stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יסעור ענק

| יסעור ענק |
| --- | --- |
 יסעור ענק צפוני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יסעוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יסעוריים
סוג:: יסעור ענק
מינים
 יסעור ענק דרומי  יסעור ענק צפוני
שם מדעי
 Macronectes ‏ריצ'מונד, 1905

נקבת יסעור ענק דרומי ואפרוחה
יסעור ענק (שם מדעי: Macronectes) הוא סוג של עוף ימי השייך למשפחת היסעוריים, והם המינים הגדולים ביותר במשפחה זו. בסוג שני מינים המוגבלים לחצי הכדור הדרומי, ולמרות ההבדלים ביניהם יש דמיון בהרגלי הרבייה בשני המינים על אי הנסיך אדוארד, איי קרגלן, האי מקווארי ואיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים. יסעורנים רבים מקננים דרומה יותר, באנטארקטיקה.
היסעורים הענקיים הם טורפים תוקפניים וגם אוכלי נבלות. ציידי הלווייתנים נהגו לקרוא להם "זללנים".
בסוג זה ישנם שני מינים:
יסעור ענק צפוני (Macronectes halli)
יסעור ענק דרומי (Macronectes giganteus)
אטימולוגיה

השם: Macronectes מקורו במילה מרקוס והמילה nēktēs,[דרושה הבהרה] ביוונית שמשמעותה: שחיין ארוך. כמו כן, המילה Petrel שמשמעותה בעברית יסעור, היא נגזרת של שליח הברית החדשה, פטרוס הידוע בסיפור ההליכה שלו על פני המים.[דרושה הבהרה] דבר המזכיר את הרגל היסעורים, הנראים רצים על המים כדי להמריא.
תיאור

יסעורי הענק ענקים כשמם. יסעור הענק הצפוני שוקל 3–5 קילוגרם, מוטת כנפיו 150–210 סנטימטרים, ואורכו 80–95 סנטימטרים. יסעור הענק הדרומי מעט גדול יותר, משקלו כ-3 עד 8 קילוגרם, מוטת כנפיו 180–210 סנטימטרים, ואורכו 86–100 סנטימטרים. הזכרים גדולים וכבדים יותר מהנקבות.
יסעורנים אלה דומים לכאורה לאלבטרוסיים, והם היחידים שיכולים להיות שווים אליהם בגודלם. הם גם היחידים מבני משפחת היסעוריים שיש להם רגליים מספיק חזקות בשביל ללכת בצורה יעילה על הקרקע. ליסעורים יש לסת אשר יכולה להכיל מזון חלקלק. הם מפיקים שמן קיבה המורכב משעוות אסטר וטריגליצריד העוזר להם כנגד טורפים. יש להם בלוטת מלח מעל הנחיריים המסייע להתפיל את גופם, עקב כמות גבוהה של מים באוקיינוס שהם סופגים. הבלוטה מפרישה תמיסת מלח מאפם, וגם מייצר מזון עשיר באנרגיה המסייע לאפרוחים ועבור העופות הבוגרים בזמן טיסות ארוכות.
מקורם גדול מאוד בצבע כתום חיוור, נוצותיהם אפורות עם נקודות (למעט 15% מיסעורי הדרום, שראשם צווארם והחזה העליון שלהם בצבע לבן). מזונם מצוי ביבשה ובים, אך בעיקר ליד החוף. הם אוכלים פגרים, בעיקר של כלבי ים ופינגווינים. לעיתים קרובות הם עוקבים אחרי סירות דיג לאכול את הפסולת הנזרקת ממנה. תוחלת חייהם 20 שנים.
רבייה

עונת הרבייה היא מחודש אוקטובר ועד מרץ. היסעורים מטילים ביצה אחת ויחידה, בקן מחוספס הבנוי 50 סנטימטרים מעל לפני הקרקע. הביצה מודגרת במשך כ-60 ימים. מרגע שבקע, הגוזל נשאר בקן למשך 3 שבועות. הגוזלים מצמיחים נוצות לאחר כ-4 חודשים, ומגיעים לבגרות המינית רק לאחר 6–7 שנים כאשר הופכים לפרחון.
יחזקאל כהן (רב)

אין תמונה חופשית
הרב יחזקאל חיים מאיר כהן (ה'תרע"ד, 1914 – ג' בכסלו ה'תשל"ד, 1973) היה רב העיר הספרדי וחבר בבית הדין הרבני בעיר רחובות.
ביוגרפיה

נולד בפרס לתותי שרה ולמאיר כהן.
בשנת תרע"ח (1918), בהיותו בן ארבע, נפטר אביו, בגיל שבע עלה לישראל עם אימו ושלושת אחיו. והתגוררו בירושלים, כהן נכנס ללמוד בתלמוד תורה "דורש ציון" ובית המדרש "מזרחי" בירושלים, לאחר מכן למד בישיבת נהר שלום, בית עוזיאל וישיבת פורת יוסף שם למד אצל הרבנים יעקב מאיר ועובדיה הדאיה וקיבל מאחרון סמיכה לרבנות. בהמשך הוסמך גם לשו"ב.
היה מבאי ביתו של החכם המקובל שלמה אליעזר אלפנדרי, ושל הראשון לציון, חכם בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ואף לימד בישיבתו 'שערי ציון' במשך שמונה שנים.
הרב כהן יצק מים על ידי הסבא קדישא, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי והיה מבאי ביתו הקרובים ומן הבודדים שנשאו חן וחסד בעיניו, וערכו עמו את סדר הפסח מדי שנה. כן היה ממקורביו של הרב נסים אלישר.
הרב כהן היה ומגיד שיעורים בבתי כנסת רבים בירושלים, והעמיד תלמידים הרבה, המשמשים בקודש ברחבי הארץ. ייסד בירושלים את חברת התהילים "בני-עמי" לאמירת תהילים בשבתות, בבתי כנסת רבים בירושלים.
בשנת תשי"ב, מונה על ידי הרבנות הראשית לישראל לכהן כרב לעדת הספרדים וחבר הרבנות הראשית בעיר רחובות.
בראשית שנת תשי"ט, נתמנה לרב העיר רחובות, על ידי הרבנות הראשית לישראל, לאחר כשנה נכנס מינויו לרב העיר רחובות בתוקף רשמי, גם על ידי שר הדתות הרב יעקב משה טולידאנו במשך שנות כהונותו שימש לעיתים, כדיין בבית דין רבני ברחובות.
כשבועיים לפני פטירתו מונה לראש ישיבת המקובלים בית אל.
נפטר בכסלו תשל"ד ונקבר בהר המנוחות.
הרב כהן היה נשוי ליעל, ולהם שמונה ילדים.
ספריו וחיבוריו

ימינך ה' על הלכות חג פסח, תש"א
אמרי יחזקאל פירושים וחידושים, בהלכה ואגדה, יצא לאור לאחר פטירתו, בשני כרכים, תשמ"ג, 1983
מאמרים שונים של הרב כהן התפרסמו בכתבי עת שונים. מאמרו זכר עמלק, נדפס בביטאון התורני קול סיני בגיליון אדר תשכ"ג (1963) תשובתו המשותפת עם הרב יעקב בצרי בעניין עגונות, נדפסה בקובץ 'שיח שושנים', כרך ד', ירושלים תשס"ו (2006).
הערות שוליים

↑  זכר עמלק באתר היברו בוקס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524653105171  VIAF: 315204686   WorldCat (עם VIAF): 315204686
אדם צין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 במאי 1950 קטוביץ, פולין
 נהרג:  21 באוקטובר 1973 (בגיל 23) סיני, מצרים
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בהר הרצל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1969–1973 (כ־4 שנים)
 דרגה:  רב-טוראי
 תפקידים בשירות
 חייל ביחידת חרמ"ש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
אדם צין (10 במאי 1950 – 21 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתו בקרב בסיני במלחמת יום הכיפורים. במהלך הפעולה נהרג.
ביוגרפיה

אדם צין נולד בקטוביץ שבפולין להורים ניצולי השואה. משפחתו עלתה לישראל בשנת 1957 והתיישבה בבאר שבע. היה שומר מצוות. למד בבית הספר היסודי "נתיבות" בבאר שבע ולאחר סיום לימודיו שם למד במגמת מכניקה בישיבה התיכונית-מקצועית "קריית נוער" בירושלים.
צין גויס לצה"ל בקיץ 1969 והוצב בנח"ל. שירת בסיירת הנח"ל, עבר קורס מ"כים וקורס צניחה והשתלם במקצועות הטנק בחיל השריון. חלק משירותו עבר עליו עם גרעין הנח"ל במשק בדרום רמת הגולן, שם היה מא"ז, אחראי על הביטחון.
לאחר שחרורו מצה"ל התחתן והתיישב עם אשתו ביישוב בני יהודה שברמת הגולן. בהמשך גרו בירושלים, שם עבד כמדריך מקצועי במשרד העבודה. היה בעל הכרה דתית-לאומית ונמנה עם הנאבקים למען הקמת התנחלויות. בנו נולד כחודש וחצי לפני מועד נפילתו.
ביוגרפיה > במלחמת יום הכיפורים

בפרוץ מלחמת יום הכיפורים לא נקרא צין לשירות, אך יצא והתנדב לשרת ביחידת חרמ"ש. יחידותו נשלחה לחזית סיני.
הוא צוות לנגמ"ש הסמל במחלקה שהשתייכה לפלוגת החרמ"ש הקדמית (בשם הקשר "סמום") בפיקודן של סרן פרוספר עמר. הפלוגה הייתה רכובה על נגמ"שים, והשתתפה ב-21 באוקטובר 1973 בבהתקפה של כוח גדודי מחטיבה 274 על מתחם "חמוטל" שבגדה המזרחית של תעלת סואץ, אחת מסדרה של התקפות צה"ל על מתחם זה. חמש פעמים נשלחו כלי הרכב של היחידה לכבוש את השטח שהחזיקו החיילים המצרים. הנגמ"ש שבו נמצאו צין ושבעה חיילים נוספים נפגע משני טילים נגד טנקים ועלה באש, וכל יושביו למעט צין נהרגו או נפצעו. הוא ניסה לכבות את האש וחילץ את חבריו הפצועים דרך דלת קטנה של כלי הרכב הבוער, עד שלבסוף נפגע גם הוא ונהרג. באותו קרב נהרגו שבעה חיילי צה"ל נוספים ו-20 נפצעו.
אחד מהפצועים שניצלו בזכות פעולתו של צין העיד:
...הוא התעקש והתנדב להילחם ולהיות שם. באותו אירוע הוא היה יכול לשכב לחכות לפינוי שלו, ולהציל את עצמו. אבל הוא התאמץ כל כך ובפעולה שלו הציל אנשים אחרים שהוא בכלל לא הכיר.
אדם צין היה בן 23 במותו. הניח אשה, בן, הורים ואח. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הנצחה

בספטמבר 1975 הוענק לצין לאחר מותו צל"ש הרמטכ"ל על פעולתו בקרב שבו נפל.
שמו של צין הונצח במספר אנדרטאות - באנדרטת יד לשריון בלטרון, באתר ההנצחה לחללי הנח"ל וחיל החינוך, באנדרטת חטיבה 274 בלטרון, בבתי יד לבנים בבאר שבע ובירושלים ובישיבה התיכונית שבה למד. משפחתו הנציחה את זכרו בהקמת ספרייה על שמו.
הערות שוליים

↑  עודד מגידו, “חמוטל” ו”מכשיר” לא בידינו – פרק י”א, קרבות סיום המלחמה בגזרה : 22.10-21.10, באתר במה להיסטוריה צבאית, אפריל 2018
שניאור זלמן הוז

שניאור זלמן הוז (1872 – כ"ב בטבת תרצ"ט, 13 בינואר 1939) היה ראש המועצה הראשון של עפולה (1926-28).
הוז נולד בשנת 1872 בדוברונה שברוסיה למשפחת סוחרים. בהיותו מחוגי "חובבי ציון" היה יושב ראש האגודה הציונית בדוברונה, ונאסר בגין פעילותו זו. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והיה מראשוני המתיישבים בעפולה. בשנת 1926 נבחר לראש המועצה הראשון וכיהן בתפקידו זה עד 1928. כראש המועצה הראשון הקים את המוסדות העירוניים.
שניאור הוז נפטר בשנת 1939, בגיל 67. נטמן בעפולה. הותיר אלמנה, בנות ובנים.
על שמו נקרא רחוב זלמן הוז בעפולה.
שניאור הוז היה בן-דודו של דב הוז. נכדו הוא פרופסור שמריהו הוז.
לקריאה נוספת

'הוז, שניאור זלמן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 169.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  זלמן הוז, הצופה, מודעת אבל, 15 בינואר 1939.
| ראשי מועצת ועיריית עפולה |
| --- | --- | --- |
| כמועצה מקומית | שניאור זלמן הוז (1926–1928) • יעקב קינמון (1928–1930) • פייבוש טבצ'ניק (1930–1931, 1933–1939) • מאיר שפירא ( 1931–1932, 1939–1940) • אפרים מזרחי (1932–1933) • דב ברכאן (1940–1942) • בנימין שיינבוים (1942–1945) • יוסף ברזילאי (1945–1950) • דוד קניאל (1950–1959) • יואש דובנוב (1959–1969) |  |
| כעיר | שמשון שחורי (1969–1979) • עובדיה עלי (1979–1991) • צדוק נאווי (1991–1998) • יצחק מירון (1998–2005, 2013–2018) • אבי אברהם אלקבץ (2005–2013, 2018 ואילך) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהושע בראנד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1908 י"ז בסיון תרס"ח הכפר זָפָּלוב שעל־יד יארוסלאב בגליציה המרכזית
 פטירה:  1 במרץ 1975 (בגיל 66) י"ח באדר תשל"ה
 תאריך עלייה:  1934
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 במרץ 1975 
 
יהושע בראנד  (בלועזית: Joshua or Yehoshua Brand‏; י"ז בסיון תרס"ח, 16 ביוני 1908 – י"ח באדר תשל"ה, 1 במרץ 1975‏) היה רב, פובליציסט, מורה, חוקר והיסטוריון של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד. מחבר הספר "כלי החרס בספרות התלמוד".
חייו

יהושע בראנד בן שלום ודבורה נולד בשנת 1908, בכפר זָפָּלוב (Zapałów) שעל־יד יארוסלאב (Jarosław), בגליציה המרכזית. תחילה למד גמרא עם מלמד פרטי ומשם המשיך ללמוד בסאנוק, בישיבה של רבי מאיר שפירא. אחר כך למד ב"מתיבתא" בוורשה, שם נודע בכינוי "החריף הגליצאי". כבר מגיל צעיר נהג להחליף דעות בקשר לחידושי תורה עם בוגרים ממנו, הן בעל פה והן בכתב. בשנת תרפ"ט, כאשר היה בן 21 בלבד, חיבר חוברת בשם: "טל אורות", חידושים על התורה, ושלחהּ לרב צבי יחזקאל מיכלסון ("פלונסקער רב").
לאחר שהוסמך להיות רב, החליט ללמוד לבחינות הבגרות הממשלתיות של פולין. הוא עשה זאת בכוחות עצמו, תוך שהוא שוקד על החומר לבחינות בספרייה של "תקוות ציון" שבלבוב. את הבחינות סיים בהצטיינות, על אף שלא היה בקיא בשפה הפולנית.
בשנת תרצ"ב עלה לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמוד, היסטוריה עתיקה וארכאולוגיה של ארץ ישראל. בנוסף למד ידיעת הארץ, לטינית, יוונית וגאולוגיה. למחייתו עבד יום בשבוע בבניין ובחופשות הקיץ בחקלאות. לאחר קבלת התואר השני, בשנת 1940, החל בלימודי תואר דוקטור. הדיסרטציה שלו עסקה בנושא כלי החרס בספרות התלמוד והוא הגישהּ לסנאט האוניברסיטה העברית בשנת תש"ו. הוא המשיך לחקור נושא זה והרחיב את עבודתו לספר, שיצא לאור בשנת תשי"ג.
בשל ההערכה לה זכה על מחקריו המדעיים וידיעותיו בהיסטוריה ובארכאולוגיה, הוא מוּנה למפקח מדעי בבית העתיקות שהוקם על הר ציון על ידי משרד הדתות. על אף האמור לעיל ולמרות הפרסום לו זכה עת יצא לאור ספרו על כלי החרס בספרות התלמוד, לא עלה בידו לקבל משרת מרצה באוניברסיטה העברית. סביר שתרמו לכך שתי סיבות עיקריות: העובדה שנהג לבקר חוקרים אחרים ללא חשש ומשוא פנים ולהתפלמס עמם – הן בשיעוריהם, כאשר היה תלמידם, והן במאמרי ביקורת שנהג לכתוב על מחקרים חדשים בנושאים הקרובים לליבו; וכן בשל הקושי שלו לבטא מילים באופן ברור. בניגוד מוחלט לסגנון כתיבתו הרהוט והעשיר, היה דיבורו של בראנד מחוספס ולא תמיד מובן. מה גם שפעמים רבות היה נוהג להפסיק משפט באמצעו ועובר למשפט הבא. עם זאת, לאחר הקמת אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1956, הוצעה לו משרת מרצה בחוג לתלמוד, על ידי ראש החוג פרופ' בנימין דה פריס. בראנד לימד שם כחמש עשרה שנה קורס מבוא לארכאולוגיה תלמודית וכן סמינריונים על מסכתות כלים, שבת, עירובין, בבא בתרא, מידות ופסחים.
בצעירותו חי בראנד בצמצום ובעוני ורק לאחר שהחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב השתפר במעט מצבו הכלכלי. הוא נפטר בשנת 1975 ונקבר בכפר סבא.
עבודתו ומחקריו

בראנד ראה בתלמוד את המקור החשוב ביותר לחקר תולדות עם ישראל ולקוממיותו בארץ ישראל, ובהקשר לכך אמר פעמים רבות:
במקורות של הספרות התלמודית נמצא פתרון לכל התעלומות של ההיסטוריה היהודית ושל הארכיאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד. מהם שומה עלינו לשאוב לתחיית הלשון והרוח של החיים המתחדשים בארץ ישראל.
הוא פרסם ספר אחד בימי חייו וספר נוסף שלו פורסם לאחר מותו. כמו כן, הוא פרסם מאמרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד. במקביל נהג לפרסם מאמרי ביקורת על ספרים ומחקרים שיצאו לאור בתחום מחקריו וכן פרסם מאמרים פובליציסטיים בעיקר בתחום החינוך, כמפורט להלן:
עבודתו ומחקריו > כלי החרס בספרות התלמוד

פרסומו הגדול של בראנד בא לו, כפי שצוין כבר לעיל, ממחקרו על כלי החרס בספרות התלמוד אותו הרחיב לספר מונומנטלי בן כ־670 עמודים. את רוב העבודה עשה במסגרת מוסד הרב קוק, אשר דאג גם להוציאו לאור, בשנת תשי"ג. ראשיתו בעבודת דוקטורט, בהדרכתם של פרופ' יעקב נחום אפשטיין ופרופ' אלעזר ליפא סוקניק. הוא החל בכתיבת העבודה בשנת ת"ש, והגישהּ לאוניברסיטה העברית לאחר שש שנים, בשנת תש"ו. הספר עצמו אמור היה לצאת לאור כבר בשנת תש"ח, אולם בשל פיצוץ מכונית תופת ברחוב בן יהודה בירושלים, נהרס בית הדפוס, שהיה באותו הרחוב, ושאמור היה להדפיס את הספר. כתוצאה מהפיצוץ גם אבד חלק מכתב היד ובראנד נאלץ לכותבו מחדש. אלא שגם אז נאלץ לכתת רגליו לספריות פרטיות, בשל הקושי להגיע באותה העת לספרייה הלאומית, שהייתה אז בהר הצופים או לספריות הארכאולוגיות של מוזיאון רוקפלר ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים. נדרשו חמש שנים נוספות עד שיצא הספר לאור.
שתי מטרות הוא הציב לעצמו בחיבור הספר: המטרה הראשונה הייתה זיהוי כלי החרס שבספרות התלמוד. ואכן, הספר כולל תיאור מפורט של 126 כלי חרס מתקופת התלמוד והוא נשען על כעשרים אלף מקורות, בעיקר מן התלמוד הבבלי והירושלמי וחלקי כלים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות; והמטרה השנייה, שִחזור ותיאור של החיים בכל התקופה הנדונה. גם מטרה זו הושגה במלואה, לאחר שהצליח לא רק לזהות את הכלים, אלא גם לתארך אותם ולקבוע את יעודם.
פרסום הספר החזיר למונחים רבים הקיימים בנומנקלטורה העברית את משמעותם המקורית או את שמם המקורי מהשם הלועזי בו השתמשו עד למועד פרסום הספר; סייע להבנת ההלכה המקורית, שבמהלך הדורות נשתנתה בהתאם לנסיבות הזמן והמקום אליהם גלה עם ישראל; ובנוסף הביא לזיהוי כלים שלא היו ידועים עד אז, או לחלופין הוסיף ידיעות על כלים ידועים.
הספר זכה לבקורות חיוביות מחוקרים חשובים באותו הזמן, ביניהם פרופ' אהרן צייטלין, פרופ' ויזינגר ופרופ' שאול ליברמן, והוא נחשב לאחד הספרים החשובים בתחום. הוא מצוטט גם כיום במחקרים רבים, לרבות בספרות התורנית. בראנד היה אמור לזכות בפרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריית ספרות מחקר וספרי עזר לשנת 1954 אך הזכייה בוטלה אחרי שהרב שלמה יוסף זוין ביטל את חתימתו על הצעת ההחלטה לתת את הפרס לבראנד כיוון שמצא בספרו דברי כפירה בעיקרי האמונה.
עבודתו ומחקריו > כלי זכוכית בספרות התלמוד

כלי זכוכית בספרות התלמוד הוא ספרו השני של בראנד עליו עבד רק לסירוגין, מאחר שאת רוב זמנו הקדיש עתה להוראה באוניברסיטה ולהכנת מערכי שיעורים. במחקר על כלי הזכוכית הוא הסתייע באליהו דובקין, שמלבד פעילותו הפוליטית היה גם אספן כלי זכוכית.
בראנד הספיק אומנם לאסוף את כל החומר בנושא אך לא זכה לסיימו. לפיכך, כאשר יצא לאור הספר בשנת 1978, שלוש שנים לאחר מותו, הוא חוּלק לשני חלקים:
החלק הראשון בלבד של הספר עוסק בכלי זכוכית בספרות התלמוד, והוא מכיל עשרה פרקים כדלקמן: הפרק הראשון כולל דיון בשאלת מקור הזכוכית, האם בפניקיה, מצרים או בארם נהרים. על סמך מקורות עתיקים ומחקרים בנושא, מגיע בראנד למסקנה כי ראשית הזכוכית היא בארם נהרים ולא במצרים, או בפיניקיה, כפי שמקובל לחשוב. בהמשך, ועל בסיס מסקנה זו ומקורות נוספים, מנסה בראנד להוכיח כי אברהם אבינו היה אמן זכוכית ומסיבה זו היגר מאור כשדים לחרן; בפרק השני, הוא דן בכלי זכוכית שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ובסביבתה; בפרק השלישי מצביע בראנד על חומרי גלם, מונחים ואינדיקציות נוספות המוזכרים במקרא, המוכיחים לטענתו את קיומה של תעשיית זכוכית בתקופת המקרא, על אף שלא מוזכרת בו תעשייה כזו; בפרק הרביעי הוא מפרט את שמות המקומות בהם יוצרו כלי זכוכית בתקופת המקרא ותקופת בית שני, ובנוסף הוא מברר את חלקם של היהודים בתעשייה זו. מבין המקומות שיצרו זכוכית הוא מזכיר את צידון (ובקשר אליה הוא טוען כי תעשיית הזכוכית המפורסמת שלה נוסדה על ידי היהודים שהתגוררו בה ולא על ידי יוונים או סורים, כפי שמקובל לחשוב), צידון במראשה, צור, אנטיוכיה, גרסה, אלכסנדריה, ירושלים, כזיב, לוד, טבריה, גירו (או בירו), קיסרין, בית שערים, עכו, שומרון, יפו, חברון, עין גדי ויריחו; בפרקים החמישי (בית חולסאות), הששי (אבן מסמא), השביעי (כור של עושי זכוכית), השמיני (כבשן של זגגים), התשיעי (בולוס) והעשירי (ספות) הוא דן במושגים שונים הקשורים לתעשיית הזכוכית.
בחלק השני של הספר רוכזו מחקרים ומאמרים חשובים של בראנד בתחומים הנוספים בהם הרבה לעסוק: בתחום הריאליה (נרות חרס, תלבושת מתקופת התלמוד ועוד), הנַבָּטִים, מרד בר כוכבא ואישיותו וכן היסטוריה של תקופת בית שני, בפרט ראשית התקופה.
לסוף החלק השני צורפו מאמר על בראנד ופועלו, מאת ד"ר נח עמינח תלמידו, וכן רשימה ביבליוגרפית חלקית של מאמריו. כמו כן כולל הספר מבוא מאת יצחק רפאל.
עבודתו ומחקריו > מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת

מחוץ לספריו הנ"ל פרסם במשך השנים מאמרים ומחקרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד. המאמרים התפרסמו בכתבי העת המדעיים והתורניים שיצאו לאור בזמנו, בין היתר ההד, לשוננו, יבנה, סיני, מחניים, מאזנים, תרביץ וטורי ישורון. כמו כן נהג לפרסם מאמרי ביקורת על מחקרים חדשים שיצאו לאור במדעי היהדות, בפרט בתחום מחקריו. מאמרי הביקורת התפרסמו בעיתונות היומית, כגון הארץ, הצופה, הדאר ועוד. במאמרים אלה, היה בראנד לא פעם מעמיד את החוקרים האחרים על טעותם, ולא חשש לעשות כן, גם כאשר הציג עמדה המנוגדת לעמדות המקובלות בעולם האקדמי.
בתחום הריאליה הוא ביקש להקים מכון לחקר הריאליה התלמודית, שיאסוף ויסדר את כל החומר בנושא הכלול בספרות התלמודית, בספרות הקלאסית מאותו הזמן, הקשורה לארץ ישראל, וכן את החומר מהממצאים הארכאולוגיים בנושא. על אף שקיבל סיוע ממספר חוקרים וסופרים, לא הצליח להוציא לפועל תוכנית זאת.
בחקר ההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד, עסקו עיקר מחקריו בשאלת היסודות ההלכתיים בראשית תקופת בית שני, במרד בר כוכבא ואישיותו וכן בנבטים. בדומה לגישתו בחקר הריאליה, גם כאשר חקר נושאים אלה, הוא נהג לבדוק את כל המקורות הספרותיים הרלוונטיים המצויים בתנ"ך, במשנה, בתלמוד, בספרים החיצוניים ובמגילות מדבר יהודה ולשלב ממצאים אלה עם הממצאים הארכאולוגיים הקיימים, הספרות הקלאסית ומחקריו האחרים. הוא סבר כי חוקר טוב חייב להיות בקיא באופן מוחלט במקורות בהם הוא עוסק; אולם אין די בכך, והוא נדרש גם להארה פנימית; להבנת החיים והתקופה אותם הוא חוקר, וזאת במנותק מהמציאות בה החוקר חי; ולא לחשוש להעלות השערות. הוא התייחס לכל מקור בכובד ראש, גם אם מדובר היה באגדה שעל פניה נראית דמיונית. מאידך, התנגד למשקל היתר שניתן, בתקופתו ובדור הקודם לו, לענף המדעי של ביקורת כתבי יד (בפרט כתבי היד התלמודיים), והעדיף את הנוסח המודפס שהוגה על ידי חכמי תלמוד רבים במהלך השנים. בשל גישה זו, היה מגיע לעיתים לממצאים שונים מהממצאים המקובלים בתחומים אותם חקר.
כך למשל, טען שהכרזת כורש לא באה מיוזמתו של כורש אלא כתוצאה של רצון העם לשוב לארצו; וכי מגילת מלחמת בני אור בבני חושך נכתבה על ידי חלק מעולי בבל שהיו אנשי מלחמה, בשל הסכסוכים שצפו שיתלקחו עם העמים השכנים שתפסו את אדמות העולים בעת ששהו בבבל; עוד טען כי בר כוכבא היה איש אציל רוח ולא עריץ, אשר דאג לאיש הפשוט; כי הנבטים לא היו שבט ערבי, אלא בני בניהם של הרכבים שהתרחקו מהיהדות וחלקם החל לעבוד עבודה זרה; וכן כי המשנה היא מתקופת עזרא ונחמיה.
במקום להציע בפני תלמידיו את ממצאי מחקריו, הוא נהג לשתף את תלמידיו בלבטיו בקשר לבעיות והסתירות שמצא בין מקורות תלמודיים שונים, כאשר חקר נושא כלשהו. הוא היה מפנה אותם לקריאת ספרים בנושא, ומעודד אותם לנהל דיונים וויכוחים על כך, עד שהיו מגיעים ברוב המקרים למסקנות ולפתרונות אליהם הוא עצמו הגיע.
עבודתו ומחקריו > פובליציסטיקה והביקורת על אנשי חכמת ישראל

במקביל למחקריו המדעיים, נהג בראנד לפרסם גם מאמרים פובליצסטיים על ענייני השעה, בעיקר בקשר לחינוך הדור הצעיר, מדעי היהדות וחכמת ישראל.
במספר מאמרים תקף בראנד את אנשי המדע וחכמת ישראל, בעיקר בדור שלפניו, וטען כי הם למדו ממורים גויים ותאולוגים נוצרים שלא לסמוך על המקורות התלמודיים בענייני היסטוריה וריאליה, אלא במחקר בענייני הלכה בלבד. במקום להבין את המציאות הריאלית שהייתה הרקע למקורות הספרותיים, הוא טען, הם שמים דגש רב מדי על חקר כתבי היד השונים ותורת הפילולוגיה, ועל בסיס ממצאיהם אלה מסיקים מסקנות שגויות. לאור זאת, הוא סבר כי הם אינם מוסמכים להכריע בנושא משום שאינם מבינים לעומק את הספרות התלמודית, והאשימם כי בדרך זו הם גרמו למשבר בחכמת ישראל, בפרט אצל הדור הצעיר.
דעתו הייתה כי אסור לחוקרי מחשבת ישראל להתכחש לעברם. הוא ראה בהם כנושאי הדגל, כמי שאמורים – באמצעות מחקר היסטורי – להחיות את המשפט העברי, השפה העברית, הארכיטקטורה והחקלאות במדינת ישראל.
במאמרים אחרים הוא הציע לבצע רפורמות יסודיות בחינוך. אחת מהן כללה ביטול תוכנית הלימודים הנהוגה כיום בבתי הספר והנהגת לימוד של שלושה מקצועות בלבד: תלמוד, מתמטיקה ופיזיקה. השנייה, הייתה רפורמה בדרך הכשרת הרבנים, על ידי יצירת מסלולי התמחות במקצועות ספציפיים של ההלכה. המסלולים ותוכנית הלימודים בכל מסלול יקבעו על ידי ועדה מיוחדת שתהיה מורכבת מגדולי התורה, אנשי חינוך וחוקרים בתחום המדעים.
פרסומים > ספריו

החצב הנר והחבית: שלשה פרקים מתוך החיבור ’כלי החרס בספרות התלמודית’, הוגש לסנאט של האוניברסיטה העברית לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה" (דיסרטציה, תש"ו), ירושלים: דפוס ווייס, תש"ז.
כלי החרס בספרות התלמוד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ג.
כלי זכוכית בספרות התלמוד, בצירוף מחקרים ומאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח-1978 (יצא לאור לאחר מותו).
פרסומים > ממאמריו שיצאו בתדפיס נפרד

"גליל – גולה", תדפיס מההד, חוברת ה', תרצ"ו.
"קרבן פסח אחר חורבן בית שני", תדפיס מההד, חוברת ז', תרצ"ז.
"קרבן פסח" (אחר חורבן בית שני), תדפיס מההד, תרצ"ח.
"ערך ההלכה במדע", תדפיס מאמנה, תרצ"ט.
לפרשת בית חוניו, תדפיס מיבנה א', תרצ"ט.
"יש סדר במשנה", תדפיס מיבנה ב', ת"ש.
"מלבן של מטה ושל עריסה" (לחקר הארכאולוגיה התלמודית), תדפיס מיבנה ג', תש"ב.
"בית הבד" (לחקר הארכאולוגיה התלמודית), תדפיס מסיני י"ב, תש"ג.
"לתולדות בעיית המרובע הארכאולוגי ופתרונה, תדפיס מסיני י"ג, תש"ג.
"על מכון לריאליה תלמודית", תדפיס מסיני כ"ה, תש"ט.
"על המשבר בחכמת ישראל בארץ", תדפיס מסיני מ"ב, תשי"ח.
"קווים לתולדות היהודים בתקופת הבית השני בראשיתה", תדפיס מספר זר כבוד, תשכ"ח, עמ' 82–114.
"לזהויים של כלי זכוכית" (עמל, עמלה, בן העמל, עמד, עמדה, בן העמד), תדפיס מסיני ס"ה, תשכ"ט, עמ' 3–8.
לקריאה נוספת

הערך "בראנד, יהושע" וספרו "כלי החרס בתקופת התלמוד", בתוך: נפתלי בן מנחם, ספרי מוסד הרב קוק, שיצאו לאור בשנים תרצ"ז-תש"ל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ל, עמ' 48–49.
גצל קרסל, הצופה, י"ז באדר ב', תשל"ו (19 במרץ 1976), עמ' 5.
יצחק רפאל, "חוקר מקורי", מבוא לספר יהושע בראנד, כלי זכוכית בספרות התלמוד, בצירוף מחקרים ומאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח-1978.
ד"ר נח עמינח, "ארכאולוג תלמודי, לדמותו ולאישיותו של פרופ' יהושע בראנד ז"ל", בתוך: יהושע בראנד, כלי זכוכית בספרות התלמוד, בצירוף מחקרים ומאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח-1978, עמ' 388–401.
"כתביו" (ביבליוגרפיה חלקית של בראנד), בתוך: יהושע בראנד, כלי זכוכית בספרות התלמוד, בצירוף מחקרים ומאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ח-1978, עמ' 402–404.
טירת הנסיך כחול הזקן

| --- | --- |

פלקט האופרה
 מידע כללי
 מלחין:  בלה ברטוק
 לבריתן:  בלה בלז' 
 תאריך יצירה:  1911 
 מבוסס על:  כחול הזקן 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  הונגרית
 מספר מערכות:  3
 
טירת הנסיך כחול הזקן (בהונגרית: A kékszakállú herceg vára) היא האופרה האחת והיחידה של בלה בארטוק (אופוס 11, מספר 48, BB 62) שאת הלברית שלה כתב בלה באלאז'. באלאז' כתב את מחזה המסתורין שלו באותו שם בשנת 1910, שהיה לו בסיס היסטורי. כחול הזקן – בשמו האמיתי כנראה ז'יל דה רה – חי למעשה, ודנו אותו למוות בצרפת כרוצח ילדים סידרתי בשנת 1440.
דמותו עובדה מספר פעמים ואופיו מתאפיין בכמה אופנים בכל יצירה ספרותית. יצירתו של באלאז' – שהוצעה על ידו להלחנה גם לזולטאן קודאי מופיע כאן כגיבור של בלדה עממית הונגרית, ברטוק החל לגלות עניין באותה תקופה במוזיקת העם ההונגרית והשמיע קטע פרוזה בתחילת האופרה. את האופרה הלחין בארטוק בשנת 1911, אך הופעתה נדחתה בטענה שלא ניתן לבצע אותה, כך שרק שבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1918, הוצגה בבכורה בבית האופרה של בודפשט. לאחר קבלת פנים מעורבת, האופרה השיגה הצלחה פורצת דרך רק בחידושה בשנת 1938. למחזה יש שתי דמויות ראשיות: הנסיך הזקן (בריטון או בס) ויודית, אשתו הטרייה (סופרן או מצו-סופרן).
מקור היצירה

השנים של תחילת המאה ה-20 באירופה התאפיינו במצב רוח של בדידות, של "כאבי העולם". זה בא לידי ביטוי בפילוסופיה באמנות ובספרות של התקופה. השפעה גדולה הייתה על התקופה לפילוסופיה של פרידריך ניטשה, לגילויים הפסיכולוגיים של זיגמונד פרויד, לסימבוליזם הצרפתי ובהונגריה לשורת "השירים החדשים" של אנדרה אדי. לתפיסת עולם זו, או ליתר דיוק למצב הרוח, הייתה השפעה רצינית על האינטלקטואלים של התקופה, על עולם האמנות, כולל בלה באלאז' ובלה ברטוק. בנסיבות כאלה, בשנת 1910 כתב בלה באלאז' את מחזה המסתורין שלו, "טירת הנסיך כחול הזקן", שהיה מבוסס על האגדה הצרפתית במקור של כחול הזקן מימי קדם. כחול הזקן אכן חי בכל זאת, שמו היה כאמור ז'יל דה רה, הוא היה מרשל צרפת ונידון למוות על ידי האינקוויזיציה בשנת 1440 על חטאיו. ביצירה הספרותית, כחול הזקן, המוצג כמפלצת אוכלת אישה במקומות רבים אחרים, הפך לדוגמה לגבר בודד וייחודי בגורלו והיצירה עצמה מבקשת להראות את העומקים הפסיכולוגיים, המסתורין והסבל של הגבר והאישה. בלה באלאז' מפרש ומציג את כחול הזקן כגיבור בלדה עממית הונגרית. מכאן ואילך אנו יכולים לספור את ידידותם של קודאי, ברטוק ובלה באלאז'. ברטוק, שכבר נטה למלנכוליה מילדותו, כתב בשנת 1905, במכתב לאמו מפריז, על בדידותו וגורלו, וציין גם כי לשווא הוא מחפש בת זוג, זה תמיד יישאר ניסיון חסר תועלת. עליו לקבל על עצמו את הבדידות.