stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה פייגה פונר
כתביה

יצירותיה של פונר כללו מגוון סוגות, וביניהן רומנים, סיפורי ילדים, נובלות היסטוריות וקובצי זיכרונות. התיעוד הראשון לכתביה הוא המסה "האביב" שנכתבה בשנת 1876, ופורסמה ב-1882. פונר פרסמה ארבעה ספרי פרוזה. חלקו הראשון של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", הרומן ההיסטורי שכתבה, פורסם בווילנה בשנת 1881, והוא הרומן העברי המקורי הראשון שנכתב על ידי אישה. רומן זה משקף את מאבקה העיקש בבערות ובחסידות. את חלקו השני של הרומן לא הוציאה לאור כנראה בשל קושי כלכלי לממן את הדפסתו. מתוך הרומן: ”נגשתי לראות, ומה זאת? קראתי, ומה שם המחזה אשר לנגד עיני? האם גם פה קנאת הדת? פה בארץ מבורכת אשר כל איש ילך בטח דרכו באין כל הבדל בין לאום ללאום, ומדוע ירדוף איש את רעהו באף ובחמה בלתי סרה? ויללת העשוקים וזעקת הרצוצים תשמענה בכל עבר ופנה ומיד עושקיהם אבירי לב אלה אין מציל? וכאשר בינותי מעשה האנשים האלה, מצאתי ראיתי כי לא קנאת הדת תעשה זאת, כי אם קנאת הדעת ושנאתה (אשר גם הנה אמות כל אסון ופגע)”.
פונר הרבתה לעסוק בעברו של העם היהודי ובקורותיו מימי בית שני ועד שנות חייה, נושא המשתקף בכל סיפוריה. לדוגמה, בשנת 1886 פרסמה פונר את "דרך ילדים או סיפור מירושלים", שהוא ככל הנראה סיפור הילדים הראשון שנכתב בעברית על ידי אישה.
מלבד מספר יצירות נוספות שכתבה בעברית, עסקה פונר גם בתרגום שניים מספריה ליידיש: "אהבת ישרים" שתורגם ל"איינע טרויעריגע ליבע" (לודז', 1889), ו"בגד בוגדים סיפור מימי שמעון כהן גדול" שתורגם ל"דיא קלייד פון א פאררעטער" (ורשה, 1892). כמו כן, ב-1902 פרסמה את חלקה הראשון של נובלה ביידיש בשם "א ווייבער בונט" ("מרד הנשים") בכתב-עת לנשים ובעת שהייתה בלונדון הוציאה אותה לאור בגרסה שונה בשם "דער פרויען בונט" ("מרד הנשים").
פונר החלה לכתוב זיכרונות מילדותה עוד לפני שהגיעה לגיל חמישים, ובהם המחלוקות בין חסידי חב"ד לבין המתנגדים לחסידות ומלחמת ההשכלה "בת השמיים" בחסידים. פרסומה האחרון היה סיפור ילדים שנקרא "מזיכרונות ימי נעוריי", שיצא לאור ב-1919 בכתב העת האמריקני "שחרות", ותיאר את הצלחתה בלימוד השפה העברית על אף המחסום התרבותי-מסורתי.
כתביה > הרקע החברתי לכתיבתה

עד שנות השמונים של המאה התשע-עשרה מעטות היו הנשים אשר קראו עברית. דוגמה לכך היא החינוך השונה שקיבלו שרה פייגה ואחיה יהושע בר, כפי שעולה מזיכרונותיהם. אי-לכך, במשך שנים נעדרו נשים מקריאת ומכתיבת ספרים, והשליטה בתחום זה הייתה נתונה בידי אליטה גברית למדנית בלבד. כאשר ביקשו נשים יהודיות כדוגמת רחל מורפורגו שכתבה שירה עברית באיטליה ושרה שפירא שכתבה שירה עברית ברוסיה, ליטול חלק במפעל הספרות של ההשכלה העברית נתקלו בסירובם של הגברים. סירוב זה היה מעוגן בהלכה היהודית שנשענה על דבריו של ר' אליעזר בן הורקנוס כי "כל המלמד את ביתו תורה, כאילו מלמדה תִפלות". על אף הצהרותיהם של המשכילים שרצונם הוא שהנשים תהיינה שוות ערך בתנועת ההשכלה העברית, גם נשים משכילות שרכשו את השפה העברית, לרוב לא התקבלו בהערכה בחוגי הגברים המשכילים. דוגמה לכך היא ביקורתו הקשה של הסופר דוד פרישמן, מגדולי המבקרים של שנים אלו: ”קשה לי להגיד דבר אודות הספור... אמנם כשמו כן הוא, 'דרך ילדים', גם דרך נשים לו, וכאשר לא יבין הקורא את שער הספר ויאמר: אין בני אדם כותבים כך, כך היה הקורא מביט בספור עד תומו מבלי הבין למה הוא בא”.
כתביה > השפעת כתביה

כשהייתה נערה שמה של פונר הלך לפניה בקרב חוגי המשכילים, וי.ל. גורדון פרסם ביקורת חיובית ברובה על הרומן הראשון שלה "אהבת ישרים", אולם כתביה האחרים לא עוררו הדים בקרב המשכילים בני זמנה או בקרב חוקרי ספרות לאחר מותה. חלק מכתביה הגיעו לבתי המערכת באמריקה, אך לא משכו את תשומת לבם של העורכים. ייתכן כי אחת הסיבות לכך הייתה המרחק שבין עיר מגוריה פיטסבורג לבין מרכז הספרות והעיתונות העברית. אחד הביטויים להתעלמות של אנשי תקופתה מכתביה של פונר הוא העובדה שלא הוזכרה במאמר "אחיותינו העבריות המצוינות בעמנו" שהופיע בעיתון 'החבצלת' בשנת 1890, על אף שאז פורסמו כבר חלק מיצירותיה. ביקורת על סיפורה "דרך ילדים או סיפור מירושלים" הופיעה לראשונה בשנות ה-70 של המאה העשרים בספרו של אוריאל אופק "ספרות הילדים העברית: ההתחלה". בעשור זה פורסמה גם סקירה על חייה וכתיבתה של פונר על ידי עקיבא בן-עזרא בספרו "דמויות: אישים ידועים ובלתי ידועים". ניתוח מעמיק של אחת מיצירותיה של פונר, הרומן "אהבת ישרים", נעשה לראשונה רק ב-שנות השישים של המאה העשרים על ידי דוד פאטרסון מאוניברסיטת אוקספורד. עשרים שנה לאחר מכן הופיע בארצות-הברית מאמר על סיפורה "דרך ילדים". אזכור ראשון של פונר בהקשרה של כתיבת נשים בעברית נעשה בידי זיוה שמיר ב-1993.
בראשית המאה העשרים ואחת חלה תפנית יחסית, וכתביה הפכו למושא מחקר בקרב חוקרים רבים יותר מבעבר. אחת הדוגמאות לכך הם ספריהן של חוקרות הספרות היהודיות-אמריקניות ונדי זירלר וקרול ביילין, שהביעו הערכה לכתיבתה כסופרת העברית הראשונה. בשנים אלו תורגמו לראשונה לאנגלית כתביה של פונר על ידי אחד מניניה.
עבודת תזה על קובץ זיכרונותיה של פונר נכתבה ב-2003. עבודה נוספת על הרקע ההיסטורי לכתיבתה של פונר נכתבה ב-2011. עבודת דוקטורט על חייה וכתיבתה של פונר נכתבה ב-2017. עיבוד של הדוקטורט לספר הופיע בהוצאת רסלינג ב-2022. על חייה נכתב מאמר בירחון הישראלי להיסטוריה "סגולה" וכן רומן היסטורי בדיוני בשם "באשערט: זיווג משמיים" מאת עדי שרון. דוגמה לבדיוניות של הרומן היא הפיכת אביה של פונר ממבשל יי"ש עבור הצבא הרוסי (כמתועד בארכיון הלאומי של לטביה בריגה) לרב עדת המתנגדים בדווינסק, וכן ביטול המעבר של משפחת מיינקין מדווינסק לריגה, מחוץ לתחום המושב. בספר זיכרונותיה מספרת פונר שרב עדת המתנגדים היה אדם אחר ולא אביה ושמשפחתה עברה מדווינסק לריגה ב-1871. גם בראיון איתה בכתב העת "דיא ווארהייט" סיפרה פונר שאביה היה "חצי משכיל" וסירב להיות רב.
סיפורה של פונר "תולדות השל"ה הקדוש" אותר ב-2021. עם כל זאת, חלקו השני של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות", והתרגומים ליידיש של "אהבת ישרים או המשפחות המֻרדפות" ו"בגד בוגדים" עדיין לא נמצאו.
לקריאה נוספת

מיכל פרם כהן, הסופרת העברית הראשונה, רסלינג, 2022
תומאס בנטלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1884 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  23 בדצמבר 1966 (בגיל 82) בורנמות', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1912 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס בנטלי (באנגלית: Thomas Bentley;‏ 1884 – 1966) היה במאי קולנוע בריטי. בין השנים 1912 ו-1941 ביים 68 סרטים. כמו כן ביים שלושה סרטים בשיטת דה-פורסט פונופילם, קול-על-סרט. ב-1926 ביים את "The Man in the Street", ב-1927 ביים את "Antidote", וב-1928 ביים את "Acci-Dental Treatment".
ביוגרפיה

בנטלי נולד בלונדון והוכשר כמהנדס, אבל הוא החל לשחק במופעי וודוויל, והיה ידוע מגילום דמויות מהרומנים של צ'ארלס דיקנס. הקריירה שלו בבימוי של סרטים אילמים החלה ב-1910 בעיבוד לסרטים של ספרים אחדים מאת דיקנס. אחרי שפרש מעבודתו כבמאי ב-1941 הוא היה יועץ טכני למועצה הבריטית לקולנוע.
פילמוגרפיה

סרטים בבימויו:
אוליבר טוויסט (1912) Oliver Twist
דייוויד קופרפילד (1913) David Copperfield
זמנים קשים (1915) Hard Times
(1916) Milestones
(1918) The Divine Gift
בית ממכר עתיקות (1921) The Old Curiosity Shop
הרפתקאותיו של מר פיקוויק (1921) The Adventures of Mr. Pickwick
(1922) A Master of Craft
(1925) A Romance of Mayfair
(1926) White Heat
(1927) The Silver Lining
(1928) Not Quite a Lady
(1928) Young Woodley
(1929) The American Prisoner
(1930) Harmony Heaven
(1930) Young Woodley
(1930) Compromising Daphne
(1931) Hobson's Choice
(1931) Keepers of Youth
(1932) After Office Hours
(1932) Sleepless Nights
(1933) The Love Nest
(1933) Hawley's of High Street
(1934) The Scotland Yard Mystery
(1934) Those Were the Days
(1934) The Great Defender
בית ממכר עתיקות (1934) The Old Curiosity Shop
(1935) Royal Cavalcade
(1935) Music Hath Charms
(1935) She Knew What She Wanted
(1936) The Angelus
(1937) Silver Blaze
(1937) The Last Chance
(1938) Night Alone
מריגולד (1938) Marigold
(1939) Me and My Pal
(1939) Lucky to Me
(1940) Dead Man's Shoes
(1940) The Middle Watch
(1941) Old Mother Riley's Circus
הערות שוליים

↑  Watch General Post online - BFI Player
↑  FILMS DIRECTED BY Thomas Bentley
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810690136505606  BNE: XX5249188  BnF: cb146532451 (data)  GND: 1082572829  ISNI: 0000 0001 1690 9719  LCCN: no2009132529  VIAF: 96892076   WorldCat (עם VIAF): 96892076
תקנות ואיאדוליד

תקנות ואיאדוליד הן תקנות קהילתיות שחוברו על ידי דון אברהם בנבנשתי (Benveniste) בשנת קצ"ב 1432 בעיר ואיאדוליד (valladolid) במרכז ספרד. דון אברהם בנבנשתי היה שר האוצר של המלך חואן השני מלך קשטיליה והרב הראשי מטעם המלך ליהודי הממלכה. מטרת התקנות הייתה לשקם את הקהילות היהודיות בספרד לאחר רדיפות היהודים מאז גזירות קנ"א (1391).
התקנות כללו חמישה פרקים:
לימוד תורה.
מינוי דיינים וראשי הקהל.
דיני מסירוֹת ומלשינות. לראשי הקהל הייתה סמכות לדון, אפילו דיני נפשות.  סמכות זו חלה גם על מעשי המלשינים, שכונו בשפה הספרדית הקסטיליאנית במונח העברי: malsinar.
מיסים ועבודות ציבוריות. מס שנתי הוטל על ידי השלטונות על הקהילה. אופן הטלתו על חברי הקהילה היה מבוסס על הונם ונקבע על ידי פרנסי הקהילה.
הגבלת המותרות במלבושים ובמשתאות. הגבלה הייתה חשובה בארץ בה היה נהוג לערוך אירועים משפחתיים מפוארים.
התקנות היו בתוקף עד לגירוש ספרד. הגולים שיצאו את ספרד נטלו עמם את התקנות וכך לדוגמה, נכדיו של דון אברהם בנבנשתי דון יהודה בנבנשתי ודון שמואל בנבנשתי הקימו ספריות גדולות וקידמו את התקנות בקהילת יהדות סלוניקי שביוון. גם קהילות מגורשי ספרד במרוקו אימצו את התקנות.
מקור ולקריאה נוספת

עליזה מיוחס ג'יניאו, יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1969 - פרק ז': דמדומי הקץ
תחנת הרכבת פבלצקי

| --- | --- |
תחנת הרכבת פבלצקי
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1900 
 אדריכל:  Alexander Fedorovich Krasovsky 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°43′46″N 37°38′21″E﻿ / ﻿55.729444444444°N 37.639166666667°E﻿ / 55.729444444444; 37.639166666667
 תחנות סמוכות:  Derbenevskaya, Verkhniye Kotly 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  Moscow Paveletskaya station 
 בעלים:  רכבת מוסקבה 
 רציפים:  12 
 קווים העוברים בתחנה:  Paveletsky suburban direction of Moscow Railway 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת הרכבת פבלצקי(למפת מוסקבה רגילה) תחנת הרכבת פבלצקי
 
תחנת הרכבת פבלצקי (ברוסית:  Павелецкий вокзал) היא אחת מעשרת מסופי הרכבת של מוסקבה. ממוקמת בכיכר פבלצקאיה, במרכז מוסקבה.
מסוף הנוסעים של תחנת הרכבת פאבלצקי משרת רכבות בינעירוניות ורכבות נוסעים הנוסעות דרומה לאורך כיוון פאבלצקי של מסילת הרכבת של מוסקבה.
המספר הגדול ביותר של נוסעים בכיוון זה נופל על תחנת פאבלצקאיה והוא לפחות 1000 אנשים בשעה אחת. בממוצע, מסוף הנוסעים של תחנת מוסקבה-פאבלצקיה סיפק 1,940,727 אנשים בחודש בשנת 2018.
בתוך מבנה התחנה קיימת כניסה לתחנת המטרו פאבלצקאיה של קו זמוסקבורצקאיה, שממנה, ניתן לעבור במעבר תת-קרקעי או דרך הפרוזדור הצפוני לתחנה בעלת אותו שם בקו קולצביה.
בשנת 2002 הושק שירות נוסעים ישיר של רכבות אארואקספרס בין תחנת פבלצקי לנמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו.
הערות שוליים

↑  Статистика. Пассажиропоток 2018, www.zd-media.ru
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחנות רכבת ובנושא מוסקבה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תרבות ואדי רבה

פערור מאתר עין אל-ג'רבה, מעוטר בשני צדיו בתבליטים של דמויות אדם רוקדות שעל פניהן מסכות איל. הכלי התגלה על ידי יעקב קפלן בחפירות באתר ב-1966. הפערור התגלה בשכבות ארכאולוגיות המיוחסות לתרבות ואדי רבה. באוסף מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע
חרסים משכבה 19 בחורבת עוצה מעוטרים בסגנון תרבות ואדי רבה
"תרבות ואדי רבה" הוא כינוי לישות תרבותית משלהי התקופה הפרהיסטורית, שזוהתה לראשונה בארץ ישראל על ידי הארכאולוג יעקב קפלן בעת חפירתו בתל אביב בשנת 1950. לאחר כשנה היא זוהתה ונחפרה שוב על ידו באתר על גדת ואדי (נחל) רבה, מיובלי נחל הירקון, בתחום מעברת ראש העין. באתר זה קבע קפלן לראשונה את זמנה היחסי של תרבות זו ברצף התרבויות משלהי התקופה הפרהיסטורית בארץ, ובחר לכנותה "תרבות ואדי רבה".
מאז משמש כינוי זה בספרות הארכאולוגית לציון ישות תרבותית שהתקיימה בארץ במחצית הראשונה של האלף השישי לפני הספירה. יש המגדירים אותה עדיין כסופה של התקופה הנאוליתית, בעוד שקפלן ואחרים רואים בה כבר את מבשרת התקופה הכלקוליתית. השימוש במונח "תרבות" בזיקה לפרק זמן זה הוא במשמעות הנובעת מן הממצאים הארכאולוגיים: הוא מציין הופעה חוזרת ונשנית של מכלולי תרבות חומרית (כלים, יישובים ועוד) בזמן ובאזור נתונים.
יישובי תרבות "ואדי רבה" מתגלים בעיקר בחבל הים-תיכוני של הארץ. כמה מן המאפיינים הבולטים של תרבות זו שונים לחלוטין מאלו של התרבויות הנאוליתיות שקדמו לה. שרידי היישובים של "תרבות ואדי רבה" מעידים על כפרים חקלאיים גדולים שפעמים השתרעו על פני עשרות דונמים. היו בהם בתים מרובעים בנויים מלבני בוץ הנתונים על יסודות אבן. כלי החרס עוצבו ביד בטכניקה מתקדמת מזו שרווחה בתקופה הקודמת. חלק מן הכלים היו בעלי עיצוב ייחודי. הם חופו ומורקו בשחור, באדום או בחום ועוטרו בחריתות, בטביעות או בצבע. לעיתים עוטרו כלים מסוימים בדמויות אדם או חיה, רמז לטקסי פולחן שהיו נוהגים בתקופה זו. בין כלי הצור בולטים בעיקר כלים לחטיבת עצים ולעידור (גרזינים, איזמלים וכילפות), ולהבים לחיתוך ולקציר (להבי מגל).
ראו גם

עין אל-ג'רבה
הערות שוליים

↑  J. KAPLAN, Excavations at Wadi Rabah, Israel Exploration Journal 8, 1958, עמ' 149–160
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תיקוף

ערך זה עוסק בפריודיזציה, חלוקה לתקופות במחקר ההיסטורי. אם התכוונתם למונח בשיטות מחקר, ראו .
התיקוף המקובל של ההיסטוריה האנושית, בהיסטוריוגרפיה המערבית
תִּקּוּף (פריודיזציה) הוא מתודולוגיה בחקר ההיסטוריה, בעזרתה קובעים היסטוריונים פרקים מוגדרים ברצף האירועים שנרשמו לאורך הזמן. החלוקה לתקופות המוצעת בהיסטוריוגרפיה איננה "טבעית"; כל חלוקה נובעת מפרשנות של היסטוריון או אסכולה של היסטוריונים לרצף אירועים ומהלכם. ובקביעת תיקוף ישנה אמירה או מכלול אמירות על מהותה של תקופה.
קביעתו בתרבות ובמדע

התיקוף הוא חלק אינטגרלי מן התרבות האנושית; מאז היותה נזקקו בני האדם להעניק משמעויות לפרקי זמן, בדברי ימי הכלל והפרט. מלבד היסטוריונים, לקחו חלק בתיקוף גם הוגי דעות, אנשי דת, מדינאים, ואף אמנים.
האירועים הנחרצים בקיום האנושי קובעים את גבולי התקופות בתודעה האנושית, ובכלל זה בהיסטוריוגרפיה העממית והממוסדת; בין שהם בשל תנודות איתני הטבע: רעידת אדמה או בצורת, בין שהם בתחום המדיני, כמו מלחמה, התחלפות השלטון והשליט, או בשל גילויים, המצאות ושינויים בתרבות, במדע ובטכנולוגיה. אירועים אלה סוגרים או פותחים תקופה חדשה ואחרת. אחד מאתגרי ההיסטוריון, בעשותו את מלאכת הכתיבה ההיסטורית, הוא להבחין בין הרצף והמסורת לבין התמורה והמהפכה ברצף הזמן, ולבדוק מהם היחסים ההדדיים ביניהם.
תהליכים היסטוריים רבים מתמשכים במקביל, או למרות, התמורה והמהפכה, או שמתקיימת, במעין תקופת ביניים, חפיפה בין סיומה של תקופה אחת, לתחילתה של חדשה.
בראשית העת החדשה, התקבלה חלוקת הציויליזציה האנושית, מאז המצאת הכתב, לשלוש תקופות עיקר: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. היסטוריונים מחלקים בהן תקופות משנה, למשל תקופת הרנסאנס, או תקופת הבארוק, בראשית העת החדשה.
במאה ה-19, יישם הפילוסוף הגרמני פרידריך הגל את החלוקה הזו ב"תולדות הפילוסופיה", כחלק מן השיטה שהציע להבנת תולדות הרעיונות.
התקופה הפרה-היסטורית, שעד להמצאת הכתב, תוּקפה, בדרך כלל, בהיסטוריוגרפיה המודרנית, על פי השליטה של האדם בחומר, כמו האבן והברזל, ודרגת ההתפתחות של ההתיישבות האנושית.
שיטות ומגמות

בהיסטוריוגרפיה שנכתבה מאז העת העתיקה, מקובלת חלוקה לתקופות על פי הכוח המדיני, כלומר הגמוניה ושליטה מדינית על אוכלוסייה, אשר משליכה על יצירתה של תרבות במלאתה. תפיסה זו מקובלת גם בהיסטוריוגרפיה המודרנית; וכך למשל נקבע, ברוב האסכולות ההיסטוריוגרפיות, סוף העת העתיקה ותחילת ימי הביניים, בשנת 476, כאשר נפלה הקיסרות הרומית המערבית.
חלופות אחרות לתיקוף סוף העת העתיקה הוצעו בהיסטוריוגרפיה באירועים המעצבים: יסוד קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטינוס (330), וביזת רומא על ידי הוויזיגותים (410). לדעתו של ההיסטוריון בן המאה ה-19, אנרי פירן העת העתיקה הסתיימה במאה ה-8 עם התפשטות הכיבוש הערבי מוסלמי באירופה.
ראשית העת החדשה נקבעה, בדרך כלל, בתקופת הרנסאנס במאות ה-14 וה-15. דעות נוספות מציעות לקובעה על פי גילוי העולם החדש (המאות ה-15–16), כיבוש קונסטנטינופוליס על ידי העות'מאנים (1453), תחילת הדפוס (1436), או הרפורמציה (1517)
אצל חלק ניכר מההיסטוריונים של תולדות עם ישראל, מקובלת התפיסה כי ההגמוניה המדינית היא המצע והמסגרת ליצירת תרבות עצמית; אולם התקופה נחקרת ונלמדת על פי התרבות והיצירה בספרות ובאמנות, ונקראת על שמה; כך למשל, נקראת תקופת היצירה היהודית המגוונת בחצי האי האיברי בימי הביניים, תקופת "תור הזהב של יהדות ספרד". גירוש ספרד בשנת 1492, הוא קו הגבול בין ימי הביניים לעת החדשה בתולדות האומה, על פי חלק מההיסטוריונים, ואילו אחרים סוברים שתחילתה של העת החדשה בתולדות היהודים הוא במאה ה-18, ובמיוחד במהפכה הצרפתית בשנת 1789.
התפתחות ספרות ההלכה היהודית חולקה לתקופות. תקופת התנאים עד לחתימת המשנה סביב שנת 200. לאחריה תקופת האמוראים עד חתימת התלמוד הבבלי בראשית המאה ה-6 (ממשיכיהם של האמוראים במהלך המאה השישית מכונים סבוראים). לאחר חתימת התלמוד פעלו הגאונים עד לשקיעת המרכז התורני בבבל. בימי הביניים התחולל תור הזהב של יהדות ספרד מראשית המאה ה-11 והסתיים בגירוש ספרד בשנת 1492. החכמים שפעלו עד גירוש ספרד מכונים ה"ראשונים", והחכמים שלאחר גירוש ספרד הם ה"אחרונים".
בתולדות והיישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, נחשבות כפותחות תקופה חדשה, שנת 1881 תרמ"א–תרמ"ב, שנת 1917, כאשר כבש הצבא הבריטי את ארץ ישראל ופתח את תקופת המנדט הבריטי, ושנת 1948 תש"ח–תש"ט, שבה התחוללה מלחמת העצמאות והוקמה מדינת ישראל.
בוויקיפדיה

להלן, החלוקה לתקופות כפי שהיא מקובלת בוויקיפדיה:
העידן הפרה היסטורי – עד המצאת הכתב, לאחר שנת 4000 לפני הספירה.
העת העתיקה – עד חורבן האימפריה הרומית במאה ה-5.
ימי הביניים – עד שנת 1500.
העת החדשה – מהמאה ה-16 ואילך.
מגבלותיה של שיטת חלוקה זו, הם:
החלוקה מתארת בעיקר את הנעשה באירופה ובאמריקה לאחר ההתיישבות האירופאית. שיוך תרבות המאיה לאחת מתקופות אלה יהיה מנוגד להיגיון.
גם באירופה, קצב ההתפתחות של מדינות שונות אינו תואם בדיוק. בעוד שההעת החדשה החלה באיטליה כמאה שנה לפני התאריך המצוין לעיל, במדינות מזרח אירופה היא החלה בתקופה מאוחרת הרבה יותר. כל האירועים התרחשו באירופה ואירועים רבים ישוייכו ליותר מתקופה אחת.
ראו גם

היסטוריה
פילוסופיה של ההיסטוריה
היסטוריוגרפיה
מערכת שלוש התקופות
דור
כרונולוגיה
לקריאה נוספת

בן-ציון דינור, בעיית חלוקתן של תולדות ישראל לתקופות בהיסטוריוגראפיה היהודית, בתוך: דורות ורשומות, מחקרים בהיסטוריוגראפיה הישראלית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ח–1978, עמ' 30–48.
שמואל אטינגר, היסטוריה והיסטוריונים, (עורכים: שמואל אלמוג, אוטו דב קולקה), ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשנ"ג.
חיים הלל בן-ששון, רצף ותמורה: עיונים בתולדות ישראל בימי-הבינים ובעת החדשה, (עורך: יוסף הקר), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ד 1984.
יוסף חיים ירושלמי, זָכור, היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ח.
מרק בלוך, אפולוגיה על ההיסטוריה, או, מקצועו של ההיסטוריון, (תרגמה מצרפתית: צביה זמירי), (ערך והקדים מסה: בנימין זאב קדר), ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ב 2002.
Lawrence Besserman, ed., The Challenge of Periodization: Old Paradigms and New Perspectives, 1996
Bentley, J. H., 'Cross-Cultural Interaction and Periodization in World History', American Historical Review, June 1996, pp. 749–770.
Jacques Le Goff, Must We Divide History Into Periods?, Columbia University Press, 2017
הערות שוליים

↑  פרידריך היגל, מבוא לתולדות-הפילוסופיה, ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ן, עמ' 203–242.
↑  ראו למשל: מישל בארבאזה, ז'אק ברטן, הכלים הראשונים, כיבוש האש, המרחב והחומר, בתוך: פייר וידאל-נאקה, אלי בר-נביא (עורכים), תולדות העולם משחר האנושות ועד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1993, עמ' 2–3.
↑  "מוחמד וקרל הגדול", אנרי פירן.
↑  ראו למשל: גצל קרסל, פסח תרמ"א (1881) פתח תקופה חדשה בתולדות עמנו: עם שנת המאה לפוגרומים ביהודי רוסיה – "הסופות בנגב", הדאר, 60, כ"ג, תשמ"א, עמ' 362–363. משה ליסק (עורך), תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה, א, א, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ן 1989 – תשס"ט 2009.
↑  ראו למשל: יוסף ארן, התגבשותו של דור: בתש"ח החלה תקופה חדשה בספרות העברית, מעריב, (18 באפריל 1980), עמ' 31; (25 באפריל 1980), עמ' 33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph319014
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי

תרשים מראשית המאה ה-18, למעלה אונייה מדרגה שלישית ולמטה חתך של אונייה מדרגה ראשונה.
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי (באנגלית: Rating system of the Royal Navy) הייתה מערכת קריטריונים לסיווג אוניות המפרשים המלחמתיות של הצי. היא הונהגה לראשונה בתחילת המאה ה-17, והאריכה שנים עד סוף עידן המפרשים, באמצע המאה ה-19 לערך. תחילה נעשה הסיווג לפי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטת האונייה ואחר כך לפי מספר התותחים שנשאה. דירוג האונייה שימש הן לצרכים לוגיסטיים הן לצרכים טקטיים. מספר ומשקל התותחים קבע את גודל הצוות הדרוש ומכאן גם את הסכום הכללי של משכורות וקצובות ששולמו לצוות. הדירוג ציין גם אם עוצמת האונייה מספיקה כדי לכלול אותה במערך הקרב הטורי (line of battle), שהיה מערך הקרב העיקרי בעידן המפרשים.
מקורות השיטה

המהלכים הראשונים לקראת הנהגה של שיטת דירוג אוניות נעשו במאה ה-15 ובמחצית הראשונה של המאה ה-16. הקאראקים הגדולים ביותר בצי האנגלי של אותה תקופה (כמו מרי רוז, "פיטר פומגרנט" ו"אנרי גראס א-דייה") דורגו כ"אוניות גדולות" (Great ships). הסיווג נעשה אפוא רק על פי גודלן המשוער ולא על פי משקלן, גודל הצוות או מספר התותחים שלהן. בשלהי המאה ה-16, לאחר שהגליאונים החדישים תפסו את מקומם של הקאראקים, השתמשו במונח "אונייה גדולה" כדי להבחין מבחינה פורמלית בין אוניותיו הגדולות ביותר של הצי לבין כל האחרות.
מקורות השיטה > תקופת בית סטיוארט

אוניות הצי המלכותי סווגו לראשונה ב-1546, בתקופת שלטונו של המלך הנרי השמיני. הצי המלחמתי מנה אז 58 אוניות, אשר חולקו לארבע קבוצות: אוניות (ships), גליאסות (galliasses),, פינאסות (pinnace) וארבות משוטים (row barges).
שיטה החלוקה הרשמית ל"דרגות" (rates) ראשיתה ב-1604, בתחילת תקופת בית סטיוארט. על פי שיטה זו נחלקו אוניות המלחמה של "צי המלכוּת" (Navy Royal) לארבע קבוצות, על פי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטתן ולהפעלת תותחיהן:
"אוניות מלכותיות" (Royal ships) – אלו היו האוניות הגדולות ביותר בקבוצת "האוניות הגדולות" (great ships) הקודמת, שנשאו 42-55 תותחים וצוותן מנה לפחות 400 איש.
"אוניות גדולות" (Great ships) – שאר האוניות שהשתייכו לקבוצה שנשאה בעבר שם זה, אשר היו חמושות ב־ 38-40 תותחים.
"אוניות בינוניות" (Middling ships) – אוניות בעלות 30-32 תותחים.
"אוניות קטנות" (Small ships) – שמספר תותחיהן היה נמוך מ-30.
בשנים הראשונות למלכותו של צ'ארלס הראשון הוחלפו שמות ארבע הקבוצות הללו במספרים סוֹדְרִים. האוניות המלכותיות דורגו כ-First rank, דרגה ראשונה, האוניות הגדולות כ-Second rank – דרגה שנייה, האוניות הבינוניות כ-Third rank – דרגה שלישית, והאוניות הקטנות כ-Forth rank – דרגה רביעית. זמן קצר אחר כך שוב נערכו שינויים בשיטה: המונח rank הוחלף ב-rate, והאוניות הקטנות לשעבר חולקו מעתה חלוקה נוספת לדרגה רביעית, חמישית ושישית.
בתחילה לא התבסס הדירוג על מספר התותחים כי אם על גודל הצוות התקני. שיטת סיווג זו החלה נוהגת ב-1626, והיא שונתה במידה ניכרת בשלהי 1653 עקב הגדלת הצוות של אוניות מסוימות. מ-1660 לערך התבססה שיטת הסיווג על פי מספר התותחים שהאונייה נשאה ולא עוד על פי מספר אנשי צוותה.
סמיואל פיפס, אז מזכיר האדמירליות, ערך שינויים בשיטה ב-1677 וקבע כי היא שיטת הסיווג "היחידה והמקפת שאין לשנותה". הסיווג שקבע פיפס עודכן בשנים 1714,‏ 1721,‏ 1760,‏ 1782,‏ 1801 ו-1817. השינוי האחרון היה המשמעותי ביותר, משום שהוא הכליל במספר התותחים את הקרונדות, שעד אז הוצאו מחשבון. באופן כללי המגמה הייתה העלאת מספר התותחים של כל דרגה ודרגה. לדוגמה, אונייה מדרגה ראשונה נשאה על פי קביעתו של פיפס 90-100 תותחים, אך על פי העדכון של שנת 1801‏ - 100-120. טווח השינוי בהתייחס לאוניות מדרגה שישית היה מ-4-8 ל-20-28 תותחים. אחרי 1714, כל אונייה שמספר תותחיה היה נמוך מ-20 לא נכללה בשיטת הדירוג.
מקורות השיטה > אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית (אוניות קו)

אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית נחשבו "אוניות קו". השתיים הראשונות היו תלת סיפוניות, כלומר היו להן שלושה סיפוני תותחים רצופים (סיפון תחתון, אמצעי ועליון), וכן כמה תותחים קטנים יותר על סיפון האחרה, סיפון הַקַּדְמָה וסיפון האחרה העילי. חרגו מכלל זה אוניות כמו "סנטיסימה טרינידד" הספרדית, ש-120 תותחיה סודרו על ארבעה סיפונים. הגדולות באוניות מדרגה שלישית, אלו של 80 תותחים, היו גם הן תלת סיפוניות מ-1690 עד 1750 לערך, אך קודם לכן ולאחר מכן נבנו עם שני סיפוני תותחים בלבד. כל שאר אוניות הדרגה השלישית, בעלות 74 תותחים או פחות, היו גם הן דו-סיפוניות, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים רצופים בלבד (תחתון ועליון), ונשאו תותחים קטנים יותר בסיפון האחרה, סיפון הקדמה, ואם היה להן – גם על סיפון האחרה העילי. בפברואר 1817 נכנסה לתוקף סדרת שינויים גדולים בשיטת הדירוג, כאשר החלו כוללים במספר התותחים של האונייה גם את הקרונדות (שקודם לכן הושמטו מן המניין); מזמן זה ואילך נכללו בדרגה הראשונה כל האוניות התלת-סיפוניות, בדרגה השנייה החדשה כל הדו-סיפוניות בעלות 80 תותחים או יותר, ובדרגה השלישית כל הדו-סיפוניות בעלות פחות מ-80 תותחים.