stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמונה
הריסת הבתים בעמונה (2006) > לקראת העימות

בלילה שלפני העימות הציע הרב חנן פורת, בשם מועצת יש"ע, שתוענק למתנחלים ארכה של שבוע להעתיק את הבתים ליישוב עפרה, ואם לא יצליחו, הם יהרסו אותם בעצמם. ההצעה הוגשה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, וקיבלה את הסכמת הגורמים הצבאיים, אך ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, סירב להצעה. פורת פנה לבג"ץ, והשופט אליקים רובינשטיין נתן צו זמני המונע את כניסת כוחות המשטרה עד לדיון בעתירתו בבג"ץ. בשעה שמונה וחצי בבוקר החל הדיון בעתירה, ובסופו, בסביבות השעה עשר, דחו השופטים את העתירה.
ב-1 בפברואר 2006 (ג' בשבט ה'תשס"ו) הגיעו כששת אלפים שוטרים וחיילים בפיקודו של תנ"צ מאיר בוקובזה לעמונה, כדי להרוס את הבתים ולאבטח את המשימה. מולם התבצרו בבתים כשלושת אלפים פעילים, רובם בני נוער, שניסו ללא הצלחה למנוע את הרס הבתים. בתחילת השבוע שבו נהרסו הבתים החלו להתאסף במקום צעירים רבים, עד שביום שלישי התאספו במקום יותר משלושת אלפים איש. בין האנשים שנאספו בעמונה היו גם חברי הכנסת מסיעות הימין ראש המועצה המקומית מטה בנימין, פנחס ולרשטיין. רבה של עפרה התיר לנשים להתבצר בבתים, בהנחה שכוחות הביטחון ישלחו חיילות לפינוי הנשים. בפינוי עצמו, אף שהיו חיילות, שוטרי היס"מ הוציאו את הנשים מהבתים. כמה בני נוער התנכלו לכלי רכב של אמצעי התקשורת ואף ידו אבנים עליהם, אך הנהגת המאבק השתדלה להרחיקם ובהמשך התקשורת עבדה ללא הפרעות. בלילה שקדם לעימות כבר התרחשו עימותים 'קלים'. הנהגת היישוב ביקשה מהמתבצרים שלא לנהוג באלימות ולהרחיק את האבנים מקצה הגג, אך הסתבר כי היא אינה שולטת במצב.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > מהלך העימות

כוחות הביטחון נפרסו בארבעה מעגלים. בחיצוני עמדו חיילים שחצצו בין היישוב עפרה לעמונה, ומנעו ממתגברים להתקרב לעמונה. בשלישי עמדו שוטרי מג"ב שמנעו מהסובבים להתקרב. אלה לא השתמשו בכוח פיזי כלל. למטה עמדה שורת שוטרי יס"מ שמנעה מהנמצאים בחוץ ומאלה שהוצאו מהבתים להיכנס לאזור הבתים. הכוח הפנימי עסק בפינוי עצמו.
לקראת העימות התמקמו רבים מהנוכחים במאחז בגבעה שממול לבתים ולא השתתפו בעימות. אלו שהשתתפו בעימות התחלקו לשלושה מקומות, כאשר הרוב התמקמו בבתים עצמם ומסביבם ואחרים בגגות שחלקם בוצרו בתיל. בשעה 09:15 הוכרז במערכת הכריזה של היישוב: "השוטרים עולים לכיוון היישוב - כולם לרוץ לבתים ולהתכונן". כוחות משטרה פרצו את המתרסים שהקימו מתנחלים. אחרי כן, נתקלו הכוחות בחומה אנושית, שאותה הובילו ראשי מועצת יש"ע, פנחס ולרשטיין וח"כים מהימין, חומה זו נפרצה על ידי פרשי המשטרה שהכו את המפגינים באלות ובפרסות סוסיהם, מה שהביא למטחי אבנים מצד הנערים שעמדו על גגות הבתים. במהלך הפריצה נפצעו מספר שוטרים ומתנחלים רבים, בהם חבר הכנסת אפי איתם שאושפז לאחר שנפגע בראשו מפרסת סוסו של שוטר יס"מ, אל"ם במילואים מוטי יוגב שהוכה בביטנו ורגליו וגיד נקרע ברגלו וח"כ אריה אלדד, שידו נשברה.
כאשר הגיעו הכוחות לבתים עצמם, הגבירו המתבצרים בגגות את זריקת האבנים, ואף זרקו בלוקים ומוטות ברזל על שוטרים ופצעו כמה מהם, אחד באורח בינוני. השוטרים הציבו סולמות על הבתים, והורידו נערים מהגגות תוך שימוש באלות. במהלך שלב זה נפצע קשה בראשו יחיעם אייל, בנו של מזכ"ל מפלגת תקומה נחי אייל, שהוכה בראשו על ידי שוטר בעזרת אלה הפוכה.
תוך כדי העימות תמונות וסרטי וידאו צולמו ותיעדו הכאה של נערים שישבו על הרצפה ללא התגרות. המתבצרים העידו כי אף מי שביקש לצאת ללא התנגדות הוכה, וכל מי שעבר במסדרון בדרך החוצה הוכה שוב. גם צלמי עיתונות הוכו.
מגן דוד אדום הכריז על אירוע רב נפגעים. מספר הפצועים שפונו לבתי חולים עלה על 300, כרבע מהם מכוחות הביטחון וכשלושה רבעים מקרב מתנגדי ההריסה. לטענת המתנחלים כמעט כל הנפגעים היו מתנחלים.
בתום 4 שעות של מאבק קשה הצליחו כוחות הביטחון לפנות את כל המתבצרים והרסו את הבתים.
גילויי האלימות החריפים במאבק, משני הצדדים, עלו על כל עימות קודם מסוג זה ומספר הפצועים במהלך יום הפינוי והריסת הבתים עלה על מספר הפצועים בתוכנית ההתנתקות כולה. המאבק חולל סערה ציבורית. תמונה שצילם במקום צלם AP עודד בלילטי ובה נערה המנסה לחסום קבוצת שוטרים, זכתה בפרס פוליצר בקטגוריה של סיקור חדשותי. את האירועים האחרונים והתנהגות המשטרה בדקה ועדת חקירה פרלמנטרית, שסיימה את עבודתה בהגשת דו"ח ביניים חריף לפני הבחירות במרץ 2006.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > לאחר העימות > טענות בדבר אלימות משטרתית מופרזת

פעילי הימין התלוננו שהאלימות שהופעלה כנגדם הייתה מופרזת וללא הצדקה ונבעה משיקולי בחירות. יידוי האבנים, לטענתם, בא כתגובה על האלימות המשטרתית. חברי הכנסת אפי איתם ואריה אלדד טענו כי המשטרה באה מראש על מנת לנהוג בברוטליות כלפי המפגינים ולא ניתנה הזדמנות לח"כים להרגיע את הרוחות. איתם ואלדד תקפו בחריפות את ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט. אלדד אף טען שאולמרט הורה על פינוי אלים כדי לזכות בקולות השמאל בבחירות לכנסת ה-17. גם ארגון "בצלם" פנה אל היועץ המשפטי לממשלה בדרישה לחקור את השימוש המופרז בכוח משטרתי.
ראשי הנאבקים טענו כי שוטרים הכו זמן רב לאחר שכל איום כלפיהם חלף ותקפו את הגיבוי המוחלט שאלימות הזו זכתה לה בדרגי המשטרה והממשלה. היו שציינו גם את העובדה שהשוטרים (למעט שניים) נפצעו פציעות קלות מאוד, לעומת המתבצרים שנפגעו פגיעות ראש, ופונו לבית החולים במספרים גבוהים בהרבה. הועלו גם טענות על הטרדות מיניות בזמן הפינוי על ידי שוטרים כלפי מפגינות.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > לאחר העימות > טענות המשטרה והממשלה

המשטרה טענה שהופעל כוח סביר והיא נערכה כראוי לאירועים וזכתה לגיבוי מלא מצד מ"מ ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון שאול מופז, המפכ"ל משה קראדי והרמטכ"ל דן חלוץ. הממשלה הנחתה את פרקליטות המדינה להגיש במהירות כתבי אישום כנגד המתפרעים האלימים ולגלות "אפס סובלנות" כלפי מפגינים אלימים. מפקדי האירוע טענו כי המשטרה השתמשה בכוח "פחות מהסביר".
המשטרה שחררה קלטת וידאו, המוכיחה, לטענתה, שאיתם לא נפצע מפרש משטרה, ולא היו פרשים בסביבתו סמוך לזמן הפגיעה. לטענתם נפצע מאבנים שזרקו המתנחלים. לעומתם הציג איתם תמונות בהן הוא נראה סמוך לפרש משטרתי, שניות אחרי שפגע בו, לדבריו. המשטרה הציגה גם סרטי וידאו שהוכיחו לטענתה כי הכניסה הראשונה של השוטרים למאחז הייתה ללא אלות או מגנים, ורק בהמשך נעשה שימוש באלות. זאת לעומת הסרטים שנראו בתקשורת, שמראים את הסוסים פורצים בלא שנזרקות אבנים. בנוסף הראו קלטות וידאו שבהן נראה לטענתם ח"כ בני אלון מעודד את המפגינים.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > פעולות בעקבות העימות

בישיבת הממשלה שלאחר הפינוי העריכו ראש השב"כ יובל דיסקין ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה שנוצר קרע חמור בין המתנחלים, החשים נבגדים, לבין הממשלה וכוחות הביטחון, וכן את החומרה בכך שרוב הציבור שמתנגד לפינויים דומים רואה במתבצרי עמונה גיבורים ולא פורעי חוק.
ב-5 בפברואר נערכה הפגנת המונים שאורגנה על ידי מועצת יש"ע בכיכר ציון בירושלים במחאה על אירועי עמונה, שבה השתתפו לפי נתוני המשטרה כ-80,000 איש[דרוש מקור].
בעקבות העימות דרשו ח"כים מהימין והשמאל להקים ועדת חקירה ממלכתית כדי לחקור את מה שהתרחש בעמונה. אולמרט דחה בתקיפות את הבקשה. גם מפלגת העבודה ומפלגת שינוי הציגו את התנגדותן למהלך בנוסף למפלגת קדימה ויצאו להגנת השוטרים. בימין החלו באיסוף עדויות לצורך חקירה עצמאית. ב-8 בפברואר 2006, על רקע הבחירות המתקרבות, החליטה הכנסת ברוב של 37 נגד 33 להקים ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת האירועים ולאחר מכן נקבע כי ועדת החוץ והביטחון היא שתשמש כוועדת החקירה. הוועדה הגישה את מסקנותיה לאחר מספר שבועות. היא מתחה ביקורת חריפה על גדעון עזרא, שר המשטרה, ועל שאול מופז, שר הביטחון, וקבעה כי הדרג המדיני לא תיאם כראוי את הפינוי עם כוחות הביטחון בשטח והמשטרה הפעילה כוח מופרז בפינוי.
בקרב חלק מהציבור הדתי-לאומי התגברו רגשות קשים[דרוש מקור] שנולדו עוד בתוכנית ההתנתקות לגבי יחסה של המדינה אליהם ויחסם למדינה. מבחינת ציבור זה מדובר היה בטראומה שתרמה הן להקצנה לכיוון של אלימות והן להגברת האמונה שישנם גורמים בשלטון ובתקשורת שמנסים במתכוון לפגוע בציונות הדתית. מאידך בקרב חלקים מהציבור התגברה התחושה והחשש לגבי יחסם של המתנחלים לשלטון החוק וסירובם לקבל החלטות ממשלה.
אחת התמונות שצולמה במהלך העימות על ידי הצלם עודד בלילטי, בה נראית נערה אחת מול שוטרים רבים חבושי קסדות הלובשים מדים שחורים, זיכתה את צלמה בפרס פוליצר לשנת 2007אפרת וייס, אני הנערה מהתמונה שזכתה בפוליצר, באתר ynet, 19 באפריל 2007. בשנת 2007 הוציאה להקת המטאל הישראלית Salem את האלבום "Necessary Evil" הכולל שיר בשם "עמונה", שהוא שיר מחאה קצר המתאר את המניעים שבמאבק בעמונה מנקודת מבטם של מתנגדי ההתנתקות.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > הליכים משפטיים

הפורום המשפטי למען ארץ ישראל וארגון זכויות האדם ביש"ע אספו עדויות על מנת להגיש תלונות למחלקה לחקירות שוטרים ותביעות אזרחיות כנגד שוטרים שהיו לטענתם אלימים. על פי דו"ח שפרסם ארגון זכויות האדם ביש"ע, נכון לינואר 2010, נפתחו למעלה מ-100 תיקים על תלונות ובהם כ-150 מתלוננים, אך רק ארבעה הבשילו לכדי כתב אישום, ומתוכם אחד הסתיים בזיכוי, אחד ללא הרשעה, אחד בהרשעה ואחד תלוי ועומד. 44 תיקים נסגרו בעילה של עבריין לא נודע, 18 נסגרו ללא חקירה, 15 נסגרו מחוסר ראיות, 9 נסגרו מחוסר עניין לציבור ו-3 מחוסר אשמה. ב-25 במאי 2010 גזר בית המשפט בירושלים על השוטר דוד אדרי 3 חודשי עבודות שירות, לאחר שהורשע ב"תקיפה הגורמת חבלה של ממש" שלא היה בה צורך כלל.
במקביל הוגשו עשרות תביעות אזרחיות ובחלקן נפסקו לתובעים שנפגעו מאלימות השוטרים פיצויים של מאות אלפי שקלים. בין היתר נפסקו 23,000 שקלים ליהודה עציון שנרמס על ידי פרש משטרתי, 35,000 ש"ח למפגין שהוכה בעורפו על ידי אותו פרש, כ-400,000 שקלים ליחיעם אייל ששוטר הכה בראשו באלה הפוכה וגרם לפציעתו באורח אנוש, כ-15,000 שקלים למפגין שננגח בראשו בקסדה, 150,000 שקלים למוטי יוגב שהוכה ונפגע ברגלו, 230,000 שקלים למפגין שהוכה בפלג גופו העליון.
מנגד, הוגשו תביעות על התפרעויות ותקיפות שוטרים כנגד אנשי ימין שהשתתפו בפינוי, ואחד מהם נידון ל-180 שעות של עבודות שירות. ב-15 בפברואר 2006 הוצת רכבו המשטרתי של תנ"צ מאיר בוקובזה, סגן מפקד מחוז ש"י במשטרה שפיקד על הפינוי. במעשה הורשעו אריה טסלר, אלישיב גלברד ומשה סקלי.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > התביעה האזרחית

בנוסף להליכים המנהליים להריסת המבנים, הגישו הבעלים הרשומים של הקרקע גם תביעה אזרחית נגד המדינה באמצעות ארגון "יש דין" ב-31 בדצמבר 2008. בתביעה טענו שקרקעות המאחז לא רק היו בבעלותם, אלא אף עובדו על ידם, והמתיישבים כונו "עבריינים ישראלים". המנהל האזרחי בדק תצלומי אוויר משנת 1985 והצהיר שחלקות רבות הכלולות בתביעה היו מעובדות בדרגות שונות. המדינה טענה כי "התובעים לא הראו בתביעתם כי הם בעלי זכויות במקרקעין"[דרוש מקור]. המתנחלים טענו שמדובר בקרקעות הנמצאות הרחק מחוץ לתחום עמונה ושאדמות עמונה לא עובדו מעולם. סכום התביעה המקורי עמד על מיליון וחצי ש"ח אך לבסוף המדינה שילמה 300,000 ש"ח כולל הוצאות משפט. המדינה תבעה את ועד מתיישבי עמונה, ודרשה שהם עצמם ישלמו חלק מהמוסכם בהסכם הפשרה, אך בית המשפט דחה דרישה זו, מכיוון שהמדינה לקחה חלק פעיל בהקמת עמונה ונמנעה מלפנותו.
הריסת הבתים בעמונה (2006) > הטענות לרכישת הקרקע

אדמות עמונה רשומות על שם תושבי הכפר סילוואד. המתנחלים טוענים שהשטח הבנוי בעמונה הוא על קרקעות בבעלות משותפת שחלק הארי של הבעלות בהן נרכש בשנת 1995, אך על רקע החשש ממכירת הקרקע ליהודים, סוכם שהבעלות לא תועבר על שם הקונים בטאבו, אלא המוכרים לא ימנעו מהרוכשים את החזקה בקרקע או יתבעו בעלות בגינה. טענה זו מגובה במסמכי הרכישה, בקבלות על התשלום ובתצהיר של מתווך הקרקעות. את בעיית מיעוט השטח שלא נמכר, הם מבקשים לפתור באמצעות פירוק השותפות בחלקות אלו כך שהשטח הבנוי ימוקם בקרקע בבעלותם המלאה. בפברואר 2015, בעקבות תלונה של עמותת יש דין נעצרו שלשה אנשים הקשורים לחברת הקש אל ווטן, שעמדה מאחורי רכישת קרקעות לכאורה בעמונה, מגרון וגבעת אסף, בחשד לזיוף מסמכי רכישה.
פינוי עמונה > פסק הדין להריסת המאחז כולו

בדו"ח המאחזים הבלתי מורשים של עו"ד טליה ששון, עמונה הוגדרה מאחז בלתי מורשה, ולכן גם לא חוקי, מכיוון שהוקמה בלא החלטת ממשלה, ללא תכנון כדין, ללא שנקבע תחום שיפוט בצו מפקד האזור, והיא נבנתה על קרקעות שהיו בבעלות של פלסטינים, בניגוד לבג"ץ אלון מורה מ־1979 שיישובים ישראלים מעבר לקו הירוק יוקמו רק על אדמות מדינה. בנוסף, ללא מסמכי רכישה כדין, הקמת יישוב על אדמות של פלסטינים, נחשבת גזל ופגיעה בזכות הקניין של הבעלים.
ב-25 בדצמבר 2014, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ בדרישה להריסת המאחז כולו, פסק בג"ץ כי הואיל ועמדת המדינה היא שהמאחז כולו נבנה באופן בלתי חוקי על מקרקעין מוסדרים בבעלות פרטית, והואיל והטענות לרכישת חלק מהמקרקעין טרם הגיעו לכדי בירור, וגם אם יאומתו והליכי פירוק השיתוף יושלמו, לא ברור שיהיה בהם די בשביל להכשיר את כול המאחז או אפילו את רובו, חובה על המדינה להרוס את המאחז. על מנת לאפשר מציאת פתרונות דיור חלופיים לתושבים, שהשתקעו ביישוב והקימו בו קהילה, הורה בג"ץ על מימוש הצווים בתוך שנתיים.
פינוי עמונה > הניסיונות להסדרת המאחז

בעקבות ההסכם הקואליציוני בין הבית היהודי לליכוד הוקמה ב-2015 "ועדת ההסדרה" בראשות מזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט, במטרה להמליץ על מתווה להסדרת מבנים ושכונות ביישובים יהודיים ביהודה ושומרון אשר הוקמו תוך מעורבות של הרשויות. בספטמבר 2016 בחנה הוועדה אפשרות להקים מחדש את היישוב בחלקות סמוכות שהן במעמד של נכסי נפקדים ואין לגביהם תביעות. בעקבות כך פרסם המנהל האזרחי את מספרי החלקות והוגשו תביעות בעלות על רובן הגדול.
באוקטובר 2016 הגישה המדינה בקשה לבג"ץ לדחיית הפינוי בשבעה חודשים, משום שנחוץ זמן נוסף לצורך העמדת חלופות מגורים לתושבים, בתקווה כי ניתן יהיה למנוע או להפחית את ההתנגדות לפינוי. בג"ץ דחה את הבקשה.
בנובמבר ודצמבר 2016 התגלעה מחלוקת בממשלה בין הבית היהודי למפלגת הליכוד בנושא עמונה. בעקבות אי-מציאת פתרון לתושבים, החל הבית היהודי בקידום הצעת חוק ההסדרה של חברי הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בצלאל סמוטריץ' ויואב קיש. ההצעה התקבלה בוועדת השרים לענייני חקיקה פה אחד וב-7 בדצמבר עברה בקריאה ראשונה בכנסת. היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט הודיע שהוא מתנגד לחוק ולא יגן עליו בבג"ץ. לפי דרישת שר האוצר משה כחלון נוסף להצעה סעיף המחריג ממנה צווים שיפוטיים קיימים, כמו פסק הדין להריסת עמונה. החוק עבר בקריאה שלישית ב-6 בפברואר 2017, כשבוע אחרי פינוי עמונה.
במקביל ניסתה הממשלה לגבש פתרון חלופי לתושבים. ב-12 בדצמבר הודיע נפתלי בנט על גיבוש מתווה שמעתיק את מגורי התושבים לשטח אחר על אותו הר המוגדר כ"נכסי נפקדים". לפי ההצעה, שזכתה להסכמתו של מנדלבליט, רוב היישוב יתפנה ללא התנגדות לעלי עד להכשרת השטח החלופי, ועשר משפחות יתפנו היישר לאחת החלקות. אישור ההתיישבות בשטח החלופי יוארך מעת לעת כל עוד המעמד המשפטי של הקרקע יישאר בעינו. תושבי עמונה דחו את ההצעה ברוב קולות, בנימוק שהשלמתה תלויה באישורים משפטיים מוטלים בספק. ב-18 בדצמבר קיבלו התושבים מתווה משופר שהציעה הממשלה, ולפיו מספר המשפחות שיוכלו להישאר על ההר יעלה ל-24 וימונה רפרנט לקידום המתווה. ההסכמה הושגה שבוע לפני המועד האחרון שקבע בג"ץ לפינוי, והמדינה ביקשה אורכה של 45 יום לצורך יישום התוכנית. בג"ץ הציב קודם להחלטתו אולטימטום שלפיו הוא מצפה כי כל אחד מהתושבים יצהיר שאם ייקבע מועד דחוי לפינוי הוא יתקבל ללא התנגדות, ללא תלות במימוש המתווה. התושבים עשו זאת ובג"ץ אישר את הדחייה.
ארגון יש דין עתר לבג"ץ בשם מועצת הכפר הסמוך סילוואד, שעל אדמותיו מתוכנן לצאת לפועל חלק מן המתווה. ב-23 בינואר 2017 הוציא בג"ץ צו ביניים האוסר על בנייה או הקמת תשתיות במסגרת המתווה. ב-1 בפברואר 2017, היום שבו החל פינוי המאחז, הורה בג"ץ על ביטול המתווה.
פינוי עמונה > הפינוי

ב-1 בפברואר 2017 החלה משטרת ישראל, בהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו, בפינוי עמונה במבצע שנקרא "גן נעול". במסגרת המבצע פונו מבתיהן ארבעים ושתיים משפחות ומעל אלף מתנגדים נוספים לפינוי רבים מהם בני נוער. פונו גם ילדים ותינוקות שהובאו למקום ביזמת ארגון "נחלה" בהנהגת דניאלה וייס.
הפינוי הושלם למחרת, אחרי שהשוטרים פינו עשרות צעירים, שאינם תושבי המקום, שהתבצרו בבית הכנסת שביישוב. במהלך פינוי בית הכנסת, הותקפו השוטרים על ידי מתבצרי בית הכנסת שיידו בהם מטפי כיבוי וזרקו עליהם מוטות ברזל ובקבוקי זכוכית והתיזו עליהם אקונומיקה. במהלך הפינוי נפגעו כ-60 שוטרים וכ-15 ממתנגדי הפינוי, רובם קל. 13 צעירים נעצרו. במהלך האירוע התלוננו חלק מהמתבצרים על אלימות משטרתית, וכמה מקרים אף תועדו, בהם שוטר המשליך כיסא על המתבצרים. לאחר הפינוי התגלו על קירות בית הכנסת כתובות נאצה כנגד המשטרה וצלבי קרס עם סמל משטרת ישראל.
פינוי עמונה > הקמת יישוב חדש למפונים

ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הבטיח להקים למפוני עמונה יישוב חדש. מתיישבי עמונה בחרו בגבעת "גאולת ציון" שבגוש שילה שבחבל בנימין (בה יש 600 דונם אדמות מדינה) ליישוב החדש שהם מבקשים להקים.
כחודש לאחר הפינוי פתחו מפוני עמונה בשביתת רעב במחאה על הסחבת בהקמת יישוב חדש למפונים.
ב-30 במרץ 2017 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני הקמת יישוב חדש למפוני עמונה בעמק שילה, בגבעה בין היישוב עדי-עד להר 'גאולת ציון'. זהו היישוב היהודי הראשון שיוקם ביו"ש מאז הסכמי אוסלו. שמו של היישוב החדש - עמיחי.
ב-21 בפברואר 2018 הוצבו ביישוב 36 קרוואנים שנועדו למגורי התושבים עד להשלמת בניית בתי הקבע, ולקראת חג הפסח, ב-25 במרץ 2018, אור לי' בניסן תשע"ח, נכנסו לגור בו 25 המשפחות הראשונות.
פינוי עמונה > ניסיונות נוספים להתיישב במקום

לאחר הפינוי הוכרז המקום כשטח צבאי סגור. ב-14 בדצמבר 2018, לאחר פיגוע הירי בגבעת אסף, הציבו ישראלים הטוענים לבעלות על הקרקע קרוואנים במקום. כמה חודשים קודם לכן הוגשו למנהל האזרחי מסמכי רכישה של ארבע חלקות במקום, אך לא התקבלה החלטה על אישורם. השוהים במקום, בראשם חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' וראשי המועצות האזוריות מטה בנימין ושומרון ישראל גנץ ויוסי דגן, קראו לראש הממשלה לאשר את העלייה המחודשת לקרקע, כחלק מהתגובה הממשלתית לפיגוע. ב-3 בינואר 2019 פונו המבנים והשוהים בהם מהשטח. בעקבות העימותים פונו לבית חולים חמישה שוטרים ואזרח אחד, במצב קל.
צה"ל אסר בצו את הכניסה למקום וניתן להיכנס אליו רק בתיאום. פלסטינים הטוענים לבעלות על הקרקע עתרו לבג"ץ נגד הצו, באמצעות עמותת יש דין.
בסוף 2022 התיישבו שוב במקום ישראלים, בקבוצה שכללה משפחה שפונתה בעבר מהיישוב וישראלים נוספים. ב־22 בנובמבר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, פונו שוב המתיישבים מעמונה, על ידי המנהל האזרחי והמשטרה, המבנים שבנו נהרסו וציודם הוחרם.
קלוד קליין

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1939 (בן 85) 
 ענף מדעי:  תורת המשפט, משפט ציבורי, היסטוריה של המשפט, משפט חוקתי 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
קלוד-רולנד קליין (נולד ב-16 בנובמבר 1939) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

קלוד קליין נולד בדיז'ון, צרפת, ליהודים-פולנים, שהתיישבו באלזס בשנות העשרים של המאה העשרים. בתחילת מלחמת העולם השנייה עזבו את אלזס ולאחר הכיבוש התיישבו בגרנובל. הם התגוררו שם עד שהגרמנים נכנסו לאזור, ואז הם הצליחו לברוח דרך ההרים לשווייץ. אמו כתבה דו"ח על בריחתם. דו"ח זה נחשב כמסמך בעל-ערך היסטורי ולכן פורסם ב"מחקרי יד ושם".
בשנת 1945 חזרו לאלזס והתיישבו בעיירה סלסטה שליד שטרסבורג. קליין למד בבי"ס ובתיכון המקומי עד לכיתה י"א, אז עבר לבי"ס "עקביא" שליד שטרסבורג ובכיתה י"ב למד בבית ספר יהודי ליד פריז בהנהגתו של הרב יהודה ליאון אשכנזי (הידוע בכינויו מניטו).
ב-1957 החל ללמוד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת שטרסבורג. הוא השיג שני תארים ראשונים בשני החוגים וכן שני תארים שניים בשני החוגים. כתב דוקטורט במשפט מנהלי באוניברסיטת שטרסבורג, אותו סיים ב-1965 בהצטיינות. בשנים 1968-1965 שימש כמרצה באותה אוניברסיטה. ב-1968 עלה לישראל וקיבל מינוי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בתקופת לימודיו ולפני עלייתו לארץ, ארגן קבוצה של סטודנטים ציונים שמאלנים, חלקם חיים כיום בישראל.
התחיל כמרצה בכיר ובשנת 1974 התמנה לפרופסור חבר. בשנים 1977-1974 שימש כמנהלו של מרכז הארי סאקר למחקר השוואתי. ב-1982 התמנה לפרופסור מן המניין למשפט ציבורי. בשנת 1978 נבחר לדיקן הפקולטה למשפטים ושימש בתפקיד זה עד 1981. בשנת 2001 פרש לגמלאות.
קליין ממשיך עד היום (2017) ללמד קורס כל שנה. כך למשל נתן במשך שנתיים סמינר על משפט אייכמן, עליו כתב ספר באותה עת. מדי פעם הוא גם מלמד קורס על מרסל פרוסט במדעי הרוח, והעביר גם קורס על ההיסטוריה של וישי בחוג להיסטוריה. נתן קורס על הדוקטרינה המשפטית של רפובליקת ויימאר.
במהלך השנים קליין שימש כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטאות רבות, כגון: אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת לאוול בקוויבק סיטי, אוניברסיטת קולורדו בבולדר, בית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, אוניברסיטאות פריז 1, פריז 2, ריימס, פריבורג (שווייץ). שהה כחוקר במכון רוקפלר בלאג'ו, איטליה וכפרופסור אורח במכון האירופי בפירנצה, איטליה.
כמו כן כיהן כדיקן בית הספר למשפטים במכללה למינהל בראשון לציון (1999-97) וכדיקן המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, רמת גן (2006-01).
בשנת 1984-1983 שימש כיועץ מיוחד לתת-ועדה לחוקי יסוד של הכנסת.
במישור הבינלאומי הוא פעיל בארגון הבינלאומי למשפט חוקתי ומשנת 2006 מכהן כסגן נשיא הארגון. שימש יו"ר העמותה למשפט ציבורי בישראל.
במשך מספר שנים היה חבר מועצת מרצ, כמה פעמים הוצב במקום לא-ריאלי ברשימתה לכנסת.
בשנת 2018 זכה קליין בפרס "פרנסין ואנטואן ברנהיים" של הקרן ליהדות הצרפתית (La fondation du judaïsme français) עבור מפעלו המחקרי רב השנים.
קלוד קליין נשוי בשנית להיסטוריונית אווה טלקש-קליין והם מתגוררים בירושלים. יש לו שתי בנות מנישואיו הקודמים, אריאלה ונעמי.
מחקריו > המשפט החוקתי הישראלי

בשנת 1971 פרסם מאמר חשוב בשם "עידן חדש במשפט הקונסטיטוציוני הישראלי". בו פיתח תאוריה שלפיה לכנסת יש סמכות מכוננת וסיפק את התשתית התאורטית לכך. בתחילה ניתוח זה לא התקבל כלל, אך ב-9 בנובמבר 1995 בפסק דין בנק המזרחי, קיבל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק את התאוריה של קליין וציטט אותו בפסק-הדין.
ב-1987 פרסם מאמר על בעיית המיעוט הערבי בישראל
במאמר ניתח את האפשרויות התאורטיות השונות ליחס המדינה לערביי ישראל והציע להעניק להם אוטונומיה תרבותית רחבה יותר.
מחקריו > תרגום מדינת היהודים לצרפתית

בשנת 1990 ראה אור תרגומו המבואר לצרפתית של קליין לספר "מדינת היהודים" מאת הרצל. זהו תרגום חדש לצרפתית אחרי שמונים שנה. ספרו של הרצל נכתב במקור בגרמנית, בתרגום העברי נכתב "מדינת היהודים". בצרפת, אנגליה ובמדינות נוספות תרגמו את השם ל"מדינה יהודית".
התרגום הותקף בידי אנשים מהימין הישראלי שכתבו שהרצל הסכים לתרגום האנגלי והצרפתי, כלומר שלא הייתה לו התנגדות למושג "מדינה יהודית".
קליין טוען שהרצל הסכים רק מטעמים אסתטיים ולא מהותיים.
מחקריו > מקרה אייכמן

ספרו על משפט אייכמן ראה אור בצרפת בהוצאת גלימר בשנת 2012, לרגל 50 שנה למשפט. הספר עורך ניתוח משפטי של משפט אייכמן, בעיקר לגבי נושא סמכות מדינת ישראל לשפוט אותו. כמו כן קליין דוחה את תפישת "הבנאליות של הרוע" של חנה ארנדט ווכותב שלדעתו שגתה לחלוטין. אייכמן כלל לא היה "טמבל" (כלשונה של ארנדט).
מחקריו > האם ניתן לחדול להיות יהודי? תשובה לשלמה זנד

ספרו האחרון של קליין ראה אור בפריז הוצאת גראסה (Grasset) במאי 2014.
הספרים של זנד זכו להצלחה מרבית בצרפת: קליין מנתח את סיבות ההצלחה הזאת בעיקר בשמאל הצרפתי. כמו כן הוא מנתח את התזות של זנד ומפריך אותן; למשל, זנד טוען שיידיש לא מגיעה ממקור גרמני כפי שסוברים רוב הבלשנים. כמו כן הוא טוען שרוב היהודים האשכנזים מקורם בכוזרים שהתגיירו. קליין תוקף גם את טענתו של זנד שהיהדות היא דת בלבד, ובשום מקרה אינה עונה לקריטריונים של עם, ומכאן נובע לדעת זנד שלא קיים מושג של חילוניות יהודית. לדעתו של קליין קיים הווי יהודי מעבר להווי הדתי גרידא.
בספר קליין מנתח את פסיקת בית המשפט העליון משנת 2013 בעניינה של עמותת "אני ישראלי" בראשותו של עוזי אורנן. פסק הדין דחה את טענתה של עמותת "אני ישראלי" שביקשה להירשם במרשם האוכלוסין כישראלי במקום כיהודי. בית-המשפט קבע שלא הוכח שקיים לאום ישראלי. בכך בית המשפט תמך בגרסה המשפטנית הקלאסית שמדינת ישראל היא מדינה יהודית בעלת מיעוט ערבי. קליין תומך בגישה זו.
ספריו

1) La police du domaine public, Paris, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1965.
2) La République de Weimar, Paris Flammarion 1968,
(בהמשך תורגם לאיטלקית, ספרדית, פורטוגזית וקוריאנית)
3) Le Caractère juif de l'État d'Israël, Paris, Cujas, 1977.
4) Le Système politique d'Israël, Paris, Presses Universitaires de France, Collection Thémis 1983.
5) Le droit Israélien, Collection Que sais-je? PUF (1990)
6) Essai sur le sionisme with a new french translation of Herzl's Judenstaat (l'Etat des Juifs), Editions La Decouverte, Paris 1990, new pocket edition 2003.
7) Deux fois vingt ans, Israël, Éditions du Félin, Paris 1990., new pocket edition 2008.
8) Constitutional Law: Israel in International Encyclopedia of Constitutional Law, Kluwer, Holland, 1992.
9) Théorie et pratique du pouvoir constituant, Presses Universitaires de France, Collection, Les voies de droit (1996).
10) La démocratie en Israël, Le Seuil, Paris, Collection science politique 1997.
11) Israël: un État en quête d' identité, Paris, Collection vingtième siècle, Castermann, 1999.
12) Le cas Eichmann, vu de Jérusalem, Paris Gallimard, 2012.
13) Peut-on cesser d' être juif ? À propos de Shlomo Sand, de ses livres et de l'usage qui en est fait, Grasset, Paris 2014.
קליין פרסם כ-90 מאמרים בכתבי-עת מדעיים.
הערות שוליים

↑  ר' קלוד קליין, "עדות משנות הכיבוש – מגרנובל לשווייץ", יד ושם קובץ מחקרים ל"ז 2, ירושלים תש"ע.
↑  בספרו החצי-אוטוביוגרפי "deux foix vignt ans, Israël, Editions du Félin, Paris 1990., New pocket edition 2008 " הוא מספר על נסיבות עלייתו וקבלתו לאוניברסיטה.
↑  Prix Francine et Antoine Bernheim, ‏יום שני, ה-28 במאי, 2018
↑  A new era in Israel's constitutional Law (6) Isr. L.R. (1971) 376-397.
↑  בנק המזרחי המאוחד נגד מגדל. פד"י מט כרך 4 עמ' 221.
↑  Israel as a Nation-State and the problem of the Arab minority: in search of a status, The International Center for Peace in the Middle East, Tel Aviv, 1987 (French translation in Cahiers Bernard Lazare, no 121-122 January 1989 p. 45-80)
↑  Yoram Hazony, The Jewish State, The Struggle for Israel's soul (Basic Books, New York 2000), pp. 103. ר' גם Yoram Hazony: Did Herzel Want a 'Jewish State'?" Azure 9 (Spring 2000), pp. 37-73.
↑  ר' שלמה זנד, מתי ואיך הומצא העם היהודי? (הוצאת רסלינג 2008), עמ' 233.
↑  ר' זנד, מתי ואיך, עמ' 228.
↑  ר' Claude Klein, Peut-on cesser d'etre Juif? (Grasset 2014), pp. 146.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263968005171  BNE: XX1331437  BnF: cb12145884q (data)  CANTIC: a19209587  GND: 1054737193  ISNI: 0000 0000 8177 4884  LCCN: n82222949  NLA: 35810131  NTA: 073990760  SELIBR: 193778  SUDOC: 029939801  Trove: 1097750  VIAF: 111134000   WorldCat (עם VIAF): 111134000
ראובן שבת

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1962 (בן 62) י' באדר ה'תשכ"ב פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גני תקווה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  2 
 
ראובן שבת (נולד ב-י' באדר א' תשכ"ב, 14 בפברואר 1962) הוא עורך, עיתונאי, סופר ומשורר ישראלי.