זאב ז'בוטינסקי
קורות חיים > נשיא הצה"ר וראש בית"ר

באפריל 1925, התרכזו בפריז נציגי קבוצות "תומכות ז'בוטינסקי", וכינו עצמן לראשונה "הציונים הרוויזיוניסטים", התארגנות שהתגבשה לידי "ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (בקיצור: הצה"ר), שנוסדה באותה שנה בוועידת ייסוד עולמית שכינס ז'בוטינסקי בפריז. הצה"ר הוגדרה כתנועה הפועלת במסגרת ההסתדרות הציונית, ובתור העומד בראשה, הוחזר ז'בוטינסקי אל שורות ההסתדרות הציונית כשהוא נבחר מטעם סיעתו החדשה.
באותה שנה נבחר בבחירות לקונגרס הציוני ה-14 לציר מטעם ארץ ישראל.
בעת שהותו בפריז, הצטרף ז'בוטינסקי כשותף אל ד"ר שמואל פרלמן (לימים עורכו של העיתון "הארץ"), בעל הוצאת ספרים בשם "הספר". יחד פרסמו השניים, במסגרת ההוצאה, ספרי לימוד וספרות עזר בעברית לתלמידים. שני פרסומים חדשניים לאותה עת היו האטלס העברי השני ב-1925, וה"כל בו" לתלמידים ב-1926, מעין יומן נוער שכלל נתונים מדעיים וגאוגרפיים, לצד ביוגרפיות של גדולי עם ישראל, מדריך להליכות ונימוסים, מדריך לכללי ההגייה הנכונה של העברית במבטא הספרדי, ומאמרים על הגדודים העבריים. ההוצאה, שמקום מושבה היה בלונדון, הוציאה גם את ספרי "שרלוק הולמס" ואת ספרו של אנתוני הופ "השבוי מזֶנדָה" (The Prisoner of Zenda, תורגם כ"השבוי מצנדה"), אשר תורגמו לראשונה לעברית.
במשך שנותיו, האמין ז'בוטינסקי כי "גלגל המנוף בחיי הציבור – זהו הנוער!" (מתוך "הארץ", 3 בנובמבר 1926) ואל תנועת הנוער והצעירים "בית"ר" התייחס כ"בבת עיני" ואל חניכיה "בני חלומי וסברי". צעירי בית"ר התחנכו על ברכי תורתו האידאולוגית של ז'בוטינסקי, שערכיה העיקריים היו "התמסרות לרעיון הממלכתי במקום הרעיון המעמדי" (כלומר שלילת העירוב בין סוציאליזם לציונות), ערך ההדר בכל דרכי התנהגותו ואורחות חייו של האדם, חינוך לחלוציות ולצבאיות. נאמר על ז'בוטינסקי כי אם לתנועה הציונית ולמפלגה הרוויזיוניסטית נתן את אונו וכישרונו, הרי שלבית"ר נתן את נשמתו וכל אהבתו. ניתן לציין גם כי תלמידיו ותומכיו של ז'בוטינסקי נהגו שלא לקרוא לו בשמו הפרטי או בשם משפחתו, אלא בתואר "ראש בית"ר", וכך גם נהגו לעשות שנים רבות לאחר מותו.
ז'בוטינסקי הגדיר את האידאולוגיה של תנועתו כ"חד־נס" (מוניזם): דגל אחד, לאומי, בניגוד לצירוף הציוני–סוציאליסטי של תנועת הפועלים. הוא טען כי תפיסתה המעמדית של הציונות הסוציאליסטית מפלגת את העם היהודי ומעמידה את האינטרסים של מעמד חברתי אחד מעל האינטרסים של כלל האומה, ואילו הרוויזיוניזם, לעומתה, אינו מערב מטרות זרות במטרה הלאומית.
ב-1926 ערך ז'בוטינסקי מסע תעמולה בארצות אירופה. בעזרתו של יושב ראש קרן קיימת לישראל מנחם אוסישקין, קיבל הזמנה מטעם הקרן להגיע באוקטובר לארץ ישראל לצורך הכנת סרט על חיי היישוב ("גַנצוֹרי"). תכונה רבה הורגשה בזמן ביקור זה, הן בקרב תומכיו הרוויזיוניסטים והן בקרב מתנגדי דרכו. בירושלים, בחיפה ובתל אביב התמלאו האולמות כדי לשמוע את דבריו.
במהלך ביקורו, השתתף בוועידה הארצית הראשונה של הצה"ר בתל אביב, נפגש בפעם האחרונה עם אחד העם ופרש בפניו את משנתו, השתתף בישיבת הוועד הלאומי, בה התקבלה בהשפעתו ההחלטה לדרוש ממשלת המנדט את הקמתה של יחידה צבאית עברית. בדצמבר חזר לפריז וכינס את הוועידה השנייה של הצה"ר, שעל פי הצעתו החליטה להפוך את בית"ר ממרכז תעמולתי הממוקם בריגה להסתדרות עולמית של הנוער של צה"ר.
משם המשיך למסעות הסברה בארצות הברית ובארצות הבלקן, אשר הביאו להצטרפות חברים חדשים רבים להצה"ר. בבחירות לקונגרס הציוני ה-15 ב-1927, גדלה סיעת הצה"ר. ז'בוטינסקי עצמו עמד בראש רשימה מספר שלוש, שנבחרה ברוב קולות על ידי משלמי השקל ביהדות גאלאץ והתמנה לציר בקונגרס היהודי.
בשנים אלו היה המצב בארץ שפיר כלכלית וביטחונית. אזהרותיו הקודרות של ז'בוטינסקי על הצורך בהגברת העלייה וההתיישבות לא התקבלו בציבור הרחב. בתקופה זו התאמץ ז'בוטינסקי למצוא מקור פרנסה. הוא הוחרם על ידי עיתוני הציונות, והעיתונות הרוויזיוניסטית לא יכלה לשלם לו שכר. ב-1928 פרסם ז'בוטינסקי את הרומן "שמשון", שבו מתואר האדם היהודי החדש שאותו שאף ז'בוטינסקי לגבש.
מארצות הברית הגיעה אל ז'בוטינסקי הצעה מ"מסדר בני ציון" לנהל בארץ ישראל את חברת הביטוח "יהודה", וז'בוטינסקי נענה בחיוב.
בערב סוכות תרפ"ט הוא הגיע לארץ ישראל, כשמשפחתו עתידה להצטרף אליו. בהגיעו הומטרו עליו חצי ביקורת נוקבת מצד החוגים הערביים וארגוני השמאל. ז'בוטינסקי הביא לכינוס הוועד הלאומי באוקטובר 1928, נאם בפניו על אי-אמונו בהסתדרות הציונית והעלה הצעה להקים נציגות בעלת מעמד בלונדון; הדיון בהצעתו התמוסס.
אז עבר ז'בוטינסקי לערוך לתקופה קצרה את העיתון "דואר היום" וארגן בו מערכת בעלת הרכב רוויזיוניסטי. בסוף השנה חזר לאירופה כדי להשתתף בוועידת הצה"ר השלישית בווינה.
ז'בוטינסקי חזר לארץ בינואר 1929.
באותה שנה ייסד את "אגודת הדומיניון העברי". על רקע התנגדותו לסוכנות היהודית המורחבת, התערערו יחסיו עם השמאל. באספת הנבחרים בתל אביב התנגד ז'בוטינסקי לבחירת צירים מטעם היישוב לוועידת הסוכנות היהודית המורחבת. לאחר שנאם, פרץ ויכוח סוער, שהידרדר להתקפה פיזית עליו ועל כמה מצירי הצה"ר. ביולי נסע לאירופה, מכורח היותו נציג סיעתו, כדי להשתתף בקונגרס הציוני ה-16 שהתכנס בתחילת אוגוסט בציריך.
בנאומו הדרמטי בקונגרס, קרא להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן, ודרש ממשלת בריטניה לבטל את הספר הלבן מ-1922, להתעלם מהתנגדות הערבים לשאיפות הציונות ולסייע באופן פעיל ביישומה של הצהרת בלפור. כמו כן, תקף את התקוות שתלו בממשלתו של רמזי מקדונלד ואת היוזמה להרחבת הסוכנות היהודית על ידי צירוף לא-ציונים אליה.
בזמן הקונגרס, החלה הסתה נגדו מצד הערבים, אליה הצטרפו גם מספר חוגים יהודיים. בנובמבר חזר לארץ לתקופה קצרה. ז'בוטינסקי רצה להעיד בפני ועדת שו בעניין פרעות תרפ"ט, אך ההנהלה הציונית שללה זאת ממנו בנימוק שהאחריות על פריצתן נופלת על פעילי בית"ר. בתל אביב נאם בפני 6,000 איש נאום ביקורת חריף נגד הוויתורים לערבים ומדיניות ההסתדרות הציונית. לאחר מכן הודיעו לו כי הנציב העליון לא היה שבע רצון מנאומו.
מארץ ישראל יצא לדרום אפריקה לצורך תעמולה. לאחר יציאתו, שללו ממנו הבריטים באותה שנה את אשרת הכניסה לארץ ישראל, והוא לא שב אליה עוד בחייו.
בשל האיסור על כניסתו לארץ, הוא העיד ב-24 בינואר 1930 בפני ועדת שו בישיבה סגורה בלונדון.
ב-1930 כינס ז'בוטינסקי בפראג את הוועידה העולמית הרביעית של הצה"ר.
בחודש מאי 1931 שוב הוביל את רשימה מספר 3 בבחירות לצירי הקונגרס, שנערכו בגאלאץ, רומניה ושוב זכה במקום הראשון.
באותה שנה הוא ערך מסע תעמולה גדול, ובקונגרס הציוני ה-17 שנערך ביולי 1931 בבזל, מנתה סיעת הצה"ר 52 צירים. הרוויזיוניסטים תבעו שהקונגרס ינסח באופן מפורש את "המטרה הסופית" של הציונות: הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. אולם סיעת הפועלים הציעה שלא להעלות כלל להצבעה את נוסחתו זו של ז'בוטינסקי. בעקבות מברק שנשלח ממפקדת "ההגנה", שהזהיר כי החלטה על מדינה עלולה להביא לחידוש המהומות בארץ ישראל, חזרו בהם צירי "הציונים הכלליים" ו"המזרחי" מתמיכתם בנוסחת ז'בוטינסקי והצטרפו להצעת הפועלים, שזכו ברוב של 121 נגד 57. בתגובה לכך, קם ז'בוטינסקי מכסאו וקרא "זה לא קונגרס ציוני!". הוא קרע את כרטיס הציר שלו ועזב את האולם, ואחריו עזבו גם כל צירי מפלגתו. לאחר מכן חזרה סיעת הצה"ר לקונגרס והצביעה בעד נחום סוקולוב לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית, במקום ויצמן, שפוטר. לאחר חזרת הסיעה לקונגרס, חל קרע בין ז'בוטינסקי לסיעתו. רוב הסיעה דרש להישאר בהסתדרות הציונית ואילו ז'בוטינסקי טען כי בעקבות הצבעתם של "הציונים הכלליים" ו"המזרחי", יש לעזוב את ההסתדרות הציונית ולייסד הסתדרות ציונית חדשה. בעקבות חילוקי הדעות, הושעה ז'בוטינסקי מהנהגת הצה"ר, אולם בסוף 1931 התכנסה המועצה העולמית של מנהיגי הצה"ר בקאלה ואפשרה את חזרתו להנהגה.
באפריל 1931 פרש אברהם תהומי ועמו מפקדים מארגון "ההגנה", והקימו ארגון מחתרת צבאי מקביל, "הגנה ב'", שלימים יהיה האצ"ל. בדצמבר הגיע תהומי להסכם עם ז'בוטינסקי, שלפיו יהיה הארגון כפוף לז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי הוא שמינה את מפקד האצ"ל וחברי המפקדה.
בפברואר 1932 פרסם ז'בוטינסקי מאמר בשם "על אוואנטוריזם" (הרפתקנות, ביצוע מעשה הכרוך בסיכון), בו קרא לנוער לצפצף על חוקי ההגירה של השלטון הבריטי ולגנוב את הגבול לארץ ישראל. בכך באה לידי ביטוי גם מחאתו נגד מדיניות התנועה הציונית והנהלת הסוכנות היהודית, שהתאימה עצמה לחוקים הבריטיים, ונגד שיטת חלוקת רישיונות העלייה על פי הייצוג בקונגרסים הציוניים.
ב-1932 התכנסה ועידת הצה"ר החמישית בווינה, בה העביר ז'בוטינסקי מספר החלטות במגמת היפרדות מן ההסתדרות הציונית העולמית. במספר שלבים הידרדרו העניינים עד ליציאת מספר אישים, בהם מאיר גרוסמן, מן הסיעה, והקמת מפלגה רוויזיוניסטית חדשה ב-1933, מפלגת המדינה העברית.
ב-1933 הפסיק ז'בוטינסקי את עבודתו בעיתון היומי "היינט" והחל לעבוד ב"מאמענט" (מומנט). בעקבות הקרע בין עמדותיהם של ז'בוטינסקי וגרוסמן, נפתחה ב-19 במרץ 1933 מועצה מפלגתית עולמית בקאטוביץ, שנסתיימה כעבור יומיים ללא עמדה ברורה. ב-22 במרץ יצא ז'בוטינסקי ללודז' ולמחרת הוציא מנשר לכל התנועה, בו הודיע כי הוא מפזר את ההנהלה ונוטל לעצמו את סמכותה. במשאל עם שקיים כעבור זמן קצר, הצביעו 31 אלף בעדו ואלפיים נגדו, ואחריו עמד בראש התנועה ופתח במסע הבחירות לקונגרס הציוני ה-18.