stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ורז' מוסטקי
הערות שוליים

↑  גידי אביבי, שלום על פי מוסטאקי, באתר הארץ, 15 במאי 2006
↑  אורי לוטן, הפילגש הלאומית, חדשות, 8 באוקטובר 1993
↑  יובל ניב, ציפור טרף - אחרי שנתיים של היעדרות מהבמה חוזרת ברברה להופיע, חדשות, 16 בדצמבר 1987
↑  נועם שחק, ז'ורז' מוסטקי "הנוכרי" בראש המצעדים, מעריב, 25 בספטמבר 1969
↑  ז'אן מעריצה את ז'ורז', מעריב, 5 בפברואר 1970
↑  טוביה בן יעקב, זמר יהודי יליד  מצרים עושה סרט בטוניס, מעריב, 7 במרץ 1972
↑  מיכל סנונית, הקול קול יוסי, והפרצוף של צועני, על המשמר, 30 בינואר 1974
↑  מוסטאקי וגילם פי באים לישראל, מעריב, 11 ביוני 1980
הזמר והמלחין ז'ורז' מוסטקי הגיע בסוף השבוע לישראל, דבר, 26 בפברואר 1978
↑  נעמי שמר - הביוגרפיה, באתר וואלה, 27 ביוני 2004
↑  יואב בירנברג, ים, דגים ויוגה, חדשות, 29 באוגוסט 1993
↑  גואל פינטו, ז'ורז' מוסטקי יופיע בישראל, באתר הארץ, 13 במרץ 2006
עמיר מנור, עכבר העיר תל אביב, ג'ורג' מוסטקי בהופעה, באתר הארץ, 10 במאי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506292005171  PLWABN: 9810564146405606  BNE: XX1724867  BnF: cb13897767q (data)  CANTIC: a10778548  CiNii: DA12275888  GND: 118929291  ICCU: LO1V152218  ISNI: 0000 0001 1507 1723  LCCN: nr94005121  LNB: 000295407  MusicBrainz: 6e6dc19f-cfa9-45e8-aaad-ab1d92c60a80  NDL: 00450698  NKC: xx0052935  NLG: 62135  NLK: KAC201890397  NTA: 068963165  RKD: 58067  SNAC: w6sx6kxp  SUDOC: 029518806  VIAF: 85641150   WorldCat (עם VIAF): 85641150
יחזקאל הולשטוק

רבי יחזקאל הלוי הולשטוק (ה'תרמ"ז, 1886 - עשרה בטבת ה'תש"ג, 13 בדצמבר 1942) היה האדמו"ר השני מאוסטרובצה ובנו של מייסד החסידות, ר' מאיר יחיאל. היה מגדולי חסידיו של רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר מצ'ורטקוב. נספה בשואה.
לפני השואה

נולד בסקרנביץ שבפולין לרחל מרים ולרב מאיר יחיאל הולשטוק, הרבי הראשון מאוסטרובצה. למד מפי אביו ומאוחר יותר מרבי דוד משה מצ'ורטקוב. בגיל 18 נישא לביילה מירל, בתו מזיווג שני של רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממליץ. כשש שנים היה סמוך על שולחן חותנו. בה'תרע"א (1911), התמנה לרבה של העיירה אינובלודז' שבמחוז לודז', ולאחר 10 שנים עבר לכהן כרבה של נאשלסק הסמוכה לוורשה. כבר באותה תקופה נודע כצדיק. עם פטירת אביו עבר למלא את מקומו באוסטרובצה כאב"ד וכאדמו"ר. הקים שם את ישיבת "בית מאיר" על שם אביו שבה למדו כמאה בחורים. לישיבה נפתחו סניפים גם בוורשה, לודז' וצ'נסטחוב. מאמרים שלו התפרסמו בכתב עת יגדיל תורה.
בימי השואה

בעת כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית באלול תרצ"ט (ספטמבר 1939) שהה בוורשה. באמצע שנת ת"ש (1940), לאחר ריכוז יהודי ורשה בגטו, החזירו אותו חסידיו בחשאי לאוסטרובצה במכונית של הצלב האדום. כשהחל הרצח ההמוני של יהודים בא עם מניין יהודים למצבת קברו של אביו והניח שם פתק שבו כתב כי הוא מצפה שאביו יעמוד לפני כיסא הכבוד ויבקש רחמים על עם ישראל הנמצא בסכנה. אסף עם חסידיו את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר וקברו אותם. הגרמנים התעללו בו וגילחו חצי מזקנו.
סירב לשתף פעולה עם היודנראט המקומי. חסידיו הבריחו אל העיירה סנדומייז' שבה שימש כרב העיר בנו, הרב אברהם יצחק. מסופר כי עסקני העיר הצליחו להשפיע על הבישוף שיסתיר את הרבנים בביתו. הלה הסכים, אולם האב ובנו סירבו לנטוש את בני הקהילה. בטבת תש"ג דרש הגסטפו להסגיר את הרבי, אחרת יישרפו 200 מיהודי העיירה וחייהם של אלפים נוספים יהיו בסכנה. בתגובה אמר: "מוטב אהיה אני קורבן הקהל ולא להפך". הוא טבל במקווה ובעלות השחר אמר סליחות ווידוי והתכונן למות על קידוש השם. בעשרה בטבת בשעה תשע בבוקר באו הנאצים להוציאו להורג וירו בו למוות סמוך לקיר בית הכנסת, כשהוא קורא שמע ישראל. עשרים יהודים שהציעו עצמם למיתה במקומו, אולצו לחפור קבר אחים לעצמם, ונורו לתוכו. הרבי מאוסטרובצה הובא לקבר ישראל וכחודש אחריו נרצחו גם שבעת ילדיו.
כתביו

הרבי התכוון להוציא את חידושיו בשם "מראה יחזקאל", אך מרבית כתביו אבדו. המעט ששרד יצא לאור בשם "קדשי יחזקאל" וצורף לספר "מאיר עיני חכמים" הכולל את חידושי אביו ויצא בידי תלמידו, הרב יחיאל ראובן מנדלבוים. בראש הכתבים הודפסה קינה עליו מאת תלמידו הרב חיים יצחק וולגלרנטר שנרצח בסוף המלחמה בידי הפולנים. בין היתר כתב: "העידו בו תלמידיו שלא איקלע מעולם קושיא שהציעו לפניו שלא יעמידה על בוריה על אתר". בנוסף, הרב נפתלי הלברשטאם הוציא את ספר רמזי מאיר, הכולל חידושים ממנו ומאביו, שיצא לאור בניו יורק בתשכ"א.
ילדיו

רבי יעקב (נולד 1904), חתנו של רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ האדמו"ר מקרימילוב. שימש כראב"ד באוסטרובצה.
רבי אלימלך (נולד בתרס"ה, 1905), חתנו של רבי יוסף קאליש מאמשינוב. ניהל את הישיבה באוסטרובצה ואחר כך כיהן כרב של גראבוב ושל נשלסק. נספה בטרבלינקה.
רבי אברהם יצחק, חתנו של רבי ישעיהו אנגלרד רבה של סוסנוביץ. שימש כרבה של מונדזיו'ב על מקום חותנו. נרצח בשואה עם אשתו וילדיו.
רבי חיים, חתנו של רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר. נרצח יחד עם אשתו ובנם.
רבי נפתלי, חתנו של האדמו"ר מפוריסוב
עוד נרצחו בשואה: בניו אליעזר ומנחם מנדל ובתו היחידה דבורה.
לקריאה נוספת

אשר זלקא ראנד (עורך), "הרב ר' יחזקאל הלוי הלצשטוק", תולדות אנשי שם ח"א, ניו יורק, תש"י, עמ' 36, באתר היברובוקס
הרב יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה: אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק רביעי, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"א
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ג, בני ברק, תשמ"ז, עמ' צד-צח.
מנשה אונגר, אדמו"רים שנספו בשואה, ירושלים תשס"ז (מהדורה שנייה)
אנציקלופדיה שמע ישראל, חלק א', מכון "שמע ישראל", ירושלים תשנ"ז, עמ' 31 ו-272
הערות שוליים

↑  רישום לידות בסקרנביץ שנת 1886 (Akt 111 Chaskel GALSZTUK)
↑  רישומים של עיר מליץ Mielec עמודים 271, 282, 289, 301 Jakub HALSTUECK/HALSZTUK
↑  ראו עליו עוד: יצחק לוין (עורך), הרב ר' אלימלך האלשטוק - נאשלסק, בתוך: אלה אזכרה כרך שלישי, ניו יורק תשי"ט, עמ' 117-121.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312738005171  ISNI: 0000 0000 6885 7351  LCCN: nr94038589  VIAF: 97211897   WorldCat (עם VIAF): 97211897
הטיית אונייה על צידה

הטיית אונייה על צידה ליד רציף, ציור שמן (1780–1800?) מאת גבריאל בריי (אנ'), באוסף המוזיאון הימי הלאומי גריניץ'.
הטיית אוניות על צידן באמצעות גוות. ציור מאת רינייר נומס (אמסטרדם, 1623–1664), באוסף מוזיאון המטרופוליטן ניו יורק.
הטיית הקורבטות "אסטרולב" ו"זלה" על חוף חולי במסען לקוטב הדרומי, 1846.
הטיית ספינה על החוף וגירוד התחתית. ציור מאת הנדריק קובל (רוטרדם, 1778). מאוסף Rijksmuseum.
הטיית אונייה על צידה (באנגלית: Careening וגם Heaving down) הייתה השיטה הנפוצה ביותר לחשיפת תחתית הגוף של אוניית מפרשים עשויה עץ לצורכי תחזוקה ותיקונים. עשו זאת על ידי הרכנת האונייה על צידה האחד בעודה צפה או לאחר שהעלו והושיבו אותה על חוף חולי עם בוא השפל. השתמשו בשיטה זו מ-1500 לערך עד שלהי המאה ה-19.
תיאור השיטה ותולדותיה

שלושה אויבים היו לאוניית המפרשים העשויה עץ: סכנת ריקבון של חלקי העץ שנמצאו במגע ישיר עם המים; הצימדה הימית ("זָקָן") – אצות ובלוטי-ים שנדבקו לתחתית הגוף, האטו את מהירות השיט והאריכו את משך ההפלגה; ותולעי האוניות (טרדו נאוואליס), שקדחו חורים בחלקי העץ שמתחת למים וכירסמו אותם עד כדי סכנת טביעה.
כל עוד האוניות היו קטנות, היו מושכים ומעלים אותן לחוף או לגדת הנהר אל מעבר לקו הגאות ומבצעים את פעולות התחזוקה והתיקונים הנדרשות. ב-1500 לערך, כשממדי האוניות גדלו וכבר לא ניתן היה להעלותן לחוף בשל כובדן, החלו מרכינים אותן על צידן בנמל בעודן צפות. תחילה רוקנו את האונייה מכל תכולתה כדי להקל את משקלה, ואחר כך העמידו אותה לאורכו של רציף (careening quay) או לצידה של גווה שהותקנה לכך במיוחד (careening hulk). קשרו מערכת גלגילות וחבלים לראשי התרנים ומשכו באמצעות כננים בחוף או על סיפון הגווה עד לקבלת זווית ההטייה הרצויה. נגרי האוניות, סותמי הבדק והפועלים עבדו כשהם עומדים על רפסודות במים ועל פיגומים שניתלו על צידה של האונייה. את ה"זקן" הסירו באמצעות אגודות זרדים בוערים וּמַגְּרֵדִים, אחר כך אטמו מחדש את סִדְּקֵי הלוחות בנעורת פשתן (אנ') ובזפת, ומרחו על לוחות התחתית תערובת של חֵלֶב (אנ') וגופרית או חֵלֶב ועיטרן להגנה מפני תולעת האוניות. לבסוף ציפו את לוחות הגוף שמתחת למים בנסרי עץ דקים. כשסיימו את הטיפול בצד אחד סובבו את האונייה והרכינו אותה לצד השני. ציפוי התחתית בפחי נחושת, חידוש שהונהג בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-18, חסם את דרכן של תולעי האוניות, אך הצורך בסילוק הצימדה, באטימת דליפות ובהחלפת חלקי עץ רקובים נותר כמקודם.
במקומות שבהם לא היה נמל מתאים, במקרי חירום או במהלך הפלגות חקר אל ארצות לא נודעות הביאו את האונייה אל מפרץ מוגן מרוחות וזרמים (careening bay), הושיבו אותה על החוף החולי עם בוא השפל, והיטו אותה על צידה לשעות אחדות עד הגאות הבאה. שודדי ים, שלא יכלו להכניס את אוניותיהם לנמלים, השתמשו גם הם במפרצים נחבאים ומוגנים מאיתני הטבע.
שיטה חלופית אם כי מסוכנת למדי ונקראה באנגלית Parliamentary heel הייתה הטיה חלקית של האונייה על ידי העתקת משקל מצידה האחד לצידה השני ולא באמצעות חבלים וכננים. היא נועדה לתחזוקה ולתיקונים דחופים בבֵּינַת קווי המים, שם הצטברה כמות הצימדה הימית הגדולה ביותר. אוניות מלחמה יכלו להיפגע מכדורי תותח גם מתחת קו המים או בסמוך אליו.
השימוש במבדוקים יבשים (graving docks) לתחזוקת אוניות גדולות החל גם הוא בסביבות 1500. המבדוק היבש הראשון בעולם נבנה בפורטסמות' באנגליה ב-1496, ואחריו – אם כי בהפרשי זמן ניכרים – גם באירופה (בנמל ברסט בצרפת ב-1756, בנמל קרונשטאדט ברוסיה ב-1752), באמריקה (בנמל צ'ארלסטון ב-1827) ובקולוניות הבריטיות מעבר לים (בנמל בומביי ב-1754). בניית מבדוקים יבשים והפעלתם הייתה יקרה, מספרם עד המאה ה-18 היה מועט, מלבד בריטניה, שעד סוף אותה מאה היו בה כבר 24 מבדוקים. בנמלים ובמספנות בהם לא היה מבדוק המשיכו להטות אוניות על צידן כדבר שבשיגרה עד סוף עידן אוניית המפרשים העשויה עץ (אנ'), בשלהי המאה ה-19.
אטימולוגיה

המילה careening באנגלית ומקבילותיה בצרפתית (Carénage), בספרדית (Carena) ובאיטלקית (Carenaggio) נגזרות מן carina בלטינית, "שדרית האונייה" – carène בצרפתית, carena בספרדית, carena באיטלקית. כשמטים את האונייה על צידה עד זווית של כ-80 מעלות, יוצאת השדרית אל מחוץ למים ומכאן השם.
לקריאה נוספת

Burney, William (1815). A New Universal Dictionary of the Marine. London, T. Caldell & W. Davies. Reprint facsimile edition: London, Chatham Publishing, 2006. E-text in Lars Bruzelius Maritime History Virtual Archive.
Falconer, William (1790). An Universal Dictionary of the Marine. London, T. Cadell. Facsimile reprint by David & Charles, 1970.Digitized copy in Internet Archive Wayback Machine. E-text in trove.nla.gov.au.
Gerhard, Peter (August 1958). "The Tres Marias Pirates". The Pacific Historical Review. Vol. 27, no. 3, pp. 239–44.
Goelet, Michael Peter (May 1986). The Careening and Bottom Maintenance of Wooden Sailing Vessels. MA thesis, Texas A&M University. Digitized copy in OAKTrust Digital Rpository. Accessed July 16, 2024.
Goodwin, Peter (1987). The Construction and Fitting of the Sailing Man-of-War, 1650–1850. London, Conway Maritime Press.
Kemp, Peter, ed. (1976). The Oxford Companion to Ships and the Sea. Oxford University Press.
King, Lt. W. (1802). "Account of the preparations and process of heaving down his Majesty's late Ship the Courageux, in the arsenal of Toulon, October 1793; with observations". Naval Chronicle For 1802, Vol. viii, pp. 307–311. London.
Lavery, Brian (1987). The arming and fitting of English ships of war, 1600–1815. London, Conway Maritime Press; Annapois, Md., Naval Institute Press, 2006.
MacDougall, Philip (1989). Royal Dockyards. Shire Publications.
Masefield, John (1905). Sea Life in Nelson's Time. London, Methuen. Digitized copy in Internet Archive.
Manwayring, Henry (1644). Sea-mans Dictionary. London, Printed by G. M. for John Bellamy. Digitized copy in University of Michigan Library digital collections. Accessed 19 July 2024.
The Nautical Magazine and Naval Chronicle for 1845. London, Simpkin, Marshall, and Co., Vol. 14. Digitized copy in MDZ.
Paasch, H., Captain (1890). Illustrated Marine Encyclopedia. First Published 1890. Facsimile reprint edition by Argus Books Ltd, Herts, England, 1977.
Plouviez, David. "The Maintenance, repair and construction of ships in the French Empire during the eighteenth century". International Journal of Maritime History, 2019, 31 (3), pp. 590-611.
Smith, Admiral W.H. (1867). The Sailor's Word-Book – An Alphabetical Digest of Nautical Terms. London, Blackie and Son. Project Gutenberg EBook.
הערות שוליים

↑  Goelet (1986), p. 6.
↑  Mainwayring (1644), pp. 20-21; Falconer (1769), p. 78; Paasch (1890), p. 228; Kemp (1976), p. 140.
1 2  Goelet (1986), p. 257.
↑  Maesfield (1905), pp. 4–5; Lavery (1987), p. 56; Goodwin (1987), pp. 225–227.
↑  Goelet (1986), p. iii.
↑  Burney (1815), pp. 75–76.
1 2  Goelet (1986), pp. 1–7.
↑  Kemp (1976), p. 140.
↑  באנגלית: boot-top, שטח דופן האונייה בין קו המים כשהיא טעונה במלואה לבין קו המים שהיא ריקה, וגם שטח הדופן בין קו המים של אוניית מפרשים כשהיא זקופה לבין קו המים כשהיא נוטה על צידה בכוח הרוח.
↑  Goelet (1986), pp. 15–16; Kemp (1976), p. 632.
↑  המבדוק הראשון נבנה בצ'ארלסטון ב-1678, אך לא האריך ימים, והמבדוק הפעיל הראשון נבנה 125 שנים לאחר מכן, גם הוא בצ'ארלסטון. Goldenberg (1976), p. 15; Goelet (1986), p. 5.
↑  "careen", in OED Online. Oxford University Press. Accessed May 24, 2023.
↑  "carina" in Lewis and Short Latin Dictionary, 1867.
ציפוי בפחי נחושת

התחתית המצופה בפחי נחושת של אה"מ "גנט", כיום אוניית מוזיאון במספנה ההיסטורית בצ'טם
הטיפול בתחתית של אוניית לווייתנים ישנה. תחריט מאת פ"ס קוזנס שנדפס ב-Harper Weekly, דצמבר 1882. באיור נראים פחי הנחושת המצפים את מעטפת הגוף שמתחת לקו המים.
ציפוי בפחי נחושת (באנגלית: copper sheathing) הייתה שיטה להגנה על גופי האוניות שמתחת לקו המים מפני תולעי אוניות (shipworm) מהמין טרדו נאוואליס וצימדה ימית ("זקן"). היא פותחה והונהגה לראשונה בצי המלכותי הבריטי במאה ה-18, והוסיפה להתקיים עד היעלמן של אוניות עשויות עץ בשלהי המאה ה-19.
"תולעת האוניות" וה"זקן"

ההתבלות המהירה של אוניות עשויות עץ הייתה בעיה רבת-חשיבות בתקופת אוניות המפרשים. גופי האוניות שמתחת לקו המים היו חשופים להתקפה בלתי פוסקת של תולעת האוניות ושל בלוטי ים. תולעת האוניות חדרה אל תוך לוחות העץ וגרמה לרקבונם ולהתפרקותם. בלוטי הים, שנצמדו אל תחתית האונייה והצטברו עליה שכבות-שכבות, האטו בצורה משמעותית את מהירות האונייה. השיטות הנפוצות ביותר לטיפול בבעיות אלה היו ציפוי מעטפת הגוף בְּנִסְרֵי עֵץ (לוחות עץ דקים) ולעיתים בפחי עופרת. נסרי העץ המתכלים העניקו לאונייה הגנה יעילה מפני תולעת האוניות, מפני ששימשו טרף לשיניה במקום חלקי הגוף עצמם. את נסרי העץ האכולים או החסרים ניתן היה להחליף בקלות במבדוק בפרקי זמן קבועים. ה"זקן", צִמְדַת האצות ובלוטי הים, היה יריב קשה יותר, מכיוון ש"צמח" במהירות והאט את מהירות האונייה. פחי עופרת הגנו אומנם מפני תולעת האוניות, אך חסרונם היה במשקלם הרב, קשה היה לחברם היטב ללוחות התחתית, ומשום שעופרת היא חומר רך – הם השתחררו ממקומם ונפלו, במיוחד בים סוער.
לפני הנהגת הציפוי בנסרי עץ או פחי עופרת היו מורחים את מעטפת גוף האונייה בחומרי מגן שונים. העיקריים שבהם היו: "כופר לבן" (White stuff), תערובת של שמן לווייתנים, קולופוניום וגופרית; "כופר שחור" (Black stuff), תערובת של עטרן וזפת; ו"כופר חום" (Brown stuff), שהיה בעצם "כופר שחור" שהוסיפו לו גופרית. נהוג היה לצפות תחילה את מעטפת הגוף בנסרי עץ ועליהם למרוח את הכופר הלבן, אך השתמשו גם בכופר שחור.
הרעיון להשתמש בפחי נחושת הועלה לראשונה ב-1708 על ידי צ'ארלס פרי (Perry), אך מינהלת הצי המלכותי דחתה את הצעתו בשל העלות הגבוהה ובעיות התחזוקה הצפויות. ניסויים ראשונים בפחי נחושת נעשו בשלהי שנות 1750, אז ציפו בהם את התחתית והצדדים של השדרית והשדרית המדומה (false keel) של אוניות אחדות.
ב-1761 הורחב הניסוי, ושלטונות הצי הורו לצפות בפחי נחושת את כל תחתית הגוף של הפריגטה "אלארם" (32 תותחים), כמענה למצב הגרוע בו נמצאה כששבה משירות באיי הודו המערבית. מכתב שנשלח ב-1761 אל האדמירליות מספר כי תולעי האוניות כרסמו ואכלו חלק ניכר מגוף האונייה. לפני הנחת פחי הנחושת מרחו את התחתית ב"כופר רך" (Soft stuff), מרקחת של שיער, נעורת חבלים ונייר חום. הנחושת מילאה את תפקידה היטב הן בהגנה על הגוף מפני חדירת תולעת האוניות הן במניעת הצטברות "זקן", שכן במגעה עם מים היא מתעטפת בציפוי דק ורעיל, הדוחה את האורגניזמים הימיים הללו. זאת ועוד, מאחר ששכבה דקיקה זו היא מעט מסיסה, היא נשטפת עם הזמן ולכן אינה מאפשרת לבלוטי הים להיאחז בגוף האונייה. אלא שעד מהרה התברר, כי לולבי הנחושת, שחיברו את פחי הנחושת לגוף, הגיבו ללולבי הברזל וגרמו לשיתוכם. ב-1766 הוסרו פחי הנחושת מ"אלארם" בשל מצבם הגרוע של לולבי הברזל.
בשל הקורוזיה הגלוונית הבלתי צפויה כתוצאה מן הריאקציה בין הנחושת לברזל והעדר הידע באותו זמן כיצד להתמודד עמה שבו בצי לערוך ניסויים עם פחי עופרת. התוצאות היו גרועות אף יותר, שכן פחי העופרת נטו להשתחרר וליפול ממקומם – בשל אותה סיבה – לאחר זמן קצר ביותר. ב-1768 צופתה תחתיתה של אונייה בשם "דולפין" בפחי עופרת והפליגה שנים אחדות סביב העולם. בבדיקה שנערכה עם שובה נתגלה כי מחברי הברזל שותכו במידה כזו שלא הייתה ברירה אלא להחליפם. ב-1769 נעשה ניסיון נוסף בציפוי בפחי נחושת, אך הפעם נעשה הדבר באונייה חדשה שחלקי הגוף שלה חוברו בלולבים עשויים סגסוגת נחושת. התוצאות הפעם היו טובות לאין שיעור יותר, אך בשל המתיחות עם המושבות באמריקה ומלחמת העצמאות האמריקנית שפרצה בעקבותיה נאלץ הצי לדחות את יישום השיטה בשאר אוניות הצי.
הנהגת השיטה

הצי המלכותי החל לצפות את התחתיות של אוניותיו בפחי נחושת בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקנית. הסיבה הייתה הצטרפותן למלחמה של צרפת (1778), ספרד (1779) והולנד (1780): בריטניה ניצבה למול שלוש מהגדולות שביריבותיה, וציפוי אוניות הצי המלחמתי איפשר להן לשהות בים תקופות ממושכות יותר ללא צורך בניקוי ותיקון חלקי הגוף שמתחת למים. שיטת הציפוי בפחי נחושת הייתה אפוא אטרקטיבית מאוד, גם אם יקרה.
למזלם של הבריטים, מכרה הנחושת  Parys Mountain באנגלסי שבויילס החל זה לא כבר לפעול במלוא תפוקתו וסיפק לשוק הבריטי נחושת זולה; אך עדיין היה מדובר בעלות גבוהה – הציפוי בפחי נחושת של אוניית קו נושאת 74-תותחים מדרגה שלישית עלה 1500 ליש"ט, בעוד שהציפוי בנסרי עץ עמד על 262 ליש"ט. ברם, יתרונות תוספת המהירות והשהות בים הצדיקו בעיני האדמירליות את ההשקעה, ובמאי 1779 יצאה הוראה לצפות בפחי נחושת את כל האוניות, כולל אלו הנושאות 32 תותחים, עם עלייתן הקרובה למבדוק. ביולי הורחבה ההוראה וכללה גם אוניות הנושאות 44 תותחים ומטה. אחר כך הוחלט לצפות את כל אוניות הצי, בשל הקשיים לתחזק צי שחלק מאוניותיו מצופות ואחרות לא. עד 1781 צופו תחתיותיהן של 82 אוניות-קו, 14 אוניות נושאות 50-תותחים, 115 פריגטות ו-182 ספינות לא מדורגות. כשהסתיימה המלחמה, ב-1783, התגלו שוב בעיות קורוזיה של הלולבים המחברים את חלקי הגוף. הפתרון נמצא בסגסוגת של נחושת ואבץ (פליז), ולמרות העלות העצומה החליט הצי ב-1786 להחליף את הלולבים בכל אוניות הצי וכך פתר סופית את הבעיה.
שיטת הציפוי בפחי נחושת הועתקה לא רק על ידי ציים מלחמתיים אחרים, אלא גם על ידי אוניות סוחר. היא קסמה לבעלי האוניות בשל החיסכון בעלויות הפעלת כלי השיט, אך בשל מחירה הראשוני הגבוה רק חברות ספנות מבוססות יכלו להרשות זאת לעצמן. פחי הנחושת נעשו סימן לאונייה שמורה ומתוחזקת היטב, והדבר בא לידי ביטוי בהפחתת פרמיות הביטוח הימי שגבתה חברת לוידס של לונדון בעבור אוניות שכאלה.
ציפוי תחתיות האוניות בפחי נחושת הוסיף להתקיים עד היעלמותן של אוניות העץ והמצאת צבע דוחה־צמדה (אנטי פאולינג) בשלהי המאה ה-19.
לקריאה נוספת

Harris, J. R. (1966). "Copper and shipping in the eighteenth century". The Economic History Review 19 (3): 550–68.
Kemp, P. (1976), The Oxford companion to ships and the sea. Oxford University Press.
Lavery, Brian (1987). The Arming and Fitting of English Warships of War, 1600 – 1815. Conway Maritime Press.
Roger, Nicholas (2004). The Commend of the Ocean. Allen Lane.
הערות שוליים

↑  Kemp (1976), p. 205.
↑  Lavery (1987), pp. 57–58.
1 2  Harris (1966).
↑  Roger (2004), p. 375.
הסכם קלוג-בריאן

הסכם קלוג-בריאן
הסכם קלוג-בריאן (הידוע גם בשם "ההסכם לשלום עולמי") נחתם ב-27 באוגוסט 1928 על ידי 15 מדינות. ההסכם היה הצהרה למניעת שימוש במלחמה תוקפנית ואסר על שימוש במלחמה כמדיניות לאומית למעט במקרה של הגנה עצמית.
חתימה ואשרור

טיוטה ראשונה של ההסכם הופצה בין המדינות באפריל 1928. ההסכם נקרא על שם מחבריו מזכיר המדינה האמריקאי פרנק קלוג ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן. בעקבות הערות של בריטניה, הוכנס לתוך ההסכם סעיף הקובע שאם אחת המדינות פותחת במלחמה פוקעת המחויבות של שאר המדינות החתומות. ביולי 1928 הופץ ההסכם בין 15 מדינות ולאחר שאלו הסכימו לחתום עליו אורגן טקס החתימה בפריז. לטקס החתימה הוזמנה קבוצה מצומצמת של מדינות נבחרות, ואחרות לא הוזמנו על אף בקשתן. שאר המדינות הוזמנו לאשרר את ההסכם עד כניסתו לתוקף. במהלך הטקס הוקרא נוסח האמנה וחמישה עשר הנציגים חתמו על שני הנוסחים הרשמיים, באנגלית ובצרפתית.
חמש עשרה המדינות החתומות היו: ארצות הברית, צרפת, איטליה, יפן, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה, בלגיה ושבע מדינות חבר הלאומים הבריטי: הממלכה המאוחדת, אירלנד, דרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
תאריך כניסת ההסכם לתוקף נקבע ל-24 ביולי 1929 והוא נרשם בסדרת האמנות של חבר הלאומים ב-4 בספטמבר 1929.
ההסכם אושר על ידי הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 1929. בארצות הברית, ההסכם אושר על ידי הסנאט ברוב של 85 נגד 1.
לאחר החתימה הודיעו מדינות רבות על הצטרפות לאמנה. ברית המועצות הודיעה באוגוסט 1928 באיגרת מפורטת על הסכמתה להסכם, והייתה המדינה הראשונה שאשררה את ההסכם באופן רשמי, בספטמבר 1928. באותו זמן הודיעו על הצטרפות גם יוגוסלביה, רומניה, פורטוגל ושווייץ. בתחילת ספטמבר הודיעו על הצטרפות גם: סין, דנמרק, ליטא וטורקיה. עד כניסתו לתוקף הצהירו על קבלת ההסכם גם אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, הרפובליקה הדומיניקנית, מצרים, אסטוניה, אתיופיה, פינלנד, גואטמלה, הונגריה, איסלנד, לטביה, ליבריה, הולנד, ניקראגואה, נורווגיה, פנמה, פרו, פורטוגל, סיאם ושוודיה.
מאוחר יותר הצטרפו גם איראן, יוון, הונדורס, צ'ילה, לוקסמבורג, העיר החופשית דנציג, קוסטה ריקה, וונצואלה.
בשנת 1971 הצטרפה גם ברבדוס להסכם.
השפעה

חתימת ההסכם זכתה לפרסום רב בעולם ותקוות לסיום עידן המלחמה. עם זאת, היו שהזהירו שחתימת ההסכם, ללא פתרון הבעיות בין המדינות, לא ימנע מלחמות. נציג גרמניה ביקש, לאור חתימת ההסכם, להאיץ את פינוי המעצמות מחבל הריינוס ובריטניה וצרפת שללו זאת. בעקבות ההסכם, נמנעו המדינות שהיו חתומות על ההסכם להכריז באופן רשמי על מלחמה אם פתחו בה. כך היה, בין השאר, עם הפלישה היפנית למנצ'וריה, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מלחמת החורף והמערכה בפולין.
הערות שוליים

↑  לבסוס השלום בין לאומים, הצפירה, 6 במאי 1928
↑  תשובת אנגליה לאגרת קילוג, דואר היום, 23 ביולי 1928
↑  העיתונות האמריקאית נגד חוזה קילוג, דואר היום, 3 באוגוסט 1928
↑  בעוד שבוע ימים ייחתם החוזה של קילוג, הצפירה, 21 באוגוסט 1928
↑  ספרד לא הוזמנה לחתום על אמנת קילוג, דואר היום, 26 באוגוסט 1928
1 2  לא ישא גוי אל גוי חרב, דואר היום, 29 באוגוסט 1928
↑  אמנת קילוג נחתמה, דואר היום, 28 באוגוסט 1928. בניגוד לנאמר, ברזיל, ארגנטינה וספרד לא היו בחותמות
↑  GENERAL TREATY FOR RENUNCIATION OF WAR AS AN INSTRUMENT OF NATIONAL POLICY, pages 59-64
↑  Rosalind Pulvermacher, Letter from the historians of the foreign ministry in London, June 22, 2010
1 2  רוסיה תצטרף לחוזה קילוג, דבר, 2 בספטמבר 1928
↑  מסכימים לאמנת קילוג, דואר היום, 9 בספטמבר 1928
↑  אוסטריה ואמנת קילוג, דואר היום, 18 בנובמבר 1928
↑  Kellogg-Briand Pact 1928
↑
↑  לאחר תשע שנים, דואר היום, 2 בספטמבר 1928
↑  חתימת אמנצת קילוג, דואר היום, 27 באוגוסט 1928
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263633205171  BnF: cb12477242r (data)  GND: 4163566-8  LCCN: n91023831  NDL: 00569059  NKC: unn20221155390  VIAF: 176270496   WorldCat (עם VIAF): 176270496 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה

שינויי הגבול בצפון 1923-1916. הקו המקווקו הנושק לקוניטרה הוא הקו ששרטטה האמנה מדצמבר 1920
האמנה הפרנקו-בריטית בעניין מספר עניינים הקשורים למנדטים על סוריה ולבנון, ארץ ישראל ומסופוטמיה הייתה מתוצריה של ועידת סן רמו, נחתמה בסן רמו ב-23.12.1920 ונועדה לתחום את גבולות הצפון והמזרח של המנדט הבריטי על ארץ ישראל אל מול גבול המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון לימים הגבול הבינלאומי בין ישראל לסוריה - הסכם ניוקומב-פולה ובין ישראל ללבנון - 'הקו הכחול' ואת קו הגבול שבין עיראק, תחת המנדט הבריטי על מסופוטמיה, לסוריה תחת המנדט הצרפתי על סוריה.
קדם לאמנה 'הסכם דוביל' מ-1919.
תואי הגבול

תחילתו בראש הנקרה קילומטרים אחדים מצפון לאכזיב,  חוצה את סולמה של צור וממשיך מזרחה עד לסעסע ועולה צפונה לאורך קו פרשת המים - בין עמק החולה לנקיק הקאסימיה (קטע נהר הליטאני הזורם מ'ברך הליטאני' מערבה לים התיכון), רכס רמים של היום, מקיף את המושבה מטולה ואת מקור הירדן דן (אך לא את מקור הירדן בניאס)
, אמנם השימוש במימיו צריך היה להיות חפשי בהתאם לסיכומים עתידיים בין הצרפתים האנגלים והציונים כאשר ממשלת צרפת הבטיחה ‘להתנהג בצורה ליברלית ביותר וברוח נדיבה’), עולה את הרי הבשן (השם המקראי לרכס המוכר בימינו כהרי הגולן) שממזרח לעמק החולה, להקיף את אזור היישוב התורכמני והצ'רקסי על הדרך המחברת את הכפר בניאס עם קוניטרה ויפגע בה בנקודה הנקראת סוקיק (חירבת סכיך של היום), ולרדת אל ים כנרת דרך מקורות ואדי ג'רבה הוא נחל עורבים, חמישה ק"מ מדרום מערב לקוניטרה ונחל מסעודיה הוא נחל משושים עד שפכו לכנרת, לחצות את הימה לשניים להמשיך בדרומה לאפיק הירדן לעלות לאורך הירמוך (מימיו יחולקו בין המנדטים) אל עבר הירדן הצפוני עד מדרום להר הדרוזים.
הסכם ה־23 בדצמבר 1920 סיים את ‘שלב התיחום’, שלב ביניים בין 'שלב ההקצאה' ל'שלב הסימון', שהוא על־פי־רוב השלב הארוך והמסובך בשלבי יצירת קו גבול חדש. מכיוון ששלב התיחום נסמך על אטלסים היסטוריים ומפות שלא היו מפורטות ומדויקות דיין התעוררו מחלוקות כאשר היה צורך לסמן את קו הגבול בשטח. אפשר לסכם את השלב הזה כמאבק בריטי־ציוני על המים לתוכניות ההשקיה של ארץ־ישראל מול מאבק על יוקרה צרפתית ביחס לאחיזה בשטחים תוך־כדי נסיגה מהסכם סייקס־פיקו תוך.