stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד סוזוקי
אקטיביזם נגד שינוי אקלים

סוזוקי הפך לדובר בעל השפעה רבה בנוגע להתחממות הגלובלית.[דרוש מקור] בפברואר 2008 הוא הפציר בסטודנטים מאוניברסיטת מקגיל לגנות פוליטיקאים שלא פועלים כראוי כתגובה לשינויי האקלים, עם הטענה "האתגר שלי אליכם הוא להתאמץ ולגלות האם ישנן דרכים חוקיות לזרוק את המנהיגים-כביכול שלנו לכלא מאחר שמעשיהם בעצם גובלים בפשיעה."
סוזוקי דוגל באופן חד משמעי בעמדה ששינויי האקלים הם בעיה דחופה וגדולה מאוד, שלפי "הרוב המוחץ של המדענים" היום, נוצרה באשמת פעילות האנושות. באתר האינטרנט של הקרן של דייוויד סוזוקי, הטענה הבאה מודגשת:
הדיון העוסק באמיתת שינויי האקלים הסתיים. הוכחות חזקות מכל הכולם - כולל אירועי מזג-אוויר חריגים, שיאי טמפרטורות, קרחונים נעלמים, וגובהיי פני-ים העולים - כולם מצביעים על העובדה ששינויי האקלים חלים עכשיו, ובקצב הרבה יותר מהיר מהמצופה.
הרוב המוחלט של המדענים החוקרים את שינויי האקלים מסכימים שפעילויות האנושות אחראיות לשינויי האקלים. הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים באו"ם, המורכב ממעל ל-2,500 מדענים מ-130 מדינות שונות, הוא אחד מגופי המדענים הבינלאומיים הכי גדולים שאי-פעם התאספו על מנת לחקור בעיה מדעית. ה-IPCC הגיע למסקנה שרוב ההתחממות שנצפתה במשך 50 השנים האחרונות היא תכונת-לוואי של פעילויות האנושות. ממצאיו אושרו בפומבי על ידי האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), כל מדינות ה-G8, בנוסף לסין, הודו וברזיל.
סוזוקי טוען שלמרות המוסכמה הגוברת, לא מעט אנשים בציבור ובמדיה נשארו עם ספק לגבי המדע במשך שנים רבות. הגורם לבלבול בנוגע לשינויי האקלים, על-פי סוזוקי, נבע מקמפיין מאורגן של מידע-מטעה (דיסאינפורמציה). "כמות מצומצמת של כותבי ביקורת" מכחישה את העובדה ששינויי האקלים הם תוצאה של האנושות. אלו ש"סקפטיים" לגבי שינויי האקלים, טוען סוזוקי, ברוב המקרים אינם מדענים ואינם מכוונים את ביקורותיהם אל כתבי-עת מדעיים ציבוריים, אלא לכיוון המדיה, הציבור הרחב, ואל קובעי-מדיניות. המטרה שלהם היא "לעכב את הפעילות נגד שינויי האקלים." על-פי סוזוקי, הספקנים מומנו באופן רחב על ידי תאגידי פחם ונפט, כדוגמת ExxonMobil. הם מקושרים ל"קבוצות לובי הממומנות על ידי תעשיות", כגון ה-Information Council on the Environment.
באוקטובר 2012, בהתייחסותו לאקטיביזם להפיכת שינויי האקלים, סוזוקי הצהיר לרבקה טרבוטון, "את יודעת, בקי? הפסדנו."
פרשנות חברתית > הגירה

במגזין החדשות הצרפתי L'Express, סוזוקי טען שמדיניות ההגירה של קנדה היא "מגעילה" ("אנחנו גונבים למדינות דרומיות את מנהיגיהם לעתיד, ורוצים להרחיב את האוכלוסייה שלנו על מנת לתמוך בצמיחה כלכלית") והתעקש ש"קנדה כבר מלאה לגמרי" ("האזורים השימושיים שלנו הולכים וקטנים"). טענות אלו הניעו את שר ההגירה של קנדה, ג'ייסון קני, לגנות את סוזוקי כ"שונא זרים", ואת טענותיו כ"רעילות".
פרשנות חברתית > מערכת המשפט הקנדית

במשך הראיון שלו אצל כתב החדשות טוני ג'ונס ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC בספטמבר 2013, סוזוקי טען שראש הממשלה הקנדי סטיבן הרפר בונה בתי כלא נוספים למרות ששיעורי הפשיעה בקנדה יורדים. הוא הסיק שבתי הכלא נבנו על מנת שסטיבן הרפר יוכל לכלוא פעילי איכות-הסביבה. ג'אן קריסטופר דה-לה-רו, דובר של שר בטיחות הציבור סטיבן בלייני, הפריך את הטענה, בדגש על העובדה שממשלת קנדה לא בונה בתי כלא נוספים, ושאין תוכניות כאלו באופק. עם זאת, היו רישומים של בזבוז כספים פדרלי על בתי כלא, הכלל הרחבת בתי כלא ישנים, על מנת להתכונן לגידול באוכלוסיית האסירים. הדעה הרווחת היא שמקרה זה הוא תוצאה של חקיקה כדוגמת חוק ההתמודדות נגד פשעים אלימים, חוק המאריך את פסק הדין. בשנים 2010–2011 "517$ מיליון בוזבזו על בניית בתי כלא".
טביעת הרגל הפחמנית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוזוקי בעצמו מתאבל על כך שבנסיעותיו להפצת המסר לגבי האחריות לשינויי האקלים, באופן מצטבר הוא "בזבז מאות טונות של פחמן יותר מאשר ההגבלה שלו". הוא הפסיק לבקר מחוץ לאמריקה הצפונית והחל "לדחוס" את המפגשים וההרצאות שלו יחדיו על מנת להפחית את טביעת הרגל הפחמנית שלו. לפיו, העדפתו היא להיפגש ולהרצות רק דרך שיחות וידאו.
חיים אישיים

נישואיו הראשונים היו לאהובתו מימי התיכון ג'ואן , עימה הביא שלושה ילדים. נישואיו השניים היו לסופרת טרה אליזבת קוליס בשנת 1972, עימה הביא שתי בנות סריקה וסוורן, אקטיביסטית סביבתית, נואמת וסופרת .
ספרים

סוזוקי כתב 52 ספרים, ביניהם 15 לקהל יעד צעיר, כולל David Suzuki: The Autobiography, Tree: A Life Story, The Sacred Balance, Genethics, Wisdom of the Elders, Inventing the Future, וסדרת ספרי המדע לילדים רבת-המכר שלו Looking at Senses. הרשימה הבאה כוללת חלק מהוצאותיו לאור של סוזוקי:
Sciencescape - The Nature of Canada שנת 1986 - עם הנס בלום ומרג'ורי הריס
Pebbles to Computers: The Thread שנת 1986 - עם הנס בלום וסטפורד ביר
Metamorphosis: Stages in a Life שנת 1987
Genethics: The Clash between the New Genetics and Human Values שנת 1990
It's a Matter of Survival שנת 1991
Time to Change שנת 1994
The Japan We Never Knew: A Journey of Discovery שנת 1997 - עם קייבו אואיווה
From Naked Ape to Superspecies שנת 1999 - עם הולי דרסל
More Good News שנת 2003
David Suzuki: The Autobiography שנת 2006
The Sacred Balance שנת 2007
David Suzuki's Green Guide שנת 2008 - עם דייוויד בויד
The Big Picture: Reflections on Science, Humanity, and a Quickly Changing Planet שנת 2009 - עם דייוויד טיילור
The Legacy: An Elder's vision for a sustainable future שנת 2010 - עם מרגרט אטווד
Force of Nature: The David Suzuki Movie שנת 2010, סרט דוקומנטרי בן 93 דקות
פרסים והצטיינות

סוזוקי מונה למסדר קנדה, קודם כל כקצין (שנת 1976), ולאחר מכן בשנת 2006 עלה לרמת "חבר" (Companion). לאחר מכן, מונה למסדר קולומביה הבריטית (שנת 1995), וקיבל את פרס UNESCO's Kalinga Prize לפרסום המדע, ורשימה ארוכה של פרסי הצטיינות קנדיים ובינלאומיים.
בשנת 2004, סוזוקי נבחר בתור אחד מתוך עשרת "The Greatest Canadians" על ידי הקהל של רשת CBC. בהצבעה האחרונה הוא דורג במקום חמישי, שעיטר אותו בתור "The Greatest living Canadian". סוזוקי אמר הוא עצמו הצביע לטומי דאגלס, שבסוף זכה במקום הראשון.
בשנת 2006, סוזוקי זכה בפרס Bradford Washburn במוזאון המדע של בוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 2007, סוזוקי קיבל את פרס זכויות-האדם הבינלאומי בהערכה מקבוצת Global Exchange.
בשנת 2009, סוזוקי קיבל את פרס הקיום הנכון המכובד.
בשנת 2012, סוזוקי קיבל 16 פרסים אקדמאים משמעותיים, ומעל ל-100 פרסים אחרים.
הים שבפנים

| --- | --- |

 בימוי:  אלחנדרו אמנבר 
 הופק בידי:  אלחנדרו אמנבר, פרננדו בווריאה 
 תסריט:  אלחנדרו אמנבר, מתאו חיל 
 עריכה:  אלחנדרו אמנבר 
 שחקנים ראשיים:  חאווייר ברדם Celso Bugallo Aguiar Josep Maria Pou Clara Segura Alberto Amarilla Bermejo Francesc Garrido Marta Larralde Alberto Jiménez אנדריאה אושיפינטי בלן רואדה Mabel Rivera לולה דונייס טאמאר נובאס Joan Dalmau i Comas 
 מוזיקה:  אלחנדרו אמנבר 
 צילום:  חוויאר אקירסארוב 
 מדינה:  ספרד 
 חברת הפקה:  PRISA, UGC Images, Himenoptero, Sogecine, Eyescreen 
 חברה מפיצה:  Fine Line Features, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 במרץ 2005 
 משך הקרנה:  125 דק' 
 שפת הסרט:  ספרדית, גליסית, קטלאנית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ספרד 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 הכנסות באתר מוג'ו:   seainside
 פרסים:  פרס חבר השופטים של פסטיבל ונציה  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (חאווייר ברדם)  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לבמאי הטוב ביותר (אלחנדרו אמנבר) 
 סרט קודם:  קח את עיניי 
 סרט הבא:  The Secret Life of Words 
 www.theseainside.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
הים שבפנים (בספרדית: Mar Adentro; באנגלית: The Sea Inside) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2004, בבימויו של אלחנדרו אמנבר ובכיכובו של חאווייר ברדם. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של רמון סמפדרו, מלח קטאלוני שנאבק במשך 28 שנים על זכותו לסיים את חייו לאחר שנשאר משותק מהצוואר ומטה בעקבות תאונה. הסרט עוקב אחר המסע שלו לתמיכה בהמתת חסד ובזכות לשים קץ לחייו ועוסק בסוגיות של חיים, מוות, חופש אישי והבחירה לסיים את החיים בכבוד. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה

רמון סמפדרו (חאווייר ברדם) הוא ימאי קטאלוני שנפגע בתאונה אשר הותירה אותו משותק מהצוואר ומטה. לאחר 28 שנים של חיים במצב זה, רמון מבקש לסיים את חייו בכבוד ונאבק במערכת המשפט הספרדית להכרה בזכותו להמתת חסד. הסרט מתאר את יחסיו עם אנשים שונים שנכנסים לחייו, כולל עורכת הדין חוליה המייצגת אותו במאבקו, ורוזה (לולה דואנייס), אישה פשוטה המנסה לשכנע אותו לחיות. הסרט חושף את הקונפליקטים הפנימיים והחיצוניים של רמון ואת ההשפעה שיש לו על סביבתו, תוך שהוא מציג דיון פילוסופי על משמעות החיים, החירות והמוות.
צוות השחקנים

חאווייר ברדם בתפקיד רמון סמפדרו - גבר שנשאר משותק בעקבות תאונה, שנאבק על זכותו לסיים את חייו בכבוד.
בלן רואדה בתפקיד חוליה - עורכת הדין שמייצגת את רמון ותומכת במאבקו המשפטי.
לולה דואנייס בתפקיד רוזה - אישה שמנסה לשכנע את רמון להמשיך לחיות ומפתחת איתו קשר רגשי.
מרבל ורדו בתפקיד מנואלה - גיסתו של רמון שמטפלת בו במסירות.
סלווטורה קאסו בתפקיד חוסה - אחיו של רמון שמתנגד לבקשתו לסיים את חייו.
צילום

הצילום בסרט "הים שבפנים" נעשה על ידי חאווייר אגירה סרובה, והוא מתאפיין בצילום רגיש ועדין שמדגיש את התחושות והרגשות של הדמויות המרכזיות. הסרט משתמש בצילומים פנורמיים של חוף הים הסמוך לביתו של רמון כדי להמחיש את הגעגוע לחופש ולתנועה שהדמות הראשית חווה, ומהווה ניגוד בין היופי של העולם החיצוני לבין הכאב הפנימי של רמון.
מוזיקה

בנוסף לבימוי ההפקה והתסריט הפסקול של הסרט גם כן הולחן על ידי אלחנדרו אמנבר והוא כולל יצירות מוזיקליות שמחזקות את האווירה הרגשית של הסרט. המוזיקה משחקת תפקיד מרכזי בהדגשת רגעי השיא של הסרט, תוך כדי שהיא מוסיפה לשכבת המשמעות הפילוסופית והאישית של הסיפור.
ביקורות

הסרט "הים שבפנים" זכה לשבחי המבקרים והקהל, והוכר כאחד הסרטים הספרדיים המוערכים ביותר בשנות ה-2000. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובפרסים רבים נוספים. חאווייר ברדם זכה לשבחים על הופעתו המרגשת והאמינה כגבר הנאבק על זכותו למות בכבוד. הסרט קיבל ציון של 84% באתר Rotten Tomatoes וציון של 74 מתוך 100 באתר Metacritic.
מואי
אזכורים בתרבות

אחת הדמויות בסרט לילה מוטרף במוזיאון בכיכובם של בן סטילר ורובין ויליאמס הייתה פסל המואי אשר מוצב במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בעיר ניו יורק.
סקווידוורד טנטקלס מסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע" גר בתוך פסל מואי.
בניית פסלי המואי מתוארת בסרט "רפה-נוי".
בסרט "הפלישה ממאדים" ישנה סצנה בה בני המאדים מגלגלים כדור ענקי לעבר פסלי המואי ומפילים אותם כמו במשחק באולינג.
הפוקימונים "נוספס" והצורה המפותחת שלו "פרובופס"  מבוססים על המואי.
באנימה פלינט בלש הזמן, ישנו ממיר זמן בשם "מואה" שמבוסס על פסל מואי, שחי באי חג הפסחא. בסוף הפרק, הוא משתמש בכוחו כדי להקים את פסלי המואי על האי, וכך פותר את התעלומה לגבי הצבת הפסלים.
גלריה

מואי על במת (אהו) אקיווי הם המואי היחידים אשר ראשם פונה אל האוקיינוס
מואי עם עיניים מאלמוג לבן
אחד מפסלי המואי הבודדים שגולף בבזלת הוצב במקור בכפר הטקסי אורונגו ומוצג כיום במוזיאון הבריטי
ג'וני מיטשל

| --- | --- |

ג'וני מיטשל בהופעה ב-1983
 לידה:  7 בנובמבר 1943 (בת 81) פורט מקלאוד, אלברטה, קנדה
 שם לידה:  Roberta Joan Anderson 
 מוקד פעילות:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 מקום לימודים:  Alberta University of the Arts, Aden Bowman Collegiate 
 סוגה:  פולק • רוק • פופ • ג'אז
 סוג קול:  אלט
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  דולצימר, גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  אסיילום רקורדס, Nonesuch Records, רפרייז רקורדס, היר מיוזיק, גפן רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ 
 בן או בת זוג:  לרי קליין (1982–1994) 
 פרסים והוקרה:  פרס גרשווין (2023)  פרס גראמי למפעל חיים (2001)  Juno Award for Vocal Jazz Album of the Year (2001)  פרס גראמי לאלבום פופ מסורתי (2000)  פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר (1995)  פרס גראמי להופעת פופ אינסטרומנטלית (2007)  פרס ג'ק ריצ'רדסון למפיק השנה (2008)  פרס גראמי לאלבום השנה (2007)  פרס מרכז קנדי (2021)  Grammy Award for Best Recording Package (1995)  היכל התהילה של גראמי (1998)  היכל התהילה של המוזיקה הקנדית (1981)  פרס גראמי למפעל חיים (2002)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1997)  פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר (1995)  שדרת הכוכבים של קנדה (2000)  Grammy Award for Best Ethnic or Traditional Folk Recording (1969)  פרס גראמי לעבוד מוזיקלי כלים ושירה (1974)  היכל התהילה של המשוררים הקנדים  שותף במסדר קנדה  פרס פולר למוזיקה 
 www.jonimitchell.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'וני מיטשל (באנגלית: Joni Mitchell; נולדה ב-7 בנובמבר 1943) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית, מוזיקאית, משוררת וציירת אמריקאית ממוצא קנדי. היא אחת היוצרות הבולטות בסגנון הפולק רוק, ומהמשפיעות בסצנת המוזיקה של שנות השישים והשבעים. שיריה התאפיינו בכתיבה כנה ונאיבית עם נגיעות בנושאים פוליטיים וחברתיים. ממוזיקאית הפולק הגדולה של דורה, עברה מיטשל שינויים סגנוניים רבים בדרך, כאשר במהלך השנים החלה ליצור גם מוזיקת ג'אז.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

מיטשל נולדה בשם רוברטה ג'ואן אנדרסון בפורט מקלאוד שבפרובינציית אלברטה שבקנדה. אביה, ביל, היה ממוצא סקנדינבי ועבד כקצין בחיל האוויר, ובשנות מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה בין בסיסים צבאיים, כאשר לבסוף השתקעה בססקטון שבמחוז ססקצ'ואן. לאחר מלחמת העולם השנייה אביה החל לעבוד כזבן. אמה, מירטל, שמוצאה מסקוטלנד ואירלנד, הייתה מורה. מיטשל חוותה את אביה כבעל רצון טוב אך חסר מסוגלות הורית. מאמה חשה כי מיטשל אינה רצויה ומאכזבת. מהקשר עימם הפנימה שלא תוכל לסמוך על איש מלבד עצמה.
בגיל שבע החלה ג'וני לנגן על פסנתר, ואף לנסות להלחין מוזיקה משל עצמה. כמו כן בתקופה זו התגלה כישרון הציור שלה, שלפי דבריה, היה התשוקה הראשונה שלה עוד לפני מוזיקה. באמצעות האומנות התמודדה עם קשייה במשפחה ובבית הספר. בבית הספר התקשתה לקבל את החוקים הנוקשים והעדר החשיבה היצירתי. בעיירה בה התגוררה חשה שעמום אבל השעמום והעדר המשאבים היוו קרקע חוריה להתפתחות הדמיון והחשיבה היצירתית שלה.
בהיותה בת תשע, נדבקה בשיתוק ילדים והיה חשש שלא תוכל ללכת עוד. היא נשלחה למושבת פוליו מבודדת ורחוקה מביתה בה שהתה חודשים רבים. בעת בידודה התוודעה למוזיקה ומצאה בה נחמה. בגיל זה החלה גם לעשן סיגריות, מה שככל הנראה תרם לגוון שבקולה, אך באותה מידה לשחיקתו בשנים המאוחרות בקריירה שלה.
בגיל 16 לימדה ג'וני את עצמה לנגן ביוקולילי, מאחר שלא יכלה לממן לעצמה גיטרה, והחלה להופיע במסיבות ובהופעות בבתי קפה באזור מגוריה. היא ראתה בהופעות מקור הכנסה בלבד וראתה את עתידה כציירת. חצי שנה אחרי שהחלה ללמוד לנגן קיבלה פינה קבועה בטלוויזיה בה נגנה ביוקלילי בשעות הלילה.
היא למדה פסנתר אצל מורה מבוגרת שנהגה להכות אותה עם סרגל על אצבעותיה. מיטשל השמיעה למורה את היצירה הראשונה שכתבה והמורה הכתה אותה על אצבעותיה כתגובה. לאחר מקרה זה הפסיקה מיטשל את לימודיה אצלה. לאחר סיום לימודי התיכון, כעת עם גיטרה ביד, החלה ללמוד במכללת אלברטה לאומנות ועיצוב בקלגרי, אך לאחר שנת לימודים אחת עזבה את בית הספר כיוון שחשה שהשעורים משעממים וחסרי משמעות.
בשנת 1964 גילתה ג'וני שהיא בהריון מבן זוגה ברד מקמט' שלמד איתה בקולג' לאומנויות. הם עברו מקלגרי לטורונטו. אחרי המעבר מקמט' עזב אותה ועבר לקליפורניה. מיטשל עברה לגור בבית אומנים בוהמייני ועני. ובפברואר 1965, בהיותה בת עשרים ושתיים, ילדה בת. היא שלחה אותה באופן זמני לבית אומנה, בתקוה לחזור ולקחת אותה כשחייה יעלו על מסלול יציב. היא הכירה את אמן הפולק צ'אק מיטשל שהציע לה לבוא לארצות הברית ולהופיע ביחד. ג'וני ראתה בקשר אמצעי לקבל בעתיד את ביתה עליה לא פסקה לחשוב. צ'אק ומשפחתו הקטינו את מיטשל וגרמו לה להרגיש טיפשה ולא מנוסה. ג'וני החליטה למסור את בתה, קלי דייל אנדרסון, לאימוץ. הדבר הוסתר במהלך שנות הקריירה שלה, אך הוויתור על בתה השפיע רבות על ג'וני, מה שבא לידי ביטוי במספר משיריה, מהמפורסמים בהם - Little Green, אשר מספר את סיפור הלידה והוויתור על התינוקת. כשלושים שנה מאוחר יותר, ב־1997, לאחר שחיפשה את ביתה במשך שנים, נפגשו השתיים מחדש. לאורך השנים שמרו השתיים על קשר שידע עליות ומורדות. שם הבת שונה לקילאורן גיב (Kilauren Gibb).
בקיץ של שנת 65, עברו צ'אק וג'וני לניו יורק, אך לאחר שנה וחצי הנישואים התפרקו. אולם, שם משפחתה נותר מיטשל, ויחד עם כינויה הישן, קיבלה את שם הבמה ג'וני מיטשל.
ביוגרפיה > 1967-1969, תחילת הדרך

בשנת 1967, עברה מיטשל לניו יורק לקדם את הקריירה שלה, בהופעות לאורך כל החוף המזרחי, מבוסטון ועד צפון קרוליינה. בין הופעה להופעה בבתי הקפה, החלה לכתוב לעצמה את שיריה ולבצע אותם. לאחר זמן לא ממושך, החלה לצבור מוניטין בזכות סגנון הכתיבה שלה ועבודת הגיטרה שלה. היא זכתה לזמן שידור בתוכנית הטלוויזיה Let's Sing Out של רשת CBS.
בתקופה זו החלה מיטשל לטעום את ההצלחה לראשונה באופן עקיף, כאשר זמר הפולק טום ראש (Tom Rush), אשר הכיר את מיטשל עוד בטורונטו, לקח את שירה Urge For Going על מנת להעבירו לזמרת ג'ודי קולינס, אשר באותה תקופה המוניטין שלה היה בשיא. מאחר שקולינס לא גילתה עניין בשיר, החליט ראש לבצע אותו בעצמו. זמר הקאנטרי ג'ורג' המילטון שמע את השיר וביצע לו גרסת קאנטרי. במהרה, אמנים רבים מהשורה הראשונה מצאו עצמם מבצעים את שיריה של מיטשל, מהמפורסמים שבהם - ביצועה של באפי סיינט-מארי ל-The Circle Game, ושל דייב ון רונק וג'ודי קולינס ל-Both Sides Now.
ב 1967 הכירה את לאונרד כהן ובין השניים נוצר קשר זוגי חזק מבחינה רגשית רוחנית ואינטלקטואלית. הקשר שנמשך מספר חודשים אופיין בהערצה הדדית ובני הזוג היוו השראה זה עבור זה.
הופעה מזדמנת במועדון בפלורידה, הגיע דייוויד קרוסבי אל המקום, והתרשם במיוחד מעבודתה. הוא לקח אותה עמו ללוס אנג'לס, הציג אותה בפני קהילת הפולק, ושכנע חברת תקליטים לעבוד איתה על אלבום בכורה, הכולל מוזיקה אקוסטית לחלוטין, ללא עיבודי אולפן מוגזמים ששלטו בז'אנר דאז. התוצאה היה האלבום Song to a Seagull בחברת Reprise. היה זה אלבומה הראשון של מיטשל כאמנית פולק. בינה לבין קרוסבי היה רומן קיץ אבל כשחזרה לניו יורק קרוסבי הפך למריר ופרנואיד והשתמש בקוקאין והם נפרדו. אם זאת המשיך להפיק את אלבום הבכורה שלה אך הדבר נעשה באופן חובבני.
הופעותיה בהמשך נועדו לקדם את אלבומה, והדבר גרם לציפייה בקרב הקהל לאלבום נוסף מצדה. התוצאה הייתה האלבום Clouds. בעת יצירת אלבום זה חשה יותר בטוחה בעצמה. תחילה רצתה שהמפיק האגדי פול רוטשילד יפיק אותו אבל לא יכלה לסבול את העבודה איתו. היא החלה להפיק עבור עצמה כשהיא נעזרת בהנרי לוי. לוי בניגוד לרוטשילד, לא היה שתלטן והבין את רצונה לעצב על פי דרכה. הוא המשיך לעבוד עימה לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלה. האלבום בעל העטיפה המפורסמת עם דיוקן עצמי של מיטשל, כלל מספר משיריה שזכו בעבר לביצועים בידי אמנים נוספים. להיטיו הגדולים של האלבום היו Chelsea Morning‏, Both Sides Now‏, Tin Angel ו-Roses Blue. בשנה לאחר מכן, זכתה מיטשל בפרס גראמי על האלבום, בקטגוריית "אלבום הפולק של השנה".
ב 1968, בגיל 26, עברה לגור בלורל קניון שבלוס אנג'לס. היה זה מרכז אומנים בו גרה הרבה אומנים מרכזיים. הייתה זו פינה של טבע ורוגע בלב העיר הגדולה . בין האומנים נרקמו קשרים קרובים ותומכים. שם הכירה את גרהם נאש והם התאהבו מיד ועברו לגור ביחד. לראשונה הרגישה מיטשל תחושת יציבות אהבה בטוחה ובית. בסוף 1969 נש הציע לה נישואין אך מיטשל סירבה. היא חששה שמיסוד הקשר יצר את צעדיה ויפגע בקריירה המוזיקלית שלה. בני הזוג נפרדו על אף אהבתם. מיטשל נסעה לכרתים למספר חודשים כדי לנוח ושהתה שם עם מספר היפים, שם חשה חיבור לטבע ולפשטות וראיה צלולה.
באוגוסט 1969 התקיים פסטיבל וודסטוק. מיטשל נעדרה ממנו עקב התחייבויות קודמות, אך הוקסמה מהרשמים שסיפר לה בן זוגה באותה עת, גראהם נאש, חבר ההוליס וקרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. תחת השראה זו כתבה את השיר "וודסטוק", אשר זכה לגרסאות כיסוי רבות וכבש את פסגת המצעד הבריטי ב-1970 בביצוע "מתיוס סאתרן קומפורט". ב-1969 הופיעה בקרני הול בהופעה שזכתה לתשואות רבות. בהופעה זו נכחו הוריה אליהם שלחה כרטיסי טיסה.
ביוגרפיה > 1975-1979 תקופת הג'אז

באביב של שנת 75, נכנסה מיטשל להקלטות של שירים חדשים מתקופת מסע ההופעות של אותה שנה. לאחר מספר חודשים, הרכב שלם עליו היא מנצחת, הקליט את השירים הללו, אשר יצאו באלבום The Hissing of Summer Lawns. האלבום נמכר בעותקים רבים והגיע אל צמרת המצעדים, אך הביקורות לא שיבחו אותו כמו קודמיו. במהלך אותה השנה הופיעה מיטשל במסע הופעות מאוגד שכלל בתוכו גם את בוב דילן וג'ואן באאז.
בתחילתה של שנת 1976, יצאה מיטשל למסע במכונית עם חברים עד למיין, ובחזרה נסעה לבדה. אלבומה הבא, תואר בתור תוצר מאותן הנסיעות, כאשר שירים שנכתבו במהלכן, לצד שירים חדשים מההופעות, נכנסו אל Hejira. האלבום יצא לאור בנובמבר של אותה שנה והחזיר לה את אהדתם של המעריצים והמבקרים כאחד, והגיע אל המקום השלושה עשר במצעדים. הוא הגיע תוך שלושה שבועות אל מעמד "אלבום זהב" וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. שני שירים מהאלבום, Coyote ו-Blue Motel Room יצאו יחד בתור סינגל, אך לא הצליחו להגיע אל המצעדים. על אף שהצלחת האלבום לא הייתה עצומה כמו קודמיו, מעמדו במהלך השנים התעצם, וגם הוא נחשב לאחת מיצירותיה האהובות של מיטשל. לפי דבריה: "אני מאמינה שרבים יכולים לכתוב ולבצע שירים כמו שלי, אך מבחינתי, השירים ב-Hejira יכולים להיווצר רק על ידי". האלבום זיכה את מיטשל במועמדות אחת לגראמי על הקול הנשי הטוב ביותר, אך הפרס נקטף בידי לינדה רונסטאדט. באלבום שיתפה פעולה לראשונה עם הבסיסט האגדי ג'אקו פסטוריוס.
בקיץ של שנת 1977 החלה מיטשל לעבוד על אלבומה הכפול הראשון. בעבודה אל האלבום, הרגישה מיטשל חופשייה יותר, מאחר שהחוזה עם חברת Asylum קרב אל סופו, והדבר בא לידי ביטוי בשירי האלבום, שחלקם הציגו התנסויות מוזיקליות שונות. האלבום, Don Juan's Reckless Daughter, יצא בדצמבר של אותה שנה וזכה לתגובות מעורבות אך חיוביות, כאשר ביצועים ושירים מסוג זה, אשר לא היו צפויים מאמן בקנה מידה כמו מיטשל, זכו להצלחה רבה והאלבום הגיע למקום העשרים וחמישה במצעדים. עטיפת האלבום עצמה יצרה מחלוקת משל עצמה. מיטשל הוצגה במספר תמונות על העטיפה, ביניהן בתור גבר שחום עור.
מספר חודשים לאחר הוצאת האלבום, הוזמנה מיטשל להיפגש עם אמן הג'אז צ'ארלס מינגוס, אשר התעניין בעבודתה האחרונה, ורצה לעבוד אתה. אלבומה הבא היה תוצאה של שיתוף הפעולה עמו. מינגוס נפטר לפני סיום העבודה בשנת 1979. התוצר הסופי, Mingus, יצא בינואר, אך זכה לביקורות פושרות, ועל אף שהגיע למקום גבוה במצעדים מהאלבום הקודם, היה לראשון שנמכר בפחות מחצי מיליון עותקים.
את מסע ההופעות בקיץ לקידום האלבום באותה שנה הקליטה וצילמה מיטשל על מנת להוציא בתור אלבום וסרט הופעה, בשם Shadows and Light. האלבום יצא בספטמבר 1980 וזכה להצלחה במצעדים. הסינגל שיצא מהאלבום, Why Do Fools Fall in Love, הצליח בקושי להגיע למאה השירים הראשונים במצעדים.
ביוגרפיה > 1980-1990 תקופת תקליטי "גפן"

במשך שנה וחצי, עבדה מיטשל בעקביות על אלבומה הבא, Wild Things Run Fast. האלבום נועד היה לצאת כאלבום האחרון שלה בחברת Asylum, אך בעל החברה, דייוויד גפן, רצה אותו תחת החברה החדשה שתכנן להקים, Geffen Records. כאשר האלבום יצא לחנויות, הוא היה תחת שמה של החברה החדשה. האלבום יצא בסתיו של שנת 1982, והציג את חזרתה של מיטשל ליצירת שירי פופ כמו Chinese Cafe/Unchained Melody ו-Baby I Don't Care, גרסה מחודשת לאלביס פרסלי אשר הגיע למקום גבוה במצעדים יותר מכל שיר שמיטשל ביצעה במהלך שנות השבעים, על אף העבודה הרבה, האלבום לא הצליח להעפיל לראש המצעדים.
בתחילת שנת 1983, יצאה מיטשל למסע הופעות עולמי, ביפן, אוסטרליה, אירלנד, בריטניה ומדינות אירופה. בסופו, כתבה מיטשל שירים חדשים, ובהמלצת גפן, שכרו השניים את אמן הסינת'-פופ תומאס דולבי בתור מפיק בעל ניסיון בתחום החדש אליו שאפו להגיע. סגנון העבודה החדש היה שונה למיטשל, ואף קשה, מאחר הוא כלל מעורבות רבה של דולבי אשר שינתה את המוזיקה המקורית שמיטשל כתבה. התוצר היה האלבום Dog Eat Dog, שיצא לאור באוקטובר 1985, וזכה לביקורות שליליות לרוב. מכירותיו היו פושרות, והוא הגיע מתחת למקום החמישים במצעדים. היה זה המקום הנמוך ביותר אליו הגיע מיטשל במצעדים מאז אלבום הבכורה הבוסרי שלה.
על אף כישלון האלבום, המשיכה מיטשל בניסיונות מוזיקת הסינתסייזר והאלקטרונית, וכללה שיתוף פעולה עם אמנים כמו וילי נלסון, בילי איידול, ונדי וליסה, טום פטי, דון הנלי ופיטר גבריאל. שם האלבום היה Chalk Mark in a Rain Storm והוא יצא בשנת 1988. הסינגל הראשי שיצא מהאלבום היה My Secret Place אשר לא זכה להצלחה במצעדים. קליפ השיר, לעומת זאת, זכה להצלחה מסוימת בטלוויזיה. ביקורות רבות היו בעד האלבום, בין השאר בזכות שיתוף הפעולה בין כל כך הרבה אמנים, והוא הגיע למקום הארבעים וחמישה במצעדים.
לאחר שחרור האלבום, השתתפה מיטשל במופע של רוג'ר ווטרס, אשר העלה את "החומה" בברלין, לכבוד הריסת חומת ברלין. לצד אמנים רבים אשר המחיזו את שירי האלבום, ביצעה מיטשל את Goodbye Blue Sky.
ביוגרפיה > 1990-2000 תהפוכות ותחייה

בתחילת שנות התשעים, עבדה ג'וני מיטשל בקדחתנות על כתיבת שירים חדשים, ועיבודם במספר פעמים רב. את העיבודים הסופיים העבירה לחברת התקליטים Geffen, כאשר לבסוף הם יצאו באלבום Night Ride Home במרץ 1991. האלבום זכה לביקורות טובות בהרבה מעבודותיה בשנות השמונים, ואף הצליח לשפר את המוניטין של מיטשל כאשר הגיע למקום הארבעים ואחד במצעדים האמריקניים, ולמקום העשרים וחמישה במצעדים הבריטיים. בעיני רבים, הוא סימן גם את חזרתה של מיטשל אל שורשיה האקוסטיים, אך החזרה האמיתית הייתה עם אלבומה הבא Turbulent Indigo.
Turbulent Indigo יצא בשנת 1994, והציג את העבודה הפשוטה, הישירה והאותנטית ביותר שלה מזה שנים. הוא שילב בתוכו מסרים פוליטיים (בשיר Sex Kills), וחברתיים (Sunny Sunday‏, Borderline). אלבום הקאמבק זיכה את מיטשל בשני פרסי גראמי. הצלחת האלבום הביאה גם לסיום העבודה בין מיטשל ללארי קליין, אשר עבד אתה בארבעת האלבומים הקודמים.
בשנת 1998 הוציאה את האלבום Taming the Tiger, אשר קודם במסע הופעות בקנה מידה אשר שנים לא בוצע על ידי מיטשל. בסבב ההופעות זה, הופיעה לצד בוב דילן וואן מוריסון. בתקופה זו החלו המבקרים גם לשים לב לשינוי בקולה של מיטשל. מיטשל עצמה גם הודתה בהרגשה שבשינוי, ואף אמרה שמצאה עצמה לא מסוגלת לשיר כמו בשנים לפני. על אף שאפשר להצביע על הרגלי העישון הכבדים שלה בתור הגורם לכך, מיטשל טוענת כי מדובר גם בבעיות בריאותיות נוספות, כמו גושים בגרון וסימפטומים שנותרו והתפתחו משיתוק הילדים בו נדבקה בילדותה. כמו כן, לטענתה, יש זמרים שמאבדים את הטונים הגבוהים שלהם בעברם את גיל חמישים, וקול האלט החדש שלה אף מעניין יותר מזה שבצעירותה. כך או כך, הרגלי העישון שלה אינם בגדר גורם, לטענתה.