stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק לופבן
תולדות חייו

לופבן נולד בעיירה דֶמְבִּיצַה (Dębica) שבמערב גליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. סבו, אבי-אביו, הדיין ר' יהודה לייב לופבן, היה מראשי הקהילה. בן לרחל לבית פולאנר ולאליקים (אליקום) גצל (געצל), שהיה סוחר יערות. נולד למשפחה בת 7 ילדים, הבנות: חוה, חייצ'ה, פרידה. הבנים: ישראל, פנחס, מרדכי-יואל ויצחק. פרידה, יצחק וחוה (מראשוני קיבוץ מרחביה) שעלו לישראל הם היחידים שנותרו בחיים, שאר המשפחה שנשארה בפולין נספתה בשואה או בניסיון בריחה ממנה. הוא למד ב'חדר' ולאחר מכן בבית מדרש ליד קרקוב, ונודע כ"עילוי". למד באופן פרטי גם תרבות משכילית, שכללה היכרות מעמיקה עם כתבי גתה, רילקה, תומאס מאן והיינריך היינה, שאותו אהב במיוחד. ציטוטים מכתבים אלה ואחרים שובצו במסותיו ומאמריו. לופבן דיבר בהברה אשכנזית, וסבל מגמגום.
בגיל 16 ארגן אזכרה להרצל בבית הכנסת, על אף התנגדות גורמים בקהילה. ההתנגשות בין הצדדים הגיעה לכך שנאסר ל-24 שעות בעוון הפרת הסדר הציבורי. עוד בפולין הצטרף לסניף "השחר" לבחורי ישיבה, לציונות ולהשכלה עברית, שמרכזה היה בטרנוב. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עבד בתחילה כפועל חקלאי ביבנאל, והצטרף למפלגת "הפועל הצעיר". עד מהרה עבר לירושלים, ועבד יחד עם אליעזר בן-יהודה במערכת "הצבי", וכך רכש את השכלתו בתחום העיתונות והדפוס. ב-1910 נסע לשווייץ והיה שומע חופשי לפילוסופיה באוניברסיטת ציריך. ב-1912 חזר לארץ ישראל, ב-1914 החל לעבוד עם יוסף אהרונוביץ' במערכת "הפועל הצעיר" וב-1923 החליף אותו בתפקיד העורך, לאחר שחזר משליחות התנועה לפולין וגרמניה. לופבן היה לאחד מאנשי מפלגת הפועל הצעיר, אם כי מעולם לא היה בשורת ההנהגה העיקרית, וייצג אותה במספר קונגרסים ציוניים ובוועד הפועל של ההסתדרות. כמו כן היה חבר אספת הנבחרים וועדת החינוך של כנסת ישראל.
לופבן נישא ללאה (1893 – 15 בספטמבר 1950), מבנות העלייה השנייה. ב-1929 נולד לזוג בנם היחיד, הסופר והעיתונאי חזי לופבן, שלימים אימץ קו פוליטי הפוך בתכלית לזה של אביו.
לופבין חי בצניעות רבה וסגפנית, מיעט לצאת את בניין המערכת ואת העיר תל אביב ולא היה איש רעים. הוא ספג ביקורת על כך שלא ראה בעיניו את ארץ ישראל הנבנית ולא נטל חלק בעשייה פרט לכתיבה ביקורתית.
בספטמבר 1948, ארבעה חודשים בלבד לאחר קום המדינה ובשעה שבנו נלחם בחזית הנגב, נפטר בבית החולים בילינסון, לאחר שלושה שבועות של מחלה. בן שישים במותו, נקבר בבית הקברות טרומפלדור. רק לאחר מותו התפרסמו עליו דברים אוהדים מעל דפי העיתון "דבר".
בהיר מחשבה וצלול דעת היה לא נתפס למבוכי דעות והשקפות ולא נגרר אחרי ברקי סיסמאות נוצצות ועדיי מרמה לא סינוורו את עיניו. פקוח-עין היה, מפוכח, עתים עד כדי אכזריות. חרדתו לאחריות ציבורית-מוסרית הייתה מושחת לפרקים את עטו בארס, ופולמוסו היה נעשה נוקב עד כדי לכלות את יריבו הרעיוני.
גם יריבים נפגעים רחשו לו כבוד והוא העמיד יריבים רבים... הוא לא התנהג במידת הרחמים ולא סלח, הוא לא העלים עין ולא הסביר פנים, הוא את אמרתו אמר ללא התחמקות וללא מורך והנפגעים וההלומים חשו את סנוקרות עטו בכל גופם...אף על פי כן אם לא היו ערלי-לב ופסחי רוח, אם היה להם חוש למעשה-חושב, למטווה תפארה, לבניין מרהיב עין, גם אם הוא ארמון למלך בלהות בדמיונם, לא יכלו שלא להתרשם ממעשה ידי אמן, מכישורי הלשון שלו וממנגינת שרעפיו.
יחסיו עם ברל כצנלסון

עם הקמת דבר, הוּצע לופבן על ידי "הפועל הצעיר" כעורך-שותף בעיתון ההסתדרותי לצידו של ברל כצנלסון, אך כצנלסון דחה זאת על הסף, תוך שהוא פוסל את לופבן באופן אישי. סיבת הטינה האישית העמוקה בין האישים אינה ברורה; ייתכן שהיה זה עקב מאמר של לופבן שתקף את כצנלסון על כך שייחס לתנועת אחדות העבודה את כל הישגי תנועת העבודה, תוך שהוא מוחק את קיומה והישגיה של תנועת הפועל הצעיר. מכל מקום, לופבן היה מבין הבודדים שערער על המוסכמה הקבועה שראתה בכצנלסון את המצפן המוסרי של תנועת הפועלים הציונית. על רקע זה כתב לופבן דיאלוג סאטירי מריר:
אחד ניגש אלי ואמר:כבדני! 

- מי אתה? 

- אני אישיות מוסרית! 

- מה? 

- אישיות מוסרית אנוכי! 

- מה סימניך? 

- כולם יודעים זאת: אני אישיות מוסרית, עליך לכבדני. 

... 

כיבדתיו. בוודאי הוא יודע מה הוא שח. נכנעתי בפני האיוולת.
לופבן לא מחל על כבודו ובתגובה לפסילתו על ידי כצנלסון, פרסם בכ"ט בכסלו תרפ"ה מאמר בשם "הסברה", בו האשים את אנשי אחדות העבודה, ובהם כצנלסון, בניצול בימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר ולביטול זכויותיו ההיסטוריות מתקופת העלייה השנייה. להוכחת האשמותיו, ציטט דברים שאמרו לכאורה כצנלסון ובן-גוריון באותו שבוע. כצנלסון נעלב והכחיש את הדברים במכתב להפועל הצעיר. מערכת העיתון פרסמה את מכתבו, אך הוסיפה "הערת מערכת", שהכחישה את הכחשתו. בעקבות זאת, שלח כצנלסון לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון, בנימוק שמאמרו של לופבן העיד על אי אמון בו מצד הפועל הצעיר. בעקבות ההתפטרות, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות על הטלת דופי בשליחיה. במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, יצא חיים ארלוזורוב להגנתו של לופבן, אולם כצנלסון הוכר בה לבסוף כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד.
כתביו ותרגומיו

יצחק לופבן, מבחר כתבי י' לופבן בכרך אחד מכונס וערוך בידי נ. תרדיון, הוצאת עיינות, 1954.
אמיל לודוויג, נפוליון (2 כרכים) (תרגם: יצחק לופבן), תל אביב: א"י שטיבל, תר"ץ-1930.
יצחק לופבאן, ל"ב פירושים, ורשה: פאלק און לאנד, 1927.
יצחק לופבן, הצד השני של המטבע, תל אביב: מרכז הנוער של חבר הקבוצות, [תש"ה].
יצחק לופבן, אנשי סגולה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1949.
כתביו ותרגומיו > בעריכתו

יצחק לופבן (עורך), דברים: ארבעה כרכי כתבי חיים ויצמן, הוצאת מצפה, 1934.
י. לופבן (עורך), ארבעים שנה: קובץ למלאות ארבעים שנה להופעת "הפועל הצעיר" ערוך על ידי י. לופבן, תל אביב: הוצאת מרכז מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ז.
לקריאה נוספת

ישראל כהן, יצחק לופבן, בתוך: סגל חבורה - אנשי חזון ומעש בתנועת העבודה, כתבים, כרך ד', הוצאת עקד, תשל"ו 1976, עמ' 134 - 142. לראשונה: תש"ט 1949.
ישראל כהן, "התוודעתי אל אישי 'הפועל הצעיר', בתוך: פנים אל פנים, הוצאת יחדיו, תשל"ט 1979, עמ' 233 - 234.
מאיר חזן, מתינות: הגישה המתונה בהפועל הצעיר ובמפא"י 1905–1945, עם עובד, 2009.
מאיר חזן, פובליציסט, מנפץ חלונות: יצחק לופבן עורך הפועל הצעיר, בתוך "קשר" 36 (2007) עמ' 70–82.
צבי לבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות -כרך ד, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות תל אביב, 1972, עמודים 87–89
הערות שוליים

↑  ספר הזיכרון לקהילת דעמביץ עמוד 34
↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק לופבן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1604
↑  הפרק הביוגרפי מבוסס על מ. חזן, מתינות עמ' 32; על ח. שורר, יצחק לופבן איננו, דבר, 12 בספטמבר 1948 ועל ספר הזיכרון לקהילת דעמביץ, עמ' 65.
1 2  אניטה שפירא, ברל, חלק א, עמ' 244–246.
↑  לדברי מאיר חזן.
↑  מאיר חזן, "פובליציסט מנפץ חלונות", עמ' 77.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, א, 1, עמ' 25.
↑  י' לופבן, "משנת חיים", בתוך: ערכין: קובץ לזכרו של א.ד. גורדון, תל אביב: תש"ב, עמ' 12.
↑  גלעד קדומים, היד הזדונית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 בנובמבר 2008
↑  ראו "לתולדותיה של סטירה ציבורית אחת" בתוך מאיר חזן, מתינות, עמ' 334–341.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309977105171  GND: 1146130104  ISNI: 0000 0000 9036 3825  LCCN: no2003091915  VIAF: 131896788   WorldCat (עם VIAF): 131896788
יעקב חרותי

| --- | --- |

יעקב חרותי, אוגוסט 2012
 לידה:  15 בינואר 1927 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 ביולי 2022 (בגיל 95) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון 
 השתייכות:  לח"י לח"י
 תפקידים אזרחיים
 עורך דין
 
יעקב חרותי (מימין) במדי משטרת היישובים לצד אביו מרדכי, סביבות 1945
חברי "מחתרת צריפין" ביום השחרור מכלא תל מונד, 1955. מימין: זאב ייבין, סוהר, יחזקאל מזרחי, יעקב בלומנטל, שמעון בכר, מנהל הכלא, יעקב חרותי וקצין הביטחון של הכלא
יעקב חרותי (15 בינואר 1927 – 28 ביולי 2022) היה עורך דין, לוחם לח"י וממייסדי מחתרת צריפין.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יעקב חרותי נולד בשנת 1927 בתל אביב. אמו, יהודית, עלתה עם הוריה מפולין בשנת 1923. אביו, מרדכי ולקר, ממייסדי תנועת "השומר הצעיר" בפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 ועיברת את שמו ל"חרותי" (חרות ישראל). מרדכי חרותי נמנה עם אנשי הקבוצה הראשונה שנשלחה לביתניה עילית. אולם לאחר מכן, שינה את זיהויו הפוליטי והצטרף למפא"י. הוא כיהן כסגן נשיא בית הדין הצבאי לערעורים של צה"ל.
ביוגרפיה > פעילותו בלח"י

יעקב למד בגימנסיה הרצליה והתגייס למשטרת היישובים העבריים, ולאחר שנת שירות הצטרף ללח"י. כאיש המחתרת, היה חבר במחלקה הטכנית, המציא שיטה להכנת חומרי נפץ בתנאי מחתרת שאפשרה לתנועת לח"י לייצר חומר נפץ בכמות של חצי טון חומר נפץ ביום עבודה. אחת הפצצות שיצרה המחלקה, הוטמנה במבנה המשטרה הבריטית בשרונה בתל אביב באפריל 1947, והרסה אותו כליל. בהתפוצצות נהרגו קצין ושלושה שוטרים. חצי שנה מאוחר יותר, נשלח חרותי לבריטניה כדי להקים שם סניף של לח"י ולגייס אנשים לארגון. במקביל, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון.
על סניף לח"י בבריטניה הוטלו מספר משימות על ידי הנהגת הארגון, בהן חיסול שלושה אנשים: שר החוץ, ארנסט בווין, מפקד הכוחות הבריטיים לשעבר בארץ ישראל, גנרל אוולין יו בארקר, שנחשב לאנטישמי וחתם על גזרי דין מוות לאסירי המחתרות, ורוי פאראן, ששירת בארץ כקצין משטרה, והועמד לדין אך זוכה במשפט מבוים, על מעורבותו במעצרו וברציחתו של הנער חבר לח"י, אלכסנדר רובוביץ, שנתפס בעת שהדביק כרוזים של המחתרת. הפקודה לחיסול בווין בוטלה בהוראת המפקדה בארץ ישראל. החבילה שהכילה את הפצצה ששלח הארגון לברקר עוררה את חשדה של אשתו, שהזעיקה את המשטרה שנטרלה אותה. חבילת הנפץ שנשלחה לפאראן נפתחה, לעומת זאת על ידי אחיו, רקס, שנהרג בפיצוץ.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, חזר חרותי מלונדון, דרך מרסי ומשם באנית מעפילים לעכו. על הקמת המדינה שמע בחדר הרדיו בלב ים. עם שובו הצטרף לשורות לוחמי לח"י. הוא השתתף כמפקד הפלוגה הדתית של לח"י בירושלים בניסיון הפריצה לעיר העתיקה בירושלים, מבצע קדם, מבצע משותף של ההגנה, אצ"ל ולח"י שנכשל, ואף סייע לחלץ פצוע של ההגנה תחת אש (מעשה שנזקף לזכותו מאוחר יותר במשפטו על חברות בארגון טרור). לאחר ההתנקשות של אנשי לח"י ברוזן השוודי פולקה ברנדוט, הורה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לאיסר הראל ולכוחות צה"ל בפרוזדור ירושלים לפרק את הארגון גם בירושלים. רבים מאנשי הארגון נכלאו בבית המעצר ביפו, אך לאחר בריחה המונית של העצורים, הוקם עבורם מחנה מעצר וגיוס לצה"ל בכפר הערבי הנטוש שייח' מוניס. חרותי הועבר ישירות מבית המעצר ללשכת הגיוס. לאחר שנים התגורר חרותי עם משפחתו בכפר. כל אותן שנים היה פעיל בחוג שריכז סביבו ד"ר ישראל אלדד, שפרסם את כתב העת "סולם".
ביוגרפיה > מחתרת צריפין

בחורף 1952, הקימו חרותי וידידו, איש הלח"י, שמעון בכר, את הקבוצה שנודעה בשם "מלכות ישראל" או "מחתרת צריפין".
המחתרת שמה לעצמה שתי מטרות:
לפגוע בנציגויות של ברית המועצות וצ'כוסלובקיה, במחאה על הדיכוי האנטישמי
להגיב בירי ולהרוג חיילים של הלגיון הערבי כל אימת שאלה יירו על יהודים בירושלים המחולקת
חרותי ובכר גייסו כמה עשרות מחבריהם לשעבר בלח"י, והקימו גם ארגון של צעירים, מעין תנועת נוער. בין חברי המחתרת, היו גם כאלו שהיו חברים במקביל ב"ברית הקנאים". המחתרת פעלה עד יוני 1953. ב-26 במאי, נעצרו שני בחורי ישיבה, אנשי "ברית הקנאים", ובידם חומר נפץ בדרכם להטמינו במשרד החינוך. אחד הבחורים היה אחראי על מחסן נשק של "מחתרת צריפין", והוא נשבר בחקירתו ומסר מידע שהוביל למעצר רוב אנשי המחתרת, שהוכרזה על ידי הממשלה ב-8 ביוני כארגון טרור. חרותי נעצר ב-27 במאי 1953.
חרותי וחבריו נשפטו בבית דין צבאי מיוחד בראשות השופט בנימין הלוי, ונידונו לתקופות מאסר שונות. חרותי נידון לעשר שנות מאסר. בערעור שהוגש על פסק הדין, ושנדון על ידי שופט בית המשפט העליון, שמעון אגרנט, המליץ אגרנט להפחית מעונשו בשל אותה הצלת איש "ההגנה" בקרב הפריצה הכושל לעיר העתיקה. חרותי וחבריו נשלחו למאסר בכלא תל מונד, ולאחר שנתיים זכו כולם בחנינה מידיו של ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, בהמלצת שר הדתות, הרב יהודה לייב פישמן מימון, והרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג והראשון לציון יצחק נסים. בזמן מאסרו השלים חרותי את לימודי המשפטים.
לאחר שנים, טען חרותי כי סיפק את הפצצות לעמוס קינן ולשאלתיאל בן יאיר, וטען כי הם השליכו אותן על ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס. חרותי טען כי הוא סבר, כפי שנאמר לו על ידי קינן, שהפצצה נועדה לפגוע בחנות שמוכרת סחורה שמקורה מגרמניה.
רצח קסטנר

בעקבות רצח ישראל קסטנר ב-1957, נעצרו חרותי וכמה מחבריו בחשד לחברות בארגון טרור. חרותי זוכה מההאשמה בחברות בארגון טרור, אך הורשע בהפצת כרוזים, ב-13 במרץ 1956, בגנות שופט השלום ד"ר מ. פרץ, על שעמד לזכות את ישראל קסטנר בתביעה על עדות שקר שהגיש נגדו מלכיאל גרינוולד. חרותי נידון לשנה וחצי מאסר, וערעורו על גזר הדין נדחה. מאחר שכבר בילה שנה במעצר שוחרר מיד, בניכוי שליש מעונשו.
אחרי מלחמת ששת הימים

לאחר התקופה הסוערת, הצטננה מעט רוחו של חרותי, והוא פנה לעיסוקו כעורך דין וכאיש משפחה. עם כיבוש יהודה והשומרון במלחמת ששת הימים, מצא שוב את ייעודו האידאולוגי, ושילב אותו עם הכשרתו המקצועית. הוא הכיר היטב את דיני המקרקעין, המבוססים על החוק העות'מאני ועל החוק המנדטורי, שעליהם התבססו גם חוקי ירדן שחלו על הגדה המערבית, ועל כן מונה לייעץ בענייני קרקעות ליועץ המשפטי של המנהל האזרחי. עסקת הקרקעות הראשונה שבה היה מעורב, הייתה רכישת קרקע בגוש עציון. הוא עשה זאת לבקשת "הימנותא", חברת-בת של הקרן הקיימת לישראל, שעסקה בעניין זה בסודיות רבה. הוא המשיך לפעול למען רכישת קרקעות, במיוחד לאחר המהפך בשנת 1977, והיה לעורך דינם של גדולי הסוחרים שרכשו קרקעות בשטחים, שעליהן הוקמו אחר כך יישובים כמו אלקנה, גבעת זאב, ושערי תקווה.
בבחירות לכנסת השתים עשרה שובץ ברשימת מפלגת מולדת.
בשנת 1997 השלים את עבודת הדוקטורט בתחום המשפטים.[דרושה הבהרה]
בשנת 2005, היה פעיל במכללת יהודה ושומרון[דרושה הבהרה] באריאל, והיה מעורב בפעילויות של חוגי הימין נגד פינוי ההתנחלויות. כיהן כחבר במועצה הציבורית של "חוננו".
חיים אישיים

יעקב חרותי היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, אילנה, נולד בנו ד"ר אמיר יחזקאל חרותי. מאשתו השנייה, שני (1927–2000) לבית לוינסון, נולדו עדי הראל, אסף חרותי, עו"ד עדנה חרותי, פרופ' רפי חרותי, רעיה חרותי ועו"ד נעמי חרותי פריאל. הוא התגורר בתל אביב ועסק בעריכת דין.
נפטר ב-28 ביולי 2022.
כתביו

אמת אחת ולא שתיים, תשס"ח, בהוצאת יאיר. חרותי מספר את סיפור המלחמה לחרות ישראל ומתאר את חלקו בה.
הערות שוליים

↑  צו על תנאי נגד מעצר י. חרותי, חרות, 5 ביוני 1953
↑  יוסי מלמן, ההונאה ששמה קץ לחברות שלי עם עמוס קינן, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2009
↑  חרותי נאשם בהנהלת ארגון טרוריסטי ובפרסום דברי גידופין נגד שופט, דבר, 7 באפריל 1957
↑  חרותי נמצא אשם בפרשת הכרוז וזוכה מאשמת השתייכות למחתרת, מעריב, 28 בינואר 1958, המשך
↑  ע"פ 49/58 יעקב חרותי נגד היועץ המשפטי לממשלה, פד"ע י"ב ע' 1541, ניתן ב-19 באוקטובר 1958
↑  חנן גרינווד, איש הלח"י יעקב חירותי הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 28 ביולי 2022
↑  פוסט בפייסבוק של נכדתו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298043905171  ISNI: 0000 0003 6959 6861  VIAF: 239257858   WorldCat (עם VIAF): 239257858 
8.סבא ממש אמיץ חגי חרותי כותב2001:4CD0:AC49:3C77:F228:C0:D5B9:BD4E‏
ישראל דוסטרובסקי

| --- | --- |

 לידה:  29 בנובמבר 1918 אודסה, הרפובליקה העממית של אוקראינה 
 פטירה:  28 בספטמבר 2010 (בגיל 91) ישראל 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 מוסדות:  אוניברסיטת בנגור  מכון ויצמן למדע  הוועדה לאנרגיה אטומית 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל לשנת 1995, נשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע
 תרומות עיקריות
 חקר איזוטופים
 
ישראל דוֹסְטְרוֹבְסקי (Dostrovsky;‏ 29 בנובמבר 1918 – 28 בספטמבר 2010) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, נשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
ביוגרפיה

דוסטרובסקי נולד ב-1918 באודסה שבאוקראינה, בנם של אריה וסוניה לבית פּוֹלְיַאקִין. ב-1919, כשהיה בן שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". אביו, ד"ר אריה דוסטרובסקי, היה רופא עור ומין, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
למד בגימנסיה העברית רחביה והצטרף לתנועת "המחנות העולים".
כאשר היה בן 13 הצטרף לארגון "ההגנה" ופעל במסגרתו. מאוחר יותר הצטרף לקיבוץ מעוז חיים, אך יצא ללימודי כימיה פיזיקלית באנגליה ונותר בה לצורכי מחקר והוראה. בשנת 1943 סיים דוסטרובסקי את לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עם סיום לימודיו עבד כמרצה לכימיה בקולג' האוניברסיטאי.
דוסטרובסקי שב לישראל ב-1 באפריל 1948 והקים את המחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, כמו גם את יחידה ג' בחיל המדע שעסקה בראשית חקר אנרגיה גרעינית. עבודתו בשירות הצבא נתמכה על ידי מכון ויצמן וקבוצות המחקר שפעלו תחתיו עסקו בבידוד איזוטופים ועבדו במשותף עם הוועדה לאנרגיה אטומית. נמנה עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית שהוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנת 1966, עם מיסודה של הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה, מונה דוסטרובסקי למנכ"ל הוועדה הראשון ושירת בתפקיד עד 1971. לאחר סיום תפקידו נותר חבר במועצה המייעצת לוועדה, עד שנת 1981.
בשנת 1971 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ובשנת 1973 נבחר לנשיאו החמישי. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1975. בשנה זו מונה לדרגת "פרופסור המכון", דרגה הניתנת למדענים דגולים שהשיגו הישגים יוצאי דופן במדע ופעלו למען מדינת ישראל ומכון ויצמן למדע.
דוסטרובסקי זכה בפרס ויצמן (1951) ובפרס ישראל למדעים מדויקים (1995). קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומהטכניון, ובשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חיים אישיים

היה נשוי לדפנה לבית ווֹרְמַלְד, ואב לשניים. אחותו הייתה המוזיקאית יוכבד דוסטרובסקי. בן דודו מצד אביו היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי. הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים .
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 50–67.
ישראל דוסטרובסקי (מימין) בסיור של חיל המדע בנגב
ירון בארי

| --- | --- |

ירון בארי (במרכז) יחד עם השר לביטחון הפנים יצחק אהרונוביץ' והמפכ"ל יוחנן דנינו בטקס חנוכת המכללה הלאומית לשוטרים
 לידה:  17 בדצמבר 1962 (בן 62) מושב בית יצחק
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1981–2011 (צה"ל) 2011 – 2016 (משטרת ישראל)
 דרגה:    תת-אלוף  ניצב
 תפקידים בשירות
 ראש חטיבת כוח האדם (צה"ל)  ראש אגף משאבי אנוש (משטרה)  ראש אגף התנועה
 
ירון בארי (נולד ב-17 בדצמבר 1962) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף משאבי אנוש וראש אגף התנועה. שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ובתפקידו האחרון בצה"ל עמד בראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה (מז"י). כיהן כיו"ר של ארגון "חבר", חבר דירקטוריון בנק "אוצר החייל", יו"ר ארגון קרנות השוטרים ובשנת 2019 מונה למנכ"ל הגוף המאוחד של קרן לב"י והאגודה למען החייל.
ביוגרפיה

בארי נולד וגדל במושב בית יצחק שבעמק חפר. אביו חקלאי ואמו מורה. הוא בעל תואר ראשון (B.A) רב תחומי במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני (MBA) במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
ביוגרפיה > שירות צבאי (1981–2011)

בארי התגייס לצה"ל ב-1981 ושובץ כלוחם בחיל השריון. השתתף במלחמת לבנון הראשונה. במהלך השתתפותו בקורס קציני שריון נפצע בארי באורח קשה ועבר תקופת החלמה ארוכה, שבסיומה החליט להמשיך בשירות קבע בחיל השלישות. הוא ביצע תפקידי שטח מגוונים, שירת כקצין השלישות של חטיבת הנח"ל ולאחר מכן מונה לראש לשכתו של ראש אכ"א, האלוף יורם (יָיה) יאיר. בשנת 1996 שירת בארי כעוזרו של ח"כ (אלוף במיל') אורי אור, כמזכיר צבאי לסגן שר הביטחון.
בשנת 2001 מונה לתפקיד קצין השלישות של פיקוד הצפון והיה שותף לבניית התשתית הפיקודית לאחר הנסיגה מלבנון. בשנת 2005 מונה לתפקיד ראש מחלקת פרט בצה"ל ויו"ר ארגון "חבר". במהלך כהונתו ניהל והוביל בארי את מערך הטיפול בפרט ובתחומי הרווחה בצה"ל בשרות סדיר, קבע ומערך המילואים ובין היתר הוביל והטמיע את תוכניות "ת"ש אחר" - שינוי אסטרטגי לקיצור ייעול וביזור תהליכי הטיפול בחיילי החובה בצה"ל. בארי היה לשותף בגיבוש מכרז הפנסיה בצה"ל לצד קליטת המתגייסים הראשונים לפנסיה צוברת וכיהן כחבר הוועד המנהל באגודה למען החייל והיה שותף להקמת פרויקט "אמץ לוחם".
באותן שנים שימש בארי כחבר הדירקטוריון של בנק "אוצר החייל" ולקח חלק פעיל (בפן הניהולי, בהיבטים המשפטיים, העסקיים והכלכליים) בתהליכי העברת בעלות הבנק לקבוצת "הבינלאומי הראשון". הוא היה חבר בוועדת האשראי בבנק.
בשנת 2008 הועלה בארי לדרגת תת-אלוף ומונה לתפקיד ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בצה"ל, שם עסק בין היתר בפיתוח, הובלה והטמעת תפיסה חדשה לטיפול במתגייסים ליחידות השדה של צה"ל. הוא הוביל תוכנית לטיפול ייחודי בחיילים בני העדה האתיופית ביחידות זרוע היבשה ובהטמעת תוכנית קליטה וטיפול רווחתי ייחודי ומותאם למתגייסים להכשרות הראשוניות ביחידות היבשה.
ביוגרפיה > לאחר השירות הצבאי (2011–2016)

בשנת 2011 נקרא בארי לשירות במשטרת ישראל על ידי המפכ"ל דאז, יוחנן דנינו. הוא הועלה לדרגת ניצב ושירת כראש אגף משאבי אנוש. במסגרת תפקידו הוביל בארי את תוכנית "חושבים אנשים", אשר הובילה לשינוי בתפיסה הארגונית ובאופן התייחסות המשטרה ומפקדיה לאנשים המשרתים בארגון - החל מאופן הגיוס, תנאי השירות (לרבות העלאת משכורות) וחיזוק הקשר הבלתי אמצעי עם השוטרים. בין הפעולות שהוביל בארי נמנו שינוי וקיצור הגיוס למשטרת ישראל׳, איחוד כלל בתי הספר והמכללות למרכז אחד בבית שמש - "המכללה הלאומית לשוטרים", מיסוד ומיצוב אתר "חושבים אנשים", פיתוח תוכניות לעידוד המצוינות, שינוי אסטרטגי בחברת קרנות השוטרים ועוד.
בשנת 2015 מונה בארי לעמוד בראש אגף התנועה של משטרת ישראל והוביל רה-ארגון במבנה מערך התנועה במשטרה. בין היתר הוביל שימוע ציבורי בנושא בטיחות בדרכים בוועדת הכלכלה בכנסת. הוא שילב מערכת חדשה לחיזוי תאונות דרכים ותגבר את מערך התנועה בכ־900 תקנים חדשים. במאי 2015 נחקר בארי שלא באזהרה בפרשת רונאל פישר. בתום החקירה הופרכו כנגדו כל החשדות.
בנובמבר 2016 פרש ממשטרת ישראל, לבקשתו, לאחר שהשלים את השינוי אותו הוביל במערך התנועה.
בשנת 2017 מונה בארי למשנה למנכ"ל בחברת "אאורה השקעות". במאי 2019, מונה על ידי ועדה בראשות יו"ר עמותת "יחד למען החייל", האלוף (מיל') יורם יאיר, למנכ"ל הגוף המאוחד של קרן לב"י והאגודה למען החייל. ביוני החליף את תא"ל (מיל') אילן טל.
היה חבר בדירקטוריונים של מספר גופים, בהם בנק "אוצר החייל" ארגון "חבר" והאגודה למען החייל.
בארי נשוי לאילנית, מעצבת פנים, ואב לארבעה מתגוררים בבנימינה.
פרסים

בשנת 2007 קיבל את פרס ראש אכ"א צה"ל למצוינות על הובלת תוכנית "ת"ש אחר" בצה"ל.
בשנת 2012 קיבל את פרס מפכ"ל משטרת ישראל למצוינות על הובלת תוכנית "חושבים אנשים"
הערות שוליים

↑  מנכ"ל חדש לעמותת "יחד למען החייל", באתר ישראל היום
↑  אילנית בארי הפתיעה את בעלה ירון בקרב סכינים, באתר פלאשנט
↑  רון שטיין, ‏"אנשים יאכלו חצץ מכף של טרקטור בייעוץ הפנסיוני", באתר גלובס, 30 במאי 2008
↑  עידן יוסף, המפכל הציג את סגל הפיקוד החדש של המשטרה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 במאי 2011
↑   יניב קובוביץ, ראש אגף התנועה פורש מהמשטרה על רקע זינוק במספר ההרוגים בתאונות דרכים, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2016
↑  ראש אגף התנועה ירון בארי פורש מהמשטרה, באתר כל הזמן
↑  שירי דובר, ‏חיזקו ואימצו: מי הוזמנו והגיעו בשעת ערב לקריה בתל-אביב, באתר גלובס, 23 ביולי 2019
↑  פרידתו של אילן טל בפרופיל יחד למען החייל, באתר פייסבוק
↑  שם דירקטור ירון בארי, באתר הדירקטורים
פרושים

ערך זה עוסק בזרם יהודי משמעותי בימי בית שני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"הפרושים מאשימים את ישוע", דוצ'ו, בערך 1310.
פרושים היו אחת מהכיתות היהודיות העיקריות במחצית השנייה של תקופת בית שני. הם האמינו בהיותה של התורה שבעל פה, שבפרשנותם תקפה ומאוחדת עם התורה שבכתב ונתונה מסיני כמותה, בסמכות חכמים לפרש ולהורות על בסיס שתיהן, בתחיית המתים לעתיד לבוא ובשכר ועונש בעולם הבא. הפרושים זוהו עם השכבות העממיות, ויריביהם העיקריים היו הצדוקים האריסטוקרטיים ששללו את התורה שבעל פה ואת האמונה בתחיית המתים. כמו כן, היו מצויים במתיחות גם עם כיתות בית שני האחרות, כמו האיסיים והנוצרים הקדומים. תפיסתם נותרה דומיננטית לאחר חורבן בית שני והפילוג היהודי-נוצרי, והפרושים היו קודמיה של היהדות הרבנית, ובמידה מסוימת מעצביה של היהדות האורתודוקסית המוכרת בימינו.
מקור השם

שם הכיתה נבע מהפועל "פרש, לפרוש" אך לא ברור ממי התכוונו חבריה להתבדל: מהמוני עם הארץ שלא היו בקיאים בתורה ולא הקפידו כמותם על קיום המצוות והידוריהן, או מהעולם החיצון בכלל. מאידך, ייתכן ושמם 	מיסוד פ־ר־שׁ א', מגזרת הבנינים השלמים בצורה: פֹּרַשׁ-ים שכן נודעו כפרשנים. בראשם של הפרושים עמדו חכמי המשנה, התנאים. ראשיו של זרם זה נקראו בכינוי "רבי", שפירושו "גדול", "מורם מעם".
הופעת הזרמים הכיתתיים

ככל הנראה, החלו הפרושים להתבלט על בימת ההיסטוריה, כזרם מובחן בפני עצמו, בערך בשנת 150 לפנה"ס, בזמן כלשהו הקרוב למרד החשמונאים. בתקופה זו החלו לצוץ בקרב יהודי ארץ ישראל מחלוקות דתיות, אשר פיצלו את העם לזרמים דתיים שונים. חוקרים משערים שמחלוקות דתיות אלו החלו לצוץ בעקבות הצלחת המרד וההתעוררות הדתית שהוא הביא, או מפני שבתקופת גזרות אנטיוכוס וההתייוונות חלו שינויים בהשקפות הדתיות של העם.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו ("יוספוס פלביוס") מספר על שלוש או ארבע כיתות עיקריות במאה הראשונה לספירה: צדוקים (שככל הנראה מנו כמה מאות בודדות של אנשים, שהתבלטו בשל מעמדם הכלכלי הגבוה), איסיים (שמנו לדבריו כ-4,000 חברים) ופרושים (שמנו לדבריו כ-6,000 חברים) ולעיתים גם הקנאים (המכנה אותה בשם "הפילוסופיה הרביעית"), אך נראה שהיו עוד זרמים יהודיים מלבד כיתות אלו. בשונה מהצדוקים שישבו בעיקר בירושלים ומהאיסיים שהתרכזו בים המלח, הפרושים התפרשו על פני הארץ כולה והיו בעלי השפעה ניכרת על החברה היהודית.