stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי
דמותה של מרגרט בופורט באמנות ובכתיבה היסטורית

בימי הביניים, כתיבת יומנים לא הייתה מנהג נפוץ ולא נשתמרו כמעט מכתבים מאותה התקופה. לכן, קשה לעיתים להסיק על אופיים של אנשים מסוימים, כמו גם על המניעים והמטרות שלהם בפעולות מסוימות. הדבר נכון גם במקרה של מרגרט בופורט, אך בניגוד לרבים אחרים שחיו בתקופתה, ניתן למצוא מידע רב לגבי אופייה, בספר הזיכרונות של הכומר המוודה שלה, ג'ון פישר. ג'ון פישר הכיר את מרגרט היטב והיא אישרה את הפצת ספר הזיכרונות שלו, עם סיפוריו עליה, בצוואתה.
מטרתו העיקרית של הכומר הייתה להציג את מרגרט כאישה אדוקה ואת תהליך החשיבה וההבנה שלה את העולם, באמצעות סיפורים שסיפרה לו: ביום שבו נקראה מרגרט הילדה אל המלך הנרי השישי, לביטול נישואיה לג'ון דה לה פול והכרזת נישואיה לאדמונד טיודור, ביקש ממנה המלך להחליט עם מי תרצה להתחתן. מרגרט סיפרה לכומר המוודא שלה, ג'ון פישר, את האירועים שקרו באותו היום. המלך ביקש ממנה לבחור בין ג'ון דה לה פול ובין אדמונד טיודור ומכיוון שלא ידעה במי לבחור, החליטה מרגרט להתפלל לסיוע בבחירתה. בלילה היא חלמה שהקדוש סנט ניקולס, דמות לבושה לבן, כמו בישוף, מייעצת לה לבחור באדמונד וכך עשתה. מכיוון שפישר פרסם את סיפורה רק לאחר מותה, חוקרים מעריכים שלא היה לה כל אינטרס בסיפור ולכן, ככל הנראה, הוא נכון. העיקר במקרה הזה, הוא שמרגרט לא פנתה אל כומר או אל מישהו מהשלטון, אלא לקחה את העניינים לידיה וקיבלה את ההחלטה הזו בעצמה.
אופייה החזק וכוחה של אישיותה של מרגרט משתקף לא רק בפורטרטים שלה, אלא גם בביוגרפיות שנכתבו עליה. היא הייתה פרגמטית וניהלה את חייה כמו אשת עסקים ממולחת. היא כיבדה והעריכה קשיחות, יעילות ופעלתנות. היא הייתה מאוד מאורגנת ומסודרת ומסדרי יום שלה שנשתמרו מאותה תקופה ניתן לראות את המשמעת האישית שלה. האדמיניסטרציה של נכסיה הייתה מהיעילות שבתקופתה והיא הייתה מאוד פעילה ועסוקה ופיקחה על רכושה באופן צמוד, דבר שהיה נדיר אצל אישה בימי הביניים ובטח אצל אריסטוקרטית. משרתיה סיפרו עליה סיפורים שמראים את אהבתם והערצתם אליה. היא הכירה את שמותיהם של כל אלו שנתמכו על ידה וביקרה אותם כשהיו חולים. היא גם השאירה להם כספים וחפצים בצוואתה.
אך מרגרט התהלכה בתחושה של חוסר ודאות תמידית ופחד מהעתיד. גם רגעים של ניצחון לוו אצלה בתחושה מאיימת. לאחר שאיבדה את אביה בגיל צעיר, תחושת אובדן עמוקה ליוותה את חייה והפחד והאימה שחוותה בלידתה את בנה היחיד השפיעו עליה מאוד. היא ראתה את אביה כקורבן ואת עצמה כשורדת, שמטרתה תיקון טעויות הגורל ואת המוניטין של אביה ומשפחתה. היא הייתה מוכנה לסכן הכל כדי לקדם את השאיפות והמוניטין של משפחתה. גם לאחר שבנה, המלך הנרי השביעי עלה לשלטון ושחזר את החוק משנת 1397 שנתן לגיטימציה למשפחתה, מרגרט עדיין הייתה אובססיבית כלפי הייחוס שלה ושל בנה.
למרות החיים הלא קלים של מרגרט, היא התגברה על קשיים וסכנות רבות. היא מעולם לא ראתה את עצמה כקורבן ותמיד פעלה ולחמה כדי לקדם את האינטרסים והנכסים של בנה. היא הייתה אמיצה ופיקחית, אדוקה בדתה אך פרגמטית, שאפתנית ובעלת אופי חזק.
מורשתה

מרגרט אהבה לקרוא ועודדה אחרים לקרוא. היא תמכה בייצור וקניית ספרים, תרגמה ספרים בעצמה וקנתה עותקים רבים מספרים שונים שהחלו לצאת לדפוס באותה העת.
מבין כל המוסדות שהיו תחת פטרונה של מרגרט, תשומת לבה העיקרית הופנתה אל אוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. אלו היו קהילות של כמרים, שהתפללו בדומה לנזירים בעבור הנשמות של המיטיבים שלהם, תוך כדי לימודים חילוניים ודתיים. לאחר תקופה מסוימת של פטרונות, החלה מרגרט להתמקד בעיקר בקיימברידג' ופעלה כדי להגדיל את מספר התלמידים שלמדו בה ואת איכותה.
בקיימברידג' הקימה מרגרט את Jesus College, את Christ's Church, את בית החולים John the Evangelist והפכה למיטיבה העיקרית של Queen's College. היא דאגה למורים שלימדו שם, למשכורת שנתית, בעוד שעד אז הם נאלצו למצוא מקורות אחרים של הכנסה.
לאחר מותה, עבר חלק מרכושה למוסדות שהקימה וחלק למשפחתה ולאלו שעבדו במשקי הבית שלה.
היסטוריוגרפיה

היסטוריונים רבים חקרו את מרגרט בופורט והיא נודעה בגלל האמביציה והכישורים הפוליטיים שלה, כמו גם אומץ ליבה וגבורתה. אך מפני שלנשים בתקופתה לא היה כוח אמיתי והן נאלצו לפעול מאחורי הקלעים בהשגת מטרותיהן, היא תוארה כאישה מסוכנת מחד, או כאדוקה וצדיקה מאידך. אלו שהתייחסו אליה כבעלת אומץ וראיה למרחוק, כגון ברנרד אנדרה, תירצו את תכונותיה אלו כיוצאות דופן אצל נשים. פולידור וורג'יל (היסטוריון, כומר ודיפלומט איטלקי, שהיה מוכר כ"אבי ההיסטוריה האנגלית") נתן למרגרט תפקיד חשוב ואקטיבי יותר מאנדרה ותיאר את הקשר שקשרה ביחד עם אליזבת' וודוויל, להפלת ריצ'רד השלישי, עליית בנה לשלטון ונישואיו עם בתה של אליזבת'. ניתוח זה של מרגרט כפעילה ואחראית על גורלה עולה גם במחזותיו של שייקספיר.
בתור מקורבת לבית לנקסטר, תביעתה של מרגרט לכתר הייתה חזקה, אך היא ויתרה עליה בעבור בנה. היסטוריונים מסוימים טוענים שהוויתור נעשה מתוך ענווה, אך ג'ון ברייטון, שתיאר את מרגרט בכתביו בצורה שלילית, טען שמניעיה היו אמביציוזיים ותו לא. מכיוון שנשים באותה תקופה לא יכלו לשלוט, היא הניחה שבית לנקסטר ובמיוחד בית יורק לא יקבלו אישה כמלכה ולכן היה עדיף בעיניה להמליך את בנה במקומה.
הביוגרפיות של מרגרט השתנו עם השנים, כאשר במאה ה-16 היא תוארה כמקימה ומטפחת של השושלת המולכת, שושלת טיודור, אך במאה ה-19 היא תוארה כמגינה של בנה. קרוליין הלסטד, שפרסמה את הביוגרפיה שלה בסמוך לעלייתה של המלכה ויקטוריה לשלטון, במאה ה-19, טענה שלאחר עלייתו של בנה לשלטון, נסוגה מרגרט אל מאחורי הקלעים, בצייתנות וכניעה (כפי שהיה נהוג אצל נשים בתקופה הוויקטוריאנית שבה חיה הסופרת). אך כתבים, מסמכים וחפצים שנשתמרו מאותה התקופה מראים שהמצב היה אחרת ושמרגרט בופורט הייתה מאוד פעילה בתקופת שלטונו של בנה, קיבלה את הכבוד הראוי לה כאמו של המלך, סייעה לו לעלות לשלטון ואף למלוך ונהנתה מזכויות ומחופש שלא היו מנת חלקן של נשים אחרות באותה התקופה.
תארים

1443-1455 הליידי מרגרט בופורט
1455-1456 רוזנת ריצ'מונד
1456-1458 הרוזנת האלמנה ריצ'מונד
1458-1471 ליידי סטאפורד
1472-1485 ליידי סטנלי
1485-1509 רוזנת ריצ'מונד ודרבי
ייצוג בתקשורת > ייצוג בספרות הפופולרית

פיליפה גרגורי (2009). "קתרין מארגון". הוצאת אופוס
פיליפה גרגורי (2010). "המלכה הלבנה". הוצאת אופוס
פיליפה גרגורי (2011). "המלכה האדומה". הוצאת אופוס
פיליפה גרגורי (2012). "בתו של ממליך המלכים". הוצאת אופוס
פיליפה גרגורי (2013). "גבירת הנהרות". הוצאת אופוס
פיליפה גרגורי (2015). "הנסיכה הלבנה". הוצאת אופוס
Judith Arnopp (2016) The Beaufort Bride: The Life of Margaret Beaufort (The Beaufort Chronicles Book 1). JudithArnopp2016
Judith Arnopp (2016). The Beaufort Woman: Book two of The Beaufort Chronicles. JudithArnopp2016
Judith Arnopp, The King's Mother: Book Three of The Beaufort Chronicle (The Beaufort Chronicles 3). JudithArnopp2016
Carter Alicia (2013). The Women of the Wars of the Roses: Elizabeth Woodville, Margaret Beaufort & Elizabeth of York. Alicia Carter, 2013
Licence Amy (2017). Red Roses: Blanche of Gaunt to Margaret Beaufort. The History Press, Gloucestershire
Gristwood Sarah (2012). Blood Sisters: The Hidden Lives of the Women Behind the Wars of the Roses. Basic Books, NY
Simon Linda (2016). Of Virtue Rare: Margaret Beaufort, Matriarch of the House of Tudor. Endeavour Press Ltd., London
ייצוג בתקשורת > ייצוג במדיה

בשנים 1972 ו-2005 צולמו שתי סדרות דרמה ("The Shadow of the Tower" ו-"Princes in the Tower", בהתאמה), שבחנו את הקשר של מרגרט בופורט למותם של שני הנסיכים במצודת לונדון. שני הנסיכים היו בניה של אליזבת' וודוויל ונעלמו באופן מסתורי, לאחר שדודם, ריצ'רד השלישי, עלה לשלטון. תאוריות מסוימות קושרות את מרגרט בופורט למותם של הנסיכים.
הסופרת פיליפה גרגורי כתבה מספר רב של רומנים היסטוריים בנושא שושלת טיודור. אחדים מהם הפכו לסדרות טלוויזיה: "מלכה לבנה", ו"נסיכה לבנה". דמותה של מרגרט בופורט מופיעה בשתי הסדרות, המבוססות על הספרים "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה", "בתו של ממליך המלכים" ו"הנסיכה הלבנה".
לקריאה נוספת

Cunningham, S. (2007). Henry VII. Routledge, London and New York, NY
Hicks, M. (2010). The Wars of the Roses. Yale University Press, New Haven and London
Jones, D. (2014). The Hollow Crown: The wars of the Roses and the Rise of the Tudors. Faber and Faber Ltd., London
Jones, M. (2011). Margaret Beaufort. In Gregory, P., Baldwin, D., & Jones, M. (Eds.) The Women of the Cousins' War. Simon & Schuster UK Ltd
Jones, M. K., & Underwood, M. G. (1992). The King's Mother: Lady Margaret Beaufort Countess of Richmond and Derby. Cambridge University Press
Lockyer R. (2014). Tudor and Stuart Britain 1485-1714. Routledge, New York, NY
Storey, R. L. (1968). The Reign of Henry VII. Blandford Press, London
Van Cleave Alexander, M. (1981). The First of the Tudors – A Study of Henry VII and His Reign . Croom Helm Ltd., London
Norton Elizabeth (2010). Margaret Beaufort: Mother of the Tudor Dynasty. Amberley Publishing
Halsted Caroline A. (2012). Life Margaret Beaufort, Countess of Richmond and Derby, Er Mother of King Henry. Forgotten Books, London
משפט בעלי חיים

איור מתוך ספר הימים של צ'יימברס המתאר חזירה וחזרזירים שלה נשפטים על רצח ילד. המשפט התקיים בפי הנראה בשנת 1457, האם נמצאה אשמה והחזרזירים זוכו.
בהיסטוריה המשפטית, משפט בעלי חיים (באנגלית: Animal trial) היה משפט פלילי שבו הנאשם היה בעל חיים. ישנם תיעודים של משפטים כאלה אשר התקיימו באירופה החל מהמאה השלוש עשרה ועד המאה השמונה עשרה. מרבית התיעודים הם מצרפת, אך משפטים כאלה התרחשו גם באיטליה, פורטוגל, ספרד ובמדינות אחרות. בעידן המודרני, רוב מערכות המשפט הפלילי מתייחסות לבעלי חיים כחסרי עצמאות מוסרית ולכן לא ניתן להטיל עליהם אשמה על מעשה.
ההיסטוריה של משפטי בעלי חיים

בחלקים רבים של אירופה, במשך כמה מאות שנים, בעלי חיים מסוגים שונים - כולל חרקים - היו עלולים להיות מואשמים בהאשמות פליליות. התיעוד הקדום ביותר של משפט בעלי חיים מתאר הוצאה להורג של חזיר בשנת 1266 ברובע פונטנה-או-רוז שבפריז. אמנם, מחקר חדש יותר מפקפק בקיומו של אירוע מסוים זה, אך למרות מחלוקת זו, קיימת הסכמה בקרב החוקרים על כך שמשפטים כאלה התקיימו בכמה וכמה ערכאות משפטיות, עד למאה ה-18. בעלי חיים הופיעו כנאשמים הן בבתי משפט של הכנסייה והן בבתי משפט אזרחיים, והעבירות שנטענו נגדם נעו בין רצח לנזק פלילי. לעיתים קרובות נקראו בני אדם להעיד במשפטים אלה, ובבתי דין כנסייתיים אף הוענק לבעלי החיים ייצוג על ידי עורכי דין כדבר שבשגרה (זאת בניגוד לבתי דין אזרחיים, אם כי בתקופה המדוברת גם נאשמים אנושיים לא זכו שם להגנת עורכי דין). אם בעל החיים הורשע, הוא היה על פי רוב מוצא להורג או מגורש. עם זאת, בשנת 1750, אירע משפט שבו אתון זוכתה מאשמת קיום מגע מיני בין אדם לחיה (זואופיליה). האתון זוכתה בזכות עדויות מסייעות של עדים אנושיים אשר ציינו את מזגה הטוב ואת התנהגותה הראויה, בעוד שהאדם שהיה שותף לאותו מעשה נידון למוות.
תרגומים של כמה מהרשומות המפורטות ביותר בנושא ניתן למצוא בספר "התביעה הפלילית ועונש המוות על בעלי חיים" (The Criminal Prosecution and Capital Punishment of Animals), שפורסם בשנת 1906, ונכתב על ידי אדוארד פייסון אוונס, מלומד אמריקאי אשר התפרסם בשל מאבקיו למען זכויות בעלי חיים. הספר מפנה למחקרים כמו זה שביצע המשפטן הגרמני קרל פון-אמירה, שהיה מומחה למשפט גרמני קדום ועסק בעניין מתוך גישה מחקרית-משפטית, והסתמך על עבודת מחקר שנקראה "קונסיליה". עבודה זו נכתבה על ידי עורך הדין הצרפתי בן המאה ה-15 ברתולומיאו צ'סני, אשר נקרא לא פעם לייצג בעלי חיים בבתי משפט, ועיקר פרסומו נבע ממקרה בו הגן באופן מופתי על קבוצת חולדות שהואשמו בהשחתת שדות שעורה. עבודתו תוארה בסרט "שעת החזיר" שהופק בשנת 1993. בעקבות המחקר והניתוח של אוונס את המקורות שצוינו, תוך התייחסות מיוחדת למחקר של פון-אמירה, הבחין אוונס בין שתי קטגוריות: ענישת בעלי חיים ('Thierstrafen') ושיפוט בעלי חיים (Thierprocesse). האוסף של אוונס מתעד משפטים שהתקיימו החל מהמאה ה-8 ועד תחילת המאה ה-20. הוא לא רק מפרט אותם, אלא מוסיף ומתעמק בסוגיות המטפיזיות, הדתיות, המשפטיות והחקיקתיות שהובילו בני אדם להעמיד בעלי חיים למשפט.
הספר "המשפט: ארבעת אלפים שנים של דרמה בבית המשפט" של הסופר והעיתונאי סדקת קדרי מכיל בחינה נוספת ומפורטת של הנושא. קדרי מראה שמשפטים של בעלי חיים היו חלק ממצב עניינים רחב יותר, שבו התרחשו גם העמדות לדין של גופות ושל חפצים דוממים, וטוען שההקשר של טקסים אלה מהדהד אל ימינו אנו, בעמדות מודרניות כלפי ענישה של ילדים ושל חולי נפש.
ההיסטוריה של משפטי בעלי חיים > ענישה של בעלי חיים

בחלק מהמשפטים, האשמה הייתה הריגת בני אדם. היו מספר קווי דמיון בין ההליך הפלילי במקרים אלה לבין משפטים בהם הנאשמים היו בני אדם: הנאשמים היו אמורים להיעצר ולעבור שימוע משפטי שנערך בבית משפט אזרחי. אם החיה נמצאה אשמה ברצח, עלול היה להיגזר עליה עונש מוות. היו דרכים שונות שבהן החברה של ימי הביניים ביצעה עונש מוות על חיות מורשעות, כולל תלייה וחנק. אוונס מצטט את "מסכת הכאבים והעונשים של ז'אן דורט", בו כתב דורט שאם חיה רצחה או טרפה אדם, יש לחנוק אותה או לתלות אותה על מנת שניתן יהיה למחות את זיכרון הפשע. בנוסף, חיות שנמצאו אשמות הוקרבו לעיתים לעולה. לפעמים הדבר נעשה בעודן בחיים, ובפעמים אחרות, כשהשופט היה רחום יותר, החיה הייתה מוצאת להורג בחניקה ורק אז הייתה נשרפת. החיות שנענשו יותר מכל היו חזירים.
בעת החדשה נעשה שימוש בעבודת המחקר של אוונס וכן בעבודתה של החוקרת אסתר כהן, בפסיקה אודות התעללות בבעלי חיים אשר נדונה בבית המשפט החוקתי של מדינת קולומביה. במקרה זה צוטטו המשפטים הפליליים הקדומים כנגד בעלי חיים כדי לדון במסוגלותם ובאפשרותם של בעלי חיים להיות כפופים לחוק.
באותו אופן, דרך משפטים קדומים של חזירים, אנו למדים כי בנוסף למבצע הפשע העיקרי, בעלי חיים נוספים היו יכולים להיות מוכרזים כסייענים לפשע. כך למשל במקרה שקרה בכפר סן מרסל-לה-ז'סי ב-1379, שבו נטען בנוגע לשני עדרי חזירים כי הם התפרעו, ובכך סייעו בעקיפין לרצח של תינוקות שבוצע על ידי חזירים אחרים. החזירים שנמצאו אשמים בהריגה נידונו למוות, ואילו החזירים הסייענים זכו בחנינה בעקבות בקשה ששטח בעל שני העדרים בפני הדוכס מבורגונדי.
כמו כן, מתועדים גם מקרי הרשעות של בעלי חיים נוספים כמו חמורים, סוסים, פרות, שוורים ופרדות.
ההיסטוריה של משפטי בעלי חיים > סוגי החיות שהועמדו לדין

בעלי חיים שהועמדו למשפט היו כמעט תמיד בעלי חיים מבויתים (לרוב חזירים, אך גם שוורים, סוסים ופרות) או מזיקים כגון חולדות וחדקוניות. עם זאת שומה, גם בעלי חיים אחרים כמו זחלים, זבובים, חפרפרות, תולעים, חלזונות ועלוקות הועמדו למשפט, אך לעיתים רחוקות יותר.
בקרב חזירים, הפשעים הנפוצים היו הרג, פציעה או טריפה של ילד אחד או של כמה ילדים. בסביבות 1860 בסלובניה, חזיר נשך את אוזניה של תינוקת בת שנה, והעונש שהושת עליו היה ביתור גופתו והשלכתה למאכל לכלבים. בשנת 1386 בפאלאיז שבצרפת, חזיר גרם למותו של ילד על ידי פגיעה בפניו וזרועותיו, והוא נענש בכך שהוטלו מומים בראשו וברגליו הקדמיות, לאחר מכן הוא הולבש בבגדים והוצא להורג בפומבי.
לפי יוהניס גרוס בכרוניקה של בזל (Kurze Basler Chronik,1624), בשנת 1474 הועמד למשפט בעיר בזל תרנגול, בשל "הפשע הנתעב והלא טבעי של הטלת ביצה", לאחר שתושבי העיר חשדו כי הביצה היא יצירת כפיו של השטן, וכי היא מכילה יצור המיתולוגי המכונה קוקאטריס. על פי סיפורי המיתולוגיה, בוקע הקוקאטריס מביצת תרנגולת, שנחש דגר עליה.
ההיסטוריה של משפטי בעלי חיים > משפטים נגד חרקים

בניגוד לקלות הכרוכה בלכידת בעלי חיים כמו אלה שצוינו לעיל, בתי משפט התבקשו לשפוט גם חיות חמקמקות וקשות יותר ללכידה, כגון מזיקים, אותם ביקשו התושבים להרשיע בעוון השחתת יבולים, כדי לגרשם. בית הדין הכנסייתי נדרש למצוא דרכים חלופיות למימוש מטרה זו, וביקש לשם כך את התערבות הכנסייה לשם ביצוע הפעולות המטאפיזיות הרלוונטיות, כגון גירוש שדים ולחישת לחשים, כאשר האמצעי העיקרי בו נעשה שימוש הוא המים הקדושים.
אוונס מנה כמה טכניקות של טקסים אשר שימשו לגירוש והדברה של מזיקים: המחבר מזכיר מסה מאת קסיאנוס באסוס, ביזנטי בן המאה העשירית ותושב חבל ביתיניה שבאסיה הקטנה, שבה הוא מתאר, צעד אחר צעד, מתכון לסילוק עכברי שדה, שמתבקשים לעזוב את השדות תוך איום בביתור גופם לשבעה חלקים אם לא יסתלקו. הוא גם מזכיר כיצד במהלך המאה ה-17 פנו תושבי לוצרן לאפיפיור, ביודעם כי יש לו היכולת לגנות ולקלל מזיקים מבלי להזדקק להליכים משפטיים ובירוקרטיים, ושילמו לו כדי שיפיק עבורם מסמך לחשים.
נמצא כי בעלי החיים שנשפטו יותר מכל בתהליך שכזה היו חולדות, ארבה, עכברים, חלזונות, חדקוניות, זבובים, דבורים, זחלים ושאר מיני חרקים ומזיקים, שתקפו יבולים או כרמים בשל היותם מוסתים על ידי השטן, על פי הסברי הכנסייה.
ההיסטוריה של משפטי בעלי חיים > סנגוריה במשפטי בעלי חיים

כאשר בעל חיים הואשם בביצוע פשע נגד אדם או נגד רכושו, הוא קיבל על כך הודעה, וכן הוקצה לו עורך דין שיגן עליו במהלך המשפט. החוקרת הישראלית אסתר כהן ציינה אבחנה מעניינת בנוגע לתפקיד הסנגור במשפטי בעלי חיים. אותם סנגורים שמונו לתפקיד ניסו באופן שיטתי להתחמק מהתפקיד בתואנות פרוצדורליות שונות. היא מייחסת זאת להתנגדות פנימית של הסנגורים לתהליך זה, בהכירם בחוסר סמכות השיפוט במשפטים אלה, מאחר שבעלי חיים אינם מסוגלים לבצע מעשי פשע בהיותם בלתי כשירים להיות כפופים לחוק.
אפשרות נוספת שעמדה בפני ההגנה הייתה לטעון כי ההודעה לא נעשתה על פי חוק, שכן היא הועברה ישירות לארבה, חולדות או לחרקים אחרים, שאין להם כל רצון או יכולת תבונית להופיע בפני בית המשפט ולשטוח בפניו את טיעוניהם. בפעמים אחרות, הטיעונים של ההגנה במשפטים אלה רמזו על תפקידם של בעלי החיים בעולם על פי הטלאולוגיה. הם ציטטו את התאולוג תומאס אקווינס, שטען כי שיפוטים כאלה הנם אסורים, מכיוון שהחיות הן יצירי האל, ולפיכך, אם שופט אנושי מאשים אותם בביצוע פשעים, הרי שהוא פועל בניגוד לרצון האל.
בתרבות פופולרית

בשירו ההומוריסטי של לואיס קרול משנת 1876 "ציד הסנרק", חולם הפרקליט על משפטו של חזיר שהואשם בעריקה מהדיר. בעיבוד המוזיקלי של שיר זה, שם השיר הוא "החזיר חייב למות" (The Pig Must Die').
הסופר ג'וליאן בארנס מתאר משפט נגד תולעת עץ בספרו משנת 1989 "היסטוריה של העולם ב-10½ פרקים".
הסרט "שעת החזיר", שהופק בשנת 1993, והתפרסם בארצות הברית בשם "התובע" (The Advocate), מתאר את הוצאתו להורג של חזיר בית שהואשם ברצח. חלקים מהסרט משקפים מאורעות היסטוריים, וניכר כי התסריטאים התעמקו בתקצירים של משפטים היסטוריים. אך העלילה המרכזית, שבה מגלם השחקן קולין פירת' את תפקיד הסנגור של החזיר, היא ככל הנראה דמיונית.
ברומן של אולגה טוקרצ'וק משנת 2009 "על עצמות המתים", כותבת הגיבורה הראשית למשטרה, ועושה שימוש בדוגמאות היסטוריות של משפטי בעלי חיים כדי להצדיק את התיאוריה שלה על כך שבעלי חיים הם האחראים לרציחות המקומיות האחרונות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  "The Criminal Prosecution and Capital Punishment of Animals, by E. P. Evans—A Project Gutenberg eBook". www.gutenberg.org. נבדק ב-2024-04-20.
1 2  Cohen, Esther (בפברואר 1986). "Law, Folklore and Animal Lore". Past & Present. 110: 6–37. doi:10.1093/past/110.1.6 – via Oxford Academic. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Frank, Colin (2021). "The pig that was not convicted of homicide, or: The first animal trial that was none". Global Journal of Animal Law (באנגלית אמריקאית). 9.
↑  Srivastava, Anila. (March 1, 2007) "Mean, dangerous, and uncontrollable beasts": Mediaeval Animal Trials. Volume 40, issue 1, page 127. Mosaic: A Journal for the Interdisciplinary Study of Literature.
↑  "The Hour of the Pig". Variety. Variety. Retrieved 9 February 2024.
↑  Sadakat Kadri', The Trial: Four Thousand Years of Courtroom Drama, Random House, 2006
↑  Constitutional Court of Colombia, [C.C.] (23 בינואר 2020). "Sentence SU016/20". Constitutional Court of Colombia, rapporteurship. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Agnel, Émile (2007-10-27). Curiosités judiciaires et historiques du moyen âge. Procès contre les animaux (בצרפתית).
↑  E. V., Walter (1985). "Nature on Trial: The Case of the Rooster That Laid an Egg". Comparative Civilizations Review (באנגלית). 10 (10). ISSN 0733-4540. נבדק ב-2 באפריל 2018. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Woodburn Hyde, Walter (במאי 1916). "The Prosecution and Punishment of Animals and Lifeless Things in the Middle Ages and Modern Times". University of Pennsylvania Law Review and American Law Register. 64 (7): 696–730. doi:10.2307/3313677. JSTOR 3313677 – via JSTOR. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Cohen, Esther (בפברואר 1986). "Law, Folklore and Animal Lore". Past & Present. 110: 6–37. doi:10.1093/past/110.1.6 – via Oxford Academic. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294045305171  LCCN: sh85005271 
עטיפת הספר התביעה הפלילית ועונש המוות של בעלי חיים שנכתב על ידי אדוארד פייסון אוונס
הוצאה להורג של חזיר, תמונה מן הספר התביעה הפלילית ועונש המוות של בעלי חיים שנכתב על ידי אדוארד פייסון אוונס
נבחרת פנמה בכדורסל

| --- | --- |
פנמה
 מידע כללי
 הצטרפות:  1958
 השתייכות:  פיב"א אמריקה
 דירוג פיב"א (26 בנובמבר 2024):  58       ‎+2‏
  - ניקוד פיב"א:  192.3
 www.fepaba.com.pa
 
 אליפות העולם בכדורסל
 הופעות:  4 (הראשונה ב-1970)
 ההישג הטוב:  מקום תשיעי (1970, 1982)
 המשחקים האולימפיים
 הופעות:  1 (הראשונה ב-1968)
 ההישג הטוב:  מקום 12 (1968)
 אליפות אמריקה
 הופעות:  13 (הראשונה ב-1984)
 ההישג הטוב:  מקום רביעי (1984)
 
נבחרת הגברים של פנמה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של פנמה. הדירוג הנוכחי של נבחרת פנמה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-58 בעולם, נכון ל-26 בנובמבר 2024, עלייה של 2 מקומות לעומת דירוג קודם.
הנבחרת השתתפה 12 פעמים באליפות אמריקה בכדורסל והישג השיא שלה הוא המקום הרביעי בשנת 1984. כמו כן, הנבחרת השתתפה ארבע פעמים באליפות העולם בכדורסל וסיימה במקום התשיעי בשנים 1970 ו-1982. נבחרת פנמה השתתפה פעם אחת במשחקים האולימפיים בשנת 1968 וסיימה במקום ה-12.
כל האולימפיאדות

| כדורסל במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
איטליה 1960: לא העפילה
יפן 1964: לא העפילה
| מקסיקו 1968 | מקום 12 | 9 | 2 | 7 |
גרמניה המערבית 1972: לא העפילה
קנדה 1976: לא העפילה
ברית המועצות 1980: לא העפילה
ארצות הברית 1984: לא העפילה
קוריאה הדרומית 1988: לא העפילה
ספרד 1992: לא העפילה
ארצות הברית 1996: לא העפילה
אוסטרליה 2000: לא העפילה
יוון 2004: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2008: לא העפילה
בריטניה 2012: לא העפילה
ברזיל 2016: לא העפילה
יפן 2020: לא העפילה
צרפת 2024: פרשה
ארצות הברית 2028: 
| סך הכל | הופעה אחת | 9 | 2 | 7 |
כל אליפויות העולם

| אליפות העולם בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
צ'ילה 1959: לא העפילה
ברזיל 1963: לא העפילה
אורוגוואי 1967: לא העפילה
| יוגוסלביה 1970 | מקום תשיעי | 8 | 4 | 4 |
פרגוואי 1974: לא העפילה
הפיליפינים 1978: לא העפילה
| קולומביה 1982 | מקום תשיעי | 7 | 4 | 3 |
| ספרד 1986 | מקום 19 | 5 | 1 | 4 |
ארגנטינה 1990: לא העפילה
קנדה 1994: לא העפילה
יוון 1998: לא העפילה
ארצות הברית 2002: לא העפילה
| יפן 2006 | מקום 21 | 5 | 0 | 5 |
טורקיה 2010: לא העפילה
ספרד 2014: לא העפילה
הרפובליקה העממית של סין 2019: לא העפילה
הפיליפיניםיפןאינדונזיה 2023: לא העפילה
קטר (מדינה) 2027: 
| סך הכל | 4 הופעות | 25 | 9 | 16 |
כל אליפויות אמריקה

| אליפות האמריקות בכדורסל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מיקום | משחקים | ניצחונות | הפסדים |
פוארטו ריקו 1980: לא נרשמה
| ברזיל 1984 | מקום רביעי | 8 | 5 | 3 |
אורוגוואי 1988: העפילה אך פרשה
| מקסיקו 1989 | מקום 11 | 5 | 0 | 5 |
| ארצות הברית 1992 | מקום שמיני | 4 | 1 | 3 |
| פוארטו ריקו 1993 | מקום שמיני | 7 | 2 | 5 |
ארגנטינה 1995: לא העפילה
אורוגוואי 1997: לא נרשמה
| פוארטו ריקו 1999 | מקום תשיעי | 4 | 0 | 4 |
| ארגנטינה 2001 | מקום שישי | 7 | 4 | 3 |
פוארטו ריקו 2003: לא נרשמה
| הרפובליקה הדומיניקנית 2005 | מקום חמישי | 8 | 5 | 3 |
| ארצות הברית 2007 | מקום תשיעי | 4 | 1 | 3 |
| פוארטו ריקו 2009 | מקום שמיני | 8 | 2 | 6 |
| ארגנטינה 2011 | מקום שמיני | 8 | 2 | 6 |
ונצואלה 2013: העפילה אך הושעתה על ידי פיב"א
| מקסיקו 2015 | מקום שביעי | 8 | 2 | 6 |
| ארגנטינה קולומביה אורוגוואי 2017 | מקום 12 | 3 | 0 | 3 |
| ברזיל 2022 | מקום 11 | 3 | 0 | 3 |
| ניקרגואה 2025 | העפילה |  |  |  |
| סך הכל | 13 הופעות | 77 | 24 | 53 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
רודולף הראשון, מלך גרמניה

רודולף הראשון ידוע גם בכינוי רודולף מהבסבורג (בגרמנית: Rudolf von Habsburg, בצ'כית: Rudolf Habsburský; ‏1 במאי 1218 - 15 ביולי 1291) לבית הבסבורג, היה מייסד שושלת הבסבורג בשלטון גרמניה. היה לרוזן הבסבורג ב-1239 בערך, ונבחר להיות מלך גרמניה מ-1273 עד מותו ב-1291.
בראשית חייו צבר רודולף כוח והשפעה באמצעות הרחבת האדמות שבשליטתו, עד שהפך לשליט החזק ביותר בדרום גרמניה. בחירתו למלך סיימה את 'התקופה ללא מלך', האינטררגנום הגדול, שהחל ב-1245, על חשבון יריבו המועדף אוטוקר השני, מלך בוהמיה. בנוסף השתלט על דוכסויות אוסטריה, שטיריה וקרינתיה.
ביוגרפיה > חייו המוקדמים

רודולף נולד ב-1 במאי 1218 בטירת הבסבורג שכעת בשטח שווייץ המודרנית. בילדותו הוכר כבעל כישרון ספורטיבי רב, והצטיין בריצה, היאבקות וסייף. בנוסף, ניחן רודולף בבגרות מנטלית רבה, ונהג ללוות את אביו אל בתי המשפט והמחנות הצבאיים. בהיותו בנו הבכור, זכה בירושת אחוזת אביו לאחר שזה יצא למסע צלב בארץ הקודש ומת באשקלון ב-1239. ב-1245 נשא לאשה את גרטרוד מהוהנבורג, למטרות פוליטיות, ויחד עימה קיבל לידיו את טירת אולטניגן וכן טריטוריה משמעותית.
רודולף נלחם בשליטים שכנים שונים כדי להרחיב את ממלכתו, וביניהם היינריך השלישי פון נויינבורג, ארכיבישוף בזל וולטר פון גרולדסק, ארכיבישוף שטרסבורג. בנוסף, הגדיל רודולף את אוצרו על ידי הטלת מיסים חדשים והנחת מבנה בירוקרטי איתן. את ההשראה לכך קיבל מהמודל של הנורמנים בסיציליה, ובמיוחד מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבית הוהנשטאופן, בו תמך.
ביוגרפיה > עלייה לשלטון

לאחר נפילת בית הוהנשטאופן עם מות פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1250, שררה תקופה ללא מלך בגרמניה, האינטררגנום הגדול. תקופה זו היווה הזדמנות עבור רודולף לשדרג את מעמדו מלורד פיאודלי, למלך על גרמניה כולה. האוצרות שצבר מירושתו, מלחמותיו ונישואיו סייעו לו לבסס את מעמדו כלורד פיאודלי חזק יחסית בדרום גרמניה. ב-1 באוקטובר 1273 נבחר רודולף למלך גרמניה על ידי אספת הנסיכים שהתקיימה בפרנקפורט, לאחר שגבר על המתחרה העיקרי שלו אוטקר השני, שהיה מלך בוהמיה. ניצחונו נבע בין היתר מרצונם של נסיכי גרמניה למנוע מאוטקר השני, שלא היה משושלת גרמנית טהורה את המלוכה.
רודולף הומלך ב-24 באוקטובר 1273 באאכן והוכר על ידי האפיפיור גרגוריוס העשירי בספטמבר 1274, בתנאי שיוותר על זכויותיו כשליט רומא ויוביל מסע צלב חדש.