stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבל בית מעכה
חפירות ארכאולוגיות > מטמון הכסף

המטמון התגלה באזור F על חלקו הדרומי של התל הצופה לעמק החולה. המבנה בו נמצא מורכב מאבן ודמוי והוא ככל הנראה בסיס של מגדל. המטמון נמצא בתוך פך שהתגלה בעומק 45 סנטימטרים מתחת למפולת שכסתה את רצפת המבנה. הפך נשען על אחד מקירות המגדל, והוסתר רק על ידי המפלות. אחת מידיותיו של הפך שבורה ועליו שאריות דגם בצבע שחור. צוואר הפך היה שבור.
המטמון עצמו מורכב ממקבץ חפצי כסף שנמצאו מסוגסגים אחד עם השני. עצם העובדה שהם נמצאו מחוברים אחד אל השני רומז שאולי החפצים היו קשורים אחד אל השני בבד.
האוסף כולל משנים עשר חפצים:
| פריט | תיאור | כמות |
| --- | --- | --- |
| עגיל חישוק עם תליון חרוטי | העגילים מורכבים מטבעת עם תליון בצורה של חרוט מחובר לתחתית. שלושה משומרים היטב ושניים כפופים ומקופלים בקצוות. תכשיטים דומים מזהב נמצאו בתל אל-עג'ול בעוד שבאל-עמארנה נמצא עגיל כסף דומה. כל התכשיטים האלו מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת. | 5 |
| חוט מפותל | יכול להיות עגיל. נמצאו תכשיטים דומים מזהב מתקופת הברונזה המאוחרת באתרים אחרים | 1 |
| תליון | נראה כמו חֲצִי סַהַר. סוג התליון היה באופנה בין תקופת הברונזה התיכונה עד לברזל I | 1 |
| מטיל | סביר להניח נעשה על ידי שפיכת כסף נוזלי על משטח שטוח. 0.5 סנטימטר עובי ומשקל 44.3 גרם | 1 |
| מטיל בצוע | חתיכה של מטיל יותר גדול, ככול הנראה פוצל בזמן עסקאות כלכליות | 1 |
| תכשיטים בצועים | עגיל ותכשיט בלתי ניתן לזיהוי אשר חתוכים לחלקים קטנים | 2 |
| גיליון כסף | מקופל כך ששני קצוות פוגשים זה בזה | 1 |
מתיאור הפריטים ומהשוואה לתכשיטים דומים באתרים נוספים, עולה כי תכולת המטמון עולה בקנה אחד עם תיארוך האתר לתקופת הברונזה המאוחרת. המשקל הכולל של המטמון הוא 59 גרם, השווים ערך לשישה שקלים אוגריתים. על פי ניתוח כימי של המטמון ידוע שהפריטים בו מורכבים מכסף טהור, ומשערים שמקור הכסף מאסיה הקטנה או מהאזור האגאי. הרכבו הכימי של מטיל הכסף המלא תואם למקור הכסף מלאווריון שביוון. כמו כן מטמון זה הוא היחיד מסוגו באזור דרום הלבנט (ארץ ישראל) שמתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת II ומעיד על קיום מסחר ימי במתכות עם האיים האגיים בתקופה זו.
ראו גם

מעכה
מרד שבע בן בכרי
האישה החכמה מאבל בית מעכה
הערות שוליים

↑  יוחנן אהרוני, ארץ ישראל בתקופת המקרא : גאוגרפיה היסטורית, עמוד 131
↑  בנימין מזר (מייזלר), "אבל בית-מעכה", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, כרך א, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"י, טורים 37–38
↑  Khalidi, Walid. All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Washington DC: Institute for Palestine Studies, 1992 page 428
1 2  יוגב ישראלי, פרק חדש באדמיניסטרציה הרומית: נחשפה כתובת גבול ליד מטולה, באתר ynet, 15 בינואר 2025
↑  אתר האינטרנט של משלחת החפירות של תל אבל בית מעכה
↑  אי-פי, תעלומה בת 3,000 שנה: פסל של מלך מתקופת התנ"ך נמצא באזור מטולה, באתר הארץ, 9 ביוני 2018
1 2 3  Tzilla Eshel, Robert Mullins, A Late Bronze IIB Silver Hoard from Tel Abel Beth Maacah, Israel Exploration Journal, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522257105171  GND: 1147709025  VIAF: 316747234   WorldCat (עם VIAF): 316747234 
צילום אוויר של החפירות המחודשות בתל
כל מטמון הכסף
אייפל (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  מרטין בורבולון 
 הופק בידי:  Jérôme Seydoux 
 תסריט:  Caroline Bongrand 
 עריכה:  Valérie Deseine 
 שחקנים ראשיים:  רומן דוריס (גוסטב אייפל) Philippe Hérisson (אדואר לוקרואה) Jérémy Lopez (Maurice Koechlin) Alexandre Steiger (Jean Compagnon) פייר דלאדונשאן Armande Boulanger Jérémie Petrus אמה מקי Frédéric Merlo 
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה 
 מדינה:  צרפת, גרמניה, בלגיה 
 חברת הפקה:  פאתה, Scope Pictures 
 חברה מפיצה:  Pathé Distribution 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 במרץ 2021 
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט היסטורי 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אייפל (בצרפתית: Eiffel) הוא סרט בהפקה משותפת של צרפת וגרמניה שביים מרטין בורבולון ויצא בשנת 2021. זהו סיפור האהבה בין המהנדס גוסטב אייפל לבין צעירה בשם אדריאן בורש, במהלכו יעלה הרעיון לבנות את מגדל אייפל, לקראת התערוכה הבינלאומית של שנת 1889.
עלילה

בפריז, של סוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה, גוסטב אייפל אך זה שיתף פעולה בבניית פסל החירות. הוא נאלץ להתמודד עם לחץ מצד ממשלת צרפת, שביקשה ממנו לעצב משהו מרהיב עבור התערוכה האוניברסלית בפריז של שנת 1889. בעוד המהנדס מתעניין רק בפרויקט הרכבת התחתית, הוא פוגש את אדריאן בורש, אהובת נעוריו והוא נופל למערכת יחסים אסורה וסודית שתעניק לו השראה.
שחקנים ודמויות

רומן דוריס: גוסטב אייפל
אמה מקי: אדריאן בורש
פייר דלאדונשאן: אנטואן רסטאק
ארמנד בולנז'ר: קלייר אייפל
אנדרניק מאנה: אדולף סאלס
אלכסנדר שטייגר: ז'אן קומפניון
פיליפ הריסון: אדוארד לוקרוי
ג'רמיה פטרוס: אדמונד
ג'רמיה לופז: מוריס קושלין
פרדריק מרלו: ז'ורז'
דמיאן זנולי: אמיל נוגייר
הפקה

ביוני 2020, נודע כי תקציב הסרט יעמוד על 23.4 מיליון יורו מה שיהפוך אותו להפקה הצרפתית הגדולה ביותר לשנת 2020. בראיון לתקשורת, מנהל ההפקה פרנסואה האמל ציין כי יהיה צורך בתקציב נוסף של 300,000 יורו בשל הוצאות הקשורות לשמירה על הנחיות שהוכרזו עקב פרוץ מגפת הקורונה.
ראו גם

גוסטב אייפל
התערוכה העולמית של פריז (1889)
הערות שוליים

↑  Leslie Fauvel (1 ביוני 2020). "Déconfinement : les tournages de films reprennent". Le Journal du dimanche. נבדק ב-28 ביוני 2020. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  "Eiffel (2021)". Internet Movie Database (באנגלית). נבדק ב-28 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה).
↑  "Eiffel". Allociné. נבדק ב-15 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה).
1 2  Constance Jamet (27 ביוני 2020). "Eiffel : une première image du duo romantique formé par Romain Duris et Emma Mackey". Le Figaro. נבדק ב-28 ביוני 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Caroline Besse (26 ביוני 2020). "Sur le tournage de la superproduction Eiffel : "Tous les accessoires que les comédiens touchent sont désinfectés"". Télérama. נבדק ב-28 ביוני 2020. {{cite journal}}:  (עזרה).
אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה להנצחת מלחמת העולם הראשונה, אנדרטה להנצחת מלחמת העולם השנייה 
 מיקום:  אדינבורו 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1924
 תאריך פתיחה רשמי:  14 ביולי 1927 
 אדריכל:  רוברט לורימר 
 
 קואורדינטות:  55°56′55″N 3°11′59″W﻿ / ﻿55.9485°N 3.1998°W﻿ / 55.9485; -3.1998
  (למפת אדינבורו מוגדלת) אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית(למפת אדינבורו רגילה) אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית
 
מראה החזית הדרומית של מבנה האנדרטה, שבה הכניסה אליה
אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית (באנגלית: Scottish National War Memorial) היא היכל זיכרון הממוקם בטירת אדינבורו באדינבורו, שבסקוטלנד. ההיכל מוקדש לזכרם של אנשי הצבא ממוצא סקוטי ולמשרתים ברגימנטים הסקוטיים, שנפלו בשתי מלחמות העולם ולאחריהן. מונצחים בו שמות כ-206,000 נופלים.
הקמת האנדרטה

רעיון הקמת האנדרטה בטירת אדינבורו הועלה ב-1917, במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, על ידי ג'ון סטיוארט-מארי, הדוכס השמיני מאת'ול (אנ') וג'ורג' סווינטון וזכה לתמיכה רבה מצד הסקוטים ששירתו בצבאות האימפריה הבריטית. הדוכס מאת'ול הצליח לגייס את תמיכת המלך ג'ורג' החמישי בהקמת האנדרטה.
ב-1919 מונה למתכנן האנדרטה האדריכל רוברט לורימר (אנ'). התנגדות להקמת אנדרטה גדולה בטירה מחשש לפגיעה בשימורה הביאה לעיכוב המיזם ולצמצומו. ב-1923 אושרה תוכנית צנועה יותר לאנדרטה. היא נחנכה על ידי הנסיך מוויילס בטקס רב משתתפים שנערך ב-14 ביולי 1927. כרכי שמות הנופלים, שנאספו אליה בסיועם של משרד המלחמה הבריטי והוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, הוכנסו לתיבת ההנצחה בהיכל על ידי המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוספו שמות נופלי סקוטלנד במלחמה לשמות המונצחים באנדרטה. פרט לכך לא נעשה כל שינוי בעיצובה ובתוכנה.
האנדרטה

האנדרטה הוקמה בתוך אחד מקסרקטיני הצבא לשעבר בכיכר הכתר (Crown Square) שבלב הטירה. חזית בניין האנדרטה מקושטת בפסלים ובגרגוילים.
היכל האנדרטה כולל אולם מאורך שממנו מסתעפות שלוש קפלות. אחת מהן ממוקמת במרכזו, מול הכניסה להיכל; היא מעוגלת למחצה ופונה צפונה. שתי הקפלות האחרות ממוקמות בשני קצות האולם ופונות דרומה. ההיכל, בעל תקרה גבוהה, מואר בחלקו על ידי אור יום החודר מבעד לחלונות ויטראז' הקבועים בכל חלקיו.
קירות ההיכל מקושטים בעושר רב ובצפיפות על ידי כתובות זיכרון, סמלים צבאיים, דגלים, אביזרים צבאיים, פסלים, תחריטים, תבליטים ומרכיבים עיצוביים נוספים. חלק מן הקישוטים מוקדשים ספציפית למספר גדול של רגימנטים סקוטיים ויחידות אחרות בכוחות המזוינים של בריטניה.
בקפלה המרכזית, ה"מקדש" (Shrine), מוצבת על גבי מזבח תיבה דמוית ארון קבורה, שבה נשמרות מגילות הכבוד (Rolls of Honour). על גביהן נרשמו שמות הנופלים, מהם כ-147,000 ממלחמת העולם הראשונה וכ-58,000 ממלחמת העולם השנייה. שמות חדשים נוספים עדיין למגילות הכבוד בהתאם למידע חדש הנאסף אודות הנופלים.
מעצבי הפסלים בחזית בניין האנדרטה היו פילקינגטון ג'קסון (Pilkington Jackson), ג'ון מרשל (John Marshall) ופיליס בון (Phyllis Bone). מעצב חלונות הוויטראז' היה דאגלס סטראצ'ן (Douglas Strachan). כ-200 אמנים שונים בסך הכל השתתפו בעיצוב האנדרטה.
האנדרטה מופעלת ומתוחזקת על ידי קרן צדקה הנושאת את שם האנדרטה.
המזבח בקפלה המרכזית ועליו התיבה המכילה את מגילות הכבוד ועליהן שמות הנופלים
בתיה לישנסקי

| --- | --- |

בתיה לישנסקי (1920), תצלום מארכיון גבריאל טלפיר, מרכז המידע לאמנות ישראלית
 לידה:  12 בספטמבר 1899 מאלין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 באפריל 1992 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תחום יצירה:  פיסול
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1944, 1957)  פרס ישראל (1986) 
 
בתיה לישַנְסקי (ח' בתשרי תר"ס, 12 בספטמבר 1899 – ט"ז בניסן תשנ"ב, 19 באפריל 1992) הייתה פסלת ישראלית. יצירותיה הריאליסטיות משקפות בנושאיהן את הנרטיב הציוני. כלת פרס ישראל לפיסול (1985), כלת פרס דיזנגוף לפיסול (1944, 1957) ויקירת העיר תל אביב (1983).
תולדותיה ויצירתה

בתיה בת שושנה רייזל לבית מורוז ומאיר יונה לישנסקי נולדה במאלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1910. למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, לרבות לימודי ציור עם אירה יאן. את לימודיה בפיסול התחילה אצל בוריס שץ בירושלים. ב-1920 למדה באקדמיה לאמנות ברומא, אך חזרה לארץ בעקבות המאורעות בארץ ישראל בשנים 1920–1921. התגייסה לגדוד העבודה, ועבדה בקיבוץ עין חרוד. בין השנים 1923–1925 למדה בברלין, והשלימה את לימודיה בפריז בשנים 1925–1929.
הציגה בסלון דֶז אַנדֶפַּנדַנט (Salon des Indépendants) בפריז בשנת 1926, בשנת 1930 בקהיר, בשנת 1953 במוזיאון סטדלייק באמסטרדם ובשנת 1962 בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.
בשנת 1929, לאחר שחזרה לארץ ישראל, ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בארץ ישראל. את דברי הפתיחה נשא זלמן שזר, שהגדיר אותה בנאומו כ"נביאת האמנות שאיננה עובדת אלא לאלוהים בלבד". באותה שנה קיבלה את ההזמנה הראשונה להקמת אנדרטה בחולדה, האנדרטה הראשונה מתוך תשע בסך הכול. לישנסקי הייתה בעלת שם בין-לאומי, ובצרפת אף השוו אותה לאוגוסט רודן.
יצירתה של לישנסקי כוללת שלוש קבוצות עיקריות:
פסלי עץ, גבס ואבן זעירים אשר יצרה מ-1923 – אלה הן דמויות שיש להן קרבת מה לקוביזם, בהן "אם הפסלת" (גבס, 1935) ו"יצחק בן-צבי" (ברונזה, 1955). באלה, כמו בפסלים מאוחרים רבים, בולט הניגוד בין החלקים הלא מעובדים של החומר לחלקים המעובדים והמלוטשים.
דיוקנאות, אשר יצרה החל משנות השלושים בסגנון נטורליסטי-רומנטי.
אנדרטאות, שרובן דמויות קבוצתיות מסוגננות.
"אחד העקרונות המנחים ביצירתה הוא ההבעה. זו נועדה לעורר, לרגש; ועם זאת, לשתף את הצופה בתהליך היצירה. יחסי הגומלין בין הפסל והצופה נוצרים בשל השימוש המיוחד של האמנית בחומרי הפיסול. בתפיסתה הטוטאלית, הנובעת מויתור על פרטים, תרמה בתיה לישנסקי לאבדן האשליה ולהשגת המשכיות וזרימה...נאמנותה לחומר בהדגשת חשיבותו...מורגשת היטב על פני כל חלק וחלק ממשטח הפסלים. מעבר החומר ממצב גולמי למהות רוחנית, שהיא היא בעיית האמנות עצמה, מורגשת היטב בתנופת הזרוע ובמגע היד של האמנית.".
לבתיה לישנסקי היו שלוש אחיות: רחל, תמר ושרה. רחל גולדה לישנסקי, שנודעה כרחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא השני יצחק בן-צבי. אחותה הבכורה, שרה (1881–1924), הקימה את המרפאה הראשונה של קופ"ח כללית ותמר שוי, רופאה.
לבתיה לישנסקי ולחברתה לחיים, הציירת אנני נוימן (1906–1955), לא היו ילדים. לטענתה, עבודותיה מהוות המשכיות לעצמה. חייה היו לא קלים ורצופים משברים אישיים, מה עוד שוונדליזם והרס עבודותיה חדשות לבקרים לא הוסיפו לבריאותה הנפשית והיא ניסתה להתאבד פעמיים.
לישנסקי נפטרה בשנת 1992, בגיל 92, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
גלריה

עבודה והגנה, 1929–1937
אבן גיר
יער חולדה
לורד מלצ'ט, 1934
אבן
תל מונד
הורה, 1946
אבן
פארק כפר סבא, כפר סבא
בוגר–לוחם, 1955–1957
בית הספר החקלאי כדורי
פרעות אוקראינה, 1955
אבן ובטון
בית הספר בורוכוב, שכונת בורוכוב, גבעתיים
מגש הכסף, 1960
ברונזה
מוזיאון ההגנה, תל אביב-יפו
ההעפלה, 1985
ברונזה
קיבוץ גלאון
מנורה
עץ
יד יצחק בן-צבי, ירושלים
נעורים
ברונזה
בית אריאלה, תל אביב-יפו
אנדרטה לנופלים
בית קשת
תבליט עץ מ-1959 שתרמו רחל ויצחק בן-צבי לתזמורת הפילהרמונית הישראלית וניצב במבואה לחדרי האמנים בהיכל התרבות
אנדרטה לנופלים בכפר יהושע
אנדרטה "משואה לתקומה" בקיבוץ נצר סרני
אנדרטת "יד לשלושה" בכניסה לקיבוץ עינת
גלריה > מיצירותיה שבמרחב הציבורי (פסלי חוצות ואנדרטאות)

1934 – לורד מלצ'ט, פסל הניצב ביישוב תל מונד ברחוב הדקל ליד בית מס' 44, שהיה ביתו של לורד מלצ'ט.
1929–1937 – עבודה והגנה, אנדרטה מצפון "בית הרצל" ביער חולדה, ליד קיבוץ חולדה. הוקמה על קברו של אפרים צ'יזיק, שנפל בקרב על חולדה. היוצרת פיסלה שלוש דמויות מאבן אחת: אפרים צ'יזיק ואחותו שרה צ'יזיק (שנפלה בקרב תל-חי) ודמות נוספת אנונימית. ברקע ישנם דימויים של שיבולת ומגל, המבטאים את קשר הלוחמים לעבודה, לחקלאות ולחלוציות.
ראש של תאודור הרצל בגן "בית ראשונים" בהרצליה.
1942 – ריקוד ההורה בפארק כפר סבא בכפר סבא.
1948–1952 – אנדרטה לנופלים בכפר יהושע. נחנכה על ידי שר החינוך והתרבות זלמן שזר. (האנדרטה מופיעה בציור "הכיכר בכפר יהושע" (2008) של הצייר בן הכפר אלי שמיר.)
1955–1957 – אנדרטה של בוגר-לוחם ב"כיכר הנופלים" בבית הספר החקלאי כדורי.
1958 – פסל השלושה בקיבוץ עינת.
1958 – אנדרטת הנופלים בבית קשת (בתכנון האדריכלית זיוה ארמוני), לזכר בן אחותה עלי בן צבי, בנם של רחל ינאית ויצחק בן-צבי, שנפל בקרבת בית קשת במלחמת העצמאות.
1968 – אנדרטה "משואה לתקומה" בקיבוץ נצר סרני.
1968 – מגש הכסף, תבליט ברונזה בפתח בית הנשיא יצחק בן-צבי בשכונת רחביה בירושלים.
1979 (לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים) – אנדרטת השלום, בעלת שלושה ראשים: בגין, סאדאת וקרטר, שנוצקה בשלוש תבניות, וניצבת בירושלים, קהיר ווושינגטון.
1985 – ההעפלה, בקיבוץ גלאון (משולב בחזית בית ההנצחה והארכיון שתכנן האדריכל חיליק ערד).
פרסים ואותות הוקרה

1944 – פרס דיזנגוף לפיסול מטעם עיריית תל אביב.
1957 – פרס דיזנגוף לפיסול.
1983 – יקירת העיר תל אביב.
1985 – פרס ישראל לפיסול (יחד עם הפסל יחיאל שמי).
לקריאה נוספת

בתיה לישנסקי, הוצאת ארץ ישראל, תל אביב, 1939 (פורטפוליו).
בתיה לישנסקי, תל אביב: מסדה, תש"ך. (תצלומי יצירותיה עם הקדמה מאת קלר לכמן).
השואה והתקומה: האנדרטה בנצר-סירני, יצירתה של בתיה לישנסקי, רמת גן: אגודת אהבת רעים על ידי מסדה, (הקד’ תשכ"ט).
סיפורה של אמנות ישראל, בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, הוצאת מסדה, 1980.
בתיה לישנסקי; ערכה והביאה לדפוס: אריאלה אפשטין, תל אביב, טקסטים: מרים אור ואחרים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח 1988.
נירית שלו-כליפא, "תבנית נוף מולדתה: האנדרטות של בתיה לישנסקי", אריאל 171–172 (תשס"ו) ("ובדמם הבוקר יעלה": זיכרון והנצחה בישראל), 157–161. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
רקטת מגנטו-פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה

מספר מנועי VASIMIR המניעים כלי טיס בחלל (רשמי אומן).
רקטת מגנטו-פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה (באנגלית: Variable Specific Impulse Magnetoplasma Rocket, בקיצור VASIMR) היא מדחף אלקטרומגנטי להנעת חלליות. המדחף משתמש בגלי רדיו כדי ליינן ולחמם דלק, ובשדות מגנטיים כדי להאיץ את הפלזמה ליצירת דחף. זהו אחד מכמה סוגים של מערכות הנעה חשמליות לחללית.
הרקטה מכונה לעיתים מדחף פלזמי אלקטרו-תרמי או רקטת מגנטו-פלזמה אלקטרו-תרמית.
השיטה של חימום הפלזמה המשמשת ב-VASIMR פותחה במקור כתוצאה ממחקר להיתוך גרעיני. מדחף ה-VASIMR נועד לגשר על הפער בין מדחף בעל דחף גבוה ומתקף סגולי נמוך, לבין מדחף בעל דחף נמוך ומתקף סגולי גבוה. מדחף ה-VASIM מסוגל לתפקד בכל אחד מהמצבים. המדען האמריקאי פרנקלין צ'אנג-דיאז, אסטרונאוט נאס"א לשעבר, המציא את המושג VASIMR ועובד על פיתוחו מאז 1979. יחידות VASIMR לפיתוח ובדיקה מורכבות על ידי חברת הרקטות אד אסטרה (Ad Astra Rocket Company או AARC), שבסיסה בעיר יוסטון, טקסס, ארצות הברית.
עיצוב ופעולה

הרקטה משתמשת בגלים אלקטרומגנטיים ליינון וחימום פלזמה המואצת באמצעות שדות מגנטיים ליצירת דחף. אחד היתרונות של VASIMR היא שאין במנוע אלקטרודות, דבר המסיר את בעיית השחיקה שמקצרת את חיי המנוע במודלים אחרים כמו מנוע יונים. יתר על כן, כיוון שכל חלק ב-VASIMR מוגן מגנטית ואינו בא במגע ישיר עם הפלזמה, העמידות הפוטנציאלית של מנוע זה גדולה מזו של מנועי יון/פלזמה אחרים.
למעשה, ניתן לתאר את ה-VASIMR כזרבובית מתכנסת-מסתעפת ליונים ואלקטרונים. הדלק (גז נייטרלי כגון ארגון (יסוד) או קסנון) מוזרק בהתחלה לגליל חלול. עם כניסתו למנוע, הגז מחומם ל"פלזמה קרה" על ידי אנטנת תדר רדיו הליקון (הידועה גם בתור "מצמד") שמפציצה את הגז עם גלים אלקטרומגנטיים, משחררת אלקטרונים מאטומי הארגון או קסנון ומשאירה פלזמה המורכבת מיונים ואלקטרונים משוחררים, הממשיכים במורד תא המנוע. על ידי שינוי כמות האנרגיה, המיועדת לחימום באמצעות גלי הרדיו, ואת כמות הדלק הנמסרת ליצירת הפלזמה, VASIMR מסוגל לייצר דחף גבוה ומתקף סגולי נמוך, או דחף נמוך ומתקף סגולי גבוה. בשלב השני, אלקטרומגנט חזק דוחס את הפלזמה המיוננת בצורה דומה לזרבובית מתכנסת-מסתעפת הדוחסת גז במנועי רקטות מסורתיים.
מצמד שני, הידוע בשם יון ציקלוטרון החימום (ICH), פולט גלים אלקטרומגנטיים בתהודה בתוך המסלולים של יונים ואלקטרונים כשהם נוסעים דרך המנוע. תהודה של הגלים והפלזמה מושגת באמצעות הפחתה של השדה המגנטי בחלק זה של המנוע אשר מאטה את התנועה הסיבובית של חלקיקי הפלזמה. חלק זה מחמם את הפלזמה לטמפרטורות של 1,000,000 קלווין - פי 173 מהטמפרטורה על פני השמש.
תנועה של יונים ואלקטרונים דרך המנוע יכולה להיות מקורבת על ידי קווים מקבילים לקירות המנוע; עם זאת, החלקיקים מקיפים למעשה את אותם קווים בזמן שהם נעים דרך המנוע. בשלב הסופי, ההיסתעפות, המנוע מכיל שדות מגנטיים הולכים ומתרחבים המאלצים את היונים ואלקטרונים לצאת ממנו במסלול ספירלי, בכיוון מקביל והפוך לתנועה קדימה של החללית. המהירויות המושגות הן עד 50,000 מטרים לשנייה.
עיצוב ופעולה > יתרונות וחסרונות במודל

בניגוד לתהליכי חימום רגילים של תהודת ציקלוטרון, ב-VASIMR נפלטים יונים מייד דרך הנחיר המגנטי, בטרם יספיקו לפזר חום. בהתבסס על עבודה תאורטית חדשה שנעשתה בשנת 2004 על ידי Arefiev ו-Breizman, כמעט כל האנרגיה בגל היון ציקלוטרון מועברת באופן אחיד לפלזמה המיוננת בפעם אחת בזמן תהליך קליטת הציקלוטרון. דבר זה מאפשר ליונים לעזוב את הזרבובית המגנטית עם פיזור אנרגיה צר מאוד, ומערכת מגנטית פשוטה וקומפקטית באופן משמעותי במנוע.
VASIMR אינו משתמש באלקטרודות; במקום זאת הוא מגן על רוב רכיבי החומרה מן הפלזמה, ולכן מבטל את שחיקת האלקטרודה - המקור העיקרי לבלאי במנועי יונים. בהשוואה למנועי רקטות מסורתיים בעלי צנרת מורכבת מאוד, שסתומים, כוננים ומשאבות-הטורבו, VASIMR חסר כמעט את כל החלקים הנעים מעיצובו (מלבד חלקים מחשיבות משנית כמו שסתומי גז), דבר הממקסם את עמידותו לטווח הארוך.
עם זאת, כמה בעיות חדשות צצות, כמו אינטראקציה עם שדות מגנטיים חזקים ופסולת החום. הכח הגדול יחסית שבו פועל VASIMR מייצר הרבה פסולת חום, ממנה יש להיפטר מבלי ליצור עומס תרמי ולחץ תרמי מיותר על החומרים בהם נעשה שימוש. אלקטרומגנטים מוליכים רבי עוצמה, המיועדים להכיל פלזמה חמה, יוצרים שדות מגנטיים בגודלי טסלה. הם יכולים לגרום לבעיות רכיבים אחרים בחללית וגם ליצור מומנט פיתול לא רצוי על ידי אינטראקציה עם המגנטוספירה.
מחקר ופיתוח

הניסוי הראשון ב-VASIMR נערך ב-MIT בשנת 1983 ביחידת פלזמה עם מראה מגנטית. שיפורים חשובים הוכנסו למודל הרקטות בשנות ה-90, ובהם שימוש במקור "הליקון" לפלזמה, שהחליף את אקדח הפלזמה הראשוני שתוכנן במקור וביטול השימוש באלקטרודות - מאפיין חשוב ביותר להבטחת האמינות וחיי מנוע ארוכים. פטנט חדש הוענק בשנת 2002.
בשנת 1995, הוקמה המעבדה להנעה מתקדמת בחלל (ASPL) במרכז החלל ג'ונסון של נאס"א, יוסטון בבניין של מתקן ההדרכה סאני קרטר. מכשיר מראה מגנטית הובא מ-MIT. ניסוי הפלזמה הראשון ביוסטון נערך באמצעות מקור פלזמה של גלי מיקרו. נוצר שיתוף פעולה עם אוניברסיטת יוסטון, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת רייס ומוסדות אקדמיים אחרים.
בשנת 1998, בוצע ניסוי הפלזמה הליקון הראשון ב-ASPL. הוחלט על שמם הרשמי של VASIMR וניסוי VASIMR (שם הניסוי: VX). בשנת 1998 הפרויקט VX-10 הריץ רקטות עד 10 קילוואט בפריקות ההליקון, בשנת 2002 VX-25 הריץ עד 25 קילוואט וה-VX-50 עד 50 קילוואט של פריקת הפלזמה. בחודש מרץ 2000, קיבלה קבוצת VASIMR את פרס הכוכב, פרס לאומי של רוטרי עבור הישגים בחלל. בשנת 2005 הושגו פריצות דרך גדולות במעבדות ASPL כולל ייצור פלזמה מלא ויעיל והאצה של יוני הפלזמה בשלב השני של הרקטה. VASIMR מודל מנוע VX-50 הוכיח את עצמו כבעל יכולת דחף של 0.5 ניוטון (0.1 lbf). נתונים שפורסמו על המנוע VX-50, בעל יכולת יצור של 50 קילוואט מכלל כוח תדר הרדיו, הראו יעילות ICRF (שלב שני) של 59% המחושבים כ: 90% NA יעילות צימוד × 65% NB יעילות להאצת מהירות יון. התקווה הייתה שהיעילות הכוללת של המנוע תוגבר על ידי דירוג של רמות כוח.
חברת אד אסטרה (AARC) התאגדה בדלאוור ב-14 בינואר 2005. ב-23 ביוני 2005, אד אסטרה ונאס"א חתמו על הסכם חלל ראשון (Space Act Agreement) כדי להפריט את הטכנולוגיה VASIMR. ב-8 ביולי 2005, פרנקלין צ'אנג-דיאז פרש מנאס"א לאחר 25 שנות שירות. מועצת המנהלים של אד אסטרה הוקמה וד"ר דיאז מונה ליו"ר ומנכ"ל ב-15 ביולי 2005. בחודש יולי 2006, אד אסטרה (AARC) פתחה חברה בת בקוסטה ריקה בעיר ליבריה בקמפוס אוניברסיטת "כדור הארץ". בחודש דצמבר 2006, AARC-קוסטה ריקה ביצעה ניסוי פלזמה ראשון במכשיר VX-CR המשתמש ביינון הליקון של ארגון.
ניסוי VASIMR של[כ] 100 קילוואט הורץ בהצלחה ב-2007 והוכיח ייצור פלזמה יעיל עם עלות יינון נמוכה מ-100 eV. פלט הפלזמה VX-100 היה פי שלושה מהשיא הקודם של VX-50. באותה השנה, עברה חברת אד אסטרה ממתקן נאס"א לבניין משלה בוובסטר, טקסס.
לדגם VX-100 הייתה צפויה יעילות של 80% בהאצת מהירות יון NB. עם זאת, היו הפסדים נוספים (קטנים יותר) הקשורים להמרה של זרם חשמלי ישר לכוח בצורת תדר רדיו ולצריכת האנרגיה של ציוד העזר של המגנטים מוליכי-העל. לשם השוואה, בשנת 2009, המודלים המתקדמים ביותר של מנועי יונים שכבר נוסו כגון HiPEP של נאס"א פעלו בסך הכל ביעילות 80% של אנרגיית דחף / PPU.
מחקר ופיתוח > פיתוח של מנוע 200 קילוואט

ב-24 באוקטובר 2008 הודיעה החברה כי מנוע הפלזמה מסוג VX-200 - מנוע-הליקון של השלב הראשון (או משדר מצב מוצק בתדרים גבוהים) הפך למבצעי. טכנולוגיית המפתח שמאפשרת עיבוד הכח של גלי הרדיו במוצק, הפכה יעילה מאוד והגיעה ל-98% יעילות. פריקת הליקון משתמשת ב-30 קילוואט של גלי רדיו כדי להמיר גז ארגון לפלזמה. יתר 170 הקילוואט של הכוח מוקצים להעברת אנרגיה ולהאצה של פלזמה בחלק השני של המנוע באמצעות חימום תהודת יון ציקלוטרון.
בהתבסס על נתונים שפורסמו מבדיקת VX-100 קודמת, היה צפוי שלמנוע VX-200 תהיה יעילות מערכת של 60-65%, רמת דחף של 5 ניוטון ומתקף סגולי אופטימלי סביב 5,000 שניות על ידי שימוש בארגון כדלק בעלות נמוכה. אחד הנושאים שלא נוסו היה פוטנציאל לעומת דחף בפועל; כלומר, אם הפלזמה החמה מתנתקת מהרקטות בפועל. בעיה נוספת היא ניהול פסולת חום. כ-60% מהאנרגיה שמושקעת הופכת לאנרגיה קינטית שימושית. חלק גדול מ-40% הנותרים הוא עלות יינון משנית מחציית הפלזמה את קווי השדה המגנטיים ומסטיית פליטה אשר מומרים לבסוף לפסולת חום (ראה נצילות). ניהול וסילוק פסולת החום הם קריטיים כדי לאפשר פעולה רציפה של מנוע VASIMR.
בין אפריל לספטמבר 2009, בוצעו ניסויים על אב טיפוס VX-200 עם מגנטים מוליכי-על בעוצמה של 2 טסלה משולבים במלואם. מגנטים אלו הרחיבו בהצלחה את טווח הכח של VASIMR ליכולתו המבצעית המלאה של 200 קילוואט.
במהלך חודש נובמבר 2010, נערכו בדיקות נסיקה למשך זמן ארוך עם עוצמה מלאה של מנוע VX-200 כשהוא מגיע למצב יציב ב-25 שניות. בכך אומתו מאפייני עיצוב בסיסיים.
תוצאות שהוצגו לנאס"א ולאקדמיה בינואר 2011 אישרו כי נקודת התכנון ליעילות אופטימלית ב-VX-200 היא 50 קמ"ש מהירות פליטה, או מתקף סגולי של 5,000 שניות. על סמך נתונים אלה, הושגה יעילות מדחף של 72% על ידי אד אסטרה, כשהיעילות הכוללת של המערכת (המרת זרם חשמל ישיר לדחף) של 60% (מאחר שיעילות המרת החשמל לתדר רדיו עולה על 95%) כשהדלק הוא ארגון..
VX-200 ביצע יותר מ-10,000 נסיקות מנוע עד 2013, תוך הוכחת יעילות בדחף העולה על 70%, כשהדלק הוא ארגון והמנוע במלוא העוצמה, בהשואה לשימוש במקור אנרגיה של תדרי רדיו..
מחקר ופיתוח > פיתוח של מנוע 200 קילוואט > בדיקת הפוטנציאל בתחנת החלל הבינלאומית

ב-8 בדצמבר 2008, חתמה אד אסטרה על הסכם עם נאס"א על מנת להסדיר את המקום והבדיקה של גרסת הטיסה של VF-200, בתחנת החלל הבין-לאומית (ISS),. אך התוכנית בוטלה בשנת 2015.
בתחילת שנת 2009, דווח שתאריך ההשקה המוקדם ביותר האפשרי היה 2012. באפריל 2014.. שיגורו היה צפוי בשנת 2016. הסיבה לעיכובים בפרויקט יוחסו למימון; וביוני 2014, פרנקלין צ'אנג-דיאז ציין כי לא סביר שהפרויקט ימשיך אלא אם כן תקבל אד אסטרה את כספי חוק חלל (SAA) מנאס"א.
מאחר שהכח הזמין בתחנת החלל הבינלאומית הוא פחות מ-200 קילוואט, מנוע VASIMR יכלול מערכת סוללה הנטענת בטפטוף המאפשרת פולסים של דחף במשך 15 דקות. בדיקה של המנוע בתחנת החלל הבינלאומית היא יקרת ערך, מכיוון שהתחנה מקיפה את כדור הארץ בגובה נמוך וחווה גרר ברמות גבוהות יחסית באטמוספירה, מה שמצריך את החזרתה לגובה התיקני אחת לתקופה. נכון לעכשיו, ההגבהה מחדש נעשית על ידי רקטות כימיות. מבחן VASIMR על תחנת החלל עשוי להוביל ליכולת שמירה של התחנה הזו, או תחנת חלל דומה, במסלול יציב בעלות שהיא 5% מהעלות המשוערת הנוכחית של-210,000,000 $ לשנה.
אד אסטרה ערכה FDR רשמי ל-VF-200 עם נאס"א ב-26 ביוני 2013. התוכניות בוטלו מאוחר יותר במרס 2015.
מחקר ופיתוח > פיתוח של מנוע 200 קילוואט > בדיקת הפוטנציאל בתחנת החלל הבינלאומית > VF-200

המדחף VF-200 המוגדר כשיר לטיסה מורכב משתי יחידות VASIMIR של 100 קילוואט עם דיפולים מגנטיים הפוכים, כך שאין מומנט כוח המשפיע על תחנת החלל כאשר מגנטי המדחף עובדים. VF-200-1 הוא יחידת הטיסה הראשונה והיה אמור להיבדק בחלל כשהוא מוצמד לתחנת החלל הבינלאומית. התוכנית נזנחה במרס 2015.