stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו קורי
ביוגרפיה

ליאו קורי נולד ב-1956 בסנטיאגו בירת צ'ילה, וגדל בוונצואלה. בשנת 1977 קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת סימון בוליבר בקראקס ובאותה שנה עלה לישראל. בין השנים 1979 ל-1981 שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובשנת 1983 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר שני במתמטיקה עיונית על עבודה בהנחיית פרופ' שמואל רוסט שכותרתה "Splitting Data in Cohomology Classes". בשנת 1990 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים על עבודה בהנחיית הפרופסורים שבתאי אונגורו ושמואל רוסט, שכותרתה "הרקע ההיסטורי לצמיחת תורת הקטגוריות לדיסציפלינה מתמטית".
בשנים 1983–1990 עבד באוניברסיטה הפתוחה כמרכז הוראה ופיתח קורס בתחום תולדות המתמטיקה. בשנת 1996 מונה למרצה בכיר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 2004 עלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2007 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1999–2009 ו-2011–2012 היה עורך ראשי של כתב העת Science in Context. בשנים 2003–2009 עמד בראש מכון כהן. בשנים 2013–2015 כיהן כראש בית הספר להיסטוריה ע"ש יעבץ. בשנת 2015 מונה לדקאן הפקולטה למדעי הרוח, וכיהן בתפקיד עד שנת 2020.
בשנת 2022 העניקה לקורי אוניברסיטת תל אביב את פרס קדר למצוינות מחקרית.
ב-1 באוקטובר 2023 נכנס לתפקידו כנשיא האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2024 קיבל קורי את פרס וויטמן המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה.
מחקרו מתמקד בהיסטוריה של המתמטיקה והפיזיקה מאז המאה ה-19.
קורי נשוי, אב לשניים, וסב לשניים. לאחר עלייתו לארץ היה חבר קיבוץ נירים במשך כעשרים שנה. מתגורר כיום ברמת גן.
ספריו

David Hilbert and the axiomatization of physics (1898-1918): from Grundlagen der Geometrie to Grundlagen der Physik, Kluwer, 2004
Modern algebra and the rise of mathematical structures, Birkhauser Verlag, 2nd Revised edition, 2004
A Brief History of Numbers, Oxford University Press, 2015
Distributivity-like Results in the Medieval Traditions of Euclid's Elements: Between Geometry and Arithmetic. Springer Verlag (2021)
British Versions of Book II of Euclid's Elements: Geometry, Arithmetic, Algebra (1551-1750). Springer Verlag, 2022
מתעניין בקשר בין מדע ותרבות ובפרט עסק בסופר חורחה לואיס בורחס והגותו. בשנת 1997 יצא לאור בעברית ספרו "עולמו הספרותי של חורחה לואיס בורחס" במסגרת האוניברסיטה המשודרת.
עסק גם בתרגום מספרדית לעברית. בין תרגומיו:
"הבית הירוק", מאת מריו ורגס יוסה (1990).
"סבלנות לוהטת" מאת אנטוניו סקרמטה (1991).
"חלמתי שהשלג בוער" מאת אנטוניו סקרמטה (1994).
"קונצ'רטו בארוקי" מאת אלחו קרפנטייר (2021).
קורי עוסק גם בהיסטוריה של המחשבים בישראל. ויחד עם ד"ר רעיה לויתן פרסם מספר ספרים בנושא:
WEIZAC: An Israeli Pioneering Adventure in Electronic Computing (1945–1963) with Raya Leviathan. Springer Verlag (2019), 120 pp.
Chaim L. Pekeris and the Art of Applying Mathematics with WEIZAC, 1955–1963 with Raya Leviathan. Springer Verlag, 2023
Pioneering Israeli Women in Electronic Computing (1953—1970) with Raya Leviathan. Springer Verlag, 2025
הערות שוליים

↑  ארבעה חוקרים מצטיינים מאוניברסיטת תל-אביב קיבלו את פרס קדר, באתר ynet, 17 במאי 2022
מעגל דלק גרעיני

תרשים זרימה המציג את שלבי מחזור הדלק הגרעיני, כולל כרייה, העשרה, שימוש בכור, עיבוד מחדש ואחסון פסולת.
מעגל הדלק הגרעיני (נקרא גם מחזור הדלק הגרעיני) הוא רצף של תהליכים תעשייתיים שבהם דלק גרעיני מופק, מעובד, מנוצל לייצור אנרגיה, ולבסוף מטופלת הפסולת הרדיואקטיבית הנותרת. תהליכים אלו כוללים את שלבי הכרייה של חומרי הגלם (בעיקר אורניום), עיבודם והכנתם כדלק לשימוש בכורים גרעיניים, וכן את השלבים שלאחר השימוש בדלק בכור - הכוללים טיפול, אחסון או מיחזור של הדלק הגרעיני המשומש והפסולת הנובעת ממנו. באמצעות שרשרת תהליכים זו ניתן להפיק אנרגיה גרעינית לצורכי הפקת חשמל בהיקף תעשייתי בתחנות כוח גרעיניות. במעגל דלק "פתוח" משתמשים בדלק הגרעיני פעם אחת בלבד ולאחר מכן מטמינים את הפסולת, בעוד שבמעגל דלק "סגור" הדלק המשומש עובר עיבוד מחדש ומוחזר לשימוש נוסף בכור.
שלבי מעגל הדלק הגרעיני > כרייה ועיבוד ראשוני

אורניום הוא היסוד העיקרי המשמש כדלק גרעיני, והוא מצוי בעפרות (מחצבים) באדמה בריכוזים נמוכים. השלב הראשון במעגל הדלק הגרעיני הוא כריית האורניום ממכרות, בין אם במכרות פתוחים על פני השטח ובין אם במכרות תת-קרקעיים. לאחר כריית העפרה, היא עוברת עיבוד ראשוני (המכונה לעיתים "טחינה") במתקן ריכוז, שבו מופק תרכיז אורניום מוצק המכיל אחוז גבוה של תחמוצת אורניום. תוצר זה, המוכר בכינויו "עוגה צהובה", משמש כחומר הגלם המעובד להמשך התהליך.
שלבי מעגל הדלק הגרעיני > העשרת אורניום

האורניום הטבעי מכיל רק כ-0.7% מהאיזוטופ אורניום-235 (U-235) הבקיע הדרוש לתגובת שרשרת, ואילו מרבית הכורים הגרעיניים דורשים דלק אורניום מועשר בריכוז גבוה יותר (לרוב 3–5% של U-235). לכן, השלב הבא במעגל הוא העשרת האורניום - העלאת שיעור האיזוטופ הבקיע בדלק. את תרכיז האורניום ("העוגה הצהובה") ממירים תחילה לתרכובת גזית ולאחר מכן מעבירים אותה במתקני העשרה מיוחדים, בדרך כלל צנטריפוגות גז מהירות. הצנטריפוגות מסובבות את הגז במהירות גבוהה ומאפשרות הפרדה הדרגתית בין האיזוטופ הכבד U-238 לאיזוטופ הקל יותר U-235. בתהליך זה מתקבל אורניום מועשר לרמה הרצויה לכור, וכן תוצר לוואי של אורניום מדולדל (שמכיל בעיקר U-238 עם אחוז שארי נמוך מאוד של U-235).
שלבי מעגל הדלק הגרעיני > ייצור מוטות דלק

לאחר העשרת האורניום, ממירים אותו לתחמוצת אורניום מוצקה ומייצרים ממנו כדוריות קטנות (pellets) המשמשות כדלק. את הכדוריות דוחסים ומכניסים לתוך צינורות מתכת ארוכים וחלולים, וכך יוצרים מוטות דלק גרעיני. מספר רב של מוטות דלק מקובצים יחד למבנה הקרוי אלומת דלק (fuel assembly) המיועד לטעינה בליבת הכור.
שלבי מעגל הדלק הגרעיני > שימוש בכור גרעיני

לאחר שיוצרו מוטות הדלק ואלומות הדלק, מטעינים אותם אל תוך ליבת הכור הגרעיני. בכור, האורניום המועשר עובר תגובת ביקוע גרעיני מבוקרת: גרעיני U-235 (ובמהלך ההפעלה גם גרעיני פלוטוניום-239 הנוצרים מהאורניום) מתפצלים בעקבות פגיעת נייטרונים ומשחררים אנרגיה רבה בצורת חום. החום משמש להרתחת מים ולהפקת קיטור, אשר מניע טורבינות לייצור חשמל. מוטות הדלק שוהים בתוך הכור בדרך כלל במשך מספר שנים (כ-3 עד 5 שנים), אך מדי שנה מחליפים חלק מהם בדלק טרי כדי לשמור על רמת פעילות גרעינית מספקת. במהלך פעולת הכור מצטברים בתוך מוטות הדלק תוצרי ביקוע רדיואקטיביים (המהווים פסולת רדיואקטיבית) וגם נוצרות כמויות של חומרים בקיעים חדשים, כגון פלוטוניום הנוצר מאיזוטופ U-238. בסופו של דבר, כאשר שיעור הביקוע בדלק פוחת מתחת לסף יעיל, הדלק נחשב "דלק משומש" ומוצא מליבת הכור להמשך טיפול.
שלבי מעגל הדלק הגרעיני > טיפול בפסולת גרעינית

עם הוצאת הדלק הגרעיני המשומש מהכור, הוא עדיין פולט חום וקרינה בעוצמה גבוהה. לכן בשלב הראשון מאחסנים אותו בבריכות מים באתר הכור למשך מספר שנים, עד להתקררות והפחתת עוצמת הקרינה. לאחר מכן עומדות שתי אפשרויות: הטמנה סופית או עיבוד מחדש (מיחזור) של הדלק. במעגל פתוח, הדלק המשומש נארז במכלים ונשמר לאחסון והטמנה ארוכי טווח (למשל במתקני הטמנה גאולוגיים עמוקים) כדי לבודדו מן הסביבה. לחלופין, ניתן לעבד את הדלק המשומש במתקן מיוחד, שבו מפרידים את האורניום והפלוטוניום הנותרים ומשתמשים בהם להכנת דלק חדש (כגון דלק MOX המכיל פלוטוניום). הפסולת הרדיואקטיבית שנותרת לאחר העיבוד עוברת התמצקות (למשל הכלה בתוך זכוכית) לקראת הטמנה בטוחה.
סוגים שונים של מעגלי דלק גרעיניים: פתוח וסגור

ניתן לסווג את מעגלי הדלק הגרעיני לשני סוגים עיקריים על פי אופן הטיפול בדלק לאחר השימוש בכור: מעגל פתוח ומעגל סגור. במעגל דלק גרעיני פתוח (המכונה גם "מחזור חד-פעמי"), הדלק הגרעיני המשומש אינו עובר עיבוד מחדש אלא מוגדר כפסולת סופית. לאחר תקופת הקירור בבריכה, הדלק המשומש נארז ומוטמן באופן מבוקר לטווח ארוך, ואין ניצול נוסף של החומרים הבקיעים שבו. שיטה זו פשוטה יותר מבחינה תפעולית, אך משמעותה ניצול חלקי בלבד של חומר הגלם האורניום, שכן פלוטוניום וחומרים בקיעים אחרים שנוצרים במהלך ההפעלה נותרים כלואים בפסולת. לעומת זאת, במעגל דלק גרעיני סגור, הדלק המשומש מעובד מחדש לצורך חילוץ חומרים שניתן לעשות בהם שימוש חוזר. פלוטוניום ואורניום מופרדים מתוך תוצרי הלוואי הרדיואקטיביים, ולאחר עיבוד מתאים הם מוחזרים למעגל כדלק גרעיני חדש (למשל בדמות דלק MOX המכיל תערובת אורניום ופלוטוניום). באופן זה חלק גדול יותר מחומרי הדלק מנוצל להפקת אנרגיה, וניתן גם לצמצם את נפח ורמת הרדיואקטיביות של הפסולת הסופית (שכן רוב האורניום והפלוטוניום אינם מוטמנים אלא ממוחזרים). עם זאת, מעגל סגור מורכב ויקר יותר לתפעול, ודורש תשתית טכנולוגית מתקדמת למיחזור דלק וניהול פסולת. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות: בארצות הברית, למשל, לא ממחזרים דלק גרעיני לשימוש חוזר (מעגל פתוח), בעוד שבצרפת ובמדינות נוספות נהוג מיחזור דלק כחלק ממעגל סגור.
אתגרים ובעיות

הפקת ושימוש בדלק גרעיני מעלים סוגיות סביבתיות ובטיחותיות משמעותיות. מבחינה סביבתית, כריית אורניום עלולה לגרום לפגיעה בסביבה המקומית: פתיחת מכרות מותירה פסולת כרייה המכילה חומרים רדיואקטיביים (שפכי עפר ועקרות מכרה), העלולים לזהם קרקע ומקורות מים. האתגר הסביבתי המשמעותי ביותר הוא הטיפול בפסולת הגרעינית הרדיואקטיבית – פסולת המכילה חומרים בעלי זמן מחצית חיים ארוך, שעלולים להישאר מסוכנים במשך אלפי עד מאות אלפי שנים. נדרשים פתרונות אחסון והטמנה בטוחים שימנעו דליפה של חומרים רדיואקטיביים לסביבה לאורך פרקי זמן כה ממושכים – משימה הנדסית מורכבת שטרם נפתרה במלואה.
גם מבחינה בטיחותית ישנם סיכונים בכל שלבי מעגל הדלק. בעבודות הכרייה עובדים חשופים לקרינה ולחומרים רעילים; במתקני ההעשרה וייצור הדלק יש להקפיד על מניעת תאונות ודליפות; ובכור עצמו קיימת סכנת תאונה גרעינית (כדוגמת אלו שאירעו בצ'רנוביל ובפוקושימה), המחייבת מערכות הגנה ונהלים קפדניים. כמו כן, אחסון ושינוע דלק משומש ופסולת מצריכים אבטחה ומיגון למניעת דליפה או חבלה מכוונת.
סיכון מרכזי נוסף הוא סכנת הפצה גרעינית – כלומר ניצול מעגל הדלק הגרעיני לצורכי ייצור נשק גרעיני. מתקני ההעשרה המפיקים דלק לכורים אזרחיים מסוגלים גם להעשיר אורניום לרמה המתאימה לפצצה גרעינית, אם יופעלו ללא פיקוח מספיק. בדומה לכך, עיבוד מחדש מפיק פלוטוניום שניתן לנצל בנשק גרעיני. משום כך נדרשים פיקוח בינלאומי הדוק והסכמים שיגבילו את הפצת הטכנולוגיות והחומרים הרגישים. הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) משגיחה ומפקחת על מתקני גרעין בעולם כדי לוודא שהשימוש בדלק גרעיני נותר לצורכי שלום בלבד. הסכמים כמו האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) נועדו להגביל את הפצת הטכנולוגיות והחומרים הרגישים. עם זאת, יש לציין כי לא כל המדינות חתומות על אמנה זו.
עתיד מעגל הדלק הגרעיני

המעגל הגרעיני ניצב כיום בפני חידושים טכנולוגיים ויוזמות מחקר המבקשים לשפר את היעילות, הבטיחות והקיימות שלו בעתיד. אחד הכיוונים המרכזיים הוא פיתוח כורים גרעיניים מתקדמים (מדור רביעי) וכורים מהירים מסוג רבייה, שמטרתם לנצל טוב יותר את הדלק. כורים מהירים מסוגלים "לשרוף" את האיזוטופים הכבדים שבפסולת ואף להפיק חומר בקיע חדש, וכך לסגור כמעט לחלוטין את מעגל הדלק. שילוב כורים כאלה עם שיטות עיבוד מחדש משופרות עשוי לצמצם את כמות הפסולת ארוכת-החיים ולהגדיל את נצילות הדלק הגרעיני.
כיוון מחקרי נוסף הוא מחזור דלק המבוסס על תוריום – יסוד נפוץ שניתן להפוך בתוך כור לאורניום-233 בקיע. מחזור תוריום מייצר פחות פלוטוניום ופסולת רדיואקטיבית ארוכת-חיים, ובכך עשוי להפחית את סכנת ההפצה הגרעינית ואת עומס הפסולת העתידית. עם זאת, יש לציין כי תהליך זה עדיין דורש עיבוד מחדש של הדלק, פעולה המהווה סיכון להפצה גרעינית, מאחר שהתוצרים הם חומרים בקיעים הניתנים לשימוש בנשק גרעיני.
מספר מדינות חוקרות טכנולוגיות תוריום, אך טכנולוגיות אלו טרם יושמו באופן מסחרי נרחב. מדינות כמו הודו, סין, יפן, בריטניה וארצות הברית חוקרות טכנולוגיות תוריום, עם דגש על ריאקטורים מקוררים במלח מותך (MSR). לדוגמה, סין השלימה ריאקטור ניסיוני מבוסס תוריום ב-2021, וצפויה לבנות ריאקטור נוסף.
בהיבט הפסולת, מוקמים מתקני הטמנה גאולוגית עמוקה לאחסון בטוח של דלק משומש למשך אלפי שנים (לדוגמה, המתקן באתר אונקלו בפינלנד הצפוי להתחיל לפעול בשנים הקרובות). במקביל, נחקרים תהליכי הפרדת מרכיבי פסולת וטרנסמוטציה – המרה של איזוטופים רדיואקטיביים ארוכי-חיים ליסודות יציבים יותר – במטרה לצמצם את נפח הפסולת ואת משך זמן הסיכון שהיא מציבה.
בנוסף לחידושים הטכנולוגיים, נבחנות גם יוזמות בינלאומיות כמו הקמת "בנק דלק גרעיני" בפיקוח סבא"א (בדומה לזה שהוקם בקזחסטן) במדינות כמו ערב הסעודית שיספק דלק למדינות ויטפל בפסולת שלהן, ובכך יצמצם את הצורך בפיתוח טכנולוגיות רגישות בכל מדינה. הצלחתם של מהלכים אלה – הן הטכנולוגיים והן המדיניים – תקבע במידה רבה אם וכיצד תהפוך האנרגיה הגרעינית בעתיד לבת-קיימא, בטוחה ומקובלת יותר מבחינה סביבתית וביטחונית.
קישורים נוספים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

1 2  Nuclear Fuel Cycle Overview - World Nuclear Association, world-nuclear.org
↑  Uranium Mining Overview - World Nuclear Association, world-nuclear.org
1 2  The nuclear fuel cycle - U.S. Energy Information Administration (EIA), www.eia.gov
↑  Nuclear Fuel and its Fabrication - World Nuclear Association, world-nuclear.org
↑  World Nuclear Waste Report (באנגלית אמריקאית)
1 2  The nuclear fuel cycle - U.S. Energy Information Administration (EIA), www.eia.gov
1 2  All about nuclear and radioactive waste in France | Orano, orano.group (באנגלית)
↑  קטאר: להכניס את מתקני הגרעין של ישראל תחת פיקוח סבא"א | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2025-03-09
↑  שליטה בחומרים בקיעים במזרח התיכון, באתר IPFM הפאנל הבינלאומי לחומרים בקיעים, ‏אוקטובר 2013
↑  Thorium’s Long-Term Potential in Nuclear Energy: New IAEA Analysis, www.iaea.org, ‏2023-03-13 (באנגלית)
↑  יגאל אראל, משבר הסביבה והאקלים, באתר המכון האוניברסיטה העברית
↑  Posiva - Repository in ONKALO, www.posiva.fi
↑  Finland to open the world’s first final repository for spent nuclear fuel, Vattenfall (באנגלית)
↑  IAEA Low Enriched Uranium (LEU) Bank, www.iaea.org, ‏2016-04-13 (באנגלית)
↑  מקור ראשון, סבאא תקים בקזחסטן בנק אורניום מועשר, באתר NRG
↑  תמיר הימן, יואל גוז'נסקי,תומר ברק, הצעה להקמת בנק דלק גרעיני אזורי בערב הסעודית, באתר www.inss.org.il
↑  What are the types of nuclear waste repositories?, Deep Isolation (באנגלית אמריקאית)
הכור הגרעיני בצ'רנוביל לאחר האסון
ייצור גרביים

ראש הסריגה של מכונת סריגת גרביונים וגרביים במצב פתוח
מכונה לעיצוב גרביונים
ייצור גרביים וגרביונים. בעוד שעל ההיסטוריה של גריבת גרביים וסריגת גרביים ביד ניתן לקרוא בערכים  גרב וגרביונים. הרי שיטות הייצור השונות של פרטי לבוש אלה מתוארות בערך זה.
תהליך הייצור של גרביונים וגרביים והמכונות המשמשות לייצורם זהים בעצם. רק לייצור גרביונים לנשים נדרש ציוד שונה, לא מבחינת עקרון הפעולה שלו, אלא במובנים רבים מבחינת המבנה שלו.
ייצור גרביים ביריעה שטוחה

בשנת 1589 המציא  הכומר האנגלי ויליאם לי (אנ') מסגרות סריגה שהאיצו את ייצור יריעות הסריגים שעד אז נסרגו רק על שיפודים בידיים. הוא זכור גם ברשומות כיצרן הראשון של סריגת גרבי משי באופן תעשייתי. לאחר שפיתח את השיטה שבה ניתן היה ליצור את העקב והבוהן על ידי סריגה של צורת הגרב הפרושה על המסגרת. בסופו של דבר, השיפור ההדרגתי של תהליך זה הוביל לפיתוח מכונת הסריגה השטוחה המוכרת כיום, מכונה הנקראת מכונת קוטון על שם הממציא שלה בעל המפעל האנגלי וויליאם קוטון (גר'), שעליה - באמצעות שימוש בהגדלות להרחבות ובצמצומים להצרות המיושמים במקומות המתאימים (כלומר: עיצוב בשפה הטכנית) - ניתן ליצור את הגרביים בחלוקה שטוחה בצורה מושלמת. על ידי תפירת המוצר המעוצב לאורך, ניתן ליצור מוצר סגור בצורת "צינור" המתאים לצורת כף הרגל.
במכונת סריגה שטוחה, הסריגה של הגרב מתחילה בשוליים, ונעשית כפולת שכבות על ידי קפול קטע סרוג פנימה וחיבור בחזרה למחטים של קטע הבד שכבר נסרג, כך שחלק זה של הגרב חזק יותר (הוא היה חייב לעמוד בלחץ של אטבי הבירית). הסריגה נמשכה במספר שלבים של הפחתות כדי להתאים את הגרביון לצורת הרגל. יצירת הצורה המסובכת למדי הזו, שהיא סימטרית לחלוטין על ציר האורך שלה - אשר מסובכת גם על ידי הדרישה שיש לחזק את הסריג בחוט עבה יותר בעקב ובקצה ההאצבעות כדי להפחית בבלאי - כבר היה מיושן לחלוטין עבור המאה ה-20. היצרנים הפכו את המכונות לאוטומטיות ובנו אותן כך שניתן היה לייצר עד 48 גרביים זה לצד זה בו זמנית. הם גם הצליחו לבנות אותן כך שאפשר היה לשלב במכונה חוטים בצבעים שונים ובדוגמאות שונות, וניתן היה לסרוג עליה לא רק גרביים פשוטים אלא גם מעוטרים.
בתחילה נסרגו גרביים לנשים, גברים וילדים, גרביים ארוכים, גרבי ברכיים בעיקר מכותנה, צמר ומשי במכונות הסריגה השטוחות הללו. עד לשנות ה-1930 היו רק שני חוטים שיוצרו במעבדה על בסיס חומרים מהטבע. ב-1938 הכריז מפעל דו פונט בנאמור  (  Du Pont de Nemours) על המצאת הניילון 66.  השימוש בחוטי - הויסקוזה (מה שכונה  עד שנות ה-1920 "משי מלאכותי") שהומצאו  בבריטניה  ב-1892,  בייצור גרביונים בתחילת המאה ה-20 הייתה חידוש גדול, שעזר בהוזלת מחיר הגרביים והפצתם. עם זאת, חסרונו הבלתי מעורער היה שבגלל שבריריותו הוא נקרע בקלות אם הגרביים נתפסו במשהו, מה שהוביל לפגם אסתטי מכוער ובולט בעיניים. מכיוון שזה קרה לעיתים קרובות יחסית, התפתחה תעשיית שירותים של תיקונים שנקראו 'תיקון אמנותי' כלומר תיקון שאינו נראה. הגרביים היו יקרות מכדי פשוט לזרוק אותן. ייצורן  של גרבי הניילון הראשונות ב-1939 על ידי חברת דו פונט בדלוואר נחשב לחידוש מהפכני, שהיתרון הגדול שלו  היה שהניילון חזק בהרבה ממשי הויסקוזה, ולכן גם הגרביים שנסרגו ממנו היו עמידים יותר. בפברואר אותה שנה מכרו את הגרביים הראשונות לעובדי החברה. וב-1940 הם כבר נמכרו בכל רחבי ארצות הברית.
המאפיין האופייני של גרביים סרוגוים שטוחים הוא התפר העובר לכל אורך המוצר מאחור. הייתה לזה גם משמעות אסתטית, כי זה הדגיש יפה את הצורה האסתטית של הרגל הנשית הדקה. (אם, לעומת זאת, הגרביונים התעוותו על הרגל בזמן לבישתם, התפר העקום הזה החמיר מאוד את האפקט הכללי).
משנות ה-50 של המאה ה-20, גרביים סרוגים רגילים הוחלפו כמעט לחלוטין בגרביים סרוגים מעגליים, אותם ניתן לייצר בפרודוקטיביות גבוהה בהרבה ועם דוגמאות מגוונות יותר, כיום גרביים וגרביונים עדינים לנשים מיוצרים  מכותנה רק במקרים חריגים, במיוחד במוצרי יוקרה.
טייץ וגרביים סרוגים

מכונת הסריגה העגולה הראשונה שהתאימה לייצור גרביים נבנתה בשנת 1767 על ידי סמואל ווייס (Samuel Wise). זה כבר לא היה סריגת יריעה שטוחה, אלא סריג בצורת צינור. מכונת הסריגה המעגלית הראשונה, שכבר הייתה מסוגלת ליצור הן את העקב והן את הבוהן של הגרביים, מיוחסת לאמריקני ויליאם ה. מקנרי (William H. MacNary ) (1866). למעשה, ממשיכי דרכה של מכונה זו הן המכונות האוטומטיות המסובכות ביותר שכיום פולטות כמעט מעצמן מוצרים למגוון רחב של מטרות ועשויות בדוגמאות שונות. ניתן להכין על אלה גרב גולמי או גרביון תוך דקות ספורות, ויש לסגור רק את קצה הבוהן ולבצע את פעולות הגימור (למשל עיצוב גודל, אולי צביעה) לאחר מכן.
הגרביים או הגרביונים שנסרוגים במכונת הסריגה העגולה מתחילים בגבעול (למעלה), כלומר בשוליים הכפולים שנוצרים בחלק העליון.
במקרה של גרביונים, מייצרים מכפלת דו-שכבתית שתתאים לחגורת הגומי, או קושרים חוט אלסטי בשוליים העליונים, ובכך מייתרים את חגורת הגומי- זהו מה שנקרא גרבייונים Thighfix. חלק אלסטי זה מעוצב לעיתים קרובות כשרוכים או כמסולסל.
הגרביים מיוצרים תמיד עם מכפלת גמישה, אם בשיטת סריגה מתאימה - הגמישה בשל המבנה שלה - רק מחוט הבסיס, או בקשירה בחוט סינתטי גומי או גומי-אלסטי (חוט אלסטן). במקרים רבים נעשה שימוש גם כאן במכפלת גמישה מקופלת לאחור.
כיום שולטים בשוק גרביונים וגרביים סרוגים עגולים, מכיוון שניתן לייצר אותם עם פרודוקטיביות גבוהה במיוחד, בדוגמאות מגוונות, ומבדים שונים (בנוסף לסריגה פשוטה, דוגמאות צבעוניות, סריגה דמוית תחרה, משטח קטיפה ועוד).
גרבי אצבע

גרבי האצבע בעיצוב דומה לכפפה, הניתנת למשיכה בכף הרגל ואצבעותיה בגודלן ומסודרות בהתאם לאצבעות הרגליים. הייצור שלהם זהה במהותו לייצור כפפות סרוגות בעלות חמש אצבעות, ולמכונות סריגת כפפות מודרניות יש בעיקר את הפתרון הטכני המאפשר ייצור של גרבי אצבע. מדובר במכונות סריגה שטוחות, שבאמצעותן ניתן לסרוג בד צינורי באמצעות שני מחטים, אך אין דרך ליצור עליהן פינת מעגלית (כמו מפרץ), ולכן ניגשים אליה לעיצוב לאחר הסריגה.
מאמרים קשורים

גרביים
גרביונים
מכונת סריגה גרביונים (בהונגרית)
גרביים אלסטיים
מכונת סריגה (באנגלית)
וויליאם לי (באנגלית)
וויליאם קוטון (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  Vékássy Alajos (2000). A harisnyakötés gépei és technológiája I., II. Budapesti Műszaki Főiskola, Budapest.
↑  Madeleine Ginzburg (ע), Knitting, The illustrated History of TEXTILES, 1991, New York: PORTLAND HOUSE, 1991, עמ' 154, ISBN 0-517-05031-5. (באנגלית)
↑  Lázár Károly. "מכונת סריגה מסוג ויליאם לי במוזיאון הטקסטיל בבודפשט" (PDF).
1 2 3  Vékássy Alajos (1960). Hurkoló- és konfekcióipar. Tankönyvkiadó, Budapest.
1 2  Martin Hardingham, Man-Made Fibers, The Fabric Catalog, 1978, New York: Wallaby Pocket Books, 1978, Pocket Books, עמ' 110-127, ISBN 0-671-79061-7
↑  קארוי לזר. "Harisnya, zokni, haisnyanadrág" (PDF).
↑  "גרבי אצבע".
מים ואהבה

| --- | --- |

 בימוי:  ראדו מיכאיליאנו 
 הופק בידי:  לוק בסון 
 תסריט:  ראדו מיכאיליאנו, אלן-מישל בלאן 
 עריכה:  לודו טרוש 
 שחקנים ראשיים:  ליילה בקטי Omar Azzouzi מוחמד מאג'ד Zineb Ennajem Mohamed Khouyi זינדין סואלם סאלח בכרי חפסייה הרזי סברינה עוזאני היאם עבאס ביונה Omar Lotfi בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  ארמנד עמר 
 צילום:  Glynn Speeckaert 
 מדינה:  צרפת, איטליה, בלגיה, מרוקו 
 חברה מפיצה:  EuropaCorp, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2011 
 משך הקרנה:  135 דק' 
 שפת הסרט:  ערבית, צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  מרוקו 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מים ואהבה (באנגלית: The Source; בצרפתית: La Source des femmes) הוא סרט קולנוע עלילתי שיצא להקרנות בשנת 2011 בצרפת, בשפה הערבית. זהו סרטו של הבמאי והתסריטאי ראדו מיכאליאנו, והופק על ידי לוק בסון. אורך הסרט 135 דקות. הסרט מקבל השראתו מן המחזה היווני ליסיסטרטה שכתב המחזאי האתונאי אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס
עלילה

בכפר קטן בצפון אפריקה, אולי במרוקו, במקום שאליו עדיין לא הגיעה המודרניזם והטכנולוגיה, המכוניות והחשמל עדיין לא כאן. ובעיקר אין מים בבתי התושבים. כדי שהמים יגיעו, הנשים חייבות ללכת אל המעיין הנמצא בראש גבעה. עליהן לעבור כל יום כברת דרך בהרים המסולעים, ולא פעם להיפצע בנפילתן. הנשים חייבות להביא את המים בקשיים רבים, ולא משנה אם הן זקנות, חלשות או בהיריון מתקדם, ולא משנה באיזה מזג אוויר. שעה שהגברים מבלים בבית הקפה במרכז הכפר, שותים ומעשנים, כי הם מובטלים, שעה שהנשים מחויבות לבצע את כל עבודות הבית וגם לשאת דליים עמוסי מים מן המעיין אל הכפר.
במהלך הרחצה בעירום חלקי במרחצאות הכפר, מפתיעה ליילה (ליילה בקטי) את כל הנוכחות ברעיון של שביתת אהבה, על מנת לחייב את הגברים להעביר את המים בצינור למרכז הכפר. הן לא מבקשות כסף, הן לא מבקשות שינוי תנאי חיים, הן מבקשות לשנות רק את מיקום המים. וזאת בעקבות תאונה שהתרחשה באותו יום בדרך חזרה מן המעיין. אחת הנשים שהייתה בהיריון מתקדם, מעדה ואיבדה את תינוקה.
ליילה זוכה לתמיכה מ'האמא הגדולה' (ביונה) המנהיגה הרוחנית, המבוגרת וקצרת הסבלנות של נשות הכפר, אשר חייתה את כל חייה בעבדות לגבר. היא מתארת מעט מחייה ותוקפת את הנשים המתנגדות להצטרף לשביתה. היא חושפת את האמת ומגלה שכל אחת מהנשים שמגדלת ילדים, איבדה בהפלות כאלה ואחרות רבים מהתינוקות שהיו ברחמן במהלך חייהן. הנשים מסכימות בשתיקה ומאשרות את אמיתות דבריה.
ליילה הצטרפה אל קהילת הכפר כאשר נישאה נישואי אהבה עם סאמי האקדמאי והמורה בבית הספר (סאלח בכרי), התומך תחילה במאבקה ואף מעודדה. ליילה, הופכת להיות האישה האמיצה של הכפר. היא מנסה לשכנע את הנשים שהמצב חייב להשתנות. כנטולות כל כח בחברה מוסלמית-פטריארכלית, משתמשות הנשים בנשק היחיד שבידן - המין והאהבה. ליילה מגייסת את נשות הכפר לשביתת אהבה אמיצה, עד שיותקן צינור מים בכפר. מה שנראה בהתחלה כקפריזה נשית, גדל במהרה והופך את כל סדרי הכפר העתיק. לאט לאט כאשר הנשים מצטרפות אל ליילה והאמא הגדולה, מתחילים הגברים לאיים במכות ובאלימות נגד הנשים. ואנו שומעים במהלך הסרט לא פעם זעקות וצעקות מבתים שונים, כולל מהוריו של סאמי המתגוררים בחדר הקרוב לחדר השינה שבו הוא מתגורר עם ליילה רעייתו.
תמיכתו של סאמי ברעייתו האהובה, מנוגדת לאימו השמרנית (היאם עבאס) המנסה לשכנע את בנה לעזוב את האישה הסוררת ולהתחתן מחדש. גם אביו רומז בכיוון זה, אך איננו לוחץ עליו בצורה כפייתית כמו אימו. הלחץ הקהילתי הולך ומתחזק מכל הכיוונים. המשפחה מתפרנסת אך ורק בזכותו של סאמי, המורה. אך גם כאן מנהל בית הספר רומז לו שלא יוכל להשאירו, בגלל לחץ ההורים, הטוענים שהוא מלמד את ילדיהם כיצד לעבור על חוקי המסורת והדת. פיטוריו של סאמי יוצרים בתוכו שינוי, והוא מתחיל לשכנע את ליילה לחזור בה מהשביתה.
אל הכפר מגיע גבר, המספר שכוונתו היא לחקור רק חרקים שנעלמים במדבר, משום שהבצורת והמדבר הורגים אותם. לאט לאט יתברר שהיה, בינו ובין ליילה, קשר מן העבר. וכאשר סאמי חושף את הקשר הזה, הוא כמעט יוצא מדעתו וכועס מאוד של ליילה. שאולי בכלל איננה בתולה עוד וכדומה. אך ליילה מספרת לו את כל סיפור המעשה שהתרחש בגיל 15 שנים מבחינתה. היא מגלה בפניו בפרטי פרטים. אלא שהוא לא נרגע ומאיים על הגבר הזה בסכין. המאבק הזה ושביתת האהבה השנויה במחלוקת מאיימים לעלות לליילה ולנשות הכפר בכל היקר להן, המאבק העקרוני נראה חסר הסיכוי, אך ליילה לא מתכוונת לוותר בקלות.
שחקנים דמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ליילה בקטי | ליילה | דמות עוצמתית, אמיצה, המסוגלת לשכנע בצדקתה את הנשים, את בעלה ואפילו את אימאם הכפר. משום שהיא מוכיחה להם שעמדתה נועדה לעזור לנשים ולהוציאן מעבדותן לחירותן. כל הגברים ברובם מתנגדים לדרכה וחלקם גם מאיימים לפגוע בה. היא רוכשת ידע מוסלמי מבעלה המורה. למרות יכולתה לנהוג בשתיקה ובהקשבה, היא לא מוותרת על המשימה, ולכן יש בה ממדים טרגיים העלולים להביא עליה אסון |
| סאלח בכרי | סאמי | דמות של מורה אחראי, מסור להוריו, אך מאוהב מאוד ברעייתו ליילה ומוכן לתמוך בה בתחילת הדרך. עד שמתגלה בפניו סוד נעוריה והדבר מוציא אותו מאיזון. |
| ביונה | האמא הגדולה | אישה עוצמתית מאוד העומדת לצידה של ליילה בכל מאבקיה, ומוכיחה ואף משכנעת את בנות הכפר להצטרף לשביתת האהבה. היא גם תוקפת את בנה על ניסיונותיו לקחת בכוח את מקומו של אימאם הכפר. היא חושפת את המזימה בפניו. |
| חפסייה הרזי | אסמרלדה | היא אחותו הצעירה של סאמי, שהתאהבה בבחור בן גילה. היא מעבירה מכתבים בעזרתה של ליילה, שיודעת קרוא וכתוב, בעוד אסמרלדה איננה יודעת. גם כאן מערכת היחסים מסתבכת וגורמת לה מפח נפש. |
| היאם עבאס | פאטימה | המתנגדת כל העת לשביתת האהבה ולאשתו של בנה האהוב. היא מעמיסה על ליילה משימות עבודה, ומבקרת אותה ללא הרף. |
ביקורות ותגובות

יאיר פרי, ‏מים ואהבה | ביקורת סרט, באתר "סרט", 29 במרץ 2012
"מים ואהבה La Source des Femmes" גלריה, הארץ אתר הארץ