stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנחס היט
קורות חייו

פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה, בנו של הרמן צבי היט, צייר. הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ.
בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה. באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו. לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23.
בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב. הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם. היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי. שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור. את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי. ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה. הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב.
מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה.
היט היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
מבנים נבחרים שתכנן

ביתן "יריד המזרח" (נמצא במקום שבו קיימת עכשיו התחנה המרכזית הישנה של תל אביב)
בית הכנסת במזכרת-בתיה (1927)
בניין יצחקי - שדרות רוטשילד 89-91 (1933)
בית מקס קליין - שדרות רוטשילד 101 (1933)
בית מגורים ברחוב גאולה מספר 45 בתל אביב
בית מגורים ברחוב ביאליק מספר 9 בתל אביב (הבית שבו התגורר רופא העיניים ד"ר אפרים סיני).
בית מירנבורגה (1935 או 1936), ברחוב חובבי ציון 65 בתל אביב
בית העוגן - רחוב פינסקר 26, תל אביב (1936)
גלריית תמונות

"בית העוגן" ברחוב פינסקר 23 (1936)
קטע מחזית "בית העוגן" ברחוב פינסקר 23 (1936)
בניין יצחקי - שדרות רוטשילד 89-91 (1933)
הערות שוליים

↑  פנחס היט באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  פנחס היט, אדריכל, דבר, 20 במאי 1927
↑  פנחס היט באתר GRAVEZ
↑   טלי ציפורי, בית בריא בסגנון ניו-יורקי בלב העיר הלבנה, באתר TheMarker‏, 7 באפריל 2022
סן-לואי

ערך זה עוסק בעיר בסנגל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רחוב בסן-לואי
סן-לואי (בצרפתית: Saint-Louis), סן-לואי די סנגל (בצרפתית: Saint-Louis du Sénégal) או נדאר (בוולופית: Ndar) היא עיר בצפון סנגל, השוכנת על גבול מאוריטניה. העיר ממוקמת בליבו של שפך נהר סנגל אל האוקיינוס האטלנטי, בתחומו של הסאהל. אקלימה טרופי ובו עונה גשומה בין יולי לאוקטובר, המתאפיינת במזג אוויר חם, לח וסוער.
אוכלוסיית סן-לואי מנתה 171,263 תושבים בשנת 2007 והיא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר דקר הבירה. סן-לואי היא בירתו של מחוז הנושא את אותו שם והוא אחד מ-11 מחוזותיה של סנגל. כלכלת העיר נסמכת על דיג, טבק, אריגים, וכן על התיירות.
העיר שמרה במידה רבה על אופייה הקולוניאלי ועל המבנים והרחובות שנבנו בה לפי תוכנית מתאר של שתי וערב במשך המאה ה-19. אלה, יחד עם רציפיה ומיקומה על אי בשפכו של נהר, הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

האי של סן-לואי לא היה נושב לפני הגעת האירופים, והחל במאה ה-15 פקדו אותו מגלי ארצות פורטוגזים, ונציאנים והולנדים. אלה עשו מספר ניסיונות להקים יישוב בסביבה, בעיקר במאה ה-17, וב-1659 בחר לואי קולייה (Louis Caullier) את האי כאתר להקמת מעוזה המבוצר של חברת הסחר "קאפ ור" (compagnie du Cap-Vert) הצרפתית. הוא קרה לאי "סן-לואי די פורט" (Saint-Louis-du-Fort) לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
הבריטים כבשו את סן-לואי בשלוש הזדמנויות, ב-1693, ב-1779 ומ-1809 עד 1817, אך מחוץ לתקופות אלה שמרו הצרפתים על שליטתם באזור. היישוב הלך והתפתח אף על פי שחברות המסחר שניהלו אותו התחלפו מפעם לפעם. סן-לואי רכשה לעצמה מעמד של מרכז לסחר בגומי, עור, זהב, שנהב, דגנים וכן הייתה מרכז לסחר עבדים בדרכם לאמריקה.
בתחילת המאה ה-19 התגוררו בסן-לואי כ-8,000 איש, וב-1828 גובשה תוכנית מתאר לבינויה של העיר בצורת רחובות הערוכים בשתי וערב. אולם העיר זכתה לתנופת פיתוח חסרת תקדים עם מינויו של לואי פדרב (Louis Faidherbe) למושל המושבה ב-1854.
פדרב יזם מפעלי בנייה בהיקף גדול, ובין היתר נחנך קו טלגרף בין סן-לואי לדקר, הוקמו מערכת לאספקת מים וגשרים, ונוסדו מוזיאון להיסטוריה, לאתנוגרפיה ולתעשייה, בית דין שרעי, בתי ספר ומוסדות ציבור נוספים. ב-1872 הייתה העיר לבירת המושבה של סנגל, והגיעה לשיאה ב-1895 כאשר הפכה לבירת אפריקה המערבית הצרפתית. בתקופה זו הייתה סן-לואי לעיר המובילה באפריקה שמדרום לסהרה ולמרכז של אומנות ושל תרבות.
אף ששגשוגה של העיר נמשך, ב-1902 היא חדלה מלשמש כבירת אפריקה המערבית הצרפתית וחשיבותה ירדה. הקמת מסילת רכבת בין העיר לדקר ב-1885, גרמה לירידת חשיבותו של נמל סן-לואי, אשר בלאו הכי התקשה להתמודד עם גודלן של ספינות הקיטור המודרניות. ב-1957 איבדה סן-לואי את מעמדה כבירת המושבה, ודקר זכתה בתפקיד. עקב כך, נסגרו מוסדות שלטוניים רבים בעיר והאוכלוסייה הצרפתית פחתה באופן משמעותי, במיוחד לאחר שסנגל זכתה לעצמאותה ב-1960. אף שמספר התושבים הכללי המשיך לגדול, העיר הפכה לעיר ספר ונקלעה לקיפאון כלכלי ותרבותי. ב-1983 נוסחה תוכנית מתאר עירונית חדשה במטרה לשמר את חזותה הקולוניאלית של העיר ולהעניק הגנה לאתריה ההיסטוריים. בשנות ה-90 שבה סן-לואי לבסס את כלכלתה על הדיג, החקלאות והתיירות, וב-1992 נחנכה בה אוניברסיטת גסטון ברז'ה (Gaston Berger).
מבנה העיר

העיר מחולקת למספר חלקים השוכנים על איים בנהר סנגל ועל גדותיו. החלק העתיק של העיר שוכן על האי סן-לואי הממוקם בנהר סנגל, כ-6 ק"מ צפונית לשפכו אל הים. צורת האי היא כשל מלבן כמעט מושלם באורך של 2.5 ק"מ וברוחב של 350 מטר.
חלקה העיקרי של העיר הוא רובע "סור" (Sor) הנמצא על אי אחר בנהר, ממזרח לאי סן-לואי. אורכו שבעה ק"מ ורוחבו עומד על שני ק"מ לכל היותר. בין שני האיים מחבר גשר פדרב שאורכו 506 מטר ואשר הוקם בסוף המאה ה-19. מעבר לסור, על היבשת, שוכנים רובעיה המרוחקים של סן-לואי ושדה התעופה. אזור זה מוקף בביצות המוצפות במהלך העונה הגשומה ובהן גדלים מנגרובים המושכים אוכלוסייה של עופות ימיים, דוגמת פלמינגו, קורמורנים, אנפתיים, ברווזים ועוד (ראו גם דג'ודג').
ממערב לאי סן-לואי משתרעת לשון יבשה ארוכה ברוחב של כ-300 מטר בלבד המכונה "לשון ברברי" (Langue de Barbarie). זו חוצצת בין נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי והיא מכוסה בדיונות למעט האזורים הבנויים. חלק מהלשון מוכרז כפארק לאומי (Parc National de la Langue de Barbarie), החביב גם הוא על עופות ימיים. בין לשון יבשה זו לאי סן-לואי מחבר גשר מוסטפא מליכ גאי (Moustapha Malick Gaye). הלשון היא המשכו של מעין "חצי אי" באורך של 60 ק"מ, החוצץ בין הנהר לאוקיינוס, אם כי הוא רחב בהרבה מצפון לעיר.
חלקי העיר שמצויים בין שפך נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי חשופים לסכנת הצפות. מחקר שהזמינה ממשלת סנגל צופה שעד שנת 2080, 80% משטח העיר יהיה בסכנת הצפה.
בקרבת העיר ממקומת שמורת הטבע גאמבול.
האי סן-לואי

האי של סן-לואי מחולק לשלושה חלקים - אזור הממשל (Gouvernance) שוכן במרכז האי על ציר הרוחב החוצה את הנהר דרך שני הגשרים שמשני צדדיו. מצפון לאזור זה שוכן הרובע הצפוני הגדול הקרוי "לודו" (Lodo), ומדרום לו הרובע הדרומי הקטן יחסית המכונה "סינדון" (Sindone). השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית מקיף את מרכזו של האי, אורכו 1,300 מטר ורוחבו 350 מטר. המתאר העירוני של האי הוא של רחובות שתי וערב כפי שנוסח בתוכנית מ-1828. ארבעה רחובות עוברים לאורך האי מצפון לדרום, והם נחצים על ידי סמטאות קצרות רבות המוליכות ממזרח למערב ומקשרות בין הרציפים שלאורך שני יובליו של הנהר. המבנים באי הם מבנים קולוניאליים בני שתיים או שלוש קומות, ומתאפיינים במרפסות עץ ובמעקות ברזל. הגגות עשויים מרעפים אדומים, ולחלונות ולדלתות מסכי עץ.
המבנים ההיסטוריים הבולטים משתרעים ברובם באזור הממשל, שרוחבו כ-150 מטרים מצפון לדרום והוא גובל בשני צדדיו האחרים בגדותיו של הנהר. בצידו המערבי של אזור הממשל משתרעת כיכר מוצלת קטנה הקרויה על שמו של פדרב (Place Faidherbe), ובמרכזה ניצב פסלו של המושל. שני קסרטינים צבאיים שהוקמו ב-1837, שוכנים מצפון ומדרום לכיכר ומכונים "הרונייה הצפוני" (Rognat Nord) ו"הרונייה הדרומי" (Rognat Sud) בהתאמה. סמוך לכיכר מצידה המזרחי נמצא ארמון המושל (Hôtel du Gouvernement) שירש את קירותיו מהמצודה העתיקה שבה החל היישוב במקום. בארמון שוכנים משרדי הממשל האזורי של סן-לואי. מדרום למתחם נמצא המבנה הגדול של המרכז האזורי התרבותי. בעברו שימש כמושב האספה הכללית, לאחר מכן כמושב האספה הקולוניאלית ולאחר מכן כמקום מושבה של האספה האזורית. הקתדרלה שלה חזית נאו-קלאסית שוכנת מיד מדרום לאזור הממשל. היא נבנתה ב-1828 מתרומות התושבים, והייתה הכנסייה הראשונה במערב אפריקה. היא העניקה לאזור את כינויו "קרטיאן" (Kertian), שיבוש של המילה הצרפתית "קרטיאן" (chrétien), היינו נוצרי). המסגד הגדול (Grande Mosquée) שנבנה החל ב-1838 בסגנון המגרב שוכן ברובע הצפוני של העיר.
ערים תאומות

ארצות הברית סנט לואיס, ארצות הברית
מרוקו פאס, מרוקו (מ־1979)
בלגיה לייז', בלגיה
איטליה בולוניה, איטליה
הערות שוליים

↑   "אם לא ניזהר הכל ייעלם": ונציה של אפריקה שוקעת בים, באתר TheMarker‏, 29 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562117905171  BNE: XX456292  BnF: cb11581254j (data)  GND: 4118222-4  LCCN: n83193984  MusicBrainz: c7d7074d-b95f-4973-af6d-743f3b8e39e7  NARA: 10044540  SUDOC: 027585867  VIAF: 145458067   WorldCat (עם VIAF): 145458067 
סן-לואי ב-1814
סן-לואי בסביבות שנת 1900
סירות נהר בסן-לואי
גשר פדרב המחבר את סן-לואי ליבשה
סטצ'ק

סְטֶצַ'ק (בסרבו-קרואטית: Stećak, בכתב קירילי: Стећак; בלשון רבים: סְטֶצְ'צִי, בסרבו-קרואטית: Stećci, בכתב קירילי: Стећци) הוא מונח המתאר מצבות מונומנטליות מימי הביניים אשר פזורות ברחבי בוסניה והרצגובינה, ומעט אל תוך גבולותיהן של קרואטיה, מונטנגרו וסרביה. כמות מוערכת של 60,000 מצבות נמצאות בגבולות בוסניה והרצגובינה המודרנית וכ-10,000 הנותרות נמצאים כיום בקרואטיה (4,400), במונטנגרו (3,500) ובסרביה (2,100). סך הכל פזורות המצבות על פני יותר מ-3,300 אתרים, ויותר מ-90% מהמצבות נמצאות במצב שימור ירוד מאוד.
המצבות החלו להופיע באמצע המאה ה-12, והגיעו לשיאן במאות ה-14 וה-15, לפני שנפסקה הופעתן במהלך הכיבוש העות'מאני בתחילת המאה ה-16. המצבות הן חלק ממסורות נפוצות בקרב חסידיהן של הכנסייה הבוסנית, הקתולית והאורתודוקסית גם יחד, והן קושרו לעיתים קרובות לאוכלוסייה הוולאכית, אולם ההשתייכות האתנית והדתית המקורית עדיין לא נקבעה. האפיטפים אשר על המצבות נכתבו בעיקר באותיות בוסניות-קיריליות אשר נכחדו מין העולם. האוסף הגדול ביותר של מצבות אלו נקרא ראדימליה, וממוקם ממערב לסטולאץ בבוסניה והרצגובינה.
הסטצ'צי הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסקו בשנת 2016. אתר המורשת כולל מגוון של 4,000 מצבות ב-28 אתרי נקרופוליס - מתוכם 22 בבוסניה והרצגובינה, שניים בקרואטיה, שלושה במונטנגרו, ושלושה בסרביה.
הסטצ'צי הן תופעה תרבותית יוצאת דופן, בזכות העדות הייחודית שהן מספקות לתמהיל התרבותי שהיה באזור זה בימי הביניים - בין סגנונות עיצוב אסלאמיים, מסורות נוצריות ושילובם של סמלים מהמיתולוגיה הקדם-נוצרית של הקבוצות האתניות שחיו באזור.
אטימולוגיה

המילה סטצ'ק עצמה היא צורת ביטוי מקוצרת של המילה הישנה "stojećak", אשר נגזרת מן הפועל הסלאבי הדרומי "stajati" (שמשמעותו בעברית: "עומד"). מילולית פירוש המילה הוא "אלמנט עומד וגבוה".
בהרצגובינה הם נקראים גם "משטי"/"משטה" (mašeti/mašete; באיטלקית המילה "מסטו" (massetto) פירושה "סלע גדול", ובטורקית המילה "משהד"/"משהט" ("meşhet"/"mešhed") פירושה "מצבה לגיבורים שנפלו"), במרכז ומערב בוסניה הם נקראים "מרמורי"/"מרמוריה"/"מרמורובי" ("mramori"/"mramorje"/"mramorovi", מילולית: "שיש"), ובסרביה ובמונטנגרו נקראים "אוסג'ניק" ("usađenik", בתרגום מילולי לעברית: "השרשה").
בכתובות על המצבות עצמן, הן מתוארות כ-"bilig" (בעברית: "סימן"), "kamen bilig" ("סימן אבן"), "kâm"/"kami"/"kamen"/"kamy" ("אבן"), "hram" ("מקדש"), "zlamen" (סימון), "kuća" (בית), "raka" (בור), "greb"/"grob" (קבר).
אף כי המשמעות המילולית של המילה "סטצ'ק" היא "אבנים מונוליתיות גבוהות", במאה ה-20 היא התקבלה במדע כמונח כולל עבור לוחות של מצבות. ההתייחסות המקורית למילה עצמה אינה ודאית. המקור המוקדם ביותר לשימוש המילה הוא במכתב משנת 1851, ואופן רשמי יותר במילון מקומי משנת 1852 (במהדורה הראשונה משנת 1812 המונח לא היה קיים), ובמילונים אקדמיים מוזכר רק מ-1956/58.
ההנחה היא שהשימוש במונח רווח במזרח הרצגובינה ובחלקים מסרביה, עד שבראשית המאה ה-20 נוצר שינוי בטרמינולוגיה.
המונח "סטצ'ק" אינו נפוץ בדיאלקטים אזוריים, והוא אינו נכון מבחינה סמנטית וסותר את צורת המצבות בפועל, שכן הוא נובע מהפועל "לעמוד", ואילו הרוב הגדול של המצבות מעוצבות בצורה מאוזנת ו"שוכבת", בניגוד למצבות מסוגים אחרים אשר מתנשאות כלפי מעלה. כמות מצבות הסטצ'ק אשר מתנשאות כלפי מעלה אינו מסתכם אפילו ב-5% מתוך הכלל. מאחר שבכתובות של מצבות הסטצ'ק עצמן המצבות מכונות "kami" ("אבן"), חוקרים שונים הציעו את המונח המקביל "kamik" כשם מתאים יותר לכלל המצבות, והציעו שהמונח "סטצ'ק" יתייחס למצבות העומדות בלבד. המונח "kamik" קרוב יותר למשמעות המקורית בפועל, ולעיתים הוא משמש במקום סטצ'ק בספרות המקצועית.
מאפיינים > עיצוב

חלק קטן (384) מתוך מצבות הסטצ'ק נושאות כתובות, בעיקר בשפה בוסנית קירילית שנכחדה.
הכתובות יכולות להיות מחולקות באופן גס לכמה סוגים: ביטוי דתי, תיאור המוות ההרואי, מידע על הנפטר, מידע על קרובי משפחתו של הנפטר ונסיבות מותו, מידע עם שם אישי בלבד (או שימוש בשם גנרי החוזר על עצמו), או לקח דתי או מוסרי (לרוב אמרות חכמה שונות העוסקות בחיים ותמותה, פחד ממוות, חרדה מול שלווה וכדומה).
המאפיין המרשים ביותר הוא מוטיבים דקורטיביים המחולקים לשש קבוצות המשלימים זו את זו: סמלים חברתיים, סמלים דתיים, צלם של ריקוד הפולקלור המקומי קולו שמבוצע לאחר המוות, צלם המייצג דמויות שונות, קישוטים עם כוונה ברורה, ומוטיבים לא מסווגים (בעיקר סימבוליים, גאומטריים או פגומים).
רבים מהם שרדו עד עצם היום הזה. ספירלות, ורדים, עלי גפן וענבים, סוגי שושן, כוכבים (לרוב בעלי שישה קודקודים), וירחים - הם חלק מהביטויים האומנותיים הנפוצים. עיצובים נוספים כוללות תהלוכות של צבאים, סוסים, ריקוד קולו, ציד, טורנירי אבירים, והמפורסם ביותר, דמותו של המנוח עם ידו הימנית מורמת, אולי במחווה של נאמנות.
הפרשנות של משמעות המוטיבים שנויה במחלוקת. כמה חוקרים הגיעו למסקנה כי המוטיבים, בדומה למסורות פולחן שלאחר-המוות של כתות שונות, מעידים על נוכחותם של סמלים תאולוגים מתקופה קדומה יותר בבלקן, אז השבטים הוולאכים והאילירים שחיו באזור האמינו באמונות פרה-נוצריות. חוקרים מציינים שסימבולים כמו סוס יחיד עם נחש, או צבי יחיד עם ציפור, אשר מופיעים על מצבות הסטצ'ק, מסמלים בתרבויות קדומות שונות את נשמתו של המנוח הולך לעולם אחר.
חלק מהסמלים אשר על המצבות מתכתבים עם המיתולוגיה האילירית הקדומה. הפולחן הקדום באזור הבלקן, כמו אזורים סמוכים נוספים, כלל שימוש נרחב בייצוגיות של התאוס על ידי צבי. הארכאולוג דרגוסלאב סרייוביץ' (אנ') הראה במחקריו כיצד גם לאחר התפשטות הנצרות לא נעלם השימוש בצבי בפולחן של העמים המקומיים. חוקרים נוספים סוברים שתפקיד הצבי במיתולוגיה הייתה להוביל את המנוח אל העולם הבא. לעיתים מלווה את הצבי במעמד זה ציפור, או סמלים נוספים כמו שושנים או צלב. מוטיבים נוספים כמו ריקוד הקולו שלאחר-המוות, ופנייתם של הפסלים לכיוון מערב, מתכתבים עם אמונות מוקדמות יותר הקשורות להנחיית הנשמה לפנות אל הכיוון הנכון.
באזורים מסוימים מופיעות במצבות רבות מוטיבים של גרמי שמיים - ירח, כוכבים ושמש - המזוהים עם אמונות פגאניות מוקדמות באזור זה, ובאזורים רבים נוספים. על פי אמונות דתיות עתיקות, הגוף המת הולך לירח והנשמות אל השמש, ולא פעם ראו קשר בין סמלים אסטרליים עם מוקומם של גרמי השמיים בזמן מותו של המנוח.
ממחקרים אלו עולה שיש קשר חזק בין הסמליות של עיצוב המצבה בתקופה הנוצרית בה בנו את הסטצ'צי, לבין מיתולוגיות קדומות יותר של האזור שעדיין נותרו נוכחות ומשמעותיות במערכת האמונות המקומית גם זמן ממושך לאחר השתרשות הנצרות באזור.
מאפיינים > סגנון המבנה

מצבות הסטצ'ק הן מצבות אבן מונוליתיות בצורת מנסרה, אופקיות או אנכיות, עם משטח שטוח או מכוסה גמלון, עם או בלי כן. הסיווג הנפוץ ביותר למצבות הסטצ'ק הוגדר על ידי דמיטרי סרגייבסקי ב-1952, שחילק אותם לסוגים מאוזנים ומאונכים, אך עד היום לא הסתיימה שיטת הסיווג המדויקת ביותר שלהם.
על פי ההיסטוריון שפיק בשלאגיץ' (אנ'), הסטצ'ק יכול להופיע באחד משבעה סוגי צורות: לוחות שטוחים, תיבה, תיבה על כן, גמלון, גמלון על כן, עמוד ניצב וצלב, ואילו על פי דוברבקו לוברנוביץ' (אנ') ישנם 9 סוגים: לוחות שטוחים, לוחות שטוחים על כן, תיבה, תיבה על כן, תיבה גבוהה, תיבה גבוהה על כן, סרקופג (סגנון הגמלון), סרקופג על כן וצלב.
הסגנונות הנפוצים ביותר הן התיבות, והם מונים, על פי אונסק"ו, כ-40,000 מצבות מסגנון זה בבוסניה והרצגובינה.
כרונולוגיה של החוקרת מריאן ונזל (אנ') מציעה שמצבות נבנו בתחילה בסגנון של הלוחות השטוחים (העתיקים יותר מתוארכים לסביבות שנת 1220, אך נראה שישנן מצבות מוקדמות יותר בסגנון זה מאמצע המאה ה-12), העיצובים המונומנטליים התחילו להופיע בסביבות בשנת 1360, אלה עם ייצוגים חזותיים החלו להופיע בסביבות 1435–1477, וכנראה התופעה הגיעה לסיומה בשנת 1505 (לא כולל דוגמאות בודדות ונדירות שנמשכו עד המאה ה-18). העיצובים המאוחרים יותר של המצבות החלו להיות מושפעים מעיצובים אסלאמיים-עות'מאניים שהיו נפוצים בסוף ימי הביניים.
השלב הראשוני של התפתחותן של המצבות, שכלל כאמור לוחות אבן פשוטים, אינו עיצוב המזוהה עם האזור, ונראה שמקורותיו באזור המערבי של הים התיכון, שם היה נפוץ סגנון הקבורה שכזה, אך בהדרגה המצבות השתדרגו בשיטות ייצור וקישוט האופייניות בבלקן, על פי מיומנויות אבן הייחודיות של האזור. המונומנטים המתוארכים מעידים על כך שהם נעשו תחילה על ידי האצולה הפאודלית, ומאוחר יותר המסורת הזו אומצה על ידי הוולאכים המקומיים. שאימצו את הסגנון הזה מאמצע המאה ה-15.
שיוך דתי ואתני

ישנן כמה תאוריות שונות אך מבוססות, לגבי הזהות האתנית-תרבותית של מי שיצרו את תופעת הסטצ'ק. על פי הדעה המקובלת, המקור הוא בתופעה תרבותית מאזור בוסניה והרצגובינה מימי הביניים. כמה חוקרים בחרו את התופעה בהיקף רחב יותר, ומשייכים את שורשי העיצוב האומנותי של הסטצ'ק למסורות אומנות מגלית שהייתה נפוצה באירואסיה עוד בתקופה הפרה-היסטורית.
חוקרים שונים רואים בעיצוב התיבות של הסטצ'ק השפעות רומנסקיות וגותיות.
מבחינה אתנית חוקרים רבים מסכימים שתופעת הסטצ'ק קשורה בעיקר לתרבויות שחיו באזורים הרריים. הדעה הרווחת בקרב החוקרים מקשרת את הסטצ'צי אל האוכלוסייה הוולאכית שחיה באזור בימי הביניים, אך עדיין לא ברור עד כמה הקשר הזה משמעותי. עדויות שונות מצביעות על כך שסגנון העיצוב של הסטצ'צי החל אצל האצולה הפאודלית המקומית, ואומץ בהמשך על ידי השבטים הוולאכים. נראה שאחת ממשפחות האצולה בהונגריה שרצו בתמיכתם של הוולאכים, סייעו להם בהמשך בהטבות כלכליות שונות, מה שגרם לשבטים הוולאכים להתחזק כלכלית, וכך יכלו להרשות לעצמם את הפקתן של מצבות מושקעות ומעוצבות יחסית. חלק מהשבטים הוולאכים שלהם הייתה יכולת ארגון צבאית יושבו באזורי גבול מסוכנים ושימשו כחיץ בין החילות הרשמיים של האצולה לבין אויביהם, וכך גבר שיתוף הפעולה שלהם עם האצולה המקומית, מה שבא לידי ביטוי גם בפריסת מצבות הסטצ'ק ובמידת ההשקעה בהן. על פי ההערכות, עם הכיבוש העות'מאני, שבטים רבים של ולאכים וסלאבים מקומיים התאסלמו ואיבדו בהדרגה את הזהות התרבותית והמבנה החברתי שלהם, מה שגרם בהדרגה להפסקת עיצוב המצבות.
מבחינה דתית מחקרים מהעשורים האחרונים הגיעו למסקנות שמסורת הסטצ'ק הייתה בעיקרה מסורת נוצרית מקומית, והעידה בהיקפה על השתרשותה הרבה של הנצרות באזור זה. עם זאת, סימבולים קדם-נוצריים המשולבים בעיצובים, לצד מנהגים קדם-נוצריים שונים - כמו הצבת חפצים של הנפטר או חלק מכספו לצידו בקבר, או הוצאת עצמות המת לצורך שטיפתן וקבירתן מחדש - העלו השערה נגדית שאולי הנצרות באזור זה לא הייתה נפוצה כמו שטוענים חלק מהחוקרים.
כך או אחרת הסטצ'צי מספקות עדות להשפעות פגניות קדם-נוצריות שהשתלבו בימי הביניים באמונה הנוצרית החדשה שהגיעה לאזור, ולצד השפעות של מניכאיזם - יצרו מארג אמונות מקומיות יוצא דופן.
מורשת

אחת התעלומות המרכזיות של הסטצ'ק היא שהתופעה לא מוזכרת כלל במסמכים מימי הביניים. גם תיעודים פרנציסקנים אשר תיעדו דברים רבים יוצאי דופן, כמו בתי קברות טורקיים, לא הזכירו את המצבות הללו. המסורת העממית, מצידה, שימרה את תפיסה מיתית מלאה באמונות טפלות ופנטזיה. משמעות הדבר היא שקיים חוסר רציפות בזיכרון האתני-ההיסטורי של כל שלוש הקבוצות האתניות שגרו באזור זה, בעקבות הגירות שונות והמרות הדת בתקופת הכיבוש העות'מאני.
התיעוד החיצוני המוקדם ביותר שנמצא למצבות הוא משנת 1530. בשנת 1626 הוזכרו שנית כמצבות המפארות את זכרם של גיבורים אנונימיים. הן החלו להיות מוזכרות בספרות המקומית רק מאמצע המאה ה-18.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-19, נחשב הסטצ'ק לאחד מסמליה של בוסניה הרצגובינה - סמל המביא לידי ביטוי את המיתולוגיה האתנית-לאומית של הסלאבים הדרומיים.
אף על פי ששלוש התנועות הלאומיות המקומיות - הבוסנית, הקרואטית והסרבית - ניסו לספח את הסטצ'ק כסמל אותנטי לתרבותן, באופן פרדוקסלי, אף אחת משלוש הקבוצות האתניות (בוסניאקים, סרבים בוסנים וקרואטים בוסנים) בבוסניה והרצגובינה לא זכרה את הסטצ'ק בתודעתן הקולקטיבית, והן הותירו אותם להרס טבעי או אנושי. פרשנים רבים סבורים שאם קבוצה אתנית כלשהי הייתה מספחת אותם לעצמה כסמל תרבותי, המצבות היו נשמרות כיום במצב טוב יותר.
הסטצ'ק השפיע על צורות אמנות שונות והיו נושא השראה לפסלים, ציירים, משוררים, יוצרים, סופרים וצלמים.
סיינה

ערך זה עוסק בעיירה באיטליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סיינה (איטלקית: Siena) היא בירתה של נפת סיינה בחבל טוסקנה, איטליה.
מרכזה ההיסטורי של סיינה הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. סיינה היא אחד האתרים האטרקטיבים באיטליה עם יותר מ-163 אלף מבקרים (בשנת 2008)[דרוש מקור]. סיינה מפורסמת באוכל, באומנות, במוזיאונים, במרכז העיר בסגנון ימי הביניים ובפאליו, מרוץ סוסים הנערך פעמיים בשנה.
פיאצה דל קמפו ממגדל הפעמונים
היסטוריה

בדומה לערים טוסקניות רבות שנמצאות באזור הררי, מיישביה הראשונים של סיינה היו האטרוסקים (900 עד 400 לפנה"ס), ובפרט שבט ה"סאינה". הרומאים הקימו עיר שנקראה סאינה יוליה (Saena Julia) באתר היישוב הקדום בתקופת הקיסר אוגוסטוס. תיעוד ראשון של העיר מתוארך לשנת 70 לספירת הנוצרים.
בין המאה ה-2 לפני הספירה למאה ה-1 לספירה, עבר השלטון מהאטרוסקים לרומאים.
סיינה לא שגשגה תחת הרומאים בשל מיקומה המרוחק מהדרכים הראשיות, עד כי גם הנצרות לא חדרה אליה עד המאה הרביעית לספירה, אז השתלטו עליה הלומברדים. העיר החלה לפרוח רק עם קביעת תוואים חדשים לדרכים דרך סיינה בגלל התקפות ביזנטיות על הדרכים העתיקות. עקב כך הפכה סיינה מרכז מסחר בדרך בין צפון איטליה לרומא, ותנועת הצליינים לרומא עברה דרכה והייתה נדבך משמעותי בכלכלתה במהלך ימי הביניים.
במאה ה-12 המשטר האריסטוקרטי בסיינה השתנה בהדרגה למשטר רפובליקני. באותה עת, נבנו מבניה המפורסמים של העיר, כולל הקתדרלה והפיאצה דל קמפו. ב-1203 הוקמה אוניברסיטת סיינה הפועלת עד ימינו אלה. העיר ספגה מכה קשה מן המוות השחור ב-1348.
במהלך ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, סיינה הייתה יריבה פוליטית של שכנתה פירנצה, ואף התחרתה עמה בתחום האמנויות והתרבות. לאחר מאבקים ממושכים ומצור שנמשך כשנה בפיקוד של בלז דה מונלוק, נכנעה סיינה ב-1557 לפירנצה כאשר מ-40 אלף תושבים שרדו רק כ-8 אלפים. היא סופחה לדוכסות הגדולה של טוסקנה אשר תחת שלטונה נשארה עד איחוד איטליה במאה ה-19.
כיום, סיינה עודנה מרכז אקדמאי ותרבותי באיטליה. הודות למבניה ורחובותיה מימי הביניים, העיר מושכת אליה רבבות תיירים מדי שנה, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר, קאלצ'ו סיינה, נוסדה ב-1904 ומשחקת בסרייה א', הליגה האיטלקית הראשונה. הישג השיא שלה הוא זכייה בודדת בקופה איטליה.
קבוצת הכדורסל מונטפסקי סיינה נוסדה ב-1871 והייתה לקבוצת הכדורסל הראשונה באיטליה כולה. בשנות האלפיים הפכה מונטפסקי למעצמת כדורסל, זכתה מספר פעמים באליפות ובגביע המדינה, ואף העפילה לפיינל פור של היורוליג, אך מעולם לא הגיעה לגמר.
ארכאולוגיה

בנובמבר 2022 נמצאו מעל 20 פסלי ברונזה ואלפי מטבעות המתוארכים לתקופה בסביבות המאה ה-1 לספירה, ושהשתמרו בבית מרחץ עתיק בעיירה סן קשאנו די באני
ראו גם

פאליו
פאלאצו פובליקו
בית הכנסת בסיינה
הערות שוליים

1 2  עשרות פסלי ברונזה בני כ-2,000 שנה התגלו בבוץ בטוסקנה, באתר ynet, 9 בנובמבר 2022
↑  Claudio Calvani, Toscana -Luci e colori dele Stagioni, Milano: Casa EditriceRotalsele. (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268288105171  BnF: cb11936000x (data)  GND: 4054903-3  ISNI: 0000 0001 0674 6522  LCCN: n79013822  MusicBrainz: e2f14058-37e8-45bd-9db0-2472deadbb3b  NARA: 10045727  NKC: ge130807  SUDOC: 027284581  VIAF: 239842096   WorldCat (עם VIAF): 239842096 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באיטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קתדרלת סיינה
פיאצה דל קמפו הנחשבת לאחת הכיכרות הנאות באירופה כולה
אמנון עברון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1931 ט' באייר ה'תרצ"א תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  30 ביוני 2006 (בגיל 75) ד' בתמוז ה'תשס"ו ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 השתייכות:  משרד המבורגר עברון ושות'
 תקופת כהונה:  ? – 30 ביוני 2006 
 תקופת הפעילות:  ? – 30 ביוני 2006 
 תפקידים בולטים:  ייצוג בנק ישראל בפני ועדת בייסקי
 פעילויות נוספות:  חבר הוועד המנהל של עמותת ארתור  רובינשטיין הבינלאומית ושל האופרה  הישראלית החדשה
 
אמנון עברון (ט' באייר ה'תרצ"א, 26 באפריל 1931 – ד' בתמוז ה'תשס"ו, 30 ביוני 2006) היה עורך דין ישראלי וראש משרד המבורגר עברון ושות', מומחה בליטיגציה.
ביוגרפיה

עברון נולד בתל אביב לאריה ושרה המבורגר. אחיו הצעיר היה רם עברון. הוא סיים את בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, בגיל 17 התגייס לפלמ"ח ובאפריל 1948 הצטרף לגרעין המכבי הצעיר בקיבוץ גבעת חיים. שירת כחבלן במסגרת הגדוד השישי של חטיבת הראל. במלחמת העצמאות לחם בגזרת ירושלים, לרבות במשימות פירוק מוקשים והריסת כפרים נטושים.
לאחר מלחמת העצמאות החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית, ובנוסף למד גם באקדמיה למוזיקה בירושלים. בשנת 1956, לאחר שהשלים תואר במשפטים (M.Jur) בהצטיינות יתרה ותואר ראשון באקדמיה למוזיקה, החל התמחות בת שנתיים במשרדו של אביו, עו"ד אריה המבורגר, שהיה מעורכי הדין המובילים בישראל באותה התקופה. בשנת 1957, לאחר שהוסמך כעורך דין, הצטרף אל אביו ושם המשרד הפך ל"המבורגר עברון". לאחר מות אביו בשנת 1975, עברון הפך לשותף הבכיר ולראש המשרד, תפקיד שבו החזיק עד מותו.
עברון נחשב לאחד מעורכי הדין המובילים בישראל בתחום המסחרי, ובמיוחד בתחום הנדל"ן. בנוסף הוא נחשב למומחה בליטיגציה (הופעה בבתי משפט). עם התיקים המתוקשרים שבהם טיפל נמנים ייצוג בנק ישראל בפני ועדת בייסקי לחקירת ויסות מניות הבנקים, ייצג את נגיד בנק ישראל לשעבר, משה מנדלבאום, בפרשת ויסות מניות הבנקים, ייצג את עו"ד שמואל ברזל בפרשת בנק צפון אמריקה, ניהול הליכי הכינוס של תשלובת הפלדה בבעלות רובי אסא ובג"ץ קרסיק (ביטול הפקעות צמודות מטרה שלא מומשו).
עברון היה חבר הוועד המנהל של עמותת ארתור רובינשטיין הבינלאומית (The Arthur Rubinstein International Music Society) ושל האופרה הישראלית החדשה.
עברון נפטר ב-30 ביוני 2006, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הותיר אחריו את רעייתו, ורדה (לבית רוזנבלום) ושני ילדים. בנו, עודד, הוא גם עורך דין.