stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחיאל קארה
מחקריו

"ניקוד נפש = 'ציון ע"ג קבר' במסורת התימנית", ערכי המילון לספרות חז"ל, כרך א, רמת-גן תשל"ב (1972), עמ' 115–116.
"טחורים=עכברים", לשוננו לז (תשל"ג), עמ' 222.
"המין היפה", לשוננו לעם כח (תשל"ז), עמ' 61.
"לדרכי שימורה של מסורת", על צורות הבינוני בארמית, דברי הקונגרס העולמי השישי למדעי היהדות, ד, ירושלים תש"ם (1980), עמ' 175–182.
"מסורות תימניות בלשון חכמים, על פי כתב יד מן המאה השש-עשרה", לשוננו מד (תש"ם), עמ' 24–42.
"תלמוד בבלי מנוקד, על פי מסורת הקריאה של יהודי צנעא", פעמים 10 (תשמ"ב), עמ' 134–138.
"הלכות טריפות ושחיטה מספר הלכות פסוקות", לשוננו נ (תשמ"ו), עמ' 130–132.
"אחידות ושוני במסורות הקריאה של בני תימן בארמית הבבלית", מסורות ב (תשמ"ו), עמ' 79–102.
"הערות לחקר הערבית היהודית התימנית", דברי הקונגרס העולמי התשיעי למדעי היהדות, חטיבה ד, א, ירושלים תשמ"ו (1986), עמ' 123–130.
"היסודות העבריים והארמיים בלשון הנשים בתימן", מחקרים בלשונות היהודים, ירושלים תשמ"ח (1988), עמ' 113–145.
"היסודות העבריים והטיפולוגיה של העברית שבפי יהודי תימן", מקדם ומים ה, היסודות העבריים בלשונות היהודים, חיפה–ירושלים תשמ"ח (1988), עמ' 131–149.
"כתבי היד של התלמוד הבבלי", נהרדעא 7 (תשמ"ט), עמ' 11–12.
"ארמית בבלית במסורת תימן", ביקורת על ספרו של שלמה מורג, אפיקים צג-צד (תשמ"ט), עמ' 54–55.
"הארמית של ספר דניאל", אנציקלופדיה "עולם התנ"ך", כרך טז, עמ' 118–120.
"מסורות הלשון, סקירה כללית", לשוננו לעם מ-מא (תש"ן), קובץ לשנת הלשון, עמ' 84–90.
"מסורות הקריאה המשתקפות בניקודו של התלמוד הבבלי על פי מסורת תימן", ספר שבטיאל, רמת-גן תשנ"ב (1992), עמ' 188–203.
"היסודות העבריים בלשון הדיבור של נשות תימן", בת תימן, עולמה של האישה היהודייה, בעריכת שלום סרי, חש"ד, עמ' 127–143.
"הארמית הבבלית במסורת תימן, על פי ניקודי הרב עמר בשתי מהדורות של מסכת מגילה", תימא ג (תשנ"ג), עמ' 5–28.
"הלכות טריפות ושחיטה בספר 'הלכות פסוקות'", בתוך לראש יוסף, מחקרים בחכמת ישראל, לכבוד הרב יוסף קאפח, ירושלים תשנ"ה (1995), עמ' 187–225.
"מסורות התימנים בלשון חכמים, על פי מסורת הקריאה במשנה מסכת כלים", מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים, ספר מורג, ירושלים תשנ"ו (1996), עמ' 405–426.
"Yemenite Traditions of Mishnaic Hebrew in the Tractate Kelim", Yechiel Kara, in Scripta Hierosolymitana XXXVII, pp. 218-243.
"Morag, Babylonian Aramaic: the Yemenite Tradition” Yechiel Kara, JQR 83 (1992), pp. 223-224.
מחקריו > ספר יובל לכבודו

על יד יחיאל: קובץ מחקרים ומאמרים מוגש ליחיאל קארה עם פרישתו לגמלאות עורך: שלום פנחס-כהן, בהוצאה משותפת של מכון מש"ה ומפעל משנה תורה, קריית אונו וקדומים, 2018. ISBN 978-965-92118-6-9
מספרים שערך

יחיאל קארה ערך עד כה 24 ספרים, הבולטים שבהם:
תלמוד בבלי (ליקוטים), כתבי יד של התלמוד הבבלי, מבחר תצלומים, בעריכת שלמה מורג ויחיאל קארה, חלק א, התצלומים, חלק ב, המקבילות בדפוס, הוצאת אקדמון, ירושלים תשל"ד (1974).
דעת מקרא, ספר בראשית, כרכים א–ג, בעריכת יהודה קיל, עורכי משנה ויועצים לכרך ב ובכללם יחיאל קארה, ירושלים תש"ס (2000) וניקוד של כרכים אחדים בסדרה.
מילון מונחים צבאיים, עברי ותעתיק לערבית וערבי, ליקוט המונחים, סיוע להבאה לדפוס ציון בושריה והאקדמיה ללשון העברית, ירושלים חש"ד, כולל מפתחות, 93 עמ'.
מילון לטקסטים ערביים-יהודיים מימי הביניים, יהושע בלאו, עריכה והתקנה לדפוס, 804 עמ', מבואות וביבליוגרפיה, ירושלים תשס"ו (2006).
משנה תורה להרמב"ם, כל הכרכים, מהדורה מדויקת על פי כתבי יד, מנוקדת ומבוארת, בצירוף מפתחות, מהדיר ועורך ראשי יוחאי מקבילי, הוצאת "מפעל משנה תורה".
מורה הנבוכים לרמב"ם חלק א' הוצאת מפעל משנה תורה 2018.
Michael Rose and Ezri Uval, A Step by Step Guide to Modern Hebrew, edited by Dr. Yechiel Kara, Jerusalem 2005, 230 pp.
בנוסף יחיאל ערך לשונית מעל 64 חיבורים באנגלית ובעברית.
הערות שוליים

↑  ניר חסון, מלה אחר מלה: חוקרי האקדמיה מתעדים אלפי שנות שפה עברית, באתר הארץ, 6 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263675705171  ISNI: 0000 0001 1764 8805  LCCN: n84190359  NTA: 13649935X  SUDOC: 113947526  VIAF: 56892248   WorldCat (עם VIAF): 56892248
פמיניזם דתי (יהדות)

פמיניזם דתי הוא תנועה דתית המבקשת בחינה מחודשת של ערכים תאולוגיים, הלכתיים והגותיים במסורת היהודית, לאור עקרונות של צדק ושוויון מגדריים. יש להבחין בין הפמיניזם שהתפתח בזרמים הליברליים ביהדות (למשל בתנועה הקונסרבטיבית והרפורמית, בעיקר בארצות הברית) לבין הפמיניזם הדתי האורתודוקסי שהחל להתפתח בשנות השבעים של המאה העשרים בצפון אמריקה (באורתודוקסיה המודרנית) ולאחר מכן בארץ (פמיניזם ציוני-דתי). בראשית העשור השלישי של המאה ה-21 מתפתחים גם ניצנים ראשוניים של פמיניזם חרדי. ההבדל העיקרי בין התנועות השונות נעוץ במידת המחויבות להלכה ולאופני הפרשנות ופסיקת ההלכה כפי שאלו התגבשו במסורת ההלכתית מימים ימימה.
עקרונות מרכזיים

הביקורת של הפמיניזם הציוני-דתי נוגעת להלכה ולתאולוגיה כאחד.
בתחום התאולוגי נוגעת הביקורת בדמות האל הגברית, העשויה להדגיש מציאות ממוגדרת שלפיה "מה שהאל הוא לגבר, הגבר הוא לאישה" (למשל - גברים מכסים את ראשם בפני האל, נשים מכסות את ראשון בפני הגבר) וכן לשפת התפילה הגברית, אשר הדירה את אמהות האומה מן התפילה (בתפילת העמידה למשל - "אלוהי אברהם, יצחק ויעקב" מבלי להוסיף - אלוהי שרה, רבקה, רחל ולאה); בתפיסה מהותנית המזהה את האישה עם החומרי, בניגוד לרוחני, ומשמשת כהצדקה למיקומה הטבעי והראוי בספֵרה הפרטית – הבית וגידול הילדים – ולהרחקתה מתחום הרוח, הריטואל והטקסט היהודיים; בקולן החסר של הנשים מן המקורות, כמו-גם מעיצוב הנרטיבים עצמם ומהשיח המסורתי על-אודותיהם, המייצר תמונת-עולם שנסמכת על הפרספקטיבה הגברית בלבד (הטיות מגדריות). הטיות גבריות אלה בטקסט הקאנוני מייצרות בעיה תאולוגית חריפה במיוחד הנוגעת לשאלת נצחיותה של התורה ולאמונה ב"תורה מן השמיים", שכן אם הטקסט המקודש חשוף ופגיע להתניות אנושיות כמו הטיות מגדריות, במה הוא אלוהי.
בתחום ההלכתי נוגעת הביקורת לשורה של בעיות הלכתיות המפלות נשים לרעה כמו בסוגיית המעמד האישי – דיני נישואים וגירושים, בהדרת נשים מלימוד תורה ומפסיקת ההלכה, בפטור נשים ממצוות עשה התלויות בזמן וכתוצאה מכך בשוליותן של נשים בעבודת האל בתפילה ובריטואלים דתיים, בגוף הנשי הנתפס כ"בעייתי", תפיסה המייצרת למשל הלכות צניעות המנוסחות בעיקר כאחריות המוטלת על נשים בלבושן, בהשמעת קולן, כדי למנוע את הכשלת הגברים ומחזקת את הדיכוטומיה הממוגדרת שבין חומר לרוח, במיניות, ילודה ופריון - בכל הקשור לפגיעות מינית, לתכנון משפחה ומניעת היריון ולבסוף גם בתפיסה ההטרונורמטיביות - המייצרת סבל רב עבור להט"בים דתיים ודוחקת אותם אל מחוץ לגבולות העולם הדתי. מעבר להלכות פרטניות, ישנה ביקורת רחבה על גבריותו של הטקסט ההלכתי על ההטיות המגדריות שעובדה זו מייצרת. כאן יש להעיר כי יש לייחס לביקורות אלה משקלים שונים בקרב קבוצות שונות בציבור הציוני-דתי. יש שיקבלו את הרוב ויש שיקבלו רק חלק מביקורות אלה, בהתאם לגישות דתיות שונות ולאופי התיקונים המבוקשים.
השפעה ופעילות של הפמיניזם הציוני-דתי

הפמיניזם הדתי נוחל הצלחות גדולות מאוד בחמישים השנים האחרונות. התחומים בהם מתחוללים שינויים משמעותיים הם:
בבית המדרש, בעולם לימוד התורה ופסיקת הלכה – בעשורים האחרונים ניכרת מהפכה של ממש בעולם לימוד התורה של נשים. עשרות מדרשות לנשים, הנותנות משקלים שונים ללימודי תלמוד ומחשבה, הוקמו בכל רחבי הארץ ובמסודות מסוימים אף מכשירים כיום נשים להיות פוסקות הלכה אורתודוקסיות והן מוסמכות באופן פרטי, על ידי רבנים אורתודוקסיים, לרבנות.
בבית הדין – החל מסוף שנות התשעים, בעקבות בג"ץ הטוענות הרבניות, נשים מופיעות בבתי הדין ומייצגות נשים. ארגוני נשים דתיות, הנאבקים בגישות שמרניות כלפי נשים ובתופעת העגונות ומסורבות גט, קמו ופועלים למען ליברליזציה של היחס לנשים בבתי הדין הרבניים. מאבקים משפטיים רבים מתנהלים אל מול מערכת בתי הדין הרבניים כמו גם הרבנות הראשית בענייני אפליית נשים לרעה, כמו למשל - בג"ץ המקוואות, בג"ץ משגיחות הכשרות, בג"ץ מסדרות הקידושין ועוד.
בבית הכנסת – בתחום הריטואלים הדתיים מתחוללת מהפכה של ממש. ניצנים ראשונים החלו כבר בסוף שנות השמונים עם הקמתן של קבוצות תפילה לנשים וקריאה נפרדת בתורה לנשים, אך בראשית שנות האלפיים עם הקמתן של קהילות דתיות שיתופיות בהן נשים עולות לתורה, קוראות בתורה ושותפות שוות בניהול בית הכנסת, החל מהפך משמעותי. קהילת שירה חדשה שהוקדמה בירושלים בשנת 2002 סימנה את הסנונית הראשונה וכיום יש כבר עשרות קהילות בארץ ובעולם המתפללות באופן דומה. בתחום הריטואלים, אנו עדים לשינויים בטקס הנישואין - נשים קוראות כתובה ושותפות לברכות הנישואין באופנים שונים, בטקסי זבד הבת ואף בטקסי ברית המילה אנו מוצאים שותפות משמעותית יותר של נשים (כמו למשל נשים כסנדקאיות).
בתחום המשפחה, הגוף והמיניות – אנו עדים לדפוסי זוגיות שוויוניים יותר בקרב הדור הצעיר, כמו גם לשינוי בשיח ביחס לתכנון המשפחה ומניעת היריון, לעיסוק פתוח יותר בנושאים של מיניות מיטיבה כמו גם פגיעות מיניות, הן במשפחה והן בקהילה הדתית באופן נרחב יותר.
בבית הלאומי – נשים דתיות משתלבות יותר ויותר בכל תחומי החיים ובכלל זה בשירות צבאי משמעותי. בעשור האחרון חלה עלייה משמעותית של גיוס נשים דתיות לצבא בניגוד לעמדתו של הממסד הדתי.
ביחס ללהט"ב דתיים מתחוללת מהפכה של ממש מתחת לפני השטח כאשר רבנים, שמרנים וליברליים כאחד, נדרשים לתת מענה לרצונם של להטב"ים שלא לוותר על זהותם הדתית.
ההתקדמויות המשמעותיות הללו נתקלות בחסמים תאולוגיים שונים כמו תאולוגיית העקידה, תפיסות מהותניות, טיעון המדרון החלקלק ועוד, אך למרות זאת עושה רושם שמדובר בהתפתחויות שכבר לא ניתנות לשינוי. עם זאת, כמו בתנועה הפמיניסטית כולה, גם הפמיניזם הדתי מכיל גישות שונות בנוגע לשינויים הדרושים במעמד האישה ביהדות.
נקודות ציון במאבקים משפטיים

בשנת 1987 עתרה לאה שקדיאל לבג"ץ נגד פסילתה מלכהן כחברה במועצה הדתית בירוחם, אף שהיא נבחרה על-ידי המועצה המקומית כחוק ובג"ץ (על פי חוות דעתו של השופט מנחם אלון) קיבל את עתירתה; בשנת 1993, מדרשת לינדנבאום (שהקימה את מסלול ההכשרה לטוענות בראשות נורית פריד) עתרה לבג"ץ נגד שר הדתות, האחראי על בתי-הדין הרבניים, כדי שיוסרו המכשולים שמנעו מנשים לשמש כטוענות רבניות ובשנת 1994 פסק בג"ץ כי נשים יכולות לשמש כטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים; בעקבות עתירה לבג"ץ של ליאת בר ורבקה לוביץ', פסק בית המשפט העליון ב-2006 כי לחברה קדישא אסור לכפות הפרדה בין המינים בבתי עלמין, וחובתה לאפשר לנשים להספיד. עם זאת, פסיקת בית המשפט לא נתמכה על ידי משרד הדתות עד לשנת 2012, כאשר מועצת הרבנים הראשית של ישראל קבעה כי נשים יכולות להספיד בלוויות, אך על רב הקהילה להחליט על כל מקרה לגופו. בשנת 2013 הבטיחה הרבנות הראשית לישראל להסיר את המכשולים המונעים מנשים לעבוד כמפקחות במערכת הכשרות הממשלתית, וארגון "אמונה" הכריז על קורס הסמכה ראשון לפיקוח לנשים בישראל.
במאי 2013, בעקבות מאבק של קבוצת נשות הכותל, פסק בית המשפט המחוזי כי פסיקת בית המשפט העליון משנת 2003, האוסרת על נשים לקרוא בתורה או להתעטף בטליתות ברחבת הכותל המערבי, פורשה שלא כהלכה וכי אין איסור חוקי על תפילה שכזו.ב-2016 בג"ץ פסל את הדרישה שמנהל בתי הדין הרבניים יהיה מוכשר לדיינות או לרבנות עיר, והעניק למשרד המשפטים 30 יום לגיבוש תקנות שיאפשרו לנשים להתחרות על התפקיד באופן שווה לגברים. באוגוסט 2018 מונתה אישה ראשונה כיועצת משפטית לבית דין רבני.
יחס ההנהגה הדתית ותגובות נגד לפמיניזם הציוני-דתי

ישנם רבנים רבים התומכים בפעילות הפמיניזם הציוני דתי, אך בחוגים שמרניים יותר רואים בפמיניזם הדתי איום על ערכי המשפחה ועל מקומן המסורתי של נשים בעולם הדתי וכמשקל נגד לארגון קולך יזמו את הקמתו של ארגון "בנין שלם", העוסק בין היתר בהעברת שיעורי תורה לנשים ותומך בשמירה על התפקודים המסורתיים של האישה, על ידי העצמתם וחיזוקם. יש רבנים שיזמו מהלכים נגד ארגון "קולך", כמו הרב מרדכי אליהו, שקרא לא להכניס לבתי הכנסת את דפי פרשת השבוע של הארגון, כיוון שלדעתו הם מביאים לזלזול בדברי חז"ל.
מנגד יש המעודדים את השינויים בתפקידים המסורתיים של נשים. הרב פרופ' דניאל שפרבר פרסם ספר הלכתי המתיר עלייה וקריאה בתורה של נשים וכן ספר המתיר שורה של פרקטיקות הלכתיות שנחשבו עד כה כאסורות לנשים כמו למול, להיות סנדקית ואף להוציא את הרבים בעשרת התקיעות השופר האחרונות בראש השנה; הרב שלמה ריסקין, רבה של אפרת, היה מעורב במסגרת מוסדות "אור תורה" בפיתוחה של מדרשת לינדנבאום, במערכת ההכשרה לטוענות רבניות ובעמותת "יד לאישה", המעניקה סיוע משפטי לעגונות ומסורבות גט. הרב ריסקין אישר הקמת מנייני תפילה לנשים ביישובו ושילב נשים במועצה הדתית ובהשגחת כשרות. הוא אינו רואה בעיה הלכתית בשילוב נשים בפסיקה, כולל כהונת נשים כדיינות.
בתחילת המאה ה-21, קמו ארגונים התומכים בשמירה על מקומה המסורתי של האישה מתוך בחירה, כאם, כרעיה, וכאישה, ארגונים ועמותות המחזיקים בתפיסות עולם שמרניות ובערכי משפחה: שוברות שויון, אבות למען צדק, בוחרים במשפחה, פורום קפה שפירא, העמותה לשוויון בהורות, המכון הישראלי למשפחה, חותם, מרכז ליב"ה ועוד. ארגונים אלה קמו כתגובת נגד לשיח של הפמיניזם, שלתפיסתם, ניסה לקדם את התפיסה ש"אישה שווה לאיש", תוך התעלמות מההבדלים הפיזיולוגיים והפסיכולוגיים, ותוך דחיקת מוסד האימהות, הנשיות והמשפחה. כך למשל הצהירו חברות "שוברות שוויון" כי אינן חפצות להיות גברים, וכי הן שונות במהותן ומברכות על שינוי זה.
היסטוריה והתפתחות

סימנים ראשונים לשינוי הנוגע למעמד האישה בחוגים היהודיים המסורתיים ניתן למצוא בפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ייסודה של רשת בתי הספר והסמינרים לנשים בית יעקב, בברכת רבנים בני סמכא ומכובדים ביותר. תוכנית הלימודים במערכת החינוך העל-יסודית לנשים ובמסגרות להכשרת מורות של בית יעקב כללה לימוד אינטנסיבי של הלכה מעשית ושל טקסטים מקראיים.
הארגון הפמיניסטי-אורתודוקסי הראשון, המועצה לשיפור המעמד המשפטי של האישה היהודייה, הוקם באנגליה על ידי ליזי הנדס (Lizzie Hands) ב-20 ביולי 1922 לנוכח בעיית הנשים העגונות ומסורבות הגט. לדבריה, עשרים אלף נשים נותרו עגונות לאחר שבעליהם נעלמו ברחבי העולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, והתופעה הובילה לחילון ולהגירה. הארגון פעל למען נשים המקבלות על עצמן את ההלכה. יעדן הראשון היה לפרסם את העגינות בכל רחבי העולם ולהעלות מודעות לקשיים העומדים בפני העגונות כדי לגייס אנשים לסייע לפתרונם. במסגרת פעילותה בארגון, הציעה לנדס הוספת תנאי לכתובה או הפקדת גט על תנאי כפתרון לבעיית העגינות וסירוב הגט, וכן תנאים למיגור תופעות החליצה והפוליגמיה. 5 שנים לאחר מכן כבר נפרסה רשת הארגון בערים ברחבי אירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה. הדים לפעילותה הגיעו גם לפולין, יוגוסלביה ולדרום אפריקה. מחד, לנדס לא תבעה בריש גלי שוויון זכויות גורף לנשים יהודיות, מאידך, הדגישה את מה שראתה כמעמדן הנחות על פי ההלכה.
ישעיהו ליבוביץ טען כי נושא 'האישה ביהדות' הוא עניין חיוני ליהדות בעולם המודרני, יותר מכל הבעיות המדיניות של העם ומדינתו.
את ניצני הפמיניזם הדתי בישראל ניתן לראות בפעולתן של פנינה פלאי, שהקימה לראשונה בישראל מנייני נשים שאף קראו בתורה, ושל פרופ' אליס שלוי, לשעבר יו"ר שדולת הנשים בישראל. שלוי הייתה מנהלת של בית הספר התיכון הדתי לבנות פלך בירושלים בין השנים 1975–1990, וחינכה את תלמידותיה להגשמה אישית באופן שוויוני הזהה לגברים. בשנת 1997 הוקם ארגון "קולך" על ידי חנה קהת, אשר קורא לשוויון ולצדק מגדרי לנשים בעולם הדתי ופועל לתיקוני חקיקה לטובת מסורבות גט ועגונות ועוד. ב-2012 הוקמה קבוצת הפדלחו"שיות ("פמיניסטיות דתיות ללא חוש הומור") בפייסבוק. הקבוצה קיימה כנסים ארציים ושימשה מוקד לביקורת ודיון עד לסגירתה. ב-2016 הפכה כרמית פיינטוך לאישה הראשונה שזכתה לתואר "מנהיגה קהילתית" בבית כנסת הרמב"ן ובשנת 2021 מונתה שירה מרילי מירוויס כרבנית קהילה הראשונה בישראל לאחר שהוסמכה כפוסקת הלכה.
פמיניזם בזרמים יהודיים לא אורתודוקסיים

התפתחותן של תנועות פמיניסטיות באנגליה, בארצות הברית ובמידה מסוימת גם בגרמניה, האיצה את השינויים בתפקידיהן של נשים בתנועות דתיות ליברליות באותן מדינות, במיוחד למן הרבע האחרון של המאה ה-20. מרגע שנוסדה התנועה הרפורמית בגרמניה של המאה ה-19, מעמדן של נשים היה בעיני חבריה אחד האתגרים שהציבה המודרניות בפני היהדות המסורתית. בבתי הכנסת הרפורמיים בארצות הברית התקיימה ישיבה מעורבת בספסלים משפחתיים כבר בשנות החמישים של המאה ה-19, מתוך מענה לצרכים חברתיים ולאו דווקא כצעד אידאולוגי.
השפעת הפמיניזם על היהדות הרפורמית ניכרה בבירור רק משנתקבלה ההחלטה להסמיך אישה לרבנות. תנועות יהודיות ליברליות תמכו ברעיון של שוויון מגדרי, אך בפועל, רק פעילות פמיניסטיות נאבקו למען מינוי נשים לתפקידי רבות וחזניות ולעמדות מפתח בבתי הכנסת. המסר של הפמיניסטיות היהודיות - כלומר, הפמיניסטיות שבחרו לפנות אל הקהילה היהודית - התקבל באהדה בקרב החברים בבתי הכנסת הרפורמיים. אנשי התנועה הרפורמית התייחסו למסר זה כאל קריאה לצדק. בהתאם לכך, לטענת מובילות הזרם בתנועה הרפורמית, תובנות פמיניסטיות אינן מיטיבות עם נשים בלבד, אלא משרתות את הקהילה היהודית כולה. בשנת 1972 הייתה סאלי פריסנד האישה הראשונה בארצות הברית שהוסמכה לרבה מטעם ההיברו יוניון קולג'. מכללת מכון ליאו בק בלונדון, הסמיכה בשנת 1975 את ג'קלין טאביק לרבה הראשונה באירופה לאחר השואה. הנשים בתנועה הרפורמית, ששאבו את השראתן מרעיונות פמיניסטיים, הן שהובילו את המאבק להכרה רחבה יותר של נשים כמנהיגות. כפי שציינה קרלה גולדמן (Karla Goldman), נוכחותן הקבועה של הדמויות המרכזיות בפדרציה הלאומית של ארגוני נשים בבתי הכנסת בארצות הברית, וכן פעילויותיהן בשם קהילותיהן ובשם התנועה כולה, הקנו משנה תוקף לדרישתן לאפשר לנשים להשתתף בהנהגה הרוחנית.
השאיפה להשגת גישה שווה לנשים למשרות במרחב הציבורי היהודי לא הוגשמה במלואה. עם זאת, נוכחותן של מאות רבות של נשים, שמרביתן הוסמכו על ידי מוסדות רפורמיים, ליברליים וקונסטרוקטיביים, וכן נוכחותן של חזניות למן שנת 1975, שינו את פני הזרמים הללו ביהדות ברחבי העולם, וערערו את בלעדיותם של גברים ברבנות, חזנות ובתפקיד שליח ציבור.
כחלק מהפמיניזם הלא-אורתודוקסי התגבשה ליטורגיה המתחשבת במגדר, תוך פרשנות חדשה של טקסטים מסורתיים, יצירת מדרש נשים וטקסים חדשים לציון רגעים חשובים. הרבה הרפורמית אליז גולדשטיין (Elyse Goldstein) ערכה ופרסמה כתבים העוסקים בקריאה פמיניסטית של התורה ובפרשנות ההפטרות; בתפילה הרפורמית מוזכרות שמותיהן של גיבורות מקראיות כמו מרים, רות, דבורה, בנות צלפחד, ארבע האימהות, אביגיל ואסתר המלכה, וכך מתוקן חוסר האיזון המגדרי ביהדות המסורתית; כן חוברה כתובה שוויונית, בנוסף לטקס חתונה לא-אורתודוקסי (החסר תוקף משפטי בישראל). הסידורים הקונסרבטיביים של מוריס סילברמן (Morris Silverman) והרב מיכאל גרץ שינו את המילים המסורתיות בברכות השחר מ'שלא עשני אישה', ל'איש/אשה, ישראל וחופשי'.
ב-1983 הוכרע כי גם בתנועה הקונסרבטיבית יכולות נשים להיות מוסמכות לרבנות.
בזרמים אלה במידה רבה מאוד הושג שוויון לנשים בכל התחומים בהם הפמיניזם האורתודוקסי-מודרני עדיין נאבק להכרה ולשינוי תפיסתי.
פמיניזם באורתודוקסיה החרדית

מאז שנות התשעים של המאה העשרים חלו תמורות בחברה החרדית, אשר הובילו לשינויים בהגדרת תפקידי האישה ולהופעת אידאולוגיות פמיניסטיות המתכתבות עם האידיאלים החרדיים ועם מבנה החברה החרדית. גידול דמוגרפי הוביל להתפשטות ההתיישבות החרדית לאזורים בהם נוצר מגע קרוב יותר עם הסביבה החילונית. קרבה זו כללה מפגש עם עולם הערכים החילוני-מודרני, ובכללם פמיניזם. כמו כן, תמורות כלכליות יצרו צורך בהכנסה נוספת. במובן מסוים, התפקיד המסורתי של תמיכה בבעל ללימוד התורה הוא זה שהוביל לכניסתן של נשים למעגל העבודה, על מנת שיוכלו לדאוג לרווחה כלכלית שתאפשר לבעל ללמוד ולילדים להתקיים ברווחה. היציאה למעגל העבודה יצרה צורך בהשכלה רחבה יותר בחלק מהמקרים, אתגר שיצר צורך בלמידת מקצועות שאינם בהכרח מזוהים עם תפקידים נשיים מסורתיים של טיפול בילדים והוראה. רכישת השכלה גבוהה או מקצועית העמיקה את המפגש של נשים חרדיות עם העולם החיצוני. תמורות אלה יצרו חשיפה לערכים פמיניסטיים ומודעות לאפשרויות הפתוחות בפני נשים.
הפמיניזם החרדי כיום מתמקד בעיקר בפיתוח מנהיגות נשית, בהרחבת לימודי תלמוד לנשים חרדיות ובמאבק פוליטי למען ייצוג נשים במפלגות חרדיות. בבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 התמודדה מפלגת 'ובזכותן', הראשונה המשלבת נשים וגברים חרדים ברשימתה לכנסת.
לקריאה נוספת

רוס, תמר, ארמון התורה ממעל לה - על אורתודוקסיה ופמיניזם, רמת גן: בר-אילן (מהדורה שנייה), תשפ"ג (הספר בקטלוג ULI)
Ronit Irshai, Tanya Zion-Waldoks, "Holy Rebellion" - Religious Feminism and the Transformation of Judaism and Women’s Rights in Israel (Waltham: Brandeis University Press, 2024)
שגיב משואה, שמרנות מהפכנית - הפמיניזם ההלכתי בישראל: משפט ושינוי חברתי, ירושלים: כרמל, 2024
רידר אינדורסקי, אסתי, מבעד לסורגים שקופים - נשים חרדיות לומדות גמרא, תל אביב: רסלינג, 2024.
עיר-שי רונית ורוזמרין מירי, "הפמיניזם היהודי-הדתי בראי תפיסת הביקורת של פוקו", דעת 91 (2021), עמ' 7–38.
עיר-שי רונית, "בין כבוד לשוויון - על מגמת ההתנגדות לקריאת נשים בתורה", בתוך: רוח חדשה בארמון התורה – ספר היובל לתמר רוס עם הגיעה לגבורות, בעריכת רונית עיר-שי ודוב שוורץ (בר-אילן, 2018), עמ' 301–326
רידר אינדורסקי, אסתי, ושאינן נראות: פמיניזם חרדי - המקרה של "לא נבחרות לא בוחרות", הוצאת פרדס, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
ארצי סרור חן, הדתיות החדשות, הוצאת ידיעות אחרונות, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
קהת, חנה, פמיניזם ויהדות. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
טיקוצ'ינסקי מיכל, "זהות בדויה - לזהותן היהודית של נשים בדורנו", אקדמות ל (תשע"ה), עמ' 61–71
עיר-שי רונית ושלם דביר, "על שוויון, זהות ושונות – תגובה למיכל טיקוצ'ינסקי, 'זהות בדויה'", אקדמות לא (תשע"ט), עמ' 175–180.
עמק שווה

עמק שווה הוא שמו של מקום פגישתם של אברהם ומלך סדום עם מלכי-צדק מלך שלם לאחר מלחמת ארבעת המלכים את החמישה, והוא מזוהה בתורה עם עמק המלך: ”וַיֵּצֵא מֶלֶךְ-סְדֹם לִקְרָאתוֹ, אַחֲרֵי שׁוּבוֹ מֵהַכּוֹת אֶת כְּדָרְלָעֹמֶר וְאֶת הַמְּלָכִים אֲשֶׁר אִתּוֹ, אֶל-עֵמֶק שָׁוֵה, הוּא עֵמֶק הַמֶּלֶךְ” (בראשית, י"ד, י"ז). "עמק המלך" מוזכר במקום אחד נוסף במקרא - מקום הצבתה של יד אבשלום על ידי אבשלום.
אין ידיעה ברורה היכן נמצא אותו עמק, אך נראה שמקומו באזור ירושלים. יוספוס פלביוס כתב שהוא מרוחק שתי סטדיה (ריס) מירושלים. במגילה החיצונית לבראשית מזוהה המקום עם "בקעת בית הכרם". באנציקלופדיה המקראית הוצע זיהוי במקום הקרוב ל"גן המלך" בירושלים, ליד מקום המפגש של גיא בן הינום ונחל קדרון. ישעיהו פרס זיהה אותו עם עמק רפאים, ויהודה אליצור טען שמקומו הוא צפונית לשער שכם.
מאידך מסורת הכנסייה היוונית אורתודוקסית מזהה את "עמק שווה" ואת מקום פגישתם של אברהם ומלכיצדק דווקא באזור הר תבור. על פסגת התבור נבנתה משום כך "קפלת מלכיצדק".
הפסוק הנ"ל הוא מקור הביטוי "הגיעו לעמק השווה" במשמעות של "הסכימו, הגיעו לפשרה".
שימושים

מעבר לביטוי "הגיעו לעמק השווה", קיים גם ארגון בשם זה, הפועל למען זכויות תרבות ומורשת ושמירה על אתרי עתיקות כנכס ציבורי, ונאבק נגד השימוש באתרי מורשת ובשרידים ארכאולוגיים ככלי פוליטי בסכסוך בין ישראל והפלסטינים.
הערות שוליים

↑  אודותינו, באתר עמק שווה
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרד ינואר

חטיבות מנהליות של האיחוד הפולני-ליטאי בגבולות החלוקה של 1772 שהונהגו על ידי הממשלה הלאומית במהלך מרד ינואר ב-1863
גולים פולנים בדרך לסיביר - ציור של אלכסנדר סוחצ'בסקי
מרד ינואר (בפולנית: powstanie styczniowe) היה התקוממות של המיעוט הפולני בשטחה של האימפריה הרוסית, התקוממות שפרצה ב-22 בינואר 1863. ההתקוממות אירעה באזורים המהווים כיום את פולין, ליטא, לטביה, בלארוס, חלקים מאוקראינה וחלקים ממערב רוסיה. ההתקוממות הסתיימה עם תפיסתם של אחרוני המורדים, בשנת 1865.
בינואר 1863 ההתקוממות כיסתה את ממלכת פולין, בפברואר היא התרחבה לליטא, באפריל ובמאי הגיעה לאזור דאוגבפילס וויטבסק כמו גם למחוז קייב. מתנדבים, כלי נשק ואספקה הגיעו מגליציה ומשטחי פולין תחת פרוסיה. הגיעו גם מתנדבים מאיטליה, הונגריה, צרפת ורוסיה.
ההתקוממות החלה כמחאה ספונטנית של צעירים פולנים נגד גיוס החובה לצבאו של הצאר הרוסי. למרד הצטרפו קצינים בכירים ממוצא פולני וליטאי. המתקוממים היו נחותים במספרם ובחימושם ביחס לצבא הרוסי, ועברו במהרה למלחמת גרילה. הם לא זכו לניצחונות צבאיים בולטים ולא כבשו ערים ראשיות או נקודות צבא מבוצרות. בין המתקוממים היו יהודים שלחמו בגדוד על שם ברק יוסלביץ'. הדיפלומטיה הרוסית טענה כי המרד הוא פרשתה הפנימית וכי התנועה הפולנית מכוונת לסדר האירופי. עם זאת, חשיפת הוועידה הרוסית-פרוסית מ-8 בפברואר 1863 בנושא הזדהות עם פולנים, הפכה את ההתקוממות לבינלאומית ואפשרה למעצמות המערב להשתלט על היוזמה הדיפלומטית
בראש ההתקוממות הצבאית עמד לודוויג מרוסלבסקי. לאחר מספר הפסדים בשדה קרב הוא נמלט לצרפת ובראש הכוח הועמד מריאן לנגביץ'.
בעקבות המרד ביטל הצאר אלכסנדר השני את נוהגו להעניק קרקעות לאיכרים הפולנים. רבים ממנהיגי המרד וממשתתפיו הוצאו להורג וכמה אלפים גורשו לסיביר. בשנת 1866 גירוש לסיביר לצמיתות הוחלף ל-10 שנות גירוש.
רקע

למרות התבוסה במלחמת קרים והחלשות מצבה הכלכלי והפוליטי של האימפריה הרוסית, הזהיר אלכסנדר השני ב-1856 מפני ויתורים נוספים במילים "שכחו את כל החלומות". רווחו שני זרמי מחשבה בקרב אוכלוסיית ממלכת פולין. לאחד מהם היו סערות פטריוטיות בתוך חוגים ליברליים-שמרנים בדרך כלל ואינטלקטואלים, שהתרכזו סביב אנדז'יי זמויסקי וקיוו לחזרה מסודרת למעמד החוקתי לפני 1830; הם התאפיינו כלבנים. הנטייה האלטרנטיבית, המאופיינת כאדומים, ייצגה תנועה דמוקרטית המאגדת איכרים, פועלים וכמה אנשי דת. עבור שני הזרמים הדילמה המרכזית שלהם הייתה שאלת האיכרים. עם זאת, בעלי אחוזות נטו להעדיף את ביטול הצמית בתמורה לפיצוי, אך התנועה הדמוקרטית ראתה בהפלת העול הרוסי תלויה לחלוטין בשחרור ללא תנאי של האיכרים.
בדיוק כשהדמוקרטים ארגנו את ההפגנות הדתיות והפטריוטיות הראשונות ב-1860, החלו להיווצר קבוצות התנגדות סמויות בקרב בני נוער משכילים. הדם נשפך לראשונה בוורשה בפברואר 1861, כאשר הצבא הרוסי תקף הפגנה בכיכר הטירה ביום השנה לקרב גרוכוב. כתוצאה מכך נהרגו חמישה מפגינים. מחשש להתפשטות התסיסה הספונטנית, הסכים אלכסנדר השני בחוסר רצון לקבל עצומה לשינוי שיטת הממשל. בסופו של דבר, הוא הסכים למינויו של אלכסנדר וילופולסקי לעמוד בראש ועדה לבחינת שמירה על הדת וחינוך ציבורי, והכריז על הקמת מועצת מדינה וממשל עצמי לעיירות ולכפרים. הוויתורים לא מנעו הפגנות נוספות. ב-8 באפריל היו 200 הרוגים ו-500 פצועים מאש רוסית. משטר צבאי הוטל בוורשה, וננקטו צעדי דיכוי אכזרי נגד המארגנים בוורשה ובווילנה על ידי גירושם לעומק רוסיה.
בווילנה לבדה נערכו 116 הפגנות ב-1861. באותו סתיו הכריזו הרוסים מצב חירום בפלך וילנה, בפלך קובנה ובפלך גרודנו.
האירועים הובילו לגיבוש מהיר יותר של ההתנגדות. מנהיגים עתידיים של המרד התאספו בחשאי בסנקט פטרבורג, ורשה, וילנה, פריז ולונדון. מההתייעצויות הללו יצאו שני גופים. עד אוקטובר 1861, הוקמה "ועדת התנועה" העירונית (Komitet Ruchu Miejski), שהחלה לפעול ביוני 1862, על ידי הוועד הלאומי המרכזי (CNC). מנהיגיו כללו את סטפן בוברובסקי, ירוסלב דוברובסקי, זיגמונט פדלבסקי, אגטון גילר וברוניסלב שוורצה. הגוף ניהל את יצירתם של מבנים לאומיים שנועדו להפוך למדינה פולנית סודית חדשה. ה-CNC לא תכנן מרד לפני אביב 1863 לכל המוקדם. עם זאת, המהלך של וילופולסקי להתחיל בגיוס לצבא הרוסי באמצע ינואר אילץ את הוועד להכריז על המרד בטרם עת בלילה שבין 22 ל-23 בינואר 1863.