stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל פקיעין
הערות שוליים

↑  רשות ניקוז ונחלים - גליל מערבי, נחל פקיעין- תכנית אב שלדית
↑  עין אסל בעמוד ענן - המדריך השיתופי לידיעת הארץ, באתר amudanan.co.il
↑  קבר אבא אושעיא איש טיריא בעמוד ענן - המדריך השיתופי לידיעת הארץ, באתר amudanan.co.il
↑  ספי בן יוסף, מצד קרחה (או, ראשית הנעורים), באתר ynet, 27 בפברואר 2003
↑  מצד קרה בעמוד ענן - המדריך השיתופי לידיעת הארץ, באתר amudanan.co.il
↑  עין יורקת - מעיין של תקווה - ישראל, באתר מסע אחר
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| נחלי הגליל |
| --- | --- | --- |
| הגליל העליון | נחל עמוד • נחל עכברה • נחל אביב • נחל גוש חלב • נחל דישון • נחל חצור • נחל יראון • נחל מורן • נחל מחניים • נחל מירון • נחל נריה • נחל צבעון • נחל ראש פינה • נחל רבי ינאי • נחל פשחור • נחל סתר • נחל חנניה • נחל ליבנים • נחל הוזים • נחל שכוי • נחל שמאי • נחל חוקוק • נחל רזים • נחל עצבונית • נחל חלב • נחל עלמון • נחל קציון • נחל ברעם • נחל בן זמרה • נחל מרות • נחל פרוד • נחל עפאים • נחל פקיעין • נחל זבד • נחל זווית • נחל ברתות • נחל חירם • נחל אדמונית • נחל שפנים • נחל זוך • נחל יצהר • נחל אזהב • נחל דלתון • נחל סוד • נחל בר יוחאי • נחל בירנית • נחל משמש • נחל מתת • נחל שרך • נחל בצת • נחל חניתה • נחל נמר • נחל גליל • נחל מצובה • נחל שעל • נחל אשחר • נחל נחת  • נחל יסף • נחל כזיב • נחל מרווה • נחל מירב • נחל אשרת • נחל געתון • נחל ביריה |  |
| הגליל התחתון | נחל אבליים • נחל אדמי • נחל ארבל • נחל גדורה • נחל דנה • נחל השבעה • נחל חילזון • נחל חרוד • נחל יבנאל • נחל ימה • נחל יששכר • נחל כבול • נחל נהלל • נחל נון • נחל ציפורי • נחל צלמון • נחל שונם • נחל שיזפים • נחל שכניה • נחל שרונה • נחל תבור • נחל קנקן • נחל כמון • נחל חזון • נחל שבע • נחל הארי • נחל ממלח • נחל אוזנית • נחל סביונה • נחל נמרים • נחל מזגה • נחל עקב • נחל חמוד • נחל אזנות • נחל קשת  • ואדי אל-חסין • נחל מורסן • נחל נעיאל • נחל סח'נין • נחל שגב • נחל תמרה • נחל חנינה • נחל צוף • נחל עביד • נחל חנה • נחל שזור • נחל יפתחאל • נחל סרגונה • נחל זורעים • נחל שובב • נחל פוריה • נחל חרצית • נחל צידתה • נחל אלות • נחל ברית • נחל תולע • נחל יחמי • נחל גבול • נחל צבאים • נחל זיקה • נחל גבע • נחל נעורה • נחל עכין • נחל רכש • נחל כוכב • נחל סליל • נחל הקוסמת • נחל אוכל • נחל קיש • נחל יזיר • נחל ברק בן אבינעם • נחל קמה • נחל חמוד • נחל עין דור • נחל דבורה • נחל שומר |  |
| אצבע הגליל | נחל דן • נחל שניר • נחל חרמון • נחל עיון • נחל קדש • נחל משגב • נחל השומר • נחל מרגליות • נחל קורן |  |
| הגליל המערבי | נחל בית העמק • נחל בצת • נחל געתון • נחל יחיעם • נחל ינוח • נחל יסף • נחל כזיב • נחל שעל • נחל שרך |  |
יחסי איראן–צ'כיה

| יחסי איראן–צ'כיה |
| --- | --- |
איראן: צ'כיה


איראן: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 78,867
אוכלוסייה
91,923,060: 10,682,600
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,368: 30,972
משטר
רפובליקה אסלאמית תאוקרטית אוטוריטרית: רפובליקה

יחסי איראן–צ'כיה הם יחסים דו-צדדיים בין צ'כיה לאיראן.
היסטוריה

יחסים בין איראן הפלהווית לצ'כוסלובקיה כוננו ב-30 באפריל 1929.
ב-15 באפריל 2024, בעקבות המתקפה האיראנית על ישראל, זומן שגריר איראן בצ'כיה לשיחה ונאמר לו כי "איראן חצתה את הקווים".
סחר וכלכלה

החל משנת 2014 חברות צ'כיות ייצאו בעיקר מוצרי מכונות, מוצרי חשמל ומוצרים אחרים לאיראן, בעוד שעיקר הייבוא מאיראן היה מורכב מפירות וירקות. צ'כיה ואיראן משתפות פעולה בטכנולוגיה גרעינית ובתחומי אנרגיה, כרייה ומסחר.
נציגויות דיפלומטיות

איראן מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
דירת מסתור

שחזור ארון הספרים שמאחוריו התחבאו אנה פרנק ומשפחתה
דירת מסתור או בית בטוח (באנגלית: safe house) היא משכן שהוכן מראש ומתאים לשהות של אנשים המצויים בסכנה ומנסים להסתיר את מקום הימצאם, קושרים, נמלטים, מרגלים וכדומה.
דירת מסתור יכולה להיות מקום מפגש של מתכנני קונספירציה חשאית. היא יכולה להיות מקלט של אדם הבורח מהשלטונות או מחורשי רעתו. סוכנויות ריגול נוהגות להכין דירות מסתור שבהן אפשר להסתיר אנשים שחשיפתם עלולה לסכן אותם.
במסגרת ההכנות ללכידת אדולף אייכמן, הצוות שנשלח מישראל שכר בארגנטינה שבע דירות מסתור לפני הלכידה. דוגמה נוספת לדירת מסתור היה הבית בו שהה בן לאדן לפני מותו.
ב-2012 הופק הסרט Safe House ("בית בטוח"), בבימויו של דניאל אספינוזה ובכיכובם של דנזל וושינגטון וראיין ריינולדס. במרכז העלילה עומדים אירועים המתרחשים בדירת מסתור של סוכני CIA.
אנטישמיות בנורווגיה

לאנטישמיות בנורווגיה היסטוריה ענפה אשר הגיעה לשיא במהלך השואה. כמו כן היוותה נושא לשיחה בדיון הציבורי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. גם כיום, פעילות אנטישמית אינה נדירה בנורווגיה. דוגמת איורי קריקטורה כגון האיור של יהודי חרדי המשכתב את עשרת הדיברות כדי שיופיע שם "כן תרצח" (Thou shalt murder).
אלן דרשוביץ ביקר את נורווגיה באומרו כי: "כל היהודים שווים במדינה הזו שעושה כל שביכולתה כדי לעשות את חיי היהודים בה בלתי אפשריים".
נורווגיה היא המדינה הראשונה שלא מאפשרת ליהודים לבצע שחיטה כשרה, על ידי חיוב להמם (Stunning) את הבהמה לפני השחיטה.
בנורווגיה עדיין חיים כ-1,400 יהודים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה > בימי הביניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה > הרפורמה והנאורות

ב-1436 ו-1438 הודיע הארכיבישוף אסלק בולט (Aslak Bolt) כי מעתה אסור ליהודים לשמור שבת "כדי שהנוצרים לא ילמדו את דרכי היהודים". איסורים אלו מופיעים בספרות הנוצרית של אותה תקופה ובפרט ב-Diplomatarium Norvegicum.
בשנים 1538–1814, לאורך תקופת הממלכה של דנמרק-נורווגיה, יושמו חוקים והגבלות על פרקטיקה דתית ובמיוחד כנגד יהודים כדי לסייע לרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1569 הורה פרדריק השני להישבע אמונים לעקרונות המרכזיים של הלותרניזם, כאשר סירוב לכך יגרור גירוש, נישול מוחלט מכל הנכסים, או הוצאה להורג. איסורים אלו הוסרו מהיהודים הספרדיים של אלטונה כאשר כריסטיאן הרביעי כבש את העיר.
כריסטיאן אף כתב מכתב ב-1619 ליהודי (אלברט דיוניס), המאפשר לו מעבר חופשי ללא הטרדות, וב-1630 הורשו כל היהודים שוכני גליקשטאדט לעבור בין מקומות בממלכה באופן חופשי.
במשך כמה מאות שנים השליטים היו בעלי יחס אמביוולנטי לסוחרים ובנקאים יהודים, שכן הם תרמו רבות לכלכלה המקומית, אך הוחלו עליהם הגבלות שונות כדי למזער את המעורבות שלהם בחיים הציבוריים בנורווגיה.
חלק מהיהודים (בעיקר ספרדים אך גם אשכנזים) קיבלו באופן פרטני אישורים המקנים להם אפשרות של "מעבר בטוח" בין ערים בממלכה. למרות זאת, היו נפוצים גם מקרים של גירוש וכליאה והטלת קנסות על יהודים שהחזיקו אישורים אלו.
היסטוריה > קריאות לביטול הגירושים

הקהילה היהודית מציינת בכל שנה את הנריק ורגלנד, שהיווה את הכוח העיקרי מאחורי הקריאות לביטול החרם על היהודים.
מדיניות הגירוש של יהודים שהיגרו הייתה למבוכה בקרב הנורווגים. הראשון שקרא לביטול המדיניות היה המשורר אנדראס מנץ' (Andreas Munch) ב-1836, אך היה זה ורגלנד שהוביל בנחישות את המערכה כנגדה.
מאורעות אנטישמים אחרי השואה

באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שהיקף פעילות בהקשר לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים היה מועט מאוד יחסית. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, מכיוון שעל פשעים אלו כבר חל "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה ענפה, כאשר הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Haakon Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה, אך זו לא פעלה כנגדם בטענת נייטרליות וחופש הביטוי.
לפי מחקר, שפורסם ב-2011, נמצא כי 33% מהסטודנטים היהודים באוסלו חוו סכנה פיזית או התעללות על בסיס גזעני בבית הספר לפחות פעמיים בחודש (פי 10 מאשר מוסלמים). הסקר מצא עוד כי 51% מהתלמידים אמרו כי "יהודי" ו"יהדות" הן מילים שליליות בהקשרן. בנוסף, 38% מהנורווגים ציינו, כי לדעתם ישראל "היא מדינה נאצית".
בראיון שהתקיים בשנת 2013 טען מהמט עלי שה, האימאם של המסגד הגדול בנורווגיה, כי "ברור שהיהודים הם אלו שמסיתים את דעת הקהל הנוצרית נגד מוסלמים", וכי "הפחד שהיהודים נטעו באחרים הוא הגורם שמסביר את היחסים בין יהודים למוסלמים וגם את השואה". עוד אמר כי "היהודים שולטים בתקשורת ומסיתים נגד מוסלמים ... למה הגרמנים הרגו אותם? הם גורמים לאנשים לפחד, היהודים אינם עם פשוט".
ב-12 במאי 2017 איגוד העובדים הגדול בנורווגיה קרא להטיל חרם מוחלט על ישראל. באספת הקונפדרציה הנורווגית של האיגודים המקצועיים, הידועה בראשי התיבות LO, מאה תשעים ושלושה נציגי הוועדה הצביעו בעד ההחלטה ואילו מאה ושבעה עשר התנגדו לה. ההחלטה מתייחסת לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי. דבר דומה קרה גם בשנת 2013, כאשר ארגון ה-LO קרא להחרים מוסדות ישראליים שונים, ביניהם ההסתדרות, ועסקים "המרוויחים מכיבוש אדמה פלסטינית". לאחר קבלת החלטת האיגוד דובר מממשלת נורווגיה אמר, שההחלטה אינה מייצגת את העמדה הרשמית של נורווגיה, ושהממשלה מתנגדת להחלטה.
בשנת 2023, לאחר טבח השבעה באוקטובר ובעקבות האנטישמיות העולמית שעלתה בעקבותיו ולאחריו, 32 נציגים נגד אנטישמיות של מדינות מערביות, ביניהן ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת ושוודיה חתמו על הצהרה המכירה בעליית האנטישמיות בעולם המערבי, מגנה אותה וקוראת לפעולות כנגדה על ידי מדינות וחברות של רשתות חברתיות, כאשר נורווגיה היא היחידה שסירבה לחתום על הגינוי לאנטישמיות, בהתאם לאמירת שר החוץ הנורווגי כי אזרחי נורווגיה היהודים מרגישים חוסר ביטחון בגלל פעולות ישראל בעזה..
ראו גם

אנטישמיות באירופה
הערות שוליים

↑  איגוד ענק בנורבגיה: להחרים את ישראל, באתר ערוץ 7
↑  מתן וסרמן, ‏עלייה במאות אחוזים באירועי האנטישמיות בעולם: תקיפות פיזיות, הצתות של בתי כנסת, באתר מעריב אונליין, 8 בנובמבר 2023
↑  איתמר אייכנר, ישראל נגד נורבגיה, שמסרבת לחתום על גינוי לחמאס ולאנטישמיות, באתר ynet, 6 בנובמבר 2023
המודל האוטוריטרי

המודל האוטוריטרי  (באנגלית: Authoritarian Theory of the Press) הוא אחד מארבעה מודלים תאורטיים מרכזיים בתקשורת ההמונים, והוצג בספר ״ארבע תיאוריות של התקשורת״ (Four Theories of the Press) של סיברט ועמיתים, המתאר את מערכת היחסים בין המדינה לבין מוסד התקשורת במדינות השונות בהתבסס על מבנים פוליטיים וחברתיים. המודל האוטוריטרי מתמקד בשליטה ממשלתית בתקשורת כדי לשמור על סדר חברתי ולתמוך בשלטון.
ארבעת המודלים של התקשורת

ארבעת המודלים מציגים פרספקטיבה שונה על האופן שבו התקשורת פועלת תחת מבנים פוליטיים שונים. המודלים כוללים את:
המודל האוטוריטרי, המדגיש שליטה ממשלתית שליטה ממשלתית בתקשורת.
המודל הליברטיאני, המאפשר חופש ביטוי ללא התערבות ממשלתית.
מודל האחריות החברתית, הדורש איזון ואחריות בתקשורת.
המודל הסובייטי-קומוניסטי, שבו התקשורת משמשת כללי של המפלגה השלטת.
מאפייני המודל האוטוריטרי

המודל האוטוריטרי, אחד מארבעת המודלים בתקשורת ההמונים, מתבסס על שליטה ממשלתית במדיה לשמירה על סדר חברתי ותמיכה במדיניות השלטון. המודל מניח שהמדינה עליונה על האזרח, ומשתמשת בתקשורת ככלי להשגת מטרות חברתיות ותרבותיות. לפי המודל, התקשורת חייבת לתמוך  במדינה ובממשלה בשלטון כדי שהחברה תוכל להתקדם ולהשיג את יעדיה. תפקיד התקשורת הוא לקדם את ההנהגה ומטרותיה, והיא מיועדת ל״חינוך״ ותעמולה ומהווה כלי שליטה, כאשר לעיתים המנהיג או מפלגתו מחזיקים ביחידות ממערכת התקשורת. התיאוריה גורסת שהעיתונאי מקבל פריבילגיה מהשלטון ולכן חייב לתמוך באוטוריטריות. מידת החופש של תקשורת ההמונים היא זו שההנהגה הלאומית מאפשרת לה בכל עת.
ההיסטוריה של המודל האוטוריטרי

המודל האוטוריטרי התפתח בתקופת הרנסאנס המאוחר, לאחר המצאת הדפוס, כשבעלי חכמה מעטים נחשבו לבעלי האמת שיכולים להדריך את ההמונים. במאה ה-15, מערכות פוליטיות אוטוריטריות היו הנורמה, ורוב האנשים חיו במדינות עם תקשורת אוטוריטרית. העיקרון הבסיסי של האוטוריטריות הוא שהתקשורת תמיד בשליטה ישירה או עקיפה של המדינה או הריבון, כשהשלטון מחליט מה יפורסם. תחת סמכותנות מסורתית, העיתונות רשאית לאסוף ולפרסם חדשות, אך חייבת לפעול למען ״טובת המדינה״. אם העיתונות תוקפת את הסמכות, הרשות הפוליטית מתערבת ומטילה צנזורה או סוגרת פרסומים וכולאת עורכים, והאיום של צנזורה פוטנציאלית קיים באופן תמידי.
ההיסטוריה של המודל האוטוריטרי > דוגמאות היסטוריות ומודרניות

במדינות רבות, התקשורת נעה בין חופש לשליטה, במיוחד כשהמשטרים מתחלפים מצבאיים לדמוקרטיים ולהפך. במצבים של מלחמה או משבר, דמוקרטיות נוטות לאמץ פיקוח אוטוריטרי על העיתונות. עבור האוטוריטריים, מגוון דעות הוא בזבזני והתנגדות נתפסת כמטרד וחתרנות, בעוד שהסכמה היא מטרת התקשורת. בין המדינות בעלות מודל אוטוריטרי של תקשורת נמנות אלג’יריה, סין, קובה, פקיסטן, בלארוס, אתיופיה, סוריה, טורקיה ועיראק. ישנן גם מדינות שנראות דמוקרטיות, אך השליטים בהן כולאים מתנגדים ועיתונאים מקומיים. במקרים אלה, התקשורת נעה בין חופש לשליטה, כמו במדינות אמריקה הלטינית. במדינות אלו, עיתונאים מערביים עלולים להיתקל בקשיים כמו ויזות כניסה שנדחות, סיפורים שמצונזרים, החרמת מכשירים והטרדה או כליאה.
ביקורת על התיאוריה

הביקורת שהייתה במהלך השנים על המודל האוטוריטרי, מתמקדת בקישור שנעשה לעיתים קרובות בינו לבין המודל הקומוניסטי. חלק מהחוקרים טוענים כי המודל האוטוריטרי אינו לוכד את כל המורכבויות של הסמכותנות, וכי קיימת אבולוציה של חשיבה על יחסי התקשורת והשלטון. חוקר העיתונות ג׳ון מריל, עדכן את המודלים בשנת 1971 וטוען כי המודל האוטוריטרי מבוסס על נטייה סמכותנית ושכל הממשלות נוטות או לנטייה זו או לנטייה ליברטיאנית. כך גם חוקר התקשורת ווילאם האצ׳ן הציע לאחד את המודל האוטוריטרי והקומוניסטי למודל אחד.
ביטוי המודל האוטוריטרי בישראל > התפתחות המודל בישראל

בתקופות מוקדמות יותר, הדגם הישראלי אפיין מדינות מתפתחות, בהן מחויבים אמצעי התקשורת לקידום מטרות ומדיניות לאומיות, ובמיוחד של השפה והתרבות הלאומית. מטעמים הקשורים לקידום האינטרסים של המדינה, רשויותיה מוסמכות להתערב בפעולות אמצעי התקשורת או להגביל אותם. בראשית המדינה, היו קשרים בין האליטה העיתונאית לאליטה הפוליטית, והייתה מעורבות ישירה של מפלגות בהוצאה לאור של עיתונים. מחויבות זו הובילה לעיתים לחריגה מנורמות עיתונאיות דמוקרטיות-מערביות. מדינת ישראל התאפיינה בדגם המעורב, ששילב בין דגם האחריות חברתית לדגם האוטוריטרי, שבו אמצעי התקשורת נתפסו כמשרתי השלטון וכמבטאי עמדותיו.
בין הגורמים ליצירת הדגם המעורב היו שרידי המסורת מימי המנדט הבריטי, האתגרים שאפיינו את ישראל בשנותיה הראשונות, והמרכזיות של הקונפליקט הביטחוני בהוויה הישראלית. ישנם הסדרים פורמליים ובלתי פורמליים המסדירים את יחסי הגומלין בין מוסד התקשורת למוסדות אחרים בישראל, כדוגמת רישוי וחקיקה. בעיתונות המודפסת, המסמך המסדיר את מעמדה החוקי הוא “פקודת העיתונות” המנדטורית משנת 1933, שאושרה על ידי שלטונות המנדט כדי להגביל ולפקח על העיתונות. תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 מאשררות את סמכות השלטון לסרב להעניק רישיון להוצאת עיתון ללא נימוק ההחלטה. הסדרים אלה נקבעו במנדט הבריטי, אך הם חלק מהמשפט הישראלי וכוללים סעיפים דרקוניים שאינם נהוגים בחוקה דמוקרטית. חופש הביטוי אינו עוגן בחוקה כלשהי במדינת ישראל במהלך השנים, אלא פסיקת בג”ץ קול העם מהווה כעוגן העיקרי לזכות זו. כך שאין לזכות זו הגנה חוקתית.
ביטוי המודל האוטוריטרי בישראל > המצב בישראל כיום

כיום, מגזר התקשורת בישראל נחשב כתוסס וחופשי לבקר את מדיניות הממשלה, לפי מדד ה-Freedom House, מדינת ישראל נחשבת כמדינה חופשית ומדורגת 3/4 ברמת החופש והעצמאות אך יחד עם זאת, רוב כלי התקשורת בישראל אינם עצמאיים כלכלית, ולעיתים עולה חשש כי הסיקור שלהם מוטה לאינטרסים הפוליטיים והמסחריים של בעליהם. במקרים מסוימים עלו טענות לסממנים לפיהם התקשורת בישראל פעלה תחת מאפיינים של המודל האוטוריטרי. בעוד שהיקף הדיווח המותר בתקשורת בישראל הוא בדרך כלל רחב, כתבות חדשותיות בנושאי ביטחון כפופות לצנזורה צבאית שסמכותה קבועה בחוק, ותפקידה למנוע חשיפה תקשורתית של מידע ביטחוני העלול לפגוע במדינה.
לפי ארגון ה-Freedom House, שר התקשורת, שלמה קרעי, קידם מדיניות ותקנות שמיטיבה עם ערוץ הטלוויזיה 14, לעומת ערוצים אחרים בישראל כדוגמת תאגיד השידור הציבורי. שכן בשנת 2023, עלתה הצעת חוק הגברת התחרות בשוק השידורים אשר מעניק הטבה לבעלי רישיון ערוץ זעיר ומגביל את הגבייה עבור תוכני תאגיד השידור הציבורי ״כאן״. הצעה זו ספגה ביקורת רבה בכנסת, והעלתה חששות שהחוק יטיב עם מקורבים לשלטון ויפגע בתקשורת החופשית בישראל. ההצעה אושרה ועברה בקריאה טרומית בכנסת, ומחייבת את התאגיד להגיש מדי שנה לשר התקשורת את דיווח שנתי וקיום שימוע פומבי שנתי לראשי תאגיד השידור הציבורי. עלה חשש כי מנגנון שימוע כזה עלול להגביר את המעורבות הפוליטית בשידור הציבורי ולפגוע בעצמאותו ובחופש העיתונאי לבקר את השלטון.
ביטוי המודל האוטוריטרי בישראל > מלחמת חרבות ברזל

במהלך מלחמת חרבות ברזל, חלה עלייה במספר הידיעות המצונזרות, עם למעלה -6,500 ידיעות ששונו לחלוטין או חלקית עד סוף השנה, לעומת כ-1,100 בכל שנת 2022. בנוסף, באוקטובר 2023 הוציאה ממשלת ישראל תקנות לשעת חירום שיאפשרו לאסור על שידורים זרים ותקנות שיאפשרו להפסיק שידורים ולהחרים ציוד הנועד לשידור, שיחולו על ידיעות שהפצתן תגרום ״בוודאות קרובה, לערעור ממשי של הסדר הציבורי״ או ש״הפצתן משמשת כבסיס לתעמולה או דוברות של האויב״. באפריל 2024, התקנות עברו בחקיקה במליאת הכנסת, והאגודה לזכויות האזרח בישראל עתרה לבג״ץ. כמו כן, בתקופת המלחמה שר התקשורת, שלמה קרעי, קידם מדיניות ותקנות שהיטיבו עם ערוץ טלוויזיה מסוים על פני אחרים כמפורט לעיל (״הצעת חוק הגברת התחרות בשוק השידורים״). חלק מהביקורות טענו כי מדיניות זו מעוררת חששות בנוגע לפגיעה בחופש העיתונות ומעורבות פוליטית בגופי התקשורת בישראל.
הערות שוליים

1 2 3 4  Fred S., Peterson, T., & Schramm, W, Four theories of the press : the authoritarian, libertarian, social responsibility and Soviet communist concepts of what the press should be and do, Illinois: University of Illinois Press, 1984, עמ' 2-6
1 2  Picard, R. G., The Press and the Decline of Democracy: The Democratic Socialist Response in Public Policy, Greenwood Press, 1985, עמ' 57-68
↑  Hachten, W. A., The World News Prism: Changing Media of International Communication (4th ed.), Iowa State University: Iowa State University Press, 1996, עמ' 15-17
↑  Hachten, W. A., & Scotton, J. F, The World News Prism: Global Media in an Era of Terrorism (6th ed.), Iowa State Press, 2002, עמ' 149-151
↑  Merrill, J. C., & Lowenstein, R. L., Media, Messages, and Men: New Perspectives in Communication, University of Missouri Press: University of Missouri Press, 1971, עמ' 162
1 2 3 4 5  אורן סופר, תקשורת המונים בישראל, רעננה, ישראל: האוניברסיטה הפתוחה, 2011
1 2 3 4  Israel: Freedom in the World 2024 Country Report, Freedom House (באנגלית)
1 2  תהליכי החלשת הדמוקרטיה: תמונת מצב בתום מושב החורף של הכנסת, אפריל 2024, באתר www.idi.org.il, ‏2024-09
↑  אורן פרסיקו, הפצצת ריכוך, באתר העין השביעית, 15 באוקטובר 2023
↑  taldahan0, סגירת אמצעי תקשורת בעת מלחמה | האגודה לזכויות האזרח בישראל, באתר ACRI - hebrew, ‏2024-04-03
שריון לוחות

שריון לוחות גותי, מדגם "מקסימיליאן". שריון זה הוא למעשה השיא בייצור השריון ובפרט בשריון הלוחות.
שריון לוחות גריניץ' לפרש כבד ולסוס
שריון לוחות מלא
שריון לוחות איטלקי מאמצע המאה ה-15.
שריון לוחות הוא שריון גוף העשוי מלוחות פלדה המחוברים זה לזה באמצעות מסמרות, צירים ורצועות עור. שריון הלוחות הומצא באירופה בימי הביניים והעניק ללוחם הלובש אותו הגנה טובה מאוד, מבלי לפגוע בניידות באופן משמעותי. בנוסף להגנה המשופרת שסיפק, שריון זה נחשב למרשים בהופעתו: אצילים רבים, בהם מלכים, נהגו להצטייר בדיוקנאות כאשר הם לבושים בשריון לוחות מלא ומקושט; בנוסף, שריונות מקושטים מעוטרים במתכות יקרות הוכנו לטקסים, מצעדים ואירועי ראווה. בשל כך הפך שריון הלוחות לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם ימי הביניים האירופאים (לצד החרבות והטירות המבוצרות), והופיע ביצירות אמנות וסרטי קולנוע רבים.
היסטוריה

כבר בעת העתיקה נעשה שימוש בלוחות מתכת על מנת להגן על הגוף מפגיעה. ברם, חוסר הידע והמגבלות בחישולה, הגבילו את השימוש בלוחות לחבקים שהגנו על השוקיים והאמות וללוח מתכת שהגן על החזה. ההופעה המוקדמת ביותר לשריון הלוחות הייתה ביוון המיקנית - שריון לוחות ייחודי מארד שנחשף ביוון תוארך למאה ה-14 לפנה"ס, וכונה חליפת השריון מדנרה (אנ'). במאה הראשונה לפנה"ס אימץ הצבא הרומי שריון לוחות מתקדם שנקרא לוריקה סגמנטטה. עם קריסת האימפריה הרומית נפסק השימוש בשריון הלוחות והוא הוחלף בשריון קשקשים ומעילי שרשראות.
שימוש בלוחות מתכת כתגבור לשריון שרשראות בנקודות אסטרטגיות נעשה בקנה מידה קטן ובאופן ספורדי עוד בתחילת ימי הביניים ובעיקר במאה ה-13. ברם, המצאת שריון שהורכב בעיקר מלוחות מתכת התרחשה רק במאה ה-14. שיא ייצור שריוני הלוחות היו במאות ה-15 וה-16 בהן חל פיתוח גדול באומנות חרשות המתכת, עיבוד הפלדה וחישול פיסות מתכת מדויקות וחזקות. במאות אלה השימוש באבק שרפה עדיין הוגבל בעיקר לתותחים. רובים היו נדירים ולא יעילים (אם כי קטלניים, כאשר פגעו במטרתם).
שלושה אזורים באירופה נודעו באומנות הכנת השריון שלהם ואף פיתחו סגנון ייחודי ורמת איכות שנחשבה ליצירת מופת. אזורים אלה היו:
צפון איטליה, שהוליד את הסגנון המילני מלשון מילאנו, העיר שבה התרכז יצור השריון מהסוג הזה.
דרום גרמניה, שהוליד את הסגנון הגותי. סגנון זה היה מאופיין בקימורים ורכסים (Fluting) על השריון שהגבירו את חוזק המבנה של לוחות הפלדה.
דרום אנגליה, שהוליד את סגנון גריניץ'. הנשקייה בגריניץ' יצרה שריון עבור בית המלוכה הבריטי. שריונות אלה אופיינו במבנה רחב ולוחות חלקים המכסים כל חלק בגוף.
לקראת המאה ה-15 נעלמו רוב ההבדלים בין האסכולות בגלל החלפת דעות והסיווג נשאר מטעמי נוחות בלבד.
שריונות אלה היו כה טובים באיכותם, עד כדי כך שהביאו לזניחת המגן - אמצעי ההגנה העיקרי של הלוחם בקרב במשך אלפי שנים. הם סיפקו הגנה מעולה כנגד רוב סוגי הנשק, לרבות חרבות. המצאתם חייבה פיתוח כלי נשק דו-ידניים שהומצאו במיוחד לפגיעה ביריב משוריין (כגון מגוון נשקי מוט, הלברד, גרזן-חנית, גרזן קרב כבד, פטיש קרב וחרב דו-ידנית), אך למרות זאת שלטו שריוני הלוחות בשדה הקרב עד להופעת רובה אבק השרפה.
במקביל לשריונות אלה שפותחו ללחימה, שריונות רבים נועדו בעיקר לטקסים ומצעדים ועוטרו בחריטות, עיטורים, יציקות זהב וקישוטי נוצות למיניהן.
קרנו של השריון החלה לרדת עם התפתחות אבק השרפה והמצאת המוסקט - רובה אישי שהיה אמין יחסית ובעל יכולת חדירת שריון קטלנית, שלוחות פלדה התקשו לעצור. חוסר היכולת של השריון לעצור את קליעי הרובה החזקים הובילו בהדרגה להסרתו: בהתחלה נותר רק הקיראס (לוח החזה, הירכית ולוח הגב) אך בהדרגה ירדו גם אלה, ולקראת סוף המאה ה-19 כבר לא נותרו כוחות משוריינים באירופה.
מבנה

אף על פי ששריונות הלוחות נראים מסורבלים וכבדים, הם סיפקו הגנה מקיפה וטובה לאביר בכל חלקי הגוף (כולל גפיים), מבלי לפגוע בניידותו. אביר בשריון מלא יכול היה להילחם, לסייף, לעלות על סוס, ליפול, להתגלגל ולקום ללא בעיות מיוחדות (בניגוד למיתוס הרווח של אבירים שלא יכלו לעלות על סוס או אבירים בשריון שנפלו ולא יכלו לקום).
מבנה > חלקי השריון

מתחת לשריון הלוחות לבש האביר חליפת עור מרופדת שחוזקה בשריון שרשראות באזורים אסטרטגיים כגון הכתפיים, המפרקים והמפשעה.
חליפת שריון מלאה, בנוסף לשריון הגוף (שהוא בעצמו כלל לוח חזה, לוח גב, ירכית, שוקית, חבקים - שריונות גליליים לגפיים, הגנה על המפרקים והגנה על הכתפיים), כללה גם כפפות שריון (גאונטלטות), מגן צוואר (נקרא Bevor או Gorget), ברדס משריון שרשראות שנחבש מתחת לקסדה ומכסה את הראש והכתפיים (נקרא Coif) וקסדה.
משקלה של חליפת שריון מלאה, כולל ריפוד תחתי, כפפות וקסדה, נע בין 25 ק"ג ל-35 ק"ג, שחולקו באופן שווה למדי על כל הגוף. יוצאת דופן הייתה הקסדה הגדולה (Great Helm) ששקלה לבדה כ-9 ק"ג.
מבנה > שריון לוחות גותי

השריונות הגותיים, ובפרט אלה שיוצרו תחת הנהגתו של הקיסר מקסימיליאן הראשון דוגמו בקימורים ורכסים (Fluting) בצורת מניפה שהגבירו את חוזק המבנה של השריון והסיטו חצים מפגיעה בנקודות חשובות. שריונות אלה יוצרו במאה ה-15 והגיעו לשיאם ב-1480 בערך, אז נחשבו לטובים באירופה. המבנה של השריון הגותי היה חד ו"קוצני". מבנה זה שירת הן מטרות מעשיות (הגנה) והן מטרות עיצוביות וסגנוניות. הקסדה הגותית אופיינה במגן פנים מחודד ומגן צוואר מוארך, שהקנה לקסדה מראה "גותי" (בדומה לקתדרלות הגותיות). השריונות הגותים היו נפוצים בעיקר בגרמניה, אך מאוחר יותר מאפיינים גותיים התפשטו גם לצפון איטליה ולדרום אנגליה.
במאה ה-16, בעקבות השפעה של האסכולה האיטלקית, התפתח השריון הגותי לשריון מסגנון Maximilian שבו הקימורים והרכסים היו צרים ובקווים מקבילים זה לזה. השריון הושפע מאסכולת מילאן ומבנה השריון עצמו היה יותר מעוגל מאשר השריון הגותי.
שריונות אלה (הן הגותיים והן מקסימליאן) היו שריונות לוחות מלאים שכיסו כל פיסת בשר בגוף הלוחם וכללו מעילי שרשראות שסיפקו הגנה נוספת באזור הכתפיים, המפרקים והמפשעה.