stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלת בירגר
אבחון

אבחון המחלה נעשה בעיקר בדרך השלילה. נוסף על שלילת מחלות כלי דם נפוצות יותר אמורים להתקיים מספר מאפיינים לאבחון המחלה:
טיפול

עם התקדמות המחלה יש מקרים שבהם יש צורך בכריתת היד או הרגל, או חלקים ממנה, על מנת למנוע התפשטות הנמק. בחלק מן המקרים מבוצעים ניתוחים בכלי הדם לשיפור זרימת הדם בגפיים.
המחלה היא חשוכת מרפא, ואין בה טיפול. מצד שני, הפסקת העישון עשויה למנוע, באופן דרסטי, את התקדמות המחלה. באופן פרדוקסלי הלוקים במחלה מתקשים מאוד לחדול מן העישון חרף הסימנים הקליניים הקשים.
טיפול באילופרוסט יכול להקל על החולים באופן משמעותי ולהביא לריפוי הפצעים.
אפידמיולוגיה

המחלה נפוצה יותר בישראל (אצל בני העם היהודי, ועל כן בטעות יוחסה כמחלה המיוחדת לעם זה), ביפן ובהודו מאשר בארצות הברית ובאירופה. המחלה נפוצה ביותר אצל תושבי בנגלדש המעשנים סיגריות מיוחדות העשויות מטבק חי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536586205171  LCCN: sh85135068  NKC: ph920019
מיכאל חסין

| --- | --- |

ראש הישיבה למצוינים רחובות. כסליו תשע"ז
 לידה:  24 בנובמבר 1955 (בן 68) ט' בכסליו תשט"ז טבריה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  רחובות, ישראל
 השתייכות:  ספרדי-ספרדי
 תפקידים נוספים:  רב קהילה ודיין
 חיבוריו:  ספר "שמור וזכור" מצוות תוספת שבת ספר "שמור וזכור" מלאכת בורר עלון שבועי "קוראי עונג".
 
הרב מיכאל חסין (נולד בט' בכסלו ה'תשט"ז, 24 בנובמבר 1955) הוא רב ספרדי-ספרדי, ראש מוסדות "שער התורה" ברחובות, רב קהילת "חניכי הישיבות" הספרדים ודיין בבית הדין "בד"ץ מהדרין" שבראשות הרב אברהם רובין.
ביוגרפיה

נולד בטבריה ליצחק יעקב ושושנה. אביו היה יליד צרפת ממשפחה שמוצאה במקנס ומיוחסת למשורר רבי דוד חסין. למד בתלמוד תורה בטבריה ובגיל 13 החל ללמוד בישיבה קטנה בבאר יעקב.
ב-1969 החל ללמוד בישיבת גרודנא, שם הכיר את רבו הרב שמואל רוזובסקי. ב-1979 נישא למרים מרציאנו והזוג התגורר במקום מגורי הוריה, באר יעקב. הוא התמנה להעביר שיעורים בישיבת "שארית-יוסף" של הרב נסים טולדנו. בתקופה זו שימש גם ר"מ בישיבת "באר-יעקב" לצעירים, שנסגרה כעבור זמן. במקביל עמד במשך שנים בראשות כולל אברכים "שער התורה" בבני-ברק.
בשנת תשנ"ד עבר להתגורר ברחובות, שם התמנה כרב קהילת חניכי-הישיבות הספרדים "בית שמואל", המונה כ-200 משפחות (2017). הוא נסמך לרבנות בידי הרב משה שמואל שפירא, הרב ניסים קרליץ, הרב יצחק זילברשטיין ועוד.
בשנת ה'תש"ס הקים ברחובות ישיבה קטנה ספרדית בשם "ישיבה קטנה למצוינים", שבה לומדים נכון ל-2018 כמאה תלמידים. תחת מוסדות עמותת "שער התורה" שבראשותו, מתקיימות גם פעילויות צדקה וחסד.
בשנת ה'תשס"ה מונה לדיין ב"בד"ץ מהדרין".
חיבוריו

שני ספריו נקראים "שמור וזכור" וכתובים בסגנון המשלב למדנות ישיבתית עם פסיקת הלכה. הראשון עוסק במצות תוספת שבת, והשני בענייני מלאכת בורר.
בשנת תשע"ו הוקם מכון להוצאת שאר כתביו. בשנת תשע"ז, החל המכון לפרסם מדי שבוע עלון שבת בשם "קוראי עונג" ובו מכתביו ודרשותיו על פרשת השבוע. העלון ומחולק בעיר רחובות ומופץ גם בדואר אלקטרוני.
הערות שוליים

↑  מיכאל חסין שמור וזכור תוספת שבת עמוד 187 שורה 8
↑  מתוך הסכמת הרב חיים פינחס שיינברג לספר שמור וזכור, בורר, עמוד 7
↑  ראו אתר העמותות
↑  אותיות_הפרשה_ויצא.pdf עלון קוראי עונג פרשת ויצא תשע"ח] עלון קוראי עונג פרשת תולדות תשע"ח
מנסור שאה, סולטאן מלאקה

מָנְסוּר שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן מֻטְ'פָר שָאָה (נפטר ב-1477) היה סולטאן מלאקה השישי, וירש את מט'פר שאה. הוא שלט במלאקה בין השנים 1459–1477. תקופתו נחשבת לתקופת תור הזהב כשמדינות רבות באזור וכן בחצי האי המלאי, סומטרה ובורנאו היו למדינות חסות של הסולטנות.
התרחבות מלאקה

בתקופת שלטונו הוביל מנסור שאה תהליך של התרחבות האימפריה, וכאמור מדינות רבות באזור הפכו למדינות חסות של הסולטנות בראשותו, ובהן סלנגור, ברנאם, קמפאר, סיאק, מנג'ונג, סינגפור, רופאט ובינטאן. מנסור שאה דחף גם להתקפה על ממלכת פהאנג העתיקה בהובלת טון פראק, הבנדהארה של מלאקה במטרה להגן על חופה המזרחי של מלאקה.
בריתות נישואים

מנסור שאה השתמש גם בבריתות נישואים במטרה לקדם את מטרותיו האסטרטגיות ולחזק את שליטת הסולטנות שלו על הממלכות אותן כבש. כך למשל בתו התחתנה עם מלך סיאק. בריתות אלו סייעו גם בהפצת האסלאם ברחבי דרום מזרח-אסיה.
לפי ההיסטוריון הפורטוגזי טומה פירס, הנסיכה האנג לי פו, בתו של הקיסר הסיני הזה משושלת מינג התחתנה בשם משפחתה עם מנסור שאה. עם זאת, מדובר בתעלומה עד ימינו, מאחר שלא ידוע על הנסיכה דבר ולא קיים תיעוד שלה בדברי ימי שושלת מינג. כמו כן לא סביר שמנסור שאה התחתן עם בתו של הקיסר הסיני הזה, שעה שהקיסר כבר נפטר והקיסר צאנג טונג (明英宗) שלט בסין.
מלבד הנסיכה האנג לי פו, ידוע על נסיכות נוספות ממדינות שכבשה מלאקה ושנישאו למנסור שאה.
כלכלה

מנסור שאה הפחית בתקופתו את המיסים על המסחר, דבר שהעלה את כמות הסוחרים שהיו מעוניינים לעבוד בסולטנות. מערכת המס עודדה גם סוחרים מחצי האי ערב ותת-היבשת ההודית על ידי שיעור מס של 6% ומס של 3% על סחורות מדרום-מזרח אסיה. לעומתם, סוחרים מסין, יפן וג'אווה לא התבקשו לשלם מיסים כלל.
אמונה דתית

מנסור שאה, שהאמין באסלאם סוני ואף למד סופיות בעצמו, העניק מלגות ללימודי אסלאם. כמו כן הוא הורה על תרגום כתבי הקודש המוסלמיים למלאית, ונהג להתייעץ עם מלומדים מוסלמים.
מלכוב

ערך זה עוסק בעיירה בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל מלכובסמל מלכוב

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 תאריך ייסוד:  המאה ה־13 
 שטח:  44.71 קמ"ר
 גובה:  75 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  6,543 (31 בדצמבר 2022)
 קואורדינטות:  53°29′00″N 12°26′00″E﻿ / ﻿53.4833°N 12.4333°E﻿ / 53.4833; 12.4333 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://www.stadt-malchow.de
 he
 
מנזר מלכוב
מלכוב (בגרמנית: Malchow) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-סינפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה. היא שוכנת על הנהר אלדה (אנ'), 25.5 ק"מ ממערב לווארן ו-35 ק"מ מצפון לוויטשטוק (אנ'). העיר מוקפת באגמים וביערות של הפארק הלאומי מיריץ (אנ').
היסטוריה

בימי הביניים היה האזור של מלכוב מרכז של פגניות סלאבית (אנ'). היישוב מלכוב הוקם על אי והוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1147, וקיבל מעמד של עיר בשנת 1235. בשנת 1298 הנזירות של מנזר מלכוב עברו לגדה הדרומית שמול האי. במאות השנים הבאות העיר התרחבה ליבשה שמצפון-מערב לאי, שאליה ההתיישבות המקורית חוברה בגשרים, ובהדרגה האזור היבשתי הפך לדומיננטי.
בשנת 1938 נבנה העיר מפעל תחמושת של חברת אלפרד נובל, ובזמן מלחמת העולם השנייה הועסקו בו מאות עובדי כפייה. בשנת 1943 הוקם בעיר מחנה הריכוז מלכוב כשלוחה של מחנה הריכוז ראוונסבריק. במחנה נכלאו אלפי אסירות בתנאים קשים ביותר, ורבות מהן מתו במהלך מגפות במחנה, בהן שחפת וטיפוס. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחה של גרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 עבר מרכז העיר ההיסטורי שיקום נרחב. הבניין של מנזר מלכוב הפך למשכנו של מוזיאון האורגן של מקלנבורג.
מיכאל טפליצקי

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1968 (בן 56) באקו, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקן תיאטרון במאי תיאטרון
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרסים והוקרה:  פרס ראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" (2001) פרס יורי שטרן לאמנים עולים (2012)
 
מיכאל טפליצקי (נולד ב-6 במאי 1968) הוא במאי ושחקן תיאטרון ישראלי בעברית וברוסית, בעבר מנהל אמנותי תיאטרון "קונטקסט".
משנת 2015 משמש טפליצקי כמנהלו האמנותי של תיאטרון מלנקי.
פרסים ומועמדויות

2001 - פרס ראשון בפסטיבל "תיאטרונטו"
2010 - מועמד לפרס "מסכת הזהב" רוסיה
2012 - פרס יורי שטרן לאמנים עולים בתחום התיאטרון
הערות שוליים

↑   מיה אשרי, סיפורו העגום של מייסד "הבימה" מקבל סוף טוב אחרי מותו, באתר הארץ, 22 בינואר 2018
↑  אלי אלון, "זוכי פרס יורי שטרן לאמנים עולים לשנת 2012". Youpost, ‏23 בנובמבר 2012
מערכת המים החמישית לירושלים

מערכת המים החמישית לירושלים היא מערכת לאספקת מים לירושלים שנחנכה בשנת 2022.
מבנה

המערכת כוללת קטע מערבי מחולדה לצומת אשתאול וקטע מזרחי מצומת אשתאול לעמק מוצא, שם הוא מתחבר למערכת העירונית של ירושלים. הקטע המזרחי כולל מנהרה באורך של כ-13 ק"מ וקוטר של כ-4 מטר. המערכת כוללת 4 תחנות שאיבה, במקטע המערבי "כפר אוריה" ו"חולדה" ובמקטע המזרחי "כסלון" ו"עין כרם". קוטר הצינור הוא 100 אינץ' (2.54 מטר).
המערכת כוללת צנרת, משאבות, ברכות ותחנות חשמל. עלות הפרויקט כ-2.5 מיליארד דולר, ובשיאה, המערכת אמורה לספק 65 אלף קוב מים בשעה.
היסטוריה

בינואר 2007 הסמיכה הממשלה את מקורות להקים את מערכת המים החמישית לירושלים. באותה עת הוחלט להניח את הקו של הקטע המזרחי במנהרה והחלטה על הקמת המערכת נתקבלה על ידי רשות המים ביולי 2008. התכנית להקמת המקטע המערבי אושרה על ידי הוועדה לתשתיות לאומיות בשנת 2008.
הקטע המערבי הושלם עד שנת 2014.
במרץ 2020 נחנכה המנהרה של הקטע המזרחי.
המערכת נחנכה באוקטובר 2022. כושר העברת המים של המערכת בעת חניכתו היה כ-150 מיליון קוב לשנה. על פי התכנון, ניתן להגדיל את כושר העברת המים של המערכת עד לכ-420 מיליון קוב לשנה.
הערות שוליים

↑  ניר חסון, ירושלים של מים: הצצה לפרויקט הענק להקמת מנהרת המים הראשונה בישראל, באתר הארץ, 19 בינואר 2019
↑  פרויקט מתקני חיבור מפעלי התפלה לרשת הארצית ופרויקט מערכת המים החמישית לירושלים וסביבותיה, דו"ח שנתי 65א של מבקר המדינה
↑  שרון קדמי, קו המים החמישי לירושלים יבוצע במינהור עמוק, באתר TheMarker‏, 13 במרץ 2007
↑  מיקי פלד, מקורות תגייס 2.5 מיליארד שקל באג"ח לטובת מערכת מים לירושלים, באתר כלכליסט, 14 ביולי 2008
↑  אליה שילה, יוקם קו מים חמישי לירושלים, באתר ערוץ 7, 14 באפריל 2008
↑  עמירם ברקת, ‏בג"ץ דחה את העתירה נגד קו המים החמישי לירושלים, באתר גלובס, 28 במאי 2014
↑  מנהרת המים הראשונה שתוביל מים לירושלים, באתר ערוץ 7, 18 במרץ 2020
↑  ליאור נוביק, ‏מערכת הולכת המים החמישית לירושלים הושלמה, באתר מעריב אונליין, 3 באוקטובר 2022
מנחם מנדל הגר (וישווה)

ערך זה עוסק באדמו"ר מוישווה, מחבר "שארית מנחם". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרב מנחם מנדל הגר (ה'תרמ"ה, 1885 − י"ג בטבת ה'תש"א, 12 בינואר 1941) היה האדמו"ר מוישווה (בכתיב יידי: ווישעווע או ווישאווא).
קורותיו

בכור בניו של האדמו"ר רבי ישראל הגר מויז'ניץ. נולד בכפר בעדעווייעלא במרמורש שבטרנסילבניה, שם כיהן אביו כרב. נקרא על שם אבי סבו רבי מנחם מנדל הגר, ה"צמח צדיק". הוא גדל בבית אביו שהתיישב בויז'ניץ. נסמך להוראה על ידי רבי שלום מרדכי שבדרון ורבי בנימין אריה וייס מצ'רנוביץ. ידידו הקרוב אז היה הרב דוד פלדמן, שסיפר, שבמשך השבוע היה הרב הגר חולץ נעליו רק לפני טבילה במקווה, כיוון שלא ישן במיטה ורק למד תורה.
בשנת ה'תרס"ב (1902) נישא לבת דודו הרב מרדכי חודרוב (היה נשוי לאחות אביו). לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת "בית ישראל" שהקים אביו בויז'ניץ, בהמשך כיהן כראש הישיבה. בשנת ה'תרס"ח (1908) התמנה לרבה של ויז'ניץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לאביו ולשאר בני משפחתו שעברו להתגורר בגרויסוורדיין (אוראדיה) בטרנסילבניה. ישיבת "בית ישראל" נסגרה, ולימים הוקמה מחדש במקום, ואחר כך בישראל, על ידי אחיו הרב אליעזר הגר (נקראת כיום "ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר").
בשנת ה'תרפ"א (1921) התמנה כרב בעיירה וישווה שבמחוז מרמורש שבטרנסילבניה, ועמד בראש הישיבה שהתקיימה במקום. ישיבה זו הייתה הגדולה בכל רומניה באותה תקופה, ובשיאה מנתה כ-400 תלמידים. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרצ"ו (1936), החל נוהג באדמורו"ת וכונה האדמו"ר מוישאווא. גם לאחר ששימש כאדמו"ר המשיך לעמוד בראשות הישיבה ולמסור בה שיעורים. כן היה פעיל מאוד בחיזוק הדת בכל חבל מרמרוש.
בשנת ה'תש"א חלה, בחודש טבת הוא נלקח לרופאים בקלויזנבורג, שם נותח, אך נפטר במוצאי שבת, אור לי"ג בטבת לפנות בוקר. עצמותיו הועלו לקבורה לארץ ישראל והוא נקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ, בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. על שמו רחוב האדמו"ר מווישווה בקריית ויז'ניץ בבני ברק.
בניו

את מקומו מילא בנו רבי ברוך הגר (נולד בכ"ט באדר ה'תרס"ח, 1908), חתנו של רבי צבי הירש ממישלניץ. הוא נאסר על ידי ההונגרים ונשלח לבודפשט, משם ניסה לברוח לרומניה, אך נתפס ונשלח לאושוויץ, שם נספה בי"ג בשבט ה'תש"ה (ינואר 1945). חתנו היה דוד הלבני.
בן נוסף, רבי חיים יהודה מאיר הגר, עלה לישראל וכיהן באדמו"רות ווישווא בתל אביב. נפטר בי"א באייר ה'תשכ"ט (אפריל 1969) ללא ילדים.
החסידות כיום

בנו של רבי ברוך, רבי נפתלי צבי הגר, שימש אף הוא כאדמו"ר. הוא פעל להקמת בתי כנסת ובתי מדרש על שם אבותיו, ועסק בהדפסת ספריהם. נפטר בכ"ד בטבת ה'תש"ס (ינואר 2000).
בי"ט באייר ה'תשמ"ד (21 במאי 1984) הקימו צאצאי הרב הגר את: "אגודת בית מדרש גבוה לתורה תפארת מנחם ואהל מאיר וישווא - ויז'ניץ". העמותה ייסדה ברחוב רש"י 30 בבני ברק, בית כנסת לחסידי ווישווא, ובתקופה שרבי ישראל הגר (לימים האדמו"ר מויז'ניץ) התגורר מחוץ לקריית ויז'ניץ, עקב הרחקתו מהחסידות, הוא קבע בו את מקום תפילתו.
סמוך למותו של רבי נפתלי צבי, בשנת ה'תש"ס, הקימו שרידי חסידי ווישווא את מרכז החסידות מחדש ברחוב מינץ שבשכונת רמות ד' בירושלים, ומינו לאדמו"ר את בנו רבי ברוך הגר. בית המדרש מכונה "ישועות ישראל", פועל בו כולל אברכים, מכון להוצאת כתבי החסידות, וכן יוצא  לאור עלון שבועי "תפארת ווישווא".
שני אחיו של רבי ברוך מכהנים אף הם באדמו"רות בארצות הברית, רבי מנחם מנדל הגר במונסי, ובית מדרשו נקרא "שארית מנחם ווישווא", ורבי יצחק הגר בבורו פארק.
ספרו

שארית מנחם - על התורה
לקריאה נוספת

אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, עמודים 524-536, ירושלים, ה'תשל"ט
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ה, בני ברק, ה'תשמ"ח, עמודים לא-מז
נתן אליהו רוט, הגאון הקדוש מוישאווא, שני חלקים, בני ברק, ה'תשס"ט
מנסור מוידז'ה

מנסור מוידז'ה (בבוסנית: Mensur Mujdža, נולד ב-28 במרץ 1984 בזאגרב שביוגוסלביה, כיום בקרואטיה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצות נ.ק. זאגרב הקרואטית ופרייבורג הגרמנית. למוידז'ה 37 הופעות במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
קריירת מועדונים

מוידז'ה שיחק כילד במועדון נ.ק. זאגרב, ובשנת 2003 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגת העל הקרואטית. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2002/03, ערך מוידז'ה 7 הופעות ליגה. החל מעונת 2003/04 הפך מוידז'ה לשחקן הרכב קבוע במועדון, שנע בין מרכז לתחתית הליגה הקרואטית. בעונת 2006/07 מוידז'ה ונ.ק. זאגרב סיימו את העונה במקום השלישי, שהבטיח להם השתתפות במפעל האינטרטוטו. בעונת 2007/08 חזרו מוידז'ה ונ.ק. זאגרב למרכז הטבלה, בעונה בה הבקיע מוידז'ה שלושה שערים. עונת 2008/09 הייתה העונה האחרונה של מוידז'ה בנ.ק. זאגרב. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום החמישי, כשמוידז'ה מבקיע שער ליגה אחד. בתום העונה, עזב מוידז'ה את נ.ק. זאגרב, בה שיחק 16 שנים רצופות, החל מגיל תשע, ועבר לפרייבורג מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלו במדי פרייבורג ערך מוידז'ה באוגוסט 2009 במשחק בונדסליגה מול באייר לברקוזן. בעונת הבכורה של מוידז'ה בפרייבורג, 2009/10, סיימה הקבוצה במקום ה-14 בבונדסליגה. בעונת 2010/11 הפך מוידז'ה לשחקן הרכב קבוע בפרייבורג, וקבוצתו סיימה את העונה במקום התשיעי בבונדסליגה. בעונת 2011/12 מוידז'ה היה פצוע בחלק ניכר מהעונה, אך הבקיע את שער הליגה היחיד שלו במדי פרייבורג בניצחון 4-1 על פ.צ. קלן. מוידז'ה חזר להרכב הקבוצה בעונת 2012/13, בה סיימה הקבוצה במקום החמישי המפתיע, כשמוידז'ה מהווה חלק מחוליית הגנה שכללה גם את מתיאס גינטר, אוליבר זורג ופאלו דיאן. בעונת 2013/14 מוידז'ה ערך שבע הופעות ליגה בלבד, וקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-14 בבונדסליגה, והודחה בשלב הבתים של הליגה האירופית. בשנת 2015 מונה מוידז'ה כסגן הקפטן של פרייבורג. בעונת 2014/15 נשרו מוידז'ה ופרייבורג אל הבונדסליגה השנייה לאחר מאבקי תחתית צמודים, בעונה בה מוידז'ה ערך עשר הופעות. עונתו האחרונה של מוידז'ה בפרייבורג הייתה עונת 2015/16. בעונה זו פרייבורג סיימה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה, כשמוידז'ה עורך 18 הופעות, והעפילה בחזרה אל הבונדסליגה. מוידז'ה עזב את פרייבורג בקיץ 2016, לאחר שערך במדיה 118 הופעות ליגה בשבע עונות.
עם עזיבתו את פרייבורג, חתם מוידז'ה בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה והשתייך לסגל הקבוצה, אך פציעה שהתגלתה עוד לפני תחילת עונת 2016/17 מנעה ממנו לשחק. בנובמבר 2017  הודיע מוידז'ה על פרישה ממשחק פעיל, לאחר שלא ערך אפילו הופעה אחת במדי קייזרסלאוטרן.
קריירה בינלאומית

מוידז'ה שיחק בנבחרות הצעירות השונות של קרואטיה, אך בחר לייצג את בוסניה והרצגובינה בנבחרת הבוגרת. ביוני 2010 זומן מוידז'ה לסגל נבחרת בוסניה, במשחקי ידידות מול נבחרות שוודיה וגרמניה, בהם לא שיחק. כעבור חודשיים ערך מוידז'ה את הופעת הבכורה בנבחרת בוסניה במשחק ידידות מול נבחרת קטאר. מוידז'ה היה חלק מהנבחרת הבוסנית שהעפילה למונדיאל 2014, וערכה את הופעת הבכורה של בוסניה בטורניר גדול כלשהו. מוידז'ה זומן לסגל הבוסני למונדיאל 2014, ופתח בהרכב בשני המשחקים הראשונים של בוסניה בשלב הבתים, בהם הפסידה בוסניה 2-1 לנבחרות ארגנטינה וניגריה. במשחק השלישי, בו ניצחה בוסניה את נבחרת איראן בתוצאה 3-1, מוידז'ה לא שותף. בוסניה ומוידז'ה הודחו כבר בתום שלב הבתים של המונדיאל. מוידז'ה המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 2015, בה ערך את הופעתו ה-37 והאחרונה במדים הלאומיים.
חיים אישיים

אחיו הבכור של מנסור מוידז'ה, יסמין מוידז'ה, אף הוא היה כדורגלן מקצוען שייצג את בוסניה.
תארים

עם פרייבורג:
אליפות הבונדסליגה השנייה: 2015/16
מיכאל טאובה

| --- | --- |

מיכאל טאובה בשנות ה-40
 לידה:  13 במרץ 1890 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בפברואר 1972 (בגיל 81) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 עיסוק:  פסנתרן, מוזיקאי, מנצח, מורה למוזיקה
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
מיכאל טאובה, 1936. תצלום של זולטן קלוגר
מיכאל טאובה מנצח על התזמורת הארץ-ישראלית, 1936. צילם רודי ויסנשטין.
מיכאל טאובה בשורה הראשונה, חמישי מימין
מיכאל טַאוּבֶּה (Michael Taube;‏ 13 במרץ 1890, לודז' – 24 בפברואר 1972, תל אביב) היה פסנתרן, מוזיקאי, מנצח ומורה ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל טאובה נולד בשנת 1890 לאליהו ולאידה בת יהודה קריש בלודז' שבפולין הרוסית למשפחה מוזיקלית. אביו היה מוזיקאי, סבו מצד אביו היה כנר וסבו מצד אמו היה פסנתרן ומנצח נודע. בגיל שבע לימד אותו אביו נגינה בכינור, ולכלי זה הוסיף בהמשך גם פסנתר, חצוצרה, צ'לו, ויולה וקונטרבס. הוא הצטרף לתזמורת של אביו, החל להופיע כפסנתרן בגיל 15 וזמן קצר לאחר מכן החל ללמד נגינה בפסנתר. לאחר שסיים בית ספר עממי וגימנסיה בעירו,  יצא עם אחיו הבכור לאון בשנת 1910 לגרמניה, שם החל בשנת 1911 ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג. שם למד פסנתר, הרמוניה ותאוריה של המוזיקה. בשנה לאחר מכן שהה תקופות קצרות בפרנקפורט, באנגליה, בהאגן ובדויסבורג והגיע בתחילת 1914 לקלן. שם למד פסנתר, הלחנה ותזמור.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ להפסיק את לימודיו כיוון שהיה נתין פולני וככזה נאסר עליו להתגורר בעיר קלן, שנחשבה כיעד אסטרטגי. הוא עבר לבאד גודסברג הסמוכה ומצא משרה כמנצח.
במקביל הופיע כפסנתרן וכצ'לן ובהמשך זכה במשרת מנצח בתזמורת העירונית של בון. ב-1917 החל ללמד פסנתר בקונסרבטוריון של בון.
בתום המלחמה חידש את לימודיו בקלן ולמד ניצוח אצל הרמן אבנדרות.
בשנת 1923, בעקבות המלצתו של לאו בלך, התקבל באופרה של ברלין כקורפטיטור. שם הכיר את המנצח ברונו ולטר ושיתף פעולה עמו בשנים 1925-1929.
בשנת 1926 הקים תזמורת קאמרית מודרנית ומקהלה בברלין.
כמו כן, ארגן קונצרטים, הופיע כמנצח אורח בבתי אופרה ובאולמות קונצרטים ברחבי גרמניה וארגן אירועי מוזיקה לטובת מפעלים יהודיים וציוניים.
טאובה אף חיבר מוזיקה לכינור, פסנתר, מקהלה ותזמורת.
בשנת 1929 נישא לזמרת הסופרן אלזה יוליך (Juelich).
עם עליית הנאצים לשלטון ייסד את תזמורת האגודה היהודית לתרבות בברלין ושימש כמנצחה. בשנת 1934 הגיע לראשונה לארץ ישראל לסדרה של עשרה קונצרטים, הראשון שבהם ב-16 בדצמבר 1934, וזכה להצלחה רבה. בעקבותיה חזר לגרמניה במאי 1935, חיסל עסקיו שם ועלה לארץ והתיישב בתל אביב.
בעונת 1936-37 ניצח על התזמורת הארץ-ישראלית ובתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהתזמורת לא יכלה להביא מנצחים מארצות חוץ, חלקו הוא וגאורג זינגר ביניהם את הניצוח על כל הקונצרטים. בין השאר ניצח טאובה על קונצרטים לפני חיילי בנות הברית במצרים. בשנים שלאחר המלחמה ניצח על תזמורות באירופה, אך דחה הזמנות לנצח על תזמורת בחו"ל באופן קבוע. ב-1957 שב לראשונה לנצח בגרמניה, על הפילהרמונית של ברלין. בקונצרט נוגנה הסימפוניה מס' 1 של יוסף טל.
בשנת 1936 הקים עם אשתו אלזה יוליך-טאובה את "קונסרבטוריון מיכאל טאובה" בתל אביב. רוב מורי הקונסרבטוריון היו נגני התזמורת. טאובה לימד מקצועות רבים, בהם פסנתר, הרמוניה, תולדות המוזיקה, מוזיקה קאמרית וניצוח, וכן ניהל סטודיו לאופרה, תזמורת ומקהלת תלמידים. אלזה יוליך-טאובה לימדה זמרה.
בשנת 1955 הקים מיכאל טאובה את התזמורת הקאמרית רמת גן וניצח עליה במשך שנים אחדות. בשנת 1962 הזמין טאובה אצל מנחם אבידום את היצירה "סוויטה על שם באך" בשביל "חברת באך הישראלית" שניהל. היצירה בוצעה בניצוחו על ידי תזמורת קול ישראל. יוסף טל חיבר לטאובה ותזמורת רמת גן את "שאול בעין דור" (1955), שנועדה לביצוע קונצרטנטי בלבד. כן הזמין בשביל תזמורת רמת גן אצל יצחק סדאי את היצירה "ריצ'רקאר סימפוני" (1957).
בקיץ 1964 התאלמן מאשתו אלזה. לאחר מכן נישא בשנית, לרחל.
טאובה נפטר בשנת 1972 מהתקף לב, בסמוך למלאת לו 82. הותיר את אשתו רחל. נקבר בבית העלמין קריית שאול, לצד אשתו הראשונה.
עזבונו של טאובה נמסר לידי הארכיון למוזיקה ישראלית של אוניברסיטת תל אביב.
לקריאה נוספת

'Taube Michael,' in: Who's Who in Israel, 1961, p. 164.
'Taube Michael,' in: Who's Who in World Jewry, vol. 2, 1965, p. 982.
הערות שוליים

↑  מיכאל אוהד, הפילהרמונית: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ירושלים: כתר, 1986, עמ' 44; יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל: מוסיקה ומוסיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ן 1990, עמ' 107.
↑  טאובה ינצח בברלין, דבר, 17 באפריל 1957.
↑  מיכאל טאובה; אלזה יוליך-טאובה, דבר, 21 בספטמבר 1936.
↑  כהן, נעימי זמירות (1990), עמ' 126.
↑  כהן, נעימי זמירות (1990), עמ' 160.
↑  כהן, נעימי זמירות (1990), עמ' 312.
↑  מיכאל טאובה, דבר, מודעת אבל, 24 בפברואר 1972.
↑  מיכאל טאובה באתר חברה קדישא ת"א–יפו; מיכאל טאובה – למנוחות, דבר, 25 בפברואר 1972; המנצח טאובה הובא למנוחות, מעריב, 25 בפברואר 1972.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407461505171  PLWABN: 9810701637205606  GND: 124120989  ISNI: 0000 0000 5844 3745  LCCN: no93001438  MusicBrainz: 3f66d311-b85f-408a-a936-32b939ecb2c7  VIAF: 42763035   WorldCat (עם VIAF): 42763035
מידענות סייבר

"מידענות סייבר" היא עיסוק מקצועי הכולל גילוי ואיתור מידע דיגיטלי במרחב הקיברנטי.
צמד המילים מידענות סייבר הוא אחד מהשמות שהוצעו אך לא התקבלו עבור מגמת "מידע ונתונים- Data Analysis" (לשעבר "גילוי ואיתור מידע דיגיטלי").
במשך מספר שנים נפוץ שם זה בקרב תלמידי ומורי מגמת "גילוי ואיתור" על אף שלא אושר במערכות הרשמיות של משרד החינוך
החל משנת 2020 לאחר כניסתה של המפמ"רית רונית נחמיה לתפקיד, השתנה שם המגמה ל "מידע ונתונים- Data Analysis" וכן חלו שינויים מרחיקי לכת בתוכנית הלימודים, הרחבת שיתופי הפעולה של המגמה עם גורמים צבאיים, מוסדות אקדמיים וחברות במגזר העסקי.
העיסוק במידענות סייבר שכיח בקרב חברות מודיעין עסקי, שיווק, משרדי פרסום ויחצנות, תחומי הייעוץ ואבטחת איכות ומכונים לגיוס עובדים.
תוכנית לימוד > בישראל

תוכנית לימודים בנושא החלה לראשונה בבתי ספר תיכוניים בישראל בשנת הלימודים תשע"ו ומיועדת לתלמידי בית ספר תיכון תחת מינהל מדע וטכנולוגיה במשרד החינוך. התוכנית היא פעולה משותפת בין המנהל למדע וטכנולוגיה במשרד החינוך יחד עם מומחי תוכן מאגף המודיעין (כולל יחידה 8200), התעשייה, מטה הסייבר הצה"לי והאקדמיה. בתוכנית דגש על הבנה ויישום של תהליכי אחזור מתקדמים רב-לשוניים, תוך פיתוח תודעה ותפיסה מידענית יצירתית.
המגמה מידע ונתונים- Data Analysis" (לשעבר "גילוי ואיתור מידע דיגיטלי") היא מגמה טכנולוגית. מקצוע המבוא הוא ערבית או רב מלל אחר ברמה של 5 יחידות לימוד לבגרות; המקצוע המוביל הוא ניתוח ואיתור מידע ברמה של 5 יחידות לימוד ומקצוע ההתמחות במגמה הוא מידע וידע באינטרנט גם הוא ברמה של 5 יחידות לימוד.
התוכנית מורכבת מחמישה פרקים:
טכנולוגיות מידע ותקשורת
שימור שיתוף ופיתוח ידע
אינטרנט ומדיה חברתית
מידע ומידענות
התמודדות עם שפה זרה.
במסגרת המגמה התלמידים נחשפים לחידושים טכנולוגיים בתחום שיטות לגילוי ואיתור דיגיטלי וכן לשפות תכנות שונות.
במסגרת התוכנית יתנסו התלמידים בתהליך מורכב של איתור המידע, מיצויו ועיבודו עד לאבטחתו ברשת.
התלמידים במגמה יתנסו גם ביכולות כריית מידע על סמך כלים לניתוח "Big Data". מרכיב חשוב במגמת הלימוד הוא תהליך ההבחנה בין עיקר לטפל, שתאפשר לאנליסט לגבש מסקנות מרכזיות ועיקרי דברים.
מחנה הריכוז צרווני קרסט

| --- | --- |
מחנה צרווני קרסט (2015)
מחנה צרווני קרסט (2015)
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעבר, מחנה ריכוז
 מדינה:  שטחי הממשל הצבאי הגרמני בסרביה (אנ') (ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה)
 מחוז:  ניש 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  1941
 תאריך סגירה:  1944
 תאריך שחרור:  1944
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  צבא השחרור העממי של יוגוסלביה
 מספר אסירים בשיא:  35,000
 השתייכות האסירים:  יהודים, סרבים, בני רומה
 נתונים
 מספר הנספים:  10,000
 קואורדינטות:  43°19′09″N 21°53′46″E﻿ / ﻿43.31917°N 21.89611°E﻿ / 43.31917; 21.89611
  (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צרווני קרסט(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי צרווני קרסט
 
מחנה הריכוז צְרְוֶונִי קְרְסְט (בסרבו-קרואטית: koncentracioni logor Crveni Krst, בסרבית קירילית: концентрациони логор Црвени Крст), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי הגסטפו סמוך לעיר ניש ביוגוסלביה, פעל בתקופת השואה מ-1941 עד 1944, ובו נכלאו ונרצחו יהודים, סרבים ובני רומה.
היסטוריה

במלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, חולקה הממלכה לאזורי שליטה, ואזור ניש, נותר בניהול ישיר של הגרמנים. באמצע 1941 הוקם מחנה הריכוז שזכה לשם צרווני קרסט מסרבית: הצלב האדום בשל מתקני הצלב האדום אשר שכנו בסמוך. באוקטובר 1941 נערכה אקציה במחוז ניש ונעצרו יהודי ניש, לסקובאץ והסביבה. ב-15 באוקטובר הובאו העצורים למחנה. ב-12 בפברואר 1942 נלקחו הגברים ליישוב הסמוך בובאני (אנ') ונורו למוות. הגופות הושלכו לקברי המונים שנחפרו על ידי אסירים בני רומה. הנשים והילדים גורשו למחנה ההשמדה סיימישטה, ושם נרצחו באמצעות משאיות גז.
במקביל הוצאו להורג על ידי הנאצים גם בני רומה וסרבים. בסך הכול נרצחו באזור המחנה כ-10,000 בני אדם. בשלהי 1944 שוחרר המחנה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה הפך המקום לאתר הנצחה, הוכרז כאתר מורשת סרבית והוקם בו מוזיאון.