stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוז אוניל גרינהאו
מורשת

מאמצע המאה ה-20 פורסמו שתי ביוגרפיות על גרינהאו.
גרינהאו הייתה דמות בולטת שגילמה נינה פוש בפרק של סדרת הטלוויזיה של NBC משנת 1961, "האמריקאים", רוז המרדנית,
מעלליה של גרינהאו הומחזו בסרט הטלוויזיה "הורד והתן" מ-1990 , בו גילמה מדולין סמית' את דמותה.
גרינהאו הייתה דמות בולטת שגילמה סו-אן לידס בדרמת הטלוויזיה של 1993, "מחזור 61".
בשנת 1993 שינתה נציגת הנשים של בני ותיקי הקונפדרציה את שמה ל"מסדר רוז של הקונפדרציה"(אנ') לכבודה.
בפרק "המלאכים הטובים יותר של הטבע שלנו" של הסדרה הקנדית "הפינקרטונים", בתה של גרינהאו (ששמה ליילה בפרק) עומדת לפרסם ביוגרפיה שערורייתית של אמה המנוחה. המוציא לאור של הספר נרצח בניסיון לגנוב את כתב היד.
לקריאה נוספת

אבוט, קארן (2014). שקרנית, מפתה, חיילת, מרגלת: ארבע נשים סמויות במלחמת האזרחים. הארפרקולינס. מסת"ב 9780062092892. או.סי.אל.סי. 860755256.
בלקמן, אן (2005). ורד פרא: רוז אוניל גרינהאו, מרגלת מלחמת האזרחים. בית אקראי. מסת"ב 1400061180. או.סי.אל.סי. 57039369.
בורגר, נאש ק. (1967). מרגלת הקונפדרציה: רוז אוניל גרינהאו. ווטס. או.סי.אל.סי. 1959158.
נולאן, ג'נט קוברט (1960). מרגלת עבור הקונפדרציה. מסנר. או.סי.אל.סי. 676710673.
רוס, אישבל (1992). ריבל רוז: חייה של רוז אוניל גרינהאו, מרגלת הקונפדרציה. ספרי מוקינגבירד מסת"ב 0891760261. או.סי.אל.סי. 861756742.
תורת הספרות

תורת הספרוּת (באנגלית: Literary theory) הוא שם כולל לתאוריות שונות אודות הספרות כתחום אקדמי, אופני הפרשנות שלה ואופייה האונטולוגי. תיאוריות אלו חוקרות ומנתחות באופן מדעי, את טבעה של התיאוריה הספרותית בשיטות מחקר שונות, ומעצם כך התגבשו לכדי דיסציפלינה מדעית הנלמדת באוניברסיטאות (literary analysis). מבחינה היסטורית, גוף ידע זה התמסד והתפתח במהלך המאה ה-19 בעיקר בעולם המערבי והכיל לתוכו תחומי ידע נוספים, כגון: היסטוריה של הרעיונות, פילוסופיה, תאולוגיה ובלשנות.
התפתחות תורת הספרות

תורת הספרות קיימת לכל המאוחר מימי הפואטיקה של אריסטו, וממשיכה דרך הארס פואטיקה של הוראציוס עד לימי הרומנטיקה, ועד בכלל. עם זאת, מרבית התאוריות שקדמו למאה העשרים היו יותר נורמטיביות מאשר דסקרפטיביות, ועסקו יותר בשאלה כיצד ראוי לכתוב ולא מהי ספרות והמנגנונים הפועלים בה ומתוכה.
המחצית הראשונה של המאה העשרים הביאה תחת כנפיה שורת אסכולות שעסקו בתורת הספרות במובן דסקרפטיבי. מגמה זו החלה להשתנות עם עליית הזרם הפוסט-סטרוקטורליסטי ואסכולות המחקר שיצאו ממנו. כיום משמש המונח תורת הספרות לכיסוי מגוון אסכולות ותופעות בעלות אוריינטציה תאורטית (ואף אוריינטציה שאינה תאורטית במוצהר) שונה. אי לכך קשה, ואולי אף בלתי אפשרי, לתחום את גבולותיה של תורת הספרות.
אסכולות בתורת הספרות

נהוג ליחס את תחילתה של תורת הספרות המודרנית לפורמליסטים הרוסים, שפעלו בתחילת המאה ה - 20 וניסו להעמיד תאוריה מדעית של הספרות. במקביל לפורמליסטים קמה באנגליה הביקורת החדשה, שניסתה גם היא לייצר תאוריה של הספרות. הן הפורמליסטים והן הביקורת החדשה ניסו לאפיין את הספרות, ולו כדי לתחום את אזור המחקר שלהם. הפורמליסטים הרוסים טענו שהמייחד את הספרות הוא מנגנון ההזרה (ובשלבים מאוחרים יותר, טען רומן יאקובסון כי המייחד את הפואטיקה הוא תבניות אנלוגיות והתייחסות או "ריפרור" לעצמה), ואילו הביקורת-החדשה יצאה מנקודת הנחה כי המייחד את הספרות הוא דחיסות סמאנטית, רב משמעות.
לקראת אמצע המאה העשרים התפתחו אסכולות חדשות לחקר הספרות, ובהן הסטרוקטורליסטים - קבוצה רבת השפעה, שניסתה אף היא לתאר את הספרות באופן מדעי. ההבדל העיקרי בינם לבין הפורמליסטים הרוסים היה ניסיונם למצוא מבני עומק שמתקיימים בכל מערכת סימון, ולא רק בטקסטים ספרותיים. הסטרוקטורליזם יצא מתאוריות של הבלשן השווייצרי פרדינן דה-סוסיר.
דה סוסיר הבדיל בין הלאנג לפארול. כלומר, בין הכללים המייצרים את המשפטים (חוקי תחביר, לקסיקון מנטלי) לבין המשפטים עצמם. הסטרוקטורליסטים השתמשו בעקרונות אלה על מנת לתאר את המבנים שמנביעים את יצירות הספרות, כמו תופעות תרבותיות נוספות (מאגדות עם ועד לתפריטי מסעדות). רבים טוענים כי תרומתו הגדולה של הסטרוקטורליזם היא בפיתוח הנרטולוגיה והסמיוטיקה.
רולאן בארת, ממכונני הסטרוקטורליזם, פנה מאוחר יותר כנגד זרם זה. בארת טען עתה בזכות דיון בטקסטים ספציפיים, במקום בעקרונות כלליים, והעלה על נס את ההבדלים שבין הטקסטים (המפנה היה, ביסודו של דבר, מחיפוש אחר המאחד לחיפוש אחר המייחד טקסטים). נהוג לכנות את האסכולה שיצר רולאן בארת בשם פוסט-סטרוקטורליזם. אסכולה זו התפתחה מאוחר יותר לאסכולות שונות, למין הדקונסטרוקציה של ז'אק דרידה ופול דה מאן ועד לפוסט-קולוניאליזם, שראשיתו באדוארד סעיד ומישל פוקו.
מרבית הגישות מאמצע המאה העשרים משויכות על-פי-רוב לפוסט-מודרניזם ("תיאוריה וביקורת" בשם אחר), והן מאופיינות או בדגש פילוסופי וסמיוטי רב-חשיבות או בדגש פוליטי חזק.
אסכולות בתורת הספרות > רשימת אסכולות ואישים בולטים בהן

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  הביקורת החדשה פרנק ריימונד ליוויס  איוור ארמסטרונג ריצ'רדס  ויליאם קורץ ווימסט  מונרו קרטיס ברדסלי  ויליאם אמפסון  רוברט פן וורן  ג'ון קרואו רנסום  קלינת' ברוקס |  פורמליזם רוסי ויקטור שקלובסקי  רומן יאקובסון  יורי טיניאנוב  בוריס טומאשבסקי |  הרמנויטיקה ופילולוגיה פרידריך שלאיירמאכר  וילהלם דילתיי  האנס גאורג גאדאמר  אריך אוארבך |  ביקורת תגובת-הקורא וולפגנג איזר  האנס רוברט יאוס |  סטרוקטורליזם קלוד לוי-שטראוס  רולאן בארת המוקדם  מיכאיל בכטין  ג'ונתן קאלר  צווטאן טודורוב |  פוסט סטרוקטורליזם מישל פוקו  ז'וליה קריסטבה  ז'יל דלז  פליקס גוואטרי  רולאן בארת המאוחר |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  מרקסיזם ונאו-מרקסיזם ג'רג' לוקאץ'  ריימונד ויליאמס  טרי איגלטון  פרדריק ג'יימסון  תאודור אדורנו  ולטר בנימין |  אסכולת ז'נבה ג'וזף היליס מילר  ז'אן פייר רישאר  ז'ורז' פולה  יאן סטארובינסקי  ז'אן רוסה  מרסל רמון |  אסכולת שיקגו רונלד ס. קריין  שלדון זקס  וויין בות' |  פמיניזם לוס אירגאריי  הלן סיקסו  איליין שוולטר |  תאוריה קווירית ג'ודית באטלר  איב סדג'וויק |  ביקורת פסיכואנליטית זיגמונד פרויד  ז'אק לאקאן  סלבוי ז'יז'ק |  |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  דקונסטרוקציה ז'אק דרידה  אסכולת ייל פול דה מאן  ג'וזף היליס מילר  שושנה פלמן  ג'פרי זלצמן |  לימודי תרבות סטיוארט הול  פול גילרוי  ג'ון גווילורי |  פוסט קולוניאליזם אדוארד סעיד  הומי באבא  פרנץ פנון |  פרגמטיזם הרולד בלום  סטנלי פיש  ריצ'רד רורטי |  אסכולת תל אביב מנחם פרי  מאיר שטרנברג  בנימין הרשב  תמר יעקבי  זיוה בן-פורת |  תאורטיקנים אחרים רוברט גרייבס  אלמגיר האשמי  ג'ון סאת'רלנד  פול ריקר  אדמונד הוסרל |  |  |
הבדלים בין אסכולות

מהו טקסט ספרותי? כיצד יש לפרש יצירת ספרות? מהו טבע השפה? מהו הערך הפוליטי של טקסט? אלו הן חלק מהשאלות העיקריות שעליהן חלוקות אסכולות שונות בתורת הספרות. לעיתים קרובות תשובה לשאלה אחת גוררת אחריה סוג תשובות מסוים לשאלות אחרות. האופן בו הדקונסטרוקציה רואה את השפה, לדוגמה, מוביל אותה לזהות טקסטים ספרותיים כטקסטים שאינם אוטונומיים וסגורים, אלא מקיימים יחסים אינטרטקסטואליים עם טקסטים אחרים, שאינם יצירות ספרות בהכרח.
במקרים רבים ההבדלים בין אסכולה אחת לשנייה הם כה רבים עד כי בלתי ניתן כמעט למצוא מאפיין משותף ביניהן. אף שכל האסכולות עוסקות בחקר הספרות, הן יוצאות לא רק ממטרות שונות אלא אף מהנחות שונות לגבי אופי הטקסט הספרותי ואופי הסימנים עצמם. אפילו אסכולות קרובות זו לזו ברוחן כמו הסטרוקטורליזם והפורמליזם הרוסי נבדלות זו מזו באופן בו הן מתייחסות לטקסטים ספרותיים. בעוד הפורמליזם ניסה למצוא את המאפיין העיקרי של הספרות, הסטרוקטורליזם בדק במקרים רבים את המשותף ליצירות ספרותיות עם תופעות תרבותיות אחרות. בין הסטרוקטורליזם לבין הפוסט סטרוקטורליזם ישנם גם כן הבדלים רבים, למרות מספר הנחות יסוד משותפות. הסטרוקטורליזם ניסה לתאר את הספרות במונחים מדעיים, וגייס לשם כך אף את תחומי המתמטיקה והסטטיסטיקה. הפוסט סטרוקטורליזם, לעומת זאת, יצא כנגד הניסיון הסטרוקטורלי לייצר הכללות, וטען בזכות אפשרויות קריאה שונות לאותו טקסט עצמו. רולאן בארת במאמרו "מות המחבר" טען שעלינו "להרוג" את המחבר כדי שהקורא יוכל "להיוולד". משמע, על הקורא להתעלם מקיומו של המחבר בקונטקסט היסטורי מסוים, כדמות המאחדת את יצירת הספרות, כדי שיפתחו לפניו אפשרויות פרשנות בלתי סופיות.
גם בין אסכולות מהמחצית השנייה של המאה העשרים יש הבדלים ניכרים. ההבדל העיקרי ביניהן, ניתן לטעון, הוא במידת החשיבות שהן מקנות לצד הפוליטי שביצירה. בעוד אסכולות כדוגמת הדקונסטרוקציה מנתחות טקסטים בהתעלם מהצד הפוליטי שבהם (מתוך הנחת היסוד שלא קיימת קריאה נכונה של טקסט, מאחר שהטקסט פרוץ לכל רוח, וכל סימן בו "מהדהד" סימנים קודמים עד אינסוף), הרי שקריאות ביקורתיות יוצאת מתוך הנחה שטקסטים ספרותיים לעיתים קרובות מקבעים הגמוניה פוליטית שלטת או מקבעים דימויים סטריאוטיפיים של בני מיעוטים.
תחומים בחקר הספרות

תורת הספרות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים של חקר הספרות, בהתאם לאוריינטציה המחקרית של האסכולות השונות. בין עיסוקיה המרכזיים ניתן למנות תחומי מחקר אלה:
נרטולוגיה - חקר הנרטיבים.
הרמנויטיקה - חקר הפרשנות (כיצד יש לפרש טקסטים).
אינטרטקסטואליות - חקר רמיזות טקסטואליות לטקסטים אחרים.
לשון פיגורטיבית - חקר הלשון הפיגורטיבית (מטפורות, דימויים וכדומה).
מדעים קוגניטיביים (ביקורת תגובת הקורא) - חקר האופן בו קוראים מגיבים ומפרשים טקסטים.
ז'אנרולוגיה - חקר סוגות ספרותיות.
ראו גם

ביקורת ספרות
ספרות משווה
תאוריה קולנועית
יעקב חי עבו

| --- | --- |

איור המבוסס על תצלום של הרב עבו עם אשתו
 לידה:  1830 ה'תק"ץ האימפריה העות'מאנית צפת
 פטירה:  1900 (בגיל 70 בערך) ה'תר"ס צפת
 כינוי:  הרב הקונסול
 מקום פעילות:  הגליל
 תחומי עיסוק:  גאולת קרקעות ופעילות ציבורית
 תפקידים נוספים:  קונסול צרפת בגליל
הרב יעקב חי עבו (1830–1899) היה איש ציבור וגואל קרקעות, קונסול צרפת בגליל, ממייסדי המושבות "מי מרום" (לימים יסוד המעלה) וגיא אוני (לימים ראש פינה).
ביוגרפיה

נולד בצפת בשנת 1830 (ה'תק"ץ) לרב שמואל עבו שהיה קונסול צרפת בגליל, בן למשפחת עבו. בצעירותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבות העיר, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונישא לאסתר מלכה בת הרב יצחק כהן מליברפול. לאחר נישואיו סייע לאביו בניהול ענייני הקונסוליה, מסחר וגאולת קרקעות.
הרבה לסייע בקידום ופיתוח היישוב העברי בגליל, ורוב הקרקעות שברשות היהודים בגליל העליון נרכשו על ידו ובסיועו. כך רכש שטח אדמה ממערב לנהר הירדן, עליו הוקמה בהמשך המושבה משמר הירדן, ובשנת 1872 (ה'תרל"ב) רכש שטח אדמה על גדות אגם החולה, והקים עליו את מושבת "מי מרום" (לימים יסוד המעלה) יחד עם שלמה ושאול מזרחי.
בשנת 1878 (ה'תרל"ח) נמנה עם מייסדי המושבה "גיא אוני" שלימים הפכה ל"ראש פינה", ועם פטירת אביו בשנת 1879 (ה'תרל"ט) מונה לשמש תחתיו כקונסול ממשלת צרפת בערי הגליל, צפת וטבריה. משרה זו סייעה לו לשמור על זכויות היהודים תושבי האזור.
בשנת 1882 (ה'תרמ"ב) סייע לרכוש את אדמות ראש פינה. כן רכש חצי משטח האדמה של כפר מירון וייסד בו יישוב חקלאי עברי עבור עולי כורדיסטן. במירון אף השלים והרחיב חלק מבניין מתחם הקבר של רבי שמעון בר יוחאי, בנה בו מצבה חדשה וחומה סביב המתחם. בהמשך הוסיף ליישוב אוכלוסיית בעלי מלאכה יהודים מצפון אפריקה.
הלך לעולמו בביתו שבצפת ב-5 בדצמבר 1899 (ג' בטבת ה'תר"ס) לאחר תאונה.
הערות שוליים

↑  ע"פ: ההילולא במירון בימים ההם ובזמן הזה, חרות, 8 במאי 1958. אולם לפי הערך של משפחת עבו, לא הוא בנה חומה ושיפץ את קבר הרשב"י, אלא אביו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010472929305171  VIAF: 3163810097338820509   WorldCat (עם VIAF): 3163810097338820509 
הרב יעקב חי עבו לצד אשתו אסתר מלכה ושומר הראש הטורקי, הקאוואס
אמדאו הראשון, מלך ספרד

שלט האצולה של אמדאו בתור דוכס אאוסטה
אמדאו הראשון, מלך ספרד (בספרדית: Amadeo primero, rey de España; שמו בלידה אמדאו פרדיננדו מריה לבית סבויה, Amedeo Ferdinando Maria di Savoia; ידוע בשמו המקוצר אמדאו די סבויה, Amedeo di Savoia, בספרדית: Amadeo de Saboya; ‏ 30 במאי 1845 – 18 בינואר 1890) היה מלך ספרד בשנים 1870–1873, היחיד ממלכי ארץ זו שהשתייך לשושלת סבויה האיטלקית. הוא מלך בתקופה הסוערת שפרצה ב-1872. הידועה בתולדות ספרד המודרנית כ"שש השנים הדמוקרטיות" (1868 - 1874). שש ממשלות עוקבות לא הצליחו לפתור את המשבר, שהסלים עם מאבקה של קובה לעצמאות שהתחיל ב-1868 והמלחמה הקרליסטית השלישית.
היה הראשון שנשא את התואר "מלך ספרד" ולא "מלך הארצות הספרדיות" כפי שהיה נהוג בעבר, והראשון שנבחר לפי החלטת הפרלמנט. אמדאו די סבויה היה בנו השני של מלך איטליה הראשון ויטוריו אמנואלה השני ואחיו של המלך אומברטו הראשון והיה מוכר רוב שנות חייו כדוכס אאוסטה. אמו, אדלייד מאוסטריה, הייתה נינתו של מלך ספרד קרלוס השלישי לבית בורבון. אמדאו הראשון כונה
"el Rey Caballero" ( "המלך האביר") או "el Electo " "הנבחר" או el rey efimero.("המלך הארעי").
התפטרותו וחזרתו לאיטליה ב-1873 הובילו להכרזת הרפובליקה הספרדית הראשונה.
קורות חייו

הנסיך אמדאו לבית סבויה נולד בשנת 1845 בטורינו, בירת פיימונטה-סרדיניה, כבנם השני של ויטוריו אמנואלה, נסיך פיימונטה, ושל אדלייד מאוסטריה, מבית הבסבורג-לותרינגן.
בעת שרותו הצבאי בצי, עבר, יחד עם אחיו אומברטו, אימונים תחת הדרכתו של המפקד ג'וזפה רוסי (1797 - 1880) - בשנים 1853–1863.
השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית ונפצע בעת האסון בקרב קוסטוצה מול הצבא האוסטרי, כשפיקד על חטיבה, תחת הנהגת הגנרל אלפונסו לה מרמורה. בהמשך עמד בראש יחידת הפרשים בוורונה ואחר כך בגיל 23 בלבד קודם לדרגת קונטרה-אדמירל בראש הצי האיטלקי.
אמדאו למד גם משפטים ועל סמך הידע שרכש בתחום זה העריך את משטר המונרכיה החוקתית.
מטיוליו בעולם הדוכס אמדאו הכיר את הארצות הסקנדינביות, את צרפת, ספרד ופורטוגל וכמו כן את מצרים.
ב-30 במאי 1867, בטורינו, נשא הנסיך אמדאו לאשה אצילה פיימונטית, מבית עשיר ובעלת שורשים בלגיים, מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה. היא הייתה היורשת היחידה של נכסיו הרבים של אביה, הנסיך דלה צ'יסטרנה, ואמה הייתה הרוזנת דה מרוד, נכדתה של הנסיכה דה רובמפרה ושל הנסיכה ואן חרימרגה. בהתחלה אביו של אמדאו, המלך ויטוריו אמנואלה השני, התנגד לנישואים אלה בגלל רצונו להשיג לבנו ברית נישואים עם נסיכה מאחד מבתי המלכות הגרמניים.
תביעות בית סבויה לכתר ספרד

משהתפנה בשנת 1868 כס המלכות של ספרד, המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השקיע מאמץ רב על מנת להבטיח לשושלתו דריסת רגל בממלכה הספרדית.
פרננדו השביעי לבית בורבון, שמלך בראשית המאה ה-19, ביטל בספרד את הוראות החוק הסאלי, לאחר שלא היו לו יורשים זכרים. הוא הוריש את המלכות לבתו, איזבלה השנייה, שהייתה תינוקת. החלטה זו לא הייתה מקובלת על אחי המלך המנוח, דון קרלוס לבית בורבון. כך נולדה בשנת 1830 התביעה הקרליסטית. אולם כשמהפכת 1868 הדיחה את איזבלה השנייה, הקרליסטים, שנחשבו שמרנים מדי, נשארו מחוץ למשחק הפוליטי. בין הטוענים לכתר בלט בית סבויה. תביעתו התבססה על כך שבשנת 1718 ויטוריו אמדאו השני לבית סבויה ויתר על סיציליה לטובת בית בורבון תמורת החזקת סרדיניה והזכות לרשת את כתר ספרד במקרה שלשושלת בורבון לא יהיו יותר יורשים חוקיים.
בשנת 1869 המלך ויטוריו אמנואלה מינה את נאמנו, הגנרל והסנטור אנריקו צ'אלדיני, מומחה בענייני ספרד, שבה שרת כאיש צבא בשנים 1835–1848, לשגריר במדריד. צ'אלדיני פעל שם כנציגו האישי של המלך על מנת לקדם את האינטרסים של שושלת סבויה בארץ זו.
עלייתו של אמדאו על כס המלכות של ספרד

אחרי ש"המהפכה המהוללת" משנת 1868 הדיחה את איזבלה השנייה (שהתפטרה מאוחר יותר לטובת בנה, אלפונסו), הפרלמנט (קורטס) הכריז על הדחת שושלת בורבון ואימץ בשנת 1869 חוקה חדשה שהפכה את ספרד למונרכיה חוקתית. הפרלמנט החליט להחזיר את שיטת השלטון המלכותי תחת שושלת חדשה. ראש הממשלה הגנרל חואן פרים, שהיה ממוצא קטלאני, העלה בתחילה את האפשרות של בחירת מלך מהשושלת הפרוסית הוהנצולרן (הנסיך לאופולד) אך עקב התנגדותו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, ירדה אפשרות זו מן הפרק. האווירה העכורה שליוותה את ירושת כס המלכות בספרד בישרה את פריצת מלחמת פרוסיה צרפת שנגמרה עם סוף האימפריה הצרפתית השנייה ועם הקמת הרייך השני. באיטליה בנסיבות האלה השתלט ויטוריו אמנואלה השני על רומא ועל מדינת האפיפיור. אחרי שהמחנה ה"דמוקרטי" וה"פרוגרסיבי" נכחו לדעת שמועמדם, המלך הפורטוגלי לשעבר, פרננדו השני הסיר את מועמדותו,העלה הגנרל פרים את ההצעה לבחור באמדאו, הדוכס של אאוסטה ובן המלך האיטלקי, שנראה מופת למונרכיה מסוג חדש, דמוקרטי. ויטוריו אמנואלה קידם בשמחה את התוכנית הזו, למרות רתיעתו הרבה של הדוכס עצמו.
בעקבות לחצי אביו, הסכים אמדאו, בסופו של דבר, להציג את מועמדותו. במברק ששיגר למדריד ובו הצהיר:
בהסכמת אבי, המלך, אני מאשר שתשיבו למרשל פרים כי יוכל להציג את מועמודתי, אם הוא מאמין כי שמי עשוי לאחד את ידידי החרות, הסדר והמשטר החוקתי. (...) אסכים לקבל את הכתר אם ההצבעה בקורטס תוכיח שזה רצון האומה הספרדית"
המשלחת הספרדית שפגשה אותו ובראשה הגנרל פרים, התרשמה לטובה מהדוכס. התנהגותו הייתה מכובדת ופשוטה, ידע להקשיב לבן שיחו, הביע עניין במצב בספרד ודיבורו היה מאופק. אחרי מאמצים רבים מצד הגנרל פרים, מצד העוצר, הגנרל פרנסיסקו סראנו ומצד הפרלמנט, למצוא מועמד מתאים לכס המלכות הפנוי, התכנסו ב-16 בנובמבר 1870 301 חברי הקורטס ובהצבעה הכריעו לטובת הדוכס של אאוסטה, אמדאו לבית סבויה. הוא זכה ב-191 קולות לעומת 63 לטובת הרפובליקה, 27 ("אוניוניסטים" ובני האוליגרכיה השמרנית) בעד אנטואן, דוכס מונפנסייה מבית אורליאן, דוכס מונפאנסייה, ובנו של המלך לואי פיליפ, 2 בעד האינפנטה (יורש הכתר) אלפונסו לבית בורבון, לימים אלפונסו השנים-עשר, 8 בעד הגנרל אספרטרו, קול אחד לטובת האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אחות המלכה איזבל ו-19 פתקים לבנים, ביניהם אחד של המנהיג השמרן אניטוניו קאנובס דה קסטיליו שטען כי "מלך לא בוחרים בהצבעה". בתום ההצבעה, יצא יושב ראש האספה החוקתית, מנואל רויס סוריליה, בהכרזה: "רבותי, הדוכס של אאוסטה נבחר למלך הספרדים". משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לדוכס, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
ימי מלוכתו

ב-2 בינואר 1871 הושבע הדוכס אמדאו כמלך במדריד תוך התחייבות לשמור על החוקה. עוד לא הספיק אמדאו להגיע למדריד וכבר ב-27 בדצמבר 1870 התרחש אירוע מבשר רעות: בן בריתו העיקרי, הגנרל חואן פרים נרצח.
בימי מלכותו הקצרים נאלץ אמדאו להתמודד עם התנגדויות רבות ועם מצבים מורכבים. העם והאריסטרוקטיה היו ממורמרים בשל שליטתו הלא טובה בספרדית. החיים הפוליטיים בספרד באותה תקופה היו בלתי יציבים, שופעים קנוניות רפובליקניות ואחרות, פרצה בזמנו המלחמה הקרליסטית השלישית (1872-1876) הרימה ראש הבדלנות בקובה ובפוארטו ריקו. גם המפלגות היו שסועות במחלוקות פנימיות, ממשלות התפטרו בזו אחר זו, ניסיונות לרציחות פוליטיות לא היו נדירות. וזאת כשבעיני ספרדים רבים המלך לא נחשב לגיטימי - לא בעיני האצילים, לא בעיני הליברלים ולא בעיני הרפובליקנים.
בין ההחלטות השנויות במחלוקת שערערו את התמיכה במלך מצד הימני של המפה הפוליטית היה ביטול העבדות בפוארטו ריקו והקיצוצים בתקציב המיועד לכנסייה. החוגים הכנסייתיים סלדו מהמלך גם מפני שזיהו אותו עם המדיניות נגד האפיפיור שניהל בהצלחה ויטוריו אמנואלה השני. חלק מהצבא נמנע מלהישבע אמונים למלך החדש, וחלק גדול מהמלוכנים ראו עצמם "מונרכיסטים ללא מלך".
מקור עיקרי לתמיכה הפיק המלך מהמפלגה הפרוגרסיבית שמנהיגיה הרכיבו ממשלות הודות לרוב בפרלמנט לזיופים בבחירות ולקשר שלה לחוגים הצבאיים. התפצלות הפרוגרסיבים לרדיקלים בהנהגתו של מנואל רואיס סורייה ול"קונסטיטוציונליסטים" ובראשם פראחדס מטאו סגסאטה, החמיר את המצב ובשנת 1872 התחילו הסכסוכים בין המחנות השונים במדינה להתדרדר אף להתנגשויות אלימות. המלך סירב לאשר הצעתו של הגנרל פרנסיסקו סראנו, אשר מול העלייה באלימות הפוליטית ברחובות ביקש לבטל את הערבויות החוקתיות ולאמץ סמכויות דיקטטוריות. בסופו של דבר השמרנים בהנהגתו של סראנו הסירו את תמיכתם מחצר המלך.
בקטלוניה ובארץ הבסקים פרצו מרידות קרליסטיות ולאחר מכן בכל הערים במדינה פרצו מהומות של חסידי הרפובליקה והאנרכיסטים.
ימי מלוכתו > ראשי ממשלת ספרד בעת מלכותו של אמדאו הראשון

המלך אמדאו ויועציו שאפו להשכנת משטר המבוסס בעיקרו על שתי מפלגות גדולות - ליברלית ושמרנית, אך תהליך התפרקות הגוש הליברלי מהפכני מנע זאת.
חואן באוטסטה טופטה אי קורבאליה - ממלא מקום (אחרי רציחתו של חואן פרים אי פראטס) - 27 בדצמבר 1870 - 4 בינואר 1871
פרנסיסקו סראנו אי דומינגס, דוכס דה לה טורה - 4 בינואר 1871 - 24 ביולי 1871 בראש קואליציה רחבה של אוניוניסטים, פרוגרסיבים ודמוקרטים.
בבחירות משנת 1871 קמה אופוזיציה מאוחדת מוזרה על ידי ברית בין הקרליסטים ובין הרפובליקנים.
מנואל רואיס סוריליה (סורייה) - 24 ביולי 1871 - 5 באוקטובר 1871
בראש ממשלה של הפרוגרסיבים.
חוזה מלקמפו אי מונחה, מרקיז של סן רפאל ורוזן של חולו, 5 באוקטובר 1871 - 21 בדצמבר 1871
פראחדס מאטאו סגאסטה (אנ'), 21 בדצמבר 1871 - 26 במאי 1872
בראש ממשלה נשלטת על ידי הפרוגרסיבים השמרנים.
פרנסיסקו סראנו אי דומינגס, דוכס דנ לנ טורה - 26 במאי 1872 - 13 ביוני 1872 בראש ממשלה שמרנית יותר.
מנואל רואיס סוריליה (סורייה) - 14 ביוני 1872 - 11 בפברואר 1873 בראש ממשלה אוניוניסטית רדיקלית.
הוויתור על הכתר והחזרה למולדת

בלילה של 18 ביולי 1872 הזוג המלכותי ניצל מניסיון התנקשות בחייו. המלכה מריה התחילה ללחוץ על בעלה לעזוב את ספרד.
כאשר קציני חיל התותחנים הכריזו על מרד עקב מינויו של קצין בשם הידלגו ("פרשת הידלגו") כקפטן כללי של קטלוניה, הממשלה של סורייה ביקשה לבצע רפורמה בחיל ולהחליף את הקצונה המרדנית בקצינים זוטרים. אמדאו שלא היה שלם עם המדיניות הזאת נאלץ להוציא צו נגד קציני התותחנים אבל ניצל את ההזדמנות הזאת והתפטר מיד ב-10 בפברואר 1873. מאחר שלא היה מוכן למלוך יותר ללא תמיכה בציבור, באותו תאריך הודיע אמדאו בפני הקורטס הספרדים שהרים ידיים מול הקושי לשלוט על העם המפולג הזה. הרפורמות האחרונות של ממשלת סורייה בנוגע לביטול העבדות והענקת אוטונומיה למושבות ירדו מהפרק. המלך ויתר על הכתר הספרדי בשמו ובשם צאצאיו. בשעה 10 בלילה הוכרזה ספרד כרפובליקה ואסטניסלאו פיגראס נבחר לנשיא של הרפובליקה הספרדית הראשונה. המלך עזב את המדינה יחד עם אשתו ובני משפחתו וראש הממשלה סורייה.
במרץ 1873 הגיעו אמדאו ואשתו לנמל ג'נובה ובהמשך התיישב אמדאו וחי בטורינו. בשובו לאיטליה, חזר אמדאו להשתמש בתואר דוכס של אאוסטה.
בשנת 1878 הוכתר אחיו הבכור אומברטו למלך איטליה תחת השם אומברטו הראשון. אמדאו מילא במשך השנים משימות ייצוגיות מטעמו. כקתולי מאמין, אמדאו היה בד בבד פעיל גם במסגרת תנועת הבונים החופשים, שבה הגיע לדרגה 33 לפי "הפולחן הסקוטי העתיק והמקובל".
רעייתו מריה ויטוריה מתה ממחלת השחפת ב-8 בנובמבר 1876, וב-11 בספטמבר 1888 התחתן אמדאו בשנית עם אחייניתו, מריה לטיציה בונפרטה, בת אחותו, מריה קלוטילדה.
כעבור שנתיים, בשנת 1890 נפל הדוכס אמדאו למשכב בגלל דלקת ריאות ונפטר בגיל 44 בלבד.
הוא נקבר במאוזולאום המשפחתי של בני שושלת סבויה בבזיליקה של סופרגה Superga, על גבעה לא רחוק מטורינו, עיר הולדתו.
הערכות של היסטוריונים

לפי המחברים פה באחו אלברס וחוליו חיל פצ'ארומאן (2002), אמדאו היה למעשה "מלך למופת, שכיבד את החוקה ומלא רצון טוב. אולם ספרד של אותה תקופה לא הייתה נכונה להתפתחות בדרכי שלום של משטר דמוקרטי".
אותות כבוד

מגיסטר של מסדר גיזת הזהב - הענף הספרדי, ואותות רבות אחרות של ספרד ואיטליה.
הנצחה

שמו של אמדאו ניתן לאגם אמדאוס במרכז אוסטרליה. קרא לו כך החוקר הבריטי ארנסט ג'יילז בשנת 1872 כשאמדאו היה עדיין מלך ספרד.
לזכרו, המלחין ג'קומו פוצ'יני הלחין בינואר 1890 אלגיה - רביעייה לכלי מיתרים הקרויה ה"כריזנטמות".
צאצאיו

מנישואיו למריה ויטוריה נולדו לו שלשה בנים:
אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה (1869–1931).
הנסיך ויטוריו אמנואלה, רוזן טורינו (1872–1946).
לואיג'י אמדאו, דוכס אברוצי (1873–1933).
מנישואיו השניים - למריה לטיציה בונפרטה - נולד לו בן נוסף:
הנסיך אומברטו, רוזן סאלמי (1889–1918) שנפטר במלחמת העולם הראשונה בחזית האוסטרית, מסיבוכים של השפעת הספרדית.
לקריאה נוספת

"אמדאו" מאת בניטו פרס גלדוס
Raymond Carr, España 1808-1975 . Biblioteca Historia de España. Barcelona 2002
(ריימונד קאר - ספרד בשנים 1808 - 1975, ביבליותקה היסטוריה דה אספניה, ברצלונה, 2002)
Jose Luis Vila-San-Juan La vida y la época de Amadeo I: el rey caballero 1997, 2000
1940 Alvaro Figueroa y Torres Romanones Amadeo, el rey efímero; España y los orígenes de la guerra franco-prusiana de 1870
הערות שוליים

↑  כונו "המלך האביר" גם קרלוס, דוכס מדריד שקרא לעצמו "קרלוס השביעי" ואלפונסו השלושה עשר
↑  Alvaro Figueroa y Torres Romanones עמ' 14
↑  ר. קאר - ספרד 1808- 1875 מצוטט לפי האתר "ואדה היסטוריה" הספרדי-קטלאני מברצלונה.
↑  אמדאו כתב לאביו: "אתה יודע שהמאבק הפוליטי אינו מושך אותי ולא הייתי אוהב להתרחק מאיטליה. יתרה מזו, עלי להודות שאני מרגיש בתוך תוכי גועל מסוים". מצוטט לפי האתר "ואדה היסטוריה" הספרדי-קטאלני מברצלונה
↑  מצוטט ומתורגם לפי האתר "ואדה היסטוריה" הספרדי-קטאלני מברצלונה.
↑  פה באחו אלברס וחוליו חיל פצ'רומאן -2002 עמ' 149
| מלכי ספרד |
| --- | --- | --- |
| המלכים הקתוליים | פרננדו השני ואיזבלה הראשונה |  |
| בית הבסבורג | פליפה הראשון • קרלוס הראשון • פליפה השני • פליפה השלישי • פליפה הרביעי • קרלוס השני |  |
| בית בורבון | פליפה החמישי • לואיס הראשון • פליפה החמישי • פרננדו השישי • קרלוס השלישי • קרלוס הרביעי • פרננדו השביעי • קרלוס הרביעי |  |
| בית בונפרטה | ז'וזף בונפרטה |  |
| בית בורבון (שיבה ראשונה) | פרננדו השביעי • איזבלה השנייה |  |
| בית סבויה | אמדאו הראשון |  |
| בית בורבון (שיבה שנייה) | אלפונסו השנים עשר • אלפונסו השלושה עשר |  |
| בית בורבון (שיבה שלישית) | חואן קרלוס הראשון • פליפה השישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271334105171  PLWABN: 9810627343105606  BNE: XX1189767  BnF: cb11992115h (data)  GND: 120110059  ICCU: CFIV223928  ISNI: 0000 0000 9921 1246  LCCN: n86094965  NKC: jx20140407001  NTA: 071965165  SUDOC: 103470824  VcBA: 495/49719  VIAF: 15592526   WorldCat (עם VIAF): 15592526 
הנסיך אמדאו עם אשתו הראשונה, מריה ויטוריה דל פוצו דלה צ'יסטרנה
שלט המלוכה של אמדאו הראשון, מלך ספרד
הבזיליקה בסופרגה, בה הובא לקבורה הדוכס אמדאו במאוזולאום של בני בית סבויה
ישראל אלטר (חזן)

| --- | --- |

ישראל אלטר תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 בספטמבר 1901 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 בנובמבר 1979 (בגיל 78) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונטיפיורי 
 מוקד פעילות:  הנובר 
 סוג קול:  טנור 
 
ישראל אלטר (באנגלית: Israel Alter‏; 1901, לבוב, אוקראינה – 16 בנובמבר 1979, ניו יורק, ארצות הברית) היה חזן ומלחין הנחשב לאחד מגדולי "תור הזהב" של החזנות האשכנזית.