stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפלייליסט של זואי
שחקנים > דמויות ראשיות

ג'יין לוי בתור זואי קלארק, מתכנתת שקודמה לאחרונה למנהלת הנדסה בחברת טכנולוגיה בסן פרנסיסקו המתמחה במכשירים חכמים ובאפליקציות. רעידת אדמה מתרחשת בזמן שהיא עוברת בדיקת MRI, ורשימת השמעה ענקית של שירים מורדת למוחה; לאחר מכן היא מגלה שמוחה יכול כעת לתפוס את מחשבותיהם הפנימיות של אחרים בצורת שירים וריקודים פופולריים.
סקיילר אסטין בתור מקס ריצ'מן, קולגה של זואי וידידה הקרוב ביותר. יש לו רגשות כלפיה.
אלכס ניואל בתפקיד מו, השכן הג'נדרפלואיד של זואי ודי ג'יי, שמנסה לעזור לה להבין את כוחה.
ג'ון קלרנס סטיוארט בתפקיד סימון, עובד חדש במקום עבודתה של זואי, מתחבר לזואי על רקע חוויותיהם הטרגיות המשותפות.
פיטר גלאגר בתפקיד מיץ' קלארק (עונה 1; כוכב אורח בעונה 2), אביה של זואי. יש לו שיתוק מתפתח. מיץ' אינו מסוגל לדבר, אך הוא יכול להקליד ביטויים קצרים במחשב. היכולת החדשה של זואי מספקת לו קול זמני לשיר את מה שהוא באמת חושב.
מרי סטינבורגן בתפקיד מגי קלארק, אמה של זואי ואשתו של מיץ'. היא ומיטש ניהלו עסק בעיצוב נוף לפני אבחנתו.
לורן גרהאם בתפקיד ג'ואן (עונה 1; כוכבת אורחת בעונה 2), הבוסית של זואי. היא עוזבת לסינגפור ומקדמת את זואי לתפקיד שלה בעונה השנייה.
קפיל טלווקאר בתפקיד טובין (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), מתכנת והחבר הטוב ביותר של לייף. הוא גם חלק מהצוות של זואי.
אנדרו לידס בתפקיד דייוויד קלארק (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), אחיה הבכור של זואי וסנגור ציבורי.
אליס לי בתפקיד אמילי קאנג (עונה 2 וסרט; עונה 1 משנית), אשתו של דייוויד שבהריון. היא עורכת דין תאגידית.
מייקל תומאס גרנט בתפקיד ליף (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), מתכנת ויריב מקצועי של זואי, שחלק מצוות ההנדסה שלה.
ברנדט פיטרס בתפקיד דב (סרט; אורחת בעונות 1–2), אישה שהתאלמנה לאחרונה שזואי פוגשת בבית הלוויות. מאוחר יותר היא מתיידדת עם מגי.
שחקנים > דמויות משניות

סטפני סטיילס בתור אוטום, בריסטה שיוצאת בקצרה עם מקס בעידודה של זואי.
אינדיה דה בופור בתפקיד ג'סיקה, ארוסתו של סימון.
פטריק אורטיז בתפקיד אדי (עונה 1), בן הזוג החדש של מו וחבר של ג'סיקה.
זאק אורת בתפקיד האווי, עוזרו הבריאותי של מיץ'.
הירו קנגאווה בתפקיד ד"ר חמארה, המטפל של מיץ'.
הארווי גילן בתפקיד ג'ורג' (עונה 2), מתכנת חדש בעבודה של זואי.
ג'י יאנג האן בתפקיד ג'ני קאנג (עונה 2), אחותה הגדולה של אמילי
מורגן טיילור קמפבל בתפקיד מקנזי (עונה 2 וסרט), מתכנתת בחברה המתחרה שעובר לצוות של זואי
אלווינה אוגוסט בתפקיד טטיאנה מוריס (עונה 2), כתבת המתיידדת עם סיימון
צ'יפ זין בתפקיד אבא של מקס.
נואה ויסברג בתפקיד דני מייקל דייוויס, מיליארדר והבעלים של החברה בה זואי עובדת.
פליקס מאלארד בתפקיד איידן (עונה 2), שכן וחבר ילדות של זואי
קייטי פינדלי בתפקיד רוז (עונה 2), חברת ילדות של מקס
דייוויד סנט לואיס בתפקיד פרי (עונה 2 וסרט), מפקד במכבי האש המפתח מערכת יחסים עם מו
שחקנים > הופעות אורח

ג'סטין קירק בתפקיד צ'רלי, בעלה המוחצן והתובעני של ג'ואן.
רנה אליז גולדסברי בתפקיד אווה פרייס, יריבתה העסקית של ג'ואן והמנהלת השאפתנית בקומה השישית של החברה בה זואי עובדת.
סנדרה מיי פרנק בתפקיד אביגיל, בתו החירשת של האווי המייחלת לנסוע לקניה. למרות היותה חירשת, זואי עדיין מסוגלת לשמוע את שיריה.
אוסקר נונז בתפקיד ד"ר טסורו, הפסיכולוג של זואי.
הפקה > פיתוח

ב-12 בינואר 2019 קיבלה ההפקה רשמית הזמנת פיילוט. ב-12 במאי 2019 הוכרז כי ההפקה קיבלה הזמנה לסדרה. כעבור מספר ימים הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור באמצע עונת הטלוויזיה של שנת 2020. הסדרה עלתה לראשונה ב-7 בינואר. ב-11 ביוני 2020, NBC חידשה את הסדרה לעונה שנייה, בעקבות עלייה משמעותית בנתוני הצפייה הדיגיטלית. העונה השנייה עלתה לשידור ב-5 בינואר 2021. ב-9 ביוני 2021 נודע כי הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות ולא תשודר גם בשירות הזרמת המדיה "Peacock".
בחודש ספטמבר 2021 פורסם כי שירות הסטרימינג רוקו (אנ') יפיק סרט המשך לסדרה בנושא חג המולד.
הפקה > ליהוק

בפברואר 2019 פורסם כי ג'יין לוי, סקיילר אסטין, אלכס ניואל ומרי סטינבורגן קיבלו תפקידים ראשיים בפיילוט הסדרה. במרץ 2019 דווח כי פיטר גלאגר, ג'ון קלרנס סטיוארט וכרמן קיוזאק הצטרפו לצוות השחקנים. ב-23 במאי 2019 לוהק אנדרו לידס לתפקיד דייוויד בתפקיד משני. ב-27 באוגוסט 2019 פורסם כי לורן גרהאם החליפה את קיוזאק בתפקיד ג'ואן. ב-6 בספטמבר 2019 לוהקו מייקל תומאס גרנט, קאפיל טלווקאר וסטפני סטיילס לתפקידים משניים. בספטמבר 2020 הוכרז כי קפיל טלוולקאר, אנדרו לידס, אליס לי ומייקל תומאס גרנט קודמו לתפקידים ראשיים בסדרה בזמן שהארווי גילן לוהק לתפקיד משני בעונה השנייה. ב-29 באוקטובר 2020 לוהקו ג'י יאנג האן ופליקס מאלארד לתפקידים משניים בעונה השנייה.
הפקה > צילומים

שלב הצילומים לעונה הראשונה החל ב-3 בספטמבר 2019 והסתיים ב-30 בינואר 2020 בריצ'מונד, קולומביה הבריטית. הפיילוט צולם בחלקו בסן פרנסיסקו, עם מספר הפקות מוזיקליות באוויר הפתוח שצולמו ברחובות במרכז הערים פרווריות. מנדי מור משמש כמפיקה וכוריאוגרפית של הסדרה. הצילומים לעונה השנייה החלו ב-21 בספטמבר 2020 וצפויים להסתיים ב-31 במרץ 2021.
פרקים

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 12 | 12 | 7 בינואר 2020 | 3 במאי 2020 |
|  | 2 | 13 | 13 | 5 בינואר 2021 | 16 במאי 2021 |
|  | סרט | סרט | סרט | 1 בדצמבר 2021 | 1 בדצמבר 2021 |
רשימת השירים שבוצעו בסדרה > עונה שנייה

| פרק | שיר |
| --- | --- |
2.1: "Rise Up" מאת אנדרה דיי
2.1: "Hello, Dolly!" מהמחזמר הלו, דולי!
2.1: "Are You Gonna Be My Girl" מאת ג'ט
2.1: "Don't Cry Out Loud" מאת מליסה מנצ'סטר
2.1: "Carry On" מאת פאן
2.2: "Poison" מאת בל ביוו דה'וו
2.2: "Too Good at Goodbyes" מאת סם סמית'
2.2: "Baby Did a Bad Bad Thing" מאת כריס איסאק
2.2: "Take Me Out to the Ball Game",מוזיקה מאת אלברט פון טילזר, מילים מאת ג'ק נורוורת'
2.2: "I'll Make Love to You" מת Boyz II Men
2.2: "A Moment Like This" מאת קלי קלרקסון
2.3: "Nowhere to Run" מאת מרתה ריבס והוונדלות
2.3: "Someone You Loved" מאת לואיס קפלדי
2.3: "One Call Away" מאת צ'ארלי פות'
2.3: "It's the Hard-Knock Life" מהמחזמר אנני
2.3: "Say Something" מאת A Great Big World
2.4: "I Want to Break Free" מאת קווין
2.4: "Juice" מאת ליזו
2.4: "Opposites Attract" מאת פאולה עבדול
2.4: "Stronger" מאת בריטני ספירס
2.4: "I'll Stand by You" מאת הפריטנדרס
2.4: "Sex and Candy" מאת Marcy Playground
2.5: "Unwritten" מאת נטשה בדינגפילד
2.5: "Starships" מאת ניקי מינאז'
2.5: "Numb" מאת לינקין פארק
2.5: "Don't Let Me Be Misunderstood" מאת נינה סימון
2.6: "Black Man in a White World" מאת מייקל קיוונוקה
2.6: "No More Drama" מאת מרי ג'יי בלייג'
2.6: "The Tracks of My Tears" מאת דה מיריקלס
2.6: "Tightrope" מאת ג'אנל מונה
2.7: "Drift Away" מאת Dobie Gray
2.7: "Tainted Love" מאת Gloria Jones
2.7: "Let's Get Loud" מאת ג'ניפר לופז
2.7: "Watermelon Sugar" מאת הארי סטיילס
2.8: "Need You Tonight" מאת INXS
2.8: "Don't Leave Me This Way" מאת תלמה יוסטון
2.8: "Kiss Me" מאת Sixpence None The Richer
2.8: "Crimson Love" (שיר מקורי)
2.8: "Into You" מאת אריאנה גרנדה
2.9: "Anyone" מאת דמי לובאטו
2.9: "One" מאת הארי נילסון
2.9: "Anything You Can Do (I Can Do Better)" מאת אירווינג ברלין
2.9: "The More I Drink" מאת בלייק שלטון
2.9: "The Fox (What Does the Fox Say?)" מאת יילוויס
2.9: "IDGAF" מאת דואה ליפה
2.9: "Love on the Brain" מאת ריהאנה
2.9: "Rosanna" מאת טוטו
2.10: "Make You Feel My Love" מאת בוב דילן
2.10: "Cheap Thrills" מאת סיה
2.10: "Tearin' Up My Heart" מאת אן סינק
2.10: "Gasoline" מאת הלסי
2.10: "I Look to You" מאת ויטני יוסטון
2.11: "Overwhelmed" מאת רויאל & דה סרפנט
2.11: "Unwell" מאת מאטצ'בוקס טוונטי
2.11: "Don't Stop Me Now" מאת קווין
2.11: "New York State of Mind" מאת בילי ג'ואל
2.11: "Suspicious Minds" מאת מארק ג'יימס
2.11: "Rich Girl" מאת גוון סטפאני בהשתתפות איב
2.12: "Pure Imagination" מאת ג'ין ויילדר
2.12: "The Climb" מאת מיילי סיירוס
2.12: "Thinking Out Loud" מאת אד שירן
2.12: "Shut Up and Drive" מאת ריהאנה
2.12: "Dream a Little Dream of Me"
2.13: "Sing" מאת ג'ו רפוסו
2.13: "Shake It Off" מאת טיילור סוויפט
2.13: "We Can Work It Out" מאת הביטלס
2.13: "I Lived" מאת ואן ריפאבליק
2.13: "When a Man Loves a Woman" מאת פרסי סלדג'
2.13: "I'm Still Standing" מאת אלטון ג'ון וברני טופין
2.13: "I Melt With You" מאת מודרן אינגליש
תגובות > ביקורות

אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג של 76% עם דירוג ממוצע של 7.18/10, בהתבסס על 33 ביקורות. ב-Metacritic יש ציון ממוצע משוקלל של 66 מתוך 100, בהתבסס על 18 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
תגובות > פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כוריאוגרפיה יוצאת מן הכלל לתוכנית מתוסרטת | מנדי מור | זכייה |  |
| 2020 | פרסי TCA | תוכנית חדשה יוצאת מן הכלל | "הפלייליסט של זואי" | מועמדות |  |
| 2021 | פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה | שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית | אלכס ניואל | מועמדות |  |
| 2021 | פרסי גלובוס הזהב | השחקנית הטובה ביותר - סדרת טלוויזיה מוזיקלית או קומדיה | ג'יין לוי | מועמדות |  |
ראו גם

מחזמר להיטים
ביאורים

↑  גרהאם רשומה כ"גם מככבת" אך היא למעשה דמות ראשית בסדרה.
פעולת רפיח

פעולת רפיח הוא כינוי לאירוע שהתרחש ב-12 בנובמבר 1956, לאחר שהעיר נכבשה במלחמת סיני. רפיח, השוכנת על גבול מצרים, הייתה אחת משתי נקודות הפלישה של צה"ל לרצועת עזה ב-1 בנובמבר. על פי דו"ח של אונר"א נהרגו באירוע 111 איש. ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון מסר את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח עוררו מהומות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
רקע

ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני בין ישראל ומצרים, וכעבור יומיים החלה ביוזמת מצרים מתקפת פדאיון נגד ישראל שהתחוללה בארבע חזיתות. סדרת תקיפות הפדאיון לאורך גבול רצועת עזה החלה בלילה אור ל-1 בנובמבר 1956.
הכיבוש הישראלי של רצועת עזה החל ב-1 בנובמבר 1956. קרב רפיח, בו נכבשה העיר, החל ב-31 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר בצהריים. בזיכרונותיו אודות מלחמת סיני כתב משה דיין על החשיבות האסטרטגית של כיבוש רפיח: "אם אל-עריש ורפיח יהיו בידינו, רצועת עזה תהיה מבודדת ולא תוכל לעולם להחזיק מעמד". ההגנה הצבאית על רפיח קרסה בתוך זמן קצר, ובשעות הבוקר המאוחרות כבר הסתובבו ברחובות העיר חיילי צה"ל. קציני צבא מצרים פשטו את מדיהם וניסו להשתלב באוכלוסייה המקומית. הלחימה בין כוחות צה"ל לצבא מצרים פסקה ב-7 בנובמבר.
לאחר כיבוש הרצועה ניסו כוחות צה"ל לאתר חברי פדאיון ופלסטינים שסייעו לצבא מצרים. פעילות זו נעשתה במספר ערים ברצועה. בכל עיר, חיילי צה"ל ריכזו את כל הגברים בגילאי 15 ומעלה וניסו לאתר חשודים. במספר אירועים, שהתרחשו במהלך פעולות אלה נהרגו, על פי טענות הפלסטינים, בין 930 ל-1,200 בני אדם ברחבי רצועת עזה, מתוך אוכלוסייה של 330,000.
ב-3 בנובמבר נערכו חיפושים מסוג זה בח'אן יונס ובדיר אל-בלח, ב-4 בנובמבר במועזי, ב-6–7 בנובמבר בנוסייראת, ב-10 בנובמבר בעיר עזה וב-12 בנובמבר ברפיח. החשודים שאותרו נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
מעצר הגברים והטענות לטבח ברפיח

לאחר שרפיח נכבשה ב-1 בנובמבר 1956, הצליחו חיילי צה"ל לאתר רק אדם אחד, אחמד ג'ודה, שהיה חשוד כחבר פדאיון. הוא נהרג על ידי כוחות הצבא, וברצועה נפוצו שמועות מפוקפקות לפיהן הוא נרצח בעינויים על ידי קשירתו בחבלים לשני ג'יפים שנסעו בכיוונים מנוגדים.
למחרת החלו ברפיח הפגנות נגד הכיבוש הישראלי. על פי דיווח של משרד החוץ לשגרירות בוושינגטון, "הצבא נאלץ להפסיק את ההפגנות בכוח, והדברים הגיעו עד כדי יריות בהמון (30 ערבים נהרגו)". לאחר ההפגנה הוטל על גדוד 44 מחטיבה 12 (חטיבת הנגב), בפיקודו של דוד אלעזר, לרכז את הגברים בגילים 18–45 ולחפש כלי נשק.
במחנה הפליטים רפיח התגוררו כ-32,000 איש. ב-12 בנובמבר, בערך ב-6:30 בבוקר, נשמעו הוראות ברמקולים שקראו לגברים להגיע לחקירה בבית הספר של אונר"א ברחוב אל-באהר. לפי העדויות של ג'ו סאקו, בזמן שהגברים יצאו מהבתים, ירו חיילי צה"ל באוויר והכו אותם באלות. לפי מספר עדויות היו מקרים שבהם חיילים ירו בפלסטינים שהיו בדרכם לבית הספר.
על פי העדויות, הגברים שרוכזו בבית הספר הובלו לחצר ובה חומה שהפרידה בין בית הספר לרחוב. מספר גברים נורו על ידי החיילים בדרכם לחצר. הגברים הנותרים הוכו באלות ואולצו לקפוץ מעל גדר תיל בכניסה לחצר, שם הם המתינו שעות בכריעה ובראש שפוף, ללא אוכל ומים. כמו כן נאסר עליהם ללכת לשירותים.
בהמשך היום הגיעו למקום מספר קצינים ישראלים. החיילים נצטוו להפסיק את הירי באוויר, והעצורים הורשו להרים את ראשם. כל העצורים נחקרו, ומספר חשודים נעצרו והובלו באוטובוס למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שהגברים בעיר רוכזו בבית הספר, החלו חיילי צה"ל לחפש בבתי העיר גברים שהסתתרו, והרגו חלק מהם, בטענה שהם זוהו כחברי פדאיון. הם סימנו בצבע את קירות הבתים שבוצע בהם חיפוש. קבוצה נפרדת ובה מספר גברים פלסטינים מבוגרים נעצרה בפאתי העיר, והם שוחררו לאחר חקירה.
על פי דיווח של סמל מיכאל קליינמן, הוא פיקד על חוליה שהייתה אחראית לקבורת חלק מההרוגים באירועי רפיח. הוא דיווח כי עד הערב פינו אנשיו, יחד עם תושבי העיר, כארבעים הרוגים, ביניהם גם אישה ושני ילדים.
גופות ההרוגים הושלכו בשכונת תל זורוב שבצדה המערבי של רפיח. משפחות ההרוגים הפרו את העוצר בעיר והלכו לאסוף את גופות קרוביהם ולקבור אותם. על הקברים לא צוינו סימני זיהוי, דבר שהקשה על אומדן מספר הקורבנות. ישראל נסוגה מרצועת עזה ב-16 במרץ 1957, לאחר שהאו"ם וארצות הברית איימו עליה בסנקציות כלכליות. לפני הנסיגה הוחזרו לעזה העצורים שנכלאו בעתלית.
ההיסטוריון הצבאי, ד"ר יגיל הנקין ניתח פרשיה ולטענתו לא מדובר בטבח מתוכנן ובדם קר כפי שטוענים הפלסטיניים, אלא ביצוע נוהגי מלחמה המקובלים באותה עת כמו פיזור הפגנות באש חיה, ופרשנות מרחיבה של נוהלי פתיחה באש מתוך חשש של החיילים שרבים מן האזרחים הם חיילים מצריים ואנשי פאדיון. לדבריו, האירוע שהתרחש בתחילת הסריקות שבו נורה למוות סמל ישראלי יצר אווירה אלימה ומתוחה שהובילה להידרדרות האירועים. לטענתו הוא ביקש לפרסם את המאמר בהארץ כתגובה לכתבתה של עמירה הס אולם לא נענה בתגובה.
דו"ח האו"ם

ב-15 בדצמבר 1956 הוצג באו"ם דו"ח של אונר"א על אירועי ח'אן יונס ותקרית רפיח. בדו"ח נטען כי הוא מסתמך על מקורות אמינים, וכי נהרגו ברפיח 111 בני אדם, מתוכם 103 פליטים, שבעה תושבי עזה ואזרח מצרי אחד.
לפי רשימת שמות שקובצה על ידי פלסטינים תושבי העיר, נהרגו 197 בני אדם ועוד 23 נוספים נעלמו.[דרוש מקור]
סיקור והנצחה

טבח רפיח כמעט לא הוזכר בעיתונות התקופה. בדיווח ב"הארץ" נמסר כי בעימותים בין כוחות צה"ל לתושבים נהרגו ונפצעו כ-30 איש ונתפסו מאות מצרים. הוא דווח מספר פעמים ביומון הקומוניסטי "קול העם", והוזכר בדרך אגב בגיליון של "העולם הזה" במאמר על כישלון ההסברה הישראלית.
עיתון הטיימס בלונדון דיווח על 60 הרוגים ברפיח, ועקב כך הנושא עלה לדיון בכנסת על ידי חברת הכנסת אסתר וילנסקה.
ב-23 בנובמבר דיווח דוד אלעזר לוועדת החוץ והביטחון שנהרגו כ-30 אזרחים.
ב-28 בנובמבר מסר ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח הפרו את העוצר, עוררו מהומות, ירו יריות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
האירועים מוזכרים בקצרה בספריו של בני מוריס "קורבנות - תולדות הסכסוך הציוני-ערבי" ו"מלחמות הגבול של ישראל, 1949-1956".
בשנת 2009 ראה אור בניו יורק רומן גרפי של ג'ו סאקו בשם "הערות שוליים בעזה". בספרו מתעד סאקו עדויות של ניצולי טבח ח'אן יונס וטבח רפיח. העיתונאי מירון רפופורט סייע לסאקו בתחקיר. על חלק מן העדויות משתף סאקו את הקוראים בתהיות ובספקות שלו ביחס לחלק מהעדויות (מוגזמות, לא הגיוניות, אומצו על ידי מישהו שלא היה). הוא משתף אותם גם בהתייעצויות שלו עם חבריו - מה אמין, מה לא. "איך אפשר לדעת שאנשים לא הוסיפו עם השנים פרטים שלא קרו?".
פרופסור חוזה אלינז, מאוניברסיטת וושינגטון ביקר את ספרו של סאקו וטען כי הוא לא אובייקטיבי, מזדהה עם גרסתו של הקרבן ומשתמש באמצעים ספרותיים להנמיך את דמותם של החיילים והאזרחים הישראליים. סאקו בתגובה אמר שהוא אכן לא מנסה להיות אובייקטיבי במלוא מובן המילה, והוא מזדהה עם הצד הפלסטיני בסיפור.
תושבי עזה עורכים מדי שנה טקס זיכרון לקורבנות הטבח.
ראו גם

טבח ח'אן יונס
טבח כפר קאסם
הערות שוליים

↑  הכנסת מגנה את רדיפת יהודי מצרים, הארץ, 29 בנובמבר 1956.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956, עמ' 431.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956, עמ' 432.
↑  Israel’s Policy toward Refugees in the Gaza Strip, באתר "Palestinian Journeys"'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'.
1 2  '"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'אדם רז,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'ראש הממשלה השיב בקצרה: "החיילים שלנו היו מוכרחים לירות במתפרעים. 48 נהרגו", באתר הארץ, 5 בנובמבר 2021.
↑  ג'ו סאקו, Footnotes in Gaza ‏(2010), עמ' 205 (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000009-QINU`"'.
↑  סאקו, עמ' 267.
↑  סאקו, עמ' 316.
1 2  יגיל הנקין,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'טבח רפיח, 1956 - מה קרה באמת?, באתר פרש, ‏25 בפברואר 2010.
↑  Jean-Pierre Filiu,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'Gaza: A History, עמ' 99, ניתן לעיון באתר גוגל ספרים, ‏ספטמבר 2014'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'.
↑  טבח רפיח, 1956 - מה קרה באמת?, באתר www.fresh.co.il
↑  Special Report covering the period 1 November 1956 to mid-December 1956, באתר האו"ם, ‏1957'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000013-QINU`"'.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'יעל גרינפטר,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'הטבח בחאן יונס, באתר הארץ, 31 באוקטובר 2013.
↑  התפרעות והפגנות ברפיח, הארץ, 19 בנובמבר 1956.
↑  פשע הטימטום, בארכיון העולם הזה, ‏28 בנובמבר 1956, גיליון 998 עמ' 3.
↑  עמירה הס,'"`UNIQ--nowiki-0000001B-QINU`"'דו"ח גולדסטון? מלחמת הגרסאות בין ישראל והפלסטינים עברה לקומיקס, באתר הארץ, 5 בפברואר 2010.
↑  "Graphic Novel on IDF 'Massacres' in Gaza Set to Hit Bookstores". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2022-04-28.
M47 פטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טנק בינוני
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  מפעל הטנקים בעיר דטרויט, ארצות הברית
 שנת ייצור:  1951-1954
 תקופת השימוש:  בצבאות שונים עד לתחילת שנות ה-90. עדיין נמצא בשירות צבא איראן – הווה
 דגם קודם:  M46 פטון
 דגם עוקב:  M48 פטון
 יחידות שיוצרו:  8,576
 מידע טכני
 אורך:  8.5 מטרים (תותח קדימה)
 רוחב:  3.51 מטרים
 גובה:  2.95 מטרים
 משקל:  46 טון
 מהירות:  48 קמ"ש על כביש
 טווח פעולה:  150 קילומטר
 מנוע:  בנזין, 810 כוח סוס
 שריון:  13–115 מילימטר
 צוות:  5
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 90 מ"מ
 חימוש משני:  שני מקלעים 7.62 מ"מ   מקלע נוסף בקוטר של 12.7 מ"מ בצריח
טנק M47 ירדני משופר
טנק פטון M47 שהיה בשירות הצבא הירדני בתל אל פול במלחמת ששת הימים. מוצב בגבעת הרדאר
M47 פטון הוא טנק אמריקאי בינוני שיוצר בשנות ה-50 המוקדמות. הטנק שירת זמן קצר והוחלף על ידי M48 פטון.
רקע

מקורו של ה-M47 ב-M46 פטון. מכוון שמלכתחילה היה ברור שה-M46 הוא פתרון זמני, הוחלט על פיתוח טנק שיחליף אותו עוד לפני כניסתו לשירות. כתוצאה ממלחמת קוריאה הפך תהליך התכנון לדחוף, ועל כן הפך בסופו של דבר גם ה-M47 למגשר פער והיה בשירות זמן קצר לפני שהוחלף. בשנת 1952 נכנס הטנק לשירות, ומחליפו נכנס לשירות רק שנה לאחר מכן. למרות זאת, ה-M47 היה עוד חוליה בפיתוח סדרת הפטון, שדגמיה המאוחרים, M48 ו-M60, הם מהנפוצים והחשובים בעולם עד היום.
M47

M47 היה למעשה שדרוג נוסף של M26 פרשינג. תובת הטנק הייתה כמעט זהה לזו של ה-M26/M46, עם שינוי בזווית של חזית התובה ושינוי בקוטר טבעת הצריח. השינוי בטבעת הצריח נעשה כדי לאפשר את החלפת הצריח בצריח חדש, שתוכנן באופן ממוגן ונוח יותר. החימוש העיקרי היה תותח 90 מילימטר, שאליו נוסף מד טווח אופטי. השריון היה דומה לשריון הפרשינג - 115 מילימטר במקומות העבים. הטנק היה הטנק הבינוני האחרון שנבנה בארצות הברית והיו לו 5 אנשי צוות. משקל הטנק היה 46 טון, אך למרות העלייה במשקל (יחסית לקודמיו), לא הייתה נפילה בביצועים הודות למנוע הבנזין המשופר שהפיק 810 כ"ס. הבעיה העיקרית של הטנק הייתה טווח הפעולה הקצר - 150 ק"מ.
שיפורים ל-M47

תקופת שירותו של ה-M47 עם השריון האמריקאי הייתה קצרה. הוא הוחלף על ידי ה-M48 תוך מספר שנים, ולמעשה כמעט ולא היו הבדלים בין 8,676 טנקי ה-M47 שיצאו מהמפעל בארצות הברית. למעשה, פרט לשינויים במפצה הקנה, לא היו הבדלים בין הטנקים. לעומת זאת, מדינות הלקוח הרבות שקנו את הטנק עשו בו שינויים רבים. הטנק נמכר למדינות בכל העולם כולל גרמניה, בלגיה, צרפת, איראן, קוריאה הדרומית ועוד רבות. במקרים רבים הוא היה הטנק המודרני הראשון ששירת במדינות אלה, והן לא מיהרו להחליפו בטנקים חדשים, אלא העדיפו לשפר אותו. השיפורים הנפוצים ביותר הם:
החלפת מנוע הבנזין במנוע דיזל, על מנת להגביר את הביצועים והטווח.
החלפת התותח בתותח 105 מילימטר, בדרך כלל ה-L7 הבריטי או תותח צרפתי.
הוספת מחשב בליסטי לבקרת אש, כמו גם מד טווח לייזר.
ביטול מקלע החזית וויתור על המקלען למען תחמושת נוספת לחימוש העיקרי.
ביטול הצריח והוספת ציוד גישור.
ביטול הצריח והוספת מנוף, ובכך הפיכת הרכב לטנק חילוץ (השינוי היחיד שנעשה גם על ידי צבא ארצות הברית לחלק מה-M47 שלו).
מספר מדינות שמרו על ה-M47 בשירות עד לאחרונה, וספרד עדיין משתמשת בגרסת החילוץ.
הטנק בלחימה

ה-M47 לא שימש את ארצות הברית ללחימה, ולמעשה אין יכולת להעריך את ביצועיו מול הטנקים הסובייטים של התקופה, שכן הוא מעולם לא ניצב מולם בשימוש כח מיומן. הטנק השתתף במלחמות בידי מדינות כגון פקיסטן, איראן, וירדן. למעשה, קרבות הטנקים היחידים שבהם הופעל על ידי כוח ראוי היו במלחמת ששת הימים, כאשר שימש את הירדנים מול צה"ל. בקרבות אלה לא הייתה דרך לבדוק את יעילות הטנק, שכן הירדנים נלחמו מול כח עדיף עליהם ובמצב של עליונות אווירית של היריב הישראלי. ה-M47 גם שימש את הצרפתים בכמות קטנה במלחמת סיני ב-1956, אך גם שם לא היה מעורב בלחימה מול יריבים משמעותיים.
פרנסואה אבו סאלם

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 בנובמבר 1951 פרובן, צרפת 
 התאבד:  1 באוקטובר 2011 (בגיל 59) רמאללה, מדינה פלסטינית 
 שם לידה:  François Gáspár 
 מדינה:  צרפת 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרנסואה אבו סאלם (בערבית: فرانسوا أبو سالم, בצרפתית: François Abou Salem‏, 2 באוקטובר 1951 - 1 באוקטובר 2011) היה שחקן ובמאי, מייסד התיאטרון הפלסטיני תיאטרון אל-חכוואתי במזרח ירושלים.
ביוגרפיה

נולד בשם פרנסואה גספאר בעיירה פרובן, שבצרפת, ללורנד גספאר, שהיה כירורג ומשורר ולפרנסין שהייתה מעצבת תפאורות צרפתייה קתולית. אביו נולד למשפחה קתולית דוברת הונגרית בטרנסילבניה שברומניה. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא המלכותי ההונגרי (אנ') שלחם לצד הגרמנים במלחמת העולם השנייה. אחר כך הצטרף לקבוצה של קצינים שביקשה לחותם על חוזה שלום עם ברית המועצות ולא להילחם נגדה. בשל כך נכלא על ידי הגרמנים, ברח ממחנה המעצר והגיע לצרפת, שם עצרו אותו הכוחות האמריקנים על שיתוף פעולה עם הגרמנים (כחייל הונגרי). לאחר המלחמה נשאר בצרפת ולמד רפואה, פגש את אמו של אבו סאלם שהייתה סטודנטית לאמנות. בתום לימודיו לא קיבל אביו רישיון עבודה בצרפת וב-1953 קיבל משרה בבית החולים של בית לחם, ואחר כך כבר היה חלק מצוות ההקמה של בית החולים סנט ג'וזף בשכונת שייח' ג'ראח במזרח ירושלים. אבו סאלם גדל ולמד בילדותו במזרח ירושלים ואז קיבל את הכינו "אבו סאלם", את לימודי התיכון עשה בבית הספר הקתולי ג'מהור בביירות, לשם נשלח כדי ללמוד לצורך קבלת תעודת בגרות צרפתית.
בתום לימודיו בקיץ 1967 נסע לפסטיבל אביניון, פגש את קבוצת התיאטרון החי מניו יורק והצטרף לסיור ההופעות שלהם בצרפת. למד משחק שנה וחצי בשטרסבורג, ואחר כך הצטרף כשחקן לתיאטר דו סולֵיי (Théâtre du Soleil) של אריאן מנושקין בפריז. ב-1970 חזר למזרח ירושלים, החל לעבוד כשחקן ובמאי והקים את להקת התיאטרון "אל-בלאלין" (הבלונים), שבשנת 1977 שימשה גרעין להקמת תיאטרון אל-חכוואתי. ב-1983 יזם את שיפוץ אולם הקולנוע לשעבר "נוזהה", שנהרס חלקית בשריפה והפך מאז לאולם של אל-חכוואתי. שחזר לירושלים ב-1970 הוא נכנס לישראל עם דרכון צרפתי מכיוון שלא היה במזרח ירושלים בעת שנכבשה על ידי מדינת ישראל במלחמת ששת הימים, סורבה בקשת התושבות שלו, והוא נאלץ לצאת מישראל מדי פעם ולחזור באשרת תייר. ב-1980 הוא נישא לחברתו ג'קי לוביק, עולה חדשה מארצות הברית ובעקבות הנישואין הסכימה מדינת ישראל לתת לו מעמד של תושב.
שנות האינתיפאדה הראשונה פגעו קשה בתיאטרון. חופש התנועה הוגבל מאוד וקהל פלסטיני מחוץ לירושלים לא היה יכול להגיע בשל מחסומים וסגרים. פעילות התיאטרון הופרעה בקביעות על ידי כוחות הביטחון הישראלים, שאף סגרו את התיאטרון מספר פעמים. קבוצה של אנשי תיאטרון ישראלים אף ארגנה פעילות מחאה למען אל-חכוואתי. ב-1989 עזב אבו סאלם את אבו סאלם את תיאטרון אל-חכוואתי, בעקבות חילוקי דעות עם הנהלת תיאטרון וגם התגרש מג'קי לוביק. בשנים 1990 עד 1995 פעל בפריז והקים להקה שפעלה גם בשם "אל-חכוואתי" ובהמשך עבד כבמאי תיאטרון בהפקות שנות ברחבי אירופה.
בשנת 2002 חזר אבו סאלם לחיות בירושלים וברמאללה ויצר מחזות בהם גם שיחק, ביניהם "גילגמש 3", "הוא לא מת" ו"זיכרון השכחה". אך לאחר הקמת גדר ההפרדה סביב ירושלים, והגבלת התנועה של פלסטינים מהגדה לירושלים התקשה תיאטרון אל-חכוואתי לפעול. אף על פי שקיבל את התואר "התיאטרון הלאומי הפלסטיני" סבל מבעיות תקציב, בנוסף מדינת ישראל סגרה את התיאטרון מספר פעמים, בטענה שהוא מוסד של הרשות הפלסטינית ולכן פעילותו אסורה במזרח ירושלים. אבו סאלם התאבד ברמאללה ב-1 באוקטובר 2011, יום לפני יום הולדתו ה-60, לאחר סבל מדיכאון.