stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמאוס ניקופוליס
המסורת הנוצרית

התגלות ישו לשני תלמידיו בדרך לאמאוס לאחר שקם לתחייה מתוארת בפירוט בבשורה על-פי לוקאס:
"וְהִנֵּה שְׁנַיִם מֵהֶם הָיוּ הֹלְכִים בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה אֶל־כְּפָר אֶחָד הַרְחֵק מִירוּשָׁלַיִם כְּשִׁשִּׁים רִיס וּשְׁמוֹ עַמָּאוּס׃ וְהֵם נִדְבְּרוּ אִישׁ אֶל־רֵעֵהוּ עַל־כָּל־הַקֹּרוֹת הָאֵלֶּה׃ וַיְהִי הֵם מְדַבְּרִים וּמִתְוַכְּחִים יָחַד וְהִנֵּה יֵשׁוּעַ עַצְמוֹ נִגַּשׁ וַיֵּלֶךְ אִתָּם׃ וְעֵינֵיהֶם אֲחוּזוֹת וְלֹא יַכִּירֻהוּ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם מָה הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אַתֶּם נֹשְׂאִים וְנֹתְנִים בָּהֶם יַחְדָּו בַּדָּרֶךְ וַיַּעַמְדוּ וּפְנֵיהֶם זֹעֲפִים׃ וַיַּעַן אֶחָד מֵהֶם וּשְׁמוֹ קְלֵיוֹפָס וַיֹּאמֶר אֵלָיו הַאַתָּה לְבַדְּךָ גָּר בִּירוּשָׁלַיִם וְלֹא יָדַעְתָּ אֶת־אֲשֶׁר נַעֲשָׂה בְתוֹכָהּ בַּיָּמִים הָאֵלֶּה׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם וּמָה הִיא וַיַּגִּידוּ אֵלָיו מַעֲשֵׂה יֵשׁוּעַ הַנָּצְרִי אֲשֶׁר הָיָה אִישׁ נָבִיא גִּבּוֹר בְּפֹעַל וּבְאֹמֶר לִפְנֵי הָאֱלֹהִים וְלִפְנֵי כָּל־הָעָם׃ וְכֹהֲנֵינוּ הַגְּדוֹלִים וּזְקֵנֵינוּ הִסְגִּירֻהוּ לְמִשְׁפַּט־מָוֶת וַיִּצְלְבֻהוּ׃ וַאֲנַחְנוּ קִוִּינוּ כִּי זֶה־הוּא הֶעָתִיד לִגְאֹל אֶת־יִשְׂרָאֵל וְעַתָּה זֶה שְׁלשֶׁת יָמִים הַיּוֹם מֵאָז נַעֲשׂוֹּ אֵלֶּה׃ אֶלָּא שֶׁגַּם־נָשִׁים מִקִּרְבֵּנוּ הֶחֱרִידֻנוּ אֲשֶׁר־קִדְּמוּ בַבֹּקֶר לָבֹא אֶל־הַקָּבֶר׃ וְלֹא מָצְאוּ אֶת־גְּוִיָּתוֹ וַתָּבֹאנָה וַתַּגֵּדְנָה כִּי רָאוּ גַּם־מַרְאֵה מַלְאָכִים הָאֹמְרִים כִּי־הוּא חָי׃ וַיֵּלְכוּ אֲנָשִׁים מִשֶּׁלָּנוּ אֶל־הַקָּבֶר וַיִּמְצְאוּ כַּאֲשֶׁר אָמְרוּ הַנָּשִׁים וְאוֹתוֹ לֹא רָאוּ׃ וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם הוֹי חַסְרֵי דַעַת וְכִבְדֵי לֵב מֵהַאֲמִין בְּכֹל אֲשֶׁר־דִּבְּרוּ הַנְּבִיאִים: הֲלֹא עַל־הַמָּשִׁיחַ הָיָה לִסְבֹּל אֶת־כָּל־זֹאת וּלְהִכָּנֵס בִּכְבוֹדוֹ׃ וַיָּחֶל מִמּשֶׁה וּמִכָּל־הַנְּבִיאִים וַיְבַאֵר לָהֶם אֶת־כָּל־הַכְּתוּבִים הַנֶּאֱמָרִים עָלָיו׃ וַיִּקְרְבוּ אֶל־הַכְּפָר אֲשֶׁר־הֵם הֹלְכִים שָׁמָּה וַיָּשֶׂם פָּנָיו וַיְהִי כְּהֹלֵךְ לוֹ לְדַרְכּוֹ׃ וַיִּפְצְרוּ־בוֹ לֵאמֹר שְׁבָה אִתָּנוּ כִּי עֶת־עֶרֶב הִגִּיעַ וְנָטָה הַיּוֹם וַיָּבֹא הַבַּיְתָה לָשֶׁבֶת אִתָּם׃ וַיְהִי כַּאֲשֶׁר הֵסֵב עִמָּהֶם וַיִּקַּח אֶת־הַלָּחֶם וַיְבָרֶךְ וַיִּבְצַע וַיִּתֵּן לָהֶם׃ וַתִּפָּקַחְנָה עֵינֵיהֶם וַיַּכִּירֻהוּ וְהוּא חָמַק עָבַר מֵעֵינֵיהֶם׃ וַיֹּאמְרוּ אִישׁ אֶל־רֵעֵהוּ הֲלֹא בֹעֵר הָיָה לְבָבֵנוּ בְּקִרְבֵּנוּ בְּדַבְּרוֹ אֵלֵינוּ בַּדֶּרֶךְ וַיִּפְתַּר־לָנוּ אֵת הַכְּתוּבִים." (לוקס 24, 13-32)
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, מאלה שנכחו בצליבה (הבשורה על-פי יוחנן 29, 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון" בנו של קליאופס, אחד משבעים תלמידיו של ישו.
המחקר באתר

החפירות הארכאולוגיות הראשונות נערכו באתר ב-1874 בידי שארל קלרמון-גנו, אחריו בידי קפיטן גימו (Guillemot) בשנים 1883-1887. מחקר מעמיק יותר נערך במקום בין 1924-1930 על ידי האחים הדומיניקנים מבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, והם שחשפו את שרידיהן של שתי כנסיות ביזנטיות עם רצפות פסיפס, כתובות ביוונית ואגן טבילה. יזהר הירשפלד חקר את האתר ב-1975, ואחריו מרדכי גיחון ב-1978. החקירות באתר נמשכות מאז 1994.
הממצאים

הממצא העיקרי באתר הוא כנסייה בתבנית בזיליקה, באורך של 46.4 מטרים וברוחב של 24.4 מטרים, אשר תוארכה על ידי חוקרי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה לסוף התקופה הרומית (המאה ה-3 או ה-4). החוקרים תיארכו חלק מרצפות הפסיפס בכנסייה למבנה קדום משנת 200 לערך, ששימש כווילה רומית. מחקרים מאוחרים יותר הראו כי הכנסייה הוקמה בתקופה הביזנטית, במאה ה-5 או ה-6, וכי רצפתה תואמת בגילה את תקופת הבנייה. במקום נמצאה טבולה אנסטה ובה רשום ביוונית: "תחת פר..., הבישוף הקדוש ביותר, [עבודת] הפסיפס הושלמה". (החוקרים הציעו לשחזר את השם החסר כ"פראיילוס").
באחת משתי הקפלות שמדרום לכנסייה הראשית, נחשפה רצפת פסיפס ובה דוגמאות גאומטריות ומדליונים שחמישה מהם השתמרו. בשניים מהם מתואר מאבק בין חיות טרף לחיות מבויתות, בשניים אחרים נראים עופות, ובמדליון החמישי נראה חלק מכתובת לאמור: "...האחים היקרים לפאגיוס ותומאס". סביר כי חלקה החסר של הכתובת כלל הקדמת ברכה או תודה לשני התורמים. הפסיפס הועבר בשלמותו והוא שמור במוזיאון הקטן בבית השלום. עוד התגלו באתר אגן טבילה בצורת צלב ופיסת שיש שעליה הכיתוב ביוונית: "+ בשם האב, הבן ורוח הקודש, יפה היא עירם של הנוצרים". הכתובת המקורית שמורה בכנסיית סנטה אנה בירושלים ובאתר מוצג העתק.
קירות הכנסייה מהתקופה הצלבנית עדיין ניצבים על תילם מעל השרידים הביזנטיים, והאפסיס המרכזי בכותל המזרחי משותף לשתי הכנסיות. עם זאת, הכנסייה הצלבנית קטנה מקודמתה - אורכה הוא 32 מטרים ורוחבה 14 מטרים בלבד, והיא מקיפה חלקים משני האפסיסים הצדדיים.
בפארק קנדה הגובל באתר ממזרח נחשפו שרידי הביצורים החשמונאים של אמאוס, ובית מרחץ רומי מהמאה ה-3. עוד התגלו מערות קבורה יהודיות מהמאה ה-1, מתקני שאיבה רומים-ביזנטים, גתות וקברים נוספים. ממצאים נוספים כוללים מטבעות, מנורות שמן, כלים ותכשיטים.
שרידים רומיים בחלקו המערבי של האתר
אגן טבילה באתר
קטע פסיפס מהווילה הרומית, שנתגלה בקפלה הדרומית, ובו נראים עופות וחיות טרף טורפות אוכלי עשב (מוצג במוזיאון בבית השלום)
שחזור של לוח השיש ועליו הכתובת "+ בשם האב, הבן ורוח הקודש, יפה היא עירם של הנוצרים"
איקונין בכנסייה המתאר את הפגישה באמאוס
טקס בכנסייה הצלבנית
ראו גם

אמאוס
כנסיית אל-קובייבה
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש
בית השלום
מגפת הדבר באמאוס
לקריאה נוספת

אל גן נעול, סיורים במנזרי הארץ, נירית שלו-כליפא, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2005, עמ' 132
הערות שוליים

↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים, יוסף בן-מתתיהו, 1, 222.
↑  ש' קליין (עורך), ספר היישוב, א, ירושלם תרצ"ט, עמוד 47; זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, כרך ב', עמוד 433
↑  מלחמות, 2, 71.
↑  תוספתא ערכין, פרק א' הלכה ט"ו.
↑  מלחמות, 4, 445.
↑  מלחמות, 7, 217.
↑  פארק קנדה
↑  קדמוניות היהודים, ספר י"ח, פרק כ"ב סימן ג', ראו החלוץ ב', עמוד 129
↑  קהלת רבה ז', ז', וילקוט שמעוני תתקע"ג.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שביעית,  פרק ט', הלכה ב'.
↑  משנה, מסכת כריתות, פרק ג', משנה ז'.
↑  יהודה ורומא, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ה, יחידה 12 (כתב: ישראל רונן), עמ' 190.
↑  F. Hiittenmeister — G. Reeg, Die antiken Synagogen in Israel. I, Wiesbaden 1977, pp. 603.
↑  יהושע שוורץ, אזור יהודה והחוף הדרומי, בתוך: ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי, א', עמוד 188.
↑  נ ' לוז, "עמואס של המגפה - דיון גאוגרפי-היסטורי במיקומה ובמצבה של עמואס בתקופה הערבית הקדומה", עבודה סמינריונית, החוג לגאוגרפיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1993
↑  שלט הדרכה באתר.
↑  The Monuments
↑  נוסח אחר 160 ריס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n93902540  VIAF: 152596240   WorldCat (עם VIAF): 152596240 
תרשים האתר הארכאולוגי: 1. הבזיליקה הביזנטית (מאות 5 ו-6) והכנסייה הצלבנית (המאה ה-12); 2. לוח שיש עם כתובת יוונית; 3. האפסיס הדרומי; 4. אגן טבילה; 5. שרידי כנסייה ביזנטית (מאות 5 ו-6); 6. פסיפסים; 7. מחצבה ביזנטית; 8. קברים מהתקופה הרומית; 9. שרידי פסיפסים; 10. שרידי בית הבישוף של העיר (המאה ה-5)
זרחיה חן

| --- | --- |
ספרו של רבי זרחיה
 לידה:  ברצלונה
 מדינה:  כתר אראגון 
 מקום מגורים:  רומא 
 תקופת הפעילות:  1277–1291 (כ־14 שנים) 
 
רבי זרחיה בן יצחק בן שאלתיאל (גרסיאן) חן היה פילוסוף, רופא, פרשן המקרא ומתרגם יהודי מימי הביניים, מגדולי הוגי הדעות במאה ה-13 ובתור הזהב של יהדות ספרד. נודע כמפיץ תורת הרמב"ם בספרד וברומא, וכמומחה בספרו "מורה הנבוכים".
תולדותיו

רבי זרחיה היה מצאצאי רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, מבני משפחת שאלתיאל חן המיוחסת לזרובבל בן שאלתיאל ראש הגולה. משפחתו גלתה מבבל לברצלונה שבספרד שם נולד וגדל, כמחקרו של משה שטיינשניידר.
בברצלונה עסק בהפצת והאדרת "מורה הנבוכים" ותורת הרמב"ם, עקב עסקו זה הוא נרדף על ידי מתנגדיו, ונאלץ לברוח מעירו. לאחר נדודים הוא עבר לרומא שבאיטליה בשנת ה'ל"ז (1276), שם החל לעסוק בפילוסופיה, רפואה, תרגום, ופרשנות המקרא והתפרסם בשל כך.
גם ברומא המשיך בהפצת מורה הנבוכים, ועל כך נרשם ויכוח קשה בינו לבין רבי הלל בן שמואל מווירונא שעסק אף הוא בהפצת תורת הרמב"ם באיטליה, על הדרך להפצת הכתבים. בין תלמידיו נמנה עמנואל הרומי.
נפטר בערך בשנת ה'ן (1290). ביקש להיקבר בברצלונה סמוך לאבותיו, אך מתנגדיו לא איפשרו זאת.
ספריו

תקוות אנוש - על ספר איוב.
אמרי דעת - על ספר משלי, בהוצאת ישראל שוורץ ה'תרל"א.
על הנפש - תרגום לספרו של אריסטו 'De Anima'
לקריאה נוספת

יעקב לוינגר (יע.ל.), "גְרַצִיאַן (חֵן), ר' זְרַחְיָה בֶּן יִצְחָק בֶּן שְאַלְתִּיאֵל", האנציקלופדיה העברית (כרך יא), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשי"ז, עמ' 685-684
משנתו של ר' זרחיה בן יצחק בן שאלתיאל חן וההגות המימונית - תיבונית במאה הי"ג - אביעזר רביצקי, 1977, האוניברסיטה העברית בירושלים.
Gerrit, Bos. "Aristotle’s De anima translated into Hebrew by Zerahyah ben Isaac ben Shealtiel Hen." Brill, Leiden (1994).
Langermann, Y. Tzvi. "Aristotle's' De Anima 'Translated into Hebrew by Zeraḥyah ben Isaac ben Shealtiel Ḥen." (1997): 67-69.
שיטת הפלפול

שיטת הפִּלְפּוּל היא תופעה שרווחה בעולם היהודי בתקופות שונות, ונפוצה במיוחד בימי הביניים. להבדיל מהמונח "פלפול" הרווח במשנה ובתלמוד, "שיטת הפלפול" הוא כינוייה של תופעה שרווחה החל מבעלי התוספות, עבור למעטים בין הראשונים, והתגברה במיוחד בתקופת האחרונים – בייחוד ביהדות אשכנז.
תופעה זו לבשה צורות שונות בתקופות השונות, אך עם זאת, התאפיינה לרוב בצורות חשיבה והנחות יסוד דומות; בהן, הלכדה של התורה שבעל פה תוך השקפה כי כולה מקשה-אחת, עיסוק בחשיבה תאורטית שאינה נוגעת לפסיקת הלכה ונטייה לחידוד וחריפות לשמן. תופעה זו הייתה סלע מחלוקת שנים רבות, וזכתה מצד רבנים וחכמים לגינוי בצד עידוד.
הפלפול המוקדם

במשנה ובספרות המדרשית נעשה שימוש בפלפול בעיקר תוך לימוד הפסוקים ובעימות של הלכות שונות זו מול זו. פלפול מוקדם זה אופיין בדרך חשיבה הפכפכה: כשמו כן הוא, "פל-פל" – הטיית הדעה אנה ואנה; צורת חשיבה שאינה מתמקדת במהותם של הדברים, אלא ביכולת הלוגית המופשטת לטעון אותם, וכתוצאה מכך לכל A תמיד ניתן לטעון לא-A. בנוסף, פלפול מוקדם זה החל לרוב בדיון הלכתי שטמן בחובו השלכות מעשיות, על אף שהמשך הדיון יכול ליסוב גם על נושאים תאורטיים לחלוטין. מאוחר יותר, הפכה המשנה עצמה למושא שיטה זו, וסוג חדש של פלפול התבסס בעיקרו על מעין שעשוע בדברי הלכה; כלומר, שימוש בנימוקים אנטי-הלכתיים באופן שברור היה כי על-אף שהם עוסקים בנושא מעשי – אין כל ספק שאין ביכולתם לשנות הלכה פסוקה.
הפלפול בימי הביניים

הפלפול המאוחר יותר החל להתפתח לאחר כתיבת התלמוד, שהפכה ליסוד משמעותי בחשיבה הפלפולית והמסורתית. אירוע זה של כתיבת התלמוד הציב הנחות-יסוד חדשות בבסיס הפלפול – הנחות שחלקן אף הפכו לעקרונות אידאולוגיים. כך לדוגמה, היו שדגלו בגישה של הרמוניזציה כלל-הלכתית לכל התורה שבעל פה, וסברו כי ההלכה אובייקטיבית ואינה תלויה במקום ובזמן או בדעות שונות – גישה שלפיה לא תיתכן סתירה בהלכה, הגם שזו סתירה בין שני מקורות מרוחקים מאוד זה מזה – כרונולוגית או גאוגרפית. יתרה מכך, התלמוד עצמו הפך למושא לפלפול, וכך רווחה הגישה כי התלמוד כולו מקשה אחת ללא סתירות, ושיש להתאמץ כדי ליישבן.
הנחות יסוד אלה לגבי התלמוד כללו את זו שכל התנאים והאמוראים הכירו את מכלול ההלכות שהתחברו בתקופתם, ומכאן שבמקרה של סתירה יש ליצור 'חילוק' – אבחנה דקה ככל שיידרש, כדי להסביר את ההבדל בין שני המקרים. רעיון זה אומץ על ידי בעלי התוספות בחיבורם על התלמוד, ובהקדמה לספר "ים של שלמה" כותב המהרש"ל הגדרה מפורסמת לשיטתם של בעלי התוספות, המתארת בדיוק את גישת ההלכדה של התלמוד:
שהם עשו את התלמוד ככדור, והפכוהו וגלגלוהו ממקום למקום, ונמצא מיושר התלמוד ומקושר.
בעלי התוספות החלו לפעול במאה ה-11 וה-12, כשמונה מאות שנים לאחר כתיבת התלמוד, ואין לדעת באיזה שלב בדיוק התחילה גישה מפולפלת זו, אך עם זאת ניתן להבחין מתשובות בהלכה מתקופת הגאונים, כי באותה תקופה רווחה עדיין שיטה פשטנית העוסקת בעיקר בפסיקת הלכה.
במסורת ניתן למצוא הדים לגישה מכלילנית זו כלפי התורה שבעל פה כולה, בדבריו של ריש לקיש, שאמר: ”אמר רבי לוי בר חמא אמר רבי שמעון בן לקיש (רבי לוי בר חמא בשמו של רבי שמעון בן לקיש): מאי דכתיב – 'ואתנה לך את לחת האבן והתורה והמצוה אשר כתבתי להורתם'? לוחות – אלו עשרת הדברות, תורה – זו מקרא, והמצוה – זו משנה, אשר כתבתי – אלו נביאים וכתובים, להורותם – זו גמרא, מלמד שכולם ניתנו למשה מסיני” (מסכת ברכות, דף ה', א'). וברוח דומה נכתב במדרש: ”בשעה שנגלה הקב"ה בסיני ליתן תורה לישראל, אמרה למשה על הסדר: מקרא ומשנה, תלמוד ואגדה, שנאמר: 'וידבר אלהים את כל הדברים האלה' (שמות כ', א); אפילו מה שהתלמיד שואל לרב, אמר הקב"ה למשה אותה שעה.” (מדרש שמות רבה, פרק מ"ז, א'.)
הפלפול בימי הביניים > מאפיינים

עבודת המפלפלים כללה השוואות בין הטקסטים השונים, סיווגם, יישוב סתירות ביניהם, והמצאת חילוקים רבים בין נושא למשנהו – גם אם היה צורך להמציא המצאות מופלגות ללא בסיס טקסטואלי. שיטת לימוד זו הובילה לעיסוק בחריפות לשמה והשעשוע האינטלקטואלי שבלימוד פלפלני הפך לערך בפני עצמו, דבר שהוביל להתרחקות מפסיקת הלכה, ועיסוק בלימוד לשם ההנאה האינטלקטואלית שבכך.
שיטת ה'חילוקים'

באמצע המאה ה-14 החלה להתפתח שיטת החילוקים, ולמרות הערפול סביב ייסוד שיטת הפלפול המאוחר – שיטת החילוקים – ידוע כי מקורה הוא באשכנז, החיבור הראשון שהתחבר בשיטה זו הוא תוספות גורניש המיוחסת לחכמי אשכנז אחרי המגפה השחורה ובהמשך התפתחה עוד בישיבות גרמניה, בישיבות ששכנו בערים אאוגסבורג, נירנברג ורגנשבורג. לאחר מכן הובאה השיטה לפולין בידי הרב יעקב פולק, שהיה ראש ישיבה בקרקוב, והשיטה שהתפתחה בדורות שאחריו לכיוונים שונים יוחסה אליו. תלמידו, רבי שלום שכנא, המשיך את דרכו של רבו בשיטת החילוק והפלפול בישיבתו הפופולרית "ישיבת חכמי לובלין". רבי יעקב לא כתב שום חיבור, ואין יודעים במדויק במה דגל, והאם תמך בשיטתו בקיצוניות דומה לזו שהתפתחה בדורות שלאחר מכן. כך, רבי ברכיה בירך שפירא מהלל את שיטת החילוקים של רבי יעקב פולק, אך מתנגד נמרצות לקיצוניות שאליה הגיעו הדורות שלאחר מכן. המהר"ם מלובלין מביא בחידושיו פלפול אך כותב: "ואפסיק מזה, כי אין כוונתי לזה בחיבור זה ולא כתבתי זה אלא כדי להלהיב את לב התלמידים...".
מאפיינים

ערים אלה, אוגסבורג, נירנברג ורגנשבורג, היוו מרכז חשוב של תלמידי־חכמים שלמדו על־פי שיטת הפלפול, ואף היו דרכי חשיבה אופייניות שכונו על שם ערים אלה; דרכי חשיבה שהתאפיינו בהתמקדות בפריסת כל האלטרנטיבות שמתאפשרות מבחינה לוגית.
כך לדוגמה, "נירנברגר" היא קושיה המתעוררת כאשר מקשים ממקור אחד נגד אחר, אך מתעלמים מכך שקיים מקור נוסף בעניין המניח הנחת יסוד שונה. דוגמה ל"פלפול נירנברגר", היא סוגיית ריבית, שבה קיימת מחלוקת אמוראים בין רבי אלעזר לרבי יוחנן, האם ריבית קצוצה – ריבית קבועה – יוצאת בדיינים, כלומר, נלקחת בכוח מהמלווה, או שההלוואה וההתחייבות לריבית בעינן עומדות ובית-דין אינם מתערבים. התלמוד מקשה על אמוראים אלה משתי ברייתות שונות, מהאחת מוכח כי חלה חובת השבה ומהאחרת מוכח כי אין חובת השבה, אך אם התלמוד ידע מראש על קיומן של שתי הברייתות, מדוע הוא הביא בתחילה רק אחת מהן כדי להקשות, והעלים את השנייה?! בסוג זה של קושיות, התאפיין בין השאר הפלפול הנירנברגאי. סוג נוסף של פלפול נירנברגר הוא כשאמורא מקשה שאלה על שתי שיטות, לחפש שיטה שלישית שתתאים לעמדת האמורא השואל.
"רגנסבורגר" הוא כפי שמגדיר הרב מרדכי מארדוש, מבאר חידושי המהר"ם שיף: "רעגשבורג היינו כשחוזר בעל האיבעיא ומקשה על הפשיטות מברייתא; קשה, מאי מיבעיא ליה – הא ידע הברייתא!"; כלומר, מצב בו אדם שואל שאלה, ולמרבה התמיהה לאחר שנענה, הוא מוכיח ממקורות כאחד הצדדים, כך שעולה תמיהה מדוע שאל אם ידע את המקור שהוא עצמו הביא.
סוגי קושיות נוספות הם "אויסברנגר", כלומר, במקרה שהגמרא מביאה קושיה ממשנה על דברי אמורא ואינה צריכה להביא את תחילת המשנה ובכל זאת מביאה, ועל כך קשה שהבאת כל דברי המשנה זה מיותר. וכך בצורה הפוכה "פירברנגר" שהגמרא יכלה להביא רק את תחילת המשנה ולא את סופה, התירוץ בדרך כלל היה, שקשה גם מתחילת המשנה וגם מסופה, או שלולי סוף המשנה היה ניתן לתרץ באופן מסוים. השל"ה התנגד לתירוצים אלו וסבר שהתירוץ הפשוט הוא, שמכיוון שהגמרא הביאה חלק מהמשנה אגב כך הביאה את כולה, בכדי ללמד את הקוראים הלכות נוספות.
המוכר יותר הוא ה"בלוסר", לעיתים הגמרא מניחה הנחה ואחריה שואלת שאלה והשאלה קשה גם ללא ההנחה, וכאן קשה "בלוסר" – (בלא זאת בהגיה אשכנזית) הקושיה קשה גם בלי ההנחה, התירוץ מסביר למה לא קשה ללא הנחה, בעל החוות יאיר טען שהאמרה "חזור חזור ואל תצטרך לבלזור" מדברת על הבלוסר ולא על צמח הבלדור.
שיטת הפלפול 'גג על גג' וה'לשיטתו'

צורת פלפול נוספת שהתפתחה במאה השמונה עשרה, הפלפול הלא מקומי, שעיקרו הוא לקשר בין נושאים שונים לחלוטין תוך מציאת רעיון משותף ביניהם, אסוציאציות מופלגות וחריפות, ותוך חיבור שרשרת של סוגיות בתלמוד, שתכונה סמויה משותפת לכולם, או תירוץ אחד לשרשרת בלתי תלויה של קושיות, השוואות רופפות ודמיון מרפרף ושטחי שמקשר דברים לפי תכונה חיצונית או בודדת, דרך לימוד זה מכונה "גג על גג", "עוקר הרים וטוחנם זה בזה", מבין אלו שלמדו בצורה כזו נודע במיוחד האדמו"ר מאיר יחיאל מאוסטרובצה, ששיכלל את השיטה ונודע בפלפוליו החריפים.
חלק נוסף מדרך לימוד זה נקרא "לשיטתו", והוא לקשר בין מאמרים של תנא או אמורא מסוים שלכאורה אין ביניהם שום קשר ולמצוא את הרעיון המשותף, דוגמה לכך אפשר להביא מהקישור של מאמרי אביי ורבא ביע"ל קג"ם שכולם שאביי לשיטתו ורבא לשיטתו, והם תלוים אחד בשני למרות שבעצם אין להם שייכות בין הנושאים כלל.
בין אלו שהשתמשו בדרך לימוד זה נמנו רבי יחזקאל לנדא בספרו דורש לציון ואף האדמו"ר רבי מאיר יחיאל מאסטרובצה, ורבי מאיר שפירא. שיטת לימוד שבמובנים מסוימים (אם כי לא בכולם) דומה לאופן הלשיטתו היא דרך הלימוד של "אחדות התורה" אותה התחיל הרגוצ'ובר והמשיך הרבי מלובביץ'.
דרך לימוד זה היה מקובל בעיקר בפולין, בגליציה, בליטא ובהונגריה, במאה השמונה עשרה ואילך אולם בימינו התמעט השימוש בה, ומקובלת בעיקר בחצרות צאנז, וסאטאמר.
ההתנגדות לפלפול

רבים התנגדו לשיטה זו, חלקם באופן עקיף ובהתייחס לצורך "אסוקי שמעתא אליבא דהלכתא", וחלקם התנגדו באופן ישיר כאשר ראו את תוצאותיה של השיטה בקהילותיהם שהובילה להספק לימוד דל, לעיסוק ממושך בנושאים מצומצמים ולעיוותים אינטלקטואליים.
בין המתנגדים לשיטה היו גדולי האחרונים כמו המהר"ל מפראג, רבי שלמה לוריא (מהרש"ל), רבי ישעיה הלוי הורוביץ (מחבר ספר השל"ה) החת"ם סופר ואחרים.
למעט רבי יעקב פולק היו תומכים נוספים לשיטה, אם כי באופן מסויג יותר, ביניהם המהרש"א, מהר"ם שיף, היעב"ץ והפני יהושע.
המהר"ל מפראג כתב: ”אך הטיפשים בארצות אלו דרכיהם הפך זה. מלמדים עם הנער מקרא מעט... ויש שמעתיקין אותו אל הגמרא מיד. יצפצף הנער בקול דברים בלבד ותמונת הפשט לא ידע להבין אף דבר מה ממנו... ויכלו בהבל ימיהם ושנתם בבהלה לעסוק בפלפול של הבל.”
הרמב"ם קדם למהר"ל בהתנגדותו הנחרצת לפלפול, וראה בשיטה זו בזבוז זמן (באיגרתו לתלמידו ר"י בן יהודה). ואכן בארצות בהן הושפעה היהדות מהרמב"ם ניכרה מגמה של לימוד תלמוד על מנת לפסוק הלכה – ”אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא”.
מהר"י ברונא, שהיה ראש הישיבה ברגשנבורג כותב על דרך לימוד זאת שיש להזהר מלפסוק הלכה על פיה:”כשאנו מפלפלים ולומדים חריפות כמו בזמן התוספות. אז אנו רגילין למשקל ולמטרח בדקדוקים ובחלוקים דקים במיעל פילא בקופא דמחטא, אבל לפסוק הדין או להתיר איסורין אין לפסוק הדין ואין להתיר האיסור אלא בראיות ברורות מלובנות ומחוורות מתוך פשטי סוגיה דשמעתתא ולא מתוך הדקדוק כהאי”
לקריאה נוספת

דב רפל, הוויכוח על הפלפול, דביר, 1980.
הרב חנוך ארנטרוי, עיונים בדברי חז"ל ובלשונם, עמ' רפ"א, מוסד הרב קוק, תשל"ח.
הרב שלמה גרינשפאן, מלאכת מחשבת חלק א'. לונדון תשט"ו. (ארבעים עמודים ראשונים).
חיים זלמן דימיטרובסקי, "על דרך הפלפול", ספר היובל לכבוד שלום בארון, האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, ירושלים 1975. (להורדה)
שלמה זלמן הבלין, "המפנה בדרכי הלימוד של ה"פלפול" האשכנזי והספרדי", סידרא לד (תשפ"ב). (להורדה)
בועז שפיגל, 'הדרוש ההלכתי במאות ה-17 וה-18 - דרכיו צורותיו ותכניו.'
הרב דוד טרייטל, דרך לימוד הפלפול 'גג על גג' ירחון האוצר גיליון עב, עמוד רצד
הערות שוליים

↑  למקורו האטימולוגי של המונח, ראו הערך פלפול.
↑  ראו לדוגמה את רבי מאיר ש”היה אומר על טמא – טהור, ומראה לו פנים, ועל טהור – טמא, ומראה לו פנים” (מסכת עירובין, דף י"ג, ע"ב); ובהרחבה ראו: פלפול#מאפייני הפלפול המדרשי.
↑  ראו: אברהם פרימן, דיני ישראל בארץ ישראל (122) – "לוח הארץ", ה'תש"ו.
↑  ראו: בעלי התוספות#יצירתם וכתיבתם.
↑  ראו פלפול, באנציקלופדיה "דעת".
↑  וראו גם: תלמוד ירושלמי, מסכת פאה, פרק ב', פסקה ד'.
↑  אביעזר בורשטיין, אדירי דעה, הפרק על המהרש"ל.
↑  למעט הגהות לספר פסקיו של הרב מרדכי בן הלל, שגם היו לעיני רבי משה איסרליש בעת שכתב את חיבורו ההלכתי.
↑  בספרו זרע ברך, חלק ב'.
↑  בבא בתרא, קמ"ח עמוד א'
↑  הסוגיה מופיעה במסכת בבא מציעא, דף ס"א, ב'; ראו גם בחידושי המהר"ם שיף שם, המתייחס לסוגיה זו כאל "פלפול נירנברגר".
↑  בבאור הרב מרדכי מארדוש על חידושי המהר"ם שיף, מסכת שבת, דף קט"ו, ב'.
↑  עליו על פירברנגר ועל בלוסר ראה, הרב יוסף שלמה מאיר, אויגסבורגר או אויסברענגר, כתב העת ירושתנו, כרך ח, עמ' רמא-רנד, בני ברק תשע"ה
↑  בתרגום מילולי הוא ביידיש קדומה "הבאה מושלמת" הפירוש של פירברנגר הוא "הבאת ההתחלה"
↑  קושיה מסוג זה מופיעה בספר צל"ח חולין נב:
1 2  קושיה מסוג זה מופיע בספרו של ראנ"ה שפיץ, מלא רצון חלק ב דף צז טור ג מהדו' פפד"מ ת"ע
↑  מקור דבריו הוא מדברי רבי יצחק די ליאון המובא בספרו של רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד] כללי שמואל, דף ו ע"ב, ונציה שפ"ב
↑  נכתב גם בלא זאת, בל"ז, בלא זעהער
↑  הועתק מכתב ידו על ידי רבי רמ"ד וויסמנדל בראש ספר קיקיון דיונה נייטרא תרצ"ד
↑  ספר, דורש לציון, דרוש יג, ספר מאיר עיני חכמים חלק א'
↑  דרוש בשיטת יע"ל קג"ם, בספר "דורש לציון", מהדורת מפעל נודע ביהודה השלם, תשנ"ה, דרוש 13, באתר HebrewBooks,
↑  בספריו מאיר עיני חכמים ג' חלקים,
↑  אהרן סורסקי, רבי מאיר שפירא : במשנה, באומר ובמעש
↑  ראה "אישים ושיטות"של הרב זווין ושאר מאמרים על הרגוצ'ובר.
↑  ספר,אוצר לקוטי שיחות - לשיטתייהו, ליקוט שיחותיו של הרבי העוסקות בעניין "לשיטתייהו" במחלוקות תנאים ואמוראים ובעניין "אחדות בתורה"
↑  גור אריה על התורה, ספר דברים, פרשת ואתחנן (עמ' מ'-מ"א), הוצאת "יהדות", תשל"ב.
↑  שו"ת סי' כ"ט.
↑  זמן המיועד ללימוד פלפול, להבדיל מ"זמן פירוש" המיועד ללימוד הפשט וההלכה.
מוסטפא מוראר

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1929 ג'לג'וליה, ישראל 
 פטירה:  14 בדצמבר 2021 (בגיל 92) ג'לג'וליה, ישראל 
 מדינה:  פלשתינה (א"י), ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  ערבית, עברית, אנגלית 
 
מוסטפא מוראר (مصطفى مرار) (28 בפברואר 1929[דרוש מקור] - 14 בדצמבר 2021) היה סופר פלסטיני, ערבי-ישראלי. לאורך יותר מ-70 שנה הוא חיבר יצירות שמתארות את חיי הכפר הפלסטיני הטיפוסי בכלל ואת כפרו שלו במיוחד.
ביוגרפיה

נולד בכפר ג'לג'וליה למשפחה שעובדת באדמה והתחיל את לימודיו היסודיים ב"חדר" שבכפר והשלים אותם ב"כפר ג'מאל". את לימודיו העל יסודיים סיים בהצטיינות בעיר קלקיליה. לאחר מכן, הוא הוכרח לחזור לכפר כדי לעזור להוריו באדמה, ועבד במחנות המנדט הבריטי.
ב-1948, נפגע מפיצוץ ואיבד את רגלו, וטופל בעיר שכם עד 1949. בחזרתו לכפר מצא שרוב המורים בבתי הספר של הכפר עזבו את עבודתם וזה פתח בפניו דרך לעולם הכתיבה שבו הוא השלים את דרכו עד למותו. שייח הכפר בזמנו ביקש ממנו ללמד בבית הספר וזה נתן לו את האופציה להשלים את לימודיו האקדמיים.
ב-1952 הוא התחיל את לימודיו בבית ספר להכשרת מורים ביפו ואת הלימודים האקדמיים הגבוהים עשה באוניברסיטת בר-אילן. ב 1975 סיים תואר ראשון בלשון וספרות ערבית ובמדעי המדינה.
לאחר לימודיו נתמנה מנהל בית-הספר היסודי ע"ש אר-ראזי בג'לג'וליה. במשך עבודתו כמורה ומנהל בכפר התחיל לגלות את אהבתו לעולם הילד והתחיל להביע אהבה זו בסיפורים שהוא כתב. בין השנים 1958-1956 ערך והגיש את תוכניות פינת-הנוער בקול ישראל בערבית והשתתף בהכנת המשדרים לבתי-הספר. הוא יצא לפנסיה בשנת 1982.
סיפורי מוסטפא מוראר התמקדו בחיי הכפר הערבי ופער הדורות והמעמדות והשינויים שחלו בחברה הערבית.
סיפורו הראשון נדפס ב-1952 בשבועון "חקיקת אלאמר".
נפטר ב-14 בדצמבר 2021.
מספריו

אלכיימה אלמת'קובה, (1970) - 14 סיפורים
דרך הייסורים , (1970)
קלאדת אלאפעא, (1972)
אבני פי אלג'אמעה, (1972)
ג'נאזת אלשייטאן, (1972)
חימארונא ובריטניה, (1972)
דמע ורמאד, (1972)
אלשארע אלטויל, (1972)
התאנים והשטנים, (1974, 3 מהדורות) - סיפורי ילדים בשבח הצדק, האמת ואהבת הזולת
למרות הערפל, (1976. פרס הוועד הבינדתי) - סיפור קצר בשבח אחוות העמים והעדות
ריחאנה, נסיכת הבוסתנים ,(1978, פרס המועצה לתרבות ואמנות) - מחזה לילדים שהוצג 100 פעמים
איאם בלאדנא, (1983)
כיתאב אלת'ורה, (1987)
אלמשרוע, (1987)
אלקונבולה אלשרקיה, (1988)
סלסלת אוראק מטרוד אל-חלואני, (1997)
ועוד קובצי סיפורים למבוגרים.
מסיפוריו תורגמו לעברית על ידי חנה עמית- כוכבי, טוביה שמוש (בתוך "סיפורים ערביים", 1972), מרדכי טביב, מחמוד עבאסי (בתוך "מפגש", 1965 - 1966) ואליהו אגסי. סיפורו "אבו עודה" נכלל באנתולוגיה העברית לנוער "כולם בסנדלים" (1973).
פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ירושלים 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2016–הווה (כ־8 שנים) 
 
הפסטיבל היהודי הבינלאומי לתרבות עכשווית נוסד בשנת 2016 ביוזמת אסנת גיספאן מנכ"לית קבוצת התיאטרון הירושלמי.
מאז, מתקיים הפסטיבל מדי שנה בחודשים נובמבר-דצמבר בבית מזיא לתיאטרון שבירושלים. במסגרת הפסטיבל מוצגות מדי שנה הצגות תיאטרון בבכורה, מופעים מיוחדים והפקות חד פעמיות, ומתארחים בו אמנים ויוצרים מישראל ומחוצה לה.
מטרת הפסטיבל היא לכנס תחת מסגרת אחת, אחת לשנה, את הזרמים, העדות והגוונים של התרבות היהודית העכשווית. דרך תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, וידאו-ארט ומפגשים מיוחדים.
הפקות בולטות בפסטיבל > 2016

בכורה ישראלית, הצגה "כוונות טובות" - קבוצת התיאטרון הירושלמי
בכורה, מפגש ספרותי תיאטרלי "נשים כותבות תנ"ך" - נאווה סמל, חוה עציוני הלוי, שרה פרידלנד בן ארזה, רות רביצקי
ההצגה "ותהר ותלד" (זוכת פרס קיפוד הזהב ופרס שר החינוך לתרבות יהודית) - רחל קשת, חנה ואזנה גרינהולד
מופע המחול "גלוקאל באך" - אנסמבל המחול קייזר אנטונינו (גרמניה - ישראל)
בכורה, מופע מוזיקה "בין קודש לחול" - נדב לב לקראת אלבומו החדש
הפקות בולטות בפסטיבל > 2017

בכורה, הצגה "שלוש מלכות ופילגש" - קבוצת התיאטרון הירושלמי
"דוד ובת שבע" - להקת הפלמנקו הישראלית COMPAS
הצגה "אצל עליזה בחצר" - תיאטרון נוצר
"אנא אלך, שרים נאג'רה" - ערן צור, אייל שכטר, אלעד גבאי, חלי טביבי ברקת
ההצגה "עדות מהזמן שאחרי" (זוכת פסטיבל תיאטרונטו 2016) - סנאית בן געש
שירי ערש נשכחים "בוא אלי ילד אנוש - אל המים והפרא" - רות וידר מגן