לאנאי
היסטוריה

קיימות שתי השערות לגבי מועד הגעתם של התושבים הראשונים לאי לאנאי. על פי השערה אחת, ההתיישבות הראשונה באי התרחשה בסביבות שנת 1200 לספירה. ההשערה השנייה גורסת שתושבי האי הראשונים, הגיעו כנראה במאה ה-15 מהאיים מאווי ומולוקאי, iהקימו כפרי דייגים לאורך החוף, אך בהמשך עברו להתיישב במרכז האי, שם מצאו אדמת קרקע וולקנית פורייה המתאימה לגידול חקלאי וגידלו בה טארו.
מנהיגי האי לאנאי היו כפופים לסמכותם השיפוטית של המנהיגים (הצ׳יפים) הבכירים של מאווי, וכאשר עֻצְּבָה מערכת ניהול הקרקעות באי מאווי עם חלוקת האדמות ליחידות קרקע המכונות ״אחופה״ (Ahupua’a), חולק גם שטח האי לאנאי. על פי המסורת והעדויות ההיסטוריות חולק האי ל-13 ״אחופות״, שהשתרעו מהאזורים ההרריים עד לחוף הים, במטרה להבטיח לתושביו גישה שוויונית לכל המשאבים הדרושים לקיומם. המדידות ההיסטוריות שנערכו באי, מצביעות על כך, כי ה״אחופות״ של לאנאי כללו את האזורים הבאים בסדר מעגלי שהתחיל מהנקודה הצפון-מערבית והמשיך סביב האי לכיוון מזרח: Kaa, Paomai, Mahana, Maunalei, Kalulu, Kaunolu, Palawai, Pawili, Kaohai, Kamao, Kealia Aupuni, Kealia Kapu ו-Kamoku.
כל ״אחופה״ נוהלה בנפרד. בתוכן התקיימה היררכיה חברתית ברורה: בראש הקהילה עמד המנהיג (Chief) והפועלים היוו את המעמד הנמוך ביותר. לכל אחד מחברי הקהילה ב״אחופה״ היה תפקיד מוגדר ואחריות ייחודית במסגרת חלוקת העבודה המקומית.
ב-25 בפברואר 1779 התגלה האי לראשונה על ידי האירופאים, כאשר קפטן צ׳ארלס קלרק (Charles Clerke) ראה את האי מסיפון ספינתו של ג׳יימס קוק. קלרק קיבל את הפיקוד על הספינה לאחר שקוק נהרג במפרץ קילאקקואה (Kealakekua Bay) ב-14 בפברואר 1779 באי הוואי (האי הגדול).
במשך השנים השפיעו לחצים חיצוניים על האי לאנאי, והשפעותיהם גרמו לשינויים ניכרים בדמוגרפיה, בחקלאות בממשל ובתחומים נוספים. אחד השינויים התרחש בשנת 1848, כאשר השיטה המסורתית של ניהול הקרקע והתּוֹשָׁבוּת בהוואי שונתה באופן קיצוני. בשנה זו הוקמה בממלכת הוואי מערכת זכויות קניין פרטיות בתשלום בהתאם למודלים מערביים. מערכת הבעלות על הקרקע ידועה בשם חלוקת קרקעות (Mahele Aina), והיא קודמה בשנת 1850 במסגרת חוק Kuleana.
הגעת אנשי המערב לאי, השפיעה משמעותית על נוף האי. שינויי הקרקע שהתחוללו באי, נועדו למנף את משאבי הטבע של האי ולהופכם לרווח כלכלי. דבר שהוביל להתפתחות תעשיות מודרניות כמו הקמת חוות חקלאיות, מטעי אננס ותיירות. תהליכים אלו הותירו חותם מתמשך על נוף האי.
בשנת 1854, הגיעה לאי קבוצת מורמונים מבוגרים שנקראו במטרה להקים יישוב חדש. היישוב נקרא ״עיר יוסף״ (City of Joseph). הם עזבו את בתיהם ביבשת ועברו להתיישב בלאנאי. הקבוצה נתקלה בקשיים רבים בהם כשלים בחקלאות כמו גידול היבולים, ציוד חקלאי פגום ושבור, התמודדות עם פרעושים, ומחסור במים להשקיית החוות. על אף הקשיים ובמאמץ לבסס את היישוב, הם העבירו מטען של בקר מהעיר להאינה (Lahaina) באי מאווי ללאנאי באמצעות שלוש סירות. עם זאת, המאמצים לא צלחו, ההתיישבות לא האריכה ימים הם נכשלו ונטשו את המקום. בשנת 2004 נחנכה בלאנאי אנדרטה לזכר קבוצת המורמונים הזו שניסתה להקים יישוב חדש באי.
במרבית התקופות, שלט מלך מאווי (Mo'i) גם על האי לאנאי. תושבי האי נהנו מחופש פעולה והחיים באי היו רגועים יחסית. השקט הופר כאשר קלאני׳ופו-א-קאימאו (Kalani'ōpu'u-a-Kaiamamao) ששימש מצביא עליון ושלט על הוואי ועל מחוז האנה באי מאווי, מינה בשנת 1782, טרם מותו, את אחיינו קמהאמהה הראשון כאפוטרופוס על, של אל המלחמה קו-קאילי-מוקו (Ku-ka'ili-moku). אך לקמהאמהה הראשון היו כוונות אחרות, הוא שאף להשתלט על כל איי הוואי. כך בתקופת שלטונם של קלאני׳ופו-א-קאימאו ואחר כך תחת שלטון קמהאמהה הראשון, אירעו מעשי טבח נרחבים בתושבי האי לאנאי, אשר הותירו את האי כמעט ללא אוכלוסייה. בשנת 1792, הפליג קפטן ג׳ורג׳ ונקובר בקרבת האי, הוא נמנע מלרדת לחוף בשל היעדר כפרים ותושבים, תוצאה אשר נבעה מהאירועים האלימים שהתרחשו באי. חשוב להזכיר, כי לאנאי שימש כנקודת הדיג המועדפת על קמהמאהה הראשון מבין שמונה איי הוואי שהיו בשליטתו. הוא נהג לחזור לאי מספר רב של פעמים למקום הדייג המועדף שלו קאונולו (Kaunolu).
עד שנות השבעים של המאה ה-19, נרכשו רוב הקרקעות באי על ידי וולטר מ. גיבסון (Walter M. Gibson) במטרה להקים חווה. בשנת 1899, הקימו בִּתּוֹ וחתנו את חברת Maunalei Sugar Company, שבסיסה היה על חוף הרוח (Windward coast) במורד הזרם מעמק Maunalei. זה נמשך עד שנת 1901.
האי לאנאי השתנה רבות במאתיים השנים האחרונות וממשיך להתפתח. למרות שכל השינויים הם חלק בלתי נפרד מהאי כפי שהוא כיום, קיימת חשיבות בהכרת עברו של האי, כדי ליצור ולעצב עתיד טוב יותר עבור הקהילה המקומית. והמוטו של תושבי האי: ״לכבד את העבר, להעשיר את העתיד״ משקף מטרה הזו.
בשנת 1922, רכש ג׳יימס דול (James Dole), נשיא חברת הוואיאן אננס [(Hawaiian Pineapple Company, מאוחר יותר שונה שם החברה ל-Dole Food Company)], את כל שטחו של האי לאנאי, ופיתח חלק גדול ממנו למטע האננס הגדול בעולם, בעוד שעד אז שימשו שטחי האי בעיקר למרעה בקר.
בשנת 1961 השתלטה חברת Castle & Cooke, Inc, שהתמזגה עם תאגיד Dole, על ניהול האי. עם בעלות של 98% בעלות משטחו, החלה בפיתוח והקמת אתרי נופש יוקרתיים, מגרשי גולף ופרוייקטים למגורים.
בשנת 1985, עבר האי לבעלותו של דייוויד ה. מרדוק (David H. Murdock) לאחר שרכש את חברת Castle & Cooke. במשך השנים לאחר רכישתה של החברה, גברה ההכרה בצורך שיש לפתח ולגוון את הכלכלה המקומית מעבר לתעשיית האננס, לפיכך, החלה החברה בייזום ופיתוח ענף התיירות כענף מרכזי באי.
בשנת 2012 נמכרו אחזקות קאסל אנד קוק בלאנאי ללארי אליסון, ממייסדי חברת Oracle Corporation. אליסון הציג את חזונו לפיתוח האי ולהפכו מודל של חיים ידידותיים לסביבה.