stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאולו רופיני
ביוגרפיה

אביו של פאולו רופיני, בזיליו רופיני, היה רופא. בימי נערותו עברה משפחתו של רופיני לעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה. בנו, פאולו, החליט ללמוד לימודי כמורה אך לבסוף שינה את דעתו והחליט ללמוד רפואה באוניברסיטת מודנה, העיר הסמוכה. נוסף על רפואה למד רופיני מתמטיקה, פילוסופיה וספרות. את לימודיו החל בשנת 1783. עוד בהיותו תלמיד, הרצה רופיני בקורס על יסודות האנליזה המתמטית, לאחר שהמרצה הקודם עזב את הקורס. בשנת 1788 סיים את לימודיו בפילוסופיה, רפואה וניתוח, מעט לאחר מכן גם במתמטיקה. עוד באותה השנה התמנה למשרת פרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות האנליזה, ובשנת 1791 קיבל תפקיד כפרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות המתמטיקה. במקביל קיבל בשנה זו רישיון לעסוק ברפואה.
בשנת 1797 סיפח נפולאון בונפרטה את דוכסות מודנה לרפובליקה הצ'יזאלפינית ורופיני נבחר כנציג למועצת הרפובליקה התחתונה, אך נטש תפקיד זה לטובת עבודתו המדעית בשנת 1798, אז חזר לתפקידו באוניברסיטת מודנה. לאחר שסירב להשבע אמונים לרפובליקה מטעמי דת, פוטר מעבודתו. רופיני הקדיש עתה את זמנו הן למטופליו הרפואיים והן לבעיה המתמטית שהעסיקה אותו בזמנו, בעיית קיום הפתרון למשוואה ממעלה חמישית על ידי רדיקלים. רופיני היה הראשון ששיער והוכיח הוכחה כמעט מושלמת שלא קיים פתרון למשוואה פולינומית ממעלה חמישית ומעלה. בשנת 1799 פרסם רופיני הוכחה לטענה זו, אך זכה בעיקר להתעלמות מהממסד המתמטי, עד לשנה לפני מותו, שאז זכה להכרה רחבה בזכות עבודתו של קושי. להרחבה, ראו את הפרק משפט אבל-רופיני וקבלתו בהמשך ערך זה.
במשך שבע שנים, מאז פיטוריו, לימד רופיני מתמטיקה בבית הספר הצבאי שבמודנה. בשנת 1814, כבר לאחר התפרקות הרפובליקה, מונה רופיני לרקטור באוניברסיטת מודנה, ובמקביל כיהן כיושב ראש של המחלקות למתמטיקה יישומית, רפואה יישומית ורפואה קלינית. בשנת 1817 פרצה מגפת טיפוס, בה טיפל כרופא ואף נדבק גם הוא, וממנה לא החלים לחלוטין עד מותו. בשנת 1819 ויתר על תפקידו כיושב ראש של המחלקה לרפואה קלינית ושנה לאחר מכן פרסם מאמר מדעי העוסק בהתמודדות עם מחלת הטיפוס.
נוסף על עבודותיו האלו, חיבר מספר מאמרים בנושאי פילוסופיה והסתברות, ובהם גם על יישומי ההסתברות בהקשר המשפטי, ככלי לבחינת ראיות.
משפט אבל-רופיני וקבלתו > רקע

הפתרונות למשוואה ממעלה שלישית ומשוואה ממעלה רביעית התפרסמו לראשונה בספר "האומנות הגדולה" בשנת 1545, לאחר שהתגלו מספר שנים קודם לכן. תגליות אלו פרצו דרך בכל הקשור לפתרון משוואות פולינומיות והובילו במשך השנים מתמטיקאים רבים, בהם גם לאונרד אוילר, ז'וזף לואי לגראנז' ומתמטיקאים גדולים אחרים, לחפש פתרון למשוואה ממעלה חמישית, שיהיה, כמו הפתרונות למשוואות עד לסדר רביעי, מבוסס רק על ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים (פתרון כזה נקרא "פתרון על ידי רדיקלים"), אך ללא הצלחה – פתרון כזה לא נמצא.
משפט אבל-רופיני וקבלתו > פתרונו של רופיני

רופיני היה הראשון להעלות על הכתב את ההשערה שייתכן ולא קיים פתרון על ידי רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית וככל הנראה המתמטיקאי הראשון שהעלה השערה זו. בשנת 1799 פרסם ספר בו הוכיח טענה זו, למעט פער יחיד אותו הוכיח ברבות הימים נילס הנריק אבל, ולכן הטיעון נקרא כיום "משפט אבל-רופיני". שם הספר בו מופיעה ההוכחה הוא "תורה כללית של משוואות והוכחה לאי קיומו של פתרון אלגברי למשוואות ממעלה גבוהה מארבע". בספרו השתמש רופיני בתורת החבורות, שחלקים גדולים ממנה פיתח בעצמו. אמנם, לגראנז' עסק בנושא בעצמו, אך רופיני הרחיב רבות את הידע בנושא, טבע מספר מונחים חשובים המשמשים בתורה והוכיח מספר משפטים חשובים, ולכן אחדים רואים בו את אבי תורת החבורות.
משפט אבל-רופיני וקבלתו > קבלה על ידי הממסד המתמטי

למעט מספר קטן של מתמטיקאים, ניכרה בעולם המתמטי התעלמות מעבודתו של רופיני. שלוש פעמים שלח רופיני את ספרו אל לגראנז' בבקשה שיעיין בהוכחתו ויבדוק האם נפלה בה טעות או האם היא טעונה שיפור, אך לגראנז' התעלם מרופיני ולא החזיר לו כל תשובה. מקרה חריג של הכרה בעבודתו של רופיני, מקרה שאולי מעיד על הכלל, הוא הביקורת של פיאטרו פאולי, פרופסור למתמטיקה מפיזה. פאולי הכיר בעבודתו של רופיני ואף שיבח אותה, אך הכרה זו נבעה ככל הנראה גם ממניעים פטריוטיים.
בתגובה ליחס הצונן שהפגין העולם המתמטי, פרסם רופיני הוכחה נוספת בשנת 1803, הוכחה שלדעתו הייתה פשוטה יותר וקלה יותר להבנה. המתמטיקאי האיטלקי ג'אן פרנצ'סקו מלפאטי פרסם מספר התנגדויות להוכחה בשנים 1808 ו-1813, אך בדיעבד הסתבר שאלו נבעו, ככל הנראה, מחוסר הצלחתו להבין את ההוכחה של רופיני.
שני צוותי בדיקה של גופים גדולים לא עזרו לרופיני לקדם את ההכרה בעבודתו: המכון הצרפתי למדעים בפריז שצוות הבדיקה שלו כלל את לגראנז', לז'נדר ולאקרואה גיבש מסמך בו נכתב שאין חשיבות בעבודתו של רופיני וצוות בדיקה נוסף של החברה המלכותית קבע שספרו של רופיני אכן הוכיח את המתבקש, אך לא בדק את ההוכחה לפרטיה.
המתמטיקאי הגדול הראשון שהתייחס ברצינות לעבודתו של רופיני היה אוגוסטן לואי קושי, שלרוב נודע דווקא כמי שקימץ בהכרה בעבודותיהם של אחריהם. כשנה לפני מותו, בשנת 1821, כתב קושי לרופיני מכתב בו שיבח את הוכחתו והכיר בחשיבותה. כך, עבודתו של רופיני השפיעה על הממסד המתמטי בעתיד בעיקר דרך ההתייחסויות והעבודות של קושי, ששיכלל חלק מעבודותיו של רופיני.
ככל הנראה, נבעה ההתעלמות מעבודותיו של רופיני מתוך החדשנות שבהן, המורכבות שאפיינה אותן (לפחות בגרסה הראשונית של ההוכחה) ואולי אף מתוך חוסר רצון של מתמטיקאים "לקבל" את העובדה שהפתרון האלגברי שחיפשו רבים במשך זמן רב למשוואה ממעלה חמישית ואילך איננו קיים.
Teoria generale delle equazioni, 1799
פטי וגסטף

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1951 (בת 73) סנט לואיס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  סיינט אוגוסטין 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי של התעופה (2004)  נשים בתעופה בין-לאומית 
 www.pattywagstaff.com
 
פטי וגסטף (באנגלית: Patty Wagstaff; נולדה ב-11 בספטמבר 1951) היא טייסת אירובטיקה אמריקאית, אלופת העולם 3 פעמים ברציפות בשנים 1991–1993.
ביוגרפיה

וגסטף נולדה ב-11 בספטמבר 1951 בסנט לואיס במדינת מיזורי. אביה היה קברניט בחברת תעופה יפנית.
למרות ההיסטוריה התעופתית הענפה של משפחתה לא זכתה וגסטף לעידוד לחלום ילדותה להיות טייסת, בשל היותה אישה. את קריירת התעופה שלה החלה בשיעורי טיסה על מטוס ססנה 185, ובהמשך קיבלה רישיונות טייס למטוסים מסחריים רב-מנועיים, ורישיון מסוק מסחרי. בשנת 1985 הצטרפה וגסטף ל"צוות האירובטי האמריקאי", שם נשארה עד שנת 1996.
היא מספרת שבזכות רצונה הרב להצליח ולהראות ש"גם נשים יכולות" היא הגיעה להישגיה.
וגסטף מטיסה מטוס מדגם Extra 300, בצבעים המזוהים עמה. המטוס בצביעה זו מופיע במדמה הטיסה "Flight Simulator".
כיום (2006) היא מייעצת בנושאי אירובטיקה וארגון מפגנים אוויריים, ובעלת אתר אינטרנט מסחרי. בנוסף לכך פטי טסה גם כטייסת פעלולים לסרטים וטלוויזיה ומאמנת טייסים אווירובטיים אחרים, ובשנת 2002 הייתה מינוי נשיאותי למועצה המייעצת הפדרלית של Centennial of Flight Commission.
פורוסייה

פורוסייה (בערבית: فُرُوسِيَّة "פֻרוּסִיָּה"), מונח המתייחס לאמנות הלחימה של עולם האסלאם בימי הביניים ובעיקר ללוחמת פרשים.
המונח פורוסייה

הוראתו הראשונית של המונח פורוסייה היא "פרשות". עם הזמן נוספו למונח משמעויות נוספות כגון מכלול הכישורים הקשורים בסוס וברוכבו, מגוון כישורים צבאיים וצבאיים למחצה, אמנות המלחמה בכללותה ואף קוד ההתנהגות של הלוחמים. על אף שהפורוסייה אינה זהה לאבירות האירופית, ישנם קווי דמיון מסוימים בין שתי התופעות. כמו האבירות גם הפורוסייה כללה בתוכה קוד התנהגות נלווה, למרות שהשפעתו התרבותית הייתה מוגבלת יותר.
היסטוריה של הפורוסייה

שורשיה של אמנות הפורוסייה נטועים עוד בתקופת הח'ליפות האומיית. ברם, מקצועות הלחימה החלו להתגבש לתורה מסודרת בתור הזהב של הח'ליפות העבאסית. במחצית השנייה של המאה ה-9, החלו אומנים מומחים לכתוב מדריכים טכניים להכשרה צבאית, וענפי הלחימה השונים החלו להתגבש לכלל תורה סדורה. ניתן לזהות בתוך אמנות הפורוסייה השפעות של האימפריה הסאסאנית, של האימפריה הביזנטית ושל האימפריה הרומית לפניה. אמנות הלחימה של הערבים לפני האסלאם ובתקופת הכיבושים השפיעה רק באופן שולי על הפורוסייה. לעומת זאת, פיתוחים טקטיים שנוצרו בתקופה האומיית ובתקופה העבאסית המוקדמת השפיעו השפעה מכרעת על התפתחות הפורוסייה.
מדריכי פורוסייה

בעולם האסלאם נכתבו עשרות מדריכי פורוסייה במשך מאות בשנים, הרבה אחרי שלוחמה ימי ביניימית איבדה את הדומיננטיות שלה. עם זאת, רוב רובם של מדריכי הפורוסייה נכתבו בין המאה ה-9 לבין המאה ה-16 ובעיקר בח'ליפות העבאסית (מאחרי תור הזהב ועד התקופה הסלג'וקית) ובסולטנות הממלוכית. פועל יוצא, רוב מדריכי הפורוסייה נכתבו בשפה הערבית, אך ישנם גם חיבורים שנכתבו בפרסית, בטורקית עות'מאנית ואפילו בניב ממלוכי קונטמפוררי של טורקית קיפצ'אקית. מדריכי הפורוסייה הפכו לסוגה מובחנת בספרות האדב.
ההכשרה באמנות הפורוסייה

ניתן לחלק את האנשים שהכשירו לוחמים באומנות הפורוסייה לשלוש קבוצות עיקריות: מורים, שהקנו את יסודות הפורוסייה ללוחמים, אומני פורוסייה, שהיו מומחים בענף פורוסייה אחד או יותר, ומחברי המדריכים, שהעלו את עקרונות אמנות הפורוסייה על הכתב. ברי, כי הייתה חפיפה בין הקבוצות, למשל אומני פורוסייה שחיברו מדריך בתחום התמחותם, או מורים שהיו גם אומני פורוסייה ידועים. בח'ליפות העבאסית, בח'ליפות הפאטמית ובסולטנות הממלוכית היו בתי ספר ייעודיים להכשרת לוחמים, בדרך כלל ממלוכים, באומנות הפורוסייה. ממלוכ שנרכש בסולטנות הממלוכית לשרת את הסולטאן קיבל את הכשרתו במערכת בתי הספר הצבאיים הסולטאניים (طباق, יחיד طبقة). בשנים הראשונות לשהותו בטבקה, למד הממלוכ ערבית, הוכשר בעקרונות דת האסלאם, ועבר אינדוקטרינציה שעיקרה נאמנות קודם כל לפטרון אך גם לחבריו ליחידה. לאחר מספר שנים ועם הגעתו לגיל הבגרות, החל הממלוכ לעבור תהליך של הכשרה צבאית שהתבססה על אומנות הפורוסייה. לכל קבוצה של ממלוכים, הוקצה מורה (معلم) אחד או יותר, שהכשירו את הנערים בענפי הפורוסייה השונים.
ענפי הפורוסייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ענפי הפורוסייה > פרשות

ההכשרה בפרשות הייתה אבן הפינה של ההכשרה באמנות הפורוסייה. הלוחם הצעיר למד את יסודות הפרשות, בתחילה כנראה על דגם של סוס ולאחר מכן על סוס ללא אוכף. בהכשרה הראשונית בפרשות נלמד כיצד לעלות על סוס (מצד שמאל) וכיצד לרדת ממנו, כיצד לזנק מעל גבי הסוס עם ציוד מלא ובלעדיו, וכיצד לבצע את צורות הדהירה השונות של הסוס, קרי הליכה, טפיפה, דהירה קלה ודהירה מהירה. לאחר מכן, התקדמו הלוחמים ללמוד כיצד לרכב על סוס עם אוכף. בהכשרה המתקדמת יותר נלמדו עקרונות השימוש באוכף, ברסן ובארכופים, וכן גם בפניות עם הסוס. במהלך ההכשרה בפרשות אמור היה הלוחם ללמוד גם כיצד לטפל בסוס חולה.
ראו גם

צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
לקריאה נוספת

דוד איילון, "דעתו של אבן ח'לדון על הממלוכים," בתוך ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך ז' (תשכ"ד) [ספר ל. א. מאיר], עמ' 142–143.
דוד איילון, "הערות בדבר בתי הספר הצבאיים במדינה הממלוכית," ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כרך י"ב (תש"ן), עמ' 132–140.
דוד איילון, אבק שרפה ונשק חם בסולטנות הממלוכית: אתגר לחברה צבאית מוסלמית בימי הביניים, משה זינגר (מתרגם), ירושלים: מאגנס, תשנ"ד.
אמיר מזור, המנצוריה בסולטנות הממלוכית (1310-1290): סוגיות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור לפילוסופיה, בהדרכת ראובן עמיתי, האוניברסיטה העברית, תשע"ב.
ניסים סופר, אבירי האסלאם: לחימה רכובה במזרח התיכון של ימי הביניים, הסדנה להיסטוריה חברתית, 10 בנובמבר 2015
Muhammad M. Ahsan, Social Life under the Abbasids, 170-289 AH, 786-902 AD, London: Longman, 1979
Reuven Amitai, Mongols and Mamluks: The Mamluk-Īlkhānid War, 1260-1281, Cambridge: Cambridge University Press, 2004
David Ayalon, "Notes on the Furûsiyya Exercises and Games in the Mamluk Sultanate," Scripta Hierosolymitana, Vol. 9 (1961), pp. 31-62
Ulrich Haarmann, "The Late Triumph of the Persian Bow: Critical Voices on the Mamluk Monopoly on Weaponry," in Thomas Philipp and Ulrich Haarmann (eds.), The Mamluks in Egyptian Politics and Society, Cambridge: Cambrdige University Press, 1988, pp. 174-187.
Carole Hillenbrand, The Crusades: Islamic Perspectives, New York, NY: Routledge, 2000
Hassanein Rabie, "The Training of the Mamluk Faris," in Vernon J. Parry and Malcolm E. Yapp (eds.), War, Technology and Society in the Middle East, London: Oxford University Press, 1975, pp. 153-163
John M. Smith Jr., "'Ayn Jalut: Mamluk Success or Mongol failure," Harvard Journal of Asiatic Studies, Vol. 44 (1984), pp. 307-345
John M. Smith Jr., "Nomads on Ponies vs. Slaves on Horses," Journal of the American Oriental Society, Vol. 118 (1998), pp. 154-162
הערות שוליים

↑  David Ayalon, "Notes on the Furûsiyya Exercises and Games in the Mamluk Sultanate," Scripta Hierosolymitana, Vol. 9 (1961), p. 34
שריון של פרש כבד ממלוכי, אמצע המאה ה-16.
חייל ממלוכי מתאמן בשימוש בחנית. כתב יד מוסלמי מהמאה ה-16
פטוצ'יני אלפרדו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת פסטה 
 על שם:  Alfredo Di Lelio 
 מטבח:  Italian-American cuisine 
 מוצא:  איטליה, ארצות הברית 
 ממציא:  Alfredo Di Lelio 
 מרכיבים עיקריים:  פטוצ'יני, Alfredo sauce 
 
מנה של פטוצ'יני אלפרדו
פטוצ'יני אלפרדו (איטלקית: Fettuccine Alfredo) היא מאכל מפורסם מהמטבח האיטלקי, של פסטה טרייה מסוג פטוצ'יני מוקפצת ברוטב שמרכיביו העיקריים הם חמאה וגבינת פרמזן.
המנה הומצאה ברומא בשנת 1914 על ידי המסעדן והשף אלפרדו די ללו, בהתבסס על מנה הידועה בכינוייה Fettuccine al burro (פטוצ'יני בחמאה), אשר נוספת לפטוצ'יני הן לפני שמניחים את הפסטה והן לאחר מכן (שיטה המכונה doppio burro - "חמאה כפולה"). המתכון שהומצא על ידי די ללו כלל הכפלת כמות החמאה ועל כן מכונה המנה המקורית שהוכנה על ידי דה ללו Maestosissime fettuccine al triplo burro (פטוצ'יני בשלוש פעמים חמאה)[דרוש מקור]. המנה הפכה מאוד פופולרית, וידוענים רבים פקדו את מסעדתו של דה ללו, בהם מרי פיקפורד ודאגלס פיירבנקס אשר טעמו את המנה בירח הדבש שלהם ב-1927. בשובם לארצות הברית הם ביקשו שיכינו להם את המנה וכך הפכה פופולרית בארצות הברית אף יותר מאשר באיטליה. השם "פטוצ'יני אלפרדו" מקובל ברחבי העולם אך לא באיטליה עצמה, בה מכנים את המנה לפי שמה המקורי "פטוצ'יני בחמאה" או "פטוצ'יני בחמאה ופרמזן".
במקומות שונים בעולם נהוג להעשיר את המנה על ידי הוספת עוף, חסילונים או (במיוחד בישראל) פטריות.
הערות שוליים

↑  Sarah - Curious Cuisiniere, Authentic Fettuccine Alfredo, Curious Cuisinière, ‏20.6.23
פורוע' פרוח'זאד

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1935 טהראן, איראן 
 פטירה:  13 בפברואר 1967 (בגיל 32) Tafresh, איראן 
 מדינה:  איראן (קיסרות הקיסרים של איראן)
 מקום קבורה:  Zahir-od-dowleh cemetery 
 בן או בת זוג:  פרוויז שאפור (1951–1954) 
 אתר רשמי
 
פורוע' פרוח'זאד (בפרסית: فروغ فرخزاد; 5 בינואר 1935 - 13 בפברואר 1967) הייתה במאית ומשוררת איראנית. היא נחשבת למוכרת ביותר מבין המשוררות המודרניות בשפה הפרסית ולאחת היוצרות החשובות ביותר באיראן המודרנית.
ביוגרפיה

פרוח'זאד נולדה בטהראן בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני. היא למדה בבית הספר עד כיתה ט', ולאחר מכן עברה לבית ספר מקצועי לבנות שם למדה אומנות ותפירה. בגיל 16 היא נישאה לקרוב משפחתה, הסאטיריקן פרויז שאפור, ועברה איתו לאהוואז. משפחתה התנגדה לנישואין בעיקר בגלל גילו המבוגר של שאפור. כעבור שנה ילדה פרוח'זאד את בנה היחיד, קאמיאר שאפור, ושנתיים לאחר מכן פרוח'זאד ופרויז התגרשו. פרויז זכה במשמורת על בנם ונאסר עליה לקיים קשר עם הילד.
לאחר הגירושין שבה פרוח'זאד לטהראן וב-1955 פרסמה את ספר שיריה הראשון - "שבויה", בעקבותיו קיבלה תשומת לב שלילית רבה וביקורות רבות ושירתה נהפכה למוקד של חילוקי דעות ואי הסכמה בחברה. באותה השנה סבלה פרוח'זאד מהתמוטטות עצבים ואושפזה במוסד פסיכיאטרי. ב-1956 פרסמה פרוח'זאד את ספר שיריה השני, "הקיר".
ב-1958 התגוררה כמה חודשים באירופה, כשחזרה לאיראן החלה לעבוד גם כקולנוענית והכירה את הקולנוען והיוצר אבראהים גולסתאן. גולסתאן עודד את פרוח'זאד להביע את עצמה ולחיות בעצמאיות וגם ניהל עמה מערכת יחסים שנמשכה עד מותה. מערכת היחסים ביניהם ספגה ביקורת שלילית עקב היחסים הגלויים מחוץ לנישואין, פער הגילים בין בני הזוג, והעובדה שגולסתאן נשוי לאחרת.
ב-1958 פרסמה פרוח'זאד את ספר שיריה השלישי, "המרד". ב-1962 נסעה לתבריז, שם הייתה מושבת מצורעים, כדי ליצור את סרטה "הבית השחור" המדבר על חולי הצרעת באיראן. במהלך 12 ימי הצילום נקשרה פרוח'זאד לחוסיין מנסורי, בנם של שני מצורעים מהמושבה, ובסוף הצילומים אמצה אותו ולקחה אותו עמה לחיות בבית אמה. ב-1964 פרסמה פרוח'זאד את ספרה "לידה אחרת", אותו הקדישה לגולסתאן.
בפברואר 1967 נהרגה פרוח'זאד בגיל 32 בתאונת דרכים. כדי להימנע מלפגוע באוטובוס הסעות של ילדים מבית הספר היא הסיטה את הג'יפ בו נסעה והתנגשה בחומת אבן. פרוח'זאד מתה מפצעיה עוד לפני שהגיעה לבית החולים. בשנת 1974, 7 שנים לאחר מותה, פורסם ספר שירתה "בואו נאמין בראשית העונה הקרה".
נושאים ביצירתה

כמה מהנושאים הבולטים בשירתה של פרוח'זאד הוא הרגשות שלה כלפי נישואין קונבנציונליים, מעמדן של הנשים באיראן, ומעמדה האישי כאישה וכאמא שלא יכולה לחיות חיים קונבנציונליים. חלק מהשירים בהם נושאים אלה באים לידי ביטוי הם "שבויה", "להקת החתונה", "קריאה לנשק", ו"לאחותי".
שירתה של פרוח'זאד מהפכנית בכך שהיא הופכת את הסדר הפטריארכלי שהיה מקובל באירן בתקופתה. היא נותנת ביטוי לקול נשי אקטיבי.
שירתה של פרוח'זאד נחשבת איקונקלאסטית ופמיניסטית. היא מציגה רגשות ומחשבות מנקודת מבט של אישה איראנית בחברה המסורתית. היא נגעה גם בנושאים כמו זיכרונות ילדות, אימת המוות, סמטאות ושוקי עיר הולדתה ומגוריה במרבית הזמן טהראן והביעה ביקורות פוליטיות. תחילה פרוח'זאד נשמעה לכללי הכתיבה האיראנית המסורתית (חרוז, משקל וכדומה), אך עם הזמן כשכתיבתה הבשילה היא קיבלה אופי שונה לגמרי. אפשר למצוא בתוך מקבצי השירה עצמם חוסר התאמה סגנונית בשפה או במבנה השירים (שירים המחולקים לבתים לצד פואמות ארוכות ורצופות) ואפילו בתוך השירים עצמם אין אורך נשימה, אורכי שורות ואורכי בתים קבועים.
תגובות לשירתה ולאורח חייה

שירתה של פרוח'זאד והאופן שבו בחרה לנהל את חייה עוררו תגובות חזקות הן מצד תומכיה והן מצד מבקריה. בעיני תומכיה, פרוח'זאד נתפסת כסמל המאבק בדיכוי הנשים בחברה המסורתית, וכגיבורה ולוחמת אמיצה למען העצמאות והחופש. היא נחשבת למשוררת פורצת דרך ולסמל תרבותי ופמיניסטי באיראן הן בשל אורח חיה ומערכת היחסים הגלויה שלה עם גולסתאן והן בשל העיסוק הגלוי בשיריה בנושאים הקשורים לנשיות ומיניות.
מנגד, בעיני מבקריה, פרוח'זאד מסמלת הפקרות מינית, אובדן ערכי המסורת וכאוס. ביקורת זו עולה בעקבות הנושאים בהן היא עוסקת בשיריה ובגלל מערכות היחסים שניהלה כגרושה, בין היתר עם גולסתאן. בעקבות ביקורת זו, שירתה נאסרה לפרסום על ידי הרפובליקה המוסלמית באירן.
שירתה של פרוח'זאד הייתה מוכרת מאוד בזמנה, אך גם היום. היא נחשבת לאחת המשוררות האיראניות החשובות של המאה ה-20, ומשפיעה על איראנים ברחבי העולם עד היום.
קשר עם דליה רביקוביץ'

בעיני חלק מחוקרי שירתה של פרוח'זאד, נראה שיש קשר בין פרוח'זאד לבין רביקוביץ'. אמנם אין תיעוד שהשתיים נפגשו, אך שתיהן ניהלו מערכות יחסים עם הבמאי איברהים גולסתאן. פרוח'זאד וגולסתאן ניהלו מערכת יחסים מפגישתם ב-1958 ועד מותה. רביקוביץ' ניהלה עמו מערכת יחסים קצרה אך משמעותית (לדבריה) כשלוש שנים לאחר מותה של פרוח'זאד, כאשר גולסתאן הגיע לארץ.
נראה שיש זיקה מסוימת גם בין שיריהן של פרוח'זאד ורביקוביץ' . בספרה "לידה אחרת" שפורסם בשנת 1964 כתבה פרוח'זאד שיר בשם "בובה ממוכנת". רביקוביץ' פרסמה שיר נוסף בשם זה בשנת 1959 בספרה הראשון "אהבת תפוח הזהב". שני השירים מתארים את הנפש הנשית הכלואה בגוף ממנו מצופה התנהגות מסוימת, בעולם עם חוקים ברורים הנשלט בעיקר על ידי גברים, אך כל אחת מהמשוררות משדרת את התחושה הזו מעולמה שלה.
רשימת יצירותיה > ספרים

שבויה (1955)
הקיר (1956)
המרד (1958)
לידה אחרת (1964)
בואו נאמין בראשית העונה הקרה (1974)
רשימת יצירותיה > סרטים

הבית שחור (1962)
לקריאה נוספת

ג'סמין דרזניק, Forough Goes West: The Legacy of Forough Farrokhzad In Iranian Diasporic Art and LIterature, חורף 2010, Journal of Middle East Women's Studies, Vol 16, No.1, עמ' 103–116, הוצאת אוניברסיטת דיוק
Michael Craig Hillmann, An Autobiographical Voice: Forough Farrokhzad, in Women's Autobiographies in Contemporary Iran, בעריכה של אפסאנה נג'מאבאדי ( Harvard University Press, 1990). ISBN 0-932885-05-5.
לקריאה נוספת > כתביה שתורגמו לעברית

פורוע' פרוח'זאד, לידה אחרת, תרגום: סיון בלסלב, קשב, 2012
פורוע' פרוח'זאד, הבה נאמין בראשית העונה הקרה, תרגום: סיון בלסלב, קשב, 2014
הערות שוליים

↑  Persian Language & Literature: Forough Farrokhzad, www.iranchamber.com
↑  פורוע' פרוח'זאד, תרגום: סיון בלסלב, לידה אחרת, קשב, 2012
↑  Poetry as Life Cycles - Guernica, www.guernicamag.com (באנגלית)
↑  הי, אתה שכה ירוק הנ?, את ידי?, כזיכרון בוער, שים בידי, ידי אוהבת, באתר הארץ, 7 במרץ 2007
↑  "פוסט אורח של הסופרת והמשוררת גילית חומסקי על ספר השירה "לידה אחרת" מאת פורוע פרח`זאד". קורא בספרים. 2013-07-09. נבדק ב-2017-11-19.
↑   קציעה עלון, חייה הסוערים של המשוררת האיראנית פרוע' פרוחזאד, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443199205171  PLWABN: 9810547086305606  BIBSYS: 90758743  BNE: XX1515103  BnF: cb122167669 (data)  CiNii: DA1236635X  GND: 121048608  ISNI: 0000 0001 2128 9067  LCCN: n82004362  LNB: 000040510  MusicBrainz: 199f04d6-8076-4925-a05a-9e4c42225f6d  NKC: xx0045162  NLA: 36547092  NLK: KAC201106013  NSK: 000542844  NTA: 07519693X  RERO: 02-A024160578  SELIBR: 344873  SUDOC: 030969794  Trove: 1285049  VIAF: 39427379   WorldCat (עם VIAF): 39427379
פימליקו

| --- | --- |

שורת בתים ברחוב בלגרביה במרכז השכונה
 מידע
 עיר:  הסיטי של וסטמינסטר 
 על שם:  Pamlico 
 קואורדינטות:  51°29′19″N 0°08′22″W﻿ / ﻿51.4887°N 0.1395°W﻿ / 51.4887; -0.1395
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקספימליקו(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקספימליקו(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיפימליקו(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיפימליקו
 
דרך סינט ג'ורג'
רחוב בלגריביה
פימליקו (באנגלית: Pimlico) היא שכונה בחלק הדרומי של רובע הסיטי של וסטמינסטר. גבולות השכונה הם מצפון תחנת לונדון ויקטוריה ושכונות ויקטוריה ובלגרביה, ממזרח דרך גשר ווקסהול ושכונת וסטמינסטר, מדרום נהר התמזה וממערב מסילת הברזל המובילה לתחנת הרכבת ויקטוריה והשכונות בלגרביה וצ'לסי.
היסטוריה

השכונה החלה את ההתפתחות שלה בשנת 1825 כאשר עלה הביקוש בצד המערבי של העיר והביצות באזור יובשו. הלורד גרובנור שהיה מהיזמים העשירים בעיר, שכר את שירותיו של תומאס קוביט לפתח ולבנות את אזור זה לצד שכונות ואזורים נוספים בצד המערבי (כמו שכונת בלגרביה). השכונה נבנתה בעיקר משורות של בתים טוריים לבנים בסגנון בנייה של התקופה (תקופת העוצרות; Regency era).

במהלך המאה ה-19 נחשבה השכונה בעיקר לשכונת מגורים שקטה של מעמד הביניים, אך לקראת סוף המאה החלה דעיכה ביוקרתיות השכונה עם פרויקטים שונים של מעבר שכבות עניות יותר לתוך השכונה. בתחילת המאה ה-20 החל גל פיתוח נוסף לשטוף את השכונה והיא החלה לחזור למעמדה היוקרתי, קרבתה לאזור וסטמינסטר ובתי הפרלמנט הפכה אותה לחביבה בעיני פוליטיקאים רבים שעברו לגור בה. בין שנות ה-30 לשנות ה-50, נבנו מספר פרויקטים בשכונה ואחוזות רבות מהתקופה הוויקטוריאנית הומרו לבתי מלון. חלקים מהשכונה שנהרסו במהלך הבליץ נבנו מחדש גם הם בתקופה זו.
תחבורה

בקצה הצפוני של השכונה כאמור נמצאת תחנת הרכבת לונדון ויקטוריה וכן תחנת הרכבת התחתית ויקטוריה, בדרום-מזרח השכונה נמצאת גם תחנת הרכבת התחתית פימליקו. הרחובות העיקריים המרכיבים את השכונה הם דרך גשר ווקסהול (התוחם אותה ממזרח), דרך בלגרייב (כביש ה-A3213) שעובר במקביל לדרך גשר ווקסהול לאורך השכונה, רחוב לופס שחוצה את השכונה ממזרח למערב, ודרך גרובנור (כביש ה-A3212) אשר עובר לאורך גדת נהר התמזה בגבולה הדרומי של השכונה. רחובות חשובים אחרים הם דרך סינט ג'ורג' ורחוב סאת'רלנד העוברים במקביל לדרך בלגרייב ומתחברים לרחוב לופס, ודרך וורויק החוצה את כל רחובות אלו ממזרח למערב.
אתרים חשובים בשכונה

מוזיאון טייט בריטניה: באופן רשמי מחוץ לגבולות השכונה, אך המוזיאון בכל זאת מזוהה איתה.
אקדמיית פימליקו: בית ספר תיכון המתמחה באומנות.
ספריית פימליקו
משרד הסטטיסטיקה לאומי
בית המילניום
גינות פימליקו
בניין פימליקו פלייס
מטה יחידת הפשע הלאומית
פהד אבו ח'דרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  דוקטור לספרות ערבית קלאסית האוניברסיטה העברית בירושלים
 מקצוע:  משורר
 תואר:  דוקטור
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים
 
פהד אבו ח'דרה (בערבית: فهد أبو خضرة; תעתיק מדויק: פהד אבו ח'דרה; נולד באל-רינה ב-1939) הוא משורר, סופר, עורך בשפה הערבית, וחוקר המורשת הספרותית והאינטלקטואלית הפלסטינית. היה מרצה בחוג לשפה ולספרות ערבית באוניברסיטת חיפה וערך מספר כתבי יד בשפת הערבית.
ביוגרפיה

אבו ח'דרה נולד בכפר אל-רינה (الرينة) בקרבת נצרת, ולמד בבית הספר היסודי בכפר. את לימודי התיכון השלים בנצרת. בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור לספרות ערבית קלאסית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא היה מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכללה להכשרת מורים ערבים בחיפה.
אבו ח'דרה היה חבר מערכת כתב העת הספרותי "אל-ג'דיד" ועורך כתב העת "אל-ע'דד".
בשנות ה-90 הוא היה עורך ראשי של הרבעון "מואקף", שייסד יחד עם חנא אבו חנא ואינטלקטואלים אחרים, שהיה מוקדש לביקורת ספרות.
פרסומיו

אבו ח'דרה פרסם שבעה ספרי שירה, נובלה, מחזה ומחקרים רבים. יצירתו הראשונה, נובלה בשם "הליל והגבולות" (מטבעת אל-חכים), ראתה אור ב-1964. קובץ שיריו הראשון, "הלילך והאותיות" (מג'ג'לת "אל-שרק"), ראה אור ב-1972. הוא פרסם שירים ומאמרים בעיתונים ערביים רבים, בהם "אל-מוג'תמע" ו"אל-שרק". הקובץ "חלום ליל אביב" תורגם לעברית בידי נביל טנוס בשנת 2001. מנשורת "מואקף", מהדורה מכונסת של שירתו, ראתה אור ב-1996 .
פרסומיו > ספרים

"הליל והגבולות" / الليل والحدود (מטבעת אל-חכים) (1964)
"הלילך והאותיות" / الزنبق والحروف (מג'ג'לת "אל-שרק") [نظمهُ] (1972)
قصائد مختارة من الشعر العربى الحديث : مع مقدمة وتراجم ومراجع [أعدّه] (שירה) (1980)
ابن المعتز الرجل وإنتاجه الأدبى (1980)
الندى والاقاح : مجموعة شعرية (שירה) (1986)
البحث عن أجنحة [نظَمه] (שירה) (1987)
النسور (שירה) (1990)
كتابات على طريق الوصول (שירה) (1994)
مسارات عبر الزوايا الحادة (שירה) (1998)
حلم ليلة ربيعية (שירה) (2001)
الأعمال الشعرية الكاملة (שירה) (2015)
פרסומיו > מחקרים

(בשיתוף עם פרופ. ג'ורג' קנאזע) פוצול אל-תמאת'יל פי תבאשיר אל-סרור שכתב עבדאללה אבן אל-מועתז (فصول التماثيل في تباشير السرور), האקדמיה ללשון ערבית, דמשק 1989.
פרסומיו > אנתולוגיות וקבצים ספרותיים

החזרה אל השבט: אנתולוגיה שירה ערבית מתורגמת, התאחדות אגודות הסופרים בישראל, האגודה הערבית, 1996
מעורב ערבי: קובץ ספרותי נבחר מארצות ערב
בשני קולות – קובץ דו-לשוני מיצירותיהם של משוררים וסופרים ערבים ויהודים לפי בחירתם