stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האוקיינוס האטלנטי
טריטוריות השוכנות לחופי האוקיינוס > אפריקה

אנגולה אנגולה
אסנשן אסנשן
בנין בנין
גאנה גאנה
גבון גבון
גינאה גינאה
גינאה ביסאו גינאה ביסאו
גינאה המשוונית גינאה המשוונית
גמביה גמביה
דרום אפריקה דרום אפריקה
חוף השנהב חוף השנהב
טוגו טוגו
טריסטן דה קונה טריסטן דה קונה
כף ורדה כף ורדה
ליבריה ליבריה
מאוריטניה מאוריטניה
מרוקו מרוקו
נמיביה נמיביה
ניגריה ניגריה
סאו טומה ופרינסיפה סאו טומה ופרינסיפה
סהרה המערבית סהרה המערבית
סיירה לאון סיירה לאון
סנגל סנגל
סנט הלנה סנט הלנה
האיים הקנריים האיים הקנריים
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו
קמרון קמרון
ראו גם

היסטוריה אטלנטית
גאוגרפיה פיזית - מונחים
הכתם הקר
הערות שוליים

↑  ענת בלזברג, גלילאו צעיר, כשאגדל, אהיה... אוקיינוגרף, באתר ynet, 1 בנובמבר 2005
↑  Mystery of the Bermuda Triangle, THE MUSEUM OF UNNATURAL MYSTERIY
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295055005171  BNE: XX451748  BnF: cb119309855 (data)  GND: 4003388-0  LCCN: sh85009201  NARA: 10045848  NDL: 00572558  NKC: ge128389  SUDOC: 027220389  VIAF: 244281019   WorldCat (עם VIAF): 244281019 
מפת 5 מערבולות זרמי הים העיקריות
אמנת ריו דה ז'ניירו

| --- | --- |

מדינות חברות בירוק כהה, עם ונצואלה בירוק בהיר
 חותמים:    23   משתתפים בהווה – 18
 מקום חתימה:  ריו דה ז'ניירו, ברזיל ברזיל
 תאריך יצירה:  1947 
 תאריך אשרור:  2 בספטמבר 1947
 תאריך כניסה לתוקף:  3 בדצמבר 1948
 פורשים חלקית:  4
 שפות:  אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית
 
האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי (הידועה בכינויים; הסכם ריו, אמנת הסיוע ההדדית, או בראשי תיבות בשפה הספרדית TIAR -Tratado Interamericano de Asistencia Recíproca) הוא הסכם בין-ממשלתי שנחתם כהסכם ביטחון קיבוצי בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בין מדינות רבות ביבשת אמריקה.
העיקרון המרכזי הכלול באמנה הוא שתקיפה נגד אחת מהמדינות תחשב לתקיפה על כולן.
האמנה נוצרה לראשונה בשנת 1947 ונכנסה לתוקף שנה לאחר מכן בשנת 1948, בהתאם לסעיף 22 של האמנה. איי בהאמה הייתה המדינה האחרונה שחתמה על האמנה בשנת 1982.
רקע

ארצות הברית שמרה על מדיניות הגנה חצי כדורית ביחס להשפעה האירופית תחת דוקטרינת מונרו מ-1823 ואילך, והפכה ליותר ויותר מעורבת בעקבות פרסום ה- "מסקנה של רווזולט" ב-1904. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 ארצות הברית נבהלה מפני שיתופי פעולה בין מדינות הציר למדינות הנמצאות באמריקה הלטינית. איומים אסטרטגיים שהיו לכאורה נגד תעלת פנמה היו האיומים שהדאיגו הכי הרבה את המדינה הגדולה ביותר באוכלוסייה באמריקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצליחה הממשלה האמריקאית להשיג תמיכה לבעלות הברית מכל הממשלות ביבשת אמריקה למעט אורוגוואי (שנשארה נייטרלית עד 22 בפברואר 1945) וארגנטינה (היא הכריזה מלחמה על מדינות הציר ב-27 במרץ 1945).
עם זאת, מדינות אמריקה הלטינית לא היו חלק בהרבה מהדיונים של בעלות הברית. שגריר ברזיל בוושינגטון, קרלוס מרטינס פריירה א-סוזה, מחא על הפרת נורמות של התיעצויות בין-אמריקאיות. מחאות אלו הובילו לסדרה של התייעצויות וכן להצעה מקסיקנית לפגישה בין-אמריקאית. בוועידה הבין-אמריקאית לבעיות מלחמה ושלום, בטירת צ'פולטפק במקסיקו סיטי במהלך פברואר ומרץ 1945, נערכו דיונים על הסדר העולמי שלאחר המלחמה, בשיחה נכחו שר החוץ האמריקני ושרי החוץ של שאר המדינות ביבשת אמריקה. כל מדינות אמריקה הלטינית נכחו מלבד אל סלבדור וארגנטינה. משיחות אלה נוצר חוק צ'פולטפק (על שם המקום בו נפגשו). החוק כלל מסגרת למשא ומתן על אמנת ביטחון אזורית. הוא גם עיצב את הלחץ של אמריקה הלטינית במהלך ועידת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו לסעיפים באמנת האו"ם כדי להקל על הגנה קולקטיבית אזורית, במסגרת סעיף 51.
בתחילה תוכננה ועידת הביטחון להתקיים בריו דה ז'ניירו באוקטובר 1945 אך היא נדחתה למרץ 1946. גם התאריך במרץ 1946 נדחה לתאריך לא ידוע. מה שעיכב את הוועידה היו מחלוקות בין ארצות הברית לחואן פרון (נשיא ארגנטינה באותו הזמן). החשש האמריקאי, לצד זה של כמה מדינות בדרום אמריקה בנוגע לפרוניזם, העלה את האפשרות לכלול התערבות קולקטיבית לשימור הדמוקרטיה בוועידת הביטחון. במהלך העיכוב, גברה המתיחות העולמית בין ארצות הברית לברית המועצות.
היסטוריה > החתימה

האמנה הבין-אמריקאית לסיוע הדדי הייתה הראשונה מבין רבים שנקראים "הסכמי ביטחון הדדיים", האמנה אומצה על ידי החותמים המקוריים ב-2 בספטמבר 1947 בריו דה ז'ניירו (ומכאן השם המדובר "אמנת ריו"). האמנה נכנסה לתוקף ב-3 בדצמבר 1948 ונרשמה באו"ם ב-20 בדצמבר 1948. למעט טרינידד וטובגו (1967) ואיי בהאמה (1982), אף מדינות שהפכו עצמאיות לאחר 1947 לא הצטרפו לאמנה. קנדה עדיין לא חברה, אם כי כבר יש לה התחייבויות הגנה נפרדות עם ארצות הברית.
היסטוריה > המאה ה-20 > המלחמה הקרה

כאשר ממשלות מהפכניות ולאומניות התפשטו באמריקה הלטינית בשנות ה-50 וה-60, התפוגג הפחד מאויב משותף שנחווה במהלך מלחמת העולם השנייה והרעיון של שיתוף פעולה הגנתי הפך לפחות חשוב בעיני רוב המדינות ביבשת. ממשלות אמריקה הלטינית החלו לראות בשיתוף פעולה בין-אמריקאי הכפוף לרצונה של ארצות הברית ויתור על ריבונותן ועל זהותן העצמאית.
היסטוריה > המאה ה-20 > המשך המאה העשרים

למרות שהפעולה של ארצות הברית במהלך ההפיכה בגואטמלה ב-1954 ופלישת מפרץ החזירים ב-1961 עוררה שאלות בקרב ממשלות אמריקה הלטינית, הגישה החד-צדדית של ארצות הברית והפלישה לרפובליקה הדומיניקנית ב-1965 במהלך מלחמת האזרחים הדומיניקנית, היא מה שגרם לחברות רבות בברית להאמין שארצות הברית לא מכבדת את העקרונות של כל הצדדים. בנוסף, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, ארצות הברית הייתה בצידה את הממלכה המאוחדת ולא ארגנטינה בטענה שארגנטינה הייתה המדינה התוקפת ולא הפוך. מעשה זה נתפס בעיני רוב מדינות אמריקה הלטינית ככישלון הסופי של האמנה.
היסטוריה > המאה ה-21

בספטמבר 2002, תוך ציון הדוגמה של פוקלנד ובציפייה לפלישה לעיראק, פרשה מקסיקו רשמית מההסכם, לאחר שנתיים, ההסכם עם מקסיקו הוקע. בשנת 2008, איחוד מדינות דרום אמריקה (UNASUR) הקים מועצת ביטחון אזורית חדשה כדי לנהל את יעדי ההגנה שלהם. ב-5 ביוני 2012, מדינות הברית הבוליבריאנית לאמריקה (ALBA) בוליביה, אקוודור, ניקרגואה וונצואלה, בהנהגת ממשלות שמאל, יזמו את הפרישה מהאמנה, ההסכם הוקע רשמית על ידי ניקרגואה ב-20 בספטמבר 2012, בוליביה ב-17 באוקטובר 2012, ונצואלה ב-14 במאי 2013 ואקוודור ב-19 בפברואר 2014.
שימוש באמנה

האמנה הופעלה פעמים רבות במהלך שנות ה-50 וה-60, במיוחד התמיכה פה אחד במצור הימי של ארצות הברית במהלך משבר הטילים בקובה. בשנת 2001, ארצות הברית השתמשה באמנה לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2019, במהלך משבר נשיאותי בוונצואלה בין הנשיא המכהן ניקולס מדורו לבין נשיא האספה הלאומית של ונצואלה חואן גואידו העומד בראשות האופוזיציה, גואידו יזם שיחות המבקשות לחזור להסכם. ב-11 במאי, שלח גואידו מכתב למזכיר ארגון המדינות האמריקאיות (OAS), לואיס אלמגרו, וביקש שונצואלה תחזור לאמנה. ב-29 במאי 2019 אישרה האספה הלאומית את חזרתה של ונצואלה בדיון מקדים. האספה הלאומית אישרה את חזרתה של ונצואלה באופן רשמי ביולי 2019.
חברים באמנה > חברים בהווה

ארגנטינה ארגנטינה (1948–הווה)
איי הבהאמה איי הבהאמה (1982–הווה)
ברזיל ברזיל (1948–הווה)
צ'ילה צ'ילה (1948–הווה)
קולומביה קולומביה (1948–הווה)
קוסטה ריקה קוסטה ריקה (1948–הווה)
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית (1948–הווה)
אל סלוודור אל סלוודור (1948–הווה)
גואטמלה גואטמלה (1948–הווה)
האיטי האיטי (1948–הווה)
הונדורס הונדורס (1948–הווה)
פנמה פנמה (1948–הווה)
פרגוואי פרגוואי (1948–הווה)
פרו פרו (1948–הווה)
טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו (1967–הווה)
ארצות הברית ארצות הברית (1948–הווה)
אורוגוואי אורוגוואי (1948–2019, 2020–הווה)
ונצואלה ונצואלה (1948–2015, 2019–הווה)
חברים באמנה > חברים שהושעו

קובה קובה (1948–1962)
חברים באמנה > חברים לשעבר

בוליביה בוליביה (1948–2014)
אקוודור אקוודור (1948–2016)
מקסיקו מקסיקו (1948–2004)
ניקרגואה ניקרגואה (1948–2014)
ראו גם

ארגון אמנה לביטחון קולקטיבי
ארגון האמנה הצפון-אטלנטית
ברית צבאית
הידקי טוג'ו

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
הידֶקי טוֹג'וֹ (יפנית: 東條 英機, ‏האזנהקובץ:Ja-tojo hideki.ogg‏Ⓘ‏, 30 בדצמבר 1884 - 23 בדצמבר 1948) היה גנרל בצבא הקיסרי היפני וכן גם ראש הממשלה של האימפריה היפנית בזמן מלחמת העולם השנייה, מה-18 באוקטובר 1941 עד ה-22 ביולי 1944. טוג'ו היה לאחראי על ההוצאה לפועל של המתקפה על פרל הארבור וניהל בפועל את יפן במשך רוב המערכה באוקיינוס השקט. במהלך המלחמה היה אחראי על פשעי מלחמה שונים ולאחר סיומה הוצא להורג.
טוג'ו, בן למשפחת סמוראים לשעבר, התחנך באקדמיה הצבאית היפנית ושירת מספר שנים בתור נספח צבאי בברלין, רפובליקת ויימאר. במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 היה מעורב בהפלתם של המורדים על אף קשרים אידאולוגים. לאחר מכן התמנה למפקד צבא קוואנטונג שבפועל שלט על מנצ'וקוו, שהייתה לגרורה יפנית. טוג'ו היה מעורב בסיעה הצבאית הלאומנית טוסיי-הא, שהתנכרה לדמוקרטיה, למערב ולאידיאלים ליברלים וקראה להקמת אימפריה יפנית שתשלוט על מזרח אסיה כולה. לאחר מרד הנפל היה מעורב בדינם של המורדים, אנשי סיעת הקודו-הא היריבה, ודן רבים מהם למוות. טוג'ו היה מהתומכים הראשיים של ההסכם התלת-צדדי של יפן ביחד עם גרמניה ואיטליה. במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ניסה טוג'ו להקים תחום השפעה יפני במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. טוג'ו קידם פשעי מלחמה שביצע הצבא היפני במלחמה, משימוש בנשק כימי, רצח שבויים, פגיעה באזרחים ועוד.
לאחר קרב מידוויי וקרב גוודלקנל החל הגלגל מתהפך נגד יפן במערכה באוקיינוס השקט. לאחר ההפסד החריף בקרב סאיפאן, הירוהיטו, קיסר יפן מאס בטוג'ו, פיטר אותו מראשות הממשלה והחליף אותו בקוניאקי קויסו. עם כניעת האימפריה היפנית טוג'ו ניסה להתאבד וירה לעצמו בלב דקות ספורות לפני שהגיעו כוחות אמריקאים לביתו כדי לעצור אותו. טוג'ו פספס את ליבו כאשר ניסה להתאבד והאמריקאים הספיקו לטפל בו ולהחיות אותו. טוג'ו עמד למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פעילותו במהלך המלחמה והורשע בשבעה פסקי פשעי מלחמה. גזר דינו נקבע להיות הוצאה להורג, אשר התקיימה ב-23 בדצמבר 1948 בכלא סוגאמו.
ביוגרפיה > מלחמת סין–יפן השנייה

במהלך 1937 התמנה טוג'ו לראש המטה הכללי של צבא קוואנטונג ובפועל למפקד הצבאי של מנצ'וקוו. בקיץ אותה השנה, תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי הובילו לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בין יפן הקיסרית לבין הרפובליקה הסינית בהנהגת צ'יאנג קאי-שק ומפלגת הקוומינטנג. במהלך הפלישה היפנית לסין היה טוג'ו מעורב בפעם הראשונה והיחידה בחייו בשדה הקרב כאשר פיקד על שתי בריגדות של צבא הקוואנטונג שנעו לתוך מונגוליה הפנימית. טוג'ו האמין שרק הצגת כל כוחה של יפן במתקפת בזק תוביל את הממשלה הסינית לכניעה ולשיתוף פעולה עם יפן כמדינת חסות שלה. טוג'ו היה מתומכי מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי שתכנן להוביל את ההשפעה האירופאית והאמריקאית במזרח אסיה לסיומה ולהחליפה בשליטה יפנית קולוניאלית-בפועל.
בדעה זאת של טוג'ו פגש בהתנגדות מצידו של אישיווארה קנג'י, סגן ראש המטה של צבא קוואנטונג וממארגני הפלישה היפנית למנצ'וריה, אשר טען כי מלחמה כוללת של יפן בתוך סין תוביל את יפן לבור שתתקשה לצאת ממנו. טוג'ו הדיח את אישיווארה מתפקידו והעביר אותו למשרה הרחוקה ממשרת מפתח, אך אישיווארה המשיך בנאומים ציבוריים במהלכם יצא נגד המלחמה בסין, תקף את טוג'ו כאויבה של יפן שצריך להיעצר, לעמוד למשפט ולהישלח להוצאה להורג. בתגובה טוג'ו הורה ב-1939 על העברתו של אישיווארה לרשימת הקצינים שיצאו לגמלאות ובכך פתר אותו מכל משרות צבאיות.
המחנה הפוליטי המאוחד של אנשי הצבא הקיצוניים החליט להמשיך לקדם את שאיפותיו להשתלטות של הצבא על מוסדות המדינה דרך עלייה הדרגתית במעורבות הצבא במנהל הפנימי של המדיני במקום דרך הפיכה צבאית ישירה ואלימה. בהמשך השנה נקבע כי בכל קבינט נדרש כי שרי המלחמה והצי יהיו בשירות פעיל ולא מילואים, משמע שברשות הצבא והצי הייתה נתונה האפשרות להפיל כל ממשלה שהיא דרך השפעתם על אותם השרים. עם הזמן חיזק טוג'ו את מעמדו, התחבר ויצר קשרים עם פעילים פוליטיים, תעשיינים ואחרים ביפן כמו גם במנצ'וקוו. כל אותה העת המשיך המחנה הצבאי הקיצוני לקדם את המדיניות שלו בממשל באופן הדרגתי על אף העובדה שפומימרו קונואה, שהתנגד לאידיאלים של שליטת הצבא במדינה, היה לראש הממשלה. בשנת 1938, תחת לחץ הגורמים הצבאיים בממשלה, העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי שהלאים את כל איגודי העובדים, התעשיות בעלות החשיבות האסטרטגית, גורמי חדשות ותקשורת, הסדיר מחירים קבועים על מצרכים שונים והעניק לצבא תקציב ללא-רגולציה כלל. תקדים ששימש את הצבא לתקציב מלחמה שבפועל היה לא מוגבל עבור המלחמה נגד סין שפרצה ב-1937 ועבור מאבקים עתידיים נוספים.
במאי 1938 מונה טוג'ו לסגן שר הצבא בקבינט הממשלה הראשונה של קונואה. שר הצבא באותה העת היה סיישרו איטגאקי, והשניים התנגדו לכל הסכם שלום, שביתת נשק או ברית אפשרית עם הממשלה הסינית בראשות צ'יאנג קאי-שק. ממשלת קונואה נפלה בתחילת 1939, אך קונואה שב לראשות הממשלה ביולי 1940 ומינה את טוג'ו לשר הצבא החדש. טוג'ו נותר בתפקיד שר הצבא לתוך הקבינט השלישי של קונואה.
ביוגרפיה > לאחר כניעת יפן

אחרי כניעת האימפריה היפנית ב-1945, חיילים אמריקאים הקיפו את ביתו של טוג'ו ועמדו לעצור אותו. טוג'ו ירה לעצמו בחזה בניסיון להתאבד אך הוא פספס את ליבו. ברגע ששמעו את הירייה, האמריקאים מיהרו לפרוץ לתוך ביתו איפה שמיהרו לתת לו עירוי מתרומת דם של חייל אמריקאי. לאחר מספר חודשים טוג'ו התאושש ומצבו הבריאותי התייצב.
טוג'ו נשפט אז על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה. הוא נמצא אשם בפשעים הבאים:
סעיף אשמה 1 (ניהול קרבות התקפיות, ומלחמה או מלחמות בהפרה מוחלטת של החוק הבינלאומי)
סעיף אשמה 27 (ניהול מלחמה ללא התגרות נגד סין)
סעיף אשמה 29 (ניהול מלחמה התקפית נגד ארצות הברית)
סעיף אשמה 31 (ניהול מלחמה התקפית נגד חבר העמים הבריטי)
סעיף אשמה 32 (ניהול מלחמה התקפית נגד הולנד (אינדונזיה))
סעיף אשמה 33 (ניהול מלחמה התקפית נגד צרפת (הודו-סין)
סעיף אשמה 54 (מתן הוראות, אישור והתרה של טיפול לא אנושי בשבויי מלחמה ואחרים)
הוא נידון לעונש מוות ב-2 בנובמבר 1948, והוצא להורג בתלייה ב-23 בדצמבר.
בגלל הפשעים שבוצעו תחת סמכותו, טוג'ו נחשב כאחראי על רציחתם של כמעט ארבעה מיליון סינים. טוג'ו אישר ניסויים ביולוגיים בעידוד הממשלה על שבויי מלחמה ועל אזרחים סינים.
קברו המונצח ממוקם במקדש בהזו, איצ'י, יפן. שמו המשיך להתקיים הודות למספר צאצאיו, ביניהם נכדתו יוקו טוג'ו (אנ'), פעילה ימנית, ובנו השני טראו טוג'ו, אשר עיצב מטוסי קרב ונוסעים בזמן המלחמה ולאחריה, ובסופו של דבר עבד כמנהל בחברת מיצובישי.
לקריאה נוספת

ג'ון טולאנד, השמש העולה; שקיעתה ונפילתה של האימפריה היפנית, הוצאת 'מערכות', 1985.
בן-עמי שילוני, יפן המודרנית; תרבות והיסטוריה, הוצאת שוקן, 2002.
מירון מדזיני. מפורט ארתור עד הירושימה: עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006.
מרק פרו, שבעה גברים במלחמה: מנהיגים שהכריעו את עתיד העולם, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2010.
עודד פלד, אהרן שי (ייעוץ אקדמי), ההיסטוריה של טבח נאנג'ינג, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2015.
ניקולס בסט, שבעה ימים לדיראון עולם, כתר הוצאה לאור, 2019.
הערות שוליים

↑  CarolcHanning, הידקי טוג'ו: ביוגרפיה ותמונות
↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית, 2002, עמ' 217
↑  מרק פרו, שבעה גברים במלחמה, 2010, עמ' 123–124
↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית, 2002, עמ' 219
↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית, 2002, עמ' 228
↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית, 2002, עמ' 232
↑  מרק פרו, שבעה גברים במלחמה, 2010, עמ' 334
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פומימרו קונואה | ראש ממשלת יפן 1941–1944 | הבא: קוניאקי קויסו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297829905171  PLWABN: 9810684962305606  BIBSYS: 90963167  BnF: cb169058526 (data)  CiNii: DA07998343  GND: 119127474  ISNI: 0000 0000 8102 2834  LCCN: n50013862  NARA: 10581422  NDL: 00085935  NTA: 117391301  RERO: 02-A019042961  SNAC: w6td9zgp  SUDOC: 116569212  TePapa: 65796  VIAF: 22944458   WorldCat (עם VIAF): 22944458 
טוג'ו (שלישי משמאל) בעת כהונתו כשר הצבא בממשלת קונואה הראשונה, 1938. אוסאמי נאגנו (קיצוני משמאל) כיהן באותה העת במשרת שר הצי.
ראש הממשלה הידקי טוג'ו. במסגרת היותו קצין פעיל לצד שירותו במשרות ממשלתיות, טוג'ו לבש מדים צבאיים.
טוג'ו עם מנהיגי מדינת החסות היפניות במהלך ועידת מזרח אסיה רבתי ב-1943. משתתפי הוועידה משמאל לימין: בא מאו (מדינת בורמה), ג'אנג ג'ינג-חווי (מנצ'וקוו), ואנג ג'ינג-ויי (הרפובליקה הסינית), הידקי טוג'ו, ואן ואית'איאקון (תאילנד), חוזה לורל (הפיליפינים), סובהאז צ'נדרה בוסה (אזאד הינד).
ניר פורז

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1971 ישראל רמת השרון, ישראל
 נהרג:  14 באוקטובר 1994 (בגיל 23) ביר נבאלא, הרשות הפלסטינית
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   סרן
 תפקידים בשירות
 מפקד בסיירת מטכ"ל
 עיטורים
   צל"ש הרמטכ"ל
 
גן הנצחה ביהוד לזכרם של נחשון וקסמן וניר פורז
ניר פורז (14 במאי 1971 – 14 באוקטובר 1994) היה קצין צה"ל ששירת בסיירת מטכ"ל ונהרג במבצע החילוץ של נחשון וקסמן שנחטף בידי חמאס. על פעולתו במסגרת החילוץ זכה פורז לצל"ש הרמטכ"ל.
קורות חייו

ניר פורז נולד ב-14 במאי 1971. אביו, מעוז פורז, היה טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת יום הכיפורים, בעת שבנו היה בן שנתיים וחצי. פורז גדל והתחנך ברמת השרון. הוא למד בבית הספר היסודי "גולן" ובתיכון רוטברג בעיר. לפי נוהלי צה"ל, לא יועד פורז לשירות ביחידה קרבית, אך הוא בחר במסלול קרבי, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים במחזור גיוס אוגוסט 89 עבר מסלול הכשרה מלא כלוחם ביחידה. עם תום המסלול יצא לקורס קצינים. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות. בין היתר השתתף פורז ב-21 במאי 1994 במבצע עוקץ ארסי בו נחטף מוסטפא דיראני מביתו שבלבנון.
ניסיון החילוץ בביר נבאלא

ביום שישי, 14 באוקטובר 1994, נודע לשירות הביטחון הכללי כי נחשון וקסמן, חייל צה"ל שנחטף חמישה ימים קודם לכן, נמצא בביר נבאלא שמצפון לירושלים. ראשי מערכת הביטחון החליטו על פעולת חילוץ.
בעת החטיפה היה פורז בחופשה לקראת שחרורו מצה"ל ויציאה ללימודים, והוחזר מחופשתו כדי לפקד על הכוח שיועד לפרוץ לבית בו הוחזק החייל החטוף. לאחר שאומתו הפרטים שהתקבלו מהנהג הפלסטיני שהסיע את נחשון וקסמן הוחלט לפרוץ לבית. לאחר רדת החשיכה, בשעה 19:15, ניסה הכוח לפרוץ לבית הדו-קומתי מכמה מקומות באמצעות פיצוץ דלתות הברזל. הפיצוץ לא צלח, הדלתות לא נפרצו, וכתוצאה - המחבלים ירו בווקסמן למוות עם הישמע הפיצוץ. גם פורז עצמו נורה ונהרג עם הפריצה לבית, בראש חייליו.
על פעולת החילוץ זכה ניר פורז בצל"ש הרמטכ"ל לאחר מותו.
לאחר מותו עסקו אמצעי התקשורת בשאלות מוסריות באשר למדיניות צה"ל בשיבוץ חיילים יתומים כלוחמים. פולמוס דומה התעורר לאחר נפילת טייס הקרב אסף רמון, בנו של אילן רמון.
הנצחתו

על שמו של פורז נקראו דואתלון בעיר מגוריו רמת השרון, מרכז לחקר נדידת הציפורים בישראל בלטרון, תומכני עורקים של חברת מדינול, כדוגמת נירפלקס, פיוניר, אקסוטניר ועוד. כמו כן, פרויקט "ניר סקול" של אוניברסיטת הרווארד בשיתוף חברת מדינול, שהוא פרויקט פילנתרופי בו משתתפים בני נוער ישראלים, פלסטינים וירדנים. הפרויקט מחולק לשניים: החלק המדעי והחלק החברתי. באמצעות ארבעה מפגשים בני שבוע וחצי במשך שנתיים נפגשים בני הנוער במקומות שונים ברחבי הארץ, בדרך כלל בערים מעורבות, לומדים קרדיולוגיה ואת תולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעיר יהוד הוקם גן הנצחה לזכרם של פורז ונחשון וקסמן.
ב-2011 נתרם ספר תורה לעילוי נשמתם ולזכרם של ניר ושל אביו מעוז. הכנסת ספר תורה לבית הכנסת בר יוחאי התקיימה ברמת השרון על ידי קהילה ראשית בנוכחות משפחת פורז.
דגם התומכן הראשון של חברת "מדינול", שזכה להצלחה רבה בעולם, נקרא "ניר", על שמו של ניר פורז. גם הדגמים הבאים של החברה כללו בשמם את השם "ניר".
הערות שוליים

↑  עמרי אסנהיים, רקע אדום, באתר nrg‏, 15 באפריל 2005.
↑  צל"ש הרמטכ"ל שהוענק לניר פורז, באתר "בעוז רוחם" של צה"ל;

ניר פורז, באתר הגבורה
↑  Welcome to NIR School
↑  NIR Legacy of Innovation, באתר "מדינול"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012553070605171
ארגון ירושלים

ארגון ירושלים היה ארגון פועלים ציוני דתי מירושלים.
היסטוריית הארגון

הארגון הוקם בשנת 1937, במטרה להקים מושב עובדים בארץ ישראל. בשנת 1939 הארגון יצא להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה אשר בעמק הירדן. בשנת 1943 לאחר ארבע שנות הכשרה, עלה הגרעין להתיישבות בנחלים אשר שכן אז באצבע הגליל ששוכן בגליל העליון במקום אשר קרוי כיום קיבוץ הגושרים. כאשר הגרעין עלה להתיישב באצבע הגליל הוא סבל מחוסר שיתוף פעולה אזורי אף בנושאי ביטחון שוטף.
במלחמת העצמאות פונו רוב בני המשפחות מיישובי הגליל העליון. משפחות חברי ארגון ירושלים עברו להתגורר זמנית בבית ספר בחיפה. בתום המלחמה, חברי הארגון החליטו שלא לשוב לגליל העליון ומשום כך הוחלט בהנהלת הארגון לעבור זמנית למושבה הגרמנית הנטושה וילהלמה שליד יהוד. אך לבסוף אולצו לעזוב גם אותה לטובת פליטי עטרות אשר בנו שם מחדש את ישובם בני עטרות.
בשנת 1951 מצא ארגון ירושלים מנוח לכף רגלו כאשר הקים את מושב נחלים על יד פתח תקווה.
ההתחלה בירושלים

הארגון הוקם בראשיתו בירושלים ומנה עשרים ושתים משפחות שכללו חמישים נפש. חבריו באו משורות הדתיות לאומיות מהארצות פולין צ'כיה הונגריה וגרמניה. הארגון הוקם בתקופה של חוסר עבודה. בהתאם לכך הפועלים התגבשו לגרעין התיישבותי בבית הפועל המזרחי בבית יוסף חזנוביץ.
בתחילה, חברי הגרעין בקשו להתיישב ליד ירושלים. בחורף 1937 הם ניהלו משא ומתן לרכישת 1,200 דונם ליד הכפר הערבי בידו מצפון-מערב לעיר. הארגון שכנע את הקרן הקיימת לישראל לרכוש את הקרקע במטרה להקים עליו מושב עובדים. העסקה לא יצאה לפועל על ידי חברת הכשרת היישוב.
כהמשך לכך, מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית הציעה לחברי הארגון להתיישב על חלק מהאדמות הפנויות של המושב עטרות, שבזמנו היה ממוקם צפונית לירושלים. לחברי הארגון הוצע שטח של 320 דונם במרחק של 2 ק"מ מעטרות. בסופו של דבר התוכנית ירדה מסדר היום על ידי ארתור רופין שלא ראה הצדקה לקיום יישוב יהודי נוסף באזור הרי ירושלים.
בשנת 1938 עמד הארגון להתפזר. השנים היו שנות המרד הערבי הגדול. גזירה נוספת ניתכה על עתידו ההתיישבותי של הארגון, כאשר ב-17 במאי 1939, פורסם הספר הלבן ונאסרה כל התיישבות יהודית ברוב חלקי ארץ ישראל. באותה עת המתינו שישה ארגונים חקלאיים דתיים ליציאה להתיישבות עצמאית, לאחר שקבלו הכשרה במושבות הגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
תחנה ראשונה - מנחמיה

בסוף שנת 1939 מקבל הארגון הצעה לצאת להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה. איכרי המושבה בקשו לקלוט ביישובם פועלים יהודיים, לאחר שהפועלים הערבים נטשו אותם. וכך ב-1 ספטמבר 1939 חברי הארגון הגיעו למקום ההכשרה החדש.
הסיכום של הארגון עם מזכירות המושבה היה:
הארגון חייב לספק את הפועלים הדרושים למושבה לפי שכר העבודה המקובל במושבות.
הארגון חייב להשתתף בשמירה במושב ובשדה בהתאם למספר הגברים.
המושבה מוסרת לארגון בחכירה 120 דונם אדמת שלחים.
המושבה מוסרת חלק מצריף הפחים לשימושו של הארגון.
תחנה ראשונה - מנחמיה > ימים ראשונים במנחמיה

חיים כהנא מחברי הגרעין בארגון סיפר על תקופה זו בריאיון לביטאון נחלים:
התברר שאין בתים, אין אפוא לגור. קבלנו אהלים מעודפי ציוד צבאי. אהלים כפולים, פרקנו את השכבות ועשינו מכל אהל שני אהלים. ברוח החורפית הראשונה, האוהל התפרק באמצע הלילה. בחוסר ברירה, החברים התפזרו בלולים וברפתות עזובים, אפוא שהיה אפשר, בכל מקום שהיה גג. ככה גרנו שנתיים בחצרות האיכרים. קנינו צריפים, גם כן כפולים. עשינו מכל אחד שניים. עשינו בתוכם מחיצות טיח וגרנו בהם שנתיים נוספות.
הגרעין היה בדעה שהוא יסיים את תקופת הביניים ותוך חצי שנה הוא ייצא להתיישבות. אולם לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל כמעט שפסקה ו-22 חברים, מתוכם 8 משפחות, המשיכו בחיים הארעים במושבה מנחמיה. בשני מבנים שכורים שוכנו הנשים והילדים והגברים ישנו מתחת לכיפת השמים. הילדים שהו במשך היום בשטח שגודר בחוטי תייל והיה לגן ילדים.
יצוין שבעת בואם למושב מנחמיה ביקוש העבודה היה מועט לאור זה שהחקלאים במושבה הפסיקו לעבד את האדמה. חברי הארגון עבדו ביישובי העמק – דגניה א', בית זרע. היו שעבדו בהובלת גבס בעגלות מהמחצבה במקום לתחנת הרכבת בצמח. היו כאלה שעבדו בתחנת החשמל בנהריים נשי הארגון היו מספרות : "מרחוק ראינו מה זה חשמל ושמענו על קיום פריזידר.
על התנאים הקשים ששררו שם סופר בעבר מפי אחד מחברי הארגון: "הרבה פעמים לא היה אוכל. קבלתי ליום 12 זיתים ופרוסת לחם שבקושי אפשר היה לנגוס בה. את הלחם אפינו בעצמנו וזה היה כאילו "לחם". פעם יצאנו לחרוש אצל איכר אחד, בשטח שהיה לו מעבר לנהר הירדן. היה צריך לנסוע לשם שעה וחצי כדי להספיק עבודה כל שהיא. לשם כך יצאנו לעבודה בשלוש לפנות בוקר וחזרנו בחושך. כל הזמן הייתה תקוה שזה זמני. אבל הזמני הזה נמשך כמעט ארבע שנים. ישבנו ובכינו, ישבנו וחיכינו. המצב רוח היה בלתי נסבל. אם אני רוצה להבין איך יכולנו לעבור את זה, אני מתרץ זאת, שבכל הארץ היו תנאים קשים."
תחנה שנייה - הגליל

בסוף שנת 1943 החלו בארץ שוב בהקמת יישובים חדשים. גרעין ירושלים נועד להתיישבות במצודת אוסישקין באצבע הגליל אשר בגליל העליון. אנשי הגרעין התבשרו כי הוקצתה להם משבצת קרקע במקום שנקרא "אוסישקין ד", על שמו של מי שהיה ראש ההנהלה הציונית ועמד בראש הקרן הקיימת מנחם אוסישקין. הוא כתב בצוואתו כי יש להקצות באזור משבצת קרקע לכל אחת מן התנועות ההתיישבותיות.
ובכך ההתיישבות החדשה חולקה בין התנועות המיישבות: קיבוץ דן - השומר הצעיר, קיבוץ דפנה – הקיבוץ המאוחד, מושב שאר ישוב – הציונים הכלליים, מושב בית הלל - תנועת המושבים ומושב תנועת הפועל המזרחי הוא ארגון ירושלים. וכך בי"ד חשוון תש"ד הארגון עלה להתיישב בגליל העליון. שמו של היישוב החדש נקבע נחלים והוא נבחר בשל הנחלים הרבים שזרמו בסביבה - מקורות הירדן.
קשיים התיישבותיים:
למושב החדש היו קשיים כבר מתחילת הקמתו. האדמה עליה התיישבו הייתה בבעלות האמיר פעור שהתגורר בדמשק, ועליה ישבו אריסים. האמיר היה צריך לתת להם פיצויים ולפנותם מהמקום. על מנת להימנע מכך הוא מכר את החלק המשוער באדמה לקרן הקיימת לישראל, שאת תמורתו היה צריך לשלם לאריסים לבנק הלאומי הערבי, בהתאם למהלך שאותו הובילו בעלי קרקעות ערביים במטרה להימנע ממכירת קרקעות ליהודים, וזאת שמאחר וכאשר האדמה נמכרה לבנק זה אי אפשר היה להשלים את המכירה ליהודים. עוד בהתאם למצב זה חתם הנציב העליון על צו שהיהודים יוכלו לעבד את אדמות האמיר פעור, אך לא יורשו לבנות עליהם בתים. אולם, הייתה בשטח חלקה בת 12 דונם שנרכשה מבעל קרקעות אחר, כמאל אפנדי, ובה ניתן היה לבנות. בחלקה זו הקימו צריפים, בניינים ועוד. בטרם העלייה להתיישבות בנחלים הסתבר כי מדובר באדמה חקלאית מעובדת, מבותרת על ידי תעלות מים, וניתן להשקות אותה בהצפה.