stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חילוף (כדורגל)
הליך החילוף

הליך החילוף רשום בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 3: מספר השחקנים:
כדי להחליף שחקן במחליפו, חובה שיתקיימו התנאים הבאים:
יש ליידע את השופט לפני ביצוע כל חילוף.
השחקן המחליף ייכנס אל שדה המשחק רק לאחר שהשחקן שאותו הוא מחליף יצא ממנו, ולאחר שהשופט סימן לו להיכנס.
השחקן המחליף ייכנס אל תוך שדה המשחק רק דרך קו מחצית שדה המשחק במהלך הפסקה במשחק.
החילוף הושלם כאשר השחקן המחליף נכנס אל שדה המשחק.
מרגע זה ואילך, השחקן המחליף הופך להיות שחקן, ואילו השחקן שהוחלף חדל להיות שחקן.
שחקן שהוחלף לא ייטול יותר חלק במשחק.
כל השחקנים המחליפים כפופים לסמכותו ושיפוטו של השופט, בין אם עלו לשחק ובין אם לאו.
הערות שוליים

↑  נבחרת לבנון בתל אביב, באתר ההתאחדות לכדורגל בישראל
יהודה גרשוני

ערך זה עוסק ברב וראש ישיבה. אם התכוונתם לרוכב אופניים, ראו .
| --- | --- |

הרב יהודה גרשוני נואם ב'כנס תורה שבעל פה', תשל"א, ירושלים תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 באוקטובר 1908 כ"ג בתשרי תרס"ט גרודנו
 פטירה:  17 בינואר 2000 (בגיל 91) י' בשבט תש"ס
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  חשוון תרצ"ד (1933)
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 בינואר 2000 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, ראשות ישיבה, אמונה
 רבותיו:  הרב שמעון שקופ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב ברוך בער לייבוביץ, הרב אליעזר יהודה פינקל
 תלמידיו:  יהודה הרצל הנקין 
 
הרב יהודה גרשוני (כ"ג בתשרי תרס"ט, 18 באוקטובר 1908 - י' בשבט תש"ס, 17 בינואר 2000), המכונה ר' יוד'ל (יידל) גרודנֶר או העילוי מגרודנה, היה רב וראש ישיבה. מתלמידיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
תולדותיו

נולד בגרודנו למשפחת סורוקשבל. אביו נרצח כשהיה בן 13, והוא גדל על ברכי סבו אבי-אמו. החל מגיל 15 למד במכינה של ישיבת שער התורה בגרודנו, שכללה לימודי קודש ולימודי חול, ודבק בדרך לימודו של רבו הרב שמעון שקופ. בהמשך למד אצל הרב ברוך בער לייבוביץ מישיבת קמיניץ (מחבר הספר ברכת שמואל), ובישיבת מיר אצל הרב אליעזר יהודה פינקל. כבר בצעירותו נתפרסם שמו בעולם הישיבות כעילוי, מאז דבק בו הכינוי "העילוי מגרודנה".
בחודש חשוון תרצ"ד (1933) עלה לארץ ישראל בעידוד רבו הרב ליבוביץ ובסיוע הראי"ה קוק, על מנת ללמוד בישיבת מרכז הרב. הוא למד ולימד בה כחמש עשרה שנה. בשנות לימודיו במרכז הרב למד מדי יום בחברותא 3–4 שעות עם הרב שאר ישוב כהן שהיה אז כבן 14, לבקשת אביו הרב הנזיר. כן למד עם הרב משה צבי נריה, הצעיר ממנו, לבקשת הראי"ה. הוסמך לרב על ידי הרב חיים עוזר גרודזינסקי, הראי"ה, הרב איסר זלמן מלצר והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. לאחר עלייתו של הרב יצחק זאב סולובייציק לארץ היה מגיע אליו לדבר בלימוד, בשנת תש"י הדפיס את ספרו הראשון "חוקת הפסח" אשר זכה להסכמות נלהבות, ביניהם מהרב איסר זלמן מלצר שהגדירו "מהמיוחדים שבמיוחדים בין חכמי התורה מהדור הצעיר בארץ קדשנו".
בשנות ה-50 עקר לארצות הברית, עמד בראש ישיבת "יבנה" בברוקלין והקים את "ישיבת ארץ ישראל",[דרושה הבהרה] בה למדו כמה עשרות תלמידים במקביל ללימודיהם באוניברסיטה. לאור דרכו של הראי"ה, הוא הנהיג בישיבתו אווירה ציונית ולימוד בעברית (שלא כמקובל בישיבות צפון אמריקה באותן שנים), ודאג שמלבד לימוד התלמוד, יעסקו תלמידיו גם בתחומים נוספים כגון תנ"ך, אגדה ומחשבת ישראל. באותן שנים היה פעיל בתנועת המזרחי.
בשנת תשל"ד שב לארץ ישראל, ועסק בכתיבה תורנית מביתו שבשכונת רסקו בירושלים. בין השאר כתב חומר לערכים עבור האנציקלופדיה התלמודית מאז היווסדה. לאורך חייו פרסם מאות מאמרים בתחומים תורניים מגוונים, בכתבי עת תורניים ובעיתונים.
זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית - הראשון בשנת תש"ז על ספרו "חוקת הפסח".
הרב גרשוני נפטר בי' בשבט תש"ס, כבן 91.
דרכו והשקפתו

לדברי הרב גרשוני בריאיון עיתונאי, "יש בכל הספרים שלי קשר חזק וזיקה עמוקה לגאולת ישראל". את ספרו "משפט המלוכה" חיבר בעקבות קום המדינה ובספרו "חוקת הפסח" הוא מברר את הלכות הקרבנות והלכות מלכים הקשורים קשר הדוק עם גאולת ישראל.
הרב גרשוני החשיב את הראי"ה קוק כרבו המובהק. לדבריו, רבו השפיע על מסלול חייו, הפנים בו את מהותה ודרכה של "תורת ארץ ישראל", וכן "השקפת עולם ישראלית עמוקה ורחבה... על תקומת ישראל ותחיית הקודש". הוא עברת את שם משפחתו ל"גרשוני", לאחר שהראי"ה העיר לו כי ראוי ששמו יהיה עברי ולא רוסי, וכאמור הנהיג את ישיבתו בארצות הברית על פי דרכו של הראי"ה, כפי שראה אותה.
על ייחודיותו של הראי"ה עמד הרב גרשוני בעזרת דברי המהר"ל על הפסוק (משלי ו, כג) "כִּי נֵר מִצְוָה וְתוֹרָה אוֹר" – כל מצווה היא כנר, מוגדר ומצומצם; ולעומת זאת התורה היא אור, אינסופית וחסרת גבול. כך הייתה לדבריו תורתו של הרב קוק, אשר "תורת ארץ ישראל" שלו היא "בחינת אור שופע, אור עליון, החובק במעוף רב ובהיקף אדיר את כל הפרטים והמקצועות ומאיר את כולם באור אין סוף".
משפחתו

אשתו הראשונה זהבה לבית שער, ילידת קמניץ, נפטרה בשנת תש"ה בהיותה בת 33, והותירה אחריה שתי בנות. בשנת ה'תש"ט (1948) נישא בשנית לפסיה, בתו של הרב אליעזר סילבר, נשיא אגודת הרבנים בארצות הברית והרב של סינסינטי. בתו הבכורה, ציפורה, נפטרה על פניו בגיל 41. הוא הקדיש את ספרו "קול צופייך" לזכרה.
יצירותיו

חוקת הפסח ירושלים, תש"ו - על הלכות קרבן פסח לרמב"ם כרך א', כרך ב'
משפט המלוכה ניו יורק, תש"י - על הלכות מלכים לרמב"ם
קובץ מאמרים ניו יורק, תשי"ד - על עניינים שונים
קול יהודה ירושלים, תש"ן - קובץ מאמרים הלכתיים ומחשבתיים
קול צופייך ירושלים, תש"ם - קובץ מאמרים הלכתיים ומחשבתיים
חוק ומשפט ירושלים, תשמ"ו - על הלכות סנהדרין לרמב"ם
שערי צדק ירושלים, תשנ"ה -דרשות על פרשות השבוע.
חכמת גרשון ירושלים, תשנ"ז - חידושי תורה בעניינים שונים
שיטה מקובצת על מסכת פסחים (שלושה כרכים)
לקריאה נוספת

אפיקי יהודה - ספר זיכרון להרב יהודה גרשוני זצ"ל, בעריכת איתמר ורהפטיג, הוצאת אריאל, ירושלים, תשס"ה.
הרב יצחק שילת, הרב הגאון ר' יהודה גרשוני, צהר ב, תש"ס, עמ' 7 - 9
הערות שוליים

↑  יחיאל פריש וידידיה הכהן, האי"ש על העדה, חיפה תשע"ג, עמ' 39
↑  שמעון יוסף מלר, הרב מבריסק חלק ב, 193.
1 2 3 4  יצחק גולדשלג, הרב יהודה גרשוני: העילי מגרודנה – ריאיון עמו, הצופה, 15 באוגוסט 1958
↑  הרב יהודה גרשוני ראש ישיבת "יבנה" בברוקלין, הצופה, 19 בספטמבר 1956, עמ' 6
↑  המונים עולים להר-ציון לעליית הרגל, חרות, 23 במאי 1958, עמ' 12
↑  תולדות חייהם של המשתתפים בחיבור האנציקלופדיה התלמודית שהלכו לעולמם. נדפס בסוף כרך כ"ט של אנציקלופדיה תלמודית, חשוון תשע"א.
↑  פרס הרב קוק חולק אתמול למחברי ספרים תורניים, הצופה, 27 ביוני 1957, עמ' 1; מסיבה להרב יהודה גרשוני, שם, 16 ביולי 1947, עמ' 4
↑  זהבה גרשוני ז"ל, המשקיף, 24 ביוני 1945, עמ' 4; י. ב., זהבה גרשוני: ליום השלושים, הצופה, 16 ביולי 1945, עמ' 3. כרטיס הקבר של זהבה גרשוני באתר הר הזיתים.
↑  נרשמו לנשואים תל-אביב, הצופה, 4 ביולי 1948(הקישור אינו פעיל, 5.9.2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309144005171  GND: 1151070033  ISNI: 0000 0000 6693 3808  LCCN: n85346893  VIAF: 72851902   WorldCat (עם VIAF): 72851902
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה

חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (בטורקית: Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesi; ביוונית: Μικρασιατική καταστροφή) התרחשו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, והתבססו על זהותם הדתית והלאומית של המגורשים. חילופי האוכלוסייה נערכו בעקבות ההסכמה אליה הגיעו ממשלת יוון והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהסכם לוזאן, ובמהלכם עזבו אזרחיה היוונים אורתודוקסים של טורקיה ליוון, ואזרחיה הטורקים המוסלמים של יוון עשו את דרכם בכיוון ההפוך.
רקע

הממשל הטורקי בבירה אנקרה בראשות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה דחה את הסכם סוור, שנחתם בידי הממשלה העות'מאנית ב-10 באוגוסט 1920, ואשר קבע את חלוקתן של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית בין המעצמות, וכן מסר שטחים מהן גם ליוון ולארמניה. לאחר סיומן של מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה ומלחמת טורקיה–צרפת, כולן בניצחון הטורקים, התעורר צורך להסדיר את עתידה של אסיה הקטנה מחדש. ועידה חדשה נערכה בלוזאן שבשווייץ החל ביום 20 בנובמבר 1922, ובמהלכה, ב-30 בינואר 1923, נחתם הסכם נפרד בנושא חילופי אוכלוסין.
"ההסכם בעניין השליטה במְצָרִים ועניינים נוספים", הידוע כ"הסכם לוזאן" שנחתם ביום 24 ביולי 1923 העניק בסעיף 142 להסכם הנפרד בדבר חילופי האוכלוסין מעמד שווה ערך לשלו, ולמעשה נקבע כי האחרון הוא חלק מהסכם לוזאן למרות שנחתם בנפרד. ההסכם הנפרד הוכתר בכותרת "האמנה בדבר חילופי אוכלוסייה יוונית וטורקית" ("Convention Concerning the Exchange of Greek and Turkish Populations").
עיקרי ההסכם ומשמעותו

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ה"אמנה בדבר חילופי אוכלוסייה יוונית וטורקית" קבעה את גורלם של כשני מיליון פליטים: כמעט מיליון יוונים שכבר ברחו מאנטוליה וממזרח תראקיה ליוון במהלך מלחמת יוון-טורקיה, כשלוש מאות אלף יוונים פזורים ברחבי אנטוליה ותראקיה המזרחית, כמאה חמישים אלף יוונים של קונסטנטינופול, וכחצי מיליון מוסלמים המתגוררים באזורים שונים של יוון, כולל האיים בים האגאי (למעט אלו שהיו תחת כיבוש איטלקי) ולבסוף כמאתיים אלף מוסלמים בחלק המערבי של תראקיה. רוב חילופי האוכלוסין נעשו בכפייה, ורוב המגורשים היו לפליטים דה יורה מארצות מוצאם (denaturalized).
עד שההסכם קיבל תוקף, מהלך ההגירה והגירוש התרחש קודם לתאריך 1 במאי 1923, ורוב האוכלוסייה היוונית עזבה את טורקיה מפחד פן יתנכלו לה. לכן ביצוע הסכם לוזאן איננו מתייחס לסך כל האוכלוסייה היוונית שצוינה קודם, אלא לפליטים שנותרו. יוונים נותרו בערים אנטליה, פונטוס וקארס. שם נותרו 189,916 יוונים. בעוד שביוון נותרו 354,647 מוסלמים.
ההסכם רק אישר את מה שכבר בוצע בטורקיה. מתוך 1,500,000 היוונים שהיגרו, רק כ-150,000 יושבו מחדש בצורה מסודרת ביוון, היתר לא זכו עד היום לתגמולי זקנה על תקופת עבודתם בטורקיה. רובם נמלטו בחופזה עם הצבא היווני הנסוג לאחר תבוסתה של יוון במלחמת יוון טורקיה, בעוד שאחרים נמלטו מחופי איזמיר. הגירה חד צדדית זו של האוכלוסייה היוונית, כבר בשלב מתקדם, הפכה לחילופי אוכלוסין בפועל, ובגיבוי ערבויות המשפט הבינלאומי. כתוצאה מכך, אלה שברחו או גורשו מבתיהם, לא זכו לקורת גג וגם לא לתמורה על רכושם שאבד. הדבר הוביל להוצאות כבדות ליוונים, פי כמה יותר מאשר לטורקים. בנוסף לבתיהם גם הכנסיות האורתודוקסיות הפכו למסגדים, ברבות הימים.
בסכסוכים לאומיים בעולם עולה, מדי פעם, הרעיון להשתמש במודל חילופי האוכלוסין על פי הסכם לוזאן, כבפתרון סביר. העובדה שחילופי האוכלוסין בין טורקיה ליוון נעשו ברובם בכפייה גורמת לאי שימוש מעשי ברעיון זה.
הערות שוליים

↑  נוסח ההסכם
↑  The Turkish-Greek Population Exchange and International Law, obo (באנגלית)
↑  Matthew J. Gibney, Randall Hansen. (2005). Immigration and asylum: from 1900 to the present, Volume 3. ABC-CLIO,. p. 377. ISBN 1576077969.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  Renée Hirschon. (2003). Crossing the Aegean: an appraisal of the 1923 compulsory population exchange between Greece and Turkey. Berghahn Books,. p. 85. ISBN 1571815627.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: extra punctuation (link)
↑  Sofos, Spyros A.; Özkırımlı, Umut (2008). Tormented by History: Nationalism in Greece and Turkey. C Hurst & Co Publishers Ltd. pp. 116–117. ISBN 1-85065-899-4.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Hershlag, Zvi Yehuda (1997). Introduction to the Modern Economic History of the Middle East. Brill Academic Pub. p. 177. ISBN 90-04-06061-8.
↑  Yosef Kats (1998). Partner to partition: the Jewish Agency's partition plan in the mandate era. Routledge. p. 88. ISBN 0714648469.
חלומה של קסנדרה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  וודי אלן
 הופק בידי:  לטי ארונסון
 תסריט:  וודי אלן
 עריכה:  אליסה לפסלטר
 שחקנים ראשיים:  יואן מקגרגור קולין פארל
 מוזיקה:  פיליפ גלאס
 צילום:  וילמוש זיגמונד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית בריטניה בריטניה צרפת צרפת
 חברת הפקה:  Wild Bunch 
 חברה מפיצה:  The Weinstein Company
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 ביוני 2007
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מתח, נאו-נואר, סרט להט"בי 
 הכנסות:  22.7 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   cassandrasdream
 דף הסרט ב־IMDb
 
חלומה של קסנדרה (באנגלית: Cassandra's Dream) הוא סרט פשע משנת 2007 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם יואן מקגרגור וקולין פארל בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בבריטניה והוא קופרודוקציה אמריקאית, איטלקית ובריטי.
העלילה היא על שני אחים הגרים בדרום לונדון המסתבכים בפשע עד לסוף הטראגי.
תקציר העלילה

בריאן בליין (ג'ון בנפילד) ואשתו דורותי (קלייר היגינס) מפעילים מסעדה קטנה בדרום לונדון. יש להם שני בנים בוגרים - איאן (יואן מקגרגור) וטרי (קולין פארל). טרי נשוי לקייט (סאלי הוקינס) ועובד במוסך לתיקון והשכרת כלי רכב. איאן הוא רווק ועוזר לאביו בניהול המסעדה בה עובדת המלצרית לוסי (אשלי מדקוויי).
טרי מכור להימורים - פוקר ומרוצי כלבים. באחד המרוצים הוא זוכה בפרס ובכסף הם רוכשים סירת מנוע יד שנייה בשם "חלומה של קסנדרה" (מכאן שם הסרט). לשיט הבכורה הם מצרפים את קייט ולוסי. בחזרה מתעכב איאן לעזר לבחורה שמכוניתה נתקעה. הוא מצליח להניע את רכבה והיא נותנת לו את כרטיס הביקור שלה. שמה אנג'לה סטארק (היילי אטוול) והיא שחקנית תיאטרון.
איאן מבקר אותה בתיאטרון ומתאהב בה. יש לו תוכניות לעתיד, הוא רוצה לעזוב את המסעדה, לעבור עם אנג'לה ללוס אנג'לס ולהשקיע שם בבתי מלון. לשם זה הוא זקוק לכסף שאין לו.
גם טרי זקוק נואשות לכסף. הוא הפסיד הרבה במשחקי פוקר וחייב כסף לאנשי השוק האפור.
הישועה מגיעה מהדוד הווארד (טום וילקינסון), אחיה של דורותי. הוא רופא מנתח פלסטי מצליח ואיש עסקים שיש לו קליניקות בכמה ארצות. הוא תומך גם בעסק המסעדה ודורותי מעריצה אותו.
הווארד מגיע לביקור וטרי ואיאן מבקשים את עזרתו הכספית. הוא מגלה להם כי שותפו לשעבר מרטין ברנס (פיל דייוויס) עומד להעיד נגדו על מעשים לא חוקיים שעשה וזה יכול להרוס את עסקיו ולגרום למאסרו. הוא מבקש מהאחים לחסל את ברנס ותמורת זה ייתן להם כל עזרה כספית שיבקשו.
איאן נחוש בדעתו לבצע את הרצח אך טרי מהסס. הוא נתון למצבי רוח מתחלפים, נוטל תרופות הרגעה ומרבה לצרוך אלכוהול. לבסוף הוא משתכנע ומייצר לשניהם נשק מאולתר. הם אורבים לברנס ברחוב חשוך ויורים בו למוות.
הווארד ואיאן מרוצים אבל טרי עובר משבר נפשי ומדבר מתוך שינה על כך שרצח אדם. הוא מתפרע במוסך והמנהל (ג'ים קרטר) מפטר אותו. איאן מתייעץ עם הווארד וזה מבין כי הוא מסכן את שניהם ומורה לו להיפטר מאחיו בצורה שתיראה כתאונה.
איאן מזמין את טרי לשיט בסירתם כדי להירגע. טרי אומר לו כי אחר כך ילך למשטרה ויסגיר את עצמו. איאן מסתער עליו בזעם אך טרי משליך אותו לקבינה ואיאן נופל, שובר את מפרקתו ומת. טרי המזועזע מטביע את עצמו. השוטרים החוקרים מגיעים למסקנה כי מדובר כאן ברצח והתאבדות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יואן מקגרגור | איאן בליין |  |
| קולין פארל | טרי בליין |  |
| היילי אטוול | אנג'לה סטארק |  |
| סאלי הוקינס | קייט |  |
| ג'ון בנפילד | בריאן בליין |  |
| קלייר היגינס | דורותי בליין |  |
| טום וילקינסון | הווארד |  |
| פיל דייוויס | מרטין ברנס |  |
| אשלי מדקוויי | לוסי | עובדת במסעדה |
| ג'ים קרטר | מנהל מוסך |  |
הערות שוליים

1 2 3  דניאל פאיקוב, וודי אלן שוב מחטיא, באתר הארץ, 14 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4824646  LCCN: n2011065558  SUDOC: 181232790  VIAF: 224741749   WorldCat (עם VIAF): 224741749
טיגריס בסערה טרופית

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנרי רוסו
 תאריך יצירה:  1891
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  161.9 ס״מ 
 גובה:  128.9 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אמנות נאיבית 
 מספר יצירה:  NG6421 (הגלריה הלאומית) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית, לונדון
 
טיגריס בסערה טרופית או מופתע! (בצרפתית: Tigre dans une tempête tropicale או Surpris! בהתאמה) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי אנרי רוסו, שנוצר בשנת 1891. היצירה היא ראשונה מבין סדרת ציורים של רוסו המתארים סצנות מתוך חיי הטבע בג'ונגלים. בציור מתואר טיגריס שעוקב אחר טרפו בעת סערה.
אודות היצירה

רוסו הגיש את הציור לאקדמיה לציור ופיסול ("Académie de peinture et de sculpture"), אך חברי האקדמיה דחו את בקשתו. רוסו הגיש לבסוף את היצירה לאגודת האמנים העצמאיים ("Société des Artistes Indépendants") שבה היה ניתן להגיש יצירות ללא תהליך מקדמי של בחינה על ידי חברי ועדה. היצירה קיבלה ביקורות מעורבות; מבקרי אמנות רבים לעגו על היצירה וכינו אותה ילדותית. אולם, אמנים כמו פליקס וואלוטון שיבחו את יצירתו של רוסו.
רבים ראו במוטיב הג'ונגל של רוסו השראה מיצירותיו של אז'ן דלקרואה. באופן מוטעה, נטען כי רוסו שאב את ההשראה לסצנה בציור משירותו הצבאי במקסיקו, אולם האמן למעשה מעולם לא עזב את צרפת, וככל הנראה הוא שאב השראה מז'רדן דה פלאנט, מגזיני טבע וספרים. יצירות ואמנות על טבע פראי היו מקובלת באותה העת, כגון יצירותו של הפסל עמנואל פרמיי, אולם ציורו של רוסו נדחה על ידי המבקרים בני זמנו מפאת סגנונו של האמן.
הטרף של הטיגריס לא מופיע ביצירה, והמתבונן ביצירה אמור לנחש מהי התוצאה הסופית של מארב זה. משמו המקורי של היצירה, "מופתע!", ניתן להסיק כי ידו של הטיגריס היא על העליונה. מאוחר יותר, רוסו הסביר כי הטרף של הטיגריס היו קבוצת חוקרים. חרף העובדה שיצירתו של רוסו נראית פשוטה, האמן עשה שימוש רב בצללים ובגוונים של הצבע הירוק כדי להדגיש את השפע בג'ונגל. רוסו עשה גם שימוש בצבע אפור-כסוף כדי ליצור גשם, והוא עשה זאת על ידי ציור קווים אלכסוניים דקים לאורך היצירה בהשפעת ציוריו של ויליאם אדולף בוגרו.
אף על פי שטיגריס בסערה טרופית הביא להכרה מסוימת בפועלו של רוסו, לקח לאמן כשבע שנים לחזור ולצייר סצנת ג'ונגל נוספת. הביקורות כלפיו השתנו במעט, אולם הוא עדיין העדיף להתמקד במוטיבים אחרים ביצירותיו, ורק לאחר כחמש שנים נוספות הוא הציג יצירת ג'ונגל נוספת. מלבד טיגריס בסערה טרופית, רוסו עשה שימוש בטיגריס ביצירתיו ארבע פעמים נוספות.
במשך השנים הבאות וגם לאחר מותו של רוסו ב-1910 יצירותיו עדיין היו שנויות במחלוקת, ברם אמנים בני זמנו כמו פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ואנרי דה טולוז-לוטרק כן העריכו את עבודותיו. בסביבות שנת 1908, רוסו מכר את טיגריס בסערה טרופית ושתי יצירות נוספות לסוחר אומנות תמורת 190 פרנק, מחיר נמוך ממה שהציע תחילה. בשנת 1972, היצירה נמכרת לגלריה הלאומית שבלונדון בעזרתו של הנדבן ולטר אננברג.
הערות שוליים

↑  Morris & Green, p. 143.
↑  Morris & Green, p. 142.
חיים מילר (פוליטיקאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1965 (בן 59 בערך) ה'תשכ"ו
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  סגן ראש עיריית ירושלים
 
חיים מילר (נולד ב-1965 ה'תשכ"ו) הוא פוליטיקאי חרדי שכיהן בעבר כסגן ראש עיריית ירושלים.
ביוגרפיה

חיים מילר נולד ב-1965. אביו, הרב מרדכי יעקב מילר (1935-2019) היה מייסד תלמוד תורה "הדר ציון" בירושלים ומנהלו למעלה מ־45 שנה.
טרם כניסתו לפוליטיקה היה מילר מנהל "חדר" בירושלים, ומקורבו של האדמו"ר מגור פינחס מנחם אלתר.
הערות שוליים

↑  כל רגע - תוך לימוד עם האדמו"ר השיב נשמתו ליוצרה, באתר kore.co.il
↑  אמנון לוי, ⁨לייזרזון לכנסת!, באתר ⁨חדשות, ‏28 בפברואר 1992
↑  ילקוט הפרסומים 4197, כ' באדר התשנ"ד, 3.3.1994
↑  מנחם רהט, מועמד גור בירושלים "ברח" לחו"ל, מעריב, 16 בינואר 1989
↑  אמנון לוי, תקדימים דמוקרטיים, חדשות, 28 בפברואר 1992
↑  חרדי עותר לבג"ץ: תנו מסכות גז מיוחדות לבעלי זקנים, חדשות, 11 בנובמבר 1990
↑  דניאל אביב, לא להתגלח. המסכות למתקנים – ממש בקרוב, חדשות, 28 בינואר 1991
↑  אורי שטיין, משטרה ממליצה להעמיד לדין בכירים בעיריית ירושלים, חדשות, 18 ביולי 1991
↑  הילה טוב, העיריה הזמינה סקר, ובלי קשר להמלצות החליטה: עוד 2 רחובות ייסגרו ביית, בשל קדושת השבת, חדשות, 28 בינואר 1992
↑  יהודה גולן, זעם בקרב החרדים: פסלי עירום של גברים ונשים במוזיאון ישראל⁩, באתר ⁨⁨The Australian Jewish News (Sydney)⁩, ‏11 אוגוסט 1995
↑  LITAL LEVY, Jerusalem Big Mac under attack, UPI, ‏4 ביוני 1996 (באנגלית)
↑  בג"ץ 8507/96 תיאודור אורין נגד מדינת ישראל ואחרים, ניתן ב-7 בינואר 1997
↑  ח"כ רביץ: הרב מילר הוא טיפש, קטן וזניח; שופטי בג"ץ - 12 המופלאים, באתר גלובס, 3 בפברואר 1997
↑  ידיעות אחרונות, ‏סגן ראש עיריית ירושלים נחקר ביאח"ה, באתר גלובס, 15 בינואר 1997
↑  כאן חדשות, הזכייה ההיסטורית של דנה אינטרנשיונל שיצרה סערה פוליטית, באתר Facebook
↑  Israel Transsexual Diva Causes Stir, AP NEWS (באנגלית)
↑  Sharrock, David (1999-05-29). "Discord at pop's Tower of Babel". The Guardian (באנגלית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-03-08.
↑  J. Staff, News Analysis: Canceled controversial dance triggers fears of cultural war, J., ‏1998-05-08 (באנגלית)
↑  Open Knesset, oknesset.org
↑  אילן מרסיאנו, לראשונה: ראש עירייה חרדי בירושלים, באתר ynet, 16 בפברואר 2003
↑  עמותה מחוקה | הקשר הישיר לתושב - התנועה למען ירושלים ותושביה (ע"ר), באתר גיידסטאר
↑  אבישי בן חיים, מועמד חרדי נוסף לראשות עיריית ירושלים: חיים מילר, באתר nrg‏, 25 באוגוסט 2008
↑  ישראל גולדשמיד, ואלה המנצחים והמפסידים של השבוע, באתר כיכר השבת, ‏2009-11-10
↑  עירית ירושלים אישרה כיכר על שם כת בודהיסטית, באתר בחדרי חרדים, ‏24 ביוני 2010
↑  חיים לב, "הפצצה הדמוגרפית בירושלים - מתקתקת", באתר ערוץ 7, 2013-05-24
↑  חיים לב, הרב מילר: לעצור ההסכם עם הוותיקן, באתר ערוץ 7, 2014-01-07
↑  חיים לב, "על האפיפיור להישאר במדינתו", באתר ערוץ 7, 2013-12-03
↑  לממש ההבטחות התקציביות למיגון הר הזיתים, באתר ערוץ 7, 2015-09-17
טיגריס (יעקב פינס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יעקב פינס
 תאריך יצירה:  1954
 טכניקה וחומרים:  חיתוך עץ
 ממדים בס"מ
 רוחב:  43.5 ס״מ 
 גובה:  53 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  אוסף מוזיאון חיפה לאמנות (ש/ל)
 
"טיגריס" (1954) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי יעקב פינס.
תיאור

נושא ההדפס הוא דמות של טיגריס על רקע שטוח. סביב הדימוי מופיעה מסגרת שחורה, התוחמת את התיאור. העבודה מציגה את השפעת האמנות היפאנית על פינס בבחירת הנושא ובשימוש בטכניקת "איריס", המשלבת שני צבעים על לוח ההדפסה המתמזגים ביניהם. אולם, בשונה מאמנות זו פינס בחר להשתמש בהקצרה של הטיגריס, שרגלו הקדמית שלוחה אל עבר הצופה, ושדמותו מועצמת בשל כך.
ההדפס נוצר בשנת 1954 בטכניקה של חיתוך עץ. פינס יצר את לוח ההדפסה בחיטוב של לוח עץ לבוד ובשתי מהדורות, שהודפסו ללא שימוש במכבש. הראשונה כללה 38 עותקים שהודפסו בצבע שחור מלוח אחד. המהדורה השנייה נדפסה ב-22 עותקים וכללה גם הדפסה של לוח הדפס נוסף של צבע (איריס) ברקע הדימוי. הדימוי שימש כסמל לגן החיות של אוקלנד, ארצות הברית.
ההדפס הוצג בתערוכת עבודותיו של פינס בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי. בשנת 1954., בשנת 1985 הוצג בתערוכת יחיד שערך מוזיאון ישראל לפינס, ובשנת 2015 הוצגה הגרסה השחורה בתערוכה "בצלאל החדש: ההשפעה הגרמנית על האמנות הישראלית" בבית הרמן שטרוק.
הערות שוליים

↑  במהדורה הראשונה (1985) של קטלוג הדפסיו של פינס מופיע ההדפס בשם "נמר". במהדורה השנייה (2000) תוקן השם ל"טיגריס".
↑  ראו: פרי להמן, מאירה, פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 7
↑  ראו: פרי להמן, מאירה, פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, לוח 111
↑  ראו: א. מן, תגליפי עץ של יעקב פינס, מעריב, 17 בספטמבר 1954
↑  ראו: פרי להמן, מאירה, פינס: חיתוכי עץ, 1985-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985; פרי להמן, מאירה, פינס: חיתוכי עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
חוג סולף

יוהנה (האנה) סולף בעדותה במשפטי נירנברג
חוג סולף (גרמנית: Solf-Kreis) היה מועדון בלתי רשמי של אינטלקטואלים גרמנים שהיו מעורבים בהתנגדות לגרמניה הנאצית. מרבית חבריו נעצרו והוצאו להורג לאחר שהשתתפו במסיבת תה בברלין ב-10 בספטמבר 1943 בביתה של אליזבת פון ת'אדן. נפילת הקבוצה גם הובילה לחיסולו הסופי של האבווהר, מנגנון המודיעין הצבאי גרמני, בפברואר 1944.
רקע

יוהנה (האנה) סולף הייתה אלמנתו ושותפתו לדרך של ד"ר וילהלם סולף, ששימש כמזכיר המושבות הקיסרי לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ושגריר ביפן תחת רפובליקת ויימאר. היא חלקה עם בעלה דעות פוליטיות מתונות, ראתה עצמה כלוחמת למען הומניזם, צדק ושלום, והתנגדה לנאציזם. לאחר מות בעלה ב-1936 היא אירחה חוג של אינטלקטואלים אנטי-נאציים בסלון שלה בברלין יחד עם בתה, הרוזנת ״לאגי״ פון באלסטרם-סולף. החוג קיבל השראה ממועדון SeSiSo, מועדון דיונים פוליטי ותרבותי שנהג להתכנס בברלין של שנות ה-20. במסגרת החוג, קצינים במשרד החוץ, תעשיינים וסופרים נפגשו בקביעות על מנת לדון במלחמה ובסיוע ליהודים ולאויבים הפוליטיים של המשטר; סולף ובתה היו אחראיות להסתרת יהודים רבים וסיפקו להם מסמכים שיאפשרו להם להגר בביטחה. היו להן גם קשרים לקבוצות אנטי-נאציות אחרות כמו חוג קרייזאו.