stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטר פרייזר
ייסוד מפלגת הלייבור

ב-1916 היה פרייזר מעורב בהקמתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד, שקלטה רבים משרידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. החברים בחרו את הארי הולנד כמנהיג המפלגה החדשה. בין מקימי המפלגה נמנה גם מייקל ג'וזף סאבג', בעל בריתו של פרייזר מימי המפלגה הסוציאליסטית.
מאוחר יותר באותה שנה, נעצרו פרייזר וחברים נוספים במפלגה באשמת המרדה. האשמה זו באה בעקבות התבטאויותיהם כנגד המלחמה, בעיקר בעד ביטולו של גיוס החובה. פרייזר נשפט לשנת מאסר. לאחר שחרורו מהכלא, עבד פרייזר כעיתונאי בעיתון המפלגה הרשמי. כמו כן הוא חידש את פעילותו במפלגה, בתחילה כמנהל מסע הבחירות של הארי הולנד.
בבחירות הביניים של 1918 במחוז ולינגטון-מרכז, נבחר פרייזר עצמו לפרלמנט. עד מהרה הוא הצטיין בפעילותו נגד השפעת הספרדית, שהוא היה אחד מניצוליה.
ב-1 בנובמבר 1919, שנה לאחר בחירתו לפרלמנט, נשא פרייזר לאישה את ג'נט קמפ לבית מונרו מגלאזגו, פעילה פוליטית בעצמה. השניים היו נשואים עד למותה של ג'נט ב-1945, חמש שנים לפני מותו של פרייזר. הם לא הולידו ילדים, למרות שלג'נט היה בן מנישואיה הראשונים לג'ורג' קמפ.
קריירה פרלמנטרית

בשנותיו הראשונות בפרלמנט גיבש פרייזר את אמונותיו הפוליטיות. למרות שבתחילה הוא התלהב ממהפכת אוקטובר ברוסיה וממנהיגיה הבולשביקים, הוא התנער מהם זמן קצר לאחר מכן ובסופו של דבר הוא היה אחד התומכים הראשיים להרחקתם של הקומוניסטים משורות הלייבור. מחויבותו לפעילות פרלמנטרית במקום לפעולה ישירה נעשתה מוצקה יותר והוא היה לגורם ממתן שהשפיע על רבים מצעדי המדיניות של מפלגת הלייבור.
דעותיו של פרייזר היו לעיתים קרובות מנוגדים לאלה של הארי הולנד, שעדיין שימש כמנהיג המפלגה, אך המפלגה עברה בהדרגה לגישה הרחוקה יותר מהצד השמאלי של הקשת הפוליטית. ב-1933 מת הולנד ותפקיד המנהיג התפנה. פרייזר התמודד על התפקיד אך בסופו של דבר הפסיד לסאבג', סגנו של הולנד. פרייזר היה לסגן מנהיג המפלגה החדש.
בעוד שסאבג' ייצג דעות פחות מתונות בהשוואה לאלו של פרייזר, הוא עדיין חסר את האידאולוגיה הקיצונית של הולנד. בשעה שהלייבור ניסתה להציע תדמית "רכה" יותר ובשעה שהקואליציה הליברלית נאבקה עם ההשפעות של השפל הגדול, הצליחה מפלגת הלייבור בהנהגתו של סאבג' לנצח בבחרות הכלליות של 1935 ולהרכיב את הממשלה הראשונה מטעמה.
שר בממשלה

בממשלת הלייבור החדשה קיבל פרייזר את תפקיד שר החוץ, השר לענייני טריטוריות האיים, שר הבריאות, שר החינוך, שר הימייה ושר המשטרה. הוא הוכיח את עצמו כשר פעיל מאוד, עבד לעיתים קרובות 17 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע. הוא גילה עניין מיוחד בחינוך, תחום שהוא החשיב חיוני עבור הרפורמה החברתית. כאשר הוא מינה את צ. א. ביבי לתפקיד במשרד החינוך, הוא רכש לעצמו בעל ברית רב ערך לביצועם של הרפורמות. פרייזר גם היה הכוח המניע מאחורי חקיקתו של חוק הביטוח הלאומי של 1938.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, היו כבר בידיו של פרייזר רוב התפקידים של ראש הממשלה. סאבג' היה כבר חולה זמן מה והיה על ערש דווי, למרות שמצבו זה הוסתר מעיני הציבור. פרייזר מילא את רוב תפקידי ראש הממשלה בנוסף לתפקידיו כשר.
יחד עם זאת, ויכוחים פנימיים במפלגה הקשו על פרייזר. ג'ון א. לי, סוציאליסט בולט בחוגי המפלגה, שהתנגד בתקיפות לנטייתה של הלייבור לכוון מרכז המפה הפוליטית, מתח ביקורת חריפה על סאבג' ועל פרייזר. התקפותיו של לי נעשו חזקות מספיק כדי שלא מעטים מתומכיו גינו אותם. פרייזר ותומכיו הצליחו להעביר החלטה על הרחקתו של לי מהמפלגה במרץ 1940.
ראש ממשלת ניו זילנד

ב-27 במרץ 1940 מת סאבג'. פרייזר גבר על גרבן מקמילן וקלייד קר בהתמודדות על תפקיד מנהיג המפלגה, ומונה להיות ראש הממשלה. יחד עם זאת, היה עליו לתת את תפקיד בחירת השרים לוועידת המפלגה, ללא אישורו של ראש הממשלה, נוהג שקיים עד היום במפלגת הלייבור.
ראש ממשלת ניו זילנד > מלחמת העולם השנייה

פרייזר שלט ביד רמה בממשלתו, בסגנון מנהיגות שגרם לחוסר שביעות רצון מצד חלק מעמיתיו ושתואר על ידם כסמכותני. הוא הסביר את הצורך בצעדים שאפיינו את סגנון מנהיגות זה בצרכי השעה, בתקופה ההיא הוא התמקד כמעט אך ורק בענייני המלחמה. אף על פי כן, חלק מצעדים אלו, כמו צנזורה, פיקוח על השכר וגיוס חובה, היו בלתי פופולריים בציבור. גיוס החובה עורר במיוחד התנגדות, בעיקר על רקע התנגדותו של פרייזר לגיוס החובה במהלך מלחמת העולם הראשונה. פרייזר השיב לטענה זו שהלחימה במלחמת העולם השנייה, שלא כמו במלחמת העולם הראשונה, הייתה צודקת ולפיכך גיוס החובה הוא רע הכרחי. למרות ההתנגדות בחוגי מפלגת הלייבור, הייתה לגיוס החובה תמיכה ציבורית מספקת.
במהלך המלחמה, ניסה פרייזר ליצור הבנה בין מפלגת הלייבור לבין יריבתה הראשית, המפלגה הלאומית. למרות זאת, המתנגדים לכך בשתי המפלגות מנעו את השגתו של הסכם והלייבור המשיכה למשול לבדה. יחד עם זאת, עבד פרייזר בשיתוף פעולה עם ראש הממשלה לשעבר, גורדון קואטס, שנמנה אז כבר על מורדי המפלגה הליברלית. פרייזר שיבח את קואטס על נכונותו לשים בצד את הנאמנות המפלגתית והוא האמין שמנהיג המפלגה הלאומית, סידני הולנד "שם את טובת המפלגה לפני האחדות הלאומית".
מבחינת המאמץ המלחמתי עצמו, פרייזר דאג במיוחד שלניו זילנד תהיה שליטה על כוחותיה הצבאיים. הוא האמין שארצות מאוכלסות יותר, במיוחד בריטניה, ראו בכוחות הצבאיים של ניו זילנד כחלק מצבאה שלה ולא כוח צבאי של מדינה ריבונית. פרייזר עמד על כך, בשיחותיו עם המנהיגים הבריטים, שברנרד פרייברג, מפקד חיל המשלוח הניו זילנדי, ידווח ישירות לממשלת ניו זילנד באותה מידת הרחבה ופירוט כפי שדיווח לרשויות הבריטיות. עם כניסתה של יפן למלחמה, היה על פרייזר להכריע בין החזרת כוחות צבאו לזירת האוקיינוס השקט (כפי שעשתה אוסטרליה) לבין השארתם בזירת המזרח התיכון (כפי שצ'רצ'יל ביקש). בסופו של דבר בחר פרייזר באפשרות השנייה.
לפרייזר היו יחסים מתוחים עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול, במיוחד על המחלוקת על חתימת הסכם קנברה בינואר 1944. בביקורו של פרייזר בוושינגטון באמצע אותה שנה, הביע הול את חוסר שביעות רצונו מההסכם שנחתם בין אוסטרליה לבין ניו זילנד מבלי שתתקיים התייעצות מקדימה עם ארצות הברית. כתוצאה מכך הפכו כוחותיה הצבאיים של ניו זילנד לשחקן משנה במערכה באוקיינוס השקט.
ראש ממשלת ניו זילנד > לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה, הקדיש פרייזר את מרבית תשומת לבו למהלך הקמתו של ארגון האומות המאוחדות בוועידת סן פרנסיסקו ב-1945. הוא התנגד נחרצות למתן זכות הוטו לחמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון. לעיתים קרובות הוא דיבר באופן בלתי רשמי בשמן של המדינות הקטנות בארגון. הוא נבחר להיות יושב הראש של אחת הוועדות הראשיות שדנו במעמדן של השטחים התלויים ובשנה שלאחר מכן, בעצרת שהתקיימה בלונדון, הוא היה יושב הראש של אחת מהוועדות שעסקו בתחומים הכלכליים-חברתיים. הוא זכה ביחס של כבוד מצדם של רבים מהמדינאים בעולם בשל מחויבותו לעקרונותיו, המרץ שלו, ומעל הכול, בשל מיומנויותיו בתפקידים אותם מילא.
לפרייזר היו יחסי עבודה קרובים במיוחד עם אליסטר מקינטוש, מנהל משרד ראש הממשלה במהלך רוב כהונתו של פרייזר ולאחר מכן במשרד החוץ. מקינטוש דיבר בשיחות פרטיות על תסכולו מההתמכרות של פרייזר לעבודה ועל חוסר הרגישות שלו כלפי צורכיהם האישיים של הכפופים לו, אך בין השניים נוצרו יחדי חיבה הדדית.
ב-1947 קיבל על עצמו פרייזר את תפקיד השר לענייני המיעוטים (ששמו שונה לשר לענייני המאורים). זה מכבר הוא גילה עניין בנושא המאורים והוא יישם שורה של צעדים שנועדו לצמצם את ממדי חוסר השוויון.
ראש ממשלת ניו זילנד > אשרור חוק וסטמינסטר וחבר העמים החדש

בנאום מן הכס של שנת 1944 הציעה ממשלת פרייזר לאמץ את חוק וסטמינסטר של 1931 כדי שלניו זילנד תהיה עצמאות רחבה יותר מבחינה חוקתית. היה זה שנתיים לאחר שאוסטרליה אימצה את החוק. בדיון שהתקיים לאחר הנאום הביעה האופוזיציה התנגדות נחרצת להצעה בטענה שהממשלה מפגינה חוסר נאמנות לבריטניה.
ההצעה הוסרה מעל סדר היום ובאופן אירוני, יזמה האופוזיציה את קבלת החוק ב-1947, כאשר מנהיגה וראש הממשלה לעתיד, סידני הולנד, הגיש הצעת חוק פרטית לביטול המועצה המחוקקת (הבית העליון שהיה קיים אז בניו זילנד). בשל העובדה שניו זילנד נדרשה לקבל את הסכמתו של הפרלמנט הבריטי כדי לתקן את חוקת ניו זילנד משנת 1852, הסכים פרייזר לאמץ את החוק.
לאחר אשרורו של חוק וסטמינסטר התנהל עד מהרה ויכוח על עתיד חבר העמים הבריטי, שהפך להיות "חבר העמים". באפריל 1949, הכריזה אירלנד, לשעבר מדינת אירלנד החופשית, על עצמה כרפובליקה וחדלה להיות חברה בארגון. ממשלת פרייזר הגיבה בהעברתו של חוק הרפובליקה של אירלנד שהתייחס לאירלנד כאילו היא עדיין הייתה חלק מחבר העמים. בינתיים, הודו, שאך זכתה בעצמאותה, הייתה אמורה לעזוב גם היא את הארגון עקב היותה רפובליקה, למרות שראש ממשלת הודו סבר שארצו צריכה להישאר חברה בחבר העמים כרפובליקה. פרייזר האמין שחבר העמים יוכל להתייחס לעוולות הקולוניאליזם ובד בבד לשמור על הסולידריות בין חברותיו.
מבחינתו של פרייזר, קבלתה של הודו לחבר העמים כשהיא רפובליקה, היוותה איום על אחדותו של הארגון. הוא היה מודע לדעת הקהל הביתי שלו והיה נחוש בדעתו לקטול את הביקורת מצדה של האופוזיציה שהייתה לויאליסטית ובעלת מודעות אימפריאלית. מפלגת הלייבור הייתה אז בשלטון כבר 14 שנים ועמדה לפני קרב מייגע בבחירות הקרבות כדי לשמור על שלטונה. הבחירות עמדו להתקיים חודשים ספורים לאחר פגישת ראשי ממשלות חבר העמים. במרץ 1949 כתב פרייזר לראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן, והביע את תסכולו ואת חוסר הנוחות שלו בנוגע לעמדתה של הודו. סן-לורן ציין שהוא לא יוכל להשתתף בפגישה אם סוגיית הרפובליקה של הודו תהיה הנושא העיקרי. פרייזר טען: "יש לי את השאיפה העמוקה ביותר לראות את הודו נשארת בחבר העמים, אך לעת עתה, אין אני דרך מניחה את הדעת להגשים שאיפה זו. האם המדינות החברות בארגון אכן רוצות לשמור על הכתר כמושג מעורפל? האם אנו יכולים להצדיק את עצמנו בכך שנשחרר את הודו מהמחויבויות שכולנו לוקחים על עצמנו מרצון מבלי שהודו תיתן תמורה מצידה?"
פרייזר לא הותיר ספק רב בנוגע להתנגדותה של ניו זילנד לקבלתה של הודו לחבר העמים כרפובליקה כאשר הוא ציין באוזני עמיתיו ברחוב דאונינג: "ניו זילנד יושבה על ידי אנשים ממוצא בריטי, שבנו את ארצם החדשה כשלוחה של ארץ המולדת ורגשות הנאמנות שלהם וחיבתם כלפי משפחת המלוכה התעצמו בחלוף הזמן. לכל אורך השלבים הבאים בהם הם קיבלו עצמאות לאומית מלאה, הנאמנות שלהם גדלה יותר ויותר. ניו זילנד לא תוכל לסבול כל החלשה של נאמנויות אלו."
הוועידה דחתה הצעה לקיומו של מבנה דו-שכבתי של חבר העמים, שעל פיו תתקיים שכבה אחת של ממלכות חבר העמים הבריטי, יחד עם בריתות הגנה ושכבה שנייה שתכלול את החברות החדשות שתהיינה רפובליקות. הפשרה שהתקבלה בסופו של דבר הייתה ההכרה במלך כראש חבר העמים.
פרייזר טען שהפשרה אפשרה דינמיות של חבר העמים, שבעתיד תאפשר למושבות לשעבר באפריקה להצטרף כרפובליקות ולהיות חברות שוות זכויות וחובות בארגון. הפשרה אף נתנה לניו זילנד את החרות לשמור על דפוס אינדיבידואלי של נאמנות לכתר ולשאוף להגנה קולקטיבית.
ראש ממשלת ניו זילנד > שקיעה ותבוסה

אף על פי שפרייזר ויתר על תפקידו כשר החינוך עוד בראשית תקופת כהונתו כראש הממשלה, המשיכו הוא ווולטר נאש להיות פעילים בגיבושה של מדיניות החינוך יחד עם צ.א ביבי.
מדיניות הפנים של פרייזר ספגה ביקורת רבה. הקצב האיטי של הסרת הקיצוב שהיה נהוג בתקופת המלחמה, ותמיכתו בקיומם של אימוני חובה צבאיים בעת שלום, כפי שהוגשו למשאל עם שנערך ב-1949, הזיקו לו מבחינה פוליטית. עם צמצום בסיס התמיכה בו בקרב מצביעי הלייבור המסורתיים, ועם התעייפות הציבור מהצעדים שנותרו על כנם מתקופת המלחמה, הצטמצמה האהדה הציבורית כלפי פרייזר. בבחירות הכלליות של 1949 נחלה המפלגה הלאומית ניצחון סוחף והביסה את ממשלת הלייבור.
מנהיג האופוזיציה

לאחר הבחירות כיהן פרייזר כמנהיג האופוזיציה, אך הירידה במצב בריאותו מנעה ממנו להשקיע את מלוא אונו בתפקיד. פיטר פרייזר מת בוולינגטון בגיל 66 ונקבר בבית הקברות קארורי שבעיר. את תפקידו כמנהיג הלייבור ירש וולטר נאש.
היחס לציונות

פרייזר נחשב לידיד הציונות ותומך בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. בשנת 1943 הוא נאם בכנס ציוני בניו זילנד והביע תמיכה בשיבת היהודים לארץ ישראל. בינואר 1946 פרסם הודעה התומכת בנאמנות בינלאומית על ארץ ישראל. ביולי 1949 נרשם פרייזר בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל על ידי הקהילה היהודית בווילמינגטון.
הערות שוליים

↑  Beaglehole, Tim. "Fraser, Peter - Biography". Dictionary of New Zealand Biography. Ministry for Culture and Heritage. Retrieved 11 December 2011.
↑  ברגע האחרון, המשקיף, 5 באפריל 1940
↑  HISTORY, CONSTITUTIONAL - The Legislative Authority of the New Zealand Parliament - 1966 Encyclopaedia of New Zealand
↑  "New Zealand Parliament - New Zealand sovereignty: 1857, 1907, 1947, or 1987?".
↑  Harshan Kumarasingham. "The 'New Commonwealth' 1947 - 49: A New Zealand perspective on India joining the Commonwealth". Victoria University of Wellington. Retrieved 7 July 2010
↑  פיטר פרייזר מת, חרות, 13 בדצמבר 1950
↑  קרטין ופרייזר יתמכו בבית הלאומי, משמר, 5 באפריל 1944
↑  ניו זילנד תתמוך בציונות, דבר, 1 באוגוסט 1943
↑  ראש ממשלת ניו זילנד לנאמנות בינלאומית בא"י , המשקיף, 17 בינואר 1946
↑  פרייזר תובע פעולה בינלאומית לפתרון בעית א"י, המשקיף, 20 בינואר 1946
↑  ראש ממשלת ניו זילאנד נרשם בספר הזהב, על המשמר, 26 ביולי 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165444342 (data)  GND: 1035271974  ISNI: 0000 0001 0800 3722  LCCN: n99013833  NARA: 77820165  SNAC: w6mk7mt4  SUDOC: 115570403  TePapa: 7317  VIAF: 54305656   WorldCat (עם VIAF): 54305656
צ'ארלס לי (התובע הכללי)

צ'ארלס לי (באנגלית: Charles Lee;‏ 1 בינואר 1758 – 24 ביוני 1815) היה עורך דין אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1795–1801. לזמן קצר בשנת 1800 היא שימש כמזכיר המדינה בפועל.
ביוגרפיה

צ'ארלס לי נולד באחוזת המטעים ליסליבניה של אביו שבמחוז הנסיך אדוארד, וירג'יניה, להנרי לי ולרעייתו לוסי (לבית גריימס) לי. הוא היה השלישי במשפחה של 11 ילדים ואחיו הצעיר של הגנרל הנרי לי, אביו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי. אח אחר שלו, ריצ'רד בלנד לי, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. דודן שלו מדרגה שלישית היה הנשיא זאכרי טיילור. לי סיים ב-1775 את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר מכן למד משפטים בהדרכתו של ג'ראד אינגרסון מפילדלפיה לפני ששב לווירג'יניה.
ב-1789 נשא לי לאישה את אן לי, דודניתו מדרגה שנייה ובתו של הסנאטור ריצ'רד הנרי לי. עד למותה של אן ב-1804 נולדו לזוג שישה ילדים. ב-1809 הוא נישא בשנית למרגרט סקוט ולהם נולדו ארבעה ילדים.
לאחר מותו של התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם ברדפורד מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את לי לתפקיד. הוא החל לכהן בו ב-10 בדצמבר 1795 עד לסוף נשיאותו של וושינגטון והמשיך לכהן בו תחת הנשיא הבא ג'ון אדמס עד לסוף נשיאותו של זה האחרון בפברואר 1801.
בתקופת כהונתו כתובע הכללי התגורר לי באלכסנדריה, וירג'ינה, שהייתה אז חלק מוושינגטון די. סי.. הוא תמך בהחזרת השטח הדרומי של הבירה לווירגיניה, מהלך שבוצע בסופו של דבר ב-1847. לאחר תום כהונתו כתובע הכללי הוא היה לפקיד הנמל של מחוז הבירה שעל נהר הפוטומק ואחד מעורכי הדין הבולטים בצפון וירג'יניה ובמחוז קולומביה.
לי ייצג את ויליאם מרבורי ואישים אחרים שמונו על ידי ג'ון אדמס בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שהיה תיק תקדימי ועתירה שהוגשה נגד ממשל תומאס ג'פרסון על מינויים של הממשל הקודם שהוא לא אישר. בו זמנית ייצג לי את יו סטיוארט בתיק "סטיוארט נגד ליירד" (Stuart v. Laird).
לי דחה את הצעתו של ג'פרסון להתמנות כשופט בבית המשפט העליון.
צ'ארלס לי נפטר ב-24 ביוני 1815 ונטמן בבית הקברות של וורנטון, וירג'יניה.
פרארי 488

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פרארי
 שנות ייצור:  2015–2020
 הרכבה:  איטליה איטליה: מפעל פרארי במרנלו
 מודל קודם:  פרארי 458 איטליה
 מודל אחריו:  פרארי F8 Tributo
 חברת אם:  פרארי אן. וי
 סיווג:  מכונית על
 מרכב:  קופה 2 דלתות ספיידר 2 דלתות
 פלטפורמה:  MR
 אורך:  4,568 מ"מ
 רוחב:  1,952 מ"מ
 גובה:  1,213 מ"מ
 משקל:  1,475 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,650 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  3,904 סמ"ק בתצורת V8 מוגדש כפול. הספק מרבי: 661 כ"ס ב-8,000 סל"ד. מומנט מרבי: 77.5 קג"מ ב-8,000 סל"ד.
 הילוכים:  רובוטית כפולת מצמדים 7 הילוכים
 מהירות מרבית:  330 קמ"ש
 קשר:  פרארי J50
 מעצב:  פלאביו מאנזוני
פרארי 488 היא מכונית ספורט מבית פרארי שהושקה בשנת 2015 על מנת להחליף את הפרארי 458 איטליה.
המכונית מונעת על ידי מנוע בנפח 3.9 ליטר בתצורת V8 מוגדש כפול (twin-turbocharged). מנוע זה קטן בנפחו אך בעל ביצועים חזקים יותר ממנועים קודמים של קודמותיה.
נתונים טכניים

ל-488 מנוע 3904 סמ"ק בתצורת V8 המספק 661 כוחות סוס ב-8,000 סל"ד ובעל מומנט מרבי של 75.5 קג"מ ב-8,000 סל"ד.
המנוע מוגדש על ידי 2 מגדשים מקביליים של חברת IHI/Honeywell ביחד עם 2 כונסי אוויר נפרדים. התוצאה היא מנוע המפיק 169.4 כ"ס לליטר ובעל מומנט של 19.9 קג"מ לליטר, שניהם שיאים עבור מכונית פרארי.
המכונית מגיעה עם תיבת הילוכים כפולת מצמד חצי אוטומטית בעלת 7 מהירויות המבוססת על תיבת ההילוכים של הפרארי 458 איטליה.
גרסאות > GTB 488

הגרסה הראשונה של ה-488 שהוצגה הייתה ה-488 GTB, היורשת של ה-458 איטליה. גרסה זו היא ברלינטה (קופה) בעלת 2 מושבים. הדגם הושק ב-3 בפברואר 2015.
פרארי טוענת שהביצועים של הדגם הזה הם: 0 ל-100 קמ"ש ב-3.0 שניות, 0 ל-200 קמ"ש ב-8.3 שניות ומהירות מרבית של 330 קמ"ש.
גרסאות > 488 ספיידר

ה-488 ספיידר היא דגם קבריולה בעלת 2 מושבים עם גג קשיח מתקפל, בדומה ל-458 ספיידר אותה היא מחליפה. ההשקה של המכונית הייתה בתערוכת הרכב בפרנקפורט בספטמבר 2015.
הספיידר כבדה יותר ב-50 ק"ג מאחותה הסגורה (ה-GTB) וקלה יותר ב-10 ק"ג מה-458 ספיידר. למכונית אותו מנוע כמו של ה-GTB והיא בעלת ביצועים דומים לה: 0 ל-100 קמ"ש ב-3.0 שניות, 0 ל-200 קמ"ש ב-8.7 שניות ומהירות מרבית של 325 קמ"ש.
גרסאות > 488 פיסטה

המחליפה של גרסת הספאצילה (458). בעלת מנוע V8 המפיק 711 כ"ס, משקלה קטן ב-90 ק"ג מה-488 המקורית.
גרסאות > 488 GTE ו-GT3

גרסאות המירוץ של ה-488 הן המחליפות של ה-458 GTC ו-GT3 בהתאמה. השלדה שלהן יותר אגרסיבית ביחס ל-458 וזאת הודות לתקנות חדשות שנכנסו במרוצי ה-GTE ו-GT3 בשנת 2016. המנוע שלהן זהה לזה של ה-GTB, 3.9 ליטר בתצורת V8.
ראו גם

פרארי J50- מכוניות ספורט רודסטר המבוססת על הפרארי 488, יוצרה בסוף שנת 2016. הייצור הוגבל ל-10 יחידות.
488GTB בתערוכת האוטומוטור 2017
פשתנית

| פשתנית |
| --- | --- |
   פשתנית ססגונית, מופע צהוב
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: לועניתיים
סוג:: פשתנית
שם מדעי
 Linaria ‏מילר, 1754
פִּשְׁתָּנִית (שם מדעי: Linaria) היא סוג במשפחת הלועניתיים, הכולל כ-100 מינים. מאופיין בפרחים בעלי צבעים שונים, בעלי דורבן. 11 מינים מסוג זה נכללים בצמחיית ארץ ישראל.
תיאור הסוג

האפיון החיצוני הבולט ביותר של פרח הפשתנית הוא הדורבן הבולט שלה. מדובר באיבר בפרח, הבולט מאחורי הכותרת, ובו נמצא הצוף. החרק המאביק מחדיר את חדקו אל עבר הדרבן על מנת להשיג את הצוף, ובו בזמן הוא מאביק את הפרח. פרחים נוספים שלהם דרבן ניכר הם אקוילגיה וכובע נזיר.
שם הסוג, העברי והלטיני, מצביעים על דמיון עלי הפשתנית לעלי הפשתה. מעבר לכך, אין קשר בין הסוגים. שמם האנגלי העממי של חלק מהמינים הוא 'Toadflax'- 'פשתת הקרפד בתרגום חופשי. שם זה מרמז על דמיון הפרח לדו-חי.
סוג הפשתנית כולל כ-100–150 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב שנתיים. תפוצתם הטבעית ביבשות אירופה, אסיה, וצפון אפריקה. מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון. בישראל מיוצגת הפשתנית על ידי 11 מינים, כולם חד-שנתיים.
עלה הפשתנית תמים, וחסר פטוטרת. גביע הפרח בעל 5 אונות. לכותרת הפרח סימטריה דו-צידית, והפרח הוא מטיפוס 'דו-שפתני'. השפה העליונה נחלקת ל-2 אונות, והתחתונה ל-3. כבסוגים אחרים במשפחת הלועניתיים, לוע הכותרת אינו פתוח, ובתוכו חבויים ארבעה אבקנים שאורכם שונה.
פרי הפשתנית הוא מטיפוס הלקט, וצורתו כדורית או כמעט כדורית. ההלקט נפתח בשיניים, סימן שמבדיל אותו מהסוג הקרוב עפעפית. בפרי זרעים רבים.
תיאור הסוג > היבטים סיסטמטיים

בעבר נהוג היה לכלול בסוג הפשתנית גם את המינים של העפעפית, אולם בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוסכם שמינים אלו שייכים לסוג שונה. קיימת גם מחלוקת לגבי המשפחה אליה משתייכת הפשתנית. בעוד שהסיסטמטיקה המסורתית משייכת את הפשתנית ללועניתיים, ישנם חוקרים הטוענים על סמך מחקרים גנטיים, שיש לשייך את הפשתנית, כמו גם סוגים אחרים שנחשבו בעבר כלועניתיים, אל הלחכיים.
מיני הסוג > מיני הסוג בארץ ישראל

אזור אגן הים התיכון מהווה מוקד התמיינות עיקרי של הסוג. דבר זה בא לידי ביטוי בייצוג הסוג בארץ ישראל, כאשר מיני פשתנית שונים שאופייניים לאזורים גאוגרפיים שונים מופיעים בה.
המין פשתנית יפו אנדמי למישור החוף של ישראל.
פשתנית זעירה (Linaria micrantha)
פשתנית ריסנית (Linaria pelisseriana)
פשתנית קטנת-פרחים (Linaria simplax)
פשתנית אושה (Linaria aucheri)
פשתנית דמשקאית (Linaria damascena)
פשתנית ארם-צובא (Linaria chalepensis)
פשתנית אשקלון (Linaria tenuis)
פשתנית משולשת (Linaria triphlla)
פשתנית מלבינה (Linaria albifrons)
פשתנית יפו (Linaria jappoensis)
פשתנית ססגונית (Linaria haelava)
מיני הסוג > מינים שמשמשים כצמחי תרבות

פשתנית ארגמנית (Linaria purpurea)
פשתנית מצויה (Linaria vulgaris)
פשתנית מרוקנית (Linaria maroccana)
לקריאה נוספת

אבינעם דנין (1983). החי והצומח של ארץ ישראל (כרך 11, עמודים 98-97), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב.
פינברון-דותן, נעמי ודנין, אבינעם. (1991). המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, (606-603). ירושלים, הוצאת כנה.
קטלוג צמחים - משתלת מלצר. (2007). כפר ידידיה.
צ'יוודה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  snack mix 
 מוצא:  הודו 
 מרכיבים עיקריים:  בוטן, מלח שולחן 
 
צ'יוודה (בהינדי: चिवड़ा; ידוע גם באנגלית כ-Bombay mix) הוא חטיף הודי מסורתי. הצ'יוודה הוא לקט של דגנים או קטניות מיובשים ומתובלים, אשר עשוי לכלול עדשים מטוגנות, בוטנים, גרגרי חומוס או אטריות יבשות מקמח חומוס, תירס, אורז מותפח, או שבבי תפוחי אדמה, המתובלים במלח, כוסברה, כורכום, צ'ילי, שוש קירח, זרעי חרדל ועוד.
ראו גם

פקורה - חטיף הודי שגם מבוסס על גרגרי חומוס
פרובידנסיה

| --- | --- |
מראה באי
מראה באי
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי
 קואורדינטות:  13°20′56″N 81°22′29″W﻿ / ﻿13.34888889°N 81.37472222°W﻿ / 13.34888889; -81.37472222
 שטח:  17 קילומטר רבוע
 אורך:  7 קילומטר
 רוחב:  4 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  קולומביה קולומביה
  (למפת קולומביה מוגדלת) בוגוטה מדיין קאלי ברנקייה קרטחנה סנטה מרתה לטיסיהונצואלה ברזיל פרו אקוודור פנמה קוסטה ריקה  ניקרגואה הים הקריבי האוקיינוס השקט פרובידנסיה(למפת קולומביה רגילה) בוגוטה מדיין קאלי ברנקייה קרטחנה סנטה מרתה לטיסיהונצואלה ברזיל פרו אקוודור פנמה קוסטה ריקה  ניקרגואה הים הקריבי האוקיינוס השקט פרובידנסיה(למפת סן אנדרס ופרובידנסיה רגילה) סן אנדרס הים הקריביפרובידנסיה(למפת סן אנדרס ופרובידנסיה מוגדלת) סן אנדרס הים הקריביפרובידנסיה
 מפת האי
 
פרובידנסיה (בספרדית: Providencia) הוא אחד מהאיים הקריביים הנמצא מזרחית לניקרגואה. על אף שהוא ממוקם קרוב יותר לניקרגואה וקוסטה ריקה, האי משתייך, מסיבות היסטוריות, למחוז סן אנדרס ופרובידנסיה של קולומביה.
גאוגרפיה

אורכו של פרובידנסיה כ-7 קילומטר ורוחבו כ-4 קילומטר. האי הררי ומקורו געשי. ההר הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 320 מטר מעל פני הים.
היסטוריה

האי פרובידנסיה יושב בשנת 1630 על ידי פוריטנים אנגלים. הם הקימו במקום מושבת עבדים וגם ניהלו פריבטיר, דבר שהביא לכיבוש האי על ידי הספרדים ב-1641. ניסיונות של אנגליה לכבוש חזרה את האי לא צלחו עד שלקראת סוף שנת 1665 הוביל הנרי מורגן כח של פיראטים אנגלים שכבש את האי פרובידנסיה ביחד עם סנטה קטלינה, אי לווין שלו. כח הפיראטים הרס את רוב המבצרים הספרדים שנבנו באי והקים בפרובידנסיה עיירה פיראטית. פרובידנסיה חזרה במהרה לשליטה של הספרדים אולם נכבשה שוב על ידי הנרי מורגן ב-15 בדצמבר 1670 ונשארה בשליטה של הפיראטים האנגלים עד 1689, אז הועברה לידי הספרדים וגורלה נקשר עם זה של האי סן אנדרס.
הערות שוליים

↑  Danny Palmerlee, South America on a shoestring, Lonely Planet, 2007, page 594
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537070905171  BnF: cb165266549 (data)  LCCN: sh92005837  VIAF: 173603120   WorldCat (עם VIAF): 173603120 
ערך זה הוא קצרמרבנושא איים ובנושא גאוגרפיה של הקריביים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרסאוס ואנדרומדה (טיציאן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  טיציאן
 תאריך יצירה:  1554–1556
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  199.3
 גובה:  183.3
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  P11 (אוסף וולאס) 
 מיקום:  אוסף וולאס לונדון שבבריטניה
 
פרסאוס ואנדרומדה (באיטלקית: Perseo e Andromeda) הוא ציור שמן של הצייר טיציאן, שצויר בין השנים 1554–1556. היצירה מוצגת באוסף וולאס בלונדון.
הסיפור המיתולוגי

סיפורם של פרסאוס ואנדרומדה מתואר בספר הרביעי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הגיבור המיתולוגי פרסאוס, בנם של זאוס ודנאה, שב מהמסע שבו הרג את הגורגונה מדוזה, ומציל את אנדרומדה מלועה מפלצת הים לה הוקרבה. מאוחר יותר הוא נושא אותה לאישה.
היסטוריה

הציור הוא אחד מסדרה בת שישה ציורים שהוזמנו על ידי פליפה השני, מלך ספרד ואשר טיציאן כינה poesie (פיוטים). הציור סופק בין השנים 1554–1556.
לא ברור כיצד הציור עזב את האוסף המלכותי הספרדי, אך בהמשך היה שייך לפסל פומפו לאוני (שעבד עבור מלכי ספרד במדריד משנת 1556, בהתחלה כעוזרו של אביו, לאונה לאוני) ואז לאנתוני ואן דייק, שהביא אותו ללונדון. לאחר מכן, הציור שהה בסדרה של אוספים צרפתים מכובדים, כולל אוסף אורליאן בבעלות פיליפ השני, דוכס אורליאן. כמו ציורים איטלקים אחרים, הוא הגיע ללונדון אחרי פיזורו של אוסף אורליאן בעקבות המהפכה הצרפתית. הוא נקנה על ידי המרקיז האנגלי פרנסיס-סיימור קונווי, אביו של מייסד אוסף וולאס, בשנת 1815.
תיאור היצירה

פרסאוס ואנדרומדה הוא אולי הדרמטי מכל ציורי הסדרה poesie. הוא מתאר את הרגע בסיפור בו פרסאוס מציל את אנדרומדה מלועה של מפלצת הים. אנדרומדה מוצגת כבולה לסלע כקורבן כדי לפייס את מפלצת הים. הגיבור פרסאוס זוחל למטה כדי לחלץ אותה, כאשר ירידתו העוצמתית והאקטיבית מנוגדת לפגיעות הפסיבית של אנדרומדה. דמותה העירומה של אנדרומדה מהווה אנטיתזה חזותית לדמותו המשוריינת של פרסאוס.
ישנם הבדלים מסוימים בין ציורו של טיציאן למקור המיתולוגי, שנבעו או מתרגום לקוי של הלטינית או מפרשנות חופשית של טיציאן: במיתולוגיה הוריה של אנדרומדה נמצאים בקרבתה, כאן הם ככל הנראה על החוף ממול, ליד העיר. אנדרומדה מוצגת בציור כמי שניצבת בין צדפים ואלמוגים, שעדיין לא נוצרו בשלב זה בסיפור.
מצד שני, טיציאן מתאר את אנדרומדה כמי שנראית כמו פסל ובוכה, כמו במיתולוגיה. כמו כן נראים בציור האמצעים אשר פרסאוס קיבל מהאלים כדי שיוכל להרוג את המדוזה: החרב המעוקלת שקיבל מן האל מרקוריוס, והמגן שקיבל מן האלה מינרווה. כמו מרקוריוס, הוא נועל מגפיים מכונפים, וחובש כובע מכונף.
הקומפוזיציה של פרסאוס ואנדרומדה התפתחה במספר שלבים, הניתנים לעקיבה בעזרת צילומי רנטגן, צילומי אינפרא-אדום, ורישום ששרד. גם בעין בלתי מזוינת ניתן עדיין להבחין בחלק מהגרסאות הקודמות. תחילה אנדרומדה הייתה מימין, בתנוחה הדומה לתנוחתה בגרסה הסופית. הזרוע משמאל הונפה מעל ראשה בצורה דומה, אך הזרוע השנייה הייתה פחות או יותר אופקית, והראש ככל הנראה הביט לעבר המרכז. קיים רישום של אנתוני ואן דייק המתעד זאת, מתוך רישומיו האיטלקים. הרישום הוא ככל הנראה העתק של רישום אבוד של טיציאן.