stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שואת יהודי יוון
שואת יהודי יוון על ידי הגרמנים לאחר כניעת איטליה > קהילת יהודי קסטוריה

קסטוריה היא עיר בצפון יוון, בחבל מערב מקדוניה. יהדות קסטוריה התקיימה מן המאה ה-6 ועד לחורבנה במלחמת העולם השנייה.
העיר קסטוריה נכללה בשטח השליטה האיטלקי. באביב וקיץ 1941 הועברה כל התנובה החקלאית היוונית הטריה והמאוחסנת למחסני הצבא הגרמני ובשל כך, במהלך 1942 שרר רעב ביוון ממנו נפגעו בעיקר בני הקהילה היהודית. בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית והגרמנים השתלטו על השטח.
כשהחלו רדיפות היהודים סייע ראש הכנסייה בקסטוריה המטרופוליט ניקופורוס לבני הקהילה. ניקופורוס הסתיר 40 מבני הקהילה בתוך הקתדרלה בעיר ושכנע משפחות נוספות לפעול כמותו. מקצת מיהודי הקהילה הצליחו להימלט ליישובים הרריים מבודדים בסיוע תושבים מקומיים וחברי המחתרת היוונית ומקצתם הצטרפו למחתרות השונות. ב-24 במרץ 1944 נערכה אקציה בעיר ובמהלכה נעצרו 763 מתוך 900 בני הקהילה היהודית. היהודים רוכזו בבניין "קיאזים ביי" ששימש כבית ספר לבנות וממוקם בסמוך למסגד. במהלך הימים הספורים בהם שהו יהודי הקהילה במעצר, סייעו התושבים המקומיים במזון ואמצעי חימום. החיילים הגרמנים הכו את העצורים, שדדו את רכושם ותועדו מעשי אונס רבים.
יהודי קסטוריה הועלו על משאיות והועברו לעיר סלוניקי משם שולחו ברכבות למחנה ההשמדה אושוויץ (בירקנאו) ובו נרצחו מרביתם ימים ספורים לאחר הגעתם. מעריכים שכ-30 מקרב המגורשים ניצלו בתום המלחמה. לאחר תום הכיבוש הנאצי חזר קומץ יהודים לעיר, בשנת 1948 נמנו בעיר 35 יהודים וב-1965 עמד מספרם על 22 נפשות. בראשית המאה ה-21 הוקמה בקסטוריה אנדרטה לזכר קורבנות השואה. בעיר מתגוררת משפחה יהודית אחת. ניצולי הקהילה ובני משפחותיהם החיים בישראל מתכנסים אחת לשנה במושב צור משה, בבית הספר על שם הנדבן היהודי בכר רוסו בן קהילת קסטוריה ומנציחים את זכרה של הקהילה.
שואת יהודי יוון על ידי הגרמנים לאחר כניעת איטליה > קהילת יהודי טריקלה

ראשוני היהודים בעיר טריקלה בצפון מערב יוון בחבל תסליה, היו הרומניוטים אשר הגיעו אליה במהלך המאה ה-3. בתחילת המלחמה מנתה הקהילה היהודית במקום כ-500 נפשות. טריקלה נכללה באזור השליטה האיטלקי, עד ספטמבר 1943. לאחר המעבר לשלטון גרמני החלו רדיפות היהודים. בתקופה זו הצליחו 450 מיהודי טריקלה להימלט לכפרים מבודדים בהרים, או נמלטו לטורקיה ודרכה לארץ ישראל. האוכלוסייה, הכנסייה והמחתרת היווניות סייעו באופן פעיל בהמלטות והסתרת יהודי הקהילה. ב-25 במרץ 1944 הצליחו הנאצים לעצור 50 יהודים מקהילת טריקלה ולגרשם למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספו כולם. לאחר תום המלחמה היגרו בהדרגה ניצולי טריקלה לארצות הברית, אתונה ומדינת ישראל בה היו שותפים להקמת מושב נווה ימין. ב-1946 מנתה הקהילה 267 נפשות וב-1967 צומצם מספרה לכדי 100 נפשות. בראשית המאה ה-21 התגוררה בעיר קהילה יהודית קטנה בת 50 נפשות ולה בית כנסת אחד. בעיר קיים בית עלמין יהודי אשר חולל בשנת 2000 בידי קבוצת נאו-נאצים יוונים. בית העלמין שוקם, שופץ ומתוחזק בידי בני הקהילה.
שואת יהודי יוון על ידי הגרמנים לאחר כניעת איטליה > קהילת יהודי פלורינה

בפתיחת מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיר פלורינה בחבל מערב מקדוניה,400 נפשות. ב-30 באפריל 1943 ריכזו הגרמנים 372 מקרב יהודי הקהילה בחצר בית הספר בעיר והעלו אותם על רכבות שעשו דרכן לסלוניקי. ידוע שמקצת מהיהודים נרצחו או נפטרו עוד בסלוניקי וחלקם הצליחו להימלט. בסלוניקי הועלו בני הקהילה על רכבת, (משלוח מספר 17), שעשתה דרכה אל מחנה ההשמדה אושוויץ אליו הגיעה באמצע מאי. אין תיעוד מדויק לגבי מספר בני הקהילה שהגיעו למחנה ההשמדה אושוויץ, אך ידוע ש-295 מהם נרצחו במחנה ימים ספורים לאחר הגעתם. 28 יהודים שהסתייעו בתושבים מקומיים ואנשי מחתרת, הצליחו להימלט לאזורים ההרריים וניצלו מהגירוש,. מקצת מיהודי העיר חזרו אליה לאחר המלחמה וב-1948 נמנו בעיר 64 יהודים, אשר היגרו בהדרגה לאתונה, ישראל, ארגנטינה וארצות הברית. בשנת 1958 התגוררו בעיר 7 יהודים.
בראשית המאה ה-21 לא מתגוררים יהודים בעיר פלורינה ואין כל אזכור או הנצחה לאירועי מלחמת העולם השנייה. את שרידי בית העלמין היהודי ניתן היה לאתר עד אמצע שנות ה-80 ומניחים שהוא נהרס כחלק מפרויקט בינוי או סלילת כבישים מהירים באזור.
שואת יהודי יוון על ידי הגרמנים לאחר כניעת איטליה > קהילת יהודי כלקיס

היהודים בעיר כלקיס, העיר הראשית של האי אֶבְיָה, נזכרים בספר קדמוניות היהודים של יוספוס פלביוס. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בכלקיס כ-325 יהודים, פלישת הגרמנים הובילה רבים מהם לברוח להרים. בעוד חלק הצליח לברוח לארץ ישראל דרך טורקיה ולהינצל, חלק מהם נתפסו ונשלחו בשנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-1948 מנתה הקהילה כ-180 יהודים, ובשנת 1959 כ-122 נפש. כיום הקהילה מונה כ-20 משפחות.
יהודים יוונים במחנות ריכוז והשמדה > מחנה הריכוז חיידרי

בין 2 בספטמבר 1943 עד 20 בספטמבר 1944 הפעילו הגרמנים את מחנה הריכוז חיידרי, ששכן בבסיס צבאי בעיירה חיידרי הסמוכה לאתונה. המחנה הופעל על ידי האס אס ובתקופת פעילותו היו עצורים בו 23,000 בני אדם, חלקם יהודים וחלקם שבויי מלחמה וחברי המחתרת היוונית. כ-2,000 בני אדם נרצחו במחנה עצמו ועוד 21,000 גורשו למחנות ההשמדה אושוויץ וברגן-בלזן. בממוצע שהו במחנה בין 2,000 ל-3,000 עצורים ברגע נתון. העינויים הקשים שעברו האסירים וההוצאות להורג זיכו את המחנה בתואר "הבסטיליה של יוון".
ב-28 בנובמבר מונה למפקד המתקן שטורמבאנפיהרר (רב-סרן באס אס) פאול רדומסקי, לאחר שהמחנה הועבר מידי הוורמאכט לידי האס אס. רדומסקי, שנחשב אלים ואכזרי במיוחד אפילו בעיני חבריו לשורות האס אס, כיהן קודם לכן כמפקד מחנה הריכוז סִירֶץ שליד באבי יאר באוקראינה, ונודע גם שם באכזריותו כלפי עצירים: הוא נהג להכותם ואף להוציאם להורג ביריה מאקדחו האישי. תחת פיקודו חולקו האסירים לקבוצות של 100 וביצעו במשמרות עבודות כפייה במחנה, כמו לחפור בורות ולכסותם, ללא תכלית מסוימת מלבד שבירת רוחם.
ראשוני העצורים היהודים הגיעו למחנה חיידרי בדצמבר 1943 והם הושמו בבידוד במרתפו של בלוק מספר 3. בהדרגה יהודים נוספים הגיעו למחנה מרחבי האזור שנתון היה לשליטת האיטלקים וכן מרודוס וכרתים. עיקר היהודים הובאו למחנה בראשית שנת 1944 והוא שימש כמחנה מעבר לקראת גרושם למחנה ההשמדה אושוויץ. ב-23 במרץ 1944 נעצרו חלק מיהודי אתונה. לפי גרסה אחת מדובר ב-300 יהודים ולפי אחרת בין 700 ל-1,000 מבני הקהילה. בהגיעם למחנה הופרדו הנשים מהגברים ונכלאו. למחרת צורפו אליהם בני משפחותיהם. מספר ימים מאוחר יותר הגיעו למחנה 614 יהודים שנעצרו בערים ארטא, פרבזה, אגריניון, יואנינה ופטרס, חלקם בעלי נתינויות זרות. מספר היהודים הכלואים במחנה הגיע לכדי 3,000 נפשות. ב-2 באפריל גורשו 1,300 יהודים מחיידרי למחנה ההשמדה אושוויץ. יהודים בעלי אזרחות טורקית ושווייצרית שוחררו. המגורשים הגיעו לאושוויץ ב-11 באפריל ונרצחו תוך ימים אחדים.
בראשית יוני הועברו למחנה כ-1,850 יהודים מהאיים היוניים, בעיקר מקורפו. ב-23 ביולי 1944 נעצרו 1,673 מיהודי רודוס, הובלו באוניות לפיראוס ממנו הובלו היהודים לחיידרי. בדרך אספו עימן כ-100 מבני קהילת קוס. ב-1 באוגוסט הגיעו יהודי רודוס וקוס למחנה חיידרי ולאחר מספר שבועות שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו בני הקהילה להוציא כ-150 מיהודי רודוס שניצלו.
ב-1980 נמצא באקראי במחנה ההשמדה אושוויץ, באתר קרמטוריום מספר 3, חלק ממכתב פרידה ביוונית, שהותיר יהודי אלמוני בן העיר אתונה אשר הוצב לתפקיד בזונדרקומנדו ונרצח במחנה:
” לקרובי, ידידי ומולדתי האהובה יוון לה הייתי אזרח נאמן כל חיי. גורשתי מאתונה לאושוויץ ב-2 באפריל 1944, לאחר שבמשך חודשים הייתי כלוא במחנה חיידרי ועברתי עינויים קשים, אך גם זכיתי לחבילות מזון מאישה טובת לב בשם ספארו אשר את חסדה אני נוצר גם ברגעים קשים אילו”.
ב-20 בספטמבר 1944, לאחר שחרורה של יוון מעול הנאצים, שוחררו גם כ-2,000 עצורים שהיו כלואים עדיין במחנה.
יהודים יוונים במחנות ריכוז והשמדה > יהודי יוון באושוויץ

יהודי סלוניקי היו קבוצה מלוכדת ומיוחדת באשוויץ. הגאווה שהייתה חלק מתרבותם וכן רגש לכידות תרבותית והיאחזות בשפת הלאדינו והיוונית, העניקו לרבים מהם יכולת השרדות ארוכה במחנה.
בונה, הסמוך לאושוויץ, היה בית החרושת של חברת "אי-ג'י פארבן", ושימש כמחנה עבודה בכפייה לאלפי אסירים מהמחנה. בנו אותו 200 יהודים מסלוניקי שהגיעו לאושוויץ במשלוח השמיני ובתום שנה מיום בנייתו כבר שהו בו כ-3,000 יהודים יוונים. פרימו לוי מספר על יהודי סלוניקי : "לידי עומדת קבוצת יוונים, יהודי סלוניקי הנפלאים והנוראים... היוונים שהשתלטו על המטבחים ועל העבודות בתוך בית החרושת, הם יהודים שאפילו הגרמנים מכבדים, הפולנים יראים מפניהם. זוהי להם השנה השלישית במחנה, ואיש אינו יודע טוב מהם מה טיבו... שרים כל הזמן, רגליהם חובטות באדמה לפי הקצב והם כשיכורים מהזמר". היהודים היוונים נהגו לשיר, אף שהדיבור היה אסור בין האסירים, עודדו הגרמנים את שירתם. חגואל לאון מסלוניקי מעיד כי הם שינו את מילות השירים, והשתמשו בהם כדי להעלות את המוראל וכדי להעביר מסרים זה לזה.
לוי מעיד כי היוונים במחנה היו הגרעין הלאומי המגובש ביותר ואף האנושי ביותר. חלקם הצליחו לשרוד במחנה זמן רב, הודות לתחבולות שלהם ובכוח הליכוד שלהם. הם תרמו מאוד לאופיו של המחנה ולהיווצרות הניב הבינלאומי שהיה בו.
חלק מהנשים היווניות עבדו ב"מחנה קנדה", במיון הבגדים והחפצים של היהודים שהובאו במשלוחים. הנרייטה מולכו מסלוניקי מספרת כי כאשר הן מצאו כסף בין החפצים הם חילקו אותו ביניהן ושילמו לאנשים שהיו להם קשרים חיצוניים.
אהרון רוזה, רוקח מסלוניקי, היה היהודי היחיד שעבד במרפאת האס-אס במחנה, נהג להבריח תרופות ואמצעים רפואיים לחבריו תוך סיכון חייו. כינויו היה "האבא של היוונים". דוקטור ליאון קונקה ששימש כרופא בבית החולים של אושוויץ 3 נהג באופן דומה.
היוונים במחנה תרמו חלק חשוב למרד של אנשי הזונדרקומנדו באשוויץ. זה היה המרד היחיד במחנה. לפי אחת הטענות אחד ממנהיגי המרד היה יוסף (פפו) ברוך, קצין בצבא היווני ביונינה. המרד אמנם נכשל אבל הביא לפיצוצה של משרפה 4, לשליחתם חיים לאש של מפקד הקאפו ושל חייל אס-אס, וכן להריגת חייל נוסף, הוא גילה את הוריו בחדר הגזים והחליט למרוד. יחד עם יוונים נוספים, שבויים רוסים והקאפו קמינסקי, ובעזרת ארבע נשים מבית החרושת לנשק שהגניבו להם דינמיט, תכנן את המרד.
אחד מאסירי הזונדרקומנדו היוונים, המכונה אלכס, המזוהה לרוב בתור אלברטוס אררה (רב חובל בחיל הים היווני, פרטיזן). הצליח לצלם את תמונות הזונדרקומנדו אלו הן ארבע תמונות מטושטשות שצולמו בחשאי באוגוסט 1944 בתוך מחנה הריכוז אושוויץ, התיעוד המצולם היחיד לגבי ההשמדה עצמה בתאי הגזים.
ציר זמן של שואת יהודי יוון

אוגוסט 1940 - תחילת המתקפה של איטליה הפשיסטית על יוון.
אפריל 1941 - כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית ובנות בריתה איטליה ובולגריה.
11 ביוני 1942 - התעללות פומבית ביהודי סלוניקי, שנמצאת תחת שלטון גרמניה הנאצים.
6 בפברואר 1943 - הנאצים דיטר ויסליצני ואלויס ברונר מגיעים עם צוות מצומצם לסלוניקי כדי לתכנן ולבצע את השמדת יהודי העיר.
15 בפברואר 1943 - פרסום חוקי הגזע בסלוניקי
4 במרץ 1943 - יהודי הערים קומוטיני, קוואלה וישובים אחרים באזור תראקיה נעצרים על ידי שוטרים בולגרים ובהמשך משולחים להשמדה לטרבלינקה.
15 במרץ 1943 - משלוח ראשון של יהודים מסלוניקי יוצא להשמדה מסלוניקי. הנאצים מבצעים מבצע הטעיה, נאמר ליהודים שהם הולכים להתיישב ליד קרקוב בפולין.
23 במרץ 1943 - הארכיבישוף דמסקינוס כותב מכתב פומבי נגד גרוש היהודים לפולין.
10 באוגוסט 1943 - משלוח אחרון של יהודים מסלוניקי נשלח להשמדה, ה-19 במספר. כמעט כל יהדות סלוניקי נספתה. כמה אלפי יהודים מסלוניקי נמלטים לאתונה ולמקומות אחרים.
8 בספטמבר 1943 - עד לשלב זה רוב שטחה של יוון היה תחת שלטון איטליה הפשיסטית, שלא פעלה ביוון נגד יהודים. בתאריך זה נכנעה איטליה הפשיסטית לבעלות הברית. הוורמאכט משתלט על אזור הכיבוש האיטלקי.
20 בספטמבר 1943 - מינוי הגרמני הנאצי יירגן שטרופ כאחראי לסיום השמדת יהודי יוון.
23 במרץ 1944- בין 700 ל-1000 מיהודי אתונה נתפסים על ידי הגסטפו, נשלחים למחנה הריכוז חיידרי, משם הם נשלחים בהמשך להשמדה. (רוב יהודי העיר הססתרו בעיר וסביבתה)
24 במרץ 1944 - גרוש חלק מיהודי לאריסה להשמדה (רוב יהודי העיר הסתתרו), גרוש יהודי קסטוריה להשמדה.
25 במרץ 1944 (יום העצמאות היווני) - גרוש יהודי יואנינה למסע שבסופו הושמדו רובם. באותו יום נשלחו גם יהודי קהילת יהודי וולוס, יהודי טריקלה אל מסע השמדה.
אפריל 1944 - גרוש כאלף יהודים מאתונה שהיו במחנה הריכוז חיידרי להשמדה.
30 באפריל 1943 - גרוש יהודי פלרוניה להשמדה.
סוף מאי 1944 - גרוש כ-270 יהודי קהילת כרתים, ומותם עקב טביעת הספינה בה שטו.
9 ביוני 1944 גרוש להשמדה של כ-1800 מיהודי קורפו.
24 ביולי 1944 גרוש כ-1700 מיהודי הקהילה רודוס להשמדה.
12 באוקטובר 1944 - נסיגת הכוחות הנאצים מיוון.
מספר הקורבנות והניצולים

בסך הכל נרצחו במהלך השואה כ-60,000 מיהודי יוון, כ-80% מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה.
מספרם הכולל של הניצולים שנמצאו ביוון מייד לאחר המלחמה נאמד בכ-10,000 איש, רובם התרכזו באתונה, סלוניקי ולריסה. בינואר 1945 נספרו באתונה 4,985 יהודים ובסלוניקי כ-2,000 יהודים. רבים מהניצולים היגרו לאחר מכן לארץ ישראל ומיעוט מהם לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בתרבות

יהודי סלוניקי באושוויץ נזכרים בספרו של פרימו לוי, הזהו אדם.
אחד הפרקים בספר מר מאני של אברהם ב. יהושע עוסק בחייל נאצי בכרתים שפוגש משפחה יהודית בזמן כיבוש האי. הסופרת מיכל שלו מספרת את סיפור הצלתם של יהודי האי זקינתוס בספרה רחמים.
הזמר יהודה פוליקר הוא בנם של זוג ניצולי שואה יוצאי העיר סלוניקי. ב-1988 הוציא פוליקר יחד עם יעקב גלעד את התקליט אפר ואבק שעסק בנושא השואה וזכרה. הסרט בגלל המלחמה ההיא עוקב אחר הפקת התקליט ומעמת את האמנים, בני הדור השני לשואה, עם הוריהם וסיפוריהם. הסרט מציג את דרכי ההתמודדות השונות של שני הדורות. הוא כולל שיחות של יהודה פוליקר עם אביו, ז'אקו פוליקר, שנולד בסלוניקי ואיבד את כל משפחתו באושוויץ.
הסרט ניצחון הרוח הוא שיצא בשנת 1989 על פי סיפור חייו של המתאגרף מסלוניקי שלמה ארוך, ששרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ. הסרט יום ראשון מעונן הוא סרט דרמה יווני של הבמאי מנוסוס מנוסאקיס שיצא לאור בשנת 2015. הסרט מתבסס על ספר בשם זהה של ג'ורג' סקמפרדוניס. עלילת הסרט מתרחשת בסלוניקי תחת הכיבוש הנאצי. במרכז הסרט עומדים סיפורם של ג'ורג' הנוצרי ואסטריאה היהודיה והוא מתאר גם את הרדיפה, ההתעללות ושליחת היהודים בעיר למחנות ההשמדה ברכבת.
לקריאה נוספת

מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, הוצאת יד ושם, 1965
יהדות יוון בחורבנה: פרקי זכרונות, המכון לחקר יהדות שאלוניקי, תל אביב, 1988.
ברכה ריבלין, השואה ביוון, בתוך: אייל ג'יניאו (עורך), "קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים: יוון", בהוצאת מכון בן צבי והמרכז לשילוב מורשת יהודי המזרח במשרד החינוך.
יוסף בן, יהודי יוון בשואה ובהתנגדות, 1941-1944, המכון לחקר יהדות שאלוניקי, תל אביב, ה'תשמ"ה.
מספר טיפולוגי

מספר טיפולוגי (נקרא גם מספר נוסחאי) הוא מספר בעל מבנה טיפולוגי (לפי תורת הטיפוסים), כלומר מבוסס על זיקה לסימנים או תופעות מסוימות ובהתאם לכך מייצג תכונות מהותיות הקשורות לתחום זה. למספר טיפולוגי יש משמעות מיוחדת והוא בדרך כלל מסמל קדושה, ייחוד וערך על פי תרבויות, דתות ומיתוסים שונים. המספר משמש בדרך כלל כמספר בעל משמעות סמלית ללא קשר למשמעותו הכמותית המדויקת.
מספרים טיפולוגיים ביהדות

הקביעה אילו מספרים נחשבים לטיפולוגיים היא תלויית תרבות וזמן. כך למשל במקרא, המספר 7 הוא מספר טיפולוגי: שבעה ימים שבהם נברא העולם והיום השביעי – שבת, השנה השביעית – שמיטה, נפילת חומות יריחו לאחר שבעה סיבובים סביבן, ולאחר שבע שביעיות – יובל. גם המספר 40 הוא מספר טיפולוגי במקרא: משה שהה על הר סיני 40 יום ו-40 לילה, הגשם במבול נמשך 40 יום ו-40 לילה, בספר שופטים נכתב מספר פעמים "ותשקוט הארץ ארבעים שנה", בני ישראל נדדו במדבר 40 שנה ועוד. מספרים נוספים הם 3, שמופיע בשלוש הרגלים ו-12, שמופיע ב-12 שבטי ישראל.
המספר 70 מופיע פעמים רבות, כך למשל בספר בראשית מצוין כי מספר הנפשות של יעקב ובניו היה 70 (”שבעים נפש עלו מצרימה”), בפרשת נח נזכרים 70 בני נח שהיו לאומות העולם וכך בביטוי שבעים פנים לתורה. תרגום המקרא ליוונית נקרא כך על פי מספר מחבריו, על אף שעסקו במלאכה 72 מחברים.
בספרות חז"ל, המספרים 7 ו-10 הם מספרים טיפולוגיים, כפי שמופיעים במשנה בפרק החמישי במסכת אבות, בעשרת הדברות, בן שלוש עשרה למצוות ועוד. כך גם המספרים 24, 100, 200, 300 ו-1000 שנבחרו בשל היותם מספרים עגולים. בספר מלכים, מפורט כי לשלמה המלך היו 1000 נשים: ”ויהי לו נשים שרות שבע מאות ופלגשים שלש מאות”.
המספר 18 נחשב ביהדות לבר-מזל, כיוון שבגימטריה הוא שווה בערכו למילה חי. יהודים נוהגים לתרום בכפולות של ח"י שקלים (כגון, פעמיים ח"י או ח"י עשרות או ח"י אלפים).
מספרים טיפולוגיים ביהדות > מילה מנחה

במקרא, חזרה על ביטוי או על מילה מסוימת מספר טיפולוגי של פעמים היא אלמנט ספרותי המקנה לו הדגשה וחשיבות יתרה. חזרה זו מופיעה גם ביצירות שירה ופרוזה כלליות, ומודגשת בעיקר במקרא.
מספרים טיפולוגיים בנצרות

בתרבויות אירופיות, המספרים 3, 7 ו-12 הם מספרים טיפולוגיים.
בנצרות 13 הוא מספר המסמל חוסר מזל, על פי האמונה הנוצרית בסעודה האחרונה של ישו שהתרחשה ביום שישי סעדו 13 אנשים, ישו ו-12 השליחים, יחד עם יהודה איש קריות, ועקב כך יום שישי ה-13 נחשב ליום מועד לפורענות. בהתאם לכל, יש מקומות בהם לא מופיע ברחוב בית מספר שלוש עשרה, אלא מדלגים משתים עשרה לארבע עשרה, או מדלגים על קומה שלוש עשרה בבנין.
ראו גם

מספר מעניין
הערות שוליים

↑  עקב היות המספר 3, מספר ראשוני נמוך, ישנה סבירות גבוהה שהוא מספר שרירותי או מדויק ללא משמעות טיפולוגית
↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"ז
↑  ספר מלכים א', פרק י"א, פסוק ג'
ישראל קולת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1927 וילנה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  29 במרץ 2007 (בגיל 79) 
 שם לידה:  ישראל קופילוביץ 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  נתן אפרתי 
 צאצאים:  צפריר קולת 
 
ישראל קוֹלָת (קופילוביץ) (Israel Kolatt;‏ 20 בספטמבר 1927 – 29 במרץ 2007) היה היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

קולת נולד בעיר וילנה, ובשנת 1935 עלה ארצה כילד עם משפחתו. המשפחה השתקעה בתל אביב, ובה גדל. אביו, חיים קופילוביץ, כיהן בווילנה כיו"ר הליגה למען ארץ ישראל העובדת, פועלי ציון צ"ס וראש המשרד הארצישראלי. בארץ היה למנהל הוצאת "עיינות" של מפא"י, ומשנת 1957, כשהתמזגה עם "עם עובד", היה למנהלה עד 1963, אז הוחלף על ידי אליעזר פרי. כן היה ממנהלי התאחדות המו"לים וכיהן במשך שנים רבות כיו"ר ארגון יוצאי וילנה בתל אביב.
קולת היה פעיל ומדריך בתנועות הנוער של תנועת העבודה. למד בחוגים להיסטוריה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1955 קיבל תואר שני. היה תלמידו של יעקב טלמון. נושא עבודת הדוקטור שלו, שהוגשה בתשכ"ד (1964), היה: "אידאולוגיה ומציאות בתנועת העבודה בארץ ישראל, 1905-1919". בשנים 1964–1965 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1965 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, ולימים פרופסור במכון ליהדות זמננו.
מתלמידיו: אריה מורגנשטרן, יעקב גולדשטיין ואליקים רובינשטיין.
בנו הוא צפריר קולת.
מספריו

דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון, ביחד עם משה שרת ודב סדן, כינס זאב גולדברג, צופית, בית-ברל, תשכ"ח, 1967.
אבות ומייסדים, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976.
דוד בן-גוריון, ביחד עם גרשון ריבלין, ערכו: נורית ברוורמן, יהואש ביבר, הוצאת מרכז הסברה - שירות הפרסומים, תשנ"ו, 1995.
הציונות וישראל בראי ההיסטוריון: אסופת מאמרים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2008.
ערך את שני הכרכים על התקופה העות'מאנית, בסדרת תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה (עורך: משה ליסק), ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ן 1989-תשס"ט 2009.
לקריאה נוספת

הציונות וישראל בראי ההיסטוריון: אסופת מאמרים (ירושלים תשס"ח 2008).
הקדמה על תולדותיו.
רשימת פרסומים, עמ' 399–415.
הערות שוליים

↑  מת חיים קופילוביץ, דבר, 28 בינואר 1972.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263813705171  BnF: cb145077602 (data)  GND: 173236839  ISNI: 0000 0000 6658 1769  LCCN: n83300390  NTA: 240194276  SUDOC: 249052938  VIAF: 51921604   WorldCat (עם VIAF): 51921604 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישראל גלעדי

| --- | --- |

 לידה:  1886 קאלארש (אנ'), האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 באוקטובר 1918 (בגיל 32 בערך) כפר גלעדי, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, פלשתינה (א"י) 
 
ישראל ("ישראליק") גלעדי, (קלראשי,בבסרביה, 1886 – 2 באוקטובר 1918) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה, ממייסדי  ארגון בר גיורא, ממנהיגי השומר וממקימי כפר בר גיורא. לאחר מותו בגיל 32, שונה שם היישוב ונקרא על שמו "כפר גלעדי".
ביוגרפיה

נולד בשם ישראל בוטרברוט למשפחה יהודית מסורתית ולמד בתלמוד תורה. כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועת פועלי ציון. בשנת 1903 השתתף בפעילות של ארגון להגנה עצמית של יהודים ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"גלעדי". עבד במושבות השומרון (זכרון יעקב והסביבה) ובגליל. נשא לאשה את קיילה לבית בקר, אחותם הבכירה של נשות "השומר" ציפורה זייד ואסתר קוזלובסקי.
היה מבין מייסדי ארגון השמירה העברי הראשון בארץ ישראל, ארגון בר גיורא בסג'רה בשנת 1907. היה מבין מייסדי הקולקטיב הראשון להתיישבות פועלים, מראשוני ארגון השומר (וממלא מקומו של ישראל שוחט, מפקד הארגון) ומראשי הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל.
גלעדי היה איש מעשה ולא כתב את משנתו, אך מעדויות ניתן ללמוד שהיה מורה הדרך המצפוני של ארגון השומר. הוא הטיף לחברי הארגון ליטול חלק בהתיישבות באזורי הספר ובכיבוש העבודה והציב דרישות מוסריות גבוהות לצורך התקבלות חברים לארגון השומר. חלומו היה הקמת כפרי שומרים בגבולות הארץ, בהם תשתלב השמירה בעבודת האדמה, והחברים יגנו על הגבול.
במלחמת העולם הראשונה ניסה לעלות עם קבוצה להתיישבות בתל עדשים, אך סכסוכים אילצו אותו ואת חבריו לעזוב. עקב כך עזבו גם את "השומר" ועברו למסחה, שם קיבלו את השמירה ובאוקטובר 1916 עלו לשמירה במטולה ובמקביל הקימו כפר בסמוך, כפר "בר גיורא". המשטר הטורקי חשד באנשי הכפר שהם מסייעים לארגון החשאי ניל"י ובאוקטובר 1917 נהרס הכפר וגלעדי וחלק מחבריו נאסרו לתקופה קצרה. עם שחרורם הקימו מחדש את הכפר. באותה תקופה יושבו הסכסוכים בינו ובין אנשי השומר והוא חזר להנהגת הארגון, תוך שפרש ממפלגת "פועלי ציון".
בדרכו לקבוצת כנרת לאספה של הסתדרות פועלי הגליל, חלה בשפעת ספרדית ומת.
לקיילה וישראל נולדו חמישה ילדים, רק שניים מתוכם - הדסה ונחמן, שרדו את תנאי החיים הקשים, שלושת האחרים, גדעון, דב ודוגל, נפטרו בילדותם. בנו הצעיר של נחמן, אביהוא, נהרג במלחמת יום הכיפורים (הותיר אחריו אישה וילדה).
הנצחה

לאחר מותו שונה שמו של כפר בר גיורא לכפר גלעדי. על שמו נקראים גם רחוב גלעדי בשכונת תלפיות בירושלים ורחוב ישראל גלעדי באשדוד.
לקריאה נוספת

"השומר", מזכרונות ישראל גלעדי, תרס"ז–תרע"ד (1907–1914), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, חלק שני, פרק פא, עמ' 822–833.
יצחק בן-צבי (עורך), ספר השומר - דברי חברים, תל אביב: הוצאת דביר
ישראל גלעדי עם רעייתו קיילה ובניו
קברו של ישראל גלעדי בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי
רחוב על שמו, בשכונת תלפיות בירושלים
אדיר כהן

| --- | --- |

אדיר כהן, מרץ 2008
 לידה:  10 במאי 1937 (בן 87)
 ענף מדעי:  חינוך
 פרסים והוקרה:  פרס רופין  פרס למדן (1974) 
 
כהן, מימין
אדיר כהן (נולד ב-10 במאי 1937) הוא מחנך ומומחה בחינוך, סופר ומומחה ישראלי בתחום הביבליותרפיה. הוא מכהן כראש החוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל ופרופסור אמריטוס בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
קורות חייו

אביו של אדיר כהן, היה אמציה ברוך כהן, איש חינוך, ממקימי הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון, שהייתה אחת הגימנסיות הראשונות בארץ ישראל. אימו, פרידה כהן, הייתה אחותו של המשורר העברי האמריקאי הלל בבלי ובתו של הרב זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון בעריכת הלל בבלי). אדיר כהן גדל בראשון לציון.
ספרו הראשון של אדיר כהן, "חילות ישראל ומלחמותיהם בעבר ובהווה", ראה אור בהיותו בן שבע עשרה, ועליו זכה בפרס של משרד החינוך והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. כבר בגיל זה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים, ובהמשך בעיתונים דבר והארץ. הוא פרסם ביקורות ומסות על המחדשים בספרות העברית הצעירה, עבודה בה המשיך במסגרת לימודיו באוניברסיטה. במקביל פרסם מספר ספרי מחקר, כגון "יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר".
את שירותו הצבאי עשה כעורך בהוצאת "מערכות". שם גם כתב את ספרו "ברוח סערה", על מפעלו של יהודה ארזי בהגנה, ברכש ובהעפלה (המבוא לספר נכתב על ידי דוד בן-גוריון). בגיל עשרים החל לעסוק בעיבוד אגדות ומעשיות לילדים. בין ספריו בנושא: "פרחי לוטוס", "ורד וחנית", "באוהלי השבטים", "סלע האוהבים".
כהן למד לתארים הראשון והשני בספרות, חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, והיה תלמידו של מרטין בובר. במקביל למד בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים. מגיל 24 עסק בהוראה בבית המדרש למורים על שם שיין בפתח תקווה, ומשם עבר ללמד בסמינר לוינסקי בתל אביב. בד בבד עבד באוניברסיטה העברית, ובהנחייתו של פרופסור אלכסנדר מרדכי דושקין הקים את המרכז לחינוך יהודי בתפוצות במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה. אחר כך היה מרצה במחלקה להכשרת מורים שבאוניברסיטת תל אביב.
כהן כתב באוניברסיטת ניו יורק את הדוקטורט שלו, בתחום הפסיכולוגיה והספרות, וממנו נבטה שנים מאוחר יותר הביבליותרפיה. מנחיו לדוקטורט היו הפרופסורים יצחק ברזילי, חיים ליף ודייוויד רודבסקי. נושא העבודה היה ניתוח פסיכולוגי וספרותי של יצירתו של יוסף חיים ברנר. באותה תקופה לימד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בסמינר התאולוגי היהודי ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשובו לישראל שימש כמרצה בחוג לחינוך שבאוניברסיטת חיפה. עמד בראש החוג לחינוך ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה והקים בו את המרכז לספרות ילדים. עמד במשך עשרים שנה בראש הקתדרה לחינוך ולחברה. עורך ראשי של כתב העת "עיונים בחינוך" לעיון ולמחקר בחינוך, בפקולטה לחינוך. במקביל הקים את כתב העת "מעגלי קריאה", לעיון ולמחקר בספרות ילדים. ב-1982 ייסד באוניברסיטה את המגמה ללימודי ביבליותרפיה. בנוסף הקים את כתב העת "נפש" לפסיכולוגיה ולטיפול.
נכון ל-2011 פרסם כהן כחמישים ספרי ילדים אותם כתב, ערך ותרגם, ביניהם סדרת הספרים "שרשרת הזהב" ואוסף המעשיות של עם ישראל. כהן פרסם גם שמונה רומנים: "מסע לכתובת אבודה", "מסע בנקבת עץ התות", "גילוי אריות", "קריעת חלום", "שחפים שמוטי כנפיים", "קוים מקבילים וסכין", "גנב הפעמונים מאביבית" ו"רומן קרוע". הוא גם עסק בתרגום לעברית של ספרים מאת ג'ק לונדון, מוריס מטרלינק ואחרים.
אדיר כהן נישא לבלהה לבית רמלר, שנפטרה בספטמבר 2021, ולהם ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
קורות חייו > פרסים

כהן זכה בפרס רופין למדעי החברה, פרס למדן לספרות ילדים, פרס קיפניס לחקר ספרות ילדים, פרס המייסדים של אוניברסיטת ניו יורק, פרס סנאט העיר ברמן בגרמניה לספרות, ופרס קרן מץ בניו יורק.
מחקריו

מחקריו של אדיר כהן עוסקים בפילוסופיה של החינוך ובחינוך המודרני, ביבליותרפיה, הומור-תרפיה, תרפיה פילוסופית, חקר הבדידות, פילוסופיה לילדים, וחקר הפתגמים. כהן כתב, ערך ותירגם 138 ספרים.