stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה גות
קורות חייו

ב-1933 קיבל תואר ברפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). משנת 1933 עבד במרפאתו של שאנדור קוראני, מ-1936 בבית החולים Szötség utca, ולאחר מכן בפוליקליניקת קאסאב.
בשנת 1939, הוא ואשתו היו מועמדים לאספה הלאומית ההונגרית מטעם מפלגת חירויות האזרח הליברלית.
במהלך 1940 ו-1941, הוא ערך מחקר ביוכימי בסגד לצד זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה ב-1937 אלברט סנט-גיירגי. ב-1943 הוא הועבר למחלקה הפנימית של בית החולים סנט יאנוש בבודפשט. בשנת 1947, קיבל הסמכה כפרופסור לאנדוקרינולוגיה. משנת 1950 היה הרופא הפנימי בבית החולים יוז'ף אטילה, משנת 1952 בבית החולים מרגיט, ולאחר מכן הרופא הראשי של בית החולים ומנהל המחלקה. ב-1954 קיבל את התואר קנדידט למדעי הרפואה. ב-1958 עבד כחוקר במכון לביוכימיה בקיימברידג'. לאחר שחזר הביתה, נשכר על ידי בית החולים יאנוש כמנהל המחלקה הפנימית 2 בבודפשט. בשנת 1976 מונה לפרופסור מלא באוניברסיטה. הוא היה חבר בכמה אגודות מדעיות הונגריות.
תחום המחקר

תחום המחקר העיקרי שלו הוא אנדוקרינולוגיה, חקר הורמונים, בעיקר בדיקת תפקוד בלוטת יותרת המוח ובלוטת יותרת הכליה. הוא היה הראשון בהונגריה שטיפל בגמדות עם הורמון גדילה אנושי. הוא הציג את קביעת ההורמונים בשיטה רדיואקטיבית. הוא גם עסק רבות בבעיות השמנת יתר וסוכרת.
הנצחה

קברו נמצא בבית הקברות פרקאשרט בבודפשט.
לכבוד 100 שנה להולדתו החברה ההונגרית לאנדוקרינולוגיה ומטבוליזם הקימה את פרס אנדרה גות.
מעורבות חברתית

חבר מועצת המנהלים של קבוצת המומחים לרפואה פנימית ההונגרית והחברה ההונגרית לרפואה פנימית (1946–1958)
סגן נשיא מייסד של המחלקה האנדוקרינית והאגודה ההונגרית לאנדוקרינולוגיה וחילוף חומרים (1948–1976)
סגן נשיא האגודה ההונגרית לסוכרת (1970–1976)
שיא הקונגרס ההונגרי ה-4 לאנדוקרינולוגיה (1969)
חבר ב-Royal Society of Medicine (מאז 1960)
חבר באיגוד האירופי לסוכרת (מאז 1970)
פרסים והוקרה

פרס האקדמיה ההונגרית למדעים (1953)
מדליית זיכרון על שם איגנץ זמלווייס (1976)
כתביו העיקריים

הוא פרסם את תוצאותיו המדעיות בכתבי עת מקומיים וזרים ובמספר ספרים.
ויטמינים ומשמעותם בפרקטיקה הרפואית (בודפשט, 1938)
ויטמינים והורמונים (בודפשט, 1943)
טיפול הורמונלי (בודפשט, 1958)
תוצאות חדשות של אנדוקרינולוגיה (עורך, בודפשט, 1963)
השמנת יתר (בודפשט, 1969)
פתופיזיולוגיה ומרפאה של השמנת יתר (בודפשט, 1969)
לקריאה נוספת

Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János
Magyar életrajzi lexikon III: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1981. ISBN 963-05-2500-3 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
nevpont.hu (אתר נקודת שם)
ראו גם

בלה פלרקו : אנדרה גות (שבועון רפואי, 24 באפריל 1977)
terrorhaza.hu
מיקלוש גות : ד"ר אנדרה גות (1909 - 1976). שנתון המאה של בית החולים סנט יאנוש. בודפשט, 1995. 183 - 185.
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 177821/1910. Forrás: MNL-OL 30794. mikrofilm 587. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1910. év 12. oldal 3. sor
↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 871/1909. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-11-25.
↑  "Gyászjelentése (1976)". נבדק ב-2020-11-25.
↑  "Goth Sándor halotti bejegyzése a Budapest I. kerületi polgári halotti akv. 1220/1920. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-09.
1 2  "Wéber Szeréna halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 372/1952. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-09.
↑  "Goitein Salamon és Wéber Szeréna házassági bejegyzése a Budapest II. kerületi házassági akv. 239/1907. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-09.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári házassági akv. 436/1936. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-11-25.
↑  meghalt 1977-ben
↑  "Weber Adolfné Mandel Berta halotti bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári halotti akv. 374/1935. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-10-09.
↑  HU BFL - VII.190.a - 1939 - 0319 | Levéltári iratgyűjtemények | Hungaricana, archives.hungaricana.hu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1741 112X  LCCN: nb2019016431  NKC: mzk2014840091  NTA: 116676124  VIAF: 8379144   WorldCat (עם VIAF): 8379144
התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  התעמלות
 תחום השיפוט:  בין-לאומי
 מיקום המטה:  לוזאן, שווייץ
 נשיא:  איטליהברונו גראנדי
 יושב ראש:  Morinari Watanabe 
 תאריך ייסוד:  1881
 מקום ייסוד:  לייז', בלגיה
 מספר חברות:  4
 www.gymnastics.sport
 
התאחדות ההתעמלות הבין־לאומית (באנגלית: International Federation of Gymnastics; בצרפתית: Fédération Internationale de Gymnastique; בראשי תיבות: FIG) היא הפדרציה הבין־לאומית של ענף ההתעמלות התחרותית הבין־לאומית. מטה ההתאחדות נמצא בלוזאן, שווייץ. ההתאחדות נוסדה ב-23 ביולי 1881 בליאז', בלגיה מה שהופך אותה לארגון הספורט הבין־לאומי הוותיק ביותר. במקור היא נקראה "הפדרציה האירופית להתעמלות" ועד לשנת 1921 היו בה שלוש חברות - בלגיה, צרפת והולנד, אולם כאשר קבוצות לא אירופאיות הצטרפו אליה, שונה שמה לזה הנוכחי, וכיום מסונפות תחתיה 128 פדרציות וארבעה איגודים יבשתיים.
ההתאחדות או הפדרציה כותבת את הכללים הקובעים את ניקוד הביצוע של המתעמלים בשבעה תחומים: התעמלות אמנותית, התעמלות מכשירים, טרמפולינה, התעמלות אירובית, התעמלות אקרובטית, פס אקרובטיקה, ופארקור.
בנוסף, הפדרציה היא הרשות האחראית לקבוע אם מתעמלים מבוגרים מספיק כדי להשתתף באולימפיאדה, זאת במטרה להגן על מתעמלים צעירים.
המוסדות המרכזיים של הפדרציה הם הנשיא וסגן הנשיא, הקונגרס, שנערך כל שנתיים, הוועד הפועל, המועצה ושבע ועדות טכניות - עבור כל אחד מהדיסציפלינות.
הסמליל של הפדרציה עוצב בשלושה צבעים - לבן, כחול וכתום - בצורת עיגול, במטרה לסמל את אחדות בעולם תוך ייצוג אחדות הזמן והמקום, כל אלה מצביעים על אופיו האוניברסלי של הספורט וההתאחדות.
מטה ההתאחדות בלוזאן, שווייץ
הערות שוליים

↑  ציוני דרך בהיסטוריה, באתר About (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90932502  BNE: XX94987  BnF: cb10155863p (data)  CiNii: DA07511347  GND: 2016234-0  ISNI: 0000 0001 2174 6870  LCCN: n80089804  NLA: 35066033  SUDOC: 059555408  VIAF: 168233355   WorldCat (עם VIAF): 168233355
אשר קובו

| --- | --- |
 לידה:  1797 ה'תקנ"ז סלוניקי, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1874 (בגיל 77 בערך) י"ט בטבת ה'תרל"ה
 מקום קבורה:  סלוניקי
 מקום פעילות:  סלוניקי
 תקופת הפעילות:  ?–1874 
 תחומי עיסוק:  רבנות ופסיקה
 חיבוריו:  שער אשר
 
 תפקידים נוספים:  דיין
 
הרב אשר רפאל רחמים קובו (1797–1874) היה דיין, חכם באשי ורבה הראשי של סלוניקי שביוון, מגדולי הפוסקים והרבנים בעיר.
ביוגרפיה

נולד לרב יעקב קובו בשנת 1797 (ה'תקנ"ז) בסלוניקי שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית), בן למשפחת קובו המפורסמת. סבו היה הרב רפאל חיים אברהם קובו, שכיהן כרבה של סלוניקי. כשנולד נקרא "אשר" בלבד, והשמות "רפאל" ו"רחמים" נוספו לו כשהיה חולה בשנותיו האחרונות. בצעירותו התחנך על ידי אביו ועל ידי דודו - הרב יצחק ברזילי. היקף בקיאותו בפסיקה בגיל צעיר היה רב, ובגיל 20 התיר עגונה באמצעות פסק הלכה שכתב.
בהמשך מונה לשמש כדיין, וייסד בעיר ישיבה בשם "לשכת הגזית", בה למדו בתמורה למלגה שנתנו עשירי העיר.
בשנת 1849 (ה'תר"ט) מונה לשמש כרבה הראשי של סלוניקי, ולצידו מונו לשמש כרבני הכולל הרב דוד יוסף והרב חנניה סאפורטה. כשנפטר זה האחרון בשנת 1857 (ה'תרי"ז) המשיך הרב קובו לכהן במשרתו כרב יחיד. בשל היותו שייך למשפחה אמידה, לא נצרך לקבל משכורת עבור משרתו.
כשביקר בסלוניקי בשנת 1859 (ה'תרי"ט) הסולטאן הטורקי אבדילמג'יט הראשון, נבחר הרב קובו להיות הנציג שיקבל את פניו מטעם הקהילה היהודית. בביקור זה העניק לו הסולטאן את אות הכבוד "מיג'דאי", והפך לראשון שקיבל את התואר "חכם באשי" בסלוניקי.
הלך לעולמו ב-27 בדצמבר 1874 (י"ט בטבת ה'תרל"ה) ונקבר בסלוניקי.
חתנו הרב יעקב קובו שימש כראש הרבנים של סלוניקי וערי הסביבה.
הנהגתו ופסיקתו

מחד הגן הרב קובו מפני שינויים ורפורמות שכוונו כנגד ההלכה היהודית, ומאידך תמך בשינויים שבעיניו לא נראו כנוגדים את ההלכה, וכדי לשמור על היחסים הטובים בקהילה פעל להוציא את כל הצדדים כשהם מרוצים.
כשאדולף כרמיה פנה אליו בחודש נובמבר 1864 (חשוון ה'תרכ"ה) וביקש את תמיכתו להקמת בית ספר של כל ישראל חברים בסלוניקי, והגנה למוסד מפני המתנגדים, השיב לו הרב בחיוב, והתפעל מהרעיון שהנערים ילמדו שפות נוספות ובראשן עברית. גם כשפנו אליו לשם כך הרב יהודה נחמה וד"ר משה (מואיז) אלטיני, נענה בחיוב. בעזרת ד"ר אלטיני אף הנהיג שינויים במוסדות החינוך האחרים בעיר, בהם התלמוד תורה של הקהילה.
סמכויותיו הנרחבות בכל הנוגע לתושביה היהודים של סלוניקי, ודמותו שהשפיעה על יהודי העיר גם מעבר להיבט הדתי, הביאו את הקהילה היהודית בעיר להכיר בו כפוסק הדור של זמנו. השפעתו ופסיקתו לא הייתה רק על קהילתו, קהילות רבות ברחבי העולם הפנו אליו שאלות לפסיקה, בהן ירושלים, מנטובה שבאיטליה, אלג'יר, סרייבו, איסטנבול, סקופיה, דרדניל, ביטולה, רוסה, דופניצה וסופיה שבבולגריה, אלכסנדריה שבמצרים ולאריסה שביוון.
מעבר לפסיקותיו הנפוצות מחיי היום יום, הן כללו הנהגות וחידושים לטובת בני הקהילה. דוגמה לכך היא פסיקה בה התיר חרם בן מאות שנים, לפיו אין להוציא צמר מחוץ לגבול העיר במרחק של שלושה ימים. את ההיתר הוא מנמק בכך שבזמנים בהם הוטל החרם הוא הביא תועלת, ובזמן הפסיקה השתנו דברים וכעת הוא מביא לנזק והפסד. דוגמה נוספת לפסיקה שלו היא ההיתר לרכוש ולקרוא בספרי תנ"ך שהדפיסו אנשים שאינם יהודים, בתקופה בה גברה פעילותן של החברות הפרוטסטנטיות בקהילות היהודיות.
למרות פסיקותיו אלו, במקרים רבים פעל להגן על ההלכה היהודית, וכשדרשו להכניס תיקונים בהלכה התנגד לכך בכל תוקף והעמיד את הדורשים על טעותם.
חודשים ספורים לפני פטירתו, לקח חלק בפולמוס הרבני על אודות צוואת הקאיד התוניסאי נסים שמאמה, ויצא נגד פסיקתו של הרב שלום משה חי גאגין וביטל את הצוואה.
חיבוריו

שער אשר - חיבור גדול ומקיף הכולל תשובות הלכתיות בעיקר לאירועים שקרו בקהילתו, ודרושים, שני חלקים, סלוניקי ה'תרל"ז - ה'תרל"ט
פסקים נוספים והסכמות לפסקים שכתב הודפסו בחיבורים של רבני תקופתו.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם

ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (לעיתים פקו"א או פקוא"מ) הוא ארגון יהודי שהוקם באמסטרדם בראשית המאה ה-19, בשנת תק"ע (1809), ופעל במשך למעלה ממאה שנה עד לימי מלחמת העולם הראשונה. מטרת הארגון הייתה איסוף כספים עבור אנשי היישוב הישן. הארגון התחיל כמקבילה אשכנזית לארגון שניהל את הקהילה הספרדית, "ועד פקידי קושטא" באיסטנבול.
את הארגון הוביל הבנקאי ההולנדי צבי הירש להרן, שפעל לייעול שיטות הגבייה. להרן שיפר את מוסד השליחים, בפועלו למיסוד שיטה להעברת כספים ישירה מהקהילות באמסטרדם לתושבי ארץ ישראל. בעזרת שיטות מינהל וחשבונאות שאימץ מבנק "הולנד את להרן". הארגון פעל על ידי קבלת התחייבויות מסודרות מהקהילות השונות, בניית תקציב שנתי ויצירת מפתח לחלוקת הכספים בארץ-ישראל. הוא יצר מנגנון ריכוזי יעיל ולא התיר גיוס כספים על ידי שד"רים עצמאיים, כפי שהיה המצב לפני כן.
מערכת גיוס הכספים היעילה והריכוזית הביאה לריכוז עוצמה רבה בידיו של להרן, שניצל זאת כדי להשפיע על היישוב בענייני חברה, כלכלה, חינוך, סעד וייעוד הכספים בארץ. להרן היה שמרן, שהתנגד בתוקף לתנועת ההשכלה, והיה אחד מיריביו החריפים של משה מונטיפיורי במאבק על עיצוב דמותה של ירושלים והתנגד לקשריהם של הפרושים עמו. בין השאר, התנגד בתוקף להקמתו של בית חולים יהודי בירושלים, שכן חשש מהשפעתו של רופא יהודי שהתחנך באוניברסיטה אירופית על הקהילה הירושלמית.
לאחר מותו ב-1853 המשיכו שני אחיו בדרכו: יעקב מאיר (1857–1861) ועקיבא (1861–1876), לאחר מותו של האחרון הלכה ונחלשה השפעת 'הפקידים והאמרכלים' עם התחזקות מגמת הפיצול בציבור האשכנזי.
השפעת הארגון על היישוב היהודי בירושלים

הקו המרכזי של הארגון היה תמיכה אישית ביהודים לומדי תורה בארץ ישראל. לפיכך לא הסכים להקצות כספים למטרות החורגות מקיום אישי, כלומר כספים המיועדים למפעלים קהילתיים, להשקעה ברכש קרקע או רכוש משותף (ובכלל זה שלל את בניין בית הכנסת החורבה). דבר זה עמד בסתירה למאמציו של מונטיפיורי לפרודוקטיביזציה שמטרתה להסיר את התלות בחלוקה ולהטמיע בציבור היהודי ערכים של יצרנות ועמל כפיים.
להרן ביקש להגביל את העלייה לארץ ולפקח עליה כיוון שכמות כספי החלוקה הייתה מוגבלת ועלייה בלתי-מוגבלת הצריכה או צמצום החלוקה שמקבלים התושבים או הגדלת מקורות הגיוס. סביב שנת ת"ר (1840) היה גידול בעלייה לא מבוקרת ולהרן השפיע על בנו של החת"ם סופר שיוציא נגד העולים החדשים דין רודף כיוון שהם מסכנים בפועל את מקורות המחייה של תושבי ירושלים מקבלי החלוקה, דבר המצביע על רצינות כוונתו ולא על דרישה אמיתית לפגוע בעולים.
מדברי להרן ניתן להבין את תפיסתו החד-משמעית ביחס לכספי החלוקה:
ומה שנותנים לבעלי מלאכות הוא בוודאי דבר שאין לו שחר, בעל מלאכה ילך למדינה בחו"ל, שירוויח שם פרנסתו. ותחלת ייסוד הקופות לא"י [ארץ ישראל] לא הי'ה כי אם לשם לומדי תורה... כל עוד רוחי בי לא יעלה רופא לירושלים ולא יבוא בה מורה לשונות.
פולמוס הדוחות הכספיים

בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו עיתונים יהודיים בגרמניה לדרוש מלהרן שיפרסם את הדוחות הכספיים של הארגון. דרישה זו נבעה מכמה סיבות הקשורות במודרניזציה:
מצוות יישוב ארץ ישראל חדלה מלהיות ערך, ובמקום זאת ראו עצמם היהודים כאזרחים נאמנים למדינתם.
ערכי הליברליזם התחזקו ויהודים רבים תבעו להבין מה נעשה בכספם.
אברהם שלמה זלמן צורף, מראשי הפרושים בירושלים שתמך בפרודוקטיביזציה והיה ממתנגדיו החריפים ביותר של להרן, פעל להתסיס את הקהילה.
התשלום העיק מאוד על הקהילות היהודיות, והיו שהשתמשו בסיבות האחרות כאצטלה לגיטימית להימנעות ממנו.
להרן לא הבין בתחילה את כוחה של העיתונות ואת עוצמת הדרישה וביטל אותה. את עמדתו פרסם בארבעה קונטרסים שנקראו "אמת מארץ" והופצו בקרב הקהילות היהודיות דרך בתי הכנסת. לאחר תקיפה חוזרת ונשנית נאלץ לפרסם מאמר התנצלות, אך עדיין לא פרסם את הדוחות הכספיים. לאחר מותו פרסמו אחיו עקיבא להרן ובניו את הדוחות, אך חברי התנועה הרפורמית בגרמניה כבר חדלו מלשלם לארגון.
שליחות הרב יונתן בנימין הלוי הורביץ

בשנת תרס"ו (בערך 1906), החליטה ועדה שהוקמה לבדוק את אופן החלוקה, שיש לשלוח נציג קבוע של הארגון לארץ ישראל, כדי לבחון מקרוב איך לחלק את הכספים. לתפקיד זה נשלח הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ. לבקשת הרב קוק, השתתף הארגון במימון מסע המושבות. הרב הורוויץ עצמו השתתף במסע.
מצב היישוב היהודי בארץ בימי מלחמת העולם הראשונה היה חמור מאוד, בארץ שרר רעב. בייחוד היה חמור מצבם של בני היישוב הישן, מקורות ההכנסה של כספי החלוקה נחסמו, כיוון שרוסיה בריטניה צרפת ואמריקה היו במצב מלחמה עם הטורקים, ולא היה ניתן להעביר משם כספים. הרב יונתן הורוויץ ששהה באירופה בפרוץ המלחמה, גייס כספים בקרב יהודי גרמניה, (שהייתה לצידם של הטורקים במלחמה, ועל כן ניתן היה להעביר ממנה לארץ ישראל), וד"ר משה וולך והרב משה אוירבך סדרו את עבודת הסיוע של הארגון בירושלים, ובין היתר פתחו בתי תבשיל.
ארכיון הפקידים

ארכיון הארגון נשמר בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם, וכולל להערכתם כ-500,000 מכתבים. לטענת האוניברסיטה זהו אחד מאוספי המכתבים הגדולים בעולם אם לא הגדול שבהם. האוניברסיטה הקימה קרן מיוחדת לתמיכה בצילום דיגיטלי של המכתבים והעלאתם לאתר האוניברסיטה. עד מרץ 2015 הועלו לאתר האוניברסיטה למעלה מ-10,000 מכתבים, עם תיוג ואפשרות חיפוש לפי כותבי המכתבים והנמענים.
חלק מהארכיון הכולל 15 פנקסי השנתונים 1826–1870 מצוי היום בספריית יד יצחק בן-צבי. מתוכם נדפסו השנתונים תקפ"ו-תקפ"ט. הפנקסים נסרקו והועלו לאתר האינטרנט של המכון וניתנים לצפייה אך לא תויגו ואין אפשרות לחיפוש ממוחשב.
אוסף זה, הכולל הן את המכתבים ששלחו אנשי היישוב והן העתק מתשובות פקידי הארגון, מהווה את המקור ההיסטורי החשוב ביותר לחקר תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל במאה התשע-עשרה.
מתוך האוסף נדפסו :
אגרות הפקידים והאמרכלים מאמשטרדם: א. תקפ"ו-תקפ"ז. ב. תקפ"ח. ג. תקפ"ט, ערך וההדיר בנימין ויוסף יואל ריבלין, מבוא ישראל ברטל, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשכ"ה-תשל"ט.
ראו גם

מסע המושבות
משה זאקס
גמליאל שלאנק
לקריאה נוספת

אריה מורגנשטרן, השיבה לירושלים - חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה ה-19, ירושלים: הוצאת שלם, תשס"ז-2007
יוסף ברמסון, למען ציון - תולדות פקידים ואמרכלים בעד ארץ-ישראל בהולנד, ירושלים תשל"ט-1979.
ג' קרסל, פותחי התקוה מירושלים לפתח תקווה, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשל"ו-1976
יוסף מכמן, ‏התהוות המוסד 'פקידי ואמרכלי דערי הקודש' באמסטרדם, קתדרה 27, דצמבר 1982, עמ' 84-69
אריה מורגנשטרן, ‏אגרות הפקידים והאמרכלים מאמשטרדם וחקר היישוב היהודי בארץ-ישראל, קתדרה 27, דצמבר 1982, עמ' 108-85
האיש על החומה ח"ג עמ' 28 והלאה, על פעילות הארגון במלחמת העולם הראשונה.
הערות שוליים

↑  משה אוירבך, מהלברשטט עד פתח תקווה, עמ' 27, הערה 34.
↑  משה אוירבך, מהלברשטט עד פתח תקווה, עמ' 58 הערה 77
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266310405171
יעקב שובל

| --- | --- |

שובל יעקב
 לידה:  20 באוקטובר 1946 פלורנטין, ישראל 
 פטירה:  19 בדצמבר 2012 (בגיל 66)
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1980–2010 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד תחנת ראשון לציון  מפקד תחנת לוד  מפקד תחנת פתח תקווה  סגן מפקד תחנת נתב"ג  מפקד משמר אזרחי ירושלים  סגן מפקד מרחב דן  קצין אג"מ מחוז תל אביב  מפקד מרחב ירקון  סגן מפקד אמ"ש  סגן מפקד אגף התנועה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום כיפור 
 תפקידים אזרחיים
 סגן נשיא איפ"א ישראל.
 
יעקב (קושי) שובל (20 באוקטובר 1946 – 19 בדצמבר 2012) היה תת ניצב במשטרת ישראל וסגן נשיא איפ"א ישראל.
ביוגרפיה

שובל נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב כבן זקונים ליצחק ורחל, ואח לבלה וזאב. מצד אימו הוא דור שלוש עשרה לרב יוסף קארו. במהלך שירותו הסדיר בצבא שירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים כמדריך צלפים. הוא נלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים כצלף בשירות מילואים.
ביוגרפיה > קריירה

שובל הקים את המשמר האזרחי בראשון לציון בשנת 1974. בשנת 1980 הצטרף למשטרת ישראל (המשטרה הכחולה), ושימש כסגן מפקד תחנת ראשון לציון, מפקד תחנת לוד, מפקד תחנת פתח תקווה, סגן מפקד תחנת נתב"ג, מפקד משמר אזרחי ירושלים, סגן מפקד מרחב דן, קצין אג"מ מחוז תל אביב, מפקד מרחב ירקון, סגן מפקד אמ"ש וסגן מפקד אגף התנועה.
שובל לקח חלק פעיל באירועים גדולים שקרו במדינת ישראל:
בזמן שירותו כמפקד תחנת פתח תקווה התרחשו מהומות "קולנוע היכל". בכל יום שישי שובל היה מפקד השטח המשטרתי במהומות אלו, שעסקו במחאה סביב פתיחת בית הקולנוע בימי שישי. שובל הצליח להגיע לליבם של המפגינים הדתיים בדרכי נועם, ורוב ימי השישי עברו ללא נפגעים.
בזמן הגעת ג'ון איוון דמיאניוק ("האיום") לישראל, שובל היה השוטר הישראלי שקיבל אותו ואזק אותו, עם ירידתו מהמטוס. התמונה שלו לצד דמיאניוק פורסמה ברחבי העולם ואף הופיעה בסדרת מקור שהוקרנה בנטפליקס בשנת 2019.
בשנת 1994 היה מנהל כוח המשטרה בפרשת עוזי משולם.[דרוש מקור]
בזמן רצח יצחק רבין כיהן שובל כמפקד מרחב ירקון והיה אחראי לכוח המשטרתי בזמן העצרת.
משנת 1997 שובל היה פעיל באיפ"א וכיהן כסגן נשיא איפ"א ישראל, תפקיד שהמשיך בו עד פטירתו.
ביוגרפיה > קריירה > רצח יצחק רבין

שובל כיהן כמפקד מרחב ירקון, במסגרת תפקידו היה אחראי לכוח המשטרתי בעצרת השלום שבסופה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין. באותה עצרת הכניס שובל נוהלי אבטחה שטרם נראו בישראל באותה תקופה. בזמן הרצח הוא היה אחד מהאנשים שעמדו הכי קרוב לרבין ואחד משלושת האנשים שהשתלטו על הרוצח.
שובל הואשם בוועדת שמגר כי לא שמר על שטח סטרילי ולא פיקח על עבודת השב"כ. לאורך הדרך, טען שהרגיש שהוא ממודר על ידי השב"כ, שידע על "מפגע תימני קטן", אך המשטרה לא ידעה על כך דבר והתכוננה לפיגוע פח"ע. את טענותיו חיזק דרור יצחקי, אשר שירת כראש היחידה לאבטחת אישים בשב"כ בעת הרצח.
בוועדת שמגר שחקרה את רצח רבין, שובל היה קצין המשטרה היחידי שהוזהר. הוועדה החליטה לתת לו הערה בלבד, הערה זו לא מנעה את קידומו לדרגת תת-ניצב. הוא פרש מהמשטרה באוגוסט 2000, בתפקידו האחרון שימש כסגן ראש אגף התנועה.
מותו והנצחתו

שובל נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 2012. הוא הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ושישה נכדים.
הוא נקבר ביבנה, העיר בה התגורר. בהלווייתו נכחו למעלה מאלף איש, בהם בני משפחה, חברים, אנשי משטרה רבים וקולגות. בין הסופדים היו: נשיא איפ"א ישראל, יעקב טרנר, סגנית ראשונה לנשיא איפ"א העולמי, גל שרון, ניצב ניסים מור, ראש אגף מבצעים ושלושת ילדיו.
לאחר מותו פורסמו כתבות באתרים השונים, ביניהם כתבה באתר וואלה.
בפברואר 2014 נערך טורניר קט רגל לזכרו ששילב את הדברים ששובל הכי אהב: משפחתו, המשטרה והפועל תל אביב.
על מצבתו כתובות מילים מתרגום לעברית של השיר ששובל הכי אהב - "בדרכי שלי" מאת אריק לביא:
"חיי היו יפים
במדבריות רבות עברתי
אבל בדרכי שלי תמיד הלכתי".
הדבר שנאמר הכי הרבה בנוגע לשובל בחייו ובמותו שהוא היה פשוט בן אדם והתייחס לכולם בכבוד, לא משנה הגזע, מין, נטייה מינית, השקפה פוליטית, אמונה דתית או תפקיד.
הערות שוליים

↑  איוואן האיום, באתר נטפליקס ישראל, ‏2019
↑  אבי כהן, למה השב"כ לא הזהיר את המשטרה?, באתר ynet, 3 בנובמבר 2005
↑  מור שמעוני‏, איש ישר, ללא אויבים: פרידה ממפקד המשטרה הנערץ, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2012
↑  שירי אלג'ם, ‏שכטר? רן בן שמעון כבש רביעייה מול המשטרה, באתר ערוץ הספורט, 13 בפברואר 2014
פרשת קולנוע היכל, שובל משמאל
מיקומם של יצחק רבין, הרוצח ונצ"מ שובל בזמן הרצח (מספר 6), כיכר רבין
אנתוני ג'נקינסון

| --- | --- |
 לידה:  8 באוקטובר 1529 מרקט הרבורו, לסטרשייר, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  16 בפברואר 1611 (בגיל 81) טיי, ראטלנד, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה, הממלכה המאוחדת, רוסיה 
 תפקיד:  שגריר ממלכת אנגליה ברוסיה הצארית (1566)  שגריר ממלכת אנגליה ברוסיה הצארית (1571) 
 
אנתוני ג'נקינסון (אנגלית: Anthony Jenkinson;‏ 1529, מרקט הארבורו, לסטרשייר - 1611) היה מראשוני האנגלים שחקרו את נסיכות מוסקבה ושטחי רוסיה של ימינו. ג'נקינסון היה סייר וחוקר מטעם החברה המוסקבאית והכתר האנגלי. הוא פגש את איוואן האיום מספר פעמים במהלך נסיעותיו למוסקבה ורוסיה. הוא פירט את דיווחי נסיעותיו באמצעות מספר יצירות כתובות במהלך חייו .
חיי משפחה

אביו של אנתוני ג'נקינסון, ויליאם ג'נקינסון, היה אדם בעל רכוש ועושר רב. אנתוני ג'נקינסון התאמן בשנותיו המוקדמות לקריירה מסחרית. בשנת 1568 הפך ג'נקינסון לחוקר מרכזי בחברת המוסקבאית, שהייתה חברת סחר אנגלי שנוסדה במאה ה-16 והתקיימה עד מלחמת העולם הראשונה. ב־26 בינואר 1568 נשא ג'נקינסון את אשתו ג'ודית מרשה, בתם של ג'ון מרשה ואשתו אליס. למרשה היו קשרים עסקיים נרחבים, כולל היותו אחד המייסדים בחברה למסחר עם רוסיה. ג'נקינסון הרוויח אפוא מהקשרים הכספיים הללו. לג'נקינסון ולאשתו היו שש בנות וחמישה בנים, שרק ארבע בנות ובן שרדו. קיימות ספקולציות לפיהן לג'נקינסון הייתה בת לא לגיטימית, אן בק או ווטאלי, שאולי בשלב מסוים נעשה ניסיון לשדכה לויליאם שייקספיר. עם זאת, טענות אלה הן כנראה ספקולציות בלבד.
עד 1606 ג'נקינסון התגורר בבית אחוזה באשטון. אשתו נפטרה לפניו. ג'נקינסון נקבר ב־16 בפברואר 1611 בכנסיית השילוש הקדוש בטיי, רוטלנד.
בנו של אנתוני סר רוברט היה אביו של הברונים הראשונים של ג'נקינסון מהוקסברי, גלוסטרשייר.
הנסיעה לנסיכות מוסקבה

ג'נקינסון נסע למוסקבה מספר פעמים במהלך חייו מטעם החברת המוסקבאית.
הנסיעה לנסיכות מוסקבה > משלחת ראשונה, 1558

ג'נקינסון שהה במוסקבה בשנת 1558. הוא החל את דרכו בנסיעה דרומה במורד נהרות האוקה והוולגה, כשהוא עובר בנסיכות קזאן (שנכבש על ידי רוסיה בשנת 1552), והגיע לעיירה אסטרחן, (נכבשה 1556). משלחתו המשיכה במסעה דרומה-מזרחית לאחר שנסעה מעבר לים הכספי לסרצ'יק (סראכס), שם הצטרפו לשיירה מסחרית ונסעו במשך מספר חודשים באזור הטטרים בערבות של הים הכספי. הם הגיעו לבוכרה לאחר שנלחמו בשודדים במדבר, אך גילו כי אף על פי שהנתיבים לסין והודו היו ידועים, הם היו בלתי ניתנים למעבר עקב מלחמות וחסימות בדרך. העוינות של הרשויות המקומיות הפכה את שהותם למסוכנת, ובסופו של דבר הם נאלצו לחזור על עקבותיהם, ועזבו את בוכרה זמן קצר לפני שהצבא של סמרקנד הגיע לכבוש אותה. לאחר תלאות רבות נוספות, הם הגיעו חזרה למוסקבה בשנת 1559, אך לא יכלו לנסוע חזרה לאנגליה עד אביב האביב 1560 - כאשר נפתחו שוב מעברי הים. במסע זה הצליח ג'נקינסון להכין מפה של חלק מהשטחים הרוסיים והטטריים, אם כי הנציח טעות נפוצה שהניח שים ארל הוא המפרץ הכספי. המפה שלו שולבה בתוך האטלס של אברהם אורטליוס.
הנסיעה לנסיכות מוסקבה > משלחת שנייה, 1561

עם שובו ממסע משלחתו הראשון לרוסיה החל ג'נקינסון להתכונן מיד למסע שני. כוונתו הייתה לנסוע לרוסיה ולהמשיך לפרס. הוא הגיע למוסקבה באוגוסט 1561, מתוך כוונה לסכם על תנאי סחר עם איבן האיום. עם זאת, הוא לא היה מסוגל לקיים אתו פגישה עד מרץ 1562. משם, נסע ג'נקינסון ברחבי רוסיה, במורד הים הכספי אל פרס, שם הגיע לחצר של השאח תחמאספ, והצליח להשיג הסכם סחר מועדף, בשם החברת המוסקבאית. עם זאת, הוא מצא כי המטרה הרחבה יותר של פריצה למסחר באוקיינוס ההודי נחסמה על ידי המאחז הפורטוגזי בהורמוז שבמפרץ הפרסי, ומכירת סחורות אנגליות הוגבלה על ידי תחרות מצד הוונציאנים שפעלו בדרך קצרה בהרבה יותר מהים התיכון דרך סוריה. גם במהלך משלחת זו הוא עשה רושם רב על איוון האיום שהעניק הרחבה גדולה של זכויות הסחר לחברת המוסקבאית. במסעותיו למרכז אסיה ופרס, היה לג'נקינסון קשר הדדי עם הצאר, הוא קנה מצרכים מטעמו, אך גם נהנה ממכתבי האמינות של איוון, שהיו בעלי משקל לא מבוטל במגעיו עם המעצמות המקומיות בעקבות ניצחונות רוסיה בקזאן ואסטרחאן. ביולי 1564 חזר ג'נקינסון ללונדון.
הנסיעה לנסיכות מוסקבה > שירות מול חופי סקוטלנד, 1565

ג'נקינסון נשלח לסקוטלנד במהלך המשבר הפוליטי בזמן המרד של מרי מלכת הסקוטים. הוא הפליג אל פירס אוף פורטון ב־25 בספטמבר 1565. משימתו של ג'ינקינסון הייתה לחסום את העיר לית' כדי למנוע את הנחתת תחמושת למרי מלכת הסקוטים שנשלחה מצרפת. רוח חזקה הביאה את ספינתו לטווח התותחים של מצודת אינצ'ית'.
ג'נקינסון הצטווה לא להצהיר שהוא נשלח על ידי הממשלה האנגלית, ואמר לשלטונות הסקוטים שהוא מחפש שודדי ים. המלכה מרי שלחה אל סיפון אונייתו מתנה של חץ וקשת ו"ארגז שמור" עבור המלכה אליזבת ושרשרת זהב וכוס מוזהבת עבור הקברניט, והוא הפליג בחזרה לבריק על הטוויד. כישלונו של ג'ינקינסון בחסימת הנמל הביאה לסכסוך עם הרוזן מבדפורד שהיה הדיפלומט המוביל באנגליה בענייני סקוטלנד.
הנסיעה לנסיכות מוסקבה > משלחת שלישית, 1566

ג'נקינסון נשלח לרוסיה בפעם השלישית כדי ליישב סכסוך בנוגע לעסקות הסחר שאנגליה עשתה עם רוסיה במהלך המסע האחרון של ג'ינקינסון שם בשנת 1564. עם הגעתו, במכתב שנשלח לחברו, הזכיר ג'נקינסון את האכזריות ששטפה את האזורים הרוסים בגלל איבן האיום. כדי לנהל משא ומתן על תנאי הסחר בהצלחה, ג'נקינסון נשלח חזרה לאנגליה. הוא הצטווה להביא מומחי מלחמה לרוסיה כדי לעזור לאיבן במלחמותיו. עקב הפלגה זו ניהל ג'נקינסון משא ומתן בהצלחה עם המלך הרוסי על תנאי סחר חדשים בספטמבר 1567 .