הנרי אברי
שלב הפיראטיות > הצי של המוגול

בשנת 1695, אברי הפליג לאי הגעשי פארים להמתין לצי ההודי שיעבור במקום. (הצי הפליג לרגל העלייה לרגל השנתית אל מכה, לכן שיערו את הזמן שבו הם יחזרו הביתה). הצי הזה נחשב כמוליך את העושר הגדול באסיה - אולי בעולם כולו. פיראט שיצליח לכבוש את השיירה הזאת, היה מבצע את הפשיטה הפיראטית הרווחית ביותר בעולם. בחודש אוגוסט 1695, ״פנסי״, הגיעה למיצרי באב אל-מנדב, שם אברי איחד כוחות עם חמישה פיראטים אחרים: ספינה מלחמתית בשם "אמיטי״, עם צוות של כשישים אנשים. ג׳וזף פארו עם "פורטסמות", גם עם ששים גברים. ריצ'רד וואנט עם ״הדולפין״, גם עם שישים גברים. ויליאם מייס על ״הפנינה״, עם שלושים או ארבעים גברים. ותומאס וואק על "סוזנה", עם שבעים גברים. תומאס טאו עם "איימי", וכשבעים גברים. כל הקברניטים האלה נשאו רישיונות לעמלות פרטיות לשוד ימי בחוף הים המזרחי של צפון אמריקה. אברי נבחר לאדמירל של משט הפיראטים החדש בן שש הספינות מצא את עצמו כמפקדם של למעלה מ-440 גברים בזמן שהם חיכו לצי ההודי. שיירה של עשרים וחמש ספינות המוגול, כולל הספינה "גאנג-סוואי" הענקית בגודל של 1,600 טון ושמונים תותחים. וספינת "פאתה מוחמד" בת 600 הטונות. השיירה אותרה כשהם עברו את המצרים בדרך לסוראט. אף על פי שהשיירה הצליחה לחמוק מצי הפיראטים במהלך הלילה, הפיראטים רדפו אחריהם.
ה"דולפין" הייתה איטית מדי, מפגרת אחרי שאר ספינות הפיראטים, לכן העלו אותה באש והצוות הצטרף אל אברי. הספינות "אמיטי" ו"סוזנה" גם הן היו ספינות גרועות: "אמיטי" פיגרה, ולא הצטרפה יותר לצי הפירטים. רב החובל שלה נהרג בקרב עם הצי ההודי. "סוזנה" בסופו של דבר הצטרפה לקבוצת הפיראטים. הפיראטים השיגו את ״הפאתה מוחמד״ ארבעה או חמישה ימים לאחר מכן. אולי האיום על ידי ארבעים וששה התותחים של ה״פנסי״ או עקב חולשה מהקרב הקודם עם טיו, הצוות של "פאתה מוחמד" גילה התנגדות קטנה. הפיראטים של אברי חילקו את הספינה, שהייתה שייכת לעבדול עפור - סוחר העשיר ביותר בסוראט. למעשה, הוא היה כה חזק ועשיר ותואר כך: "עבדול עפור, מהומטאן נהג לסחור בגודל המסחר השווה לזה של "חברת הודו המזרחית האנגלית", הוא מילא בשנה, מעל עשרים אוניות מפרש, בין 300 ל-800 טון סחורות". בעוד האוצר שנתפס היה עצום - בין 50,000 ל-60,000 ליש"ט, היה ביכולתו של הסכום בכדי לקנות 50 אוניות בגודלה של "הפנסי". אבל ברגע שהאוצר חולק בין צי הפיראטים הגדול, צוותה של כל ספינה קיבל סכום קטן.
הם המשיכו במרדף אחרי הספינה המוגולית השנייה, "גאנג-סוואי" כמה ימים לאחר ההתקפה על "פאתה מוחמד" כאשר שתי הספינות האיטיות נשארו מאחור, רק ה"פנסי", ה״פרל״, ו"פורטסמות" התייצבו לקראת הקרב הגדול.
"גאנג--סוואי", בפיקודו של מוחמד איברהים, היה יריב מפחיד, היו לרשותו שמונים תותחים, גדוד צבא חמוש ברובי מוסקט עם ארבע מאות חיילים, וכן שש מאות נוסעים אחרים. אבל מטח הפתיחה השווה את הסיכויים לניצחון. מכיוון שהמוגולית לא הצליחה להימלט, ה״פנסי״ התקרבה לצידה. בהתחלה - מטח אש הרובים ההודית מנע מהפיראטים לטפס על סיפונה, אולם אחד התותחים של הגאנג-סוויאי התפוצץ, והרג חיילים רבים מהצוות ההודי, שנמלט מתחת לסיפון או נלחם בשריפות שהתפשטו על האוניה. אנשיו של אברי ניצלו את הבלבול, וטיפסו במהירות על צדדי הספינה המוגולית. צוות ״הפנינה״, שחשש בתחילה לתקוף את ההודים, התעשת והצטרף לצוות של אברי ותקף את סיפון הספינה ההודית. לאחר מכן התחולל קרב אכזרי פנים אל פנים שנמשך שעתיים-שלוש.
היסטוריון הודי בן זמנו שהיה באותה עת בסוראט, כתב שאנשיו של אברי עלו על הספינה, רב החובל של ״גאנגי-סוויאי״ רץ מתחת לסיפון שם חימש את העבדים שהיו באוניה, ושלח אותם להילחם בפיראטים. תיאורו של ההיסטוריון ההודי חפי חאן על הקרב, מופיע ביצירתו "ההיסטוריה של הודו, כפי שנכתב על ידי היסטוריונים משלה". הספר מטיל את האשמה של הכישלון בקרב על קפטן איברהים. הוא כתב: "הנוצרים אינם מורגלים להשתמש בחרבות, והיו כל כך הרבה כלי נשק על סיפון כלי השייט המלכותי, שאם הקברניט היה מגלה התנגדות ראשונית, הנוצרים היו מובסים". בכל מקרה, לאחר מספר שעות של התנגדות אך חסרת מנהיגים, נכנעה הספינה. להגנתו, הקברניט איברהים דווח אחר כך כי "רבים מהאויבים נשלחו לגיהנום". אכן, מספר הנפגעים מאנשי הצוות של אברי הגיע למעלה ממאה אם כי נתונים אלה אינם בטוחים.
לדברי חפי חאן, הפיראטים המנצחים הכניעו את שוביהם באורגיה של אימה שנמשכה מספר ימים. הם אנסו והרגו את אסיריהם המפוחדים סיפון אחר סיפון. על פי הדיווחים, הפיראטים השתמשו בעינויים כדי לחלץ מידע מאסיריהם, שהסתירו את האוצר שהיה מוחבא בקורות הספינה. כמה מהנשים המוסלמיות ככל הנראה התאבדו כדי להימנע מאונס, ואילו הנשים שלא הרגו את עצמן או מתו מאכזריותם של הפיראטים נלקחו אל סיפונה של הפנסי.
אף על פי שסיפורי האכזריות של הפיראטים נדחו על ידי אוהדי הפיראטים כסנסציונים, הם אושרו על ידי עדויות שאנשים סיפקו בעקבות לכידתם. ג'ון ספארקס העיד ב"מילים גוססות וידוי אחרונים כי היחס הלא אנושי והעינויים חסרי הרחמים שנגרמו להודים העניים ונשותיהם עדיין משפיעות על נשמתו". זאת, אף על פי שהוא כנראה לא השתתף בביצוע מעשי הפיראטים, "הוא בכל זאת חזר והעיד על הברבריות הנוראית שהוא עצמו ביצע, אם כי רק על גופותיהם של המתים". פיליפ מידלטון העיד כי כמה מהגברים ההודים נרצחו, לאחר שעברו עינויים. בעדויות מוזכרים כי כל הפירטים "שכבו עם הנשים שהיו על סיפונה, והיו כמה מהן שנראו נשים מכובדות ועשירות, על פי התכשיטים על רגליהן, שהיו באיכות טובה יותר מאצל האחרות". יתר על כן, ב־12 באוקטובר 1695 שלח מושל בומבי ונשיא חברת הודו המזרחית מכתב שבו ציין כי כל הפיראטים שהתקיפו את הצי ההודי היו אנגלים, והתנהגו בברבריות, עינו את השבויים כדי שיגלו היכן התכשיטים והכסף, וגרמו לנשים ולבעלים לאבד עצמן לדעת מרב צער ואימה.
מכל מקום, הניצולים הושארו על סיפון ספינותיהם המרוקנות, כשהפיראטים שחררו אותן להמשיך במסעם חזרה להודו. השלל מגאני-סוויאי, הספינה הגדולה ביותר בצי המוסלמי, הסתכם בין 200,000 ל-600,000 ליש"ט, כולל 500,000 בכלי זהב וכסף. על פי כל האמור, ייתכן שזאת הייתה הספינה העשירה ביותר שנשדדה אי פעם על ידי שודדי ים. כל הדברים האלה יחד הפכו את אברי ואנשיו לפיראטים העשירים בעולם.