stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלדון אדלסון
לקריאה נוספת

איילת כרמל, תיק אישי: 40 טייקונים בינלאומיים, ידיעות אחרונות - ספרי חמד - גלובס, 2006. עמ' 9–13.
המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר

| --- | --- |
 מדינה:  איראן 
 מטה הארגון:  Marble Palace 
 יושב ראש:  סאדק לאריג'אני 
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־37 שנים) 
 maslahat.ir
 
המועצה לאבטחת אינטרס המשטר (בפרסית: مجمع تشخیص مصلحت نظام) היא ועדה הממונה על ידי המנהיג העליון באיראן. מטרתה ליישב חילוקי דעות המתגלעים בין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה, ולשמש כגוף מייעץ למנהיג העליון. בידי המועצה הסמכות העליונה ליישוב המחלוקות בחקיקה. מאחר שהיא ממונה על ידי המנהיג העליון, היא נוטה לתמוך בעמדתו, והיא משמשת ככלי שליטה נוסף בידי המנהיג. את המועצה מרכיבים נציגים ממועצת שומרי החוקה, מהרשות השופטת, ומהממשלה (הרשות המבצעת).
היסטוריה

המועצה לאבטחת אינטרס המשטר הוקמה בהוראת המנהיג העליון אייתוללה ח'ומייני ב-6 בפברואר 1988, בעקבות סכסוכים בלתי פוסקים בין מחוקקים מהשמאל לבין מועצת שומרי החוקה. ח'ומייני הורה על הקמת מועצה בת 13 חברים, שתפקידה ליישב את הסכסוכים הללו, והעניק לה סמכות לחוקק חוקים זמניים וצווי חירום. רק בתיקוני החוקה של 27 ביולי 1989, לאחר מותו של ח'ומייני, עוגן קיומה של המועצה בחוקה ונוסף לתפקידיה הייעוץ למנהיג העליון.
בשנות ה-90 המאוחרות, עם עלייתם של מחוקקים רפורמיסטים רבים במג'לס, פעילותה של המועצה לאבטחת האינטרס מורגשת במיוחד, בשל הגברת הפעילות מצד מועצת שומרי החוקה, שדחתה מספר רב של חוקים בטענה כי הם סותרים את חוקי האסלאם. המועצה לאבטחת האינטרס נהגה להכריע לצד מועצת שומרי החוקה השמרנית. ב-1998, לאחר תום כהונתו של חוג'ת אל-אסלאם עלי אכבר האשמי רפסנג'אני כנשיא, מינה אותו עלי ח'אמנאי ליושב ראש המועצה.
באוגוסט 2001, למשל, תפקידה של המועצה לאבטחת האינטרס היה להכריע בשאלת סירוב מחוקקים רפורמיסטים במג'לס לאשר שני מועמדים שמרנים למועצת שומרי החוקה. השמרנים, מצדם, התנגדו למינויים של מועמדים ליברליים יותר, לאור הכוח הרב שמחזיקה מועצת שומרי החוקה (בעיקר היכולת לפסילת חקיקה ומועמדים בבחירות).
ב-2005, לאחר הפסדו של רפסנג'אני בבחירות לנשיאות למחמוד אחמדינז'אד, העניק המנהיג העליון ח'אמנאי למועצה את זכות הפיקוח על כל רשויות השלטון באיראן. יש האומרים כי צעד זה נועד לחזק את מעמדו של רפסנג'אני ולפצות על כך שהמנהיג העביר את תמיכתו לאחמדינז'אד ימים ספורים טרם הבחירות. המועצה הנוכחית, שמונתה ב-2022, מונה 35 חברים ועוד 13 חברים נוספים מתוקף תפקידם.
הערות שוליים

1 2  סקירה קצרה של ה-BBC אודות המועצה (אנגלית)
↑  פרק 112 של חוקת איראן.
↑  צו המנהיג העליון ח'אמנאי בנוגע למועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, 18 במרץ 1997.
↑  Leader appointed members of Expediency Council for the new term, khamenei.ir, ‏20/9/2022 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 980155284801487060127   WorldCat (עם VIAF): 980155284801487060127
ההפיכה באיראן (1953)

ההפיכה באיראן 1953 (בפרסית: کودتای 28 مرداد; הפיכת ה-28 במרדאד) הייתה הפיכה שבוצעה באיראן ב-19 באוגוסט 1953. במהלך ההפיכה הופלה ממשלתו הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק. ההפיכה תוכננה על ידי ארצות הברית (תחת השם: מבצע TPAJAX; בהתאם לכך היא מכונה "מבצע Ajax" או "מבצע אייג'קס") וגובתה על ידי בריטניה (תחת השם: מבצע מגף). מוסאדק דרש לפרסם את מסמכי חברת הנפט האנגלו-פרסית, תאגיד בריטי רב-השפעה, ולהגביל את שליטת החברה על מאגרי הנפט של איראן. בשל סירובה של החברה לשתף פעולה עם הממשלה, הפרלמנט האיראני הצביע על הלאמת תעשיית הנפט במדינה ועל גירוש נציגי החברה הזרים מהמדינה. לאחר הדחתו של מוסאדק הוקמה ממשלה צבאית ובראשה פזל-אללה זאהדי. ממשלה זו אפשרה למלך, מוחמד רזא שאה, לשוב למדינה ולשלוט בה ביד רמה. השאה ביסס את שלטונו בסיועה של ארצות הברית, אולם הודח בעצמו ב-1979, במהלך המהפכה האסלאמית. ההפיכה ליבתה את הרגשות האנטי-מערביים והאנטי-אמריקניים באיראן ואף הוזכרה במהלך נאום הניצחון של הנשיא מוחמד ח'אתמי ב-1997.
באוגוסט 2013, 60 שנה לאחר ההפיכה, הודתה סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי הוטלה עליה האחריות לתכנן ולבצע את ההפיכה, שכללה מתן שוחד לפוליטיקאים איראנים ולגורמים רמי-דרג בצבא ובמשטרה, כמו גם הפצת תעמולה שתמכה בהפיכה. ה-CIA צוטט בהודאתו בכך שההפיכה יצאה לפועל תחת הכוונתה הישירה וכחלק "ממדיניות החוץ של ארצות הברית, שתוכננה ואושרה בדרגות הבכירות ביותר של הממשלה". וזאת מאחר שגבר החשש בוושינגטון שממשלת החזית הלאומית של מוסאדק תעמוד לצד ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה שהלכה והתהוותה באותה תקופה.
משבר אבאדאן

| --- | --- |
 :  ראו גם – המהפכה הלבנה
לאחר רצח ראש הממשלה שהתנגד לתוכנית הלאמת הנפט עלה לראשות הממשלה מוחמד מוסאדק, שאכן הוביל להלאמת הנפט, אך לאור בעיות טכניות של חוסר ניסיון בהפעלת מפעלי הנפט: שאיבה, זיקוק והעברה למכליות, המפעלים הושבתו והניסיונות להפקת הנפט לא צלחו בקנה מידה משמעותי. במקביל בריטניה פעלה להפעלת חרם צרכנים על הנפט האיראני וזאת לאור הפרת חוזי הנפט שלפיהם היה לבריטים ולחברת הנפט האנגלו-איראנית את הזיכיון לנפט האיראני, והצליחה בכך. בתקופה זו חרם הצרכנים השפיע לרעה על כלכלתה של איראן ומצבה הכלכלי של איראן הורע אף יותר משהיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ניסיונות ראשונים להפיכה

לקראת הבחירות למג'לס בשנת 1952 קיוו הבריטים לבצע הפיכה שתיראה כחוקית, אך לא הצליחו. סוכנים בריטים שיחדו מועמדים שונים כך שיצביעו לאחר בחירתם למג'לס להדחת מוסדאק, וכן שיחדו מצביעים ומנהיגים אזוריים בתפוצה ארצית, כך שיעודדו הצבעה למועמד לבחירתם. בתקופה זו מפלגת תודה הקומוניסטית חברה בתמיכתה במוסדאק בתקווה שידגל בקומוניזם, אף על פי שמוסדאק לא באמת אימץ אותם.
על רקע המלחמה הקרה ולאור התמיכה לה זכה מוסדאק ממפלגת תודה, הצליחה בריטניה לשכנע את ארצות הברית בסכנת חבירתה של איראן לסובייטים ובצורך להפיל את ממשלתו של מוסדאק. לאורך תקופת שלטונו של הארי טרומן כנשיא ארצות הברית ולאור מלחמת קוריאה לא הצליחו הבריטים לשכנע את האמריקאים לסייע בהתנגדות לשלטון מוסדאק באיראן, אך עם עלייתו של דווייט אייזנהאואר הדבר צלח.
לאחר שהחלו לעלות שברים בהנהגתו של מוסדאק לאור החרפה במצבה הכלכלי של איראן, ממשלת מוסדאק החלה להסתמך יותר ויותר על כוחות חירום. לאחר ניסיון ההתנקשות באחד משרי הממשלה ובמוסדאק עצמו, הורה האחרון על כליאתם של עשרות ממתנגדיו הפוליטיים, מאוחר יותר מוסדאק אף פיזר את הפרלמנט. מעשה זה הוביל להאשמות כי מוסאדק נעשה דיקטטור.
השאה עצמו התנגד תחילה לתוכניות ההפיכה ותמך בהלאמת הנפט, אך לאחר שהודע על ידי ה-CIA כי אם לא ישתף פעולה, גם הוא "יודח" שינה את דעתו. לאחר שהושג הסכמתו של השאה, ה-CIA ביצע את ההפיכה תחת העילה הרשמית כי הצו של מוסדאק לפיזור הפרלמנט שולל מכוחו של השאה ומעניק למוסדאק וממשלתו כוח מוחלט ו"סמכויות מוחלטת ודיקטטוריות". ב-15 באוגוסט התבקש נעמת-אללה נצירי(אנ') מפקד במשמר המלכותי(אנ') של השאה להעביר למוסדאק את מכתב הפיטורין מטעם השאה, אך מוסדאק שהוזהר מפני המזימה לפיטורו סירב לקבל את המכתב והורה לאסור את נצירי. לאחר שהתוכנית האמריקאית והבריטית בשיתופו של השאה פורסמה על ידי ה-CIA בניו יורק טיימס, תומכיו של מוסאדק, ובעיקר תומכי מפלגת תודה, יצאו לרחובות במחאות אלימות. השאה, מחשש לתגובה חריפה, מלווה באשתו השנייה סוראיה נמלט מאיראן לעיראק ולאחר מכן לאיטליה.
ההפיכה

לאחר שניסיון ההפיכה הראשון כשל, הורה מוסדאק לכוחות הביטחון לעצור את המעורבים במזימה, והאמין כי עם תום המעצרים הפיכת ה-CIA נכשלה. מאמין כי הצליח בהשגת שליטה מלאה על הממשלה ביקש מוסדאק מתומכיו לחזור לבתיהם ולהמשיך בחייהם כרגיל. עם זאת הגנרל זאהדי(אנ'), שהצהיר כי היה ראש הממשלה החוקי של איראן, הצליח להסתתר ולהתחמק ממעצר. זאהדי ארגן מפגש סודי בין תומכי השאה השונים (שכללו גם פשיסטים ואוהדי נאצים איראניים) ובאמצעות מימון אמריקאי הגו תוכנית חדשה. לצורך ביצוע תוכנית זו הסתמכו בעיקר על רגשות העם: ההלם מבריחת השאה מאיראן, פחד מפני הקומוניזם, ומעצרי מתנגדי מוסאדק. בנוסף מספר אנשי דת איראנים שיתפו פעולה עם סוכנויות הריגול המערביות כי לא היו מרוצים מממשלתו החילונית של מוסדאק, ובהם איתאללה בהבהאני שהשתמש בהשפעתו כדי לגייס מפגינים דתיים נגד מוסאדק.
ההפיכה > הצתת תנועות אזרחיות דרך מימון תנועות

ב-19 באוגוסט, נשכרו מסתננים שיתחזו לחברי מפלגת תודה הקומוניסטית ויארגנו "מהפכה קומוניסטית". המסתננים הממומנים הראשונים החלו בגלי מחאה והסיתו את יתר חברי תודה האמיתיים להצטרף. עד מהרה, חברי תודה יצאו לרחובות תוקפים כמעט כל סימן לקפיטליזם. האחרונים בזזו עסקים פרטיים, הרסו חנויות ובנוסף השחיתו חלקים גדולים מהרובע העסקי של דרום טהראן, הכולל בזארים. אירועים אלו עוררו סלידה ציבורית המונית פתאומית נגד מעשה השחתה זה - וכך חלקו הראשון של התוכנית הושלם. במקביל מומנה קבוצה שנייה של מסתננים, מסתננים אלו התחזו לתומכי השאה, ארגנו ועודדו מחאות המוניות של איראנים זועמים המבוהלים מ"המהפכה הקומוניסטית" והאלימות המופעלת על ידם. בשלב זה של ההפיכה, רוזוולט ווילבר (אנ'), נציגי ממשל אייזנהאואר, דאגו לשחד פקידי ממשל, עיתונאים, אנשי עסקים ובריוני רחוב איראניים, על מנת שיביעו תמיכה בשאה ויתנגדו למוסדאק. בנוסף, נעשה שימוש נרחב ב-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסדאק. עד כי החומר האנטי-מוסדאקי שודר שוב ושוב בערוץ הרדיו, וגרם לצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה על המהלך. הטקטיקות של רוזוולט כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת ססמאות בעד מוסאדק - דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן.
עד צהרי היום, קהל גדול של אזרחים איראנים אמיתים יצאו לרחובות בהפגנות המוניות, חמושים בנשק מאולתר והכו בחזרה בחברי מפלגת תודה. תחת הנהגתו של זאהדי, הצבא הבריח את תומכי תודה הקומוניסטים ולאחר מכן הסתערו בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה. מוסאדק עצמו נמלט לאחר שטנק ירה פגז על ביתו, אך מאוחר יותר הסגיר עצמו לצבא. כדי למנוע שפיכות דמים נוספות, סירב מוסדאק לארגן את תומכיו כניסיון אחרון לשימור שלטונו. עד סוף היום, זאהדי והצבא השתלטו על הממשלה. לאחר שהתוודע השאה להצלחת ההפיכה חזר מאיטליה לאיראן, ומוסדאק הוחלף רשמית בזאהדי. במקור מוסאדק נעצר, נשפט ונידון למוות. אך בצו אישי של השאה עונשו של מוסדאק הוקל לכליאה לשלוש שנים בבידוד בכלא צבאי, ולאחריו מעצר בית עד ליום מותו.
תוצאות > כלכלי

חיבול בממשלה הנבחרת של איראן בשנת 1953 הבטיחה שליטה מערבית של משאבי הנפט של איראן ומנעה את התחרות מול ברית המועצות על נפט איראני.
לאחר ההפיכה ארצות הברית הקימה כחמש חברות נפט נוספות באיראן ששברו את המונופול הבריטי על הנפט ועודדו תחרות.
תוצאות > מדיני

לאחר שההפיכה החזירה לו את מעמדו כמלך, הבין מוחמד רזא שאה פהלווי כי כיסאו ושלטונו יחזיקו מעמד כל עוד יפעל בעד האינטרסים האמריקאים והבריטים. לאור זאת התחזקו הקשרים המדיניים, צבאים, מודיעיניים וכלכליים בין המדינות, כשאיראן שימשה כמעין כלב שמירה אזורי עבור ארצות הברית.
לאחר שתפס מחדש את השלטון השאה הקים את הסאוואכ, המשטרה החשאית של איראן שעסקה בשירותי ביטחון, מעקב אחר מתנגדי משטר וביצוע צנזורה. כשהשיטות בהם השתמשו היו שיטות שנלמדו על ידי האמריקאים, וכן על ידי ישראל. במהלך 20 השנים האחרונות לשליטת השאה, הוצאו להורג כ-100 אנשים מסיבות פוליטיות.
לאור הצלחת מבצע אג'אקס הוחלט לאמץ את ה-CIA כחלק ממנגנון מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכן לאמץ ולשכפל את הצלחת המבצע כשיטת הפיכה זולה ומוצלחת בעלת אפקט מיידי.
תוצאות > מדיני > תוצאות נלוות

| --- | --- |
 :  ראו גם – המהפכה האיראנית, תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן
ההפיכה של 1953 גרמה לנזק לטווח ארוך למוניטין של ארצות הברית. המונח Blowback(אנ') הוגדר לראשונה לאור תוצאות מהפכת 1953, ופירושו: התוצאות הלא צפויות הנובעות מהפעילויות הסמויות של ארצות הברית במדינות העולם. הפיכת 1953 הייתה לקו פרשת המים עבור איראן, המזרח התיכון ולמעמדה של ארצות הברית באזור. שכן מאז שמה של ארצות הברית לא כובד ושולב עם חוסר כבוד וחוסר נכונות לכבד את רצון העם, כל עוד זה מתנגש עם האינטרסים האמריקאים או הבריטים. הקנוניה הבריטית-אמריקאית להשגת שליטה על המשאבים האיראנים, סייעה להביא לסיום עידן התנועות הלאומיות והדמוקרטיות באיראן, וההדים שלה הובילו לבסוף לעזיבת השאה בשנת 1979. זיכרון ההתערבות המערבית בענייניה הפנימים של איראן, במיוחד ב-1953. כמו שיתוף הפעולה של השאה, הורידו מפופולריות המלך בקישורו לגורמים מערביים, והגבירו את האופי האנטי-מערבי באיראן ובמיוחד של המהפכה האיראנית, 25 שנה מאוחר יותר.
על רקע התגברות התנועה האנטי-מערבית בחברה האיראנית, שהייתה נגד השליטה המדינית והכלכלית של מדינות וחברות זרות באיראן, עם תחילת שנות ה-70 הגביר השאה את גובה המיסים שהיה על חברות זרות הפועלות באיראן לשלם מ-50% ל-80%, והעלה את תשלומי התמלוגים מ-12.5% ל-20%. כך שחברות הנפט הרוויחו רק כ-22 סנט לחבית נפט. באותה העת גם השליטה על קביעת מחירי הנפט חזרו לשליטה איראנית. בשנת 1973 השאה סייע להנדס את משבר הנפט של 1973 במסגרת הקמת אופ"ק, שהגבירה את ההכנסות מהנפט, אשר הובילו לפיתוח כלכלי-חברתי מהיר של המדינה. השאה אף הצהיר כי לא יחדש את קונסורציום הנפט של שנת 1954 עם חברת הנפט האנגלו-איראנית שעתיד היה לפוג בשנת 1979. בתקופה זו השאה החל לפעול באופן עצמאי יותר ויותר מהמערב, עקב כך, החל מאמצע שנות השבעים ארצות הברית, בתקופתו של ג'ימי קרטר, החלה לסגת מתמיכתה בשאה. התרחבותה המהירה של כלכלת המדינה יצרה מתחים בלתי צפויים במרקם החברתי שסייעו להתקיימותה של המהפכה האיראנית. עם זאת מעשיו של השאה לפיתוח איראן והתרחקותו מהמערב לא השכיחו את הסיוע שהגיש השאה בתקופת מוסדאק לבריטים ולאמריקאים, ואת הסלידה שפעולה זו יצרה בקרב העם, כך שכשהגיע הרגע הגורלי והחלה המהפכה העם נטש את השאה וזאת לאור זיכרון שיתוף הפעולה עם המערב. למרבה האירוניה גם המערב, ובמיוחד ארצות הברית לא סייעו לו בשעה קשה זו בשל התרחקותו מהם.
אירועי 1953 נהיו לאבן יסוד ביחסי ארצות הברית-איראן עד היום, כשהאנטגוניזם האיראני, ובפרט זה של השלטון, כלפי המערב, בנוים על חוסר האמון שהחל להתפתח בתקופה זו. שכן מוסר ההשכל האיראני מהאירוע היה כי מדינות המערב אינן מעוניינות לקדם דמוקרטיה או זכויות אדם במטרה להטיב עם יתר המדינות, אלא נטו מאינטרסים גאו פוליטיים וכלכליים. וזאת במיוחד במטרה להחליש את המבנה המוסדי והזיכרון ההיסטורי של מדינות העולם השלישי והתקדמותן, במטרה לאפשר ולשמר את שליטתן הגלובלית של מדינות המערב. בנוסף כדי לאפשר גישה קלה יותר למקורות הטבע של מדינות אלו, תוך המשך קיום הנאו קולוניאליזם במדינות אלו.
כיום, הממשל האיראני טוען כי יש לציית למשטר האסלאמי על מנת למנוע את נפילתה החוזרת של איראן לידי המעצמות הזרות. בנוסף, משתמש המשטר באירועי הפיכת 1953 כדי לדכא באופן לגיטימי - אלים ואף צבאי, כל ניסיון התנגדות לשלטון בטענה כי כל התנגדות למשטר אינה כנה; אלא בוודאי ממומנת, מופעלת ונועדה לשמש גורמים זרים, ובמיוחד אמריקאים.
ראו גם

משבר אבאדאן
המהפכה הלבנה
הערות שוליים

↑  I.B.Tauris (2007). Ends of British Imperialism: The Scramble for Empire, Suez, and Decolonization. p. 775. ISBN 9781845113476.
↑  ה-CIA מודה במבצע החשאי להפלת השלטון באיראן, באתר וואלה, 19 באוגוסט 2013
↑  Mark J. Gasiorowski, U.S. Foreign Policy and the Shah: Building a Client State in Iran, (Cornell University Press: 1991), עמ' p. 32
↑  Elwell-Sutton, L. P, Persian Oil: A Study in Power Politics, (Lawrence and Wishart Ltd.: London), 1955, עמ' p. 12
↑  Mangol Bayat, Iran's First Revolution: Shi'ism and the Constitutional Revolution of 1905–1909, Studies in Middle Eastern History, Oxford University Press, 1991, עמ' 336, ISBN 0-19-506822-X
↑  Browne, Edward G, , "The Persian Revolution of 1905–1909", Mage Publishers, (July 1995), ISBN 0-934211-45-0
↑  Marie Gillespie & Alban Webb (2013). Diasporas and Diplomacy: Cosmopolitan contact zones at the BBC World Service 1932–2012, pp. 129–132.
↑  ד"ר עופר ישראלי, The Circuitous Nature of Operation Ajax, Middle Eastern Studies 49, 2013-03, עמ' 246–262 doi: 10.1080/00263206.2012.759108
| היסטוריה מודרנית של איראן |
| --- | --- | --- |
| השושלת הקאג'ארית | מלחמות האימפריה הרוסית–פרס • המלחמה האנגלו-פרסית • מרד הטבק באיראן • מודרניזם אסלאמי • המהפכה החוקתית בפרס • המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה • ההסכם האנגלו-איראני • ההפיכה באיראן (1921) • מרד סימקו שיקאק | איראן |
| שושלת פהלווי | רזא שאה פהלווי • העימות במקדש האימאם א-רידא • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן • משבר אבאדאן • ההפיכה באיראן (1953) • המהפכה הלבנה • חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית • תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן • המהפכה האסלאמית • הממשלה האיראנית הגולה | איראן |
| הרפובליקה האסלאמית | הפיכת נוז'ה • משבר בני הערובה באיראן • מלחמת איראן–עיראק • הסכסוך האיראני-ישראלי • הסכסוך האיראני–סעודי • תוכנית הגרעין האיראנית • טרור אסלאמי • בדלנות כורדית באיראן • ההפגנות באיראן (2018–2019) • ההפגנות באיראן (2022–2023) | איראן |
פורטל איראן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566436105171  LCCN: sh2003009385  NKC: ph973274 
מפגינים בעד מוחמד רזא שאה פהלווי
בול איראני לציון 20 שנה להפיכת 1953
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718)

התוצאות של שלום פוז'ארוואץ
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית התנהלה בין אוסטריה לבין האימפריה העות'מאנית. הסכם קרלוביץ שנחתם בשנת 1699 לא היה מקובל על האימפריה העות'מאנית, ושתים עשרה שנים לאחר מכן, החלו העות'מאנים במסע נקמה על התבוסה שלהם בקרב וינה בשנת 1683. ראשית, הווזיר הגדול בלטצ'י מהמט הביס את צבא האימפריה הרוסית בפיקודו של פיוטר הגדול במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711). לאחר מכן, במהלך המלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), כבש הווזיר הגדול סילחדר דמט עלי פאשה מחדש את מוראה מהרפובליקה של ונציה בשנת 1715. כתגובה, אוסטריה, שהייתה ערבה בהסכם קרלוביץ, איימה על האימפריה העות'מאנית, ובתגובה האימפריה העות'מאנית הכריזה מלחמה נגד אוסטריה.
בשנת 1716, הנסיך אויגן מסבויה, ניצח את העות'מאנים בקרב פטרוורדין, ובאוקטובר אותה שנה כבש את הבאנאט ואת בירתו טימישוארה. בשנה לאחר מכן, אחרי שהאוסטרים כבשו את בלגרד, העות'מאנים ביקשו שלום ובשנת 1718 נחתם שלום פוז'ארוואץ
על פי ההסכם שמרו האוסטרים על שליטתם בבלגרד, ובנוסף ההסכם אישר פעם נוספת את שליטתם בשטחים שהם קיבלו בשנת 1699, והשאיר את העות'מאנים עם שליטה על הגדה הדרומית של הדנובה. המלחמה הובילה לאבדן של נחלות אוסטריות באיטליה לטובת ספרד, אשר ניצלה את מיקוד האוסטרים בבלקן, ובעקבות כך פרצה מלחמת הברית המרובעת.
לקריאה נוספת

Ćirković, Sima (2004). The Serbs. Malden: Blackwell Publishing.
Ingrao, Charles; Samardžić, Nikola; Pešalj, Jovan, eds. (2011). The Peace of Passarowitz, 1718. West Lafayette: Purdue University Press.
Hochedlinger, Michael (2013). Austria's Wars of Emergence: War, State and Society in the Habsburg Monarchy, 1683–1797. London & New York: Routledge.
הערות שוליים

↑  Ingrao, Charles; Samardžić, Nikola; Pešalj, Jovan, eds. (2011). The Peace of Passarowitz, 1718. West Lafayette: Purdue University Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295744305171  LCCN: sh85009770  NKC: ph1154986
דונאט באנקי

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1859 בקוניבאנק, הונגריה 
 פטירה:  1 באוגוסט 1922 (בגיל 63) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Lőwinger Donát 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1881) 
 מוסדות:  אוניברסיטת אטווש לוראנד  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט 
 
דונאט באנקי (בהונגרית: Bánki Donát, במקור לווינגר; בקוניבאנק, 6 ביוני 1859 – בודפשט, 1 באוגוסט 1922) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, ממציא ופרופסור באוניברסיטה. הוא היה אחד המהנדסים המכניים הגדולים בתקופתו, פרופסור להנדסת מבנים למכונות הידרו, מדחסים וטורבינות קיטור.
משפחתו

בנקי נולד במשפחה יהודית. הוריו היו ד"ר איגנץ לווינגר וברטה זלצר (בטי). אביו היה רופא, ובפרוץ המהפכה ומלחמת 49–1848 בהונגריה, אביו שהיה נשוי טרי התייצב והתנדב לצבא העממי ההונגרי שהתארגן. בצבא שימש כרופא ראשי עד לכישלון המהפכה ופירוק הצבא מנשקו. על אף היותו יהודי, ראשית חייו של אביו כקצין בצבא ההונגרי תרמו גם לחינוכו הפטריוטי של הבן דונאט. הוא נולד כילד רביעי במשפחה ומאוחר יותר כשהמשפחה גדלה לשישה ילדים היא עברה לכפר קטן אחר במרכז מערב הונגריה. בשנת 1879, והוא כבר היה סטודנט באוניברסיטה, שינה את שמו לשם הונגרי באנקי המזכיר את כפר הולדתו.
עבודתו

באנקי סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה עם תואר מהנדס מכונות. תחילה עבד כמהנדס מפעל המכונות של הרכבת ההונגרית, ואחר כך במפעלי הפלדה גנץ. משנת 1879 עד 1880 היה עוזר הוראה במחלקה למכניקה של האוניברסיטה בה למד, ומשנת 1899 עד מותו היה פרופסור מן המניין להנדסה הידראולית, מדחסים וטורבינות קיטור.
במסגרת עבודתו פגש באנקי את יאנוש צ'ונקה ונוצר ביניהם קשר עבודה הדוק. בשנת 1890 הם פיתחו את מה שכונה "מנוע באנקי-צ'ונקה", שהפך למוצר תחרותי ברמה בינלאומית של מפעלי גנץ. הוא היה אחד ממחברי הלקסיקון הגדול פאלאס בשנת 1893. ב־11 בפברואר אותה שנה רשם פטנט על קרבורטור הבנזין (מאייד) שוב יחד עם ציונקה, לפני וילהלם מייבאך, שנחשב בעיני רבים החלוץ של המאייד. בשנת 1894 הוא רשם פטנט על מנוע הפיצוץ הפנימי הראשון בלחץ גבוה, מנוע באנקי שהתפרסם בעולם. מנוע הבוכנה קורר בהתערובת מים שרוססה עליו, כך שהוא הצליח להגביר את יעילותו לרמה שבעבר קיוו שאפשר להגיע אליה.
הן הגדלת הדחיסה והן הזרקת המים יושמו לראשונה על ידי באנקי, אם כי התפשטות מנוע הבאנקי נמנעה עקב הופעת מנוע הדיזל כמה שנים לאחר מכן. טורבינת באנקי, שהומצאה בשנת 1917, פתחה אפיקים חדשים לפיתוח תחנות כוח הידרואלקטריות גמדיות. בשנת 1918 המציא באנקי תוכנית רבת היקף לשימוש בכוח המים של שער הברזל על הדנובה.
הוא היה חבר ההתכתבות באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1911. עבור טורבינת המים זכה באנקי ארבע שנים לאחר מותו, בשנת 1926, בפרס הגדול של האקדמיה ההונגרית למדעים. את מרבית המורשת המתועדת הכתובה שלו ניתן למצוא בדיגיטציה בארכיון. בנוסף לפעילויות הנדסיות-מכניות ופטנטים משמעותיים שלו, היו חשובים תפקידי ההוראה שלו. הוא שם דגש רב על סיוע לתלמידים בהכנת הערות בכתב להרצאותיו. במהלך קריירת ההוראה שלו באוניברסיטה הוא ייסד את ההכשרה המעבדית בהנדסה.
כתביו

בכתביו עסק בעיקר בתאוריה של מנועי גז ועקרונות התכנון של טורבינות קיטור ומכונות שפועלות על מים:
הידראוליקה ומכונות הידראוליות שימושיות Gyakorlati hidraulika és hidrogépek (jegyzet, I–II., Bp., 1901–02)
טורבינות קיטור Gőzturbinák. Légsűrítő gépek (kőnyomat, Bp., 1903)
טרנספורמציית אנרגיה בנוזלים (בגרמנית) Energiaátalakulások folyadékokban (Bp., 1916, németül: Berlin: 1921)
טורבינות מים חדשות (בגרמנית) Neue Wasserturbine (Berlin, 1917)
התוכניות של תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית ב"שער הברזל" A Vaskapu-vízierőmű tervezete (I–II., Bp., 1918)
המבנה המכני של משאבות בוכנה ומדחסים Dugattyús szivattyúk és kompresszorok gépszerkezettana (Bp., 1932)
הנצחה

מאייד הבנזין הראשון מוחזק על ידי קבוצת השימור והאיסוף של טכניקות מכניות לזכרו.
את העותק הראשון של מנוע באנקי-צ'ונקה ניתן לראות היום במוזיאון התחבורה של בודפשט.
על שמו נקראים כמה מוסדות חינוך:
הפקולטה להנדסת מכונות וביטחון באוניברסיטת אובודה
בית ספר התיכון להנדסת תעבורה ובית ספר תעסוקתי, דונאט באנקי.
בית הספר המקצועי דונאט באנקי באייקה
בית הספר ללימודי דקדוק באנקי דונאט ובית הספר התיכון המקצועי בדונאויווארוש
בית הספר היסודי ורחוב באנקי דונאט, פץ'i
בכפר הולדתו, בקוניבאנק (Bakonybánk), האגודה הטכנית דונאט באנקי שומרת על זיכרון הממציא.
במלאת 100 שנה להולדתו הונפק בול עם דיוקנו על ידי הדואר ההונגרי.
במלאת 150 שנה להולדתו הנפיק הבנק הלאומי להונגריה מטבע זיכרון.
ראו גם

לקסיקון הונגרי לקורות חיים Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. 105–106. o
הגדולים שלנו בתחום הטכנולוגי Halmos László: Bánki Donát. In: Műszaki nagyjaink, 1. köt. Bp.: Gépipari Tudományos Egyesület, 1967. 43-93
Terplán Zénó (szerk.): Bánki Donát (1859-1922). Emlékkönyv születésének 125. évfordulójára. Bp.: Műszaki és Természettudományi Egyesületek Szövetsége, 1984. ISBN 963 8011 734
Terplán Zénó: Bánki Donát. In: Magyar tudóslexikon A-tól Zs-ig. Főszerk. Nagy Ferenc. Budapest: Better; MTESZ; OMIKK. 1997. 146–147. o. ISBN 963-85433-5-3
דונאט באנקי המהנדס הגאון Gáti József: Bánki Donát. A mérnök géniusz. Bp.: Óbudai Egyetem, 2012
דונאט באנקי(באנגלית) DONÁT BÁNKI (1859-1922) (angol nyelven). scitech.mtesz.hu. (Hozzáférés: 2018. május 20.)
לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar Zsidó Lexikon. 1929. 84. o. Online elérés
Korényi Zoltán – Tolnai Béla (szerk.). Az áramlástan és hőtan úttörői. Életrajzi gyűjtemény. Korényi Zoltán – Tolnai Béla (szerk.). Az áramlástan és hőtan úttörői. Életrajzi gyűjtemény
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Budapest II. ker. polgári halotti akv. 447/1922 folyószáma alatt.
↑  Horváth Sándor. "Bánki Donát élete és munkássága". gbi.bgk.bmf.hu.
↑  "Bánki Donát élete". Óbudai Egyetem Bánki Donát Gépész és Biztonságtechnikai Mérnöki Kar.
↑  "Bánki Donát Szakképző Iskola Ajka". אורכב מ-המקור ב-2013-11-17.
↑  Bánki Donát Gimnázium és Szakközépiskola Dunaújváros
↑  Pécsi Bánki Donát utcai Általános Iskola
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14584774p (data)  GND: 117562831  ISNI: 0000 0000 9247 1491  LCCN: n81022099  SNAC: w6pd0nqf  SUDOC: 142981850  VIAF: 47543118   WorldCat (עם VIAF): 47543118 
דונאט באנקי
החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית

החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (בגרמנית: Nationale Front der Deutschen Demokratischen Republik) הייתה ברית של מפלגות לווין ותנועות המונים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שנשלטה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אשר התמודדה בבחירות לפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסקאמר ("תא העם").
המטרה של החזית הלאומית הייתה לתת רושם שגרמניה המזרחית הייתה דמוקרטיה אשר נשלטת על ידי קואליציה רחבה. למעשה, כל המפלגות ותנועות ההמונים היו משועבדות למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והיו חייבות לקבל באופן רשמי עליהן את תפקיד המנהיג שלה כתנאי לקיומן. בבחירות לבוחרים הייתה רק אופציה אחת, הסכמה או דחייה של רשימה יחידה "מאוחדת" של מועמדי החזית הלאומית. שתי מפלגות לווין היו עצמאיות בעבר ושתיים אחרות נוסדו בתמרוץ מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ברשימה היו תמיד הרוב מכיוון שרבים מחברי תנועות ההמונים היו גם חברים במפלגה.
בשבועות הקודמים לנפילת חומת ברלין (נובמבר 1989), כמה פוליטיקאים לא ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה החלו באופן הדרגתי לבקר את הדומיננטיות של המפלגה. החזית התפרקה בפברואר 1990, חודש לפני הבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית.
בית החזית הלאומית בתלמאנפלאץ בברלין המזרחית.