היסטוריה של בוליביה
1952–1964: שלטון ה-MNR לאחר המהפכה

ויקטור פאס אסטנסורו (מימין) וארנאן סילס סואסו, המנהיגים הבולטים של המהפכה הלאומית ושל מפלגת ה-MNR לאחריה. פאס היה נשיא בוליביה בשנים 1952–1956, 1960–1964 ו-1985–1989. סילס היה נשיא בוליביה בפועל במשך מספר ימים לאחר המהפכה וכן הנשיא הנבחר בשנים 1956–1960 ו-1982–1985. בשנות ה-50 הם הובילו מדיניות של הלאמת חברות הכרייה הגדולות ורפורמה אגררית. בשנות ה-80, סילס כיהן בתקופת מעבר משלטון החונטות למשטר דמוקרטי, והוא ירש מהמשטר הקודם משבר כלכלי והיפר-אינפלציה, שהגיעה  ל-8,170%; פאס פנה למדיניות כלכלית נאוליברלית שהצליחה לטפל באינפלציה במחיר של צנע ופנייה נגד איגודי העובדים.
הרפורמה האגררית, בצירוף הרחבת זכות הבחירה, הובילו לכך שגבר כוחם הפוליטי של האיכרים, ובתוכם גבר קולם של מנהיגים מהקהילות הילידיות. בפן הכלכלי, המהפכה לא הובילה לשינוי חיובי מיידי, ולמעשה הייתה כרוכה בעלויות גבוהות ואובדן הכנסה ממיסים על רווחים בעסקי המכרות. ממשל פאס ניסה להתמודד עם הבעיות הכלכליות, שהגיעו לכדי סכנת רעב בחלקים של המדינה, על ידי הגברת הייבוא, בעיקר של מזון, מהלך שמומן על ידי הדפסת כסף. כתוצאה מכך חוותה בוליביה היפר-אינפלציה בשנים 1952–1956, שהגיעה לשיעור שנתי של 900%. הנפגע העיקרי היה מעמד הביניים העירוני, שבעבר היה מרכז כוחה של ה-MNR וכעת נטש את המפלגה לטובת מפלגת הפלנחה הבוליביאנית (FSB). צירוף התהליכים – עליית כוחם הפוליטי של איכרים וילידים, אובדן התמיכה של מעמד הביניים ב-MNR, והרצון של מנהיגי ה-MNR להימנע מתלות באגף הקיצוני יותר של ארגוני העובדים – הוביל את הממשל להיסמך על האיכרים כבסיס הכוח העיקרי של המפלגה, ולהובילהּ באמצעותו לכיוון שמרני וימני יותר.
בשנים שלאחר עליית ה-MNR לשלטון ניסה הממשל – ראשית תחת פאס (1952–1956) ולאחר מכן תחת סילס (1956–1960) – לייצב את כלכלת המדינה באמצעות סיוע כלכלי מצד ארצות הברית, שמצידה שאפה למתן את המהפכה ואת הרפורמות הסוציאליות ולמנוע השפעה של ברית המועצות וכוחות קומוניסטים אחרים במדינה. על אף שבזמן המלחמה הקרה חששה ארצות הברית מהשפעה קומוניסטית מהפכנית באמריקה הדרומית, ושאפה בדרכים שונות לבטלה, הסיוע של ארצות הברית לבוליביה לאחר המהפכה היה חריג בגודלו. הסיוע הקנה לארצות הברית מידה חריגה של שליטה במדיניות הפנים של בוליביה. בשנת 1957 מימנה ארצות הברית יותר מ-30% מתקציב המדינה. בתמורה לסיוע דרשה ארצות הברית רפורמות שונות, ביניהן תוכנית ייצוב כלכלית, תחת השגחה של קרן המטבע הבין-לאומית. התוכנית דרשה ריסון אגרסיבי של האינפלציה, ביטול סובסידיות שונות, והגבלה של ההוצאה הממשלתית. התוכנית הצליחה לייצב את המטבע הבוליביאני, שערכו פחת בשנים 1952–1956, מ-60 ל-12,000 בוליביאנו ישן (אנ') לדולר. עם זאת, התוכנית הגבירה את הביקורת של חלקים באוכלוסייה כלפי ממשל ה-MNR.
שלטון ה-MNR היה נתון לאורך כל שנות ה-50 בסכסוך עם המפלגות האחרות, בעיקר ה-FSB, שהתבטא באלימות פוליטית ובניסיונות הפיכה כושלים. בתוך המפלגה התגבש אגף שמאלי שהתנגד למדיניות של פאס וסילס. הדמות הבולטת ביותר באגף זה הייתה חואן לצ'ין (אנ'), שצמח מתוך איגוד העובדים של הכורים, ושתפיסת עולמו שאבה השראה מסוימת מגישות מרקסיסטיות. לצ'ין דגל בתאוריה, שכונתה "ריאליסטית", לפיה הפרולטריון הבוליביאני אינו מוכן לתפיסת השלטון לבדו, ולכן יש לנהל מאבק מתוך ה-MNR ולגבש בה אגף שמאלי, שעם הזמן יקבל את הכוח הפוליטי מתוך המפלגה. במטרה לייצב את הפוליטיקה הפנימית במפלגה, לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1960 נקרא פאס לחזור כמועמד ה-MNR עם לצ'ין כמועמד לסגנות הנשיא. הבחירה בלצ'ין הביאה לפרישתו של ולטר גווארה (אנ') מה-MNR ולהקמת מפלגה שמרנית ליברלית חדשה – "המפלגה המהפכנית האותנטית" (PRA).
פאס זכה במרוץ לנשיאות בשנת 1960 ונכנס למשרד הנשיא באוגוסט אותה שנה. מספר חודשים לאחר בחירתו, נכנס ג'ון פיצג'רלד קנדי לבית הלבן, והממשל האמריקאי גיבש גישה שתמכה בסיוע כלכלי לבוליביה עוד יותר מהממשלים הקודמים. כנשיא, ניסה פאס להתמקד בפיתוח כלכלי של המדינה. אחד התוצאות של תהליך זה היה פיתוח מואץ של אזור סנטה קרוס, שהפך בהדרגה, ובאמצעות סיוע אמריקאי, למרכז הכלכלי החשוב במדינה. בגזרת הצבא ניסה פאס להביא לריכוז הכוח הצבאי במדינה על ידי מניעת התחמשות של מחודשת של מיליציות; במקביל, הוא אפשר לארצות הברית להשיג השפעה בתוך הפיקוד הצבאי. הממשל פיתח, בסיוע אמריקאי, את היכולות של הצבא ושל חיל האוויר, ונעשה ניסיון להבטיח נוכחות צבאית-לאומית בכל האזורים במדינה. בתוך כך הוכרז משטר צבאי באזור סנטה קרוס; הצבא לקח חלק פעיל בניהול הפוליטיקה המקומית באזורים שונים וחלקים מהסיוע האמריקאי הגיעו לאזרחים דרך ההתערבות הצבאית.
ב-1961 הוכרז הקונגרס שנבחר שנה קודם לכן כ"קונגרס מיוחד" שתפקידו ליצור חוקה חדשה. פאס שאף שהחוקה החדשה תמסד את האתוס של המהפכה של 1952 באופן שתואם את עמדותיו. בנוסף, הוא רצה לאפשר לעצמו להיבחר שוב כנשיא, בעוד שהחוקה הקיימת אסרה על קדנציות רצופות. התוצאה הייתה חוקה חדשה – החוקה של 1961 – שבין השאר ביטלה את המגבלה על בחירה מחדש. פאס נבחר מחדש לנשיא בבחירות של שנת 1964, עם רנה באריינטוס (אנ') כסגנו. תוצאה זו היוותה אכזבה מרה לסגן הנשיא הקודם, לצ'ין, שראה עצמו מיועד לנשיאות תחת החוקה הקודמת. לצ'ין פרש מה-MNR, ויחד עם אישים אחרים שהגיעו למפלגה מאיגודי העובדים יצר מפלגה חדשה, "המפלגה המהפכנית של השמאל הלאומי" (PRIN).
תקופת שלטון ה-MNR הסתיימה ב-1964, זמן קצר אחרי הבחירות לנשיאות. בעוד ה-MNR מוקפת ביריבים פוליטיים משמאל ומימין, הודח פאס מהנשיאות על ידי חונטה צבאית, שהפכה את סגנו, באריינטוס, לנשיא. בכך החלה תקופה שבה היה הצבא לכוח הדומיננטי בפוליטיקה הבוליביאנית ואשר התאפיינה בהפיכות צבאיות תכופות.