stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון תומפסון (ראש ממשלת קנדה)
ביוגרפיה > ראש ממשלת קנדה

שנה לאחר מכן, בדצמבר 1892, כאשר אבוט פרש, מונה תומפסון במקומו כראש הממשלה. הוא המשיך להחזיק בתפקיד התובע הכללי ושר המשפטים במקביל לכהונתו כראש הממשלה.
תומפסון כמעט והצליח לצרף את ניופאונדלנד אל האיחוד הקנדי, אך פרובינציה זו הצטרפה רק ב-1949.
את נאומו החשוב הראשון כראש הממשלה נשא תומפסון בינואר 1893 בטורונטו ובו הוא סקר את סוגיות הסובלנות ואת הלאומיות הקנדית בהקשר לנאמנות לכתר הבריטי. באותה עת, היה תומפסון מוטרד בנוגע לאפשרות של סיפוח קנדה על ידי ארצות הברית, יעד שבתוך קנדה לחצו לביצועו אנשי "אגודת האיחוד הקונטיננטלי" (Continental Union Association), קבוצה של ליברלים מאונטריו ומקוויבק. על אף דאגתו, הבין תומפסון בסופו של דבר שהקנוניה להפוך את קנדה לחלק מארצות הברית הייתה מוגבלת רק למיעוט קטן ורעשני בשורות מפלגת האופוזיציה.
במרץ 1893 נסע תומפסון לפריז, צרפת, כאחד מחברי חבר השופטים שמונה ליישב את המחלוקת על ציד כלבי הים בים ברינג, שהתגלעה בין ארצות הברית לבין בריטניה, שאז עדיין ניהלה את ענייני החוץ של קנדה.
אירועים בולטים נוספים שאירעו במהלך כהונתו של תומפסון כראש הממשלה היו הורדת המחירים ושאלת החינוך במניטובה ובטריטוריות הצפון-מערביות, שם התנהל ויכוח רציני בנוגע לתפקידי הניהול של קתולים ופרוסטסטנטים במערכת החינוך. סוגיית החינוך בטריטוריות הצפון מערביות נפתרה בסופו של דבר על פי גישתו של תומפסון, אך פתרון זה הגיע רק לאחר מותו.
ביוגרפיה > מותו בחסות המלכה

ב-12 בדצמבר 1894 מת ג'ון תומפסון באופן פתאומי מאוטם שריר הלב. הוא היה אז בן 49 והספיק לכהן כראש הממשלה שנתיים בלבד. הוא שהה אז בטירת וינדזור, בבריטניה, שם מינתה אותו המלכה ויקטוריה כחבר במועצה המלכותית זמן קצר לפני מותו. מצבו הבריאותי של תומפסון התדרדר במהלך התקופה בה כיהן בתפקידיו השונים באוטווה. בסוף חייו הוא ללא ספק סבל מעודף משקל והוא תמיד העמיס על עצמו יתר על המידה במילוי תפקידיו.
תומפסון היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה שמתו בעת כהונתם (הראשון היה ג'ון אלכסנדר מקדונלד) והראשון מבין שלושה ראשי הממשלה שמתו מחוץ לקנדה (השניים האחרים היו צ'ארלס טאפר וריצ'רד בדפורד בנט).
לאחר טקס הלוויה שנערך לו על ידי המלכה בבריטניה, הועבר ארונו של תומפסון לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim) שנצבעה בצבע שחור לרגל האירוע. ב-3 בינואר 1895 נקבר תומפסון בבית הקברות הצלב הקדוש בהליפקס.
על אף התפקידים רמי המעלה שכיהן בהם, לא הותיר תומפסון אחריו נכסים רבים, ולפיכך הקצה הפרלמנט קרן שנועדה לתמיכה באלמנתו ובילדיו. חברת הפרלמנט הקנדי, מרגרט מיטצ'ל, שמתה ב-2017, הייתה ככל הנראה אחרונת צאצאיו של תומפסון.
ביוגרפיה > משפחתו

ב-1870 נשא תומפסון, אז עורך דין צעיר, לאישה את אנני אפלק, בתם של ג'ון אפלק ושל רעייתו, קתרין סאונדרס מהליפקס. אנני נולדה והתחנכה בהליפקס. לזוג נולדו תשעה ילידים, שמתוכם רק חמישה הגיעו לבגרות. לאחר התאלמנותה הוקמה קרן לקיומם של אנני וילדיה. המושל הכללי, הלורד אברדין, דאג לחינוכם של הילדים. יחד עם הליידי אברדין ייסדה אנני תומפסון את מועצת הנשים הלאומית של קנדה וכיהנה כאחת מנשיאותיה. היא גם שימשה כנציבת מסדר האחיות הוויקטוריאני.
קברו של תומפסון בבית הקברות הצלב הקדוש בהליפקס.
אנני תומפסון
ג'ון דיפנבייקר

ג'ון ג'ורג' דיפנבייקר (באנגלית: John George Diefenbaker;‏ 18 בספטמבר 1895 – 16 באוגוסט 1979) היה ראש ממשלת קנדה ה-13 וכיהן בין 21 ביוני 1957 עד 22 באפריל 1963. במקצועו היה עורך דין פלילי והנהיג את המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית (Progressive Conservative Party) מ-1956 ועד 1967. בתקופת כהונתו יזם את "מגילת זכויות האזרח" הקנדית, הנהיג רפורמות בבריאות ובחקלאות ובפרט בפיתוח צפון המדינה, נודע ביכולתו הרטורית ובכושרו לפנות ל"אזרח הפשוט". בגין החלטתו לבטל את פרויקט המטוס העל-קולי אוורו קנדה CF-105 ארו, שהיה פרויקט הדגל של התעשייה האווירית הקנדית, ספג את הביקורת הקשה ביותר מבית.
דיפנבייקר נודע כתומך נלהב של מדינת ישראל, בתקופתו הגיעה השגרירה הקנדית הראשונה לישראל והוא אירח את דוד בן-גוריון בביקורו הראשון של ראש ממשלה ישראלי בקנדה. ב-1967, בעת שהיה מנהיג האופוזיציה קרא לתמיכה בלתי מסויגת בזכויות מדינת ישראל על ירושלים המאוחדת.
כינויו, גם לאחר שפרש ממשרה ציבורית, היה "המנהיג" ("The Leader" או "הצ'יף"), כינויים נוספים היו "Dief the Chief" (דיף הצ'יף) ו-"J.G.D".
שנותיו הראשונות > מוצא, ילדות ונעורים

בזיכרונותיו מתאר ג'ון דיפנבייקר את אבותיו כ"בני היילנדס סקוטים שנלקח מהם רכושם וגרמנים פפלאצים חסרי שביעות רצון". סבו מצד אביו, גאורג דיפנבאכר, נולד בדוכסות הגדולה של באדן. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היגר לקנדה עילית, שם התחתן ועבד כמייצר עגלות. בנו ויליאם, אחד משבעת ילדיו, נולד באפריל 1868, למד בבית הספר בהוקסוויל ובברלין (קיצ'נר), אונטריו, וקיבל תעודת הוראה מבית הספר לדגמים באוטווה ב-1891. במאי 1894 נישא למרי באנרמן, שסבא וסבתא איבדו את רכושם בסקוטלנד במהלך פינוי הקרקעות 1811–1812. הם היו מעורבים בטיפוח ההתיישבות על גדות הנהר האדום והגיעו לקנדה דרך מפרץ הדסון ביוני 1814. אחרי חורף קשה אחד הם נסעו בשיירת קאנואים לקנדה עילית ולבסוף התיישבו במה שהפך מאוחר יותר למחוז ברוס, שם נולדה אמו של ג'ון, מרי, בשנת 1872.
דיפנבייקר נולד בנוישטאד, אונטריו. שם המשפחה המקורי היה דיפנבאכר (Diefenbacher) והוא הותאם להגייה האנגלית על ידי סבו. ויליאם ומרי דיפנבייקר חיו חיים נודדים כאשר בנם הראשון, ג'ון, נולד בשנת 1895. אחיו, אלמר קלייב, נולד ב-1897. בשנותיו הראשונות של ג'ון עקבה המשפחה אחרי ויליאם ממשרת הוראה אחת בשכר נמוך לשנייה, תחילה בנוישטאד, אחר כך בגרינווד, ואז בטודמורדן. ג'ון הצעיר החל את לימודיו בגיל ארבע בכיתה של אביו. בשנת 1903, כשהוא סובל מחובות ובריאות לקויה, חיפש ויליאם משרת הוראה בשטחים המערביים (השטחים שנרכשו מארץ רופרט) והציעו לו לעבוד בבית הספר הציבורי טיפנגרונד ליד אתר פורט קרלטון בססקצ'ואן, במשך שני חורפים קשים התגוררו בני משפחת דיפנבייקר ברבעים פרימיטיביים המחוברים לחדר הלימודים הכפרי, והשתמשו בכל הכנסותיהם עבור קניית ירקות, נקניקים ועצי הסקה משכניהם החקלאיים. בדצמבר 1904, בתשלום דמי רישום של 10 דולר, ויליאם קנה בעלות על בית משק ליד העיירה בורדן, אך מחסור בהון מנע ממנו להתחיל לטפח חקלאית את הקרקעות עד קיץ 1906. בינתיים עברה המשפחה פעם נוספת מבית לבית. המשפחה התגוררה בעיירה האג בחורף 1905–1906, שם לימד ויליאם בבית הספר המקומי ושימש כמזכיר הכפר.
בקיץ 1906 בני המשפחה התיישבו בקרקע שקנו, בנו בית בן שלושה חדרים, אסם וצריף, שתלו גן, שתלו עשרה דונם של עשב ודשא לגידולים, וקיבלו את פניו של אדוארד לנקר, אחיו הרווק של ויליאם, לביתם. שני האחים מצאו עבודות הוראה בבתי ספר מקומיים - ויליאם בעיירה הופנונגספלד ואדוארד בעיירה האלסיוניה - ובאותו סתיו ג'ון נרשם לכיתה ז' בבית הספר של דודו. במשך שלושה חורפים קשים המשפחה שמרה על הבית, אך בשנת 1910, לאחר שסיפקה את דרישת המגורים המינימלית לגידולים חקלאיים בקור המקפיא של החורפים הקנדיים, עזבה משפחת דיפנבייקר לססקטון, שם מצא ויליאם עבודה כפקיד בשירות הציבורי הפרובינציאלי. בשנת 1911 הפך לפקח במשרד המכס, שם שהה עד פרישתו בשנת 1937. בשנת 1910 נפגש דיפנבייקר הצעיר, שמכר עיתונים על רציף תחנת הרכבת המקומית עם ראש ממשלת קנדה, וילפריד לורייה, במסגרת ביקורו של האחרון בעיר ססקטון. ראש הממשלה שוחח עמו, התרשם מהצעיר וניבא לו גדולות.
שנותיו הראשונות > לימודים ושירות במלחמת העולם הראשונה

ג'ון למד במכון מכללות ססקטון במשך שנתיים. בעידוד אמו הוא נכנס לאוניברסיטת ססקצ'ואן בססקטון בסתיו 1912 כדי ללמוד אומנויות, כלכלה, מדעי המדינה ומשפטים. יכולתיו לא התבלטו בתקופה המוקדמת של לימודיו באוניברסיטה. בראשו כבר תכנן עתיד בקריירה פוליטית; בשנים מאוחרות יותר משפחתו נזכרה כי שאיפתו להיות ראש ממשלה התבטאה עוד לפני שהיה בן עשר. באביב 1914 הוא חתם חוזה העסקה והחל בהוראת בית ספר יסודי בבית הספר הציבורי של רובע 'לב חיטה'. באוקטובר, לאחר שלימד במשך חמישה חודשים מהחוזה שנועד לתקפות של שבעה חודשים, הוא נקט בצעד חריג להאציל את סיום תקופת ההוראה לדודו אדוארד בכדי לחזור לאוניברסיטה. בהמשך ביקש דיפנבייקר לקבל תשלום מלא על כלל שבעת חודשי ההוראה כפי שנקבעו בחוזה, מכיוון שצעדו החריג הוביל בסופו של יום להורדה בשכרו, תביעה שנדחתה על ידי מועצת בית הספר ומשרד החינוך.
ב-1915 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה, ב-1916 מוסמך. במרץ 1916, עקב מלחמת העולם הראשונה, התגייס לחיל המשלוח הקנדי במסגרת "רובאי ססקטון" והגיע לדרגת לוטננט (סגן). הוא נשלח אל הממלכה המאוחדת במסגרת רגימנט הפרשים הקלים ה-29 כדי להתאמן לקראת משלוח לחזית המערבית בצרפת. אז התגלה כי הוא סובל ממום בליבו, הוא נשלח חזרה וקיבל פטור משירות צבאי. בפברואר 1917 שב לקנדה. הוא שוחרר ממחויבות השירות שלו בדצמבר ונעצר מלקבל פנסיה המבוקשת מטעמי נכות. התיעוד הצבאי והדיווח שלו על הפרק הזה סותרים ומעולם לא התיישבו במהלך חייו; הרישומים הרשמיים מצביעים על כך שהוא נשפט כלא כשיר בגלל "חולשה כללית" ללא הוכחת נכות גופנית כלשהי, בעוד שהוא טוען שנפצע ממכוש שנפל. במהלך שנות העשרים הוא הראה תסמיני קיבה העולים בקנה אחד עם אבחנה אפשרית של מחלה פסיכוסומטית בשנים 1916–1917. מקרים דומים של נוירסטניה, לעיתים אינטנסיביים פחות או יותר, עברו על דיפנבייקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
עם חזרתו השתלם בלימודי משפטים וב-1919 הוסמך כעורך דין והתקבל ללשכת עורכי הדין של ססקצ'ואן. הוא קיבל אשראי של שנה אחת בבית הספר למשפטים על קורסי התואר הראשון במשפטים וזיכוי לשנה נוספת כוותיק האוניברסיטה מתקופת לימודיו לפני המלחמה. על פי בקשתו, לשכת עורכי הדין בססקצ'ואן העניקה לו פטור של שנתיים מלהתבטא אל מול דיון משפטי וביוני 1919 הוא נקרא ללשכה. הוא פתח את משרדו הראשון בווקו (Wakaw), 40 קילומטר צפונית לססקטון. ווקו הייתה עיירת שוק משגשגת בת 400 איש ברובע חקלאי שיושבה על ידי מהגרים ממרכז ומזרח אירופה. פעילותו המשפטית בעיירה ווקו הייתה במעגל האחריות השיפוטית של בית המשפט המחוזי והייתה לו גישה קלה במסילת ברזל ובכביש לישיבות של בית המשפט הגבוה בססקטון, שכונה בשם בית המשפט 'הנסיך אלברט והומבולדט'. דיפנבייקר פיתח תדמית של עורך דין צעיר גבוה ורזה, עם עיניים כחולות עמוקות ושיער שחור גלי, לבוש באופן פיקחי בחליפה כהה. הוא עשה רושם מיידי ובלט בעיירה הקטנה.
שנותיו הראשונות > תחילת פעילותו המשפטית

הוא התמחה בתחום הפלילי ומשרדו הגן בעיקר על מעוטי יכולת. בפני בית המשפט טען פעמים רבות באופן תיאטרלי. הוא קנה לו מוניטין של עורך דין המצליח לחלץ את לקוחותיו מכל מצב, ב-1950, למשל, הצליח להוכיח את חפותו של מפעיל טלגרף שהואשם בגרימת תאונת רכבת קטלנית ועמד בפני הרשעה כמעט ודאית במסגרת משפט מתוקשר. ב-2007 נקרא ההר שעליו ניצבה תחנת הטלגרף בשם "הר דיפנבייקר". התיק המשפטי הראשון של דיפנבייקר נגע להגנת לקוח שהואשם בפציעה רשלנית עם רובה. הלקוח של דיפנבייקר שהיה התוקף הציע מיד עזרה ראשונה והסגיר את עצמו למשטרה. דיפנבייקר שכנע את השופט בהצלחה באוקטובר 1919 כי הירי היה טעות שנעשתה באור הערב הדועך. עד מהרה הוא היה עסוק בתיקים נוספים ותוך שנה הוא הצליח לעבור למשרדים גדולים יותר ולקנות מכונית טיולים של מקסוול (אנ'). במקרה הראשון שפרסם אותו, דיפנבייקר פעל בהגשת ערעור עבור לקוחות מהקהילה דוברת הצרפתית במחוז שהואשמו בכך שלימדו צרפתית בבית ספר מקומי. דיפנבייקר טען בהצלחה כי לא היה איסור חוקי על לימוד השפה הצרפתית, נושא שהוביל למחלוקות פוליטיות וחברתיות בקנדה מזה עשרות שנים באותה העת. דיפנבייקר נודע כמגן מיעוטים ושכר הטרחה המשפטי שלו בתיק שולם על ידי האגודה 'קתוליק פרנקו-קנדיין דה לה ססקצ'ואן'.
אף שרשימת התיקים האזרחיים של דיפנבייקר הלכה וגדלה, המוניטין שלו התבסס עם הזמן על רישומו כעורך דין במשפט פלילי. באולם בית המשפט גילה לראשונה והשחיז את יכולתו הרטורית להיעזר בדרמטיזציה. הוא שלט בשיפוטים בקולו העוצמתי והעצבני, במבטו החודר, בזרועו המנופפת ובאצבע המאשימה, בלעג ובסרקזם ובשימוש בלתי פוסק בראיות ובחוק. הוא הזדהה באופן טבעי עם "האנשים הפשוטים", עם כל אלה שחסרו את העושר, הכוח והביטחון של המעמד הקנדי הגבוהה; והוא נהג לנאום בכלל תיקיו בתשוקה רטורית. ססקצ'ואן הייתה קרקע פורייה לכישרונות אלה. בשנת 1924 לקח על עצמו את השותף, אלכסנדר אהמן, במשרדו בווקו והעביר את מרכז הפעילות שלו לעיר פרינס אלברט. שני שותפים נוספים ירשו את אהמן לפני שדיפנבייקר סגר את סניף ווקו בשנת 1929.
קריירה פוליטית > ראשית הקריירה הפוליטית > נישואים, חיי משפחה ומשפטי "המלך"

בקיץ 1928 דיפנבייקר התארס עם עדנה ברואר (Edna Brower ;1899-1951), מורה מוכרת בססקטון. הם נישאו שלושה שבועות לאחר הפסדו של דיפנבייקר בבחירות למחוז. עדנה הייתה נכס מיידי לפוליטיקאית השאפתנית, וקיזזה את נוכחותו העמומה של דיפנבייקר בחמימותה ובספונטניות שלה. אמו של דיפנבייקר התמרמרה על נישואים אלו של בנה, עם זאת, היא קודם לכן התעקשה שבנה ישמור עם עדנה על קשר. ג'ון שמר על קשר הדוק עם הוריו, וביקר בקביעות בססקטון לפגוש בהם ולשוחח עמם. הוא מילא גם תפקיד מגונן ומחנך כלפי אחיו, אלמר, שבאותה העת לקח חלק במשרד עורכי הדין דיפנבייקר בפרינס אלברט כמתווך ביטוח ויזם צעיר. עדנה הייתה מעורבת מקרוב בחיי המשפטים של דיפנבייקר, התבוננה והתייחסה להתנהגותו באולם בית המשפט, התבוננה בתגובות השופטים ומושבעים, והציעה תמיכה והרגעה ללקוחותיו. באותה שנה התקבל כ"יועץ למלך" (King's Counsel, מעשית: פרקליט בכיר).
בסוף שנות העשרים של המאה העשרים דיפנבייקר הגן על ארבעה עצורים באשמת רצח. העצורים הואשמו בידי הממשל הקנדי ולכן התיקים המשפטיים נעשו בשם "המלך"; ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. במקרה הראשון, "המלך נגד בורדון" בשנת 1927, הוא הופיע כיועץ זוטר, אך לאחר מכן תמיד פעל כמוביל. הנאשם במשפט הראשון הורשע. בשנה שלאחר מכן, ב"המלך נגד אולסון", ביקש דיפנבייקר ערעור כי הרשעה ברצח תבוטל בטענה כי השופט קמא הורה על המושבעים שלא כהלכה. פסק הדין התקיים, אך בהמלצת בית המשפט דיפנבייקר עתר בטענה כי הנאשם לא היה מסוגל נפשית לעמוד לדין. הקבינט הפדרלי העמיד את עונשו למאסר עולם. הוא הצליח באותה מידה ב"המלך נגד פאסווסטי" כי גזר דין מוות הומר למאסר עולם. ב"המלך נגד וייסוצ'אן" הוא הגן על מרשו בטענה כי הרצח בוצע על ידי בעלה של הקורבן. הנאשם הורשע, הערעור נדחה, הקבינט הפדרלי הכחיש דחייה, והנאשם נתלה בכלא פרינס אלברט ביוני 1930.
במהלך משפט זה, סבל דיפנבייקר מהתפרצות של מחלת הקיבה שלו ולאחר מכן לקח חופש מעיסוקו בתחום המשפט. הוא לא היה מועמד בבחירות הפדרליות ב-28 ביולי 1930 שהביאו לממשלת הרוב השמרני בפיקודו של בנט ושמונה מושבים חדשים למפלגה בססקצ'ואן. עם זאת, כתוצאה מהניצחון השמרני המחוזי בשנת 1929 הוא השיג עלייה בתמיכה הפוליטית הפנימית של המפלגה. מאוחר יותר בשנת 1930 שימש כיועץ זוטר לוועדה המלכותית המחוזית המכונה ועדת האישומים של בריינט, בחקירת טענות השמרנים כי הממשלה הקודמת התערבה בפעילות משטרת המחוז לטובתה של המפלגה הליברלית. הוועדה הסתיימה באופן בלתי-החלטי בתחילת 1931. ככל שהשפל הגדול העמיק בצידה של בצורת, כישלון יבול, עלייה כללית בחובות ואבטלה מכלל האוכלוסייה, איבדה ממשלת המחוז החדשה את רוב תקציבה ואת יכולת הפעילות שלה. הפעילות המשפטית של דיפנבייקר בפרינס אלברט התכווצה, אך הוא הצליח לשמור על הכנסה נוחה לאורך כל שנות השלושים. בשנת 1932 עזב שותפו למשפטים, ויליאם ג. אלדר, ביריבות בין השניים אשר נגעה לכספים ואתיקה יחדיו. בשנה שלאחר מכן גייס דיפנבייקר את ג'ון מרסל קואלנאר כשוליה משפטית.
קריירה פוליטית > פריצת הדרך להנהגת השמרנים > הנהגת המפלגה בססקצ'ואן

באוקטובר 1933 נבחר דיפנבייקר לסגן מנהיג המפלגה השמרנית בססקצ'ואן ובנובמבר הוא הציב את עצמו כמועמד ברגע האחרון לראשות עיריית פרינס אלברט במצע של הפחתת ריבית על החוב האזרחי. הוא הפסיד ב-48 קולות בלבד. דיפנבייקר לא היה מועמד בבחירות המחוזיות ביוני 1934, אך הוא תמך בשמרנים בבחירות חסרות סיכוי. המפלגה איבדה כמעט את כל מושביה לליברלים, שהתמודדו עם אופוזיציה קטנה של חקלאים. בינתיים, דיפנבייקר המשיך להתפעל מההנהגה של בנט. לאחר שראש הממשלה הודיע על "ניו דיל" בסגנון אמריקאי לשיקום כלכלי בינואר 1935, כתב דיפנבייקר כי הצעותיו הרדיקליות של בנט הפיחו בו תקווה חדשה. אבל השלטון הפדרלי היה מפולג ומושפל על ידי השפל המתמשך. ביולי 1935 דיפנבייקר דחה את הצעת המועמדות הפדרלית בפרינס אלברט. הוא ערך קמפיין פוליטי למען תמיכה פוליטית במפלגה במהלך הבחירות באוקטובר, רק כדי לראות את סיכוייה מתנפצים פעם נוספת במפולת לשיבת הליברלית להנהגה בראשות מקנזי קינג, עם רוב של 173 מושבים לעומת 39 מושבים לשמרנים. בססקצ'ואן השמרנים נבחרו רק במושב אחד מתוך 21. בנט הוביל את האופוזיציה במשך שלוש שנים נוספות בזמן שקינג שב לראשות הממשלה.
לאחר תבוסתה האלקטורלית בשנת 1934, הובילה המפלגה השמרנית ססקצ'ואן קיום רפאים עם לא יותר מקומץ פעילים. באוגוסט 1935 ירש דיפנבקר את תפקיד המנהיג בפועל של המפלגה פרובינציאלית. הוא היסס לקרוא לכנס מנהיגים פרובינציאלים עד אוקטובר 1936. שבוע לפני הכינוס הציג את מועמדותו וב-28 באוקטובר הוא הועמד כמנהיג המפלגה. במשך 18 חודשים ניהל דיפנבייקר את המפלגה ממשרד עורכי הדין שלו בעוד שקואלנאר נשא את עבודתו המשפטית של המשרד. דיפנבייקר פנה ללא תועלת למפלגה הלאומית בבקשה לסיוע כספי ונסע בפרובינציה בניסיון מציאת מועמדים פוטנציאליים. כאשר נקראו בחירות כלליות ביוני 1938 הוא היה מועמד בארם ריבר ולקח הלוואה אישית לתשלום פיקדונות המינוי עבור 21 מועמדים אחרים. התוכנית המתקדמת של המפלגה קראה למימון מחדש של החוב הפרובינציאלי, התאמת חובות המשק, מחקר של ביטוח יבול או תשלומי קרקעות, והתחייבות עקרונית לביטוח בריאות הציבור. בסיומן של הבחירות בססקצ'ואן הממשל הליברלי נבחר מחדש עם 38 מושבים מול 14 מתנגדים, אף אחד מהם לא שמרני. ההצבעה של המפלגה השמרנית צנחה ל-12 אחוזים, אך איש לא האשים את המנהיג בתוצאה. כאשר המפלגה נפגשה בכינוס ארבעה חודשים לאחר מכן, התפטרותו של דיפנבייקר נדחתה פה אחד והוא נותר מנהיג כברירת מחדל במשך שנתיים נוספות.
קריירה פוליטית > פריצת הדרך להנהגת השמרנים > הנהגת המפלגה הלאומית

השאיפות הפוליטיות של דיפנבייקר נותרו ממוקדות דווקא בפוליטיקה לאומית ולא פרובינציאלית רק לססקצ'ואן. באביב 1939 הוא תכנן מועמדות באגם סנטר, המקבילה הפדרלית של מחוז פרינס אלברט. ב-15 ביוני הוא הועמד כמתמודד השמרני והחל בהכנות אינטנסיביות לבחירות בשנה שלאחר מכן. עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, המפלגה השמרנית הכריזה על הזדהותה עם הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה. ההסדרים לקמפיין הבחירות הושעו, והחלו שוב רק עם פיזור הבית בינואר 1940. קינג פתח בקמפיין בביטחון כמתפקד המלחמה, ואילו השמרנים בהנהגת רוברט ג'יימס מאניון היו מפולגים ולא מאורגנים. באגם סנטר קרא דיפנבייקר להורדת המחירים עבור חיטה, פעל לחזק את תדמיתו הודות לשירותו במלחמת העולם הראשונה ותקף את ממשלת קינג על נטיותיה לסמכותנות. המפלגה הליברלית זכתה ברוב מוחץ ב-26 במרץ. מאניון הובס, אך דיפנבייקר זכה לניצחון דחוק כאחד משני השמרנים המצליחים בססקצ'ואן. לאחר חמש תבוסות רצופות בבחירות, הוא נבחר לראשונה כחבר הפרלמנט הקנדי.
כאחד מ-40 השמרנים בבית הנבחרים החדש, מונה דיפנבייקר לוועד הבית להגנת תקנות קנדה, ובחן את צעדי החירום בזמן המלחמה. הוא נשא את נאום הבכורה שלו בנושא זה בהצהרה חזקה על פטריוטיות, תמיכה בהגבלת החירויות בזמן המלחמה וקרא לגיוס לאומי של גברים בוגרים. על פי חוק אמצעי המלחמה, אשר הממשלה קבעה לחמש השנים הבאות על פי צו, התרחבו סמכויותיה של הממשלה (הרשות המבצעת) בעוד שתפקידו של הבית הצטמצם לאישור התקציב השנתי והערכת הוצאות ותשאול צנוע של מאמץ המלחמה בגבולות המוטלים במסגרת שימור נאמנות כללית (הרשות המחוקקת). דיפנבייקר התייצב במהירות כאחד המבקרים היעילים ביותר בשורותיה של האופוזיציה, והדגיש את הצורך בגיוס לשירות צבאי בחו"ל וביקר את זלזול הקבינט בתפקיד הפרלמנט. מפלגתו הייתה ב"מדבר הפוליטי" והוא תיפקד כאיש אופוזיציה.
בסתיו 1941 פגישה של התאחדות המפלגה הלאומית בחרה במנהיג לשעבר, הסנטור ארתור מיין, לראשות השמרנים מחדש. מיין הצהיר כי הוא ימשיך בתוכנית ניסיון הרכבת קואליציה לאחר בחירות 1945 והתפטר מתפקידו כסנאטור כדי להתמודד במחוז הבוחר דרום יורק לבית הנבחרים. המפלגה הליברלית לא התמודדה עם הבחירות המקדימות וקינג פעם נוספת הנהיג אותה. 'מפלגת שיתוף הפעולה של חבר העמים' (CCF), ייצגה אתגר חדש עבור השמרנים. הוועידה השמרנית אישרה מחדש את אמונתה של המפלגה במיזם פרטי וביוזמה פרטנית, אך גם קראה למגוון רחב של הטבות חברתיות והתערבות מדינה מוגבלת. בינתיים, מיין יצא לטפח את מועמדותו של ג'ון ברקן הליברלי-פרוגרסיבי לראשות הממשלה מטעם המפלגה. עם פתיחת הכינוס בוויניפג, ארבעה מועמדים מערביים, כולל דיפנבייקר, הכריזו על עצמם כמועמדים לראשות הממשלה. ברקן הצטרף למירוץ ברגע האחרון וניצח בקלות בהצבעה השנייה. דיפנבייקר ניצח ברוב מכבד בהצבעה השלישית והיה ליושב ראש המפלגה במקום מיין. המפלגה אימצה פלטפורמה מתקדמת חברתית שסיפקה את דיפנבייקר, ועל פי התעקשותו של ברקן, מעתה היא כונתה בשם 'המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית'.
קריירה פוליטית > יו"ר הפרוגרסיבים-שמרנים > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

מכיוון שברקן החליט לא להיכנס להתמודד לבית הנבחרים לאחר הפסדו בהנהגת המפלגה, נפגשה הוועידה השמרנית בבחירת מנהיג פרלמנטרי חדש כאשר הבית תוכנן להתכנס מחדש. דיפנבייקר נותר בתחרות נגד מזכיר המפלגה באונטריו, גורדון גריידון, באמצעות סדרת הצבעות; אך בסופו של דבר הודיע דיפנבייקר כי יתמוך בגריידון, שניצח בקול יחיד. ממשלת קינג החלה את הכנותיה לתקופה שלאחר המלחמה כשהצהירה בינואר 1944 כי היא מחויבת לתוכנית לאומית שמטרתה תעסוקה מלאה, יציבות מחירים ומגוון אמצעי רווחה. הראשונה שבהן, תוכנית קצבת משפחה, הוצגה עבור חקיקה באותו קיץ. דיפנבייקר הוביל את המפלגה לתמוך בחקיקה שעברה ב-1 ביולי. לבסוף החליפו דיפנבייקר וברקן תפקידים בהנהגת המפלגה השמרנית כך שברקן התמודד מטעמה של המפלגה בבחירות הכלליות ב-1945. בסתיו 1944 התמודדה הממשלה הליברלית עם משבר עקב הצורך בתגבור הכוחות הקנדיים באירופה (החזית המערבית), והפכה את מדיניותה והתחייבה ל-16,000 חיילים נוספים שישלחו מעבר לים לתמיכת בעלות הברית. דיפנבייקר והשמרנים סיכנו את אובדן הקולות בקוויבק בכך שהם טענו ללא הצלחה בצורך בגיוס חובה.
בעוד קינג התמודד בבחירות הכלליות ביוני 1945 במצע צופה פני עתיד של רווחה, אחדות לאומית ושיתוף פעולה בינלאומי, השמרנים בהנהגת ברקן תקפו את מדיניותה של הממשלה הליברלית ומעורבותה במלחמה בצעד שפגע בחלק נרחב מבסיס התמיכה העממית בברקן. כמו בשנת 1940, דיפנבייקר ערך קמפיין באגם סנטר באופן עצמאי לטפח את המועמדות השמרנית. קינג איבד מושבים לשמרנים באונטריו ול-CCF במערב, ונותר בשלטון ברוב צנוע של 125 מושבים. בססקצ'ואן היחידים שלא היו מה-CCF היו חבר הפרלמנט גרדינר הליברלי, ליברל עצמאי אחד, ודיפנבייקר השמרני. ברקן הוביל את המפלגה ללא הפסקה במשך שלוש שנים נוספות. בינתיים, דיפנבייקר ביסס את המוניטין שלו כחבר פרלמנט, תמך במטרות פרוגרסיביות וביקר את הממשלה על קיומה של תקנות מלחמה בזמן שלום והתעלמות מזכויות הפרט. בשנת 1946 הוא הציע צו זכויות "במסגרתו יקבע חופש דת, ביטוי, התאגדות; יובטח חופש ממעצר גחמני וחופש תחת שלטון החוק. הקריאה לכתב זכויות קנדי הפכה למוטיב הפוליטי של דיפנבייקר.
קריירה פוליטית > יו"ר הפרוגרסיבים-שמרנים > משבר פוליטי וטרגדיה אישית

למרות (ובאופן חלקי גם עקב) המוניטין הציבורי ההולך וגדל שלו, דיפנבייקר נותר גורם חיצוני במעגל השמרני, שנחשב על ידי חברים אחרים כמרוחק, בעל מזג וראוותן. באונטריו ראו בו מנהיגי המפלגה המקומיים בלתי יציב ולא אמין. כאשר התמודד על ההנהגה בפעם השנייה בכנס בסתיו 1948, דיפנבייקר הפסיד בהצבעה הראשונה למזכיר המפלגה באונטריו, ג'ורג' אלכסנדר דרו. ב-27 ביוני 1949 נעה הממשלה הליברלית לקלפי תחת ראש הממשלה החדש שלה, לואי סן-לורן, אשר ערך קמפיין לתוכנית עמומה של שגשוג וצמיחה. הרוב בממשלה גדל והמושבים השמרניים צנחו מ-67 ל-41, אך בססקצ'ואן הוסיף דיפנבייקר כמעט 2,000 קולות לרובו ונותר החבר השמרני היחיד.
במהלך 1945–1946 עדנה דיפנבייקר סבלה ממספר חודשי מחלה, שזוהתה כדיכאון כרוני קשה, אך היא שבה לבריאות טובה וסדירה בשנת 1947. אולם בסתיו 1950 אובחנה כחולה בלוקמיה חריפה והיא נפטרה בפברואר 1951. החברים השמרנים בבית הנבחרים, ארתור לינג, הווארד צ'ארלס גרין וגריידון - הציעו הספדים חסרי תקדים לאשתו של עמיתם. במשך חודשים דיפנבייקר היה המום ממות אשתו. שנתיים לאחר מכן התחתן בשנית עם חברת ילדות, האלמנה אוליב פרימן פאלמר (Olive Palmer; 1902-1976), עובדת מדינה בכירה במחלקת החינוך באונטריו. בהמשך הקריירה הפוליטית שלו העניקה אוליב לג'ון את תמיכתה הנאמנה, תוך שהיא עודדה אותו בדיסקרטיות לטפח את שאיפותיו ולחזק את אמונותיו. לא היו להם ילדים משותפים אך לאוליב הייתה בת מנישואים קודמים. ב-1952 כיהן תקופה קצרה כנציג ארצו לאו"ם וב-1953 נבחר מחדש לכהן כחבר פרלמנט. בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים דיפנבייקר לא היה בטוח לגבי המשך דרכו הפוליטית באופוזיציה. דיפנבייקר התעורר למעורבות פוליטית מחודשת כאשר הייתה חלוקה מפלגתית מחדש של מנדטים בפרלמנט בשנת 1952, מה שהוסיף את המצביעים הפוטנציאליים הליברליים וה-CCF למחוז הבחירה שלו במרכז האגם. בשיתוף הפעולה הפרטי שלו קבעה ועדת כל המפלגות את מועמדותו בפרינס אלברט לבחירות הפדרליות ב-10 באוגוסט 1953. באותה מערכה דיפנבייקר הופיע כמועמד השמרנים בארבעה מחוזות אחרים, אך בפרינס אלברט הוא עמד ללא זיהוי מפלגה. הוא ניצח פעם נוספת כשמרן היחיד מססקצ'ואן.