stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איראקלי ר'אריבאשווילי

אִירַאקְלִי רַ'אֲרִיבָּאַשְׁוִוילִי (בגאורגית: ირაკლი ღარიბაშვილი; נולד ב-28 ביוני 1982) הוא פוליטיקאי גאורגי, שכיהן כראש ממשלת גאורגיה מ-20 בנובמבר 2013 ועד 29 בדצמבר 2015 וגם מ-22 בפברואר 2021 עד 29 בינואר 2024. לפני כן, היה מנהל עסקי.
ר'אריבאשווילי נכנס לפוליטיקה עם מקורבו הוותיק, איש העסקים בידזינה איוואנישווילי, באוקטובר 2012. הוא כיהן כשר פנים בקבינט של בידזינה איוואנישווילי בשנים 2012–2013. איוואנישווילי מינה את ר'אריבאשווילי ליורשו בתפקיד ראש ממשלה כאשר פרש מרצונו בנובמבר 2013. בגיל 31 בעת כניסתו לתפקיד, הוא היה האדם הצעיר ביותר שקיבל על עצמו את משרת ראש הממשלה. במהלך כהונתו הוא היה מנהיג המדינה הצעיר השני בעולם, אחרי קים ג'ונג-און.
קריירה מוקדמת

בשנים 1988–1999 למד ר'אריבאשווילי בבית הספר התיכון מספר 1 בדֵּדוֹפֵּלִיסְצְקָארוֹ (אנ'). בשנים 1999–2005 למד ר'אריבאשווילי יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טביליסי, שם סיים תואר שני. הוא למד גם באוניברסיטת פנתיאון-סורבון (אנ') בשנים 2002–2004. מאז 2004 הוא עבד עם המולטי-מיליארדר בידזינה איוואנישווילי. הוא התחיל לעבוד בחטיבת הלוגיסטיקה של חברת הבנייה בּוּרְגִּ'י, שבבעלות קבוצת כָּאַרְתוּ של איוואנשווילי. הוא הפך למנכ"ל קרן הצדקה של איוואנישווילי בשנת 2005, חבר במועצה המפקחת של בנק כָּאַרְתוּ (גאו') של איוונישווילי בשנת 2007 ומנהל המותג "החלום הגאורגי" שהקים בנו של איוואנישווילי - בֵּרָה (אנ') בשנת 2009.
קריירה פוליטית מוקדמת

ר'אריבאשווילי החל את דרכו בפוליטיקה של גאורגיה כאשר איוואנישווילי ייסד את מפלגתו "החלום הגאורגי – גאורגיה הדמוקרטית" בפברואר 2012. ר'אריבאשווילי היה אחד החברים המייסדים ועמד בראשיתה בוועדה לניסוח מחדש של המפלגה. הוא נכלל ברשימת המפלגה של חברי פרלמנט מועמדים בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2012. לאחר שהקואליציה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-2012 ב-1 באוקטובר, מונה איראקלי ר'אריבאשווילי לנציג רשימת המפלגות של החלום הגאורגי – מפלגת גאורגיה הדמוקרטית בכינוס הפרלמנט של גאורגיה ב-2012.
שר הפנים

לאחר ניצחונה של "החלום הגאורגי" בבחירות לפרלמנט ב-2012, מונה ר'אריבאשווילי לשר פנים בקבינט של ראש הממשלה איוואנישווילי ב-25 באוקטובר 2012. ר'אריבאשווילי, אז בן 30 תואר על ידי התקשורת הגאורגית כ"יד ימינו של איוואנישווילי", הפך לחבר הצעיר ביותר בממשלה החדשה של גאורגיה. הרפורמה במשרד הפנים, סוכנות המפקחת על משטרת גאורגיה, שירותי הביטחון והמודיעין, כמו גם על משמר הגבול והצי, הייתה חלק מסדר היום של 'החלום הגאורגי' לפני הבחירות.
משנת 2012 עד שנת 2013, משרד הפנים עצר כמה בכירים מהממשלה הקודמת, בהם השרים לשעבר בְּאָצ'וֹ אָחָאלִיָּהּ (אנ') וואנו מראבישווילי. צעדים אלה גרמו לחששות בנוגע לצדק סלקטיבי ולנקמה פוליטית ועורר ביקורת מצד האופוזיציה המקומית והתקשורת הבינלאומית. מערכת אכיפת החוק (אנ') בראשות ר'אריבאשווילי התמודדה גם עם העלייה בפשיעה שלאחר הבחירות. ר'אריבאשווילי הגן על המעצרים כצעדים קפדניים לחוק ולצדק וטען כי שיעור הפשיעה הקלה, אם כי גדל, אינו מזהיר.
ראש ממשלה

ב-2 בנובמבר 2013, ראש הממשלה בידזינה איוואנישווילי, שהצהיר על כוונתו לפרוש מהממשלה בעקבות הבחירות לנשיאות באוקטובר 2013, ציין את ר'אריבאשווילי כיורשו. הוא וממשלתו זכו בהצבעה של 19–93 בפרלמנט של גאורגיה ב-20 בנובמבר 2013. ר'אריבאשווילי עמד בראש המשרד הפוליטי החזק ביותר במדינה מכיוון שתיקוני החוקה העבירו את השלטון מהנשיא לראש הממשלה ולממשלה. בדיונים פרלמנטריים סוערים עם מיעוט התנועה הלאומית המאוחדת במהלך ההצבעה, הבטיח ר'אריבאשווילי שיפור כלכלי והדגיש כי שאיפת האיחוד האירופי ונאט"ו של גאורגיה תישאר בסדר העדיפויות שלו. ב-24 בנובמבר 2013 נבחר ליו"ר מפלגת החלום הגאורגי-גאורגיה הדמוקרטית, במקומו של איוואנישווילי. ר'אריבאשווילי הודיע על התפטרותו ב-23 בדצמבר 2015. אף שלא הובאה שום סיבה למהלך הפתאומי, דווח כי ייתכן שהוא עשה זאת בגלל סקרים שהראו על תמיכה נמוכה במפלגת החלום הגאורגי, הסקר האחרון עמד על 18% בנובמבר והבחירות לפרלמנט נקבעו ל-2016. פוליטיקאים, אנליסטים ותקשורת באופוזיציה שיערו כי נפילה בתמיכה בקואליציה השלטת, לחץ מצד ראש הממשלה הקודם בידזינה איוואנישווילי, או מתיחות עם הנשיא גיורגי מרגוולשווילי הם הסברים אפשריים להתפטרותו של ר'אריבאשווילי. ר'אריבאשווילי מונה לראש הממשלה על ידי גיורגי קוויריקשווילי, שהיה שר החוץ שלו, כאשר העברת התפקיד נכנסה לתוקף ב-29 בדצמבר.
ראש ממשלה > קדנציה ראשונה > יוזמות ממשלתיות

במהלך כהונתו הוקמה המועצה לניהול משברים וביטחון, כפי שקבעה החוקה החדשה (אנ'). בנוסף, הוקם מרכז התיאום המאוחד לניהול משברים, בסיוע טכני של ארצות הברית, בריטניה וישראל. כדי לתאם את המדיניות הכלכלית במדינה, הקים איראקלי ר'אריבאשווילי מועצה כלכלית בראשותו.
ראש ממשלה > קדנציה ראשונה > זכויות אדם

ממשלת גאורגיה יזמה, בתמיכת האיחוד האירופי בפיתוח האסטרטגיה ותוכנית הפעולה לזכויות האדם. הצהרה רלוונטית נאמרה על ידי ראש הממשלה ר'אריבאשווילי בוועידת זכויות האדם, ב-4 בדצמבר 2013. אסטרטגיית זכויות האדם נמשכה שבע שנים ולא הייתה תלויה בחוג הפוליטי.
ראש ממשלה > קדנציה ראשונה > מדיניות חוץ

במהלך כהונתו ביקר ר'אריבאשווילי במדינות השכנות ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה, כמה מדינות אירופיות, ארצות הברית, ישראל, הרפובליקה העממית של סין והשתתף בכמה ועידות פסגה ופורומים בינלאומיים. בזמן שהיחסים עם רוסיה השתפרו, לא היו ביקורים ברוסיה וממנה.
היחסים עם האיחוד האירופי היו בראש סדר העדיפויות. הם הגיעו לשיאם בהסכם התאגדות של האיחוד האירופי וגאורגיה, שיזם בפסגת וילנה ונחתם ב-27 ביוני 2014. הסכם התאגדות זה כלל הסכם סחר חופשי עמוק ומקיף בין גאורגיה לאיחוד האירופי וסלל את הדרך לביטול הוויזה לנסיעה מגאורגיה לאזור שנגן (אנ'), שתוכנן לשנת 2017.
בפברואר 2018 הפך ר'אריבאשווילי ליועץ האזורי לדירקטוריון חברת CEFC China Energy (אנ')‏.
ראש ממשלה > קדנציה שנייה

ניקה מליה, יושב ראש מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת, הואשם בארגון אלימות המונית במהלך ההפגנות נגד הממשלה בשנת 2019–2020 (אנ'). לאחר שמליה סירב לשלם את הערבות בסך 12,000 דולר, קבע בית משפט בגאורגיה כי יש לעצור את מליה עד למשפטו. בתגובה הכריז ראש הממשלה, גיאורגי גאחאריה, כי פסיקת בית המשפט "אינה חוקית", וב־18 בפברואר 2021 התפטר גאחאריה מתפקידו בגין ההחלטה לעצור את מליה. ב-23 בפברואר נעצר מליה במטה מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת. מפלגת השלטון, החלום הגאורגי תמכה במינויו של ר'אריבאשווילי במקום גאחאריה. ב-22 בפברואר אישר הפרלמנט הגאורגי את ההחלטה למנות את ר'אריבאשווילי לראש ממשלת גאורגיה ברוב של 89–2 לטובתו.
ימים בודדים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-3 במרץ 2022, חתם ראש הממשלה ר'אריבאשווילי על המכתב שבאמצעותו הגישה המדינה בקשה רשמית לחברות באיחוד האירופי.
בתחילת 2023, קידמה מפלגתו חוק שלפיו כלי תקשורת וארגונים שיותר מ-20% מהמימון שלהם מגיע ממקורות בחו"ל יסומנו כ"סוכנים זרים". לאחר התנגדות רבה בציבור, משכה המפלגה את הצעת החוק.
חיים אישיים

ר'אריבאשווילי נשוי לנוּנוּקָה תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי (נולדה ב-1983), ויש להם שלושה בנים, ניקולוז (נולד ב-2005), אנדריה (נולד ב-2010), וגבריאל (נולד ב-2015), ובת אחת, נינו (נולדה ב-2016). חמיו, תָּאמָאז תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי, קצין משטרה בכיר לשעבר, נעצר באוקטובר 2011 באשמת נשיאה ואחזקה בלתי חוקית של נשק וחומרי נפץ. ר'אריבאשווילי טען כי המעצר היה ממניעים פוליטיים. לאחר שמפלגת החלום הגאורגי עלתה לשלטון באוקטובר 2012, שוחרר תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי מהכלא.
טיסה 214 של פאן אם

| --- | --- |
 תאריך:  8 בדצמבר 1963
 מיקום:  מרילנד
 גורם:  מכת ברק
 קואורדינטות:  39°36′28″N 75°47′20″W﻿ / ﻿39.60778°N 75.78889°W﻿ / 39.60778; -75.78889
 הרוגים:  81
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בואינג 707
 מספר זנב:  N709PA
 מוצא:  סן חואן, פוארטו ריקו
 יעד:  פילדלפיה
 מפעיל:  פאן אם
 נוסעים:  73
 אנשי צוות:  8
 he
 
התרסקות טיסה 214 של פאן אמריקן אשר אירעה ב-8 בדצמבר 1963 הייתה האסון החמור ביותר שנגרם בשל ברק. המטוס, מדגם בואינג 707, המריא מנמל התעופה בסן חואן, פוארטו ריקו, לכיוון פילדלפיה, ועליו 73 נוסעים ו-8 אנשי צוות.
בשעה 20:58, מעל שמי מרילנד, פגע במטוס ברק שהצית את אדי מכל הדלק וגרם להתפוצצות. הצוות הספיק לשלוח הודעה שהמטוס יצא משליטה, לפני שנספה בהתרסקות יחד עם כל יתר הנוסעים.
עד לאסון זה רווחה האמונה שמטוסים חסינים מפני מכת ברק. הברק שהכה במטוס היה ככל נראה טעון חיובית, ולפיכך בעל עוצמה רבה יותר, בניגוד לברקים רגילים (95% מהמקרים) הטעונים שלילית [דרוש מקור].
בעקבות האסון חויבו כל המטוסים שטסים בתוך ארצות הברית להצטייד בהתקנים ללכידת ברקים.
הערות שוליים

↑  88 נספו במטוס בארה"ב, מעריב, 9 בדצמבר 1963
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקריות ואסונות תעופה ובנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דניס ססו-נגוסו

דניס ססו-נגוסו (בצרפתית: Denis Sassou-Nguesso; נולד ב-23 בנובמבר 1943) הוא פוליטיקאי מהרפובליקה של קונגו המשמש כנשיא המדינה מאז שנת 1997. בעבר היה נשיא גם בשנים 1979–1992.
במהלך תקופתו הראשונה כנשיא, עמד בראש משטר חד-מפלגתי במשך 12 שנים, עד שהוועידה הלאומית (הפרלמנט) החליטה על לקיחת סמכויותיו והפיכת תפקיד הנשיא לתפקיד סמלי בלבד. הוא נוצח בידי פרופסור פסקל ליסובה בבחירות שנה לאחר מכן. הוא עמד בראש האופוזיציה במשך 5 שנים וחזר לשלטון באוקטובר 1997, אחרי שמליציות שלו הדיחו את הנשיא ליסובה והובילו למלחמת אזרחים בת ארבעה חודשים, שבמהלכה נהרגו עשרות אלפי אזרחים. הוא נבחר שוב בבחירות בשנת 2002 ו-2009. בשנת 2015 העביר במשאל עם תיקון למבוא החוקה אשר מאפשר לו להתמודד לעוד קדנציה. הוא נבחר מחדש בבחירות שנערכו בשנת 2016.
באוקטובר 2021, דניס סאסו נ'גאסו צוטט בשערוריית "מסמכי פנדורה". על פי קונסורציום העיתונאים הבינלאומי, בשנת 1998, ממש לאחר חזרתו לשלטון של דניס סאסו נ'גאסו, היא החברה על פי הדיווחים, אינטר אפריקאן השקעות נרשמה באיי הבתולה הבריטיים, מקלט מס קריבי. דניס סאסו נ'גואסו מכחיש כי מדובר במסמכים.
ביוגרפיה

נולד בצפון המדינה בשנת 1943. התגייס לצבא בשנת 1960, קצת לפני שהמדינה קיבלה עצמאות. הוא יועד לקבל הכשרה באלג'יריה ובצרפת ולאחר ההכשרה להצטרף לגדוד הצנחנים המובחר של קונגו. בתחילת שנות ה-60 פיתח עמדות סוציאליסטיות ולקח חלק בהפיכה הצבאית שנערכה בשנת 1968. בדצמבר 1969 ייסד את מפלגת העבודה הקונגולזית (PCT). בשנת 1970 הפך לראש סגל האבטחה של מועצת הנשיאות. ב-16 במרץ 1977 הנשיא נגואבי חוסל. מועצה בת 11 חברים שהיו אנשי צבא השתלטה על המדינה בהנהגת יואכים יהומבי-אופנגו. בשנת 1979 התרחשה עוד הפיכה וססו-נגוסו מונה לנשיא ב-27 במרץ, לאחר שהוועד של מפלגת העבודה אישרה את המינוי.
ביוגרפיה > הקדנציה הראשונה כנשיא

בתחילת הקדנציה ססו-נגוסו ניהל משא ומתן על הלוואות מקרן המטבע הבינלאומית ואפשר למשקיעים זרים מצרפת ומאמריקה לקיים פעולות שאיבת נפט ומינרלים חיוניים מקונגו. הוא גם נסע למוסקבה בשנת 1981 במטרה לחתום על הסכם ידידות של עשרים שנה עם ברית המועצות. בכינוס קונגרס ה-PCT שהתרחש בסוף יולי 1984 הוא נבחר לקדנציה נוספת כנשיא הוועד המרכזי של המפלגה וכנשיא הרפובליקה. בשנים 1986–1987 היה נשיא ארגון אחדות אפריקה. בסוף שנת 1987 התמודד עם ניסיון הפיכה בצפון המדינה אשר נכשל בסופו של דבר. בסוף יולי 1989 הוא נבחר להמשיך בתפקידו. קריסת מסך הברזל וסוף המלחמה הקרה גרמו לססו-נגוסו להוביל תהליכים של ליברליזציה כלכלית והפחתת מעורבותה של המדינה במשק.
בפברואר - יוני התקיים כנס ארצי (אשר היה בעל נוכחות אופוזיציונרית רבה), בה הוחלט על הגבלה עמוקה של הנשיאות ועל הקמת ממשלת מעבר, עד קיום בחירות בשנת 1992. כוחו של ססו-נגוסו היה כה מוגבל, עד כדי כך שהיה צריך אישור של ממשלת המעבר בכל פעם שרצה לצאת מהמדינה.
בבחירות שנערכו ביוני - יולי 1992, מפלגת העבודה קיבלה רק כ-18 מושבים מתוך 125, והייתה לשישית בגודלה. בבחירות לנשיאות שנערכו באוגוסט של אותה השנה, ססו-נגוסו הפסיד בסיבוב הראשון לאחר שהגיע למקום השלישי עם 17% מהקולות. בסיבוב השני פסקל ליסובה ניצח עם 61% מהקולות והתמנה לנשיא. תקופת שלטונו של ליסובה התאפיינה בחוסר יציבות ועימותים רבים.
במאי 1997 החלו עימותים אלימים באוואנדו בין תומכיו של יואכים יהומבי-אופנגו לבין תומכיו של ססו-נגוסו. לאחר שהשלטונות ניסו לעצור שני גברים שהיו מעורבים בעימותים אלו, פרצה מלחמת אזרחים. ססו- נגוסו, הנעזר בכוחות מאנגולה, ניצח לבסוף במלחמה, והושבע לנשיא ב-25 באוקטובר. שנתיים לאחר מכן נחתמו חוזי שלום עם גורמי אופוזיציה ותוכננו בחירות לשנת 2002, למרות שלא כל האופוזיציה חתמה על ההסכמים. בבחירות, שנערכו ב-10 במרץ 2002, ססו-נגוסו ניצח עם כ-90% מהקולות, לאחר שהמועמדים הבולטים ביותר באופוזיציה היו מנועים מהתמודדות. מועמד אחר הסיר את מועמדותו כמספר ימים לפני הבחירות, בטענה שהתוצאות יהיו מבוימות. באותה השנה אורה חוקה המאריכה את קדנציית הנשיאות מחמש שנים לשבע שנים. הוא הושבע מחדש ב-14 באוגוסט. שימש כנשיא האיחוד האפריקאי בשנים 2006–2007. בשנת 2009 נבחר שוב לתפקיד עם 78.61% מהקולות.
ססו-נגוסו הוא קתולי.
גורדון ביינאי

ג'רג' גורדון ביינאי (בהונגרית: György Gordon Bajnai; נולד ב-5 במרץ 1968) הוא ראש ממשלת הונגריה לשעבר; כיהן בתפקיד בשנים 2009–2010.
ביוגרפיה

ביינאי נולד בעיר באיה שבהונגריה ושם גדל. בשנת 1991 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט למדעי הכלכלה (כיום אוניברסיטת קורבינוס). בתור סטודנט, היה מאוד פעיל מבחינה פוליטית. הוא כיהן כיו"ר מועצת הסטודנטים.
לאחר סיום התואר החל לעבוד בבנק לאומי בלונדון ולאחר מכן החזיק בתפקיד בכיר בבנק הלאומי של הונגריה.
בשנים 2000-2005 ניהל חברת השקעות. בשנת 2005 ניהל את נמל התעופה הבינלאומי פרנץ ליסט שבבודפשט. התפטר מתפקיד זה כשהתחיל לעבוד בפוליטיקה ההונגרית.
בשנת 2006 מונה על ידי ראש ממשלת הונגריה פרנץ גיורצ'אני לתפקיד ראש הסוכנות הלאומית לפיתוח.
ביוגרפיה > ראשות הממשלה

ראש הממשלה גיורצ'אני התפטר במרץ 2009. ביינאי נבחר לראשות ממשלת הונגריה ב-14 באפריל 2009 על ידי הפרלמנט ההונגרי ברוב של 204 קולות, 8 מתנגדים, ו-174 נמנעים, זאת לאחר פשרה של הצדדים השונים בפרלמנט. בנאום הפתיחה שלו הכריז שינסה לייצב את הכלכלה ההונגרית ולא יכהן יותר משנה. בזמן כהונתו הקצרה, הספיק ביינאי לקצץ בהוצאות הממשלה (דבר שהכעיס את שותפיו הסוציאליסטים) ולמרות זאת גם עשה רפורמה במיסים ובפנסיה, יצר בונוסים במגזר הציבורי, תמיכה ליולדות, סבסוד משכנתאות, סובסידיות אנרגיה וסובסידיות לתחבורה ציבורית.
ביינאי נפגש עם מנהיגים רבים באירופה ואף ביקר בישראל וברשות הפלסטינית ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלת ישראל בנימין נתניהו, יו"ר האופוזיציה ציפי לבני ועם ראש ממשלת הרשות הפלסטינית סלאם פיאד. בתחילת 2010 ביינאי הביא לחתימת הסכם לשיתוף פעולה במדיניות האנרגיה האירופאית - הסכם שנחתם על ידי הונגריה, צ'כיה, פולין וצ'כוסלובקיה.
ממשלתו של ביינאי החליטה לשלוח עוד חיילים הונגרים למלחמת אפגניסטן, בעיקר על מנת לסייע באבטחת הבחירות באפגניסטן, ייעוץ ועזרה לוגיסטית.
ביינאי כיהן בתפקיד עד 29 במאי 2010, אז הוחלף על ידי ויקטור אורבן. בנאומו האחרון, ביינאי הביע חשש ממפלגת הימין הרדיקלית יוביק.
ביוגרפיה > לאחר ראשות הממשלה

לאחר הפרישה, חזר ביינאי לעולם העסקים. הקים קרן שנועדה לקדם אג'נדה פרוגרסיבית. במהלך סתיו 2011 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, ואף הרצה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה, ואוניברסיטת פרינסטון.
ב-23 באוקטובר 2012 הכריז על שיבתו לפוליטיקה. הוא כיהן כחבר הפרלמנט במשך כמספר חודשים במהלך שנת 2014, עד שהחליט להתפטר ולחזור שוב לעולם העסקים.
חיים אישיים

ביינאי נשוי בפעם השנייה ויש לו ארבעה ילדים.
גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו

גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו (בגרמנית: Gustav Adolf, Herzog zu Mecklenburg-Güstrow;‏ 26 בפברואר 1633 - 6 באוקטובר 1695), היה דוכס מקלנבורג-גיסטרו בין השנים 1636–1695.
ביוגרפיה

גוסטב אדולף נולד ב-26 בפברואר 1633 בגיסטרו, ליוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ולאלאונורה מריה מאנהלט-ברנבורג, בתם של כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג ואנה מבנטהיים-טקלנבורג. בשנת 1636 מת אביו, וגוסטב אדולף עלה לשלטון במקומו, ואמו ודודו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין רבו מי יטול עליו את האפוטרופסות עד לבגרותו. בשנת 1654 הכריז עליו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבגיר, וגוסטב אדולף נטל את השלטון בדוכסות לידיו. ב-28 בדצמבר 1654 התחתן גוסטב אדולף עם מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים. בשנת 1661 ערך גוסטב אדולף מפקד בדוכסות, ובשנת 1662 הוא הוציא צו לגירוש הזאבים מהדוכסות, ולהפרחת השממה שנותרה ממלחמת שלושים השנים.
ב-6 באוקטובר 1695 מת גוסטב אדולף ללא בנים חיים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין. לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם: אדולף פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין.
משפחתו

ב-28 בדצמבר 1654 התחתן גוסטב אדולף עם מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
יוהאן, נסיך הכתר של מקלנבורג-גיסטרו (1655–1660).
אלאונורה ממקלנבורג-גיסטרו (1651–1652).
מריה ממקלנבורג-גיסטרו (1659–1701), התחתנה עם אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
מגדלנה ממקלנבורג-גיסטרו (1660–1702).
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו, דוכסית וירטמברג-אלס (1662–1738), התחתנה עם כריסטיאן אולריך הראשון, דוכס וירטמברג-אלס.
כריסטינה ממקלנבורג-גיסטרו (1663–1749), התחתנה עם לודוויג כריסטיאן, רוזן שטולברג-גדרן.
קרל, נסיך הכתר של מקלנבורג-גיסטרו (1664–1688), התחתן עם מריה אמליה מברנדנבורג.
הדוויג ממקלנבורג-גיסטרו (1666–1735), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-מרזבורג-צרביג.
לואיזה ממקלנבורג-גיסטרו (1667–1721), התחתנה עם פרדריק הרביעי, מלך דנמרק.
אליזבת ממקלנבורג-גיסטרו (1668–1738), התחתנה עם היינריך, דוכס סקסוניה-מרזבורג.
אוגוסטה ממקלנבורג-גיסטרו (1674–1756).
פיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

 תאריך:  י' בטבת ה'תשע"ז - 8 בינואר 2017
 מקום:  טיילת ארמון הנציב, תלפיות מזרח, ירושלים, ישראל
 מטרה:  חיילי צה"ל
 קואורדינטות:  31°45′16″N 35°13′53″E﻿ / ﻿31.754481°N 35.231419°E﻿ / 31.754481; 35.231419
 סוג:  פיגוע דריסה
 נשק:  משאית מסוג מרצדס
 הרוגים:  4
 פצועים:  13
 מבצע:  פאדי אל-קנבר
 מניע:  טרור פלסטיני
  (למפת ירושלים מוגדלת) טיילת ארמון הנציב(למפת ירושלים רגילה) טיילת ארמון הנציב(למפת הרי ירושלים רגילה) טיילת ארמון הנציב(למפת הרי ירושלים מוגדלת) טיילת ארמון הנציב
 
פיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב בוצע על ידי פאדי אל-קנבר, מחבל ערבי תושב שכונת ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים, באמצעות משאית שבה נהג ב-י' בטבת ה'תשע"ז - 8 בינואר 2017 בטיילת ארמון הנציב שבמזרח ירושלים. ארבעה חיילי צה"ל נרצחו בפיגוע ו-13 נפצעו, בהם שלושה באורח קשה. המחבל נורה ונהרג.
הפיגוע

בי' בטבת ה'תשע"ז - (8 בינואר 2017) - צום עשרה בטבת,  סמוך לשעה 13:15, נהג פאדי אל-קנבר (בערבית: فادي القنبر), תושב ג'בל מוכאבר שבמזרח ירושלים, בן 27‏, במשאית מסוג מרצדס שהייתה בבעלותו, מכיוון רחוב על"ר לטיילת ארמון הנציב, הסמוכה לג'בל מוכאבר. הוא נסע לאורך טיילת ארמון הנציב, וכשהבחין בקבוצת חיילים יורדת מאוטובוס שעצר בצד הדרך, הגביר את המהירות ופגע בהם. לאחר מכן נסע לאחור, הסתובב, ודהר שוב לעבר קבוצת החיילים. שני צוערים מבה"ד 1 ושני מורי דרך אזרחיים שנכחו במקום ירו בנהג ברגע שהבינו שמדובר בפיגוע, והמשאית נבלמה. לאחר מכן ביצעו הכוחות בשטח פעולות החייאה בנפגעים. לוחמי אש שהגיעו לזירה חילצו באמצעות עגורן שלושה לכודים מתחת למשאית.
בדריסה נרצחו קצינה, שתי צוערות וצוער: סגן יעל יקותיאל, סגן שיר חג'אג', סגן משנה שירה צור וסגן משנה ארז אורבך. 13 חיילים נפצעו, בהם שלושה באורח קשה ואחד באורח בינוני-קשה. החיילים הם קבוצה של צוערים בבה"ד 1 ממגמת נחשון (קורס קציני מטה) שהיו בפעילות חינוכית כחלק מסדרת חינוך.
בתקשורת פורסם בשם מקורות משטרתיים כי בבדיקה של גופת המחבל התברר שהוא נפגע מכמה קליעים, אולם הקליע שפגע בראשו והרגו היה כדור 5.56 מ"מ, כלומר נורה בידי אחד החיילים (שהיו חמושים ברובי M16).
בעקבות הפיגוע > הדיון בתגובת החיילים

לאחר הפיגוע, בעקבות עדותו של אייל קורן, מדריך טיולים שניטרל את המחבל וצילומי וידאו מהזירה, נמתחה ביקורת על כך שחיילים חמושים נמלטו מהזירה במקום לירות במחבל. מדריך הטיולים איתן רונד שירה ראשון במחבל, תלה זאת ב-"אפקט אזריה" על רקע הכרעת הדין במשפט אלאור אזריה מספר ימים קודם לכן, שבה הורשע חייל בהריגת מחבל פלסטיני 11 דקות לאחר שנוטרל. בעקבות הביקורת שהשמיע רונד הפסיק צה"ל להעסיק אותו כמדריך טיולים וכן לא ניתן לו צל"ש או אות הוקרה על תפקודו באירוע. כחודשיים לאחר מכן, בעקבות התערבות אישי ציבור שקבלו על כך, הודיע דובר צה"ל על ביטול השעייתו. הדובר, מוטי אלמוז, הכחיש את טענותיו של רונד ואמר: "יש עדות של שני צוערים מבה"ד 1 שירו ברגע שהבינו שמדובר בפיגוע ולא בתאונת דרכים. לא ברור עדיין מאיזה ירי האירוע נעצר. ברגע שהם מבינים שמדובר בפיגוע הם דורכים נשק, חותרים למגע ויורים. מהרגע שהמשאית נכנסת בחיילים זה אירוע של שניות. החילים מעידים על אירוע קצר שלוקח שניות. לא נכון לקשר את האירוע לאלאור אזריה." גם על פי תחקיר ראשוני שערך מפקד בה"ד 1, אל"ם יניב אלאלוף, מספר צוערים פתחו באש אל עבר המחבל ואילו אחת המפקדות הורתה לשאר הצוערים לתפוס מחסה ולהתרחק מהזירה.
בעקבות הפיגוע > תגובת ממשלת ישראל

ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אמר בזירת הפיגוע שלפי כל הסימנים המחבל שנהג במשאית תמך בארגון הטרור "המדינה האיסלאמית".
בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני, שהתקיימה בסוף יום הפיגוע, הוחלט על מספר צעדים בתגובה לפיגוע. הוחלט להרוס את ביתו של המחבל במהירות האפשרית, לדחות בקשות של משפחתו לאיחוד עם אנשים בעזה וביהודה ושומרון, ולא להחזיר את גופתו. כמו כן, הוחלט לעצור מנהלית אנשים המביעים הזדהות עם ארגון "המדינה האסלאמית". ראש הממשלה התייחס לדיווחים שהושמעו קריאות שמחה בקרב ערבים שהיו בזירת הפיגוע, והנחה, במקרה שבאמת היו כאלה, למצות איתם את הדין.
השר לביטחון פנים, גלעד ארדן, הנחה את המשטרה לא להחזיר את גופת המחבל לקבורת משפחתו. הוא נימק את החלטתו בכך שהדבר עלול לעודד פיגועים נוספים בשל הכבוד לו יזכה בהלווייתו.
ב-25 בינואר 2017 ביטל שר הפנים, אריה דרעי, את מעמדם בישראל של בני משפחת המחבל ושלל את תושבותם. במשך השנים ניסה השר דרעי לגרש את בני משפחתו של המחבל, אך בית המשפט דחה את בקשתו שלוש פעמים במשך כחמש שנים. בספטמבר 2022, שעה שהבחירות לכנסת ה-25 בפתח, הוציאה שרת הפנים איילת שקד בקשה לגרש שבעה מקרוביו של המחבל באישורו של השר לביטחון פנים עמר בר-לב, לאחר שזו הודיעה למשפחה על כוונתה זו. מאחר שהמשפחה לא התפנתה ביום חמישי, דרשה שקד מהשר לביטחון פנים עמר בר-לב לפנות את המשפחה בכוח. בר-לב השיב שעקב "התקופה הרגישה" הפינוי יתבצע רק אחרי החגים אך הפינוי לא קרה.
בדצמבר 2020 קיבל סא"ל (מיל') אייל קורן את עיטור המופת לאזרח מהשר לביטחון פנים, אמיר אוחנה.
בעקבות הפיגוע > תגובות בעולם

ארצות הברית, טורקיה ומדינות שונות באירופה גינו את הפיגוע.
ב-9 בינואר 2017 האירה עיריית ברלין את שער ברנדנבורג בדגל ישראל לאות סולידריות עם ישראל וקורבנות הפיגוע. ב-10 בינואר ביצעה עיריית פריז מחווה דומה, כאשר דגל ישראל הואר על בניין העירייה. באותו יום הונף דגל ישראל בחצי התורן על בניין עיריית רוטרדם שבהולנד כאות סולידריות ואבל.
הערות שוליים

1 2 3  כתבי חדשות 2, ‏4 הרוגים בפיגוע דריסה בירושלים, באתר ‏מאקו‏, 8 בינואר 2017.
1 2  משה שטיינמץ, אמרי סדן, אור רביד ורויטל בלומנפלד‏, פיגוע דריסה בירושלים: 4 חיילים נהרגו ו-13 נפצעו מפגיעת משאית, באתר וואלה, 8 בינואר 2017
↑  נועה סופר נגיד, שלוש חיילות וחייל נרצחו בפיגוע דריסה בירושלים, באתר חדשות 0404‏,‏ 8 בינואר 2017.
↑  פיגוע הדריסה בירושלים: קצינה ו-3 צוערים נהרגו, באתר צה"ל, 8 בינואר 2017.
↑  ליאור אל-חי, אלישע בן קימון, איתי בלומנטל, לירן לוי ויעל פרידסון, החיוכים שלא ייראו שוב: סיפורי נרצחי הפיגוע, באתר ynet, 9 בינואר 2017
↑  ניר חסון, עידו אפרתי, שלוש חיילות וחייל נהרגו בפיגוע דריסה בירושלים, באתר הארץ, 8 בינואר 2017
↑  רונן ברגמן, החיילים הם אלה שהרגו את המחבל, באתר ynet, 16 בינואר 2017.
↑  צה"ל כבר חוקר: מדוע החיילים החמושים ברחו, באתר "סרוגים", 8 בינואר 2017.
↑  ניר מועלם, מדריך הצוערים שחיסל את המחבל: "היתה התמהמהות בירי", באתר ערוץ 20, 8 בינואר 2017;
שמעון כהן, מדריך-הצוערים-שחיסל-את-המחבל-היתה-התמה, באתר ערוץ 7, 9 בינואר 2017.
↑  קלמן ליבסקינד, ‏גיבורים לרגע: כשחלוקת הצל"שים פוגשת את האינטרסים של מערכת הביטחון, באתר מעריב אונליין, 26 באוגוסט 2017
↑  לילך שובל, דובר צה"ל: "החיילים חתרו למגע כשהבינו שמדובר בפיגוע", באתר ישראל היום, 8 בינואר 2017.
↑  איציק וייס, תחקיר הפיגוע: מס' צוערים פתחו באש - מפקדת פקדה לתפוס מחסות, באתר חדשות 0404‏, 8 בינואר 2017.
↑  חדשות 2, ‏נתניהו: "המחבל - תומך דאע"ש", באתר ‏מאקו‏, 8 בינואר 2017
↑  איציק וייס, הקבינט: בית המחבל יהרס, ימנע איחוד משפחות וייעצרו ערבים שהביעו שמחה, באתר חדשות 0404‏,‏ 8 בינואר 2017.
↑  איציק וייס, ארדן הורה שלא להחזיר את גופת המחבל, באתר חדשות 0404‏,‏ 8 בינואר 2017.
↑  אילן ליאור, דרעי ביטל את מעמדם של בני משפחת המחבל מארמון הנציב, באתר הארץ, 25 בינואר 2017.
↑  זאב קם ומיכאל שמש, שקד למשפחת המחבל מארמון הציב: יש לכם שבוע לעזוב את ביתכם, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 28 בספטמבר 2022
↑  בנצי רובין, ‏שקד פונה שוב לבר לב: גרש את משפחת המחבל, באתר "סרוגים", 9 באוקטובר 2022.
↑  יעל שרה רפ, ‏בר לב דוחה את גירוש משפחת המחבל: "תקופה רגישה", באתר "סרוגים", 9 באוקטובר 2022.
↑   טקס הענקת עיטורים וציונים לשבח של משטרת ישראל לשנת 2020, סרטון בערוץ "משטרת ישראל", באתר יוטיוב
↑  מקסים לנגו, העולם מגיב לפיגוע הדריסה בירושלים: "עומדים לצד ישראל, מגנים את הטרור", באתר חדשות 0404‏,‏ 8 בינואר 2017.
↑  ניר דבורי, ‏ברלין: שער הניצחון בכחול ולבן, באתר ‏מאקו‏, 9 בינואר 2017,
מקסים לנגו, בעקבות פיגוע הדריסה בירושלים: שער הניצחון בברלין הואר בדגל ישראל, באתר חדשות 0404‏,‏ 9 בינואר 2017.
↑  יעקב זיו, ‏מפגן סולידריות: דגל ישראל מופיע על בניין העירייה של פריז, באתר מעריב אונליין, 10 בינואר 2017.
↑  אורי רודריגז גרסיא, הולנד: דגל ישראל הונף על גג עיריית רוטרדם, באתר nrg‏, 10 בינואר 2017
חזית המשאית
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ

חריטה של ארנסט קזימיר.
ארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ (בגרמנית: Ernst Casimir von Nassau-Diez‏; 22 בדצמבר 1573 – 2 ביוני 1632), היה רוזן נסאו-דיאץ וסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.