stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואל אליצור (חוקר מדעי היהדות)
הערות שוליים

↑  האוניברסיטה העברית בירושלים - רשימת המסיימים תשמ"ה, בעמוד השני של הכתבה, מעריב, 22 באוגוסט 1985
↑  יואל אליצור, זמני הפורים ביישובים החדשים ביהודה, שומרון ובארץ בנימין, שנה בשנה, תש"מ
↑  הרב שי עילם, "פורים דלוד", כתב העת "קולמוס" גיליון 148, תשע"ז
↑  יואל אליצור, מקום בפרשה עמ' 259.
↑  עדו בן פורת, קרא בהר הבית "ה' הוא הא-לוהים" ונעצר, באתר ערוץ 7, 5 בפברואר 2015
↑  עידן יוסף, ד"ר אבשלום קור עשוי להתקבל לוועדת השמות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בדצמבר 2009
↑  מינוי חברים לוועדת השמות הממשלתית, 6 בדצמבר 2009, באתר gov.il.
↑   עידו דוד כהן, מאמר באתר סרוגים: טבח חמאס הוא חלק מהתוכנית האלוהית לישראלים ש"מביאים אסונות על עם ישראל", באתר הארץ, 13 באוקטובר 2023
↑  ציוץ של האקדמיה ללשון העברית, באתר X (formerly Twitter), ‏15 באוקטובר 2023
↑  Rivka Elitzur-Leiman, Center for Jewish Studies (באנגלית אמריקאית)
↑  יואל יעקובי, לכל מקום יש שם, באתר ערוץ 7, 14 בדצמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260878505171  GND: 1069311766  ISNI: 0000 0000 7997 3833  NTA: 238795683  SUDOC: 181057905  VIAF: 56787622   WorldCat (עם VIAF): 56787622
ג'ו היל

| --- | --- |
ג'ואל עמנואל הגלונד
ג'ואל עמנואל הגלונד
 לידה:  8 באוקטובר 1879 יבלה, שוודיה
 הוצאה להורג:  19 בנובמבר 1915  (בגיל 36) יוטה, ארצות הברית
 שם לידה:  Joel Emmanuel Hägglund 
 מדינה:  ארצות הברית, שוודיה 
 מקום קבורה:  גופתו נשרפה לפי בקשתו, ואפרו נשלח לחברי IWW ברחבי העולם, ופוזר על-ידם
 מקום מגורים:  פורטלנד 
 חתימה:   
 
כרזת ספר השירים שפורסם על ידי ה-IWW לפי גרסתו של ג'ו היל לשירים, בשם "עובדי העולם ניעורו", 1918. בפינה הימנית מצוטט טלגרמה שנשלחה על ידי היל לביל הייווד, לפני הוצאתו להורג של הראשון.
כרזה של המחזה שכתב ג'ו היל בזמן מאסרו בין 1914-1915.
ג'ו היל (באנגלית: Joe Hill;‏ 8 באוקטובר 1879 – 19 בנובמבר 1915) היה פעיל בתנועת העבודה האמריקאית וחבר בארגון IWW ("פועלי התעשייה של העולם"), כותב שירים וקריקטוריסט אמריקאי.
ביוגרפיה

ג׳ו היל נולד ביבלה, שוודיה בשם ג'ואל עמנואל הגלונד (Joel Emmanuel Hägglund). היל, ששפת אמו הייתה שוודית, למד אנגלית בתחילת המאה ה-20 בזמן שעבד בעבודות מזדמנות ברחבי ארצות הברית, מניו יורק ועד לסן פרנסיסקו. בזמן נדודיו כעובד זמני, עסק היל בכתיבת שירים וציור קריקטורות עבור ארגון IWW, אשר זכו לפופולריות רבה בארגון ומחוצה לו. מבין שיריו המפורסמים ניתן למנות את "There Is Power in a Union", "The Rebel Girl", "Casey Jones—the Union Scab" ו-"The Preacher and the Slave". שיריו עוסקים בעיקר במצב הקיומי הקשה של הפועלים, ומדגישים את הצורך בהתאגדות כדי לשפר את תנאי העבודה שלהם.
ב-1914, ג'ון ג'י. מוריסון, בעל מכולת ושוטר לשעבר בסולט לייק סיטי, ובנו נרצחו על ידי שני אנשים בעודם הולכים ברחובות העיר. באותו הערב בו נרצחו השניים, הגיע היל למרפאה מקומית עם פציעת אקדח בידו. כשנשאל למקור הפציעה, טען היל שהפציעה ארעה במהלך ויכוח עם גבר אחר על אישה אותה שניהם רצו. בשל סמיכות האירועים, ובעיקר עקב העובדה שהיל לא היה מוכן לחשוף פרטים נוספים על המקרה בו היה מעורב, הואשם היל ברצח בעל המכולת ובנו בהתבסס על הפציעה שהייתה לו. אף על פי שהראיות היו נסיבתיות בלבד, היל הורשע בבית המשפט כאשם ברצח. לאחר ערעור לא מוצלח, ויכוחים פוליטיים עקרים וקריאות בינלאומיות לזיכויו מפוליטיקאים ואנשי איגודים שלא צלחו, הוצא היל להורג ע"י כיתת יורים בנובמבר 1915. גופתו נשרפה לפי בקשתו, ואפרו נשלח לחברי IWW בארצות הברית, קנדה, שוודיה, אוסטרליה וניקרגואה, ופוזר על-ידם.
לאחר מותו, חייו הונצחו בכמה שירי עם, וחייו ומותו נתנו השראה לספרים ושירים בזמנים שונים.
לקריאה נוספת

Adler, William M. The Man Who Never Died: The Life, Times, and Legacy of Joe Hill, American Labor Icon. Bloomsbury Publishing. ISBN 978-1-60819-285-4.
Chaplin, Ralph (בנובמבר 1923). "Joe Hill, a Biography". The Industrial Pioneer. Chicago: General Executive Board, Industrial Workers of the World: 23–26. {{cite journal}}:  (עזרה)
Barrie Stavis, "The Man Who Never Died," (מחזה על ג'ו היל), New York: Haven Press, 1954.
Davidson, Jared (2011). Remains to be Seen: Tracing Joe Hill's ashes in New Zealand. Wellington: Rebel Press, 2011. ISBN 978-0-473-18927-3
Fellow Workers. Philips, Utah and Difranco, Ani. Righteous Babe Records, NY, 1999.
Joe Hill: IWW Songwriter. Nolan, Dead & Thompson, Fred. Kersplebedeb. Montreal.
Joe Hill—The Man and the Myth. Gibbs Smith.
We Shall Be All: A History of the IWW. Melvyn Dubrosky.
Where the Fraser River Flows: the IWW in BC. Mark Leier.
Wobblies! A Graphic History of the Industrial Workers of the World. Buhle, Paul and Schulman, Nicole, eds. Verso, NY, 2005.
Union Song by The Nightwatchman
Rosemont, Franklin (2002). Joe Hill: The IWW & the making of a revolutionary workingclass counterculture. Chicago: Charles H. Kerr. ISBN 0-88286-264-2.
Zinn, Howard (בספטמבר 2001). A People's History of the United States (Revised and Updated ed.). New York, NY: HarperCollins Publishers. ISBN 0-06-093731-9. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  William M. Adler, The Man Who Never Died: The Life, Times, and Legacy of Joe Hill, American Labor Icon, Bloomsbury USA, New York, pp. 115-119
↑  William M. Adler, The Man Who Never Died, The Life, Times, and Legacy of Joe Hill, American Labor Icon, Bloomsbury USA, 2011, pp. 12-13, 206
↑  William M. Adler, The Man Who Never Died, The Life, Times, and Legacy of Joe Hill, American Labor Icon, Bloomsbury USA, 2011, pp. 44-52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452168905171  BIBSYS: 1675321645067  BnF: cb14552173k (data)  CANTIC: a1068024x  CiNii: DA14927243  GND: 118704885  ISNI: 0000 0000 8376 9800  KulturNav: b74f9a07-9ac6-4e0a-91de-e185f667e93a  LCCN: n83153066  MusicBrainz: a9d75482-6c6e-49a3-87db-b228373923dd  NTA: 070554072  SELIBR: 214501  SNAC: w6t72t5m  SUDOC: 082071632  VIAF: 42632447   WorldCat (עם VIAF): 42632447 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עבדאללה ברגותי

| --- | --- |
 לידה:  1972 (בן 53 בערך) כווית
 מדינה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 כינוי:  أمير الظل
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   חמאס
 דרגה:  מושל הצבאי 
 תפקידים בשירות
 ממפקדי הזרוע הצבאית של חמאס ביו"ש
 תפקידים אזרחיים
 מהנדס
 
עבדאללה ברגותי (בערבית: عبدالله البرغوثي, בתעתיק מדויק: עבדאללה אלברע'ות'י; נולד ב-1972) הוא טרוריסט פלסטיני, ממפקדי הזרוע הצבאית של חמאס ביהודה ושומרון. החל מנובמבר 2004 הוא מרצה עונש של 67 מאסרי עולם בישראל.
ביוגרפיה

ברגותי נולד בשנת 1972 בכווית. לאחר מלחמת המפרץ, שבה נלחם כנגד הכוחות האמריקאים ונעצר על ידיהם, עבר יחד עם משפחתו לעמאן, שם השלים את לימודי התיכון. בשנת 1991 עבר לדרום קוריאה והחל ללמוד ספרות קוריאנית על מנת לרכוש את השפה. לאחר שרכש את השפה למד הנדסת אלקטרוניקה, אך לא השלים את לימודיו. במהלך שהותו בקוריאה התחתן עם אישה קוריאנית וחזר איתה לעמאן, אך נפרד ממנה מכיוון שלא הסכימה שיישא אישה נוספת.
ביוגרפיה > פעילות חבלנית

עם חזרתו ליהודה ושומרון, בשנת 1999, הוא ניצל את השכלתו ההנדסית וייצר עשרות קילוגרמים של חומרי נפץ ומטעני חבלה עבור גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס. וכן שימש מדריך לייצור מטעני חבלה והכשיר פעילים מארגונים שונים.
ברגותי אחראי לביצוען של עשרות התקפות טרור ופיגועים כנגד ישראלים, ובהן הפיגוע במסעדת סבארו בירושלים באוגוסט 2001; פיגוע ההתאבדות הכפול במדרחוב בן יהודה בדצמבר 2001; הפיגוע בקפה מומנט במרץ 2002; הפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון במאי 2002; הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר-הצופים ביוני 2002; הפיגוע ברחוב אלנבי בתל אביב בספטמבר 2002; הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות; הנחת מטענים על פסי הרכבת ברמלה ובלוד. בפיגועים אלו נרצחו 66 בני אדם ונפצעו כ-500.
ביוגרפיה > מעצר, משפט ומאסר

ברגותי נעצר במרץ 2003, ולאחר חקירתו נשפט ובנובמבר 2004 נדון ל-67 מאסרי עולם.
במשפטו, ברגותי לא הביע כל חרטה על מעשיו, האשים את ישראל והביע צער על שלא ניתנה לו ההזדמנות להרוג יהודים נוספים. בגזר דינו כתבו השופטים: "מבול הטרור הרצחני שהנאשם פתח בו היה אחד מהחמורים ביותר בהיסטוריה רוויית הדמים בתולדות המדינה". השופטים הוסיפו "הנאשם לא הביע כל חרטה, אלא התגאה בכך שהכשיר עשרות מהנדסים, אשר הוא מקווה כי יגרמו לפיגועים קשים הרבה יותר מאלה שחוללו על ידו". בנוסף ציינו השופטים כי הנאשם אמר בבית המשפט: "ארגון חמאס יגרום להתפרקות מדינת ישראל, בהתאם לחזונו של אחמד יאסין".
בראיון לתוכנית 60 דקות בשנת 2009 נשאל ברגותי כיצד הוא מרגיש לאחר שהיה אחראי להרג של 66 אנשים. הוא ענה "אני מרגיש רע, כי המספר הוא רק 66", והוסיף "אני מרגיש רע כי אני רוצה עוד".
ביוגרפיה > עסקאות שחרור

בשנת 2009, כחלק מהמגעים לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, עלה שמו של עבדאללה ברגותי כאחד מהמועמדים לשחרור בעסקת השבויים, אך עקב התנגדות ישראל לא נכלל בעסקה שנחתמה באוקטובר 2011. באוקטובר 2015 פורסם שבזמן מאסרו הוא ממשיך לקבל משכורת מהרשות הפלסטינית וכי עד 2015 קיבל יותר מרבע מיליון שקלים.
במהלך גיבוש עסקת החטופים הראשונה בנובמבר 2023 וכן לפני העסקה לשחרור חטופים בחודש יוני 2024, שוב עלה שמו כמועמד לשחרור, במסגרת עסקת חליפין.
לעשות מה שבא לי

לעשות מה שבא לי הוא אלבומה השמיני של הזמרת שרית חדד שיצא לאור באפריל שנת 2000. האלבום כולל 12 שירים ומאופיין במקצב לטיני. בין כותבי השירים נמנים אהוד מנור, דוד זיגמן, עוזי חיטמן, יוסי גיספן, סמדר שיר, ליאור פרחי וקובי אוז. האלבום כולל את השיר "אבא" אותו הלחינה לזכרו של אביה, ואת השיר "קח את הכל", הגרסה העברית לשירהּ של נטליה אוריירו "Cambio Dolor".
השיר "לעשות מה שבא לי" הגיע למקום ה-18 במצעד שיר השנה.
לשיר "מאושרת" נעשתה בשנת 2002 גרסה טורקית בשם "Çek Babam Çek" על ידי אשקין נור ינגי.
רשימת רצועות

| שיר | זמן | מילים | לחן | עיבוד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אין כמוך בעולם | 03:24 | אהוד מנור | יוני רועה | שי ראובני |
| לעשות מה שבא לי | 04:10 | דוד זיגמן | שמואל אלבז | שי ראובני |
| הכאב הזה | 03:45 | אהוד מנור | שמעון בוסקילה | שי ראובני |
| אבודה בלעדיך | 03:10 | עוזי חיטמן | יוסי בן דוד | שי ראובני |
| קח את הכל | 03:13 | יוסי גיספן | לופז רוס | שי ראובני |
| כוכב מזל | 03:11 | סמדר שיר | משה דץ | שי ראובני |
| מאושרת | 03:44 | דני שושן | דני שושן | שי ראובני |
| עולם של חלומות | 03:28 | ליאור פרחי | ליאור פרחי | שי ראובני |
| אבא | 04:15 | דוד זיגמן | שרית חדד | שי ראובני |
| כמעט הולכת | 03:05 | קובי אוז | קובי אוז | שי ראובני |
| רק שתדע את האמת | 03:38 | דוד זיגמן | פרדי טייפור | שי ראובני |
| אהבנו לחיות | 03:20 | דוד זיגמן | שמואל אלבז | שי ראובני |
הפקה

הפקה: אבי גואטה הפקות בע"מ
הפקה מוזיקלית ועיבודים: שי ראובני
הפקת שירה וקולות: יהודה תמיר
תופים: אשר פדי
גיטרה בס: אבי יפרח
בוזוקי: אריס נחום
כלי הקשה: אורן בלבן
גיטרה סולו: יהודה קיסר, מאיר רגב
דרבוקות: רוני דדון, ישראל שובל
גיטרות: אבי סינגולדה
חצוצרות: רביעיית כלי הנשיפה בראשותו של אברהם פלדר
חליל וזורנה: אמיר שחסר
כינורות: ילמז טשצ'שמה
חליל צד: ניצן עין הבר
אקורדיון: בוריס אלייב
קאנון: אברהם סלמאן
קלידים: יעקב למאי, שי ראובני, גיל נרדיה, בנצי מור, גיל פלדמן
טכנאי הקלטה ומיקסים: יהודה תמיר
יחסי ציבור: מירי בן יוסף
הפצה: א.ג הפקות בע"מ, אלי אזרזר
נתוני מכירות

| מקום | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ישראל (IFPI) | פלטינה 4× | 160,000 |
בילי (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיית מצבים 
 יוצרים:  גיא עמיר, חנן סביון 
 כותבים:  גיא עמיר, חנן סביון 
 שחקנים:  אילנית גרשון, ידידיה ויטל, שירה וילנסקי, תומר אופנר, רוני אקרמן, שמואל וילוז'ני, אילן פלד, גורי סקר
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  20 
 הפקה
 אורך פרק:  25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ ג'טיקס פוקס קידס
 תקופת שידור מקורית:  אוקטובר 2007 – 2009
 
בילי היא קומדיית מצבים ישראלית שכתבו גיא עמיר וחנן סביון אשר הופקה בשנים 2007–2009 עבור ערוץ ג'טיקס. הסדרה נוצרה כגרסה פארודית לסרט "אי טי" ולקומדיית המצבים האמריקנית "אלף" ובהשראתם. הפקת העונה השלישית נקטעה ונפסקה עקב סגירת ערוץ השידורים.
"בילי" הייתה מועמדת לפרס הסדרה הטובה ביותר בקטגוריית ילדים ונוער בטקס פרס האקדמיה לטלוויזיה, ואף שודרה החל מ-2009 באיטליה בדיבוב לאיטלקית.
עלילה

בילי (אילנית גרשון) היא חוצנית צעירה אשר שוגרה בטעות אל ביתם של משפחת שגב (משפחה ממוצעת ורגילה לגמרי) עקב רעידת אדמה (ליקוי חמה בין גלקטי) ששאב אותה לכדור הארץ שנבע אשר בהמצאה של עמוס (שמואל וילוז'ני). נועם הבן הבכור (ידידיה ויטל) היה באותו הזמן בבית וראה את בילי מגיעה לביתם.
השם בילי ניתן לה על ידי נועם, ראשי תיבות ביל"י – בת יקום לא ידוע.
דמויות הסדרה > דמויות ראשיות

בילי (אילנית גרשון) – בילי היא חוצנית צעירה שהגיעה מכוכב "ברגיליה" שנוחתת בטעות בביתם של משפחת שגב. בעלת מנהגים מוזרים. מאוהבת בנועם.
נועם שגב (ידידיה ויטל) – חנון המאוהב בחברתו רונה והם אף נהיים חברים אבל בסוף נפרדים. מתאהב בבילי ובסוף העונה השנייה ביקש ממנה לבוא איתה לברגיליה.
אור שגב (רוני אקרמן) – בת הזקונים. היא צינית גם כלפי אמא שלה שמדברים עליה כי היא רוב הזמן לא נמצאת בבית. נוהגת ללעוג לאביה ובעיקר על אחיה נועם.
עמוס שגב (שמואל וילוז'ני) – אב המשפחה. מדען אשר ממציא המצאות מוזרות.
רותי שגב (אילן פלד) – אם המשפחה. בשל העומס במקום עבודתה היא נוטה להגיע הביתה לעיתים נדירות. בסוף העונה הראשונה היא שוגרה בטעות לברגיליה והברלונים השעירים תפסו אותה והיא תקועה שם. ובסוף העונה השנייה היא שוגרה בחזרה הביתה בליקוי חמה שהיה בשעה 15:00.
דמויות הסדרה > דמויות נוספות

רונה (שירה וילנסקי) – חברה של נועם ומיקי. רונה איננה מודעת לכך שנועם מאוהב בה. רונה עצמה מאוהבת במיקי. בסוף העונה הראשונה היא ונועם מתנשקים ונהיים חברים. בחופש הגדול נסעה עם אביה לארצות הברית ונשארת שם ובאמצע העונה היא ואביה חוזרים.
מיקי בן שמעון (תומר אופנר) – חבר של נועם ורונה. שחקן בנבחרת הכדורסל ולכן מקובל אך טיפש. מיקי מתאהב בבילי.
פנינה (אילן פלד) – אחותה התאומה של רותי. מאוהבת בעמוס בעלה של רותי.
חדש (גורי סקר) (עונה 2) – לומד עם אור ביחד בכיתה והחבר היחיד של אור בבית הספר, אך היא אינה רוצה בחברתו כי הוא חנון.
זביק גיימס (חנן סביון) (עונה 2) – מנהל העבודה של נועם ב"זביק גיימס".
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 10 | 10 | אוקטובר 2007 | – |
|  | 2 | 10 | 10 | – | 2009 |
פרקי הסדרה > עונה 1

| מספר הפרק (בסדרה) | מספר הפרק (בעונה) | שם הפרק |
| --- | --- | --- |
| 1 | 1 | הפתעה |
| 2 | 2 | בואו של סוכן |
| 3 | 3 | הקרנפים |
| 4 | 4 | הנשיקה |
| 5 | 5 | סיבה למסיבה |
| 6 | 6 | רומיאו ויוליה |
| 7 | 7 | חיים בסרט |
| 8 | 8 | הדודה פנינה |
| 9 | 9 | תיכף אשוב - חלק א' |
| 10 | 10 | תיכף אשוב - חלק ב' |
פרקי הסדרה > עונה 2

| מספר הפרק (בסדרה) | מספר הפרק (בעונה) | שם הפרק |
| --- | --- | --- |
| 11 | 1 | כעבור שלושה חודשים |
| 12 | 2 | המבחן של בילי |
| 13 | 3 | אין כסף! |
| 14 | 4 | בואה של רונה |
| 15 | 5 | מיקי רציני |
| 16 | 6 | ויצמן |
| 17 | 7 | יום האהבה |
| 18 | 8 | שובה של הדודה פנינה |
| 19 | 9 | מיקי ורונה מתנשקים |
| 20 | 10 | ליקוי חמה |
הערות שוליים

↑  פרק אחרון לעונה
↑  פרק אחרון לסדרה
אום אל-חיראן

| --- | --- |

מבט כללי על אום אל-חיראן
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1956 
 תאריך נטישה:  נובמבר 2024 
 יישובים יורשים:  חירן
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר בלתי מוכר:  500
 קואורדינטות:  31°18′56″N 34°59′48″E﻿ / ﻿31.315666666667°N 34.99675°E﻿ / 31.315666666667; 34.99675 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון הנגב מוגדלת) אום אל-חיראן(למפת צפון הנגב רגילה) אום אל-חיראן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אום אל-חיראן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אום אל-חיראן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה של הכפר ב-18 בינואר 2014
מסגד הכפר ב-2024, ימים ספורים לפני הריסתו
בית שנהרס על ידי תושביו, ימים ספורים לפני פינוי הכפר בשנת 2024
אום אל-חיראן (בערבית: أُمّ ٱلْحِيرَان, בתעתיק מדויק: אֻם אלְחִירַאן) היה כפר בדואי בלתי מוכר בנגב, מצפון-מזרחית לעיירה חורה. תושביו הם אנשי שבט אבו אל-קיעאן שהועברו לאזור ב-1956 על ידי הממשל הצבאי. יתרת השבט מתגוררת במועצה המקומית חורה ובכפר הבלתי מוכר עתיר.
הכפר שכן כ-8 קילומטרים צפון-מזרחית לחורה ו-26.5 קילומטרים מבאר שבע. הכפר קרוי על שם ואדי חיראן שנמצא ליד הכפר והר חיראן הסמוך.
בשנת 2015 התגוררו באום אל-חיראן כשבעים משפחות, השייכות לשבט אבו אל-קיעאן, שנדד קודם באזור ח'רבת זובאלה. התושבים עבדו בעיקר בענף הבנייה, בייחוד בסלילת כבישים בדרום, וכן כקבלנים, מנקים ופועלים. רוב הילדים למדו בבתי ספר בחורה.
ב-2004 הוחלט על פינוי הכפר, על מנת להקים במקומו את היישוב דרור (שבתחילה היה אמור להקרא חירן). מאבקים משפטיים וציבוריים נגד הפינוי התנהלו במשך 20 שנה. במהלך אחד הפינויים, ב-2017 נהרגו תושב הכפר ושוטר. פינוי הכפר הושלם ב-2024.
היסטוריה

כ-200 נפש מבני שבט אבו אל-קיעאן הגיעו לאזור הנגב במאה ה-19[דרוש מקור] והתיישבו באזור ח'רבת זובאלה שליד ואדי זובאלה (שטחים הנמצאים רובם בידי קיבוץ שובל ומיעוטם בידי בית קמה). לאחר 1948 נאלצו לעזוב אדמתם עקב השתלטות קיבוץ שובל עליה, ועברו לסביבות בית-קמה – דביר – להב.
בשנים 1956–1957 העביר הממשל הצבאי את רוב בני השבט לאזור ואדי עתיר, שם הם קיבלו אדמות בחכירה, לשימוש חקלאי. בישיבת הממשלה באוגוסט 1957, ישראל ברזילי מתאר בשאילתה שהגיעה אליו הידיעה ש-10 ימים קודם לכן הגיעה קבוצת שוטרים לוואדי זובאלה בדרישה מהתושבים שיעברו לאזור ואדי עתיר. אלו פנו לעורך דינם, שפנה למושל הצבאי שהעיד כי אין כוונה להעבירם. אך, באותו הערב הגיעה למקום קבוצת שוטרים, שהפילה שלושה אוהלים ודרשה מהתושבים "לעבור למקום אחר אחרת ישרפו להם את כל האוהלים". בליל 11 באוגוסט 1957 הגיעו אנשי המשטרה הצבאית עם קומנדקר, והרסו 18 אוהלים. לפי עדותו של ברזילי, "הערבים שביקשו לראות פקודה כתובה ספגו מכות וסטירות לחי". דוד בן-גוריון התייחס למקרה, ואמר שאין כוונה לפנות את שבט אבו אל-קיעאן, שתוך כדי חיפוש סחורות מוברחות ותחמושת התמוטטו חלקית 3 אוהלים ולא 18, ושלא נפגע איש. תשובתו התבססה על מסמכים שהממשל הצבאי הכין לו. עם זאת, היועץ לענייני ערבים הכין מסמך פנימי על המקרה וכן יעץ לבן-גוריון כיצד לנסח את הגרסה הרשמית. מהמסמך הפנימי שהכין עולה, ש-2/3 מבני המשפחה הסכימו לעבור לאזור ואדי עתיר "עקב לחץ שהופעל על ידי הממשל הצבאי". השליש הנותר הורכב מאלו שסירבו לעבור. הממשל הצבאי החליט לקרב אותם לשבט אל-הוזייל איתו היו מסוכסכים, כדי שהסכסוך ביניהם יחריף והם יחליטו לעבור "מרצונם" לאזור ואדי עתיר גם כן.
לאחר המעבר לאזור ואדי עתיר, בני השבט בנו בתים מאבן, סללו כבישים, כרו בארות ועיבדו את האדמות. בשנות ה-60 חלק ממשפחות השבט יצאו מהתחום שהוקצה עבורן והתפרסו על שטחים נוספים מסביב.
בשנות ה-80 ואילך רוב בני שבט אבו אל-קיעאן עזבו את הפזורה ועברו למגורי קבע בעיירה חורה. מיעוטם נשאר באזור עתיר. המבנים הלא חוקיים, בגבעה שכונתה 'אום אל חירן', התרבו מ-22 מבנים בשנת 2000 ועד ל-36 מבנים בשנת 2010.
היסטוריה > הליכים משפטיים

בשנת 2002 החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להקים 14 יישובים בנגב הצפוני, בהם חירן (ששמו הוסב אחר כך לדרור) – יישוב עירוני. על חלק מהאדמות שהוקצו ליישוב, המתוכנן לקליטת אלפיים משפחות, בנויים בתי 'אום אל-חירן'. תושביו נדרשו על ידי המדינה לעבור למגרשים שהוקצו עבורם בעיירה חורה, אך הם סירבו.
ב-2003 הגישה המדינה עתירה במעמד צד אחד לבית משפט השלום בבאר שבע בנושא הריסת היישוב, מבלי ליידע את בעלי האדמות; המדינה טענה כי לא היה ביכולתה לזהות או להשיג את התושבים. בחלוף שנה, בשנת 2004, המדינה הגישה תביעה לפנות את התושבים, בנימוק שהם פלשו למקום באופן בלתי חוקי. בית המשפט פסק כי המבקשים לא קנו זכות במקרקעין אלא ישבו בהם כבני רשות חינם. מכיוון שהאדמה הוקצתה על ידי המדינה ללא כל תשלום – מעמדם כתושבים יכול להישלל בכל עת ולכן בוטל כדין על ידי המדינה.
בשנת 2004 פנו נציגי אום אל-חיראן לבית משפט השלום בבאר שבע (ת"א 3326/04) כנגד ההחלטה להקמת היישוב חירן, בטענה כי המדינה היא זו שקבעה את ישיבתם במקום. הם טענו שמדינת ישראל פועלת ממניעים גזעניים, וכי היא מבקשת להרוס כפר בדואי, כדי להקים במקום יישוב יהודי. בשנת 2009 בית משפט השלום קבע כי העותרים לא הוכיחו רכישת זכויות במקרקעין ודחה את העתירה. הללו ערערו על פסק הדין בבית המשפט המחוזי (ע"א 1165/09), ובשנת 2011 בית המשפט המחוזי אימץ את מסקנותיו של בית משפט השלום. העותרים שבו וערערו לבית המשפט העליון.
ב-2010 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להכיר ביישוב, אולם בעקבות התערבות של משרד ראש הממשלה המועצה הפכה את החלטתה למחרת.
ב-2012 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להקים במקום את היישוב חירן המיועד לציבור יהודי דתי לאומי. תנועת אור פועלת להקמת יישוב זה.
לאחר ערעורים חוזרים ונשנים של בני שבט אבו אל-קיעאן, נשלם בשנת 2013 ההליך התכנוני של היישוב חירן בכל דרגי ועדות התכנון במשרד הפנים.
שני הליכים משפטיים התנהלו, האחד במטרה לפנות את אל-חיראן והשני במטרה להרוס את הבתים במקום. במאי 2015 דחה בית המשפט העליון בקשת רשות ערעור של המתגוררים במקום. השופט אליקים רובינשטיין פסק שאין לאנשי אום אל-חיראן זכויות במקום ולכן פעולות הממשלה לא הפרו את זכויותיהם. השופטת דפנה ברק ארז כתבה בדעת מיעוט שעל הממשלה לשקול שנית את הפיצוי המוצע משום שהבדואים הללו חיו באום אל-חיראן במשך עשרות שנים כבני רשות, ובפרט הציעה הקצאת חלקות אדמה ביישוב החדש עבורם.
חברי כנסת ערביים דרשו להותיר את הבדואים במקום במסגרת פתרון כולל לבעיית הדיור בחברה הערבית והבדואית בישראל, כולל הקפאת כל צווי ההריסה שעדיין לא בוצעו. חברת הכנסת תמר זנדברג ממרצ טענה "איך נוכל להסביר בעתיד שפינינו יישוב שנבנה ברשות, רק כי הם שייכים לקבוצה אתנית או דתית אחרת". ארגונים המייצגים את הבדואים ואת ערביי ישראל נאבקו גם הם נגד הפינוי וההריסה. ארגון עדאלה ניהל קמפיין ציבורי במטרה "לעצור את התוכנית להרוס את הכפר הערבי-בדואי במטרה לבנות על הריסותיו יישוב יהודי". "המועצה האזורית של הכפרים הלא מוכרים" פעלה גם היא לעצירת הריסת הכפר, וטענה שהתוכנית המוצעת היא "טיהור אתני".
ב-11 ביוני 2015 הפגינו מאות מפגינים בבאר שבע נגד הריסת המקום. בהפגנה השתתפו חברי הכנסת אחמד טיבי, חנין זועבי וטלב אבו עראר.
בנובמבר 2024 החליטו תושבי אום אל-חיראן להרוס את הבתים בעצמם על מנת להימנע מתשלום הוצאות ההריסה לרשויות. חלק מהתושבים, שלא הגיעו להסדר עם הרשויות, נותרו ללא פתרון.
היסטוריה > אירועי הפינוי ב-2017

ב-18 בינואר 2017 החל פינוי נוסף של בתים באום אל-חיראן, שאובטח על ידי שוטרים רבים. בטרם החל הפינוי אירעה תקרית שבה נדרסו שוטרים על ידי מכוניתו של יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, מורה למתמטיקה תושב הכפר. בתחילה לא היה ברור האם קודם נפגע הנהג מירי השוטרים או קודם האיץ לעברם. רס"ם ארז עמדי לוי נהרג, שוטר אחר נפצע ואבו אל-קיעאן נפצע מהירי ומת לאחר כמה דקות. האירוע הוגדר על ידי המשטרה כפיגוע דריסה והיא פרסמה שהירי הראשוני היה באוויר. אדם שהיה במקום העלה אפשרות שהדריסה התרחשה לאחר שהנהג נפגע ואיבד שליטה על רכבו. נתיחת גופתו של הנהג העלתה כי הוא נפגע מקליע בחזה ומקליע בברך ימין. על פי דיווח בערוץ 10 הוא מת מדימום פנימי שנמשך 20–30 דקות.
כחמישה ימים לאחר מכן הוגשו כתבי אישום נגד שניים מתושבי המקום שהואשמו בתקיפת שוטרים ובפציעת שלושה מהם.
השבת גופת הנהג למשפחה עוכבה, בטענה לחשש מ"פגיעה של ממש בסדר הציבורי". לאחר שישה ימים פסק בג"ץ לשחרר את גופתו של הנהג לקבורה ללא תנאים.
ב-1 במאי 2018 פרסם פרקליט המדינה שי ניצן את החלטתו לסגור את התיק נגד השוטרים שירו באבו אל-קיעאן ולא לנקוט בהליכים פליליים משום שפעולתם נבעה מתחושה של סכנת חיים. עוד פרסם ניצן, כי לא ניתן להכריע ברמה גבוהה של ודאות האם אל-קיעאן התכוון לבצע פיגוע או שהוא איבד שליטה על כלי הרכב בעקבות הירי.
בספטמבר 2020 התנצל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בשידור טלוויזיה על הצהרתו סמוך לאירוע, שיעקוב היה מחבל שניסה לבצע פיגוע טרור ולפגוע בשוטרים, ואמר כי הצהיר כך בעקבות המידע שקיבל מהמשטרה.