stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חכיתיה

חַכִּיתִּיָה, חכתיה או חקיטיה (בספרדית: Jaquetía) היא שפה רומאנית יהודית, דיאלקט של ספרדית-יהודית (לאדינו) שהיה בשימוש יהודי החוף הצפוני והמערבי של מרוקו ובפרט מרוקו הספרדית, טריטוריה ספרדית בצפון-מערב מרוקו ובגיברלטר.
שפת החכיתיה, שמיוחסת עד לגירוש ספרד ושהתפתחה בעוד אזורים שונים בעיקר במרוקו, היא שפה יהודית המבוססת על ספרדית עתיקה ועירוב של מילים בעברית ובערבית. במיוחד בולטת בשפה זו ההגייה של החי"ת הגרונית. החכיתיה נכתבה באותיות עבריות (בין אם כתב עברי רהוט, הכתב המרובע, סוליטריאו או כתב עברי אחר) והייתה חלק משמעותי בתרבות של יהודי מרוקו הספרדית, אם כי בניגוד ללאדינו של קהילות המזרח, קיימים מעט מאוד טקסטים כתובים בשפה, והיא שימשה בעיקר לדיבור. טקסטים כתובים בלאדינו של קהילות המזרח שימשו גם את דוברי החכיתיה. כאשר בימינו כותבים טקסטים בחכיתיה, בעיקר לצורכי מחקר ולכתיבת זיכרונות, משתמשים בכללי הכתיב של ספרדית מודרנית בשינויים קלים (בניגוד ללאדינו, הנכתבת הן באותיות עבריות והן באותיות לטיניות, לפי שיטות שונות).
מכתב בחכיתיה מטנג'יר, שנכתב בסוליטריאו בשנת 1832.
מרוקו הספרדית היא טריטוריה שנמסרה לשלטון קולוניאלי ספרדי בהסכם פס בשנת 1912 ובירתה הייתה העיר תטואן. עם קבלת העצמאות מצרפת ב-1956 יצאה גם ספרד משטחה של מרוקו פרט לשתי מובלעות, סאוטה ומלייה, שעד היום (2015) נתונות בשלטון ספרדי. עם זאת, מרוקו הספרדית הייתה נתונה להשפעה ספרדית כבר עם כיבוש ספרד על ידי המוסלמים במאה ה-8. יהודים ומוסלמים שגורשו מספרד במאה ה-15 מצאו בה מקלט, והיא הייתה נתונה גם לשלטון פורטוגלי חליפות.
הקהילות העיקריות שבהן דיברו בשפת החכיתיה הם במערב מקנס, רבאט, בצפון טטואן, אל-קסר אל-כביר, לראצ'ה, אסילה, טנג'יר, סאוטה ומלייה. יהודים רבים מתטואן היגרו לאוראן שבאלג'יריה במחצית המאה ה-19, ובעקבות זאת צמחה קהילה דוברת חכיתיה (שכונתה "תטואנית") גם בעיר זו. לאחר 1956, עם עצמאות מרוקו, היגרו רוב היהודים דוברי החכיתיה לישראל, לספרד, לוונצואלה ולקנדה.
דוברי החכיתיה, בניגוד לניבי הלאדינו שדוברו באגן המזרחי של הים התיכון, עמדו בקשר רציף עם ספרדים שישבו, נסעו וסחרו בחוף הצפוני של אפריקה. כתוצאה מכך הייתה החכיתיה נתונה להשפעה חזקה יותר של הספרדית החיה והמתפתחת, בניגוד ללאדינו המזרחית, ששימרה את הספרדית הימי-ביניימית. דוגמה לכך היא סיומת ההקטנה "...יטו" הזהה בחכיתיה ובספרדית מודרנית, לעומת הסיומת "...יקו" בניבים המזרחיים של לאדינו. תופעה זו התגברה ביתר שאת החל מאמצע המאה ה-19, בהתאם להתגברות בנוכחות הספרדית במרוקו. החכיתיה עברה תהליך של רה-היספניזציה, כלומר התאמה מחודשת ללשון הספרדית המודרנית מבחינת המורפולוגיה והלכסיקון. תהליך דחיקתן של מילים ערביות מפני מילים ספרדיות נבע גם מיוקרתה הגבוהה של הספרדית לעומת הערבית בקרב דוברי השפה. באמצע המאה ה-20 כבר הייתה ההשפעה חזקה כל-כך עד כי בלשנים ראו בחכיתייה רק אוסף מאפיינים בלשון הספרדית שבפי יהודים תושבי צפון מרוקו וצאצאיהם, וגם אוסף מאפיינים זה הולך ונעלם בדורנו.
ראו גם

לאדינו
יהודי תטואן
יוסף בן עוליאל
יהודי האמזונס
לקריאה נוספת

תמר אלכסנדר-פריזר ויעקב בן-טולילה, מילה בשעתה זהב מעלתה: הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים תשס"ח.
נינה פינטו אבקסיס, הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים, הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכתייה, ירושלים: מכון בן צבי, תשע"ד - 2014.
נינה פינטו-אבקסיס, שפת היצחקים הקטנים, עת מול 240, מאי 2015, עמ' 15-17
נינה פינטו אבקסיס, טיטואן: אתר של מגעים בין תרבויות, מכן בן צבי, תשפ"א - 2020.
יעקב בן טולילה, "המבול שהיה בתיטואן וסיפורים אחרים : כרוניקות שנרשמו בספרדית היהודית מצפון אפריקה", שערי לשון: מחקרים בלשון העברית, בארמית ובלשונות היהודים מוגשים למשה בר-אשר, כרך ג', ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ח - 2008, עמ' 259-277.
יעקב בן טולילה, "חקר הספרדית-יהודית של צפון-אפריקה (חכיתיה)", אצל ת' אלכסנדר וי' בן-טולילה (עורכים), איל פריזינטי - מחקרים בתרבות יהודי ספרד, ירושלים: מרכז דוד גאון, מרכז הקשרים והוצאת כתר, תשס"ז, עמ' 164-159.
José Benoliel, Dialecto judeo-hispano-marroquí o hakitia, R. Benazeraf (publisher), Madrid: [s.n.], 1977.
José Benoliel, Diccionario Básico Jaquetía-Español, Jacobo Israel Garzón (ed.), Hebraica Ediciones, 2009.
Joseph Chetrit, "Judeo-Arabic and Judeo-Spanish in Morocco and their Sociolinguistic Interaction", Readings in the Sociology of Jewish Languages, J. Fishman (ed.), Leiden 1985, pp. 261–279.
Paul Bénichou, Romances Judeo-españoles de Marruecos, Madrid: Castalia, 1968
ז'ואקים ריפה

ז'ואקים ריפה אי קלימנט (בקטלאנית: Joaquim Rifé i Climent; נולד בברצלונה שבספרד ב-2 בפברואר 1942) הוא שחקן ומאמן כדורגל ספרדי-קטלאני ששיחק ואימן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ריפה שיחק במשך כל הקריירה שלו בברצלונה, בין 1964 ל-1976, ואף היה קפטן הקבוצה. ריפה שיחק בצד ימין של המגרש, תחילה כשחקן כנף ומאוחר יותר כקשר ומגן. ריפה, עם 535 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, הוא אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר במדי המועדון.
קריירה

ריפה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-1 בנובמבר 1964, בדרבי של ברצלונה, מול אספניול, וכבר אז בישל שער שהיה שער הניצחון. בשלוש עונותיו הראשונות, כשעוד שיחק בקו ההתקפי, הבקיע 19 שערים. עם ברצלונה זכה כשחקן בשישה תארים, שהחשוב בהם היה זכייה בלה ליגה בעונת 1973/74 עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן קרויף. בעונה זו גם הופיע ב-32 משחקי ליגה, אחד פחות מהשיא שלו - 33 הופעות בעונה הקודמת. ריפה גם זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66 ובעונת 1970/71 הגיע עמה לגמר מול לידס יונייטד. שני תאריו האחרים היו שתי זכיות בגביע הספרדי, ב-1968 וב-1971.
ריפה היה מעורב לאחד מהאירועים מעוררי המחלוקת הגדולים בכדורגל בספרד. בחצי גמר הגביע הספרדי בעונת 1969/70, במשחק בקאמפ נואו מול ריאל מדריד, תיקל ריפה את השחקן המדרידאי ולסקאס כחצי מטר מחוץ לרחבתה של ברצלונה, אך השופט גורוסטה פסק לבעיטת עונשין לטובת מדריד, שהוביל להדחתה של ברצלונה מהטורניר. כעס בקרב אוהדי הכדורגל בספרד הופנה כלפי העדפת השופטים את מדריד. השופט גורוסטה היה פסול מלשפוט את משחקיה של ברצלונה בעתיד.
במדי נבחרת ספרד הופיע ארבע פעמים והבקיע שער בודד. במשחק בכורתו ב-28 בפברואר 1968 בישל שער. משחקו האחרון היה ב-11 בנובמבר 1970 מול נבחרת צפון אירלנד.
לאחר פרישתו ממשחק עבר קורס באימון כדורגל והצטרף לצוות הטכני של המועדון. ב-1978, עוד לפני עזיבתו של המאמן הקודם לוסיאן מילר, מינה נשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייז את ריפה להיות מאמן הקבוצה. עוזרו היה אנטוני טורס, חברו בקבוצה לפני כן כשחקן. עונתו הראשונה כמאמן, עונת 1978/79, הייתה מוצלחת מאוד. בסופה זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות הגביע, לאחר ניצחון במשחק הגמר שנערך בבזל. העונה הבאה הייתה טובה הרבה פחות, וכבר באמצע העונה החליפוֹ הלניו הררה עקב ביצועיה הדלים של הקבוצה ועקב יחסיו הרעועים עם חלק משחקני הקבוצה.
ב-1984 הקים בית ספר יוקרתי לכדורגל בברצלונה בשם "Escuela TARR" (בית ספר טאר"ר), כראשי תיבות של מקימיו: אנטוני טורס, חואן מנואל אסנסי, ריפה וקרלס רשאק. בין 2000 ל-2003 היה המנהל הטכני של מדור הכדורגל במועדון.
ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל

ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: José I de Portugal; ‏6 ביוני 1714 – 24 בפברואר 1777) היה מלך פורטוגל בין השנים 1750–1777.
ביוגרפיה

ז'וזה הראשון נולד בליסבון ב-6 ביוני 1714, לז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל ולמריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג. בשנת 1729 התחתן ז'וזה עם מריאנה ויקטוריה מספרד, בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד, בעוד שאחותו ברברה מפורטוגל התחתנה עם בנו של פליפה פרננדו, לימים מלך ספרד.
בשנת 1750 מת אביו ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, וז'וזה עלה במקומו לשלטון. ב-1 בנובמבר 1755 בשעה 9:40 בבוקר התחוללה בליסבון רעידת אדמה קשה. הרעידה הייתה אחת הרעידות ההרסניות בהיסטוריה, וכתוצאה ממנה נהרגו בין 60 ל-100 אלף איש (המספר המדויק אינו ידוע). בנוסף, יצרה רעידת האדמה גל צונאמי ושריפות רבות, שגרמו להרס כמעט מוחלט של ליסבון. בעקבות הרעידה הקצינו המתחים הפוליטיים בפורטוגל וחוסלו לחלוטין שאיפותיה הקולוניאליות של המדינה. במזל רב יצאה המשפחה המלכותית ללא פגע. לאחר שהגיעו למיסה בבוקר האירוע, ביקשה אחת מבנותיו לנפוש הרחק מליסבון, וכבקשתה עזבו המלך ואנשי חצרו את העיר. לאחר האסון פיתח ז'וזה פחד משהייה בין קירות, ואנשי חצר המלך שוכנו בקומפלקס ענק של אוהלים וביתנים בגבעות אז'ודה, בפרבריה של ליסבון. הקלאוסטרופוביה של המלך לא דעכה, ורק יום לאחר מותו החלה בתו, מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, בבניית ארמון אז'ודה, באותו מקום בו עמד מחנה האוהלים. בנוסף למלך, שרד גם ראש הממשלה סבשטיאאו דה מלו, המרקיז מפומבל, את הרעידה. דווח כי לאחר הרעש אמר דה מלו "כעת? קברו את המתים והאכילו את החיים", ומיד החל בשיקום והבראת העיר. הוא שלח לעיר כבאים לכיבוי השריפות, והורה על פינוי אלפי הגופות טרם יופצו מחלות. בניגוד לנוהג המקובל ולרצונותיהם של נציגי הכנסייה, גופות רבות הועלו על דוברות ונקברו בים. גרדומים הוקמו במספר נקודות בליסבון כדי למנוע אנדרלמוסיה בעיר ההרוסה, ובעיקר במטרה למנוע מעשי ביזה ברחבי העיר. לפחות 34 אנשים הוצאו להורג. הצבא הפורטוגזי כיתר את העיר לשם עצירת אנשים שיוצאים מהעיר ויכולים לעזור בפינוי ההריסות.
זמן קצר לאחר הרעידה שכרו ראש הממשלה והמלך אדריכלים ומהנדסים, ותוך פחות משנה לאחר מכן הייתה ליסבון נקייה מהריסות ותחת בנייה מסיבית. המלך היה נלהב מבניית עיר חדשה ומתוכננת היטב: כיכרות גדולות ושדרות רחבות היה ה"מוטו" החדש של ליסבון. כשנדרש ראש הממשלה לצורך ברחובות כה רחבים הוא ענה: "יום אחד הם ייחשבו לצרים" (um dia hão-de achá-las estreitas); ואכן, כיום הרחובות הרחבים מועילים במיוחד לאור התחבורה הכבדה בליסבון.
במהלך מלחמת שבע השנים עמדה ממלכת פורטוגל לצידם של בריטניה ופרוסיה, ובעקבות כך פלשה ספרד לפורטוגל בשנת 1762. בריטניה הגבה על כך בשולחה 7,000 חיילים לסיוע לפורטוגל, ובסופו של דבר הצליחו הכוחות הבריטים והפורטוגזיים להדוף את הכוחות הספרדים בחזרה לספרד. בשנת 1763 נחתם חוזה פריז, שהחזיר את המצב לקדמותו.
ב-24 בפברואר 1777 מת ז'וזה הראשון בסינטרה, ובתו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל עלתה לשלטון יחד עם בעלה-אחיו פדרו השלישי, מלך פורטוגל.
משפחתו

בשנת 1729 התחתן ז'וזה עם מריאנה ויקטוריה מספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מריה הראשונה, מלכת פורטוגל (1734–1816)
מריה אנה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל (1736–1813)
בת (1762)
מריה דורוטיה, נסיכת פורטוגל (1739–1771)
בן (1742)
בן (1742)
בן (1744)
בנדיטה, נסיכת פורטוגל (1746–1829)
חוק תביעת הזכויות 1689

חוק תביעת הזכויות (באנגלית: Claim of Right) הוא חוק שנחקק על ידי הפרלמנט הסקוטי בשנת 1689, ומהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי עד ימינו.
בעקבות המהפכה המהוללת בה נמלט ג'יימס השני, מלך אנגליה מאנגליה ובהזמנת הפרלמנט הבריטי ויליאם דוכס אורנג' פלש עם צבאו לאנגליה על מנת להגן על הפרלמנט, הועברה לידי ויליאם השלישי מגילת זכויות בה הוצע לו למלוך באנגליה בתמורה לשמירה על זכויות הפרלמנט ותושבי אנגליה. באותה עת היה ג'יימס השני גם מלך סקוטלנד ואירלנד.
בעקבות החלטות פרלמנט הכנס וחקיקת חוק הזכויות 1689 על ידי הפרלמנט הבריטי נקבע בחוק כי ג'יימס ויתר על כיסאו, ועל זכותו וזכות צאצאיו לרשת את הכתר הבריטי. החלטה זו יצרה קשיים בסקוטלנד (שהייתה באותה עת ממלכה נפרדת) מאחר שג'יימס לא נמלט משטחי סקוטלנד (אלא רק משטחי אנגליה), ולכן הבסיס החוקי לקביעה כי ג'יימס ויתר על כיסאו לא היה תקף בסקוטלנד. על מנת לפתור משבר חוקתי זה, התכנס הפרלמנט הסקוטי ב-4 בנובמבר 1689 ואישר את חוק תביעת הזכויות הקובע מספר זכויות יסוד של המשפט החוקתי הסקוטי באותה עת. מאחר שג'יימס הפר זכויות אלה, נקבע כי ג'יימס ויתר על זכותו לכתר סקוטלנד. הכתר הוצע לויליאם השלישי ולמרי השנייה, אשר קיבלו את ההצעה ב-5 בנובמבר 1689 בארמון וייטהול שבלונדון, והוכרזו כמלכי סקוטלנד.
ראו גם

חוק הזכויות 1689
זיטה מלוקה

| --- | --- |

גופתה החנוטה של זיטה בבזיליקת סן פרדיאנו בלוקה
 לידה:  1218 לערך מונטסגרדי, ליד לוקה
 פטירה:  27 באפריל 1272 לוקה
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 קאנוניזציה:  1696 על ידי אינוקנטיוס השנים עשר
 חג:  27 באפריל
 פטרונית של:  משרתים ומשרתות, עקרות ועקרי בית, מפתחות אבודים, אנשים אשר לועגים להם בשל אדיקותם, קורבנות אונס, נשים רווקות שהן מאמינות מן השורה, מלצריות ומלצרים
זיטה (באיטלקית: Zita;‏ 1218 לערך – 27 באפריל 1272) נחשבת קדושה בנצרות. זיטה היא קדושה איטלקייה, הנחשבת לפטרוניתם של המשרתים. המאמינים גם מתפללים אליה למציאת מפתחות אבודים.
זיטה נולדה בכפר ליד לוקה ובגיל שתים עשרה החלה לעבוד כמשרתת בבית משפחת פאטינלי בעיר לוקה. היא סבלה רבות מיחס אדוניה, למרות עבודתה המסורה; אך מאוחר יותר הפכה לראש משק הבית.
בגיל חמישים נפטרה. אחרי מותה התפתח פולחן וב-1278 שכרה משפחת פאטינלי נוטריון שיתעד את הנסים המיוחדים לזיטה. הנסים המתועדים ביססו את פולחן זיטה. ב-1580 התגלה, לטענת המאמינים, כי גופתה השתמרה כמומיה. הגופה החנוטה שמורה בבזיליקת סן פרדיאנו בעיר לוקה. ב-1696 הכריז עליה אינוקנטיוס השנים עשר כקדושה.
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (1967)

| --- | --- |

 תאריך:  29 ביולי 1967 
 מיקום:  מפרץ טונקין 
 קואורדינטות:  19°09′05″N 107°23′05″E﻿ / ﻿19.15138889°N 107.38472222°E﻿ / 19.15138889; 107.38472222
 הרוגים:  134 
 פצועים:  161 
  (למפת וייטנאם מוגדלת) האנוי הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו דה נאנג ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד התאונה בנושאת המטוסים פורסטל(למפת וייטנאם רגילה) האנוי הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו דה נאנג ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד התאונה בנושאת המטוסים פורסטל
 
אש והריסות על סיפון הפורסטל
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל (באנגלית: 1967 USS Forrestal fire) אירעה ב-29 ביולי 1967. במהלך פעילות מבצעית במלחמת וייטנאם, תקלה כלשהי יזמה ירי של רקטת אוויר-קרקע, שהייתה מותקנת על מטוס שחנה על סיפון האונייה. היא פגעה במכל דלק נתיק וחוללה שרפה של דלק מטוסים ופיצוצי תחמושת מטוסים. באסון נהרגו 134 אנשים, הושמדו 21 מטוסים ונגרם נזק רב לנושאת המטוסים. היה זה אסון השרפה החמור ביותר על סיפון נושאת מטוסים אמריקאית מאז מלחמת העולם השנייה.
רקע

נושאת המטוסים פורסטל הייתה נושאת מטוסים בעלת הדחק של 81,101 טון והנעה קונבנציונלית, הראשונה בסדרה של ארבע נושאות המטוסים מסדרת פורסטל והראשונה בצי ארצות הברית שתוכננה מראש לשימוש מטוסי סילון. היא נכנסה לשימוש בשנת 1955 ונקראה על שמו של מזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית. צוותה מנה כ-5,500 קצינים ומלחים.
הפורסטל יצאה מנמל נורפוק ב-6 ביוני 1967. היא הפליגה לאוקיינוס השקט דרך האוקיינוס ההודי ועגנה בפיליפינים. ב-24 ביולי הגיעה לעמדת הקרב שלה - תחנת יאנקי שבמפרץ טונקין. שם פתחה למחרת בפעילות אווירית נגד מטרות בצפון וייטנאם. במהלך ארבעה ימים ערכו מטוסיה כ-150 גיחות מבצעיות.
רקע > אספקת פצצות האוויר הפגומות לפורסטל

ב-28 ביולי העבירה אוניית תחמושת אספקה לפורסטל. היא כללה 16 פצצות אוויר בנות 1,000 ליברות מדגם AN-M65A1. הן הובאו ממצבור תחמושת של הצי בפיליפינים ונועדו לשימוש לגל התקיפה השני של הפורסטל ביום המחרת. פצצות האוויר התקניות החדישות של הצי - פצצת סימן 83 - היו בעלות מעטה מתכת עבה וממולאות בחומר נפץ מתרכובת H6 היציבה. לעומתן, הפצצות מדגם AN-M65A1 היו דגם ישן, בעל מעטה מתכת דק וממולא בחומר נפץ מתרכובת B. לזו היו מספר חסרונות: היא הייתה רגישה יותר לחום ולזעזועים, ואם אוחסנה שלא כראוי הייתה עלולה להפיק בעת הפעלתה עוצמה גדולה עד 50% מהמתוכנן.
הפצצות שסופקו לפורסטל היו ישנות - חלקן יוצרו עוד ב-1935 - והן אוחסנו בפיליפינים במשך שנים רבות בתנאים לא הולמים כשהן חשופות לטמפרטורות גבוהות. המעטים שלהן היו מצופים בשכבות של חלודה ולכלוך. ארגזי האחסון שלהן היו מעופשים ורקובים, וחמור מכל - חלקן דלפו פרפין, סימן שהעיד בבירור כי חומר הנפץ שבהן עבר שינויים עקב הזמן הרב שחלף מאז ייצור הפצצה וחשיפה לחום ולחות. למעשה, פצצות אלו נלקחו לשימוש רק בשל מחסור חמור של הצי בפצצות האוויר החדישות מסימן 83. המחסור בהן התפתח בעקבות הדרישה הרבה לפצצות אלו במסגרת מבצעי האוויר הנרחבים שניהל הצי נגד צפון וייטנאם במסגרת המלחמה מולם.
מפקד בסיס התחמושת בפיליפינים, שהעביר את הפצצות אל אוניית התחמושת לצורך הובלתן אל הפורסטל, נחרד ממצבן עד כי סירב תחילה למסור אותן לשימוש מבצעי וסבר שהפקודה לכך נבעה מטעות בניירת. הוא מסר אותן לאוניית התחמושת לאחר שקיבל פקודה בכתב לכך ממפקדת מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, אשר פטרה אותו מאחריות למצב הפצצות.
גם אנשי מחלקת התחמושת של הפורסטל, שחלקם לא ראו מעולם פצצות מהדגם הישן, נחרדו למראה מצבן וחלקם אף לא רצו לטפל בהן. היו שהציעו להיפטר מיד מן הפצצות ולהטילן לים. כיוון שאיש מהם לא רצה לקחת את האחריות על סילוק מטען הפצצות שנועד לתקיפה ביום הבא, הועברה במעלה שרשרת הפיקוד בקשה לעשות זאת. קציני התחמושת ציינו שלדעתם הפצצות היוו סכנה מיידית לביטחון האונייה וביקשו לסלקן. הבקשה הגיעה עד למפקד האונייה, קפטן ג'ון בלינג (John Beling). בלינג דרש מאוניית התחמושת לקחת את הפצצות בחזרה ולספק במקומן פצצות מסימן 83, אך נענה שאין לאוניית התחמושת פצצות אחרות במקומן. מאחר שהפצצות נדרשו לו לשם ביצוע גיחת התקיפה השנייה למחרת ולא היה להן תחליף, החליט בלינג, באי רצון, להשתמש בהן. הוא נענה לדרישת קציני התחמושת לאחסן את הפצצות הפגומות על הסיפון ולא במחסן התחמושת של האונייה, שהתפוצצות בו הייתה עלולה בנקל להביא להשמדת האונייה כולה.
לאחר התאונה

לאחר האסון הפליגה נושאת המטוסים לבסיס של הצי בפיליפינים. היא עגנה שם מה-31 ביולי ועד 11 באוגוסט לשם ביצוע תיקונים זמניים, אשר איפשרו שימוש בסיפון הטיסה שלה. ב-12 בספטמבר הגיעה האונייה לפלורידה ופרקה שם את מטוסיה, וב-14 בספטמבר הגיעה לנמל נורפוק שבוירג'יניה וזכתה שם לקבלת פנים מידי 3,000 בני משפחה וחברים של אנשי צוותה. ב-19 בספטמבר הוכנסה האונייה לשיפוץ במספנת הצי בנורפוק ושהתה שם עד ה-8 באפריל 1968 לשם ביצוע תיקונים מקיפים.
ב-14 בינואר 1969 אירעה תאונה דומה על סיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז. באירוע נספו 27 מאנשי צוות האונייה ו-344 נפצעו.
לאחר התאונה > חקירת התאונה

ועדת החקירה שמונתה לחקירת האסון לא הצליחה לקבוע בוודאות מדוע אירע. עם זאת, היא הגיעה למסקנה כי קרוב לוודאי שהוא אירע עקב ירי רקטת הזוני, שהתאפשר עקב שורה של כשלי בטיחות. הרקטה נורתה, ככל הנראה, עקב נחשול מתח חשמלי שהתרחש בעת שהמטוס חדל לצרוך חשמל מגנרטור חיצוני ועבר לשימוש בכוח חשמלי פנימי משלו. פין בטיחות ברקטה היה אמור למנוע מזרם חשמלי להגיע אל מנוע הרקטה, אך היה ידוע שרוחות עזות העיפו לעיתים את הפינים ממקומם. אמצעי בטיחות נוסף היה חוט חשמלי שאמור היה להיות מחובר לרקטה רק כאשר המטוס הנושא אותה היה כבר מחובר למעוט ועומד בפני שיגור. התברר שבפועל הוראה זו לא קוימה בפורסטל וזאת ברשות ועדת הנשק של האונייה, כך שלעיתים חוברו החוטים לרקטות בעת שמטוסי הקרב עדיין המתינו לתורם להתחבר למעוט. כמו כן נקבע שהשימוש בפצצות האוויר הישנות רק החמיר את ממדי האסון ותוצאותיו.
התאונה הביאה לנקיטת נהלים חדשים בכל הנוגע לבטיחות אמצעי לחימה על סיפון נושאות המטוסים של צי ארצות הברית. הלקחים שהופקו מהאסון הוטמעו באימוני כלל צוותי בקרת הנזקים של אוניות הצי האמריקני. בין השאר הוכנסו שיפורים רבים בציוד כיבוי האש בנושאות המטוסים של הצי והובהר הצורך במתן אימון בכיבוי אש ובקרת נזקים לכל אדם השוהה על סיפון אונייה של הצי.
שמונה עשר מחללי האסון נקברו בקבר אחים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. שמות החללים באסון הונצחו על גבי אנדרטת חללי מלחמת וייטנאם בוושינגטון די. סי..
השרפה בשיאה
אנשי צוות בשלהי פעולות הכיבוי על הסיפון
הריסות עשנות על הסיפון
חור שקרעה התפוצצות פצצה בסיפון הטיסה המשוריין
לקריאה נוספת

Gregory A. Freeman (2004), Sailors to the End: the Deadly Fire on the USS Forrestal and the Heroes who Fought it, HarperCollins.
תרשים של עמדות המטוסים על הסיפון האחורי בעת התאונה. משמאל מסומן המטוס שממנו נורתה הרקטה. מימין מסומנים מטוסיהם של וייט ומקיין
ז'ואקין סייס

ז'ואקין סייס (בהולנדית: Joaquin Seys; נולד ב-28 במרץ 2005 באוסטנדה שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים

סייס שיחק במחלקת הנוער של אוסטנדה, ובשנת 2012 עבר למחלקת הנוער של קלאב ברוז'. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-20 ביולי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 2-1 לרויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת הסופר קאפ הבלגי לשנת 2024. ב-26 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, בתיקו 1-1 נגד מכלן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2024/2025, בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 3-0 לבורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2024/2025.
הערות שוליים

↑  DPG Media Privacy Gate, myprivacy.dpgmedia.be
↑  OFFICIEEL: Club Brugge geeft 17-jarige verdediger profcontract tot 2024, VoetbalPrimeur.be (בהולנדית (פלמית))
↑  Club Brugge vs. Union Saint-Gilloise - 20 July 2024 - Soccerway, int.soccerway.com
↑  L'Union signe une première depuis 2004 en battant le Club Bruges, RTL Info, ‏2024-07-20 (בצרפתית)
↑  Club Brugge vs. Mechelen - 26 July 2024 - Soccerway, int.soccerway.com
↑  Club Brugge vs. Borussia Dortmund - 18 September 2024 - Soccerway, int.soccerway.com
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'ואקין סייס".
התקף ניתוק

| --- | --- |
 תחום:  נוירולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  1183858 
 MeSH:  D004832
 סיווגים
 ICD-10:  G40.3 
 
התקפי ניתוק הם סוג אחד מבין סוגי התקפים אפילפטיים רבים. התקפים אלו נקראים לעיתים התקפי פטי מל (מן הצרפתית עבור מחלה קטנה). המונח היה קיים כבר בסוף המאה ה-18‏.
מבוא

התקפי ניתוק הם התקפים אפילפטיים כלליים קצרים (בדרך כלל פחות מ-20 שניות) שמתחילים ומסתיימים בפתאומיות. יש להם שני מרכיבים מרכזיים: 1. מבחינה קלינית, הפרעה במצב ההכרה (ניתוק) ו- 2. ב- EEG רואים התפרקויות זיז-גל איטיות. נוהגים לחלק התקפי ניתוק בצורה רחבה להתקפי ניתוק טיפוסיים ושאינם טיפוסיים. התקפי ניתוק טיפוסיים מתרחשים, בדרך כלל בהקשר של אפילפסיה כללית אידיופתית (שלא ידוע מקורה) וה- EEG מראה התפרקויות זיז-גל כלליות מהירות בתדר 2.5 הרץ. המילה "טיפוסי" היא יותר כדי להבחין אותם מניתוקים שאינם טיפוסיים ולא כדי להגדיר אותם כ"קלאסיים" או מאפיינים של סינדרום מיוחד.
א. התקפי ניתוק שאינם טיפוסיים מתרחשים רק בהקשר של סוגי אפילפסיה סימפטומטית או קריפטוגנית חמורה של ילדים עם לקויות למידה שסובלים גם מהתקפים תדירים של סוגי אפילפסיה אחרים כמו א-טונית, טוני ומיוקלונית. ב. ההתחלה והסיום אינם כל כך פתאומיים וההבדל בטונוס הוא בולט יותר. ג. ה-EEG הוא איטי, פחות מ 2.5 הרץ בזיזים וגלים איטיים.
הצגה קלינית

הביטוי הקליני של התקפי ניתוק משתנים בצורה משמעותית בין חולים שונים. הפרעה להכרה הוא היסוד האיקטלי (פרכוסי) ויכול להיות הסימפטום הקליני היחיד, אך הוא משולב, בדרך כלל בביטויים אחרים. המאפיין המזהה של התקפי ניתוק הוא בתחילה הפרעה קצרה ופתאומית להכרה, הפסקת הפעילות אותה עושים, מבט בוהה ואפשרי גם גלגול איטי של העיניים כלפי מעלה. אם החולה מדבר הדיבור יהיה איטי או יופסק, אם הוא הולך הוא יעמוד כמשותק. אם הוא אוכל המזון לא יגיע לפיו. בדרך כלל החולה לא יגיב כאשר ידברו אליו. אצל אחדים ההתקף ייפסק כשידברו אליהם. ההתקף נמשך בין כמה שניות לחצי דקה ונעלם במהירות בה התחיל.
ניתוק עם הפרעה להכרה רק בהתאם לתיאור לעיל.
ניתוק עם מרכיבים קלוניים מתונים. כאן התחלת ההתקף אינה שונה מהראשון, אבל המרכיבים הקלוניים יכולים להיות בעפעפיים, בפינת הפה או בקבוצות שרירים אחרות והם יכולים להיות שונים בחומרה מתנועות שכמעט בלתי אפשרי להבחין בהן עד קפיצות מיוקלוניות כלליות. חפצים שמחזיקים ביד עלולים ליפול.
ניתוק עם מרכיבים א-טוניים. כאן יכולה להיות הפחתה בטונוס השרירים המשמש את היציבה כמו גם את הגפיים מה שגורם לצניחת הראש, לעיתים של הגוף כולו, הרפית הזרועות ושל האחיזה. לעיתים נדירות הטונוס חלש דיו עד כדי כך שהוא גורם לאדם ליפול.
ניתוק עם מרכיבים טוניים. כאן עלולות להיות התכווצויות שרירים טוניות בזמן ההתקף הגורמות לעלייה בטונוס השרירים שיכול להשפיע על השרירים המותחים או על השרירים הכופפים בצורה סימטרית או לא סימטרית. אם החולה עומד הראש עלול להימשך אחורה והגוף להתקשת. דבר זה יכול לגרום להליכה אחורה. הראש יכול להיות משוך בצורה טונית לצד אחד.
ניתוק עם אוטומטיזמים. תנועות מכוונות או חצי מכוונות המתרחשות בעת התקף ניתוק הן שכיחות ויכולות להיות בטווח שבין ליקוק שפתיים ובליעה ועד מישוש בגדים והליכה חסרת מטרה. אם מדברים אל החולה הוא יכול לנהום לכיוון הקול המדבר ואם נוגעים בו הוא ישפשף את מקום הנגיעה. אוטומטיזמים הם משוכללים למדי ויכולים להיות מורכבים מהתנועות המתוארות לעיל או להיות כל כך פשוטים עד שלא יבחינו בהם במבט שטחי.
ניתוק עם מרכיבים אוטונומיים. אלה יכולים להיות חיוורון ולעיתים שכיחות פחות הסמקה, הזעה, התרחבות האישונים ואי שליטה בסוגר השתן.
לעיתים קרובות יש צורות מעורבות של ניתוקים. התקפים אלה יכולים לקרות כמה פעמים ביום או, במקרים אחדים, מאות פעמים ביום עד כדי כך שהאדם אינו מסוגל להתרכז בבית הספר או במצבים אחרים הדורשים תשומת לב.
הצגה קלינית > גורמים המזרזים התקפי ניתוק

ניתן לגרום ניתוקים טיפוסיים בקלות על ידי נישום יתר אצל יותר מ-90% מן החולים. זהו מבחן אמין לאבחון התקפי ניתוק: מבקשים אדם שחושדים שהוא סובל מהתקפי ניתוק לנשום במהירות. כשסופרים את הנשימות שלו או שלה. ניתן, גם, לזרז את ההתקף על ידי גירוי של אור מקוטע. מיוקלונוס של העפעף הוא תוספת קלינית שכיחה.
תסמונות של סוגי אפילפסיה אידיופתית כללית עם התקפי ניתוק

אלה כוללות: אפילפסיה של ניתוקים בילדות, אפילפסיה מיוקלונית של גיל הנעורים, אפילפסיה עם ניתוקים מיוקלוניים. יש כאלה שסבורים שגם תסמונות אחרות כמו תסמונת ז'וֹווֹן (Jeavons syndrome – מיוקלונוס של העפעף עם ניתוקים) ואפילפסיה כללית אידיופתית עם ניתוקי פנטום (מדומיינים) הן גורמים המזרזים התקפי ניתוק.
ידוע שסוגי התקפים אלה קורים לחולים הסובלים מפורפיריה וניתן להפעיל אותם על ידי מתח או גורמים אחרים הגורמים לפורפיריה.