stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק איסור לשון הרע
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב

האיזון בין הזכות לחופש ביטוי לבין הזכות לשם טוב מורכב משני נדבכים עיקריים: נקודת האיזון החקיקתית הקבועה בחוק איסור לשון הרע עצמו, ואיזון שיפוטי המבוצע על ידי בית המשפט באמצעות פרשנות החוק ויישומו הלכה למעשה. גם במקורות המשפט העברי ניתן למצוא את האיזון הזה, ביחס בין הפסוק "לא תלך רכיל בעמך" המהווה יסוד לאיסור לשון הרע ולזכות לשם טוב לבין הפסוק "הוכח תוכיח את עמיתיך" המכשיר ביקורת ציבורית.
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב > האיזון החקיקתי

חוק איסור לשון הרע קובע נקודת איזון בין הערכים המתחרים של חופש הביטוי וזכות האדם לשמירת שמו הטוב, שני ערכים שהמשפט הישראלי רואה בהם זכויות יסוד הנגזרות מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. החוק אינו נותן עדיפות לערך אחד על פני השני אלא מותח קו גבול בין פרסומי לשון הרע המהווים עוולה לבין אלו הזוכים להגנה, באופן שכל ערך נאלץ לסגת במידה מסוימת מפני הערך האחר. באופן כזה הגדיר המחוקק, כנציג החברה הישראלית, בדומה לחברות מערביות אחרות, אילו פרסומים הם רצויים ואילו פרסומים אינם רצויים מבחינתה. אל איזון זה מצטרף האיזון השיפוטי הנעשה על ידי בית המשפט בכל מקרה לגופו, כשהוא יוצק תוכן לדברי החוק בסוגיות שבהן הוא אינו מספק תשובה ברורה.
ניתן לחלק את האיזון שעורך החוק לשני שלבים. בשלב הראשון מגדיר החוק מה יחשב כפרסום שיש בו לשון הרע, אותו מבקש המחוקק לאסור, ומה יחשב כפרסום מותר. בשלב השני, מוגדרים מקרים אשר בהתקיימותם תינתן הגנה גם לביטויים המהווים לשון הרע. ההגנות משתרעות על שלושה מישורים עיקריים: במישור הראשון, מגדיר סעיף 13 פרסומים הנהנים מהגנה מוחלטת מפני תביעה לפי החוק, אפילו היה בפרסומם לשון הרע. מדובר בפרסומים של רשויות המדינה השונות ובפרסום החוזר על פרסומים קודמים ספציפיים. במישור השני, מספק סעיף 14 טענת הגנה ביד הנתבע אם הפרסום שפרסם היה אמת והיה בו עניין לציבור. במישור השלישי, פורש סעיף 15 את הגנתו על פרסומים שונים הנעשים בתום לב, גם אם אינם אמת.
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב > האיזון השיפוטי

השלב השני, המצטרף אל האיזון החקיקתי, הוא האיזון השיפוטי שעורך בית המשפט בסוגיות בהן החוק לא מספק תשובה ברורה. איזון זה, מושפע רבות מן המשקל הסגולי שמייחס בית המשפט לכל אחת מן הזכויות העומדות על כפות המאזניים.
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב > האיזון השיפוטי > הזכויות המתחרות

א. חופש הביטוי: הזכות לחופש הביטוי זכתה בפסיקת בית המשפט העליון להכרה ולמעמד של "זכות עילאית". הכרה זו מצאה ביטויה לראשונה בפסק דינו של השופט אגרנט בפסק הדין בעניין "קול העם", בציינו כי חופש הביטוי הוא "ציפור נפשה של הדמוקרטיה". זאת מתוך תפיסה, שהגשמת חופש הביטוי חיונית להוצאת האמת לאור, לקיומו של שוק דעות חופשי, לשמירה על המשטר הדמוקרטי ולהגשמתו העצמית של הטוען לחופש הביטוי. יפים לעניין זה דבריו של השופט לנדוי, באומרו: "שלטון הנוטל לעצמו רשות לקבוע מה טוב לאזרח לדעת, סופו שייקבע מה טוב לאזרח לחשוב".
ב. הזכות לשם טוב: אל מול זכות העל לחופש הביטוי ניצבת בכל חברה דמוקרטית ונאורה זכותו של אדם לשמו הטוב כזכות מהמעלה הראשונה. זכותו של אדם להגנה על שמו הטוב בעיני הבריות מושתתת על ההכרה כי תפיסת דמותו של אדם בעיני הבריות היא תנאי מפתח להתפתחותו הטבעית והחיונית בתוך קהילתו. היטיב לתאר זאת השופט ברק בפרשת אבנרי, בציינו: "כבוד האדם ושמו הטוב חשובים לעיתים לאדם כחיים עצמם, הם יקרים לו לרוב יותר מכל נכס אחר".
האיזון בין חופש הביטוי לזכות לשם טוב > מעמדם המיוחד של אנשי ציבור בדיני לשון הרע

סוגיה מיוחדת בדיני לשון הרע היא מעמדם של אנשי ציבור, כפי שעולה מסעיף 15(4) לחוק. סעיף זה קובע כי תהיה זו הגנה טובה למפרסם, אם הפרסום יהיה בתום לב ויכלול הבעת דעה על התנהגות נושא משרה ציבורית במסגרת מילוי תפקידו. בכך קבע המחוקק נקודת איזון ייחודית בעניינם של אנשי ציבור והפרידם מאנשים פרטיים, כאשר הוא מעניק העדפה ברורה לחופש הביטוי העוסק בהם. יצוין כי למרות העדפה זו, נטו בתי המשפט עד שנות ה-70 להעניק משקל רב יותר להגנת שמם הטוב של אנשי הציבור.
פסקי הדין משנים אלו ביססו את עמדתם בדבר העדפת ההגנה על שמם הטוב של אנשי ציבור על שני צידוקים עקרוניים. הצידוק הראשון קבע כי פגיעה בשמו הטוב של איש ציבור מסבה לו נזק גדול יותר, שכן הוא מוכר ברבים ומשום ששמו הטוב הוא נכסו היקר ביותר; הצידוק השני התבסס על האינטרס הציבורי בדבר החשש מפני הרתעתם של אנשים איכותיים מלקבל על עצמם תפקידים ציבוריים, נוכח צמצום ההגנה על שמם.
במרוצת השנים חלה נסיגה של בית המשפט העליון מהלכה זו, וכפות המאזניים נטו לטובת חופש הביטוי כאשר דובר בפרסומים הנוגעים באישי ציבור. נקודת המפנה המייצגת את שינוי המגמה באופן הבולט ביותר היא פרשת אבנרי נ' שפירא. בפסק הדין קובע השופט ברק בדעת הרוב כי "יש ליתן משקל מיוחד לחופש הביטוי הנוגע לענייני הציבור ולאנשים הנושאים במשרות ציבוריות".
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע

על מנת לקבוע פיצויים לפי חוק איסור לשון הרע נדרש לבחון יסוד נפשי של הנתבע:
רשלנות
כוונה לפגוע(כלל הציפיות)
רצון לגרימת התוצאה על מנת להוכיח עבירה פלילית של לשון הרע
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע > הרציונלים בבסיס העדפת חופש הביטוי

עמדתו זו של השופט ברק, שאומצה לאחר מכן גם בערכאות הנמוכות, נסמכת על שלושה שיקולים עיקריים שעניינם במדיניות שיפוטית.
השיקול הראשון דן בחשיבות הביקורת החברתית בעניינם של אנשי ציבור לטובת קיום משטר דמוקרטי תקין. השופט שמגר ציין בעניין זה כי "מתן האפשרות וההזדמנות להשמעת בקורת מדינית, חברתית ואחרת על פעלו של השלטון, מוסדותיו, חברותיו, שליחיהם ועובדיהם, הוא עיקר שאין בלעדיו לקיום ממשל דמוקרטי תקין". עמדה זו של השופט שמגר נסמכת על הרעיון כי פרסומים חיוניים על אנשי ציבור משמשים אמצעי נגד, המונע מאנשי ציבור לטשטש או להשתיק פרשיות הנוגעות לתפקודם.
השיקול השני עוסק ביכולתו העדיפה של איש הציבור להגן על שמו הטוב באמצעות כלי התקשורת. בפרשת אבנרי נ' שפירא הסביר השופט ברק כי "לאיש הציבור הכלים, הידע והנגישות לאמצעי התקשורת, ובכוחם של אלה... יותר מאשר לאיש 'הפרטי'... להגן כראוי על שמו הטוב". מדברים אלה ניתן ללמוד כי לדעת ברק הסעד הראוי לאיש ציבור שהושמץ צריך להיות פרסום נגדי שיחשוף את שקריות הפרסום אודותיו.
השיקול השלישי גורס כי אנשי ציבור נוטלים על עצמם מעצם תפקידם סיכונים הקשורים בהתנכלויות לשמם הטוב. פרופ' רות גביזון מסבירה במאמרה "איסור פרסום הפוגע בפרטיות – הזכות לפרטיות וזכות הצבור לדעת" כי נטילת הסיכון על ידי אנשי הציבור מהווה מעין הסכמה מכללא מצידם לאפשרות שיפלו טעויות בנוגע לפרסומים אודותיהם וכי ייחשפו ענייניהם הפרטיים. בהמשך דבריה מסייגת פרופ' גביזון את דבריה, וקובעת כי יש לבדוק כל מקרה לגופו של עניין, תוך הבחנה בין אנשי ציבור והפרסומים אודותיהם.
בפסק דין Sullivan נקבע כי יש להעדיף את חופש הביטוי בכל הקשור לפרסומים הנוגעים לאנשי ציבור, למעט אם פורסמו בכוונה לפגוע (actual malice). תחילתה של פרשת Sullivan בכתבת תמיכה שפרסם עיתון הניו-יורק טיימס במרטין לותר קינג, במסגרתו הוצגה טענה כי המשטרה במונטגומרי מבצעת מעצרי שווא של אפרו-אמריקאים. Sullivan, כמי שהיה אחראי על המשטרה במונטגומרי, הגיש תביעת לשון הרע באלבמה, שהייתה מאופיינת בגזענות חריפה. בית המשפט פסק לטובתו של Sullivan וחייב את הטיימס בפיצוי של חצי מיליון דולר. הערעור על פסק הדין הגיע עד בית המשפט העליון הפדרלי, אשר קבע כי פרסומים אודות אנשי ציבור בעניין ציבורי יזכו להגנה אלא אם פורסמו בכוונת זדון לפגוע.
דיון מעמיק בהלכה זו בפסיקת בית המשפט העליון נעשה לראשונה בפרשת חברת חשמל נ' עיתון הארץ. דעת הרוב, מפי השופט לנדוי, דחתה את אימוץ הלכת Sullivan ובחרה שלא להעדיף את חופש הביטוי באופן כה נחרץ על פני הזכות לשמם הטוב של אנשי ציבור. לעומת זאת, סבר השופט שמגר בדעת מיעוט כי הזכות לחופש ביטוי היא זכות בעלת מעמד עליון ולאור עמדה נורמטיבית זו ביקש להחיל את הלכת Sullivan במשפט הישראלי. מאז אותו ויכוח נוקב, צעדה הפסיקה בישראל לעבר העדפת חופש הביטוי בפרסומים אודות אנשי ציבור בעניינים ציבוריים. עם זאת, הפסיקה טרם ביצעה את הקפיצה המחשבתית האחרונה הדרושה על מנת לאמץ את הלכת Sullivan במשפט הישראלי.
המתנגדים לאימוץ ההלכה סבורים כי מתן הגנה כה רחבה לאמצעי התקשורת עלול להתיר את הרסן ולהביא לעידן של אלימות מילולית, שתפגע פגיעה קשה בהתנהלותם של אנשי ציבור ושל הממשל בכללותו.
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע > המבחן להגדרתו של איש ציבור

סעיף 15(4) לחוק קובע כי תינתן הגנה לפרסום בתום לב של "הבעת דעה על התנהגות הנפגע בתפקיד שיפוטי, רשמי או ציבורי, בשירות ציבורי או בקשר לעניין ציבורי, או על אפיו, עברו, מעשיו או דעותיו של הנפגע במידה שהם נתגלו באותה התנהגות". החוק אינו מגדיר מפורשות מי הוא "איש ציבור" והשאלה נותרה להכרעת בית המשפט.
ההלכה הרווחת בבית המשפט העליון קובעת מבחן רחב להגדרתו של איש ציבור. השופטת ביניש מציינת כי "אדם ייחשב 'דמות ציבורית' ככל שנגיעתו לענייני ציבור והשפעתו עליהם הן רבות יותר, וככל שהופעתו בציבור וגישתו לאמצעי התקשורת רבות יותר". יש לשים לב, שהגדרתה זו של השופטת ביניש עושה שימוש במונח "דמות ציבורית" ולא במונח "איש ציבור". שימוש זה מרחיב למעשה את תחולת ההגנה האמורה בסעיף 15(4). דוגמה לכך ניתן למצוא גם בפרשת הרציקוביץ, שם נקבע כי לוני הרציקוביץ עונה על ההגדרה של דמות ציבורית משום שהוא בעלים של קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב (כדורגל) המהווה עניין ציבורי ונוכח גישתו לאמצעי התקשורת במסגרת תפקידו.
בקרב אנשי אקדמיה מקובלים שני מבחנים נוספים להגדרת איש ציבור, הדומים במהותם למבחן שאימצה הפסיקה. לפי המלומד Prosser, המצוטט במאמרו של חיים פאל "זכות הציבור לא לדעת", איש ציבור מוגדר כ"אדם אשר פרסומו, מקצועו, או דרך חייו, מספקים לציבור עניין לגיטימי במעשיו, וכל אדם שהגיע לעמדה הממקדת אליו את תשומת-לב הציבור". גם ד"ר זאב סגל קובע כי "בגדר דמות ציבורית ייחשב מי שנמצא, מכוח הכרעתו שלו, בעמדה חברתית כזו אשר יש בה כדי למקד בו התעניינות ציבורית טבעית שיסודה בהשפעתה של אותה דמות על עניינה של החברה".
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע > איש ציבור ועניין ציבורי

ההגנה על שמו הטוב של איש הציבור מושפעת גם מההגנה המצויה בסעיף 14 לחוק, לפיה פרסום לשון הרע יותר אם תוכן הפרסום הוא אמת ובעל עניין ציבורי. השפעה זו נובעת מהקשר האפשרי בין מצבים המעוררים "עניין ציבורי" לבין פועלם של אנשי ציבור. בפרשת רשם מאגרי מידע נ' ונטורה קבע בית המשפט העליון כי "העניין הציבורי שבפרסום עשוי לנבוע מהיותו של הפרסום נוגע לדמות ציבורית".
הלכה זו בעייתית בשני מובנים: ראשית, מפני שהיא מטשטשת את ההבחנה בין הגדרת "איש ציבור" כנדרש בסעיף 15(4) לבין הגדרת "עניין ציבורי" כנדרש בסעיף 14 לחוק; שנית, מפני שהיא עלולה להתיר פרסומים הנוגעים לצנעת הפרט של אישי ציבור ושאין בידיעתם על ידי הרבים כדי להביא תועלת של ממש לציבור.
נוכח הקושי האמור, קבעה הפסיקה כי רכילות גרידא ופרסומים על משפחותיהם של אישי ציבור, שאין בהם כדי להביא לתועלת ציבורית, אינם מהווים עניין ציבורי. הנימוק לכך נובע מהעובדה שפרסומים שכאלה לא מקדמים קיומו של ממשל דמוקרטי תקין ואין בהם כדי להעשיר את שוק הדעות החופשי במובנו המהותי. בהמשך למגמה זו, המבקשת לנסות ולהבחין בין איש ציבור לעניין ציבורי, אימצה הפסיקה את מבחן התועלת, לפיו עניין ציבורי "ייחשב עניין שידיעתו ברבים רלוונטית להגשמת מטרה ציבורית או שיש לציבור תועלת בידיעה לגביו - אם לצורך גיבוש דעתו בעניינים ציבוריים ואם לשם שיפור אורחות חייו".
יסוד נפשי בבחינת פרסום לשון הרע > מעמד אנשי ציבור בעקבות חוקי היסוד

עם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ניתן היה לצפות כי נוסחת האיזון בדבר מעמד אנשי ציבור תשתנה עקב שינוי מעמדן של הזכויות. אולם, בשורה של פסקי דין בחר בית המשפט העליון להעניק משנה תוקף להלכת אבנרי, בהעדיפו את ההגנה על חופש הביטוי בפרסומים הנוגעים לאישי ציבור. כך אירע בפרשות חסון, בנזימן והרציקוביץ.
תחילתה של פרשת חסון היא בתביעה שהגיש איש העסקים דוד אפל כנגד כתבת טלוויזיה שפרסמה איילה חסון במהדורת החדשות של הערוץ הראשון. בכתבה זו הוצג אפל כמי שהתערב התערבות פסולה במינויו של עו"ד רוני בראון לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, וזאת במסגרת קשריו עם חבר הכנסת לשעבר אריה דרעי. בערעור שהוגש לבית המשפט העליון קבעה השופטת דורית ביניש נוסחת איזון, לפיה יש להעניק משקל מיוחד ונכבד לחופש הביטוי, כאשר מדובר בדמות ציבורית וכאשר הפרסום עוסק בעניין ציבורי בעל תועלת ציבורית משמעותית וחשובה. השופטת ציינה כי השימוש בנוסחת איזון זו ייעשה רק לצורך הבחינה האם פרסום שהוגדר כבר כלשון הרע חוסה תחת אחת מהגנות החוק.
נוסחה זו של השופטת ביניש אומצה מאוחר יותר בפרשת שרון נ' בנזימן. בפרשה זו תבע אריאל שרון את עיתון "הארץ" בגין כתבה שפרסם העיתונאי עוזי בנזימן, במסגרתה נאמר כי "מנחם בגין ידע היטב כי שרון רימה אותו". בפסק דין זה קבע השופט משה טלגם כי הפרסום חוסה תחת הגנת סעיף 15(4) לחוק, שכן שרון הוא איש ציבור והכתבה בעלת חשיבות ציבורית.
פסקי דין מרכזיים

פסק דין חברת החשמל נ' עיתון הארץ - חברת החשמל קנתה רכב מנהלים אמריקני למנהל שלה. אמצעי התקשורת מתחו ביקורת חריפה על הרכישה ועל נוהג בזבוז הכספים של חברת החשמל, בייחוד לאור העובדה שאף על פי שחברת חשמל הודיעה שהיא תמכור את הרכב ומסרה את הרכב לסוכנות למכירת כלי רכב משומשים, היא ביקשה סכום של מעל 28 אלף לירות כאשר המחיר בשוק היה לכל היותר 22 אלף לירות והודיעה למנהל הסוכנות שיבקש את אישור חברת חשמל גם אם מוצע סכום גבוה מאוד עבור הרכב. היו שמועות בקרב עובדי חברת החשמל שהחברה לא רצתה למכור את הרכב אלא להרוויח זמן.
פסק דין שרון נ' בנזימן ועיתון הארץ - עוזי בנזימן פרסם בעיתון "הארץ" כתבות נגד אריאל שרון, והאשים אותו במרמה, על כך ששרון הטעה את מנחם בגין. בנזימן הסתמך על הרצאות שנשא בנו של מנחם בגין. כמו כן הייתה התייחסות למאבק של שרון נגד הנרי קיסינג'ר שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית. קיסינג'ר פרסם כתבה בשבועון טיים, לפיה שרון הטעה את מנחם בגין בעניין לבנון, כלומר בגין העביר מידע מוטעה שקיבל משרון. שרון הגיש תביעה נזיקית נגד בנזימן וטען שמדובר בפרסום שקרי.
פסק דין בורוכוב נ' יפת - בפסק דין זה התייחס בית המשפט העליון ליסוד הנפשי הנדרש בעבירת לשון הרע. ביהמ"ש גרס שהלכת הצפיות היא לא תחליף לכוונה בעבירת לשון הרע. קביעה נוספת שנאמרה בפסק דין זה על ידי השופט אהרן ברק, גרסה שעבירת איסור לשון הרע לא נועדה להגן רק על הכבוד, כי הכבוד מוגן בעוולת לשון הרע. עבירת לשון הרע נועדה להגן גם על החופש של האדם מפני סנקציה.
ראו גם

משפטים - מונחים
יסוד נפשי
לקריאה נוספת

ספרות משפטית מקצועית
חאלד גנאים, מרדכי קרמניצר ובועז שנור, דיני לשון הרע, הדין המצוי והדין הרצוי, המכון הישראלי לדמוקרטיה והוצאת נבו, (מהדורה שנייה, 2019)
יונה יהב, לשון הרע (מהדורה ב', תשנ"ז)
אורי שנהר, דיני לשון הרע (תשנ"ז) - באתר בורסי
מאמרים
אריאל בנדור, ‏אגב הפסיקה, חופש לשון-הרע, משפטים ‏כ, תשנ"א
יצחק זמיר, "חרות הביטוי כנגד לשון הרע ואלימות מילולית", בתוך ספר זוסמן 149 (תשמ"ד)
דניאל פרידמן, מהו עלבון ולמי מותר להיעלב?, המשפט, ג 131 (תשנ"ו)
חיים פאל, "זכות הציבור לא לדעת", הפרקליט ל"ט (תשמ"ט), 525.
חוק החברות

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  27 במאי 1999
 תאריך חקיקה עברי:  י"ב בסיוון תשנ"ט
 גוף מחוקק:  הכנסת הארבע עשרה
 שטחים שעליהם חל החוק:  ישראל 
 תומכים:  31
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1711, עמ' 189
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד המשפטים
 מספר תיקונים:  33
 נוסח מלא:  חוק החברות, התשנ"ט–1999
 
חוק החברות, התשנ"ט–1999 הוא החוק המסדיר את דיני החברות במדינת ישראל, לרבות אופן הקמת חברה, ניהולה באמצעות האורגנים השונים, מיזוג חברות ועוד.
היסטוריה חקיקתית

ראשיתו של משפט החברות בישראל בפקודת החברות, שחוקק המחוקק המנדטורי בשנת 1929. הפקודה שיקפה את דיני החברות המקובלים באנגליה באותה תקופה. בשנת 1946 הגישה באנגליה ועדה ציבורית, בראשותו של השופט העליון ליונל כהן, דין וחשבון שעיקרו המלצה על שינויים מקיפים בדיני החברות. בעקבות הקמת מדינת ישראל לא הוכנסו בפקודת החברות, שנותרה בתוקף גם לאחר קום המדינה, השינויים שעברו בחוק האנגלי ב-1948 כתוצאה מהמלצות ועדת כהן, והפקודה נותרה לא מעודכנת. הפקודה תוקנה מספר רב של פעמים במשך השנים, והכנסת חוקקה מספר חוקים שהשלימו את המקומות בהם החסירה הפקודה, כחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה–1975, או חוק ניירות ערך, התשכ"ח–1968.
בשנת 1983 התקבל נוסח חדש לפקודה, שכונה פקודת החֲבָרות [נוסח חדש], התשמ"ג–1983. אך התחושה בקרב אנשי המשפט הייתה, כי הוא אינו מצליח לתפקד כהסדר מקיף לדיני החברות בישראל. ביזמת הפרופסור אוריאל פרוקצ'יה מהאוניברסיטה העברית הוקמה ועדה ציבורית בראשות השופט אהרן ברק. זו הביאה ליצירת הצעת חוק החברות, התשנ"ו–1995. לאחר ארבע שנים של דיונים מקיפים בכנסת התקבל החוק. בעיקרו ביטל החוק את מרבית הוראות פקודת החברות שקדמה לו, וקבע הסדר חדש, שנכנס ברובו לתוקף ב-1 בפברואר 2000. ב-12 בדצמבר 2012 נכנס לתוקפו תיקון 20 לחוק, שמטרתו הגברת הפיקוח על שכר הבכירים בחברות. למעשה, פקודת החברות בוטלה ברובה, אך לא במלואה, ונותרו בתוקף הפרקים העוסקים באג"ח ושעבודים וכן הפרק העוסק בפירוק חברה.
מבנה החוק

החוק מורכב מעשרה חלקים:
חלק ראשון – פרשנות. החלק כולל סעיף ובו הגדרות למושגים המופיעים בחוק.
חלק שני – ייסוד החברה. החלק קובע הוראות באשר להתאגדות, קיומה של האישיות המשפטית הנפרדת של החברה, מסמכי הייסוד של החברה, ומעמדו של רשם החברות.
חלק שלישי – מבנה החברה. החלק קובע מהם האורגנים של החברה, מהם סמכויותיהם, מהם זכויותיהם וחובותיהם, ומהי אחריותם החוקית.
חלק רביעי – מינהל החברה. החלק קובע כיצד תנוהל החברה, וכולל הוראות באשר למשרדה הרשום של החברה, מרשם בעלי המניות, ותפקודם של בעלי תפקידים כמבקר הפנים בחברה הציבורית, או רואה חשבון מבקר, ואיזה דוחות כספיים ומאזנים על החברה להגיש.
חלק חמישי – בעל מניות. החלק קובע את זכויותיהם וחובותיהם של בעלי המניות, איזה סוגי מניות קיימים בחברה, ואיזה סמכויות, זכויות וחובות, הם מעניקים לאוחז בהם.
חלק שישי – נושאי המשרה בחברה – החלק מפרט מאוד באשר לדירקטורים בחברה, זכויותיהם, חובותיהם, סמכויותיהם ואחריותם כלפי בעלי המניות.
חלק שביעי – הון החברה. החלק עוסק בניירות הערך שרשאית החברה להנפיק, ובפעולות שרשאים לעשות בהם, בשמירת ההון וחלוקתו.
חלק שמיני – רכישת חברות – החלק קובע את הדינים העוסקים במיזוג חברות, רכש כפוי ורכש מרצון.
חלק תשיעי – הוראות כלליות.
חלק עשירי – ביטול, הוראות מעבר, תחולה ותחילה.
לקריאה נוספת

יחיאל בהט, חברות, החוק החדש והדין לאחר תיקון 16, בורסי – הוצאה לאור של ספרי משפט, תשע"א–2011.
אוריאל פרוקצ'יה, דיני חברות חדשים לישראל, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש סאקר, תשמ"ט–1989.
אירית חביב סגל, דיני חברות לאחר חוק החברות החדש, הוצאת אל-טק הפקות בע"מ 1999.
יוסף גרוס, חוק החברות החדש, הוצאת תאגידים, מהדורה רביעית, 2007.
ערן רוזמן, חוק החברות, מהדורה ראשונה, 2021.
הערות שוליים

↑  ה"ח, התשנ"ו, 2432 עמ' 2
↑  חוק החברות (תיקון מס' 20), התשע"ג–2012, ס"ח 2385 מיום 12 בנובמבר 2012
↑  זכות למידע בחברה: מהי זכותו של בעל מניות לעיין במסמכי החברה?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏4 בספטמבר 2016
ארמון קזרטה

מבט לאורך הפארק אל הארמון
ארמון קזרטה (איטלקית: Reggia di Caserta) הוא ארמון הנמצא בעיר קזרטה בדרום איטליה, כ-25 ק"מ מצפון לנאפולי. הארמון שימש כמעונם המלכותי של ראשי ממלכת נאפולי מבית בורבון. זהו הארמון הגדול ביותר שנבנה באירופה במאה השמונה עשרה, ואחד מהמבנים הגדולים ביותר שנבנו באותה תקופה. ב-1997 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. בהכרזה על המבנה נאמר שהוא "שירת הברבור של אמנות הבארוק המרהיבה, שממנה אומצו כל המרכיבים הנדרשים כדי ליצור אשליה של חלל רב מרחבי".
היסטוריה

תכנון הארמון החל בשנת 1752, בהזמנת קרלוס השלישי, מלך ספרד. המלך ביקש מהאדריכל לואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) לתכנן את הארמון; מסופר שכאשר ראה המלך את דגם המבנה בקנה מידה גדול התמלא ברגש כה עז, "שיכול היה לתלוש את ליבו מתוך חזהו". למעשה, לא בילה המלך אף לא לילה אחד בארמון, מכיוון שוויתר על כסאו ב-1759 כדי להיות מלך ספרד. הוא ויתר על הכתר למען בנו, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, והוא זה שהשלים את הבנייה.
המודל לארמון אותו תכנן ונוויטלי היה ארמון ורסאי. למרות ההבדלים הבולטים באופי וברבגוניות, רצה ונוויטלי לשחזר את תפקידו הפוליטי והחברתי של ארמון ורסאי, ולתת בארמון המתוכנן את הפתרונות הדרושים לפעילותם של המלך, החצר המלכותית והממשלה. הארמון תוכנן כמבנה גדול ממדים שבו מבנה חברתי של עיר קטנה, הניצב למול נוף מתוכנן במלואו ובהקפדה, מעין טבע "מאולף". כדגמים לארמון שימשו הארמון המלכותי במדריד, בו גדל המלך קרלוס, וארמון שרלוטנבורג בברלין. נראה שפרוזדור מתומן מרווח הנמצא בארמון הושפע מבזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בוונציה, ושהקפלה המלכותית הושפעה מקפלה דומה בוורסאי. המלך קרלוס מצידו, רצה במבנה מרהיב לחצר המלכותית ומרכז ניהולי לממלכה, באתר שיהיה מרוחק מהים, כדי למנוע התקפה משם. וניווטלי נפטר בשנת 1773, והעבודה הושלמה על ידי בנו קרלוס, בשנת 1780.
בארמון כ-1,200 חדרים, ובהם שני תריסרי סוויטות מלכותיות, ספרייה גדולה, וכן תיאטרון שעוצב בצורתו של תיאטרון סן קרלו, בנאפולי. תוכננה שדרה מונומנטלית מנאפולי לארמון, באורך 20 קילומטרים, אך התכנון לא יצא אל הפועל. באפריל 1945 נחתמה בארמון כניעתם ללא תנאים של חיילי גרמניה הנאצית באיטליה.
הארמון

הארמון המלכותי בנוי כמלבן גדול, באורך של 247 וברוחב 184 מטרים. המלבן מחולק לארבע חצרות פנימיות, הנוצרות מחלוקה של המלבן על ידי שתי זרועות פנימיות. זרועות אלו ניצבות זו לזו, והן יוצאות ממרכזו של כל אגף בהיקף המלבן. שטחה של כל חצר הוא יותר מ-3,800 מטרים רבועים, ושטחו של הארמון כולו הוא יותר מ-45,000 מטרים רבועים. לארמון חמש קומות, המתנשאות לגובה 36 מטרים; בחזית הארמון ישנם 143 חלונות, ובארמון כולו ישנם 1,200 חדרים ו-34 גרמי מדרגות. הבניין נבנה מלבנים, ושתי הקומות התחתונות מחופות באבן גיר מסותתת. המבנה מוכתר בגמלון מרכזי. התכנון המקורי כלל ארבעה מגדלי פינה, אך ונוויטלי נפטר לפני תכנונם, והמגדלים לא נבנו. מול החזית העיקרית של הארמון ישנו מגרש מסדרים אליפטי, שממנו נפתחת השדרה המובילה לנאפולי, הקרויה על שמו של המלך קרלוס השלישי. בתוך הארמון שלושה אולמות כניסה מתומנים, המסודרים לאורך הציר המרכזי של הבניין. אולמות אלו מהווים את הכניסה למבנה ואת נקודות המשען של המבנה כולו. גרם המדרגות המרכזי המונומנטלי מוביל אל מערכת החדרים המלכותית, המעוצבים ומרוהטים בסגנון המאה ה-18. מיקומו של הארמון במרחק מה מהים נחשב לבטוח יותר מזה של ארמון המלוכה הישן, שפנה אל מפרץ נאפולי, ולכן היה חשוף למתקפה מהים. כדי לאפשר למלך הגנה מתאימה, נבנה ליד הארמון קסרקטין לחיילי צבא הממלכה. דרך הכניסה הרחבה לארמון, ששימשה בעבר לכרכרות משמשת כיום כחלק מרשת הכבישים בעיר.
הגן

הגן שסביב הארמון הוא דוגמה אופיינית של אדריכלות נוף בסגנון הבארוק. הגן משתרע על שטח של כ-1.2 קילומטרים רבועים, וחלקו גבעי. התכנון נעשה בהשראת גני ארמון ורסאי, ויש הטוענים כי גני קזרטה עולים על המקור. הגן מתחיל מחזיתו האחורית של הארמון, ומשתרע ברצועה ארוכה לכיוון צפון. הוא מקיף מערכת של מפלי מים מלאכותיים ומזרקות. חלק מן הגן תוכנן על ידי וניווטלי כגן אנגלי. זוהי אחת הדוגמאות המוקדמות לאדריכלות גנים בסגנון אנגלי ביבשת אירופה (להבדיל מאנגליה עצמה).
המזרקות, מפלי המים והאגנים אליהם נשפכים המים יוצרים תעלה ארוכה, נמשכת אל האופק. כל המערכת, יחד עם הפסלים והעיטורים שסביבה, תוכננו על ידי ונוויטלי; יש הטוענים כי מערכת זו עולה על מערכת המזרקות במתחם הארמונות והפרקים בפטרהוף, ליד סנקט פטרבורג, ברוסיה.
בין המזרקות באתר:
מזרקת דיאנה ואכטיאון;
מזרקת ונוס ואדוניס;
מזרקת הדולפינים;
מזרקת איולוס;
מזרקת קרס.
מספר רב של פסלים קלאסיים נבנו בסדנאות גדולות, והוצבו בגן.
ארמון ורסאי וארמון קזרטה

ארמונות רבים הושפעו מארמון ורסאי שבצרפת, אך דומה שארמון קזרטה הוא הדוגמה בעלת הדמיון הגדול ביותר למקור. המעקה המתמשך לכל אורך קו הרקיע של המבנה וחזיתו האחידה הם רק חלק מהמרכיבים הדומים. גם בוורסאי היה צורך באמת מים ארוכה כדי להוביל מים לארמון וליצור מפעלי מים כבירים; וכמו בוורסאי, מטרת הארמון בקזרטה הייתה להפגין את עוצמתו והדרו של המלך הבורבוני האבסולוטי. אלמנט יוצא דופן בארמון היא הקומה מעל "קומת המלך", קומה מפוארת באותה מידה. חדרי האנפילדה בארמון, שעוצבו בסגנון הבארוק המאוחר, היו ליבה של המערכת השלטונית ומקום מושבה, כמו גם תצוגה של העושר הלאומי. קזרטה הייתה מקום מפלט מלכותי מהאבק ומהתככים, כשם שוורסאי איפשרה ללואי הארבעה עשר מפלט מפריז.
אתר צילומים

ארמון קזרטה שימש כאתר צילומים בשניים מהסרטים בסדרת מלחמת הכוכבים; בסרט אימת הפנטום שימש הארמון כארמונה של המלכה אמידאלה, ובסרט מתקפת המשובטים שימש אחד מאולמותיו כארמונה של המלכה ג'מילה (ממשיכתה של אמידאלה). אותו אולם שימש כאתר צילומים גם בסרט משימה בלתי אפשרית 3; בחצר הארמון צולמה סצנה בה מתפוצצת מכונית למבורגיני. בגרם המדרגות המרכזי בארמון צולמה הסצנה המתרחשת על מדרגות הוותיקן בסרט מלאכים ושדים. זמרת המצו סופרן ססיליה ברטולי עשתה שימוש בארמון כאתר הצילומים העיקרי בסרטה "L'art des castrats", אמנות קסטראטי, המלווה את אלבומה "Sacrificium", אלבום המוקדש לזמרי הקסטרטו מתקופת הבארוק.
אתר מורשת עולמית

ב-1997 הוכרזו ארמון קזרטה, אקוודוקט ונוויטלי ומכלול סן לאוצ'ו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. מנימוקי ההחלטה:
"המכלול המונומנטלי בקזרטה תוכנן על פי אותם מאפיינים של מבנים מלכותיים אחרים שנבנו במאה ה-18, אך בתכנונו של מכלול זה יש מעוף יוצא דופן, המשלב לא רק את הארמון המרשים והגן שסביבו, אלא גם את הנוף הטבעי הסובב. התכנון יוצא הדופן כולל גם יוזמה שאפתנית לתכנון עיירה חדשה, על פי תפיסות התכנון העירוני של אותה תקופה. יש במכלול תעשיית ייצור המשי שסביב ארמון בלוודרה עניין רב בשל העקרונות האידאליסטיים שהיו הבסיס לתפיסת התכנון והתפעול של המקום".
הערות שוליים

↑  על פי אתר אונסק"ו.
מפת האתר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604253205171  BNE: XX215655  BnF: cb16166481s (data)  GND: 4222708-2  ISNI: 0000 0001 2348 4026  LCCN: n82085687  MusicBrainz: 43b6f77e-09fe-45c6-a9a1-09cf5cdb95c3  SUDOC: 070351082  ULAN: 500269882  VcBA: 494/9552  VIAF: 149515535   WorldCat (עם VIAF): 149515535 
בתוך הארמון
קטע ממערכת המפלים והמזרקות, והגן שסביבם
המפל הגדול
אודו לאטק

אודו לאטק (בגרמנית: Udo Lattek, נולד ב-16 בינואר 1935 בבוזמב שבשטחי הרייך הגרמני, כיום בוז'ה שבפולין, נפטר ב-31 בינואר 2015 בקלן שבגרמניה) היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני. נחשב לאחד המאמנים המצליחים והמעוטרים ביותר בתולדות הכדורגל העולמי. לאטק זכה בשנותיו כמאמן ב-15 תארים קבוצתיים, והצליח בעיקר בתקופתו בבאיירן מינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20, עמה זכה בגביע אירופה לאלופות. לאטק זכה בתארים גם עם בורוסיה מנשנגלדבך וברצלונה, ואימן גם בבורוסיה דורטמונד, פ.צ. קלן ושאלקה 04.
לאטק, ביחד עם ג'ובאני טרפטוני, הם המאמנים היחידים שזכו בשלושת הגביעים האירופיים: גביע אירופה לאלופות, גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע, כשלאטק הוא היחיד שעשה זאת בשלוש קבוצות שונות.