stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קזינו רויאל (ספר)
עיבודים

בשנת 1954 שילמה CBS לאיאן פלמינג 1,000 דולר כדי לעבד את קזינו רויאל לפרק טלוויזיה באורך שעה במסגרת התכנית CBS Climax!. הפרק שודר בשידור חי ב-21 באוקטובר 1954 וכיכב בה בארי נלסון כסוכן החשאי "כרטיס חוש" ג'יימס 'ג'ימי' בונד ופיטר לורה בתפקיד לה שיפר. הדרכה קצרה על משחק הבאקרה ניתנת בתחילת הפרק על ידי מגיש התוכנית, ויליאם לונדיגן, כדי לאפשר לצופים להבין משחק שלא היה פופולרי באותה תקופה באמריקה. לגרסה אמריקנית זו של הסיפור, בונד הוא סוכן אמריקאי, המתואר כעובד עבור סוכנות מודיעין משולבת, בעוד שהדמות לייטר מהרומן המקורי היא בריטית ושמה שונה ל"קלרנס לייטר". לדמות הנשית המובילה ניתן השם ולרי מאטיס במקום וספר לינד.
במרץ 1955 מכר איאן פלמינג את זכויות העיבוד לקולנוע של קזינו רויאל למפיק גרגורי רטוף תמורת 6,000 דולר (61,120 דולר במונחים של 2021). לאחר מותו של רטוף, המפיק צ'ארלס קיי פלדמן ייצג את אלמנתו של רטוף והשיג את הזכויות לעיבוד גרסה קולנועית. פלדמן החליט שהדרך הטובה ביותר להרוויח מזכויות הקולנוע היא יצירת גרסה סאטירית, שהופקה והופצה בשנת 1967 על ידי סרטי קולומביה. הסרט, שבו דייוויד ניבן גילם את בונד, נעשה עם חמישה במאים בעלי זכויות יוצרים (פלוס אחד ללא קרדיט בכתוביות הסיום) וצוות שחקנים שכלל את פיטר סלרס, אורסולה אנדרס, אורסון וולס ווודי אלן. הגרסה משנת 1967 תוארה על ידי מכון הקולנוע הבריטי כ"קומדיה לא מרשימה של כוכבים".
לאחר העיבוד של 1967, זכויות העיבוד הקולנועי נשארו אצל סרטי קולומביה עד 1989 כאשר האולפן והזכויות על תיק הקניין הרוחני נרכשו על ידי סרטי סוני היפנית. בשנת 1999, במסגרת תביעה משפטית בין Sony Pictures Entertainment וחברת MGM/UA, מכרה סוני את הזכויות לקזינו רויאל בשל זכויות חלקיות של MGM על ספיידרמן. זה הוביל לכך שחברת EON הפקות יצרה את הסרט קזינו רויאל משנת 2006. בסרט מככבים דניאל קרייג בתפקיד בונד, עם אווה גרין בתור וספר לינד ומאדס מיקלסן בתפקיד לה שיפר; ג'ודי דנץ' חזרה לסרט בונד החמישי שלה כדי לגלם את M, אף על פי שקזינו רויאל הוא אתחול מחדש, המציג את בונד בתחילת הקריירה שלו כסוכן 00 ובסך הכל העלילה נשארה נאמנה לרומן המקורי.
הערות שוליים

↑  איאן פלמינג, "קזינו רויאל", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 15, "הוא היה סוכן חשאי, ועדיין היה בחיים הודות לתשומת הלב המדויקת שלו לפרטי המקצוע. אמצעי זהירות שגרתיים היו הגיוניים מבחינתו בדיוק כפי שהיו הגיוניים לצוללן, טייס ניסוי או כל מי שהתפרנס מעבודה מסוכנת".
↑  איאן פלמינג, "קזינו רויאל", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 195.
↑  איאן פלמינג, "קזינו רויאל", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 69, "לא כל כך קשה לקבל קידומת אפס־אפס אם אתה מוכן להרוג אנשים".
↑  איאן פלמינג, "קזינו רויאל", ידיעות ספרים, 2006, עמוד 147, ""הפעם הבאה, בסטוקהולם, כבר לא הייתה נחמדה כל כך. הייתי צריך להרוג נורווגי, סוכן כפול שריגל עבור הגרמנים. הוא הצליח להסגיר שניים מאנשינו – מן הסתם חיסלו אותם, עד כמה שאני יודע. זאת הייתה חייבת להיות משימה חשאית לחלוטין מכל מיני סיבות. בחרתי בחדר השינה של הדירה שלו ובסכין. אלא שהוא לא מת כל כך מהר"".
↑  גל פרל פינקל, לא מנוער ולא מעורבב, באתר זמן ישראל, 18 בדצמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009106072  MusicBrainz work: 7c7c1995-20ae-4253-bd80-2a4a4a201f16  VIAF: 181739576   WorldCat (עם VIAF): 181739576
צבי גילת (קצין)

| --- | --- |

צבי גילת בתקופת היותו מפקד פיקוד הדרום
 לידה:  19 במרץ 1919 כ"ד בתשרי ה'תשנ"ג בוברויסק, רוסיה
 פטירה:  21 באוקטובר 1992 (בגיל 73) י"ז באדר ב' ה'תרע"ט
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 תאריך עלייה:  1923
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   ההגנה    צה"ל
 תקופת הפעילות:  1935–1962 (כ־27 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 72  מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל  מפקד חטיבה 8  מפקד פיקוד הדרום
 פעולות ומבצעים
 המרד הערבי הגדול   מלחמת העצמאות   מבצע קדש
 תפקידים אזרחיים
 נספח צבאי בגאנה
 
צבי (צביקה) גילת (הורביץ) (19 במרץ 1919 – 21 באוקטובר 1992) היה איש צבא, בין מקימי ומפקדי מערך ההדרכה של ההגנה, מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל, ומפקדו הראשון של גדוד 72 בחטיבה 7 בקרבות לטרון. הקים מחדש את חטיבה 8 כחטיבת מילואים הראשונה בצה"ל, היה מפקד פיקוד הדרום והיה נספח צבאי בגאנה.
ביוגרפיה

גילת נולד בעיר בוברויסק ברוסיה לחיים ופרומה הורביץ, עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1923. גדל והתחנך בפתח תקווה בבתי הספר פיק"א ואחד-העם. התגייס להגנה בגיל 16, ולאחר מכן נשלח על ידה לסייע בהגנת העובדים בבניית גדר הצפון (הגבול בין ארץ ישראל ללבנון, בקירוב), ופיקד על כתת-נוטרים ב-1938. התגייס למנגנון ההדרכה של ההגנה, פיתח את התוכניות לקורסי המכ"ים והמ"מים. היה מדריך ראשי ומפקד במספר גדול של קורסים בג'וערה, סייע בהכנת התשתית להפיכת ההגנה מארגון מחתרת לצבא.
ב-1939 לחם במסגרת פלוגות הלילה של אורד וינגייט ולאחר מכן הטמיע את נושא לוחמת הקומנדו והלחימה בלילה בארגון ההגנה. ב-1943 פיקד על קורס קצינים לא רשמי של מפקדים יהודים בצבא הבריטי בחולדה מטעם ההגנה על מנת להעניק להם הכשרה שהבריטים לא רצו לתת.
בשנים 1946–1947 למד הנדסה בטכניון ותוך כדי כך היה חלק מיחידה של ההגנה לטיפול בפורעים ערבים והענשתם. עם פרוץ מלחמת העצמאות נאלץ להפסיק את לימודיו, ומונה יחד עם חיים לסקוב למפקד בה"ד 1 וקורס הקצינים הראשון במלחמת העצמאות. כדי להימנע ממצב של שני מפקדים, תפקד גילת כסגנו של לסקוב. לטענת לסקוב, איש הצבא הבריטי, גילת נשלח לפקח עליו.
לאחר הקורס נלקח גילת עם סגל ההדרכה לקרבות לטרון. הוא השתתף בהקמת חטיבה 7 ומונה למפקד גדוד 72 של החטיבה. זמן קצר מאוד לאחר הקמתו נשלח הגדוד חסר הניסיון להשתתף בהתקפה הכושלת הראשונה על מתחם לטרון (מבצע בן נון א'), וספג אבדות כבדות. בימים שלאחר המתקפה הכושלת כבש הגדוד את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין ברכס הגבעות שמדרום ללטרון, ובכך אפשר סלילת דרך העוקפת את מתחם הלגיון הירדני (דרך בורמה). גילת נשלח מטעם צה"ל לצ'כוסלובקיה לצורך רכישת נשק ולאימון מתנדבים יהודים מברית המועצות וצ'כוסלובקיה, שחלקם לחמו בנאצים במלחמת העולם השנייה, לקראת גיוס לצה"ל.
בהמשך שירותו בצה"ל פיקד גילת על חטיבה 8, שהוקמה מחדש כחטיבת המילואים הראשונה של צה"ל, ותרם להכנת התשתית של מערך המילואים. הוא מונה למפקד פיקוד הדרום שהוקם מחדש ופיקד עליו בתקופת הלחימה בפדאיון ופעולות התגמול, כולל הקמת סיירת שקד. פיקד על העיר תל אביב וארגונה לאפשרות תקיפה אווירית מצרית במבצע קדש. ב-1958 מונה למזכיר ראשון ונספח צבאי בשגרירות ישראל באקרה שבגאנה. סייע להידוק הקשרים עם ישראל והקמת התשתית הביטחונית של מדינה זו.
ב-1962 פרש מצה"ל ועבר לעבוד בסולל בונה כמנהל בחטיבת המפעלים של החברה.
נפטר באוקטובר 1992. נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
ספרים שהשתתף בכתיבתם

חלק מן הערכים על הדרכה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
לקריאה נוספת

יואב גלבר, גרעין לצבא העברי – עמ' 177, 189-190, 200, 247–248
יגאל שפי, סיכת מ"מ – עמ' 179–180
אניטה שפירא, מפטורי הרמ"א עד פירוק הפלמ"ח – עמ' 159–164
ארכיון תולדות ההגנה – 4394 – א/מ צבי גילת (הורביץ)
4/4366 – תיק צבי גילת (הורביץ)
0006/510/080 – קלטת 137
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ד', עמ' 176
↑  נחמן שי, ביטחון 50 : צה"ל, קהיליית המודיעין, משרד הביטחון, אלפא תקשורת, 1998
↑  התקפת אויר כבדה על ת"א, הצופה, 19 ביולי 1956
↑  יצא לגאנה, מעריב, 30 ביולי 1958
הזמנת קבע של שרת החוץ לגולדה מאיר הגאנאית, מעריב, 2 באוגוסט 1960
↑  אתר "Billiongraves"
קטרפילר די-6

| Caterpillar D6 |
| --- | --- | --- |

תיאור
יצרן: חברת Caterpillar, ארצות הברית
תפקיד: דחפור זחלי בינוני
ביצועים
| הספק נטו של D6T | 207 כ"ס | 154 קילוואט |
| כושר דחיפה מקסימלי | 382 קילוניוטון | כ-38 טון |
| מהירות מקסימלית | 11.3 קמ"ש (קדימה) | 14.4 קמ"ש (רברס) |
מידות
| אורך (כולל כף ומעקר) | 18.33 רגל | 5.587 מ' |

| גובה הכלי | 10 רגל ו-5 אינץ' | 3.185 מ' |
| גובה הגחון | 15 אינץ' | 0.372 מ' |
| קיבולת מכל דלק | 108.7 גאלון | 411 ליטר |
| משקל מוכן לעבודה | 46,263 ליברות | 20,985 ק"ג |
| נפח מנוע | 567 אינץ' מעוקב | 9.3 ליטר |

דחפור קטרפילר D6 בפראג על רקע קתדרלת ויטוס הקדוש.
קטרפילר די-6 (באנגלית: CAT D6) הוא דחפור זחלי בינוני תוצרת קטרפילר.
זהו דחפור בינוני בגודלו עם 207 כוחות סוס (154 קילוואט) ומשקל של כ-21 טון. ה-D6 פותח ב-1935 ומאז עבר שורה של שיפורים ושכלולים. ה-D6 נועד לעבודות בינוניות ולא גדולות במיוחד, כגון במשקים חקלאיים והנדסה בשטח עירוני. על ה-D6 ניתן להתקין מגוון כפות, בהתאם לעבודה הנדרשת, מעקר אחורי (רוטר), מחרשות או כננת.
היסטוריה ודגמים

ה-D6 פותח ב-1935 ונקרא RD6. הוא היה מצויד במנוע D6600 בעל 3 צילינדרים ועוצמה של 45 כוחות סוס. ב-1937 שונה שמו ל-D6. ב-1941 פיתחה חברת קטרפילר דחפור D6 חדש לחלוטין, ביחד עם סדרת ה-4R וה-5R. דחפור ה-D6 החדש צויד במנוע D6400 עם עוצמה מוגברת של 55 כוחות סוס. ב-1947 הוחלפה סדרת ה-4R/5R בסדרת D6 8U & 9U שלה היה מנוע D318 עם 6 צילינדרים שסיפק 66 כוחות סוס. ב-1959 השיקה קטרפילר את הדגם החדש D6B אחרי ייצור של למעלה מ-60,000 כלים של D6 מדגמים ישנים יותר. ב-1963 החליף אותו הדגם D6C. ב-1977 החליף אותו הדגם D6D בעל מנוע עם 140 כוחות סוס, וגרסת D6D SA לחקלאות בעלת מנוע 125 כוחות סוס. ב-1986 החליף אותו הדגם D6H, ביחד עם 3 טרקטורים זחליים מדור/סדרה H. דחפור D6 זה היה דחפור ה-D6 הראשון עם גלגל-הינע מוגבה. ב-1996 החליף אותו הדגם D6R, שגם לו גלגל הינע מוגבה. מאז הוצגו גם הדגמים D6K עם 125 כוחות סוס ומשקל 12,886 ק"ג, D6N עם 150 כוחות סוס ומשקל 16,547 ק"ג וה-D6T עם 165 כוחות סוס ומשקל 20,985 ק"ג, והם עדיין בייצור. בעשור השני של המאה ה-21 שיפרה קטרפילר את העוצמה של ה-D6T ל-207 כוחות סוס. ב-2020 ארגנה קטרפילר את קו הדחפורים שלה מחדש ושינתה את שיטת השיום. הדגמים הקטנים יותר של ה-D6 הופרדו וקיבלו שם חדש: הדגם D6K2 נהפך ל-D4 וה-D6N נהפך ל-D5.
נכון ל-2020, דחפור ה-D6T הוא אחד משלושת הדחפורים (לצד הקטרפילר די-9 והקטרפילר די-10) שקטרפילר משווקת בישראל דרך חברת טרקטורים וציוד ITE.
גלריה

קטרפילר D6R
קטרפילר D6R
קטרפילר D6R
קטרפילר D6M
קטרפילר D6M LGP ללא כף
קטרפילר D6N
קטרפילר D6M XL
הערות שוליים

↑  Drawbar pull, במהירות 0.1 קמ"ש.
ערך זה הוא קצרמרבנושא הנדסה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קופטית

| --- | --- |

 מדינות:  מצרים (נכחדה)
 אזורים:  צפון אפריקה
 דוברים:  אין, שפה נכחדת
 כתב:  אלפבית קופטי (אנ')
 משפחה:  אפרו-אסיאתית מצרית קופטית
 לאום:  אין
 ארגון:  הכנסייה הקופטית
 מוסד:  המכון לקופטולוגיה 
 קוד שפה:  cop 
 קוד ISO 639-2:  cop 
 קוד ISO 639-3:  cop 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
קופטית הוא שם ניב של השפה המצרית הקדומה. שפה זו כתובה בכתב מיוחד הקרוי הכתב הקופטי, המצוי עדיין בשימוש בספרי התפילה של הכנסייה הקופטית. שמה של השפה נובע מ"קופטים", שמם של הנוצרים תושבי מצרים שמוצאם מהמצרים הקדמונים, ששמם קשור לשם "אגיפטוס" (Egyptos), הכינוי היווני העתיק למצרים: Αἴγυπτος. בעברית משנאית נקראה הקופטית "גיפּטית" (חילופי גיכ"ק). הכינוי "קופטית" בעברית המודרנית הושפע מכינוי הקופטית בשפות מודרניות זרות.
לידיעתו את השפה הקופטית היה חלק נכבד בהצלחתו של ז'אן-פרנסואה שמפוליון לפענח את כתב החרטומים שבאבן רוזטה.
היסטוריית השפה והכתב

מקורו הקדום של הכתב הקופטי הוא במאה השנייה לפנה"ס, כאשר השפה היוונית הפכה לנפוצה בתקופת בית תלמי, ולכן רוב המשכילים ידעו לכתוב ולדבר יוונית כשפה שנייה. כוהני הדת העתיקה של מצרים, שהתפרנסו ממכירת קמעות והורוסקופים, מצאו שאין ביקוש לסחורתם, משום שאיש פרט להם לא ידע לקרוא את הכתב הדמוטי בו כתבו עד אז את השפה המצרית. לפיכך, החלו אלה לכתוב את השפה המצרית שבקמעות בכתב היווני, והוסיפו תווים נוספים שהושאלו מן הכתב הדמוטי עבור עיצורים שאינם קיימים ביוונית. בהדרגה צומצם מספר תווים אלו, והתוצאה הייתה צורת כתב תקנית חדשה לשפה המצרית.
כאשר הפכה הנצרות לדת המדינה בסוף המאה השנייה לספירה, חיפשו מנהיגי הכנסייה דרך להעביר מסר אחיד להמוני העם בשפתם. המיסיונרים ידעו לקרוא כתב יווני, אך לא דמוטי. העם הפשוט לא ידע לקרוא כלל, אך דיבר מצרית. לפיכך, החלו אבות הכנסייה לכתוב את הטקסטים בשפה המצרית, אך בכתב יווני, וכך יכלו המיסיונרים לקרוא ופשוטי העם להבין.
תחילה היה ניסיון לכתוב את השפה רק באלפבית היווני, אך במהרה התבררו חסרונות השיטה והוספו שישה תווים מן הכתב הדמוטי עבור הניב הצעידי (כלומר זה של דרום מצרים) ושבעה תווים מן הכתב הדמוטי עבור הניב הבוחיירי (כלומר זה של צפון מצרים ואזור הדלתא).
באזורים שונים במצרים היו בשימוש ניבי מצרית שונים. ולכן נעשה ניסיון להורות את כתבי הקודש בניב ה"צעידי" הנייטרלי. ואכן, בהדרגה הפך ניב זה לבולט ביצירות הספרותיות של התקופה. אך במאה ה-11, כשהפטריארכיה הקופטית עברה מאלכסנדריה לקהיר, הפך הניב ה"בוחיירי" אותו דיברו באזור הדלתא לשולט. כיום זהו הניב היחיד הקיים בשפה הקופטית בספרים.
היסטוריית השפה והכתב > תור הזהב של הקופטית

נוהגים לתארך את המאה ה-5 לספירה כתחילת תור הזהב של השפה הקופטית. מבשרה היה הארכימנדריט סט. שֶׁנוּטֶה (Ϣⲉⲛⲟⲩϯ) שחי בשנים 348–466 לספירה. הוא הפך את השפה מכלי להעברת הוראות לנזירים, לשפה ספרותית בשימוש נרחב בשימוש הנזירים, שלטונות הכנסייה, האזרח הפשוט ואף פקידי הממשל. הכריזמה בה ניחן, הידיעה המעמיקה של השפה היוונית בה שלט ומוחו היצירתי, ספקו לו את הכלים הנדרשים על-מנת לרומם את השפה הקופטית בתוכן ובסגנון לרמות ספרותיות שלא הגיעה אליהם עד אז ולא השתוותה אליהם מאז.
המורשת הספרותית נמשכה, אם כי לא באותה רמה, באמצעות כתביו של השליח סט. בסה במחצית השנייה של המאה ה-5, ואחר כך בכתביהם של אבות הכנסייה האחרים במאות ה-6 וה-7.
היסטוריית השפה והכתב > קופטית בתקופת השלטון הערבי המוקדם (מאות 7 עד 10 לספירה)

באמצע המאה ה-7 נכבשה מצרים על ידי הערבים. השלטון הערבי אילץ את הקופטים ללמוד ערבית על-מנת לשמר את מקום העבודה הציבורי שלהם. מדיניות זו שחקה בהדרגה את מספר קוראי הקופטית החילוניים שרובם היו עובדי ציבור ובני משפחותיהם. תוך מאה שנה נאלץ הבישוף סוורוס לכתוב את "תולדות הפטריארכים" בערבית.
עם זאת, בפולחן עדיין היה שימוש רב בקופטית לצד היוונית והיא המשיכה לשמש כשפת האיכרים וכהני הכנסייה. בתקופה זו החלו מילים חודרות מהשפה הערבית לקופטית.
היסטוריית השפה והכתב > שקיעת השפה הקופטית

רדיפות שליטים מוסלמיים שהחלו מיד לאחר כיבוש מצרים בידי האסלאם והתגברו אף יותר בשל מסעי הצלב החישו את הידרדרות השפה. חלק מהקופטים התאסלמו, ואף בכנסייה עצמה החלה הערבית להחליף את היוונית כשפה שנייה ובהדרגה הפכה לשפה ראשונה. קיימים טקסטים מתקופה זו שבה מוצאים ערבית כתובה בכתב קופטי ובהדרגה חדר הכתב הערבי גם לטקסטים הדתיים וכיום ספרי הקודש הקופטיים כתובים בכתב ערבי. בסוף המאה ה-17 חדלה השפה הקופטית להיות שפת דיבור.
במאה ה-19 נעשו ניסיונות לחדש את השפה שהתבטאו בחידוש השימוש בשפה בכנסיות ובהדפסת כתבי הקודש מחדש בכתב הקופטי, אלא שבעקבות המהפכה במצרים ב-1952 שלה היו שותפים קופטים צעירים, שבה הערבית להיות השפה והכתב הדומיננטיים והקופטית קיימת כיום רק בחלק מספרי התפילה. כיום, מלמדים את הילדים את השפה הקופטית מגיל צעיר, כדי שירכשו שפה זאת.
ראו גם

אבן רוזטה
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קט"ו, עמוד א', מסכת מגילה, דף י"ח, עמוד א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562850505171  BnF: cb11951844z (data)  GND: 4120227-2  LCCN: sh85032419  NDL: 00566619  NKC: ph202903 
כתובת קופטית
פרס משרד החינוך והתרבות

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  משרד התרבות והספורט 
 
פרס משרד התרבות והספורט (ניתן בעבר בידי משרד החינוך והתרבות, כאשר הם היו מאוחדים במשרד אחד) ניתן ליוצרים במגוון תחומים בידי משרד התרבות והספורט.
רקע

הפרס ניתן ליוצרים במגוון תחומים, בין השאר: תחומי היצירה הספרותית, צילום, אמנות פלסטית, מוזיקה קלאסית ישראלית, וזמר עברי. עם השנים זכו בו דבורה עומר, אלכס ליבק, דן אלמגור, יעקב צים, דניאלה יניב-ריכטר, מיקי קרצמן, לאה ניקל, מרדכי אריאלי, דגנית ברסט, אלכסנדר בוגן ועוד.
בנוסף ניתנים פרסים בתחומי מחול, אוצרות, ופרס רכטר בתחום תכנון אדריכלי.
פרסי משרד התרבות ניתנים ברמות שנות ובסכומים שונים. חלקם מהווים מלגה או תמיכה באמן צעיר מבטיח, חלקם ניתנים כתמיכה ביצירה (דוגמת ספר, סרט או יצירת מחול) וחלקם כפרס מפעל חיים לאמן ותיק.
בשנת 2012, יזמה לימור לבנת, פרס נוסף, בסכום כולל של 300,000 ש"ח, בתחום היצירה הציונות. הפרס ניתן במשך 4 שנים עד שנת 2015. ב-2013 יזמה את פרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים ובשנת 2014 יזמה את פרס דבורה עומר, בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער. בעקבות פיצול המשרד, משך השנים שינה הפרס את שמו ל"פרס שרת המדע והאמנויות"; "פרס שרת החינוך, התרבות והספורט"; "פרס שר המדע, התרבות והספורט", ומאז 2015 "פרס שרת התרבות והספורט".
בשנת 2016, החל משרד החינוך, ביוזמת נפתלי בנט, להעניק פרס חדש - "פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית", ע"ש אורי אורבך. באותה עת הופסקה חלוקת "פרס היצירה בתחום הציונות" שיזמה לימור לבנת.
פרסים בתחומי היצירה הספרותית

בתחומי היצירה הספרותית, קיימים מספר פרסים בחסות משרד התרבות והספורט:
פרס יהודה עמיחי
פרס היצירה לסופרים עבריים
פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית
פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר
פרס בתחומי הזמר העברי

החל מסוף שנות ה-90 חילק משרד התרבות, בחלק מהזמן בשיתוף עמותת אמנות לעם, פרס לזמר עברי. בשנת 2004 אישרה שרת החינוך, התרבות והספורט לימור לבנת את המלצות המדור לזמר עברי שפעל מטעם המועצה הישראלית לתרבות ואמנות והחליטה כי יוענקו מדי שנה חמישה פרסים כספיים ליוצרים ולמבצעים. במשך השנים שינה הפרס את שמו ל"פרס הכנסת לזמר העברי", "פרס שבוע הזמר העברי", "פרס שר/שרת התרבות בתחום הזמר העברי", ו"אות יקיר הזמר העברי".
בין הזוכים בפרס היו:
נחום היימן - זכה ב"פרס הכנסת לזמר העברי" לשנת 2002.
שלמה ארצי וקובי אוז - זכו ב"פרס שבוע הזמר העברי" לשנת 2004.
מוני אמריליו - פרס מפעל חיים על תרומתו המיוחדת למוזיקה הישראלית לשנת 2005.
אהוד בנאי - פרס מלחין השנה לשנת 2005.
מאיר גולדברג - פרס כותב השנה לשנת 2005.
בועז ריינשרייבר - פרס ליוצר ומבצע בתחילת דרכו לשנת 2005.
שמוליק קראוס - פרס מפעל חיים על תרומתו המיוחדת למוזיקה הישראלית לשנת 2006.
עידן רייכל - פרס מלחין השנה לשנת 2006.
יוסי גיספן - פרס כותב השנה לשנת 2006.
קרן פלס - פרס ליוצר ומבצע בתחילת דרכו לשנת 2006.
דובי זלצר - פרס מפעל חיים על תרומתו המיוחדת למוזיקה הישראלית לשנת 2007.
דין דין אביב - פרס מבצע השנה לשנת 2007.
אריק ברמן - פרס ליוצר ומבצע בתחילת דרכו לשנת 2007.
עובדיה חממה - פרס מלחין השנה לשנת 2007.
אייל גולן - זכה ב"אות יקיר הזמר העברי" לשנת 2018 באירוע בכנסת. עם זאת, ההחלטה על חלוקת הפרס פרס לא התקבלה על ידי ועדה ציבורית כמקובל, אלא בידי נאווה בוקר, יו"ר שדולת הזמר העברי בכנסת. במסגרת האירוע קיבלו 12 אמנים אות הוקרה, אך נורית הירש ואילנית, שהיו אמורות לקבל גם פרס לא הגיעו לטקס.
פרס על תכנון אדריכלי

פרס רכטר הוא פרס על תכנון אדריכלי המוענק מדי שנתיים לזכרם של זאב רכטר ובנו יעקב רכטר בחסות משרד התרבות והספורט.
בחלוקת הפרס הוחל בשנת 1962, כאשר משרד השיכון, חברת עמידר ומשפחתו של זאב רכטר הקימו קרן לחלוקת פרס דו שנתי בסך 3,000 לירות, המוענק על ידי אגודת האדריכלים בישראל. לאחר מותו של יעקב רכטר בשנת 2001 הפרס נקרא גם על שמו, עבר לאחריות משרד התרבות והספורט וכולל שני פרסים: פרס עידוד לאדריכל צעיר בסך 10,000 ש"ח ופרס עבור הישג אדריכלי על מבנה או קבוצת מבנים משולבת, בגובה של 25,000 ש"ח. הפרס ניתן למבנה עד 10 שנים משנת הקמתו.
פרסים בתחומי האמנות פלסטית

בתחומי האמנות הפלסטית, קיימים מספר פרסים המוענקים מדי שנה לאמנים ישראלים על ידי המדור לאמנות פלסטית במועצה לתרבות ואמנות, מטעם משרד התרבות והספורט. בשנת 2019 ביקשה שרת התרבות מירי רגב לבטל את הפרס, אף על פי שנבחרו כבר הזוכים, לאחר עיכוב של חמישה חודשים הוא חולק לבסוף במאי 2020 (לזוכי שנת 2019), אך בשנת 2020 לא חולקו פרסים.
פרס האמן הצעיר - פרס המוענק מדי שנה לעשרה אמנים צעירים בתחומי האמנות הפלסטית. הפרס מהווה ציון לשבח והוא נועד לעודד את האמן הצעיר. גובה הפרס עומד על 10,000 ש"ח לכל זוכה.
"פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית" - פרס המוענק מדי שנה לעשרה אמנים בתחומי האמנות הפלסטית. גובה הפרס עומד על 20,000 ש"ח לכל זוכה.
"פרס שרת התרבות לאמנות פלסטית" - פרס המוענק מדי שנה לעשרה אמנים בתחומי האמנות הפלסטית. גובה הפרס עומד על 50,000 ש"ח לכל זוכה.
פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית - פרס המוענק מדי שנה לאמן אחד. גובה הפרס עומד על 70,000 ש"ח.
בין הזוכים בפרס היו:
דינה כהנא גלר - זכתה בפרס בשנת 1999
צבי טולקובסקי - זכה בפרס ב-2012.
פרס אמנות הקולנוע

הפרס לאמנות הקולנוע נועד לעודד עשייה ויצירה קולנועית, תוך חתירה לקידום האיכות והמצוינות, ובמטרה לסייע לשגשוג ולהתפתחות הסרט הישראלי. המענקים לזוכים נועדו לאפשר ליוצרים להתפנות לעשייה קולנועית. בין הזוכים בו היו: חיים בוזגלו, אילת מנחמי, יגאל בורשטיין, עמית גורן, דויד גורפינקל, אבתיסאם מראענה, יולי כהן, דובר קוסאשווילי, בני תורתי, אלי כהן, אבי נשר, שלומי אלקבץ, טליה לביא ותומר הימן.
פרס ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול

הפרס מוענק מאז 1996 ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול האמנותי, ונועד לבטא את ההוקרה וההערכה של החברה הישראלית לפועלם של אמנים בתחום המחול האמנותי ולתמוך בהמשך דרכם האמנותית. הפרס כולל מספר קטגוריות:
פרס היצירה
פרס ביצוע ללהקת מחול ולרקדן או רקדנית על ביצוע בשנה שקדמה להענקת הפרס.
פרס ליוצרים בראשית דרכם, עד 10 שנות יצירה.
פרס על מפעל חיים
בין זוכי הפרס נמנים:
2002 - הכוראוגרפית מירל'ה שרון - פרס על מפעל חיים; הבלט הישראלי - פרס ביצוע ללהקת מחול גדולה.
2009 - נאוה צוקרמן, המנהלת האמנותית של תיאטרון תמונע, פרס על מפעל חיים.
2010 - הכוראוגרפית נעה דר - פרס היצירה, להקתה של יסמין גודר - פרס הביצוע.
2013 - להקת "ורטיגו" - פרס הביצוע; הכוראוגרף ארקדי זיידס - פרס היצירה.
2014 - כוראיוגרפית אפרת רובין
2016 - הכוריאוגרף אוהד נהרין - פרס על מפעל חיים; הכוראוגרפים ענבל פינטו ואבשלום פולק - פרס הביצוע על היצירה "פרחקיר".
2022- הכוריאוגרף רמי באר - פרס על מפעל חיים
קודקס הירושה האחיד

קודקס הירושה האחיד (אנגלית: Uniform Probate Code) הוא חוק בענייני ירושה שנוסח על ידי המועצה הלאומית לאחידות החוק בין מדינות ארצות הברית.
העבודה על ניסוח הקודקס החלה בשנת 1964 וגרסה ראשונה של הקודקס פורסמה בשנת 1969. במהלך השנים הוכנסו שינויים לקודקס, האחרון שבהם בשנת 2006. בעקבות הצגתו, אומץ הקודקס על ידי 16 מדינות בשנת 1969. מדינות אלו היו: אלסקה, אריזונה, קולורדו, פלורידה, הוואי, איידהו, מיין, מישיגן, מינסוטה, מונטנה, נברסקה, ניו מקסיקו, דקוטה הצפונית, דרום קרולינה, דרום דקוטה ויוטה. מדינות נוספות של ארצות הברית אמצו חלקים של הקודקס. אולם גם בין המדינות שאמצו באופן מלא את הקודקס, ישנם הבדלים בין הנוסח של הקודקס במדינות שונות. בית משפט בפלורידה פסק שעורך דין שטעה בגלל שהסתמך על נוסח הקודקס באתר הרשמי של המועצה הלאומית לחוקים אחידים או על נוסח של הקודקס במדינה אחרת, אינו יכול לבקש התחשבות בגלל טעותו.
בשנת 1990 תוקן הקודקס על מנת להכיר בצוואה שוללת שלא הוכרה קודם לכן בהתאם לנהוג במשפט המקובל.
הערות שוליים

↑  ע"א 4660/94 היועץ המשפטי לממשלה נ' לישיצקי משה, סעיף 40
פרדוקס גיבס

בתרמודינמיקה ובמכניקה סטטיסטית, פרדוקס גיבס (על שמו של ג'וסיה וילארד גיבס) הוא סתירה לכאורה, הנוצרת כאשר האנטרופיה של גז אידיאלי במערכת מחושבת ללא התחשבות בחילופיות של חלקיקים, זאת אומרת תוך התייחסות לתמורות של מצבים זהים כשונים. האנטרופיה המחושבת באופן כזה יוצרת ערך שאינו אקסטנסיבי, דבר המוביל לסתירה של החוק השני של התרמודינמיקה, ולהיותה של האנטרופיה פונקציית מצב.
בכלים של תרמודינמיקה בסיסית, פתרון הפרדוקס לא מתאפשר - הדבר נובע מכך שהגדרת האנטרופיה בתרמודינמיקה מתבססת על גדלים מאקרוסקופיים בלבד, וההבחנה בין חלקיק לחלקיק אינה נלקחת בחשבון.
על מנת לפתור את הפרדוקס, יש להשתמש בהגדרה הסטטיסטית של האנטרופיה, המקשרת בינה לבין מספר המצבים האפשריים בהם המערכת יכולה להימצא (פונקציית הריבוי).
תיאור הפרדוקס בתרמודינמיקה

נתבונן בשתי מערכות סגורות זהות של  N חלקיקים זהים בנפח  V, עם אנרגיה פנימית כוללת  U, אותן נסמן כ- A,B. נחכה להגעת המערכות לשיווי משקל תרמודינמי. במצב זה, מעקרון המקסימום של האנטרופיה (אנ'), האנטרופיה  S_{0} בשתי המערכות מקסימלית, ובהתאם לחוק השני של התרמודינמיקה היא גם קבועה. כעת, נציב מחסום באמצע מערכת  A, כך שנקבל שתי מערכות בנפח  {\frac {V}{2}}, עם מספרי חלקיקים  N_{1},N_{2}. ניקח מספר חלקיקים  N גדול מספיק ביחס לנפח של המערכת, כך שנוכל להניח כי  N_{1},N_{2}>0 (ההסתברות לכך שאחד מצדי המחיצה ריק שואפת ל-0).
נחכה שמערכת  A תגיע לשיווי משקל תרמודינמי, ונסמן את האנטרופיה שלה כ- S_{1}. כעת, נסיר את המחיצה מהמערכת, ושוב נחכה להגעה לשיווי משקל. את האנטרופיה הסופית במערכת נסמן כ- S_{2} בעזרת הנוסחה לשינוי אנטרופיה בתהליך של ערבוב נקבל כי
כאשר  \ k_{B} הוא קבוע בולצמן.
ברם, נשים לב כי המערכת  A נמצאת כעת במצב תרמודינמי זהה לחלוטין לזה של מערכת  B, ועל כן, מכיוון שהאנטרופיה היא פונקציית מצב, בהכרח מתקיים  S_{2}=S_{0}. אם כך, קיבלנו כי בהוספת המחיצה למערכת  A, השינוי באנטרופיה הוא
וזאת בסתירה לחוק השני של התרמודינמיקה.
יתרה מכך, קיבלנו סתירה להיותה של האנטרופיה פונקציית מצב של המערכת - כאשר הוספנו את המחיצה למערכת  A, על אף שלא דרשנו זאת מפורשות, ניתן להיווכח כי המערכת נותרה בשיווי משקל (לא הוסרה מגבלה כלשהי מהמערכת). עם זאת, האנטרופיה השתנתה בהוספת המחיצה, דבר שאינו מתיישב עם כך שהאנטרופיה היא פונקציית מצב, ועם כך שהיא גודל אקסטנסיבי (במקרה זה לא ניתן להסתכל על האנטרופיה של מערכת  A כסכום של האנטרופיה בשתי תתי מערכות משלימות ב- A).
תיאור הפרדוקס במכניקה סטטיסטית

נתבונן במערכת תרמודינמית בה  N חלקיקים זהים בלתי תלויים זה בזה (האנרגיה של כל חלקיק אינה מושפעת מזו של שאר החלקיקים), המצומדת לאמבט חום אינסופי בטמפרטורה  \tau , כך שטמפרטורת המערכת קבועה ושווה לזו של אמבט החום. במקרה זה, מדובר במערכת המתאימה לצבר הקאנוני. בהתאם לכך, נרצה לחשב את פונקציית החלוקה,  Z, בעזרתה נוכל לקבוע את כל הגדלים התרמודינמיים במערכת.
תיאור הפרדוקס במכניקה סטטיסטית > ביטוי שגוי לפונקציית החלוקה של המערכת

נציג הוכחה שגויה לכך שעבור שני חלקיקים זהים בלתי תלויים זה בזה, פונקציית החלוקה הכוללת  Z_{tot} היא מכפלת פונקציות החלוקה של כל אחד מהחלקיקים, כלומר
Z_{tot}=Z_{1}\cdot Z_{2}=(Z_{1})^{2}. השוויון השני נובע מכך שהחלקיקים זהים.
פונקציית החלוקה מוגדרת על ידי:  Z_{tot}=\sum _{i}\exp \left(-{\frac {E_{i}}{k_{B}T}}\right), כאשר הסכום הוא על כל המצבים האפשריים של המערכת.  E_{i} היא האנרגיה במצב ה- i, T היא הטמפרטורה ו- \ k_{B}הוא קבוע בולצמן. החלקיקים בלתי תלויים, ולכן מתקיים:
ואכן "הוכחנו" את הרצוי. המעבר שסומן בכוכבית הוא המעבר השגוי, והסיבה לכך שאינו נכון תוסבר בהמשך.
אם כך, במערכת התרמודינמית הנתונה, הוכחנו שלכאורה מתקיים  Z_{tot}=(Z_{1})^{N}. בהתאם, האנרגיה החופשית של הלמהולץ במערכת זו היא
על מנת להמשיך מכאן, עלינו לדעת מה היא  Z_{1}, שכן האנטרופיה נתונה על ידי הביטוי