stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האי הגעשי צ'ג'ו וצינורות הלבה
חרוט הטוף סונגסאן אילצ'ובונג

סונגסאן ("הר המצודה") אילצ'ובונג (הנגול 성산 일출봉; הנג'ה 城山 日出峰 מכונה גם "פסגת הזריחה") הוא חרוט טוף געשי השוכן על חצי אי קטן בקצה המזרחי של צ'ג'ו. בצידו הצפון-מערבי מחובר חצי האי אל צ'ג'ו במצר יבשה שעליו שוכן הכפר סונגסאן-רי. החרוט נוצר שנוצר בהתפרצות פריאטית דומה לזו שיצרה את האי האיסלנדי סירטסיי בשנות ה-60 של המאה ה-20, ואשר ארעה לפני כ-5,000 שנים. שטחו של החרוט 377,872 מטרים רבועים, גובהו של החרוט 182 מטרים וגובה הלוע שבפסגתו הקעורה הוא 90 מטרים. קוטר הפסגה הוא כ-570 מטרים ושטחה 26 דונם. פעולת הבליה של הגלים בשלושת צדדי החרוט הפונים אל הים, חשפה את תשע השכבות הבונות אותו ואת מבנהו הפנימי. פעולת הגלים הייתה חזקה במיוחד בצידו הצפון-מזרחי של סונגסאן, ובצד זה התבלתה הסוללה ההיקפית של החרוט כמעט עד לגובה הלוע שבמרכז הפסגה. לעומת זאת, בצידו הצפון-מערבי הפונה אל היבשה, השתמרה הסוללה והיא משמשת עדות לצורתו המקורית של ההר.
למרות שטחו הקטן של החרוט, גדלים במקום 222 מיני צמחים כולל שישה מינים נדירים: שרך (Crypsinus hastatus), סחלב (Neofinetia falcata), שני צמחים טפילים (Aeginetia indica ו-Orobanche coerulescens) ושני צמחים עשבוניים (Arisaema heterophyllum ו-Glehnia littoralis). מביניהם נחשב Aeginetia indica כצמח חשוב במיוחד משום שבקוריאה מצוי צמח זה רק בלוע של סונגסאן אילצ'ובונג. בנוסף יש במקום כ-300 מיני אצות.
הערות שוליים

↑  A UNESCO Sunrise Seongsan Ilchulbong
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564505605171  LCCN: n82135613  VIAF: 138401387   WorldCat (עם VIAF): 138401387
מייביס בייטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1921 דאליץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  12 בנובמבר 2013 (בגיל 92) פטוורת', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Mavis Lillian Lever 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 בן או בת זוג:  קית' בייטי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזיכרון ויץ' (1985)  חבר במסדר האימפריה הבריטית 
 
מייביס ליליאן בייטי (לשעבר מייביס לוור; באנגלית: Mavis Lilian Batey;‏ 5 במאי 1921 – 12 בנובמבר 2013) הייתה מפענחת צפנים בריטית שמילאה תפקיד מכריע במהלך מלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק. הישגה הבולט ביותר היה פיצוח הצופן הימי האיטלקי של האניגמה במרץ 1941, מה שהוביל לניצחון מכריע של הצי המלכותי בקרב מטפן. לאחר המלחמה, בייטי הפכה להיסטוריונית גנים ידועה ופעילה בשימור. היא כתבה מספר ספרים על היסטוריית גנים ופעלה ללא לאות לשימור פארקים וגנים היסטוריים. מאמציה בתחום זה זיכו אותה במדליית וייץ' המכובדת בשנת 1985 ובתואר MBE (חברה במסדר האימפריה הבריטית) בשנת 1987.
ילדות

מייביס לוור נולדה בחמישי במאי 1921 בבריטניה בדולוויץ' וגדלה בנורברי וקרוידון. לוור למדה בקרוידון בבית הספר קאתולי לבנות קולומה. לאחר שסיימה את לימודיה בקולומה, החלה ללמוד ספרות גרמנית ביונברסיטי קולג' שבאוקספורד, אנגליה.
עבודתה כהיסטוריונית גנים

לאחר המלחמה, בייטי, שבינתיים התחתנה והקימה משפחה, עברה למספר שנים לקנדה. ב-1955, כאשר חזרו מקנדה, משפחת בייטי הצעירה התיישבה בסארי, אנגליה. בסארי, מאביס בייטי החלה להתעניין בהיסטוריית נופים, בהשארת היסטוריון אחר שהתעסק בהיסטוריית הנוף האנגלי. התעניינותה בעולם זה התגברה כאשר היא ומשפחתה עברו לגור באוקספורד, אנגליה, שם הם חיו בשטח פארק נונהם. בפארק נונהם, היו גינות רחבות ידיים בתצורות שעניינו וסיקרנו את בייטי והיא חקרה אותן ופרסמה אודותן בספר בשם "אוקסונינסה" בשנת 1968.
בשנים שלאחר מכן, בייטי פרסמה עוד מספר ספרים שעסקו בגנים ונופים של דרום אנגליה. בנוסף, היא פרסמה עבודות שעסקו בגנים ונופים שהופיעו בספרי ג'יין אוסטין, לואיס קרול ואלקסנדר פופ.
בעקבות התעסקותה בגנים היסטוריים, בייטי הבינה שאין חוקים ואכיפה בנוגע להריסת גנים היסטוריים וב-1971, היא נהייתה מזכירת החברה להיסטוריית גנים. במסגרת תפקידה, בייטי החלה בקמפיין לשימור נופים היסטוריים שהובילו לחקיקת חוקים שהכלילו גנים היסטוריים ברשימת מבנים היסטוריים לשימור שאסור לפגוע בהם. בעקבות חקיקת החוק, בייטי הקימה את הסקר הראשון לפארקים וגנים בעלי משמעות היסטורית באנגליה.
ב-1985, בייטי סיימה את תפקידה בתור מזכירת החברה להיסטוריית גנים ונהייתה נשיאת הארגון עד שנת 2000. לאורך תפקידיה השונים בארגון, בייטי המשיכה להלחם על שימור גנים היסטוריים, ופרסמה עוד מספר ספרים בנושא. בשנת 1985, קיבלה את המדליה המלכותית להורטיקלטורה (מדליית ויץ') על תרומתה למדע ולעיסוק בהורטיקלטורה. שנתיים לאחר מכן, ב-1987, נהייתה חברה במסדר האימפריה הבריטית.
חייה האישיים

מייביס לוור, התחתנה עם המתמטיקאי קית' בייטי בנובמבר 1942. השניים הכירו כאשר לוור זיהתה את ההודעה שהכילה רק את האות "L" בהוצפנה באניגמה האיטלקית, והלכה לביתן 6, אחד המבנים בבלצ'לי בו עבדו מתמטיקאים, על מנת להמשיך לפענח את חיווט המכונה. בביתן 6, היא עבדה כל הלילה על פענוח החיווטים עם המתמטיקאי בייטי, השניים התאהבו, ולימים התחתנו. לאחר המלחמה, נולדו לזוג שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
בנוסף לספריה בנושא גנים היסטוריים, לאחר שסיפורי מלחמת העולם השנייה בבלצ'לי הותרו לפרסום, בייטי פרסמה מאמרים בנושא עיסוקייה בבלצ'לי, התראיינה רבות בנושא ואף כתבה ביוגרפיה של דילי נוקס, המתמטיקאי העיקרי איתו עבדה בזמנה בבלצ'לי.
ב-2010, בעלה, קית' בייטי נפטר בגיל 91. שלוש שנים לאחר מכן, בגיל 92, מייביס בייטי נפטרה בסאסקס, שם חיה את שנותיה האחרונות.
ספרים

מייביס בייטי כתבה מספר ספרים בחייה, ביניהם הספרים הבאים -
Jane Austen and the English Landscape(1996)
Alexander Pope: Poetry and Landscape (1999)
Dilly: The Man Who Broke Enigmas (2001)
הערות שוליים

1 2 3  Mavis Batey, cryptomuseum.com
1 2 3  Smith, Michael (2013-11-20). "Mavis Batey obituary". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-06-15.
1 2 3  Cracking the codes of gardens: The life of Mavis Batey | University of London, www.london.ac.uk, ‏2018-06-04 (באנגלית)
1 2 3  Batey [née Lever, Mavis Lilian (1921–2013), code-breaker and garden historian], Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
↑   https://www.independent.co.uk/news/obituaries/obituary-mavis-batey-8960761.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447412105171  BnF: cb137434322 (data)  CiNii: DA02557624  ISNI: 0000 0000 6308 6658  LCCN: n84089872  NTA: 073705268  SNAC: w6s31ngh  SUDOC: 055054854  VIAF: 10026616   WorldCat (עם VIAF): 10026616 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מייביס בייטי".
חמרה (מושב)

| --- | --- |
חמרה מלמעלה
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: ערבות הירדן
גובה ממוצע: ‎-49 מטר
תאריך ייסוד: 1971
תנועה מיישבת: האיחוד החקלאי
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 271 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 238 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת צפון השומרון מוגדלת) חמרה(למפת צפון השומרון רגילה) חמרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חמרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חמרה32°11′56″N 35°26′09″E﻿ / ﻿32.1988948936611°N 35.4357515447161°E﻿ / 32.1988948936611; 35.4357515447161  heמפת היישובים של מועצה אזורית ערבות הירדן באדום - חמרה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 2 מתוך 10

חַמְרָה היא התנחלות ומושב השייך לארגון מושבי האיחוד החקלאי ולמועצה אזורית בקעת הירדן. היישוב ממוקם במורדות השומרון, בערוץ נחל תרצה, בחלקה הצפוני של בקעת הירדן. היישוב נקרא "חמרה" בגלל תל חמרה הסמוך או בגלל גידול גפנים ליין (חמרא בארמית). בראשיתו כונה גם "עטרות" ו"עטרה".
שטח היישוב כ-3,500 דונם. רוב התושבים עוסקים בגידול פרחים, כרם, פרדס ולול תרנגולי הודו.
הקמה

היישוב הוקם בשנת 1971 כמושב שיתופי במסגרת נסיונותיו של אורי גלעד להקים יישוב על פי עקרונות התיישבות רב תכליתית. גרעין המתיישבים, שהיה מבוסס על זוגות צעירים ישראלים, עבר הכשרה בטרם עלה למקום. בשלושת החודשים הראשונים התגוררו המתיישבים במקלטים ולאחר מכן עברו למבנים טרומיים עד להשלמת מבני הקבע שהקמתם התעכבה. בתחילה קבלו המתיישבים מים מבאר קטנה, ובהמשך חוברו לקידוח גדול של מים מנחל פרעה. בשנת 1975 עיבד המושב 2,000 דונם וייצא אבטיחים. בשנים הראשונות חובר המושב לשירות טלפון באופן אלחוטי.
בשנת 1977 הוסב המושב למושב רגיל וחדל להיות שיתופי. באותה שנה גם הוקם בית ספר במושב, בו למדו קרוב ל-90 ילדים מיישובי בקעת הירדן. בהמשך, עבר בית הספר האזורי לקרבת משואה ומבנה בית הספר שימש מוסדות שונים. בשנת 2015 הוקמה במתחם אולפנה לבנות.
בשנת 1986 עברו תושבי חמרה הליך של כינוס נכסים בגלל חובות של המושב.
פיגועי טרור במושב

ב-6 בפברואר 2002 חדר למושב מחבל פלסטיני מהכפר הסמוך טמון, כשהוא מחופש לחייל צה"ל. המחבל חדר מאזור החממות, נתקל בסייר הביטחון של היישוב ובחייל צה"ל. מן המארב הוא ירה למוות בחייל המילואים משה מגוס מקונן אשר הוקפץ למקום. לאחר מכן התבצר המחבל בבית משפחת אוחנה. הוא ירה באם מירי, שנפצעה קשה, ובבת יעל, ילדה עם מוגבלות, אשר מתה במקום. למקום הוקפץ כוח מגדוד ההכשרה של חטיבת גולני וכוח מפלס"ר 500. קצין צה"ל מחטיבת גולני זיהה את המחבל בתוך הבית וחיסל את המחבל בשעה שהוא הציץ מהחלון כדי ליידות רימון אל עבר כוחות צה"ל. מאוחר יותר מתה מפצעיה מירי אוחנה. בעקבות הפיגוע הודחו מתפקידם מפקד גדוד הנח"ל החרדי וסגן המ"פ.
ב-7 באפריל 2023, ט"ז בניסן ה'תשפ"ג, בוצע פיגוע ירי נוסף על ידי מחבל פלסטיני בצומת חמרה שליד המושב, שבו נרצחו אם ושתי בנותיה מהישוב אפרת.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 2633, 10 ביוני 1980, עמ' 1821
↑  החלה פריצת 7.5 קילומטר כביש לעמק הירדן, דבר, 24 בנובמבר 1972
↑  מקורות משקיעה מיליוני ל"י בפיתוח מפעלי מים, דבר, 13 בדצמבר 1971
↑  שפי גבאי, לאורך השבר האפרו אסייתי, דבר, 28 במאי 1971
↑  יוסי ביילין, בין הר"ת לחמרה, דבר, 12 באפריל 1974
↑  יוסף מיכלסקי, שני יישובים חדשים בבקעה, דבר, 29 באוקטובר 1971
↑  ב-שפי גבאי, מסע בבקעה, דבר, 10 באוקטובר 1971 כתוב שהם כבר במבני הקבע, אולם הכוונה כנראה למבנים טרומיים
↑  גרעין נוסף של האיחוד החקלאי יעלה בבקעת הירדן, דבר, 26 באוקטובר 1971
↑  מים רבים וטובים נתגלו בבקעה, דבר, 18 באוגוסט 1971
עיכוב ניצולו של קידוח מים, דבר, 27 באוקטובר 1971
עליית היישוב בוקע על הקרקע נדחתה לשנה הבאה, דבר, 15 בנובמבר 1971
↑  4 שנים לחמרה - בבקעת הירדן, דבר, 11 בספטמבר 1975
↑  מושב חמרה בבקעת הירדן, דבר, 9 בספטמבר 1976
↑  א. סדומי, אין לחם ואין טלוויזיה, דבר, 25 במרץ 1977
↑  הושלמה בניית בי"ס בחמרה, דבר, 30 בספטמבר 1977
↑  הישוב מכורה ומנותק בגלל הגשמים, דבר, 27 בדצמבר 1979
↑  עוקל רכושם של חברי מושב חמרה, מעריב, 23 בדצמבר 1986
אילן בכר, תושבי חמרה ומכורה החזירו, מעריב, 30 בדצמבר 1986
יהודה גורן, עשרה מישובי הגולן והבקעה בסכנת כליה, מעריב, 12 בינואר 1987
↑  כתבי ynet, פיגוע ירי בבקעת הירדן: שתי אחיות נרצחו, האם נפצעה אנוש, באתר ynet, 7 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513518805171  VIAF: 316602810   WorldCat (עם VIAF): 316602810
מקס ניומן

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1897 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 בפברואר 1984 (בגיל 87) Comberton, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Maxwell Herman Alexander Newmann 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  בריטניה
 מקום לימודים:  בית הספר הסיטי של לונדון (1915)  קולג' סנט ג'ון (1921) 
 מוסדות:  אוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר (1945–1964)  קולג' סנט ג'ון (1923–1942)  בלצ'לי פארק (1942–1945) 
 תלמידי דוקטורט:  בריאן גריפיתס, Thomas Graham, Sze-Tsen Hu, Gilbert de Beauregard Robinson, Hsien Chung Wang 
 פרסים והוקרה:  מדליית דה מורגן (1962)  מדליית סילבסטר (1958)  עמית החברה המלכותית (1939) 
 בן או בת זוג:  Margaret Leathes  Lyn Irvine (?–1973) 
 צאצאים:  William Newman 
 תרומות עיקריות
 משוואת ניומן מכונת הית' רובינסון מחשב הקולוסוס
 
מקסוול הרמן אלכסנדר "מקס" ניומן (באנגלית: Max Newman; ‏7 בפברואר 1897 – 22 בפברואר 1984) היה מתמטיקאי ומפצח צפנים יהודי-בריטי. עבודתו במלחמת העולם השנייה הובילה לבניית קולוסוס - המחשב המתוכנת האלקטרוני הראשון בעולם. בנוסף לכך, הוא הקים את מעבדת המחשב באוניברסיטת מנצ'סטר, אשר הפיקה את המחשב הראשון בעולם בעל תוכנה מאוחסנת ב-1948, בשם "המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר".
חייו המוקדמים

מקס ניומן נולד בתור מקסוול נוימן בצ'לסי, לונדון, אנגליה למשפחה יהודית, ב-7 בפברואר 1897. אביו היה הרמן אלכסנדר נוימן, שהגיע במקור מן העיר הגרמנית בידגושץ' (כיום חלק מפולין) והיגר עם משפחתו ללונדון בגיל 15. הרמן עבד כמזכיר והתחתן עם שרה אן (פייק), מורה לאנגלית, בשנת 1896.
המשפחה עברה לדולוויץ' בשנת 1903, וניומן למד בבית הספר של לונדון מ-1908. בבית הספר, הוא הצטיין במתמטיקה, וכן שיחק שחמט וניגן בפסנתר.
בשנת 1915 זכה נוימן במלגה ללימודי מתמטיקה בקולג' סנט ג'ון, שבקיימברידג'.
מלחמת העולם הראשונה

לימודיו נדחו בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אביו נעצר בתור אויב לאחר תחילת המלחמה ב-1914, ועם שחרורו חזר לגרמניה.
ב-1916 שינה ניומן את שמו מ"נוימן" לצורה האנגלית "ניומן", ואמו שרה עשתה זאת גם היא ב-1920. בינואר 1917 החל ניומן ללמד בבית הספר ביורק, ועזב באפריל 1918. הוא בילה כמה חודשים במחלקת הכספים של הצבא הבריטי, ולאחר מכן לימד בבית ספר שיגוול במשך שישה חודשים בשנת 1919, לפני שחזר לקיימברידג'.
הוא נקרא לשירות צבאי בפברואר 1918, אך טען לסירוב מצפוני עקב אמונותיו וארץ מוצאו של אביו, ובכך נמנע מכל תפקיד מרכזי בלחימה.
בין המלחמות > סיום הלימודים

ניומן המשיך את לימודיו באוקטובר 1919, וסיים את תוארו ב-1921. את התזה שלו ביצע על שימוש במכונות סימבוליות (כדוגמת מכונת טיורינג שהומצאה מאוחר יותר) בתחום הפיזיקה. [דרוש מקור]
בין המלחמות > קריירה אקדמאית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ב-5 בנובמבר 1923 ניומן נבחר לעמית מחקר בקולג' סנט ג'ון, שם עבד על הבסיס של טופולוגיה קומבינטורית. ההגדרות של נוימן פתרו בעיות שעלו מניסיונות הגדרה קודמים לתחום. פרסומיו של מעל לעשרים מאמרים הציבו אותו כ"מומחה בטופולוגיה מודרנית".
בין המלחמות > חיי משפחתו

בדצמבר 1934 נישא ללין לויד אירווין, סופרת, עם פטריק בלקט כשושבין. לזוג נולדו שני בנים, אדווארד (נולד ב-1935) וויליאם (נולד ב-1939).
מלחמת העולם השנייה

הממלכה המאוחדת הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. אביו של ניומן היה יהודי, דבר שהיווה בעיה לרגל עלייתו של הרייך השלישי. לין, אדווארד וויליאם עברו לארצות הברית ביולי 1940 (שם שהו במשך שלוש שנים לפני חזרתם לאנגליה באוקטובר 1943). אוסוולד ובלן מנע מניומן לעבור לאוניברסיטת פרינסטון, ולכן נשאר באוניברסיטת קיימברידג' שם המשיך לעשות במחקר והוראה.
נפטר בקיימברידג', אנגליה.
הערות שוליים

↑  Colossus: The secrets of Bletchley Park's code-breaking computers. Oxford University Press, USA. 2010. ISBN 0-19-957814-1.
1 2  Wylie, Shaun (2004). "Newman , Maxwell Herman Alexander (1897–1984)". The Oxford Dictionary of National Biography. doi:10.1093/ref:odnb/31494.
↑  Newman, William (2010). "14. Max Newman - Mathematician, Codebreaker, and Computer Pioneer".  In Copeland, B. Jack (ed.). Colossus The Secrets of Bletchley Park's Codebreaking Computers. Oxford University Press. pp. 176–188. ISBN 978-0-19-957814-6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433401905171  BIBSYS: 90863442  BnF: cb12359230n (data)  CiNii: DA00168053  dblp: 99/2451  GND: 1145484832  ISNI: 0000 0001 0930 7998  LCCN: n85091821  MGP: 18585  NDL: 00524758  NLA: 35683192  NTA: 148296866  RERO: 02-A003637898  SELIBR: 375287  SNAC: w60w5zf3  SUDOC: 03259187X  Trove: 1040850  VIAF: 108161038   WorldCat (עם VIAF): 108161038
למי צלצלו הפעמונים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן - למי צלצלו הפעמונים מאת ארנסט המינגוויי
 בימוי:  סם ווד 
 הופק בידי:  סם ווד 
 תסריט:  דאדלי ניקולס 
 עריכה:  ג'ון לינק, שרמן טוד
 שחקנים ראשיים:  גרי קופר אינגריד ברגמן אקים טמירוף קטינה פקסינו ארטורו דה קורדובה
 מוזיקה:  ויקטור יאנג 
 צילום:  ריי רנאהאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 ביולי 1943
 משך הקרנה:  127 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ספרד 
 הכנסות:  7,100,000‏$
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קטינה פקסינו) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
למי צלצלו הפעמונים (באנגלית: For Whom the Bell Tolls) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1943 המבוסס על רומן בשם זה מאת ארנסט המינגוויי.
גרי קופר ואינגריד ברגמן מככבים בתפקידים הראשיים. הם נבחרו לתפקיד זה על ידי המינגוויי בעצמו. זה היה הסרט הראשון של ברגמן בצבעי טכניקולור. הסרט היה שובר קופות ב-1943.
ההפתעה בסרט הייתה השחקנית היווניה קטינה פקסינו שהופיעה בתפקיד המשנה הראשי וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בסרט בהוליווד.
על הופעתה בסרט זה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע. בנוסף לכך היה הסרט מועמד לעוד שמונה פרסי אוסקר: לשחקן הטוב ביותר (גרי קופר), לשחקנית הטובה ביותר (אינגריד ברגמן), לשחקן המשנה הטוב ביותר (אקים טמירוף), לסרט הטוב ביותר, לצילום, לעריכה, לעיצוב האמנותי ולפסקול המוזיקה.
אקים טמירוף זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע. צילומי החוץ נערכו במדבר סונורה בארצות הברית.
העלילה מתרחשת בספרד ב-1937, בעת מלחמת האזרחים בספרד שבה שירת המינגוויי כמתנדב בבריגדות הבינלאומיות בצד של הרפובליקנים.
תקציר העלילה

רוברט (רוברטו) ג'ורדן (גרי קופר) הוא מורה אמריקאי לשפות המתגורר בספרד. עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא מתנדב לסייע לצד הרפובליקנים.
כמומחה לדינמיט מוטלת עליו משימה לפיצוץ גשר חשוב במסגרת התקפה של הרפובליקנים כדי להפריע לתנועת הצבא הפשיסטי של גנרליסימו פרנקו.
בעזרת הזקן אנסלמו (ולדימיר סוקולוף) הוא מגיע לקבוצת לוחמים המסתתרים במערה. בראש הקבוצה עומד פאבלו (אקים טמירוף), לוחם ותיק מלחמה, שבע קרבות, מתוסכל מתוצאות המלחמה, ומשתדל לא לסכן את אנשיו. לצידו נמצאת בת זוגו פילאר (קטינה פקסינו), גם היא לוחמת ותיקה עם אופי גברי וסמכותי.
אישה נוספת בקבוצה היא מריה (אינגריד ברגמן). הפשיסטים הרגו את הוריה לעיניה, גילחו את שערה ואנסו אותה. אנשי הקבוצה מצאו אותה והביאו אותה למקום מחבואם.
כבר מההתחלה פורחת אהבה בין מריה לרוברטו והם מתארים את עתידם המשותף לאחר שתסתיים המלחמה.
פאבלו מבלה את זמנו בשתייה, ולאחר שרוברטו מתאר בפניו את משימת פיצוץ הגשר, הוא מסרב להשתתף בכך כי לדעתו מדובר בהתאבדות. בשלב זה משתלטת על המצב פילאר, נוטלת את הפיקוד ומשכנעת את חברי הקבוצה להשתתף בפעולה.
לאחר שקבוצת לוחמים סמוכה בפיקודו של אל סורדו (ג'וסף קאליה) מושמדת על ידי הפצצת מטוסי הפשיסטים, מחליט פאבלו לחבל בציוד החבלה של רוברטו ולהסתלק. לאחר זמן קצר הוא מתחרט ומבקש סליחה מרוברטו.
מריה מתעקשת לצאת עם הקבוצה ופילאר נעתרת לה לבסוף. הקבוצה יוצאת לעבר הגשר ומתחיל קרב יריות עם שומרי הגשר. בינתיים מתקרב כוח גדול של הפשיסטים הכולל טנקים. רוברטו מתקין את חומר הנפץ על הגשר וברגע האחרון מפעיל אותו אנסלמו כשהטנקים כבר על הגשר. אנסלמו נהרג בפיצוץ ורוברטו מצליח לדהור כברת דרך קצרה לעבר הקבוצה אך סוסו נפגע ונופל והוא נפצע קשה ברגלו.
מריה מחבקת אותו ולא רוצה לעזוב אבל פילאר מכריחה אותה. רוברטו הפצוע נשאר לבד עם מכונת ירייה מול הטנקים המתקדמים.
שמואל רודנסקי

| --- | --- |

שמואל רודנסקי, ינואר 1967
 לידה:  10 בדצמבר 1902 י' בכסלו ה'תרצ"ג סמרגון, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 ביולי 1989 (בגיל 86) ט"ו בתמוז ה'תשמ"ט תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ליטא, ישראל 
 תקופת הפעילות:  1927–1989 (כ־62 שנים)
 עיסוק:  שחקן תיאטרון וקולנוע
 בן או בת זוג:  ניורה שיין 
 פרופיל ב-IMDb
 
פסל בדיוקנו של שמואל רודנסקי מאת אורי יהלום המוצג באכסדרת תיאטרון הבימה
לוחית זיכרון על ביתם של שמואל וניורה רודנסקי ברח' רחל 1 בתל אביב
שמואל (שמוליק) "מוּלה" רוֹדֶנְסקי (10 בדצמבר 1902 – 18 ביולי 1989) היה שחקן קולנוע,  טלוויזיה ותיאטרון ישראלי בתקופת היישוב ובימי המדינה. חתן פרס ישראל.
ביוגרפיה

רודנסקי נולד לגיטה ולראובן בסמרגון בשנת 1902. במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלט לאוקראינה, משם גורש בשנות המהפכה הרוסית. הוא הגיע לפולין, שם השיג דרכון פולני מזויף, עמו נכנס לגרמניה והגיע להמבורג. 
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל. תחילה התפרנס מעבודה כפועל בפרדסים ובסלילת כבישים.
שיחק בתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י) ולאחר מכן בתיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא. הוריו נספו בשואה בטבח פונאר.
בשנת 1948 התקבל לתיאטרון הבימה (לאחר ששנים רבות לא התקבל אליו) ובמשך עשרות שנים מילא בו תפקידים רבים.
בשנת 1965 הושאל רודנסקי מהבימה למלא את תפקיד טוביה החולב בהצגת "כנר על הגג" בהפקתו של גיורא גודיק, במקביל ולסירוגין עם בומבה צור שמילא את אותו התפקיד. רודנסקי זכה להצלחה גדולה בתפקיד זה והמשיך למלא אותו אחר כך בהופעות בגרמניה ובשווייץ.
משנות השישים ואילך הופיע רודנסקי ביחד עם שמואל סגל ושמוליק עצמון בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", בהקראות מסיפורי שלום עליכם בעברית וביידיש. כמו כן זכור רודנסקי מן המערכון של אפרים קישון "בניין ההסתדרות" בו שיחק לצד סגל.
רודנסקי הרבה להופיע בסדרת תסכיתי הרדיו של קול ישראל "המסך עולה" בשנות החמישים והשישים. הוא התפרסם כנח שמחון בסדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון", ששודרה בגלי צה"ל בשנות השישים. כל פרק נפתח בקולו העמוק השואל: "אין אוכל? בא דואר? נאוה בבית?", פתיחה שהפכה למותג של התקופה. בתסכית שיחקה את אשתו של רודנסקי השחקנית ניורה שיין, שהייתה אשתו גם מחוץ לעולם התיאטרון. לשניים לא היו ילדים. רודנסקי קבע ביתו ברחוב רחל בתל אביב.
במקביל לקריירה שלו בתיאטרון פיתח רודנסקי גם קריירה קולנועית. כבר בשנת 1935 הופיע בסרט הקולנוע העברי "זאת היא הארץ". משנות ה-50 ואילך הופיע רודנסקי בסרטי קולנוע ישראליים רבים ובהם "מעשה במונית" משנת 1956, "שני קוני למל" (1966), "טוביה ושבע בנותיו" (1968), "כץ וקרסו" (1971) ו"מבצע יונתן" (1977). כן הופיע רודנסקי במספר סרטים לועזיים, בהם "תיק אודסה" מ-1974, לפי ספרו של פרדריק פורסיית', בו גילם את דמותו של שמעון ויזנטל. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט הפולחן "אלכס חולה אהבה" מ-1986, בתור הרב של אלכס.
רודנסקי הוכתר כחתן פרס ישראל לתיאטרון בשנת 1984. בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1986 לקה רודנסקי בהתקף לב ראשון. לאחר שהחלים ממנו החליט לחזור לבמה ביחד עם "שלושת השמוליקים" ולחדש את הצגתם על כתבי שלום עליכם.
בכתבת טלוויזיה שנעשתה עליו עם חזרתו לבמה אמר רודנסקי: "יש שחקנים שאומרים שחלומם הגדול הוא למות על הבמה, אני מעדיף לשחק על הבמה ולמות במיטה, בבית!".
בליל ה-18 ביולי 1989, לאחר שסיים להשתתף בהצגה שנערכה במרתפי תיאטרון הבימה ובשעה שעלה במדרגות התיאטרון לעבר האולם המרכזי לשם השתתפות בהצגה אחרת, לקה רודנסקי בהתקף לב שני, ובכך מצא את מותו בגיל 86.
הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בתרבות הפופולרית

בשיר הפופולרי "החופש בבית הבראה" מוזכר רודנסקי בשורה: "רודנסקי מציג כאן לא רע".
פילמוגרפיה

זאת היא הארץ (1935)
מעשה במונית (1956)
רק בלירה (1963)
האתמול של המחר (1964)
סאלח שבתי (1964)
שבת המלכה (1965)
רק לא בשבת (1965)
שני קוני למל (1966)
טוביה ושבע בנותיו (1968)
Heintje - Mein bester Freund ‏ (1970)
כץ וקרסו (1971)
שוד הטלפונים הגדול (1972)
סקורפיו (1973) Scorpio
תיק אודסה (1974) The Odessa File
Moses the Lawgiver ‏ (1975)
המכירה הכללית (1976)
מזימות בירושלים (1976).
הרשלה (1977)
דודה קלרה (1977)
מבצע יונתן (1977)
Der Gehilfe ‏ (1978)
סילאס (1981) Silas
אלכס חולה אהבה (1986)
לקריאה נוספת

שלמה בר-שביט, "אופטימיזם, מילה אחת, אופטימיזם" (ריאיון עם שמואל רודנסקי), במה: רבעון לדרמה, 109–110 (1987), 60–64.
הערות שוליים

↑  [1=https://www.munzinger.de/search/go/document.jsp?id=00000012400]
↑  מותחן מפוקפק - "מזימות בירושלים" (ארצות הברית-ישראל), "העולם הזה", גיליון 2016 מ-20 באפריל 1976, עמוד 28
נתן גרוס, בקולנוע - המרגלים עייפים - "מזימות בירושלים" — (בקולנוע "בן"יהודה" ת"א, "הדר" גבעתיים, "אשל" באר"שבע "אמפי'" חיפה), על המשמר, 23 באפריל 1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425988105171  GND: 134499824  ISNI: 0000 0000 5593 7192  LCCN: no2018153484  MusicBrainz: 6ac4fdcf-c391-4f3e-a4a2-d0f29a912eaa  RERO: 02-A003753759  VIAF: 79648100   WorldCat (עם VIAF): 79648100
אריאלה בהלול-דימנד

אריאלה בהלול-דימנד, 2021
אריאלה בהלול-דימנד (נולדה ב-8 בפברואר 1956) היא סופרת ומשוררת ישראלית. היא ניהלה את בית הספר הפתוח בחיפה במשך 21 שנה.
ביוגרפיה

בהלול-דימנד נולדה בחיפה לבקי בהלול לבית עבאדי, וליוסף בהלול, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. היא בוגרת בית הספר תיכון עירוני ה', בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך, ותואר שני במנהל החינוך ותוכניות לימודים, שניהם מטעם אוניברסיטת חיפה.
בהלול-דימנד היא בוגרת סדנאות כתיבה, ביניהן הסדנה של יעקב בסר. שיריה פורסמו בכתבי העת עתון 77 ומאזניים. פרסמה ארבעה ספרים. שני רומנים, ספר שירה וספר בו כינסה את האימיילים שכתבה לצוות המורות והמורים שלה כשהייתה מנהלת בית ספר.
במשך שנים שימשה כמורה ומחנכת בבתי ספר יסודיים בירושלים, בית-שמש וחיפה, והייתה מרצה במכללה האקדמית גורדון. בשנת 1995 התמנתה להיות מנהלת בית הספר הפתוח ע"ש בארי בחיפה, וניהלה אותו במשך עשרים ואחת שנים. בהלול-דימנד הצעידה את בית הספר להישגים רבים. בשנים בהן ניהלה את בית הספר הוא התרחב, ועבר ממקום מושבו בשכונת הדר הכרמל אל שכונת נווה שאנן, נפתחו בו חטיבה צעירה (מערכת גנים בבית הספר) וחטיבת ביניים, ומספר התלמידים בו צמח מ-65, בראשית כהונתה, ל-540 עם סיומה בשנת 2015.
מאז פרישתה מניהול בית-הספר בהלול-דימנד מלווה מנהלים וצוותי מורים בתחומי פדגוגיה שונים, ומתנדבת בקהילה בתחומי חינוך וחברה.
בהלול-דימנד נשואה לעמי דימנד, ואם לרועי והדר.
ספריה

נוצה אחר נוצה קדח האור, הוצאת עיתון 77. (שירה) (1996).
דויד ובת דודו, הוצאת עיתון 77. (רומן) (2013).
בתנאי שתבואי, הוצאת גוונים. (רומן) (2016).
אי של מילים, הוצאת אופיר ביכורים. (מיילים שנכתבו למורי בית הספר) (2017).