stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אזרבייג'ן–אפגניסטן

| יחסי אזרבייג'ן–אפגניסטן |
| --- | --- |
אזרבייג'ן: אפגניסטן


אזרבייג'ן: אפגניסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
86,600: 652,230
אוכלוסייה
10,351,953: 42,945,992
תמ"ג (במיליוני דולרים)
72,356: 14,502
תמ"ג לנפש (בדולרים)
6,990: 338

נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב (מימין) נפגש עם מקבילו האפגני אשרף גאני אחמדזאי בבאקו, 2019
יחסי אזרבייג'ן–אפגניסטן הם היחסים הדיפלומטיים שבין אזרבייג'ן ואפגניסטן.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 בנובמבר 1994.
קבוצת עבודה ליחסים בין-פרלמנטריים בין שתי המדינות פועלת במילי מג'ליס של הרפובליקה של אזרבייג'ן. קבוצת העבודה הוקמה ב-16 בדצמבר 2008.
חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ-ישראל

| --- | --- |

כריכת הספר חליפות העתים. צילום: בן לם, דגם: פנינה שלון, שנות השבעים
 מידע כללי
 מאת:  אילה רז 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים 
 תאריך הוצאה:  1996 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-965-482-014-1
 הספרייה הלאומית:  997009468567905171
 
חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ־ישראל הוא ספרה של אילה רז שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1996. הספר כולל למעלה מ-360 תצלומים ורישומים ומכיל 272 עמודים.
זהו הספר הראשון שנכתב בעברית על אופנה מקומית, והוא פרי מחקר של ארבע שנים. בהיעדר ספרי מחקר בנושא הנדון, שקדמו לספר זה, מסתמכת רז על מקורות שנמצאו בארכיונים ציבוריים ופרטיים, וראיונות עם אנשים שחיו בתקופה. בקטלוג התערוכה "מקום לאופנה" במוזיאון ישראל, המסכמת 70 שנות אופנה בישראל, הספר הוגדר כחלוצי וכאבן דרך בתחום.
בהקדמה לספר טוענת רז כי על אף שרוב הציבור במדינת ישראל לא לבש חאקי בתקופת הקמת המדינה, האתוס הלאומי מתמקד דווקא בבגדי החאקי, "שכן חולצת חאקי קרועה מציתה את הדמיון הרבה יותר משמלת ערב אלגנטית". לאחר עיון במקורות ספרותיים מתקופת הקמת המדינה, מגיעה רז למסקנה, כי במקורות אלה ההתייחסות ללבוש היא סטריאוטיפית ברובה.
הספר עוסק במאה שנות אופנה בארץ ישראל בשנים 1882–1982. רז מראה בספרה כיצד הלבוש שיקף את האקלים החברתי והפוליטי בישראל, וכיצד תהליכים היסטוריים, כלכליים וחברתיים שהתרחשו בישראל במשך 100 שנה, השפיעו על האופנה המקומית. בנוסף נסקרת השפעת האופנה המערבית על הלבוש בישראל ויש התייחסות מיוחדת לנושא הבגד הלאומי, הדנה בנחיצותו של בגד זה ובניסיונות החוזרים שנעשו לאורך השנים לעצבו ולאמצו כבגד שימושי.
רז עוסקת בספר גם בהתפתחות הייצור והמסחר באופנה בארץ, בתוכניות לחיזוק ענף האופנה בתקופת ממשלת המנדט הבריטית, במשטר הצנע שכפתה ממשלת ישראל על הציבור בשל המחסור במטבע זר והצורך לקלוט מאות אלפי עולים. הספר מסתיים בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון. רז מציגה בספר אספקלריה רחבה של האופנה בישראל לאורך 100 שנה, וסוקרת במקביל את השינויים שחלו בחברה, בכלכלה, בטכנולוגיה ובפוליטיקה.
תוכן > 1882–1918: מהעלייה הראשונה עד סוף מלחמת העולם הראשונה

הפרק הראשון עוסק בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, החל מהעלייה הראשונה (1882). הוא מתאר את המצב הנחשל בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני ומתייחס לחיי המסחר, התרבות והכלכלה והשפעתם על האופנה.
במקביל סוקר הפרק את הצללית הנשית המקובלת באופנה המערבית בתקופה זו והיא צללית שעון החול, הכובלת את האישה במחוכים המגבילים הן את תנועותיה והן את אפשרויות תעסוקתה.
בהמשך מופיעה סקירה מפורטת של הלבוש בתקופה זו במגזרים השונים: לבוש ראשוני המושבות, לבוש הערבים בכפרים ובערים והשפעת לבוש זה על היישוב הישן, בלבוש החלוצים, אנשי העלייה השנייה, ולבוש העירוניים שהקימו את תל אביב.
אחד המקורות החשובים לאינפורמציה בפרק זה, הוא מדור האופנה של חמדה בן-יהודה, העיתונאית הראשונה בארץ־ישראל שכתבה מדור קבוע בכתב העת "השקפה".
הפרק הראשון עוסק גם בסוגיית השוויון המגדרי בהתיישבות העובדת ובהישגים שהושגו בתחום זה בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, כמו גם בדמותו של החלוץ העברי, המבטא בבגדיו הבלויים את יחסו לממסד.
לבושם של ראשוני תל אביב נסקר בהרחבה תוך התייחסות לאופן חייהם, לעיסוקיהם ולחיי הפנאי שלהם. רז מבחינה בין הלבוש העירוני בתל אביב לבין הלבוש החלוצי במושבות ועומדת על ההבדלים האידאולוגיים ביניהם שמשפיעים על השוני בלבושם.
תוכן > 1919–1939: בין שתי מלחמות עולם

הפרק השני דן בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובהשלכותיה על האופנה בעולם בכלל ובארץ־ישראל בפרט. ההתפתחות הטכנולוגית המואצת בתקופה זו מוצאת ביטוי גם בתעשיית האופנה, המצטיידת במכונות טוויה, סריגה, גזירה ואריגה חדשניות ומנגישה את מוצרי האופנה המוכנים (קונפקציה) לציבור הרחב. כמו כן מתפתחת טכנולוגיה חדישה לייצור סיבים מלאכותיים מסוג "ויסקוזה" ומאוחר יותר גם לייצור סיבים סינתטיים מסוג "ניילון". בתקופה זו שולטת באופנה הנשית צללית שטוחה, א-לה-גרסון, המעניקה לאישה חופש פעולה בזמן העבודה ובעת פעילות ספורטיבית.
עד למלחמת העולם השנייה רוב האופנה נוצרה בעולם ובארץ בידי חייטים ותופרות. הנשים בארץ־ישראל בתקופה זו, תפרו את בגדיהם בעצמן או באמצעות תופרת, שהגיעה לתפור בביתן. עם עליית יהודי אירופה בעליות הרביעית והחמישית לארץ־ישראל, התברר כי ביניהם מצויים יצרני לבוש ידועים מאירופה, שעמדו בפני האתגר לייצר ביגוד איכותי מחומרי הגלם המצויים בארץ. יצרנים אלה שעלו מברלין, בודפשט, וינה ופראג, הביאו עמם את מכונות התפירה המשוכללות שלהם, הקימו מפעלי טקסטיל ואופנה והחלו לייצר אופנה ברמה שעד אז לא התקיימה בארץ. רוב מפעלי אופנה וטקסטיל אלה נפתחו בתל אביב ובסביבתה ותל אביב הפכה בתקופה זו לבירת האופנה של ארץ־ישראל.
בהמשך הפרק מדובר על המודעות המתפתחת לאופנה בתל אביב שמצאה את ביטויה בעיתונות התקופה אשר הקדישו לנושא מדורי אופנה קבועים ובהם, בין היתר, פירוט קווי האופנה המעודכנים מפריז. בעיתונים "כל-נוע" ו"תשע בערב" הופיעו מדורי אופנה קבועים. הבולטת בין עיתונאיות האופנה של התקופה היא יונה צליוק שכתבה ואיירה ל"כל-נוע". תודעת האופנה המפותחת בתל אביב הביאה לקיומן של תצוגות אופנה, בהן הציגו יצרנים מקומיים: פרוות, מוצרי עור, בגדים מחויטים ושמלות מעוצבות.
בסוף שנות העשרים התברר ליצרנים כי הצרכנים המקומיים מעדיפים לקנות מוצרי אופנה מיובאים והחלה התארגנות לעודד את תעשיית האופנה המקומית. לצורך כך הוקם "האיגוד למען תוצרת הארץ" שנקט באמצעים שונים כדי למנוע מהצרכנים לקנות בגדים מתוצרת חוץ. בתקופה זו החלו הניסיונות הראשונים לעצב בגד לאומי והוכרזה תחרות ביריד המזרח בשנת 1936. אך השמלות שזכו בפרסים נשארו במחסן ולא הפכו לבגד לאומי.
תוכן > 1939–1948: מתחילת מלחמת העולם השנייה עד מלחמת השחרור

הפרק השלישי עוסק בהשפעת מלחמת העולם השנייה על האופנה המערבית. רז טוענת כי בשל המלחמה חלה נסיגה בכל שטחי התרבות, וגם האופנה איבדה את חשיבותה והעיסוק בה נחשב לביטול זמן. בהיעדר חידושי אופנה מפריז, בירת האופנה העולמית שנכבשה על ידי הגרמנים, עברה ההגמוניה על האופנה לארצות הברית. רז מציינת את העובדה שבאופן פרדוקסלי, דווקא מצב המלחמה העולמי השפיע לטובה על האופנה בארץ־ישראל, ושנות הארבעים הראשונות היו שנים של פריחה כלכלית חסרת תקדים בארץ, שכן הצבא הבריטי רכש כאן מדים לחייליו וציוד לצבאו שחנה במזרח התיכון ובכך הניע את גלגלי התעשייה בארץ ואת מפעלי הטקסטיל וההלבשה, שהחלו לייצר בנוסף למדים ולציוד צבאי גם מוצרי אופנה משובחים שהיה להם ביקוש רב, הן מצד הארצות השכנות והן מצד ארצות אירופה שהיו נתונות במלחמה ובשל כך תעשיית האופנה שלהם הושבתה.
החל משנת 1941 התקיימו בארץ ירידי אופנה מקצועיים פעמיים בשנה ואליהם הגיעו קניינים רבים. הם הצטיינו ברמתם הגבוהה ובארגונם המקצועי, ושלטונות המנדט הבריטיים תמכו ביצרנים המקומיים וסייעו להם בארגון ובשיווק.
באותה תקופה, הוקם בארץ 'האיגוד למען תוצרת הארץ' והונהגה 'תוכנית התועלת' שמטרתה הייתה ייצור ביגוד והנעלה לאוכלוסייה המקומית במחיר שווה לכל נפש. תוכנית זאת לוותה בפרסומת ובתעמולה פטריוטית והצליחה מאוד, הן בשל רמתם הטובה של המוצרים והן בשל מחירם הזול.
מקומה של האופנה בעיתונות התקופה גדל בהדרגה ומדורי האופנה בעיתונות היומית הדריכו את עקרת הבית כיצד להתלבש נכון וכיצד לרכוש את הפריטים המתאימים לה.
בתקופה זו תל אביב הפכה למרכז הייצור של אופנה וטקסטיל וחנויות האופנה התמקדו ברחוב אלנבי. בין מפעלי הטקסטיל החשובים שהוקמו בתקופה זו בולט "אתא" שייצר בשנות הארבעים את מוצרי החאקי שבשנות החמישים הפכו למוצרי הבסיס של תוכנית הצנע.
במקביל, סוקרת רז את האופנאיות הראשונות בתל אביב ואת המודעות הגוברת ללבוש מהוגן במקומות ציבוריים ומחלקת את סגנון הלבוש בתל אביב למספר קטגוריות: לבוש העולים מאירופה, בגדי החאקי של הפועלים ומעמד הביניים, ולבוש ילידות הארץ והעולות הוותיקות.
תוכן > 1948–1959: מהקמת המדינה עד סוף תקופת הצנע

הפרק הרביעי מתאר את הסדר החדש שנוצר בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואת ההשפעות של מלחמה זו על האופנה המערבית. רז מתארת בפרק זה את המהפכה שהכניס כריסטיאן דיור לעולם האופנה כשהציג בשנת 1947 את המראה החדש. הצללית החדשה שהכניס דיור לאופנה הנשית הייתה משופעת בבד והייתה מעין פיצוי על שנות המלחמה שבהן היה צורך לחסוך בכל פיסת בד. רז טוענת כי האופנה של שנות החמישים ביטאה את השאיפה לשוב אל הסדר והשגרה של החיים שלפני המלחמה. בהמשך להתפתחויות באופנה העולמית מתארת רז את המציאות הקשה במדינת ישראל בשנותיה הראשונות, בה מספר התושבים הוכפל תוך שלוש שנים ונוצר צורך לספק לכל העולים החדשים שהגיעו מזון וביגוד. מציאות זאת הכתיבה את הצורך במשטר של צנע שבו סופקו לכל תושבי המדינה מוצרי מזון וביגוד בסיסיים במחיר מסובסד ובכמות מוגבלת. מוצרי הביגוד של תוכנית הצנע, ייוצרו תחת שם המותג "לכל". רז מפרטת מה ניתן להשיג באמצעות פנקסי התלושים שחילקה הממשלה לכל אזרח בתקופת הצנע, ומדגישה שגם בתקופת הצנע האנשים שידם השיגה מצאו דרך להשיג מוצרי מזון ופריטי ביגוד נחשקים ב'שוק השחור'.
בהמשך מתארת רז את האופנה לייצוא שהתפתחה בארץ ושהייתה שונה בכל מובן ממוצרי ההלבשה שהאזרחים בארץ יכולים היו להשיג בתוכנית הצנע. בתי האופנה שייצרו בגדים לייצוא קבלו מהממשלה תמריץ באמצעות החזרת 30 אחוזים מסך המכירות במטבע זר.
הפרק מתאר את מפעלי האופנה הראשונים שהוקמו בתקופה זו, ביניהם: דורינא- יצרנית סריגי אופנה, מצקין- יצרן מעילים וגוטקס - יצרן בגדי ים.
בהמשך הפרק מתארת רז את המודעות הגוברת לאופנה, על אף משטר הצנע, את תצוגות האופנה המפוארות שהציגו אופנה לייצוא ואת הסלונים לתפירה עילית שנפתחו בתל אביב.
משכית שאותה הקימה רות דיין ומוצריה עוצבו על ידי פיני לייטרסדורף זוכה להתייחסות מיוחדת בשל תרומתה הרבה לאופנה הישראלית.
בפרק זה מתייחסת רז גם ללבוש תנועות הנוער, שהיו באותה תקופה חלק חשוב מהחברה הישראלית, וכן מוסיפה נדבך נוסף בסוגיית הבגד הלאומי עם
סקירת השמלה " עין גדי" שנוצרה על פי דגם של בד שנמצא במערות מדבר יהודה. רז טוענת שבגד לאומי לא נוצר מתוך שפע ורווחה ולא די באופנאי מוכשר כדי לעצבו. בגד זה משקף את עברו של העם ואת אורחות חייו. אולי יש בכך יש תשובה לשאלה מדוע לא נמצא לנו עד כה בגד לאומי, מסכמת רז.
תוכן > 1960–1973: מתחילת שנות ה-60 עד מלחמת יום הכיפורים

הפרק החמישי - נפתח בתיאור הווי שנות הששים, שהיו שנים של חדשנות, יצירתיות ומקוריות בכל שטחי החיים וגם באופנה, שהתבטאה בלבוש של ילדי הפרחים ה'היפים' - האמונה באהבה חופשית, בשחרור מכל מסגרת כובלת ובשימוש חופשי בסמים.
מבחינה אופנתית, רז מחלקת תקופה זו לשתיים: בין 1965- 1970- התקופה שביטאה את אופנת שנות הששים במיטבה, ותרמה לאופנה יצירתיות, חדשנות ומקוריות.
והתקופה שבין 1970–1973- שהייתה תקופה של אופנה ממוחזרת, עם השפעות אתניות והעבירה את הדגש בלבוש מציות לצו האופנה לסגנון לבוש אישי.
רז מסבירה שבתקופה זו מי שקבע את הטון באופנה היו מעצבי אופנה צעירים שהביאו רוח רעננה ובשורה חדשה לעולם האופנה. היא מתארת את אופנת היוניסקס הפופולרית, את שמלות המיני החצופות שביטאו את רוח הדור הצעיר, וקושרת את השינוי באופנה לשינוי החברתי ולהתקדמות במאבק לשוויון זכויות לנשים.
בהמשך מתייחסת רז למצב בארץ בתקופה זו. שנות הששים שהתחילו עם סיום משטר הצנע ועם הקמת מוביל המים הארצי יצרו בישראל תחושה של תקווה ואופטימיות. אבל החל משנת 1964 השתרר מיתון כבד שגרם לאבטלה קשה ולמשבר כלכלי.
מצב זה השתנה בתכלית לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר המשק הישראלי פרח ושגשג. אך שינוי חיובי זה לא נמשך זמן רב והשתנה לרעה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
רז סבורה כי התקופה שבין 1960 ל-1973 היא תור הזהב של האופנה הישראלית. הפופולריות הגואה שליוותה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים הביאה לארץ קנייני אופנה רבים, אופנה ישראלית הופיעה בשערי מגזינים נחשבים בעולם וה"ווג" האמריקני הקדיש לאופנה הישראלית גיליון מיוחד.
בתקופה זו הצליחה האופנה הישראלית ליצור סינתזה בין מזרח למערב, כאשר מוטיבים מזרחיים נרקמו או הודפסו על גבי שמלות שגזרתן הייתה מערבית.
לשגשוג האופנה בארץ בתקופה זו תרם גם שר האוצר, פנחס ספיר שהקצה מענקים נדיבים למפעלי-אופנה בפריפריה וסבסד את שער הדולר ליצואנים. צעדיו אלה תרמו גם הם להישגי האופנה בישראל בתקופה זו.
רז מזכירה בפרק זה כמה ממעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: ריקי בן-ארי, גדעון אוברזון ותמרה יובל-ג'ונס.
תוכן > 1973–1982: ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון

הפרק הששי- מתייחס להתפתחויות הטכנולוגיות והמדעיות הגדולות שהתרחשו בתקופה זו בעולם, ביניהן הכנסת המחשב לשימוש פעיל בכל תחומי החיים, הולדת תינוקת המבחנה הראשונה וכוחה של המדיה להשפיע על כל תחומי החיים. היא מצביעה על מגמה חדשה המשתלטת בתקופה זו על האופנה והיא אימוץ לבוש ספורטיבי גם לעבודה וגם לאירועים חגיגיים. בהמשך הפרק היא נוגעת במשבר הכלכלי המשתרר במערב וגורם לשפל בתעשיית האופנה העולמית. רז טוענת שלאופנת שנות הששים היה חלק מסוים בגרימת משבר זה, שכן, היא אפשרה חופש ללובש וביטלה את הצורך לעדכן את המלתחה מדי עונה, מה שהביא לשפל במכירות.
רז מתייחסת בפרק זה גם למשבר הכלכלי בישראל אחרי מלחמת יום הכיפורים ובעקבותיו למשבר שהשתרר בתעשיית האופנה המקומית. ענפי האופנה והטקסטיל שרשמו פרק מפואר בעשור הקודם, סבלו בתקופה זו מהפסדים כבדים ורבים מהם נאלצו לסגור את שעריהם.
בהמשך סוקרת רז את מרכזי האופנה החדשים בתל אביב שנעו לכוון צפון והפכו את רחוב דיזנגוף לרחוב האופנה הראשי ואת חנויות היוקרה שנפתחו בכיכר המדינה שהפך למרכז האופנה לבעלי הממון.
בפרק זה מופיעה גם התייחסות לאופנת השוק ולחנויות יד שנייה שבתקופה זו הפכו ליעד לצרכני אופנה שהמשבר הכלכלי לא אפשר להם רכישה של מוצרי אופנה יקרים. רז מזכירה את מעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: עודד גרא, עודד פרוביזור, שוקי לוי ודורין פרנקפורט ואת המפעלים המצליחים של התקופה, ביניהם דלתא שהוא דוגמה של מפעל המבוסס על טכנולוגיה מתקדמת וחסכון בכוח אדם.
הפרק מסתיים בשינויים הבולטים שחלים בתקופה זו באופנת הקיבוץ, כאשר אופנת הקיבוץ מתקרבת במאפייניה לאופנה העירונית וההבדלים ביניהם שהיו מהותיים בתחילת המאה העשרים הופכים להיות פחות ופחות ניכרים, עד שהם מתבטלים כליל.
גלריית תמונות

אופנה ליצוא מתוך תצוגת אופנה שהתקיימה בהרצליה, צילום: פריאור 1950
אופנת לכל, צילום: פריאור, 1949
בגדי ספורט, צילום: בן לם, תחילת שנות השמונים
גדעון אוברזון, שמלת ערב, צילום: סטודיו גברא, 1965
שמלת עין-גדי בהשראת פיסות בד שנמצאו במדבר יהודה, צילום: סטודיו גברא, שנות הששים
שמלה של משכית בעיצוב פיני לייטרסדורף, צילום: פיטר הרצוג
לקריאה נוספת

1995 –Diana Lerner, Recalling Israel’s fashion heyday ,Jerusalem Post, 2.2.95
מרב פרנק, רק ביצות היה פה. ביצות וחולצות אתא, זמן תל אביב, 29 במרץ 1995, עמ' 98–99.
שירי ארצי, מאה שנים של בגדים, עיתון ירושלים, המוסף, 29 במרץ 1996, עמ' 34–39.
רונית צח, מאה שנים של בורדות, הכתבה התפרסמה במקביל בתאריך 29 במרץ 1996, בעיתונים: כל העיר, חלק 2, עמ' 57–53; כלבו חיפה (עמ' 128-) ובצומת השרון, עמ' 100–103.
נילי לנדסמן, תמר קרוון, ספר/ אוצר בלום של צילומים, העיר, 19 באפריל 1996.
ורדה צימרמן, מאה שנות אופנה, דבר שני, 1 באפריל 1996, עמ' 11.
שולמית גבע, סנדלים תנ"כיות וחולצת טריקו, במוסף ספרות וספרים בעיתון מעריב, ערב יום העצמאות תשנ"ו, עמ' 46.
שרונה אבנרי, היסטוריה של אופנה, פנאי פלוס, 9 במאי 1996, עמ' 172.
רימונה שיף, חוף טוב, סוף טוב..., השבוע, גיליון 44, 15 במאי 1996, עמ' 10.
עפרה ריזנפלד, המלה האחרונה, מוסף ספרים בעיתון הארץ, 30 באוקטובר 1996, עמ' 13–14.
נורית בת יער, עכשיו הספר, ידיעות אחרונות, 1996.
דנית דביר, כך התלבשנו, עולם האשה, גיליון 172, פברואר 1998, עמ' 64–65.
איתי יעקב, אנחנו על המפה הרקומה, מוסף סגנון בעיתון מעריב, 20 באוקטובר 2010, עמ' 20–22.
הערות שוליים

↑  הוצאת מוזיאון ישראל, סטימצקי, שנקר, עמ' 9.
יורם בן-זאב

יורם בן-זאב (נולד ב-20 ביולי 1944) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, כיהן כשגריר ישראל בגרמניה.
ביוגרפיה

בן-זאב נולד בארץ ישראל ב-1944. הוא שירת כקצין בצה"ל ונפצע במהלך מלחמת ששת הימים. סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, מדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשרד החוץ החל לשרת ב-1973, שימש קונסול בהונג קונג, ב-1974 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במנילה שבפיליפינים.
ב-1977 מונה לעוזר בכיר למנהל אגף המזרח התיכון במשרד החוץ, ב-1980 מונה לסגן דובר המשרד. בשנים 1981 עד 1985 שימש נספח לענייני תקשורת ויחסי ציבור בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס.
בשנים 1987 עד 1993 שימש יועץ לנשיא מדינת ישראל חיים הרצוג. לאחר חתימת הסכמי אוסלו מונה למתאם מיוחד לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים ובין ישראל ומדינות ערב. ב-1995 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס. ב-1999 מונה  לראש אגף צפון אמריקה במשרד החוץ, בתפקיד זה שימש יועץ לראש הממשלה אהוד ברק במהלך ועידת קמפ דייוויד (2000).
בדצמבר 2007 מונה לשגריר ישראל בגרמניה, תפקיד בו כיהן עד 2012.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מונה לדירקטור בחברת אלביט מערכות.
בן-זאב נשוי לאיריס ואב לשלושה, מתגורר בתל אביב-יפו.
יוהאן שפרל

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1840 נירנברג, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  29 ביולי 1914 (בגיל 73) באד אבילינג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  פריידהוף 
 תחום יצירה:  ציור 
 
יוהאן שפרל (בגרמנית: Johann Sperl‏; 3 בנובמבר 1840 – 29 ביולי 1914) היה צייר גרמני.
קורות חייו

יוהאן שפרל נולד בבוך ליד נירנברג בשנת 1840 כבן יחיד להורים פרוטסטנטים. האב הגיע מארבנראוט ליד גרפנברג, עבד בקיץ כעובד יומי אצל החקלאים באזור ובחורף כרת עצים ברייכספורסט ליד נירנברג. האם שנולדה בבוך נאלצה לתרום לכלכלת הבית הצנועה למדי כעוזרת בית. המשפחה גרה בבית קטן ליד חווה.
בשנת 1846 הילד התקבל לבית הספר היסודי בקראפטסהוף הסמוך, אותו סיים בשנת 1854 כתלמיד הטוב ביותר בכיתתו. בתיווכו של כומר הכפר קיבל שפרל את חניכותו הראשונה במכון האמנות הכללי בגייזלר ליד נירנברג, שם עבד כצייר עבור ספרי ילדים וספרות נוער.
בשנת 1856 נפטר האב. שפרל נאלץ לפרנס את אימו האלמנה והחולה. לאחר שסיים את חניכותו בגייזלר, הייתה לו הזדמנות לעבור למכון ליטוגרפי בנירנברג, והוא הוכשר שם כליטוגרף.
החל מסמסטר החורף 1858/1859 ואילך, הוא הצליח להגשים משאלה על ידי השתתפות בקורסי רישום בבית הספר לאמנויות שימושיות בנירנברג. באותה תקופה עמד בראש המכון הצייר והפסל ההיסטורי אוגוסט פון קרלינג. בשנת 1863 מונה שפרל לראש המכון הליטוגרפי בארנשטאדט בתורינגיה.
באקדמיה

באביב 1865 ויתר שפרל על פעילות זו לאחר שחסך את הכספים הדרושים כדי להיות מסוגל ללמוד באקדמיה במינכן. שפרל הצעיר יכול היה להתגאות בכך שהוא עבר את מבחן הכניסה והתקבל מיד לשיעור הציור של צייר ההיסטוריה הרמן אנשוץ באוקטובר 1865. בשנת 1865 הוא פגש את וילהלם לייבל בפעם הראשונה, איתו ניהל ידידות לכל החיים.
נקודת השיא וסיום החניכה באקדמיה הייתה כיתת המאסטר המפורסמת של קרל פון פילוטי, שהיה ידוע כצייר תמונות היסטוריות בפורמט גדול. תלמידיו המתקדמים כללו: פרנץ פון לנבאך, אדוארד גרוצנר, פרנץ פון דפרגר, גבריאל מקס ואחרים.
באביב 1866 נקרא ארתור פון רמברג מוויימאר למינכן ללמד שם את כיתת המאסטר. שפרל מצא קשר טוב מאוד עם רמברג, נותר בתחילה כסטודנט שלו אך עזב את האקדמיה רק לאחר מותו בתחילת 1875.
למרות היותו חבר בקבוצת לייבל, ההכשרה של רמברג הייתה בעדיפות עליונה, בייחוד מכיוון ששפרל התבגר באופן אמנותי בתחילת שנות השבעים עד כדי כך שהוא יכול היה להתמודד עם יצירות תובעניות יותר. מסביבות 1875 ואילך עבר שפרל מתבניות התמונות הגדולות והרב-דמויות הקודמות לקומפוזיציות קטנות יותר.
ב־1878 עבר לברבלינג יחד עם וילהלם לייבל. בדצמבר 1878 הגיע מקס ליברמן למינכן מוונציה. שפרל כנראה פגש את ליברמן במהלך 1879 דרך לייבל. בתחילת שנות השמונים שפרל החל לעסוק יותר ויותר בציור נוף.
שנותיו האחרונות

בסוף 1882 עבר שפרל לקרייבורג אם אין, שחברים המליצו לו בגלל מיקומה היפה. בשנת 1883 עבר שפרל עם וילהלם לייבל לסטודיו החדש שלו בבאד אייבלינג. במאי 1899 ערך שפרל טיול באיטליה, הוא היה בפירנצה, סיינה וונציה. הטיול בדרום לא נתן לו רעיונות חדשים.
ב־24 במאי 1910, התמוטט שפרל, שהיה שקוע לחלוטין בציור. הוא לקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק חלקי בצד ימין של גופו.
יוהאן ספרל נפטר ב־23 ביולי 1914, כמה ימים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא נקבר בבית העלמין המרכזי בווירצבורג ליד חברו וילהלם לייבל.
גלריה

גן ילדים
כביסה
אשת האיכר
לפני הבית
האווזים
נוף עצים ושיחים
נערה בגינה
הערות שוליים

↑  Deutsche Biographie, Sperl, Johann - Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
↑  Hans Vollmer: . In: Ulrich Thieme, Felix Becker (Hrsg.): Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 3: Bassano–Bickham. Wilhelm Engelmann, Leipzig 1909, S. 361–362
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426933005171  GND: 118751883  ISNI: 0000 0000 6676 491X  LCCN: nr94014174  RKD: 74249  SUDOC: 060593628  ULAN: 500003296  VIAF: 35252075   WorldCat (עם VIAF): 35252075
יוהאן כריסטוף וגנזייל

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1633 נירנברג, נסיכות הבוחר מבוואריה 
 פטירה:  9 באוקטובר 1705 (בגיל 71) אלטדורף ביי נירנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 
תווית אקס ליבריס בספרי יוהאן כריסטוף וגנזייל
יוהאן כריסטוף וגנזייל (בגרמנית: Johann Christoph Wagenseil;‏ 26 בנובמבר 1633 – 9 באוקטובר 1705) היה הבראיסט נוצרי-גרמני בן המאה ה-17.
הגותו

יוהאן כריסטוף וגנזייל סבר מחד גיסא שליהודים נעשה עוול במהלך השנים, שהתנכלו להם בתואנות שווא, ושעלילות הדם היו שקריות, ואי לכך יצא להגנת היהודים מפני ההאשמות שהוטחו בהם. לטענתו הנוצרים הם שהביאו את היהודים לעסוק בהלוואה בריבית. הוא קרא לנהוג ביהודים בסובלנות וברחמנות מפני הצדק האלוהי וגם משום שהיהודים שמרו את כתבי הקודש של הברית הישנה וראויים על כך לתודה. מטרתו של וגנזייל הייתה להביא לניצורם של היהודים בדרכי נועם, ולא מתוך לחץ ומתוך כפייה.
מאידך גיסא, וגנזייל פרסם ביקורות תאולוגיות על היהדות, בעיקר בספרו מ-1681 "Tela ignea satanae" – "חצי האש של השטן: הם הספרים הנסתרים והנוראים של היהודים נגד כריסטוס, אלוהים והדת הנוצרית". לאחר שקרא בספר תולדות ישו, פנה לשליטים בדרישה לגבש הסכם שימנע את חילול שם ישו בפי היהודים. הוא התבסס בהגותו ובדבריו על עיון בכתבים בלשון העברית ובתרבות היהודית שלאחר התנ"ך. בער שמואל יששכר פרלהפטר, השבתאי, היה מורו לשפה ולספרות עברית. עמד בקשרים גם עם רבי חגי חנוך פרנקל.
וגנזייל כיהן כפרופסור להיסטוריה, למשפט קאנוני ולשפות המזרח באוניברסיטת אלטדורף. הוא נודע באוסף הספרים שלו שכלל מאות כרכים, מחציתם כתובים עברית ורבים מהם כתבים בשפות הסורית, הפרסית, האתיופית והערבית.
הערות שוליים

↑  ד"ר יעקב רוטשילד, הספרות האנטישמית, באתר "דעת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269622305171  PLWABN: 9810574395605606  BIBSYS: 90060149  BNE: XX1451041  BnF: cb14802956p (data)  CiNii: DA11393619  GND: 119090198  ISNI: 0000 0000 8133 4993  LCCN: n84042500  MGP: 224007  NKC: mzk2008468997  NLA: 35585946  NSK: 000773483  NTA: 071330534  RERO: 02-A003952802  SELIBR: 100610  SNAC: w6dj5tct  SUDOC: 103211535  Trove: 1004665  VcBA: 495/257956  VIAF: 54412303   WorldCat (עם VIAF): 54412303 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנוך בן קין

ערך זה עוסק בדמות תנ"כית, בנו של קין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מקום קבורה:  הר עיבל 
 אב:  קין 
 אם:  עוון 
 צאצאים:  עירד 
 מספר צאצאים:  77 
 
מעשי חנוך ובוני העיר - ציור של יוליוס שנור פון קארולספלד
חֲנוֹךְ הוא דמות מקראית המוזכרת בספר בראשית, פרק ד', פסוקים י"ז–י"ח. חנוך היה בנו של קין והעיר חנוך, שהייתה העיר שנבנתה על ידי קין בארץ נוד קדמת עדן, נקראה על שמו. העיר נבנתה על אף הקללה שהטיל אלוהים על קין ”נָע וָנָד, תִּהְיֶה בָאָרֶץ” (ספר בראשית, פרק ד', פסוק י"ב), ויש המפרשים כי היא נבנתה מרגע שהקללה הוסרה. בהתאם לפסוק ”ויהי בונה עיר, ויקרא שם העיר כשם בנו חנוך”, העיר חנוך הייתה העיר הראשונה שנחנכה בעולם. על פי ספר הישר, בעת בניית העיר ניתנה לקין האפשרות למנוחה - ”ויבנה את העיר ויקרא את שם העיר חנוך כשם בנו , כי הניח לו ה' בארץ בימים ההם ולא נע ולא נד כבתחילה .” (ספר הישר)
חנוך מוזכר כבנו של קין גם בספר היובלים: ”ויקח קין את אחותו עון לו לאשה ותלד לו את חנוך בקץ היובל הרביעי” (ספר היובלים, פרק ד, פס' ט).
אלה הפסוקים המקראיים המזכירים את חנוך בן קין:
ספר בראשית, פרק ד', פסוק י"ז: ”וַיֵּדַע קַיִן אֶת-אִשְׁתּוֹ, וַתַּהַר וַתֵּלֶד אֶת-חֲנוֹךְ; וַיְהִי, בֹּנֶה עִיר, וַיִּקְרָא שֵׁם הָעִיר, כְּשֵׁם בְּנוֹ חֲנוֹךְ.”
ספר בראשית, פרק ד', פסוק י"ח: ”וַיִּוָּלֵד לַחֲנוֹךְ, אֶת-עִירָד”
חנוך מוזכר במקום אחד כבנו של קין ובמקום אחר כבנו של מדין, יש שראו בכפילות זו הסבר לכך שהמדיינים הם "נעים ונדים" כעונשו של קין וזרעו.
במקורות ארמניים חוזר הרעיון שלחנוך יש תפקיד בכפרה על חטאו של האדם הראשון. כאשר שת מספר לחנוך כי האדם הראשון עצוב, כי גורש מן הגן, אומר חנוך: "חובו של האב חייב להיפרע על ידי הבן ." ואכן, חנוך נוטע גן, משך זמן רב איננו אוכל דבר, וזוכה בזכות זה לכך שמלאכים יעלוהו חי לגן עדן.
במקורות מודרניים נתפס חנוך כבעל תפקיד בהתמודדות ובכפרה של אביו קין עם רצח אחיו הבל.
בנו של חנוך היה עירד.
לאחר שניתק את קשריו עם מקורותיו, בודד, פגיע וחסר מקלט, מתמודד קין עם מצבו הקשה מתוך הסתכלות אל העתיד. מודע לאפשרות של מוות אלים המרחפת מעליו, הוא רוכש לעצמו ביטוח. הוא יודע את אשתו והופך אב לבן ששמו חנוך... קין מתחיל משפחה חדשה ולה יקדיש את עצמו ... העיר שבונה קין מוקדשת לבנו. העיר נוסדה, כמעט בוודאות, מתוך פחד מפני המוות ומודעות לצורך בביטחון.
מקור שמו ואטימולוגיה

גם חנוך בן קין וגם חנוך בן ראובן הם הבנים הבכורים של הבנים הבכורים, הם ראשוני הדור השלישי (זה לאדם הראשון וחנוך בן ראובן הוא דור שלישי ליעקב. ייתכן גם שבשמו של חנוך נרמז גם עניין החנוכה של העיר שעתיד לבנות אביו, העיר הראשונה בעולם.
השם עצמו נגזר מהשורש חנך, שמשמעותו העיקרית היא: להקדיש, לאמן. שורש זה, במשמעות דומה, נמצא גם בארמית ובערבית. השם Hanakku מופיע בתעודה בבלית מאוחרת .
במחקר הלשון ישנה התלבטות האם מקור המילה "חינוך" הוא בשמו של חנוך בן קין, הראשון לתהליך העיור שעבר על האדם.