stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן
מהלך הטקס

בטקס משתתפים, באופן מתואם, חיילי המשמר ההודי וחיילי המשמר הפקיסטני. החיילים, שלראשם כובע דמוי זנב טווס או מניפה, מתאפיינים בגובה רב ובגמישות גפיים. החיילים ההודים לובשים מדים בצבע ירוק זית ועל ראשם כובע אדום, והחיילים הפקיסטנים לובשים מדים שחורים ועל ראשם כובע שחור. הטקס מתקיים מדי יום לפני השקיעה, ונמשך 45 דקות. בכל צד של הגבול קיימות טריבונות עליהן יושבים הצופים. בעוד בצד ההודי, גברים ונשים יושבים יחדיו, בצד הפקיסטני ישנה הפרדה בין המינים. הטריבונות יכולות להכיל אלפי אנשים, ולרוב הצד ההודי מלא עד אפס מקום בעוד הקהל בצד הפקיסטני דליל יותר. טקס זה נחשב לאטרקציה תיירותית בשני הצדדים, ובגבול ההודי יש אגף בטריבונה המיועד לתיירים בלבד.
הטקס מאופיין באווירה לוחמנית והצעדה בו מדמה ריקוד מלחמה (אנ') לקראת יציאה לקרב. הטקס מתחיל במפגן ראווה, עליו מנצחים כרוזים משני צידי הגבול בליווי תרועות חצוצרה. הכרוז בכל צד נותן את הפקודות לחיילי המשמר, ומשלהב את הקהל בקריאותיו בטון עולה ויורד. החיילים מבצעים תרגילי סדר הכוללים הנפות ידיים ורגליים, צעידה מהירה ורקיעת רגליים. ארשת פניהם חמורת סבר, ומחוות גופם משדרות תוקפנות כלפי הצד השני. לאורך כל הטקס, הקהל מריע וקורא קריאות עידוד וקריאות בעלות אופי פטריוטי (למשל: 'תחי פקיסטן!' ו'תחי הודו!'). שיא הטקס מתרחש כאשר חיילי שני הצדדים עומדים בשער הגבול זה מול זה, מורידים את הדגלים מהתורן, חייל הודי וחייל פקיסטני לוחצים יד ושניהם סוגרים את השער. עם סיום הטקס, פוצחים הצופים בשירה ובריקודים ומניפים את דגלי הלאום.
בשנת 2010, רשויות הודו ביקשו מרשויות פקיסטן לעדן את האגרסיביות הדומיננטית בטקס. פקיסטן תחילה סרבה, אך לאחר מספר חודשים הגיעה להסכמות עם הודו לפיהן מחוות האגרוף ישתנו, והמבטים התוקפניים בעת לחיצת היד יוחלפו בחיוך. כמו כן, באותה השנה, לאחר ארבעה עשורים, משמר הגבול ההודי החליט לשלב נשים בטקס. במהלך הטקס, חיילות משמר הגבול מבצעות תרגילי סדר, אך הן אינן מגיעות לכדי מפגש חזיתי עם החיילים הפקיסטנים.
פיגוע ההתאבדות בשנת 2014

בנובמבר 2014, לפחות 55 אנשים מצאו את מותם בפיגוע התאבדות שהתרחש סמוך למעבר הגבול (אנ') בצידו הפקיסטני. הפיגוע התרחש מיד בסיום הטקס, בעיירה הסמוכה לגבול ואגה. הטליבאן לקח אחריות על הפיגוע וטען כי ביצע פיגוע זה כתגובה למבצעים צבאיים נגד המורדים בגבול פקיסטן.
גלריית תמונות

חייל פקיסטני
חיילים הודים
חיילות הודיות צועדות אל עבר השער
מפגן כוח בין החיילים הפקיסטנים לחיילים ההודים
חיילים הודים
מבט מהטריבונה הפקיסטנית אל עבר הגבול
חיילים פקיסטנים
חייל פקיסטני מוריד את הדגל מהתורן
חיילים הודים עומדים בשער הגבול
חיילים הודים ופקיסטנים
חייל הודי
חייל פקיסטני צועד עם חרב שלופה
חיילים הודים צועדים אל עבר השער
הערות שוליים

1 2  לבקשת ההודים: הטקס בגבול הפקיסטני יירגע, באתר nrg‏, 22 ביולי 2010
↑  Goodbye to the ceremony of silly walks between India and Pakistan, Guardian
1 2  Ben Doherty, Ritual dance between bitter brothers, The Sydney Morning Herald, January 29, 2012
↑  יותם יעקבסון, ‏קרב תרנגולים, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2007, 18 באוקטובר 2007
↑  Now BSF Women Beating Retreat at Wagah Border, Outlookindia, JUL 22, 2010
↑   ד-פ-א, לפחות 55 הרוגים בפיגוע במעבר גבול בין פקיסטאן להודו, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2014
טיגריס נגנדונג

| טיגריס נגנדונג> תקופה |
| --- | --- |
פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: טיגריס
תת־מין:: טיגריס נגנדונג
שם מדעי
 Panthera tigris soloensis ‏קניגסוולד, 1933

טיגריס נגנדונג (שם מדעי: Panthera tigris soloensis) הוא תת-מין נכחד של הטיגריס. שרידיו נמצאו בסונדאלנד, אינדונזיה והם מתוארכים לפליסטוקן.
שרידיו של טיגריס הנגנדונג נחפרו בעיקר ליד כפר נגנדונג, ומכאן שמו. עד כה, נמצאו רק 7 שרידים ידועים. דבר המקשה בלחקור את הטיגריס הנכחד.
השרידים המעטים של טיגריס הנגנדונג מרמזים שהוא היה בגודל של טיגריס בנגלי. עם זאת, בהתחשב לגודלם של שרידים אחרים, ייתכן שהוא היה גדול יותר מטיגריס מודרני (אפילו מהטיגריס הסיבירי). זכר גדול יכל לשקול 400 ק"ג, ובמקרה כזה היה גדול מכל טיגריס חי כיום. בגודלו הוא דמה לאריה האמריקאי ולסמילודון. דבר ההופך אותו לאחד החתוליים הגדולים ביותר שחיו אי פעם.
בנוסף לשרידי טיגריס הנגנדונג, התגלו שרידים של בעלי חיים נוספים בנגנדונג. בהם פילאים קדומים (כמו סטגודוניים), תאואים, איילים, טפירים וקרנפים. בנוסף למאובנים אלה, נמצאו גם שרידים של הומו ארקטוס (מתת-המין הנכחד, Homo erectus soloensis).
יאנוב

ערך זה עוסק ביישוב במחוז פודלסיה, פולין. אם התכוונתם ליישוב באוקראינה (בעבר בגליציה, פולין), ראו .
| --- | --- |
סמל יאנוב

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודלסיה פודלסיה
 מחוז:  סוקולקה
 קואורדינטות:  53°28′N 23°13′E﻿ / ﻿53.467°N 23.217°E﻿ / 53.467; 23.217
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייאנוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייאנוב(למפת פרובינציית פודלסיה רגילה) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לו. ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהיאנוב(למפת פרובינציית פודלסיה מוגדלת) ביאליסטוק סובאלק לומז'ה אוגוסטוב ביילסק פודלסקי  רוסיה - קלינינגרד  לובלין ורמיה-מזוריה בלארוס ליטא מזוביהיאנוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
יאנוב (בפולנית: Janów) הוא כפר במחוז סוקולקה שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-39 ק"מ צפונית לביאליסטוק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר יאנוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-15 כיישוב כנסייתי, ובאמצע המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
קהילות > יהודי יאנוב

בכפר פעלו כמה מאדמו"רי חסידות לובושוב.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים ממערב פולין, ובהמשך החודש הועבר לשליטת ברית המועצות.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, תוך גיוסם לעבודות כפייה. בסוף אוגוסט 1941 רוכזו כ-2,500 יהודי היישוב בגטו שהוקם באזור עני וקטן בו, בו רבים מתו ממגפת טיפוס הבהרות.
ב-2 בנובמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר למחנה בקלבסין, וכעבור מספר שבועות שולחו ממנו למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
אנדרטה לקדושי יאנוב נמצאת במושב צופית.
אנדרטה לקדושי יאנוב בצופית
הרכבת התחתית של סנטיאגו דה צ'ילה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  צ'ילה צ'ילה
 עיר:  סנטיאגו דה צ'ילה
 מפעיל:  Metro S.A
 מידע על ההקמה
 פתיחת המערכת:  15 בספטמבר 1975
 מידע על המערכת
 אורך המערכת:  139.7 ק"מ
 רוחב המסילה:  1,435 מ"מ
 מתח חשמלי:  750 V DC railway electrification 
 מספר נוסעים ביום:  2.4 מיליון
 מספר נוסעים בשנה:  703.7 מיליון
 מספר הקווים:  7
 מספר התחנות:  136
 https://www.metro.cl
 תרשים המערכת
 
 מפת המטרו כולל קו 3 שנפתח ב-22 בינואר 2019
 
הרכבת התחתית של סנטיאגו (בספרדית: Metro de Santiago) היא רכבת תחתית, המכסה חלק נרחב מהעיר סנטיאגו, בירתה של הרפובליקה של צ'ילה. מערכת תחבורה זו מנוהלת על ידי חברת Metro SA. וזוהי אחת משתי מערכות רכבת תחתית הקיימות בצ'ילה, יחד עם הרכבת התחתית של ולפראיסו.
מערכת תחבורה זו היא אחת המערכות המודרניות ביותר באמריקה הלטינית כולה, והיא אף מחזיקה בתואר הרשת הנרחבת ביותר בדרום אמריקה והרשת השנייה באורכה באמריקה הלטינית אחרי הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי.
ברכבת פועלים שבעה קווים, ויש לה 136 תחנות הפזורות על מסילות באורך 140 ק"מ. ברכבת משתמשים כ-2.4 מיליון נוסעים מדי יום בימי השבוע, כאשר השיא עומד על 2,948,876 נוסעים ביום, ב-30 באפריל 2019. מבחינת נוסעים בשנה, השיא נקבע בשנת 2018 והוא עומד על כ-721 מיליון נוסעים בשנה. (בשנת 2019 הייתה ירידה קלה בכמות הנוסעים עקב נזקים שנגרמו לרכבת והשבתת חלקים ממנה ברבעון האחרון של השנה כתוצאה מונדליזם במסגרת המחאות בצ'ילה).
היסטוריה > ראשית הפרויקט

הרעיון לבנות רכבת תחתית בעיר סנטיאגו עלה בשנת 1944, עת חיפשו פתרונות לשיפור מצב התחבורה הכאוטי בסנטיאגו, שנוצר בעקבות העלייה המטאורית בכמות האוכלוסייה שחוותה העיר מאז ראשית שנות ה-30. עם זאת, הרעיונות המעשיים החלו להתגבש רק בשנות ה-60, כאשר הממשלה פתחה במכרז בינלאומי לפיתוח מערכת תחבורה עירונית. ב-24 באוקטובר 1968 אישרה ממשלתו של הנשיא אדוארדו פריי מונטלבה (אנ') את הפרויקט שהציג התאגיד הצרפתי-צ'יליאני BCEOM-SOFRETU-CADE, ובו יצירת חמישה קווים על רשת של כ-60 ק"מ עד שנת 1990. ב־29 במאי 1969, החלו העבודות להקמת הקו הראשון, שייעודו היה חיבור בין השכונה האזרחית לקומונה ההיסטורית של בראנקאס (בקומונה הנוכחית לו פראדו).
ב־15 בספטמבר 1975, במהלך תקופת הדיקטטורה הצבאית, חנך אוגוסטו פינושה את הקו הראשון של הרכבת התחתית בסנטיאגו, שהפך לשלישי בדרום אמריקה אחרי מערכות התחבורה העירוניות שבבואנוס איירס, ארגנטינה ובסאו פאולו שבברזיל, שנחנכו ב-1913 וב-1974 בהתאמה.
קו 1, בחלקו הראשון, נסע בעיקר מתחת לפני הקרקע מתחנת "סן פבלו" לתחנת "לה מונדה" מתחת לשדרת ליברטדור ברנרדו או'היגינס השדרה המרכזית בעיר. בשנת 1977 הורחב הקו לתחום קומונת פרובידנסיה והגיע בשנת 1980 מזרחה עד לתחנת "אסקואלה מיליטר".
במרץ 1978 נחנך קו 2, המקטע הראשון שנחנך יצא מתחנת "לוס ארואס" ורץ מעל פני הקרקע מצפון לדרום לאורך הכביש הפאן-אמריקאי עד לתחנת "פרנקלין". בדצמבר של אותה השנה הוארך הקו דרומה לאורך גראן אבנידה חוסה מיגל קאררה עד לתחנת "לו אובאייה", הפעם מתחת לאדמה.
היסטוריה > שינויים בפרויקט

למרות הצמיחה המהירה של הרשת, המשבר הכלכלי החמור שפקד את המדינה בשנת 1982 חיבל במימוש הפרויקט המקורי. בנוסף לכך מחקרים דמוגרפים הראו שהגידול באוכלוסייה באזור דרום-מזרח הבירה מחייב שינוי בתוכניות על חשבון צפון העיר, שם תוכננו ההרחבות העתידיות של השירות.
כדי לענות על הדרישות שהתחילו להיווצר כתוצאה מהשינויים הדמוגרפיים, היה צורך בשינוי המסלול של קו 2 כך שיתחיל מתחנת "לוס ארואס", יעבור במרכז ההיסטורי של העיר, יחצה שוב את קו 1 בתחנת "בקדאנו" ויעבור לאורך חלק משדרת ויקוניה מקאנה. בינתיים, קו 3 ייסע לאורך שדרות אינדיפנדנסיה ואירראסאבל ויפצה על החסרון של קו 2 בגזרה הצפונית.
עם זאת, התוכניות שונו שוב כאשר ב-3 במרץ 1985 הרסה רעידת אדמה חלק גדול מעמק צ'ילה המרכזי. ומרבית הכספים להקמת ההארכה של הקווים 2 ו-3 שימשו לכיסוי עלויות בניית העיר מחדש. כך שמבין העבודות המתוכננות, היחידה שהושלמה הייתה פתיחתן של שתי תחנות חדשות של קו 2 בצפון "סנטה אנה" ו"מפוצ'ו" ב-1986 וב-1987 בהתאמה. כששמה של האחרונה שונה מאוחר יותר לתחנת "פואנטה קאל אי קאנטו", לאחר שבמהלך החפירות בפרויקט זה התרחשה התגלית המדהימה של שרידי גשר קליקאנטו הישן, סמל העיר במשך יותר ממאה שנה. באותה שנה, התחילה לפעול גם מערכת המיניבוסים של העיר "מטרובוס" מתחנות "אסקואלה מיליטר", "לו אובאייה" ו"לאס רחאס".
ברמה המוסדית, הניהול של הרכבת התחתית של סנטיאגו עבר שינוי בסוף שנות ה-80. כשמנהלת הרכבת התחתית הכללית לשעבר, שהייתה שייכת למשרד לעבודות ציבוריות, הפכה לחברה ציבורית מוגבלת בשם "מטרו SA", בהתאם להוראות חוק 18772, שפורסמו ב-28 בינואר 1989.
אך עם תחיית הכלכלה לאחר נס צ'ילה (אנ') תוכניות ההארכה של הרכבת התחתית חזרו לחיים. הצמיחה באוכלוסייה באזור הדרום-מזרחי של הבירה במהלך שנות השמונים הפכה את קומונת לה פלורידה לקומונה המאוכלסת ביותר במדינה, ולכן הקמת קו חדש לעבר אותו אזור הפכה לדחופה. התוכניות הראשונות הוצגו בשנת 1989, ובשנת 1991 הכריז הנשיא פטריסיו איילווין על בנייתן. הקו החדש התחיל בתחנת "בקדאנו" לכיוון דרום עד לכביש הטבעת, כביש אמריגו וספוצ'י (אנ'), לאורך ציר ויקוניה מקאנה.
הקו השלישי במערכת שקיבל את המספר 5 נחנך ב-5 באפריל 1997 על ידי הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה. כשמסלולו נמתח על פני 10.3 ק"מ. כשהוא מתחיל מתחת לפני האדמה מתחת ל"פארקה בוסטמאנטה", וממשיך מעל פני האדמה כשהוא יוצא מאוחר יותר בצורת ויאדוקט מעל כביש ויקוניה מקאנה, ויורד שוב עד שהוא מגיע לתחנת "בייאוויסטה דה לה פלורידה".
במרץ 2000 נחנך קטע נוסף מקו 5 שחצה את המרכז ההיסטורי של הבירה. וקישר בין התחנות "בקדאנו" ו"סנטה אנה" דרך התחנות "פלאסה דה ארמאס" ו"בייאס ארטס" וחיבר בין שלושת הקווים הקיימים באותה תקופה.
היסטוריה > קווים חדשים והרחבות

בשנת 2000 ניצח בבחירות לנשיאות ריקארדו לאגוס, ואחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה פיתוח והשקעה במערכת הרכבת התחתית בבירה. כשהתוכנית שהוצעה הייתה הארכת קו 5 מערבה עד תחנת "קינטה נורמל", לאורך רחוב קתדרל, והארכתו של קו 2 צפונה ודרומה כך שבשני הקצוות שלו הוא יתחבר לכביש הטבעת אמריגו וספוצ'י.
עם זאת, ההכרזה המשמעותית יותר התרחשה בשנת 2002 כאשר לאגוס הכריז על הקמת קו נוסף, קו 4, שיקיף חלק גדול מהאזור הדרום-מזרחי של כביש אמריגו וספוצ'י ויגיע למרכז קומונת פואנטה אלטו, שהחליפה את שכנתה לה פלורידה בתור הקומונה המאוכלסת ביותר במדינה.
כשמטרת הפרויקטים הללו הייתה להכפיל את רשת הרכבת התחתית עד שנת 2010, השנה בה חגגה צ'ילה את יום העצמאות ה-200 שלה. פרויקטים אלו תוכננו במטרה להפוך את הרכבת תחתית של סנטיאגו לרכיב המרכזי של תוכנית הרפורמה במערכת התחבורה בעיר, תוכנית שזכתה לשם טרנסנטיאגו (עד ששמה שונה במרץ 2019). לצד הארכת המסילות ובניית הקו החדש תוכננו גם תחנות משולבות במטרה לאפשר אינטראקציה טובה יותר בין הרכבת התחתית לאמצעי התחבורה שונים, בעיקר מיניבוסים ואוטובוסים. התחנה המשולבת הראשונה שתוכננה הייתה בתחנת "קינטה נורמל", שנחנכה במסגרת חנוכת ההארכה המערבית של קו 5 ב-31 במרץ 2004. עם זאת, התוכנית המקורית לשילוב של התחנה עם תחנת רכבת נגנזה לאחר כישלון פרויקט רכבת אלמדה-מליפייה (אנ').
נקודת ציון משמעותית נוספת בהיסטוריה של הרכבת התחתית של סנטיאגו התרחשה ב-8 בספטמבר 2004, כאשר הרכבת חצתה לראשונה מתחת נהר מפוצ'ו (אנ'), בעת חניכת התחנות "פטרונאטו" ו"סרו בלנקו" בהארכה הצפונית של קו 2. ב-22 בדצמבר שלאחר מכן, נחנכה ההארכה הדרומית של הקו האמור, הכוללת את תחנות "אל פארון" ו"לה סיסטרנה". קטע נוסף של קו 2 לכיוון צפון נחנך ב-25 בנובמבר 2005. ולבסוף, ב-22 בדצמבר 2006, נחנך הקטע האחרון של קו 2 בעלות של יותר מ-170 מיליון דולר, שהניב גידול של 27.7 מיליון נוסעים בשנה.
החלק הראשון של קו 4 הקו עליו הכריז הנשיא לאגוס בתחילת כהונתו נחנך ב-30 בנובמבר 2005, והוא כלל את החלק התת-קרקעי בין התחנות "טובאלבה" ו"גרסיה", והויאדוקט בין התחנות "ויסנטה ואלדס" ו"פלאסה דה פואנטה אלטו". המקטע בין התחנות "גרסיה" ל"ויסנטה ואלדס", בוצע זמנית על ידי אוטובוסים ממערכת טרנסנטיאגו, ונחנך לבסוף ב-2 במרץ 2006. בנקודה זו בזמן קו 4, היה הקו הארוך ביותר במערכת כולה, עם 24.7 קילומטרים ו-22 תחנות המחברות בין הקומונות פרובידנסיה, לאס קונדס, ניוניואה, לה ריינה, פניאלולן, מאקול, לה פלורידה ופואנטה אלטו. בקו החדש הוצג גם צי רכבות חדש, של חברת אלסטום המיוצרות בברזיל, הגדולות בהרבה מאלו שבשלושת הקווים האחרים. ב-16 באוגוסט 2006 הושלם קו 4 עם חנוכת קו 4A,המחבר בין קו 2 לקו 4 כשהוא נסוע בין התחנות "ויקוניה מקאנה" ו"לה סיסטרנה".
היסטוריה > טרנסנטיאגו

במשך שנים רבות עבדו על תוכניות ארגון מחדש של מערכת התחבורה בסנטיאגו, שיאפשרו לנוסעים לשלב בין אמצעי התחבורה השונים, ובפרט בין מערך המיניבוסים לרכבת התחתית. רפורמה זו שנקראה טרנסנטיאגו עד 2019 עת שונה שמה ל-רד מטרופוליטנה דה מובילידד, או בקיצור רד (ספ'), התבססה על הרכבת התחתית כאחד הצירים המרכזיים שלה, שתקל על מעבר נוסעים מרשת האוטובוסים שעברה רפורמה משמעותית במסגרת התוכנית. מערכת התשלומים בין אמצעי התחבורה אוחדה על ידי השקת כרטיס ביפ! (אנ'). כאשר מבנה התעריפים שונה, כך שיאפשר שילוב של מעבר אחד או יותר בין אמצעי התחבורה בתוספת תשלום קלה או ללא תוספת תשלום כלל.
טרנסנטיאגו הפכה לפיכך לאחד האתגרים הגדולים ביותר שעמדו בפני הנהלת הרכבת התחתית של סנטיאגו. שינויים מבניים אלו במערכת התחבורה הניבו זרימה משמעותית של משתמשים חדשים, בנוסף לאלה ששולבו בקו 4 החדש. כדי להתמודד עם עלייה זו בנפח הנוסעים, השקיעה הנהלת הרכבת התחתית השקעה מסיבית על מנת למנוע את קריסת הרשת, השקעה שכללה שיפורים בתשתית הגישה לתחנות, רכישת 11 רכבות חדשות מחברת CAF הספרדית, ושילובן בכל הקווים כמו גם שיפוץ של הרכבות הקיימות. בנוסף, נערך קמפיין הסברה רחב היקף עבור המשתמשים החדשים בנוגע לשימוש ברשת.
ב־10 בפברואר 2007 הושקה תוכנית טרנסנטיאגו אך התוצאות היו קטסטרופליות. מרבית קווי האוטובוסים החדשים קרסו תוך מספר שעות, ואילצו מאות אלפי משתמשים לעבור לרכבת התחתית, שסיפקה שירות אמין ומהיר יותר עד אז. בתוך מספר ימים הוכפל מספר נוסעי הרכבת התחתית ותחנות רבות לא יכלו להכיל את כמות האנשים שהגיעו אליהן. צעדים שונים אפשרו לצמצם את מספר הנוסעים ברכבת התחתית ולהעבירם למיניבוסים, שכן הם הצליחו לתפקד כרגיל. עם זאת, הרכבת התחתית המשיכה להציג נתוני תפוסה גבוהים ביותר. כדי לנסות לענות על הביקוש העצום, החליטו בהנהלת הרכבת התחתית להקדים את תחילת השירות לשעה 6:00 בבוקר החל מ-1 במרץ. ב-10 במרץ הודיעה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט על הארכת שעות הפעילות בחצי שעה בערב עד 23:00. לכך התווספו צעדים שונים שהופעלו במהלך השנים שלאחר השקת התוכנית, כגון הקמת שירותי אקספרס בקווים 2, 4 ו-5 בשעות השיא, נקודות גישה חדשות עבור מספר תחנות והגדלת מספר הקרונות בקו 1.
היסטוריה > הארכות למאיפו ולאס קונדס

ב־15 בנובמבר 2005 הכריז הנשיא ריקארדו לאגוס על הארכת קו 1 מזרחה, מתחנת "אסקואלה מיליטר" לתחנת "לוס דומיניקוס", שבקומונת לאס קונדס. שלוש תחנות חדשות הוקמו, מה שהוסיף 4 קילומטרים לרשת ההרכבת התחתית. כשנחנכו ב-7 בינואר 2010 בימי נשיאותה של מיצ'ל בצ'לט.
באותו יום הוכרז על אחד הפרויקטים החשובים ביותר בשירות: הארכת קו 5 מערבה, המחבר את הקומונות מאיפו, פודאוול, לו פראדו וקינטה נורמל לרשת הרכבת תחתית. באופן זה, הגיעה הרכבת התחתית לראשונה לגזרה המערבית של העיר ולקומונת מאיפו, הקומונה המאוכלסת ביותר במדינה באותה העת לאחר שעקפה את פואנטה אלטו בשנת 2008.
ב-31 באוקטובר 2009 אושרה הפריסה הסופית של ההארכה של קו 5, היוצאת מתחנת "קינטה נורמל" לאורך שדרת סן פבלו מתחת לפני האדמה, ופונה דרומה על פני הקרקע לאורך שדרות טניינטה קרוז ופאחריטוס לפני שהיא יורדת שוב מתחת לאדמה עד לתחנה הסופית בפלאסה דה ארמאס דה מאיפו. הקטע הראשון לתחנת "פודאוול" נחנך ב-12 בינואר 2010, ואילו החלק שנותר ל"פלאסה דה מאיפו" נפתח לציבור ב-3 בפברואר 2011.
לצד ההארכות החדשות, בוצעו גם מספר עבודות חשובות, ביניהן שיפוץ תחנת "פאחריטוס" כדי להפוך אותה למסוף לולאתי, שמאפשר יעילות רבה יותר בקטע העמוס ביותר של קו 1. חנוכת תחנת "סן חוסה דה לה אסטרייה" שהתעכבה בקו 4. בנוסף במסגרת ההארכה של קו 5 נבנתה בתחנת "דל סול" גם תשתית לטרמינל אוטובוסים בינעירוניים.
היסטוריה > קווים 7, 8 ו-9

ב-1 ביוני 2017 בנאומה השנתי (ספ') הכריזה הנשיאה מיצ'ל בצ'לט על הקמתו של קו 7. שיהיה מקביל לחלק משמעותי מהתוואי של קו 1, במטרה להפחית את העומס על הקו בכ-20%, ולהיפתח בשנת 2025. על פי התכנון, קו זה ישולב עם קווים 1, 2, 3 ו-5 וישרת את הקומונת של רנקה, סרו נביה, קינטה נורמל, סנטיאגו, פרובידנסיה, לאס קונדס וויטקורה.
ב-22 בדצמבר 2017 פרסם העיתון "אל מרקוריו" דו"ח לפיו תוואי הקו שונה, כך שהוא לא ישולב גם עם קו 6. לצד זאת, הוכרז כי פתיחת הקו לא תתרחש כמתוכנן והקו ייחנך רק בשנת 2026, כשבהמשך נדחתה הפתיחה ל-2028.
ביוני 2018 בנאומו השנתי הכריז הנשיא סבסטיאן פיניירה כי יחלו העבודות לתכנון שני קווי רכבת תחתית חדשים, קו 8 שיחבר את קומונות לה פלורידה ופואנטה אלטו עם פרובידנסיה ויתחבר לקווים 1, 3, 4 ו-6. וקו 9 שיצא ממרכז העירי דרומה לקומונת לה פינטנה, אחת הקומונת האחרונות בעיר שעוד לא מחוברת לרכבת התחתית, שיתחבר לקווים 1, 3, 4A ו-6. בנוסף הכריז פיניירה שקו 4 יורחב בשלוש תחנות נוספות. על פי התוכנית המקורית קווים 8 ו-9 היו צפויים להיחנך בין שנת 2027 ל-2028. אך במרץ 2020 בעקבות המחאה החברתית שהחלה בסוף שנת 2019 שהשביתה מספר רב של תחנות המכרז נתקע ותאריך הפתיחה הוכרז כלא ידוע.
היסטוריה > משבר חברתי

במהלך חודש אוקטובר 2019, רשת הרכבת התחתית של סנטיאגו הושפעה ממחאה חברתית שהתפתחה בעקבות התוצאות של תוכנית טרנסנטיאגו שהגבירו את העומס על מערכת הרכבת התחתית כולה, מה שהביא לעלייה בתעריפי הנסיעה. בתגובה לעליית המחירים החלו תלמידי תיכון לבצע פעולות מחאתיות מאורגנות של התגנבות לרכבת והתחמקות מתשלום בין 6 ל-11 באוקטובר שגררו פעולות אכיפה של המשטרה. בשבוע שלאחר מכן ההפגנות גלשו לתחנות הרכבת התחתית השונות, וגרמו להשבתות חוזרות ונשנות של שירות הרכבות.
ביום שישי, 18 באוקטובר, המצב הסלים וכל הרשת נאלצה להיסגר בעקבות התקפות על תחנות ועובדים. בלילה לאחר הכרזת מצב חירום על ידי הנשיא סבסטיאן פיניירה, השחיתו מפגינים מספר תחנות כשהעלו אותן באש, וחלקן הותקפו שוב למחרת, גם לאחר שהוכרז על עוצר. בתווך, חקר המכון הלאומי לזכויות אדם (INDH) חשדות כי תחנת "בקדאנו" שימשה על ידי המשטרה והצבא כמרכז מעצר ועינויים. האתר נבדק על ידי צוות של נציגים מה-INDH, המשטרה החוקרת (PDI) ונציגי מערכת המשפט. החוקרים לא מצאו כל עדות לעינויים או מעצרים בלתי חוקיים במקום, אך נפתחה חקירה כדי לשלול מצב של אי סדרים.
רשת הרכבת התחתית חזרה לפעול ביום שני 21 באוקטובר, עם זאת, בשל נזקים למספר רב של תחנות לקח לרשת 7 חודשים לחזור לזמינות כמעט מלאה, כשרק ב-25 בספטמבר 2020 עם פתיחתן המחודשת של תחנות "טרינידד" ו"פרוטקטורה דה לה אינפנסיה" בקו 4 חזרה הרשת לפעול בשלמותה. אך רב הקווים חזרו לפעילות חלקית, כבר בשבוע שלאחר מכן כשב-23 באוקטובר חזרו לפעול קווים 3 ו-6, ב-25 באוקטובר קווים 2 ו-5, קו 4 ב־28 לחודש אך קו 4A חזר לפעולה רק ב-25 בנובמבר, כאשר כל הקווים פועלים במתכונת חלקית גם מבחינת מסלול וגם מבחינת לוח זמנים. במקביל ב-23 באוקטובר דווח כי נגרם נזק ל-79 תחנות, כאשר הקווים 4, 4A ו-5 היו אלה עם מספר התחנות הגבוה ביותר שנפגעו. כמו כן דווח כי נמצאו נזקים גם ב-6 רכבות, 5 בקו 4 ואחת בקו 1 - שהוצתה בתחנת סן פבלו. כאשר עלות הנזקים מגל המחאות נאמדה ביותר מ-300 מיליון דולר.
היסטוריה > ציר זמן היסטורי

| קו | תחנות | אורך | מספר תחנות | תאריך פתיחה | מאפיינים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סן פבלו – לה מונדה | 8.2 ק"מ | 12 | 15 בספטמבר 1975 | תת קרקעי |
|  | לה מונדה – סלבדור | 3.2 ק"מ | 5 | 31 במרץ 1977 | תת קרקעי |
|  | לוס ארואס – פרנקלין | 4.9 ק"מ | 4 | 31 במרץ 1978 | מעל פני הקרקע |
|  | פרנקלין – לו אובאייה | 4.8 ק"מ | 6 | 21 בדצמבר 1978 | תת קרקעי |
|  | סלבדור – אסקואלה מיליטר | 4.5 ק"מ | 6 | 22 באוגוסט 1980 | תת קרקעי |
|  | לוס ארואס – סנטה אנה | 0.7 ק"מ | 1 | 25 ביולי 1986 | מעל פני הקרקע |
|  | סנטה אנה – פואנטה קאל אי קאנטו | 1 ק"מ | 1 | 15 בספטמבר 1987 | מעל פני הקרקע/תת קרקעי |
|  | בקדאנו – בייאוויסטה דה לה פלורידה | 10.3 ק"מ | 11 | 5 באפריל 1997 | ויאדוקט/תת קרקעי |
|  | בקדאנו – סנטה אנה | 2.7 ק"מ | 2 | 4 במרץ 2000 | תת קרקעי |
|  | סנטה אנה – קינטה נורמל | 1.9 ק"מ | 2 | 31 במרץ 2004 | תת קרקעי |
|  | פואנטה קאל אי קאנטו – סרו בלנקו | 1.6 ק"מ | 2 | 8 בספטמבר 2004 | תת קרקעי |
|  | לו אובאייה – לה סיסטרנה | 2.1 ק"מ | 2 | 22 בדצמבר 2004 | תת קרקעי |
|  | סרו בלנקו – אינסטיין | 1.9 ק"מ | 2 | 25 בנובמבר 2005 | תת קרקעי |
|  | בייאוויסטה דה לה פלורידה – ויסנטה ואלדס | 0.6 ק"מ | 1 | 30 בנובמבר 2005 | תת קרקעי |
|  | ויסנטה ואלדס – פלאסה דה פואנטה אלטו | 10.9 ק"מ | 9 | 30 בנובמבר 2005 | ויאדוקט/תת קרקעי |
|  | טובאלבה – גרסיה | 7.7 ק"מ | 7 | 30 בנובמבר 2005 | תת קרקעי |
|  | גרסיה – ויסנטה ואלדס | 6.1 ק"מ | 5 | 2 במרץ 2006 | מעל פני הקרקע |
|  | ויקוניה מקאנה – לה סיסטרנה | 7.7 ק"מ | 6 | 16 באוגוסט 2006 | מעל פני הקרקע |
|  | אינסטיין – וספוסיו נורטה | 3.6 ק"מ | 3 | 21 בדצמבר 2006 | תת קרקעי |
|  | סן חוסה דה לה אסטרייה | 0 ק"מ | 1 | 5 בנובמבר 2009 | ויאדוקט |
|  | אסקואלה מיליטר – לוס דומיניקוס | 4 ק"מ | 3 | 7 בינואר 2010 | תת קרקעי |
|  | קינטה נורמל – פודאוול | 5.8 ק"מ | 5 | 12 בינואר 2010 | תת קרקעי |
|  | פודאוול – פלאסה דה מאיפו | 8 ק"מ | 7 | 3 בפברואר 2011 | ויאדוקט |
|  | סריוס – לוס לאונס | 15.3 ק"מ | 10 | 2 בנובמבר 2017 | תת קרקעי |
|  | לוס ליברטדורס – פרננדו קסטיו ולאסקו | 21.7 ק"מ | 18 | 22 בינואר 2019 | תת קרקעי |
|  | לה סיסטרנה – הוספיטל אל פינו | 5 ק"מ | 4 | 2023 | תת קרקעי |
|  | לוס ליברטדורס – פלאסה דה קיליקורה | 3.8 ק"מ | 3 | 2023 | תת קרקעי |
|  | איסדורה גוינאצ'אה | 1.4 ק"מ | 1 | 2028 | תת קרקעי |
|  | ברזיל– אסטרואיל | 24.8 ק"מ | 19 | 2028 | תת קרקעי |
|  | לוס לאונס – פואנטה אלטו | 20 ק"מ | 14 | טרם נקבע | תת קרקעי |
|  | סנטה לוסיה – לה פינטנה | 17 ק"מ | 13 | טרם נקבע | תת קרקעי |
|  | פלאסה דה פואנטה אלטו – באחוס דה מאנה | 4 ק"מ | 3 | 2028 | תת קרקעי |
מבנה > קווים > קו 1

קו 1 הוא קו הראשון של הרשת והוא הציר המרכזי שלה, בהיותו היחיד שחוצה את העיר ממזרח למערב. הקו כולל 27 תחנות הפרוסות על פני 20.4 ק"מ והמסלול השלם של הקו המזוהה עם הצבע האדום, אורך כ-30 דקות.
המקטע הראשון של קו 1 באורך 8.2 ק"מ נחנך ב-15 בספטמבר 1975 בין התחנות "סן פבלו" ו"לה מונדה". מאוחר יותר הוא הוארך ב-3.2 ק"מ נוספים מזרחה עד לתחנת "סלבדור", מקטע שנחנך ב-31 במרץ 1977. ההארכה הבאה של הקו באורך 4.5 ק"מ נחנכה ב־22 באוגוסט 1980 מתחנת "סלבדור" עד לתחנת "אסקואלה מיליטר". כשההארכה האחרונה לעת עתה נחנכה ב-7 בינואר 2010 כשהתווספו למסלול שלוש תחנות ו-4 ק"מ שהמשיכו את הקו מתחנת "אסקואלה מיליטר" עד לתחנת "לוס דומיניקוס".
קו 1 עובר בקומונות לו פראדו, סנטיאגו, פרובידנסיה ולאס קונדס. מסלולו ממערב למזרח מתחיל בתחנת "סן פבלו" לכיוון דרום מתחת לפני הקרקע לאורך שדרת נפטונו, ובהמשך פונה מזרחה כשהוא פוגש את כביש 68 המוביל לולפראיסו. לאחר מקטע ראשוני זה שברובו נוסע הקו בתוך תעלה, הוא שב לנסוע מתחת לפני הקרקע בתחילת שדרת ליברטדור ברנרדו או'היגינס (אנ') השדרה מרכזית של העיר, המכסה חלק גדול מהמרכז ההיסטורי של סנטיאגו שהקו נוסע לכל אורכה. לאחר מכן עובר הקו מתחת השדרות פרובידנסיה, פרובידנסיה נואבה ואפוקינדו, והוא מסתיים בפלאסה לוס דומיניקוס, בקומונת לאס קונדס.
קו 1 הוא קו הרכבת תחתית עם מספר הנוסעים הגדול ביותר, כשבשנת 2018 הוא ריכז כ-38.6% מכלל הנסיעות ברשת ובשנת 2019 לאחר פתיחת קו 3 הוא ריכז כ-37.7% מכלל הנסיעות. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהוא משרת הן את תושבי מערב והן את תושבי מזרח העיר, ובנוסף הוא גם עובר בציר הכלכלי והמסחרי העיקרי של סנטיאגו, שלאורכו ממוקמים ציוני דרך עירוניים רבים וחשובים. כמו, בניין הפרלמנט ארמון לה מונדה (אנ') פסאו אאומדה (אנ') שמהווה מרכז מסחרי חשוב, הבניינים המרכזיים של שלוש האוניברסיטאות הגדולות במדינה, מסופי אוטובוסים בינעירוניים שונים ותחנת הרכבת בעיר.