stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת רוקפלר

| --- | --- |


בניין המייסדים
 אוניברסיטה
 מוטו:  בלטינית: Scientia pro bono humani generis   באנגלית: Science for the benefit of humanity   מדע לטובת האנושות
 תקופת הפעילות:  1901–הווה (כ־124 שנים) 
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ריצ'רד פ. ליפטון (אנ')
 סגל:  79
 סטודנטים
 :  232
 מיקום
 מיקום:  1230 York Avenue, New York, NY, 10065-6399 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°45′45″N 73°57′20″W﻿ / ﻿40.7625°N 73.955555555556°W﻿ / 40.7625; -73.955555555556
 rockefeller.edu
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאוניברסיטת רוקפלר(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיאוניברסיטת רוקפלר(למפת מנהטן רגילה) אוניברסיטת רוקפלר(למפת מנהטן מוגדלת) אוניברסיטת רוקפלר he
 
אוניברסיטת רוקפלר (באנגלית: Rockefeller University) היא אוניברסיטה פרטית המתמקדת בעיקר במחקר בסיסי בביו-רפואה. היא ממוקמת בין הרחובות ה-63 ל-68 לאורך שדרת יורק (אנ') באפר איסט סייד של מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק, ארצות הברית. החל משנת 2016, נשיא האוניברסיטה הוא ריצ'רד פ. ליפטון (אנ').
נכון למרץ 2022, עשרים וששה חתני פרס נובל למדו או היו חברי סגל באוניברסיטה, 25 חתני פרסי לסקר, 20 חתני המדליה הלאומית למדעים, 19 חתני פרסי גיידנר, 5 חתני פרס פריצת דרך במדעי החיים ו-4 עמיתי מקארתור. בנוסף במהלך השנים, 132 חברים באקדמיה הלאומית למדעים (NAS), 31 חברים באקדמיה הלאומית לרפואה (NAM), 31 חברים במכון הווארד יוז לרפואה (אנ') (HHMI) ו-25 חברים בחברה המלכותית.
היסטוריה

מכון רוקפלר למחקר רפואי (Rockefeller Institute for Medical Research), כפי שכונתה האוניברסיטה בתחילה, נוסד בשנת 1901 בידי הנדבן ואיל הנפט ג'ון ד. רוקפלר, שלפני כן הקים את אוניברסיטת שיקגו ב-1889. משפחת רוקפלר שמרה על קשרים חזקים עם המוסד לאורך ההיסטוריה שלו - דייוויד רוקפלר, לשם דוגמה, כיהן עד פטירתו במרץ 2017 כיושב ראש של כבוד וכנאמן לכל חייו. המוסד שינה את שמו ונקרא אוניברסיטת רוקפלר ב-1965, לאחר שהרחיב את פעילותו וכלל בנוסף למחקר גם הוראה.
מנהלו הראשון של המכון, שהתמנה לתפקיד ב-1901, היה סיימון פלקסנר. ז'אק לב הוזמן לעבוד במכון בשנת 1910. נפתחה עבורו מחלקה לביולוגיה ניסויית, והוא ניהל אותה במשך כל תקופת עבודתו.
ארגון אקדמי

האוניברסיטה כוללת, נכון ל-2020, 80 מעבדות מחקר, כמה מאות סטודנטים לתואר שני ותואר שלישי וכ-1,050 אנשי צוות הכוללים; קלינאים, טכנאים, צוות אדמיניסטרטיבי ותמיכה. כדי לטפח אווירה בין-תחומית בין המעבדות שלה, חברי הסגל מקובצים לאחד או יותר מתוך עשרה תחומי מחקר:
ביוכימיה, ביופיזיקה, ביולוגיה כימית וביולוגיה מבנית
ביולוגיה של הסרטן
ביולוגיה של התא
גנטיקה וגנומיקה
אימונולוגיה, וירולוגיה ומיקרוביולוגיה
מנגנונים של מחלות אנושיות
מדעי המוח והתנהגות
ביולוגיה ואבולוציה של אורגניזמים
ביולוגיה פיזיקלית, מתמטית וחישובית
תאי גזע, התפתחות, התחדשות והזדקנות
דירוגים > דירוג בין-לאומי

דירוג שאנגחאי - מקום 29 (2024)
דירוג Times Higher Education - מקום 51 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 32 (2024)
דירוגים > דירוג אזורי - ארצות הברית

דירוג שאנגחאי - מקום 18 (2024)
דירוג Times Higher Education - מקום 8 (2024)
רשימת מקבלי פרס נובל

1912 אלכסיס קארל
1939 קרל לנדשטיינר
1944 הרברט ספנסר גסר
1946 ונדל מרדית' סטנלי
1946 ג'ון הווארד נורתרופ
1953 פריץ אלברט ליפמן
1958 אדוארד טייטום
1958 יהושע לדרברג
1966 פרנסיס פייטון רוס
1967 הלדן קפלר הרטליין
1972 ג'רלד אדלמן
1972 ויליאם סטיין
1972 סטנפורד מור
1974 ג'אורג'ה אמיל פאלאדה
1974 כריסטיאן דה דוב
1974 אלבר קלוד
1975 דייוויד בולטימור
1981 טורסטן ויזל
1984 ברוס מריפילד
1999 גינתר בלובל
2000 פול גרינגרד
2001 פול נרס
2003 רודריק מקינון
2011 ראלף סטיינמן
2017 מייקל יאנג
2020 צ׳ארלס רייס
2020 עמנואל שרפנטייה
פרסים שניתנים על ידי אוניברסיטת רוקפלר > פרס פרל מייסטר גרינגרד

בשנת 2004 החלה האוניברסיטה לחלק למדעניות ביולוגיות - רופאות, פרס מיוחד, כעידוד לנשים מדעניות. הקרן העיקרית לכספי הפרס נתרמה על ידי חבר סגל האוניברסיטה וזוכה פרס נובל לשנת 2000 פול גרינגרד, אשר הקים אותה בעיקר מכספי פרס נובל בו זכה. הקרן קרויה על שם אמו, אותה הוא לא זכה להכיר ואשר יהדותה, כמו גם יהדותו שלו, הוסתרו ממנו בצעירותו. חלק ממקבלות הפרס קיבלו לאחר מכן גם את פרס נובל.
פרסים שניתנים על ידי אוניברסיטת רוקפלר > פרס לואיס תומאס

פרס לואיס תומאס (אנ') הוא פרס בינלאומי לכתיבה על מדע המכבד את האנשים המגשרים בין עולמות המדע ומדעי הרוח. הפרס שנקרא על שם המקבל הראשון שלו, לואיס תומאס (אנ'), הוא פרס שנתי המוענק על ידי האוניברסיטת למדענים או רופאים הנחשבים כמי שהשיגו הישג ספרותי משמעותי; הוא מכיר ב"מדענים כמשוררים". הפרס נקרא במקור "פרס לואיס תומאס למדען כמשורר" והוענק לראשונה בשנת 1993.
לקריאה נוספת

Chernow, Ron. Titan: The Life of John D. Rockefeller, Sr., London: Warner Books, 1998.
Hanson, Elizabeth. The Rockefeller University Achievements: A Century of Science for the Benefit of Humankind, 1901-2001. New York: The Rockefeller University Press, 2000.
Rockefeller, David. Memoirs, New York: Random House, 2002.
הערות שוליים

↑  בעלי תפקידים באוניברסיטה
↑  חתני פרס נובל הקשורים לאוניברסיטה
↑  באתר אוניברסיטת רוקפלר, 17 בדצמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526374905171  BnF: cb12340457v (data)  CiNii: DA03948999  GND: 25787-4  ISNI: 0000 0001 1088 6368  LCCN: n50066114  NKC: nlk20030141646  NLA: 35458059  SUDOC: 032359934  VIAF: 130006080   WorldCat (עם VIAF): 130006080
אורבן וודברי

אורבן אנדריין וודברי (באנגלית: Urban Andrain Woodbury;‏ 11 ביולי 1838 –  15 באפריל 1915) היה יזם ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית ברלינגטון התשיעי בשנים 1885 -1887, כסגן מושל ורמונט ה-37 בשנים 1888–1890, וכמושל ורמונט ה-45 בשנים 1894 -1896.
ראשית חייו

אורבן וודברי נולד בעיירה אקוורת' (Acworth) שבניו המפשייר. אביו, אלברט מ. וודברי, היה ילד קבנדיש שוורמונט. אמו, לוסי לסטינה ואדלי, הייתה במקור מאיסט בולטון שבקוויבק. וודברי היה צאצא של מושלי מושבת מפרץ מסצ'וסטס סיימון ברדסטריט (אנ') ותומאס דאדלי. הוא גם היה צאצא של מייסד מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס ג'ון פורטר (אנ'). הוא התחנך בעיירות מוריסטאון ומוריסוויל, וב-1859 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורמונט. כוונתו של וודברי הייתה לפתוח בקריירה רפואית, אך הוא מעולם לא עסק ברפואה בשל החלטתו להתגייס לצבא האיחוד עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מלחמת האזרחים

ב-25 במאי 1861 התגייס וודברי כטוראי, ועס מהרה קודם לדרגת סמל, ולאחר מכן לדרגת סמל ראשון של פלוגה H של רגימנט הרגלים השני של ורמונט. ב-21 ביולי הוא לחם בקרב בול ראן הראשון, שם הוא איבד את זרועו הימנית לאחר שנפגע מרסיס של פגז ארטילריה, וכך היה לקטוע היד הראשון מוורמונט. וודברי נפל בשבי, ולאחר כמעט שלושה חודשים בבית כלא בריצ'מונד, וירג'יניה, הוא שוחרר ב-5 באוקטובר 1861. ב-18 באוקטובר הוא שוחרר משירות עקב פציעתו.
בנובמבר 1862 קיבל וודברי מינוי של קפטן והוצב לפקד על פלוגה D של רגימנט הרגלים ה-11 של ורמונט. ב-17 ביוני 1863 הוא הועבר לגיס המילואים, וב-27 במרץ 1865 שוחרר מהשירות.
קריירה עסקית

לאחר המלחמה התיישב וודברי בברלינגטון, והחל להיות מעורב בתעשיית העץ ובעסקי המלונאות. בשנים 1865 -1874 הוא היה שותף בחברת "שפרד, דייוויס ושות'", מתוכם שנתיים כנציג החברה באוטווה. לאחר מכן ועד 1876 הוא הועססק על ידי חברת "בולדגט ובניו". ב-19 השנים הבאות הוא עבד כמנהל של חברת העצים בות', ובמשך 35 שנים הוא היה הבעלים של "בית ואן נס", מלון שהורחב פעמיים ושיכן 400 אורחים.
פעילויותיו העסקיות הנוספות של וודברי כללו שירות כנשיא חברת הייצור מיד, חברת הממתקים קריסטל, וחברת הכותנה קווין סיטי.
קריירה פוליטית

כאיש המפלגה הרפובליקנית נבחר וודברי כחבר מועצת העיר ברלינגטון בשנים 1881–1882, ובשנה השנייה היה נשיא המועצה. בשנים 1884–1886 הוא שירת כקולונל במטה של המושל ג'ון ברסטו. בשנים 1885–1887 כיהן וודברי כראש עיריית ברלינגטון, ובשנים 1888 -1890 כסגן מושל ורמונט.
ב-1894 נבחר וודברי מטעם הרפובליקנים כמושל ורמונט. הוא כיהן בתפקיד עד 1896, וכיהן בתקופת כהונה אחת של שנתיים כפי שהיה אז מקובל על פי כלל ההרים של המפלגה הרפובליקנית. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוא אישר מהלכי חקיקה לאספקת ספרי לימוד חינם לבית הספר הציבוריים. בנוסף הוא אישר חקיקה שהסמיכה את המושל למנות את חברי ועדת הספרייה, וחקיקה שעל פיה הוקמה מועצת הרוקחות של המדינה.
ב-1898 מונה וודברי על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כחבר הוועדה בראשותו של הגנרל גרינוויל דודג' שחקרה את התנהלות מחלקת המלחמה במלחמת ארצות הברית-ספרד. במהלך מסע הבחירות של תאודור רוזוולט לנשיאות, מונה וודברי לחבר מועצת המבקרים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
פעילות אזרחית

וודברי היה פעיל בבונים החופשיים, והחזיק בדרגה ה-32 של הנוסח הסקוטי. אגודות נוספות בהן הוא היה חבר כללו את המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, הצבא הגדול של הרפובליקה (אנ'), המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית (אנ'), החברה הכללית של המלחמות הקולוניאליות (אנ'), בני המהפכה האמריקאית ואבירי פיתיאס (אנ'). וודברי היה גם מראשוני החברים במועדון ההר הירוק (אנ'), שנוסד בפגישה שהתקיימה ב-1910 בבית ואן נס.
וודברי אירח שלושה מנשיאי ארצות הברית במהלך ביקוריהם בברלינגטון. באוגוסט 1897 סייר הנשיא ויליאם מקינלי בוורמונט בהזמנתו של הסנאטור רדפילד פרוקטור, והיה אורחו של וודברי במהלך עצירתו בברלינגטון. בספטבמר 1902 ביקר תאודור רוזוולט בוורמונט במסגרת מסע נאומים, והתארח אצל וודברי במהלך ביקורו בברלינגטון. ביולי 1909 ביקר הנשיא ויליאם הווארד טאפט בברלינגטון במהלך האירוע לציון 300 שנה להגעתו של סמואל דה שמפלן לאגם שמפליין., והיה אורחו של וודברי.
חיים אישיים

ב-1860 נשא וודברי לאישה את פאולינה ל. דרלינג, בתם של אירה ושרה דרלינג מאלמור, ורמונט, ולשניים נולדו שישה ילדים. בתם, גרטרוד וודברי, נישאה לג'ורג' מ. פאוורס, שהיה שופט ונשיא בית המשפט העליון של ורמונט.
בראשית 1915 חלה וודברי, ובפברואר אותה שנה נסע לסניטריום בייטל קריק במישיגן כדי לבקש מרפא. לאחר תחילת הטיפול שב הוא לקה בשבץ מוחי מספר פעמים, וכאשר נעשה ברור שהוא לא יחלים, הוא ביקש לשוב לברלינגטון כדי שיוכל להעביר את ימיו האחרונים בביתו.
אורבן וודברי נפטר בברלינגטון ב-15 באפריל 1915. הוא נטמן בבית הקברות לייקוויו שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1594
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Ullery, Jacob G. (1894). Men of Vermont Illustrated. Brattleboro, Vermont: Transcript Publishing Company. pp. 438–439.
↑  לוסי לסטינה ואדלי, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  Annual register of officers and members of the Society of Colonial Wars, by General Society of Colonial Wars (U.S.) cn.
1 2  Carleton, Hiram (1903). Genealogical and Family History of the State of Vermont. New York: Lewis Publishing Company. p. 151
↑  Van Ness House parlor - Digital Vermont.
1 2 3 4  "Ex-Gov. Woodbury Dies at His Home in his 77th Year". Burlington Daily News. Burlington, Vermont. April 16, 1915. p. 5
↑  Stevens, Thomas (March 11, 2010). "H.C.R. 271: House concurrent resolution commemorating the Green Mountain Club on its centennial anniversary". Legislature.Vermont.gov. Montpelier, VT: Vermont General Assembly. p. 1.
↑  About The Green Mountain Club
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1848 8903  LCCN: no2011035482  SNAC: w6477qnb  VIAF: 169624014   WorldCat (עם VIAF): 169624014 
בית ואן נס, נבנה ב-1870, בעבר המלון הגדול ביותר בברלינגטון.
העולם הערב

| --- | --- |

סמליל התוכנית
 סוגה:  סאטירה, הומור 
 כותבים:  ארז טל, אברי גלעד 
 בימוי:  אבי כהן 
 שחקנים:  אברי גלעד, ארז טל, עינב גלילי, שרית סרי, מתי סרי, יאיר ניצני
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית
 הפקה
 חברת הפקה:  דורון אברהמי תאגיד טלוויזיה אנגליה-ישראל אולפני מימד .M.T.V.S
 אורך פרק:  10–15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 הניסיוני
 תקופת שידור מקורית:  4 בנובמבר 1990 – מרץ 1993
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
העולם הערב הייתה תוכנית הומור, נונסנס וסאטירה ישראלית, שנכתבה והוגשה על ידי אברי גלעד וארז טל ושודרה בערוץ 2 הניסיוני בשנים 1990–1993. התוכנית הצליחה מאוד בקרב הצופים הצעירים והייתה לאחת התוכניות המזוהות ביותר עם שידורי הניסיון בערוץ. היא נחשבת לתוכנית קאלט.
הרקע לתוכנית

דורון אברהמי, אשר הכין את עצמו למכרזים לקבלת זיכיון לשידור בערוץ השני ועמד בראש קבוצת "תאגיד טלוויזיה אנגליה ישראל בע"מ" England Israel Television Ltd שלימים הפכה לקבוצת EIT, והתמודדה על זיכיון לשידורים בערוץ 2 במסגרת "נתיבי שידור", זיהה מחסור בתוכניות סאטירה מקוריות בטלוויזיה.
בעצם מאז "ניקוי ראש" ששודרה עד 1976 בטלוויזיה הישראלית, כמעט ולא שודרו תוכניות טלוויזיה סאטיריות בישראל ומרבית התוכן הסאטירי מאז נכלל בפינות הסאטיריות בתוכניות האירוח.
דורון שאהב את "מה יש" תוכנית הרדיו המיתולוגית בגלי צה"ל ואת הצמד אברי גלעד וארז טל, פנה אל חברו עוד מתקופת לימודי הקולנוע בלונדון, אבי כהן, הבמאי, לימים גם הבמאי הראשון של התוכנית וביקש ממנו לארגן פגישה עם אברי גלעד וארז טל.
אבי כהן היה בספק אם הזוג יסכים לעשות תוכנית טלוויזיה. דורון ביקש ממנו לארגן בכל זאת את הפגישה שאכן נערכה בקפה הבימה בתל אביב וכך נרקמה ההסכמה להכנת תוכנית הטלוויזיה.
דורון אברהמי פנה לאולפני מימד והם נכנסו כשותפים בהפקה והתוכנית צולמה ונערכה באולפנים של מימד שהיו ממוקמים בזמנו בתל ברוך, באולם קולנוע ישן.
אבי כהן מספר כי עוד בשנות השמונים היה לו חלום לעשות תוכנית טלוויזיה מתוכנית הרדיו "מה יש", ששידרו ארז טל ואברי גלעד. הוא הציע את הרעיון למפקד גלי צה"ל דאז רון בן ישי אך הלה טען כי עדיף להימנע מחשיפת התוכנית בערוץ הראשון (ערוץ השידורים היחיד שהיה אז בישראל) מכיוון שהדבר ימשוך תשומת לב רבה לתוכנית האוונגרדית, בפרט מהרשויות, והחשיפה הטלוויזיונית עלולה לפגוע בחופש היצירה והביטוי של הצמד ו"להרוג" את ההומור הפרוע של התוכנית.
ב-1990 אושר בכנסת חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו והשידור המסחרי בערוץ נראה באופק, אך בחירת הזכיינים התמהמהה. ערוץ 2 הניסיוני צבר תאוצה ויוצרים ומפיקים השקיעו כסף מכיסם הפרטי כדי לשדר בו, בתקווה לזכות במכרז ולהשתלב בשידור המסחרי בעתיד. אחד מהם היה המפיק דורון אברהמי. הוא פנה לאבי כהן מתוך רצון לעשות תוכנית עם גלעד וטל. הצמד הסכים, וביום ראשון 4 בנובמבר 1990 שודרה תוכנית הבכורה.
התוכנית מומנה בחלקה, על ידי ממנים חיצוניים וגם על ידי חטיף "העולם הערב", אך מכיוון שאסור היה לפרסם, ננקטה גישה מתוחכמת: במשך חודשים "פורסם" בתוכנית חטיף דמיוני בשם "העולם הערב" כסוג של בדיחה, ואז יום אחד הופסק לחלוטין הפרסום בתוכנית ו"עלית" החלה לשווק אותו בחנויות. בהמשך שובצה בתוכנית פרסומת סמויה של עלית בדמות פינת "כיף כף הזהב" שבה צופי התוכנית הוזמנו לנסות את מזלם ולשלות כיף כף מוזהב ממכונת צעצועים, כשבהמשך הפינה שונתה ל"טוויסט הזהב" כשבה הוחלפה המכונה ועל המתמודדים היה צריך לשלוף את חטיף הטוויסט המוזהב מהמכונה, וכן גם פרודיה על העלילונים של מסטיק בזוקה (שאחרי כן, אברי וארז היו הפרזנטורים של המותג).  כמו כן הופצו מוצרים נלווים כגון יומני תלמיד (לשנת הלימודים תשנ"ב 1991–1992) ומספר קלטות וידאו.
פורמט התוכנית

"העולם הערב" שודרה שלוש פעמים בשבוע: שתי תוכניות מקור בימים ראשון ורביעי, ובימי חמישי שודר לקט מתוכניות השבוע. שעת השידור המקורית הייתה 19:40 (ב-19:50 כבר שודרה "לילה טוב שלומפי", כדי להשכיב את הילדים לישון לפני החדשות בערוץ הראשון). בתחילה היו התוכניות קצרות מאוד, כ-10 דקות, והיו בעלות מבנה קבוע:
ראשים מדברים: ראשיהם של טל וגלעד על רקע מסך כחול, בדיאלוג קצרצר שנע בין הומור עצמי לנונסנס והזכיר במקצת את זוג הזקנים מהחבובות.
פתיח: אנימציה ממוחשבת של שם התוכנית ומצלמת וידאו מואנשת שיורה באותיות. עיצוב האנימציה וכתוביות הפתיחה נעשה על ידי אילן בוני ועדוא שביט והיא הוכנה בחברת "פריזמה תלת מימד".
קריינית הרצף (עינב גלילי, אז שחקנית צעירה ואלמונית): במחווה על קריינות הרצף בערוץ 2 הניסיוני, הייתה לתוכנית קריינית משל עצמה שהכריזה על פינות התוכנית בתוספת הגיגים, שלצערה נכתבו לה מראש כולם ולא הייתה לה יכולת להביע דעה משל עצמה. בשונה מקרייני וקרייניות הערוץ, את קריינית העולם הערב גם ראו: בסיום הפתיח היא צעדה על רקע שקופית עם סמליל התוכנית כשהיא לבושה בביגוד צבעוני ומוקצן בדרך כלל. בהמשך גדל חלקה של הקריינית בתוכנית וגם של גלילי (בתפקידים אחרים).
חדשות העולם הערב: טל וגלעד הגישו חדשות נונסנס וסאטירה מהנעשה בארץ (בעיקר ביישוב הפיקטיבי "מגדל משה" שהמציאו בימי "מה יש") ובעולם. בתחילה מרבית החומרים היו קטעי וידאו מוכנים שצולמו בחו"ל, אך עם הזמן גדל חלקם של הקטעים המקוריים.
מערכון מקורי קצר.
פרסומק: פרסומת (אמיתית) משעשעת מהעולם (יש לזכור שטרום ערוץ 2 המסחרי צפייה בפרסומות מקוריות נחשבה לסוג של אטרקציה). בהמשך הפסיקו לשדר פרסומות מיובאות ויצרו פרודיות מקוריות על פרסומות ישראליות.
מכתב וידאו: פינת "מכתבים למערכת" בגרסת הווידאו – צופי התוכנית צילמו את עצמם (או שצוות התוכנית הגיע לצלם אותם) שואלים שאלות מטופשות וטל וגלעד השיבו עליהן בהומור באולפן.
סגיר: שיר הסיום וקרדיטים.
במהלך מלחמת המפרץ ואחריה התוכנית התבססה, צברה קהל צופים נאמן, התפתחה והשתחררה מהפורמט הקבוע למערכונים ופינות בנושאים שונים ומגוונים. שעת השידור שונתה ל-19:15 והתוכניות התארכו ל-15 דקות לערך.
פורמט התוכנית > שיר הסיום

| מילות שיר הסיום | גרסתו של בסאם עזיז |
| --- | --- |
טלוויזיה חפיף (העולם הערב),  מביאה ת'סעיף (העולם הערב),  את הראש מנפחים (העולם הערב),  איזה שני מלוכלכים ב"העולם הערב".  זה לא מצחיק בכלל,  אני צופה - נהיה אומלל  עם קצת מזל, טיפת מזל,  יפסק פה החשמל.  כבר כואב לי בעין (העולם הערב),  לא נשבר לי עדיין מ"העולם הערב",  ומחר יום חדש (העולם הערב),  מה יהיה? יהיה חלש.  כל הזמן אוכלים פה קש.  נגמר השיר המטופש של "העולם הערב".: "פטריוט שוב מתקיף (העולם הערב),  את הסקאד הוא מעיף (העולם הערב),  אך בבונקר בבגדאד (העולם הערב),  מצב הרוח מעודד (העולם הערב).  היכן הוא הארגז,  שבו החבאנו את הגז?  יטעם סדאם - ויסומם,  בממ"ט הוא כבר נרדם.  בבגדאד כבר אין מים (העולם הערב),  וסדאם שותה לחיים (העולם הערב),  נחמן שי - עבדאי (העולם הערב),  מה יהיה? יהיה חלש.  כל הזמן אוכלים פה קש.  עכשיו עזיז בשיר חדש של "העולם הערב".
סגיר התוכנית נכתב והולחן על ידי אברי גלעד וארז טל, ובוצע במגוון גרסאות. הגרסה הראשונית הושרה על ידי גלעד בקול מאנפף-מתבכיין, ועליה נוספו גרסה של גלעד בקול דק עם טל שמצטרף ב"העולם הערב"; יאיר ניצני בקול בס; "גרסת הילדים הצורחים" (החביבה על סדאם חוסיין, לדברי בסאם עזיז) אף היא בביצועו של ניצני. לשיר נכתבה גם גרסה מילולית שונה בתקופת מלחמת המפרץ שביצע בסאם עזיז (ניצני).
לרגל תוכנית המאה נוצר מיקס שבוסס על סגיר התוכנית בתוספת ראפ של ארז טל ואברי גלעד ואזכורים לדמויות הקבועות ולמשפטים המייצגים שלהן. השירים הפגינו הומור עצמי כלפי המגישים ואיכות ההומור שלהם: "זה לא מצחיק בכלל, אני צופה – נהיה אומלל" (מתוך הסגיר הרגיל); "אנחנו אברי וארז, שני מלוכלכים / שותים משלוליות ואוכלים מהפחים / אחרי שברדיו הבאנו את הקריזה / התקבלנו בפרוטקציה גם לטלוויזיה" (מתוך שיר המאה). הירידות העצמיות אפיינו גם את פינת "הראשים המדברים" בפתיחת כל תוכנית (בעונות הראשונות): באחת הפינות שאל טל את גלעד מה יגידו נכדיהם כשיצפו בתוכנית, וגלעד ענה "כמה טוב שסבא מת".
ביקורות

התוכנית קיבלה לרוב לביקורת שליליות מצד מבקרי הטלוויזיה. מבקר התרבות רון מיברג כתב:
כל מה שרע ושגוי בטלוויזיה הישראלית על כל ערוציה; כל חמדנות המסך של המפורסמים ממילא; כל הזלזול התהומי בצופה, התסריט הירוד והמעליב, הפרודיה העדתית הזולה, הלהג חסר הפשר, העריכה הרעה והצילום הקלוקל, הגיעו אמש לשיא חדש של טעם רע בכיכובם של ליצני גל"ץ, ארז טל ואברי גלעד. דלות החומר של "העולם הערב" בגלגולה החדש היא כה גדולה, שאפילו פינות הסאטירה הפוליטית והחברתית, אות חיים לפעילות מוחית, נעלמו ממנה
..
הצלחת התוכנית

ההומור שהביאו איתם טל וגלעד מתוכנית הרדיו המשותפת שלהם "מה יש" התאפיין בבדיחות "נונסנס", בדמויות קומיות ומשחקי מילים רבים. תקציבה המוגבל של "העולם הערב" הביא לכך שאזורי ההתרחשות של התוכנית נעו בין אולפן קרטוני למראה לבין החצר האחורית של אולפני מימד, עם אביזרים מוגבלים ואנימציות קלושות. למרות זאת, הצליחו השניים ליצור תוכנית קומית שזכתה להצלחה עצומה בערוץ הניסיוני דאז.
התוכנית הציגה דמויות קבועות כקריינית הרצף (עינב גלילי), שגריר עיראק בישראל בסאם עזיז (יאיר ניצני), הזמרת נאוה רן (שרית סרי) והילד רובי (אברי גלעד). בינואר 1991, ערב פרוץ מלחמת המפרץ, אירחו מר טיל (טל) ומר גלעם (גלעד) באולפן "מוקש" את בסאם עזיז, שגריר עיראק בישראל. כשנשאל האם תהיה מלחמה ענה בביטחון רב "בהחלט", וכשנשאל על סיכויי נפילת טילים ענה "100%", בניגוד לתחזיות שנשמעו באותה תקופה. זמן קצר לאחר מכן הבדיחה הפכה למציאות ו"העולם הערב" הפכה ללהיט בקרב הצופים הצעירים. היא סיפקה הומור שנון ועדכני בזמן מלחמה, כשרבים מהאזרחים והתלמידים בפרט ישבו בבית, לא פעם בחדר האטום, והעבירו את זמנם בצפייה בטלוויזיה.
הפופולריות של התוכנית לא דעכה גם בתום המלחמה והיא המשיכה לשמור על הקו ההומוריסטי המקורי והייחודי לה. מלבד הצוות הקבוע שכלל (נוסף על טל וגלעד) את גלילי, מתי סרי, שרית סרי ולעיתים גם אנשי גל"צ ויוצאי "מה יש" כניצני, דורי בן זאב, יואב קוטנר, דני רובס, קובי מידן ("ולא להזריק אטרופין"), רפי רשף וגני תמיר, התארחו בתוכנית שחקנים וזמרים רבים, ביניהם: אלונה קמחי, קורין אלאל, גידי גוב, משה פרסטר וטל פרידמן, הכנר מירל רזניק, ענת וקסמן, טוביה צפיר, יואב צפיר, אלונה דניאל, קרן מור (אז עדיין אלמונית יחסית), חנוך רוזן (מיקו מנסר הבטנים), גבי שושן (מומו), שירילי דשא, דודו טופז, צביקה הדר, בועז שרעבי, להקת אתניקס, שלישיית אדלר ועוד רבים.
בתום התוכנית

שידורי "העולם הערב" הסתיימו במרץ 1993, כחצי שנה לפני פתיחת השידורים המסחריים. אברי גלעד וארז טל, שרצו להיות חלק מערוץ 2, השיגו את מטרתם והשתלבו בזכייניות (ארז בשידורי קשת ואברי ברשת) אך "העולם הערב" לא המשיכה לשידורים המסחריים מפני שאף זכיין לא רצה בה. בראשית ימי ערוץ 2 המסחרי שודרו בו שלוש תוכניות לקט של "העולם הערב", עם הקדמה ששולבה בתוכניות שהגישו השניים אז - "גלגל המזל" (ארז) ו"מהקליפייה באהבה" (אברי). מעריצי התוכנית קיוו לשובה, אולם התקוות נגוזו כשבהמשך שנות ה-90 השניים הסתכסכו וניתקו קשר. לימים הקשר חודש, אולם שניהם עברו לעשייה טלוויזיונית שונה והבהירו בהזדמנויות שונות שאין להם כוונות לחזור לעבר. עם זאת, איחוד חד פעמי נרשם ב-1999 כאשר אברי גלעד התארח בתוכנית "רק בישראל" שהגיש ארז טל והשניים ביצעו מערכון חדש עם דמותו של "משה המבודד".
בשנת 2006 חזרו אברי גלעד ועינב גלילי לשתף פעולה בתוכנית בוקר ברשת שנקראת "העולם הבוקר". בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, החלו טל וגלעד להגיש יחדיו את התכנית "יחד ננצח" במסגרת חברת החדשות בערוץ 12.
דמויות חוזרות

קריינית הרצף (עינב גלילי) – בחורה קלת דעת שפתחה כל תוכנית בהגיגיה השטחיים ומדי פעם אף הביעה את דעתה בין המערכונים.
הילד רובי (אברי גלעד) – מפיק ה"פסטיפח" של "מגדל משה" שהתחזה לילד כדי לשיר את להיטו היחיד "מים" וזכה בשלושת המקומות הראשונים בתחרות. בהמשך הופיע כילד בבגדי תינוק שמסוגל לומר או לשיר רק "מים" בקול גבוה.
צ'רלי בן מומו – צ'רלי פותח הגרונות (אברי גלעד) – אסיר ורוצח סדרתי.
משה המבודד (אברי גלעד) – טיפוס מפוקפק שמנסה בדרכים עקלקלות למכור מוצרים נדרשים בעלות חריגה, בדרך כלל מאה שקל. הופיע לראשונה במלחמת המפרץ כשמכר מסקינג טייפ, סרטי בידוד ("אני לא שודד, אני משה המבודד") במאה שקל ("אבל בעיתון כתבו חמישה שקלים!" –"אז תקנה מהעיתון בחמישה שקלים").
סדאם חוסיין (מתי סרי) – סאטירה על דמותו של סדאם חוסיין. אחת הדמויות הבודדות שכיכבו בטלוויזיה גם אחרי שהתכנית ירדה, בתוכניות אחרות כמו "5 עם רפי רשף", "אצל פרנס בטברנה" ו"תוכנית הלילה עם גורי אלפי".
בסאם עזיז (יאיר ניצני) – שגריר עיראק בישראל.
חיים מרגוע (דורי בן זאב) – נציג מבולבל מהג"א שרק מלחיץ את הצופים.
נאוה רן (שרית סרי) – זמרת מזרחית (פרודיה על זהבה בן). ידועה בלהיטיה "יאללה ביי" ו"גנֵבה" (במלעיל).
שמעון דן (אברי גלעד) – זמר הזוי ששר רק שיר אחד - "בתיה בתיה מה העניינים" ב"מיקשים" (מיקסים) שונים ומשונים.
פינות, שירים ומערכונים זכורים

בתרמיל ובמקל – חוויותיו של המטייל (אברי) בטיול לתחנה המרכזית של תל אביב ("גבעת השושנים") עם שמוליק המדריך (ארז).
מערכת החינוך – מתי סרי בתפקיד המנהל וטל פרידמן בדמות מורה מופרעת שמתעללת בתלמידים (משה פרסטר, אברי וארז), גרסה ראשונית של המורה צפדינה שתקבל לימים תוכנית משלה בערוץ. המערכון נוצר בעקבות מקרה בו מורה תלשה חלק מתנוך האוזן של תלמיד כיתה ב'.
לאכול ת'זית – פרודיה על הסרט "ללקק ת'תות". במערכון הופיעה קרן מור בתפקיד במאית הסרט, יהודית ברברש, ולאחר מכן ביצעו אברי גלעד וענת וקסמן את השיר "רציתי רק לאכול לך ת'זית וללכת הבית" בהשראת שיר הנושא של הסרט "רציתי רק ללקק לך ת'תות ואחר כך למות".
הראשנית מראש לנוער – קרן מור גילמה כתבת עיתון נוער צפונבונית שמגיעה לראיין את אברי וארז אך מתעקשת לשאול שאלות חודרניות בחוסר טאקט.
ברנדון. וברנדה. – מהגיגיהן של צמד תיכוניסטיות (שירילי דשא ושחקנית נוספת) על החיים בכלל ועל "בוורלי הילס 90210" בפרט.
כמה טוב להיות גידי גוב – שיר הערצה הומוריסטי לזמר גידי גוב עם הופעת אורח של מוני מושונוב. גוב עצמו סירב להשתתף בקליפ, אך התארח בתוכנית בהזדמנות אחרת.