stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מאלי
המאה ה-21 > העשור השני של המאה ה-21

בינואר 2012 החלה התקוממות בהובלת התנועה הלאומית לשחרור אזווד. ב-22 במרץ דווח שמורדים הופיעו בטלוויזיה והכריזו שהם השתלטו על המדינה. הכוח המניע של המורדים היה הסכסוכים שאיתם הנשיא לא הצליח להתמודד. בעקבות המרד נאלץ הנשיא לשעבר להסתתר עד יעבור זעם.
בעקבות המרידה, הצליח הממשל הצבאי לשמר את השליטה רק על שליש מהמדינה, כשהוא משאיר את כל הצפון (אזוואד) לשליטת המורדים, שהצליחו להגיע למרחק של 700 קילומטרים בלבד מהבירה במקו. המצב במאלי הביא לאמברגו והקפאת נכסים מצד הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, מה שהותיר את מאלי שתלויה באספקת דלק מסנגל וחוף השנהב עם אספקה מועטה בלבד. החל מ-17 ביולי 2012 החלו המורדים להידחק על ידי בני בריתם האסלאמיסטים, אל-קאעידה ואנצאר א-דין.
לעזרתה של מאלי נחלצה צרפת, השליטה ההיסטורית, שפתחה ב-11 בינואר 2013 במבצע סרוואל, במהלכו נפרסו אלפי חיילים במדינה והושבה השליטה לממשלה. נגד האסלאמיסטים לחמה גם התנועה הלאומית לשחרור אזוואד, אם כי היא הואשמה גם בביצוע פיגועים נגד הצבא. ב-18 ביוני נחתם הסכם שלום בין הממשלה למורדים משבט הטוארג.
באוגוסט 2013 נערכו הבחירות הכלליות לנשיאות מאלי בהם ניצח המועמד איברהים בובאכר קייטה.
ההסכם הופר בסוף נובמבר 2013 אחרי עימותים בעיר קידאל שבצפון. ב-20 בפברואר 2015 הוסכם על הפסקת אש. הכוחות הצרפתיים נשארו במדינה במסגרת מבצע ברקאן.
המאה ה-21 > העשור השלישי של המאה ה-21

באוגוסט 2020, הצבא אילץ את הנשיא איברהים בובאכר קייטה להתפטר. הוקמה ממשלת מעבר שאמורה לכהן 18 חודשים עד לחזרת השלטון האזרחי. אף על פי כן, במאי 2021 דווח על הפיכה צבאית במדינה, והנשיא, ראש הממשלה ושר הביטחון של הממשלה הזמנית נעצרו על ידי הצבא.
בספטמבר 2021 נחתם חוזה בין המדינה המלינית לבין חברה צבאית רוסית פרטית המקושרת לקבוצה הצבאית הרוסית וגנר. המסמך קובע את פריסתם של שכירי חרב במדינה, בקשר עם צבא מאלי, והגנה על בכירים.
צרפת השיגה את כוחותיה ממאלי לניז'ר בשנת 2022. נסוגו 2,400 חיילים צרפתים וכוח אירופאי קטן יותר של כמה מאות, אשר נוצר בשנת 2020 כדי להפחית את הנטל על הכוחות הצרפתיים.
כ-18,000 איש ואישה מכח השלום של האו"ם נשארו במאלי. כוחות האו"ם ומאות אנשי צוות במשימות האימונים של האיחוד האירופי הסתמכו על חיילים צרפתיים לתמיכה רפואית, אווירית וחירום. כ-300 חיילים בריטים נשלחו גם למאלי.
ראו גם

היסטוריה של אפריקה
לקריאה נוספת

צ'פר, טוני. הסוף של האימפריה הצרפתית במערב אפריקה: הקולוניזציה הצרפתית. Berg (2002). ISBN 1-85973-557-6
הערות שוליים

↑  מהאנציקלופדיה של אפריקה הדרומית למדבר סהרה
↑  "MALI GAINS PACT ON SOVEREIGNTY; Senegal-Sudan Federation Will Remain Closely Tied to France". ניו יורק טיימס. 1 באפריל 1960. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  פרופיל של מאלי, עמוד 4
↑  מאלי סולקו 120000 תושבים מבתיהם בעקבות העימות. News24 (2012-02-22). פורסם ב: 23 בפברואר 2012
↑  קצינים השתלטו על ארמון הנשיאות במאלי; הנשיא נמלט, באתר הארץ, 22 במרץ 2012
↑  Post-coup Mali hit with sanctions by African neighbours – Globe and Mail. Bbc.co.uk (2012-03-22). Retrieved on 2012-05-04
↑  Mali Tuareg rebels control Timbuktu as troops flee, BBC, ‏2 באפריל 2012
↑  Mali signs UN ceasefire to end conflict with northern rebels, BBC, ‏20 בפברואר 2015
↑  בדרך להפיכה שנייה בשנה: חיילים עצרו את נשיא ורה"מ מאלי, באתר וואלה, 25 במאי 2021
↑  France announces military withdrawal from Mali after nine years, the Guardian, ‏2022-02-17 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545952905171  LCCN: sh85080143 
גבולותיה המשוערים של מאלי במאה ה-13
מיקום האימפריה גאנה ביחס למאלי
מיקום האימפריה גאנה ביחס לאפריקה
מקומות שהיו תחת שליטתה של אימפריית במברה
קבר אסקיה בעיר גאו שבמזרח מאלי
מפה של מאלי
חמייר

| --- | --- |

 "ממלכת חמייר" מתוארת כממלכה בקצה הדרומי של חצי האי ערב במאה הראשונה לספירה על פי פליניוס הזקן ו"הפריפלוס של הים האריתריאי".
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 שפה נפוצה:  חִּּמְיַרִית
 עיר בירה:  זפאר (אנ')   צנעא (החל מהמאה הרביעית)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  110 לפנה"ס
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  525 לספירה
 ישות קודמת:  שבא
 ישות יורשת:  קיסרות אקסום
 דמוגרפיה
 דת:  פגניזם   יהדות (אחרי שנת 390 לספירה)
 
ממלכת חמייר במאה הראשונה לספירה
חִמְיַר (ערבית: مملكة حِمير; כתיב מלא: חמייר) הייתה ממלכה קדומה ששכנה בחלק משטח תימן של היום, על דרך הבשמים העתיקה.
היסטוריה > היווסדות וראשית הממלכה

הממלכה נוסדה בשנת 115 לפנה"ס והייתה ממלכה דומיננטית בדרום ערב עד 525 לספירה. מלכי חמייר, המכונים לרוב בשם המלכותי 'תוּבַּע' (כשם שמלך מצרים מכונה 'פרעה'), התגיירו בשלב מסוים, והמחקר מתקשה לקבוע מתי. כלכלתה נשענה על חקלאות ומסחר בדרך הבשמים בלבונה ומור, וספינות משטחיה היו מפליגות על בסיס קבוע בים סוף ובאוקיינוס ההודי. הספר היווני "פֶריפְּלוּס הים האריתריאי" (פריפלוס – קובץ הוראות שיוט), מתאר את ממלכת חמייר ואת התוּבַּע כריבאל (Charibael), כידידותיים לרומאים:
אחרי תשעה ימים או יותר ישנה סאפאר, המטרופולין שבו חי כריבאל המולך על שני השבטים - החמיירים ושכניהם השבאים; דרך שליחים ומתנות הוא היה ידיד הקיסרים.
היסטוריה > כיבושים והתבססות

חמייר כבשה לראשונה את ממלכת שבא (סבא) ב-25 לפנה"ס, והממלכה המאוחדת נקראה "שבא וד'ו ריידאן" (Dhu Raydan). לאחר תהפוכות מרובות, נכבשה שבא סופית ב-280. בנוסף, חמייר כבשה את קתבאן ב-200 לספירה ואת חצרמוות ב-300 לספירה. היא שלטה באתיופיה במשך תקופה מסוימת ובאזורים במזרח אפריקה עד טנזניה. במאה השנייה עד המאה הרביעית לספירה הרחיבה חמייר את שטחה בדרום ערב על ידי איחוד וכיבושים. היא כבשה חלקים ממזרח אפריקה ושליטתה הגיעה עד נמל רפטה (Rhapta) העתיק (דאר א-סלאם בטנזניה). מהגרים מחמייר התיישבו בצפון-מזרח אתיופיה. בתקופה זו החלה לשקוע דרך הבשמים כתוצאה מירידת הביקוש למוצרי המותרות באימפריה הרומית ותחרות עם המסחר במסלול דרך מסופוטמיה. הפיכת ממלכת הנבטים לפרובינציה רומאית והעברת בירתה לצפון החלישו את הסוחרים הנבטים ששלטו בדרך.
בירתה של ממלכת חמייר הייתה העיר זפאר (ט'פאר; Zafar), הממוקמת כ-130 ק"מ מדרום-מזרח לעיר צנעא. מחקר ארכאולוגי שהתקיים באתר העיר בין השנים 1998–2010 חשף שגודלה היה 120 דונם ואוכלוסייתה, לפי מחקרים מודרניים, 25,000 תושבים. בזפאר התגלו גם ממצאים מרשימים של התרבות החומרית של חמייר: 400 מתחמי חומה, קברים, מזרקות ובניינים. החוקרים מצאו בשרידי העיר גם כ-200 כתובות וכ-900 תבליטים. חמייר הייתה לדעת החוקרים הגרמנים המעצמה הקדם-אסלאמית האחרונה בחצי האי ערב ששלטה על כולו (פוליטית וצבאית) בשיאה בין המאה השלישית עד המאה החמישית לספירה.
היסטוריה > נפילת הממלכה

ממלכת חמייר נפלה בשנת 525, בימי שלטונו של יוסף ד'ו נואס. לפני שעלה ד'ו נואס לשלטון, חדרו חילות החבשים לבירה זפאר ולנג'ראן, והחלו לשרוף בתי כנסת או להפכם לכנסיות. ד'ו נואס ביקש לתקן זאת ולהילחם בהשפעות החבשים בחמייר, ובתוך כך, בהשתלטות הנצרות על הערים המרכזיות. מאבקו זה של ד'ו נואס הגיע לשיאו בשנת 523, כאשר רדף את הנוצרים בנג'ראן, והרג מהם רבים. מעשים אלו עוררו את חמתם של האימפריה הביזנטית ושל קיסרות אקסום, אשר עמדו בקשר הדוק עם הנוצרים בחמייר, וחששו פן ד'ו נואס יעמוד להם למכשול בניסיונם לבסס בתימן ראש גשר למזרח. על כן, פלשו האתיופים לחמייר, נלחמו בד'ו נואס ובנאמניו והשתלטו על הממלכה. מסופר כי ד'ו נואס התאבד כדי לא לחזות בנפול ממלכתו. יהדות תימן המשיכה להתקיים גם אחרי מותו של ד'ו נואס, אף על פי שיהודי חמייר ושאר תושביה היו נתונים מאז לרדיפות ועינויים מצד האתיופים, עד שגורשו האחרונים בסיוע הפרסים. דבר נפילת הממלכה הכה גלים בקרב יהדות התפוצות וסיפורי מעשיו של ד'ו נואס הועברו מדור לדור. בנוסף, נפוצו אמונות שונות, לפיהן עשרת שבטי ישראל האבודים יושבים בדרום חצי האי ערב, וכי יום יבוא ובו יתגלו וישיבו את ממלכת ישראל לקדמותה.
ממלכת אקסום האתיופית ניסתה לספח אליה את חמייר אולם רק השבטים החימירים הנוצרים שיתפו איתה פעולה, אך שאר השבטים החימירים היו איתם במצב מלחמה. ממלכת אקסום מינתה נציב לאזור בשם אריאת, שמאוחר יותר הודח, ובמקומו מונה נציב חדש בשם אברהא, שהיה קצין בצבא האתיופי ושימש בתפקיד עד שנת 570. אברהא יזם גם פעולות צבאיות מצפון לחמייר לאזור חג'אז, שם נלחם נגד שבט קורייש. על פי המסורת הערבית, אברהא הגיע בכיבושיו עד לעיר מכה, אך לא הצליח להרוס את הכעבה. המסורת האסלאמית קוראת למערכה זו בשם "חַרב אל-פיל" או "מלחמת הפילים", (ראו גם: סורת אל-פיל), משום שבלחימה זו הצבא האתיופי של אברהא השתמש בפילים ללחימה. לאחר מלחמת הפילים הצליחו תושבי חמייר סוף סוף במלחמתם כנגד השלטון האתיופי, כשנעזרו באימפריה הסאסאנית. המורדים מינו לעצמם מלך, והמרד החל להתפשט ברחבי חמייר. בשנת 570 פנו בני חמייר לעזרת האימפריה הסאסאנית שיעזרו להם לגרש את האתיופים מתימן. בני חמייר הביסו את הנוצרים האתיופים ומאז התדרדרה ממלכת אקסום. בתמורה לעזרת הפרסים הסאסאנים, היוו בני חמייר כוח תומך להם בדרום חצי האי ערב עד לשנת 638, בה קיבלו עליהם החמיירים את דת האסלאם.
הנצחה

על שמה קרויים רחובות בירושלים ובערים אחרות בישראל.
ביאורים

↑  כתובת חרותה על אבן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  חיים זאב הירשברג, ישראל בערב, תל אביב: מוסד ביאליק על-ידי מסדה, 1946
1 2 3 4 5 6 7  ישראל בן-זאב, היהודים בערב, תל אביב: מצפה, 1931
↑  השאם בן עבד אל-מלכ; יוסף יואל ריבלין, חיי מחמד: ספר תולדותיו: מיוסד על ספר תולדות חיי מחמד / מאת אבן השאם; מתורגם ומבואר, ערוך ומסודר ע"י יוסף יואל ריבלין, תל אביב: מצפה, 1932
1 2  שלמה דב גויטיין, האסלאם של מחמד: כיצד התהוותה דת חדשה בצל היהדות, ירושלים: האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי הרוח - לימודי יסוד, 1987
↑  גאות ושפל בדרך הבשמים של העולם העתיק, דצמבר 2003
| יהדות חצי האי ערב |
| --- | --- | --- |
| שבטים יהודים בחצי האי ערב | שבט בני קוריט'ה • שבט בני קינוקאע • שבט בני נצ'יר | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
| שבטים ערבים שהתגיירו בקדם-אסלאם | שבט בני אל-חארת' • חמיר • בני עוף • בני שוטייבה | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
| קהילות יהודיות בחצי האי ערב | איחוד האמירויות • בחריין • כווית • עדן • עומאן •  ערב הסעודית • תימן | יהודי תימני בארץ ישראל, תחילת המאה ה-20 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1241271305 
טבעת חותם שנמצאה בזפאר, ועליה השם "יצחק בר חנינה" וציור של ארון קודש
ממלכת חמייר בתחילת המאה השישית
פול הארהאוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1966 (בן 58) איינדהובן, הולנד 
 מדינה:  הולנד
 מקום מגורים:  מונקו 
 גובה:  1.87 מ'
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  1989–2003 (כ־14 שנים)
 סה"כ פרסים שצבר:  7,751,962 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  258-267
 דירוג שיא:  18 (1995)
 זכיות בטורנירים:  1
 זוגות
 מאזן קריירה:  238-607
 דירוג שיא:  1 (1995)
 זכיות בטורנירים:  54
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 6 (זוגות גברים)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  הסיבוב השלישי
 אליפות צרפת הפתוחה:  הסיבוב הרביעי
 וימבלדון:  הסיבוב הרביעי
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  רבע הגמר
 
פול הארהאוס (בשוודית: Paul Vincent Nicholas Haarhuis; ‏ נולד ב-19 בפברואר 1966) טניסאי עבר  ומאמן טניס הולנדי. הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים בהם הוא השלים גראנד סלאם.
ביוגרפיה

פול הארהאוס נולד בשנת 1966 בעיר איינדהובן. הוא התחיל לשחק טניס בגיל צעיר. לאחר סיום בית ספר הוא נסע לארצות הברית ולמד כלכלה באוניברסיטת פלורידה.
בשנת 1989 פול הארהאוס עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם ליחידים ההישג של הארהאוס היה רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בתחרויות זגות גברים הוא הגיע למספר ניצחונות לצד יאקו אלטינג. הם ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1994, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1994 ואליפות צרפת הפתוחה 1995. לאחר מספר הפסדים במשחקי גרמ הם ניצו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1998, אליפות צרפת הפתוחה 1998, ואליפות וימבלדון 1998. בכך הוא השלים "גראנד סלאם"  בתחרות זוגות גברים.
בתחרויות זוגות מעורבים הארהאוס הגיע לגמר באליפות צרפת הפתוחה 1991 בו הפסיד.
הארהאוס השתתף באולימפיאדת ברצלונה ללא הצלחה יתרה.
ביחד עם אלטינג הם שיחקו באולימפיאדת אטלנטה וסיימו במקום הרביעי.
לאחר פרישת אלטינג מטניס, הארהאוס שיחק בתחרויות זוגות גברים לצד יבגני קפלניקוב. הם ניצחו באליפות צרפת הפתוחה 2002 והפסידו בגמר של אליפות צרפת הפתוחה 2003.
הארהאוס היה חבר נבחרת גביע דייוויס של הולנד מספר שנים.
הארהאוס פרש מטניס מקצועי בשנת  והחל בקריירה כמאמן. בשנת 2014 הוא מונה לקפטן של נבחרת גביע בילי ג'ין קינג של הולנד. בשנת 2016 הוא מונה למאמן ראשי של איגור הטניס של הולנד. באותה שנה הוא מונה לקפטן של נבחרת גביע דייוויס של הולנד.
יאקו אלטינג

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1970 (בן 54) Heerde, הולנד 
 מדינה:  הולנד
 מקום מגורים:  מונטה קרלו 
 גובה:  1.88 מ'
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוען:  1998 
 סה"כ פרסים שצבר:  4,920,410 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  147-127
 דירוג שיא:  19 (1995)
 זכיות בטורנירים:  4
 זוגות
 מאזן קריירה:  145-391
 דירוג שיא:  1 (1995)
 זכיות בטורנירים:  44
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 6 (זוגות גברים)
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  רבע הגמר
 אליפות צרפת הפתוחה:  הסיבוב הרביעי
 וימבלדון:  רבע הגמר
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  הסיבוב השני
 
יאקו אלטינג (בשוודית: Jacco Folkert Eltingh; ‏ נולד ב-19 באוגוסט 1970) טניסאי עבר הולנדי. הוא זכה להצלחות בתחרויות זוגות גברים בהם הוא השלים גראנד סלאם.
ביוגרפיה

יאקו אלטינג נולד בשנת 1970 בעיירה הרדה במזרח הולנד. הוא התחיל לשחק טניס בגיל שבע. בשנת 1986 הוא היה אלוף הולנד לגיל 16 ובשנת 1987 לגיל עד 18.
בשנת 1988 יאקו אלטינג עבר לטניס מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם ליחידים ההישג של אלטינג היה רבע הגמר באליפות וימבלדון 1995.
בתחרויות זגות גברים הוא הגיע למספר ניצחונות לצד פול הארהאוס. הם ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1994, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1994 ואליפות צרפת הפתוחה 1995. לאחר מספר הפסדים במשחקי גרמ הם ניצו באליפות אוסטרליה הפתוחה 1998, אליפות צרפת הפתוחה 1998, ואליפות וימבלדון 1998. בכך הוא השלים "גראנד סלאם"  בתחרות זוגות גברים.
בתחרויות זוגות מעורבים אטלינג הגיע לגמר באליפות וימבלדון 1992 בו הפסיד.
ביחד עם הארהוס הם שיחקו באולימפיאדת אטלנטה וסיימו במקום הרביעי.
אטלינג פרש מטניס מקצועי בשנת 1998.
נגמ"שים כבדים בצה"ל

טור של נגמ"שים כבדים מדגמי פומ"ה ואכזרית, מלחמת לבנון השנייה.
נגמחו"ן עם מיגון כלוב באימון צה"ל
נמ"ר - הנגמ"ש הכבד המתקדם ביותר בצה"ל.
נמ"ר הנדסי הוא נגזרת של הנמ"ר ונמצא בשימוש חיל ההנדסה הקרבית.
נמ"ר חי"ר עם "מעיל רוח".
צה"ל מפעיל מספר דגמים של נגמ"שים כבדים המכונים בקיצור נגמ"כים. נגמ"ש (נושא גייסות משוריין) הוא רכב המיועד לנשיאת לוחמי חיל רגלים ופלסי הנדסה קרבית. הנגמ"ך הוא נגמ"ש כבד, השוקל כמה עשרות טונות ומבוסס, בדרך-כלל, על תובה של טנק.
בין הנגמ"כים המשמשים או ששימשו את צה"ל:
נגמשו"ט שהוסב לנגמחו"ן, נקפדון הממוגן בכבדות, נגמפו"פ (הכולל מערכת תצפית "POP"), פומ"ה (פורץ מכשולים הנדסי) ונקפומ"ה, המבוססים כולם על תובת טנק ה"שוט" (צנטוריון)
אכזרית המבוסס על תובת טנקי 55/T-54 שנלקחו כנשק שלל
נמ"ר המבוסס על תובת טנק מרכבה סימן 4
אופק המבוסס על תובות מרכבה סימן 2 ומרכבה סימן 3
עקב עימות נמוך עצימות ברצועת הביטחון בלבנון, נזקק צה"ל לנגמ"שים כבדים ובעלי מיגון טוב יותר מאשר נגמ"שי M-113 המיושנים והפגיעים. לשם כך פיתח צה"ל סדרת נגמ"שים המבוססים על טנקי שוט קל שיצאו משירות, בנוסף לנגמ"ש המבוסס על תובת T-55. ההתבססות על טנק שממוגן בכבדות הוזילה באופן ניכר את העלויות, קיצרה את זמן הפיתוח ואפשרה ייצור נגמ"ש כבד (נגמ"כ) ורכב קרבי משוריין (רק"ם) הממוגן היטב נגד איומי נ"ט ומטעני חבלה.
חסרונם העיקרי של הנגמ"כים לעומת ה-M113 הוא עלותם הגבוהה. מכיוון שהם למעשה טנקים ללא צריח, עלות ייצורם גדולה יחסית לנגמ"ש ועלות אחזקתם גדולה יחסית ל-M113 ולנגמ"שים אופניים דוגמת הסטרייקר וה"איתן" (הנגמ"כים דורשים הרבה יותר טיפולי מנוע ותיקונים במזקו"ם מאשר ה-M113 או הסטרייקר). בגלל עלותם הגדולה יחסית ושיקולים של סדר עדיפויות, לא ייצר צה"ל כמויות גדולות מהנגמ"שים הכבדים, למרות רמת המיגון הגבוהה שהם מספקים לצוות. בעקבות אסון הנגמ"שים החלו בצה"ל להשקיע שוב בנושא הנגמ"כים לכוחות היבשה, ובנוסף לשדרוגי צי ה-M113 פותח גם הנמ"ר - משפחה של כלי רק"ם, בהם נגמ"ש, המבוססת על תובת טנק מרכבה. ההערכה היא שיש לצה"ל בין עשרות למאות יחידות מכל דגם, כאשר קיימים לפחות כמה מאות נגמ"שי "אכזרית".
רקע היסטורי > בעולם

הנגמ"ש (נושא גייסות משוריין) הופיע בסוף מלחמת העולם הראשונה ובאופן משמעותי יותר במלחמת העולם השנייה, והפך לכלי לחימה נפוץ אחריה. הנגמ"ש הוא רכב קרבי משוריין שנועד להוביל לוחמי חיל רגלים (חי"ר) בבטחה אל שדה הקרב, תוך הקניית הגנה מפני נשק קל ורסיסי ארטילריה. מטרה משנית של הנגמ"ש, שנוספה לו בעשורים האחרונים והפכה ליותר ויותר מרכזית, היא שימוש בנגמ"ש כרכב חיל רגלים ממוכן ופלטפורמת לחימה המסייעת לחי"ר בנשק כבד כגון מקלעים, מרגמות, טילי נ"ט ותותחים קלים. בהמשך התפתחו נגמ"שים אלה לרק"ם מסוג חדש שנקרא נגמ"ש לחימה (IFV, רכב לחימת חי"ר), שבו עבר הדגש מהובלת חי"ר באופן מרווח יחסית, לנשיאת אמצעי לחימה ותפעולם בידי צוות של 3–6 לוחמים.
עם הופעת נשק נגד-טנקים (נ"ט) מתקדם וזמין (כגון רקטות נ"ט וטילי נ"ט), נהפכו רבים מהנגמ"שים שהיו בשירות למלכודות מוות ללוחמים שבהם. לפיכך היה צורך לתגבר את המיגון של הנגמ"ש או לפתח מראש נגמ"ש כבד הנושא מיגון ברמה הדומה לזו של טנק. בעוד שנגמ"ש רגיל שוקל לכל היותר כ-20 טון, נגמ"ש כבד יכול להגיע למשקל של יותר מ-50 טון, ובדרך כלל שוקל כמה עשרות טונות. בניגוד לנגמ"ש רגיל, שמתוכנן במקור להגן בפני נשק קל, מקלעים ורסיסים, נגמ"ש כבד מתוכנן להגן גם בפני נשק כבד כגון טילי נ"ט ומטעני חבלה. בדרך כלל נגמ"שים כבדים מבוססים על תובות טנקים משיקולי חיסכון בזמן ועלויות פיתוח וייצור (שימוש בתובות קיימות במקום פיתוח וייצור של תובות חדשות).
אף שכבר במלחמת העולם השנייה הופיעו נגמ"שים כבדים המבוססים על תובת טנק (נגמ"ש קנגורו הקנדי), שימוש נרחב בנגמ"שים כבדים החל רק בעקבות הניסיון המוצלח של צה"ל איתם ובשל התרבות העימותים בעצימות נמוכה (LIC) ברחבי העולם. מספר מדינות שהיו חלק מהגוש הקומוניסטי לשעבר הסבו, כמו צה"ל, טנקי T-55 לנגמ"שים כבדים, בהם: ה-BTR-T (נגמ"ש לחימה כבד) הרוסי וה-VIU-55 Munja הסרבי (נגמ"ש הנדסה קרבית). הירדנים, כמו צה"ל, הסבו גם הם טנקי צנטוריון לנגמ"שים כבדים, וב-2001 הושק ה"תמסח", נגמ"ש כבד המבוסס על צנטוריון שכיוונו נהפך כדי לאפשר דלת יציאה אחורית. במקביל פיתחו מדינות רבות נגמ"שי לחימה בינוניים וכבדים בעלי מיגון משופר בהשוואה למיגונם של נגמ"שים רגילים. בין הכלים נמנים הבראדלי האמריקאי, הווריור הבריטי והפומה הגרמני.
למרות המגמה הגוברת של הצטיידות בנגמ"שים כבדים ונגמ"שי לחימה, לא החליפו אלו את הנגמ"שים הקלים, שהיו זמינים בהרבה ונהנו ממשקל קל, כמות גדולה של כלים זמינים, עלויות ייצור נמוכות יחסית, עלויות החזקה נמוכות, מרווח רב ללוחמים שבפנים, ניידות ואף יבילות אווירית (דבר שחשוב ביחידות הנדרשות לפרישה מהירה, כמו חיל הנחתים האמריקאי). כמו כן, נגמ"שים אופניים קלים, שתוכננו עבור מתארי לוחמה בשטח בנוי וסיור מהיר - זכו לפופולריות גם בעשורים האחרונים (לדוגמה: הנגמ"ש סטרייקר האמריקאי).
רקע היסטורי > בצה"ל

בצה"ל נגמ"שים נכנסו לשירות במספרים גדולים רק בשנות ה-70 של המאה ה-20, אז הגיעו אלפי נגמ"שי M-113 תוצרת ארצות הברית. נגמ"שי ה-M-113 החליפו את הזחל"ם - כלי רכב זחליים למחצה ששימשו לתובלת חי"ר ומגוון מטרות, היו בעלי דפנות משוריינות אך בעלי גג פתוח ולכן פגיעים לרסיסים. נגמ"שי ה-M-113, אף על פי שהיו קלים, זולים, ניידים, ורסטיליים ונוחים לתחזוקה, התגלו כפגיעים ביותר לנשק כבד, לרקטות נ"ט, למטעני צד ואף לנשק בינוני כגון מקלעים - בייחוד בזמן מלחמת לבנון הראשונה (1982) והשהייה ברצועת הביטחון בדרום לבנון (1985–2000), אז נאלץ צה"ל להתמודד עם לוחמת גרילה וטרור. כתוצאה מכך פיתחו בצה"ל ובתע"ש ערכות מיגון שונות לנגמ"ש, אך הללו לא הספיקו. לכן החליטו בצה"ל לפתח נגמ"שים כבדים על בסיס טנקים ישנים שהיו במלאי (הצנטוריון שהיה בעל גחון עמיד יחסית נגד מטענים) וטנקים סובייטים שנלקחו שלל (T-55).
היתרון בכך היה שהטנק הוא רכב בעל מיגון כבד והשימוש בפלטפורמה קיימת צמצם באופן ניכר את זמן ועלויות הפיתוח. החסרון בנגמ"שים הכבדים הוא מחירם הגבוה לעומת נגמ"ש קל ייעודי דוגמת ה-M-113 והתחזוקה הקשה והיקרה יותר. הנגמ"שים הכבדים מבוססי הטנקים נכנסו לשירות בשנות ה-80 של המאה ה-20 ונחלו הצלחה רבה בתפקידם. למרות זאת, הם לא יוצרו במספרים גדולים מספיק כדי להוציא לגמרי את ה-M-113 מהשירות ולכן הנגמ"ש הקל נשאר בשירות צה"ל עד ימינו, במספר דגמים - חלקם עברו השבחה ותוספות מיגון על ידי התעשיות הביטחוניות של ישראל.
נגמ"כים מבוססי שוט

זוהי סדרה של נגמ"כים וכלי רק"מ המבוססים על טנק שוט (שדרוג ישראלי של טנק צנטוריון בריטי), בגלל עמידותם הגבוהה יחסית למטעני גחון והיותם טנקים מיושנים יחסית (לעומת המרכבות והמגחים).
נגמ"כים מבוססי שוט > נגמשו"ט

הנגמשו"ט פותח ב-1984 בעקבות השהות המתמשכת של צה"ל בדרום לבנון בעקבות מבצע שלום הגליל שהסתבך עם מלחמת האזרחים הלבנונית. נגמ"שי ה-M-113 ("זלדה") משנות ה-70 התגלו כפגיעים מדי, ולמרות אלתורים כגון שכבות מיגון ושקי חול, עדיין לא סיפקו הגנה נאותה לחיילים, בייחוד כנגד רקטות נ"ט (נגד טנקים) וטילי נ"ט.
הפתרון הראשוני שמצאו לבעיה היה להסיע את החיילים בטנקי צנטוריון מיושנים. ברם, הטנק היה צפוף מאוד וכדי לפנות יותר מקום הוציאו את הצריח ובמקומו הגביהו את תא הלוחמים. מעל גג תא הלוחמים הוסיפו 2 פתחים וצריחון פתוח בעל דפנות נמוכות שמוגן בצדדיו. צריחון זה צויד לרוב במספר מקלעים וממנו יכלו החיילים לתצפת ולירות על האויב. כלי זה נודע כ"נגמשו"ט". הוא נכנס לשירות ב-1984 והמשיך לפעול עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בשירות סדיר.
לכלי היו מספר חסרונות: הוא היה פגיע למטעני צד וךמטעני קלע, הצריחון נמוך הדפנות סיפק מיגון מועט ללוחמים שרכבו עליו וחמור מכך: חיילים לא יכלו לפרוק ממנו תחת אש, שכן לא הייתה לו דלת אחורית והפריקה נעשתה דרך הצריחון. כתוצאה מכך הוא עבר משימוש של חיל הרגלים לשימוש חיל ההנדסה, שם שודרג לגרסת נגמחו"ן (פירוט בהמשך). במקביל, החלו בצה"ל בהסבת טנקי T-55 לנגמ"ש כבד עם דלת אחורית, דבר שהוליד ב-1988 את ה"אכזרית". האכזרית זכתה להצלחה רבה ונחשבת עד היום לאחד הנגמ"שים הממוגנים ביותר בעולם.
כיום שודרגו כל הנגמשו"טים לנגמחו"נים ולפומ"ות.
נגמ"כים מבוססי שוט > נגמחו"ן

נגמחו"ן הוא שדרוג של הנגמשו"ט, אחרי שעבר לשרת כרכב הנדסה קרבית ונגמ"ש עבור פלסי חיל ההנדסה. הכלי עבר מספר רב של שיפורים ושדרוגים, בעיקר במיגון:
חזית הכלי שופצה על מנת לאפשר התקנה של מגובים לפריצת שדות מוקשים, בייחוד ה"נוכרי". (ראו: אמצעים של חיל ההנדסה הישראלי)
על גג הנגמ"ש הותקן צריח תצפית פסיבי, שהיה חצי-פתוח. רוב הצריחים כוסו בגג ברזנט ורשתות הסוואה לצד 3 לוחות של שריון עם זכוכית משוריינת, וכן 1–3 מקלעי מאג.
משני צידי הרכב הותקנו פלטות בזוקה כבדות אינרטיות.
בירכתי הרכב הותקנו לוחות עבים מפלדה, שהתרוממו מעל השאר. המטרה היה להגן על החיילים כאשר הם יוצאים מהנגמ"ש בעת פעילות מבצעית ("פורקים מהנגמ"ש").
חזית הכלי וצידי תא הלוחמים מוגנו אף הם בבלטנים וקסטות "בלייזר" (מיגון ריאקטיבי).
גחון הכלי מוגן בשני לוחות שריון, דבר שהפך את הכלי לעמיד ביותר כנגד מטעני גחון בינוניים ומטעני צד. מיגון זה הכרחי עבור רק"מ הנדסי שתפקידו לפתוח צירים.
המאפיין האחרון הוא שהעניק לכלי את שמו: נגמחו"ן = נגמ"ש ממוגן גחון.
הנגמחו"ן שירת שנים רבות בלבנון כרכב הנדסה קרבית עד שהושלם פיתוחה של הפומ"ה בשנות ה-90 של המאה ה-20. הפומ"ה נבנתה במיוחד לפי דרישות חיל ההנדסה וכללה אמצעים מתקדמים יותר מהנגמחו"ן, אם כי מאוחר יותר חלק מאמצעים אלה (הכוללים שבשים וגלאים אלקטרומגנטיים) הותקנו גם על הנגמחו"ן. כמו כן, הדורות האחרונים עברו שיפורי מזקו"ם והם חולקים מרכיבים עם סדרת המרכבה.
כתוצאה מהפיכת הפומ"ה לנגמ"ש ההנדסה הסטנדרטי, שינה הנגמחו"ן את ייעודו והפך לנגמ"ש לחימה (IFV). הפעם תפקידו היה לבצע סיורים ופעילות בט"ש (ביטחון שוטף) באזורים עוינים, שבהם הייתה סכנה לירי צלפים, נ"ט ומטעני חבלה. לצורך כך, הצריח החצי-פתוח הוחלף בצריח פסיבי סגור לחלוטין, שכלל חלונות קטנים מזכוכית משוריינת וחרכי ירי עם שני מקלעי מאג 7.62 מ"מ. מאוחר יותר הותקן צריח ארבע-תאי עם קיבולת לארבעה מאגים וחרכי ירי לנשק אישי.
כאשר פרצה האינתיפאדה השנייה,התגלה הנגמחו"ן ככלי יעיל מאוד לליווי טנקים בערים הפלסטיניות, וכן לביצוע סיורי ביטחון ובקרת קהל באזורים עוינים, פתיחת צירים ופיקוח על דחפורי D9 בעת עבודתם (וזאת מאחר שלדחפורים יש ראות מוגבלת עקב השריון הכבד שהותקן עליהם). הנגמחו"ן נמצא עד היום בשימוש בצה"ל, בעיקר ככלי בט"ש ולא כנגמ"ש הנדסה.
ב-2006 הותקן בחלק מהנגמחו"נים מיגון כלוב נגד רקטות וטילי נ"ט עם רש"ק חלול.
נגמ"כים מבוססי שוט > נקפדון

פיתוחו של הנקפדון החל ב-1993. זהו דור שלישי של הנגמשו"ט ונחשב לממוגן ביותר בסדרה. הנקפדון כולל דור חדש של שריון פאסיבי, ועליו מעיל מדור שני של מיגון ריאקטיבי וכן פלטות בזוקה עבות (המגינות על המזקו"ם) עם שריון ריאקטיבי מדור שלישי שפיתחה רפאל - הרשות לפיתוח אמצעי לחימה. השריון מעובה באזור תא הלוחמים המוגבה, שכולל גם מיגון לגג. כמו כן, מיגון הגחון תוגבר. הנקפדון חמוש בשלושה מקלעי מאג 7.62 מ"מ בנוסף לעמדת מקלע כבד שבה ניתן להתקין מקל"ר (מקלע רימונים 40 מ"מ) או מק"כ 0.5. השם "נקפדון" נגזר מ"קיפוד", שכן כלי זה צויד במיגון עילי ונקט בשיטת ההגנה של הקיפוד: להתכדר כך שכל חלקיו הפונים החוצה ממוגנים.
הנקפדון שירת ברצועת הביטחון בשנות ה-90 המאוחרות והמיגון הכבד שלו הוכיח כמציל חיים. לוחות הגחון מנעו אבדות כאשר עלה הנקפדון על מוקשים ועל מטעני גחון והשריון שלו הדף רקטות נ"ט ללא גרימת נזק.
בעקבות התגברות הלחימה ברצועת עזה (האינתיפאדה השנייה, 2004 ואילך) החלו נקפדונים לשרת גם ברצועה. חלקם אף דוגמו בצריחון עילי עם חלונות מזכוכית משוריינת וחרכי ירי. גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הועברו מספר נקפדונים לאחריות פיקוד הדרום על מנת לפטרל סביב הרצועה. למרות זאת, רוב הנקפדונים עדיין משרתים בפיקוד הצפון בגבול עם לבנון.
נגמ"כים מבוססי שוט > נקפומ"ה

מדובר בגרסה מיוחדת של הנקפדון שמשרתת בסיירת סמו"ר (צוות המנהרות) ופלגת "הבזק" (רובוטיקה) של יהל"ם. השינוי המרכזי בנגמ"ש הוא מסדרון קדמי ודלת בחזית הכלי כדי לאפשר פריקה מהירה של לוחמים, רובוטים וחומרי נפץ בצורה בטוחה יחסית, בניגוד לפריקה ממדפים בגג הכלי כפי שיש בסדרת נגמ"שי השו"ט והפומ"ה. עוד שינויים כוללים צריח ממוגן עם "קונכייה" (מבנה מעל מדף המפקד עם חלונות מזכוכית משוריינת) לתצפית בטוחה, אמצעי לחימה כגון מקלעים, אמצעים מסווגים אחרים, לוח שריון נוסף על המנוע ומיגון כלוב נגד רקטות נגד טנקים. אף על פי שהכלי הוא נגזרת של הנקפדון, הוא מוגדר רשמית כסוג של פומ"ה, כדי שההכשרה עליו תעשה בבית הספר להנדסה צבאית.