stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת קונטיקט
תכנון

לניצחון של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הייתה השפעה דרמטית על עיצוב אוניות המערכה, שכן השאלה לגבי תפקידו של הצי - כלומר, האם יש להתמקד בהגנה על החוף או בפעולות בים הפתוח - נפתרה. יכולתו של הצי לבצע פעולות התקפיות מעבר לים הראתה את נחיצותו של צי עוצמתי של אוניות מערכה. כתוצאה מכך, הקונגרס האמריקני היה מוכן לאשר אוניות גדולות בהרבה. עבודת התכנון על מה שיהפוך לסדרת קונטיקט החלה ב-1901. מזכיר הצי הגיש בקשה לתכנון אוניית מערכה חדשה ב-6 במרץ למועצה לבנייה. בין הנושאים שנבחנו היה הרכב ומיקום הסוללה המשנית. התכנון הקודם, סדרת וירג'יניה, הציב כמה מהתותחים המשניים שלו בצריחים קבועים על גבי צריחי הסוללה הראשיים כדרך לחסוך במשקל. הדירקטוריון לא אהב את ההסדר, מכיוון שחלק מהחברים טענו שניתן לירות עם תותחים בקזמטים מהר יותר. בנוסף, בסדרת וירג'יניה הורכבה סוללה משנית מעורבת של תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים); לשכת החימוש (BuOrd) הציגה באותה התקופה תותח 7 אינץ' (178 מילימטרים), שהיה חזק יותר מתותח ה-6 אינץ' וירה מהר יותר מתותח ה-8 אינץ'.
הגרסה הראשונית של עיצוב קונטיקט, שהוצעה על ידי BuOrd, כללה סוללה משנית של 24 תותחי 7 אינץ' עם אותו מספר של תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) להגנה מפני סירות טורפדו. פריסת השריון הייתה מקיפה יותר אך דקה יותר, וההדחק עלה ל- 15,560 טונות ארוכות (15,810 טונות). BuOrd קבע שצורת גוף ארוכה ועדינה יותר, יחד עם עלייה קטנה בהספק המנוע, ישמרו על המהירות הסטנדרטית של 19 קשרים (35 קמ"ש). משרד הבנייה והתחזוקה (C&R) הציעה אונייה המבוססת יותר על סדרת וירג'יניה, עם אותם צריחים דו-קומתיים וסוללה משנית מעורבת של תותחי 6 ו-8 אינץ', בהדחק של 15,860 טונות ארוכות (16,110 טונות). עיצוב זה כלל רק שמונה תותחי 3 אינץ', אשר נחשבו בלתי מספיקים לחלוטין כדי להגן על האונייה מפני אוניות קטנות.
בנובמבר, המועצה הסכימה לתכנון פשרה ששילב סוללה משנית של שמונה תותחי 8 אינץ' בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה ושנים עשר תותחי 7 אינץ' בקזמטים. ההחלטה להשאיר את תותחי ה-8 אינץ' נבעה במידה רבה מחוויות אמריקאיות במלחמת ארצות הברית–ספרד שלוש שנים קודם כן. קציני הצי האמריקני התרשמו מביצועי התותח בקרב סנטיאגו דה קובה; למרות שקלע רק 13 פגיעות מתוך 309 פגזים שנורו, לתותח היה מסלול שטוח וטווח ניכר יחסית לגודלו. הגנת השריון שופרה על פני עיצוב ה-BuOrd, עם חגורת שריון עבה יותר והגנה על הקזמטים, אם כי על חשבון שריון דק יותר המכסה את הברבטות שתמכו בצריחי התותחים. המתכננים טענו שמכיוון שהברבטות היו מאחורי החגורה ומחיצה רוחבית, ניתן לחסוך במשקל על ידי הפחתת רמת ההגנה הישירה.
ארבע האוניות האחרונות, החל מוורמונט, קיבלו שיפור קל בהגנת השריון, כאשר לכלי השיט האחרון ניו המפשייר - היו שיפורים נוספים. כתוצאה מכך, הן מכונות לפעמים סדרת ורמונט. שש האוניות מסדרת קונטיקט היו אוניות המערכה החזקות ביותר מסוג פרה-דרדנוט שנבנו על ידי הצי האמריקאי, והן היו שוות לאוניות מערכה זרות מאותה התקופה. עם זאת, הם התיישנו כמעט מיד על ידי הופעתה של אוניית המערכה "רק תותחים גדולים" שהתגלמה על ידי אה"מ דרדנוט הבריטית. שתי אוניות המשך, סדרת מיסיסיפי, נבנו במקביל לתכנון המבוסס על אוניות הסדרה קונטיקט, אך גודלן היה קטן באופן משמעותי.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך 450 רגל (140 מטרים) בקו המים ובאורך כולל של 456 רגל 4 אינץ' (139.09 מטרים). היה להן רוחב של 76 רגל 10 אינץ' (23.42 מטרים) ושוקע של 24 רגל 6 אינץ' (7.47 מטרים). הלוח החופשי היה בגובה 20 רגל 6 אינץ' (6.25 מטרים). הדחק האוניות היה 16,000 טונות ארוכות (16,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. לאוניות היה סיפון שטוח, והן היו סירות ים טובות יותר מתכנונים קודמים, שרבים מהם היו בעלי יציבות גרועה. לסדרת קונטיקט היה גובה מטאצנטרי של 4.62 רגל (1.41 מטרים). כפי שנבנו, הותקנו האוניות עם שני תרנים צבאיים כבדים, אך אלו הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה להן צוות של 42 קצינים ו-785 מלחים.
האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, עם קיטור שסופק על ידי שנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם. המנועים דורגו ב-16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). הדוודים חולקו לשלוש ארובות מרווחות קרובות באמצע האונייה. חמש האוניות הראשונות היו מצוידות בשמונה גנרטורים לחשמל בהספק של 100 קילוואט (130 כ"ס), בעוד שלניו המפשייר היו ארבעה מהגנרטורים הללו ושני גנרטורים בהספק של 200 קילוואט (270 כ"ס). לכל האוניות הייתה תפוקה משולבת של 800 קילוואט (1,100 כ"ס); זה היה התפוקה הגבוהה ביותר בכל ספינת מלחמה אמריקאית שנבנתה אז. ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד. רדיוס הסיבוב של האוניות היה 620 יארד (570 מטרים) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש).
בניסויים, האוניות עלו מעט על מהירות התכנון שלהן, כאשר מינסוטה הייתה המהירה ביותר, עם מהירות של 18.85 קשרים (34.91 קמ"ש). האוניות נשאו 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם בדרך כלל, אך היה ניתן להשתמש בחללים נוספים של מחסני פחם, עם קיבולת אחסון הנעה בין 2,249–2,405 טונות ארוכות (2,285–2,444 טונות) עבור כל אונייה. במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), האוניות יכלו להפליג לטווח של 6,220 מיילים ימיים (12,260 ק"מ), אם כי המנועים של ניו המפשייר היו יעילים יותר, ואיפשרו לה להפליג לטווח של 7,590 מיילים ימיים (14,060 ק"מ) באותה מהירות.
תכנון > חימוש

אוניות הסדרה היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה, כפי שהיה אופייני לאוניות מערכה של התקופה. התותחים ירו פגזים במשקל 870 ליברות (390 קילוגרם) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה). הצריחים היו צריחים Mark VI, שאפשרו טעינה מחדש בכל זוויות הגובה. צריחים אלו יכלו להגביה ל-20 מעלות ולהנמיך ל-5 מעלות. כל תותח סופק עם שישים פגזים. מחסני התחמושת של ניו המפשייר סודרו מחדש בהשוואה לאחיותיה, מה שאפשר לה לשאת 20 אחוז יותר פגזי 12 ו-7 אינץ', אם כי בתנאים רגילים היא נשאה את אותו עומס.
הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ו-12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר; הסוללה המעורבת הזו התגלתה כבעייתית, מכיוון שלא ניתן היה להבחין בין נפילות הפגזים משני הסוגים. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים Mark XII באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. תותחי ה-8 אינץ' היו מסוג Mark VI, והם ירו פגזים במשקל 260 ליברות (120 קילוגרם) במהירות לוע של 2,750 רגל לשנייה (840 מטר לשנייה). תותחי ה-7 אינץ' היו מסוג Mark I, והם ירו פגזים במשקל 165 ליברות (75 קילוגרם) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה). תותחים אלו הוסרו מאוחר יותר במהלך מלחמת העולם הראשונה והוסבו לשימוש על כרכרות תותחים בצרפת. לכל תותח משני הסוגים סופקו 100 פגזים.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הם נשאו עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ו-12 תותחי 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). הם גם נשאו ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף בצד הרוחב. כל אונייה נשאה בסך הכל 16 טורפדות. הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark I Bliss-Leavitt, אך אלה הוחלפו במהירות ב-Mark II, שתוכנן ב-1905. ה-Mark II נשא ראש נפץ במשקל 207 ליברות (94 קילוגרם) והיה לו טווח של 3,500 יארד (3,200 מטרים) במהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש).
תכנון > שריון

חגורת השריון הראשית של שתי האוניות הראשונות הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל חללי המכונות והצטמצמה ל 9 אינץ' (229 מילימטרים) ליד צריחי הסוללה הראשיים. חלק זה של החגורה היה באורך 200 רגל (61 מטרים) ובגובה 9 רגל 3 אינץ' (3 מטרים). משני קצות האונייה, החגורה הצטמצמה, תחילה ל-7 אינץ' (178 מילימטרים), ואז ל-5 אינץ' (127 מילימטרים) ולבסוף ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) בחרטום ובירכתיים. החגורות של ארבעת האוניות האחרונות צומצמו לחגורה אחידה בעובי 9 אינץ' בין הסוללה הראשית, ללא שינוי בקצוות. הסיפון המשוריין היה בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) באמצע האונייה, שם הוא היה מוגן חלקית על ידי החגורה ושריון הקזמטים. היו לו דפנות משופעות עבות בעובי 3 אינץ', שהתחברו לקצה התחתון של החגורה. הסיפון הוגדל ל-3 אינץ' מלפנים ומאחור, שם הוא היה חשוף ישירות לירי פגזים, וגם בצדדים הוא היה משופע בעובי 3 אינץ'. החגורה של ניו המפשייר התקצרה מעט כדי לאפשר סיפון עבה יותר מעל מחסני התחמושת. מגדל הניווט היה מוגן עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים).
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 11 אינץ', עם דפנות בעובי 9 אינץ' וגגות בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים). לברבטות התומכות היה ציפוי שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים), שהצטמצם ל-6 אינץ' (152 מילימטרים). לצריחים המשניים היו חזיתות משוריינות בעובי 6.5 אינץ' (165 מילימטרים), עם דפנות בעובי 6 אינץ' וגגות בעובי 2 אינץ'. הברבטות שלהם קיבלו ציפוי שריון בעובי 6 אינץ' בצדדים החיצוניים ו-4 אינץ' בתוך הסיפון. הקזמטים לתותחי ה-7 אינץ' היו בעובי 7 אינץ' ומתחת לאשנבי התותחים, הקזמטים הצטמצמו מעט ל-6 אינץ'. עבור ארבע האוניות האחרונות, החיסכון במשקל שהושג על ידי הפחתת עובי החגורה שימש להגדלת שריון הגג התחתון ל-7 אינץ'. תותחי ה-3 אינץ' היו מוגנים עם שריון בעובי 2 אינץ'. תותחי ה-7 אינץ' חולקו על ידי מחיצות פיצולים שהיו בעובי 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מילימטרים) כדי למנוע מפגיעת פגז אחת להשבית תותחים רבים.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | הוכנסה לשירות | הושבתה | נמכרה לגריטה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קונטיקט (BB-18) | מספנת הצי של ברוקלין | 10 במרץ 1903 | 29 בספטמבר 1904 | 29 בספטמבר 1906 | 1 במרץ 1923 | 10 בנובמבר 1923 |
| לואיזיאנה (BB-19) | ניופורט ניוז חברה לבניית ספינות | 7 בפברואר 1903 | 27 באוגוסט 1904 | 2 ביוני 1906 | 10 באוקטובר 1920 | 10 בנובמבר 1923 |
| ורמונט (BB-20) | מספנת נהר פור | 21 במאי 1904 | 31 באוגוסט 1905 | 4 במרץ 1907 | 30 ביוני 1920 | 10 בנובמבר 1923 |
| קנזס (BB-21) | תאגיד בניית ספינות של ניו יורק | 10 בפברואר 1904 | 12 באוגוסט 1905 | 18 באפריל 1907 | 16 בדצמבר 1921 | 10 בנובמבר 1923 |
| מינסוטה (BB-22) | ניופורט ניוז חברה לבניית ספינות | 27 באוקטובר 1903 | 8 באפריל 1905 | 9 במרץ 1907 | 1 בדצמבר 1921 | 10 בנובמבר 1923 |
| ניו המפשייר (BB-25) | תאגיד בניית ספינות של ניו יורק | 1 במאי 1905 | 30 ביוני 1906 | 19 במרץ 1908 | 21 במאי 1921 | 10 בנובמבר 1923 |
היסטוריית שירות

כל שש אוניות הסדרה שירתו עם הצי האטלנטי במשך כל הקריירה שלהן. חמש האוניות הראשונות השתתפו בשייט של הצי הלבן הגדול בשנים 1907–1909. הצי עזב את המפטון רודס ב-16 בדצמבר 1907 ויצא דרומה, סביב דרום אמריקה וחזרה צפונה לחוף המערבי של ארצות הברית. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים ויפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי. הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו בחזרה להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909. ניו המפשייר, שלא הושלמה בזמן כדי להשתתף במסע, פגשה שם את הצי במהלך סקירה ימית עם הנשיא תאודור רוזוולט.
לאחר מכן החלו האוניות בשגרת אימונים בזמן שלום מול החוף המזרחי של ארצות הברית והאיים הקריביים, כולל אימוני ירי ליד כף וירג'יניה, הפלגות אימונים באוקיינוס האטלנטי ותרגילי חורף במימי קובה. בסוף 1909, כל שש האוניות חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בנמלים בריטיים וצרפתים. לואיזיאנה וקנזס ערכו מסע נוסף לאירופה בתחילת 1911. כאשר החלה התסיסה הפוליטית להתפרץ במספר מדינות במרכז אמריקה בשנות ה-1910, האוניות הפכו פעילות יותר ויותר באזור. כל שש האוניות היו מעורבות במהפכה המקסיקנית, כולל כיבוש וראקרוס באפריל 1914; ורמונט וניו המפשייר היו בין האוניות שתרמו פלוגות נחיתה לכיבוש הראשוני של העיר. מספר אנשי צוות משתי האוניות קיבלו את עיטור מדליית הכבוד במהלך הפעולה.
ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה; ארצות הברית נשארה נייטרלית בשלוש השנים הראשונות של המלחמה. המתיחות עם גרמניה הגיעה לשיא בתחילת 1917 בעקבות מערכת לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, שהטביעה כמה ספינות סוחר אמריקאיות במימי אירופה. ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. האוניות מסדרת קונטיקט שימשו בתחילה לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות שהיו נחוצים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה. ביוני 1918, ניו המפשייר ולואיזיאנה היו מעורבים בתאונת ירי חמורה, שבה תותחנים על סיפון הראשונה פגעו בטעות בשנייה, הרגו אחד ופצעו כמה אנשי צוות אחרים. בחודש שלאחר מכן, לואיזיאנה שימשה לבדיקת שעון ארגו של ארתור פולן, מערכת בקרת האש הראשונה שהשתמשה במחשב אנלוגי כדי לחשב פתרונות ירי.
מסוף 1918, האוניות שימשו לליווי שיירות בחלק מהדרך אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בסוף ספטמבר, מינסוטה פגעה במוקש ימי שהונח על ידי הצוללת U-117 הגרמנית, וגרמה לנזק חמור שהרחיק אותה משירות למשך חמישה חודשים. שירות השיירות נקטע בעקבות הכניעה הגרמנית בנובמבר; לאחר מכן, אוניות הסדרה שימשו להסעת חיילים אמריקאים בחזרה משדות הקרב של צרפת. משימה זו הושלמה עד אמצע 1919. הספינות פעלו לזמן קצר כספינות אימונים בתחילת שנות ה-20, אם כי על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון, כולן נמכרו לגרוטאות עד 1924 ונגרטו.
תרשים של סדרת קונטיקט
קנזס בניסויי מהירות
אחד מתותחי ה-12 אינץ' הקדמיים של קונטיקט מותקן
ורמונט בים סוער, כנראה במהלך השייט של הצי הלבן הגדול
קנזס (במרכז) בברסט, צרפת ב-1919; ניו המפשייר (משמאל) וקונטיקט (מימין) נראות מרחוק
אוניות המערכה מסדרת ניו יורק

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת ויומינג
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת נבדה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  1911
 הושקה:  1912
 תקופת הפעילות:  1914–1946 (כ־32 שנים)
 אחריתה:  1 הוטבעה כספינת מטרה, 1 נשמרה כספינת מוזיאון
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 27,433 טון, מקסימלי: 28,822 טון
 אורך:  175 מטר
 רוחב:  29.02 מטר
 שוקע:  9.02 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  1,042 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  13,075 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  14 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 28,100 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–12 אינץ' (152–305 מ"מ)   ברבטות: 5–12 אינץ' (127–305 מ"מ)   צריחים: 14 אינץ' (356 מ"מ)   מגדל הניווט: 12 אינץ' (305 מ"מ)   שריון הסיפון: 1.5–3 אינץ' (38–76 מ"מ)
 חימוש:  10 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (1.85 אינץ' (47 מ"מ))   2 תותחי 1 פאונד (1.46 אינץ' (37 מ"מ))   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת ניו יורק הייו זוג אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית בין 1911 ל-1914. שתי אוניות הסדרה, ניו יורק וטקסס, ראו שירות נרחב החל בכיבוש וראקרוס, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
סדרת ניו יורק, שעוצבה כשיפור חמוש יותר בהשוואה לסדרת ויומינג הקודמת, הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה שהכילה את תותח ה-14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר והסופר-דרדנוט האמריקאיות הראשונות, אך הייתה אחת מסדרת אוניות המערכה האחרונות שתוכננו עם פריסה של חמישה צריחים ופחם לדלק. הסדרה סבלה גם מכמה ליקויים כמו מחסור בנשק נגד מטוסים ובפריסת שריון, אשר טופלו בסדרת נבדה שלאחר מכן. בגלל הליקויים הללו, שתי האוניות עברו כמה שיפוצים נרחבים במהלך הקריירה שלהן, ששינו מאוד את המראה שלהן.
הן ניו יורק והן טקסס נכנסו לשירות בשנת 1914 ומיד שירתו בכיבוש וראקרוס, ושירות לתגבור הצי הגדול של הצי המלכותי בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכן מניחים כי ניו יורק הטביעה צוללת בהתנגשות מקרית. שתי האוניות ביצעו אימונים ושיפוצים רבים בתקופת בין המלחמות, והצטרפו לסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה. מאחר שהיו מיושנות בשל כניסת אוניות מערכה מתקדמות יותר לשירות, שתי האוניות שימשו בעיקר כמלוות שיירות וארטילריה ימית במהלך המלחמה. ניו יורק תמכה במבצע לפיד בצפון אפריקה, ביצעה סיורים ואימונים בשיירות באוקיינוס האטלנטי, ותמכה בקרב איוו ג'ימה ובקרב אוקינאווה. טקסס תמכה במבצע לפיד, במבצע אוברלורד, בהפצצת שרבור, במבצע דרגון ובקרבות באיוו ג'ימה ואוקינאווה. לאחר המלחמה, ניו יורק שימשה כספינת מטרה במבצע פרשת דרכים וטבעה כמטרה ב-1948, בעוד טקסס הוסבה לספינת מוזיאון, ועגנה בפארק הלאומי סן חסינטו עד שהועברה למבדוק יבש בגלווסטון, טקסס. באוגוסט 2022 לפעולות שיקום.
רקע

סדרת ניו יורק הייתה החמישית מתוך 11 סדרות נפרדות שתוכננו על ידי צי ארצות הברית בין 1906 ל-1919, בסך הכל 29 אוניות מערכה ו-6 סיירות מערכה. כמעט כל מערך הקרב האמריקני תוכנן מתוך ניסיון עם הפרה-דרדנוטים והתבוננות בעיצובים זרים. העיצוב של סדרת ניו יורק מקורו בוועידת ניופורט ב-1908, שהביאה לשיטה חדשה לתכנון אונית מערכה, כאשר המועצה הכללית לקחה חלק פעיל יותר בתהליך התכנון של אוניות, ומועצת הבנייה של הצי הייתה אחראית על ביצוע העיצוב במקום ליצור אותו. בעוד שסדרת ניו יורק תוכננה ברובה על ידי מועצת הבנייה, הלקחים שנלמדו בסדרה אפשרו למועצה הכללית להוסיף אותם לאוניות הבאות מסדרת נבדה.
ועידת ניופורט קבעה הסכמה כללית בין המנהיגים שאוניות הצי האמריקני צריכות לשאת סוללות גדולות יותר בתגובה לקליבר העולה של אוניות מערכה במדינות אחרות, בעיקר התותח הימי BL 13.5 אינץ' Mk V אשר הוצג על ידי סדרת אוריון של הצי המלכותי, כמו כמו גם המעבר של הצי הגרמני מתותחי 28 סנטימטרים (11 אינץ') לתותחי 30.5 סנטימטרים (12 אינץ'). היה אז ויכוח אם סדרת פלורידה, שהונחה ב-1909, צריכה לשאת חימוש כבד יותר מתותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5. בסופו של דבר, ב-30 במרץ 1909, הקונגרס האמריקני אישר ב-1909 את בנייתן של שתי אוניות מערכה "עיצוב 601", הידועות גם בשם אוניית מערכה 1910 עם שישה צריחים בקוטר 12 אינץ', שהמועצה הכללית בחרה, על פני שני עיצובים עם תותחי 14 אינץ'. אלו יהפכו לסדרת ויומינג. במקביל, המועצה הכללית החלה לתכנן את סדרת האוניות הבאה, וב-21 באפריל 1909 החליטה על שתי אוניות מערכה בגדלים דומים, ולאחר ויכוחים על התותחים הראשיים ניתן אישור לשתי אוניות מערכה ב-24 ביוני 1910. בשנת 1911 הציעה הוועדה לענייני הצי של הסנאט האמריקני להקטין את גודל האוניות כחלק מהפחתת תקציב של 24,000,000 דולר, אך מזכיר הצי ג'ורג' וון לנגרקה מאייר נלחם לשמור על העיצוב המקורי והאוניות לא שונו.
הסדרה מכונה בדרך כלל סדרת ניו יורק, אך היא נקראת מדי פעם גם סדרת טקסס כי ניו יורק הושלמה מספר חודשים לאחר אחותה, טקסס.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך כולל של 573 רגל (175 מטר), אורך של 565 רגל (172 מטר) בקו המים, רוחב של 95 רגל 6 אינץ' (29.11 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (8.69 מטר). הדחק האוניות היה 27,000 טונות ארוכות (27,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 28,367 טונות ארוכות (28,822 טונות) במעמס מלא. האוניות עברו שינויים והגדלות משמעותיות בשריון ובחימוש במהלך חייהן המבצעיים. לאחר השיפוץ הרביעי והאחרון שלה ב-1943, ניו יורק הגדילה את ההדחק שלה ל-29,340 טונות ארוכות (29,810 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-34,000 טונות ארוכות (35,000 טונות) במעמס מלא. השיפוץ האחרון של טקסס התבצע ב-1945, ולאחר מכן ההדחק שלה היה 29,500 טונות ארוכות (30,000 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-32,000 טונות ארוכות (33,000 טונות) במעמס מלא. כפי שתוכננו, לאוניות היה צוות המורכב מ-1,042 קצינים ומלחים. עד 1945, טקסס נשאה 1,723 קצינים ומלחים עם תוספת של צוותים לנשק נוסף, כמו גם יחידה חדשה של נחתים.
תכנון > חימוש

הסוללה הראשית של אוניות הסדרה כללה עשרה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, ערוכים בחמישה צריחי תותחים כפולים המסודרים, מחרטום ועד ירכתיים, 1, 2, 3, 4 ו-5, ומסוגלים להגביה ל-15 מעלות. הסדרה הייתה האחרונה שהציגה צריח המוצב באמצע האונייה. בשנת 1910 משרד החימוש של הצי האמריקני תכננה ובדקה בהצלחה את התותח הימי בקוטר 14 אינץ'. התותח הוכח כבעל דיוק יוצא דופן ואחידות תבניתית. סדרת ניו יורק הייתה הסדרה החמישית של עיצוב אוניות מערכה אמריקאיות, וכבר החלה העבודה על העיצוב השישי, סדרת נבדה. עד 1910 אף אוניית מערכה מסוג דרדנוט לא הושקה למים, מכיוון שכולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון. כמעט כל מערך הקרב של הצי האמריקני תוכנן על ידי הסתמכות על ניסיון מעיצובים פרה-דרדנוט או מהתבוננות בעיצובי אוניות מערכה זרות.
כפי שנבנו, שתי האוניות נשאו גם 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר ערוכים עשרה בכל צד עם אחד בירכתיים, בעיקר להגנה מפני משחתות וסירות טורפדו. רבים מתותחי ה-5 אינץ' היו ירודים ברמת הדיוק בים סוער, בשל היותם מותקנים ליד קצות האונייה ומתחת לסיפון הראשי. האוניות לא תוכננו עם הגנה נגד מטוסים, ועם התפתחות התעופה הימית, זה נתפס כחסרון רציני למעמד. סדרת ניו יורק הייתה סדרת אוניות המערכה האמריקאית הראשונה שהרכיבה תותחים נגד מטוסים, עם שני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר שהותקנו על פלטפורמות על גבי מנופי הסירה של טקסס בשנת 1916. בשנת 1918 הצטמצם החימוש המשני ל-16 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר, שמונה בכל צד, שכן התותחים ליד קצות האונייה היו קשים לפעולה בכל מצב של הים. כאשר שתי האוניות שופצו בשנים 1925–1926, הגנת הנ"מ הוגברה עם שמונה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר ערוכים ארבעה בכל צד. שישה מתוך שישה עשר תותחי ה-5 אינץ' הנותרים הועברו גבוה יותר באונייה לקזמטים חדשים על הסיפון הראשי. סדרת ניו יורק כללה בתחילה ארבעה צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים), שניים בחרטום ושניים בירכתיים, עבור הטורפדו Bliss-Leavitt Mark 3, במקום השניים הקודמים, בגלל התקדמות בביצועי הטורפדו שהגדילו את החשיבות של הנשק. חדרי הטורפדו הכילו 12 טורפדות בסך הכל, בתוספת 12 מוקשים ימיים. עם זאת, צינורות הטורפדו הוסרו בשיפוץ 1925–1926.
חללי מחסני תחמושת ומכונות היו סגורים בגוף המוגן. נפח מחסני התחמושת הצטמצם עבור מכונות מוגברות, כאשר כל מחסן תחמושת הכיל 75 עד 80 פגזים ומטענים הודפים, בעוד פגזים נוספים נישאו בצריחים ובחדרי הטיפול שלהם.
בשנת 1937 שמונה תותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר בשני צריחים מרובעים נוספו כדי לשפר את חימוש הנ"מ הקל. האוניות זכו לחידוש נרחב יותר בכמויות גדולות של תותחי נ"מ קלים על חשבון תותחי 5 אינץ'/51 קליבר ב-1942, מכיוון שהמתקפה על פרל הארבור הראתה שחימוש נ"מ קל מלפני המלחמה אינו מספק. צריחי התותחים המרובעים בקוטר 1.1 אינץ' הוסרו ונוספו 24 תותחי בופורס 40 מ"מ בשישה צריחים מרובעים (מאוחר יותר הוגדלו ל-40 תותחים), בעוד שנוספו גם 42 תותחי אוליקון 20 מ"מ בצריחים בודדים. חימוש התותחים נ"מ בקוטר 3 אינץ' הוגדל ל-10 תותחים, בעוד שחימוש התותחים בקוטר 5 אינץ' הצטמצם ל-6 תותחים.
תכנון > שריון

האוניות המשיכו את חבילת השריון של סדרת ויומינג עם שיפורים קלים. תוכנית השריון של הסיפון תמשיך להישאר נחותה באופן מובהק מסדרת נבדה המצליח עם תוכנית השריון של הכל או כלום. עם זאת, הקפיצה קדימה בטווח שסיפקה בקרת אש משופרת עדיין לא נראתה ולא היה זמן לכלול אותה בתכנון הנוכחי. האונייה כללה חגורת שריון בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) שהתחדדה ל-10 אינץ' (254 מ"מ) והגנת הקזמטים כללה שריון בעובי 6.5 אינץ' (165 מ"מ) עם מחיצה פנימית. סדרת ניו יורק הייתה הראשונה ששילבה חדר תכנון מרכזי משוריין מתחת לסיפונים, אך על גבי הסיפון המגן, וסגור בקופסה דקה של שריון מפני רסיסים.
חגורת השריון של אוניות הסדרה הייתה בעובי של 10 עד 12 אינץ'. הקזמטים התחתונים שלה היו עם שריון בעובי בין 9–11 אינץ' (230–280 מ"מ), ולקזמטים העליונים שלה היו עם שריון בעובי 6 אינץ' (150 מ"מ). שריון הסיפון היה בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ), ובצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (360 מ"מ), גגות בעובי 4 אינץ' (100 מ"מ), דפנות בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) ולוחות מאחור בעובי 8 אינץ' (200 מ"מ). הברבטות שלה היו מוגנות עם שריון בעובי בין 10–12 אינץ' (254–305 מ"מ). מגדל הניווט שלה היה מוגן עם שריון בעובי 12 אינץ' של שריון, עם גג בעובי 4 אינץ'. בסך הכל, השריון הסתכם ב-261.67 טונות על הקזמטים העליונים, 1,680.33 טונות על הקזמטים התחתונים, 1,549.16 טונות לאורך החגורה, 127.42 טונות על המחיצות, 1,322.11 טונות על סיפון הפיצול, 2,085.39 טונות על הברבטות, ו-856.11 טונות על מגדל הקונינג להגנה כוללת של 8,120.62 טונות.
תכנון > הנעה

האוניות הונעו על ידי 14 דוודים פחמים של Babcock & Wilcox שהניעו שני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שתי פעימות, בדירוג של 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). היה לה טווח של 7,060 מיילים ימיים (13,080 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). בתחילה, התכנונים דרשו להגדיל 14 אחוזים בכוח ל-32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט) לעומת 28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט) בסדרה הקודמת. עם זאת, התגלה כי יעילות הנעה גדולה יותר של מנוע ההנעה אפשרה הפחתה בהספק המותקן, והצריכה רק 28,100 כוחות סוס כדי לקבל מהירות של 21 קשרים.
סדרת ניו יורק הייתה הסדרה האחרונה של אוניות מערכה אמריקאיות שהונעה על ידי פחם. הסדרה תוכננה לשאת 2,850 טונות ארוכות (2,900 טונות) של פחם, יותר הרבה מכל סדרת אוניות מערכה אחרת. בשנת 1910, אוניות המערכה הבאות מסדרת נבדה תוכננו מתוך מחשבה על מזוט. שתי האוניות הוסבו לשאת מזוט ב-1926, והן היו בעלות קיבולת של 5,200 טונות ארוכות (5,300 טונות) של נפט. שישה דוודי נפט חדשים של Bureau Express החליפו את ארבעה עשר הדוודים המונעים בפחם בעיצוב הישן יותר באותה תקופה ללא אובדן כוח.