stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמר גביע המדינה בכדורגל 1987
הערות שוליים

↑  בוני סחט עוד צ'אנס, ניסים סילקמן, עיתון, 8 במרץ 1987
↑  מכבי, יש להם בעיה לדרבי..., דן חי, עיתון, 11 במרץ 1987
↑  מכבי: יוסי, ילד שלי מוצלח, אבינועם פורת, עיתון, 18 במרץ 1987
↑  שלושה מי יודע? גריאני, אבינועם פורת, עיתון, 15 באפריל 1987
↑  מכבי - מקדמה על חשבון העונה הבאה, פנחס זהבי, עיתון, 27 במאי 1987
↑  מכבי חיפה נגד הפועל בית שאן, סיבוב ח' בגביע המדינה 1987, כתבה באתר ההיסטוריה של מכבי חיפה
↑  הפועל ירושלים נגד מכבי חיפה, שמינית גמר גביע המדינה 1987, כתבה באתר ההיסטוריה של מכבי חיפה
↑  הפועל פתח תקווה נגד מכבי חיפה, רבע גמר גביע המדינה 1987, כתבה באתר ההיסטוריה של מכבי חיפה
↑  מכבי חיפה נגד בית"ר תל אביב, חצי גמר גביע המדינה 1987, כתבה באתר ההיסטוריה של מכבי חיפה
אריך הקל

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1883 Döbeln, ממלכת סקסוניה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  27 בינואר 1970 (בגיל 86) רדולפצל, גרמניה המערבית 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1956)  פרס האמנות של ברלין (1957)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 www.erich-heckel.de
 
אריך הקל (בגרמנית: Erich Heckel‏; 31 ביולי 1883 – 27 בינואר 1970) היה צייר ודפס גרמני, חבר מייסד בקבוצת Die Brücke ("הגשר"), שהתקיימה בין השנים 1905–1913 וחבר הזצסיון הברלינאי.
קורות חיים

הקל נולד בדובלן שבסקסוניה, בנו של מהנדס רכבות. ב-1904 הוא למד בקמניץ, לפני שלמד אדריכלות בדרזדן. באותה העת הצטרף לקבוצת "דה ברוקה", קבוצת אמנים בה שימש כמזכיר וגזבר. שאר המייסדים-חברים, גם הם היו סטודנטים לאדריכלות, כמו ארנסט לודוויג קירכנר, קרל שמידט-רוטלוף ופריץ בליל. הארבעה ראו באותה מידה את לימודיהם בתואר בארכיטקטורה כפשרה עם הוריהם המכובדים ממעמד הביניים שלעולם לא היו תומכים בהם, אילו היו רוצים ללמוד אמנות.
הקל למד במכון הפוליטכני בדרזדן במשך שמונה-עשר חודשים בלבד, לאחר מכן קיבל עבודה כשרטט בסטודיו האדריכלים של וילהם קרייז. הוא הצליח להשתמש בעמדה לטובת חברי קבוצת הגשר. הוא עבד במשרדו של האדריכל וילהלם קרייז עד יולי 1907, אז התפטר והפך לאמן במשרה מלאה.
אומנות

כחבר ב- "דה ברוקה" מילא הקל לעיתים קרובות את תפקיד המנהל העסקי, מה שאיפשר לקולקטיב ליצור קשר עם אמנים אחרים שהגיעו באותה תקופה, כמו פרנץ מארק במינכן. בעקבות זאת, הדבר הביא לפרסום רב יותר של הקולקטיב, כמו אזכורם באלמנאק של הקואליציה האמנותית של פרנץ מארק עצמו, "בלאי רייטר".
פוסטרו של הקל, שכבר לא קיים, נאסר להצגה ציבורית על ידי משטרת דרזדן. ב־1906 וב־1907 לקבוצה "דה ברוקה" היו תערוכות נוספות שהוקדשו אך ורק לגרפיקה וכללה קבוצת חיתוכי עץ מאת וסילי קנדינסקי.
הקבוצה שוב לא הצליחה להתחבב על הציבור. עם זאת, ראויים לציון ובאופן אירוני גם ידועים לשמצה, היו שלוש התערוכות השנתיות הבאות של "דה ברוקה", שהפעם נערכו בגלריה אמיל ריכטר האופנתית. בחדרים גדולים ושקטים, מרוהטים ביוקרה ומרופדים בשטיחים עבים, הרשימו הציורים וההדפסים הלא שגרתיים של הקבוצה את הציבור, וביניהם הייתה כרזה של עירום נשי שזעזעה רבים בציבור שהיו שאננים לעבודתם.
הקל וחברים אחרים ב"די ברוקה" העריצו מאוד את עבודתו של אדוורד מונק, ושאיפתו ליצור גשר בין ציור גרמני נאו-רומנטי מסורתי לציור אקספרסיוניסטי מודרני. ארבעת החברים המייסדים עשו שימוש רב בהדפס כמדיום זול ומהיר לייצור אמנות במחיר סביר.
אמנות פרימיטיבית היוותה השראה גם לחברי הקבוצה היה זה אחיו של הקל שהציג בפני הקבוצה את הפיסול האפריקאי, ומצוין כי הסכמתם להצגת אמנות פרימיטיבית, ביטאה את הכמיהה האקספרסיבית של אמנים אירופיים - הייתה חד משמעית. באמצעות סגנון זה הם מצאו מקור כוח בדמויות הברבריות.
מלחמת העולם הראשונה והשנייה

בדצמבר 1911 עבר אריך הקל מדרזדן לברלין. הוא הצטרך לקבוצת הזצסיון הברלינאי. "דה ברוקה" פורק בשנת 1913. אריך הקל סווג כבלתי כשיר לשירות פעיל במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך התנדב לשרת ביחידת אמבולנסים שהוצבה בבלגיה. הוא הצליח להמשיך לייצר עבודות לאורך המלחמה.
בין השנים 1922 - 1924 צייר הקל בחדר קטן וקמור בקומת הקרקע בהזמנת המוזיאון בעיר ארפורט (Erfurt) שבמרכז גרמניה. עכשיו המקום נקרא Heckelraum. ציורי הקיר, שביצע שם נקראו את התואר לבנשטופן ( "שלבי החיים" ), נחשבים לציורי הקיר החשובים ביותר ששרדו מהאקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1937 הכריזה המפלגה הנאצית על עבודתו כ"מנוונת ". אסרו עליו להציג את עבודותיו בפומבי, ויותר מ־700 פריטי אמנות שלו הוחרמו ממוזיאונים גרמנים. עד 1944 נהרסו כל חיתוכי העץ שלו ולוחות ההדפסה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקל התגורר בגאיינהופן ליד אגם קונסטנץ, לימד באקדמיה בקרלסרוהה עד שנת 1955. הוא המשיך לצייר עד מותו ברדולפזל בשנת 1970.
מורשת

כמו רוב חברי "דה ברוקה", הוא היה מדפיס פורה. הקטלוגים מתארים עם 465 חיתוכי עץ, 375 תחריטים ו -400 ליטוגרפיות. יותר מ -200 מהם, בעיקר תחריטים, הם משבע השנים האחרונות לחייו.
תערוכת רטרוספקטיבה גדולה, "אריך הקל - יצירתו בשנות העשרים", התקיימה באוקטובר 2004 - פברואר 2005 במוזיאון ברוקה בברלין.
בשנת 2000, תמונה שלו - נוף כפרי, נמכרה תמורת 1.21 מיליון ליש"ט בסותביס בלונדון.
גלריה

בול לכבודו של הקל
חיילים פצועים
מלח פצוע
לתערוכה של הקל
דיוקן
נוף חורפי
נוף ליד וירצבורג
הערות שוליים

↑  Olympedia – Erich Heckel, www.olympedia.org
↑  MoMA | German Expressionism, www.moma.org
↑  Erich Heckel's 1920s work at the Brücke
↑  Carey, Frances; Griffiths, Anthony (1984). "Erich Heckel". The Print in Germany 1880–1933. London: British Museum Publications. p. 116
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506119805171  PLWABN: 9814253065105606  AAG: 1401  AGSA: 9565  BIBSYS: 90068819  BNE: XX879561  BnF: cb119675919 (data)  CiNii: DA0343780X  GND: 118547488  ISNI: 0000 0000 8343 1340  KulturNav: 73b6c6ea-0e40-4a44-ac08-3dd58286aeb1  LCCN: n50027378  LNB: 000339717  NGV: 3944  NKC: ola2002161337  NLA: 35183591  NSK: 000494702  NTA: 068642962  RERO: 02-A003356982  RKD: 36792  SNAC: w6v996dz  SUDOC: 027686353  TePapa: 1032  Trove: 855588  ULAN: 500032971  VcBA: 495/97055  VIAF: 41848647   WorldCat (עם VIAF): 41848647
מגפת הקורונה באורוגוואי

| --- | --- |

מגפת הקורונה באורוגוואי
 תקופת המגפה:  13 במרץ 2020 – הווה (4 שנים)
 במדינות או באזורים:  אורוגוואי אורוגוואי
 פתוגן:  נגיף ה-SARS-CoV-2
 מקור המגפה:  איטליה איטליה
 מקרי מוות:  7,625‏
 מקרי הדבקה:  1,037,893‏   • 433 מהם חולים פעילים     • 18 מתוכם במצב קשה
 הבריאו:  1,029,835‏ רענון נתונים
  
 
מגפת הקורונה התפשטה לאורוגוואי ב-13 במרץ 2020. מקרה ההידבקות הראשון באורוגוואי פורסם ב-13 במרץ 2020.
ציר זמן

ב-13 במרץ 2020, אושרו ארבעת מקרי ההידבקות הראשונים באורוגוואי. כל אותם ארבעת הנדבקים חזרו מטיול באיטליה. בעקבות כך, הכריזה הממשלה של אורוגוואי על משבר בריאות במדינה.
ב-14 במרץ אושרו שני מקרי הידבקות נוספים. מספר החולים עולה ל-6, בעוד מספר המקרים החשודים זינק ל-200. על פי צו נשיאותי, הושעו הלימודיים בבתי הספר לשבועיים הקרובים, וכן הושעו פעולותיהן של האוניברסיטאות במדינה. זאת תוך שבוטלו מופעים ציבוריים שונים והוחלט על סגירה חלקית של גבולות המדינה.
ב-15 במרץ אושרו שני מקרי הידבקות נוספים. אחד מהם היה השר והסנאטור לשעבר פדרו בורדברי. עוד דווח כי בסלטו הוטל על 80 אנשים שנחשדו כנדבקים להיות בהסגר. בהמשך, פורסם כי כל מי שטס למדינה ממדינות בהן יש סיכון, חייב למלא טפסים בהם הוא מתחייב להיות בבידוד במשך 14 ימים.
ב-16 במרץ נשיא אורוגוואי, לואיס לאקאז'ה פו אישר 21 מקרי הידבקות חדשים במדינה ובכך עלה מספר הנדבקים ל-29. הוא גם הודיע כי הגבול עם ארגנטינה ייסגר לאלתר.
ב-17 במרץ אישר מזכיר הנשיאות, אלווארו דלגאדו 21 מקרי הידבקות חדשים. מספר החולים עלה ל-50. שוקי מוצרים שאינם מזון הוגבלו ומרכזי קניות נסגרו.
האיחוד הרפואי של אורוגוואי קרא להסגר כללי (סגירת כל העסקים והפעילויות הלא חיוניים). נדונה האפשרות בממשלה אך לא בוצעה בשל חששות מההשפעות הכלכליות שלה.
ב-20 במרץ 2020 עלה מספר הנדבקים במדינה ל-110.
ב-21 במרץ אובחנו 25 חולים חדשים, מספר החולים במדינה עלה ל-135, 2 מהם במחלקת טיפול נמרץ.
ב-22 במרץ אובחנו 23 חולים חדשים, מספר החולים במדינה עלה ל-158, 1 מהם אושפז במחלקת טיפול נמרץ.
ב-24 במרץ הודיעה הממשלה על סגירת גבולות המדינה, פרט לתושבי אורוגוואי ומקרים הומניטריים, בנוסף היא תסבסד אנשים מעל גיל 65 שאינם יכולים לעבוד בעקבות ההסגר.
ב-25 במרץ דווח על 28 חולים חדשים, מספר המדינה עלה ל-217. ב-4 באפריל, דווח על 369 חולים, 4 מתים ו-68 מבריאים במדינה. ב-23 באפריל, נפתחו ראשונים בתי ספר כפריים אחרי חמישה שבועות. זאת בשל גודלם הקטן.
ב-29 במרץ דווח שכמות הביקורים בבתי קפה, תיאטראות ומרכזי קניות ב-75 אחוזים, ואילו הביקורים בפארקים, חופים וכיכרות ציבוריות ירדו ב-79 אחוזים, על פי דיווח של גוגל מוביליטי. עם זאת, היו חששות משאננות. שני הנתונים הללו צנחו ל-36 ו-53 אחוזים בהתאמה בדו"ח האחרון של גוגל מוביליטי מ-9 במאי. נתונים אלה מבוססים על צרכני הטלפון הנייד. פתיחה מ בתי הספר נוספים אמורה להיות ביוני.
ב-18 במאי 2020, דווח על 17 מקרי מוות, 652 מקרי הדבקה (מתוכם 10 במצב קשה) ו-440 מקרי הבראה במדינה.
ב־13 במאי הודיע שר ההגנה הלאומי חאבייר גרסיה כי כוחות הצבא הקימו 800 נקודות ביקורת והשלימו 2,300 סיירות בגבול עם ברזיל בתוך חודשיים. גרסיה ציין כי האמצעים היו חלק ממאמצי הממשלה למנוע הדבקה במדינה.
נכון לסוף ינואר 2021, ישנם באורוגוואי 401 מתים, 38,680 מקרי הדבקה מתוכם הבריאו 30,861.
קוקל ברצ'ל

| קוקל ברצ'ל |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קוקאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קוקייתיים
סוג:: קוקל
מין:: קוקל ברצ'ל
שם מדעי
 Centropus superciliosus ‏המפריך ואהרנברג, 1829

קוקל ברצ'ל (שם מדעי: Centropus superciliosus) הוא מין עוף ממשפחת הקוקייתיים החי באפריקה שמדרום לסהרה ברחבי הסוואנה. הוא נקרא על שמו של החוקר הבריטי ויליאם ברצ'ל (1781–1863).
מאפיינים

אורך קוקל זה הוא 36–42 ס"מ ומשקלו 160 גרם בזכר ו-180 גרם בנקבה. הוא מעופף חלש. קולני מאד.
הוא חי בבדידות בין השיחים והעצים בסוואנות של אפריקה אך מגיע גם לחופי הים. הוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים חומות וראש שחור ומוצק. הזנב ארוך ושחור ומסייע באיזון הגוף. בצידי הראש יש סעיפי נוצות קטנים.
מין זה הוא אוכל בשר. ניזון בעיקר מחרקים (כמו חגבים וחיפושיות) וגם מעכבישים, רכיכות, דו-חיים, לטאות וזיקיות ואף עופות עד גודל של צוצלת. הוא ממית את הטרף על ידי מקורו הכבד והחסון.
למרות שהם שייכים לסדרת הקוקאים, הידועה כטפילה, הקוקלים הם דווקא הורים מסורים. הם מקננים בין פברואר לספטמבר והנקבה מטילה בקן בתוך העץ ארבע ביצים גדולות שבוקעות אחרי 14–18 ימים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים עוד שלושה שבועות בטרם יצאו מהקן.
תת-מינים:
Centropus superciliosus loandae
Centropus superciliosus sokotrae
Centropus superciliosus superciliosus
הערות שוליים

↑  קוקל ברצ'ל באתר הרשימה האדומה של IUCN
בלמיר יאנג

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1862 Londesborough, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  14 בינואר 1935 (בגיל 72) 
 בן או בת זוג:  Mabel Ellen Young 
 
ויליאם בלמיר יאנג (באנגלית: William Blamire Young ‏; 9 באוגוסט 1862 – 14 בינואר 1935), היה אמן אנגלי-אוסטרלי, שצייר בעיקר בצבעי מים.
ביוגרפיה

יאנג נולד בלונדסבורו, יורקשייר, הבן השני למשפחה בת 12 נפשות, אביו היה קולונל יאנג. בלמיר יאנג התחנך בבית הספר ליערנות בוולטהמסטו, שם קיבל הכשרה קלאסית, והמשיך לאוניברסיטת קיימברידג' והמתמחה במתמטיקה. הכוונה הייתה שהוא יהפוך לאיש כמורה, אך יאנג הרגיש כי אין לו שום ייעוד לעבודה זו וקיבל את תפקיד המדריך במתמטיקה בקאטומבה קולג', קאטומבה, ניו סאות' ויילס, שהוקם על ידי ג'ון ולטר פלטשר ב-1884. יאנג נשאר בבית הספר שמונה שנים. בזמנו הפנוי התאמן בציור, ובמפגשים עם פיל מאי קיבל הדרכה מסוימת בציור בשמן.
יצירה אומנותית

בשנת 1893 חזר לאנגליה ונקשר לג'יימס פרידה ולויליאם ניקולסון בעבודות פוסטרים. בשנת 1895 חזר יאנג לאוסטרליה ויחד עם האחים לינדזי והארי וסטון עשה כמה פוסטרים מצוינים. אך הפרנסה הייתה מוגבלת ולכן סבל שנים רבות של עוני, במהלכן עשה כמות מסוימת של כתיבה לעיתונות.
הוא החל להציג בחברת האמנים הוויקטוריאנית, אך המכירות היו מעטות. במהלך ביקורו באנגליה הוא התחתן עם מייבל סוייר, מומחית בחריטת עץ ובעוד שהתקופה הקשה נמשכה, אשתו סייעה לפרנסה על ידי ביצוע עבודות עבור אדריכלי מלבורן. רק בשנת 1911 החלה ההערכה לאמנותו של יאנג. באותה שנה הוא ערך תערוכה במלבורן של תמונות קטנות, שחלקן היו בעלות איכויות דומות לחיתוכי העץ הצבעוניים היפניים של המאה השמונה עשרה. המכירות היו טובות, בין היתר מכיוון שהמחירים היו נמוכים, והאמן עשה תערוכה נוספת באדלייד. זו הייתה הצלחה אמנותית וגם כלכלית, תערוכות נוספות היו במלבורן ובסידני, ולבסוף, בשנתו החמישית, התבסס המוניטין של יאנג כאמן.
עיצוב בולים

בשנת 1911 הוזמן על ידי מנהל הדואר הכללי של אוסטרליה, לייצר עיצובים חדשים עבור הבולים הראשונים של חבר העמים של אוסטרליה. הוא הגיש את העיצובים בינואר 1912. ידועים שלושה סוגים של רישומים עבור בולי הקנגורו והמפה. עיצוב זה הונפק לראשונה ב-2 בינואר 1913 והמשיך להיות בשימוש עד 1935 במקביל לבולים אחרים. העיצוב שימש גם למעטפות דואר, כרטיסי ברכה, מעטפות רישום ועטיפות עיתון.
שנים מאוחרות

בשנת 1912 הפליג לאירופה ולאחר שהות בספרד התיישב באנגליה. שמונה-עשר חודשים מאוחר יותר באוגוסט 1914 נערכה תערוכתו הראשונה בגלריות ביילי. כל הסידורים נערכו והתמונות נתלו כשפרצה המלחמה.
יאנג היה קלע טוב בצעירותו, ובמשך שלוש שנים עבד כמדריך בתחום הקליעה והתותחנים. מיד לאחר המלחמה הוא הרים שוב את תחום הציור והציג באקדמיה ובחברה המלכותית לאמנים בריטיים.
באוסטרליה הוא שימש כמבקר אמנות ב"הראלד" וקיים מדי פעם תערוכות יחיד. מעמדו היה כעת איתן, והוא הוכר בכל מקום כאחד האמנים המובילים בצבעי מים באוסטרליה.
הוא נפטר במונטרוז והשאיר אחריו את רעייתו ושתי בנותיו.
מורשת

בשנת 1976 הוא זכה בכבוד והופיע על בול דואר שהונפק על ידי הדואר האוסטרלי עבור עבודתו כמעצב חותמת הדואר האוסטרלית הראשונה.
הערות שוליים

↑  Serle, Percival (1949). "Young, Blamire". Dictionary of Australian Biography. Sydney: Angus and Robertson.
↑  Elly Fink, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  The Australian Commonwealth Specialist's Catalogue, Kangaroos, 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: young-william-blamire-9218  DAAO: blamire-young  ISNI: 0000 0001 1856 6975  LCCN: n84148211  NGV: 4719  NTA: 273829726  RKD: 85973  SNAC: w68k8hh4  SUDOC: 191335266  Trove: 614756  ULAN: 500107502  VIAF: 115534845   WorldCat (עם VIAF): 115534845 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "בלמיר יאנג".
משה בר-אשר

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1939 (בן 85) מרוקו 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  מרוקו, ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  יחזקאל קוטשר, זאב בן־חיים 
 תלמידי דוקטורט:  יהודית הנשקה, יוסף עופר 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס רוטשילד לשנת 2008 ופרס ישראל לשנת 1993
 צאצאים:  אליצור בר-אשר סיגל 
 הערות:  נשיא האקדמיה ללשון העברית (1993–2022)
 תרומות עיקריות
 בעברית: לשון חכמים ועברית מקראית. ארמית. מסורות של יהודי צפון אפריקה ושל האנוסים בספרד
 
משה בר-אשר
משה בר-אשר (בלידתו: בן הרוש; נולד בי"ב בתמוז תרצ"ט, 29 ביוני 1939, מרוקו) הוא בלשן ישראלי, שכיהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית בשנים 1993–2022. הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית, מופקד הקתדרה לחקר הלשון העברית על שם חיים נחמן ביאליק באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. כיהן כנשיא הארגון "ברית עברית עולמית" (2015-2005). בר-אשר הוא חתן פרס ישראל לשנת תשנ"ג (1993), פרס בן-צבי לשנת תשס"ב (2002), חתן פרס רוטשילד לשנת תשס"ח (2008) ופרס א.מ.ת. לשנת 2012.
ביוגרפיה

בר-אשר נולד במרוקו בעיירה קצר א-סוק (באזור מטע'רא (Metghra) במחוז תאפילאלת ("עמק התמרים") שבדרום-מזרח מרוקו), לרבי אברהם ושרה בן הרוש. הוא הושפע מאוד מסבו מצד אמו, שמעון עטייא, שהיה אוהב תורה ואיש חסד שפרנס את כל בני משפחתו (הסבא נפטר ב-1959). כן הושפע בר-אשר מאביו, שהיה מגדולי המסרנים של ה"שרח", הוא התרגום המוגרבי למקרא. אביו, שהיה תלמידו של הרב ישראל אבוחצירא, היה מוסמך לרבנות, התפרנס כסופר סת"ם וכתב 118 ספרי תורה, 10 במרוקו ו-108 בישראל.
עד גיל 12 חי משה בר-אשר במרוקו, אז עלה לישראל במסגרת עליית הנוער עם קבוצת ילדים ונערים מעיירתו. בדרכו ארצה שהה במחנה הכשרה של תנועת גורדוניה בצרפת. לאחר תקופת הכשרה של חמישה חודשים במחנה ההכשרה בצרפת הגיעו הנערים ארצה בנר שני של חנוכה של שנת תשי"ב, 25 בדצמבר 1951. לאחר מאבק עיקש עבר למסגרת החינוך הדתי בארץ לכפר הילדים "ביתנו" ברעננה, לאחר מכן למד חמש שנים בישיבה התיכונית ישיבת הדרום ברחובות, סיים שם בית ספר תיכון ובית מדרש למורים (למד שם אצל הרב יעקב חובב, הרב צבי יהודה מלצר, הרב יעקב ברמן, הרב אלימלך בר-שאול, הרב יהודה עמיטל, הרב מרדכי ברויאר והרב מאיר ברגמן. המורים ללימודים כלליים: אברהם אפרתי, יוסף לוי, משה חן ואחרים). במהלך תקופה זו עלו הוריו, אחיו ואחיותיו ארצה בנובמבר 1955, לאחר פרק זמן של כארבע שנים וחצי שלא ראה אותם. בקיץ 1958 התחיל בר-אשר בשירות משולב הוראה ביישובי ספר בבתי ספר באשקלון ובחיל השריון. בתקופה הזאת היה בין שלושת המורים שהקימו את בית הספר התיכון הדתי באשקלון. שם הכיר את נחמה לבית ברביץ בת רעננה, שהייתה מורה ביישוב ספר (בטרם היות השירות הלאומי). הם נישאו בדצמבר 1962, ולהם ארבעה ילדים. הוא לימד כעשרים וחמש שנה ביסודי, בתיכון ובבתי מדרש למורים, בשנת תשכ"ה התחיל ללמד באוניברסיטה העברית, והוא ממשיך ללמד בה גם לאחר שפרש לגמלאות (כן לימד שנה אחת באוניברסיטת חיפה [תשכ"ו] ושמונה שנים באוניברסיטת "בן-גוריון" [תשמ"ח-תשנ"ה]). אחד מאחיו הוא היסטוריון של יהדות צפון אפריקה ד"ר שלום בר-אשר, ואח אחר שלו הוא חוקר האסלאם פרופ' מאיר בר-אשר.
ילדיו: שפרה שחר, מנכ"לית עמותת בית חם לכל חייל; תמר בר-אשר, שופטת בית המשפט המחוזי בירושלים; רחל לאה (נפטרה בשנת התש"ף); פרופ' אליצור בר-אשר סיגל, מומחה לבלשנות כללית ולבלשנות עברית מהאוניברסיטה העברית.
מחקריו

מחקריו של משה בר-אשר משתרעים על מספר תחומים: לשון חז"ל, עברית מקראית, העברית בתקופת בית שני ועברית ישראלית. תחום שני אותו הוא חוקר הוא הלשון הארמית, במיוחד הארמית של ארץ-ישראל והארמית של התרגומים. תחום שלישי שבר-אשר חוקר הוא מסורות הלשון של יהודי צפון אפריקה ומסורות הלשון של צאצאי האנוסים בצרפת. תחום רביעי הוא פרשנות המקרא בערבית-יהודית בצפון אפריקה (הַשַּׁרְח). על הישגיו אלו ובמיוחד תרומתו למחקר לשון חכמים קיבל את פרס ישראל לשנת תשנ"ג 1993, ואחר כך את פרס רוטשילד (2008) ואת פרס א.מ.ת (2012) ופרסים אחרים שנזכרו לעיל.
מחקריו > חקר לשון המקרא

משה בר-אשר פרסם סדרת מאמרים בחקר לשון המקרא. הוא העמיד אותה מול לשון חז"ל, אך הראה שכל אחת מהלשונות שמרה על עצמאותה. הוא רואה בלשון המקרא המאוחרת, למשל בתופעות ממנה שנשתקעו בספר ירמיה, חוליה מקשרת בין לשון המקרא הקלאסית ללשון התנאים, כפי שהדבר מתבטא במשקל פָּעוֹל.
במאמר "איש יהודי היה בשושן הבירה" בחן את ההוראה החדשה של המילה "יהודי" במגילת אסתר (בן הדת היהודית ולא כמי שמשתייך לשבט או לארץ יהודה), והצביע על השימוש המקביל בתואר "ישראלית" בפסוק "בן הישראלית... למטה דן" (ויקרא כד, יא), ובו מציג המספר המקראי את האישה תחילה מצד ייחוסה לעם, ואחר כך מצד ייחוסה המשפחתי, בדומה להצגת מרדכי כ"איש יהודי... איש ימיני". מאמר אחר שלו בתחום זה עוסק במילה יָדִיד, ובו הוא מראה שהוראתה הבסיסית היא אָהוּב. כך היא מתפרשת במקרא עצמו, וכך הבינוה הקדמונים. מאמר חדשני הוא העיון שלו בשם נִדָּה במקרא ובלשון חכמים, ובו הוא הראה שנידה הקשורה בטומאת האישה מכילה בתוכה שתי תיבות נפרדות: א. נִדָּה (= טומאת האישה)- שם עצם מופשט כמו סִבָּה. ב. נִדָּה (= מורחקת) – בינוני פעול של נד"ד (והזכר הוא נֵד = מורחק).
אף כתב שורת מאמרים על לשון מגילות מדבר יהודה. ריכוז של מאמריו בלשון המקרא ובלשון המגילות נמצא בספריו לשונות ראשונים ו-STUDIES IN CLASSICAL HEBREW.
מחקריו > מחקרים בסורית של ארץ-ישראל: מקורותיה, מסורותיה ובעיות נבחרות בדקדוקה

ספר זה ראה אור ב-1977. זהו הספר שפרסם את בר-אשר בעולם והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו עם מפתחות, תיקונים והרחבות. הוא בדק את כתבי היד והכתובות של ניב הסורית הארצישראלית וסיווג אותם לשני סוגי מקורות: אלו המייצגים את הניב בזמן שהיה עוד לשון חיה עד המאה השמינית, ומקורות מאוחרים מן המאות העשירית עד השתים עשרה, המראים שפה ששימשה כלשון פולחן בלבד. הלשון הזאת היא לשונם של הנוצרים המלכיתים, שהיו כנסייה חשובה באזוריה השונים של ארץ ישראל. בר-אשר גם הציע תפיסות חדשות בדקדוקה של הסורית הארצישראלית.
מחקריו > לשון חז"ל

בחקר לשון חז"ל פרסם משה בר-אשר עשרות מאמרים וארבעה ספרים (שלושה בעברית ואחד בצרפתית). הראשון "פרקים במסורות לשון חכמים של יהודי איטליה" הופיע בשנת תש"ם בסדרה "עדה ולשון", השני בצרפתית הופיע בשנת 1999 (ראו להלן ברשימת הספרים); בשנת 2009 הופיעו שני כרכים נוספים בהוצאת מוסד ביאליק תחת הכותרת "מחקרים בלשון חכמים", שהן אסופות מעודכנות של מבחר מאמריו בתחום. ובשנת 2014 הופיע חיבורו הגדול בשני כרכים (מעל 1500 עמ') – "תורת הצורות של לשון המשנה : פרקי מבוא ותצורת שם העצם". בר-אשר ותלמידיו ייסדו את הוראת מקצוע לשון חכמים בחמש אוניברסיטאות בחו"ל, מהן שלוש בארצות הברית: הרווארד, ייל וישיבה יוניברסיטי; ושתיים בצרפת: בסורבון ובאוניברסיטה הקתולית של פריז (במוסד זה תופסת הוראת לשון חכמים מקום מרכזי בהוראת העברית).
חידושו הגדול ביותר של בר-אשר, שבו חלק על מורהו פרופ' קוטשר, היא תפיסתו שלשון חכמים כפי שהיא מתגלה לנו בכתבי היד הטובים היו בה שלושה טיפוסים, מעין שלושה ניבים; כלומר לא טיפוסים שונים ובהם טיפוס נאמן וטיפוס פגום ומשובש, אלא שלושה דגמי לשון שונים, שמייצגים ניבים או בתי מדרש שונים. יצוין במיוחד הטיפוס המזרחי, טיפוס חשוב שאין ספק לגבי מוצאו מארץ ישראל (ראו להלן).
שני פרסומיו הראשונים של בר-אשר בלשון חז"ל הם המבוא לכתב יד פרמה ב' של המשנה משנת 1971, שהוא מייצג מובהק של הטיפוס המזרחי, וספר שראה אור בנוסח ראשון בשלהי 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, והוא מבוא מפורט לכתב יד פאריס 328–329 של המשנה. הספר העלה על סדר היום המחקרי את מסורת לשון חכמים באיטליה. מאמר חשוב של בר-אשר הוא המאמר "לשון חכמים – דברי מבוא", שהוא כעין חלון ראווה של לשון חכמים, וכותבו כתבו בצורה, שיהיה נגיש לכל משכיל ולא רק לבלשנים. המאמר ראה אור גם בצרפתית, באנגלית ובקוריאנית. כאן מוצגים פירותיה של האסכולה הירושלמית בחקר לשון חכמים, שבר-אשר שייך לדור השלישי שלה (מייסדיה הם ח' ילון, י' קוטשר וז' בן-חיים).
מחקריו > הטיפוסים השונים של לשון המשנה

זהו המאמר החשוב ביותר של בר-אשר. זה מאמר מהפכני בחקר לשון חז"ל, ובו העמיד בר-אשר את ההבחנה הנזכרת לעיל בין הטיפוסים של לשון המשנה. בר-אשר עצמו עסק ועוסק בחקר ארבעה כתבי-יד גדולים: קאופמן, פרמה ב', פריז של המשנה וכ"י ותיקן 32 של הספרי. חוקרים אחרים חקרו כתבי יד שלמים וכתבי יד מקוטעים (הכוללים מאות עדי נוסח), הוא לקח את העצים הללו וניסה לראות את היער. הוא ריכז את שפעי הפרטים בשפעי כתבי היד, מיינם לקבוצות ואפיין את הקבוצות השונות. הוא חילקם לשלוש קבוצות: לאחד קרא הענף הארצישראלי, שמתחלק לשניים: טיפוס מערבי וטיפוס מזרחי ולשני קרא הענף הבבלי. המאמר ראה אור גם בצרפתית ובאנגלית.
הספרים האחרונים שלו "מחקרים בלשון חכמים", "תורת הצורות של לשון המשנה" וכו' מבוססים על החלוקה הזאת.
מחקריו > לשון לימודים לרבי רפאל בירדוגו

זוהי סדרה בת שלושה כרכים המקיפה ארבעה חלקים וחובקת 1400 עמודים. מפעל זה עוסק במחקר הפרשנות בערבית-יהודית-מוגרבית למקרא. הספר "לשון לימודים" שכתב רבי רפאל בירדוגו, נתחבר במרוקו לפני למעלה מ-200 שנה. בר-אשר אסף כתבי יד רבים מספריות ומאוספים בכל רחבי העולם והכין מהדורה מדעית מוערת. במסגרתה כלל פירושים ואלפי הערות פילולוגיות. כן השווה את תרגומו של בירדוגו לתרגומים הארמיים ולתפסיר רס"ג וכן לשרח תאפילאלת. זהו ספר פתרונות לרוב ספרי המקרא בניב המוגרבי של יהודי מכּנאס. חלק א' הוא המבוא לספר כולו. חלק ב' הוא מהדורה מדעית של ספר בראשית, הכוללת חמישה אפרטים, ובהם בין השאר גם תרגום והערות ופירוש בעברית ללשון לימודים. חלק ג' היא מהדורה של החיבור כולו על פי שלושה כתבי יד (הַפְּנִים על פי כ"י א ושני כתבי יד אחרים מוצגים באפרט בתוספת הערות פרשניות). חלק ד' הוא מהדורה של התרגום להפטרות. בר-אשר גילה שהשרח הולך לפעמים בעקבות תרגום אונקלוס ונגד תרגום רס"ג לתורה. מאות מצאצאיו ומבני עירו של הרב בירדוגו גילו עניין בספר ורכשו אותו במוסד ביאליק.
מחקריו > לשונות צפון אפריקה

מילון קולין Colin הוא מילון בן שמונה כרכים של הערבית המוסלמית של מרוקו, פרי עטו של ג' קולין (G .Colin), שהיה מלומד צרפתי חשוב. הוא השקיע עשרות שנים בחקר הערבית במרוקו. בעבודותיו של בר-אשר על צפון אפריקה (גם בספריו מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה, ולשון לימודים ולשונות מסורות ומנהגות ובעבודות אחרות) עשה בר-אשר שימוש בספרו של קולין והוסיף לו נתונים רבים משלו ודברים חדשים מערבית היהודית (תחום שעניין אך מעט את קולין).
מחקריו > המרכיב העברי בערבית היהודית במגרב

מאמר חשוב של בר-אשר הוא מחקרו "על היסודות העבריים בערבית המדוברת של יהודי מרוקו". במאמר זה החל בר-אשר בחקר היסודות העבריים והארמיים בערבית של יהודי מרוקו. כאן הוא הציע את הדגם לדרכי המחקר של הנושא. הוא הביא עובדות רבות, לאחר שניתח אלפי ערכים ובנה תשתית לשילוב הפן הסוציולוגי במחקר התחום הזה. הוא העמיד על ארבע קבוצות בחברה היהודית המסורתית במרוקו: הרבנים והמשכילים, יודעי קרוא וכתוב, החברה של הגברים הפשוטים, חברת הנשים. על פי דגם זה ניתח בר-אשר את החומרים שאסף. את חקר המרכיב העברי בערבית של יהודי צפון אפריקה פיתח בר-אשר ושכלל בספרו (La Composante hebraique du judeo-arabe algerien (1992) ובשורת מאמרים שכונסו בשלושת ספריו בעברית: מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה (שיצא בשתי מהדורות ב-1998, 1999), לשונות מסורות ומנהגות (2010), מחקרי מערב (הנמצא בדפוס).
מחקריו > העברית שבפי צאצאי האנוסים בצרפת

בספר זה בן שני הכרכים הניח משה בר-אשר מסד לחקר מסורות הלשון של צאצאי האנוסים בערים הצרפתיות בורדו, באיון וסביבתן. יש כאן גם פרסום של טקסטים מוערים ומבוארים, גם עיונים בדקדוק וגם חקר המרכיב העברי בלשונות הדיבור (הספרדית והצרפתית) של בני הקהילות הללו (מספר זה הופיעו שתי מהדורות).
גם הקורא שאינו מומחה יהיה מסוגל לקרוא את פרק המבוא הבהיר הפותח את כרך א של הספר הזה. בר-אשר מתאר את התחקותו על פעלו של יצחק ארתור פריר, מי שהעתיק את שלושת סידורי התפילה לשבת ואת המחזורים לראש השנה וליום הכיפורים, בהיותו קצין בחיל הרגלים הצרפתי בצ'או-דוק שבהודו-סין (וייטנאם של היום). גם כאן בנה בר-אשר תחום מחקרי חדש. בשנת 2013 הופיע כרך בצרפתית שהוא כעין סיכום של שני הכרכים בעברית.
מחקריו > מחקרו כיום

כיום (2024) בר-אשר פרש מכל תפקידיו, כולל נשיאות האקדמיה ללשון העברית (מחליפו הוא פרופ' אהרן ממן). הוא עוסק במחקר עצמאי ומפרסם מעת לעת ספרים (מאספים וחדשים) ומאמרים בקבצים.