stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת בנערן
גילוי בית הכנסת

המקום נתגלה בפעם הראשונה בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלך הפגזה טורקית על האזור. בשנת 1921 נחשף הפסיפס על ידי נזירים דומיניקנים. בעקבות החשיפה נלקחו חלקים מהפסיפס, הכוללים כתובות הקדשה בארמית ומנורות שבעת קנים, למוזיאון בבית הספר למקרא של הדומיניקנים בירושלים. במרוצת השנים התכסו השרידים בעפר ונעלמו מן העין. האתר נתגלה שוב על ידי יחידה של צה"ל שהתאמנה במקום בשנות ה-70. באתר נמצאה גם אבן שהייתה כנראה בסיס לתיבה.
שתיים מהכתובות מוצגות היום במוזיאון רוקפלר. חלק מהפסיפסים, ובהם שרידים מדמותו של דניאל, נלקחו על ידי אלעזר ליפא סוקניק לבית הנכות במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית. אחת המנורות שליד ארון הקודש שוחזרה ומוצגת כיום במוזיאון ישראל.
כיום האתר נטוש, אך מגודר ונעול. הפסיפס עדיין במצב טוב יחסית. האתר שוכן בתוך חורשת עצים גדולה ולידו מסעדה ובית מלון.
הפסיפס

רצפת הפסיפס גדולה מעט יותר מזו בבית הכנסת שלום על ישראל ובה גלגל המזלות, זוג איילות, חיות וציפורים שונות. פניהן של הדמויות המופיעות בפסיפס הושחתו, כנראה במאה ה-8, בהשפעת תנועה יהודית איקונוקלאסטית אשר מרכזה היה בגליל. החוקר אשר עובדיה סובר כי בהשפעת אותה תנועה, רצפת הפסיפס של בית הכנסת ביריחו, אשר נבנתה במאה ה-7, איננה כוללת דמויות כלשהן. עם זאת, יש החולקים על פרשנות זו ועל קיומה של תנועה איקונוקלאסטית בקרב יהודי ארץ ישראל.
הפסיפס > כתובת הקדשה

בשולי רצפת הפסיפס, בחלק הצפוני של האולם, משובצת כתובת הקדשה בארמית:
דכירה לטב חליפה ברת רבי ספרה דאתחזקת בהדין אתרה (קדי)שה אמן.
בתרגום לעברית: "זכורה לטוב חליפה בת רבי ספרה, שנדבה לזה המקום הקדוש, אמן".
למעלה מכתובת ההקדשה, בתוך מסגרות בדגמים גאומטריים, תוארו דמויות בעלי חיים, ובהם אריה, תאו, תרנגול, טווס ועוד.
הפסיפס > גלגל המזלות

במרכז הגלגל מופיעה דמות אישה במרכבה בעלת שני גלגלים. מסביבה מופיעים סמלי המזלות – שנים-עשר הסמלים של חודשי השנה ושמותיהם. בפינות, מארבעת עברי גלגל המזלות, שובצו סמלי תקופות (עונות) השנה.
הפסיפס > ארון הקודש והמנורות

ארון הקודש מופיע באמצע ובצדיו מנורות, כל אחת ברוחב 240 ס"מ, עליהן תלויות עששיות של נר התמיד. מעל המנורות כתובות התורמים.
מעל המנורה שמימין כתוב:
דכי(ר)... דכ(י)ר לטב מרות. (ק)טינה ויע(קב) ברה דהנות מתחזקין דה(דן) אתרה קדיש(ה) א(מן).
תרגום הכתובת לעברית: "זכור... זכור לטוב מרות... קטינה ויעקב בנו שהם מתחזקים לזה המקום הקדוש. אמן".
מעל המנורה שמשמאל כתוב:
דכיר לטב מרי(תא) בר כרוס(פדה דאייתון) חולקהון בה(דן אתרה קדישה).
תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב מרי (תא) בן כרוספדה (שהביאו) חלקם לזה (המקום הקדוש). אמן".
הפסיפס > דניאל בגוב האריות

מתחת לארון והמנורות היה ציור המציג את דניאל בגוב האריות. מדניאל נשארו רק שתי ידיו המורמות.
למעלה מימין כתוב: "דניאל שלום". למטה מימין כתוב: "דכיר לטב שמואל" (בעברית: "זכור לטוב שמואל").
בין דניאל והאריה השמאלי ישנה כתובת ארמית:
דכיר לטב בנימין פרנסה בר יוסה. (ד)כירין לטב כל מן (ד)מתחזקה ויהב או (ד)יהב בהדן אתרה (ק)דישה בן דהב בן (כס)ף בן כל מקמ(?) (ו)הוא לאיתון חלקהון בהדן אתרה קדושה, אמן.
תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב בנימין הפרנס בן יוסה. זכורים לטוב כל מי שמתחזק ונותן או שנתן לזה המקום הקדוש בין זהב בין כסף בין כל דבר ואלו שהביאו חלקם לזה המקום הקדוש, אמן".
הפסיפס > מנורה

בפסיפס משובצת מנורה נוספת ומעליה כתוב:
דכיר לטב פינחס כהנה בר יוסטה דיהב טימי פסיפסה מו דידה ומרושת. דכירה לטב רבקה אתתה פינחס.
תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב פנחס הכהן בן יוסטה, שנתן מחיר הפסיפס משלו ואת הכיור. זכורה לטוב רבקה אשת פנחס".
הזיהוי עם נערן

עוד לפני גילוי המקום סברו שבאזור הזה שכנה העיר היהודית הקדומה "נַעֲרָן", הנזכרת בתנ"ך, בכתבי יוסף בן מתתיהו, באונומסטיקון של אוסביוס, במדרשים ובתלמוד. מציאת הפסיפס היוותה חיזוק לסברה זו.
לקריאה נוספת

זאב וילנאי, "נערן", אריאל – אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, עם עובד, כרך שישי, תשל"ח–1978, עמ' 5200–5207
יוסף נוה, על פסיפס ואבן: הכתובות הארמיות והעבריות מבתי הכנסת העתיקים, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרטא וספרית מעריב, תשל"ח-1978, עמ' 95
על תולדות נערן בתקופה העתיקה ועל בית-הכנסת העתיק ראה בית הכנסת בנערן, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
A. Ovadia, Art of Ancient Synagogues in Israel, Gerión 1986;4:111-127
הערות שוליים

↑  אל נערן בדרך עפרתה, הארץ, 7 בינואר 1929
↑  אריאל בולשטיין, לשנה הבאה במעברות הירדן, באתר ישראל היום, 25 במאי 2018
↑  שמואל קליין, תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל: מחתימת התלמוד ועד ישוב א"י. תל אביב: מצפה, תש"י 1950
1 2 3 4  "יהודה ושומרון" מאת ד"ר זאב וילנאי, הוצאת "ספריית השדה", 1968
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ה', 894-895
כתובת הקדשה בפסיפס בית הכנסת בנערן. נמצאת כיום במוזיאון השומרוני הטוב
דמות סרטן מתוך גלגל המזלות
כיתוב "סרטן" מתוך גלגל המזלות
מרגריט, נסיכת הולנד

מרגריט, נסיכת הולנד (בהולנדית: Margriet, Prinses der Nederlanden‏; נולדה ב-19 בינואר 1943) היא השלישית מארבע בנותיה של יוליאנה, מלכת הולנד ואחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד. הנסיכה היא השמינית בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה.
ביוגרפיה

מרגריט נולדה ב-19 בינואר 1943 לברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד וליוליאנה, נסיכת הולנד, באוטווה, קנדה, לאחר שמשפחת המלוכה ההולנדית נמלטה לשם בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה, ונקראה על שם "Marguerite" פרח ממשפחת המורכבים שהיווה סמל להתנגדות לגרמניה הנאצית. בעת לידתה, המושל הכללי של קנדה הסדיר את קבלתו של חוק מיוחד, שהכיר בחדרי הנסיכה יוליאנה בבית החולים באוטווה כשטח הולנדי אקסטריטוריאלי – שלולא כן לא הייתה מרגריט יכולה להיכלל בסדר הירושה לכתר ההולנדי. ב-29 ביוני אותה שנה הוטבלה מרגריט, וסנדקיה היו נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, המלכה מרי, ומרתה, נסיכת שוודיה. לאחר סיום המלחמה בשנת 1945 חזרו בני המשפחה להולנד, והתאחדו מחדש עם אביה ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
בעת לימודיה באוניברסיטת ליידן היא הכירה את בעלה לעתיד, פיטר ואן וולנהובן. האירוסין שלהם הוכרז ב-10 במרץ 1965, וב-10 בינואר 1967 הם נישאו בהאג, ונולדו להם ארבעה בנים. הזוג מתגורר בארמון הט לו.
הנסיכה מרגריט ייצגה את המלוכה ההולנדית באירועים וטקסים רשמיים רבים ונפגשה עם מנהיגים לאומיים רבים בעת ביקורם בהולנד. משנת 1987 עד 2011 היא שימשה כסגנית נשיאת הצלב האדום ההולנדי, ובין השנים 1984–2007 היא הייתה נשיאת קרן התרבות האירופאית.
משפחתה

ב-10 בינואר 1967 התחתנה מרגריט עם פיטר ואן וולנהובן, ממנו נולדו לה 4 בנים:
הנסיך מאוריץ מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1968)
הנסיך ברנהרד מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1969)
הנסיך פיטר כריסטיאן מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1972)
הנסיך פלוריס מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1975)
יחזקאל שטרייכמן

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1906 קובנה, ליטא
 פטירה:  12 בינואר 1993 (בגיל 86) ישראל
 שם לידה:  יחזקאל שטרייכמנס
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אופקים חדשים
 הושפע על ידי:  ז'ורז' בראק
 יצירות ידועות:  עין הוד (1956), ציפור דואה (1964)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1990)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
לוחית זיכרון על ביתו של יחזקאל שטרייכמן ברח' שלומציון המלכה 71 בתל אביב
יחזקאל שטרייכמן (שטרייכמנס, Yehezkelis Streichmanas בליטאית;‏ 15 ביוני 1906 – 12 בינואר 1993) היה צייר ישראלי יליד ליטא, מן הבולטים שבאמני ההפשטה בציור הישראלי ומראשי קבוצת "אופקים חדשים". על יצירתו זכה שטרייכמן בפרס ישראל לציור לשנת תש"ן (1990).
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יחזקאל שטרייכמן נולד בשם יחזקאל שטרייכמנס בספיזישוק שבליטא שאז הייתה בשליטה רוסית בשנת 1906, כבן הבכור למשפחת סוחרי עצים אמידה. בהיותו ילד התחנך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והיה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". בשנת 1919 למד ציור אצל הצייר היהודי צאסן (מאסנבלום).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ולמד אמנות ב"בצלאל בית מדרש לאמנות ומלאכות אמנות" בין 1924-1926 ביחד עם תלמידים כאריה ארוך, משה קסטל  ואביגדור סטימצקי. בבצלאל למד ציור אצל מאיר גור אריה, כיור אצל זאב רבן ועוד. בירושלים התגורר שטרייכמן בבית מלון ברחוב יפו, שהיה ממוקם כנראה בסמוך לכיכר ציון. באותה עת הוא היה בקשרים עם דבורה אבילאה, בת למשפחה ירושלמית. עם סיום לימודיו, בשנת 1926, יצא לאירופה וישב שנה בפריז, שם למד אדריכלות.
בין השנים 1928-1931, שנים בהן ציירים ארץ-ישראלים רבים נסעו לצרפת, נסע שטרייכמן לאיטליה, שם למד באקדמיה לאמנות בפירנצה. בפירנצה נחשף שטרייכמן לאמנות הרנסאנס האיטלקי, שהיוותה מקור השפעה גדול עליו. בחופשות הקיץ חזר שטרייכמן לבית הוריו בקובנה, ברחוב לוקשיו (Luksio) מס' 58. בראיון מאוחר העיד שטרייכמן כי אחד המניעים ללימודיו היה הרצון לקבלת פטור משרות בצבא הליטאי. עם סיום לימודיו, בשנת 1931, חזר שטרייכמן למשפחתו בקובנה ובשנת 1936 עלה בשנית לארץ ישראל. אל שטרייכמן נלוותה ידידה בשם רחל ויילר, שנישאה לשטרייכמן בנישואים פיקטיביים, כדי לאפשר את עלייתה לארץ.
בארץ ישראל התיישב שטרייכמן בתל אביב, שם הכיר את צילה הכהן-וואלק והשניים נישאו ב-14 בדצמבר 1937. צילה שימשה מודל לבעלה ברבים מציוריו. בתחילה גרו בני הזוג בדירה ברחוב ז'בוטינסקי, אולם לאחר תקופה של מצוקה כספית החלו לעבור בין דירות שונות, ביניהן ביתו של נחום גוטמן, ששכן אז ברחוב אחד העם. לפרנסתו עבד שטרייכמן בעבודות מזדמנות שונות כגון סבל בנמל יפו. מאוחר יותר החל ללמד ציור בבית הספר "העתיד", בבית הספר "בן-יהודה" ובאחרים.
מרבית עבודותיו בשנים הראשונות לישיבתו של שטרייכמן בארץ ישראל היו בנושאים מסורתיים כגון ציורי דיוקן, עירום נשי ותיאורי פנים אחרים. מיעוט מיצירותיו כלל גם תיאורי חוץ. סגנון הציור שפיתח היה מודרני באופן מובהק, והתבסס על משיכות מכחול אקספרסיביות ועל צבעים כהים.
בשנת 1941 זכה לראשונה ב"פרס דיזנגוף", במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בבית "הבימה". חיים גמזו, מבקר האמנות של "הארץ" שיבח במאמרו את הציור "סורגת" שהציג שטרייכמן בתערוכה וציין את השימוש של שטרייכמן בצבע ואת אופיים העצמאי של משיכות המכחול והצבעים. במהלך העשור הציג שטרייכמן בתערוכות קבוצתיות רבות שאורגנו על ידי אגודת האמנים.
בשנת 1945 הציג שטרייכמן תערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1943 הצטרף שטרייכמן לצוות המורים של "מכון אבני". בשנת 1945 פתח בתל אביב, ביחד עם הצייר אביגדור סטימצקי (דבר שזיכה את השניים בכינוי "שטרייכמצקי"), בית ספר פרטי לציור תחת השם הסטודיה, שפעל עד שנת 1948. כמורה, קידם שטרייכמן את האמנות המודרנית בארץ ישראל.
בשנת 1948 היה שטרייכמן ממייסדי קבוצת "אופקים חדשים". הוא הציג בכל התערוכות הקבוצתיות של הקבוצה. עבודותיו אף הוצגו במסגרת התצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה. שטרייכמן השתתף בתצוגות קבוצתיות נוספות בוינציה בשנים 1952 ו-1966. שטרייכמן נחשב כאחד מבכירי הקבוצה לצידו של זריצקי.
מספר תערוכות יחיד של שטרייכמן הוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל בירושלים (פירוט להלן).
שטרייכמן נפטר בשנת 1993 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1945 מוזיאון תל אביב  1953 מוזיאון תל אביב  1960 מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו  1961 גלריה ישראל, תל אביב  1967 מוזיאון פתח תקווה  1969 גלריה מ' ריבנפלד, יפו  1974 "יחזקאל שטרייכמן, ציורים", מוזיאון ישראל, ירושלים  1974 "יחזקאל שטרייכמן, עבודות שמן", גלריה יודפת, תל אביב  1975 "שטרייכמן, ציורים: 1942-1975", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב  1975 תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון תל אביב לאמנות  1977 משכן לאמנות, חולון (ביחד עם דב פייגין)  1977 "שטרייכמן, עבודות חדשות", גלריה ברטה אורדנג, ירושלים  1979 גלריה מ' ריבנפלד, יפו:  1980 המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה  1980 המשכן לאמנות על שם חיים אתר  1980 גלריה הלל, ירושלים  1981 גלריה גבעון, תל אביב  1985 אולם י' רוברט פישר, משכנות שאננים, ירושלים  1986 משכן הכנסת, ירושלים  1987 מוזיאון ישראל, ירושלים  1987 גלריה גבעון, תל אביב  1989 "יחזקאל שטרייכמן - צבעי מים", מוזיאון תל אביב לאמנות  1989 מוזיאון הכט, חיפה  1990 מוזיאון באר שבע לאמנות ישראלית, באר שבע (ביחד עם דב פייגין)  1991 "עבודות מאוחרות", המוזיאון הפתוח תפן  1998 "יחזקאל שטרייכמן, פיסול בחומר", בית אהרון כהנא, רמת גן
השכלה

1926-1924 בצלאל, ירושלים.
1927 ארכיטקטורה, פריז.
1931-1928 אקדמיה לאמנות, פירנצה.
1930 בית ספר יהודי, פריז.
הוראה

1936 ציור בבתי ספר.
1941 ציור קיבוץ אשדות יעקב.
1944-1943 מכון אבני, תל אביב.
1948-1945 הסטודיה, תל אביב.
1979-1954 מכון אבני, תל אביב.
פרסים

1941 פרס דיזנגוף, תל אביב.
1944 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1954 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1956 פרס רמת גן.
1968 פרס מועדון מילוא.
1969 פרס דיזנגוף, תל אביב.
1974 פרס סנדברג לאמנות ישראלית. מוזיאון ישראל, ירושלים.
1981 יקיר תל אביב.
1986 פרס ההסתדרות.
1990 חתן פרס ישראל לציור.
לקריאה נוספת

חיים גמזו, יחזקאל שטרייכמן, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1975.
בנימין תמוז (עורך), גדעון עפרת ודורית לויטה, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
גילה בלס, אפקים חדשים, הוצאות פפירוס ורשפים, תל אביב, 1980. הוצאה שנייה מורחבת: אופקים חדשים, הוצאת מודן, 2014.
יגאל צלמונה, יחזקאל שטרייכמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987.
אלן גינתון (אוצרת), מרדכי גלדמן ואחרים, יחזקאל שטרייכמן - צבעי מים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1989.
יחזקאל שטרייכמן: עבודות מאוחרות, עורך - נתן זך, אנגלית - ריצ’רד פלאנץ, המוזיאון הפתוח תפן, 1991.
יונה פישר, שטרייכמן, הפניקס הישראלי ועזבון יחזקאל שטרייכמן, 1997.
יחזקאל שטרייכמן - צילה רבת הפנים, קטלוג תערוכה, אוצרת - נוגה מגדל, קטלוג, עריכת טקסט - דפנה רז, תל אביב, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר - אוניברסיטת תל אביב, 2006.
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
כרמלה רובין (אוצרת) ואחרים, האמבטיה של שטרייכמן - עבודות קרמיקה של צייר, מוזיאון אשדוד לאמנות, 2012.
אליק מישורי, מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
דליה מנור, "לצייר את האוויר: ריאיון עם יחזקאל שטרייכמן", פרוזה, מס' 94-93 (פברואר/מרס 1987), עמ' 29-20.
הערות שוליים

↑  לפי "ציירים ופסלים בליטא", בתוך: ספר יורבורג, ירושלים תשנ"א, עמ' 106.
↑  מרדכי נאור, בכל הלב: סיפורו של פרופסור נח פלר, הוצאת מלוא, 1985, עמ' 179. למד בגימנסיה ביחד עם פרופ' נח פלר.
↑  ראו: פישר, יונה, שטרייכמן, הפניקס הישראלי ועזבון יחזקאל שטרייכמן, תל אביב, 1997, עמ' 32.
↑  ראו: פישר, יונה, שטרייכמן, הפניקס הישראלי ועזבון יחזקאל שטרייכמן, תל אביב, 1997, עמ' 38.
↑  זך, נתן, יחזקל שטרייכמן, עבודות מאוחרות, המוזיאון הפתוח תפן, 1991, ללא מספרי עמודים (עמ' 19)
↑  זך, נתן, יחזקל שטרייכמן, עבודות מאוחרות, המוזיאון הפתוח תפן, 1991, ללא מספרי עמודים (עמ' 19)
↑  ראו: פישר, יונה, שטרייכמן, הפניקס הישראלי ועזבון יחזקאל שטרייכמן, תל אביב, 1997, עמ' 50.
↑  ראו: פישר, יונה, שטרייכמן, הפניקס הישראלי ועזבון יחזקאל שטרייכמן, תל אביב, 1997, עמ' 50.
↑  ראו: גמזו, חיים, "התערוכה הכללית של אמני ארץ-ישראל ב"בית הבימה", הארץ, 9 במאי 1941.
↑  טלי תמיר, תערוכות  - על הקלות והכובד של הקיום - יחזקאל שטרייכמן, "רטרוספקטיבה"; מוזיאון ישראל, כל העיר, 20 במרץ 1987
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278497  NLI: 987007311797805171  GND: 122101596  ISNI: 0000 0003 7422 3242  LCCN: n89102445  SNAC: w67b2zfm  ULAN: 500070322  VIAF: 36041396   WorldCat (עם VIAF): 36041396
עוג מלך הבשן

עוֹג מֶלֶךְ הַבָּשָׁן הוא דמות מקראית, המוזכרת כמלך של ארץ הבשן בתקופת נדודי בני ישראל במדבר; נלחם במלחמת עוג מול בני ישראל באדרעי ונוצח. המקרא מתארו כענק, ומדרשים שונים נקשרו בשמו. על פי המדרש, עוג הוא היחיד חוץ מנוח ומשפחתו ששרד את המבול.
במקרא

אזכורו של עוג בקשר למלחמתו בעם ישראל לכשנכנסו לארץ, מלחמת עוג, מופיע בספר במדבר:
וַיִּפְנוּ וַיַּעֲלוּ דֶּרֶךְ הַבָּשָׁן, וַיֵּצֵא עוֹג מֶלֶךְ הַבָּשָׁן לִקְרָאתָם הוּא וְכָל עַמּוֹ לַמִּלְחָמָה אֶדְרֶעִי.. וַיַּכּוּ אֹתוֹ וְאֶת בָּנָיו וְאֶת כָּל עַמּוֹ עַד בִּלְתִּי הִשְׁאִיר לוֹ שָׂרִיד, וַיִּירְשׁוּ אֶת אַרְצוֹ.
עוג מלך הבשן מוצג בספר דברים כאחרון הרפאים, המתוארים כענקים. בספר דברים מופיע תיאור של מיטתו, שאורכה תשע אמות (בין 4.10 ל-5.22 מטר, בהתאם לשיטת ההמרה), ומיקומה:
כִּי רַק עוֹג מֶלֶךְ הַבָּשָׁן נִשְׁאַר מִיֶּתֶר הָרְפָאִים, הִנֵּה עַרְשׂוֹ עֶרֶשׂ בַּרְזֶל, הֲלֹה הִוא בְּרַבַּת בְּנֵי עַמּוֹן, תֵּשַׁע אַמּוֹת אָרְכָּהּ, וְאַרְבַּע אַמּוֹת רָחְבָּהּ בְּאַמַּת אִישׁ.
על פי חלק מהפרשנים הייתה זו עריסתו של עוג כשהיה תינוק, וניתנה לו משום שבחוסר דעתו היה שובר בהשתטחו ערס של עץ. משום כך היא נשמרה ברבת בני עמון, המקום בו גדל, כמוצג מפליא לגודלו בעודו קטן.
בשנת 1918 נמצא על יד רבת עמון דולמן ייחודי לאזור, שמידותיו הן בגודל המתאים לתיאור הפסוק. כמו כן, הוא עשוי אבן בזלת - דבר שאולי מתקשר לתיאור "ערש ברזל".
בפרשנות ובמדרשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בפרשנות ובמדרשים > ממדי גופו

במדרשי האגדה נאמר שהיה גובה קרסולו 30 אמה (14.4 מטר), ויש אומרים שאורך השוק שלו הייתה יותר משלוש פרסאות (11.52 קילומטרים).
רש"י כותב שהמידה "אמת איש", המוזכרת בתיאור ערשו של עוג, היא אמתו של עוג, פירוש שעולה בקנה אחד עם מדרשי האגדה.
האבן עזרא והרמב"ם כתבו שגובהו של עוג היה בערך כפול מגובה אדם ממוצע:
כי ערש היא המיטה, אף ערשנו רעננה, ואין ערש האדם כפי מידתו בשווה, לפי שאינו בגד שלובש אותו, אלא הערש יהיה תמיד יותר גדול מן האדם הישן עליו. והנוהג הידוע שהוא יהיה יותר ארוך מן האדם כדי שליש אורכו.
ואם היה אורך הערש הזה תשע אמות, יהיה אורך הישן עליו כפי הנוהג ביחס המיטות שש אמות או יותר מעט. ואמרו 'באמת איש', רוצה לומר אמת אדם בינוני, כלומר: משאר בני אדם, לא שזה באמת עוג. לפי שכל אדם אברי יחסיים על הרוב,
והרי הוא אומר כי אורך עוג היה פי שנים באורך אחד משאר בני אדם או יותר מעט.
וזה בלי ספק נדיר באישי המין, אלא שאינו נמנע בשום אופן.
בפרשנות ובמדרשים > עוג בזמן המבול

לפי מדרש האגדה, בשעת המבול ריחם עליו נח ונתן לו מקום מחוץ לתיבה על-גבי זיז, ודרך הצוהר היה מושיט לו מזונו בכל יום. היה עוג יושב לו על-גבי הזיז, מצחו נתקל כל שעה בעבים ורגליו משכשכות במים בעומק כמה מילין, יושב וּמטיל לתוך בית-הבליעה כּכּרוֹת לחם שלמות וגומע מתוך קלחת גדולה וּמפוחמת פסולת הגריסין משיורי שֻלחָנָם של נֹחַ ובניו.
בפרשנות ובמדרשים > עוג בזמן המלחמה להצלת לוט

בסיפור מלחמת המלכים בספר בראשית מסופר כיצד הכו ארבעת המלכים את הרפאים בעשתרות קרנים. לאחר מכן מסופר על פליט שהגיע לבשר לאברהם על האירועים. לאור תיאורו של עוג בספר דברים כשריד מן הרפאים, זוהה עוג במדרש עם אותו הפליט. על פי המדרש, עוג מגיע אל אברהם ומספר לו על כך שלוט נשבה במטרה שאברהם ייהרג בקרב והוא ישא לאישה את שרה.
בפרשנות ובמדרשים > מותו

עוג נהרג בקרב מול עם ישראל בסוף חודש תשרי בשנה ה-40 לנדודיהם במדבר.
על פי המדרש, כאשר באו עם ישראל לכבוש את הבשן, רצה עוג להפיל עליהם הר. הוא עקר הר מהמקום שלו, ובא לזרוק על בני ישראל. כדי שזה לא יקרה, זימן הקב"ה להר המון נמלים שאכלו אותו מבפנים, ויצרו מין טבעת. ההר נפל על הצוואר של עוג, ובנס, השיניים שלו גדלו בן רגע, ולא נתנו לו אפשרות להוציא את ההר מצווארו. בא משה שהיה בגובה 10 אמות (שכתוב ויקם את המשכן וגובהו של המשכן 10 אמות היה) וקפץ לגובה עשר אמות עם מטהו שהיה בגובה של עשר אמות ואיתו הוא פגע בקרסולו של עוג, שמעד ומת.
בפולקלור ובאמנות

שמו של עוג הוצע כתרגום עבור גזע הענקים המיתולוגיים שפרטיו קרואים Ogre.
במאה ה-19, במהלך הכשרת השטח לבניית מגרש הרוסים בירושלים, נתגלה שריד עמוד גדול מחובר לסלע האם, המוצג במקומו עד היום. עמוד זה נקרא בפי ילדי ירושלים בשם "אצבע עוג מלך הבשן", בשל גודלו.
במופע משנת 1971 של חוה אלברשטיין ועודד תאומי, "חוה ועודד בארץ הקסמים", שרה אלברשטיין את השיר "עוג מלך הבשן" (אלתרמן\וילנסקי). בשיר זה הפך אלתרמן את עוג לענק בודד ונלעג, שכולם צוחקים על ממדי גופו.
בשיר ״ארול״ של הזמר מאיר אריאל מופיע אזכור לאקליפטוס גדול המכונה ״עוג״
ראו גם

רפאים
אליעזר עבד אברהם
אצבע עוג מלך הבשן
לקריאה נוספת

בעז שפיגל, 'במה זכה עוג "שפלט מדור המבול" - שלוש גישות בספרות הרבנית', סיני, קנ, תשע"ח, עמ' צג-קמב
" Kosman, Admiel: The Story of a Giant Story - The Winding Way of Og King of Bashan in the Jewish Aggadic Tradition", in: HUCA 73, (2002) pp. 157-190.
בני ראובן

בני ראובן הם דמויות מקראיות, בניו של ראובן, בנו הבכור של יעקב והראשון מבני לאה ואבי שבט ראובן. לראובן היו ארבעה בנים: חֲנוֹךְ, פַּלּוּא, חֶצְרוֹן וכַרְמִי, שהם אבות המשפחות שהרכיבו את השבט.
אזכורים במקרא

הבנים מוזכרים מספר פעמים במקרא: ברשימת שבעים הנפש שירדו למצרים בספר בראשית, ברשימת ראשי בית אבות בני ישראל (משבטי ראובן, שמעון ולוי) בספר שמות, במפקד בערבות מואב בספר במדבר וברשימות היחס בספר דברי הימים.
הבנים

חֲנוֹךְ – בכור ראובן, ואבי מִשְׁפַּחַת הַחֲנֹכִי.
לפי "מדרש שכל טוב" (מהמאה ה־12) נקרא כך משום שבו ראובן התחנך בבנים.
פַּלּוּא – אבי מִשְׁפַּחַת הַפַּלֻּאִי. בנו אֱלִיאָב הוא אבי נְמוּאֵל, דתן ואבירם.
שמו נגזר מהשורש פ-ל-ה, המבטא שיפוט והבחנה. לפי "מדרש כל טוב" נקרא כך משום שרוב צאצאיו, משפחות דתן ואבירם, נתפלו (=נבערו) מן העולם.
יש שזיהו את פלוא עם פֶּלֶת, אביו של און. הזיהוי מקובל גם על חלק מהפרשנים המסורתיים, אך רבי יהודה אבן בלעם חלק עליו.
חֶצְרֹן (או: חֶצְרוֹן) – אבי מִשְׁפַּחַת הַחֶצְרוֹנִי.
פירוש שמו שנוי במחלוקת: יש הרואים בו שם הקשור למילה הערבית "חצר" (chatzar), המתארת אדם דק, צר וגבוה. מרטין נות סבר כי השם קשור לשורש ח'צר, המציין ישוב קבוע, וראה בחצרון סמל לאדם מיושב ויציב. כמו כן, ישנו שבט ערבי בשם "דרומי ד'חצ'רן". "מדרש שכל טוב" מקשר את השם עם המילה "חסרון", וסבור שנקרא כך על שם שראובן נחסר מהמלוכה, הכהונה וירושת הבכור בעקבות מעשה בלהה, שאירע לפני לידת חצרון, ואחר לידת הבנים הקודמים.
כַּרְמִי – אבי מִשְׁפַּחַת הַכַּרְמִי.
מקור השם יכול להיות בשם מקום, או קיצור של שם תאופורי שפירושו "כרם האל". לפי "מדרש שכל טוב" נקרא כך על שם שפניו של ראובן כרמו (=נתכרכמו) לאחר מעשה בלהה.
לפי הפירוש המיוחס לתלמיד רס"ג והגר"א, בנו הוא יואל המוזכר לאחר בני ראובן בספר דברי הימים.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוקים ה'–ו'. והשווה: ספר שמות, פרק ו', פסוק י"ד.
↑  ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט'.
↑  ספר שמות, פרק ו', פסוק י"ד.
1 2 3 4 5  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוקים ה'–ו'.
↑  ספר דברי הימים א', פרק ה', פסוק ג'.
1 2 3 4  מדרש שכל טוב, ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט', באתר על־התורה.
↑  ספר במדבר, פרק כ"ו, פסוקים ח'–ט'.
↑  ראו: אנציקלופדיה מקראית, כרך ו.
↑  אנציקלופדיה מקראית א, עמ' 147, ערך "אוֹן" (1).
↑  מדרש פתרון תורה (שאף זיהה את און עם אליאב), חזקוני ואברבנאל, על: ספר במדבר, פרק ט"ז, פסוק א'.
↑  פירוש רבי יהודה אבן בלעם, על: ספר במדבר, פרק ט"ז, פסוק א'.
↑  ראו גם: אוצר מפרשי התורה (מכון ירושלים), על: ספר במדבר, פרק ט"ז, פסוק א', ובהערות 92–94.
↑  ראו: אנציקלופדיה מקראית, כרך ג.
↑  ש"ל, "כַּרְמִי", אנציקלופדיה מקראית ד, עמ' 322.
↑  הפירוש המיוחס לתלמיד רס"ג ו"אדרת אליהו" לגר"א, על: דברי הימים א', ה, ד, באתר על־התורה.
גונסאלו מלרו

גונסאלו חוליאן מלרו מנסנארס (בספרדית: Gonzalo Julián Melero Manzanares; נולד ב-2 בינואר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באלמריה.
קריירה

מלרו, שנולד במדריד, הצטרף לקבוצת הנוער של ריאל מדריד ב-2004, בגיל עשר, לאחר שהחל את דרכו בזונה נורטה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבוגר עם הקבוצה השלישית של המועדון של בעונת 2013/14, לאחר שירדה לליגה השלישית בספרד.
ביולי 2014 מלרו עלה לקבוצת המילואים, כעת גם בליגה השלישית. ב-30 בינואר של השנה שלאחר מכן, לאחר שזינדין זידאן, המאמן דאז, בקושי השתמש בו, הוא עבר לפונפרדינה מהליגה השנייה בספרד בחוזה לשנתיים וחצי.
מלרו ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-15 בפברואר 2015, כשנכנס כמחליף במקומו של פאבלו אינפנטה במחצית השנייה בהפסד ביתי 2-1 מול נומנסיה. הוא כבש את שערו המקצועי הראשון ב-27 בפברואר של השנה שלאחר מכן, בהפסד חוץ 4-2 מול בילבאו.
ב-27 ביולי 2016, לאחר ירידת הליגה של פונפה, מלרו חתם על חוזה לשנה עם הואסקה מהליגה השנייה בספרד. ב-10 בדצמבר הוא כבש צמד בניצחון 5-2 ביתי של על מורסיה.
מלרו היה שחקן פותח בלתי מעורער במהלך עונת 2017/18, וכבש 17 שערים, שיא הקריירה שלו לעונה אחת, כאשר קבוצתו העפילה ללה ליגה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ב-19 באוגוסט 2018, כששיחק את מלוא 90 הדקות בניצחון חוץ 2-1 מול אייבר.
ב-3 ביולי 2019, לאחר שהואסקה ירדה חזרה לליגה השנייה, חתם מלרו על חוזה לארבע שנים עם לבאנטה שעדיין הייתה בליגה הראשונה.
ב-1 בספטמבר 2022, לאחר שלבאנטה ירדה ליגה, חתם מלרו על חוזה לארבע שנים עם אלמריה, אחת העולות החדשות ללה ליגה.
היינץ פישר

היינץ פישר (בגרמנית: Heinz Fischer; נולד ב-9 באוקטובר 1938) הוא משפטן ופוליטיקאי אוסטרי, מומחה במדע המדינה, נשיא אוסטריה החל מ-2004 עד 2016.