stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרון בלבן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בת 53 בערך) ירושלים, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת העיר ניו יורק 
 תחום יצירה:  multi-media art 
 www.sharonbalaban.com
 
שרון בלבן (נולדה ב-1971) היא אמנית וידאו ישראלית וראש המסלול לווידאו במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל. זכתה במספר פרסים, בהם פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט, והציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
ביוגרפיה

בלבן נולדה בירושלים. למדה לימודי קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה. בשנת 1999 סיימה תואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בבצלאל. מ-2001 למדה בהאנטר קולג' בניו יורק וב-2003 קיבלה תואר מוסמך לאמנויות יפות (M.F.A).
עבודתה

בלבן יוצרת עבודות וידאו ארט קצרות שנמשכות ממספר שניות ועד 6 דקות. סרטיה הקצרים מייצגים אובייקטים וסצנות מהחיים, ועושים שימוש בחפצים יומיומיים, פרטים מתוך הסביבה הטבעית של כל אחד, פירות או מוצרי צריכה אחרים, ומנצלת את נושא הקרבה בין הגוף לבין החפצים, מסבון כלים וניקוי סירים ועד צחצוח שיניים. בדרך כלל היא משנה את המשמעויות המקוריות של החפצים על מנת להציג את מושגיה. היא מפסלת נעל מתוך לחם (לחם, 1997), סוחטת תפוז מתוך חזה (תפוז,1997), ובסרט אחר היא מכניסה תפוז אל פיה ומשנה אותו ללשון (לשון, 1998). בסרטים אחרים, בלבן מקימה לחיים - אם כי רק למראית עין - חומרים דוממים, למשל על ידי הצגת צורה דמוית גוף אדם הנוצרת על ידי מים הזורמים מברז (בסדרת הסרטים נופים ביתיים, 2002). בסרטים אלו, אפילו ציפור מתה (ציפור, 2005) או קליפת בננה (בננה, 2005) מעופפים בשמיים. היא שואפת להביא פוליטיקה לעבודותיה בעקיפין, ומשתמשת בחפצים ביתיים כדי ליצור דיון על תפקידי המגדר ועל מקומה של האישה בבית.
בראיון בג׳רוזלם פוסט מסבירה בלבן: "אמנות עוסקת ביומיום, בצרכנות, וגלריות אמנות משדרגות את החפצים שהם מציגים - הן מבחינת המקום והן מבחינת המחיר". בלבן כמעט ולא עושה שימוש בצילומי חוץ ועבודותיה נוצרות בעיקר בבית או בסטודיו. בעבודותיה משתמשת לעיתים קרובות באובייקטים, תקריבים, שברי גוף וטבע. ובטכניקות פשוטות, קטעי וידאו קצרים, תאורת סביבה וללא תרשים.
יצירות נבחרות

ללא כותרת (תפוז), מראה הצבה, 1997, וידאו, 0:21 דק': העבודה, שמציגה שד המשמש כמסחטת תפוז, היא חלק מסדרת עבודות וידאו הבוחנות תבניות תרבות דרך מפגש בין גוף אנושי ואובייקט. המראה נע בין הכואב לקומי וממקם את הגוף והייצוג הנשי במנעד פרשנויות אפשרי: כשליטה מנצלת וסוחטת, או כניעה נסחטת, משומשת ומנוצלת.
Blow up, 2000, וידאו, 0:41 דק׳: "אני בוחנת את הגוף כמקור לביטוי של יחסי כוח והבנייה של זהות. בגוף ניתן לאתר את הניגוד בין החייתי לאנושי ובין התרבותי לביולוגי. היחסים בין המינים מתקיימים תחת מגבלות תרבותיות, מחד גיסא, וכחלק ממערכת ביולוגית, מאידך גיסא. היחסיות הנטועה בבסיסן של המערכות מעין אלו מניבה ביטויים של כוח, ארוטיקה, גרוטסקה ושל חוסר אונים. המיניות משמשת כציר מרכזי סביבו סובבים הדימויים; ההתמקדות בחייתי ובנמוך מאפשרת הגחכה של תבניות תרבותיות, ובכך – את פריצתן. במוקד יצירתי עומד הגוף הגרוטסקי; הגוף המתפרץ, ההולל והפרוע. אני מתמקדת בפעילות גופנית המחברת בין הגוף לבין הטבע החייתי והבזוי הגלום בו, ומתוך כך בוחנת מערכות תרבותיות נכפות." (מתוך ראיון לתערוכה שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית).
נופים פנורמיים, 2008, אקליפטוס, וידאו: את מרחב הפריים ממלא תצלום תקריב של עלה ירוק-אדום. המצלמה נעה באטיות לאורך עורק העלה, החוצה את הפריים במרכזו. התנועה האטית, הבלתי פוסקת, לאורך ה"אופק", והתקריב הממלא את כל שדה הראייה, שואבים את הצופה אל קנה המידה של העלה ההופך לנוף. המצלמה סורקת בקצב קבוע וממבט-על את טופוגרפיית "הנוף" המסומנת בעורקים מסתעפים ובטריטוריות אדומות, המכתימות את פני השטח הירוקים.
האפקט האופטי המתועד בווידאו – ספק מפת התיישבות, ספק מבחן עיוורון צבעים – הוא, למעשה, סימפטום של עלה אקליפטוס חולה. עצי האקליפטוס, שהגיעו לישראל מאוסטרליה בסוף המאה ה-19 ומילאו תפקיד חשוב במיתולוגיה של יישוב הארץ, נמצאים בסכנת הכחדה בעקבות התפשטות צִרעת העפצים, שהגיעה אף היא מאוסטרליה לפני שבע שנים. הצרעה מטילה את ביציה בעלה העץ הנפוץ בארץ מוצאה, וזה משמש כמדגרה אידיאלית, תהליך המוביל לייבוש העץ ולמותו.
Triumph, 2007, וידאו, 1:51 דק׳: העבודה היא דוגמה מהפנטת לצירופים שמייצרת בלבן. "העבודה באה מתוך סקרנות לגבי מייבשי שיער גדולים של פעם, כמו במספרות", מספרת בלבן, " וכל זה מתוך זיק של הבנה בעקבות דימוי של אשה שישבה תחת מייבש שיער כזה". מייבש השיער הפך לקסדה שהייתה זרוקה בסטודיו של בלבן זמן רב. "הגילויים האלה הם הקסם, היפוך משמעות של משהו. ההבנה שהקסדה היא לוע, למשל. מעניין אותי הרגע של הטרנספורמציה, דבר מוכר ויומיומי שעובר הזרה. המניפולציה שפועלת על הצופה. ברגע שהוא מרגיש אותה- זה כאילו ש'תפסתי' אותו".
24:7, דצמבר 2017, וידאו, 00:58 שנ׳: במשך שבועיים יצירותיה של שרון בלבן - Bird, Triumph, Video Jockey, Tap, Pasta הוצגו על לוח מודעות דיגיטלי בכיכר טיימס סקוור בניו יורק, ארה״ב. הסרטון שהשתלט על המסך הופיע על ידי אומנים חזותיים ממדינות שונות. זה היה חלק מפרויקט "24:7", שהיה הזדמנות להפגין את היצירתיות שלהם במרחב הציבורי, על קיר בניין בצומת ברודוויי ורחוב ארבעים ואחד (כיכר טיימס 10). פרויקט זה הפגיש אמנים מאסיה, אפריקה, אירופה, אוסטרליה ורחבי אמריקה ובדק את כוחה של האמנות למשוך את תשומת לב הציבור בצורה כה משמעותית.
הבהוב, פברואר 2021, וידאו: תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה אחד העם 9 של סמינר הקיבוצים, תערוכה העוסקת בשפה, ובהפרעה תקשורתית ולשונית על רקע משבר הקורונה, בו התמוטט הסדר הישן. העבודות יציגו את היחסים המשתנים בין קול ותמונה, סאונד ודימוי, זמן ומרחב.
השכלה

בוגרת מכללת הדסה מסלול לימודי קולנוע וטלוויזיה, הנדסאית מערכות קולנוע ווידאו
1995-1999 בוגרת "בצלאל" אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, BF.A.
2001-2003 מכללת "הונטר", אוניברסיטת עיריית ניו-יורק סיטי, ארצות הברית, M.F.A.
פרסים ומלגות

1995 - פרס ערוץ 2 לעידוד יצירה על תסריטה לסרט "שתים", משרד החינוך והתרבות
1998 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1998 - מלגת קרן סערבר, משרד החינוך והתרבות
1999 - פרס הקרן לעידוד האמנות הבין-תחומית בישראל, מקלט 209 - ע"ש דני זקהיים, תל אביב
2003 - מלגת אמן חוזר (בהצטיינות), משרד העלייה והקליטה
2003 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2004 - פרס משרד החינוך לאמן צעיר, משרד החינוך והתרבות
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
תערוכות יחיד

2022 - עבודת הווידאו "Resting Bitch", בית הנסן, ירושלים
2000 - מיצב וידאו, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2008 - נופים פנורמיים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2010 - ראש מנוע, גלריה טבי לאמנות, נווה צדק, תל אביב
2012 - שרון בלבן-עבודות, תיאטרון תמונע, תל אביב
2016 - מיצב וידאו, ביתן ישראל, בדיסלדורף, גרמניה.
תערוכות קבוצתיות

1997 - Infemale, International Video Art Festival, גרמניה
2000 -, Artists Space, Three cubed ניו יורק
2001 - 20 עבודות וידאו, גלריה בצלאל, תל אביב
2006 - The Raft of Medusa: Israeli Art and the Monster of Self-Identity, המוזיאון הלאומי, ורשה, פולין
2006 - לגופו של עניין, נוכח-נעדר, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים
2010 - תסבוכת, סדנאות האמנים - גלריה ת (א)עשייה, ירושלים
2010 - נאו-ברבריזם, רוטשילד 69, תל אביב
2010 - בעבודה, סדנאות האמנים - גלריה ת (א)עשייה, ירושלים
2011 - פוטופואטיקה, מוסררה, בית הספר לצילום, ירושלים
2011 - עשה לך שרף, הגלריה החדשה במוסררה, ירושלים
2012 - תערוכת קיץ קרירה, גלריה דן, תל אביב
2012 - בעקבות הטבע, סדנאות האמנים - גלריה ת (א)עשייה, ירושלים
2013 - סטוק, הגלריה החדשה במוסררה, ירושלים
2015 - מגדיר ציפורים, הגלריה לטבע באמנות ע“ש גייל רובין, ירושלים
2015 - Objectonomy, מיט פקטורי גלרי, פראג, צ'כיה
2016 - מעגל החיים, Kunstwerk Carlshütte, בודלסדורף, גרמניה
2017 - גומלי DATA, בית הנסן, מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה, ירושלים
2017 - אקראיות מכוונת, הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, אצטדיון טדי, ירושלים
2018 - מהירות מופרזת, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2018 - עסק ביש, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2019 - אלבום, תערוכה קבוצתית, גלריה ברוורמן, תל אביב
2019 - אחות, אחות, בית חולים ביקור חולים, ירושלים.
הערות שוליים

↑  שרון בלבן באתר גלריה פרופגנדה, באתר en.prpgnd.net
↑  גלריה פרופגנדה, 24:7 / Sharon Balaban, en.prpgnd.net, ‏4/12/2017
↑  איזבלה קוולצ'יק, ההאיקו הויזואלי של שרון בלבן, ‏2010
↑  DAVID STROMBERG, Bringing the gallery to the supermarket, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏25.12.2014 (באנגלית אמריקאית)
↑  1997, ללא כותרת (תפוז), מראה הצבה, באתר מוזיאון ישראל
↑  Blow up from sharon balaban on Vimeo, player.vimeo.com (באנגלית)
↑  דליה לוין, שרון בלבן | נופים פנורמיים, ‏ספטמבר 2008
↑  שרון בלבן - Innovator FC-08, באתר וואלה, 2 בספטמבר 2008
↑  מיכל וילצקי‏, האמן 17: שרון בלבן, באתר וואלה, 4 בספטמבר 2008
↑  Triumph from sharon balaban on Vimeo, player.vimeo.com
↑  ג׳וי ברנרד, מגדל העיר פינת טיימס סקוור: תלמידי בצלאל מאירים את ניו יורק, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2020-05-04
↑  חגית פלג רותם, שרון בלבן: זו שעתם של המסכים, נקודה. יפה ומכוערת גם יחד, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2021-03-03
↑  דנה גילרמן, "הרבה שנים הייתי כמו כלבה מיניקה", באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271525  NLI: 987007509735705171  ISNI: 0000 0000 3533 9291  LCCN: n97122617  NKC: xx0200742  VIAF: 26355408   WorldCat (עם VIAF): 26355408
תמונות (פילוסטרטוס)

"תמונות" (ביוונית: Εἰκόνες, תעתיק: אייקונס) הם חיבורים ביוונית עתיקה המתארים ומסבירים יצירות אמנות שונות, שנכתבו על ידי שני מחברים מהמאה ה-3 לספירה, שניהם ידועים בשם פילוסרטוס.
שני הכרכים הראשונים (האחד מורכב ממבוא ו-31 פרקים והשני מ-34 פרקים) מיוחסים לרוב לפילוסטרטוס מלמנוס, או אולי לחותנו המפורסם יותר פילוסטרטוס מאתונה. "תמונות" מתארים לכאורה 65 יצירות אמנות שראה פילוסטרטוס בנאפולי. היצירה כולה ממוסגרת במונחים של הסבר האמנות, סמליה ומשמעותה, לקהל צעיר. המחבר מציין במבוא כי בנו בן העשר של המארח שלו היה הגורם המידי ליצירת החיבור וכי המחבר יבנה את הספר וכל אחד מפרקיו כאילו הם פונים לילד הזה.
כרך שלישי (המורכב מ-17 פרקים) נכתב על ידי נכדו של פילוסטרטוס מלמנוס, הידוע כפילוסטרטוס הצעיר.
הערות שוליים

↑  Philostratus. Livius
ערך זה הוא קצרמרבנושא יוון העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאודורה מאמסה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 
 
תאודורה מאמסה הייתה חברה בקבוצה אינטלקטואלית של נאופלאטוניסטים באלכסנדריה בסוף המאה ה-5 ותחילת המאה ה-6.
היא הייתה תלמידתם של איסידורוס ושל דמאסקיוס, שהקדיש לה את חיבורו הביוגרפי "חיי איסידורוס", הידוע גם בשם "היסטוריה פילוסופית", לאחר שכתב אותו לבקשתה.
ביוגרפיה

תאודורה הייתה בתם של קירינה ודיוגנס, וכמו יאמבליכוס, הייתה צאצאית לשושלת מלכותית של אמסה (אנ') (כיום חומס שבסוריה).
האסכולה הנאופלאטונית האתונאית הצמיחה חסידים בקרב תלמידים פגניים סורים ומצריים בשלהי המאה ה-5, ותאודורה, יחד עם שלוש אחיותיה הצעירות, למדה פילוסופיה בבית הספר של איסידורוס באלכסנדריה. זה יכול היה להיות בשנות ה-480 של המאה הקודמת, כאשר איסידורוס כבר היה מבוסס היטב בתוך החוג האינטלקטואלי האלכסנדרוני, או בשנות ה-490, לאחר שובו מאתונה. היא הייתה מומחית גם בפואטיקה ודקדוק, מתמטיקאית בקיאה בגאומטריה ובאריתמטיקה גבוהה.
היא הייתה נאופלאטוניסטית מסוגו של יאמבליכוס, כלומר פגנית אדוקה. לדברי פוטיוס, שכתב שלוש מאות שנים מאוחר יותר, היא ביצעה טקסים פגניים ופעולות תאורגיות: הוא מתאר אותה בתור "הלנה באמונתה הדתית" ואת אבותיה, "כולם בדרגה הראשונה בהתנהגות לא יאה של עובדי אלילים".
החיבור "חיי איסידורוס" של דמאסקיוס ממחיש את הקלות בה עבר החוג הפילוסופי שאליו השתייכה תאודורה בסוף המאה ה-5 וראשית ה-6 בין אתונה, אלכסנדריה ואפרודיסיאס.
אין תיעוד לכך שתאודורה ברחה לפרס יחד עם הפילוסופים האחרים לאחר פקודתו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, לסגור את בית הספר האפלטוני באתונה בשנת 529.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 181
תור הכסף

"סוף תור הכסף" מאת לוקאס קראנאך האב, 1527-35
תור כסף הוא תקופה בהיסטוריה שמגיעה לאחר עידן זהב היסטורי, יוקרתי ועתיר אירועים באופן דומה אך פחות מתקופת הזהב הקודמת. השם נובע מהעובדה שהמתכת כסף היא בעלת ערך גבוה, אך גבוה פחות מזה של זהב בתרבויות רבות.
מיתוס יווני

תור הכסף המקורי (ביוונית – Αργυρόν Γένος) היה השני מבין חמשת "דורות האדם" שתוארו על ידי המשורר הקדום הסיודוס בשירו מעשים וימים, לאחר תור הזהב ולפני תור הברונזה. אנשים בתקופה זו חיו מאה שנים כילדים מבלי להתבגר, ואז הזדקנו לפתע ומתו. זאוס השמיד את האנשים האלה בגלל חוסר האדיקות שלהם, במבול בתקופתו של המלך אויגיגס .
לאחר שקרונוס הוגלה, העולם נשלט על ידי זאוס. כתוצאה מכך שפנדורה שחררה את הדברים הרעים על העולם, הגיע דור שני של גברים והעידן נקרא "תור הכסף" מכיוון שגזע האדם היה פחות אצילי מהגזע של תור הזהב.
בתקופת הכסף צמצם זאוס את האביב, וחילק את השנה לארבע עונות, כך שבני אדם חיפשו לראשונה מחסה באמצעות בתים ונאלצו לעמול כדי לספק את מזונם.
זרעי הדגן הראשונים נזרעו באדמה שכן כעת האדם היה צריך לאסוף את מזונו בעצמו. ילד גדל לצד אמו מאה שנים, אבל הבגרות נמשכה זמן קצר. בהיותה פחות אצילית מתור הזהב, האנושות לא יכלה להימנע מלהילחם אדם כנגד רעהו, וגם לא יכלה לשרת את בני האלמוות כראוי. מעשיו של הדור השני עוררו את חמתו של זאוס, ולכן הוא השמיד אותם כעונש.
אזכורים אחרים של תור הכסף

המונח הוחל על מספר תקופות אחרות לאחר "תור הזהב", כולל:
עידן הכסף של הספרות הלטינית – תקופה בהתפתחות הספרות הלטינית – מיוחס לתקופה שלאחר אוגוסטוס קיסר (אנ')
תור הכסף של הקומיקס, ובנוסף גם סדרת הקומיקס DC משנת 2000, "עידן הכסף" (אנ') שנקראה על שם התקופה
תור הכסף בשירה הרוסית
עידן הכסף של האלפיניזם (אנ')
שאול בן הכנענית

שאול הוא דמות מקראית, בנו החמישי והאחרון של שמעון ושל הכנענית, ונכדם של יעקב ושל לאה. לשאול היו חמישה אחים: ימואל, ימין, אהד, יכין וצחר. משפחת צאצאי שאול נקראה משפחת השאולי.
במדרשים ובחז"ל

בדברי הימים לא נאמר ששאול היה בנה של הכנענית, ועל כך דורשים[דרושה הבהרה] שלא רצו להגיד גנאי על שמעון שהתחתן עם כנענים.
חז"ל, ואחריהם גם פרשני ימי הביניים, תמהו מה הטעם להערה ששאול היה בנה של הכנענית, ומשום שלא כתוב בתנ"ך ששמעון לקח אישה כנענית, דרשו שזה בנה של דינה שלאחר שנבעלה לשכם בן חמור הבטיח לה שמעון שישא אותה לאשה, והיא כונתה "כנענית" משום שנבעלה לכנעני.
לעומת זאת, בתרגום התורה המיוחס ליונתן נאמר "שָׁאוּל הוּא זִמְרִי דְעָבַד עוֹבְדָא דִכְנַעֲנָאֵי בְּשִׁטִים", כלומר, ששאול בן הכנענית הוא זמרי, שעשה מעשיהם של כנענים בשיטים, ולכן נקרא בן הכנענית.
שמו

השם שאול הוא בינוני סביל משורש ש-א-ל. יש מספר הצעות לפירוש השם. יש הצעה האומרת שפירושו הוא שהילד שאול מהאל, כלומר שהוא נולד אחרי הרבה תפילות. יש הצעה נוספת האומרת שפירושו מושאל לאל, היינו שהוא נמסר לרשות האל.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק י'; ספר שמות, פרק ו', פסוק ט"ו.
1 2 3 4 5  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ח.
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוק י"ג.
↑  בראשית רבה, פרשה פ', פסקה י"א.
↑  התרגום המיוחס ליונתן, בראשית, פרק מ"ו, פסוק י'.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שארל ריסט

| --- | --- |

שארל ריסט ושארל סרז'ן, מומחים פיננסיים במהלך משבר השרים של 1926.
 לידה:  1 בינואר 1874 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  10 בינואר 1955 (בגיל 81) ורסאי, צרפת 
 שם לידה:  Charles Rist 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות דה גונר 
 השכלה:  אוניברסיטת מונפלייה 
 מעסיק:  המכון למדע המדינה פריז, אוניברסיטת מונפלייה, הפקולטה למשפטים בפריז 
 תפקיד:  deputy governor of the Banque de France (1926–1929)  מנהיג (1951–1955) 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
שַׁארְל רִיסְט (בצרפתית: Charles Rist; 1 בינואר 1874 –  10 בינואר 1955) היה כלכלן צרפתי. הוא אחד הכלכלנים הצרפתים הגדולים בתקופתו, יחד עם פרנסואה סימיאן (אנ'), אלבר אפטליון (אנ'), גאטן פירו (צר') וברטרן נוגרו (אנ'). הוא היה גם מורה וגם מומחה לעניינים כספיים. הוא אחד מהוגי הדעות של פרנק פואנקרה (אנ') וביצע משימות ייעוץ לממשלות במזרח אירופה, במיוחד ברומניה. הוא גם היה הראשון שהקים מרכז מחקר כלכלי (IRES) בשנים 1934–1935 שכלל את רובר מרז'ולן (אנ') בין חבריו. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היה אחד התומכים האחרונים בתקן הזהב בקהילה הכלכלית.
קורות חיים > משפחתו וראשית חייו

ריסט היה אחיו של פרופסור אדואר ריסט (אנ'). הוא נישא לז'רמן מונו, בתו של ההיסטוריון גבריאל מונו (אנ') ונכדתו של המהפכן הרוסי אלכסנדר הרצן. הוא אביהם של ז'אן ריסט (צר'), לאונרד ריסט, קלוד ריסט (1902–1950), נואל ריסט (צר') ומריו ריסט (1915–1979), וחמיה של מארי ריסט (צר') (שם נעוריה לקרואה, אשתו של נואל ריסט).
באוניברסיטה, בהשפעת פרופסור ראול ז'ה (Raoul Jay), שהעביר קורס על איגודי עובדים באנגליה, הוא החל להתעניין בבעיות חברתיות שהיו אז נושא פופולרי בפקולטה למשפטים. במהלך שהותו באנגליה כשהיה בן 18, הוא שהה זמן רב בביקור במרכזי צבא הישע. קיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1898, הוא כתב תזה על החוק האנגלי הראשון הנוגע לאחריות לתאונות ועוד אחת שכותרתה "יום העבודה של העובד הצרפתי". סיים את לימודיו בכלכלה פוליטית בשנת 1899, הוא היה פרופסור לכלכלה פוליטית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מונפלייה (אנ') מ-1899 עד 1913. הוא שיתף פעולה מ-1903 או 1904 עם שארל ז'יד (אנ'), שהיה פרוטסטנטי כמוהו, בכתיבת "היסטוריה של דוקטרינות כלכליות". המהדורה הראשונה שלה הופיעה ב-1909. לעבודה זו הוא הקדיש את רוב זמנו במהלך שתים עשרה השנים שבהן שהה במונפלייה. לאט לאט הוא נהיה מודע לכך שבעיות העובדים "תלויות בפיתוח כלכלי כללי, בפיתוח ההון ובפיתוח הרווח". הוא היה מופתע במיוחד מהעובדה שהשגשוג של עשר השנים הראשונות של המאה ה-20 היה קשור לפיתוח מכרות הזהב של טרנסוואל. גם בשנת 1913 כאשר קיבל משרה בפריז הוא עסק בעיקר בשאלות של מדיניות מוניטרית.
קורות חיים > מלחמת העולם הראשונה

במהלך המלחמה הוא היה חלק מצוות ליכטנברגר שהפגיש מומחים בנושאי גרמניה. מבחינתם מדובר בהסבר נכון ואובייקטיבי לממשלה ולמנהלים על המצב בגרמניה. בצוות זה עסק ריסט באופן ספציפי יותר בשאלות הנוגעות לכספי מלחמה ושער החליפין. הוא הופתע מהתעמולה שנעשתה הן בצרפת והן בגרמניה שמטרתה לקדם את השימוש בהמחאות במקום בשטרות על מנת להקל על הכספים הציבוריים, בעוד שמוריס אנסיו (צר') הראה ב-1912 את הזהות הכלכלית של שני אמצעי התשלום הללו, הרעיון לא עדיין הופץ לציבור הרחב באותה תקופה. הוא דחף שניים מתלמידיו לשעבר, שהיו באותה עת אסירים בגרמניה, לנצל את הזמן הפנוי שלהם ולתרגם את הספר "מה זה כסף?" מאת הארטלי וית'רס (אנ'), המחבר שהפך פופולרי את הביטוי: "אשראים יוצרים פיקדונות".
במאמר האוטוביוגרפי שהכין לעזור ליורשו במכון לכתוב את נאום ההומאז' שלו, הוא הכריז כי "זעם על ההצהרות של אנשים כמו לואי לושר (אנ') ולואי-לוסיאן קלוץ, שניסו לגרום לציבור הצרפתי ולפרלמנט להאמין שקל להשיג סכומים אסטרונומיים במארקים של זהב". בהקשר זה טען שיש להבין את ספרו של ג'ון מיינרד קיינס "ההשלכות הכלכליות של השלום" שהופיע אז "כגאולה אמיתית למי שיכול לחדור למציאות". הוא חווה קושי אמיתי להעביר את זה דרך העיתונות לשווא ונאלץ להסתפק בפרסום טור על פיצויים בכתב העת Revue d'économique politique.
קורות חיים > בין מלחמות העולם

בשנים 1924 ו-1925 קרא שארל ריסט לייצוב הפרנק במאמרים שפרסם ב-Revue d'économique politique. זה זיכה אותו במינוי בשנת 1926, על ידי ראול פרה (אנ'), שר האוצר בקבינט של אריסטיד בריאן, כחבר בוועדת מומחים שבה הוא היה היחיד, עם גסטון ז'ז (אנ'), שלא היה בנקאי או תעשיין. ב-23 ביוני 1926 קיבל ז'וזף קאיו, שר האוצר, את דו"ח המומחים וערך חילופים בהנהלת בנק צרפת (אנ'), הבנק המרכזי של צרפת. הוא מינה את אמיל מורו (אנ') לנגיד ואת ריסט למשנה לנגיד. לאחר שממשלת בריאן הופלה במהירות, דו"ח המומחים ייושם על ידי רמון פואנקרה והוביל ב-1928 לפרנק פואנקרה.
בשנת 1928 הוא נבחר כחבר באקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה (אנ'). במהלך סיור הביקורים אצל מי שעתידים לבחור בו, הוא נתקל בעוינות מיוחדת של אנשי אקדמיה המתנגדים ל"ייצוב, שלדעתם היא נטישה שערורייתית". בתקופה זו הוא גם ייצג את ועדת הפיצויים בבית הדין לבוררות בהאג שנוצרה על ידי תוכנית דוז ליישוב מחלוקות בין הוועדה לממשלת גרמניה. לאחר שהרומנים ביקשו עזרה מבנק צרפת, הוא השתתף גם בשליחות לרומניה שנועדה לייצב את המטבע הרומני. בסוף 1928 התפטר מבנק צרפת. לאחר שהוחלף על ידי קלמן מורה (צר'), הוא חזר ללמד.
ב-1931 הוא השתתף בשליחות פייר לאוואל לוושינגטון די. סי.. בעוד מזכיר האוצר האמריקני אנדרו ויליאם מלון היה מעוניין לשמור על תקן הזהב, זה לא היה המקרה של לאוואל, שאמר לריסט: "אתה יודע, לא אכפת לי מתקן הזהב. אתה יכול לשים מה שאתה רוצה בהודעה לעיתונות". הוא ייצג את צרפת בוועידת לוזאן של 1932 (אנ'). באפריל 1933, הוא ליווה את אדואר אריו (אנ') לארצות הברית, שם פגש את פרנקלין דלאנו רוזוולט. ביוני 1933, הוא היה הנציג של צרפת לוועידה הכלכלית העולמית בלונדון, שם הוא "הגן במרץ על השמירה על תקן הזהב למרות הנטישה המוחלטת של תקן זה על ידי הנשיא רוזוולט". הוא לקח חלק פעיל בהחלטה של צרפת, הולנד ושווייץ לשמור על תקן זה. דיונים עם נציגי מדינות דוברות אנגלית הם במקור ספרו "היסטוריה של דוקטרינות מוניטריות".
בשנת 1934, בתמיכת קרן רוקפלר, הוא ייסד את המכון למחקר כלכלי וחברתי (IRES). ליונל רובינס נשא נאום במסגרת כנס ב-1934 על שיטה במחקר כלכלי. רובר מרז'ולן (אנ'), שעבד איתו, מציין שאף על פי שהוא היה אמור לגלם קפיטליזם לאומי ובינלאומי, "האינסטינקט שלו לקח אותו לרוב שמאלה".
ב-1936, הוא הפך, לבקשותיהם של לאוואל, אחר כך פול באסטי (אנ') ולבסוף ז'ורז' בונה (אנ'), לנשיא הוועדה לתיקון המכס, שם נתקל בהתנגדות עזה מצד תעשיינים, ומשרדי המכס והחקלאות. המלחמה שמה קץ לעבודת הוועדה וחיזקה את הפרוטקציוניזם.
הוא הפך לנשיא ועדת פריז של הבנק העות'מאני ב-1937, תפקיד שמילא עד 1954. הוא היה גם סגן נשיא לנדרבנק (אנ') האוסטרי, מנהל חברת תעלת סואץ (צר') ובנק פאריבה (אנ'), וכן חבר בוועדת הפיקוח של הבנק האוסטרי קרדיט אנשטאלט (אנ').
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

עם תחילת המלחמה הקים, לבקשת שר ההסגר, ועדה מייעצת האחראית לבחינת ההסגר. הוא הבין מהר מאוד שזה יצטרך לכסות מספר קטן של מוצרים, כולל מתכות לא ברזליות כמו מוליבדן. בתיאור הביוגרפי שלו הוא מציין שלמנהיגים היו אשליות רבות לגבי יעילות ההסגר. בכל מקרה, במסגרת הארגון הצרפתי-אנגלי של ההסגר הוא נשלח לארצות הברית, שם התקבל על ידי מזכיר המדינה קורדל הול] והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. הוא חזר לצרפת כדי לחזות בתבוסה הצרפתית. במהלך המלחמה כתב את ספרו Précis des Mécanismes nationalaux ("סיכום מנגנונים לאומיים"), שהתפרש כשיצא לאור לאחר המלחמה "כווידוי דחוי על ליברליזם שאבד עליו הכלח". הוא גם פרסם מהדורה חדשה של ההיסטוריה של הדוקטרינות הכלכליות שבה ביקר את התפיסה הקיינסיאנית של חיסכון.
בתקופה שלאחר המלחמה הוא מתח ביקורת על קרן המטבע הבין-לאומית, שלדעתו לא מכוונת ל"הקמה בין-לאומית מחדש של מטבעות" אלא להקמת "שותפות מוניטרית אנגלו-אמריקאית". הוא גם נלחם במדיניות הכלכלית של ז'אן מונה, שאותו האשים בהטלת הגבלות גדולות מדי על צריכה והוצאות תקציביות גדולות מדי "בתירוץ של השקעה". הוא סבר שהמדיניות שננקטה תוביל לתקציב בחוסר איזון מתמיד ול"נפילה שיטתית של הפרנק".
כאשר נפטר ב-1955, הקדיש לו ה-Revue d'Economie Politique גיליון מיוחד. אז הוא נחשב, במילותיו שלו, כ"נציג של מה שאנו מכנים אורתודוקסיה בכלכלה פוליטית".
ריסט כמרצה באקדמיה

לדברי ז'אן-מרסל ז'אננה (אנ'), שריסט היה הפרופסור לדוקטורט שלו, "ייעודו היה ללמד, לא מתוך טעם לכפות את מחשבותיו שלו - אף אחד לא היה ליברלי יותר מהמוח הגדול הזה, הניזון מהקלאסיקה והפילוסופים של המאה ה-18 - אלא משום שהוא האמין בכוחם של רעיונות". קורס הפקולטה הראשון שלו שנתן בשנים 1899–1900 היה על "חלוקת העושר". לאחר מלחמת העולם הראשונה, שגרמה לשיבושים מוניטריים רבים, הקורסים שלו התמקדו בעיקר במטבע וביחסים הכלכליים הבינלאומיים. נושאי הקורסים שלו היו אז: 1919–1920 בנקים להלוואות ופיקדונות גדולים; 1921–1922 המהפכה המוניטרית העולמית וחלוקת העושר; 1922–1923 החיים הכלכליים הבינלאומיים; 1923–1924 המסחר הבינלאומי; 1924–1925 רפורמות מוניטריות מאז סוף המלחמה; 1925–1926 יחסי סחר בינלאומיים. בשנת 1933, הוא עזב את הפקולטה למשפטים בפריז כדי להתמסר למכון המחקר שלו, ISRES (המכון המדעי למחקר כלכלי וחברתי), אך המשיך להרצות ב-École libre des sciences politiques (בית הספר החופשי למדע המדינה, הגלגול הקודם של המכון למדע המדינה פריז).
ריסט התאורטיקן וההיסטוריון של דוקטרינות כלכליות > מתודולוגיה

שארל ריסט רצה להיות ריאליסט. הוא לעג לכלכלנים שעושים "טיולים לסטרטוספירה".
ריסט התאורטיקן וההיסטוריון של דוקטרינות כלכליות > התאורטיקן של המימון הציבורי

לדברי אנרי לאופנבורגר (צר'), ריסט ניגש לשאלות תקציביות החל מהתאוריה המוניטרית. אכן, מלחמת העולם הראשונה השפיעה, על ידי גרימת גירעונות גדולים, של העמדת כסף לשירות המדינה, מה שגרם, אם לא לחיסול, לפחות להפחתה משמעותית בתפקוד השלישי של מטבע, מאגר של ערך. ריסט התייחס ל"ההשלכות התקציביות של כסף פיאט תחת שני משטרים: זה של התרחבות וזה של התכווצות".
הוא מתייחס לנושא של השפעות ההתכווצות בספר שלאופנבורגר מחשיב כאחד הטובים של ריסט: La déflation en pratique ("דפלציה הלכה ומעשה", 1924). הוא סבור שבמקרה זה הדבר החשוב אינו "צמצום הכלים המוניטריים של המחזור", אלא צמצום הגירעון הציבורי. אבל בהתמודדות עם האופן שבו אנגליה ניהלה את הדפלציה שלה, הוא סבור שלמדיניות זו, שמטרתה מעל הכל להחזיר את היוקרה של הלירה שטרלינג, היו חסרונות רציניים.
לגבי ההתרחבות, במהלך הניסיון של החזית העממית, הוא גילה "התלהבות מועטה מהמושג של גירעון שיטתי", אך הוא הסכים להבדיל בין הוצאה תפעולית ציבורית לבין הוצאה להשקעה. בשחרור צרפת הוא הסכין למימון ציבורי של השקעות בתנאי שנעשה שימוש בחסכונות. בין שני סוגי החיסכון האפשריים, חיסכון כפוי (מיסים) וחיסכון מרצון, הוא מעדיף בבירור את השני והוא אחד התומכים הנלהבים של החזרה לריבית גמישה, שלדעתו תקדם את החיסכון מרצון.
בין שארל ריסט, כלכלן פיננסי, לגסטון ז'ז, עורך דין פיננסי, שתי דמויות בולטות בפקולטה למשפטים בפריז של אותה תקופה, הייתה הערכה הדדית רבה, לא רק משום שהניתוחים שלהם של בעיות מוניטריות, פיננסיות ואמצעים תקציביים חפפו, אלא בשל האיכות משותפת שלהם של עצמאות ואומץ.
ריסט, כסף ותקן הזהב

ריסט התחיל להתעניין באמת בכסף אחרי מלחמת העולם הראשונה. עבודתו הראשונה בנושא התפרסמה בשנת 1924 תחת הכותרת "דפלציה הלכה ומעשה", ואחריה בשנת 1933 ספר שכותרתו Essais sur quelques problèmes économiques et monétaires, puis Histoire des doctrines relatives au crédit et à la monnaie depuis John Law jusqu'à nos jours. (מסות על כמה בעיות כלכליות ומוניטריות, ולאחר מכן תולדות הדוקטרינות הקשורות לאשראי וכסף מג'ון לו ועד לימינו"). לאחר המלחמה, כשהיה עם ז'אק רואף (אנ') אחד התומכים האחרונים בתקן הזהב, הוא כתב את Précis des mécanismes économiques élémentaires ("סיכום המנגנונים הכלכליים היסודיים") ובשנת 1953 את Défense de l'or ("ההגנה על הזהב").