stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קופת חולים של פועלי השומרון
לקריאה נוספת

שפרה שוורץ, קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, בנגב, 1997.
שפרה שוורץ, פוליטיקה ובריאות: המהלכים לקראת הקמתו של מערך קופות חולים ביישוב היהודי בארץ ישראל בזמן המנדט
הערות שוליים

↑  שפרה שוורץ, קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמודים 26, 45-46, 51, 53
↑  יעקב אפטר, "בשעה זו : קבץ לספרות ולענייני הישוב", המו"ל - יעקב אפטר, יפו : העבודה א', תרע"ו, 1916, פרק : "קופת חולים של פועלי יהודה במלחמת העולם הראשונה", עמודים 33-40
↑  הלל יפה,"דור מעפילים", זיכרונות, מכתבים, יומן, הוצאת דביר, תרצ"ט, 1938
| בריאות בישראל |
| --- | --- | --- |
| משרד הבריאות | שר: אוריאל בוסו • מנכ"ל: משה בר סימן טוב • רשות בתי החולים הממשלתיים • המרכז הלאומי להשתלות • אפליקציית המגן • מעבדה לבריאות הציבור • מרכז ידע תנודע |  |
| קופות חולים | מאוחדת • מכבי • לאומית • כללית • בעבר: הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה • פועלי הגליל • פועלי השומרון • עממית • אסף • הציונים הכלליים |  |
| ארגונים, עמותות ואיגודי בריאות בישראל | מגן דוד אדום • איחוד הצלה • יד שרה • האיגוד הישראלי לרפואת הפה • עזר מציון • טרם • האגודה למלחמה בסרטן • ההסתדרות הרפואית בישראל • רופאים לזכויות אדם • עמותת אדי • רחשי לב • יוסי אמבולנס |  |
| מכוני מחקר העוסקים בבריאות בישראל | מכון גרטנר • המכון לרפואה ימית  • המרכז הלאומי לרפואה משפטית • המרכז הלאומי לבקרת מחלות • הלכתיים: מכון פוע"ה • מכון שלזינגר |  |
| חקיקת בריאות בישראל | פקודת בריאות העם • חוק ביטוח בריאות ממלכתי • ועדת השירותים הציבוריים • חוק זכויות החולה • חוק החולה הנוטה למות • חוק טיפול בחולי נפש • חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות • תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה • תקנות סימון מוצרי המזון • ועדת גרין • ועדת מור יוסף • ועדת הקורונה • קבינט הקורונה |  |
| רפואה בתקופת היישוב | רופא נודד • אגודת רופאים מדברי עברית • בית הבראה החלמה • בית החולים הירקון • תחנת הבריאות העברית • מכון פסטר |  |
| אירועים בתחום הבריאות בישראל | פרשת חולי הנפש היהודים בבית לחם • השתלת הלב הראשונה בישראל • פרשת הדם • פרשת רמדיה • שביתת הרופאים • התפרצות החצבת  בישראל • התפרצות נגיף הקורונה בישראל |  |
| לימודי רפואה בישראל | בחינת רישוי ברפואה • הפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי • לימודי ניהול מערכות בריאות בישראל |  |
| בצה"ל | חיל הרפואה • מסלול צמרת • מסלול בינה • פרופיל רפואי • מש"ק תברואה • בריאות הנפש בצה"ל |  |
| שונות | היריון ולידה בישראל • תרומת דם בישראל • טופס 17 • סל הבריאות • גורמי התמותה השכיחים בישראל • חוסה • פנקס הפסיכולוגים • פנקס הרופאים |  |
קלוד סימון

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1913 אנטננריבו, מדגסקר 
 פטירה:  6 ביולי 2005 (בגיל 91) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Claude Eugène Henri Simon 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מקום לימודים:  קולז' סטניסלס בפריז, אוניברסיטת סן לואי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  Nouveau Roman 
 יצירות בולטות:  Hommage à Piero della Francesca 
 בן או בת זוג:  Réa Karavas 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1985)  פרס מדיסיס (1967)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1996)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 
קלוד סימון, 1967
קלוד סימון (בצרפתית: Claude Simon; ‏ 10 באוקטובר 1913 - 6 ביולי 2005) היה סופר צרפתי וזוכה פרס נובל לספרות. הוא נולד באנטננריבו, מדגסקר, ונפטר בפריז, צרפת.
סגנון והשפעה

סימון מזוהה לעיתים קרובות עם תנועת "הרומן החדש" שאליה שייכים גם אלן רוב-גרייה (Alain Robbe-Grillet) ומישל בוטור (Michel Butor); סגנון הנראטיב המקוטע שלו מביא לידי ביטוי כמה ממאפייניה של תנועה זו (במיוחד ברומן Triptyque מ-1973), אף על פי כן הוא שומר על כישרונו לספר סיפור ולעצב דמויות. למעשה, לסימון יש הרבה יותר מן המשותף עם ממשיכיו המודרניים, במיוחד ניכרת השפעתם של מרסל פרוסט וויליאם פוקנר. שימושו של סימון במשפטים ארוכים, חדורי מודעות עצמית (שלפעמים משתרעים לאורך דפים רבים, עם סוגריים, שלעיתים קוטעים פיסקה שמסתיימת רק עמודים אחרי כן), ניתן להבחין בהם בהתייחסות לסגנונו של פרוסט. יתר על כן, סימון משתמש במוטיבים מסוימים שמאפיינים את פרוסט (למשל ב"דרך פלנדריה" המספר, סרן de Reixach, נורה בידי צלף המסתתר מאחורי עץ עוזרד, או haie d'aubépines, אזכור לפגישה בין גילברט והמספר שנערכה ליד עץ העוזרד, ברומן של פרוסט "בעקבות הזמן האבוד"). השפעתו של פוקנר ניכרת בשימושו הנרחב של סימון בפרקי זמן קטועים ובשימושו הנרחב בדיבור עקיף, שבו קולות המספר (שלעיתים אינו מזוהה) וזרמי התודעה המבעבעים לתוך מילותיו של המספר. רוחו של פוקנר עולה במיוחד ברומן L'Acacia מ-1989, שם משתמש סימון בתאריכים המכסים תקופת זמן כרונולוגית ארוכה, במקום כותרות הפרקים; טכניקה אותה שאל מספרו של פוקנר "הקול והזעם".
נושאים

למרות ההשפעות שתוארו בפרק הקודם "סגנון והשפעה", הרי שעבודתו של סימון היא מקורית ביותר, הן נושאית והן סגנונית. מלחמה היא נושא קבוע ביצירותיו (היא נוכחת בצורה זו או אחרת כמעט בכל עבודותיו של סימון) וסימון מעמיד לעיתים זו מול זו את חוויותיהם של אנשים שונים ושל קונפליקטים היסטוריים שונים ברומן אחד; המלחמה הגדולה (מלחמת העולם הראשונה) ומלחמת העולם השנייה ב-L'Acacia (תוך שהוא מתאר את השפעתה של המלחמה על אלמנותיהם של החיילים), המלחמות שבאו בעקבות המהפכה הצרפתית ומלחמת העולם השנייה ב-Les Géorgiques. בנוסף לכך, רבים מהרומנים עוסקים במושג ההיסטוריה המשפחתית, המיתוסים והאגדות הללו שמועברים לאורך דורות, שניתן למוצאם בעבודתו של סימון, פעילים בחיי הגיבורים הראשיים. בהתאם לכך, הרומנים משתמשים במספר רעיונות מרכזיים שחוזרים ונשנים בצרופים שונים בין הרומנים (טכניקה בה משתמשת גם מרגרט דיראס), במיוחד התאבדותו של אבי המשפחה במאה ה-18 ומותו של שאר בשרו בן המאה העשרים מירי צלף. לבסוף, כמעט בכל הרומנים של סימון נוכחים סוסים; סימון בעצמו היה פרש מוכשר ולחם בחטיבת הפרשים במהלכה של מלחמת העולם השנייה (חטיבת הפרשים שקיומה האבסורדי בעידן של מלחמה ממוכנת היא נושא עיקרי בספריו "דרך פלנדריה" ו"Les Géorgiques".)
אולם הנושא העיקרי בו מטפל סימון הן הדרכים שבהן חווים אנשים את הזמן, הרומנים השונים שלו עוסקים תכופות בדימויי גיל הזיקנה (כמו הזקנה קסנדרה ב"Les Géorgiques"), שניתן לראותם תכופות בעיניים של ילד שמתקשות להבין. שימושו של סימון בהיסטוריה משפחתית היא ניסיון אחר להראות איך אנשים חיים לאורך ההיסטוריה - תוך שהוא משווה בין אנשים מדורות שונים, שחיו בזמנים שונים, ומשתייכים לאותה המשפחה.
ספריו

ספריו שתורגמו לעברית
דרך פלנדריה : רומאן ; מצרפתית: עידו בסוק, אחרית דבר: אלישבע רוזן ; תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה, תשנ"ה 1995.
העשב; מצרפתית: לילך נתנאל ועילי ראונר, תל אביב, עם עובד, תשע"ח 2017.
ספריו
Le Tricheur/The Cheat 1945
La Corde Raide/The Tightrope 1947
Gulliver 1952
Le Sacre du printemps/The Anointment of Spring 1954
Le vent. Tentative de restitution d 'un rétable baroque/The Wind. Attempted Restoration of a Baroque Altarpiece 1957
L'Herbe/The Grass 1958
La Route des Flandres/The Flanders Road 1960
Le Palace/The Palace 1962
La Separation/The Separation 1963 (Play adapted from the novel L'Herbe)
Femmes/Women. Ill by Joan Miró. - New edition La Chevelure de Bérénice/Berenice's Hair 1984
Histoire/Story 1967
La Bataille de Pharsale/The Battle of Pharsalus 1969
Orion aveugle. Essai/Blind Orion. Essay 1970
Les Corps conducteurs/Conducting Bodies 1971
Triptyque/Triptych 1973
Leçon de choses/Lesson in Things 1975
Les Géorgiques/The Georgics 1981
L'Invitation/The Invitation 1987
L'Acacia/The Acacia 1989
Le jardin des plantes/The Jardin des Plantes 1997
Le tramway/The Trolley 2001
Œuvres, Collection Pléiade, Gallimard 2006 [with Le Vent. Tentative de restitution d'un retable baroque (1957), La Route des Flandres (1960), Le Palace (1962), La Bataille de Pharsale (1969), La Chevelure de Bérénice (Reprise du texte Femmes, 1972), Triptyque (1973), "le Discours de Stockholm" (1986, texte prononcé à l'occasion de la remise du Prix Nobel) and Le Jardin des Plantes (1997)]
קיסר הודו

| --- | --- |


"כתר חדש בתמורה לישן" - קריקטורה של דיזראלי המחופש לאלאדין והמעניק למלכה ויקטוריה כתר קיסרי במקום כתר המלכות שלה.
 איוש נוכחי:  ג'ורג' השישי (11 בדצמבר 1936) 
 תחום שיפוט:  הראג' הבריטי 
 מעון:  ארמון בקינגהאם    ראשטרפטי-בחאבן
 ייסוד המשרה:  מאי 1857
 איוש ראשון:  הקיסר בהאדור שאה השני
 איוש אחרון:   המלך ג'ורג' השישי
 תאריך ביטול המשרה:  22 ביוני 1948
 
קיסר הודו או קיסרית הודו (באנגלית: Emperor of India או Empress of India) הוא התואר שנשא הקיסר המוגולי האחרון באהאדור שאה השני ומלכי הראג' הבריטי.
באהאדור שאה השני

שליטי האימפריה המוגולית לא נשאו בתואר "קיסר הודו" אלא בתואר "פאדישאה" שמשמעו "קיסר" מבלי ציון שם הקיסרות או האזור הגאוגרפי. בתקופת המרד ההודי הגדול של שנת 1857 הכריז באהאדור שאה השני על עצמו כ"פאדשא -אי -הינד" - "קיסר הודו". לאחר תום המרד גורש באהאדור שאה לרנגון שבבורמה בשנת 1858 ושושלתו הגיעה לקיצה.
הקיסרים הבריטיים

לאחר נפילת האימפריה המוגולית השתלטה בפועל חברת הודו המזרחית הבריטית על הודו. לאחר פירוק החברה עברה הודו לשליטה מלאה של ממשלת הממלכה המאוחדת וב-1 במאי 1876 קיבלה המלכה ויקטוריה את התואר "קיסרית הודו". הקיסרות כללה את הודו הבריטית שבשטחה נמצאות המדינות בנות ימינו: הודו (למעט המושבה הפורטוגזית גואה, מדינת סיקים והמושבה הצרפתית פודוצ'רי), פקיסטן, בנגלדש ובורמה. התואר ניתן למלכה ויקטוריה ביוזמת ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי לאחר שהתברר שבתה של המלכה הנסיכה ויקטוריה תישא בתואר קיסרית עם הכתרת בעלה וילהלם הראשון לקיסר גרמניה.
לאחר מותה של ויקטוריה, בנה, אדוארד השביעי ירש את התואר "קיסר הודו" והוריש אותו אחריו עד קבלת עצמאותה של הודו בחצות הלילה שבין ה-14 וה-15 באוגוסט 1947. התואר עצמו נזנח רק בשנת 1948 על ידי המלך ג'ורג' השישי.
קיסרי הודו נהגו להוסיף לחתימתם את האותיות R (קיצור של המונח הלטיני: Rex/Regina - "מלך") ו-I (קיצור של: Imperator/Imperatrix).
נשות המלכים נשאו בתואר "מלכה-קיסרית" אולם תואר זה לא סימן שליט מכהן אלא אשת שליט מכהן (בניגוד לוויקטוריה שהייתה בפועל הקיסרית המכהנת).
קיסרי וקיסריות הודו

| שליט | תחילת שלטון | סיום שלטון | בן/בת זוג |
| --- | --- | --- | --- |
| הקיסר באהאדור שאה השני (באהאדור שאה זאפאר) | מאי 1857  הוכר כקיסר הודו בדלהי; קיסר האימפריה המוגולית מאז 1837 | ספטמבר 1857 | אין |
| המלכה הקיסרית ויקטוריה | 28 באפריל 1876  הוכרז בממלכה המאוחדת 1 בינואר 1877 הוכרז בהודו | 22 בינואר 1901 | אין - ויקטוריה התאלמנה בשנת 1861, קודם להכתרתה |
| המלך הקיסר אדוארד השביעי | 22 בינואר 1901 | 6 במאי 1910 | המלכה הקיסרית אלכסנדרה |
| המלך הקיסר ג'ורג' החמישי | 6 במאי 1910 | 20 בינואר 1936 | המלכה הקיסרית מרי |
| המלך הקיסר אדוארד השמיני | 20 בינואר 1936 | 11 בדצמבר 1936 | אין |
| המלך הקיסר ג'ורג' השישי | 11 בדצמבר 1936 | 15 באוגוסט 1947 עצמאות הודו  22 ביוני 1948 התואר נזנח | המלכה הקיסרית אליזבת |
המלוכה ההודית

ג'ורג' השישי המשיך לשאת בתואר "מלך הודו" גם לאחר עצמאות הודו, בתקופת כהונתו של לואי מאונטבאטן כמושל הכללי של הודו, ורק עם הפיכת הודו לרפובליקה ב-26 בינואר 1950, נזנח תואר זה.
המלוכה הפקיסטנית

ג'ורג' השישי נשא בתואר "מלך פקיסטן" עד מותו בשנת 1952. המלכה אליזבת השנייה נשאה בתואר זה ארבע שנים עד שפקיסטן הפכה לרפובליקה, ב-23 במרץ 1956.
ראו גם

המלוכה הבריטית
הכתר האימפריאלי של הודו
האימפריה המוגולית
מדליית קאיזר אי הינד
שלט בבית העירייה של מנצ'סטר, בו מפורטים תאריו של המלך ג'ורג' השישי ובהם היותו קיסר הודו.
קלוד סוטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1924 מונרוז', סן, צרפת 
 פטירה:  22 ביולי 2000 (בגיל 76) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 שם לידה:  Claude Marie Sautet 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 בן או בת זוג:  Graziella Sautet 
 צאצאים:  Yves Sautet 
 פרסים והוקרה:  פרס לואי דלוק (1969)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (1996)  אריה הכסף (1992)  פרס לואי דלוק (1995)  פרס סזאר לבמאי הטוב ביותר (1993)  Jean-Le-Duc award 
 פרופיל ב-IMDb
 
קלוד סוטה (בצרפתית: Claude Sautet‏; 23 בפברואר 1924 – 22 ביולי 2000) היה תסריטאי ובמאי סרטים צרפתי.
ביוגרפיה

קלוד סוטה נולד במונרוז', הו-דה-סיין, צרפת. הוא למד בתחילה ציור ופיסול בטרם למד קולנוע באוניברסיטה בפריז, שם הוא החל את הקריירה שלו ומאוחר יותר נהיה מפיק טלוויזיה. הוא צילם את סרטו הראשון Bonjour Sourire ב-1955.
הוא עלה לתודעה הבינלאומית עם סרטו Les Choses de la Vie ב-1969, לו הוא כתב את התסריט ואותו ביים, כמו יתר סרטיו. הדבר היה ניכר בתחרות בפסטיבל קאן בשנת 1970, שם הוא זכה לקבלת פנים נלהבת. סרטו גם חידש את הקריירה של רומי שניידר, ששיחקה בהרבה מסרטיו של סוטה כגון מקס והגרוטאות (Max et les Ferrailleurs) ב-1971, שם היא גילמה את דמותה של זונה בעוד שבסרט סזאר ורוזאלי (César et Rosalie) מ-1972 היא שיחקה אישה נשואה שמאהבה הקודם שב לחייה.
הסרט ונסן, פול, פרנסואה והאחרים (Vincent, Paul, François, et les Autres) משנת 1974 הוא אחד מסרטיו של סוטה שנתקבלו באהדה הרבה ביותר. ארבעה גברים בגיל העמידה מבלים יחדיו בכפר בכל סוף שבוע בעיקר על מנת לדון אודות חייהם. הסרט מציג כמה מגדולי השחקנים של הקולנוע הצרפתי כמו מישל פיקולי, איב מונטן, ז'ראר דפארדיה וסטפאן אודראן.
הוא זכה לתשבחות נלהבות אפילו יותר מצד הביקורת עבור סרטו Mado משנת 1976.
סרטו Simple Story במקור (Une Histoire simple) היה מועמד לזכייה בפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר. הסרט הציג את שניידר שוב, בפעם הזאת כאישה עובדת שאינה רווחת נחת מחייה, המצויה בשנות הארבעים לחייה. היא זכתה על הופעתה בו לפרס הסזאר כשחקנית הטובה ביותר.
בשנות השמונים הוא עשה שני סרטים בלבד Garçon! ב-1983, דרמה בכיכובו של איב מונטן כסופר בגיל העמידה, והקומדיה Quelques Jours Avec Moi ב-1988.
ב-1993, זכה קלוד סוטה באריה הכסף בפסטיבל הסרטים של ונציה וזכה בפרס הסזאר כבמאי הטוב ביותר עבור סרטו לב בחורף (Un Coeur En Hiver). הוא זכה שוב בסזאר שלוש שנים לאחר מכן על סרטו נלי ומר ארנו. בשני הסרטים כיכבה עמנואל ביאר.
מלבד התסריטים שהוא כתב עבור סרטיו, סוטה גם כתב תסריטים עבור במאים אחרים.
קלוד סוטה הלך לעולמו בפריז בשנת 2000 ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
פילמוגרפיה (כבמאי)

Bonjour sourire (1955)
Classe Tous Risques (1960)
L'arme à gauche (1965)
כאלה הם החיים (Les Choses De La Vie) (1969)
מקס והגרוטאות (Max (et Les Ferrailleurs)) (1971)
ונסן, פרנסואה, פול והאחרים (Vincent, François, Paul et les autres) (1974)
Mado (1976)
Une histoire simple (1978)
Un Mauvais Fils (1980)
Garçon! (1983)
Quelques Jours Avec Moi (1988)
לב בחורף (Un cœur en hiver) (1991)
נלי ומר ארנו (Nelly et Monsieur Arnaud) (1995)
פילמוגרפיה (כתסריטאי)

(Les Yeux sans visage (1959 בבימויו של ג'ורג' פראנז'ו
(Symphonie pour un massacre (1963 בבימויו של ז'אק דרה
(Peau de banane (1963 בבימויו של מרסל אופולס
(L'Âge ingrat (1964 בבימויו של ג'יל גראנג'ה
(Échappement libre (1964 בבימויו של ז'אן בקר
(La Vie de château (1965, בבימויו של ז'אן פול ראפנו
(Mise à sac (1967, בבימויו של אלן קבלייה
(Borsalino (1970, בבימויו של ז'אק דרה
(Les Mariés de l'an II (1971, בבימויו של ז'אן-פול ראפנו
(Mon ami le traître (1988, בבימויו של חוזה ז'ובאני
הצטלבות (Intersection) (1994), בבימויו של מרק ריידל
פילמוגרפיה (אחרת)

פטריק דיוויר (1992), סרט תיעודי של מרק אספוסיטו.
קורצ'ינה

| --- | --- |

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודקרפצקיה פודקרפצקיה
 מחוז:  קרוסנו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  6,193 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  49°42′51″N 21°48′40″E﻿ / ﻿49.71425°N 21.81124°E﻿ / 49.71425; 21.81124 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיקורצ'ינה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיקורצ'ינה(למפת פרובינציית פודקרפצקיה רגילה) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטו. לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהקורצ'ינה(למפת פרובינציית פודקרפצקיה מוגדלת) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטוקז'יסקיה לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהקורצ'ינה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קורצ'ינה (בפולנית: Korczyna; ביידיש: קארטשין) הוא כפר במחוז קרוסנו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

הכפר נזכר לראשונה בסוף המאה ה-14, עת הוענקו לו זכויות עיר. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התבססה כלכלת היישוב על תעשיית האריגה וייצור הבדים.
יהודי קורצ'ינה > חיסול גטו קרוסנו

ביום ראשון ה-9 באוגוסט 1942 כ"ו באב תש"ב הגרמנים הודיעו ליהודי קרוסנו שעליהם להתאסף למחרת ברחבת השוק ליד תחנת הרכבת לרישום. למחרת יום שני כ"ז באב, 40 יהודי קורצ'ינה שעבדו בפלוגת עבודה בקרוסנו נצטוו לשוב לבתיהם ולא להגיע למחרת לקרוסנו. הם מסרו שיהודי קרוסנו עמדו במשך כל היום ללא מים עם ידיים מורמות באוויר ברחבת השוק. יום לאחר מכן, ה-11 באוגוסט ביום שלישי כ"ח באב, יהודי קרוסנו הוסעו צפופים בקרונות בקר, 60 איש בקרון, במשך ימים שלמים ללא מים ולבסוף הועברו למחנה עבודה בגטו צפוף. למסתתרים נאמר שיקבלו חנינה. אלו הוסעו במשאיות למקום לא נודע. אחד קפץ מן המשאית, והשאר לא חזרו וגורלם לא נודע. הגטו נסרק וכ-400 יהודים שנמצאו מסתתרים בו נורו.
יהודי קורצ'ינה > חיסול יהודי קורצ'ין

ביום שלישי ה-11 באוגוסט, כ"ח באב תש"ב, הגיעה הודעה גרמנית שעל הפועלים היהודים להתייצב למחרת במקומותיהם כרגיל. דבר זה הרגיע במידה מסוימת את היהודים.
למחרת ב-12 באוגוסט, כ"ט באב תש"ב, הגיעו המשפחות כולן להיפרד מקבוצות עובדי הכפיה שיצאו לדרך בשבע בבוקר, ארבעה איש בשורה.
שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים פשטו על העיירה, וסרקו את בתי היהודים. תוך ריכוז כ-1,500 היהודים שנותרו בעיירה בכיכר השוק, וירי בנחשלים. בשעה 11 צוו העובדים להפסיק את עבודתם ולהתכנס במחסן ליד בית מטבחיים מול גשר הכניסה לקורצ'ינה על נהר הויסלוק.
לאחר שעות ללא מזון או שתייה נערכה ביהודים סלקציה, כאשר הקשישים והחולים נלקחו במשאיות, חולפים בדרכם ליד הפועלים, אל הכפר וולה יאייניצקה, שם נורו. את הנשים והילדים הסיעו הגרמנים במשאיות לקרוסנו כשגם הם חולפים ליד הפועלים. את הגברים הריצו לשם רגלית, תוך הכאתם עד זוב דם. בחלפם בשעות הערב ליד הפועלים, צורפו הפועלים אליהם והוכו גם הם. המובילים הואטו והנחשלים מאחור זורזו עד שאלו נפלו על אלו. הם הובלו לכיכר שוק טרגוויץ בקרוסנו, שם ישבו על הארץ יהודי סדליץ ומקומות נוספים שהובאו לשם קודם. 68 פועלים הוצאו מתוך הקבוצה תוך מכות. רק שלושה מאלו שרדו את השואה.
יהודים אחדים הסתתרו בבתי איכרים ובמקומות אחרים, אך נמסרו במהלך השנה שלאחר מכן לידי המשטרה הפולנית, ונרצחו או התאבדו.
לאחר יומיים בהם שהו יהודי העיירה תחת כיפת השמיים בקרוסנו, שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ שם נספו רובם, יחד עם הפליטים מעיירות הסביבה.
מקהילת קורצ'ינה שרדו את השואה 33 יהודים. 15 גברים ואשה אחת בצד הגרמני, ועוד 11 גברים ושש נשים בצד הרוסי.
הערות שוליים

↑  כתב יד מהספר 'שם הגדולים השלישי' ובו רשום: הגאון החסיד המקובל איש אלקי שהיה אב"ד ור"מ דק"ק פייזר, ובק"ק לעסליא, וב"ק קארטשין, ובסוף ימיו היה אב"ד ור"מ דק"ק זלאטאווי במדינת פולין ושם מנוחתו כבוד בשנת תקנ"ו ביום ג' שמחת תורה... בן הגאון הגדול מוה"ר יחזקאל הלוי סג"ל אבד"ק זלאטאווי, ובק"ק קארטשין
↑  תולדות המשפחה מתועדים בסוף ספרו מסע מירון (אתר כתבים עבריים - היברובוקס)
↑  הסכמות לרב מקארטשין בספרו בית אהרן (אתר כתבים עבריים - היברובוקס)
↑  פתיחה, ספר היזכור ליהודי קארטשין, וכן בספר הלילא דפסחא (ר' להלן)
1 2 3 4  ספר היזכור לקהילת קורצ'ינה, עמוד 67 אתר תולדות היהודים jewishgen (באנגלית)
↑  החיילים ומפקדם צחקו כשסיפרו לו על כך לאוזני הרוקח, בלא שידעו שהרוקח יהודי
↑  ספר היזכור עמוד 67 מפרט כדוגמה מקרה של אהרון בלנק בעל בית מרזח שהסתיר את סחורתו והלשינו עליו. הוא ובנו ברחו לצד הרוסי, שם הוא נהרג ורק בנו שרד. אשתו לאה נאסרה בידי הגרמנים ושוחררה תמורת שוחד רב (כמה אלפי זלוטי) אך נרצחה בידי הגרמנים עם בנותיהם מרים ורבקה ביום כ"ט באב תש"ב.
↑  ראש העיר העיר החדש, מרמון, טען שהצליח להוריד את המחיר במשא ומתן מול הגרמנים, והוא אכן היה 300 זלוטי, לעומת 5000 זלוטי שיהודי קרוסנו אולצו לשלם. ספר היזכור, עמוד 84
↑  קירשנר הסתתר, שרד את המלחמה והגיע לישראל. (ספר היזכור עמוד 87)
↑  השבים מן הכלא סיפרו שקליינר בירך "ברוך מתיר אסורים וברוך מחיה המתים" עם שחרורם. כששאלוהו מדוע "מחיה המתים" הסביר שהגרמנים נוהגים לרצוח את האסירים על מנת לפנות מקום בתאים (ספר היזכור, עמוד 86)
↑  רוקח העיירה היהודי יעקב לוי, נאלץ לשלם לחייל גרמני עבור כדור שהלה ירה בכלבו של היהודי, היהודים איצ'ה דן ואברהם יצחק קנר נגררו ממשאית, ואולצו לרוץ בכיוונים נגדיים כשזקניהם קשורים זה לזה. רב העיירה הצליח לברוח לסלובקיה אך היהודים שם גורשו בדיוק אז והוא הוחזר ללובלין שבפולין שם לאחר שנתקבל ממנו מכתב קורע לב, נעלמו עקבותיו בשנת 1940 כשנה לפני חיסול יהודי העיר. (ספר הזיכרון עמוד 90)
↑  לטענת השוטר הלפרין הגרמנים מצאו מסמכים על היותה קומוניסטית ודרשו אותה בשמה.
↑  ספר הזיכרון עמוד 106
↑  ספר היזכור עמוד 130
↑  ספר היזכור עמוד 131
↑  ספר היזכור עמוד 129
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4848082-4 
מצבות בבית העלמין היהודי בקורצ'ינה
קובאן (חבל ארץ בקווקז)

גבולות החבל
קוּבָּאן (Kuban; בכתב רוסי: Кубань) הוא חבל ארץ היסטורי בצפון קווקז, הכולל שטחים לאורך נהר קובאן, שהיו חלק ממחוז קובאן, במלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית.
עד סוף המאה ה-18 היה קובאן מיושב ללא הפרעה מאז התקופה הפלאוליתית. האזור עשיר בחפצים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה. במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה קובאן היה אחד המרכזים הראשונים לייצור ארד. משם התפשטה המלאכה לאוקראינה עד לנהר דניפרו. התושבים הראשונים היו ככל הנראה הקימריאנים ההודים-אירופיים. קובאן התגלה כיחידה פוליטית ומנהלית בשנת 1860 לאחר איחוד שטחי הקוזאקים של הים השחור עם האזורים המזרחיים של קובאן כדי ליצור את מחוז קובאן. השטח על הגדה השמאלית של נהר קובאן (הטרנסקובאן) הצטרף למחוז קובאן. בשנת 1896 הופרד חוף הים השחור מהמחוז ויצר את חבל הים השחור. רוב שטחה של קובאן נתבע לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי הרפובליקה העממית של קובאן, אך בשנת 1920 שולב האזור על ידי הבולשביקים ב - RSFSR כמחוז קובן – הים השחור. שטחו של חבל קובאן תואם במידה רבה את קראזודאר קראי של ימינו (הוקם בשנת 1937) ואת המחוז האוטונומי קרצ'אי-צ'רקס בחלקו העליון של נהר קובאן, אשר היה מיושב היסטורית על ידי שבטי צ'רקסיאן (צ'רקסי).
כיום נכלל שטח החבל ביחידות מנהליות שונות: מחוז קרסנודאר, אדיגיה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, מחוז סטברופול ומחוז רוסטוב. שטח החבל כיחידה מנהלית של האימפריה הרוסית היה כ-95 אלף קמ"ר, ובשנת 1894 התגוררו בו כ-1,600,000 תושבים. כמחצית מאוכלוסיית החבל היו קוזאקים (הקוזאקים של קובאן), אשר הובאו לאזור במהלך המאה ה-19 במטרה לחזק את ההתיישבות הרוסית באזור שנכבש במהלך מספר מלחמות מהצ'רקסים. העיר הראשית של החבל הייתה יקטרינודאר (כיום קרסנודאר).
עם הקמת ברית המועצות פוזרה היחידה הקוזאקית, ושטחי החבל פוזרו בין המחוזות השונים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם מחדש ארגון הקוזאקים במקום.
הערות שוליים

↑  Kuban, http://www.encyclopediaofukraine.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547038405171  LCCN: sh2004003133  NSK: 000721104  SUDOC: 187188041  VIAF: 315150731   WorldCat (עם VIAF): 315150731 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קווקז ובנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה

קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה הייתה קופת החולים הראשונה בארץ ישראל. היא נוסדה ב־1913 בידי יצחק איצקוביץ ויעקב אפטר.
איחוד שלוש הקופות

במרץ 1917 השלטונות הטורקים ביצעו את גירוש תל אביב ו- גירוש יפו, ורוב המגורשים עברו לגליל העליון, המצב הכלכלי החמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה ובאביב 1917 זמן קצר לאחר הגירוש ניפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו הסתדרויות הפועלים לגוף אחד. הוועידה התכנסה ב־1918.
בשנים 1917–1918 בעקבות שינויים במערך הפולטי, של מפלגות הפועלים בארץ ישראל הפכו קופות החולים מארגונים אזורים לגופים מפלגתיים ומשלוש הקופות האזוריות נוסדו שתי קופות החולים של אחדות העבודה וקופת חולים של הפועל הצעיר. בשנת 1921 לאחר הקמת ההסתדרות התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא : קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל.כל זאת על רקע כך שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
ראו גם

הסתדרות פועלי יהודה
קופת חולים של פועלי הגליל
קופת חולים של פועלי השומרון
לקריאה נוספת

שפרה שוורץ, קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997.
שפרה שוורץ, "פוליטיקה ובריאות: המהלכים לקראת הקמתו של מערך..."http://in.bgu.ac.il/bgi/iyunim/DocLib4/8b.pdf