Sign o' the Times
ביקורת והכרה תקשורתית וציבורית > ביקורת והכרה תקשורתית רטרוספקטיביות

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
בלנדר (אנ'): 
מדריך האלבומים של קריסטיגו (אנ'): +A‏
אנציקלופדיה של מוזיקה פופולרית (אנ'): 
אנטרטיינמנט ויקלי: A‏
הגרדיאן: 
פיצ'פורק: 10/10
קיו: 
רולינג סטון: 
מדריך האלבומים האלטרנטיבי של ספין (אנ'): 10/10
בעשורים שחלפו, "Sign o' the Times" נחשב על ידי מבקרים רבים לטוב מבין אלבומיו של פרינס. לדברי העיתונאית קריסטן פיסצ'יק, ”מבקרים נוטים להתחלק באופן די שווה בנוגע לאלבום הטוב ביותר של פרינס: בערך מחצית יסכימו על "Purple Rain", והשאר לרוב יתחייבו ל־"Sign o' the Times", אלבום כפול שלפעמים נתפס כמגנום אופוס של פרינס”. ג'ון מקי מ־BBC News כתב בביקורת רטרוספקטיבית, שהאלבום הוא ”אחד האלבומים המוערכים במחצית השנייה של המאה ה־20”, ו”יצירת מופת שמקיפה את כל האישיויות המוזיקליות של פרינס: זמר בלדות של חדר המיטות, נוצרי המכה על חטא, מאהב שחושב רק על דבר אחד, מוביל הרכב עכשווי בסגנון בייסי, מספר סיפורים שובבי, מתזמר קפדן, קרדומן אוחז בגיטרה ואומן פופ”. המבקר סימון פרייס ראה בו את האלבום הטוב ביותר של פרינס. כך גם מאתוס מיכלאנג'לו, שכתב במדריך האלבומים של רולינג סטון (אנ') (2004): ”הדוגמה השלימה ביותר של רוחב היריעה האמנותי שלו, שניתן לטעון לגביו שהוא האלבום הטוב ביותר בשנות ה־80”. מיכלאנג'לו כתב גם שהוא ”אלבום ה־ R&B הקלאסי האחרון בטרם השתלטות ההיפ הופ על המוזיקה השחורה, והבלוקבסטר הארבע־צידי האחרון של עידן הויניל”.
פול גרימסטד כתב בברוקלין רייל (אנ') ש”יש לכלול [את האלבום] יחד עם סטים כפולים שהם באמת מלוכדים ועקביים ("האלבום הלבן", "The Basement Tapes", Something/Anything? (אנ')). מוכיח שאין גבול למה שהוא [פרינס] יכול לעשות”. דריל איסלה, מבקר BBC Music, השווה גם הוא את האלבום ל"אלבום הלבן" של "הביטלס", בכותבו ש”אף על פי ש־"Sign ‘O’ The Times" לא התחרה מבחינה מסחרית בשיא המכירות של 'Purple Rain', זהו ה'אלבום הלבן' שלו”. הוא אף החשיב את תקופת "Sign o' the Times" של פרינס כאחת התקופות הגדולות של המוזיקה הפופולרית: ”זה, וסרט ההופעה הנלווה (Sign o' the Times (אנ')) נשארים בין המסמכים הבוהקים ביותר של אמן בפסגה בשיא כוחו [...] כשאתה מאזין [שוב] ל־"Sign 'O' The Times", אתה מבין מדוע פרינס תויג כדבר שבשגרה כגאון בשנות ה־80 המאוחרות”. קית' האריס מבלנדר (אנ') תיאר את "Sign o' the Times" כ”יצירת מופת” והעיר שהוא (פרינס) ”מעולם לא נתן לסקרנות שלו לגבי נשים לשוטט לכאלה פינות בלתי צפויות”. אריק הנדרסון ממגזין סלנט תיאר אותו במילים ”התפוצצות כפולת תקליטור של זיעה, פאנק וכישרון גולמי מרוכז”. גם קנת' פטרידג' מ"בילבורד" ראה באלבום ”יצירת מופת” וככזה שהפריך את התיאוריה שפרינס נזקק ללהקת "הרבולושן (אנ') כדי "להשגיח עליו". נלסון ג'ורג' מ"פיצ'פורק" החשיב את "Sign o' the Times" לפסגת הקריירה של פרינס. הוא כתב שאף על פי שחלק מההפקה נשמע מיושן, ”ההיקף של השירים, המוזיקליות, והעיבודים באופן כללי, נהדרים מדי בשביל להיתפס לקטנות”. הוא סיכם שהעוצמה חסרת המנוח של האלבום מצילה אותו מלהיות נוסחתי או שבע רצון מעצמו: ”כל אותן שנים שלאחר מכן, זה עדיין דבר תוסס, מוצר של אמן גדול בשיא כוחו”.
סטיבן דיוזנר ממגזין Uncut (אנ') כתב שזהו אחד מאלבומיו הטובים ביותר של פרינס, ושניתן לטעון לגביו שהוא השאפתני ביותר והאישי ביותר.
"Sign o' the Times" נכלל תכופות בפרסומים ומשאלים של האלבומים הטובים בכל הזמנים. על פי האתר Acclaimed Music (אנ'), המשקלל מאות דירוגים עיתונאיים מעין אלו (דירוגי קוראים לא נכללים), האלבום מדורג במקום ה־30 ברשימת האלבומים ה"נחגגים ביותר" (כלומר המדורגים במיקום גבוה בדירוגים ששימשו בניתוח) בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית, במקום הרביעי מבין אלבומי שנות ה־80, והאלבום הטוב ביותר של 1987.
מגזין NME דירג את האלבום במקום ה־16 ברשימת 100 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שלו. מגזין Hot Press (אנ') דירג אותו במקום השלישי ברשימת 100 האלבומים הטובים בכל הזמנים, וערוץ VH1 דירג אותו במקום ה־35 ברשימת 100 האלבומים הטובים בכל הזמנים שלו. המגזין ההולנדי "Nieuwe Revu" (אנ') דירג אותו במקום השמיני ברשימת 100 האלבומים הטובים בכל הזמנים. "הטיימס" דירג אותו במקום ה־29 ברשימת 100 האלבומים הטובים בכל הזמנים. הוא דורג במקום ה־19 במהדורה השלישית (2000) של הספר "All Time Top 1000 Albums" (אנ') מאת המחבר קולין לרקין (אנ'). מגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה־93 ברשימה המקורית (מ־2003) של 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. ברשימה המעודכנת מ־2020, דירוגו התקדם למקום ה־45. מגזין קיו דירג אותו במקום ה־12 ברשימת 40 האלבומים הטובים של שנות ה־80, שפרסם ב־2006. מגזין סלנט דירג אותו במקום ה־11 ברשימת האלבומים הטובים של שנות ה־80, שפרסם ב־2012, תוך שהוא מתאר אותו במילים ”האלבום המגוון ביותר של פרינס, והאוטוקרטי באופן שמודע לעצמו ביותר”. האלבום נכנס להיכל התהילה של גראמי (אנ') ב־2017‏.