stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה
המערכה על סיני וארץ ישראל > קרב מגדבה

לאחר הניצחון ברומני דחקה הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק את הגרמנים והטורקים לאחור לאורכו של חצי האי סיני. הכוחות הגרמנים והטורקים התמקמו בעמדות הגנה ונסוגו ב-12 באוגוסט 1916 מביר אל עבד לעבר גבול מצרים-האימפריה העות'מאנית. כוח מאסף טורקי נלחם בביר אל מזר לפני שהכוחות הגרמנים והטורקים נסוגו לאל עריש בספטמבר. באוקטובר הותקפה עמדה מבוצרת במגהרה על ידי כוחות ההסכמה שבסיסם היה בתעלת סואץ. הן העמדות של ביר אל מזר והן העמדות של גבעות מגהרה ננטשו בסופו של דבר. במהלך חודש נובמבר הופצצה באר שבע מן האוויר על ידי 5 מטוסי  B.E ומטוס מרטינסייד אחד, המתקפה האווירית הגדולה ביותר עד אז במזרח. עם תחילתו של חודש דצמבר, נסללה כבר מסילת הרכבת עד ביר אל מזר והוקמו קווי התקשורת, חיילות המצב, האספקה והשירותים וניתן היה כבר לתכנן את ההתקדמות לכוון אל עריש.
ב-21 בדצמבר, לאחר לילה בו צעדו 48 ק"מ, נכנסו כוחות הדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק בפיקודו של הנרי שובל לאל עריש, שננטשה על ידי הגרמנים והטורקים, שנסוגו למגדבה, שם התנהל קרב קשה כל היום.
מגדבה, שניצבה על אגפו הימני של הכוח הבריטי, 29 ק"מ מדרום-מזרח לאל עריש, הייתה המכשול האחרון שעמד בדרכו של חיל המשלוח המצרי לכוון ארץ ישראל.
על פי סיכום של שובל עם לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד, הוא פיקד על שיירה מדברית שהגיעה באותו יום והוא התארגן להתקפה על הכוחות הטורקים במגדבה יחד עם דיוויזיית הפרשים של אנזא"ק. לאחר שיצאה לדרך בצהרי ה-22 בדצמבר, הגיעה הדיוויזיה לעמדתה, ק"מ אחדים לפני מגדבה, לפנות בוקר ב-23 בדצמבר.
כשבריגדת הפרשים הקלים הראשונה משמשת כעתודה, שלח שובל את בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד ואת בריגדת הפרשים הקלה השלישית לכוון מגדבה מצפון ומצפון-מזרח כדי למנוע את אפשרות הנסיגה, בעוד שבריגדת הגמלים המלכותית התקדמה לאורכו של קו הטלגרף ישירות למגדבה. בריגדת הפרשים הקלה הראשונה התקדמה ברכיבה כדי לתקוף, אך אש כבדה אילצה אותם להתקדם במעלה ערוץ הוואדי. בצהרי היום, פעלו במרץ כל שלוש הבריגדות ובריגדת הגמלים, בחיפוי מקלעי לואיס ובסיוע ארטילרי. סיור אווירי שצפה על העמדות הטורקיות סייע גם הוא להתקפה, אף על פי שהעמדות הטורקיות היו מוסוות היטב.
הלחימה הייתה קשה ובשעה 13:00 בצהריים, לאחר שנודע שהטורקים מחזיקים ברוב מקורות המים באזור, החליט שובל לבטל את ההתקפה. לאחר שיחת טלפון בין שובל לבין צ'טווד המשיך הלחץ להתחיל בהתקפה וכל היחידות פעלו באופן מתואם ברגע שהיה ברור שהמגינים הטורקים מפסידים בקרב. הן בריגדת הפרשים הקלה הראשונה והן בריגדת הרובאים הרכובים של ניו זילנד, התקדמו ולקחו בשבי 100 שבויים ובשעה 15:30 החלו המגינים הטורקים להיכנע. ב-16:30 נכנע כל חיל המצב הטורקי, לאחר שספג אבדות כבדות והעיירה נכבשה. הניצחון בקרב עלה לאוסטרלים ב-22 הרוגים וב-121 פצועים.
המערכה על סיני וארץ ישראל > קרב רפיח

שבועיים מאוחר יותר, בערבו של ה-8 בינואר 1917 יצאו יחידות הרוכבים מאל עריש בשיירה מדברית בפיקודו של צ'טווד לכוון רפיח, שם היה מוצב חיל מצב טורקי חזק שמנה 2,000 איש. כוח התקיפה היה מורכב מבריגדות הרוכבים הקלות הראשונה והשלישית האוסטרליות ומבריגדת הרובאים הרכובה הניו זילנדית של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק תחת פיקודו של שובל ביחד עם הבריגדה הרכובה החמישית ושלושה גדודים של בריגדת הגמלים המלכותית.
לאחר צעידה לילית ארוכה, תקף חיל המשלוח המצרי את העמדה המבוצרת באל מגרונטין. לאחר יום לחימה ארוך נכבשה העיירה במחיר של 71 הרוגים ו-415 פצועים. חיל המצב הטורקי ספג 200 הרוגים ו-1,600 נלקחו בשבי.
המערכה על סיני וארץ ישראל > הלחימה סביב לעזה

בראשית 1917 הוקמה הדיוויזיה הרכובה האימפריאלית כאיחוד של בריגדות הפרשים הקלים השלישית והרביעית ושל שתי בריגדות רוכבים בריטיות "יומנארי". הדיוויזיה השתתפה לראשונה בפעילות קרבית במהלך קרב עזה הראשון, שהתנהל בחלקה הדרומי של העיר ב-26 במרץ 1917. בצהרי היום, תקפו שתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק את עזה מצפון וממזרח. בשעה 18:00 החלה רצועת ההגנה הטורקית סביב עזה להיות מסוכנת. עם זאת, בהחלטה שזרעה ייאוש בקרב רוב חייליהם, החליטו המפקדים הבריטים לבטל את ההתקפה ולסגת ובכך להקנות לטורקים תחושת ניצחון. ניסיון שני לכבוש את עזה בוצע ב-19 באפריל ובאותה עת היו כבר המגינים הטורקים אף יותר נחושים בדעתם והאתגר שעמד בפני הבריטים היה אף יותר קשה. קרב זה היה ידוע בשם קרב עזה השני. דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק לקחה חלק שולי בלבד בקרב וספגה רק 105 אבדות מתוך 5,917. קרב עזה השני היה תבוסה הרת אסון מבחינתם של מדינות ההסכמה.
ביוני 1917 שונה שמה של דיוויזיית הרוכבים האימפריאלית ל"דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית" (Australian Mounted Division). באוגוסט מונה שובל להיות מפקד "הגיס הרכוב המדברי" (Desert Mounted Corps), שכלל שתי דיוויזיות רכובות אוסטרליות, דיוויזיית פרשים בריטית ואת בריגדת הגמלים האימפריאלית. שובל היה לאוסטרלי הראשון שמונה לפקד על גיס וכן לאוסטרלי הראשון שהועלה לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר כישלון קרב עזה השני, התחוללו קרב באר שבע וקרב עזה השלישי בין ה-31 באוקטובר לבין ה-7 בנובמבר 1917. יחידות מדיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק ומהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה לקחו חלק בקרב. הקרב היווה הצלחה מלאה עבור כוחות ההסכמה. קו עזה-באר שבע נתפס במלואו ו-12,000 חיילים טורקים נפלו בשבי. הרגע המכריע של הקרב היה כיבושה של העיר באר שבע ביום הראשון על ידי הפרשים הקלים האוסטרלים. בריגדת הפרשים הקלים הרביעית האוסטרלית, בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם גרנט, הסתערה לאורך 6.4 ק"מ של החפירות הטורקיות, עברה אותן וכבשה את חומות העיר. במהלך הקרב נהרגו 31 אוסטרלים ו-32 נוספים נפצעו, בנוסף ל-80 סוסים שאבדו. בצד הטורקי נהרגו מעל 500 איש, 1,500 נפלו בשבי והשלל כלל 9 קני ארטילריה, מספר מכונות ירייה וציוד נוסף.
המערכה על סיני וארץ ישראל > המשך הלחימה

בשבוע הראשון של נובמבר 1917 העסיקו כוחות מאסף טורקים חזקים את חיל המשלוח המצרי בשטחי השפלה שלמרגלות הרי יהודה. כתוצאה מכך היה מסוגל הצבא הטורקי לבצע את נסיגתו בצורה מסודרת. כוחות המאסף עצמם הצליחו גם הם לסגת בחסות החשיכה בשני הלילות שבין ה-6 בנובמבר וה-8 בנובמבר.
בלילה השני, שרידי היחידות של הארמיות השביעית והשמינית הטורקיות עיכבו גם הן את התקדמותן של יחידות גיס הרוכבים המדברי בפיקודו של שובל, את הדיוויזיה ה-52 (מהקורפוס ה-21 בפיקודו של אדוארד באלפין) בפיקודו של מייג'ור גנרל אדמונד הקוויל-סמית ואת דיוויזיית הפרשים ה-75 בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ פיילין.
שאר היחידות של חיל המשלוח המצרי סבלו ממחסור באספקה. יחידות אלו היו הדיוויזיה ה-54 שישבה בעזה ובריגדת הפרשים ה-15 בבית חאנון. כמו כן היו במאסף כל הגיס ה-20 בפיקודו של צ'טווד שהעביר את אמצעי התובלה שלו לגיס ה-21. הדיוויזיה ה-53 שלה ופרשי הגיס, יחד עם בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית, פעלו בקו החזית ליד דל אל חווילפה, בגבעות יהודה מצפון לבאר שבע. בעוד שדיוויזיית חיל הרגלים ה-60 נחה בהוג', הדיוויזיה העשירית ודיוויזיית חיל הרגלים ה-74 נחו בכרם.
כוחות רכובים מדבריים ושתי דיוויזיות חיל רגלים של הקורפוס ה-20 (בפיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד), הועסקו בסדרה של היתקלויות בימים שלפני הקרב וביום שלאחריו. היתקלויות אלו החלו ב-10 בנובמבר, כאשר אחת הבריגדות של הדיוויזיה ה-50 ושתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק חצו בהצלחה את נחל לכיש והקימו ראש גשר על האגף הימני של הטורקים. שלוש בריגדות של דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית הסתערו על האגף השמאלי של כוח המאסף הטורקי ליד צמיל. כוחות הפרשים כבשו את הכפר ב-11 בנובמבר, אך לא היו מסוגלים להתקדם עוד עקב אש ארטילרית טורקית עזה שנמשכה לכל אורך היום. ב-12 בנובמבר, ערך אלנבי הכנות לקרב ביום המחרת. הוא הורה לדיוויזיה ה-52 לתקוף ולהרחיב את עמדותיה לאורך נחל לכיש באגפו הימני של הצבא הטורקי. כשהוא מתוגבר בשתי בריגדות נוספות, הוא הורה לדיוויזיית הרוכבים האוסטרלית להתקדם לכוון תל א-צאפי, שם הם נתקלו במתקפת נגד נחושה של הטורקים. התקפת נגד זו אילצה את הדיוויזיה הרכובה לסגת מהשטח שנכבש באותו יום וקו החזית נכנס לקיפאון ליד צמיל. בבוקר המחרת, לאחר הקרב על גבעות מע'אר, נכבש צומת דרכים ובמהלך הימים הבאים נמצאו כפרים נוספים נטושים. בבוקרו של ה-14 בנובמבר הסתערה בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית מול כוח מאסף טורקי נחוש ומחופר היטב בקרב עיון קרא. לחימה עזה מול דיוויזיית חיל הרגלים השלישית הטורקית נמשכה כל אותו אחר הצהריים. אף על פי שהאיום עליהם היה רציני, נחלה בסופו של דבר דיוויזיית הרובאים הרכובה הניו זילנדית ניצחון והצליחה לכבוש את יפו יומיים לאחר מכן.
הקרב על גבעות מע'אר התנהל ב-13 בנובמבר והשתתפו בו הדיוויזיות ה-52 וה-75 במרכז, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית באגף הימני ודיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק באגף השמאלי. הקרב התנהל בשני שלבים שבהפוגה שביניהם התקדמה הארטילריה. בעקבות ההסתערות המוצלחת של הפרשים על הרכס, שני כפרים מבוצרים חיוניים נכבשו על ידי יחידות של הדיוויזיה ה-52. ניצחון זה הוביל לכיבושו של צומת הרכבות החיוני בין יפו לבין ירושלים.
המערכה על סיני וארץ ישראל > הלחימה בסביבת ירושלים

הקרבות הבאים בהשתתפות הכוחות האוסטרלים היו שני קרבות שהתנהלו בהרי יהודה: הקרב על נבי סמואל שהתנהל בין ה-17 ל-24 בנובמבר וההגנה על ירושלים בין ה-26 לבין ה-30 בדצמבר. זאת במקביל לקרב צליחת מעברות הירקון שהתנהל לאחר כיבוש יפו ב-16 בנובמבר ושיאו היה בצליחה השנייה והמוצלחת של הירקון ב-21-22 בדצמבר 1917. בסדרת קרבות זו השתתפו הגייסות ה-20 וה-21 של האימפריה הבריטית וגיס הרוכבים המדברי שלחמו מול הארמייה השביעית של הצבא העות'מאני בגזרת הרי יהודה ומול הארמייה השמינית בגזרה שמצפון ליפו.
לאחר סדרה של מתקפות נגד בסופו של חודש נובמבר ובתחילתו של חודש דצמבר, פינתה הארמייה השביעית את ירושלים. לקראת סוף נובמבר הצליחו כוחות האימפריה הבריטית לדחוק את רגליים של הטורקים למרחק ניכר הן מיפו והן מירושלים. קו הגנה חזק שנקרא קו שתי העוג'ות, התייצב ונותר עד ספטמבר 1918. הקו השתרע מנקודה צפונית לשפך הירקון ועד לכפר עוג'ה א-תחתא שמצפון ליריחו. השטח שבשליטת הבריטים התרחב עם כיבוש יריחו בפברואר ועם אבטחת השטח שבסמוך לים המלח.
הכוחות הרכובים האוסטרלים לקחו חלק בקרב על גבעות מע'אר ובכיבוש ירושלים. כוחות מהדיוויזיה הרכובה האוסטרלית היו כוחות הפרשים הראשונים שנכנסו לירושלים בדצמבר 1917.
המערכה על סיני וארץ ישראל > עבר הירדן

במרץ ובאפריל 1918, לקחו הכוחות הרכובים האוסטרלים והניו זילנדים וכוחות חיל הרגלים הבריטים, חלק בשתי פשיטות ממזרח לנהר הירדן לכיוון עמאן ולסלט. אף על פי שפשיטות אלה לא היו מוצלחות, הן גרמו למפקדים הטורקים להאמין שהמאמץ העיקרי של הבריטים יהיה לאורך נהר הירדן, אף על פי שלמעשה הוא היה במישור החוף.
לפני תחילתם של מבצעים אלה, היה צורך לכבוש את האזור שממזרח לירושלים ואת בקעת הירדן עד ליריחו. ההתקפה על דיוויזיות חיל הרגלים ה-26 וה-53 העות'מאניות בוצעה על ידי הדיוויזיה ה-60 הבריטית ועל ידי הדיוויזיות הרכובות של אנזא"ק ב-19 בפברואר. ביום המחרת נכבשה טאלת א-דום שעל הדרך היורדת מירושלים ובערבו של אותו יום נכבשו ואדי פארה ונבי מוסא. ב-21 בפברואר נכבשה יריחו על ידי שתי דיוויזיות של חיל המשלוח המצרי.
המערכה על סיני וארץ ישראל > סיום המערכה

בספטמבר 1918, בשלב האחרון של המערכה על ארץ ישראל, השתתפו שתי דיוויזיות של הכוחות הרכובים האוסטרלים וכן סיירת הרכבים הקלים הראשונה וטייסת 1 של "כוחות התעופה האוסטרלים" (Australian Flying Corps- AFC), בקרב מגידו, שהתנהל ב-28 בספטמבר והיווה ניצחון בריטי מכריע, שבו נשבו 70,000 חיילים טורקים. גיס הרוכבים המדברי תקף לאורכה של רמת הגולן וב-29 בספטמבר הוא ניתק את המבואות הצפוניים והצפון-מערביים של דמשק. ב-30 בספטמבר פגעו הפרשים הקלים האוסטרלים באופן קשה בראש הטור שמנה 20,000 חיילים טורקים וגרמנים כאשר הם ניסו לסגת מערב דרך ערוץ נהר ברדה. הכוחות האוסטרלים היו הראשונים להיכנס לדמשק, שנפלה ב-1 באוקטובר. לאחר התקדמות של 300 ק"מ נוספים נכבשה חלב ב-25 באוקטובר. ממשלת טורקיה חתמה על שביתת נשק ב-28 באוקטובר 1918 ובמסגרת הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר, הסתיים מצב הלוחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה.
בעקבות חתימת שביתת הנשק, התכנסה הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית למחנה בטריפולי שבלבנון והדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק, שנשאה בנטל הלחימה בכל ימי המערכה, סבלה קשות ממלריה ומשפעת בשהותה בבקעת הירדן. תפקידם של החיילים האוסטרלים במערכה על סיני וארץ ישראל זכה מאוחר יותר להכרה בחשיבותו מפיו של הפילדמרשל אדמונד אלנבי, שהיה המפקד העליון של כוחות ההסכמה במזרח התיכון.
החזית המערבית

במרץ 1916, הועברו יחידות חיל הרגלים של ה-AIF ממצרים לאירופה כדי להשתתף בלחימה בחזית המערבית. בתחילה הם אורגנו בשני גייסות, "גיס אנזא"ק הראשון" (I ANZAC Corps) ו"גיס אנזא"ק השני" (II ANZAC Corps), לצד "הדיוויזיה הניו זילנדית". אך ב-1 בנובמבר 1917 אוחדו הדיוויזיות האוסטרליות ל"גיס האוסטרלי" (Australian Corps). הדיוויזיה השנייה הייתה הראשונה שהגיעה לצרפת ולאחריה הדיוויזיה הראשונה ומאוחר יותר, ביוני 1916 עזבו הדיוויזיות הרביעית והחמישית את מצרים. הדיוויזיה השלישית הייתה האחרונה להגיע לאחר שהוקמה באוסטרליה במרץ 1916 והועברה לאנגליה ביולי לאימונים לפני שליחתה לצרפת בדצמבר.
חיילי היחידות הללו לא היו האוסטרלים הראשונים ששירותו בחזית המערבית. בית חולים התנדבותי אוסטרלי הוקם באנגליה כבר באוגוסט 1914 על בסיס אוסטרלים תושבי בריטניה. כל בעלי המקצוע הרפואיים היו אוסטרלים ואף על פי שלנשים לא הותר לשרת כרופאות, אחיות כן התקבלו. היחידה עברה לצרפת באוגוסט 1914 והחל מאוקטובר היא הוצבה בוימרו, שם הצטרף אליהם "בית החולים הכללי השני" ביוני 1916. ביולי 1916 נקלט בית החולים ההתנדבותי האוסטרלי בצבא הבריטי.
עם הגעתה של הדיוויזיה הראשונה, היא התאחדה מחדש עם היחידה הממוכנת שלה. בספטמבר 1914, החליט הצבא לספק אמצעי תובלה ממוכנת לדיוויזיה הראשונה והקים פלוגה אחת בניו סאות' וילס ואחת בוויקטוריה. היו אלה שתי היחידות הממוכנות הראשונות אי פעם בצבא אוסטרליה. כמעט 20 כלי רכב נרכשו ושתי היחידות הפליגו ממלבורן למצרים ב-22 בדצמבר 1914. לרוע המזל, כלי רכב במשקל של יותר מ-5 טון לא הורשו לנוע בקהיר, שכן רוב הגשרים בעיר לא היו מסוגלים לשאת את משקלם ואילו משקלם של רכבי היחידה עלו על 7 טון. לפיכך, הוסדר שהם ימשיכו לאנגליה ולשם הם הגיעו ב-15 בפברואר 1915. הם אוכסנו שם באוהלים במישור סולסברי ושימשו להובלת חצץ לכבישים לפני שנשלחו לצרפת ביולי 1915.
קבוצה נוספת של אוסטרלים הגיעה לצרפת לפני גיס אנזא"ק הראשון. ביוני 1915 הוקמה "בריגדת ארטילריית המצור הראשונה" (1st Siege Artillery Brigade) בפיקודו של לוטננט קולונל וולטר קוקסן, מפקד הארטילריה של צבא אוסטרליה, לשירות בחזית המערבית. כמחצית מאנשי היחידה היו תותחנים קבועים בארטילריית חיל המצב. הבריגדה יצאה ממלבורן לאנגליה ב-17 ביולי 1915 ונחתה בצרפת ב-27 בפברואר 1916. "סוללת המצור ה-54" צוידה בתותחי הוביצר 8 אינץ' ו"סוללת המצור ה-55" צוידה בתותחי הוביצר 9.2 אינץ'.
ב-7 באפריל, תפס גיס אנזא"ק הראשון עמדות בגזרה שקטה מדרום לארמונטייר, שכונתה "המשתלה" (Nursery). במשך השנתיים וחצי הבאות, הסבבים הקבועים ליציאה מהקו ולכניסה אליו, נקטעו במספר קרבות ראשיים, שבהם זכו האוסטרלים במוניטין ראוי לציון.
החזית המערבית > הבסיס בבריטניה

עם העברת רוב חיילי ה-AIF לצרפת, הועתק בסיסו הראשי של החיל לבריטניה. רוב יחידות האימונים הועברו למישור סולסברי והוקמו מרכזי אחסנה בפרהם דאון, ברולסטון, בלרקהיל ובטידוורת'. עם הגעתה, הועברה גם הדיוויזיה השלישית למחנות באזור זה. מחנות החלמה, שבהם שהו הפצועים עם שובם מבתי החולים לפני שליחתם חזרה ליחידותיהם, הוקמו בפרהם דאון, בווימות', בוול ובוורגרט. מחנות מעבר לחיילים שהועברו מבריטניה לצרפת הוקמו באטפלה. ביוני 1917, הועברו מחנות אלה הוחלפו עם הקנדים בתמורה למחנות סביב ללה הבר, וכך קוצר זמן הנסיעה ממישור סולסברי. מפקדת ה-AIF הוקמה ברחוב הורספרי בלונדון וקולונל אנדרסון מונה להיות המפקד שלה.
החזית המערבית > הקרב על הסום

מהאוסטרלים נחסכה החוויה הקשה של ההשתתפות ביום הראשון של הקרב על הסום. עם זאת, בתוך שלושת השבועות של תחילת המתקפה של מדינות ההסכמה, היו כבר ארבע דיוויזיות של ה-AIF מעורבות בלחימה. רק הדיוויזיה השלישית לא לקחה חלק בקרב, עקב כך שהיא הגיעה מאוסטרליה לבריטניה זמן קצר לפני כן. הדיוויזיה החמישית, שהוצבה באגף השמאלי של הטריז, הייתה הראשונה להשתתף בלחימה בקרב פורמל ב-19 ביולי 1916 וספגה 5,533 קורבנות ביום אחד.
הדיוויזיה הראשונה נכנסה לקו החזית ב-23 ביולי ולקחה חלק בתקיפה בפוזייר. בשלב הראשון הם הצליחו לעמוד מול העמדות הגרמניות באבדות מועטות יחסית, אך לאחר שהגרמנים התאוששו, הם כיוונו ארטילריה כבדה על העיירה וגרמו לאבדות כבדות. בעת בה הוחלפה הדיוויזיה הראשונה בדיוויזיה השנייה ב-27 ביולי נמנו כבר 5,286 אבדות. יומיים לאחר שלקחה הדיוויזיה השנייה על עצמה את האחריות על הגזרה, היא מצאה את עצמה בעיצומו של קרב שתוכנן בחופזה, שכתוצאה ממנו נגרמו אבדות נוספות כאשר הגרמנים הבחינו בהערכות האוסטרלים והמטירו עליהם את כל כובד הארטילריה שלהם ואת אש מכונות הירייה שלהם. מתקפה נוספת שוגרה ב-4 באוגוסט, ועל אף שהיא נחלה הצלחה, היא עלתה במחיר של כמעט 7,000 חללים ולמחרת היום שוחררה הדיוויזיה מהאחריות לקו.
בעקבות המתקפה על פוזייר, נקראו האוסטרלים לתקוף באוגוסט את חוות מוקה. כל שלוש הדיוויזיות של גיס אנזא"ק הראשון היו שותפות למאמץ ליצור פריצה בקווים הגרמנים מעבר לטיפוואל שמצפון לפוזייר. משימת ההתקדמות הראשונית הוטלה על הדיוויזיה הרביעית ב-10 באוגוסט, שכבר סבלה 1,000 אבדות במהלך בלימת מתקפת הנגד הגרמנית, אך בקרב שהתנהל לאחר מכן היא איבדה מספר גדול פי שלושה של חיילים מפגזי הארטילריה הגרמנית ומצאה את עצמה נדחקת לחזית של פחות מ-1.5 ק"מ, שכנגדה היו הגרמנים מסוגלים לרכז את רוב משקלה של ההגנה שלהם. שלוש מתקפות נוספות בוצעו במהלך שלושת השבועות הבאים, כשהאוסטרלים נלחמו לאורכו של אזור הכפר ספוג פגזי הארטילריה ולאחר מכן אולצו שוב לסגת עקב ריכוז ההפגזה הארטילרית הגרמנית. שתי הדיוויזיות האחרות של גיס אנזא"ק הראשון היו במצב מעט יותר טוב יחסית במתקפות אלו ובסיומו של סבב לחימה זה הסתכמו האבדות האוסטרליות בלחימה בקרב מוקה ב-6,300 איש.
עם התמשכות הקרב על הסום, הובא הגיס הקנדי והחליף את ה-AIF כדי שזה יוכל לסגת ולהתארגן מחדש, לאחר שספג 23,000 אבדות במהלך 45 ימים בהם הם השתתפו בקרב. הדיוויזיה החמישית נפגעה בצורה כה קשה, עד שהיא איבדה באופן כה משמעותי את כושר הלחימה שלה ורק באוקטובר היא הייתה מסוגלת לשוב לחזית ולהצטרף לדיוויזיות הראשונה, השנייה והרביעית בלחימה ליד פלר.
החזית המערבית > קרב בולקור

במרץ 1917 דחקו שני כוחות פשיטה מיוחדים (flying columns) מהדיוויזיות השנייה והחמישית את הגרמנים בחזרה אל קו הינדנבורג וכבשו את העיירה בפום. ב-11 באפריל, תקפו הבריגדות ה-4 וה-12 של הדיוויזיה הרביעית את קו הינדנבורג במסגרת קרב בולקור הראשון. הקרב היה הרה אסון ובו נהרגו מעל 3,000 חיילים ו-1,170 נפלו בשבי הגרמני.
ב-15 באפריל הוכו הדיוויזיות הראשונה והשנייה במסגרת מתקפת נגד גרמנית שהחלה עם שחר ליד העיירה לניקור. באמצעות כוח שמנה 23 גדודים ניסו הגרמנים לנצל את החולשה של צבאות ההסכמה בעקבות המתקפה הבריטית באראס. בתחילה נאלצו האוסטרלים לנטוש את העיר לטובתם של הגרמנים ובמהלכו של תהליך זה אבדו כמה סוללות ארטילריה, אך בשעה 7:00 בבוקר, שוגרה מתקפת נגד מוצלחת על ידי ארבעה גדודים אוסטרלים וכתוצאה מכך העיירה נכבשה מחדש וקני הארטילריה הושבו להם.
מאוחר יותר, ב-3 במאי, לקחו הבריגדות החמישית והשישית של הדיוויזיה השנייה חלק בקרב בולקור השני, בו הם הצליחו ללכוד חלקים מקו הינדנבורג ובסופו של דבר עלה בידם להחזיק בהם עד אשר הם הוחלפו על ידי כוחות הדיוויזיה הראשונה. ב-7 במאי החליפה הדיוויזיה החמישית את הדיוויזיה הראשונה והיא נותרה שם עד לסיום הקרב באמצע חודש מאי.
הקרב, שהסתיים בניצחון למדינות ההסכמה, גבה מה-AIF מחיר של 7,482 אבדות ובסופו של דבר בוטלה התוכנית להרחיב אותו בדיוויזיה שישית.
החזית המערבית > קרב מסין

ב-7 ביוני 1917, יחד עם שני גיסות בריטים, פתח הגיס השני של אנזא"ק, כולל הדיוויזיה השלישית האוסטרלית, הדיוויזיה ה-25 הבריטית והדיוויזיה הניו זילנדית, בנוסף לדיוויזיה הרביעית האוסטרלית, במבצע בפלנדריה שבדרום בלגיה, ליד הכפר מסין. מטרת הקרב הייתה לחסל טריז שהתפתח בקו החזית מדרום לאיפר ואפשר לגרמנית לקיים תצפיות מרכס וויטשט-מסין ולאיים באש על השטחים שדרכם תכננו הבריטים לשגר מתקפה על איפר בהמשך אותה שנה.
המתקפה החלה בפיצוץ של חומרי נפץ במשקל של 450 טונות שהוטמנו מתחת לרכס מסין בתוך 19 מנהרות נפרדות והרסו באופן מוחלט את תעלות המגן הגרמניות. בעקבות הפיצוץ, הצליחו צבאות ההסכמה להתקדם ללא התנגדות מצדם, שכן הגרמנים היו המומים מדי והמורל שלהם היה ירוד כדי לבלום את המתקפה. עם זאת, לא הכול התנהל כמתוכנן מבחינתם של האוסטרלים. הדיוויזיה השלישית, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מונש, סבלה אבדות כבדות כאשר הופעל נגדם גז פוסגן ונורו עליהם פגזים בעת התקדמותם לעמדת הפתיחה של הקרב, אך הדיוויזיה עדיין הצליחה לתפוס את עמדותיה עד לתחילת הקרב. מתקפת נגד גרמנית חזקה שוגרה למחרת היום, ושוב גובתה בהפגזה ארטילרית כבדה. עם זאת, התנופה לא נעצרה והכוחות התקדמו דרך מצדיות הבטון שהגרמנים הקימו והמשיכו עד שמטרות הלחימה הושגו.
אבדות האוסטרלים בקרב זה הסתכמו בכמעט 6,800 הרוגים. ב-2 ביולי 1917 נהרג מייג'ור גנרל הולמס מרסיס פגז כאשר השקיף על שדה הקרב במסין יחד עם ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ויליאם הולמן.
החזית המערבית > קרב פשנדל

בין ספטמבר לנובמבר 1917 לקח גיס אנזא"ק הראשון חלק במספר פעולות סביב לאיפר שבבלגיה, בעת שכוחות ההסכמה פתחו במערכה ללכוד את מישור גילוולט. כל הפעולות הללו יחדיו נודעו כקרב פשנדל (או קרב איפר השלישי), אף על פי שבפי האוסטרלים הם כונו על שמות המקומות בהם הם השתתפו בקרבות: דרך מנין, יער פוליגון, ברודסינד, פולקאפל ופשנדל.
גיס אנזא"ק הראשון נכנס לקרב שישה שבועות לאחר תחילתו וב-16 בספטמבר, לאחר שצעדו דרך איפר בלילה הקודם, התמקמו הדיוויזיות הראשונה והשנייה בתעלות על הרכס הראשי ביער גלנקורס. ההתקפה הראשונה החלה ב-20 בספטמבר בדרך מנין, שם נחלו האוסטרלים הצלחה בהשגת המטרות מול האויב במחיר של 5,000 הרוגים. ב-26 בספטמבר, תקפו הדיוויזיות הרביעית והחמישית ולכדו את יער פוליגון. ב-4 באוקטובר בוצעה מתקפה מוצלחת נוספת על רכס ברודסינד, שם היו מעורבות בלחימה ארבע דיוויזיות אוסטרליות שלחמו כתף אל כתף מול מתקפת הנגד הגרמנית ששוגרה בו זמנית עם המתקפה האוסטרלית. התוצאה הייתה מוצלחת מבחינת האוסטרלים וקו החזית הגרמני נפרץ בעקבות מתקפות חוזרות כנגד הביצורים הגרמנים והרכס נכבש.
שתי המתקפות הראשונות היו מוצלחות וכאשר מפקדי צבאות ההסכמה החלו להאמין שפריצת דרך אפשרית, שוגרו מתקפות נוספות בפולקאפל ב-9 באוקטובר ובפשנדל ב-12 באוקטובר, למרות גשם כבד שירד והפך את האדמה לשטח בוץ טובעני. שתי המתקפות נדונו בסופו של דבר לכישלון, עם אבדות כבדות והכוחות שקעו בבוץ ועם שוך הקרב, הוחלט שהגיעה השעה להסיג את הכוחות האוסטרלים מקו החזית. מהלך זה הושלם ב-14 בנובמבר 1917. במהלך שמונת השבועות של הקרבות סביב לאיפר, ספגו הכוחות האוסטרלים 38,000 הרוגים.
החזית המערבית > מתקפת האביב

ב-21 במרץ 1918, כשהוא מעודד מנפילתה של האימפריה הרוסית, שיגר הצבא הגרמני את מתקפת האביב כנגד מדינות ההסכמה עם עוצמה מדהימה של 63 דיוויזיות בחזית שאורכה היה 110 ק"מ. כאשר צבאות ההסכמה החלו לסגת כנגד כוחה העצום של המתקפה, מיהרו הדיוויזיות השלישית והרביעית האוסטרליות ב-25 במרץ דרומה לאמיין, שם הם החזיקו את קו החזית במסין.
המתקפה הגרמנית נמשכה ברמות משתנות של עוצמה במשך חמשת החודשים הבאים ובמהלך זמן זה, כל חמש הדיוויזיות של ה-AIF שהיו בצרפת היו מעורבות בלחימה בניסיון לבלום את ההתקדמות הגרמנית, שהצליחה להשתלט על שטחים נרחבים ובשלב מסוים נראה היה שהגרמנים עומדים לפני ניצחון, כאשר במאי עמדו כוחותיהם במרחק של 80 ק"מ מפריז. בכל התקופה הזו, היו האוסטרלים מעורבים בסדרה של פעולות בדמקור, במורלנקור, בוילר-ברוטונה, ביער הנגרד, בהזנברוק ובהאמל.
מבין כל הפעולות הללו, האחרונה, שהתנהלה בהאמל ב-4 ביולי 1918 היא אולי הבולטת שבין כולן. אף על פי שהפעולה הייתה יחסית שולית בהיקפה בהשוואה לקודמותיה, היא תיזכר בשל העובדה שהיא הייתה הפעולה המתוכננת הראשונה שתוכננה ובוצעה על ידי המפקד שזה מכבר התמנה לגיסות האוסטרלים, לוטננט גנרל ג'ון מונש ומאז היא הייתה מופת ודוגמה לביצועה של מתקפה משולבת מוצלחת.
באמצעות שימוש במטוסים, בארטילריה, שריון וחיל רגלים, המתקפה הסתיימה תוך 93 דקות. המתקפה השיגה את מטרותיה ליישור קו החזית של צבאות ההסכמה וכיבוש העיירה האמל. האוסטרלים קידמו את קו החזית בכמעט 2 ק"מ לאורך 6.5 ק"מ ובמהלך פעולה זו שבו כ-1,600 שבויים גרמנים ולקחו שלל של 200 מכונות ירייה, מרגמות ונשק אנטי-טנקי. אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-1,062 הרוגים.
החזית המערבית > מתקפת מאה הימים

המאמץ האחרון של הגרמנים לנחול ניצחון במלחמה הגיע באמצע יולי, שלאחריו מכן היה פרק זמן קצר של רגיעה, שבמהלכה קיימו האוסטרלים סדרה של פעולות מוגבלות לתפישת חלקים מקו החזית הגרמני. פעולות אלו נודעו בכינוי "החדירות השקטות" והיו שילוב בין מתקפות פתע לבין סיורים. הצלחתן של פעולות אלו נסמכה על מנהיגותם ויוזמתם של המפקדים הזוטרים ועל יכולותיהם של החיילים ליישם עקרונות של ירי ותמרון. הפוגה זו לא ארכה זמן רב ועד מהרה היו צבאות ההסכמה מוכנים לשיגור המתקפה הבאה, שנודעה בשם מתקפת מאה הימים, שהביאה בסופו של דבר לסיומה של המלחמה.
המתקפה החלה ב-8 באוגוסט 1918, כאשר 20 דיוויזיות של צבאות ההסכמה, כולל ארבע דיוויזיות אוסטרליות הכו את הגרמנים בקרב אמיין. באמצעות שילוב של שיטות לוחמה שפותחו קודם לכן בהאמל, השיגו כוחות ההסכמה הישגים טריטוריאליים שלא היו כדוגמתם מתחילת המלחמה. בגזרת הלחימה של האוסטרלים, היוו בתחילה הדיוויזיות הרביעית והחמישית את ראש החץ של תנועת ההתקדמות, לפני שהדיוויזיות השנייה והשלישית התקדמו לאורך שלושה ק"מ נוספים להבטיח את מטרות המשנה של המתקפה. המתקפה הייתה כה מוצלחת, עד כי מאוחר יותר היא תוארה על ידי הגנרל הגרמני, אריך לודנדורף, כ"יום השחור" של צבא גרמניה.
לאחר מכן התנהלה המתקפה של צבאות ההסכמה במשך ארבעת החודשים הבאים, ממש עד לסוף המלחמה. במהלך הקרב השני על הסום נלחמו הגיסות האוסטרלים בליהון, באטינהם, בפרויאר, בשוגינה ובמונט-סנט-קונטן, לפני שהם לקחו חלק בפעולה האחרונה שלהם במלחמה ב-5 באוקטובר במונטברן. אבדות האוסטרלים במהלך קרבות אלו היו כבדות במיוחד והיו משולבות בהפסקת התגבורות שהגיעו מאוסטרליה. משמעות דחיית ההצעה להנהגתו של גיוס חובה ושחרורם של כל אלה ששרתו מאז 1914, הייתה שהתארכותה של המלחמה הייתה מעבר לכוחותיו של ה-AIF. כתוצאה מכך, בשיאה של המתקפה, הוחלט לפרק שלושה גדודים, ה-36, ה-47 וה-52, כדי לתגבר יחידות אחרות. הפעולה במונטברן הייתה האחרונה מאלו שבוצעו על ידי הכוחות האוסטרלים במלחמה וכאשר נחתם הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הם כבר היו מחוץ לחזית.