שמואל זביטקובר
קורות חיים > כסוחר, סוכן וספק

פעילותו הרחבה בענפי המסחר, התעשייה והאשראי שבימיו הקנתה לו מעמד רב. היה בעל העסקים והעשיר ביותר מבין כל יהודי ורשה בדורו. עסק בענף הבירה, שבו הוא החזיק בקרקעות משלו לגידול השעורים, וייסד מבשלה לייצור הבירה, וכן בתי מרזח ובתי קפה בהם הוא מכר את תוצרתו. עסק גם במסחר הבהמות, הבשר והעורות, וכן החזיק ברשותו בבית המטבחיים ובורסקי.
| --- | --- |

פרידריך השני ופרידריך וילהלם השני, מלכי פרוסיה;  העניקו לזביטקובר את התואר "קומיסר". זביטקובר שימש ספק בית המלוכה הפרוסי
שימש סוכן של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי, לפחות משנת 1771, ופוניאטובסקי כתב לו על כך כתב-זכות 12 ימים לפני שהתפטר ממשרתו ויצא מהמדינה לאחר חלוקת פולין השלישית, ככל הנראה על מנת שידאג לצרכיה הכלכליים של חצרו בהיעדרו; ולאור כך שהיו ביניהם יחסים אישיים קרובים וחמים. וכך ידוע שנעזר בזביטקובר אחר שיצא מהמדינה, במשלוח סוסיו של פוניאטובסקי וחפצים נוספים, וכן במתן אפשרות של השכרת ביתו של זביטקובר בפראגה עבור משרתיו של פוניאטובסקי למקרה שיישארו ללא דירה. את משרת "משרת המלך" קיבל זביטקובר מפוניאטובסקי בשנת 1776, דבר שהקנה לו את הזכות לגור בוורשה.
כבר בשנת 1771 הוא נשא בתואר קומיסר שהוענק לו מטעם פרידריך השני, מלך פרוסיה, וכך נשא בתואר דומה שהוענק לו על ידי מלך פרוסיה שאחריו, פרידריך וילהלם השני, בשנתו הראשונה לשלטון, 1787. מקורות שהשתמרו מעידים על היותו סוכן של חצר המלוכה הפרוסי, ובאישור משנת 1787 מופיע כי היה ספק של בית המלוכה הפרוסי.:
בשנת 1773 (ה'תקל"ג) הוא מופיע כספק של הצבא הרוסי. הודות לתפקיד זה צבר שמואל הון רב ומעמד איתן.
בשנים 1790–1794 (ה'תק"ן–ה'תקנ"ד), הוא מופיע שוב כספק של הצבא הרוסי, וגם של הצבא הפולנים והפרוסיים.
קשרי המסחר שלו היו מסועפים ובעלי היקף מרחבי גדול. בפרוסיה היו לו עסקים עם פוטסדאם, עיר הצבא הפרוסי שבה היו גופי ממשל רבים, אליה הוביל עורות; כך גם לעיר הפרוסית ברסלאו היה מוביל בהמות או גם עורות; במיטוי, בירת דוכסות קורלנד וסמיגליה, הוא רכש סוסים; לבירת האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג היה נוסע הן לפגישות עם אנשי ממשל, לשם גביית חובותיו כספק הצבאי, והן למטרות מסחר. בשנת 1777 אף הוענק לו דרכון לנסיעה חופשית לסנקט פטרבורג.
בשנות ה-90, מעמדו היה איתן, והוא נהג בעצמו בהתאם. בשטח מגוריו – שכנראה כבר אז נקרא על שמו "שמולוביזנה" (פול') – נהגו הוא ואנשיו כברשות אוטונומית, ולא הציגו במעברים את דרכוניהם. זביטקובר לבש בגדי שרד, וחגג בהם למורת רוחם של האזרחים והפוגט שראו בכך עזות וחוצפה.
במהלך מרד קושצ'ושקו (1794) שעל ידי תדיאוש קושצ'ושקו, נמלטו זביטקובר ומשפחתו יחד עם הצבא הרוסי, כשהם מותירים אחריהם את הבתים, השדות והמפעלים שברשותו. לדברי רינגלבלום הרקע לבריחה היה שאלת האספקה שלו בשנים שלפני כן, שלא התנהלה ביושר. שלטון המהפכה החדש בדק את עסקיו של זביטקובר ואת חוזיו והתנהלותו מול בעלי האחוזות והממשל; אלו נבדקו מוועדה לוועדה, ועד לבית המשפט לענייני פלילים. באותה השנה התפרסמה בעיתון הממשלתי רשימה של מבוקשים לשם העמדתם למשפט על פשעים ובגידה במולדת; ברשימה נכללו שרים ופקידים גבוהים, ובהם זביטקובר. אצל מספר נחקרים הועלתה השאלה על מידת היכרותם עם זביטקובר.
חלק מרכושו ועסקיו שבפראגה, שכללו מחסנים ובתי-חרושת, ובהם בית-החרושת לעיבוד עורות ומטחנות בגולדשנוב (פול'), נבזזו והוחרמו על ידי הפולנים שתפסו את השלטון. קרוביו ושותפיו נאסרו; לדעת פרופ' ו. טוקז' הם היוו מעין מפלגה רוסית, ונאשמו בהסתרת רוסים, ניירות ומרגלים לטובת רוסיה. למעשה, לא ידוע מה עלה בדינו, וככל הנראה לא הוצא פסק דין כלפיו; מכל מקום מחסניו ובתי החרושת שלו הולאמו לצבא המהפכה. בסופו של דבר דוכא המרד על ידי אלכסנדר סובורוב, והרוסים שבו לשלטון. בשנת 1795 חולקה פולין בשלישית, והעיר ורשה וסביבותיה סופחו לשטח הפרוסי.
בשנת 1797, בעוד ורשה תחת השלטון הפרוסי, פרץ סכסוך בינו לבין העירייה הוורשאית, הרשות הפרוסית המחוזית (גר') והשלטון הפרוסי העליון. זביטקובר שב מרוסיה עם משלוח גדול של מעילי פרווה, ופתח מחסן בפרוור הסמוך לקרקוב, שם היה סבור למכור את סחורתו. לאחר התקוממות מתחריו, ובראשם היהודי אליהו מברודי, התערב השלטון המקומי וסגר את המחסן. בין זביטקובר לעירייה פרץ מאבק ביורוקרטי, ובו טענה העירייה כי המסחר הקמעונאי נאסר על יהודים בוורשה, וכן ערערה על הזכות המסחרית של זביטקובר בוורשה, שכן לא היה נוכח בה עם כיבוש המקום והחלת ההסדר הפרוסי בו, ועוד טענה שעל פי ההסדר היה אסור ליהודים לעסוק במסחר ובמלאכה יחד - ואילו לזביטקובר היה באותה העת בורסקי ומבשלה. זביטקובר ניסה להדוף כל טענה נגדו, ועמד על כך שהוא תושב קבוע בוורשה כ-40 שנה. טיעון נגד שתפס מקום נכבד במאבק זה היה משרתו כפרנס ועד ארבע ארצות. עוד קָבל על כך שנטפלו דווקא לחנותו, ולא לשאר הסוחרים. השלטון המקומי נהג עמו אף הוא ביד קשה, אולם בי"א באדר ה'תקנ"ח (סוף פברואר 1798) הוא קיבל תעודת זיכיון המתירה לו לקבוע את מושבו בוורשה, כמו מחוצה לה, ולסחור בה חופשי. כעבור שבוע (בי"ט באדר, 7 במרץ) התקבלה הוראה הקוראת לפתוח את מחסנו.