פרד וסט
מורשת > המשפט של רוז וסט

במהלך השימועים הקדם-משפטיים שנערכו בפברואר טענה רוז לחפות מפשע בפני עשרה אישומי רצח (המוות של שרמיין וסט צורף לכתב האישום המקורי לאחר התאבדותו של פרד); עורך דינה הודה בהנחייתה כי הראיות הנסיבתיות הצביעו על כך שנהנתה להתעלל בילדות ונערות צעירות. משפטה נפתח בבית הדין המלכותי בווינצ'סטר (אנ') ב-3 באוקטובר 1995.
אחת ההחלטות המוקדמות שקבע השופט הייתה להרשות את הצגתן של מספר ראיות אשר חשפו את ההתעללות המינית שנגרמה לשלוש נשים צעירות בידי פרד ורוז; ממצאים אלו הניחו את הבסיס לדפוס התנהגות שחזר על עצמו גם במהלך רציחותיהם המאוחרות יותר.
בנאום הפתיחה שלו צייר התובע בריאן לוונסון (אנ') את דיוקנם של בני הזוג כרוצחים סדיסטיים וחולי-מין, ותיאר את הגופות שנמצאו בביתם כסודות נוראיים יותר משניתן לבטא במילים. כמו כן אמר שברגעי חייהם האחרונים היו קורבנותיהם לא יותר מחפצים עבור סיפוק סטיותיהם החולניות. הוא הצביע על כך שפרד שהה במאסר בזמן ששרמיין וסט נרצחה, וטען שבני הזוג למדו מטעויותיהם לאחר שהרשו לקרוליין אוונס להימלט, טעות אשר דאגו לא לחזור עליה שוב.
לוונסון העיר כי המחסום ששמו על פיה של אחת מקורבנותיהם, תרזה זיגנטלר, אותה קשרו בקשת בעזרת צעיף, היה אמצעי "בעל אופי נשי". הוא הבטיח להציג את אישיותה הסדיסטית והשתלטנית של רוז בפני בית המשפט, ולחשוף את מאמציה להסתיר את פשעיה והיעלמותן של קורבנותיה.
עדי התביעה כללו דיירים ששהו בבית המשפחה, קרוביהם של הקורבנות ובני משפחתה של רוז. כמו כן זומנו מספר קורבנות ששרדו, בהן אנה מארי וסט, קרולין אוונס, קתרין הולידיי אשר הייתה המאהבת של הזוג, ואישה נוספת אשר נאנסה בידיהם ב-1977 כאשר הייתה בת ארבע עשרה. מספר שכנים העידו על היעלמותה של שרמיין ב-1971 בזמן שפרד היה כלוא, ועל האדישות שרוז הפגינה כלפי העניין.
עורך דינה של רוז, ריצ'רד פרגוסון (אנ'), ניסה לפגוע באמינותם של העדים על ידי האשמתם בניצול מעורבותם במקרה עבור טובות הנאה שונות, או במתן עדות מתוך כעס על הנאשמים. במקרה אחד הצליח, לאחר שהודתה אוונס כי קיבלה סכום בגובה עשרים אלף לירות שטרלינג תמורת עדותה, אך לטענתה רצתה רק להביא צדק לנשים שלא הצליחו להימלט מידיהם של בני הזוג.
פרגוסון הדגיש כי פרד רצח לפחות קורבן אחד בטרם הכיר את רוז, אשר אופן מותו היה זהה כמעט לחלוטין לאלו שבגינם עמדה למשפט, וקבע שטיעוניה של התביעה היו נסיבתיים ברובם. לדבריו לא הייתה רוז מודעת לאכזריותו הקיצונית של בעלה, והפציר בחבר המושבעים לא לשפוט אותה על פי אופייה הדומיננטי והמופקר.
בניגוד לעצתו של עורך דינה ביקשה רוז להעיד בעצמה. לעיתים נראתה קודרת ומדוכדכת, ולעיתים מרוממת וחייכנית. היא בכתה כאשר תיארה את עצמה כקורבן לאחר שחוותה התעללות ואונס מידיו של אביה, ובשל כך התחתנה בתמימות עם אדם קשה ואלים. במקרים אחרים התבדחה על נטייתה להיכנס להיריון באופן חוזר ונשנה, וכמו כן צחקה כאשר תיארה את "משקפי הסבא" שעטה אחד מקורבנותיה. היא טענה כי מעולם לא פגשה שישה מהקורבנות שגופותיהם התגלו בגינתה, וכי זכרה מעט מאוד מתקיפתה של קרוליין אוונס. כאשר הציג בפניה התובע תמונות של הקורבנות אשר נקברו במרתף הבית, ושאל אותה האם זיהתה אותם, האדימו פניה והיא השיבה בפשטות, "לא, אדוני".
בנוגע לסדר היום שהיה נהוג בביתם, טענה רוז שהיא ופרד ניהלו חיים נפרדים. כאשר נשאלה על מערכת היחסים שהתקיימה בינה לבין בתה הת'ר, הודתה שהייתה מתוחה במקצת, והסבירה לבית המשפט שהת'ר הייתה לסבית אשר התעללה פיזית ונפשית בקרוביה, אם כי, על אף סטייתה המינית, עדיין אהבה אותה. היא הכחישה כל ידע בדבר הרצח שלה. לשאלות נוספות שהועלו בנוגע להסברים השונים שסיפקו היא ובעלה לגבי היעלמותה של בתם, ענתה רוז כי נגרמו כתוצאה מהשקרים שסיפרה לה כאשר דיברו שתיהן בטלפון.
לאחר מכן זימנה ההגנה מספר נשים אשר העידו כי הותקפו בידי גבר בודד שתיאורו תאם לזה של פרד, בין השנים 1966–1975. כל אחת משבע הנשים הללו זיהתה את פרד כתוקף לאחר שתמונתו שודרה בטלוויזיה ב-1994. חשיבות העדות הזו הייתה להוכיח לחבר המושבעים כי פרד היה מסוגל לחטוף, לתקוף ולאנוס נשים גם מבלי שהזדקק לעזרתה של רוז.
העדה האחרונה במשפט הייתה ג'נט ליץ', עובדת סוציאלית שעבדה אצל שירותי הרווחה והחלה לבקר בבית המשפחה לאחר האונס שעברה לואיז בידי אביה. ליץ' העידה כנגד ההקלטות שהוצגו בידי ההגנה בהן נשמע פרד מודה בביצוע הרציחות ועומד בתוקף על כך שרוז לא ידעה עליהן דבר. היא סיפרה כי לאורך שהותה בביתם החל פרד לבטוח בה, ולפני מעצרו אמר לה כי הוא ורוז כרתו ברית והחליטו שהוא יישא באחריות המלאה עבור הרציחות. לדבריה הודה בפניה כי הייתה זו רוז אשר רצחה את שרמיין, בזמן שהיה כלוא, וגם את שירלי רובינסון. כמו כן נטל את האחריות על ביתור הגופות וקבירתן, אף על פי שרוז סייעה לו עם גופתה של רובינסון, ותלשה את עוברה מתוך רחמה לאחר שמתה. בנוגע לשאר הרציחות, העידה ליץ' כי פרד אמר שרוז השתתפה בכולן במידה מסוימת.
במהלך החקירה הנגדית הודתה ליץ' כי מסרה עדות שקר קודם לכן, כאשר הכחישה את ההאשמה שמכרה את סיפורה לעיתון לאומי עבור סכום בגובה מאה אלף לירות שטרלינג, אך התעקשה על אמינותה של עדותה הנוכחית. לאחר מספר שאלות נוספות התעלפה, והמשך המשפט נדחה ל-13 בנובמבר.
לאחר שבעה שבועות בהם הוצגו הראיות ונשמעו כל העדים, הסביר השופט לחבר המושבעים כי ראיות נסיבתיות עשויות להיות מספיקות עבור הרשעה, וכי במקרה בו שני אנשים משתתפים ברצח רואה בהם החוק כאשמים באותה מידה. ב-21 וב-22 בנובמבר מצא חבר המושבעים את רוז אשמה בכל סעיפי הרצח פה-אחד. השופט גזר עליה מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם וכינה את פשעיה "דוחים ומושחתים". תחילה נאסרה בבית הסוהר ברונזפילד (אנ') ולאחר מכן בבית הסוהר לואו ניוטון (אנ'), וב-2019 הועברה לבית הסוהר ניו האל (אנ').