stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבדים נמלטים בארצות הברית
מילוט ומרדף אחר העבדים

בעיתונים היו עמודים מיוחדים למודעות עם בקשות לסיוע בהשבת עבדים נמלטים. המודעות כללו תיאור פיזי, לבוש, סימנים מיוחדים, אפשרות לכיווני הימלטות אפשריים ופרס כספי. מרבית הנמלטים היו גברים צעירים, אך היו גם נשים וילדים שברחו. לפחות 200,000 מודעות על עבדים נמלטים פורסמו. בעלי העבדים פרסמו מודעות רק אם חשבו שיש סיכוי לתפוס את העבד. על בסיס החוק מ-1850, מרשלים פדרליים נסעו למדינות הצפון לתפוס עבדים עבור כסף. החוק החדש עודד ציידי ראשים לפעול על מנת להחזיר עבדים נמלטים אל אדוניהם; "עבד", שכבר שוחרר ונתפס, הוחזר לדרום ונמכר חזרה לעבדות, אם הוא/היא היו ללא מסמכים המשייכים אותו לאדון מסוים. בשנת 1851, אפרו-אמריקאי שעבד כמלצר בבית קפה נחטף על ידי סוכנים פדרליים מטעם John Debree, שטען שאותו האדם הוא "רכוש" שלו. אף על פי שהאיש ברח קודם לכן, המקרה שלו הובא בפני בית המשפט העליון של מסצ'וסטס כמקרה בוחן[דרושה הבהרה].
מסילת הרכבת המחתרתית הייתה רשת של דרכי מסתור ובתי מחסה שסייעה לעבדים נמלטים להגיע למדינות הצפון ולהשתחרר מהעבדות. "תחנות" הוקמו בבתים פרטיים, כנסיות, מערות, אסמים ומקומות נסתרים, בהם עבדים נמלטים אגרו כוחות לאורך הדרך. אנשים (לבנים, אפרו-אמריקאיים משוחררים ולפעמים עבדים) תחזקו את התחנות וסיפקו מזון, ביגוד ומחסה לנמלטים, ולפעמים מורי דרך לאורך דרכי המילוט, ועבדים נמלטים היו עוברים מנקודת מסתור אחת לשנייה. זו הייתה אחת הדרכים המשמעותיות של מתנגדי העבדות לסייע לעבדים לקבל את חרותם.
הערות שוליים

1 2  "fugitive slave | United States history". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-08-02.
↑  Renford, Reese (2011). "Canada; The Promised Land for Slaves". Western Journal of Black Studies. 35 (3): 208–217.
1 2 3  "Fugitive Slave Acts | United States [1793, 1850]". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-08-03.
↑  James C. Cobb, One of American History's Worst Laws Was Passed 165 Years Ago, Time
↑  Bland, Lecater Bland, Voices of the Fugitives: Run-away Slave Stories and Their Fictions of Self Creation Greenwood Press, 2000
↑  Introduction To The Massachusetts Personal Liberty Act
↑  Lewis, Danny. "An Archive of Fugitive Slave Ads Sheds New Light on Lost Histories". Smithsonian (באנגלית). נבדק ב-2017-08-03.
↑  Rothman, Joshua. "In a digital archive of fugitive slave ads, a new portrait of slavery emerges". The Conversation (באנגלית). נבדק ב-2017-08-03.
↑  Kahn, Eve M. (2016-02-18). "New Databases Offer Insights Into the Lives of Escaped Slaves". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-08-03.
↑  Schwarz, Frederic D. American Heritage, February/March 2001, Vol. 52 Issue 1, p96
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553162305171  LCCN: sh85052242 
רישום של עבד נמלט מתוך פרסום בעיתון המבקש לסייע לתפוס את האיש
גבו המצולק של גורדון, עבד נמלט, במהלך בדיקה רפואית באחד ממחנות האיחוד. 1863
19 בדצמבר

19 בדצמבר הוא היום ה־353 בשנה (354 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 12 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1387 – קרב גשר רדקוט: כוחות של אצילים מורדים כולאים את המלך ריצ'רד השני, מלך אנגליה, עד שיסכים להחליף את יועציו
1506 – זיגמונד הראשון, מלך פולין מוכתר
1835 – ארצות הברית מכירה בעצמאותה של הוואי
1909 – הוקמה קבוצת הכדורגל בורוסיה דורטמונד
1945 – אוסטריה הופכת לרפובליקה
1946 – פרוץ מלחמת הודו-סין הראשונה. הו צ'י מין תוקף כוח צרפתי בהאנוי
1961 – גואה מסופחת להודו
1963 – זנזיבר זוכה בעצמאות מהממלכה המאוחדת והופכת למונרכיה חוקתית תחת הסולטאן
1972 – אפולו 17, החללית המאוישת האחרונה שנחתה על הירח (נכון ל-2021), שבה לכדור הארץ
1973 – בדיחה של ג'וני קארסון בטונייט שואו לגבי מחסור בנייר טואלט הופכת לנבואה המגשימה את עצמה כאשר מיליוני אנשים נבהלים מהאפשרות, ממהרים לקנות מלאי וגורמים בכך למחסור
1984 – בריטניה וסין חותמות על הסכם שעיקרו החזרת הונג קונג לשליטה סינית ב־1997
1997 – בכורה בארצות הברית לסרט "טיטניק"
2005 – המועמד הסוציאליסט אבו מוראלס זוכה בבחירות לנשיאות בוליביה
2009 – Guns N' Roses מופיעים בטוקיו דום, בהופעה שנמשכת 3 שעות ו-37 דקות. זאת ההופעה החיה הארוכה ביותר בתולדות האצטדיון, ומהארוכות אי פעם
2013 – משגר סויוז 2 משגר את טלסקופ החלל גאיה
2016 – בפיגוע הדריסה בברלין, שנערך בשוק חג המולד בעיר, נרצחו 12 אנשים ונפצעו 48
נולדו

1683 – פליפה החמישי, מלך ספרד (נפטר ב-1746)
1778 – מארי תרז, נסיכת צרפת (נפטרה ב-1851)
1814 – אדווין סטנטון, התובע הכללי ומזכיר המלחמה של ארצות הברית (נפטר ב-1869)
1852 – אלברט אברהם מייקלסון, מודד מהירות האור והאמריקני הראשון שזכה בפרס נובל (נפטר ב-1931)
1886 – ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר, קצין בכיר בצבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה ומפקד דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10 בתקופת המלחמה האנגלו-עיראקית (נפטר ב-1969)
1894 – פאול דסאו, מלחין ומנצח יהודי-גרמני (נפטר ב-1979)
1906 – ליאוניד ברז'נייב, שליט ברית המועצות (נפטר ב-1982)
1910 – ז'אן ז'נה, סופר צרפתי (נפטר ב-1986)
1915 – אדית פיאף, זמרת צרפתיה (נפטרה ב-1963)
1924 – סיסלי טייסון, שחקנית אמריקאית (נפטרה ב-2021)
1926 – יצחק אלידר, איש חינוך, מורה ומנהל (נפטר ב-2023)
1927 – נחום לאם, רב אורתודוקסי מודרני אמריקאי, מחבר ספרים ומנהיג קהילתי יהודי (נפטר ב-2020)
1929 – לורנצו בופון, כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת השוער
1943 – נילי ארד, משפטנית ישראלית
1944 – ריצ'רד ליקי, אחד מחשובי החוקרים בתחומי הפלאונטולוגיה והארכאולוגיה (נפטר ב-2022)
1944 – דוד בן בסט, איש רדיו ותקשורת ישראלי
1948 – מרגלית צנעני, זמרת ישראלית
1949 – ארנה ברי, מדענית, יזמת היי-טק, אשת עסקים, מנהלת בכירה במגזרי המדע והטכנולוגיה בישראל
1953 – דן נדיב, קצין תחזוקה ראשי בצה"ל
1954 – אמנון סופרין, תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כקצין חיל מודיעין השדה הראשון
1955 – גיורא ענבר, תת-אלוף בצה"ל, מפקד יק"ל
1956 – צביקה שוורצברג, שחקן ומדבב ישראלי
1957 – קווין מקהייל, כדורסלן אמריקאי, מאמן ומנהל בליגת ה-NBA
1958 – אחמד טיבי, חבר הכנסת מטעם תע"ל
1960 – דן ביטון, אלוף בצה"ל, ראש אט"ל
1962 – עינת שרוף, מנחת טלוויזיה, שחקנית, זמרת ומוזיקאית ישראלית ומנחת ערבי שירה בציבור
1962 – מיכה שטרית, זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי ישראלי
1964 – ארווידאס סאבוניס, כדורסלן ליטאי
1965 – מוסי רז, מזכ"ל מרצ, חבר הכנסת מטעמה
1970 – ליאור פרחי, זמר ישראלי (נפטר ב-2024)
1971 – שרונה נסטוביץ', זמרת ישראלית
1972 – אליסה מילאנו, שחקנית אמריקאית
1977 – חורחה גרבאחוסה, כדורסלן ספרדי
1980 – רועי עוז, שחקן, וכוכב ילדים ישראלי אשר ידוע כילד הג'ונגל "רוי בוי"
1980 – ג'ייק ג'ילנהול, שחקן קולנוע אמריקאי
1987 – כרים בנזמה, כדורגלן צרפתי
1988 – אלכסיס סאנצ'ס, כדורגלן צ'יליאני
1991 – קיינן לונסדייל, שחקן, רקדן וזמר-יוצר אוסטרלי
1992 – מורגן סוללה, זמר-יוצר נורווגי
נפטרו

401 – האפיפיור אנסטסיוס הראשון
1111 – אל-ע'זאלי, פילוסוף ומתקן דת מוסלמי (נולד ב-1058)
1370 – האפיפיור אורבנוס החמישי (נולד ב-1310)
1385 – ברנבאו ויסקונטי, שליט מילאנו (נולד ב-1323)
1442 – אליזבת מלוקסמבורג, בתו של זיגיסמונד (נפטרה ב-1409)
1741 – ויטוס ברינג, יורד ים דני שפעל בשירות האימפריה הרוסית (נולד ב-1681)
1848 – אמילי ברונטה, סופרת אנגליה (נולדה ב-1818)
1851 – ג'וזף טרנר, צייר אנגלי (נולד ב-1775)
1945 – ג'ון אמרי, בוגד בריטי בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה (נולד ב-1912)
1966 – גדעון שוחט, טייס בחיל האוויר הבריטי ואל"ם בצה"ל (נולד ב-1912)
1972 – שמואל אדמון, קצין בדרגת אלוף-משנה, ממייסדי חיל התותחנים בצה"ל ומפקדו הראשון (נולד ב-1914)
1986 – ו. ס. אנדרוז, סופרת אמריקאית שכתבה את רב המכר פרחים בעליית הגג (נולדה ב-1923)
1996 – מרצ'לו מסטרויאני, שחקן איטלקי (נולד ב-1924)
1997 – רפי עמרם, איש חינוך ישראלי (נולד ב-1946)
2000 – דן גלברט, קריקטוריסט ומעצב גרפי ישראלי יליד גרמניה (נולד ב-1918)
2008 – גדעון הירש, מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס (נולד ב-1960)
2012 – אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל ה-15 של צה"ל ושר בממשלת ישראל (נולד ב-1944)
2016 – אנדריי קרלוב, שגריר רוסיה בטורקיה (נולד ב-1954)
2020 – רוזלינד נייט, שחקנית אנגלייה (נולדה ב-1933)
2021 – אליעזר ולדמן, ראש ישיבת ההסדר "ניר קריית ארבע", ממייסדי ההתנחלות בחברון וחבר הכנסת מטעם התחיה (נולד ב-1937)
2021 – רוברט גרבס, כימאי אורגני אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה (נולד ב-1942)
2021 – ג'וני אייזקסון, פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמייצגה של מדינת ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית (נולד ב-1944)
2023 – אהוד לוז, פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובסמינר אורנים (נולד ב-1936)
חגים ואירועים החלים ביום זה

18 בדצמבר – 20 בדצמבר
דצמבר
לוח אירועים שנתי
ברז'נייב
אחמד טיבי
ויליאם טרנר
אמנון ליפקין-שחק
חניתה הלוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באפריל 1938 (בת 86) חניתה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  משוררת   תסריטאי   עיתונאי   סופרת
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  3 
 
חניתה הלוי (נולדה ב-2 באפריל 1938) היא תסריטאית, עיתונאית, סופרת ומשוררת ישראלית. כתבת ועורכת בעיתונים "צומת השרון", "מעריב", "עולם האישה", "עולם האופנה", "אינדקס השרון", "שרון שלי".
אחראית על מרפאות באגף השיקום של משרד הביטחון.
חברה בהנהלת האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית וחברה באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה. ערכה והוציאה לאור ספרי עיון, שנתונים ואנתולוגיות. שיריה תורגמו לאנגלית. משיריה הולחנו על ידי רוברט ניסנסון. שירה "כאשר אהיה גדולה" הופק כסרט באורך 7 דקות.
ביוגרפיה

נולדה בשכונת ברנר לפין בתל אביב, למשפחה שעלתה ארצה ב-1920 מוולין, אוקראינה. היא נקראה על שם הקיבוץ חניתה שהוקם בגליל בשבוע בו נולדה.
לימים נישאה ליעקב הלוי, צבר מנווה צדק, ממקימי קיבוץ חוקוק שהיה ממנהלי חברת 'קרסו', ובעלים של חברה לחלקי חילוף למכוניות. לאחר נישואיהם התגוררו ברמת גן, בגבעתיים, ברמת השרון ולאחר 32 שנה חזרה חניתה להתגורר בגבעתיים. היא בוגרת בית הספר לעיתונות, קורס תקשורת המונים של האוניברסיטה הפתוחה, וכן בוגרת קורסים לתסריטאות, ספרות עולמית ויהודית.
הייתה מורה לפקידות בבית הספר תיכון "פיטמן". ועובדת שיקום בבית ספר לחינוך מיוחד "אחיקם". הייתה יו"ר אנ"י, איגוד נשים יוצרות (2002-1998).
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
אם לשלושה וסבתא לנכדים.
פרסים

כתסריטאית הוענקו לחניתה הלוי ולבנה הקולנוען מענקי קרן הקולנוע הישראלי ופרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל מנצ’סטר.
ספריה

עץ תפוחים וזאב (תל אביב: עקד, תשנ"ד 1996)
מי אוהב הכי... (תל אביב: תמונה, תשנ"ח 1998)
לו הייתי יושבת במרפסת בקיץ בירושלים (תל אביב: גוונים, תשנ"ט 1999)
נקודת ה-'G של קרן בירד: רומן אינטרנטי (תל אביב: 'תמונה' תקשורת, תש"ס 2000)
דרקוניאריה ואנשי החלל (תל אביב: 'תמונה' תקשורת, תשס"ה 2005)
למי מחכים... החיבוק והנשיקה? (תל אביב: תמונה תקשורת, תשס"ט 2009)
מלים (ישראל: בית אוצר, 2017)
פרויקטים נוספים

בת אדם, אשה: 66 יוצרות / עריכה, הפקה והבאה לדפוס: ה. חניתה הלוי (ישראל: הוצאת אנ"י, 2009)
טאהרה: תסריט הסרט / יואב הלוי, ה. חניתה הלוי (תל אביב: תמונה תקשורת, 2002) לפי הספר סירוס: רומן / דורית זילברמן
הערות שוליים

1 2  חניתה ה. הלוי, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  גבעתיים פלוס, אשת אשכולות - מגזין 19 -, באתר האתר Gplus. אתר הבית 'גבעתיים פלוס' 'רמת גן פלוס', ‏2016-12-22
↑  רשימת חברים, באתר אגודת הסופרות והסופרים העבריים
↑  דבורה בוצ׳מן, "חנוכיות מתכת" - תצוגה מאוסף חניתה הלוי (הררי-בירנברג), באתר דבורה בוצ׳מן, ‏2016-11-07
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310322305171  ISNI: 0000 0000 6693 3381  LCCN: n94111283  VIAF: 70629387   WorldCat (עם VIAF): 70629387
יום שני העצוב

יום שני העצוב (באנגלית: Blue Monday; מבוטא "בלו מאנדיי"), הוא השם שניתן ליום שני, בתחילת השבוע השלישי של חודש ינואר, שעליו נטען שהוא היום העצוב ביותר בשנה. המילה blue משמשת באנגלית הן לתיאור הצבע הכחול, והן לתיאור מצב דיכאוני ועצוב.
הפרסום של יום שני זה כיום העצוב בשנה נקבע על ידי חברת הנסיעות הבריטית Sky Travel. הרעיון פורסם לראשונה בהודעה לעיתונות משנת 2005 של החברה, בהצעה לצאת לחופשה דווקא במועד זה, כדי לשפר את מצב הרוח.
נילווה לפרסום של יום שני העצוב, חישוב באמצעות "משוואה מדעית", תוך התחשבות בנתוני אורך שעות היום, תקופת היעדר חגים (לאחר סיום חג המולד וסיום חגיגות תחילת השנה), היותו של יום שני – יום העבודה הראשון בשבוע, ותנאי מזג האוויר בסוף חודש ינואר. תנאים אלה מתאימים רק למדינות מערביות בחצי הכדור הצפוני, בהן מציינים את חגי סוף השנה האזרחית ומזג האוויר בהן מתאים.
המדע אינו מכיר בחישוב זה ובתאריך זה, והוא נחשב כפסאודו-מדע.
היסטוריה

המועד של יום שני העצוב, "בלו מאנדיי", פורסם בהודעה לעיתונות תחת שמו של הפסיכולוג ד"ר קליף ארנל, שהיה בזמנו מורה במרכז ללמידה הקשור לאוניברסיטת קרדיף. בעל טור בעיתון הגרדיאן דיווח כי ההודעה לעיתונות נמסרה כתובה מראש למספר אקדמאים באמצעות סוכנות יחסי הציבור "פורטר נובלי", יחד עם הצעת תשלום לאלה שיסכימו לחתום בשמם על ההגדרה של יום שני העצוב. הצהרה שהודפסה מאוחר יותר ב"גרדיאן" בשם אוניברסיטת קרדיף, התנערה מקליף ארנל וציינה כי "הוא אמנם היה מורה במשרה חלקית לשעבר באוניברסיטה אך עזב בפברואר."
וריאציות של הטענה בדבר "יום שני העצוב בשנה" זכו לשימוש חוזר על ידי חברות תיירות ונסיעות בהודעות לעיתונות, כאשר בשנת 2014 הופיע ה-Blue Monday על ידי חברות משפטיות וקמעונאים של בקבוקי מים ומשקאות אלכוהוליים. גרסאות מסוימות של הסיפור מתיימרות לנתח מגמות בפוסטים ברשתות חברתיות כדי לחשב את התאריך.
בריאיון לעיתון אינדיפנדנט בשנת 2018, התנצל ארנל וטען כי "אף פעם לא הייתה כוונתו לגרום ליום זה להישמע שלילי", אלא "לעורר אנשים לנקוט פעולה ולקבל החלטות נועזות בחיים".
התאריך

תאריך "יום שני העצוב" הוא ביום שני, שחל בשבוע השלישי בינואר, ואמור להיות היום הרע או הקשה ביותר בשנה. העצבות המיוחסת לו אמורה להתקיים גם בהמשך אותו שבוע.
התאריך > החישוב

הנוסחה עושה שימוש בגורמים רבים, כולל: תנאי מזג האוויר, רמת החובות של האדם לאחר השקעה כספית בחג המולד ובסיום השנה האזרחית (בנוסחה – ההבדל בין חוב שנצבר ליכולת לשלם), הזמן שחלף מאז חג המולד, הזמן מאז החלטות השנה החדשה שלא התקיימו, עוצמת תחושת הבדידות ורמות מוטיבציה נמוכות.
הנוסחה בהודעה לעיתונות הייתה כדלקמן:
כאשר W = מזג האוויר, D = חוב, d = משכורת חודשית, T = זמן מאז חג המולד, Q = זמן מאז כישלון החלטות השנה החדשה, M = רמות מוטיבציה נמוכות, ו־N a = תחושת הצורך לפעול.
השימוש ב"יחידות" אלה אינו מסביר למה הכוונה ב"מזג אוויר" ו"רמות מוטיבציה נמוכות", וכן הלאה, מה שמקשה על היכולת לאמת או להפריך את ההומוגניות הממדית של הנוסחה המתקבלת, מה שהופך אותה לחסרת משמעות.
סופר המדע הפופולרי הבריטי בן גולדאקר ואחרים, תיארו את הנוסחה כ"פארסה של מדידת שטויות".
בשנת 2016, חזר ארנל על התיאוריה שלו במהלך ביקור באיים הקנריים; טענתו פורסמה על ידי מועצת התיירות של האיים הקנריים.
ביקורת מדעית

הנוסחה והרעיון מאחוריה ספגו ביקורת מצד מדענים ופסיכולוגים, שטענו כי מדובר בניסיון שיווקי בלבד. מועצת הפרסום הבריטית אף אסרה על השימוש במונח בפרסומות בטענה שהוא אינו מבוסס מדעית. מומחים הוסיפו כי לא ניתן למדוד רגשות בצורה מתמטית, וכי התפיסה של יום שני העצוב מנציחה סטריאוטיפים על בריאות נפשית.
השפעה תרבותית

למרות היעדר בסיס מדעי, יום שני הכחול הפך למושג מוכר בתרבות הפופולרית. הוא משמש לעיתים קרובות כדי לדון בנושא הדיכאון העונתי ולהעלות מודעות לחשיבות בריאות הנפש.
חברות מסחריות משתמשות ביום זה לקידום מבצעים ושירותים שמטרתם "לשפר את מצב הרוח". בנוסף, פעילים ואנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש מנצלים את היום כדי לעודד שיחות על טיפול עצמי ותמיכה נפשית.
הערות שוליים

↑  Burnett, Dean (16 בינואר 2012). "Blue Monday: a depressing day of pseudoscience and humiliation". The Guardian. London. נבדק ב-20 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Goldacre, Ben (16 בדצמבר 2006). "MS = media slut, but CW = corporate whore". The Guardian. London. נבדק ב-21 בינואר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Goldacre, Ben (18 בנובמבר 2006). "How GxPxIxC = selling out to your corporate sponsor". The Guardian. London. נבדק ב-20 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Snopes: Blues Druthers". Snopes. 14 בינואר 2015. נבדק ב-20 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peat, Jack (5 בינואר 2018). "Man who coined the term 'Blue Monday' apologises for making January more depressing". The Independent. נבדק ב-17 בינואר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Burnett, Dean (19 בינואר 2015). "Blue Monday: is it really the most depressing day of the year?". The Guardian. נבדק ב-20 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Jan. 24 called worst day of the year". NBC News. 24 בינואר 2005. נבדק ב-13 במרץ 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Burnett, Dean (21 בינואר 2013). "Blue Monday: a depressing day of nonsense science (again)". The Guardian. London. נבדק ב-20 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kristen Rogers, Rob Picheta, The ‘Blue Monday’ depression peak isn’t real, but seasonal blues are. What to do, CNN, ‏2025-01-20 (באנגלית)
↑  לא רק ביום שני. דיכאון חורף, כיצד מתמודדים איתו, מתן, קו קשב ותמיכה בעברית, 29 בינואר 2023
עץ הדר (ספר)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  הראי"ה קוק
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  שמואל הכהן קוק, מוסד הרב קוק ומכון הרצי"ה
 תאריך הוצאה:  תרס"ז, תשמ"ה ותשמ"ו
 מספר עמודים:  120 עמ' (בהוצאה הראשונה)
 עורך:  שמואל הכהן קוק
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  עץ הדר
 
עֵץ הָדָר הוא ספר שחיבר הראי"ה קוק העוסק בכשרות האתרוג לחג הסוכות. בספר מבסס הרב קוק את העמדה ההלכתית הפוסלת אתרוג מורכב לקיום מצוות נטילת ארבעת המינים בסוכות. המטרה המוצהרת של הספר היא עידוד יהודי הארץ והעולם, לרכוש את אתרוגי ארץ ישראל שגדלו במטעי איכרים יהודים, שהייתה עליהם השגחה שאינם מורכבים.
הרקע להוצאת הספר

מאז בואו ארצה ותחילת כהונתו כרבה של יפו ושל המושבות הסמוכות לה, וגם בשנותיו המאוחרות כרבה של ירושלים, עודד הראי"ה קוק הפצת אתרוגי ארץ ישראל שגדלו בפרדסים בבעלות יהודית בארץ ישראל, אלה מהם שהיו לדבריו "בטוחים מהרכבה וכשרים בבירור". הוא פיקח בעצמו על גידול האתרוגים בפרדסי הארץ. במיוחד סייע לאגודת הארצ-ישראלית "פרי עץ הדר" (מחלקה בתוך אגודת הפרדסנים "פרדס"), אשר החלה לפעול במחצית שנות התר"ס, ועמדה תחת פיקוחו והשגחתו. הרב פרופ' נריה גוטל ציין כי הראי"ה הקדיש לנושא למעלה מחמישים אגרות.
בחודש שבט ה'תרס"ז (1907) כתב הראי"ה לאחיו הרב דב בער הכהן קוק: "באלו הימים כתבתי מעט בעניין האתרוגים המורכבים... אפשר הדבר, שידפיס שמואל שי', או האגודה "פרי עץ הדר", איזה קונטרס ממני בזה". לדבריו, כל אתרוגים הגדלים בפרדסי ארץ ישראל, ללא פיקוח רבני, "הם כמעט בוודאי מורכבים". כשבוע לאחר מכן ציין שלאחר שבועיים של עבודה, הוא עומד באמצע הכתיבה. בחודש ניסן ציין כי הקונטרס עומד באמצע ההדפסה. המודעות הראשונות על פרסומו נדפסו בעיתונות בתחילת חודש סיוון.
את המהדורה הראשונה של הספר הוציא לאור שמואל הכהן קוק, אחיו של המחבר. הוא העתיק את כתב היד, חילק אותו לפרקים, והשיב אותו לראי"ה, שהוסיף ושינה עוד. הספר נדפס בבית הדפוס של ישראל דב פרומקין בירושלים, והאח שמואל היה אחראי על הפצתו. במהדורה הראשונה כ-120 עמודים. זהו הספר ההלכתי הראשון שכתב הראי"ה לאחר עלייתו ארצה. החיבור היה אמור להיות ראשון בשורת חוברות בנושא, אולם למעשה היה היחיד.
בשנת ה'תשמ"ו (1986) הוציא לאור הרב ד"ר יהודה זולדן מהדורה נוספת של הספר – "עץ הדר השלם". לספר נוסף מבוא היסטורי על מאבקו של הראי"ה בעד נטילת אתרוגים שאינם מורכבים, ונגד נטילת אתרוגים מורכבים. כן נוספו עוד פרקים מכתב יד, מקורות בהערות שוליים, וכן מפתחות. הספר יצא בהוצאת מכון הרצי"ה.
תוכן הספר

בעמוד השער של הספר נדפס הפסוק (יחזקאל, י"ז, כ"ג) "בְּהַר מְרוֹם יִשְׂרָאֵל אֶשְׁתֳּלֶנּוּ וְנָשָׂא עָנָף וְעָשָׂה פֶרִי". כותרת המשנה היא: "משא ומתן של הלכה על דבר היתרון אשר לאתרוגים הכשרים המשומרים של אחינו בני המושבות בארץ הקודש תובב"א, ופסולן של המורכבים".
המבוא לספר נקרא "ראש אמיר". בפתחו נקבע הפסוק העוקב בספר יחזקאל (יחזקאל, י"ז, כ"ד) "וְיָדְעוּ כָּל עֲצֵי הַשָּׂדֶה כִּי אֲנִי ה' הִשְׁפַּלְתִּי עֵץ גָּבֹהַ הִגְבַּהְתִּי עֵץ שָׁפָל הוֹבַשְׁתִּי עֵץ לָח וְהִפְרַחְתִּי עֵץ יָבֵשׁ אֲנִי ה' דִּבַּרְתִּי וְעָשִׂיתִי". כן מובאת לשון תיקוני הזוהר ב"תיקונא חד ועשרין": "וכמה דלית פסול ביעקב דלעילא, כן צריך דלא יהא פסול באתרוג, לקיימא קרא כלך יפה רעיתי ומום אין בך".
רוב המבוא נכתב בסגנון הגותי, האופייני לכתבי הראי"ה. נידונים בו מקומה של ארץ ישראל במצוות התורה, מצוות ארבעת המינים, ובפרט האתרוג שהוא "החלק היותר כולל והעיקרי בהמצווה". עוד מבהיר המחבר כי הקונצנזוס הרבני פוסל את האתרוג המורכב. הסוגיה העיקרית שנידונה עד כה היא בירור חזקת כשרות אתרוגים מיובאים, כאשר הנחת היסוד היא שאתרוגים מורכבים פסולים. המטרה העיקרית של החיבור היא, אפוא, "להזכיר לרבים את הדבר הפשוט שהחל למורת לבבנו להשתכח". כן מתואר כי הרכבת האתרוגים בלימונים פשטה כל כך, עד שלא נותרו פרדסנים שיודעים לגדל אתרוג שלא באמצעות הרכבה, ו"כמעט כל האתרוגים הנמכרים בכל העולם הם מורכבים".
הספר מחולק לארבעים ושמונה פרקים ("סימנים") קצרים. כל פרק דן בנושא הלכתי שונה בסוגיית האתרוגים המורכבים, ואף בנושאים נוספים, מעניין לעניין באותו עניין, לדוגמה: גדריו של הכלל "לא בשמים היא".
הנימוק העיקרי המוצג בספר לפסילת אתרוג מורכב, הוא שפרי שגדל מהרכבת אתרוג ולימון איננו נחשב – על פי ההלכה – לאתרוג, ולכן אינו כשר למצווה. לצד טעם זה, דן הראי"ה בטעמים נוספים לפסול אתרוג כזה, למשל, איסור כלאיים שנעשה בתהליך ההרכבה. הדיון בנימוק הזה מתרחב לדיונים בכללי איסור כלאיים, איסור כלאיים לבני נח, והאופן בו נקבעים פרטי הלכות מצוות בני נח.
הרב צבי יהודה הכהן קוק ציין כי בספר זה ישנו "גילוי מיוחד של חריפות, כמעין המתגבר, מעניין לעניין ומדבר לדבר – שלא כדרכו הרגילה של הרב. וכל אותה הפגנה של חריפות... הייתה להרבות התעניינות של הלמדנים בנושא". תוכן הפרקים מפורט ב"לוח המפתחות" בסוף החיבור.
מתוך הספר

"חכמת ההרכבה התפשטה בעולם כולו, עד שעתה אין במציאות שום גנן העושה מסחר באתרוגים, שידע מסדר אחר בנטיעה, כי אם על ידי הרכבה על ידי לימון... בא המצב למידה זו, שכמעט כל האתרוגים הנמכרים בכל העולם הם מורכבים" (ראש אמיר).
"מה שגרם להרפות את הידיים ולסמוך להקל בזה, הוא מה שראו שיש מהמדברים לעניין המורכבים – ביקשו להם טעמים רחוקים... לחזק את האיסור ולעשותו לאיסור וודאי. על כן מצאו ידיהם של כמה מבעלי תריסין לפלפל ולבטל קצת מהראיות... אבל עתה ראוי לפרסם את היסודות הפשוטים שעליהם אין לגמגם כלל" (סימן ח).
"הלבוש כדרכו סלל לו שיטה לעצמו, כאשר זה כלל גדול ביישוב דבריו, במקומות רבים שהשיגו עליו הפוסקים משיטות הראשונים, ודרכו לבור לו דרך לעצמו מוכחת מכמה מקומות" (סימן יח).
"התורה כללה את המיעוט ברוב, כי גם דרך התורה הוא, שלא לחלק משום פרטים היוצאים מהכלל... והגאון רבי ראובן ז"ל מדענאבורג העיר לי זה רבות בשנים" (סימן יח).
"דפרטי דינים מסורים הם לבני נח, על פי מדת היושר של השופטים, שיהיו רוצים בצדק ובתיקון המדינה, והדברים משתנים לפי המצב... אבל בישראל, תורתנו הקדושה נצחית היא, וכוללת כל ענייני האומה והאדם" (סימן מב).
מהדורות

עץ הדר – ירושלים תרס"ז
עץ הדר – מהדורת מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ה
עץ הדר השלם – תוספות מכתב יד, מהדורת מכון הרצי"ה, ירושלים תשמ"ו, בעריכת הרב יהודה זולדן
לקריאה נוספת

צבי קפלן, 'הדרו של "עץ הדר"', בתוך: בשיפולי גלימתו, ירושלים תשס"ט, עמ' 58–69
הרב יהודה זולדן, 'מבוא ל"עץ הדר"', נדפס בראש מהדורת מכון הרצי"ה, וכן בתוך: ליקוטי הראי"ה, כרך ג, ירושלים תשע"ה, עמ' 42–54
אמונת עתיך (תשס"ז), 67–71, עמ' 59–49 – מאמרי הרבנים יעקב משה חרל"פ, צבי הירש שבדרון, אברהם סוחובולסקי ויהודה זולדן, העוסקים בין השאר בענייני הספר
הערות שוליים

↑  לדוגמה: אגרות הראיה, כרך א, יז (מכתב אל אגודת "פרי עץ הדר", כ"ה אדר תרס"ה); שם, עח (אל הרב אליהו חיים מייזל, י"ד ניסן תרס"ז); שם, פא (אל הרב יקותיאל אריה קמלהר, כ"ט תמוז תרס"ז); שם, פו (אל הרב שמעון סופר, כ"א אב תרס"ז); שם, רפו (אל חברי המזרחי בפרנקפורט, י"ח אדר ב תר"ע); ועוד.
↑  לדוגמה: קול בהדר על דבר האתרוגים הכשרים בארץ-ישראל, אוסף האפמרה - הספרייה הלאומית; מודעה רבה, חבצלת, 3 בינואר 1908, עמ' 7.
↑  הרב פרופ' נריה גוטל, 'הדור בהלכות הראי"ה: מעמדו ההגותי-היסטורי של "הדור" בעת החדשה כשיקול הלכתי במשנתו הפסיקתית של הרב קוק', סידרא יז, תשס"א-תשס"ב, עמ' 33-31.
↑  אחיו, שמואל הכהן קוק, שהתגורר בירושלים.
↑  אגרות הראיה, כרך א, נב.
↑  אגרות הראיה, כרך א, נט (אל גיסו הרב יוסף רבי, י"ז שבט תרס"ז). ראו עוד: משפט כהן, רמח.
↑  אגרות הראיה, כרך א, סט (אל הרב בנימין קלוגר, א' ניסן תרס"ז).
↑  תיקוני הזוהר, דף נ"ו, עמוד ב'
↑  סימן לד.
↑  סימן ו, ובמקומות רבים נוספים
↑  סימנים א - ב, ד - ה, ועוד.
↑  למשל סי' כח, ל - לא
↑  סימנים א, ד ועוד
↑  למשל, סימן א, וסימנים מ-מב
↑  צבי קפלן, 'הדרו של "עץ הדר"', בתוך: בשיפולי גלימתו, ירושלים תשס"ט, עמ' 59
| כתבי הראי"ה |
| --- | --- | --- |
| בהלכה וש"ס | דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • חבש פאר • עץ הדר • עיטור סופרים • טוב ראי |  |
| בהגות | עין איה • עולת ראיה • מאמרי הראי"ה • אדר היקר • ראש מילין • לנבוכי הדור • מדבר שור • מוסר אביך • מידות הראי"ה • עקבי הצאן • ארץ חפץ • חזון הגאולה |  |
| סדרת ה"אורות" | אורות (אורות ישראל) • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • אורות הראי"ה • אורות התפילה • אורות האמונה |  |
| כתבים | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • אגרות הראיה • שמונה קבצים • פנקסי הראי"ה • משנת הרב • המספד בירושלים • חדריו |  |
| שירים | נכתבו על ידו כשירים: שיר האמונה  • ישמח לבי • לחשי ההויה קטעים ופיסקאות שהולחנו: כנפי רוח • יסוד כסא השם בעולם |  |
הערה: חלק מספרי ה"אורות" הם ליקוטים מאוחרים ממשנתו סביב נושאים שונים, שהשתמשו אף הם בשם "אורות".
קמלה פאנט

| --- | --- |

קמלה פאנט
 לידה:  18 בדצמבר 1956 (בת 68) גרהוואל, אוטראקהאנד 
 מדינה:  הודו
 פעילות בולטת:  ייצוג בארגוני נשים וקידום זכויות נשים; התנגדות לסחר בנשים.
 ידועה בשל:  הובלת תנועות צדק חברתי ושימור הסביבה, וכן המאבק להקמת מדינה הודית עצמאית באוטראקהאנד.
 השכלה:  אוניברסיטת קומאון 
 
קמלה פאנט (באנגלית: Kamla Pant; נולדה ב-18 בדצמבר 1956) היא פמיניסטית, פוליטיקאית ופעילת זכויות נשים מאוטראקהאנד, שבהודו. היא ידועה גם בשל עבודתה בתנועת אוטראקהאנד, אשר הביאה לכך שאוטראקהאנד הוכרזה כמדינה הודית בשנת 2000.
ביוגרפיה

פאנט נולדה למשפחת ממעמד הפועלים, בצ'אמולי, גרהוואל (אוטראקהאנד). יש לה תואר שני באומנות, וכן תואר במשפטים מאוניברסיטת קומאון. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היא עבדה כעורכת דין בקומאון, אחת הנשים היחידות במחוז במקצוע.