stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבקה גרבובסקי
ביוגרפיה > בשבי הסורי

כשחדרו הכוחות הסורים למושבה, הסתתרה רבקה במחסן במשך שעות מבלי שהסורים מצאו אותה. כשירד הלילה היא התגנבה החוצה, נעל אחת אבדה לה והיא חצתה שדות קוצים כשרגלה האחת יחפה, בניסיון לעבור את קווי האויב ולקרוא לעזרה. היא התגלתה ונשבתה, וחזתה בביזה ובהרס שזרעו הסורים בבתי המתיישבים. את הלילה היא עשתה בשוחה שנחפרה להגנה מפני הפגזות של כוחות ישראל. עם בוקר לקחו אותה לחקירה בדמשק.
גרבובסקי צורפה אל 28 השבויים שנשלחו לכלא "אל מאזה" הסורי למשך קרוב לשנה. בזכות דאגתה וסיועה לכלואים ולייצוגם בפני מפקדי הכלא, נודעה בכינוי "אם השבויים"..
במאי 1949 שוחררו השבויים. כמה ימים לאחר השחרור נערכה לשבויים קבלת פנים בקיבוץ מחניים. ראש המועצה האזורית גליל עליון אמר שם למשוחררים: 'בעמידתכם הצלתם את הגליל'".
ביוגרפיה > העקירה מהקרקע

לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביקשה גרבובסקי, יחד עם יתר שורדי המושבה, לחזור למשמר הירדן ולהקים את ביתה מהיסוד. בנובמבר 1949 עלו התושבים לקרקע בלוויית קהל רב וערכו טקס חזרה הביתה. אך מוסדות המדינה לא אפשרו את החזרה, בטענה כי על פי הסכמי שביתת הנשק מדובר בשטח מפורז. גם כשהשטח חזר למדינת ישראל לא התאפשרה החזרה לקרקע, היות שאדמות משמר הירדן נמסרו לקיבוץ גדות בזמן שאנשי משמר הירדן היו בשבי. כל מה שאפשרו להם היה לקבל פיצויים מהמדינה כדי לנסות ולרכוש נחלות חדשות. שורדי המושבה ניהלו מאבק על גובה הפיצויים, אף על פי שהממשלה אישרה את "חוק הארנונה לפיצויי המלחמה" שהסדיר גביית מס מכלל הציבור לצורך פיצוי נפגעי המלחמה. בתחילת 1956 הגיעה הפרשה לכותרות העיתונים, לאחר שהעיתונאי אריה גולדבלום ממעריב חשף את היחס המשפיל ו"הסדיסטי" לדבריו, לו זכו המתיישבים מפקידי האוצר.
הכנסת עסקה בנושא בדיון סוער. ח"כ עזרא איכילוב מהציונים הכלליים אמר בדיון במליאת הכנסת: "אני שואל את כולכם, מכל המפלגות, בדבר אלמנתו של חיים גרבובסקי, שנאלצה להיות עכשיו עוזרת-בית. אשה, שבמשך למעלה מששים שנה החזיקה רובה ביד, שמרה בלילות ועם זה חרשה, זרעה וקצרה. אשה אשר שיכלה את בעלה בקרב, שיכלה את בנה הראשון בקרב בגליל העליון, שיכלה את בנה השני במלחמת העצמאות, ובמשך שמונה שנים טוענת האשה זו: אני רוצה להמשיך, נשארתי, שמרתי על כבודי ותפקיד חיי כאשה עבריה אף בשבי הערבים, ועתה מכריחים אותי להשיג פרנסה בדרך זו".
לאחר מאבק של שמונה שנים נאלצו מפוני משמר הירדן להסתפק בסכום זעום. גרבובסקי ביקשה 13,800 לא"י וקיבלה לבסוף 1,750 לא"י. בריאיון שנים מאוחר יותר אמר הבן הצעיר חיים מנחם גרבובסקי: "היה לנו משק עשיר ומפואר, ומה קיבלנו? סכום שהספיק לקנות דירת שני חדרים בשיכון בנתניה. כשאמא שלי חישבה מה מגיע לה, מה היה לה במשק, היא הרגישה שהסכום גבוה מדי. היא לא רצתה לדרוש כל-כך הרבה מהמדינה הצעירה, והחליטה לבקש סכום קטן הרבה יותר. אתם חושבים שהיא קיבלה את הסכום הקטן הזה? שמונה שנים סחבו אותה. ערך הכסף ירד כל-כך, שהוא הפך לסכום פעוט, וגם על זה עוד התמקחו".
ביוגרפיה > אחרית חייה

רבקה עברה להתגורר בנתניה, בקרבת קרובי משפחה - הבת ציפורה ומשפחתה, הבן אהרון שהחלים מפציעתו והתגייס לצבא והבן הצעיר חיים-מנחם. סביב הבית היא טיפחה גינת ירק, נטעה עצי פרי וגידלה תרנגולות. היא ביקשה לעבוד בתחום החינוך אך העבודה היחידה שנמצאה לה הייתה כמנקה בבית אבות מלב"ן בנתניה.
בסוף שנות החמישים חלתה רבקה ונאלצה לפרוש מעבודתה. ב-1959 נפטר הבן אהרון ממחלה בגיל 35. גרבובסקי נפטרה ב-12 בינואר 1962 בגיל 64, בדלות ובחוסר כל. היא נקברה לצד בנה אהרן בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
מורשתה

אפרים לפיד, כתב על גרבובסקי: "בסיפורה של המושבה משמר הירדן ראויה להערכה אישה אמיצה אחת, רבקה גרבובסקי, אשר לא זכתה להוקרה מתאימה בתולדות ביטחון ישראל. היא שכלה ביום אחד את בעלה חיים ובנה הבכור בן ה-16 מנחם, שנרצחו בידי ערבים במאורעות תרצ"ח. בעבודה מפרכת הפך המשק המשפחתי שלה לאחר המשגשגים במשמר הירדן. גם במלחמת העצמאות לא נטשה את נחלתה. במהלך הלחימה ראתה את בנה כרמי בן ה-19 לוחם בסורים ולמרבה הזוועה נופל מאש האויב. היא נפלה בשבי הסורים וגם בכלא דמשק התגלתה כמנהיגה טבעית, הנהיגה את הבנות ועמדה בתוקף על זכויותיהן. אפילו מפקדי הכלא הסוריים העריכו אותה והתייחסו אליה בכבוד רב".
עובד בן עמי ספד לרבקה גרבובסקי: "אף על פי שלא זכתה לתודת האומה ונתקבלה ביחס קשוח ובחוסר כבוד לגיבורים, עוד יבואו אלפי תלמידים לשאוב גבורה מדמותך".
"קשה לדרג מעשי גבורה ושיאים של גבורה. אך כאשר אני בוחן כהיסטוריון את גיבורות ישראל שנכנסו לפנתיאון הלאומי, מניה שוחט, שרה אהרונסון, חנה סנש, חביבה רייק... מתנשאת דמותה של רבקה גרבובסקי מעל לכולן. זו גיבורה שמשלבת את גוברת הרוח עם גבורת הגוף. חלוצה ציונית אידיאליסטית מגשימה את ההתיישבות באזור ספר נידח, שוכלת בעל ובן, אך ממשיכה להגשים למרות האבל והאסון, ולפעול בהגנה ובקרב על ביתה וגם נפילת הבן השני בקרב לעיניה לא שוברת את רוחה. התנהגותה המופתית במבחן השבי הקשה רק מעצימה את גבורתה. ראוי היה שקברה הצנוע של רבקה גרבובסקי יהפוך למקום עליה לרגל לכל תלמידי ותלמידות ישראל ולמרגלותיו ילמדו מהי דבקות באדמה, מהי הגשמה ציונית ומהו המחיר הכבד ששולם כדי לממש את תקומת ישראל בארצו".
דן גבאי כתב במחקר שנערך במסגרת אוניברסיטת חיפה: "רבקה גרבובסקי עונה ללא ספק על ‘מודל הגבורה’ – איכרה חרוצה, אידיאליסטית, מגשימה בהתיישבות באזור ספר, מאבדת בעל ובן וממשיכה להגשים, פעילה בהגנה על ביתה תוך שהוא מאבדת בן נוסף, מרדנית, אמיצה מפיחה עידוד ומנהיגה את חבריה בשבי… רבקה גרבובסקי ומשפחתה, משפחת איכרים גיבורים, אר חייהם, סבלם והקרבתם ראויים לשמש סמל לדורות הבאים, גורלם מתמצה בגורלה של המושבה משמר הירדן… רבקה גרבובסקי ראויה שסיפורה ומעשיה יילמדו במערכת החינוך ושמה יינשא בפי כל”.
מורשתה > מחברת השירים

מבלי שהתכוונה לכך, התגלתה רבקה כאוצרת אחד האוספים הנדירים של שירים עבריים בתחילת המאה ה-20. מחברת השירים שלה, אותם אספה בצעירותה בראש פינה, התגלתה בלבנון בשנות ה-80 של המאה ה-20, והיא מציגה תמונה מרתקת של השירים שבני הנוער אהבו לשיר באותן שנים. המחברת שמורה באוסף המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית.
מורשתה > תיעוד חיי מתיישבי הגליל

בספרה ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי, שנכתב בשנותיה האחרונות, תיארה המחברת את חיי היום יום של מתיישבי ראש פינה מסוף המאה ה-19 ועד 1919, סיום מלחמת העולם הראשונה. בספר היא ציינה כי מטרתה היא להנציח את חיי מייסדי ראש פינה: "... אנשים יקרים, עובדי אדמה, שלא חיפשו גדלות ... לכבוד הוא לי לכתוב מה שאני יודעת וזוכרת עליהם, על אותם הורים ומורים המשתכחים, 'לעשות להם שם'" (עמ' 28).
ספריה

רבקה פיינשטיין (עורכת), מחברת השירים, שנה לא ידועה.
רבקה גרבובסקי, ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי, עריכה מלכה ארגוב, הוצאת ספרים "אח", תש"ס.
רבקה גרבובסקי, שלושה ימים בסיון: סיפורה של איכרה ממשמר-הירדן, כינס וערך אהרן אבן-חן, תל אביב: חמו"ל, 1987.
Rivkah Grabovski, Three days in Sivan, Gershon Portnoy (editor translator), Jerusalem: Old City Press, 2018
ראו גם

השבויים הישראלים בסוריה ובלבנון במלחמת העצמאות
משמר הירדן
משמר הירדן במלחמת העצמאות
ראש פינה
לקריאה נוספת

אכרה ממשמר הירדן מספרת, הַבֹּקֶר, 2 ביוני 1949, בוויקיטקסט.
מרגלית שלה, אתגר המגדר- נשים בעליות ראשונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
רותי פריד, המחברת השחורה של רבקה פיינשטיין (גרבובסקי), אתר זמרשת, שנה לא ידועה.
עמית נאור, מסעה של מחברת השירים הקטנה אל הספרייה הלאומית, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.05.2020
יצחק טסלר, אם הבנים: האישה ששכלה בעל, שלושה בנים ונכד, באתר ynet, 14 באפריל 2021
טל שניידר, "האומנם הפקירו אותנו?", באתר זמן ישראל, 28 במרץ 2024
הערות שוליים

↑  "ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי", הוצאת "אח" 2010
↑  רבקה פיינשטיין (עורכת, "מחברת השירים", שנת הוצאה לא ידועה
↑  מרגלית שלה, אתגר המגדר- נשים בעליות ראשונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
↑  חיים גרבובסקי באתר יזכור
↑  מנחם גרבובסקי באתר יזכור
↑  ג. שרוני, האשה מגדות הירדן, מעריב, 26 בינואר 1962
↑  משמר הירדן הצמאה הקריבה שניים מבניה, הַבֹּקֶר, 27 ביולי 1938
↑  אתר "יזכור", חיים ומנחם גרבובסקי
↑  אתר "ערים בלילה", שבויי מלחמה ישראלים, ראיון עם חיים-מנחם גרבובסקי
1 2 3 4 5 6  אפרים לפיד, משמר הירדן – סיפור לא סגור ממלחמת העצמאות, באתר Israel Defense, ‏16/11/2017
↑  מרדכי לובובסקי, מדוע הופקרה משמר הירדן, הוצאת יסוד המעלה, 2000, עמ' 94-95
↑  אריה יצחקי, גבורת משמר הירדן 1948, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל: ספרית דקל, 2010
1 2  מרדכי לובובסקי, מדוע הופקרה משמר הירדן, יסוד המעלה, 2000, עמ' 91-92
↑  עצמות כרמי גרברובסקי יובאו היום לקבורה, דבר, 4 בינואר 1951
↑  משמר הירדן
↑  "ערים בלילה", אתר חיילי צה"ל שנפלו בשבי, "רבקה גרבובסקי"
↑  ג. שרוני, יום הדין במבצר אלמזה, מעריב, 1 באוקטובר 1968
↑  ד"ר לאה טייכר, שורשים מסתעפים בראש פינה, באתר תפוז, ‏23.5.2005
1 2  רויטל שנור, גזע הנופלים, ערוץ שבע, 13.11.1987
↑  תושבי משמר הירדן מתיישבים מחדש במושבה, דבר, 3 בנובמבר 1949
↑  אריה גלבלום, השרידים לא זעקו - והיה כי תהיה מלחמה, מעריב, 3 בפברואר 1956
↑  פרוטוקול מליאת הכנסת, ישיבה פ"ד, 22.2.1956
↑  א. שמאי, בין רבקה גרבובסקי לרבקה גובר, חרות, 25 בינואר 1962
↑  שמעון קושניר, אנשי בזלת: השטורמנים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1975
↑  דן גבאי, האיכרה שנעקרה ולא הוכרה, אוניברסיטת חיפה, 2006
↑  אתר "זמרשת", מחברת השירים של רבקה פיינשטיין-גרבובסקי
↑  עמית נאור, מסעה של מחברת השירים הקטנה אל הספרייה הלאומית, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.05.2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007503965505171  VIAF: 197148874345449620504   WorldCat (עם VIAF): 197148874345449620504
אנטלייפטה

| --- | --- |
סמל אנטלייפטהסמל אנטלייפטה

מקומיים באנטלייפטה, ברקע: הכנסייה המקומית
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז אוטנה
 מחוז משנה:  זרסאי
 תאריך ייסוד:  1897 
 גובה:  109 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  278 (2011)
 קואורדינטות:  55°39′40″N 25°52′01″E﻿ / ﻿55.661111111111°N 25.866944444444°E﻿ / 55.661111111111; 25.866944444444 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.antaliepte.lt
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אנטלייפטה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד אנטלייפטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אנטלייפטה (בליטאית: Antalieptė; ביידיש: אנטאליאפט) היא עיירה קטנה השוכנת על גדות נהר השוונטוי (אנ') במחוז משנה זרסאי שבמחוז אוטנה במזרח ליטא.
בסביבות העיירה גבעות מיוערות. קיים בה מנזר רוסי גדול שסיפק פרנסה לפני מלחמת העולם הראשונה לרבים מתושביה היהודיים של העיירה.
יהודי אטלייפט

עד מלחמת העולם הראשונה התקיימה בעיירה קהילה של כ-80 משפחות יהודיות ובסך הכל כ-400 נפשות. בשנים שלאחר המלחמה היגרו רוב יהודי העיירה לארצות הברית, דרום אפריקה ואורוגוואי. כמה מרבני העיירה התפרסמו ובהם הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ בנו של ר' משה מרקוביץ מחבר "שם הגדולים השלישי", הוא ובנו וגם רבה האחרון של העיירה הרב יהודה לוין, נרצחו בשואה.
הגרמנים כבשו את העיירה ב-26 ביוני 1941. ליטאים חברי "איגוד הקלעים" ארגנו את ההתעללות ביהודים שנמשכה בחודשי הקיץ, עד סוף אוגוסט, אז הובלו יהודי העיירה ליער פאז'יים ונרצחו בירי ב-26 באוגוסט יחד עם יהודי זרסאי והסביבה.
יהודה יודל רוזנברג

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1860 
 פטירה:  23 באוקטובר 1935 (בגיל 74) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב יהודה יודל רוזנברג (בכתיב יידי: ראזענבערג; תר"ך, 24 בדצמבר 1860 גנברזוב, פולין – כ"ו בתשרי תרצ"ו, 23 באוקטובר 1935, מונטריאול, קנדה) היה רב וסופר שהתפרסם עקב חיבור כתבים שייחס לסופרים קדומים, שנולד והתגורר בפולין והיגר בסוף ימיו למונטריאול שבקנדה.
קורות חיים

נולד בעיירה סקארישֶב (Skaryszew) שליד ראדום, בפלך ראדום של פולין הקונגרסאית (שבשליטת האימפריה הרוסית), בנם של ישראל יצחק רוזנברג ומריה גיטלה זיגלמן. נודע כתלמיד חכם וכלמדן מופלג, וכונה "העילוי מסקארישב" ("סקארישעווער עילוי"). בגיל 17 נישא ל-חיה חווה בת שלמה אלימלך מטורלה ונכדת הרב לייביש צוקר רבה של אוסטרובצה, ולאחר מכן כיהן כרב ודיין בקהילות טורלה (ונודע בשם "רבי יודל טורלר"), לודז' וורשה.
בשנת 1913 היגר לקנדה, שם שימש כמנהיג הרוחני של קהילת בית יעקב (אנ') בטורונטו, שהוקמה בשנת 1899 על ידי קבוצת יהודים ילידי פולין. במהלך כמעט שש שנותיו בעיר, ייסד רוזנברג את תלמוד תורה עץ חיים (אנ') ברחוב דארסי.
בשנת 1919 עבר רוזנברג למונטריאול, שם מונה לרב הראשי של קהילות העבריות המאוחדות האורתודוקסיות, קבוצה של בתי כנסת ששירתו קהילות מהגרים אשכנזים. הוא שימש גם כסגן יושב-ראש מועצת הרבנים של הקהילה היהודית, תפקיד שבו החזיק עד מותו במונטריאול בגיל שבעים וחמש, ב-23 באוקטובר 1935.
בספרו "יחוה דעת" דן בשאלות ותשובות בנושאים מודרניים, והיה פורץ דרך בתחום זה. כך למשל דן על הדלקת וכיבוי חשמל ביום טוב (ואף התכתב בעניין זה עם הרב שלמה זלמן אוירבך), מי מקוה שעברו דרך צנרת עירונית ועוד. ספרו "ידות נדרים", העוסק במסכת נדרים, מקובל בישיבות עד היום כספר יסודי בעניינים הנוגעים למסכת זו. הרב רוזנברג פרסם ספרי מעשיות פסאודו-אפיגרפיים שזכו לתהודה רבה, והתקבלו בציבורים רחבים כאמת, או לפחות כמסורות קדומות; בין אלה ניתן למנות את חיבורו המפורסם על הגולם מפראג בכותרת 'נפלאות המהר"ל' (1909), סיפורי הסבא משפולה, וספר רפאל המלאך.
ההיסטוריון פרופ' שניאור ליימן עסק בספר שיצא לאור לכבוד יום הולדתו השבעים של הרב רוזנברג. בספר הובאו קורות חייו של הרב רוזנברג, שככל הנראה נכתבו על ידו, ושם ישנה רשימה של ספריו. הספרים מחולקים על פי סוגים, כאשר הסוג השלישי מכונה "אגדות עם", ושם כלולים נפלאות המהר"ל וחשן המשפט. ע"פ פרופ' ליימן, ככל הנראה נכתבו הספרים כדי לשמש חומר קריאה תורני לנוער היהודי הפולני, כפי שעשה מאיר להמן. במעשיותיו חיבב את המהר"ל, ופרסם, מלבד סיפורי הגולם, גם הגדה של פסח עם שני פירושים 'לשון לימודים' ו'דברי נגידים', שייחס אותם למהר"ל, ועד היום נדפסת הגדה זו בסט כתבי המהר"ל. רוב טקסט הפירוש הוא ליקוט מתוך ספרי המהר"ל השונים (במיוחד הספר גבורות ה'), בתוספת ביאורים שונים ומנהגים שהכניס בה הרב רוזנברג מעצמו, שתוכנם התמוה לפעמים הוביל לחשיפת הזיוף.
כמו כן הדפיס הרב רוזנברג תרגום של ספר הזוהר לעברית, שזכה להסכמות של רבנים חשובים וביניהם רבי חיים חזקיהו מדיני. יש שטענו שהסכמות אלה מזויפות ונכתבו על ידו. מאיר בר-אילן שיער שבבדיקה מדוקדקת לתרגומו יתגלה שבתרגום מוטמעים חידושים ופרשנויות של רוזנברג.
כתביו

ידות נדרים, ורשה ה'תרס"ג. חלק א. ביאור על כל 'כלומר' בפירושי רש"י ור"ן במסכת נדרים. חלק ב. ביאורים ופלפולים על שמונה מסכתות וכן בהלכות פסח תפילין וקידושין
מתוך קונטרס "גורל העשיריות" שהדפיס הרב רוזנברג. חוברת קצרה זו, ייחודית במינה, אמורה להשיב תשובה מקורית לשואל, על כל שאלה שיישאל, זאת על ידי חישובים, דילוגים, מספרים ואותיות, וע"פ ארבעה לוחות, כמו זה שמוצג בתמונה. גורל העשיריות, המיוחס לרב צמח בר מר רב אחאי גאון, ורשה ה'תרס"ד
סדר הגדה של פסח למהר"ל, ורשה ה'תרס"ה
נפלאות מהר"ל, פיעטרקוב ה'תרס"ט
סדר הפרוזבול, פיעטרקוב ה'תר"ע. דיני פרוזבול וסדר הכנתו הלכה למעשה; עברית עם תרגום ליידיש
אליהו הנביא, פיעטרקוב ה'תרע"א. לקט מדרשים ואגדות על אליהו הנביא
רפאל המלאך, פיעטרקוב ה'תרע"א. סגולות וקמיעות
תפארת מהרא"ל משפאלי, פיעטרקוב ה'תרע"ב. תולדות הסבא משפולי
דרשה צמר ופשתים, פיעטרקוב ה'תרע"ב. הלכות כלאי בגדים ושעטנז
דער קריזיס פון לאדז ווארשא, פיעטרקוב ה'תרע"ב
חשן המשפט, פיעטרקוב ה'תרע"ג. ספור על המהר"ל מעובד מארתור קונאן דויל
דער גריידיצער ... רבי אליהו גוטמאכער זצ"ל, פיעטרקוב, חסרה שנת דפוס. נפלאות ואגדות על ר' אליהו גוטמאכר
דברי הימים אשר לשלמה המלך עליו השלום, פיעטרקוב ה'תרע"ד. אוסף מדרשים ואגדות על שלמה המלך
מקוה יהודה, טורונטו ה'תרע"ח. הוראות הכנה למקווה ביתי זול
קריאה הקדושה, ניו יורק ה'תרע"ט. הלכות ומנהגים לקריאת התורה
סדר הקפות לשמיני עצרת ולשמחת תורה
א בריוועלע פון די זיסע מאמע שבת מלכתא, מונטריאול ה'תרפ"ד. אגרת שכתבה השבת כביכול לעם ישראל למען שמירת השבת
מאור החשמל - שאלה ותשובה, מונטריאול, שנת ה'תרפ"ד. מהדורה שנייה: ירושלים ה'תרפ"ט. חשמל בשבת והלכות מריטת עוף
זהר תורה על חמישה חומשי תורה, מונטריאול - ניו יורק, ה'תרפ"ד - ה'תרפ"ה, ספר הזוהר על סדר התורה עם תרגום לעברית
נפלאות הזהר, מונטריאול ה'תרפ"ז. ספורים מלוקטים ומתורגמים מספר הזוהר
עטרת תפארת, ניו יורק ה'תרצ"א. דרוש להנחת תפילין
פרי יהודה, בילגורייא ה'תרצ"ה. פירושים לחמשה חומשי תורה
לקריאה נוספת

"יהודה יודיל רוזנברג", האנציקלופדיה העברית (כרך ל), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ח, עמ' 635–636
נ' בוימאייל, 'הרב ר' יהודה (יודל) ראזענבערג ז"ל', תלמוד תורה 'עץ-חיים' - ספר היובל, טורונטו, ה'תש"ג, עמ' 104–119
אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' יהודה יודל ראזענבערג ז"ל", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 125, באתר היברובוקס
מ"ש גשורי, 'הרב יהודה (יודל) רוזנברג', בתוך: א"ש שטיין (עורך), ראדום, תל אביב, ה'תשכ"ב, עמ' 116–117
יוסף דן, הסיפור החסידי, הוצאת כתר, ירושלים: 1975, עמ' 220–234
גדליה נגאל, הספורת החסידית, ירושלים, ה'תשמ"א, עמ' 49–50; 188 הערה 16
אחיקם קשת, תעלומת גורל העשיריות, בד"ד 36, אדר ב תשפ"ב, עמ' 17-29
Ira Robinson, ‘Literary Forgery and Hasidic Judaism: The Case of Rabbi Yudel Rosenberg’, Judaism, 40 (1991), pp. 61-78.
הערות שוליים

↑  Skaryszew, Poland, באתר Jewish Gen (באנגלית)
↑  THE ADVENTURE OF THE MAHARALOF PRAGUE IN LONDON: R. YUDL ROSENBERG AND THE GOLEM OF PRAGUE עמ' 34
↑  הרב אברהם בנדיקט, הגדת מהר"ל או אגדת מהר"ל, מוריה, קנט-קס (שנה יד ג-ד) עמ' קה - קו, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  מאור אקלר, "האם מותר לתרגם את הזוהר ללשון הקודש", האוצר מא (סיוון תש"פ), עמ' תב.
↑  נפלאות, להלן 'קישורים חיצוניים'.
↑  יהושע ענבל טען שמדובר בהפרזה "נראה כי בר-אילן חושב את ר"י רוזנברג למעין ר' משה די ליאון של דורו", ראו: הרב יהושע ענבל, "מבט חדש על הגולם מפראג" המעין נז [ב] (220; טבת תשע"ז), עמ' 99–100.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267113905171  PLWABN: 9810686427005606  BnF: cb15558760g (data)  GND: 1049177371  ISNI: 0000 0001 1576 4044  LCCN: n87888004  VIAF: 83116352   WorldCat (עם VIAF): 83116352
קרב תל א-שמס

קרב תל א-שמס הוא קרב שהתחולל ב-12–14 באוקטובר 1973 בין צה"ל לצבא סוריה, על השליטה בתל א-שמס שבסוריה. הקרב היה חלק מהקרבות לכיבוש המובלעת הסורית במלחמת יום הכיפורים.
רקע

מלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן החלה ב-6 באוקטובר 1973 במתקפה סורית לכל אורך קו הגבול. עם פרוץ המלחמה הייתה חטיבה 188 חטיבת השריון היחידה בקו המגע עם הסורים. החטיבה כללה 71 טנקי שוט קל בשני גדודים: גדוד 53 בפיקוד רס"ן עודד ארז, וגדוד 74 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי. עם פרוץ האש עמדה החטיבה מול מאות טנקים סורים והצליחה להשהות את התקדמות הצבא הסורי, אולם ספגה אבדות רבות.
בתוך 24 שעות מתחילת הלחימה איבדה החטיבה עשרות לוחמים, ביניהם גם המח"ט יצחק בן-שהם והסמח"ט דוד ישראלי, ולמעשה חדלה מלהתקיים ככוח מאורגן. גדוד 53, אשר הגן על דרום הרמה, ספג אבדות כבדות ושרידיו התפנו ב-7 באוקטובר בשעות הערב למחנה ירדן במסגרת "שיירת הרפאים". גדוד 74 איבד במהלך קרבות הבלימה כמחצית מכוחו, אולם המשיך להילחם תחת חטיבה 7 בצפון רמת הגולן.
שלושה חודשים לפני המלחמה היה סא"ל יוסי בן-חנן מפקד גדוד 53, אז החליף אותו עודד ארז. ביום הכיפורים שהה בן-חנן בירח דבש בנפאל עם אשתו הטרייה, וכאשר שמע על המתרחש מיהר לחזור לישראל. ב-8 באוקטובר נחת בישראל ובאותו הלילה ארגן במחנה ירדן כוח של 11 טנקים משרידי שיירת הרפאים ומלוחמים נוספים שמצא. ב-9 באוקטובר עלה "כוח בן-חנן" לרמת הגולן וסייע בהדיפת המתקפה הסורית האחרונה בעמק הבכא.
בתום חמישה ימי קרבות קשים, ב-10 באוקטובר, הצליחו כוחות צה"ל לבלום את הכוחות הסורים ולהדוף אותם משטח ישראל. במטכ"ל הישראלי הוחלט להמשיך את המתקפה לתוך שטח סוריה. מטרת המתקפה הייתה לאיים על דמשק, אף כי כיבוש דמשק לא הוגדר כיעד. טנקי חטיבה 188, תחת פיקוד חטיבה 7, השתתפו בהבקעה כחלק מאוגדה 36. האוגדה, בפיקוד תא"ל רפאל איתן, יועדה לחלק הצפוני של גזרת ההבקעה, מדרום לחרמון. כוחה העיקרי של האוגדה הייתה חטיבה 7, אשר כללה כ-110 טנקים בחמישה גדודים מוקטנים: שלושת הגדודים האורגניים של החטיבה (הגדודים 77, 75, ו-71), ושני גדודים מחטיבה 188 (כוח בן-חנן שכלל כ-25 טנקים, וגדוד 74 בפיקוד יאיר נפשי שמנה 8 טנקים בלבד).
ב-11 באוקטובר החלה המתקפה הישראלית לתוך סוריה. אוגדה 36 פרצה ראשונה בשני מאמצים: גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני, פרץ בשיפולי החרמון אל כפר חדר, ועד סוף היום הגיע לפאתי בית ג'ן. כוח בן-חנן הוביל את ההתקפה באגף הדרומי של האוגדה, נתקל בהתנגדות מועטה וכבש את ג'ובתא אל-חשב, טרנג'ה ותל אחמר. עד סוף היום הצליח הגדוד להתקדם כ-10 קילומטרים והגיע עד למחנה אל פאוור (חלס).
באזור הפריצה של אוגדה 36 ישבו שרידי הדיוויזיה השביעית הסורית. כוחות הדיוויזיה ספגו אבדות כבדות במהלך בשבוע הראשון ללחימה, ועם סיום קרבות הבלימה נסוגו חזרה אל קווי הגנה שנבנו מראש בשטח סוריה.
פני השטח

תל א-שמס הוא תל געשי הנמצא כ-18 קילומטרים ממזרח לגבול ישראל-סוריה. התל מתנשא לגובה של כ-80 מטרים מעל סביבתו, בצמוד לכביש הראשי קוניטרה-דמשק ("ציר אמריקה", במפת הקוד הצה"לית). בתל א-שמס נחפרו מבעוד מועד מגנני נ"ט לכיוון דרום-מערב, שנועדו להגן על התל מפני התקפה ולשלוט בתנועה על הכביש.
מצפון וממערב לתל משתרע שטח "הלג'ה הקטנה" - אזור בזלתי צעיר וטרשי מאוד הכולל רכסוני בזלת בגובה 2–5 מטרים. אזור הלג'ה נחשב לבלתי עביר לרק"ם והגן על אגפו המערבי של תל א-שמס.
הניסיון הראשון: כוח בן-חנן > החילוץ

בשל ערפל הקרב ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן היה היחיד שנותר על התל וכי כל החיילים האחרים שנפגעו פונו. כוח בן-חנן היה כוח מאולתר שהוקם משרידי גדוד 53 וכלל חיילים מיחידות אחרות, ועובדה זו, יחד עם פציעתם של בן-חנן וקצינים נוספים מהכוח תרמה לבלבול ולחוסר השליטה.
משימת החילוץ של בן-חנן מתל א-שמס הוטלה על כוח של סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה 7 מספר ימים קודם. הכוח הצטייד בשני נגמ"שי "זלדה" ויצא לדרך בחשיכה. ההנחה הייתה כי בן-חנן ורוזנצוויג הם היחידים שנותרו על התל. מרגע שהתברר כי בן-חנן נפגע ועד סוף פעולת החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על התל ועל דרכי הגישה אליו כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים. במהלך החיפוי הארטילרי נורתה אש ארטילרית על אחת מסוללות גדוד בה"ד 9, שבשל חשיבות החיפוי המשיכה בירי. אחד הפגזים פגע בתוך הסוללה וגרם לנפגעים. באירוע נהרגו שישה חיילים וכמה נפצעו.
הכוח בפיקוד יוני נתניהו נסע בלג'ה באותו נתיב שהתווה על ידי הטנקים כמה שעות קודם לכן. באזור ממנו יצאו הטנקים להסתערות האחרונה ירדו החיילים מהנגמ"שים ועלו על התל ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים. כוח נתניהו איתר את בן-חנן ורוזנצוויג, ופינה את בן-חנן הפצוע על אלונקה. הכוח לא בדק את הטנקים הפגועים שנותרו על התל ולא איתר את הנפגעים הנוספים בהם. כוח הסיירת ירד מהתל אל הנגמ"שים וחזר באותו נתיב אל כפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
הניסיון הראשון: כוח בן-חנן > איתור ההרוגים

לאחר סיום פעולת החילוץ חזרו הסורים לתל ומצאו את שלושת ההרוגים שנותרו על התל (שטרן, וידאל ואברהמוב), יחד עם שלושת הטנקים הפגועים. גופות ההרוגים נלקחו בשבי ושני טנקים שנותרו שלמים נגררו לסוריה.
במפקדת חטיבה 7 סברו כי כל החיילים שנפגעו פונו לבתי החולים. ימים רבים לאחר הקרב עדיין לא התברר לפיקוד החטיבה כי ארבעה חיילים חסרים. כשבועיים לאחר הקרב ולאחר הפסקת האש הגיע לגולן משה שטרן, אביו של סמ"ר אדיר שטרן, לאחר שלא שמע דבר מבנו. שטרן החל לשאול לגבי בנו ורק אז התברר כי כמה חיילים חסרים. במהלך החיפושים התגלתה גופתו של התותחן מאיר כהן בטנק שננטש בלג'ה, כשבועיים לאחר הקרב. מספר ימים לאחר מכן הוכרזו שלושת החללים הנוספים כנעדרים, ובהמשך התברר כי נלקחו על ידי הסורים. שלוש הגופות הוחזרו רק בחילופי השבויים לאחר המלחמה.
לאורך השנים נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב. משפחתו של אדיר שטרן טענה כי שטרן היה פצוע בזמן שנלקח בשבי וכי ניתן היה להצילו.
הניסיון השני: חטיבה 317

כבר באותו הלילה שבו בוצע החילוץ של בן-חנן מהתל (12–13 באוקטובר) הוחלט במטכ"ל להמשיך את ההתקדמות לכיוון דמשק. ב-13 באוקטובר בצהריים הטיל רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, את משימת כיבוש תל א-שמס על חטיבת הצנחנים 317. מפקד החטיבה, אל"ם חיים נדל, הטיל את המשימה על גדוד 567 ועל מפקדו, סא"ל אלישע שלם, והורה לו לתכנן את כיבוש התל בפעולה לילית. אף כי בגזרת המובלעת בוצעו מספר צילומי אוויר ביום שקדם לפעולה, המידע לא הגיע למפקדים בשטח. הערכת החטיבה על הכוחות הסורים בתל התבססה על מודיעין חלקי שנאסף מתצפיות על התל ומידע שהתקבל על סמך הקרב ביום הקודם.
המג"ד אלישע שלם חשב כי שטח הלג'ה יעניק לכוחותיו מחסה ומסתור, ויאפשר להם לנוע אל התל מבלי שיתגלו. לפיכך תכנן כי הגדוד ינוע על ציר בן-חנן ויתקוף את התל מעורפו, כשבמקביל יבצע כוח טנקים הטעיה מדרום לתל. אחר הצהריים הוצגה התוכנית למפקד האוגדה רפאל איתן והוא דחה אותה. איתן התעקש כי ההתקפה על התל תתבצע מכיוון דרום כדי לכבוש קודם את מגנן הנ"ט שנמצא בחלק הדרום-מערבי של התל, כשחשכת הלילה תעניק לכוחות את ההגנה הדרושה..
תוכנית ההתקפה שונתה תוך זמן קצר ולקראת הערב אושרה באופן סופי. לפי התוכנית גדוד 567 יגיע בזחל"מים לאזור כפר מעץ (כ-5 קילומטרים מדרום לתל) ומשם ינוע רגלית אל התל ויתקוף אותו מכיוון דרום-מזרח. כוח חטיבתי נוסף שיכלול פלוגת טנקים ופלוגת חי"ר ינוע בציר בן-חנן וימנע הגעת כוחות נוספים לתגבור התל מצפון. לצורך סיוע להתקפה על התל הוקצו שלושה גדודי ארטילריה. בנוסף הוקצה האגד הארטילרי של אוגדה 146 למכת אש אחת בחצות, בטרם יחל האגד את תנועתו עם אוגדה 146 לסיני.
סמוך לשעה 9 בערב החל גדוד 567 בפיקוד המג"ד אלישע שלם בתנועה על גבי זחל"מים לצומת מעץ. כעשרים דקות מאוחר יותר החל הגדוד בתנועה רגלית אל התל. לפי התכנון המוקדם, לפני חצות הנחית האגד הארטילרי מאוגדה 146 מכת אש כבדה על התל, וזאת בנוסף לארטילריה הקבועה שהנחיתו גדודי הסיוע כל משך התנועה של הכוחות אל התל.
לאחר חצות הגיעו הכוחות אל התל, כששתי פלוגות תקפו את מגנן הנ"ט ופלוגה נוספת עלתה לראש התל. סמוך לשעה 2:00 לפנות בוקר נתקלו כוחות הגדוד בכוחות סורים והלחימה החלה. התל נכבש בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר לאחר קרב קצר. בדיעבד הסתבר כי כוחות סורים רבים נטשו את התל בעקבות ההפגזה הארטילרית הקשה באותו הלילה או אפילו לאחר הקרב עם כוח בן-חנן, ובתל נשארו כוחות מועטים בלבד. לגדוד 567 היו ארבעה פצועים בקרב, בעוד לסורים נהרגו כ-60 חיילים וכ-30 נלקחו בשבי. בשעות הבוקר שלאחר הקרב (14 באוקטובר) סיימו הצנחנים את טיהור העמדות והבונקרים על התל.