stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב טומרקין
ביוגרפיה > 2012 > שתי מדליות ארד באליפות אירופה

באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012, זכה בשתי מדליית ארד, במשחה 100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 54.14 שניות. כבר בשלב המוקדמות הוא השווה את השיא הישראלי הקודם של גיא ברנע ועלה ראשון לשלב חצי הגמר ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:57.35 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם אמרי גניאל, אלון מנדל ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:37.77 דקות. בכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה בשתי מדליות באליפות אירופה אחת.
ביוגרפיה > 2012 > אולימפיאדת לונדון, מקום שביעי

באולימפיאדת לונדון (2012) הגיע למקום השביעי בגמר המשחה ל-200 מטר גב ובכך קבע הישג שיא של שחיין ישראלי בכל הזמנים. בשלב חצי הגמר של משחה זה, סיים במקום השמיני לאחר שהשווה את השיא הישראלי שקבע באותו יום בשלב המוקדמות – 1:57.33 דקות. במשחה ל-100 מטר גב הוא הגיע למקום 24 בתוצאה של 54.91 שניות.
ביוגרפיה > 2013

באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת יולי 2013 סיים במקום 21 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.05 שניות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.56 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:01.33 דקות.
ביוגרפיה > 2013 > אליפות עולם

שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברצלונה, סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.39 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.85 שניות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.13 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יונתן קופלב, אמרי גניאל ונמרוד שפירא בר אור בתוצאה של 3:39.31 דקות, כשחיין פרפר הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 53.61 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט קבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:58.33 דקות במשחה ל-200 מטר גב.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:52.22 דקות.
ביוגרפיה > 2014 > אליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.83 דקות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.90 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:00.32 דקות ועלה מהמקום השישי, במקום 19 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.61 שניות ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.07 שניות.
ביוגרפיה > 2015 > אליפות עולם, מקום 11

באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:58.86 דקות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 53.77 שניות ובמקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.64 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, זיו קלונטרוב ודוד גמבורג בשיא ישראלי חדש של 3:18.31 דקות. כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.42 שניות.
ביוגרפיה > 2015 > פעמיים סגן אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)

באליפות אירופה לבריכת 25 מטר שנערכה במכון וינגייט, בדצמבר 2015 זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:49.84 דקות, אחרי רדוסלב קבנצקי מפולין שקבע שיא אליפות חדש של 1:48.33 דקות ולפני סימוני סביוני מאיטליה (1:50.75 דקות) ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 52.62 שניות, אחרי סרגיי פיזיקוב מרוסיה (52.00 שניות) ולפני אנדריאס וזיאוס מיוון (52.67 שניות).
ביוגרפיה > 2016 > סגן אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בלונדון זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.97 דקות, אחרי רדוסלב קבנצקי (1:55.98 דקות) ולפני דנס רפשיס מליטא (1:57.22 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.36 שניות.
באולימפיאדת ריו (2016) סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.63 דקות, כאשר בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:57.58 דקות ועלה מהמקום ה-16 ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.66 שניות.
ביוגרפיה > 2017

במכביה העשרים שנערכה ביולי 2017 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה חדש של 2:00.17 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יולי הוא סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.92 שניות, במקום 16 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.98 דקות ובמקום 23 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.25 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, דניס לוקטב ותומר פרנקל בתוצאה של 3:21.23 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.00 שניות, המהיר מבין השחיינים הישראלים. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.32 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.40 דקות. כשחיין ראשון במשחה שליחים 4X100 מעורב הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 53.60 שניות.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו 2020, שנערכה בעיכוב של שנה, ערך את הופעתו השלישית במשחקים האולימפיים ולצד חנה קנייזבה-מיננקו, היה לנושא הדגל של המשלחת הישראלית בטקס הפתיחה. הוא התחרה בשני משחים; במשחה ל-100 מטר גב הוא סיים במקום ה-31 בתוצאה של 54.81 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב הוא סיים במקום ה-28 בתוצאה של 1:59.65 דקות.
ביוגרפיה > 2025

ב-23 בינואר 2025 הודיע טומרקין על פרישה משחייה תחרותית, והתמנה למנהל המקצועי של נבחרות איגוד השחייה בישראל.
הוקרה

טומרקין נבחר על ידי הוועד האולימפי הישראלי בתואר ספורטאי השנה של ישראל לשנת 2012.
חיים אישיים

ב-2018 נישא למור זנדהאוז בטקס נישואים אזרחיים בקפריסין, והוא אב לשלוש בנות.
החל מדצמבר 2020 משמש כראש תחום לימודי השחייה בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
1139

שנת 1139 היא השנה ה-39 במאה ה-12. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

רבי יהודה הלוי כותב את ספר הכוזרי, מספרי הפילוסופיה המשפיעים ביותר בהגות היהודית
25 ביולי – אפונסו אנריקש מביס בקרב אוריקה את המורים המוסלמים בחזית הדרומית בפורטוגל ומוכתר למלכה הראשון של פורטוגל, בשם אפונסו הראשון
הוועידה הלאטרנית השנייה.
נפטרו

18 בפברואר – יארופולק השני, נסיך קייב (נולד ב-1082)
30 ביוני – אוטו מבמברג, בישוף גרמני (נולד ב-1060 או 1061)
20 באוקטובר – היינריך העשירי, דוכס בוואריה (נולד ב־1108)
ראו גם

ילידי 1139‎
נפטרים ב-1139‎
רוברט טומבס

רוברט אוגוסטוס טומבס (באנגלית: Robert Augustus Toombs;‏ 2 ביולי 1810 – 15 בדצמבר 1885) היה פוליטיקאי, עורך דין וחוואי אמריקאי מג'ורג'יה שנמנה עם מייסדי קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") והיה מזכיר המדינה הראשון שלה. הוא כיהן בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס וכן שירת בצבא הקונפדרציה, אך בהמשך היה אחד ממבקריו של דייוויס. לאחר תבוסת הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית הוא נמלט, ושב לארצות הברית ב-1867 לאחר מות בתו. הוא צבר מחדש את כוחותיו הפוליטיים לאחר סיום תקופת השיקום.
כעורך דין בהכשרתו, רכש טומבס בשנים שלפני המלחמה מוניטין כנואם מוכשר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובהמשך בסנאט. כבעל עבדים הוא מצא מכנה משותף עם עמיתו מג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, שנאבק למען זכויות המדינות ולהחלתה של העבדות בטריטוריות החדשות שסופחו לארצות הברית במערב. טומבס תמך בפשרת 1850, אך מאוחר יותר תמך בפרישת מדינות הדרום מן האיחוד. הוא נודע כנואם רגשן ובעל נוכחות פיזית מרשימה, אך הרגליו הבלתי מתונים ואישיותו ההפכפכנית הגבילו את קידום הקריירה שלו. בממשלת הקונפדרציה שהוקמה, מונה טומבס לתפקיד מזכיר המדינה. הוא מתח ביקורת על קרב פורט סאמטר, שגרמה להסתכסכותו עם הנשיא ג'פרסון דייוויס (שהוא שאף להחליפו בתפקידו), והוא פרש מן הקבינט כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה. הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל ונפצע בקרב אנטיאטם. ב-1863 התפטר טומבס מתפקידו בצבא הקונפדרציה כדי להצטרף למיליציה של ג'ורג'יה. לאחר מכן הוא דחה הצעות לקידום והתפטר כשהוא ממשיך להיות מסוכסך עם דייוויס. בתום המלחמה הוא נמלט לקובה ושב לג'ורג'יה ב-1867, אך סירב לבקש חנינה נשיאותית והיה מנוע מלכהן בכל משרה פוליטית עד לאחר תום תקופת השיקום.
ראשית חייו

רוברט אוגוסטוס טומבס נולד בוושינגטון שבג'ורג'יה כילדם החמישי של קתרין יולינג ושל החוואי רוברט טומבס. משפחתו הייתה ממוצא אנגלי. אביו מת כאשר הוא היה בן חמש. כשמלאו לו 14 שנים הוא החל את לימודיו בפרנקלין קולג' שבאוניברסיטת ג'ורג'יה שבאת'נס. באותה תקופה הוא היה חבר ב"חברה הספרותית הדמוסתנסית" (אנ'). לאחר שהאוניברסיטה הענישה את טומבס על התנהלות בלתי ראויה בתקרית שאירעה בעת משחק קלפים, הוא המשיך את לימודיו ביוניון קולג' בסקנקטדי, ניו יורק. הוא סיים את לימודיו שם ב-1828 ושב לדרום כדי ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל.
ב-30 בנובמבר 1830, לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה, נשא טומבס לאישה את אהובת נעוריו, מרתה ג'וליאן ("ג'וליה") דו'בוס (1883-1813), בתו של אזקיאל דו'בוס ממחוז לינקולן שבג'ורג'יה. לזוג נולדו שלושה ילדים: לורנס קטלט (1832-1831, מתה משנית), מרי לואיזה (1855-1835, מתה בלידה יחד עם תינוקה), ושרה (סאלי, 1866-1835, מתה מסיבוך בלידה יחד עם בנה החמישי, ג'וליאן).
ראשית הקריירה המשפטית והפוליטית

טומבס התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל לעסוק בעריכת דין ב-1830. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית המחוקקים של ג'ורג'יה שם הוא כיהן בשנת 1838. לא עלה בידו להיבחר מחדש בשנה שלאחר מכן אך הוא נבחר שנה אחר כך וכיהן בשנים 1840 – 1841. לאחר תקופה קצרה נוספת שבה הוא לא נבחר, עלה בידו להיבחר שוב ב-1842 והוא כיהן בבית הנבחרים עד 1844. מזגו הנוח, נטייתו לאהבת הבילויים, והצלחתו בתחום המשפט, זיכו אותו בתשומת לב הולכת וגוברת ובהערצתם של בני ג'ורג'יה.
ב-1844 נבחר טומבס לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן עד 1853. ב-1852 בחרו בו חברי בית המחוקקים של ג'ורג'יה כנציג המדינה בסנאט. שם הצטרף טומבס לידידו הקרוב שכיהן גם הוא כסנאטור מטעם המדינה, אלכסנדר סטיבנס מקרופורדוויל שבג'ורג'יה. ידידותם התאפיינה בקשר אישי ופוליטי הדוק שהגדירה וביטאה ביעילות את מעמדה של ג'ורג'יה בסוגיות הלאומיות באותן שנים. מעמדו של טומבס, כמו זה של סטיבנס, עלה כתומך אדוק של זכויות המדינות והוא היה לחבר במפלגה הוויגית. לאחר שמפלגה זו התפרקה, סייע טומבס ביצירתה של "מפלגת האיחוד החוקתי" קצרת הימים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19.
כמו רוב הוויגים, ראה טומבס בטקסס כמדינה ה-28, אך הוא התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ההיסטוריון ויליאם תומפסון כתב שטומבס היה:
נכון להצביע בעד כל תקצוב הדרוש כדי להדוף פלישה. אך הוא לא הסכים שהטריטוריה שהשתרעה בין נהר נואסס לבין ריו גראנדה הוא חלק מטקסס. הוא הכריז שתנועת הכוחות האמריקאים אל ריו גראנדה בפקודתו של הנשיא ג'יימס פולק "הייתה מנוגדת לחוקי הארץ הזאת, הסגת גבול של זכויות הבית הזה ותוקפנות כלפי זכויותיה של מקסיקו".
בעל עבדים

טומבס ואחיו גבריאל החזיקו בבעלותם מטעים גדולים והפעילו אותם תוך שימוש בעבדים אפרו-אמריקאים. טומבס הגדיל את מספר העבדים שבבעלותו האישית כאשר הונו גדל. ב-1840 היו בבעלותו שישה עבדים וב-1850 17 עבדים. ב-1860 היו בעלותו 16 עבדים באחוזתו שבמחוז וילקס ו-32 עבדים באחוזתו שבשטח של 3,800 אקרים ששכנה במחוז סטיוארט.
באותה שנה התגוררו טומבס ורעייתו ללא קרובי משפחה נוספים במחוז וילקס. במפקד האוכלוסין של אותה שנה נרשם שהוא היה בעל קרקעות בשווי של 200,000 דולר וערך נכסיו האישיים, כולל העבדים, הגיע לשווי של 250,000 דולר. אחד מעבדיו, גארלנד ה. וייט, נמלט זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים. הוא היה לחייל וכומר בצבא האיחוד ב-1862. שאר העבדים באחוזותיו של טומבס שוחררו על ידי צבא האיחוד כאשר זה כבש את האזור הזה בג'ורג'יה.
מיוניוניסט לתומך הקונפדרציה

במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, נאבק טומבס למצוא מכנה משותף בין המדיניות הלאומית לבין האינטרסים האישיים שלו. הוא התנגד לסיפוחה של טקסס, אך נשבע להגן על המדינה החדשה מרגע שהיא הצטרפה לארצות הברית בסוף 1845. הוא גם התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, למדיניות של הנשיא פולק בנוגע לאורגון, למכסי ווקר של 1846 ולתנאי וילמוט שהוצעו לראשונה באותה שנה. בשיתוף עם אלכסנדר סטיבנס ועם האוול קוב הוא הגן על פשרת 1850 של הנרי קליי כנגד הדרומיים שדחפו לפרישה מהאיחוד כפתרון יחידי למתחים בנוגע לסוגיית העבדות. הוא גינה את ועידת נאשוויל, התנגד לתומכי הפרישה בג'ורג'יה וסייע להתוות את מצע ג'ורג'יה המפורסם. עמדתו במהלך שנות ה-50 הייתה פרגמטית. הוא סבר שרעיון הפרישה בלתי מעשי.
טומבס תמך בהרחבת העבדות אל הטריטוריות של קליפורניה וניו מקסיקו. הא התנגד לביטול העבדות בוושינגטון די. סי.. הוא הביע את דעתו שהטריטוריות היו רכוש משותף של כל אזרחי ארצות הברית ושהקונגרס חייב להבטיח יחס שווה הן לבעלי העבדים והן לאלו שלא החזיקו עבדים בבעלותם. עם יופרו זכויות הדרום, הכריז טומבס, "שחילוקי הדעות ישררו לעד".
בין השנים 1853 – 1861 כיהן טומבס כחבר הסנאט של ארצות הברית. הוא הצטרף באי-רצון למפלגה הדמוקרטית כאשר חוסר עניין בקרב המדינות האחרות חרצו את גורלה של מפלגת האיחוד החוקתי. טומבס תמך בחוק קנזס נברסקה של 1854, לכניסתה של קנזס כמדינת עבדות על פי חוקת לקומפטון ול"חוק האנגלי" שהציע העברת קרקעות פדרליות לקנזס בתמורה לקבלת חוקת לקומפטון על ידיה. עם זאת, אמונתו בגמישותה וביעילותה של הממשלה הלאומית לפתור את העימותים המפלגים דעכה ככל ששנות ה-50 התקרבו לסיומן.
טומבס נכח באולם הסנאט ב-22 במאי 1856 כאשר חבר הקונגרס פרסטון ברוקס הכה את הסנאטור צ'ארלס סאמר עם מקל. כאשר חבט ברוקס בסאמר, מנעו בעלי בריתו, לורנס קייט והנרי אדמונסון, מחברים אחרים בבית לבוא לעזרתו של סאמר, כשקייט כיוון אליהם אקדח כדי שיישארו במקומותיהם. סנאטור ג'ון ג'. קריטנדן ניסה להתערב והתחנן בפני ברוקס שלא יהרוג את סאמר. בשלב זה היה על טומבס להתערב לטובתו של קריטנדן, ולהתחנן בפני קייט לא לתקוף אף אחד שלא היה חלק מהעימות בין ברוק וסאמר, אף על פי שטומבס ציין גם הוא מאוחר יותר שאין לא שום עניין למנוע את תקיפת סאמר על ידי ברוקס והוא אף קיבל זאת.
ב-24 ביוני 1856 הגיש טומבס את הצעת החוק שנקראה על שמו שבה הוצע קיומה של ועידה חוקתית בקנזס על פי תנאים שהוכרו על ידי כמה מתנגדי עבדות כהוגנים. מהלך זה ציין את הוויתורים שנעשו על ידי הסנאטורים תומכי העבדות במהלך הוויכוח על קנזס. אך חוק זה לא התנה את אישור החוקה המוצעת של קנזס על ידי משאל עם, כפי שההצבעה על חוקת לקומפטון הראתה שהיא תנחל מפלה קשה.
ההיסטוריון ויליאם תומפסון מתייחס לטומבס כ"איש שהיה מרוחק מן העם בשל עושרו ושתלטנותו. אך מראהו המרשים והנאה, יכולותיו שלא היו מוטלות בספק והאומץ שהפגין בדיבורו, עשו רושם רב על בני ג'ורג'יה, שאפשרו לו לשמור על תפקידו ברמה הלאומית עד אשר מלחמת האזרחים השיבה אותו הביתה". על פי ההיסטוריון ג'ייקוב ס. קלאוסון, הוא היה "פוליטיקאי בעל דימוי של שור שהמיזוג של שנינותו החדה והטקט הפוליטי שלו, עוררו את קשת הרגשות המלאה מצד בוחריו ועמיתיו... הוא לא היה יכול לאזן את אישיותו ההפכפכה עם מיומנותו הפוליטית".
הפרישה

במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 תמך טומבס בג'ון ברקינרידג'. ב-22 בדצמבר, זמן קצר לאחר בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שלח טומבס מברק לג'ורג'יה שבו הוא הודיע ש"הפרישה ב-4 במרץ תרעם מהקלפיות כקולה המאוחד של ג'ורג'יה". ב-7 בינואר הוא נשא נאום פרידה בסנאט שבו הוא אמר: "אין אני חפץ בשוויון לשחורים, בשום אזרחות לשחורים, אנו לא רוצים שהגזע השחור ישפיל את הגזע שלנו וכאיש אחד אנו נפגוש אתכם על הגבול עם החרב ביד אחת ועם הלפיד ביד האחרת". הוא שב לג'ורג'יה, ויחד עם המושל ג'וזף בראון הוא הוביל את המאבק למען הפרישה מול אלכסנדר סטיבנס והרשל ג'ונסון שהתנגדו לה. השפעתו של טומבס הייתה גורם רב עוצמה שגרם לתמיכתם של הוויגים הוותיקים בפרישה מידית.
הקונפדרציה

בחירתו של ג'פרסון דייוויס כנשיא החדש של הקונפדרציה ניפצה את תקוותיו של טומבס להחזיק במשרה הרמה. בבחירות לנשיאות הקונפדרציה הוא הפסיד בשל הרגלי השתייה הבעייתיים שלו שהיו ידועים למנהיגי הקונפדרציה. טומבס לא ניחן בכישורים דיפלומטיים, אך דייוויס בחר בו כמזכיר המדינה של הקונפדרציה. הוא היה החבר היחידי בקבינט של דייוויס שהביע את התנגדותו לתקיפת פורט סאמטר.
לאחר שקרא את המכתב ששלח לינוקלן למושל קרוליינה הדרומית, אמר טומבס לדייוויס:
אדוני הנשיא, בנקודת זמן זו זוהי התאבדות, רצח, וזה יגרום לנו לאבד את כל ידידנו בצפון. אתם תכו בקן צרעות המשתרע מההרים ועד לים ונחילי הליגיונות שכעת יושבים בשקט יתפרצו ויעקצו אותנו עד מוות. זה לא נחוץ. זה מציב אותנו במקום לא נכון. זהו צעד הרה אסון.
גנרל בצבא

תוך כמה חודשים מיום מינויו כחבר הקבינט, מצא עצמו טומבס מתוסכל, והתפטר מתפקידו כדי להתגייס לצבא הקונפדרציה. ב-19 ביולי 1861 הוא הוצב כבריגדיר גנרל ושירת כמפקד בריגדה בארמיית הפוטומק ולאחר מכן בדיוויזיה בפיקודו של דייוויד ר. ג'ונס בארמיית וירג'יניה הצפונית. הוא פיקד על כוחות במהלך מערכת חצי האי, קרבות שבעת הימים, מערכת וירג'יניה הצפונית ומערכת מרילנד. טומבס נפצע בידו בקרב אנטיאטם, שם הוא פיקד על ההגנה ההירואית על גשר ברנסייד.
ב-3 במרץ 1863 פרש טומבס מצבא הקונפדרציה. הוא שב לג'ורג'יה, שם הוא מונה כקולונל במיליציית הפרשים השלישית של ג'ורג'יה. בהמשך הוא שירת כבריגדיר גנרל וכשליש בדיוויזיית ג'ורג'יה של הגנרל גוסטבוס ו. סמית'. הוא מתח ביקורת קשה על דייוויס ועל ממשלת הקונפדרציה והתנגד לגיוס החובה ולהשעיית חוק הביאס קורפוס. בעיתונים הושמעו אזהרות שדבריו גובלים בבגידה. בקרב האחרון שהתנהל בקולומבוס, ג'ורג'יה פיקד טומבס על הכוח שהגן על הגשר העליון. עם תום המלחמה הוא נמלט לקובה ולאחר מכן לפריז, יחד עם פ.ג.ט. בורגארד וג'וליה קולוויט, רעייתו של גנרל אחר בצבא הקונפדרציה. הם ביקשו להימנע ממעצר וממשפט כמו שאר מנהיגי הקונפדרציה.
שנותיו האחרונות

רעייתו של טומבס שבה לג'ורג'יה בסוף 1866 לאחר מותה של בתם סאלי, האחרונה שנותרה בחיים. היא עזרה לחתנם האלמן בגידול ילדיהם הקטנים. טומבס התגעגע לאשתו ושב לג'ורג'יה ב-1867, אך סירב להגיש בקשת חנינה לנשיא. עד יומו האחרון הוא לא קיבל בחזרה את זכות ההצבעה ולא החזיק בשום משרה פוליטית.
אף על פי כן, פתח טומבס מחדש את משרד עורכי הדין שלו יחד עם חתנו דאדלי מ. דו'בוס, שאפשר לו להתפרנס. דו'בוס נבחר ב-1870 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיהן שם תקופת כהונה אחת. בהדרגה השתקם מעמדו הפוליטי של טומבס בג'ורג'יה. הוא יזם את הוועידה החוקתית של ג'ורג'יה של 1877 והיה הדמות המובילה בה. באותה שנה נסוגו אחרוני הכוחות הצבאיים הפדרליים מהדרום. הוא פעל במיומנויות הפוליטית שלו ובמזגו שבעבר הקנו לו את המוניטין של אחד מהמנהיגים המשפיעים ביותר של ג'ורג'יה. הוא זכה לאהדת הציבור על התנגדותו למסילות הברזל ולהשקעת המדינה בהן.
מותו והנצחתו

1883 הייתה שנה שעמדה בסימן של אבדות אישיות עבור טומבס. אחריה הוא שקע בדיכאון ובאלכוהוליזם וכתוצאה מכך לקה בעיוורון. בתחילת חודש מרץ אותה שנה לקה חתנו, דאדלי מ. דו'בוס, בשבץ מוחי ומת. בעל בריתו הפוליטי משכבר הימים, סגן נשיא הקונפדרציה לשעבר ומושל ג'ורג'יה, אלכסנדר סטיבנס, מת גם הוא. בספטמבר הלכה לעולמה רעייתו ג'וליה. רוברט טומבס נפטר ב-15 בדצמבר 1885. הוא נטמן בבית הקברות רסטהייבן שבמחוז וילקס לצד אשתו, בתו, וחתנו. הוא הותיר אחריו את ארבעת נכדיו.
ביתו ואחוזתו במחוז וילקס נמצאים בבעלות המחלקה למשאבים טבעיים של ג'ורג'יה והם מחזיקים את ביתו שבעיר וושינגטון הסמוכה. ג'ורג'יה הקימה נקודת ציון היסטורית בקלארקסוויל שבמחוז האברשאם המציינת את המקום בוא עמד בית טומבס-בלאקלי, שטומבס רכש כמעון קיץ ב-1879 וחמש שנים מאוחר יותר מכר אותו לשופט בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לוגן א. בלאקלי. בית זה עלה באש ב-1897.
על שמו של טומבס נקראו מחוז בג'ורג'יה, מחוז וילקין במינסוטה שבעבר נקרא מחוז טומבס, המחוז השיפוטי בג'ורג'יה ששולט על כמה מחוזות, העיירה טומסבורו בג'ורג'יה, מחנה טומבס בג'ורג'יה שם נערכו האימונים הבסיסיים של יחידת צנחנים במלחמת העולם השנייה, ו"האקדמיה הנוצרית על שם רוברט טומבס" בליונס, ג'ורג'יה.
הערות שוליים

↑  Toombs, Robert. "Letters to Martha Juliann DuBose Toombs, 1850-1867". Digital Library of Georgia.
↑  Mark Scroggins, Robert Toombs: The Civil Wars of a United States Senator and Confederate General, McFarland, 2014, p. 45.
↑  Scroggins, Mark (2011). Robert Toombs: The Civil Wars of a United States Senator and Confederate General. Jefferson, NC: McFarland & Company. p. 91.
↑  Jacob S. Clawson, "A Georgia Firebrand in the Midst of the Sectional Crisis" (H-CivWar, March 2012)
↑  Deanna Spingola, he Ruling Elite: A Study in Imperialism, Genocide and Emancipation, Trafford Publishing, 2011, p. 408.
↑  "The South Rises Again and Again and Again", Opinionator blog, New York Times, 27 January 2011
↑  F. N. Boney (1997). Rebel Georgia. Mercer University Press. pp. 19–20.
↑  Mark Scroggins (2011). Robert Toombs: The Civil Wars of a United States Senator and Confederate General. McFarland. p. 134.
↑  "Home - Washington-Wilkes Chamber of Commerce, GA". www.washingtonwilkes.org.
↑  "Historical Markers by County - GeorgiaInfo". georgiainfo.galileo.usg.edu. Retrieved June 13, 2019.
↑  "Council of Superior Court Judges". www.cscj.org
↑  אתר הבית
| קבינט קונפדרציית המדינות של אמריקה |
| --- | --- | --- |
| נשיא | ג'פרסון דייוויס (1865-1861) |  |
| סגן נשיא | אלכסנדר סטיבנס (1865-1861) |  |
| מזכיר המדינה | רוברט טומבס (1861) • רוברט מ. ט. האנטר (1862-1861) • יהודה פיליפ בנימין (1865-1862) |  |
| מזכיר האוצר | כריסטופר ממינגר (1864-1861) • ג'ורג' טרנהולם (1865-1864) • ג'ון רייגן (1865) |  |
| מזכיר המלחמה | ל'רוי פופ ווקר (1861) • יהודה פיליפ בנימין (1862-1861) • ג'ורג' ו. רנדולף (1862) • ג'יימס סדון (1865-1862) • ג'ון ברקינרידג' (1865) |  |
| מזכיר הצי | סטיבן מלורי (1865-1861) |  |
| המנהל הכללי של הדואר | ג'ון רייגן (1865-1861) |  |
| התובע הכללי | יהודה פיליפ בנימין (1861) • תומאס בראג (1862-1861) • תומאס ה. ווטס (1863-1862) • ג'ורג' דייוויס (1865-1864) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271737705171  BnF: cb144650403 (data)  GND: 1021250325  ISNI: 0000 0000 7391 4197  LCCN: n81132208  MusicBrainz: 08381e66-4e15-4269-8f1c-7824532eeb8d  NTA: 071369015  SNAC: w6rj4w0f  SUDOC: 080897983  US Congress: T000313  VIAF: 16101311   WorldCat (עם VIAF): 16101311 
הקבינט הראשון של הקונפדרציה. טומבס, הראשון מימין.
גבעות מטובו

הסכר והמחנה במלמה
גבעות מָטוֹ֫בּוֹ (Matobo) או מָטוֹ֫פּוֹ (Matopo) הן אזור של גבעות גרניט ועמקים מיוערים, המתחילים כ-35 קילומטרים מדרום לבולאוואיו (Bulawayo), העיר השנייה בגודלה בזימבבואה, בדרום מערב המדינה.
ייחודן של הגבעות הן בתצורתן – הן בולטות באופן חד מהשטח שסביבן, ללא התרוממות הדרגתית של הקרקע, והן מכונות "קופג'ה" (Kopje) בלשון המקומית. הגבעות נוצרו לפני יותר מ-2 מיליארד שנים, כאשר הגרניט נדחקה אל פני הקרקע. בתהליך של בליה נוצרו פני השטח הקיימים כיום, והמורכבים מהגבעות, סלעים ומסבך צמחייה המפוזרת בשטח. מזיליקזי (Mzilikazi), מייסד אומת הנדבלה (Ndebele, ענף של אומת הזולו, שנקראו גם מטבלה), הוא זה שטבע את השם "מטובו", שפירושו "ראשים קרחים".
שטחן של הגבעות הוא 3,100 קמ"ר. 440 קמ"ר מתוך שטח זה הם פארק לאומי, שחלקו הוא שמורת ציד. בכ-100 קמ"ר מתוך שטח זה נמצאים סלעי ענק התלויים על בלימה ונוף מרשים לאורך עמק נהר המפופומה (Mpopoma). יתר השטח הוא ברובו אדמה השייכת לשבטים שונים וחלק קטן מעובד חקלאית.
בושמנים (סאן) חיו באזור הגבעות לפני כאלפיים שנה, והותירו אחריהם מורשת עשירה בדמות מאות ציורי קיר. חפצים ותנורי חימר שיוצרו על ידי הבושמנים נמצאו במערות ונקיקים.
בגבעות מטובו התקיימה בשנת 1896 אינדבה (indaba – מילה בשפת הזולו שפירושה מפגש חשוב) בין מתיישבים לבנים למנהיגי הנְדֶבֶּלֶה, במהלך מלחמת המטבלה השנייה – מרד אומת הנְדֶבֶּלֶה בשלטון הבריטי, שהתחולל בין ה-24 במרץ 1896 עד אוקטובר 1897. המרד הסתיים לאחר שמנהיג המרד, מוקוואטי (Mukwati) נרצח בידי הבריטים במערתו שבגבעות מטובו. ססיל רודס ביקש בצוואתו להיקבר בגבעות מטובו, ואכן נקבר יחד עם מנהיגים לבנים נוספים ועם מתיישבים לבנים שנהרגו בקרב פטרול שנגני ב-1893, בראש הר מאלינדידזימו (Malindidzimu), "הר הרוחות". קבורתם שם היא מקור למחלוקת, שכן ההר נחשב אתר מקודש בעיני שבטי ילידים באזור. גם היום ניתן למצוא חפצים רבים, כלי חרס וקדרות במערות שבאזור, שהם שרידים מהמרד ב-1896. ניתן למצוא גם לוחיות ארד המציינות את מיקומן של התיישבויות לבנות באזור או של אתרי קרבות.
בני שבט שׁוֹנָה (Shona) ושבטים נוספים בדרום אפריקה רואים בגבעות אתר מקודש. טקסים ופולחנים שונים מתקיימים בהן, ועל פי המסורת המקומית, עד לפני כחמישים שנה ניתן היה לשמוע קולות באחת המערות שבגבעות.
גבעות מטובו הן הפארק הלאומי הראשון בזימבבואה. האתר צוין על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. בין הסיבות להגדרת האתר כאתר מורשת עולמית צוינו הסיבות הבאות:
בגבעות מטובו נמצא הריכוז הגדול ביותר של אמנות באבן באפריקה הדרומית. העדויות הארכאולוגיות העשירות וציורי הסלע מספקים תמונה מלאה של חיי חברות המלקטים בתקופת האבן, ועל היווצרותן של החברות החקלאיות שבאו במקומן.
יחסי הגומלין בין קבוצות התושבים לבין סביבתם הטבעית מוצגים היטב באמנות הסלע וגם במסורות הדתיות העמוקות הקשורות עד היום בסלע, כתגובתם של בני האדם לנוף שסביבם.
ג'וזף קארי

ג'וזף מאול קארי (באנגלית: Joseph Maull Carey;‏ 19 בינואר 1845 –  5 בפברואר 1924) היה עורך דין, חוואי, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, שכיהן במגוון תפקידים במדינתו ברמה המקומית, המדינתית והפדרלית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, עסק קארי בעריכת דין במזרח ארצות הברית, והיה פעיל בפוליטיקה של פנסילבניה וניו ג'רזי. ב-1869 הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כתובע פדרלי בטריטוריית ויומינג, ובהמשך מונה כשופט בבית המשפט העליון של ויומינג. לאחר שכיהן כראש עיריית שאיין ה-14, הוא נבחר כנציג הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא הגיש את החקיקה לקבלתה של ויומינג כמדינה בארצות הברית. עם קבלתה של ויומינג כמדינה, הוא נבחר לכהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעמה לצד פרנסיס וורן.
ב-1910 עזב קארי את שורות המפלגה הרפובליקנית ונבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית כמושל ויומינג השמיני. לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1915 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
ראשית חייו

ג'וזף קארי נולד בעיירה מילטון שבדלאוור כבנם של רוברט הוד קארי וסוזן פיט דייוויס. הוא למד בקולג' בפורט אדוארד עד לשנת הלימודים השנייה ב-1865. הוא למד משפטים במשרדי עורכי הדין ב. פ. טמפל, ו. ל. דניס והנרי פלנדרס לפני שסיים תואר במשפטים באוניברסיטת פנסילבניה ב-1867. ב-1877 הוא נשא לאישה את לואיזה דייוויד, ולשניים נולדו שני ילדים.