לאומיות אוקראינית
היסטוריה > תנועת העצמאות: 1890–1920

לא כל הפופוליסטים הגליציאנים היו תמימי דעים לגבי שיפור היחסים עם הפולנים. עוד ב-1890 התפלגו איוואן פרנקו, מיכאילו פבליק ואישים אחרים והקימו את "המפלגה הרותנית-אוקראינית הרדיקלית". קבוצת פרנקו-פבליק פעלה ברוחו של דרהומנוב (אם כי הוא התנגד לייסוד המפלגה והשלים עמה רק לאחר מעשה), שהיה מורה דרכה האינטלקטואלי בשנותיה הראשונות. הרדיקלים היו מחויבים לסוציאליזם ולשינוי חברתי, עד כדי כך שהסוציאל-דמוקרטים קראו להם להצטרף אליהם, אך מחויבים בה במידה לאינטרסים הלאומיים.
אחד ממייסדי המפלגה, ויאצ'סלב בודזינובסקי בן ה-22 (בן לאם פולניה), הקצין מעל לכל דרישה שדרהומנוב או כל פעיל אוקראיני/רותני אחר העלו עד אותה עת. בקונגרס הייסוד שנערך בלמברג בין ה-4 ל-5 באוקטובר 1890, הוא הצהיר שבעוד שלגליציה המזרחית המאוכלסת באוקראינים מגיעה לכל הפחות אוטונומיה במסגרת האימפריה כמו להונגריה, דרישת המקסימום צריכה להיות איחוד של כל הנחלות בהן שכנו דוברי השפה, הן אלו שבאוסטריה והן אלו שברוסיה, והקמתה של מדינה עצמאית. פרנקו ופבליק התנגדו בתוקף להצעה, ובודזינובסקי היה היחיד שהצביע בעד; מבין הנוכחים, רק יוליאן בצ'ינסקי (אנ'), שהיה חסר זכות הצבעה בתור קטין, תמך בו. שנתיים לאחר מכן, בצ'ינסקי הצעיר פיתח עוד את הרעיון וניסחו כתביעה בלעדית ועקרונית בספרו "אוקראינה אירדנטה". פרנקו ודרהומנוב התנגדו שוב לרעיון, והמנשר פורסם רק מקץ עוד שנתיים, ב-1895. בצ'ינסקי קרא להקמת "אוקראינה אחת, גדולה וחופשית, מנהר הסאן ועד להררי הקווקזוס."
על אף חוסר הרצון של ההנהגה, הרוב בכינוס המפלגה הרדיקלית תמך בבצ'ינסקי והכליל את העיקרון במצע בכנס הכללי בסוף אותה שנה. פרנקו הצליח להגביל את היוזמה לרמה הפדרטיבית, ולא להכניס דרישה מעבר למעמד אוטונומי בתוככי הקיסרות. אך לקראת סוף המאה, הן פרנקו והן פבליק קיבלו את העמדה של הצעירים, והחלו לקרוא לקידומה בעצמם. ב-1899 התפצלה המפלגה הרדיקלית לשלוש סיעות, אחת נאמנה לדרהומנוב ולמשנתו, שנייה סוציאל-דמוקרטית במובהק, ושלישית לאומית שהלכה והתרחקה מהסוציאליזם. זו האחרונה, שכללה את בודזינובסקי ופרנקו, חברה שוב לפופוליסטים המתונים של רומנצ'וק, שקיבלו אף הם את הצורך בעצמאות, לאחר שהפשרה עם הפולנים נכשלה. מן האיחוד קמה "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" בראשות רומנצ'וק.
התנועה הלאומית זכתה להישג חשוב ב-1900, עם מינויו של אנדריי שפטיצקי לארכיבישוף הכנסייה היוונית-קתולית. שפטיצקי, בן למשפחת אצולה רותנית עתיקה שעברה פולוניזציה ושחונך כרומי-קתולי, התוודע ללאומיות הפופוליסטית בגיל 23 והמיר את דתו. תחתיו הפכה הכנסייה, שהשפעתה החברתית הייתה מכרעת, להפצת התודעה והזהות האוקראיניות. במאי 1900 הקים קירילו טרילובסקי את חברת הסיץ', הכלאה בין תנועת נוער פטריוטית למועדון ספורט, שעסקה בחינוך גופני ובשדאות. כמה ארגונים דומים בדמותה צצו במהרה. עד ערב מלחמת העולם הראשונה הסיץ' לבדה מנתה 80,000 חברים.
בצד הרוסי של הארץ, בינתיים, התנועה האוקראינית שדוכאה מזה חצי יובל שבה ואזרה מעט עוז, על רקע התעצמות הפעילות הרדיקלית והאופוזיציונית נגד הצאר במחתרת. ב-1900, קבוצת סטודנטים אוקראינים מחרקיב שדגלה ברעיונות חוקתיים וסוציאל-דמוקרטיים, העדיפה שלא להצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הכל-רוסית, כמו רוב בני גילם, אלא להקים ארגון לאומי נפרד. כך קמה "המפלגה האוקראינית המהפכנית" בראשות מיקולא מיכנובסקי, שהתגורר מספר שנים בלביב והכיר שם את איוואן פרנקו ופעילים אחרים. זמן קצר טרם ייסוד המפלגה, פרסם מיכנובסקי בלביב את המנשר "אוקראינה העצמאית", בו קרא לריבונות מלאה ולניתוק גמור מרוסיה, להבדיל מאוטונומיה כלשהי במסגרת פדרטיבית כל-רוסית. רוב חברי המפלגה עזבו אותו ואת רעיון העצמאות לטובת דבקות בסוציאליזם, אך מיכנובסקי הוסיף לפרסם ולארגן. ב-1902 פרש והקים את "המפלגה העממית האוקראינית" ושכלל את משנתו הלאומית ב"עשרת הדיברות" שחיבר, בהם הגדיר את הרוסים, הפולנים והיהודים כאויבים וגינה נישואי תערובת. הוא אף קרא לטרור נגד משטר הצאר, ואנשי מפלגתו פוצצו אנדרטה לסופר הרוסי פושקין.
הרדיקלים בעלי התודעה הלאומית מסוג זה היו מעטים מאוד: בניגוד לצד האוסטרי, בהיעדרן של מסגרות חינוכיות, חברתיות ופוליטיות אוקראיניות, ניעות חברתית ועיור היו כרוכים כמעט תמיד בהתבוללות לתוך הלאומיות והלשון הרוסיות. כפריים דוברי-אוקראינית שהיגרו לערים הגדולות כדי להשתכר כפועלים בבתי-החרושת, וביקשו השכלה, תרבות ובידור, שימרו לכל היותר מעין זהות אתנית של "רוסים קטנים".
ב-1904 פרסם מיכאילו הרושבסקי, אוקראיני יליד רוסיה ששימש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת למברג, את מאמרו "אודות המתווה המקובל של ההיסטוריה 'הרוסית' (הגרשיים במקור)." הרושבסקי תקף את ההיסטוריוגרפיה המקובלת שרווחה באימפריה הצארית, ברוחו של וסילי קליוצ'בסקי, שהציגה את האוקראינים כענף נחשל של האומה הרוסית הגדולה, שאוחד לתוכה מחדש לאחר שחרורו מהעושק הפולני בימי חמלניצקי. תחת זאת תיאר אותם כאומה נפרדת מאז ומתמיד, שלא שוחררה על ידי הרוסים אלא נכבשה ושועבדה באכזריות. הרושבסקי היה לאבי ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית. הכינויים "רוסים קטנים" ו"רוסיה הקטנה", שהומצאו על ידי האליטה באוקראינה במאה ה-17 וה-18 כדי להדגיש בפני הצאר את מחויבותו כלפיהם, הפכו בכתבי הרושבסקי לשמות גנאי.
מהפכת 1905 ברוסיה הביאה קץ לאוטוקרטיה, ושינתה חדות את המאזן הפוליטי במדינה. כל מי שדוכאו בדור הקודם הורשו לצאת מן המחתרת, ובכללם הפעילים האוקראינים, ששאיפותיהם לא נראו עתה כה תלושות. הרושבסקי שב לרוסיה כדי להקים מסגרות מן הדגם הגליציאני. צו אמס לא נאכף עוד, גם אם לא בוטל רשמית, ואף הותר לשאת הרצאות אוניברסיטה באוקראינית. בדצמבר 1905 קמה בקייב מפלגה לאומית גדולה יחסית ומתונה, "המפלגה הדמוקרטית-רדיקלית האוקראינית", בראשות האתנוגרף בוריס הרינצ'נקו ובעל האחוזות יבהן צ'יקלנקו. הדמוקרטים-רדיקלים ביקשו אוטונומיה רחבה בתוככי רוסיה פדרטיבית. הייתה להם השפעה בלתי מבוטלת, והם פרסמו את היומונים הראשונים באוקראינית באימפריה הצארית. מבין הצירים בפרלמנט החדש שהצטרפו למועדון האוקראיני, יותר מ-40 בממוצע, רוב גדול נמנו על הדמוקרטים-רדיקלים. כבורגנים ליברלים הם הזדהו מאוד עם מפלגת הקדטים.
הליברליזציה שלאחר 1905 הייתה קצרת ימים, ופגה ברגע שהמשטר התייצב. בשלהי 1907 שונו חוקי הבחירות והחל מסע דיכוי נוקשה נגד כל מי שלא מצא חן בעיני הצאר. חברי פרלמנט אוקראינים נעצרו, וייצוגם במושב הפרלמנט השלישי ירד חדות. מוסדות אוקראיניים רבים בשטח בשליטת רוסיה נסגרו, והתנועה כולה כמעט וירדה שוב למחתרת. בעיתונות ובמוסדות ההשכלה יצאו נגד עצם הרעיון של קיום אוקראיני לאומי נפרד מ"האומה הרוסית רבתי", אף אם בצורתו המתונה שקידמו הדמוקרטים-רדיקלים. יוצאי המפלגה הקימו בחשאי את "אגודת האוקראינים המתקדמים", כדי להמשיך ולתאם פעילות חינוכית וארגונית בקרב שישים סניפיה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הפולנים בגליציה, שצפו עימות צבאי, הקימו בתמיכת הרשויות אגודות חצי-צבאיות לאימון לוחמים לשעת פקודה, שהוסוו בקושי כמועדוני ספורט. קירילו טרילובסקי, מייסד אגודת הסיץ' האוקראינית, נתלה בתקדים (הוא העתיק במדויק את תנאי הארגון הפולני והגישם לרשויות בידעו שלא יוכלו לסרב) והקים במרץ 1913 את אגודה משלו באותה מתכונת.
בשלהי יולי 1914, חודש לאחר ההתנקשות בסרייבו, פרצה המלחמה שהכל חששו ממנה. ב-1 באוגוסט התקבצו נציגי המפלגות האוקראיניות באוסטריה והקימו את "המועצה האוקראינית העליונה" כגוף מייצג, וקראו לנאמנות לאוסטרו-הונגריה נגד רוסיה (הפרו-רוסים, שקיוו להנחיל לאיכרים הרותנים הרבים שעוד היו חסרי מודעות הפוליטית וברי-עיצוב את לאומיותם שלהם, היו עדיין כח משמעותי) ולהתנדבות לצבא. מתוך 28,000 שנענו לקריאתם, הצבא האוסטרו-הונגרי גייס 2,500 איש והציבם בחטיבה ייעודית, "רובאי הסיץ' האוקראיני". בשלהי הקיץ ניגפה האימפריה בפני האויב, והרוסים השתלטו על גליציה המזרחית. במשך שנת שלטונם בחבל, הם קידמו את הפרו-רוסים, ורדפו עד חרמה את המוסדות הלאומיים האוקראיניים.
מיד עם פרוץ המלחמה, הוקם בווינה "האיחוד לשחרור אוקראינה" על ידי גולים מהצד הרוסי של הארץ, שנתמך ישירות על ידי הממשלה. הגולים, שהיו תלויים לגמרי במארחיהם, קראו למדינה עצמאית בשטחים שתחת השלטון הרוסי, אך לא הביעו עמדה לגבי הנחלות האוקראיניות באוסטרו-הונגריה. מנגד להם, "המועצה האוקראינית הכללית" שהוקמה על ידי חברי רייכסראט אוקראינים, צירפה לכך תביעה לחלוקת גליציה ולקבלת אוטונומיה במסגרת האימפריה.
בקיץ 1915, נכנסה גרמניה למלחמה בחזית הגליציאנית. בתוך חודשים ספורים, נהדפו הרוסים מן החבל ומשטחים נרחבים אחרים. האלמנטים הפרו-רוסיים בגליציה נמלטו עם מיטיביהם, וזה היה סופה של התנועה הרוסופילית במערב אוקראינה.