר שנשות ארצות הברית השיגו את זכות ההצבעה, פרשה ברנס מהחיים הפוליטיים והקדישה עצמה לחיי הדת ולאחייניתה היתומה. ברנס נפטרה ב-22 בדצמבר 1966 בברוקלין שבניו יורק.
מורשת > מלאכיות מברזל

בשנת 2004, HBO שידרה את הסרט מלאכיות מברזל, המתעד את פעילותה של התנועה שהקימו לוסי ברנס, אליס פול וסופרג'יסטיות אחרות. את דמותה של ברנס גילמה השחקנית האוסטרלית פרנסס או'קונור.
מורשת > מכון לוסי ברנס

מכון לוסי ברנס, ארגון חינוכי, ללא מטרות רווח, הממוקם במדיסון, ויסקונסין, ונקרא על שם ברנס.
ראו גם

אליס פול
מפלגת הנשים הלאומית
לקריאה נוספת

Barker-Benfield, G.J., & Clinton, C. (1991). Portraits of American Women from Settlement to the Present (pp. 437–439). New York, NY: Oxford University Press, Inc.
Becker, S.D. (1981). The origins of the Equal Rights Amendment: American feminism between the wars. Westport, CT: Greenwood Press.
Bland, S.R. (1981). ‘Never Quite as Committed as We’d Like’: The Suffrage Militancy of Lucy Burns (Vol. 17, Issue 2, pp. 4–23). Journal of Long Island History, 1981.
Clift, E. (2003). Founding Sisters and the Nineteenth Amendment. Hoboken, NJ: John Wiley & Sons.
Lunardini, C.A. (1941). From equal suffrage to equal rights: Alice Paul and the National Woman’s Party, 1912–1928. New York, NY: New York University Press.
חריט קלירקופר

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1897 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  2 ביולי 1943 (בגיל 46) סוביבור, רפובליקת פולין 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
חֶריט קלֵירֶקופר (בהולנדית: Gerrit Kleerekoper; ‏ 15 בפברואר 1897 - 2 ביולי 1943) היה מאמן התעמלות יהודי-הולנדי, שהוביל את נבחרת התעמלות הנשים של הולנד לזכייה במדליית הזהב באולימפיאדת אמסטרדם ואת נבחרת הגברים למקום שמיני באותה אולימפיאדה. הוא נרצח בשואה כמו כל המתעמלים היהודים שאימן באולימפיאדה זו, פרט לאחת.
קורות חיים

קלירקופר היה לוטש יהלומים ומורה במקצועו. קלירקופר שאימן את נבחרת ההתעמלות ההולנדית לגברים, לקח על עצמו לאמן גם את נבחרת הנשים ההולנדית, באולימפיאדת אמסטרדם. הייתה זו הפעם הראשונה במשחקים האולימפיים שהתעמלות נשים הופיע כמקצוע אולימפי. שלא כנהוג כיום, התבצעו התחרויות במרחב פתוח, ובהתעמלות הנשים לא היו תחרויות אישיות, אלא תחרות קבוצתית אחת בלבד. נבחרת הנשים שכללה 5 נשים יהודיות (אנה דרזדן-פולק, סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), זכתה במדליית הזהב ונבחרת הגברים שמנתה 8 מתעמלים, ביניהם 3 יהודים (אליאס מלקמן, מוזס יעקובס וישראל ויינסחנק) סיימה במקום השמיני.
ב-1943 נרצח חריט קלירקופר ביחד עם אשתו קטיה ובתו אליזבת בסוביבור. בנם הגדול לינדרט נספה כמה ימים לאחר מכן באושוויץ. מבין חמש חברות נבחרת ההתעמלות היהודיות שאימן קלירקופר, ארבע נספו בשואה (דרזדן-פולק, בליץ-אחסטריבה, קלוט-נורדהיים ותמנס-סימונס), ורק אחת, דה לוי, שרדה.
על שמו של קלירקופר נקראת תחרות התעמלות שנתית הנערכת באמסטרדם.
בשנת 1997 הונצחו קלירקופר ובנות הנבחרת ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
שמעון הורונצ'יק

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 1889 יד בסיוון תרמ"ט ויילון
 התאבד:  ספטמבר 1939 (בגיל 50) ת"ש/תש"א קאלושין
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  סופר ומשורר
 שפות היצירה:  יידיש
 תחום כתיבה:  שירה ופרוזה
 יצירות בולטות:  אין גערויש פון מאשינען, פארפלאנטערטע וועגן, ביים שוועל
 
שמעון הורונצ'יק (ביידיש: שמעון האָראָנטשיק; 13 ביוני 1889 - ספטמבר 1939) היה סופר יידיש.
ביוגרפיה

הורונצ'יק נולד בווילון שבפולין למשפחה חסידית. בגיל 8 התייתם מאביו ובמשך שלוש שנים התחנך אצל סבו. אחרי מות סבו חזר לאמו. הוא למד בבתי מדרש, ובכמה ישיבות. בגיל 17 התחיל לעבוד כפועל בבית חרושת לתחרה בעיר קאליש, שם נתפס להלכי הרוח הסוניאליסטיים שרווחו אז בקרב הפועלים. הוא התגורר בעיר זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בזמן מרחץ הדמים שהגרמנים ביצעו בקאליש באוגוסט 1914 הוא שרד בקושי. הוא היה התשיעי בקבוצה שבה הגרמנים ירו בכל עשירי. אירוע זה השפיע על כל חייו. מקאליש נסע ללודז' ומשם לסומפולנו. שם התחתן, והתפרנס מחנות מכולת. על פי בקשת אשתו, עזב את המכולת והם עברו להתגורר בוולוצלאווק, שם היה לה אח אמיד. שם כתב את ספרו פארפלאנטערטע וועגן.
במשך כמה שנים התגורר בפריז ובבלגיה, וחזר משם לוורשה במאי 1939. בתחילת ספטמבר נמלט מוורשה במטרה להגיע לווילנה. באמצע ספטמבר 1939 התאבד, לאחר שאיבד את בנו בדרך. הוא נקבר בעיירה קאלושין, על פי מאמר לזכרו שנכתב על ידי ישראל ראבון. השמועה על כך מתועדת ביומנו של חיים אהרן קפלן בתאריך 16/9/1939.
יצירתו

בהשפעתו של המשורר הרשלה דנילוביץ, שעבד גם הוא בבית החרושת לתחרה, התחיל הורונצ'יק לכתוב שירים והתחבר לחוג הסופרים המקומי. בשנים 1918-‏1920 כתב שירים שנכנסו ברובם לספרו הראשון פעלדבלומען, ורשה, 1921. אחרי כן עבר לכתוב פרוזה. כתיבתו זו הייתה בליוויו של הסופר יצחק מאיר וייסנברג. הוא פרסם שורה ארוכה של סיפורים בכתבי העת של וייסנברג וגם בהיינט ובדער מאמענט.
ב־1924 פרסם את ספרו: פארפלאנטערטע וועגן: אדער, צווישן די חורבות פון ידישן לעבן בעריכתו ובהוצאה לאור של וייסנברג. הספר תיאר את חורבנה הפיזי והרוחני של יהדות פולין תחת השלטון הגרמני במלחמת העולם הראשונה. הספר הכעיס את קהילת סופרי יידיש ואפילו גרם לשנאה להורונצ'יק בגלל פרק 46 בו שהיווה כתב פלסתר כנגד שורה ארוכה של סופרי יידיש. כמו כן הוא תקף, בצורה קשה,את איגוד הסופרים והעיתונאים ואת קולטור-ליגע. רבים מהסופרים זיהו את עצמם בנכתב. התברר שפרק זה לא נכתב על ידי הורונצ'יק כי אם על ידי וייסנברג. כתוצאה מכך הוטל על הורונצ'יק חרם שקט מצד סופרי יידיש. חלק מן הסופרים ידעו שלא הורונצ'יק כתב את הפרק וביקשו ממנו שיתנער בפומבי מן הפרק, אך הוא לא היה יכול משום שוייסנברג היה פטרונו והמו"ל שלו. ב־1927, אחרי שפורסמה על ספרו זומפ סקירה מאוד שלילית בליטערארישע בלעטער), הוא ניסה להתאבד במערכת העיתון בשתיית רעל). רק אחרי זמן רב כששלום אש כתב עליו שבחים הוסר החרם והוא התקבל כבן בית בקהילת סופרי יידיש.
אחרי שהחרם בוטל פרסם הורונצ'י'ק מספר רב של יצירות בעיתונות: בהיינט, דער מאמענט, פאלקסצייטונג, וולאצלאווקער טאגבלאט ואחרים. יצירותיו מצטיינות בריאליזם שלהן.
הורונצ'יק מבטא בספריו בצורה מדויקת את אירועי חייו. בספרו אין גערויש פון מאשינען תיאר את תהליך הפרולטריזציה בעיירות הקטנות. הוא מתאר בספר את חורבנה של התעשייה הזעירה היהודית וכן את מאבקו של הפועל היהודי ושל ההמון היהודי לאור מהפכת 1905. הורונצ'יק עשה מאמץ לתאר ברומנים הגדולים שלו בצורה ריאליסטית את הכוחות המניעים את התנועה המהפכנית ותיאר את כל מה שעיניו רואות.
הורונצ'יק הוא הראשון בספרות יידיש שמביא דמויות של נשים מהפכניות: טעמערל, זינא ודורה בספרו 1905 הן דמויות כאלה.
ספרו הביוגרפי ביים שוועל שהתפרסם בוורשה ב־1936 עשה רושם גדול. הוא מתאר שם מאות דמויות של יהודים ושל לא יהודים בפולין, פריז ובמקומות אחרים באירופה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
חיבוריו

פעלדבלימען. ווארשע: ווייסענבערג, 1921
פארפלאנטערטע וועגן: אדער, צווישן די חורבות פון ידישן לעבן. ווארשע: גאלדפארב, 1924
זומפ: ראמאן. ווארשע: קולטור-ליגע, 1927
אין גערויש פון מאשינען. ווארשע: קולטור-ליגע 1928
1905: ראמאן. ווארשע: קולטור-ליגע, 1929
דאס הויז אויפן בארג: ראמאן. ווארשע: קולטור-ליגע, 1934
ביים שוועל: (ביניאמינס קינדעריארן): ראמאן. ווארשע: קינדער-פריינד, 1935
צוויי וועלטן: זינד ראמאן: דארט ווו די זשיראנד פאלט אריין אין ים דערציילונג. ווארשע: קולטור-ליגע, 1935
געקליבענע שריפטן. ווארשע: יידיש-בוך, 1950
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד 3, עמודים 70-‏72
שלמה לאסטיק, פארווארט: שמעון האראנטשיק - געקליבענע ווערק, ווארשע, 1950, עמודים 3-‏9
יוסף אקרוטני, הקדמה: אין גערויש פון מאשינען. בוענאס איירעס, 1953, עמודים V-‏XXVI
נתן כהן, ספר, סופר ועיתון: מרכז התרבות היהודית בוורשה 1918-1942.ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2003
הערות שוליים

↑  יוסף אוקרוטני, הקדמה לספרו של הורונצ'יק אין גערויש פון מאשינען, עמוד VIII
↑  לעקסיקאן, באנד 3, עמוד 70
↑  יוסף פפירניקוב, היימיש און נאענטע, תל אביב: פארלאג י. ל. פרץ, 1958, עמוד 224
↑  לעקסיקאן, עמוד 72
↑  מקור: https://benyehuda.org/read/8460#fn:35
↑  לעקסיקאן, עמוד 70
↑  אוקרוטני, עמוד VIII
↑  לעקסיקאן, עמוד 71
↑  נתן כהן, Horontshik, Shimen, The Yivo Encyclopedia of Jews in Eastern Europe
↑  נתן כהן, ספר, סופר ועיתון, עמוד 54
↑  לעקסיקאן, עמוד 71
↑  אוקרוטני, עמוד IX
↑  ליטערארישע בלעטער, 27 במאי 1927, עמודים 13-14
↑  ליטערארישע בלעטער, 10 ביוני, עמוד 19
↑  אוקרוטני, XI
↑  לעקסיקאן, עמוד 71
↑  שלמה לאסטיק בהקדמה לספרו של הורונטשיק געקליבענע שריפטן, עמוד 4
↑  לעקסיקאן, עמוד 71
↑  שלמה לאסטיק, עמוד 5
↑  שלמה לאסניק, עמוד 7
↑  לעקסיקאן עמוד 71
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463661105171  PLWABN: 9810652828705606  GND: 124491545  ISNI: 0000 0000 3872 9156  LCCN: n98025385  NTA: 29861992X  VIAF: 52624048   WorldCat (עם VIAF): 52624048