stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כסניה פמפילובה זילברברג
ביוגרפיה > פעילות מהפכנית ברוסיה

ב-1901 נסעה למוסקבה על מנת ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. שם הייתה מעורבת במהפכת הסטודנטים בפברואר 1902 שהשפיעה על מהפכת 1905. בהפגנה זו חברו יחד סטודנטים ופועלים. הם התבצרו באוניברסיטה, חסמו את האולמות בשולחנות ובספסלים כדי שלא יאסרו אותם, נאמו ושרו. הדרישות העיקריות היו חופש השביתה, ביטול החוקים המאפשרים רק לעשירים ללמוד באוניברסיטה, וקבלת נשים לאוניברסיטה כסטודנטיות מן המניין, ולא רק כמשתתפות בקורסים אחדים. כסניה נבחרה לנאום והייתה האשה הראשונה בתולדות אוניברסיטת מוסקבה שהורשתה לשאת דברים.
ביוגרפיה > אוקמולינסק

עונשם של משתתפי השביתה היה הרחקתם ממוקדי הפעילות, ומאות סטודנטים, כולל כסניה פמפילובה ולב זילברברג הוגלו לחמש שנים לאוקמולינסק. היה זה לאחר שנסללה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, וחלק מהדרך עשו הסטודנטים במסע ברכבת, לאחר מכן ברגל, בעגלות, בסירות עד שהגיעו לתחנת ביניים בבית הכלא האלכסנדרובסקי.
בגיל 21, במהלך פעילותה בפלוגה הלוחמת של הסוציאל-רבולוציונרים הכירה את לייב זילברברג. הוא היה ממשפחה יהודית שהתנצרה, והשניים נשאו. זילברברג היה ראש "הפלוגה הלוחמת" של הסוציאל-רבולוציונרים, הגוף שביצע פיגועים קטלניים באישי המשטר הצארי. בבית הכלא היה לב זילברברג אחד המנהיגים. הוא ארגן קופה לעזרה הדדית, מטבח משותף וספרייה. כסניה ערכה רישום וקיטלוג של כל הספרים שנאספו מהסטודנטים. באוקמולינסק נישאו, וביתם היה לזירת ויכוחים של הסטודנטים הגולים. שם התחזקה השקפתם שיש למגר את המשטר המושחת בכוח.
ביוגרפיה > פעילות נגד המשטר במוסקבה

ב-1903 הם שוחררו והורשו לשוב לרוסיה תחת פיקוח. הם החליטו להמשיך לפעול נגד המשטר, למרות הסכנות הכרוכות בכך. מכיוון שנאסר עליהם לחיות בערים ראשיות, הם פעלו במחתרת בעיר שדה, אך נתפסו שנית. בהמשך הם עקרו למערב אירופה, תחילה לבלגיה, שם התחזה לב לסטודנט במכון האלקטרו-טכני, וכסניה – לסטודנטית לכימיה באוניברסיטת לייז'. דירתם שימשה מעבדה לייצור דינמיט, וכסניה נהגה להכין את הפצצות בעצמה. ב-1904 השתתפה כסניה בוועידת המפלגה בשווייץ, ולאחר מכן לקחה חלק בארגון דפוס מחתרתי וטיפלה במשלוח החומר בחשאי לרוסיה. בפעולותיה במפלגה התיידדה גם עם פנחס רוטנברג, לימים מקים חברת החשמל בארץ-ישראל. ב-1906 נולדה בתם כסניוצ'קה. בתחילה נמסרה הילדה לסבתא, על מנת שכסניה תוכל להמשיך בפעילותה.
ביוגרפיה > הוצאתו להורג של לב

ב-16 ביולי 1907, כשהוא בן 27, הוצא לב זילברברג הורג לאחר שנתפס בבית מלון בפינלנד. את בתו הספיק לראות פעם אחת. במכתבו האחרון רשם "מנעתי עצמי מלראות את הילדה... לכל אדם גבול לסבלו הנפשי. הייתי יכול לראות את אמי. בקושי רב יכולתי לראות אותך, אך אותה... זה למעלה מכוחותי. כאן הגבול שלי. איני יכול... אני יודע שגם אני, אשר איש מלבדך לא ראה אותי מוריד דמעה – גם אני כילד אבכה לעיני הז'אנדרם".
במכתב ביקש מכסניה שתפסיק לעסוק בפעילות ותגדל את בתם במסירות ואהבה. את המכתב שמרה כסניה בתליון על צווארה. לאחר מותו נמלטה עם בתה למערב, וחייתה בצרפת ובאיטליה שם פגשה יהודים רבים, ציונים, חלקם היו כבר בארץ ישראל. שמה התוודעה למה שקורה בארץ ישראל, בייחוד בקיבוץ והתלהבה.
ביוגרפיה > המעבר לאיטליה

ב-1911 כשמלאו לבתה חמש, עברו השתיים לאיטליה, והתגוררו בדירה קטנה ברומא. לפרנסתה ארחה בדירתה אורחים והייתה מבשלת לסטודנטים, למהגרים וגולים מרוסיה, ולסופרים ועיתונאים איטלקים. פעילי הקהילה הציונית ברומא, ביניהם דנטה לאטס, באו לביתה על מנת לפגוש נציגים מישראל שלמדו באיטליה או מילאו שליחות. ביניהם היו גם משה בילינסון ויעקב צור. היא גילתה עניין רב בסיפורים על ארץ-ישראל ועל העם היהודי ממנו הגיע בעלה. תיאוריהם על ארץ הקודש, ועל הנופים שהכירה מהברית החדשה, ועל החברים הבונים חיי שיתוף ועבודה עניינו אותה מאד. בהדרגה התחזקו בה המחשבות שכדי להמשיך את צוואת בעלה, עליה להתקרב לשורשים שמהם ניתקה משפחתו ולעבור לגור בארץ ישראל. דרך בלינסון ולאטס התוודאה גם לרחל ינאית ויצחק ובן צבי וברל כצנלסון. היה זה בלינסון שהשיג לה סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל.
ביוגרפיה > נישואי בתה

בין המבקרים בפנסיון ברומא היו גם אנצו ואמיליו סרני. הם היו בני משפחה יהודית עשירה אשר חלמו באותם ימים על עלייה לארץ ישראל, הם הגיעו לדירתה של כסניה על מנת לשמוע על הנעשה בארץ ישראל. אמיליו אפילו למד אגרונומיה באוניברסיטת נאפולי על מנת להכשיר עצמו לחיים מועילים בארץ. יום אחד, בעת טיול ברומא עם כסנצ'יקה, בתה של כסניה, נכנסו לבית משפחת סרני, בוויה קאבור ברומא. כסניצ'קה נדהמה מעושרם, מהמשרתים ומהריהוט היפה. אמיליו סרני התאהב בכסנצ'יקה, וביקש את ידה באמצעות אמה. עבור הנישואין התגיירה כסניצ'קה. בהמשך אמיליו התרחק מהציונות ונהפך לקומוניסט לאחר מהפכת 1917 ברוסיה. הוא למד רוסית, והחל לקרוא את כתבי מרקס ואנגלס. הוא החל להתכחש לציונות והחליט להישאר באיטליה בעוד אחיו עלה לישראל והיה ממקימי קיבוץ גבעת ברנר. ב-1927 התחתנו אמיליו וכסנצ'יקה. בתקופת עליית הפאשיזם באיטליה הפך אמיליו לקומוניסט אדוק. הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך בסיוע אביו קוצר העונש לחמש שנים. הוא ברח עם בני משפחתו לצרפת ושם המשיכו בפעילות מחתרתית, שם הפכה כסנצ'יקה למרינה. כסניצ'קה-מרינה, עסקה גם היא, כמו אמה, בפעילות מחתרתית, הפעם נגד המשטר הפשיסטי וחיה חיי דלות. היא כתבה לימים שהיא מאושרת ושלמה בחייה. היו להם שלוש בנות: עדה, לאה וקלרה.
ביוגרפיה > העלייה לארץ ישראל

בסיועם של משה בילינסון ופנחס רוטנברג עלתה ב-1932 לארץ ישראל. היא הגיעה לעין-חרוד ב-1932, ולאחר שנה הצטרפה לקבוצת הנוער העובד בנענה (לימים נען) שם חיה באוהלים. היא הייתה בת 52, מבוגרת בשלושים שנה מבני הגרעין שהקים את הקיבוץ. בקיבוץ הייתה גם ספרית. בעצת קרוב המשפחה אנצו סרני, שסיפר לה כי חסרים בקיבוצים ספרים, למדה עוד בחו"ל קוסמטיקה וספרות, וכבר בתקופה הראשונה בארץ עסקה בספרות בקיבוצי עמק הירדן.
ביוגרפיה > מות בתה

שנים ספורות לפני מלחמת העולם השנייה הפסיקה בתה כסניצ'קה-מרינה את הקשר עם אמה במצוות המפלגה הקומוניסטית. במכתב הודיעה לאמה שעליהן לנתק כל קשר, ותירצה זאת שכך פעלה גם אמה כאשר הפקידה אותה בידי סבתא, כלומר שזאת הדרך הנכונה למי שמתמסר למאבק חברתי.
הן תדעי כי אני פועלת בשורות המפלגה הקומוניסטית... פעולתי היא מרכז חיי, כשם שהיא מרכז חייו של אמיליו. הפעולה חשובה לנו מן המשפחה, מן הילדים... אילו צריך היה שאעזוב אותם ואלך למקום אחר, הייתי עוזבת אותם... במעמקי נפשך אין את יכולה שלא לשמוח על שכל מאמצייך לעשות אותי אדם, לא רק שלא כלו לריק אלא הביאו את אשר ראוי לך ולאבי... אני יודעת שלא רק תתקוממי נגד החלטתי אלא גם תתגאי בעוז רוחי... אני לא אכתוב לך, ואת לא תכתבי לי אבל הן את יודעת שאת אמי ותהיי לי תמיד אמי וכל אהבתי.
הקשר נותק, וכשכסניה שחיה בנען רצתה בזמן מלחמת העולם השנייה לקבל ידיעות על משפחת בתה באיטליה, הייתה הולכת ברגל מנען לגבעת ברנר לראות את המכתבים שהתקבלו במשפחת סרני.
בראשית שנות החמישים חלתה בתה במחלה ממארת, וכסניה באה לטפל בה על ערש דוואי בבית החולים בלוזאן, שווייץ.
ביוגרפיה > מותה והלווייתה

פמפילובה זילברברג נפטרה ב-1957, בגיל 71. על שולחנה בחדר נותר מונח השעון של בעלה, מכתבו האחרון ותמונת בתה בת העשר. לפני מותה ביקשה ואף כתבה שלא יתאבלו ולא יקוננו על לכתה, כי המוות הוא שעת החיים החגיגית ביותר.
בהלווייתה השתתפו רעיית הנשיא, רחל ינאית בן-צבי, שר הפנים, ישראל בר-יהודה, דוד כהן, חברי מזכירות הקיבוץ המאוחד –יצחק טבנקין, יוסף שכטר, בני מרשק, אהרן ציזלינג ועוד.
היא קבורה בבית הקברות בקיבוץ נען.
כתיבתה העיתונאית

פמפילובה זילברברג פרסמה מסות ורשימות ב"מבפנים", "העבר", "דבר הפועלת", "במעלה", "דבר" ו"דבר לילדים". ברשימותיה עסקה בדמויות אנשי המהפכה ברוסיה, אנשי רוח וספרות, בעיקר הספרות הרוסית הקלאסית. בכתיבתה ניסתה לקרב את הקוראים לתרבות הרוסית שרבים גדלו על ברכיה. במסה מפורטת על פושקין ציינה את השפעתו על הסופרים הצעירים. בעיקר התפעלה מכך שפושקין תיאר את החיים של העם הרוסי הפשוט, והרס את הדעות הקדומות על עם נחשל. היא הזכירה את מסותיו של בלינסקי, אבי הביקורת החברתית בספרות הרוסית, שקבע כי פושקין היה ליצירה הרוסית מה שפטר הגדול היה למדינה הרוסית – מנפץ הישן ויוצר החדש.
פמפילובה זילברברג כתבה מסה על צ'רנישבסקי, שספרו "מה לעשות" גרם שינוי מהותי בתפישות ששלטו במחשבה הרוסית במאה ה-19, והוציא נשים מתוסכלות מהתלות המסורתית באב ובבעל. מכיוון ששחרור האשה היה קרוב לה מנעוריה, כתבה גם על ורה פיגנר, המהפכנית מדור הנרודניקים, שישבה בכלא עשרים שנה וחזרה לפעולות מחאה גם לאחר שהשתחררה. במאמר מנתה את עיקרי תנועת "הירידה אל העם" שעיצבו לא רק את חייה של פיגנר אלא גם את חייה שלה.
רחל כצנלסון שזר, שערכה במשך שנים את "דבר הפועלת", הדגישה את יחסה של כסניה לפועלת העברייה, וציינה שגם לפני שהופיע ספר זיכרונותיה "עם דורי" הכירו אותה קוראי העברית כסופרת, שרשימותיה היו בחלקן מסות מקיפות.
ספרה – עם דורי

ב-1957, זמן קצר לפני מותה, יצא ספרה "עם דורי", ספר זכרונות שעסק במשפחתה בקרים, סיפר על אבות אבותיה הקוזאקים, הוריה שהיו מורים כפריים, ומספר את סיפור בני דורה, אלה שהקריבו את חייהם האישיים למרד בשלטון מושחת. "עם דורי" מבטא את הולדתה של התסיסה העממית שהובילה למהפכת 1905, ומזכיר הרבה רבולוציונרים שהכירה אישית, ותיארה בהערכה ואהבה. הספר מעלה גם את התרשמותה של פמפילובה זילברברג מהספרות הרוסית שהשפיעה עליה, המוזיקה שאהבה, והנופים של מרחבי רוסיה הענקית, מקרים עד סיביר, בעונות השנה המתחלפות.
משחק הממלכות

נכדתה, קלרה סרני, סופרת, הוציאת את הספר "משחק הממלכות". במהלך חייה היא לא ידעה כמעט דבר על כסניה ובני המשפחה בארץ. כתיבת הספר נעשתה בעקבות מסעה לארץ ישראל מסע אשר הציג בפניה את שורשיה המשפחתיים. היא ביקרה בקיבוצים, בארכיונים שונים, נפגשה עם עדה סרני (דודתה) ועם יוצאי איטליה שהכירו את הוריה וסביה, ואף באה לבית הקברות בנען, לקברה של סבתה. כשנשאלה איזו דמות מכל קרובי המשפחה יקרה לה ביותר, השיבה שזו סבתה כסניה, שזרמה עם החיים, חיתה את החלום המהפכני בדרכה, ולא השתעבדה לדוגמות הרסניות. גם את דחף הכתיבה, אמרה, ירשה מכסניה. הספר, מתאר שלושה דורות במשפחת סרני. באיטליה הפך הספר לרב-מכר ובבתי ספר רבים נהפך לספר לימוד. הספר תורגם לעברית על ידי מירון רפפורט (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995).
ספריה

1957 – עם דורי – הוצאת הקיבוץ המאוחד
1985 – על כנפי האהבה – סיפור חיים – הוצאת יד טבנקין – יומנה שיצא לאחר מותה
לקריאה נוספת

קלרה סרני, משחק הממלכות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
כסניה פמפילובה־זילברברג, ‘בית סרני’, “מבפנים״, עין־חרוד, כרך י”א חוברת ג' (ינואר 1946)
תמר קמינסקי, נשות עין חרוד כמעצבות חֶברה מחדשת ומשתנה: 1921 - 1948
Compiled and edited by Vladimir Khazan, Heavy Burden of Responsibility for the Country: Russian Political Emigres and Eretz Israel, Part 2, "This land will be my land": Two lives of Xenia Pamfilova Silberberg, The Hebrew University of Jerusalem, Volume II, Jerusalem, 2023
הערות שוליים

1 2   נעמי דה־מלאך, עשה מאמץ לצאת ממעגל הקסמים של הלֶנִינִיזְם שלך, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2018
↑  ⁨כסניה איננה ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 10 אפריל 1957 | אוסף העיתונות, באתר הספרייה הלאומית
↑  Xenia Silberberg, geni_family_tree, ‏1881-10-07
↑  ⁨כסניה (קוי דרכה, במלאת לה שבעים שנה) ⁩ | ⁨דבר⁩ | 19 ספטמבר 1951 | אוסף העיתונות, באתר הספרייה הלאומית
1 2  ⁨כְּסֶנְיָּה בַּת שִׁבְעִים ⁩ | ⁨דבר⁩ | 19 אוקטובר 1951 | אוסף העיתונות, באתר הספרייה הלאומית
↑  כסניה באה להשתקע בנענה, באתר "קיבוץ נען – סיפור מקומי"
↑  לב זילברברג — JewAge, באתר www.jewage.org
1 2 3 4 5 6 7  רות בקי קולודני, כסניה פמפילובה, רות המואבייה החדשה, באתר TheMarker‏, 25 במאי 2012
↑  השליח - חייו ומותו של אנצו סרני / רות בונדי - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  ⁨כסניה זילברברג – למנוחות ⁩ | ⁨דבר⁩ | 11 אפריל 1957 | אוסף העיתונות, באתר הספרייה הלאומית
↑  ⁨כסניה זילברברג למנוחת־עולמים ⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 11 אפריל 1957 | אוסף העיתונות, באתר הספרייה הלאומית
↑  Heavy burden Of responsibility for the country: Russian Political Émigrés and Eretz Israel. 2: This land will be my land: Two lives of Xenia Pamfilova Silberberg, Jerusalem: The Hebrew University of Jerusalem, 2023, Eretz-Israel and the Russian émigrés in Europe: Contacts, Connections, Communications, Interactions (1919-1939), ISBN 978-965-92759-5-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309091105171  ISNI: 0000 0004 0249 0146  LCCN: nr92001937  SUDOC: 185850413  VIAF: 298205616   WorldCat (עם VIAF): 298205616 
כסניה וכסניצ'קה באיטליה
דוד בן-גוריון, סבא גרינבוים וביניהם כסניה פמפילובה זילברברג
דמיטרי שוסטקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1906 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  9 באוגוסט 1975 (בגיל 68) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1919 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  סימפוניה, מוזיקה קאמרית, אופרה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Nina Varzar (1932–1935) Nina Varzar (ערך בלתי־ידוע–?) 
 צאצאים:  מקסים שוסטקוביץ', Galina Dmitrievna Shostakovich 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1941)  פרס סטלין (1946)  פרס סטלין (1950)  מדליית הפטיש והמגל (24 בספטמבר 1966)  עיטור לנין (24 בספטמבר 1956)  עיטור לנין (24 בספטמבר 1966)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1942)  פרס סטלין (1952)  פרס שבצ'נקו (1976)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית  של אזרבייג'ן (19 באפריל 1972)  פרס גלינקה (1974)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1974)  פרס סיבליוס (1958)  פרס מטעם מועצת השלום העולמית (1954)  פרס סטלין (1942)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1966)  אמן העם של ברית המועצות (1954)  כוכב ידידות העמים (1972)  עיטור מהפכת אוקטובר (2 ביולי 1971)  פרס ברית המועצות (1968)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1947)  מדליית הכסף הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית (1967)  עיטור לנין (28 בדצמבר 1946)  פרס לנין (אפריל 1958)  עיטור הידידות בין העמים (1972)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1973)  עיטור הדגל האדום של העמל (23 במאי 1940)  גיבור העמל הסוציאליסטי  מסדר האמנויות והספרות  אות ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית  אמן העם של הרפובליקה של בשורטוסטן  מדליה לציון 250 שנה ללנינגרד  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת לנינגרד  פרס סטלין, דרגה 1  מדליית ותיק העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  פרס סטלין, דרגה 2 
 www.shostakovich.ru
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
דמיטרי דמיטרייביץ' שוסטקוביץ' (ברוסית: Дмитрий Дмитриевич Шостакович, ‏האזנהקובץ:Ru-Dmitri Dmitrievich Shostakovich.ogg‏Ⓘ‏;‏ 25 בספטמבר 1906 - 9 באוגוסט 1975) היה מלחין רוסי שפעל בתקופה הסובייטית. יצירותיו הגדולות הן 15 סימפוניות ו-15 רביעיות מיתרים.
חייו > תחילת דרכו

שוסטקוביץ' נולד בסנקט פטרבורג ב-25 בספטמבר 1906, כבן שני למשפחה בת שלושה ילדים. משפחתו הייתה ליברלית-פלורליסטית מבחינה פוליטית. מגיל צעיר גילה כישרון מוזיקלי הן כפסנתרן והן כמלחין. הוא החל בשיעורי פסנתר בגיל 9, ובגיל 12 כבר כתב מארש אבל לזכר שני מנהיגי מפלגת הקדטים שנרצחו בידי מלחים בולשביקים. בגיל 13 החל ללמוד בקונסרבטוריון של פטרוגרד, אז בניהולו של אלכסנדר גלאזונוב, וכפרויקט סיום כתב את הסימפוניה הראשונה שלו, שבוצעה לראשונה ב-1926.
שוסטקוביץ' החל את דרכו בעולם המוזיקה בקריירה כפולה של פסנתרן קונצרטים ומלחין, אך סגנון הנגינה היבש שלו לא זכה להערכה מספקת. בתחרות שופן  הראשונה בוורשה, בשנת 1927, הוא זכה לציון לשבח אך לא הגיע אל המקומות הראשונים. אולם לאחר התחרות פגש את המנצח ברונו ולטר, שהתרשם מהסימפוניה הראשונה שלו עד כדי כך שניצח עליה עוד באותה שנה בברלין. בשנים הבאות התרכז שוסטקוביץ' בהלחנה, וכפסנתרן ביצע בעיקר את יצירותיו שלו. ב-1927 כתב את הסימפוניה השנייה ("לאוקטובר") והחל לעבוד על האופרה הקומית הראשונה שלו, "החוטם" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול. האופרה עלתה ב-1929 והתקבלה בנימה פושרת למדי.
בשנה זו הכיר שוסטקוביץ' את איוון סולרטינסקי, מוזיקולוג יהודי שהיה לחברו הקרוב עד שהוגלה לסיביר ומת שם ב-1944. סולרטינסקי הכיר לשוסטקוביץ' את המוזיקה של גוסטב מאהלר, אשר השפעתה על שוסטקוביץ' ניכרת מהסימפוניה הרביעית ואילך. ב-1932 נישא שוסטקוביץ' לנינה וורזר (אשתו הראשונה מתוך שלוש) בנישואים שהוגדרו על ידם כ"פתוחים". הם התגרשו ב-1935 וחזרו לחיות יחד זמן קצר לאחר מכן. נולדו להם שני ילדים: גלינה ב-1936, ומקסים ב־1938.
בשנות העשרים של המאה העשרים ובתחילת שנות השלושים עבד שוטסקוביץ' ב"תיאטרון נוער פרולטרי", מה שהגן עליו במידת מה מתקיפות על רקע אידאולוגי.
הוא הקדיש זמן רב לכתיבת האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שבוצעה לראשונה ב-1934 בהצלחה רבה הן בקרב הקהל והן אצל המבקרים. בעיתונות הסובייטית נכתב שהאופרה היא "התוצאה של הצלחה כללית של בנייה סוציאליסטית, של המדיניות הנכונה של המפלגה", וכן שאופרה כזו "הייתה יכולה להיכתב רק על ידי קומפוזיטור סובייטי שחונך במיטב המסורת התרבותית הסובייטית".
ברם, מנהיג ברית המועצות סטלין תיעב את היצירה ה"חדשנית" מדי לטעמו, ובמיוחד את הגוון הארוטי שלה, וביקר את המלחין בחריפות. כתוצאה מכך, משנת 1936 ואילך חלה הידרדרות במעמדו של שוסטקוביץ'. זה החל בהתקפה עליו בעיתון המפלגתי פראבדה במאמר בשם "בלגן במקום מוזיקה", שנכתב ככל הנראה בידי אנדריי ז'דאנוב בעקבות ביקור של סטלין באופרה "ליידי מקבת ממחוז מצנסק". מכאן ואילך פסקו ההזמנות ליצירות חדשות של שוסטקוביץ', והכנסותיו הצטמצמו לרבע משהיו לפני ההתקפה עליו. הסימפוניה הרביעית שלו, שכבר הייתה בשלב החזרות, נגנזה ובוצעה לראשונה רק ב-1961.
תגובתו המוזיקלית של שוסטקוביץ' להוקעה הפומבית שלו הייתה הסימפוניה החמישית שכתב ב-1937, שנשאה את כותרת המשנה (האירונית?): "תשובת המלחין הסובייטי לביקורת מוצדקת". זוהי יצירה שכוונה לאוזני המשטר. היא כתובה בסגנון שמרני ובעלת תוכן שקשה לפרשו כפוליטי, אם כי קיימת פרשנות שלפיה החזרה הנוקבת על הצליל לה בפרק האחרון מסמלת כפיית שמחה מצד המשטר. באותה תקופה הולחנה גם רביעיית המיתרים הראשונה שלו. בספטמבר 1937 החל שוסטקוביץ' ללמד קומפוזיציה בקונסרבטוריון לנינגרד, והמשרה העניקה לו מעט ביטחון כלכלי.
חייו > במלחמת העולם השנייה

שוסטקוביץ' שהה בלנינגרד כשהחלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 (מבצע ברברוסה). והוא נשאר בלנינגרד במהלך חודשי המצור עליה. הסימפוניה השביעית, שהפרק הראשון שלה הולחן בתקופה זו, מכונה "לנינגרד". תמונתו של שוסטקוביץ' במדי כבאי, שהתפרסמה בעולם ואף הגיעה לשער ה"טיים", ותוכנית הרדיו שלו, תרמו תרומה מוראלית חשובה למאמץ המלחמתי הסובייטי. באוקטובר 1941 פונתה משפחתו לקויבישב (כיום סמרה) ושם הושלמה הסימפוניה השביעית, שהייתה לסמל העמידה הרוסית האיתנה במלחמה.
באביב 1943 עבר שוסטקוביץ' עם משפחתו למוסקבה והסימפוניה השמינית נכתבה שם. אופייה הקודר של הסימפוניה גרם להחרמתה למעשה עד שנת 1960. הסימפוניה התשיעית, שכתב ב-1945, היא אירונית וכתובה בסגנון קלאסי. שוסטקוביץ' המשיך להלחין גם מוזיקה קאמרית, ובמיוחד ראויה לציון שלישיית הפסנתר השנייה אופוס 67 שהוקדשה לזכרו של סולרטינסקי. הפרק האחרון שלה מכיל ריקוד מוות יהודי, תגובתו של שוסטקוביץ' לדברים שנודעו לו, לפיהם אילצו הנאצים את היהודים לרקוד לפני שירו בהם למוות.
חייו > השנים שלאחר המלחמה

בשנת 1948 הוקע שוסטקוביץ' פומבית כ"פורמליסט", כלומר ממוקד בצורה, באמנות-לשם-אמנות, ולא במתן שירות מוזיקלי לקהל הסובייטי. הוא הואשם ב"סילופים צורניים, נטיות אנטי דמוקרטיות, התנוונות בורגנית וקקופוניה קפיטליסטית". רוב עבודתו נאסרה לפרסום בברית המועצות, הוא אולץ לפרסם התנצלויות שונות ומשפחתו איבדה את זכויות היתר שהוענקו לו כמלחין המקורב לשלטון. יורי ליובימוב, במאי וידיד, סיפר שבתקופה זו ישן שוסטקוביץ' בחדר המדרגות וחיכה "ליד המעלית" למאסר פתאומי.
בשנים הבאות כתב מוזיקה לסרטים לצורך פרנסה ומוזיקה "רשמית" לצורך שיקום מעמדו הפוליטי. עבודות רציניות יותר נכתבו למגירה, ביניהן הקונצ'רטו הראשון לכינור ומחזור השירים היהודיים.
חלק מהמגבלות על המוזיקה שלו ועל אורח חייו הוסרו ב-1949, כנראה במגמה לשתפו במשלחת סובייטית לארצות הברית. באותה שנה נכתבה האורטוריה שלו "שירת היער", שהיללה את סטלין בתור "הגנן הגדול". ב-1951 נבחר שוסטקוביץ' לסובייט העליון, מה שהשלים את שיקום מעמדו הפוליטי. מותו של סטלין ב-1953 היה ציון דרך בחזרתו של שוסטקוביץ' לחיק הקונצנזוס הסובייטי. הסימפוניה העשירית, שנכתבה ובוצעה במהלך שנה זו, מסמלת את השחרור שחש שוסטקוביץ' אחרי מותו של סטלין. יש פרשנים הגורסים כי הפרק השני והברוטלי שלה, הוא דיוקן מוזיקלי של סטלין. הפרק השלישי נשען על מוטיב הנגזר מראשי תיבות שמו של המלחין DSCH: רה–מי-במול–דו–סי. מוטיב נוסף בפרק זה נגזר מהשם אלמירה, שם אחת מתלמידותיו.
בשנות הארבעים והחמישים היו לשוסטקוביץ' יחסים אינטימיים עם שתיים מתלמידותיו: גלינה אוסטרובסקאיה ואלמירה נזירובה. הוא לימד את אוסטרובסקאיה מ-1937 עד 1947.
מסטיסלב רוסטרופוביץ' תיאר יחסים אלה כ"עדינים", ואילו אוסטרובסקאיה טענה בראיון ב-1995 שבשנות החמישים היא דחתה הצעת נישואין של שוסטקוביץ'.
היחסים עם אלמירה נזירובה היו ככל הנראה בשנות החמישים, על רקע הנישואים הפתוחים של שוסטקוביץ' עם נינה וורזר. שוסטקוביץ' נישא בשנית למרגריטה קאינובה (בשנת 1956), אך הנישואים לא עלו יפה והם התגרשו לאחר שלוש שנים.
בשנת 1960 הצטרף שוסטקוביץ' למפלגה הקומוניסטית. צעד שהתפרש כהפגנת מחויבות ולויאליות לשלטון הסובייטי או כסימן לפחד ולכניעה ללחצי השלטון. אמנם דיכויו של שוסטקוביץ' פחת לאחר מות סטלין, אך בנו של שוסטקוביץ', מקסים, טען שההצטרפות למפלגה הביאה את אביו לדמעות והייתה תוצאה של סחיטה. בתקופה זו בריאותו של שוסטקוביץ' הידרדרה. הוא כתב את הרביעייה השמינית שלו, אשר כמו הסימפוניה העשירית סובבת בחלקה סביב המוטיב "DSCH". הרביעייה גם מעלה בשנית את הנושא היהודי משלישיית הפסנתר השנייה.
בשנת 1962 התחתן שוסטקוביץ' עם אשה צעירה בשם אירנה סופינסקאיה. במכתב לחברו איזק גליקמן הוא כתב: "הפגם היחיד שלה הוא שהיא בת 27. בכל שאר המובנים היא נהדרת: חכמה, עליזה, ישירה ומאוד נחמדה." הוא היה נשוי לה עד מותו באוגוסט 1975.
באותה שנה (1962) חוברה הסימפוניה השלוש עשרה "באבי יאר" (על שם הטבח בבאבי יאר). הסימפוניה מכילה טקסטים של המשורר יבגני יבטושנקו, והפרק הראשון שעל שמו נקראת הסימפוניה מכיל את השיר "באבי יאר" של יבטושנקו, העוסק ברצח יהודי קייב וסביבותיה שבוצע שם על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. לאחר ביצוע הבכורה של הסימפוניה, יבטושנקו אולץ על ידי השלטונות להוסיף לשירו בית, המזכיר שגם רוסים ואוקראינים נרצחו בבאבי יאר.
חייו > השנים האחרונות

בשנות חייו המאוחרות סבל שוסטקוביץ' מבעיות בריאות כרוניות, אך סירב לוותר על וודקה וסיגריות. כבר ב-1958 חש חולשה בידו הימנית, שבסופו של דבר אילצה אותו לוותר על הנגינה בפסנתר. ב-1965 הוא אובחן כחולה בסוג נדיר של פוליו.
למעשה (לפי אופי המחלה, מהלכה והתסמינים השונים) מדובר ככל הנראה בהפרעה נוירולוגית כרונית משתקת ונדירה מסוג אחר. הוא סבל מהתקפי לב ב-1966 וב-1971. מספר פעמים נפל ושבר את רגליו. ב-1967 כתב שוסטקוביץ' לאחד מידידו: "מטרות שהושגו עד כה: 75% (רגל ימין נשברה, רגל שמאל נשברה, יד ימין דפוקה. כל מה שאני צריך זה להרוס את יד שמאל, ואז 100% מהגפיים שלי יצאו מכלל שימוש)".
תחושת המוות המתקרב ניכרת ברבות מיצירותיו המאוחרות, במיוחד ברביעיות המאוחרות ובסימפוניה הארבע עשרה משנת 1969. סימפוניה זו היא מחזור שירים העוסקים במוות והכתיבה המוזיקלית נועזת, עם שימוש בשיטת שנים עשר הטונים. הסימפוניה האחרונה, מספר חמש עשרה, משנת 1971, היא מלודית יותר, עם ציטוטים עצמיים וגם ציטוטים מווגנר ורוסיני.
שוסטקוביץ' נפטר ב-9 באוגוסט 1975 מסרטן הריאות. ההודעה הרשמית על פטירתו הופיעה בפראבדה באיחור של שלושה ימים, כנראה בשל הצורך באישור הנוסח המדויק על ידי ברז'נייב והפוליטבירו. עוד בחייו הוא זכה בכבוד של קריאת חצי אי באנטארקטיקה על שמו, בין "חצי האי בטהובן" ו"מדף הקרח באך" מצד אחד, לבין "מפרץ סטרווינסקי" ו"חצי האי מונטוורדי" מצד שני.
דמותו כאדם

בתו של שוסטקוביץ', גלינה, סיפרה שאביה היה אובססיבי מבחינות רבות: חולה ניקיון, מסנכרן את השעונים בבית ללא הרף, שולח מכתבים לעצמו כדי לבדוק את יעילות הדואר וכדומה. ידידים אחרים טוענים שהיה עצבני ופגיע. הוא אהב ספורט (בעיקר כצופה) והיה שופט כדורגל מוסמך. הוא אהב גם כתיבה סאטירית, והכותבים האהובים עליו היו גוגול, צ'כוב ומיכאיל זושצ'נקו. האחרון העיד על שוסטקוביץ' שהוא: "שברירי, חלש, מסוגר, ישיר מאוד, ילדותי... אבל גם קשה, שנון, מאוד אינטליגנטי, אולי תקיף, רודני ולא במיוחד נעים הליכות (אם כי הוא נעים הליכות כשהוא בוחר בכך)."
הוא היה ביישן מטבעו. פלורה ליטבינובה אמרה עליו שהוא "איננו מסוגל לומר 'לא' לאיש". הוא היה מוכן לעזור לכל אדם בתוקף סמכותו כראש איגוד הקומפוזיטורים וחבר הסובייט העליון. מבחינה פוליטית הוא היה מוכן להיכנע לדרישות השלטון ו"ליישר קו" עמו, אך שמר לעצמו את הזכות לתעב את השליט ואת מפלגת השלטון.
הנצחה

חצי האי שוסטקוביץ' באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של דמיטרי שוסטקוביץ'.
מיצירותיו > סימפוניות

סימפוניה מס' 1 בפה מינור, אופ. 10 (1924–1925)
סימפוניה מס' 2 "לאוקטובר" בסי מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ. 14 (1927)
סימפוניה מס' 3 "האחד במאי" במי-במול מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ. 20 (1929)
סימפוניה מס' 4 בדו מינור, אופ. 43 (1935–1936)
סימפוניה מס' 5 ברה מינור, אופ. 47 (1937)
סימפוניה מס' 6 בסי מינור, אופ. 54 (1939)
סימפוניה מס' 7 "לנינגרד" בדו מז'ור, אופ. 60 (1941)
סימפוניה מס' 8 בדו מינור, אופ. 65 (1943)
סימפוניה מס' 9 במי-במול מז'ור, אופ. 70 (1945)
סימפוניה מס' 10 במי מינור, אופ. 93 (1953)
סימפוניה מס' 11 "שנת 1905" בסול מינור, אופ. 103 (1957)
סימפוניה מס' 12 "שנת 1917" ברה מינור, אופ. 112 (1961)
סימפוניה מס' 13 "באבי-יאר" בסי-במול מינור (לתזמורת, מקהלת גברים וסולן בס), אופ. 113 (1962)
סימפוניה מס' 14 (לתזמורת מצומצמת של כלי-מיתר וכלי הקשה, סופרן ובס), אופ. 135 (1969)
סימפוניה מס' 15 בלה מז'ור, אופ. 141 (1971)
מיצירותיו > קונצ'רטי

קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר (עם חצוצרה ככלי סולו משני) ולתזמורת כלי קשת בדו מינור, אופ. 35 (1933)
קונצ'רטו מס' 1 לכינור ולתזמורת בלה מינור, אופ. 77 (1947–1948, בוצע לראשונה ב-1955, עקב כך היה מקוטלג תחילה כאופ. 99)
קונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בפה מז'ור, אופ. 102 (1957)
קונצ'רטו מס' 1 לצ'לו ולתזמורת במי במול מז'ור, אופ. 107 (1959)
קונצ'רטו מס' 2 לצ'לו ולתזמורת, אופ. 126 (1966)
קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת בדו דיאז מינור, אופ. 129 (1967)