stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסילת הרכבת דרעא–צמח
הערות שוליים

↑  האנדרטה מוקדשת לסולטאן עבד אל-חמיד מקים המסילה
↑  אדריכלית רות ליברטי-שלו, חמת גדר - מבנה מגורי עובדי הרכבת, תיק תיעוד, 2013, עמ' 24-15
↑  נוסעים שרצו להגיע מחיפה לדמשק נסעו ברכבת העמק עד תחנת צמח משם נסעו בהסעות עד תחנת אל חמה שם עלו על הרכבת לדרעא ודמשק
↑  הבריטים סללו מסילות ברוחב של 143.5 ס"מ לכן נוסעים שהגיעו לחיפה ברכבת העמק נאלצו להחליף שם רכבת
↑  קיימת גרסה שטוענת שבתוכנית המקורית רוחב הפסים אמור היה להיות 106.5 ס"מ ובגלל טעות במפעל הייצור נבנו האדנים עבור רוחב מסילה של 105 ס"מ
↑  תחנת הרכבת זיזון, באתר Nabataea
↑  תחנת הרכבת תל אש שבאב, באתר Nabataea
↑  תחנת הרכבת מזריב באתר Nabataea
↑  תחנת הרכבת דרעא, באתר Nabataea
↑  הפיצוץ בליל הגשרים היה השלישי לאחר שהגשר נפגע ב-17 ביוני 1916 וב-31 באוקטובר 1945 במסגרת מבצע מסיבה
↑  גשר חמה, באתר "עמוד ענן"
↑  גשר ג'יסאר אל בנה, באתר "עמוד ענן"
↑  גשר בטנה, באתר "עמוד ענן"
↑  ג'יסאר שק אל בָּרַד, באתר "עמוד ענן"
↑  ג'יסאר ח'לד באתר "עמוד ענן"
↑  אוהד בו אהרון, מנהרת הירמוך – ביקור היסטורי באתר שננטש ונשכח לפני עשרות שנים, באתר 4X4
↑  מנהרה 105, באתר "עמוד ענן"
| רכבת העמק |
| --- | --- | --- |
| מסילות קשורות | מסילת הרכבת החיג'אזית • מסילת הרכבת דרעא–צמח • מסילת העמק • מסילת השומרון • הרכבת הצבאית העות'מאנית | תחנת חיפה מזרח |
| אישים | לורנס אוליפנט • עבדול חמיד השני • יהודה לבנוני • יעקב מושלי • היינריך אוגוסט מייסנר • קלוד קונדר • ברוך קטינקא • גוטליב שומאכר | תחנת חיפה מזרח |
| ארגונים ומוסדות | הרכבת המנדטורית • משמר הרכבת • משפחת סורסוק | תחנת חיפה מזרח |
| תחנות | אל חמה • אלרואי • בית שאן • חיפה מזרח • חיפה מרכז • כפר יהושע • עפולה • צמח | תחנת חיפה מזרח |
| גשרים | אל חמה • נהר הירדן • נחל יששכר • נחל קישון • נחל תבור | תחנת חיפה מזרח |
| אירועים | ליל הגשרים • ליל הרכבות • קרב סמח' | תחנת חיפה מזרח |
| הנצחה | חצר גשר הישנה • מוזיאון רכבת ישראל • רכבת האלונים • רכבת העמק (סרט) | תחנת חיפה מזרח |
שדה המספרים הרציונליים

שדה המספרים הרציונליים (או: השדה הרציונלי) הוא אוסף כל השברים (כגון  \ {\frac {7}{4}},{\frac {-3}{14}},{\frac {6}{1}}), יחד עם פעולות החיבור והכפל הרגילות. באופן זה, אוסף השברים מהווה שדה סדור, שאבריו הם כל המספרים הרציונליים. כיוון שכל מספר רציונלי הוא מנה של שני מספרים שלמים, מסמנים את השדה ב- \ \mathbb {Q} , האות הראשונה במילה Quotient (מנה באנגלית).
\ \mathbb {Q}  הוא השדה הקטן ביותר ממאפיין אפס: כל שדה שבו המספרים הטבעיים שונים זה מזה מכיל עותק של  \ \mathbb {Q} , ולכן אפשר להתייחס לכל שדה ממאפיין אפס כאל הרחבה של השדה הרציונלי. כאשר ממד ההרחבה סופי, איבריו של השדה הם כולם אלגבריים מעל השדה הרציונלי, והוא נקרא שדה מספרים.
באופן פורמלי, בונים את  \ \mathbb {Q}  כשדה שברים של חוג המספרים השלמים (ראו מערכות מספרים).
כתת-שדה של השדה הממשי, השדה הרציונלי הוא קבוצה צפופה בת מנייה. השדה הממשי, אם כך, הוא מרחב ספרבילי.
הערות שוליים

↑  הצעד אולי יהפוך את כיוון אי השוויון, אבל הצעד של חילוק ב cd יהפוך אותו שוב, כי הסימנים האלגבריים של  d,d' שווים (כך הנחנו בהתחלה), לכן גם של  cd,cd'
↑  שוב, הצעד אולי יהפוך את כיוון אי השוויון, אבל הצעד של חילוק ב cd יהפוך אותו שוב מאותה סיבה
| מערכות מספרים |
| --- | --- | --- |
| מספרים | המספרים הטבעיים  \mathbb {N}  (מערכת פאנו) • חוג המספרים השלמים  \mathbb {Z}  (מספרים חיוביים ושליליים, מספר שלם) • שדה המספרים הרציונליים  \mathbb {Q}  (מספר רציונלי, מספר אי-רציונלי) • שדה המספרים הממשיים  \mathbb {R}  (הישר הממשי, מספר ממשי) • שדה המספרים המרוכבים  \mathbb {C}  (המישור המרוכב, מספר מרוכב, מספר מדומה) |  |
| הרחבות של חוג המספרים השלמים | חוג השלמים של גאוס  \ \mathbb {Z} [i] • חוג השלמים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Z} }} • חוג השלמים של אייזנשטיין  \ \mathbb {Z} [\omega ] |  |
| הרחבות של שדה המספרים הרציונליים | שדה מספרים • שדה המספרים הניתנים לבנייה • שדה המספרים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Q} }} (מספר אלגברי, מספר טרנסצנדנטי) • שדה המספרים ה-p-אדיים  \mathbb {Q} _{p} (מספר p-אדי) • שדה ציקלוטומי |  |
| מעבר למרוכבים | אלגברת קווטרניונים (אלגברת הקווטרניונים של המילטון  \ {\mathbb {H} }) • אלגברת אוקטוניונים (אלגברת האוקטוניונים של קיילי  \ {\mathbb {O} }) • אלגברות קיילי-דיקסון |  |
בן ארונסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1958 (בן 66) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה לאומנות יפה של אוניברסיטת בוסטון  אוניברסיטת בוסטון 
 www.benaronson.net
 
בן ארונסון (באנגלית: Ben Aronson‏; נולד ב-4 באוקטובר 1958) הוא צייר אמריקאי המתגורר במסצ'וסטס. עבודתו מיוצגת על ידי גלריית טיבור דה נאגי בניו יורק, גלריית ג'נקינס ג'ונסון בסן פרנסיסקו, גלריות לואלן בסנטה פה, וגלריה אלפאבבוסטון.
אחד מציירי הסצנה האורבנית החזקים ביותר הפועלים בהווה, הנופים האורבניים הציוריים של ארונסון משלבים ריאליזם מדויק עם מיידיות מחוות ואנרגיה אקספרסיוניסטית מופשטת. עבודתו הפכה למשפיעה בקרב ציירי נופי עיר עכשוויים שחיקו אותו. ציוריו נכללים באוספים הקבועים של יותר מחמישים מוזיאונים ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה, כולל המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מוזיאון וירג'יניה לאמנויות יפות, מוזיאון דה יאנג בסן פרנסיסקו, המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון, מוזיאון אלי ואדית ברוד לאמנות, מישיגן, ומוזיאון סוז'ו, מחוז ג'יאנגסו, סין, כמו גם אוספים פרטיים ומוסדיים רבים.
"היצירות של ארונסון מתארות את גורדי השחקים וקניוני הבטון של מנהטן, את הבניינים המפוארים של פריז ואת קו הרקיע של סן פרנסיסקו במיומנות רבה". הוא זוכה לשבחים בשל עבודות בצבע שמן המחוברות לערך המשתנה של התפיסה".
במאה ה-21 התפתחו הנופים העירוניים שלו וכוללים נושאים ריאליסטיים חברתיים עכשוויים "... שבהם ארונסון מעביר את דמות האדם מתפקידו הפחות חשוב בתוך הנוף העירוני הגדול יותר, לנושא מלא בפני עצמו. הוא מציג את הטבע הדומם הבודד שלו, המואר בדרמטיות, הדמויות הבודדות תפסו את מקומן על הבמה בעוצמה." (סדרת תמונות/נייטהוק) מוצגות בגלריה טיבור דה נאגי, ניו יורק ("סיכון ותמורה", 2010) ובמוזיאון אוגונקיט לאמנות אמריקאית, מיין ("ארונסון לארונסון", 2011) חשפה דגש חדש על ריאליזם חברתי בסדרת ציורים עם נושאים בוול סטריט שחקרו את העולם של עסקים גדולים. "... הסצנות שלו של רצפת הבורסה בניו יורק במיוחד חושפות את אחת מעבודות המברשות הנמרצות והמתוחכמות ביותר. גוני הניגודיות הגבוהים שלו, הצבע העבה והעז וסימני החיתוך שלו משקפים בצורה מושלמת את התנועה המהירה והעוצמתית שלו. ועולם ההיי-טק."
דונלד קוספיט, פרופסור לתולדות האמנות ופילוסופיה (אוניברסיטת סטוני ברוק, קורנל) מציין: "כל נרטיב חברתי שמועבר על ידי התמונות של ארונסון, כולן מצוירות להפליא ומציגות רגש. ארונסון הוא ריאליסט חברתי, כמו אדוארד הופר - אבל הוא מתמודד עם מציאות חברתית שונה".
ביוגרפיה

בן ארונסון נולד בבוסטון וגדל בסדברי, מסצ'וסטס.
מילדותו המוקדמת היה שקוע בסביבה היצירתית של הוריו וחבריהם בקרב אמנים מקצועיים, סוחרי אמנות, סופרים, מוזיקאים, מלחינים ושחקנים. הוא התמחה במשרד אדריכלים בבוסטון בזמן שלמד בתיכון ושקל ללמוד אדריכלות בפרינסטון ובייל. בסופו של דבר החליט על אמנות יפה כדרך הבחירה שלו, הוא נרשם לקולג' לאמנויות יפות באוניברסיטת בוסטון, שם רכש תואר ראשון באמנויות יפות (BFA) ותואר שני באמנויות יפות (MFA) בציור (1976–1982) שלמד אצל פיליפ גסטון, ג'יימס וויקס, דייוויד ארונסון, ריד קיי, וג'ון וילסון.
הוא נסע לאירופה ב-1978 כדי ללמוד ביוון, פריז, הולנד, ספרד ואיטליה. הוא לימד אמנות יפה בבית הספר Beaver Country Day School, בית ספר תיכון פרטי בצ'סטנאט היל, מסצ'וסטס משנת 1983 עד 1990. בשנת 1990 עזב את ההוראה לעבודה כמאייר אדריכלות, מה שזיכה אותו בפרס בין-לאומי חשוב מהאגודה האמריקאית של מאיירי אדריכלות ב־1991. מ-1995 עד 2007 הוא הוזמן מדי שנה להרצות וללמד בסמינר רישום לסטודנטים לאדריכלות בבית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד.
בשנים שחלפו מאז 1990 עבודתו החלה להופיע תדיר בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד בגלריות בקליפורניה, ניו יורק, שיקגו וניו אינגלנד. הוא הציג למעלה מ-20 תערוכות יחיד בגלריות מכובדות ברחבי ארצות הברית, כולל גלריית טיבור דה נאג'י, ניו יורק (2005, 2008, 2010), גלריית ג'נקינס ג'ונסון, סן פרנסיסקו (2004, 2007, 2008, 2011), גלריית אלפא, בוסטון. (2000, 2002, 2006, 2009). הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ב-2004.
ארונסון חולק מסורת משפחתית באמנויות. אביו, דייוויד ארונסון, היה אחד מקבוצה גדולה של ציירי בוסטון הידועים כאקספרסיוניסטים של בוסטון, הכוללת את ג'ק לוין, היימן בלום וקארל זרבה. דייוויד ארונסון גם ייסד את המחלקה לאמנות חזותית באוניברסיטת בוסטון בשנת 1955. ציוריו ופסליו מיוצגים במספר רב של אוספי מוזיאונים מרכזיים. אמו, ג'ורג'אנה ניימן ארונסון, הייתה ציירת דיוקנאות אמריקאית מוערכת שהפיקה דיוקנאות רשמיים של שבעה משופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
שני בניו של בן ארונסון, ג'סי (יליד 1984) ואלכס (יליד 1987) מנהלים שניהם קריירות מצליחות באמנות החזותית.
הוא גר עם אשתו, איילין, בביתם ובסטודיו שלהם במסצ'וסטס.
הערות שוליים

↑  Ben Aronson - Artists - The Tibor de Nagy Gallery, www.tibordenagy.com (באנגלית)
↑  Artists, Jenkins Johnson Gallery (באנגלית)
↑  Fine Art Today, Views From Above: Contemporary Urban Landscapes, Fine Art Connoisseur, ‏2019-06-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Alpha Gallery
↑  Larry, Ben Aronson, Painting Perceptions, ‏2009-03-25 (באנגלית אמריקאית)
1 2  "Mood of Money"
↑  Dress, collections.mfa.org (באנגלית)
↑  "Ben Aronson"
↑  Miller, Donald (June 2010). "People, Places & Things". ARTnews. Vol. 109, no. 6. Reviews (column). p. 114.
↑  Art, The Village Voice
↑  O'Hern, John (May 2007). "Ben Aronson: Explorations". Gallery Guide, West Coast. New York, NY: LTB Media: Cover and p. 9.
↑  Nighthawks Series | Ben Aronson, web.archive.org, ‏2014-03-12
↑  Kany, Daniel (28 August 2011). "...too good to miss". Portland Press Herald.
1 2 3  Grant, Daniel (June 2006). "Ben Aronson: Urban Geometrics". American Artist. 70 (766): 18–23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1127170732  ISNI: 0000 0000 4615 8453  LCCN: no2002026627  SNAC: w6nk66r6  VIAF: 31660165   WorldCat (עם VIAF): 31660165
אינטנדנט

אינטנדט (Intendant, נהגה בצרפתית: אַנטַנדָן) היה שמו של בעל משרה מנהלית בצרפת תחת המלוכה בתקופת "המשטר הישן", לפני המהפכה הצרפתית.
משרת האינטנדנט קיבלה חשיבות בפעם הראשונה תחת הקרדינל רישלייה, השר המרכזי תחת שלטונו של לואי השלושה עשר במחצית הראשונה של המאה השבע עשרה. האינטנדנטים שימשו את רישליה במאמציו להגביר את הריכוזיות במדינה ולכרסם בסמכות הפאודלית של האצולה המקומית במחוזותיה של צרפת.
האינטנדנטים הראשונים נעדרו סמכות כלשהי מלבד זו שניתנה להם במינוי המיוחד של המלך, אך תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר הפך האינטנדנט לפקיד מדינה קבוע ובעל חשיבות מרכזית. לאינטנדנט ניתנה סמכות מלאה בתחום המשפט, הכספים והשיטור במחוזות, כולל אפשרות לשפוט במשפטים אזרחיים ופליליים, השעיית שופטים, זימון בתי משפט מיוחדים, בקרה על פעולת הממשלה המקומית, פעולה נגד שוד והברחה, הגרלת הגיוס הכפוי למיליציה המקומית וחשוב מכל, הזכות להטיל ולגבות מיסים.
לסמכות להטיל ולגבות מיסים הייתה חשיבות מכרעת במחוזות צרפת, משום שסמכות זו הייתה היסוד החשוב ביותר לכוחה של האצולה המקומית, והמאפיין המובהק ביותר של סדר העניינים ששרד מן התקופה הפיאודלית. מטרת צעד זה, כמו גם תפקיד האינטנדנט בכללו, הייתה למנוע מהאצולה המקומית לקיים כוח עצמאי משלה ולהפכה לתלויה בשלטון המרכזי.
מצב זה הוביל לכך שרוב האינטנדנטים שמונו היו בתחילה לא אצילים (כלומר, פקידים התלויים לפרנסתם במלך) ונמצאו בעימות מתמיד עם האצולה המקומית, הפרלמנטים המקומיים והמושלים המקומיים. במהלך מהפכת הנפל (הפרונד) בשנים 1648-1653 בוטלה המשרה בלחצם של אלו, אך אחרי דיכוי המרידה בשנת 1653 היא הושבה על כנה.
לקראת סוף המאה השבע עשרה נקבע כי בכל מחוז (généralité) בצרפת יהיה רק אינטנדנט אחד. אחרי תחילת המאה ה-18 היו כל האינטנדנטים אנשי האצולה, עובדה המעידה על–כך שהריבון הצליח בשינוי מבנה הסמכות המקומית, כך שהכוח הממשי עבר מידיה של האצולה המקומית המסורתית לידיו של הפקיד הממונה מטעם המלך. בפרוץ המהפכה הצרפתית עורער מעמדו של האינטנדנט, שהיה סמל לשלטון הריבוני של המלך ובדצמבר 1789 בוטלה המשרה על–ידי האספה הכללית של המהפכה.
רבי יהודה הנשיא

רבי יהודה הנשיא (כונה רבינו הקדוש, ידוע גם בכינוי המקוצר רבי) (חי בסביבות 122–224 לספירה) היה תנא בדור החמישי, נשיא הסנהדרין ועורך המשנה, נצר למשפחת הלל הזקן וחותֵם תקופת התנאים.
לפי מסורת חז"ל, נולד רבי יהודה הנשיא בתקופת גזירות השמד של אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא, בין השנים 135 ל-137 לספירה. מנערותו למד מפי רבי שמעון בר יוחאי, רבי יהודה בר אילעאי, רבי אלעזר בן שמוע, וכן מפי אביו, רבן שמעון בן גמליאל. רבי יהודה חי בטבריה ובציפורי (בה נפטר כנראה בסביבות שנת 220) ונקבר בבית שערים.
קורות חייו > תאריך לידתו

תאריך לידתו המדויק אינו ידוע. בתלמוד הבבלי נאמר: ”כשמת רבי עקיבא נולד רבי, כשמת רבי נולד רב יהודה, כשמת רב יהודה נולד רבא, כשמת רבא נולד רב אשי, ללמדך שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו”. על פי דברים אלו מקובל לקבוע שרבי נולד בזמנן של גזרות השמד או בסמוך להן, בסביבות שנת 135 לספירה. קביעה זאת מסתמכת גם על מדרש המובא בתוספות: "כשנולד רבי גזרו שלא למול ואביו ואמו מלוהו שלח קיסר והביאו לרבי ואמו לפניו והחליפתו אמו באנטונינוס והניקתו עד שהביאתו לפני קיסר ומצאוהו ערל ופטרום לשלום ואמר אותו הגמון אני ראיתי שמלו את זה אלא הקב"ה עושה להם נסים בכל עת ובטלו הגזרה". אולם הרב אהרן היימן והרב יצחק אייזיק הלוי הקדימו את לידתו של רבי לפחות לשנת תל"ד לשטרות (122 לספירה) מפני שהם מקדימים את מותו של רבי לסביבות שנת 193 וידוע שרבי הגיע לגיל שיבה. כמו כן, הרב יצחק אייזיק הלוי מביא ראייה להקדמת לידתו של רבי מהתוספתא בסוכה המספר שרבי נתלווה לרבי אלעזר בר רבי צדוק בלכתו להקביל את פניו של רבי יוחנן בן נורי. בהתאם לתארוך זה קובע היימן שהגרסה הנכונה לאימרה בבבלי היא "עד שלא מת רבי עקיבא, נולד רבי". מנגד, ההיסטוריון צבי גרץ איחר את לידתו של רבי לשנת 150 לערך, על סמך הטענה שאביו רבן שמעון בן גמליאל היה ילד בימי מרד בר כוכבא.
קורות חייו > ייחוסו

על פי מספר מקורות בתלמוד הבבלי, היה רבי בנו של רבן שמעון בן גמליאל
במסכת עירובין מובאת מחלוקת בין רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה הנשיא, ובסופו כתוב
אמר רבי: נראין דברי מדברי אבא
דהיינו, שרבן שמעון בן גמליאל הוא אביו.
כמו כן, במסכת הוריות מסופר על מחלוקת בין רבן שמעון בן גמליאל ורבי מאיר ובסופו כתוב:
מתני ליה רבי לרבן שמעון בריה אחרים אומרים אילו היה תמורה לא היה קרב אמר לו מי הם הללו שמימיהם אנו שותים ושמותם אין אנו מזכירים אמר ליה בני אדם שבקשו לעקור כבודך וכבוד בית אביך
התייחסותו של רבי בדבריו לבנו ל"כבוד בית אביך" מתפרשת שרבן שמעון בן גמליאל היה אביו של רבי.
מסורות מימי הגאונים ממשיכות קו זה ומציינות את רבי כבנו בכורו של רבן שמעון בן גמליאל וכמי שלמד אצל חכמי הדור של אביו, בהם רבי יהודה, רבי מאיר ורבי אלעזר בן שמוע. בכך היה רבי ממשיך שושלת הנשיאים של בית הלל. ייחוסו זה של רבי נתקבל על ידי החוקרים כמעט ללא עוררין. על כך שרבי היה נצר להלל הזקן מעידים שמות צאצאיו, הכוללים שוב ושוב את השמות גמליאל ושמעון, ואף את השם הלל, שמות מובהקים של שושלת הלל הזקן.
אולם הועלתה הסברה שרבי כלל לא היה בנו של רבן שמעון בן גמליאל. סברה זאת מסתמכת על מספר מקורות, בהם התוספתא במעשרות, המצוטט גם בירושלמי, בו אומר רבי: "רואה אני את דברי מדברי רבן שמעון בן גמליאל", ללא ציון כלשהו שמדובר באביו. כן נטען, שהיות רבי יעקב בן קורשי רבו העיקרי של רבי – מעיד שהוא לא היה בן הנשיא, לו נאה ללמוד מרב מהשורה הראשונה. על פי סברה זאת, המקורות שנמנו לעיל הם מאוחרים ואינם משקפים את מוצאו של רבי.
על פי המדרש היה רבי צאצא של בית דוד (דרך בנו של דוד, שפטיה בן אביטל) מצד הנקבות, אך מצד אביו היה משבט בנימין.
קורות חייו > פטירתו

הדעה הרווחת היא שרבי נפטר בשנת 220 (בט"ו בכסלו) או אף מעט לאחר מכן. דעה זאת נסמכת על כך שאיגרת רב שרירא גאון קובעת את ירידתו של רב לבבל בשנת תק"ל לשטרות (219 לספירה) ובהתאם לדברי הבבלי בסנהדרין שרבי נתן לרב הסמכה כאשר ירד לבבל. אולם, חוקרים מסוימים לא קיבלו הוכחה זאת וטענו שההסמכה נתנה שנים רבות קודם לכן כשרב ירד לבבל באופן זמני. הלוי טוען, שקביעת פטירתו של רבי ל-219 אינה אפשרית מכיוון שמוסכם על הכל שתחילת ימי האמוראים היא בסביבות שנת 226 ולא ניתן להלום תקופה כה קצרה בין פטירת רבי לתחילת תקופת האמוראים. בהתאם לכך קובעים הלוי והיימן את פטירת רבי לסביבות שנת 194. היימן אף מוכיח כי בפטירת רבי ראש הישיבה בבבל היה רבי אחי ברבי יאשיה, בעוד שכאשר רב ירד באופן סופי לבבל ראש הישיבה היה רב שילא.
ההיסטוריון צבי גרץ העריך שרבי נפטר בסביבות שנת 210 (הגם שבמקום אחר הוא כותב שרבי נפטר ב-219), והיימן העריך שפטירתו של רבי הייתה בסביבות השנים 189–194. לדעת שמואל ספראי, פטירתו של רבי הייתה מאוחר אף יותר מהמקובל: הוא מזהה את המסופר בתלמוד על מס ה"כלילא" שהטילו הרומאים על תושבי טבריה בחיי רבי עם פפירוס שהתגלה במצרים המתאר את ויתורו של הקיסר אלכסנדר סוורוס על מס ה"כלילא" לרגל עלייתו לכס הקיסרות, שהייתה בשנת 222.
על שמו רחובות בערים רבות בארץ.
קורות חייו > פטירתו > שעת פטירתו

בתלמוד מובא שבשעת פטירתו "הרים אצבעותיו כלפי מעלה ואמר רבש"ע גלוי וידוע שלא נהנתי מהעולם הזה אפילו באצבע קטנה שלי". לאחר שנפטר לא העז איש לבשר בשורה זו לכלל העם, עד שקם בר קפרא והכריז על מותו בכך שאמר: "אראלים ומצוקים אחזו בארון, נצחו אראלים את המצוקים ונשבה ארון הקודש".
עוד מובא, שבשעת פטירתו התבקשו בניו של רבי לסור לבית אביהם בהוראתו כדי שיוכל להורות להם ציון דרך לכל הנוגע לעתיד ילדיו בחייהם הרוחניים, וכך ציווה לבניו בדרך רמז:
הזהרו בכבוד אמכם. נר יהא דלוק במקומו. שולחן יהא ערוך במקומו. מטה תהא מוצעת במקומה. יוסף חפני שמעון אפרתי הם שמשוני בחיי והם ישמשוני במותי.
הזהרו בכבוד אמכם: רבי מבקש על דרך הרמז כי יכבדו את האמא החורגת גם לאחר מותו. (בתלמוד ירושלמי מובא שרבי ביקש מפורשות "לא תזוז אלמנתי מביתי").
נר (שלי) יהא דלוק במקומו: רבי מבקש על דרך הרמז, שימשיכו תלמידיו ללמוד דברי תורה ויהיו מתפרנסים מרכושו.
מיטה תהא מוצעת במקומה: רבי מבקש שלא ישנו את מצעי מיטתו, וכמובא בתלמוד שבכל ערב שבת ישן רבי במיטתו.
יוסף חפני שמעון אפרתי הם שמשוני בחיי והם ישמשוני במותי: רבי מודיע בריש גלי שסיבת מות תנאים אלו לפניו הוא כדי שיתלוו אליו לשמשו בעולם הבא. לזכות לשמשו לעולם הבא.
במדרש רבה פרשת ויחי מובאת גרסה אחרת של הצוואה לבניו: "רבינו, כשהיה נפטר מן העולם, צוה שלשה דברים. אמר להם: אל תזוז אלמנותי מתוך ביתי, ואל תספדוני בעיירות שבארץ ישראל ואל תניחו לנכרי שיגע במטתי אלא מי שנטפל עמי בחיי יטפל בי במותי בחייו."
קורות חייו > פטירתו > צוואתו של רבי

לפני פטירתו פרסם רבי יהודה גם את צוואת ירושת מקומו. על פיה אמור רבי שמעון בנו להתמנות לחכם, ורבן גמליאל בנו - יהיה לנשיא וחנינא בר חמא יהיה אב בית הדין.
עוד מובא בתלמוד, כי ארבעה דברים צוה רבינו הקדוש את בניו: אל תדור בעיר שכנציב שהם ליצנים וגוררים את תושביהם אחר ליצנות, ואל תשב על מטת ארמית ואל תבריח את עצמך מן המכס ואל תעמוד בפני השור בשעה שעולה מן האגם מפני שהשטן מרקד בין קרניו.
קורות חייו > פטירתו > מעלותיו

במשפט שנוסף למשנה לאחר פטירתו של רבי נאמר: "משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא", על ענוותנותו מסופר בתלמוד בבלי שהלך להקביל פני תלמיד חכם עיוור אף שרב חייא הניא אותו מביקור זה שפוגם בכבוד נשיאותו. ואת סגולותיו מסכם רבי שמעון בן יהודה: "הנוי והכוח והחוכמה והעושר והשיבה והכבוד והתפארת ובנים לצדיקים".
קורות חייו > מקום קבורתו

בדברי חז"ל קבר רבי יהודה הנשיא נמצא בבית שערים אשר בעמק יזרעאל, מקום שאליו העביר את המרכז הנשיאותי ואת מושב הסנהדרין. מאז שנקבר רבי במקום הפך זה להיות אתר קבורה מרכזי לדמויות ידועות, הן מהפרובינקיה יהודה והן מהתפוצה, בעיקר מבבל. עם זאת, מסורות מאוחרות המובאות בדברי עולי רגל מציינות את קברו בציפורי, שם נפטר.
סמכותו

בימי רבי יהודה הנשיא חל שינוי מהותי ביחסים בין היהודים לשלטון הרומי בארץ. ככל הנראה השינוי היה קשור לאישיותו של רבי יהודה והנהגתו, יחד עם שינוי במדיניות הרומית הכוללת שהפכה סובלנית יותר עם עליית השושלת הסוורית לכס הקיסרות ברומא.
בספרות חז"ל מופיע לא פעם הביטוי "לעלות למלכות" בהקשר של רבי יהודה. כבר בראשית כהונתו זכה כנראה להכרה רומית בנשיאותו, ומאז תיפקד כנשיא בעל סמכות רחבה. ככל הנראה נתנו לו הרומאים רשות לדון דיני נפשות, סמכות שבדרך כלל לא ניתנה בפרובינקיות. רבי הוכיח את כשירותו בתפקיד הנשיאות מבחינת כשרונותיו הציבוריים, עמד בקשרי ידידות עם שרי רומא ונשא ונתן עמהם כדי להגן על ענייני עמו. בהתאם לכך ניתן להבין את הוראותיו בדבר הכרה בסמכויות השלטון הרומי, כגון התקנה שלא לרמות את המוכסים. כמו כן העביר רבי את מרכז השליטה הפוליטית שלו ואת הסנהדרין לעיר ציפורי, שהייתה ידועה בתמיכתה בשלטון הרומי. ישנה השערה לפיה התגורר בבית דיוניסוס בעיר.
רבי כמעט לא נאלץ לבוא במחלוקת עם הסנהדרין, כמו אביו וסבו, כיוון ששלט גם בבית המדרש וגם בסנהדרין. בשונה מקודמיו, הוא ניהל מעין בית דין פרטי אשר עסק בענייני מועד, אך יש להניח שגלש אף לתחומים אחרים. היה כאן משום כרסום בסמכויות הסנהדרין וחכמיה מחד וביטוי לעוצמת סמכויותיו של הנשיא מאידך. המדרש מספר על ה"קצוצי", קבוצת עבדי הנשיא, שהיו חובטים בכל מי שסירב לכוף עצמו לדיני הנשיא ולהוראותיו.
רבי המשיך את מה שהנהיג סבו רבן גמליאל, ושיגר שליחים מטעמו לקהילות היהודיות בארץ ובתפוצות, שבסמכותם היה אף להדיח מנהיגים יהודים מקומיים. הנשיא פעל כאן, אולי על יסוד פרהרוגטיבה (פריבילגיה) רומית, כראש העם היהודי בעולם. שליחי הנשיא עסקו בין היתר גם בגביית כספי מס הכלילא והאפוסטולי (שליחות) מהקהילות השונות. הרומאים כינו מס זה בשם "זהב הכתר", ובפי מקורות חז"ל: "מגבת חכמים". רבי פסק לא פעם בענייני גביית מיסים בסנהדרין, אך אין לדעת האם הייתה לו סמכות בנושא גביית המיסים לשלטונות הרומיים.
במקורות נודעה סמכותו של הנשיא לבטל נידוי שהוטל על ידי חכמים, ולא רק בתחומי הארץ אלא אף מחוצה לו. סמכות זו, בהיעדר שלטון ריבוני של הנשיא על יהודי הפרובינקיה, הייתה באותם ימים בעלת משמעות רחבה. כמו כן, מאז ומעולם היו קידוש החודש ועיבור השנה בסמכותו הבלעדית של הנשיא, ובעת שכיהן כנשיא קבע רבי את האימרה "דוד מלך ישראל חי וקיים", כסימן לכך שטקס קידוש החודש בוצע.
רבי זכה שהציבור היה מתפלל לשלומו בחייו, ואחרי מותו התאבלו עליו שנה תמימה ושרפו קטורת כמנהג באבל מלכים. בימיו הנהיגו את הדרישה לשאול בשלום הנשיא על ידי ראשי המשפחות, שנאספו לפניו מדי יום ביומו. בין אלה אנו מוצאים "בולבתים" יהודים (ממלאי תפקידים בכירים במועצת העירייה), וזאת בעקבות האדיקט של קרקלה הנזכר לעיל. נוהג זה מזכיר את המנהג הרומי של ה"הצדעה", ושמו "סאלוטטיו".
עושרו

רבי יהודה נודע בעושרו והיו בו כמאמר התלמוד ”תורה וגדולה במקום אחד” (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ט, עמוד א'), וכן נאמר ש"זכה לשני שולחנות". הוא תמך בבתי המדרש ובתלמידי חכמים, והיה ידוע בנדבנותו.
פעם אחת, בשנת בצורת בימי מלכותו של מרקוס אורליוס, פתח רבי את אוצרות תבואתו לכל הנצרכים, לבד מ"עמי הארץ", כלומר הדיוטות. אחד מתלמידי רבי שהתרעמו על המידה הרעה הזו, יונתן בן עמרם, התחפש להדיוט וכשדחה אותו ר' יהודה, אמר לו: "פרנסני ככלב וכעורב". רבי פרנסו ואחר כך הצטער שפירנס עם הארץ משום שסבר שכל הרעות הבאות לעולם הם מפני עמי הארץ. כשרבי יהודה גילה שהוא תלמיד חכם עניו שלא רצה לקבל שכר עבור תורתו, פתח רבי את אוצרותיו בפני כולם. פרשני הגמרא מוסיפים שם שלא היה מספיק כדי לכלכל את כולם, ולכן בחר שלא לכלכל את עמי הארצות.
עושרו בא לו, בין השאר, מנישואיו עם משפחת בן אלעשה האמידה, אך בעיקר מעצם הירושה הנשיאותית. בית הלל נודע בעושרו וצבר במשך דורות רכוש קרקעי, וכבר בימי רבן גמליאל החזיקו מטעי זיתים וכרמי גפנים רבים באזור לוד, מקום שנקשר עם עושרו הקרקעי של רבי דרך התיבה התלמודית "עשרים וארבע קריות". בימי רבי נוספו על נכסי בית הנשיאות שטחים בעמק יזרעאל ובגולן וכנראה אף בעמק הירדן, שם גידלו את האפרסמון הידוע והיקר, ממנו הפיקו בשמים ומרקחות רפואה. המסורת מספרת על האפרסמון של בית רבי שהועמד בדרגה אחת עם האפרסמון של בית הקיסרות הרומית: "אין מברכין בורא עצי בשמים, אלא על אפרסמון של בית רבי ועל אפרסמון של בית קיסר".
לתוצרת הזיתים, היינות והבשמים של בית רבי נוספו גם מינים משובחים לתעשייה וליצוא כגון פשתן לאריגה ודגים, מהם הכינו את האוקסיגרון – רוטב דגים ידוע, וספינותיו של רבי הוליכו את תוצרת ביתו לייצוא אל מעבר לים. ברשותו היו גם עדרים רבים של פרדות, שמופיעות בשם "מולאות", ובתלמוד מתואר כי ה"אהוריירה" (מפקח האורוות) של בית רבי עשיר יותר מהמלך הפרסי שאפור, שנודע ברבים בעוצמתו הכלכלית. במקום אחר מתואר עושרו, ש"מעולם לא פסקו מעל שולחנו לא חזרת ולא צנון ולא קישות לא בימות החמה ולא בימות הגשמים".
במקורות מסופר גם על רבי יהודה שהיה מחליף מתנות עם ארטבן, המלך הפרסי. מהלך כזה היה מסכן מאוד את מעמדו של רבי בשל העוינות הדו-צדדית ששררה בין הרומאים לבין הפרסים, כך שייתכן שהוא הילך כאן על חבל דק מאוד.
רבי והשלטון > המרד בקיסר

בשעה שהתחוללה המלחמה בין ספטימיוס סוורוס (בו תמך הלגיון השישי, ה"ברזלי" שבעמק יזרעאל) לבין פסקניוס ניגר המורד בקיסר (בו תמך הלגיון העשירי פרטנסיס שליד ירושלים) נחלק הציבור היהודי בפרובינקיה לשני מחנות: לתומכי סוורוס ולתומכי ניגר. מקורות חז"ל די סתומים ומעורפלים באשר למידע אודות מלחמה זו, ובעיקר בשאלת תמיכתו של הציבור היהודי. האם היה בית הנשיאות מעורב באופן זה או אחר במרד, אין לדעת. מסורת חז"לית מעידה על 24 קריות של רבי שנפגעו באזור לוד, וכתוצאה מכך נעקר המרכז מיהודה ועבר לגליל. במסורות אחרות מסופר כי "נטרפה השעה". כך או כך ברור שהאירועים חלפו לא בלי השפעה על הציבור היהודי בפרובינקיה. בסופו של דבר פרסם סוורוס, לאחר ניצחונותיו על המורד ניגר, מחילה כללית לבני פרובינקית סוריה פלשתינה אשר תמכו במורד.
חתימת המשנה

המפעל המרכזי והחשוב ביותר של רבי יהודה הנשיא והסנהדרין בא בדמות עריכת התורה שבע"פ – המשנה – וחתימתה כקודקס אחד, שלם וסופי. היה זה מפעל שהחל לאחר חורבן הבית השני, וריכז בתוכו תחומי עניין שונים. נוצר צורך, הן בשל ריבוי המחלוקות, הן בשל נחיצות השעה (לעיתים ימי חירום וזעם) והן בשל החשש שנושאים חשובים וההידיינות עליהם יאבדו, לרכז את החומר, לסדרו, לערכו ולחותמו. המשנה היא אוסף מסודר של הדיונים שנערכו בסנהדרין בתחומי עניין שונים והפסיקה הסופית בהם, אם כי לעיתים נותרו ויכוחים בסיכום "פתוח", בלתי מוכרע. המשנה משקפת את מערכת החשיבה של חברי הסנהדרין לדורותיהם, כאשר המפתח העיקרי להתנסחות ההלכות הוא הניסיון לגשר בין הוראות קדומות, חלקן תנ"כיות, לבין נסיבות השעה המשתנות. היינו, התאמת ההלכה למציאות.
קודקס המשנה מחולק לנושאי-אב, כשכל אחד נקרא "סדר". שישה סדרי המשנה הם: סדר זרעים, סדר מועד, סדר נשים, סדר נזיקין, סדר קדשים וסדר טהרות. הראשון דן במצוות התלויות בארץ, השני בשבתות חגים וצומות, השלישי בענייני משפחה נישואים גירושים וכו', הרביעי בענייני משפט, החמישי בהלכות מקדש והשישי בענייני טומאה וטהרה. כל סדר מתחלק לנושאי-משנה, ל"מסכתות", בלשון המשנה, כמו מסכת פאה בסדר זרעים, מסכת פסחים בסדר מועד, או מסכת בבא קמא בסדר נזיקין. כל מסכת מתחלקת לפרקים וכל פרק למשניות.