stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות אלג'יריה
היסטוריה > אלג'יריה הצרפתית > תמורות במשפחה היהודית בתקופת השלטון הקולוניאלי

המעבר הפתאומי מסביבה חברתית מוסלמית מסורתית למפגש עם התרבות הצרפתית החילונית גרם למשבר חברתי מסורתי בקהילה היהודית שהראה את אותותיו גם במשפחה היהודית. האמא במשפחה בשל מגעה הישיר בשגרת חייה בעבודתה עם החברה הקולוניאלית הצרפתית סימלה את כניסתה של התרבות הצרפתית בעזרת סממנים של מודרניות כגון אורח חיים צרפתי, שפה ולבוש של מתיישב צרפתי. בנוסף הבנות החלו להשתלב חינוך היהודי המסורתי במהלך המאה 19 ועל כן לא למדו עברית ויהדות. הן שאבו והתחנכו מהתרבות הצרפתית כחלק מהרפורמות שהנחיל השלטון ובכך גם בחינוך ובעבודה שלהן התפתחה זיקתן לתרבות החול הצרפתית שבאה לידי ביטוי במשפחה היהודית. לעומת זאת האב במשפחה עסק במסחר ובמלאכה בינו לבין גברים אחרים, נשאר בחוג חברתי יותר סגור שלא נפתח לחברה הצרפתית ועמד על הצד המסורתי בבית.
השסע שהחל להופיע במשפחה החלה להחריף כאשר ערכי התרבות הצרפתית בחינוך הוטעמו בילדים ובכך העמיקו את השינוי שחל במשפחה. בבית ספר הילדים נפתחו לחברה הסובבת שהטביעה בהם חותם, כאשר האם דוחפת בהם להמשיך את לימודיהם, להשכיל ולהתקדם במוסדות האקדמיים הצרפתים. בשל סיבה זאת, האב החל לאבד קשר עם ילדיו; השפה הערבית היהודית הפסיקה להיות שפת התקשרות ביניהם, והמסורת כבר לא הייתה מה שמאחד את האב וילדיו. החל כרסום בשמירת המצוות, בזיקה לבית הכנסת ולחיי הקהילה היהודית, ניתוק הקשר עם הרבנות בקהילה – כל מה שסימל האב במשפחה. כמו כן, הלבוש המסורתי נזנח לטובת לבוש אירופאי, שמות פרטיים צרפתיים ניתנו על ידי האישה והמטבח היהודי נסוג לאחור לצד המטבח האירופאי הצרפתי.
היסטוריה > אלג'יריה הצרפתית > ראשית הציונות באלג'יריה

שני נציגים יהודים מאלג'יריה השתתפו בקונגרס הציוני הראשון בבזל (אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) ומראשיתה של התנועה הציונית, החלו רעיונותיה להיות מופצים גם באלג'יריה. עם זאת, רוב תושבי הקהילות היו באותה עת בעיצומו של תהליך השתלבות בחברה ובתרבות הצרפתית, ולא ראו בעלייה לארץ ישראל כאפשרות רצויה או פרקטית עבורם.
מנהיגי האגודות הציוניות באלג'יריה הביעו לעיתים קרובות תסכול מעמדתם האדישה יחסית של מנהיגי הקהילה ועשיריה לציונות ולתהליך ההשתלבות של הקהילה בחברה הצרפתית. כך למשל כתב אחד ממנהיגי אגודה "שיבת ציון" שפעלה באלג'יריה ומנתה ב-1920 כ-270 חברים:
העשירים ובעלי ההשפעה מבין יהודי אלג'יר מחרימים את הציונות לעת עתה .. אגודתנו מורכבת מעניים, מפועלים ושכירים מהשכבה הנחלשת. אותם יסודות הטוענים, שבראש ובראשנה הם צרפתיים ואין הם חייבים להתעניין בנושא הציוני שטוב להם כאן. כולם אנוכיים, קמצנים ופחדניים.
למרות זאת היו קהילות שבקרבם פרחה התודעה הציונית לרבות בקהילה המרכזית בקונסטנטין. בחלק מהקהילות הדבר בא לידי ביטוי גם באימוץ מנהגים שהיו נהוגים בארץ ישראל.
היסטוריה > יציאת היהודים מאלג'יריה

ב-1956 בתחילת המרד, הקונגרס המוסלמי אישר החלטה שלאחר יציאת צרפת - היהודים יהיו אלג'יראים לכל דבר. בזמן המלחמה גם ליהודים באלג'יריה הייתה שאיפה לחיות בשלום עם העם האירופאי הצרפתי (שלקח את היהודים באלג'יריה תחת חסותם) ובנוסף לחיות בשלום עם העם המוסלמי. יחד עם כל השאיפות של נתינת אזרחות שווה ולחיות בשלום, לאחר סיום המלחמה החלום הזה התנפץ לרסיסים וכמות הדם שנשפך ממלחמה זו לא יכלה לאפשר גישור בין הצד המוסלמי ליהודים. כאשר צרפת יצאה מאלג'יריה תוך 48 שעות כך גם כל היהודים- בסופו של דבר כמאה עשרים אלף יהודים היגרו לצרפת תוך שנה אחת. מיעוט קטן לישראל אך הרוב לצרפת.
מספר סיבות גרמו לכך שיהודי אלג'יריה בחרו להגר לצרפת על פני ישראל: היהודים האלג'יראים הרגישו זיקה מאוד גדולה לצרפת והרגישו צרפתים לגמרי ולכן המעבר בשבילם לא היה הגירה אלא מעבר למולדת. יהודי אלג'יריה שהיגרו לצרפת במאה העשרים, כמו גם יהודים צפון אפריקאים אחרים, השתלבו במערך הקהילתי ועובדים במקצועות חופשיים כמו עיתונות, תקשורת ועריכת דין ובמקצועות ההייטק והרפואה.
להלן טבלת העליות של יהודי אלג'יריה לישראל:
| שנת העלייה | מספר העולים | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1950-1947 | 7,000 | כולל מתנדבים ממסגרת מח"ל שחלקם חזר לחו"ל אחרי מלחמת העצמאות. |
| 1960-1950 | 8,000 | רובם מאזור קונסטנטין ודרום אלג'יריה. |
| 1967-1960 | 8,000 | מכל רחבי אלג'יריה. |
| 1973-1967 | 7,000 | מתוך 25,000 שהיגרו לצרפת. |
קהילות אלג'יריה

במאה ה-20, התגוררו מרבית יהודי אלג'יריה בשלושה מרכזים עירוניים בצפון המדינה בקרבת חופי הים התיכון; קונסטנטין במזרח, אלג'יר במרכז, ואוראן במערב. בשנות ה-50 של המאה ה-20 בכל אחד משלושת מרכזים אלה שכנה קהילה של כ-30 אלף יהודים. תחת שלטון צרפת כל אחד משלושת המרכזים הוגדר כקונסיסטוריה (ארגון קהילתי) משל עצמה, שחולשת גם על כל הקהילות היהודיות ששוכנות בסביבתה. כתוצאה מכך יהודי אלג'יריה לא היו חלק ממסגרת ארגונית אחת אלא היו מחולקים לשלוש מסגרות על-קהילתיות שונות על פי חלוקה אזורית.
מלבד שלושת המרכזים היהודיים הגדולים, שכנו קהילות יהודיות קטנות יותר גם בערים נוספות בצפון המדינה כגון תלמסאן (הקהילה הרביעית בגודלה), סטיף, בלדיה, מוסטגנם, בון, מיליאנה, בג'איה, מסקרה ועוד. רבות מהקהילות בערים אלו הן קהילות חדשות אשר הוקמו במאה ה-19 על ידי יהודים שהתיישבו בערים השונות של אלג'יריה בחיפוש אחר ההזדמנויות הכלכליות בעקבות הפרויקטים ההתיישבותיים של צרפת. כך למשל בשנים 1838–1851 לבדן הוקמו באלג'יריה 19 יישובים עירוניים חדשים על ידי צרפת, ועד מהרה בכולן צמחה גם קהילה יהודית.
קהילות יהודיות קטנות נוספות וייחודיות באופיין התגוררו בדרום אלג'יריה ובעמק מזאב, ביישובים כגון העיירה גרדאיה שמצויה בחלקו הצפוני של מדבר הסהרה. קהילות אלה נכנסו תחת שליטה צרפתית ישירה במחצית השנייה של המאה ה-19, מאוחר יותר משאר קהילות אלג'יריה.
רוב היהודים חיו בתנאים מבודדים בשכונות מסוגרות בתוך המרכזים העירוניים האלג'יראים הגדולים. כ-80% מהם השתייכו למעמד הפועלים העני, וכ-70% קיבלו סיוע ממוסדות הסעד הצרפתיים והיהודיים. המגע בינם לבין האוכלוסייה הצרפתית והאירופית בקולוניה הוגבל בעיקר לשעות העבודה, דבר שפגע והאט את תהליך האקולטורציה שלהם בחברה ובתרבות הצרפתית. כראיה לכך, מספר נישואי התערובת בין יהודים לאירופים שהתקיימו בעשור האחרון של המאה ה-19 עמד על 109 בלבד.
גילויים של היהודים האלג'יראים ב-1830 יצר בלבול בקרב הצרפתים שהתלבטו לאיזו קבוצה תרבותית ואתנית יש לשייכם. מצד אחד, קשה היה להבחין בין היהודים למוסלמים, שכן היהודים חלקו מאפיינים תרבותיים רבים עם שכניהם. הם דיברו בשפה הערבית יהודית שנשמעה באוזני הצרפתים כניב של השפה הערבית, לבשו את הבגדים הערביים המסורתיים, ואף חלקו עם שכניהם מקצת מטקסיהם הפולחניים המקומיים. מצד אחר, בניגוד לזרות המוסלמית, הצרפתים הגיעו לאלג'יריה עם ידע מוקדם אודות היהודים אותם הכירו ממרחב המטרופולין.
קהילות אלג'יריה > הזדהות יהודי אלג’יריה עם צרפת

שני הגופים המרכזיים של ההנהגה היהודית האלג'יראית היו מוסד הקונסיסטוריה ומוסד הרבנים הראשיים האזוריים. בצמרת סניפי הקונסיסטוריה שפעלו באלג'יר עמדו בעיקר יהודים מקומיים, בעלי תפקידים חילוניים, שרבים מהם השתייכו לאליטה היהודית המסחרית שפעלה בקולוניה עוד בימי השלטון העות'מאני.
הרבנים הראשיים לעומת זאת, היו ברובם יהודים צרפתים שהגיעו מן המטרופולין והשתייכו לאליטה היהודית צרפתית. בין שני הגופים הללו נערך עימות מתמשך מאז 1870, כאשר אחת הסוגיות שהפרידה ביניהם הייתה השאלה כיצד ובאיזו מידה על היהודים לאמץ את התרבות הצרפתית וסמלי הלאום הצרפתי. הרבנים הראשיים הביעו לרוב עמדה הקוראת לרוב ליהודי אלג'יר להביע את נאמנותם המוחלטת ללאום הצרפתי, לאמץ את השפה הצרפתית ולקבל את כל חובותיהם וזכויותיהם של אזרחי צרפת. הם טענו בנוסף כי היהודים מסוגלים לאמץ את ערכיה התרבותיים של צרפת מבלי לוותר על אורח חייהם הדתי.
לעומת הרבנים הראשיים, ראשי הקונסיסטוריה באלג'יר החזיקו בעמדה בדלנית יותר, וטענו כי היהודים משתייכים לקהילה ייחודית ונפרדת. כתוצאה מכך הם ביקשו לשמר את מוסדותיה הקהילתיים המסורתיים של הקהילה היהודית, ובראשם את מערכת החינוך. בהתאם לכך הם התנגדו, החל משנות ה-70 של המאה ה-19, לדרישה הצרפתית לשלב את היהודים בבתי ספר היסודיים הרפובליקניים. התנגדות זו זכתה להצלחה, כפי שמעידה העובדה כי בשנת 1900 רק כרבע מיהודי אלג'יר היו לבוגרי מערכת החינוך הצרפתית. גישתם הבדלנית של ראשי הקונסיסטוריה נתפסה בצורה חיובית על ידי אנשי המנהל הקולוניאלי, היות שהיא אפשרה ליהודים לשמור על קשריהם התרבותיים והכלכליים עם החברה הילידית המוסלמית. כתוצאה מכך יכלו הצרפתים לעשות שימוש בחברי האליטה המסחרית והפוליטית היהודית כמתווכים בינם לבין המוסלמים. שיתוף פעולה זה אפשר גם לראשי הקונסיסטוריה להאיץ באנשי המנהל לפתח את התשתיות החברתיות והטכנולוגיות בתוך השכונות היהודיות באלג'יריה. כך קמו מפעלי הכשרה מקצועית וטכנולוגית שקידמו, באופן הדרגתי, את תהליך האקולטורציה של היהודים בתרבות ובחברה הצרפתית.
קהילות אלג'יריה > קונסטנטין

הקהילה היהודית בקונסטנטין במזרח אלג'יריה הייתה מהעתיקות בצפון אפריקה, ועל פי המסורת המקומית ראשיתה היא עוד בתקופת בית ראשון. בעת העתיקה כונתה קונסטנטין "סירטה" והייתה עיר הבירה של הממלכה העתיקה נומידיה, עד שנכבשה ונכנסה תחת שליטתה של האימפריה הרומית. לאורך הדורות הייתה העיר מרכז רוחני חשוב. במהלך רדיפות אל-מוואחידון נהרסה הקהילה היהודית בעיר, אך שוקמה לאחר מכן באמצעות הגעתם של פליטי פרעות קנ"א מספרד שביניהם הגיעו גם מספר מלומדים חשובים. בתקופה הצרפתית גדלה הקהילה היהודית בקונסטנטין מכ-1000 נפשות בשנת 1830 לקרוב ל-30,000 נפשות בשנות החמישים. הקהילה חוותה את תהליכי השינוי שקהילות אחרות באלג'יריה עברו בתחומי החינוך ואימוץ התרבות הצרפתית, אך לצד הפתיחות למודרנה נותרה קהילה מסורתית. על רקע זה התחילה פעילות ציונית בעיר בשלב מוקדם ביותר. בן העיר אדוארד אטאלי הקים בה אגודה ציונית בסוף המאה ה-19 והיה ביחד עם יהודי נוסף יליד קונסטנטין (ד"ר אז'ן ואלנסין) בין משתתפי הקונגרס הציוני הראשון בבזל.
בעיר פעלו רבנים חשובים כגון ר' סידי פרג' חלימי שהיה רבה הראשי במשך עשורים ארוכים ור' יוסף גנאסיא, שהיה גם משורר, מתרגם והוגה דעות שחיבר למעלה מ-137 חיבורים בתחומים שונים של הלכה, פילוסופיה, בלשנות, היסטוריה יהודית וקבלה. בעידוד ר' יוסף גנאסיא הפעילה חברת כל ישראל חברים מספר בתי ספר בעיר, שבשונה מבתי הספר הצרפתיים סיפקו גם חינוך יהודי לצד החינוך הצרפתי-מודרני.
בשנת 1934 סבלו יהודי קונסטנטין מפרעות קשות מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית. 25 יהודים נהרגו, כולל שתי משפחות שלמות, ולמעלה מ-200 חנויות בבעלות יהודית נבזזו וניזוקו. העילה המידית לפרעות הייתה האשמת יהודי בכך שהעליב את האסלאם, אך הן באו על רקע נסיבות שונות כגון תעמולה פאשיסטית אנטי-יהודית גוברת שנשלחה לאזור, תעמולה פאן-ערבית גוברת והתנגדות האוכלוסייה המקומית לצרפת. לאחר הפרעות דרשה הקהילה מהרשויות הצרפתיים להעמיד לדין את האחראים למאורעות, ומנגד האוכלוסייה המוסלמית פתחה בחרם שנמשך מספר חודשים על חנויות וסוחרים יהודיים. היהודים סבלו מגלי התנכלויות נוספים גם במהלך שלהי שנות ה-50. ביחד עם שאר הקהילות היהודיות במדינה היגרו יהודי קונסטנטין מאלג'יריה לקראת קבלת עצמאותה. עקב קשריה הקרובים של קהילת קונסטנטין לישראל והפעילות הציונית הענפה והמוקדמת בעיר שיעור גבוה יחסית מיהודי קונסטנטין בחרו לעלות לישראל על פני הגירה לצרפת.
מקרב בני העיר יצאו אישים חשובים בתחומים שונים כגון ספורט, מוזיקה ומדעים. ביניהם ניתן למנות את אלפרד נקש, אלוף השחייה ששרד את אושוויץ, אלפונס חלימי, מי שהיה אלוף העולם באגרוף במשקל קל בשנות ה-50, רמונד לריס וחתנו אנריקו מסיאס, מוזיקאים יהודים-אלג'יראים מפורסמים, קלוד כהן-טנוג'י, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1994, ועוד.
תרבות > מוזיקה

יהודי אלג'יריה שימשו כגורם מתווך בין התרבות הצרפתית לתרבות האלג'יראית, והדבר בא לידי ביטוי מיוחד בתחום המוזיקה. מספר זמרים יהודים זכו לפרסום רב באלג'יריה וצרפת באמצעות שילוב בין סגנונות מוזיקליים צרפתיים לסגנונות אלג'יראים-אנדלוסים. כך למשל, המוזיקאי היהודי אדמונד נתן יאפיל נזכר לעיתים כאחד ממובילי תנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג'יריה של תחילת המאה ה-20, והיה ממייסדי בית הספר הראשון למוזיקה באלג'יר. רמונד לריס ("שייח' רמונד") זכה לפרסום רב והפך לאחד המייצגים הבולט ביותר של מוזיקת המעלוף האלג'יראית/תוניסאית. הזמרת ונגנית העוד העיוורת רנט ל'אוראנז ששרה בצמד עם סעוד מדיאוני (שנרצח בשואה) היו ידועים גם כן עבור שילוב של סגנונות מערביים וסגנונות אנדלוסיים-מגרביים. הזמרת לין מונטי הייתה ידועה עבור שירת קברט עם השפעות אלג'יראיות. הזמר סלים הללי זכה לפרסום רב באלג'יריה ומרוקו וידוע בזכות ביצועיו של הסגנון השעבי המרוקאי. לילי בוניש המשיך מסורת משפחתית של זמר אלג'יראי ושילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו. חלק מהמוזיקאים היהודים-אלג'יראים המפורסמים, כגון אנריקו מסיאס ומוריס אל מדיוני, פעילים עד היום בצרפת וישראל.
מלבד מוזיקאים יהודים שתרמו כיחידים למוזיקה מסביבם, ליהודי אלג'יריה הייתה גם מסורת מוזיקלית משלהם, שבאה לידי ביטוי בשירת הקודש של פיוטים. ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) מאלג'יר כבר במאה ה-15 העלה על נס בכתביו את חשיבות המוזיקה במחשבה היהודית. הקהילות היהודיות השונות של אלג'יריה נבדלו במקצת בין אחת לשנייה במוזיקה הליטורגית שלהן, שהתבססה על סגנונות שונים של המוזיקה האנדלוסית הקלאסית. בנוסף החל מהמאה ה-19 ניכרה השפעה צרפתית על המוזיקה הליטורגית של יהודי אלג'יריה, שהלכו בדרכה של יהדות צרפת וחידשו את המוזיקה הליטורגית על ידי הקמת מקהלות מקצועיות, הכנסת עוגב לכמה בתי כנסת, הלחנת פיוטים על פי לחנים מערביים וכדומה.
רבנים ומנהיגים

שושלת הרבנים למשפחת זרביב שכיהנו בקהילות אלג'יר
שושלת הרבנים למשפחת מועטי. דיינים ומקובלים
שושלת הרבנים למשפחת זייני
שושלת הרבנים למשפחת אשכנזי
הרב דוד מועטי דיין ומקובל מחבר ספרים רבים.
הרב מכלוף זרביב, הזרע אמת.
הרב סידי פרג' חלימי, רבה של קונסטנטין.
הרב יצחק זרביב, רבה של קונסטנטין ורבה הראשי של קהילת אלג'יר.
הרב יונתן זרביב, מפוסקי יוצאי קונסטנטין- אלג'יר.[דרושה הבהרה]
זוכי פרס נובל יהודים יוצאי אלג'יריה

קלוד כהן-טנוג'י
ראו גם

שמעון בן צמח דוראן
שלמה בן שמעון דוראן
שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה
צו כרמיה
פרשת בכרי-בוג'נאח
יחסי אלג'יריה-צרפת
מסילת הרכבת חוצת סהרה
לקריאה נוספת

אליהו חי גג', "חסד ואמת זה השלחן: מנהגי ק"ק אלג'יר", הוצאת יעקב גיג, תרמ"ח.
יוסף שרביט, יהודי אלג'יריה בעידן הצרפתי 1962-1830, אוניברסיטה משודרת, 2010.
חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, הוצאת מוסד ביאליק, 2 כרכים, תשכ"ה.
חיים סעדון (עורך), אלג'יריה, בסדרת "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים", הוצאת משרד החינוך ומכון בן צבי, 2011.
אפרים חזן, השירה העברית באלג'יריה, הוצאת אורות יהדות המגרב ואוניברסיטת בר-אילן, 2009.
מנחם ויינשטין, הקהילות היהודיות באלג'יריה בין השנים 1300-1830, חיבור לשם קבלת תואר "ד"ר לפילוסופיה", אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה.
ז'אן פרדריק שוב, היהודים של מלך ספרד (אוראן 1509-1669), תרגם מצרפתית: אביטל ענבר, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2012.
מיכאל אביטבול, מכרמיה לפטן: אנטישמיות באלג'יריה הקולוניאלית 1870-1940, מרכז זלמן שזר, 1994.
משה חלמיש, משה עמאר ומוריס רומני (עורכים), יהודי אלג'יריה ולוב, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן – מרכז דהאן, תשע"ד (2014).
מרטין שדה, היהודים באלג'יריה בתקופת וישי – מערכת החינוך: (1940-1943), 2009
אפרים חזן, ציפי מלכוב ; עורכת: רותי גן, יהדות צפון אפריקה – ציונות, עליה והתיישבות, 1981
מיכאל אנסקי, יהודי אלג'יריה: מצו כרמיה עד השחרור, תשע"ג(הספר בקטלוג ULI)
אביהו רונן

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  המכללה האקדמית תל-חי  אוניברסיטת חיפה 
 מספר צאצאים:  2 
 
אביהו רונן (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חבר במכללה האקדמית תל חי, ומרצה מן החוץ באוניברסיטת חיפה (גימ.). תחומי מחקרו הראשיים הם היסטוריה של הלוגיקה, מחקרי מנהיגות וחקר השואה.
קורות חיים

אביהו רונן נולד בקיבוץ העוגן ליעקב רוזנברג (רונן) ממפעילי המחתרת בסלובקיה במלחמת העולם השנייה, ולחייקה קלינגר (רוזנברג) מפעילות הארגון היהודי הלוחם בבנדין וראשונת העדות על מרד הגטאות שהגיעה לארץ ישראל. בשנת 1958 התאבדה אמו של רונן, ושנה לאחר מכן הופיעה גרסה ראשונה של ספרה בדפוס מיומן בגיטו.
רונן השלים את לימודיו התיכוניים במוסד החינוכי של השומר הצעיר "רמות חפר" בקיבוץ מעברות. בשנה האחרונה ללימודיו היה בין יוזמיו של הקמת גרעין בנים ראשון של השומר הצעיר, גיל"ת (גרעין ילדי תנובה). יחד עם חבריו לקח רונן חלק באזרוח היאחזות כרם שלום בשנת 1968. במלחמת ההתשה (1968 – 1970) שירת בצה"ל כקצין קרבי בסיירת אגוז. במשך השנים שירת רונן במילואים גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רב-סרן.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף רונן לחבריו בכרם שלום, והיה שותף לעיצוב וגיבוש הקיבוץ, שנתפס בשנים אלה כסמן רדיקלי של השמאל. יחד עם חברי הקיבוץ פעל כנגד ניסיונות הגירוש של הבדואים מפתחת רפיח, כנגד תחילת ההתיישבות בגדה המערבית ובקידום תנועות שמאל כגון שי"ח, ושל"י. כמו כן היה שותף לניסיון לעצב את כרם שלום כקיבוץ פתוח מדגם מחדש. בשנים אלה, מילא רונן תפקידים חברתיים ומשקיים רבים בכרם שלום וביניהם מזכיר קיבוץ ורכז בניין.
בשנת 1979 עזב רונן את כרם שלום ועבר לתל אביב שם החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. במקביל היה פעיל באגודת הסטודנטים החדשה ובשלום עכשיו. רונן למד היסטוריה ופילוסופיה במסלול ישיר לתואר שני, אך לאחר שהתקדם בלימודיו במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, בחר לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בנושא השואה, זאת בהשפעת גילוים המחודש של יומני אמו חייקה קלינגר. לאחר קבלת תואר שלישי (1990) עבד רונן במשך שנים אחדות במוסדות לחקר והוראת השואה בין השאר במורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' ובבית לוחמי הגטאות שם היה ראש האגף הרעיוני (1999 – 2001).
בין השנים 1996 – 2017 לימד אביהו רונן במכללה האקדמית תל חי, ובין השנים 1998 – 2019 באוניברסיטת חיפה. נשוי, אב לבת ובן.
ספריו

Condemned to Life: The Diaries and Life of Chajka Klinger (English translation), Yad Vashem, 2025.
אנחנו לא בקונצנזוס: כרם שלום, קיבוץ קטן ופרוע על גבול רצועת עזה, 1968 – 1978, כנרת זמורה דביר, 2024.
Skazana na życie: Pamiętnikii życie Chajka Klinger, (Polish translation), translator: Michael Sobelman, Żydowski Instytut Historyczny, Warszawa 2021.
נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר, תל אביב: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים, 2011.
מערכי קצונה בצבאות זרים: מיון, פיתוח, מנהיגות, ערכים (בשיתוף עם זאב מעוז), מדור מחקר, מפקדת הזרוע לבנין הכוח ביבשה, צה"ל, 2005.
Harc az életért : Cionista (Somér) ellenállás Budapesten, 1944, Budapest: Belvarosi Konyvkiado, 1998 (Hungarian).
הקרב על החיים: השומר הצעיר בהונגריה, 1944, תל אביב: הוצאת יד יערי, 1994.
ספריו > ספרים בעריכתו

מכתבים בזמנים אפלים (עורך ראשי יחד עם הייני בורנשטיין, לבנה פרנק ורונן הרן), כרך א': פולין, סלובקיה; כרך ב': הונגריה, צרפת ובלגיה, תל אביב: מורשת 2019; כרך ג': יוגוסלביה, רומניה, בולגריה, אנגליה וארצות הברית, ארץ ישראל, כינס פריז, מורשת 2023.
Chajka Klinger, I am writing these words to you : the original diaries, Będzin 1944, edited by Avihu Ronen, translated from Polish by Anna Brzostowska and Jerzy Giebułtowski, Yad Vashem Publications and Moreshet Publications, 2017.
(עורך מדעי) חייקה קלינגר, אליכם אני כותבת: היומנים המקוריים, בנדין 1943, תרגום מפולנית: צבי ארד ואלכסנדר נצר, יד ושם ומורשת, 2016.
צבא ואתיקה: היבטים היסטוריים, סוציולוגים, פילוסופים ומשפטיים, תל אביב: הוצאת קצין חינוך וגדנ"ע ראשי ובית הספר לפיתוח מנהיגות, צה"ל 1996.
גוף שלישי יחיד: ביוגרפיות של חברי תנועות נוער בתקופת השואה, (עורך לצד יהויקים כוכבי). שני כרכים. חיפה: הוצאת בית לוחמי הגטאות, מורשת, יד יערי 1994 – 1995.
על המנהיגות (עורך לצד מיכה פופר), תל אביב: הוצאת משרד הביטחון. תל אביב: 1989 – 2006.
ספריו > חוברת חינוכית

"שלוש שורות בהיסטוריה – תנועות הנוער בפולין בתקופת השואה", תוכנית עבודה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הוצאת משואה, תשנ"ב (1992).
ספריו > מאמרים נבחרים בעיתונות

אביהו רונן, אלכס שלנו, מי יגול עפר מעיניך. בקלות יכולתי להיות אתה ואתה אני, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2024
אביהו רונן, "יצירת מופת אנרכיסטית", באתר הארץ, 6 ביולי 2012
"בנתיבי אברהם" (זיכרון היודנראט), הארץ, 1.5.1992.
"האומץ להיות בודד", הארץ, 30.1.1989.
"רשימותיו של תבוסתן" (מלחמת לבנון), הארץ, 4.8.1982.
"המורה שלי לפילוסופיה", שדמות, ס"א (סתיו תשל"ז), עמ’ 56 - 61.
"יהודה עמיחי – כאן ועכשיו" (מלחמת יום כיפורים) על המשמר, 8.3.1974.
"להרוג אותם", שדמות ל"ה, (סתיו תש"ל), עמ’ 32 - 38.
פרסים

ציון לשבח לספר אנחנו לא בקונצנזוס במסגרת פרס ע"ש ד"ר נתנאל ואריקה לורך לספר מחקר בהיסטוריה של מדינת ישראל לשנת תשפ"ד.
פרס בינלאומי לספר מחקר בנושא השואה ע"ש אברהם-מאיר שוורצבאום, של המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם לשנת 2013, לספר, נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר.
פרס בהט לכתבי יד פורצי גבולות לשנת 2011, מטעם הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה לספר: נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר.
פרס קרן עגיט מיסודה של ההסתדרות, לשנת 1995, לספר גוף שלישי יחיד.
פרס ואלנברג, מטעם אוניברסיטת תל אביב לשנת 1986 לעבודת הדוקטורט, יהודי זגלמביה בתקופת השואה.
הערות שוליים

↑  יהודה אלקנה, בזכות השכחה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267120205171  PLWABN: 9810660197305606  ISNI: 0000 0000 6697 3754  LCCN: nr92036521  VIAF: 19545842   WorldCat (עם VIAF): 19545842
ליגת העל הכוויתית

| --- | --- |

 תחום:  כדורגל
 ארגון:  התאחדות הכדורגל של כווית 
 מדינות:  כווית כווית
 קונפדרציה:  AFC (אסיה)
 קבוצות:  10
 מירב הזכיות:  אל-כווית (19)
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־64 שנים)
 אלופה נוכחית:  אל-כווית
 מפעל מקביל:  גביע האמיר הכוויתי   גביע כתר הנסיך הכוויתי   גביע הפדרציה של כווית
 מפעל נמוך:  הליגה הכוויתית הראשונה
 https://kuwait-fa.org/
 
ליגת העל הכוויתית נקראת מסיבות מסחריות גם STC פרימייר ליג היא ליגת הכדורגל הבכירה בכווית. הליגה הוקמה בשנת 1961, והזוכה הראשונה בתואר הייתה אל-ערבי (אנ'). שיאנית הזכיות היא אל-כווית.
היסטוריה

התיעודים הראשונים לליגה כלשהי היא ליגה שהתקיימה במשך 8 שנים ללא הכרה רשמית (מ-1951 ועד 1959), בה שיחקו קבוצות שלא נרשמו תחת ההתאחדות.
הליגה הכיוותית לכדורגל התחילה רשמית בעונת 1961/1962, ובעונה הראשונה השתתפו 8 קבוצות (ביניהן: אל-ערבי, אל-קדיסיה, אל-כווית, קבוצת הכדורגל של תיכון קיפאן, קבוצת הכדורגל של בית הספר שוויקה, קבוצת הכדורגל של המכללה התעשייתית, וקבוצת הכדורגל של המשטרה הכוויתית). אל-ערבי זכתה באליפות הראשונה של ליגה זו ללא הפסד. בעונת 1965/1966 הוסרו מהליגה קבוצות הכדורגל של בתי הספר, וקבוצות חדשות הצטרפו במקומם: אל-שלמיה, אל-פאחאהיל, ואל-שבאב.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 שלטו בליגה בעיקר "שלוש הגדולות": אל קדיסיה, אל-ערבי ואל-כווית, למעט אל-שלמיה שזכתה ב-1980/1981, קאזמה שזכתה ב-2 אליפויות באמצע שנות ה-80, ואל ג'אהרה שזכתה באליפות הראשונה והיחידה שלה ב-1989/1990. ב-1990/1991 לא התקיימה ליגה עקב מלחמת המפרץ ופלישת כוחות עיראקיים לכווית שעצרו את הליגה. בהמשך העשור האליפות התפצלה בין ארבע הזוכות מהעשורים הקודמים.
בשנות ה-2000 שלטו בליגה בעיקר אל-קדיסיה ואל-כווית שזכו ב-8 אליפויות בעשור זה. בשנות ה-2010 שלטה אל כווית שזכתה ב-6 אליפויות נוספות, כשהזוכה השנייה בשאר 4 האליפויות בעשור היא אל-קדיסיה.
התחרות

הליגה כוללת 10 קבוצות המתחרות ביניהן לאורך עונה הכוללת שני מפגשים אחד בבית ואחד בחוץ (18 מחזורים). קבוצה מקבלת שלוש נקודות על ניצחון, נקודה אחת על תוצאת תיקו ואפס נקודות על הפסד.
הקבוצות מדורגות לפי: נקודות, הפרש שערים ולאחר מכן שערים שהובקעו. אם בכל הפרמטרים הנ"ל ישנו שוויון בין קבוצות, הן חולקות ביניהם את המקום הגבוהה. אם יש שוויון בין הטוענות לאליפות (מקום ראשון ושני), או בין הטוענות להישארות בליגה (מקומות 8–10) או במיקום לכרטיס לגביע בינלאומי, משוחק משחק פלייאוף נוקאאוט בודד במיקום נייטרלי לקביעת המיקומים.
הקבוצות שדורגו לבסוף ב-2 המקומות האחרונים יורדות לליגת המשנה הירדנית שנקראת "הליגה הכוויתית הראשונה", ובמקומן עולות שתי הקבוצות הראשונות בליגת המשנה.
הקבוצה שזוכה במקום הראשון ובאליפות הליגה מעפילה לשלב המוקדמות של ליגת האלופות האסיאתית, והקבוצה שסיימה במקום השני והקבוצה שזכתה בגביע האמיר הכוויתי מעפילות לשלב הבתים של גביע AFC (השני בחשיבותו באסיה).
הקבוצות הכיוותיות הן בין המצליחות ביותר בגביע ה-AFC עם 4 זכיות בסך הכל.
אלופות הליגה לפי עונות

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע האמיר הכוויתי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
טבלת אליפויות

| קטגוריה | זוכה | עונות זכייה |
| --- | --- | --- |
| אל-קדיסיה | 17 | 1968/1969, 1970/1971, 1972/1973, 1974/1975, 1975/1976, 1977/1978, 1991/1992, 1998/1999, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2013/2014, 2015/2016 |
| אל-ערבי (אנ') | 17 | 1961/1962, 1962/1963, 1963/1964, 1965/1966, 1966/1967, 1969/1970, 1979/1980, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984, 1984/1985, 1987/1988, 1988/1989, 1992/1993, 1996/1997, 2001/2002, 2020/2021 |
| אל-כווית | 19 | 1964/1965, 1967/1968, 1971/1972, 1973/1974, 1976/1977, 1978/1979, 2000/2001, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2012/2013, 2014/2015, 2016/2017, 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020, 2021/2022, 2022/2023, 2023/2024 |
| קאזמה | 4 | 1985/1986, 1986/1987, 1993/1994, 1995/1996 |
| אל-שלמיה | 4 | 1980/1981, 1994/1995, 1997/1998, 1999/2000 |
| אל-ג'אהרה | 1 | 1989/1990 |
הערות שוליים

↑  עקב מלחמת המפרץ
קולנוע סובייטי

כרזת הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין", אחד הסרטים שהגדירו את הקולנוע הסובייטי
הקולנוע הסובייטי כולל את סרטי הקולנוע שהופקו בברית המועצות. כיוון שרוב תעשיית הקולנוע נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אלו התאפיינו בדרך כלל באסתטיקה וערכים של ריאליזם סוציאליסטי. כמו בתחומי אמנות אחרים, הכתיבה הדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית את הגישה לפיה מעשה האמנות אינו נובע מהשראה או כישרון של יחידים, אלא מציית למספר כללים, הניתנים ללימוד שיטתי-מדעי. גישה זו הובילה, בפרט בקולנוע, שהיה אמנות צעירה, לפיתוח גישות דידקטיות ללימוד וייצור סרטים.