stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל הג'אז של ניופורט
מייסוד הפסטיבל ועד 1971

את הפסטיבל ייסדה אשת החברה אילין לורילארד (אנ') יחד עם ג'ורג' ויין (אנ'). הפסטיבל, שנמשך על פני יומיים, נקרא "פסטיבל הג'אז האמריקאי השנתי הראשון". הפסטיבל כלל חמש הופעות חיות ודיון אקדמי. ההופעות כללו את רביעיית הג'אז המודרני, בילי הולידיי, דיזי גילספי, ג'רי מאליגן, אלה פיצג'רלד, ג'ין קרופה, אוסקר פיטרסון, לסטר יאנג וסטן קנטון, ששימש גם כמנחה. בסוף כל ערב התקיים ג'ם סשן.
לקראת הפסטיבל של 1955 רכשו בני הזוג לורילארד אחוזה, בה תכננו לקיים את הפסטיבל. אך בהתנגדות השכנים הועברו ההופעות החיות לפארק סמוך ובאחוזה התקיימו סדנאות וכיתות אמן. חלק ניכר מהאמנים והקהל היו אפרו-אמריקאים בעוד העיר הייתה עיר לבנה מאוד, דבר שעורר מתחים בין התושבים לבין המבקרים בפסטיבל. ב-1958 הופיעו בפסטיבל אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי בהופעה שראתה אור בתקליט (Ella Fitzgerald and Billie Holiday at Newport (1958.
כוכב הפסטיבל של 1960 היה אמן הבלוז מאדי ווטרס, שהלהיב קהל של 10,000 איש ואף ביצע שיר מיוחד לפסטיבל - Goodbye Newport Blues. ההופעה הובילה להחייאה של הבלוז ובפרט הבלוז של שיקגו (שעשה שימוש חלוצי בגיטרה חשמלית) ולהיכרות רחבה של הקהל עם הסוגה ועורר את צמיחת הרית'ם אנד בלוז. בעקבות השתוללות הקהל, שנבעה בחלקה ממחסור במקום והשארותם של אלפים מחוץ לתחומי הפסטיבל, קראו התושבים המקומיים לחיילי המשמר הלאומי של ארצות הברית להשליט סדר באתר. הפסטיבל באותה שנה הוחרם על ידי מוזיקאים כצ'ארלס מינגוס ומקס רואץ', שמחו על התשלום הנמוך ששולם לנגנים האפרו-אמריקאים. במחאה, הם ערכו פסטיבל מתחרה לא רחוק מאתר הפסטיבל הראשי. מלבד תקליטו של ווטרס, At Newport, הוקלט בפסטיבל גם תקליטה של נינה סימון, Nina Simone at Newport.
בשנת 1961 לא התירו השלטונות המקומיים בניופורט להמשיך את הפסטיבל. אולם האמרגן סיד ברנשטיין הפיק הניופורט פסטיבל בשם Music at Newport.
בשנת 1962 חזר הפסטיבל, וג'ורג' ויין רשם אותו כתאגיד, במטרה למצוא תוכנית עסקית להניב רווחים מפסטיבל מוזיקה. ב-1965 החלה תקופה בה אירח הפסטיבל כוכבי ענק, בזכות מעברו לפארק רחב-ידיים שנודע כ-"Festival Field". ב-1965 הופיע פרנק סינטרה. ב-1969 נעשה ניסיון לשלב בין הג'אז, הבלוז והרוק. בפסטיבל אותה שנה הופיעו ביום שישי הרכבי רוק כג'ף בק, דם, יזע ודמעות, Ten Years After וג'ת'רו טאל ובשבת התקיימו הופעות ג'אז של דייב ברובק ומיילס דייוויס, ג'ון קולטריין וארצ'י שפ והופעות של סליי אנד דה פמילי סטון וג'ון מאייל. בשבת בערב הופיעו ג'יימס בראון, הרבי הנקוק, בי בי קינג ולד זפלין. אולם גם בשנה זו התפתחו התפרעויות קהל, עקב קהל רב שנותר ללא כרטיסים וביקש לפרוץ לאירוע. חלקים מהפסטיבל הוסרטו וראו אור בסרט הקולנוע New Thing at Newport.
בשנת 1970 הודה ויין שבשנה החולפת היה "יותר מדי רוק" והפסטיבל חזר להופעות ג'אז. יומו הראשון של הפסטיבל הוקדש להוקרה ללואי ארמסטרונג והופיעו בו בין היתר דיזי גילספי ומהליה ג'קסון. בשבת בלילה הופיעו נינה סימון, הרבי מאן עם צ'יק קוריאה והצמד אייק וטינה טרנר. בשבת הופיעו רוברטה פלאק, אלה פיצג'רלד ולהקתו של באדי ריץ'. ב-1971 גדשו את אתר הפסטיבל כ-12,000. לאחר הופעה של רביעיית דייב ברובק עם ג'רי מאליגן החלה הופעתה של דיון וורוויק. באמצע ההופעה קרסו הגדרות מעומס הקהל, קהל עלה על הבמה שנהרסה יחד עם ציוד הגברה והפסטיל הופסק. ההופעה של ברובק הונצחה בתקליט The Dave Brubeck Quartet featuring Gerry Mulligan - The Last Set at Newport.
מאז 1972

ב-1972 העביר ויין את הפסטיבל לניו יורק וקרא לו בשם Newport Jazz Festival-New York. הפסטיבל התקיים במספר אתרים סגורים, בהם יאנקי סטדיום ואולם המוזיקה רדיו סיטי. הפסטיבל כלל שלושים הופעות בהשתתפות דייב ברובק, ריי צ'ארלס, דיוק אלינגטון, רוברטה פלאק ודיזי גילספי. תבנית זו המשיכה גם בשנים הבאות. אולם, אווירת הפארק הפתוח לא נשמרה במסגרת הפסטיבל הניו-יורקי. ב-1977 ייסד ויין את פסטיבל הג'אז של ניופורט בסטרוגה, כאירוע מקביל. השם "פסטיבל הג'אז של ניופורט" שימש גם את "פסטיבל הג'אז של ניופורט במאדארו" שהתקיים במחוז אנאגנו שביפן בין 1982 ל-2004.
ב-1981 החזיר ויין את הפסטיבל לניופורט, הן על מנת להחזיר את האווירה הראשונית והן על מנת לשמור על השם, מאז מתקיים הפסטיבל במקום בדרך כלל בכל אוגוסט. את החסות לפסטיבל העניקה חברת הסיגריות KOOL והפסטיבל נקרא על שמה. ההופעה החשובה באותה שנה הייתה הופעתו של מיילס דייוויס, לאחר שנים רבות של היעדרות מהבמות, שהיוותה את הופעת הקאמבק שלו. מבחינת תושבי העיר, האווירה בניופורט הייתה כעת שונה לגמרי, והם שמחו לקלוט את הקהל הרב שזרם לפסטיבל.
ב-1984 החלה חברת JVC לממן את הפסטיבל והוא נקרא על שמה עד 2008.
ב-2007 מכר ויין את תאגיד הפסטיבל לחברת ההפקות שרולינה מדיה וכך נוצרה חברת Festival Network LLC, לה שייכת מורשת הפסטיבל וכל הסמלילים והמוצרים הממותגים שלו.
הערות שוליים

↑  On This Day In Newport History: July 17, 1954 – First Newport Jazz Festival Held
↑  על התקליט Muddy Waters - At Newport 1960, אתר האוזן השלישית
↑  ביקורת על האלבום Muddy Waters - At Newport 1960 באתר AllMusic
↑  LOOKING BACK: 1960 Newport Jazz Festival riot
↑  Was Newport 1969 the Altamont of Jazz? - The role of music festivals in shaping the jazz-rock fusion debate, Leeds International Jazz Conference, 24-25 March 2006
↑  After a Decade, Propering Newport Celebrates The Jazz Festival's Return, הניו יורק טיימס 24 באוגוסט 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7ba116a4-b8cf-490b-a26e-883551f2c43f  MusicBrainz: af7edf79-6c92-4271-ad40-00ae871b9360
צ'ורני אוסטריב

צ'ורני אוסטריב (באוקראינית: Чорний Острів; בפולנית: Czarny Ostrów, צ'ארני אוסטרוב; ברוסית: Чёрный Остров, צ'ורני אוסטרוב) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
צ'ורני אוסטריב נזכרת לראשונה בשנת 1366, ובשנת 1556 הוענקו לה זכויות עיר.
יהודי צ'ורני אוסטריב

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית, בית ספר יידי וקולחוז יהודי.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך זמן קצר את יהודיה בגטו שהוקם בה, בו סבלו ממעשי התעללות ושוד מצד השוטרים האוקראינים.
בשנת 1942 חוסל הגטו שבעיירה. תחילה נרצחו כ-100 מיהודי היישוב, ולאחר מכן, הועברו יתר היהודים לגטו פרוסקורוב, בו נרצחו כולם עד סוף השנה.
מצבה בבית קברות היהודי שי בעיירה, המוקדשת ליהודים שמתו בגטו
פליאד

פליאד או לה פליאד (בצרפתית: La Pléiade) היא קבוצת משוררים צרפתים שפעלה במאה ה-16 בעידן הרנסאנס ובראשם פייר דה רונסאר וז'ואשן די בלה. היא נקראה במקור "לה בריגאד" (La Brigade - "הבריגדה", "החטיבה" או "הגדוד") או "חבורת רונסאר" (La bande á Ronsard). השם "פליאד" נועד להזכיר קבוצה של שבעה משוררים יוונים אלכסנדרוניים שקראו לעצמם כך, לפי שבעת כוכבי מזל הפליאדה. בעקבות המשוררים היוונים, מקובל למנות בקבוצה הצרפתית גם כן שבעה חברים: תחילה, בסביבות שנת 1549 – פייר דה רונסאר, ז'ואשן די בלה (או דו בלה), אטיין ז'ודל, דז אוטל, ז'אן-אנטואן דה באיף, לה פרוז (La Peruse) ופונטוס דה טיאר (Pontus de Tyard). ב-1555 הוחלפו דז אוטל ולה פרוז שנפטרו ברמי בלו (Belleau) ובז'אק פלטייה די מאן, בהתאמה. ביצירותיהם הספרותיות ובחיבורים התאורטיים שלהם, הם שאפו לחדש ולשכלל את השפה הצרפתית, על מנת להפוך אותה לשווה ועצמאית ביחס לשפות הקלאסיות – לטינית ויוונית – שנחשבו "אצילות" יותר. הייתה במפעלם גם שאיפה פוליטית לקחת חלק באיחודה של צרפת באמצעות השפה הצרפתית, לפי הדגם האיטלקי המוקדם יותר.
השם

השם "פליאד" רמז לחבורה ספרותית הלניסטית – הפליאדה האלכסנדרונית – שכללה במאה השלישית לפנה"ס שבעה משוררים ומחזאים בני אלכסנדריה. הם אימצו שם יווני זה לפי צביר הכוכבים "הפליאדות" (Πλειὰδες) שכלל שבעה כוכבים. חבורת ארבעה-עשר משוררים אוקיסטנים (שבעה גברים ושבע נשים) שפעלה בטולוז שבדרומה של צרפת ושנודעה יותר בשם "Consistori del Gay Saber" (חבורת המדע העליז), השתמשה עוד בשנת 1323 בשם "פליאד".
הכינוי "פליאד" בקשר לחבורת אנשי הספרות הצרפתים מהמאה ה-16 הופיע לראשונה באחד משיריו של פייר דה רונסאר משנת 1556, שיר מוקדש לבלו, שכדברי רונסאר, הצטרף "כשביעי לפליאד". השם "פליאד" לא היה בשימוש חברי החבורה עצמם. רונסאר היה היחיד כמעט שהשתמש בו באותה תקופה. הרכב הקבוצה השתנה כמה פעמים לאורך חייו. עם זאת, המונח השתרש אצל רוב מבקרי הספרות החל מהמאה ה-19 בהיעדר נוסחה מתאימה יותר. המשוררים הנחשבים ל"פליאד" היו מקורבים לגרעין הקשה של קבוצה שנקראה "בריגד" בשנים 1550–1570 – פייר דה רונסאר וז'ואשן די בלה. ברשימות שלו על האליטה הפואטית (שכללה לעיתים קרובות שבעה משוררים, לפעמים פחות ולפעמים יותר) רונסאר ציטט את שמותיהם של ז'אן אנטואן דה באיף ואת אטיין ז'ודל ב"אלגיה ללה פריז" בשנת 1553. הוא הוסיף את שמו של רמי בלו בסוף ההמנון לאנרי השני ב-1555. השתתפותו של בלו מוזכרת גם ב-1556 בפסוק שבו השתמש רונסאר לראשונה במונח "פליאד": « Belleau, qui vint en la brigade / Des bons pour accomplir la septième Pléiade (בלו שהגיע לגדוד הטובים כדי להשלים את הפליאד השביעי). הקריטריון העיקרי לשיוך לחבורה נשאר קשר הגומלין של המשוררים במסגרת מפעלם המשותף למהפכה שירית ולשונית.
ה"פליאד" או ה"ברגיד", מונח רחב יותר אך מדויק יותר, היה גם דור של מלומדים, תלמידיה של קבוצת מורים הומניסטים (מתרגמים מיוונית ומלטינית וכותבי לטינית בדרך כלל) ובתוכם מרק אנטואן מירה, ג'ורג' ביוקנן, ז'אן דורא ובמידה פחותה יותר שארל אטיין, במסגרת שתי מכללות פריזאיות: זו של בונקור (שבה למדו גרוון, ז'ודל, לה טאי ולה פרוז בשיעורים אצל מירה וביוקנן) וזו של קוקרה (שבה למדו רונסאר, די בלה, באיף ובלו, אצל המורים מירה ודורא). שתי המכללות הונעו על ידי אותו מפעל חינוכי, ידעני ויצירתי. התלמידים והמורים נפגשו בהזדמנויות שונות, למשל בעת הצגת המחזות של ז'ודל – "l'Eugéne" ו-"La Cléopatre captive" (קלאופטרה השבויה) בשנים 1552 ו-1553 במכללת בונקור בנוכחות המלך עצמו והחצר. ברוב התפקידים שיחקו המשוררים הצעירים – בלו, ז'ודל, גרוון, לה פרוז ואחרים – מה שתרם לגיבושם החברתי. כעבור זמן קצר השתתפה החבורה בטקס היוצא דופן בהשראה תיאטרונית "פמליית התיש" (La Pompe du bouc) עליו יודעים מסיפוריהם של רונסאר ובאיף. פרט למוריהם נהנו משוררי הפליאד גם מתמיכת מצנטים משפיעים כמו הקרדינל ז'אן די בלה, ז'אן דורא עצמו ולזר דה באיף.
היסטוריונים אחדים של ספרות דוחים את השימוש במושג "פליאד" בטענה שהוא נותן דגש יתר לרעיונותיו הפואטיים של רונסאר ומנמיך את חשיבות מגוון התוצרת השירית של הרנסאנס הצרפתי.
ההקשר

במאה ה-15 הייתה שפת הספרות האולטימטיבית באירופה הלטינית. אותה לימדו בבית ספר ולא הייתה זמינה אלא לאליטה קטנה, בעוד שהעם דיבר בשפות מקומיות וניבים. -בשטח צרפת של ימינו דיברו, למשל, פרובנסלית, לורנית, גסקונית, פואטווינית, וניבים אחרים, שדקדוקם היה מעט מובנה וספרותם הייתה מצומצמת. פרט לכמה שנסונים ורומנים עממיים (בעלי תפוצה מוגבלת בגלל הגיוון הפילוג הלשוני), אף על פי שהיו גם הצלחות לאומיות כמו יצירותיו של פרנסואה רבלה, עיקר השירה, הפרוזה, המדע והידע בכלל, נכתבו בלטינית. נגד המצב הדו-לשוני הזה קמו משוררי המאה ה-16, ששאפו להפוך את הצרפתית לשפה נאצלת וספרותית בדומה ללטינית. הם חיקו את הניסיון שחוותה השפה האיטלקית כמה דורות קודם לכן עם דנטה, פטרארקה ובוקאצ'ו ששלושתם היוו מקורות השראה חשובים לתנועה הצרפתית הזאת.
אחרי מותו של קלמאן מארו שהייתה דמות דומיננטית בשירה הצרפתית של המאה ה-16, ניסו משוררים רבים לחקות את האמן הדגול, והיוו מה שנקראה "אסכולת מארו", בדרך כלל יוצרים אפיגונים חסרי מקוריות, שביניהם הידוע ביותר היה מלן דה סן ז'לה (Mellin de Saint-Gelais). אסכולה זאת משכה בקורת חריפה מחברי ה"פליאד".
בעיר ליון קמה קבוצת משוררים, שבדומה לזו מן המאה ה-14 שבטולוז, כללה גם משוררים (מוריס סב - Scève) וגם משוררות (פרנט די גייה Pernette Du Guillet) ולואיז לבה.
חברי ה"פליאד"

התנועה המוכרת כיום בשם "הפליאד" הוקמה בשנת 1456 על ידי חבורת משוררים שקראו לעצמם "ברגיאד" (כלומר "בריגדה"). רק במאה ה-19 התחילו לכנות את רונסאר ורעיו "פליאד", גם בלי לנהל חשבון מדויק בספירת שבעת חבריה. המניע הראשי של ה"בריגאד", שגדלה בחסות המלומד וההלניסט ז'אן דורא (Jean Dorat) בתמיכת הנסיכה מרגריט מצרפת, דוכסית ברי (1574-1523), אחות המלך אנרי השני, היה לגבור על "מפלצת הבורות" בעזרת הפצת התרבות העתיקה, ברוח ההומניזם של הרנסאנס והכל בצרפתית.
בשם "פליאד" בחר לחבורתו פייר דה רונסאר ב-1553 לפי קבוצה עתיקה של שבעה משוררים מאלכסנדריה שחיו במאה השלישית לפנה"ס ואימצו את שם צבר הכוכבים פליאדות (שבע בנות של אטלס ושל פלאיונה). פרט לדמות המובילה, פייר דה רונסאר, נכנסו לפליאד המשוררים ז'ואשן די בלה, ז'אק פלטייה די מאן, ז'אן לה פרוז, ז'אן-אנטואן דה באיף, פונטוס דה טיאר ואטיין ז'ודל.
החל מאמצע שנות ה-1550, משוררים אלה, שהכירו היטב והעריכו זה את זה, על אף מריבות חולפות (במיוחד עם רונסאר, שהיה מתנגד חריף להוגנוטים) נשארו במגע כמעט קבוע עד לשנות ה-1570 כשבתווך בלט ז'אן-אנטואן דה באיף העשיר והמוכשר, בעוד רונסאר היה יותר מתבודד וקפריזי. אחרי מותו של פלטייה ב-1582, החליף אותו ז'אן דורא עצמו, ובהמשך נמנו עם הפליאד גם משוררים אחרים כמו גיום דז אוטל - שכנראה החליף את ז'ודל, רמי בלו שהחליף את ז'אן לה פרוז שנפטר ב-1554 וכן ניקולא דניזו (Denisot).
הם התכנסו תחילה בבית מרזח "דה לה פום די פן") ("פרי האורן") ברחוב דה לה ז'ויוורי (רחוב היהודים) בפריז, מול כנסיית לה מדלן אן-לה סיטה.
פייר דה רונסאר
ז'ואשן די בלה
ז'אן-אנטואן דה באיף
פונטוס דה טיאר
אטיין ז'ודל
פעילותם

המנשר האידאולוגי של הפליאד היה לפי רוב הדעות הטקסט הקרוי "La Défense et illustration de la langue française" (להגנתה ולתפארתה של השפה הצרפתית, 1549). הוא הציע להרהר על האמצעים שבהם ניתן להעשיר את השפה ואת הספרות הצרפתית על ידי השאלות (מלטינית, איטלקית ושפות אחרות), ליצור מילים חדשות -תחדישים, להחיות מילים שנעלמו, ובאופן כללי לקדם את התרבות הצרפתית לפי דגם הרנסאנס האיטלקי באמצעות הגילוי מחדש של התרבות הקלאסית העתיקה, של אמנויותיה וחוכמתה. זאת מתוך שכנוע כי השפה הצרפתית - בדומה לשפה הטוסקנית של פטראקה ודנטה - הייתה כן מסוגלת להפוך לשפה בעלת ערך מבחינת הביטוי הפואטי.
חברי הפליאד נכנסו לתהליך של התנתקות מקודמיהם - במיוחד מקלמאן מארו ו"המנאמים" הגדולים" - les grands rhétoriqueurs ובמיוחד מהאפיגונים שלהם, היו נחושים להיפרד בדרך כלל משירת ימי הביניים וחיפשו להוכיח את עצמם בצרפתית ("השירה צריכה לדבר את שפת המשורר").
עם זאת הגיעו למסקנה שהשפה הצרפתית היא לעיתים קרובות דלה יותר בהשוואה ללטינית ולאיטלקית בת זמנם, בלתי מדויקת ומותאמת מעט להבעה השירית.
אז החליטו להעשירה על ידי יצירת תחדישים על בסיס הלטינית, היוונית והשפות האזוריות. הם סינגרו על חיקויין את הסוגות והמחברים היוונים והרומאים במטרה להתעלות עליהם. היו מוכנים במטרה זו אפילו לחקות בדיוק את טקסיהם כפי שעשו למשל בשנת 1553 בטקס "פמליית התיש" . הם קידשו את החרוזים האלכסנדרונים, את האודה והסונטה כצורות שיריות ראשיות ופנו לארבעת הנושאים העיקריים של השירה האלגית:אהבת האישה, המוות, בריחת הזמן (והנושא carpe diem) והטבע הסובב ולפעמים כל נושאים אלה יחדיו. (Quand vous serey bien vieille, au soir, à la chandelle... - "כשתזקני מאוד, בליל, מול הנר..." (סונטות להלן, ספר ב', סונטה כ"ג, רונסאר)). פונטוס דה טיאר מצדו הועסק, בין השאר, בסוגיית השירה בהשראה אלהית, של ה"טירוף הקדוש", מתת המוזות, השפעת הפולחן הדיוניסי וההשראתם של אלי האהבה, ונוס וארוס. חברי הפלייאד התנסו גם בתיאטרון בקומדיות וטרגדיות הומניסטיות.
הפליאד לקח חלק בסטנדרדיזציה של השפה הצרפתית ומילא תפקיד חשוב מאוד במפעל "עליית קרנה של השפה הצרפתית" ברנסאנס הספרותי, תוך ביסוס מקומה של צרפת החל מה מאה ה-16, כארץ גדולה של תרבות ואמנות והנחת יסודות למה שעתידה להיות הצרפתית המודרנית.
עקרונות ה"פליאד" לפי המנשר של די בלה היו:
הגנת כבודה של השפה הצרפתית כשפת משכילים, במעמד שווה לשפה הלטינית, נגד אלו שטענו אחרת
התחדשות הספרות הצרפתית בעזרת חיקויים של הקלאסיקונים היוונים והרומאים העתיקים ושל משוררי הרנסאנס האיטלקי (פטרארקה, דנטה, גווידו קוולקנטי, בוקאצ'ו, ההסגנון החדש המתוק - Dolce stil nuovo)
העשרתה או פיאורה של השפה הצרפתית בעזרת השאלת מילים מהניבים של הצרפתית ואמרות שפר מהשפות הקלאסיות
הגדלת הרפרטואר של הסוגות ושל הצורות הפיוטיות של המטריקה הצרפתית על ידי הנהגת סוגות יווניות ורומיות ואיטלקיות : סונטה (בעקבות פטרארקה), אודה (בעקבות אובידיוס, טיבולוס, פרופרטיוס), אלאגיה (בעקבות אובידיוס, טיבולוס, פרופרטיוס), המנון, אגלוגה (בעקבות תאוקריטוס, ורגיליוס), מכתם (בעקבות מרטיאליס), סאטירה (בעקבות הורטיוס וכו')
הנהגת אמצעים ספרותיים ורטוריים חדשים כמו הפסיחה
התנתקות מהספרות הצרפתית של ימי ביניים ופנייה אל השירה מיוון ורומי העתיקות.
דחיית ה"מארוטיזם" - המורשת של קלמאן מארו, כפי שיוצגה על ידי האפיגונים שלו
השימוש בשם "פליאד" במדיה הספרותית בצרפת

השם היוקרתי "פליאד" או בשם המלא "ספריית הפלייאד" Bibliothèque de la Pleiade ניתן במאה ה-20 בצרפת לסדרת ספרים של הוצאת גלימאר המודפסים בנייר משובח דק ואטום (papier Bible) וכרוכים בעור, המוקדשים לכלל יצירותיהם של סופרים שהפכו ל"קלאסיקונים". החל משנות ה-1920 ועד שנת 2019 הופיעו בסדרה הזאת 600 כרכים מאת סופרים צרפתים וסופרים זרים בתרגום לצרפתית.
בשנים 1960–2005 הופיעו בצרפת גם 45 כרכים של "אלבומי פליאד" (Albums de la Pléiade)
בין אפריל 1946 ל סתיו 1951 פורסמו בצרפת 13 גליונות של מגזין לספרות הקרוי "מחברות הפלייאד" (Cahiers de la Pléiade)
בין 1955 לאפריל 2005 פורסמו גם 49 כרכי "אנציקלופדיית הפלייאד" (Encyclopédie de la Pléiade)
בשנים 1950–1957 הופיעו 6 כרכים של "גלריית הפלייאד" (Galérie de la Pléiade)
לקריאה נוספת

1995 Janine Garrison, A History of Sixteenth Century France 1483-1598: Renaissance, Reformation and Rebellion, Macmillan, תרגום מצרפתית - Seuil, 1991
עמינדב דיקמן, שירת הכוכבים - אנתולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז, הוצאת כרמל ירושלים, 1996
עזריאל אוכמני, תכנים וצורות - לקסיקון מונחים ספרותיים, מהדורה ערוכה מחדש ומורחבת, ספריית הפועלים, כרך שני מ-ת, תל אביב 1992
הערות שוליים

↑  ע. דיקמן 1996
1 2  ע. אוכמני ע' 171
↑  Yvonne Bellanger La poésie. Premier et second cycles universitaires,  p. 104
↑  Jacques Hilaret Dictionnaire historique des rues de Paris
↑  Luc Bihl-Willette Des tavernes aux bistrots:histoire des cafés
↑  ע.דיקמן -"שירת הכוכבים", דברי מבוא עמ' 15
↑  ע.דיקמן, עמ' 225, 1996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555701405171  GND: 4174906-6  LCCN: sh85103467 
ז'אן דורא
פרנץ ברנדל

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1811 Stolberg, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1868 (בגיל 56) לייפציג, הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 מוסדות:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 
פרנץ ברנדל.
קארל (קארלו) פרנץ (פרנצ'סקו) ברנדל (בגרמנית: Carlo Francesco Brandel;‏ 26 בנובמבר 1811 – 25 בנובמבר 1868) היה מבקר מוזיקה גרמני, עיתונאי, מוזיקולוג והיסטוריון מוזיקה בולט בתקופה הרומנטית, שידוע בעיקר כממשיך דרכו של רוברט שומאן כעורך כתב העת-Neue Zeitschrift für Musik וכהוגה של הביטוי האסכולה הגרמנית החדשה.
ביוגרפיה

ברנדל נולד בסטולברג, במדינת סקסוניה-אנהלט אשר בגרמניה. הוא היה בנו של מהנדס מכרות ומכונות מצליח בשם כריסטיאן פרידריך ברנדל. הוא היה סטודנט באוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת פרייבורג משנת 1832 עד שנת 1840. הוא סיים את לימודיו בפרייבורג עם פרסום עבודת גמר (1840) בפילוסופיה רפואית. ברנדל שלמד פילוסופיה, החל להתמסר ללימוד המוזיקה בשנת 1843.ובשנת 1846 החל ללמד היסטוריה של מוזיקה בקונסרבטוריון לייפציג בגרמניה. שם היה לו פליקס דראז'קה כתלמיד.
פרנץ ברנדל היה תלמידו של פרידריך ויק. אביה של קלרה שומאן אשתו של המלחין.
בשנת 1852 פרסם היסטוריה כללית נחשבת למוזיקה אירופית. ברנדל פרסם גם ספר על המלחין ההונגרי פרנץ ליסט.
פעילותו

פרנץ ברנדל השתתף במלחמת הרומנטיקנים, אשר עוררה סערה פוליטית-מוזיקלית על ידי מגוון מלחינים, כגון פרדריק שופן, רוברט שומאן, יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, יוזף יואכים, פרנץ ליסט, ריכרד וגנר והקטור ברליוז.
פרט לפעילותו העיתונאית, ברנדל גם העביר הרצאות על תולדות המוזיקה בקונסרבטוריון בלייפציג במשך זמן מה, בהן השתתפו במיוחד מוזיקאים צעירים בעלי אופי פרוגרסיבי כמו פליקס דרייסקה. הוא נישא לפסנתרנית אליזבת (ליסינקה) טאוטמן (1818–1866) בדרזדן בשנת 1844. בשנת 1861 ייסד את דויטשר מוזיקקריין ביחד עם פרנץ ליסט.
ההיסטוריה של ברנדל כעורך ה-Neue Zeitschrift für Musik

הוא היה עורך ה-Neue Zeitschrift für Musik, נכנס לתפקיד בשנת 1845 על התפקיד שוויתר על ידי רוברט שומאן (בשנת 1844 בשל הופעותיו באירופה והתקפי דיכאון חוזרים ונשנים) ונשאר בתפקיד עד מותו. כיוון העיתון השתנה במידה ניכרת תחת עריכתו של ברנדל. השפעתו של הגל מסומנת באופן בלתי ניכר על האיזה שלו, השקפה תיאטית, היסטורית וביקורתית, בין אם זאת באמצעות ברנדל המנכס היבטים של הפילוסופיה של הגל, או הסטה ממנה. החשיבה של ברנדל נבעה מפילון הלך הרוח הסופי לעומת זה של שומאן שחשיבתו מאוד עומדת כמו של מוזיקאי מתרגל. רוברט שומאן שם דגש על פרסום של מלחינים אשר בתחילת דרכם, וברנדל שם דגש על היבטים שונים מכל מיני דעות. ברנדל טבע את הביטוי Neudeutsche Schule (האסכולה הגרמנית החדשה) כדי לתאר את התנועה המוזיקלית המתקדמת בגרמניה בראשות ריכרד וגנר ופרנץ ליסט וגם כדי לתאר את תנועתם של מבקרי המוזיקה הגרמנית (כולל את עצמו ואדוארד הנסליק), באמצע המאה התשע עשרה. לאחר מכן, הוא הפך לידידם של ליסט, ברליוז ווגנר. ויחד איתם, הוא קידם את פרסומה של האסכולה הגרמנית החדשה ב-Neue Zeitschrift für Musik. בין השאר הוא פרסם בעיתון את המאמר הידוע לשמצה מאוחר יותר (אך לא הבחינו בו יותר מדי בפרסום הראשון) של ריכרד וגנר "יהדות במוזיקה" (1850).
פטירה

ברנדל לקח חלק חשוב במלחמת הרומנטיקנים ובפרסומה של האסכולה הגרמנית החדשה. קארל פרנץ ברנדל נפטר ב-25 בנובמבר 1868 בלייפציג.
ציטוט

"המתחיל, כל עוד הוא הולך בדרכים מוכרות, כל עוד הוא מנסה רק לגבש את ההרגל מעט באופן אינדיבידואלי, זוכה להצלחה רגעית. אם אדם כזה מתחיל לתפוס את עצמו בהצלחה בכל כוחו, נראה שפתאום כזה שונה מהאחרים. אדם כזה מאבד את אהדתו, עד שמשמעות הדרך החדשה, אולי רק אחרי שנים תהפוך למודעת ציבורית. מחיאות הכפיים המופצות בדרך כלל מוקדשות לא למפותחים יותר, אלא למקובל." פרנץ ברנדל.
יצירות

מיצירותיו ההיסטוריות המוזיקליות של ברנדל ידועות בעיקר גרונדז'ג'דר גיסטר der Musik (1848) ו- Geschichte der Musik באיטליה, דויטשלנד ו פרנקרייך (1852). ברנדל חקר גם תנאים מוזיקליים עכשוויים ביצירות כמו Die Musik der Gegenwart und die Gesamtkunst der Zukunft (1854) ופרנץ ליסט כסימפוניסט (1859).
לקריאה נוספת

Altenburg, D. (1994). Franz Liszt and the Legacy of the Classical Era. Nineteenth-Century Music, 18 (1), 46-63
Grimes, N. (2008). In Search of Absolute Inwardness and Spiritual Subjectivity? The Historical and Ideological Context of Schumann's' Neue Bahnen'/U potrazi za apsolutnom biti i duhovnom subjektivnošću? Povijesni i ideologijski kontekst Schumannova članka'Novi putevi' ('Neue Bahnen'). International Review of the Aesthetics and Sociology of Music, 139-163
פרוספקט פרמוהי

| --- | --- |

מבט לכיוון שדרת שבצ'נקו
 מידע כללי
 על שם:  ברסט 
 אורך:  11.8 ק"מ ק"מ
 מיקום
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 עיר:  קייב
 קואורדינטות:  50°26′50″N 30°29′26″E﻿ / ﻿50.44719444°N 30.49061111°E﻿ / 50.44719444; 30.49061111
 he
 
פרוספקט פרמוהי (באוקראינית: Проспект Перемоги) היא שדרה ברובע שבצ'נקובסקי, סולומיאנסקי וסביאטושינסקי של העיר קייב. אחד הכבישים המהירים הארוכים בעיר (11.5 ק"מ).
אתרים

משרד החינוך והמדע של אוקראינה (אנ')
משרד התשתיות של אוקראינה (אנ')
גן החיות של קייב (אנ')
המכון הפוליטכני של קייב (אנ')
אולפן הסרטים ע"שּ דובז'נקו (אנ')
האוניברסיטה הכלכלית הלאומית של קייב ע"ש ואדים הטמן (אנ')
ראו גם

כיכר הניצחון
פלגת הארמייה D (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  28 באוקטובר 1915 – 2 באוקטובר 1918 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  פרידריך פון שולץ 
 מפקדים
 
פלגת הארמייה D הייתה פלגת ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה

ב-28 באוקטובר 1915 הוקמה פלגת הארמייה D באגף הימני של ארמיית הניימן על בסיס הקורפוס ה-20, בפיקודו של גנרל פרידריך פון שולץ. ב-2 בינואר 1917 מונה גנרל פון שולץ למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אוסקר פון הוטייה. ב-22 באפריל 1917 מונה גנרל פון הוטייה למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל גינטר פון קירשבאך. ב-12 בדצמבר 1917 מונה גנרל פון קירשבאך למפקד הארמייה השמינית, ובמקומו מונה למפקד הארמייה בן דודו גנרל הנס פון קירשבאך שפיקד על הארמייה עד לפירוקה.
ב-2 באוקטובר 1918 פורקה פלגת הארמייה.
מפקדים

פרידריך פון שולץ (28 באוקטובר 1915 - 2 בינואר 1917)
אוסקר פון הוטייה (2 בינואר 1917 - 22 באפריל 1917)
גינטר פון קירשבאך (22 באפריל 1917 - 12 בדצמבר 1917)
הנס פון קירשבאך (12 בדצמבר 1917 - 2 באוקטובר 1918)
ראו גם

החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
פלגרינו טיבאלדי

| --- | --- |

 לידה:  1527 Puria, איטליה 
 פטירה:  27 במאי 1596 (בגיל 69 בערך) מילאנו 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  מנייריזם 
 הושפע על ידי:  Perino del Vaga 
 יצירות ידועות:  Basilica of San Gaudenzio, Venus and Minerva, San Fedele Church, Visitation (Meeting of Mary and Elizabeth in the Presence of Saints Joseph and Jerome) 
 
פלגרינו טיבאלדי (באיטלקית: (Pellegrino Tibaldi (Alessandro);‏ 1527, לומברדיה – 1596, מילאנו) היה אדריכל וצייר מנייריסט איטלקי.
טיבאלדי עבר בשנת 1547 לרומא על מנת ללמוד אצל פרינו דל ואגה, הועסק בקישוט טירת סנטאנג'לו ולאחר מותו של ואגה הוביל יצירת ציור פרסקו גדול שתואר כמושפע ממיכלאנג'לו.
טיבאלדי יצר עבור הקרדינל ג'ובאני פוגי סדרת פרסקאות אודיסאוס בארמון פוגי בבולוניה וגם יצר עבור ארמון סצ'טי ברומא, ועבור בזיליקת הבית הקדוש.
טיבאלדי חי בשנים 1558 עד 1561 באנקונה שם יצר פרסקאות עבור לוג'יה דיי מרקנטי וארמון פרטי.
טיבאלדי פגש בשנת 1961 את הקרדינל קארלו בורומאו שהעסיקו כאדריכל במילאנו.
טיבאלדי עבר בשנת 1586 לספרד שם החליף את פדריקו צוקרי כצייר הראשי ויצר באל אסקוריאל עבור פליפה השני, מלך ספרד.
טיבאלדי חזר לאחר תשע שנים לאיטליה שם שימש כאדריכל קתדרלת מילאנו עד סוף חיו.
אחיו דומניקו היה חרט שפעל בבולניה ובנו דומניקו עסק בעיקר כאדריכל בבולוניה.
בין תלמידיו של טיבאלדי: אורציו סמצ'יני, לורנצו סבטיני וג'ירולמו מירואולי.
גלריית אדריכלות

קיבוריום בקתדרלת מילאנו
כנסיית סן סבסטיאנו במילאנו
כנסיית סן פדלה במילאנו
כנסיית סנט אוסטורג'ו במילאנו
סן קרלו אל לזארטו במילאנו
גלריית ציורים

פרסקו של שלמה ומלכת שבא עם כיתוב בעברית "כל בסרח במשקל ובמשורה" באל אסקוריאל
המלווים של אודיסאוס שודדים את בקרו של הליוס בפרסקו במוזיאון פלאצו פוגי בבולוניה.
הערצת ישו בגלריה בורגזה