stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת אונסקו"פ
רקע

בארץ ישראל שררה אווירה קשה של מתח ואלימות בין היישוב העברי לממשלת המנדט הבריטי ובין היישוב העברי לבין הקהילה הערבית. באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש, בעוד התנועה הציונית עושה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה.
בריטניה לא הייתה מרוצה מהמצב ששרר באותה עת בארץ ישראל. לבקשת שר החוץ הבריטי ארנסט בווין מונתה ב-1946 ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, אך מסקנותיה לא תאמו את ציפיות הבריטים[דרושה הבהרה] ובתגובה להן בריטניה הציעה את תוכנית מוריסון גריידי, שנדחתה הן על ידי הצד היהודי, הן על ידי הצד הערבי והן על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
לאחר דחיית התוכנית, בריטניה ביקשה מהאו"ם ליעץ לה כיצד לנהוג, כהצהרת שר המושבות הבריטי קריץ ג'ונס:
אין אנו באים אל האו"ם, כדי למסור לידיו את המנדט. אנו הולכים לאו"ם, כדי לבאר לו את הבעיות ולבקש עצה מפיו, כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע. אם אי אפשר לקיימו כצורתו עכשיו אנו מבקשים לשאול, כיצד לתקנו
חלק מההיסטוריונים סבורים שמטרת בריטניה בפנייתה לאו"ם הייתה לקבל לגיטימציה להפעלת כוחות דיכוי גדולים כנגד ניסיונות ההתמרדות של הארגונים היהודים.
ב-14 במאי 1947 התכנסה העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית.
החלטת העצרת הכללית לבחון מחדש את שאלת ארץ ישראל, ועבודת הוועדה שמונתה לשם כך, התרחשו על רקע התפתחויות ואירועים בארץ ישראל עצמה ובזירה הבין-לאומית. יוקרתה של בריטניה נפגעה מאוד בעקבות הפרשות השונות שבהן הסתבכו השלטונות הבריטיים בארץ, אשר גרמו לסערה בעולם כולו והשפיעו על עבודת הוועדה. בזמן דיוני הוועדה, לאחר מאבק מר שזכה לפרסום עולמי, בין הבריטים שיישמו את ההגבלות על העלייה על פי תקנות הספר הלבן (1939), לאלפי הפליטים שעל סיפונה, גורשה מחופי הארץ האוניה "יציאת אירופה תש"ז" ("אקסודוס"), בחזרה לגרמניה, אירוע שהגביר את המתח בין היישוב העברי לבין ממשלת המנדט. בנוסף נחלשה בריטניה בעקבות מלחמת העולם השנייה והחלה להשתחרר בהדרגה ממושבותיה ברחבי העולם. המעצמות החדשות ארצות הברית וברית המועצות גילו עניין בהקמת מדינה יהודית בארץ, מתוך רצון לפתור את בעיית הפליטים היהודים, בעיה שאיימה על היציבות באירופה במידה מסוימת, ומתוך תקווה לזכות בהשפעה במזרח התיכון באמצעות המדינה היהודית.
חברי הוועדה

| מדינה | שם | תפקיד | מקצוע | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שוודיה שוודיה | אמיל סנדסטרם | יושב ראש הוועדה | שופט |  |
| שוודיה שוודיה | פאול מוהן | סגן חבר ועדה | דיפלומט |  |
| אוסטרליה אוסטרליה | ג'ון דאגלס לויד הוד (אנ') | חבר הוועדה | דיפלומט |  |
| אוסטרליה אוסטרליה | סמואל אטיו | סגן חבר ועדה | דיפלומט |  |
| אורוגוואי אורוגוואי | אנריקה רודריגס פברגט | חבר הוועדה | פרופסור לגאוגרפיה, שר חינוך |  |
| אורוגוואי אורוגוואי | אוסקר סקו-אז'אורי(אנ') | סגן חבר ועדה |  |  |
| איראן (1964–1979) איראן | נצראללה אנתט'אם(אנ') | חבר הוועדה | דיפלומט |  |
| איראן (1964–1979) איראן | עלי ארדלאן(אנ') | סגן חבר ועדה |  |  |
| גואטמלה גואטמלה | חורחה גרסיה גרנדוס | חבר הוועדה | משפטן, דיפלומט |  |
| גואטמלה גואטמלה | זיאה גונזלס | סגן חבר ועדה |  |  |
| הודו הודו | מוחמד עבד אלרחמן(אנ') | חבר הוועדה | שופט | מונה על ידי ממשלת המעבר של הקונגרס הלאומי ההודי |
| הודו הודו | ונקטה ויסוונאטאן (אנ') | סגן חבר הוועדה |  |  |
| הולנד הולנד | ניקולס בלום | חבר הוועדה | משפטן |  |
| הולנד הולנד | אדריאן ספיץ | סגן חבר ועדה |  |  |
| יוגוסלביה יוגוסלביה | ולדימיר סימיץ' | חבר הוועדה | משפטן, דיפלומט |  |
| יוגוסלביה יוגוסלביה | יוזה בריליי(אנ') | סגן חבר הוועדה | פרטיזן, דיפלומט | היה חבר הוועדה עד שסימיץ' החליף אותו |
| פרו פרו | ארתורו גרסיה סלזר(ספ') | חבר הוועדה |  |  |
| פרו פרו | אלברטו אולואה | סגן יו"ר הוועדה |  | כיהן כסגן יו"ר בישיבות הראשונות. לא נסע לארץ ישראל ולבסוף לא הצביע. |
| צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | קרל ליסיצקי | חבר הוועדה | משפטן, דיפלומט |  |
| צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | ריכרד פך | סגן חבר ועדה | דיפלומט |  |
| קנדה קנדה | איוון רנד(אנ') | חבר הוועדה | שופט |  |
| קנדה קנדה | לאון מיירנד | סגן חבר ועדה | דיפלומט |  |
| אורוגוואי אורוגוואי | אדמונדו סיסטו | מזכיר הוועדה | מהנדס |  |
עבודת הוועדה

כדי להקנות להחלטות אופי נייטרלי, אף אחת מהמעצמות הגדולות לא הייתה מיוצגת בוועדה.
חברי הוועדה הגיעו לארץ ישראל ב-16 ביוני 1947 והתגוררו בבית קדימה מלון דירות בשכונת רחביה בירושלים. הדיונים וחדרי העבודה היו בבניין ימק"א, מול מלון המלך דוד. לצורך עבודת הוועדה הוקם סניף דואר וקווי טלפון מיוחדים. כ-30 מכוניות עליהן הוצמד מספר רישוי לבן עם הכיתוב "האומות המאוחדות" עמדו לרשות חברי אונסקו"פ והפמליה המלווה. הוועדה נפגשה בארץ ישראל עם נציגי היישוב היהודי, על פלגיו השונים. את הקשר היהודי עם הוועדה ריכז ולטר איתן. את הסוכנות היהודית ייצג משה שרת יחד עם אבא אבן, דוד הורוביץ ומשה טוב והיא הסתייעה במומחים שונים דוגמת שמחה בלאס אשר טענו בפני הוועדה בזכות יכולת היהודים לפתח את הארץ.
בתחילת יולי 1947 הופיע בפניה דוד בן-גוריון, ששאל את חבריה: "מי מוכן ומסוגל לערוב לנו, שמה שקרה אותנו באירופה לא יקרה שוב?... ישנה אך ערובת־ביטחון אחת: מולדת ומדינה".
ב-8 ביולי 1947 העיד בפניה חיים ויצמן. הוא דרש שהחלוקה הטריטוריאלית תיעשה על פי המלצות ועדת פיל מ-1937, בתוספת הנגב, כשטח המינימלי הדרוש לקיומה של המדינה היהודית. ויצמן גם אירח את חברי הוועדה בביתו ברחובות.
הוועדה נפגשה גם עם נציגי האצ"ל, מנחם בגין, שמואל כץ וחיים לנדאו שהיו אז במחתרת ואף עם נציג הקומוניסטים העבריים, אליעזר פרמינגר. הכומר ג'ון סטנלי גראוול העיד בפני חברי הוועדה על שקרה באוניית המעפילים אקסודוס. הוא העיד כי לא היה נשק בספינה במהלך הקרב מול הבריטים. עדותו, כאיש דת נוצרי, הייתה משמעותית ביכולתה לשכנע את חברי הוועדה. הוועדה נפגשה גם עם נציגי "אגודת ישראל" החרדים אשר הגישו מסמך לוועדה המבקש להשאיר על כנו את המנדט הבריטי אך לבטל את "הספר הלבן" של 1939 ולאפשר עליה פתוחה לישראל. הוועדה שמעה עדויות גם במדינות האזור הערביות, בניו יורק וגם במחנות העקורים באירופה.
הנהגת ערביי ארץ ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה ונציגיה לא הסכימו להעיד בפני הוועדה או להיפגש עם חבריה באופן רשמי. לפיכך יצאה הוועדה לסבב פגישות בעבר הירדן, בסוריה ובלבנון. הוועד הערבי העליון בראשות חאג' אמין אל חוסייני החרים רשמית את הוועדה, אולם מוסא אל-עלמי, ראש "המשרד הערבי" (סוכנות התעמולה הערבית הפלסטינית), יחד עם ססיל חוראני, מזכיר "המשרד הערבי" בוושינגטון, הגישו לה "באופן עצמאי" תזכיר שהציג את העמדה הערבית.
המלצות הוועדה

הוועדה חתמה על מסקנותיה ב-31 באוגוסט 1947 בבית קדימה בירושלים והעבירה אותן כהמלצות לדיון בעצרת הכללית של האו"ם.
חלק מההמלצות התקבלו בוועדה פה אחד, בהן ההמלצות לסיים את המנדט בארץ ישראל בהקדם האפשרי, ולהעניק לארץ עצמאות לאחר תקופת מעבר שבה תופקד האחריות לשלטון בידי האו"ם. כמו כן, כל הנציגים הסכימו לכך שהארץ כולה צריכה להישאר אזור כלכלי אחד (כלומר, גם לאחר הענקת העצמאות יישאר שטח המנדט אזור מכס אחד, ישמש בו מטבע אחד וכדומה).
חברי הוועדה התפלגו בשאלת אופי השלטון בארץ לאחר מתן העצמאות, לדעת רוב ולדעת מיעוט.
המלצת הרוב הייתה כי הארץ תחולק בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם (corpus separatum). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן.
היישוב היהודי רשם לעצמו הישג בהכללת הנגב בשטח המדינה היהודית, וזאת לאחר התרשמות הוועדה מן ההתיישבות בנגב ובכלל זה קו המים (שהוקם בעקבות עלייתן לקרקע של 11 הנקודות במוצאי יום הכיפורים תש"ז), אשר שימש הן את היהודים והן את הבדואים.
ההצעה השנייה הייתה הקמת מדינה דו-לאומית פדרלית.
שלושה נציגים (של הודו, איראן ויוגוסלביה) תמכו בהצעה להקמת מדינה אחת פדרלית, נציג אוסטרליה נמנע, ונציגי שאר המדינות בוועדה תמכו בהצעת החלוקה לשתי מדינות עצמאיות עם מערכת כלכלית משותפת.
היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ. הערבים סירבו לכל פשרה ודרשו את ארץ ישראל כולה. הם שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
מסקנות הוועדה עברו לדיון בעצרת הכללית של האו"ם, ואחרי דיון בוועדה נוספת ("ועדה אד-הוק" שבה השתתפו נציגי כל המדינות החברות באו"ם) גובשה תוכנית החלוקה הסופית, על בסיס דעת הרוב של ועדת אונסקו"פ תוך שינויים מסוימים והבולט בהם – גריעת 7% משטח המדינה היהודית בנגב המשיקים לגבול עם מצרים וסיפוחו לשטח המדינה הערבית כך שיחס חלוקת השטח השתנה מ-62:38 לטובת המדינה היהודית ל-55:45 לטובת המדינה היהודית. ההמלצות הסופיות התקבלו ברוב קולות כהחלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. יום קבלת תוכנית החלוקה ידוע בישראל כיום כ"ט בנובמבר.
ראו גם

ועדות חקירה לארץ ישראל
לקריאה נוספת

אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012.
אלעד בן-דרור, הדרך לכ"ט בנובמבר: פרשת אונסקו"פ וראשית מעורבותו של האו"ם בסכסוך הערבי-ישראלי, יד יצחק בן-צבי, 2019.
הערות שוליים

↑  "הלאומיות בישראל ובעמים – בונים מדינה במזרח התיכון" אייל נווה, נעמי ורד, דוד שחר – הוצאת רכס פרוייקטים חינוכים בע"מ – ירושלים – 2009. עמוד 89
↑  בישיבת הוועדה הראשונה הודיע בריליי כי הוא מונה לנציג הבכיר וכי סגנו יגיע בהמשך, גם כשהגיע סימיץ לארץ ישראל, עדיין המשיך בריליי לכהן כבכיר עד לישיבה ה-10, אז הוחלף בסימיץ
↑  הדרך שהובילה לכ"ט בנובמבר כנס מדיה – קיבוצים, מושבים, אדמה, באתר כנס מדיה – קיבוצים, מושבים, אדמה, ‏2020-04-27
↑  נעמה לנסקי, אבא היה כמו מנצח על תזמורת גדולה..., באתר ישראל היום, 24 בנובמבר 2017
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק כח, עמ' 575.
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק כ, עמ' 266.
↑  עדות האיגוד הקומוניסטי, דבר, 18 ביולי 1947
↑  García Granados, Jorge (1948).  HathiTrust Digital Library (ed.). The birth of Israel : the drama as I saw it. babel.hathitrust.org. New York, NY, USA: Alfred A. Knopf. pp. 173–187. Testimony of Grauel before UNSCOP
↑  Hearings of representatives from Vaad Leumi, Chief Rabbinate, and Agudath Israel – UNSCOP 26th meeting – Verbatim Record, https://www.un.org/, ‏10/7/1947 (ב־)
↑  בני מוריס, קורבנות, פרק חמישי, עמ' 177.
↑  לפי פרשנותו של אלכסנדר יעקובסון בעמדות תומכי החלוקה, עמ' 56, סרבנות הערבים לחלופת המדינה הדו-לאומית סללה את הדרך לגיבוש הרוב הנדרש לקבלת החלטה 181 בעצרת הכללית
↑  מפת הצעת הרוב של ועידת אונסקו"פ מול מפת הצעת החלוקה שגיבשה ועדת האד-הוק ואושרה בעצרת האו"ם, בתוך רות גביזון (עורכת), שישים שנה להחלטת כ"ט בנובמבר 1947 – החלטת החלוקה והמחלוקת סביבה, הוצאת מרכז מציל"ה, עמ' 339
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269131905171  ISNI: 0000 0001 2186 3145  LCCN: n85027439  VIAF: 151971249   WorldCat (עם VIAF): 151971249 
מפת "תוכנית הרוב" של ועדת אונסקו"פ ששרטט הדיפלומט השוודי פאול מוהן. המדינה היהודית בירוק. ועדת אד הוק גרעה משטח המדינה היהודית 7% נוספים המשיקים לגבול עם מצרים במערב הנגב והחלטתה היא שהתקבלה על ידי העצרת הכללית כגבולות החלוקה
אריחי ואנג

דוגמה לאריחי וואנג
דוגמה לסידור אריחי וואנג עם 13 אריחים
אריחי ואנג (באנגלית: Wang tile) אשר הומצאו על ידי הלוגיקאי האו ואנג (Hao Wang) הם סוג של בעיית ריצוף המישור. האריחים הם ריבועים, אשר לכל אחת מצלעותיהם יש אפשרות להיצבע בצבע שונה. האוריינטציה המקורית של כל אריח נשמרת, ולא ניתן לסובב אריחים. הצבת האריחים בזה לצד זה אפשרית אך ורק אם לצלעותיהם המשיקות יש צבע זהה.
נוסח השאלה המגדירה את הבעיה המתמטית: "האם קבוצה נתונה של אריחי ואנג יכולה לרצף את המישור (או בהכללה לרצף משטח כלשהו)?". אריחי ואנג נחקרים עד היום במסגרת מדעי המחשב, וכן יש להם שימושים בגרפיקה ממוחשבת.
אריחי ואנג וריצופים לא מחזוריים

בשנת 1961 הלוגיקאי האו ואנג (Hao Wang) עסק בבעיית הדומינו, שהיא בעיית הכרעה, הדורשת לזהות האם אוסף נתון של אריחים יכול לרצף את המישור או לא. ואנג הראה כי ישנו אלגוריתם הפותר בעיה זו, בתנאי שכל אוסף סופי של אריחים המרצף את המישור יכול לרצף אותו בצורה מחזורית. החל משנת 1966 החלו להתגלות אוספים של אריחים שמהווים דוגמאות נגדיות: הם מסוגלים לרצף את המישור רק בצורה לא מחזורית, ואלו נקראים על שמו אריחי ואנג. קרובה לזה בעיית הגרעין, השואלת אם אפשר לרצף את המישור באוסף נתון של אריחים, כשמתחילים מתצורה מסוימת של האריחים.
בשנת 1966 הצליח רוברט ברגר (Robert Berger) למצוא אוסף שמכיל 20,426 אריחי ואנג. בהמשך הצליח ברגר לצמצם את מספר האריחים ל-104, והנס לאוכלי (Hans Läuchli) הצליח להוריד את המספר ל-40. בשנת 1971 הצליח רפאל רובינסון (Raphael M. Robinson) ליצור אוסף אריחי ואנג המכיל רק 6 אריחים. פרט להפרכת השערתו של ואנג, ברגר ורובינסון גם הציגו הוכחה לכך שלא קיים אלגוריתם מהסוג המבוקש - כלומר, בעיית הדומינו היא בעיה שאינה כריעה. ההוכחה מתבססת על ביצוע סימולציה של ריצת מכונת טיורינג באמצעות אריחי ואנג והתבססות על אי כריעות בעיית העצירה. בכך מודגם שבעיות ריצוף "מסתירות" בתוכן מודל חישובי לא טריוויאלי.
נושא זה זכה לפרסום רב בשנת 1973 כאשר הפיזיקאי רוג'ר פנרוז מצא שלושה סטים של שני אריחים (אומנם לא אריחי ואנג) בלבד שבאמצעותם אפשר לרצף את המישור אך לא בצורה מחזורית. ריצופים אלו, הקרויים 'ריצופי פנרוז' זכו להד נרחב וקשורים לגבישים כמו-מחזוריים. בשנת 1977 פרסם רוברט אמן (Robert Ammann) כמה סטים נוספים.
לקריאה נוספת

H. Wang, Proving theorems by pattern recognition—II, Bell System Tech. Journal 40(1), 1961, pp. 1–41
H. Wang, Games, logic and computers, Scientific American, 1965, pp. 98–106
R. Berger, The undecidability of the domino problem, Memoirs Amer. Math. Soc. 66, 1966
M. F. Cohen, J. Shade, S. Hiller, and O. Deussen, Wang Tiles for image and texture generation, In ACM SIGGRAPH 2003 Papers, (San Diego, California, July 27–31, 2003), SIGGRAPH '03. ACM Press, New York, NY, 2003, pp. 287–294
K. Culik, An aperiodic set of 13 Wang tiles, Discrete Mathematics 160, 1996, pp. 245–251.
J. Kari, A small aperiodic set of Wang tiles, Discrete Mathematics 160, 1996, pp. 259–264.
K. Culik and J. Kari, An aperiodic set of Wang cubes, Journal of Universal Computer Science 1, 1995, pp. 675–686
E. Winfree, F. Liu, L.A. Wenzler, and N.C. Seeman, Design and Self-Assembly of Two-Dimensional DNA Crystals, Nature 394, 1998, pp. 539–544.
P. Lukeman, N. Seeman and A. Mittal, Hybrid PNA/DNA Nanosystems, In 1st International Conference on Nanoscale/Molecular Mechanics (N-M2-I), Outrigger Wailea Resort, Maui, Hawaii, 2002
אריחי רובינסון
רות קליגר-עליאב

| --- | --- |

צילום מצעירותה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 באפריל 1910 קייב, אוקראינה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  16 בפברואר 1980  (בגיל 69) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  משמר העמק 
 
רות קליגר-עליאב (בגרמנית: Ruth Klüger, שם הנעורים: רות פולישוק, 27 באפריל 1910, קייב – 16 בפברואר 1980) הייתה פעילה ציונית, חברה במוסד לעלייה ב' ואשת יחסי ציבור ישראלית.
קליגר–עליאב מילאה תפקיד מפתח בארגון הפלגתן של אוניות המעפילים ״טייגר היל״ ו–״הילדה״ כמו גם בפרשת ״דריין 2״. על ידי כך סייעה במסגרת תנועת הבריחה בהצלת אלפי יהודים מאירופה בין השנים 1938–1941 שהובאו דרך רומניה, בולגריה וטורקיה לארץ ישראל. הילדים הועברו לבתי ילדים של הבריחה ובאופן מסודר וטיפולי עברו מארץ לארץ וממחנה עקורים אחד לזה הבא אחריו בדרך לארץ ישראל. בין השנים 1941–1944 הייתה שליחת המוסד לעלייה במצרים. אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה לסייע לניצולי השואה במחנות העקורים. עם הקמת מדינת ישראל השתלבה בחברת הספנות הישראלית "צים", כרבים מאנשי המוסד לעלייה ב'.
ילדות ולימודים

רות קליגר נולדה בשנת 1910  כרות פולישוק, הקטנה מבין שמונת ילדים של משפחה יהודית אמידה מקייב. אביה, סוחר סוסים, נטש את אשתו וילדיו אחרי לידתה ונעלם בטרם הספיקה להכירו. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה שהתה כתינוקת אצל סבתה ודודותיה מצד אמה בעיירה על יד קמניץ-פודולסקי. בגלל הקרבות באותו אזור לא יכלה לחזור לקייב ונלוותה אל הדודות בנדודיהן מיישוב ליישוב. באותן שנים הייתה עדה לפרעות פטליורה באוכלוסייה היהודית, שזכרן נחרת עמוק בתודעתה.
קליגר חזרה והתאחדה עם אמה, אחיה ואחיותיה, רק כעבור שבע שנות פרידה בעיר צ'רנוביץ, שהייתה החל משנת 1918 לחלק מממלכת רומניה. שם השלימה לימודיה בבית הספר היסודי ובתיכון, והפכה לפעילה בתנועת "השומר הצעיר". בתום מבחני הבגרות, נסעה ללימודי משפטים בווינה, אך עזבה את אוסטריה לפני שסיימה את עבודת הגמר. קליגר שלטה בשבע שפות: רוסית ויידיש, גרמנית, רומנית, אנגלית, ספרדית ועברית. מאוחר יותר למדה גם פורטוגזית.
ארץ ישראל

בשנת 1934 התחתנה עם עמנואל קליגר וביחד עלו לארץ ישראל כעבור שנה, והתיישבו בקיבוץ משמר העמק. ילדה הראשון מת בגיל צעיר מדלקת קרום המוח. קליגר התקשתה להסתגל לחיי הקיבוץ ומשום כך ב-1936 עברה לתל אביב, בה הועסקה במחלקת יחסי חוץ של ההסתדרות. בשנת 1940 התגרשה מבעלה.
ההעפלה דרך רומניה ובולגריה

בשלהי שנת 1938 אחרי ליל הבדולח הבינה הנהגת היישוב היהודי בארץ-ישראל (פלשתינה) שיהודי גרמניה ואוסטריה בסכנה חמורה. שניים ממנהיגי ההגנה, אליהו גולומב וברל כצנלסון, התרשמו מכישוריה, ושכנעו אותה להתגייס לשורות התנועה לפעילות באירופה מטעם המוסד לעלייה ב' שבפיקודו של שאול אביגור.
התנגדותה התקיפה של בריטניה לעליית היהודים לארץ ישראל גרמה לכך שפעילי העלייה הבלתי לגלית או "עלייה ב", כפי שכונתה, שנמצאו בחו"ל נאלצו לפעול בחשאי, על מנת להימנע ממעצרים ומשפטים ומסיכון מפעלם. ביוני 1939 הייתה קליגר האשה היחידה מבין עשרת חברי המוסד לעלייה ב'.
בגלל היכרותה את רומניה ושליטתה ברומנית קליגר נועדה לסייע בתרגום השפה ליוסף ברפל שפעל ברומניה. בין 1939 ל-1941 היא מילאה תפקיד מפתח בפעילות המוסד לעלייה ב' בבלקן. רשמית הייתה נציגת קרן קיימת לישראל אך בפועל פעלה לאסוף כספים וליצור קשרים למען ארגון הובלת יהודים לארץ ישראל, כולל רכש אניות, אישורי כניסת הפליטים היהודיים מפולין וארצות הבלקן לרומניה והשגת היתרי ההפלגה. כל זאת אל מול מאמץ בריטי גלוי וחשאי למנוע את הפלגת האוניות, ענני המלחמה המתקדרים והכאוס הפוליטי ברומניה, האנטישמיות, הרדיפות המתגברות והסיכון האישי.
תוארה כאשה יפה, אנרגטית ובעלת כושר שכנוע, דוברת שבע שפות, ידעה להתוודע לגורמים ממשלתיים, כולל מן החוגים מסביבו של המלך קרול השני, פקידים בעמדות חשובות, נדיבים יהודים ובעלי אוניות, ולעיתים קרובות הצטרכה להשתמש בשוחד.
בין לבין, פגשה את אחיה, גיסותיה, ודודותיה מצ'רנוביץ ווינה, ואת אהוב נעוריה ומשפחתו מצ'רנוביץ, ודברה על לבם על מנת שינצלו את חלון ההזדמנויות ההולך ונסגר לעלות על אחת מהספינות שארגנה ולהמלט מהכליה הצפויה ליהודי אירופה.
ההעפלה דרך רומניה ובולגריה > "טייגר היל"

אחד ממבצעי ההעפלה שארגנה יחד עם עמיתיה היה של אניית "טייגר היל". היא הצליחה לגייס מהבנק הרומני למסחר סכום גדול של כסף שדרש בעל הספינה. הספינה הפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה ועל סיפונה 1,417 מעפילים  מפולין,ליטא, רוסיה, ועוד ועגנה ב-2 בספטמבר 1939 בנמל תל אביב. מלחמת העולם השנייה פרצה יום קודם כשגרמניה פלשה לפולין.
ההעפלה דרך רומניה ובולגריה > "הילדה"

בדצמבר 1939 בשיתוף פעולה עם אהוד אבריאל הפליגה מנמל בראילה שעל הדנובה ספינת הנהר "הילדה" שבבטנה הסתתרו פליטים יהודים מגרמניה, דנציג, צ'כיה, אוסטריה, רומניה וכו', שהגיעו קודם על הדנובה לנמל סולינה על ספינות אחרות. האנייה "הילדה" נתקעה למשך חודש בנמל בלצ'יק בהמתנה לקבוצה גדולה של פליטים יהודים שלבסוף לא הצליחו להגיע ונעצרו בדרכם בנקודת הגבול קלאדובו בין יוגוסלביה ובין רומניה. בהמשך קפיאת מי הים השחור עיכבה גם היא את המשך המסע. קליגר נאלצה לעזור לחלץ את המבצע מהמבוי הסתום מול התקוממות חלק מהנוסעים שסבלו מתנאים פיזיים קשים ביותר, מול מחאות צוות האנייה ונכבדי העיירה בלצ'יק ותושביה. הצליחה בסופו של דבר להרגיע את רוחות המעפילים המיואשים, להשיג אספקה נוספת, לארגן רחצה בחמאם הנטוש שבארמון המלכה מריה, ולהשיג את המשך שיתוף הפעולה של המקומיים.
אחרי תלאות נוספות בדרך, האנייה הגיעה לאיסטנבול, שם הסוכנים הבריטים גילו את מטענה האנושי והשתלטו עליה. בליווי צבאי בריטי האנייה הגיעה בסופו של דבר לארץ ישראל ב-23 בינואר 1940. הגברים שבפליטים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
ההעפלה דרך רומניה ובולגריה > פרשת דריאן 2

בגלל מעורבותה ברכישת נשק ובבדיקת דרכים לחבלת מאמץ המלחמה הגרמני בשטח רומניה, יחד עם שני שליחים של ההגנה (יצחק הקר ודוד ארנון, ולמעשה גם עם יהודה ארזי שעזב מוקדם יותר), נאלצה קריגר להימלט מארץ זו בסוף שנת 1940, אחרי העלייה לשלטון של המשטר "הלאומי-לגיונרי", בן ברית של גרמניה הנאצית.
היא התיישבה באיסטנבול, משם ארגנה יחד עם יהודה ברגינסקי, שמריהו צמרת ויוסף ברפל את ניסיון הצלתם של חלק מהפליטים מסלובקיה ואוסטריה שנעצרו בקלאדובו והועברו לשאבאץ בהוראת שלטונות יוגוסלביה.
המבצע נעשה על האנייה "דריאן 2" שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב למטרה זו. אונייה זו הפליגה גם כן מרומניה מערי הנמל סולינה וקונסטנצה (ב-19 בפברואר 1941), עצרה לתחנת ביניים בנמל ורנה והגיעה עם כמעט 800 עולים לנמל חיפה. בין הנוסעים היו גם 70 ניצולים מן האנייה "סלבדור" שטבעה בים השחור ב-12 בדצמבר 1940 ושהועלו באיסטנבול, וכן חלוצים מרומניה ופולין ובראשם אבא ברדיצ'ב. מעפילי קלאדובו-שאבאץ שלא הצליחו להגיע על האנייה "דריין 2" ונותרו ביוגוסלביה נרצחו בשואה.
קליגר ויהודה ברגינסקי החליטו לשלוח את האנייה עם הפליטים לארץ ישראל, תוך התעלמות מהוראת מנהיגים של היישוב (לרבות חיים ויצמן) ומפקדי ההגנה (באמצעותם של יהודה ארזי ודוד הכהן) שבעקבות הצטרפותם למלחמה בנאצים לצידה של המעצמה המנדטורית, בריטניה, מכרו את האנייה לצבא הבריטי ודרשו הורדת הפליטים בטורקיה על מנת שהאנייה תשרת משימות חבלה נגד הובלת הנפט בנהר הדנובה.
הקונפליקט בין האינטרס של "ההגנה" והיישוב להעמיד במקום הראשון את שיתוף הפעולה עם בריטניה במאבק בהיטלר ובין שליחות ההצלה הדחופה של המוסד לעלייה, המנוגדת למדיניות הבריטית, נודע לימים כ"דילמת דריאן 2" והיה לנושא לסרט תיעודי ישראלי בשנת 2006.
הפרשה יחד עם מילות בקורת מאוחרות יותר של קליגר על בן-גוריון שימשו טיעונים בספרו של תום שגב
"המיליון השביעי: הישראלים והשואה".
פעילותה במצרים

בשובה לארץ ישראל עברה קליגר אימונים למשימות ריגול. בשנת 1943 היא נשלחה למצרים כנציגת המוסד לעלייה ב' ועל ידי הסוכנות היהודית. רשמית הייתה אחראית על איסוף תרומות בשביל חיילי הבריגדה הארץ ישראלית שבמסגרת הצבא הבריטי. לאמיתו של דבר היא עסקה באיסוף מודיעין על הכנות ההגנה במצרים מול איום הפלישה הגרמנית, על חיפוש דרכי הצלה של יהודי סוריה, לבנון ומצרים על ידי העלאתם לארץ ישראל. כמו כן חיפשה מקורות אספקת נשק עבור "ההגנה" ויצרה מגעים עם נציגים של כוחות הברית במצרים, בעיקר עם נציגי "צרפת החופשית" שבהנהגת הגנרל דה גול, כמו ז'וזף בלנשאר ופייר מנדס פראנס, מתוך שאיפה להבטיח דרכי עלייה יהודית דרך צפון אפריקה ומתוכה.
ייחסו לקליגר תפקיד בחשיפת קבוצה פרו-נאצית בקרב הקצונה המצרית (שעם חבריה נמנה גם אנואר סאדאת הצעיר).
בעת שהותה במצרים נפגשה קליגר תכופות עם דוד בן-גוריון. לא נמצאה ראיה לשמועות על רומן שפרח בין השניים.
אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1944 נשלחה קליגר על ידי בן-גוריון כנציגה ראשונה של היישוב לצרפת. היא גם ליוותה אותו בביקורו בריכוזים של ניצולי שואה בגרמניה.
אחרי שחרור מחנות הריכוז הנאצים, קליגר הייתה בין הנציגים הראשונים של היישוב שנפגשו עם ניצולי השואה ויצרו מגעים עם השלטונות האזרחיים והצבאיים המקומיים על מנת להקל על תנאי חייהם. היא ביקרה במחנה ברגן-בלזן שבוע אחרי שחרורו, חיפשה ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים בצרפת, סייעה בארגון סדר פסח לארבעת אלפים ילדים ניצולים, לרבות מניצולי בוכנוואלד ו-217 ילדים שמצאה במקומות מסתור בברלין.
בשנת 1945 אחרי מפגש עם הגנרל דווייט אייזנהאואר, קיבלה אישור מהקולונל ארנסט וייט להשתמש באנייה "אסקניה" על מנת להסיע 2,500 פליטים יהודים לארץ ישראל. הסעות נוספות באנייה זו לא קיבלו את האישור האמריקאי, עקב הלחץ של גורמים בריטיים.
אחרי הקמת מדינת ישראל

בשנת 1947 חזרה לארץ ישראל אך לא לזמן רב. כבר בתחילת שנת 1948 הופקדה עליה המשימה לאסוף תרומות בדרום אמריקה לטובת צורכי המדינה הצעירה שנמצאה בעימות צבאי עם ערביי ארץ ישראל ועם מדינות ערב. ביום הכרזת המדינה, 14 במאי 1948 שהתה בארצות הברית. באותה תקופה, בדומה למנהיגים ופקידים ממשלתיים אחרים, עברתה את שם משפחתה. השם "עליאב" נבחר בשל פעילותה ב"מוסד לעלייה ב".
בתחילת שנת 1949 חזרה לישראל. בדומה לרבים מעמיתיה במוסד לעלייה ב' התקבלה לעבודה בשירות החברה הלאומית לספנות צים. התמנתה לאחראית על יחסי הציבור של החברה וארגנה את המשרד בירושלים של החברה, אותו ניהלה עד שנת 1955. כמו כן למדה באוניברסיטה העברית ובארצות הברית.
בשנים 1956–1957 הקימה סניפי חברת צים בדרום אמריקה וייצגה את החברה במזרח אסיה ובאוסטרליה.
בין השנים 1958–1972 הייתה מנהלת המחלקה ליחסי ציבור של החברה. במסגרת פעילותה זו ארחה על סיפון אוניות הקרוז הישראלית "שלום" ו"בנימין זאב הרצל" אישים רבים מעולם התרבות והמדע שביקרו בישראל.
אחרי שפרשה לגמלאות השתתפה באופן פעיל בכינוסים של ארגונים יהודים שאספו תרומות למען ישראל, כ"מגבית היהודית" והבונדס.
בשנת 1974 נבחרה לאשת השנה על ידי מועצת הנשים היהודיות בארצות הברית, זאת לרגל הופעת ספר זכרונותיה "המפלט האחרון" שבו תארה את מאמצי ההצלה משנות 1938–1941 במסגרת המוסד לעלייה ב'.
קליגר-עליאב נפטרה בשנת 1980 והובאה לקבורה בקיבוץ משמר העמק שבו התחילה את דרכה בארץ.
אימצה וגידלה שני ילדים ניצולי השואה.
פרסים ואותות כבוד

1947 - עיטור צלב לורן ועיטור לגיון הכבוד של צרפת
1973 - פרס "מצדה"
1974 - נבחרה ל"אשת השנה" על ידי מועצת הנשים היהודיות של ארצות הברית
1977 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית - על ספר זכרונותיה "המפלט האחרון"
הנצחה

2006 - סרטם התיעודי של ארז לאופר ונחום לאופר "דילמת הדריין" עוסק בהיבטים מפעילותה של קליגר-עליאב ברומניה וטורקיה בשנים 1938–1941, בייחוד בפרשת ה"דריין 2".
ספרים

המפלט האחרון, רות קליגר עליאב ופגי מן, הוצאת עם עובד, 1976
The Last Escape:The Launching of the Largest Secret Rescue Movement of All Time, NY, Doubleday & Company, Inc., 1973.(with Peggy Mann) (המפלט האחרון)
The Secret Ship (with Peggy Mann) 1978 - על פרשת האנייה "הילדה"” (האנייה הסודית)
קראו גם

ילדים בתנועת הבריחה
מחנות עקורים
המוסד לעליה ב'
נשים בתנועת הבריחה
הערות שוליים

↑  לפי ספר זכרונותיה נולדה ב-24 באפריל בצ'רנוביץ באימפריה האוסטרו-הונגרית ולפי גרסה אחרת נולדה בשנת 1907 בקייב
↑  Katie Kellerman
↑  Death on the Black Sea ע' 64-65
↑  רות קליגר עליאב ופגי מן, המפלט האחרון, הוצאת עם עובד, 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257501805171  GND: 14368132X  ISNI: 0000 0001 1626 624X  LCCN: n50034465  VIAF: 40617294   WorldCat (עם VIAF): 40617294