לואיש הראשון, מלך פורטוגל
ביוגרפיה > מלך פורטוגל

הנסיך לואיש ירש את הכתר הפורטוגזי והיה למלך פורטוגל בנובמבר 1861, עת ירש את אחיו פדרו החמישי מכיוון שלא הותיר אחריו צאצאים. לואיש הוכתר כמלך ב-22 בדצמבר אותה שנה. ב-27 בספטמבר בשנה שלאחר מכן התחתן עם מריה פיה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה לבית סבויה. לואיש היה איש תרבותי בעל השכלה מוקפדת, כמו כל אחיו ולפי מסורת חינוך האצולה הפורטוגזית. הוא נודע בתור צייר, פסנתרן ונגן צ'לו. לואיש ידע לדבר באופן שותף מספר רב של שפות אירופאיות בנוסף לפורטוגזית ונהג לתרגם יצירות של ויליאם שייקספיר מאנגלית לפורטוגזית.
בשנת 1867 בהתאם לצו שפורסם הוקמה משטרת ביטחון הציבור.
בשנת 1869 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד מכסאה והכתר הספרדי הוצע עבור לואיש. במקרה והיה מסכים להצעת הכתר, לא הורשה לואיש לייצר אוניה פרסונלית בין ספרד ופורטוגל. לואיש הקפיד להבהיר את התנגדותו לירושת הכתר הספרדי הן בפני מועצת השרים, בראשות הדוכס מלולה, והן בפני העם הפורטוגזי. יומיים לאחר שהופיע מכתבו הפטריוטי שבו התנגד לירושת הכתר הספרדי ביומן הממשלה (Diário do Governo), הוא פורסם ביומן החדשות (Diário de Notícias) עבור העם הפורטוגזי, ובכך שירת את בית המלוכה הפורטוגזי להיפטר מהשמועות כי המלך מתכנן להתנער מכיסאו: "נולדתי פורטוגזי, וכפורטוגזי אני רוצה למות", הכריז לואיש, בעמוד הראשון של יומן החדשות ב-28 בספטמבר 1869. אילולא היה לואיש מקבל את הכתר הספרדי, היה נאלץ להתפטר מהכתר הפורטוגזי ולהעביר את הכתר אל קרלוש, נסיך הכתר של פורטוגל, בנו היחיד בן השש. מצב פוליטי שכזה היה דורש שלטון עוצרות בפורטוגל או ניסיון להחיות מחדש את האיחוד האיברי, הפעם בהנהגתה של פורטוגל ולא ספרד.
לאחר סירובו של לואיש, כס המלוכה הספרדי נמסר לאמדאו הראשון, מלך ספרד החדש מבית סבויה האיטלקי. בתקופת שלטונו של לואיש, כתוצאה מיצירת מס הצריכה הכללי; מס חדש שהתקבל בזעם והתמרמרות מצד האוכלוסייה הכללית, פרצו מהומות ז'נרינהא בסוף 1867. נוסף על כך, ב-19 במאי 1870, פרץ מרד צבאי, אשר הופנה נגד ראש הממשלה, מרשל ז'ואאו קרלוס דה סלדנהא אוליביירה אה דאון. למרד ב-19 במאי הגיב המלך ב-29 באוגוסט, כאשר פיטר את ראש הממשלה סלדנהא. בספטמבר 1871 מינה לואיש לראשות הממשלה את פונטס פריירה דה מלו (Fontes Pereira de Melo), שארגן הסדר מס מחודש, שנשאר עד 1877. הדוכס מאבילה המשיך את דה מלו בראשות הממשלה. דה מלו לא יכול היה להחזיק מעמד זמן רב מכיוון שחסר לו רוב בפרלמנט. לאחר העימות הפרלמנטרי שפרץ בשנת 1878, נקרא פונטס שוב להקים פעם נוספת ממשלה חדשה. כתוצאה מכך, גורמים מטעמה של המפלגה הפרוגרסיבית תקפו את המלך והאשימו אותו בכך שהוא מגבה באופן שערורייתי את מפלגת ההתחדשות של דה מלו. משבר פוליטי זה היווה תמריץ להתפתחות התנועות הרפובליקניות בפורטוגל. בשנת 1879 קרא המלך לואיש להנהגה הפרוגרסיבית להקים ממשלה חדשה.
עם מזג רגוע ופייסני בבחינה פוליטית, המלך לואיש פיתח וקידם מוניטין של מודל עבור מונרכיה חוקתית, בהיותו ריבון עם כבוד קפדני לחירויות הציבור. בתקופת שלטונו, החלו התשתיות על חידוש נמלי ליסבון ולייקואס (Leixões), הרחבת רשת הכבישים ומסילות הברזל, בניית ארמון הגביש בפורטו, ביטול עונש המוות על פשעים אזרחיים, ביטול השימוש בעבדות בתוך המושבות הקולוניאליות של פורטוגל, ופרסום הקוד האזרחי הראשון בתולדות המדינה. בשנת 1884 התקיימה ועידת ברלין, וכתוצאה מכך נוצרה המפה הוורודה, שהגדירה את חלוקת אפריקה בין המעצמות הקולוניאליות הגדולות: הקיסרות הגרמנית, ממלכת בלגיה, הרפובליקה הצרפתית השלישית, האימפריה הבריטית וממלכת פורטוגל.
בתקופת שלטונו של המלך לואיש הראשון נוסדו כמה מהמפלגות הפוליטיות הפורטוגזיות של תקופת הממלכה המאוחרת: המפלגה הרפורמית (1865), שעלתה לשלטון בשנת 1868, המפלגה הסוציאליסטית הפורטוגזית (1875), עם השם פועלים סוציאליסטים שהמפלגה נועדה לייצג, והמפלגה הפרוגרסיבית המחודשת (1876), שעלתה לשלטון בשנת 1879. בשנת 1883 התקיים הקונגרס של הוועדה המארגנת של המפלגה הרפובליקנית. בתום שלטונו, המפלגה הרפובליקנית כבר הציגה את עצמה ככוח פוליטי מובנה לחלוטין אשר פעל לאיים על מעמדה של המלוכה. לואיש היה בעיקרו איש מדעים, בעל תשוקה לאוקיינוגרפיה. הוא השקיע חלק גדול מהונו במימון פרויקטים מדעיים ותכנון משלחות מחקר אוקיינוגרפים, שנסעו ברחבי האוקיינוסים בחיפוש אחר דגימות חקר. כמו כן נהנה המלך לואיש מעיסוק אישי בצילום.
לואיס הלך בעקבות אמו - המלכה מריה השנייה, והורה לבנות ולהקים אגודות תרבותיות. ב-1 ביוני 1871 שהה לואיש בסקסאל (עיירה שנוסדה בהוראת אמו ויועדה להיות מרכז תרבותי), כדי לחזות ביסודה של החברה הפילהרמונית של איחוד סקסאל (Sociedade Filarmónica União Seixalense). הוא מת, לאחר סבל ממושך מחולי, במצודת קשקאיש, ב-19 באוקטובר 1889, ימים ספורים בלבד לקראת יום הולדתו ה-51. יורשו היה בנו הבכור, קרלוש, מלך פורטוגל. קברו של לואיש ממוקם בפנתאון המלכותי של שושלת ברגנזה, במנזר סאו ויסנטה דה פורה, בליסבון.