stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עשיית דין עצמית במשפט העברי
אחרונים

השולחן ערוך פוסק: "יכול אדם לעשות דין לעצמו: אם רואה שלו ביד אחר שגזלו – יכול לקחת מידו, ואם האחר עומד כנגדו – יכול להכותו עד שיניחנו. [הגה:] אם לא יוכל להציל בעניין אחר (טור) אפילו הוא דבר שאין בו הפסד אם ימתין עד שיעמידנו בדין. והוא שיוכל לברר, ששלו הוא נוטל בדין".
פרשני השולחן ערוך מסייגים את פסקו, כדלקמן:
א. כשצפוי הפסד ברור אם ימתין האדם עד שילך לביה"ד ויתבע את הפוגע, "אז ודאי מותר לעשות ע"פ עצמו הכאה דבודאי יהיה ניזק ולא ישלם לו היזקו על ידי ביה"ד".
ב. במקום בו אין הפסד ברור אך ישנו חשש שעד שילך לביה"ד ייגרם לו הפסד - יכול להכותו, כדעת רב נחמן שאדם עושה דין לעצמו גם במקום שאין לו הפסד.
לעומת שני אלו, במצב השלישי אסור להכות:
ג. כשברור לאדם שיוכל להציל את שלו ולא ייגרם לו שום הפסד אם יתבע בביה"ד– אסור לו להכות את חבירו, כי יכול "להציל בעניין אחר".
רבי עקיבא איגר קובע שיש להשתמש בכוח במידה הנדרשת, וכל מעשה נלווה שאין בו תועלת להשבת החפץ, כגון ביזוי וחירוף, אסור לבעל החפץ לעשותו.
מקורה ואופייה של הסמכות

אחרונים הציעו הצעות שונות באשר למקורה ואופייה של הסמכות לעשיית דין עצמית:
1. יש שהסבירו שהניזק העושה דין לעצמו פועל כ"שוטר", המוציא את הדין לפועל, אך אין לו כח של "דיין" לפסוק ולחתוך את הדין. לכן, אם בא גזלן לגזול את ממונו – מותר לו להכותו. אולם, אם החפץ כבר נגזל, אין לו רשות להוציא אותו בכח, גם אם יש לו עדים, שכן צריך פסק דין של בית דין כדי להוציא נכס מידי המוחזק בו.
2. לפי דעה אחרת, הניזק פועל כ"דיין", כלומר יש לו סמכות לחתוך את הדין, ומכאן שעשיית דין עצמית תהיה מותרת גם לאחר גזילת החפץ.
לפי הגישה האחרונה הניזק פועל מכח בית דין והוא משמש מעין "שליח בית דין". כלומר, יש כאן האצלת סמכות מטעם בית הדין לנפגע.
הניזק פועל כשליח בית דין בשני היבטים:
א. מניעה מן החטא: כשם שלבית הדין כוח למנוע מהאדם לעשות עוול, כך לניזק עצמו, כשליח ביה"ד, הזכות למנוע את חבירו מלהזיק לו באיסור.
ב. מניעת הפסד ממון: לנפסד רשות להגן על עצמו ממי שבא להפסידו.
3. לפי גישה אחרת הניזק שואב את הכח לעשיית דין עצמית מכח בעלותו או מכח זכות הקניין שלו (ולא מכח שליחות בית דין). גישה זו מניחה, שהמשפט מכיר באינסטינקטים בסיסיים של הגנה מיידית של האדם על רכושו. אמנם נדמה שהבעלים פועל לכתחילה בלי סמכות, אך בדיעבד יינתן למעשיו הכשר ותוקף, אם פעל בתחום שהוא יכול לפעול בו.
סייגים וחריגים > 1. עשיית דין עצמית בחוב

לפי דין התלמוד אין רשות למלווה להיכנס לביתו של החייב כדי ליטול ממנו משכון. הרא"ש מבאר שאין כאן היתר לעשיית דין עצמית, משום שאדם רשאי לעשות דין לעצמו, דווקא אם בא חבירו לגזול ממנו או כשהוא רואה חפץ השייך לו ביד חבירו. לעומת זאת, למשכן חייב עבור חוב שחייב לו מכבר, אין לו רשות. כיוון שאין לאדם רשות למשכן בעל כרחו של הלווה, אם עבר הנושה ומישכן את הלווה בעל כרחו והזיק לו– חייב.
סייגים וחריגים > עשיית דין עצמית על ידי אחרים

הרמ"א, קובע כי דווקא האדם בעצמו יכול לעשות דין לעצמו, אבל "אסור על ידי עכו"ם". האחרונים נחלקו בפירושה של הלכה זו: האם על ידי ישראל אחר ניתן לעשות דין עצמי או שאף על ידי ישראל אחר גם כן יהיה אסור. יש מהאחרונים שכתבו שדווקא על בעל החפץ הקילו שייקח את שלו, אפילו בכח, אבל לאדם אחר אסור לעשות כן בשבילו.
סייגים וחריגים > עשיית דין עצמית בתלמיד חכם

לפי דין התלמוד "צורבא מרבנן עביד דינא לנפשיה במילתא דפסיקא ליה" (= תלמיד חכם עושה דין לעצמו בדבר שפסוק [שידוע בבירור] לו). מן התלמוד נראה שתלמיד חכם יכול לנדות את האדם המזיק, וזוהי עשיית הדין העצמית מצידו.
החידוש באשר לת"ח הוא שהוא רשאי ליטול זכויותיו בכוח, ואינו צריך לחוש לעניין חילול השם בדבר. באופן אחר תלמיד חכם, בשונה מאדם אחר, יכול לעשות דין לעצמו בכל עניין, גם מבלי שיוכל לברר את צדקתו בבית הדין.
יישומי הדין בימינו

בתי הדין ופוסקים בימינו נדרשים לא אחת לסוגיה זו של עשיית דין עצמית.
1. דוגמה למקרה רווח של עשיית דין עצמית מובא בפסק של הרב דב ליאור: מדובר בסככה לא חוקית שבנה פלוני ואשר שכניו הרסו, בטענה כי פעלו מכוח עשיית דין עצמית. נפסק שפלוני פעל בניגוד לרישיון העירייה, וללא הסכמת דירי הבניין שחששו ממפגע אקולוגי ולכן הייתה להם רשות להרוס את הסככה. עם זאת, נקבע שאם ניתן בטרחה מעטה למנוע הפסד מן המזיק, יעשו כך ולא יגרמו לו הפסד. עוד נקבע שלא נדרש מן השכנים לפרק את הסככה שנבנתה שלא כדין על ידי מסגר מקצועי, משום שהנפגע זכאי לעשיית דין עצמית מבלי להוציא על כך הוצאות.
2. במקרה אחר דן בית הדין במקרה בו אדם קנה מצרכים בחנות, וכשהגיע לביתו שם לב שחסר אחד המצרכים. כאשר חזר לבעל החנות הלה לא האמין לו, וביה"ד נשאל האם הקונה יכול לקחת, ללא ידיעת בעל החנות, את הפריט החסר כשברור לו ששילם. לאחר דיון נרחב בדברי הראשונים והאחרונים בסוגיה, פסק הרב יצחק אלמליח שאף על פי שברור לו ששילם על המצרך הנוסף, אין לקחת חפץ תמורת הכסף שנתן בלי ידיעת המוכר, דהיינו אין לעשות דין לעצמו. אולם, אם יבוא לידו חפץ של המוכר הוא יכול להחזיק בחפץ לעצמו או למכור אותו. תשובה זו מתבססת על פסיקתו של הרב יוסף חיים מבגדד, שקבע שלושה תנאים לעשיית דין עצמית המאפשרת לקיחת החפץ ממי שגזל ממנו: 1. שיהא הדבר ברור אצלו שגנב ממנו וכמה גנב; 2. שאם גנב ממנו מעות – ייקח דווקא מעות ולא חפץ שהוא שווה-ערך למעות שגנב; 3. שהנתבע הוא אדם אלם או שישנה סיבה אחרת שבגינה אי אפשר להוציא את החפץ מידי המחזיק בו בגלוי.
3. שאלה אחרת עוסקת באזעקה של מפעל המשמיעה רעש ומפריעה לשכנים לישון. מטרת האזעקה היא התרעה מפני גנבים, אך כיוון שהתקלקלה היא מרעישה לחינם. השכנים פנו לבעל המפעל על מנת שיטפל בתקלה, אך ניסיונותיהם העלו חרס, ולפיכך שאלו אם מותר להם לשבור את מנגנון האזעקה כדי להשביתו. הרב זילברשטיין פסק שקול שמפריע לישון נחשב ל"מקום פסידא" (מקום הפסד) שכן השכנים מפסידים את שנתם ולכן מותר להם לעשות דין לעצמם ולפגוע במנגנון האזעקה על מנת להשבית אותו ואם יעשו כך יהיו פטורים מלשלם על הנזק.
ראו גם

עביד איניש דינא לנפשיה
יראי אלברס

יראי אלברס לופס (בספרדית: Yeray Álvarez López; נולד ב-24 בינואר 1995 בברקלדו שבספרד), הידוע בקיצור כיראי, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיק בילבאו מהליגה הספרדית.
קריירת מועדונים

יראי נולד בברקלדו שבחבל הבסקים, ספרד. בשנת 2008 הוא הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו מליגת העל הספרדית. בעונת 2013/14 שיחק אלברס בבסקוניה, מקבוצות הבת של אתלטיק בילבאו, ששיחקה בליגה הספרדית הרביעית. בעונת 2014/15 חזר אלברס למועדון והחל לשחק באתלטיק בילבאו ב', קבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית. הוא ערך 36 הופעות ליגה בעונה זו והבקיע שער אחד, ועזר לקבוצה להעפיל לליגה הספרדית השנייה. בעונת 2015/16 הוא ערך 32 הופעות ליגה בקבוצה, שסיימה במקום ה-22 והאחרון וחזרה לליגה השלישית.
לקראת עונת 2016/17 הועלה יראי לקבוצה הראשונה של המועדון, אתלטיק בילבאו. ב-15 בספטמבר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לססואולו במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2016/17. ב-18 בספטמבר ערך יראי את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 בניצחון 1–2 על ולנסיה במסגרת המחזור הרביעי. בתחילת העונה ערך יראי 17 הופעות ב-20 משחקים אפשריים בכל המסגרות, אך רצף זה הופסק לאחר שב-23 בדצמבר הודיע המועדון כי יראי אובחן כחולה בסרטן האשכים ויעבור ניתוח בשבוע שלאחר מכן. הוא חזר לאחר 46 ימים בלבד ושיחק 90 דקות בהפסד 0–3 לברצלונה.
תארים

הסופר קאפ הספרדי: 2021
גביע המלך הספרדי: 2023/24
הערות שוליים

↑  REGISTRATIONS AND DE-REGISTRATIONS IN BILBAO ATHLETIC באתר הרשמי של אתלטיק בילבאו, 26 במאי 2014 (באנגלית)
↑  Yeray, el superviviente de Sassuolo באתר El Correo, ‏ 24 בנובמבר 2016 (באיטלקית)
↑  Yeray sufre un tumor testicular באתר Marca, ‏ 23 בדצמבר 2016 (בספרדית)
ראלף איזארד

ראלף איזארד (באנגלית: Ralph Izard‏; 23 בינואר 1741/1742[דרושה הבהרה] – 30 במאי 1804) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ב-1794.
ביוגרפיה > ראשית חייו

איזארד נולד ב"אלמס" ליד צ'ארלסטון, פרובינציית קרוליינה הדרומית. הוא היה בנם של הנרי איזארד ומרגרט ג'ונסון. סבא רבא שלו היה ראלף איזארד (1660–1710), שנולד בדורצ'סטר, אנגליה והתיישב בדרום קרולינה. סבו מצד אמו היה מושל פרובינציית קרוליינה הדרומית, רוברט ג'ונסון. הוריו של איזארד מתו כשהיה ילד קטן, ורק אחד מאחיו שרד לבגרות.
הוא בילה את רוב ילדותו ונעוריו בלימודים באנגליה: הוא למד בבית ספר בהקני, לונדון, ובגרות כעמית בציבור בטריניטי הול, קיימברידג'. איזארד חזר לאמריקה ב-1764, אך לא נשאר בקרוליינה הדרומית זמן רב. הוא נבחר לחברה האמריקאית (לימים החברה הפילוסופית האמריקאית) בשנת 1768.
ביוגרפיה > קריירה

הוא התגורר בלונדון ב-1771 ועבר לפריז, צרפת, ב-1776. הוא מונה לשליח לחצר השלטת בטוסקנה על ידי הקונגרס הקונטיננטלי ב-1776, אך הוחזר ב-1779. הוא חזר לאמריקה בשנת 1780 והבטיח את אחוזתו הגדולה בקרוליינה הדרומית לתשלום ספינות מלחמה שישמשו במלחמת העצמאות האמריקאית. הוא היה חבר בקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1782 ו-1783. בשנת 1788, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 4 במרץ 1795, וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט במהלך הקונגרס השלישי.
ביוגרפיה > אחרית חייו

איזארד היה אחד ממייסדי הקולג' של צ'ארלסטון. איזארד פרש מהחיים הציבוריים לטיפול באחוזותיו ב-1795. תוך שנתיים מיום פרישתו, הוא נתקף במחלה בלתי ניתנת לטיפול ששיתקה אותו בצד אחד של גופו.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

ב-1767 התחתן איזארד עם אליס דה לאנסי, שהייתה אחייניתו של ג'יימס דלנסי וצאצאית של סטפנוס ואן קורטלנדט וגרטרוד סקיילר. לאחר שאיזארד עבר לאמריקה ב-1780 כדי להתמקד בעבודתו לקראת המהפכה האמריקנית, משפחתו נשארה בצרפת עד 1783 כשהצטרפה אליו בקרוליינה הדרומית. לאיזארד ולאשתו היו ארבעה עשר ילדים יחד, אך רק שבעה שרדו בילדות המוקדמת, כולל:
ראלף איזארד היה גיבור ימי של טריפולי. ספינת ליברטי בעת מלחמת העולם השנייה נקראה על שמו. ב-1808 התחתן איזארד עם אלייזה פינקני, בתו של מייג'ור גנרל צ'ארלס קוטוורת' פינקני, חתם החוקה, ונכדתו של קולונל צ'ארלס פינקני, השופט העליון של קרוליינה הדרומית. אשתו של ראלף הייתה גם אחייניתו של ארתור מידלטון.
האלוף ג'ורג' איזארד היה מושל ארקנסו.
אן איזארד, שנישאה לוויליאם אלן דיאס (1764–1863) שאיתו נולד להם בן, הצייר, צ'ארלס דיס. אחיו של ויליאם היה קולונל ג'יימס סאתרלנד דיס {1784-1864} שהיה אביו של גנרל הקונפדרציה זכריה קאנטי דיס
שרלוט איזארד, שנישאה לוויליאם לוטון סמית', בנו של חבר האספה בנג'מין סמית'; ויליאם ל. סמית' היה גם גיסו של חבר הקונגרס של קרוליינה הדרומית, אייזק מוט.
איזארד מת ליד צ'ארלסטון ב-30 במאי 1804, בגיל שישים ושתיים. הוא נקבר בחצר הכנסייה של הכנסייה האפיסקופלית של סנט ג'יימס גוס קריק, ליד צ'ארלסטון.
איזארד היה בעל עבדים.
ביוגרפיה > צאצאים

נינו של ראלף איזארד היה צ'ארלס מניגולט מוריס שהיה גם נינו של לואיס מוריס. בן דודו של צ'ארלס מניגולט מוריס היה הגנרל ארתור מידלטון מניגולט שהיה צאצא של מרי איזארד - בת דודתו של ראלף איזארד.
בת דודתו שרה איזרד נישאה למושל הלויאליסט קרוליינה הדרומית לורד ויליאם קמפבל. בת דודתו אליזבת {אליזה} איזארד הייתה כלתו של חבר הקונגרס של קרוליינה הדרומית תומאס פינקני. אחיינית אחת אליזבת איזארד נישאה לאלכסנדר רייט (1751 – ?), בנו של המושל הלויאליסט של ג'ורג'יה ג'יימס רייט.
ראלף ואליס איזארד מאתג'ון סינגלטון קופלי
המושל ג'ורג' איזארד
לוטננט ראשון צ'ארלס מניגולט מוריס, צי הקונפדרציה
גנרל ארתור מניגולט, הקונפדרציה
מיניאטורה של אליזבת (אליזה) איזארד אשתו של תומאס פינקי 1780-1842 בנו של הגנרל תומאס פינקני) מאת אדוארד גרין מלבון
הערות שוליים

↑  "Bioguide Search". bioguide.congress.gov. נבדק ב-2022-01-29.
↑  "FamilySearch.org - Family History and Genealogy Records". FamilySearch. אורכב מ-המקור ב-2008-12-12. נבדק ב-2008-12-12.
1 2 3  "IZARD, Ralph (c 1741-1804)". bioguideretro.congress.gov. Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-4 במאי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-04-06.
↑  http://articles.westga.edu:2609/servlet/Sabin?dd=0&locID=carr52158&d1=SABCA04589100&srchtp=a&c=1&an=SABCA04589100&df=f&d2=14&docNum=CY3803265979&h2=1&vrsn=1.0&af=RN&d6=14&d3=14&ste=10&stp=Author&d4=0.5&d5=d6&ae=CY103265966
↑  Weil, Julie Zauzmer; Blanco, Adrian; Dominguez, Leo. "More than 1,700 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post (באנגלית). נבדק ב-2022-01-29.
↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-27, נבדק ב-2022-01-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007368930205171  GND: 1054447098  ISNI: 0000 0000 7391 674X  LCCN: n87947377  SNAC: w66795mn  US Congress: I000053  VIAF: 18757579   WorldCat (עם VIAF): 18757579 
שלטו של ראלף איזארד
אליס דה לאנסי איזארד, דיוקן מאת תומאס גיינסבורו
דני ויטמן

אין תמונה חופשית
דניאל חיים ויטמן (נולד ב-28 ביולי 1968) הוא עורך דין ישראלי. החל מ-2017 מכהן כפרקליט מחוז ירושלים (פלילי).
ביוגרפיה

דניאל חיים ויטמן נולד בירושלים, להורים ניצולי שואה: אמו לאה ניצולת מחנה הריכוז ברגן-בלזן ואביו איזידור שרד את גטו קרקוב. הוא למד בישיבת הר עציון בגוש עציון. ראשיה, הרבנים יהודה עמיטל ואהרן ליכטנשטיין, לדבריו, "עיצבו חלק גדול מתפיסותיי". מוסמך לרבנות. שירת בצה"ל כקצין והגיע במילואים לדרגת סגן אלוף. בתפקידו האחרון שימש מג"ד חי"ר בחטיבת מנשה. הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שניהם במשפטים, ובוגר תוכנית קרן וקסנר.
ביוגרפיה > פרקליטות המדינה

בין השנים 1997–1998 התמחה ויטמן במחוז ירושלים של פרקליטות המדינה ומאז נותר במחוז עד היום. במסגרת תפקידו הוביל את הרשעת גיורא קורצקי אשר רצח את חותנו אלי סבג, וסוכן המשטרה איציק אדרי שרצח את בת זוגו שרית זיקרי-בנית. כן הוביל את הרשעת איהאב נימר, שהצית את בית משפחתו בשועפאט וגרם למות אשתו.
ויטמן ניהל גם תיקי צווארון לבן. הוא שימש, לצד נורית ליטמן, כתובעו של השר לשעבר שלמה בניזרי. כן ליווה את חקירותיו של הרב הראשי לשעבר יונה מצגר ועמד בראש צוות התביעה במשפט אשר נחתם בעסקת טיעון. בתקופה בה הושעה אורי קורב מטיפול בפרשיות מרכז ההשקעות, טלנסקי וראשונטורס שכנגד אהוד אולמרט, צורף ויטמן לטיפול בתיקים.
ב-2013 מונה ויטמן למשנה לפרקליטת מחוז ירושלים, נורית ליטמן.
ביוגרפיה > פרקליט מחוז ירושלים ואזור יהודה ושומרון (פלילי)

במאי 2017 מונה לפרקליט מחוז ירושלים ואזור יהודה ושומרון (פלילי). במסגרת תפקידו הגיש את כתב האישום נגד שרה נתניהו, שבו נאשמה בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ומרמה והפרת אמונים. ביחס לתיק זה התבטא סמוך לפתיחת המשפט בשנת 2018: "מדובר בתיק חמור. אשת ראש הממשלה ניצלה את מעמדה בתוך מעון ראש הממשלה [...] היא השחיתה עובד ציבור בכיר לצורך ביצוע העבירות [...] היא הייתה מודעת לדברים". בהמשך, במסגרת הליך גישור והסדר טיעון, הודתה נתניהו והורשעה בפלילים.
ויטמן הוביל לאורך שנים את הרשעת דניאל נחמני ברצח נועה אייל, וכן את הרשעת השר לשעבר גונן שגב בריגול, לוחם מג"ב בן דרי בגרימת מוות ברשלנות, אנדריי וולצ'נסקי וקלייר קרובלי ברצח שכנם סמי מרציאנו, ועוד. הוביל את החמרת הענישה בגרימת מותה של סגן הילה בצלאלי בהר הרצל. כן מנהל את תיקו של פעיל השמאל הקיצוני עזרא נאווי, ועוד. בדצמבר 2019 דחה בית המשפט העליון את בקשתו לערער על זיכויו של הרב שלום דב וולפא מעידוד לסירוב פקודה.
הוביל את הסדר הטיעון בעניינו של חבר הכנסת יעקב ליצמן בפרשת מלכה לייפר, ואף התראיין בעניין זה בכלי תקשורת.
בדצמבר 2018 הקים צוות לגיבוש נהלים חדשים הנוגעים לחסימת כבישים במהלך הפגנות. הצוות פרסם את מסקנותיו באוגוסט 2020. במאי 2020 היה ויטמן בין בכירי פרקליטות המדינה שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם עניינים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
בפברואר 2025, עם סיום עבודתו של ויטמן בפרקליטות המדינה, נבחרה אשרת שהם להחליפו בתפקידו.
חיים אישיים

ויטמן נשוי לתחיה, עובדת סוציאלית ומעצבת ריהוט לחדרי ילדים, ואב לארבעה. מתגורר בשכונת רסקו בירושלים.
הערות שוליים

↑  פוסט של פרקליטות המדינה ברשת החברתית פייסבוק, 14 בפברואר 2019
↑  גיל טבת, ‏מסע לאורך הגדר: תמונות מרהיבות מגבולות ישראל, באתר ‏מאקו‏, 25 באפריל 2012
↑  eagleray, הבוגרים שלנו, באתר קרן וקסנר ישראל (באנגלית אמריקאית)
↑  שמואל מיטלמן, מאסר עולם לרוצח חותנו בשל סכסוך, באתר nrg
↑  אישום: רצח את בת זוגו והסתיר גופתה בשטיח, באתר וואלה, 27 בינואר 2011
↑  שמואל דקלו וגלי צה"ל, ‏ח"כ שלמה בניזרי הורשע בקבלת שוחד מהקבלן משה סלע ובהפרת אמונים, באתר גלובס, 1 באפריל 2008
↑  אביאל מגנזי, לקח לכיסו 7 מיליון שקל: יונה מצגר לדין, באתר ynet, 10 בפברואר 2015
↑  תומר גנון, ביהמ"ש המחוזי החמיר בעונשו של הרב מצגר וגזר עליו 4.5 שנות מאסר, באתר כלכליסט, 23 בפברואר 2017
↑  אביעד גליקמן, חיזוק לתביעה נגד אולמרט: פרקליט מתיק בניזרי, באתר ynet, 2 במרץ 2010
↑  מינויים חדשים בפרקליטות: עוה"ד דני ויטמן ואשרה גז-איזנשטיין, באתר גלובס, 25 באפריל 2017
↑  "השופט טעה'": הסדר טיעון לרעיית רה"מ - ריאיון לישי שנרב, באתר גלי צה"ל; "אני לא זוכר בכל חיי חוויה של אכילת חמגשית בהיקף" - ריאיון לאסתי פרז, באתר SoundCloud.
↑  אביעד גליקמן, אשתו של הנאשם ברצח נועה אייל תעיד נגדו בביהמ"ש, באתר חדשות 13, ‏13/11/2014
↑  על פרידסון, הנאשם ברצח נועה אייל העיד במשפטו בדמעות: "מעולם לא פגשתי את הנערה", באתר ynet, 6 בספטמבר 2016
↑  ענבר טויזר, אחרי 21 שנה: מאסר עולם ועוד 16 שנים לרוצח נועה אייל, באתר ynet, 29 באפריל 2019
↑  הוחמר עונשם של יועץ הביטוח ומהנדס המבנים שהורשעו בגרימת מותה של סגן הילה בצלאלי ז"ל, באתר משרד המשפטים.
↑  יהודה פרל, העליון: לא ניתן לערער שוב נגד זיכוי הנאשמים בעידוד לסירוב פקודה, באתר הקול היהודי, ‏12/12/2019
↑  נטעאל בנדל, היום: גזר הדין של ליצמן בפרשת לייפר, באתר ישראל היום, 13 ביולי 2022
↑  בכיר בפרקליטות: "ההסדר עם ליצמן עונה על האינטרס הציבורי", באתר ערוץ 7; ציוץ של גלי צה"ל ברשת החברתית טוויטר, 30 בינואר 2022
↑  נטעאל בנדל, הפרקליטות תבחן מחדש נהלי אכיפת חסימות כבישים, באתר מקור ראשון, ‏31/12/2018
↑   נטעאל בנדל, המדיניות החדשה של הפרקליטות כלפי הפגנות גובשה בעקבות ביקורת על אכיפה סלקטיבית, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2020
↑  חן מענית, ‏בכירי הפרקליטות נגד עו"ד דן אלדד: "התנהלותך מנוגדת לכל אתוס", באתר גלובס, 24 באפריל 2020
↑  מכתב בכירי פרקליטות המדינה אל דן אלדד, 24 במאי 2020.
↑  תחיה ויטמן - עובדת סוציאלית קלינית, באתר "על הספה"; תחיה ויטמן ברשת החברתית פייסבוק
ריד סמוט

ריד סמוט (באנגלית: Reed Smoot‏; 10 בינואר 1862 – 9 בפברואר 1941) היה פוליטיקאי, איש עסקים ושליח אמריקאי של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים (כנסיית LDS). הוא היה רפובליקני שנבחר לראשונה לסנאט האמריקני על ידי בית המחוקקים של מדינת יוטה ב-1902, וכיהן בין השנים 1903 ל-1933. סמוט זכור בעיקר כיוזם-שותף של חוק המכסים סמוט-האולי מ-1930, שהעלה כמעט 900 מכסי יבוא אמריקאים. חוק סמוט-האולי, שנפתחה עליו ביקורת בזמנו כמי ש"העצים את הלאומיות בכל העולם" על ידי תומאס למונט מ־J.P. Morgan & Co., נחשב כאחד הזרזים להחרפת השפל הגדול.
סמוט היה מנהיג בולט של כנסיית ה-LDS, שנקרא לשמש כשליח וחבר בקוורום השנים-עשר בשנת 1900. תפקידו בכנסייה (יחד עם שמועות על מדיניות כנסייה סודית המתמשכת של פוליגמיה ושבועה סודית נגד ארצות הברית) הובילו למחלוקת של ארבע שנים לאחר שנבחר לסנאט. ועדה של הסנאט חקרה את כשירותו לכהן, הידועה בשם דיוני ריד סמוט, והמליצה נגדו, אך הסנאט המלא הצביע בעד המשך כהונתו במושב. סמוט המשיך להיבחר לכהונות רצופות עד שאיבד את כסאו בבחירות 1932. סמוט חזר ליוטה ב-1933. פרש מפוליטיקה ומעסקים, הוא התמסר לכנסייה. בזמן מותו, הוא היה שלישי בסדר הירושה להוביל את הכנסייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו, משפחה ופעילות דתית

סמוט נולד בסולט לייק סיטי, טריטוריית יוטה ב-10 בינואר 1862, והיה בנם של אברהם או. סמוט, שכיהן כראש העיר בין השנים 1856 ל-1862 ואן קריסטינה מוריסון סמוט, הידועה גם בשם אן קירסטין מאוריצין לפני נישואיה. אן הייתה אשתו החמישית של אברהם סמוט מתוך שש נשים שהיו לו, והוא היה אב ל-27 ילדים, ששלושה מהם אימץ. המשפחה עברה לפרובו, טריטוריית יוטה, כאשר אברהם סמוט נקרא על ידי בריגהאם יאנג כנשיא המוקד. סמוט למד באוניברסיטת יוטה וסיים את לימודיו באקדמיית בריגהאם יאנג (כיום אוניברסיטת בריגהאם יאנג) ב-1879. לאחר שסיים את לימודיו, שימש סמוט כמיסיונר של הכנסייה באנגליה. לאחר שחזר ליוטה, הוא התחתן עם אלפא מ. אלדרדג' מסולט לייק סיטי ב-17 בספטמבר 1884. הם היו הורים לשישה ילדים. לאחר מכן, סמוט הפך לאיש עסקים מצליח באזורי פרובו וסולט לייק סיטי, עם תחומי עניין הכוללים חנויות למוצרים יבשים, כרייה, בנקאות, מסילות ברזל, מחסני עצים, גידול בעלי חיים, מכירת פחם וייצור צמר. החל משנת 1895, הוא נעשה מעורב יותר ויותר בהיררכיה של כנסיית ה-LDS. ב-8 באפריל 1900 הוא הוסמך לשליח וחבר בקוורום שנים עשר השליחים של הכנסייה.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

סמוט הצטרף למפלגה הרפובליקנית והשתתף במספר קמפיינים החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19. בפברואר 1892, הוא היה המועמד הרפובליקני לראשות העיר פרובו, אולם הפסיד בבחירות. החל משנת 1892, הוא היה ציר בכמה כינוסים רפובליקנים במחוז יוטה. הוא החל לכהן כחבר בוועד המנהל הרפובליקני של המדינה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19.
לאחר שהפך לשליח בשנת 1900, קיבל סמוט את אישורו של נשיא כנסיית ה-LDS, ג'וזף פ. סמית' להתמודד על התפקיד. בשנת 1901, הוא התמודד לסנאט האמריקני, והובס בבחירות בבית המחוקקים במדינה על ידי תומאס קירנס. סמוט נבחר על ידי בית המחוקקים של יוטה לסנאט של ארצות הברית (הקונגרס ה-58) ב-20 בינואר 1903. כאשר נשבע לתפקידו, סיפק קירנס את ההקדמה הרשמית שלו לסנאט.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית > מחלוקת על השתייכות דתית

בחירתו של סמוט עוררה מאבק מר בן ארבע שנים בסנאט בשאלה האם סמוט כשיר ויש לאפשר לו לכהן. אמריקאים רבים חשדו כלפי כנסיית ה-LDS בגלל שיטות הפוליגמיות המוקדמות שלה. בנוסף, כמה סנאטורים חשבו שתפקידו של סמוט כשליח יפסול אותו מלייצג את כל בוחריו. רבים היו משוכנעים שהקשר שלו עם הכנסייה פסל אותו מלכהן בסנאט של ארצות הברית. רק כמה שנים קודם לכן, קדוש אחר בולט אחר ביוטה, ב. ה. רוברטס, נבחר לבית הנבחרים. הוא הודח ממושבו על בסיס שהוא נוהג בנישואי פוליגמיה, שהיו בלתי חוקיים ביוטה כמו גם בכל מדינות האיחוד האחרות.
כנסיית ה-LDS ויתרה רשמית על נישואי פוליגמיה עתידיים במניפסט משנת 1890, לפני שיוטה התקבלה כמדינה. עם זאת, "סולט לייק טריביון" דיווח כי מנהיגי הכנסייה המשיכו לאשר בחשאי נישואי פוליגמיה חדשים, לאחר המניפסט.  בגלל המחלוקת החל הסנאט בחקירה לגבי כשירותו של סמוט. השימועים של סמוט החלו ב-16 בינואר 1904. הדיונים כללו תשאול ממצה לגבי המשך נישואי פוליגמיה במדינת יוטה ובכנסיית ה-LDS, ושאלות על תורות, דוקטרינות והיסטוריה של הכנסייה. למרות שסמוט לא היה פוליגמיסט, ההאשמה של המתנגדים לבחירתו לסנאט הייתה שהוא לא יכול להישבע לקיים את חוקת ארצות הברית בעודו מכהן בדרגים הגבוהים ביותר של ארגון שאישר את הפרת החוק.
חלק מהמתנגדים טענו שקדושי אחרית הימים הלומדים במקדש נשבעו "שבועת נקמה" נגד ארצות הברית על תלונות העבר. כמנהיג של כנסיית ה-LDS, סמוט הואשם בשבועה זו, אותה הכחיש. למרות שרוב ועדת החקירה המליצו להדיח את סמוט מתפקידו, ב-20 בפברואר 1907, רוב שני השלישים הנדרש לגירוש סמוט לא התקבל והוא הורשה לשמור על מושבו.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית > קריירה פוליטית

סמוט נבחר מחדש ב-1908 והמשיך להיבחר לכהונות עוקבות עד 1932, וכיהן בסנאט עד מרץ 1933. תיקון חוקתי חייב את הבחירה העממית של סנאטורים אמריקאים לאחר 1913. הוא הובס בבחירות 1932.
בשנת 1916, ויליאם קנט היה נותן החסות הראשי בבית הנבחרים לחקיקה להקמת שירות הפארקים הלאומיים. סמוט הציג את הצעת החוק הדומה של הסנאט. החקיקה עברה בבית הנבחרים ב-1 ביולי 1916, עברה בסנאט ב-5 באוגוסט ונחתמה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-25 באוגוסט 1916. הסוכנות הושמה בתוך משרד הפנים של הממשלה.
מגזין טיים בדצמבר 1926 תיאר את צ'ארלס קרטיס וסמוט כשני הסנאטורים המובילים, וקבע כי יו"ר ועדת הכספים של הסנאט דיבר "בתשוקה קדושה יבשה לאיתנות פיננסית". סמוט הוביל את הוועדה מ-1923 עד 1933, וכיהן בוועדת ההקצאות של הסנאט.  הוא נעשה פעיל במפלגה הרפובליקנית הלאומית ושימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית כל ארבע שנים בין 1908 ל-1924. הוא היה יושב ראש ועדת ההחלטות של 1928 בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1928 ויושב ראש ועדת הקמפיין הרפובליקנית לסנאט.
סמוט היה שותף בהעברת חוק המכסים סמוט-האולי בשנת 1930, אשר העלה את מכסי היבוא של ארצות הברית על למעלה מ-20,000 פריטים החייבים במס לרמות שיא. היסטוריונים רבים מאמינים שזה החריף את השפל הגדול. נשיא ארצות הברית הרברט הובר חתם על החוק ב-17 ביוני 1930.
סמוט כיהן חמש קדנציות לפני שהובס בבחירות 1932 על ידי הדמוקרט אלברט ד. תומאס. לאחר מסע הבחירות הלא מוצלח שלו, סמוט חזר לסולט לייק סיטי. הוא פרש מעיסוקים עסקיים ופוליטיים פעילים כדי להקדיש את שנותיו שנותרו כשליח לכנסיית LDS. סמוט מת ב-9 בפברואר 1941, במהלך ביקור בסיינט פיטרסברג, פלורידה, ונקבר בפרובו, יוטה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Gessel, David. "Reed Smoot". Utah History Encyclopedia. נבדק ב-2 באוגוסט 2017. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  "The battle of Smoot–Hawley". The Economist. 18 בדצמבר 2008. נבדק ב-2 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Reed Owen Smoot: A Featured Biography". United States Senate. נבדק ב-2 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Heath, Harvard S. (1992). "Smoot Hearings". Encyclopedia of Mormonism. New York: Macmillan.
↑  "Reed Smoot Papers: Biographical History". Finding Aid HBLL. BYU. נבדק ב-2 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה יוטה |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | פרנק קנון • תומאס קירנס • ג'ורג' סאת'רלנד • ויליאם הנרי קינג • אייב מרדוק • ארתור ווטקינס • פרנק מוס • אורין האץ' • מיט רומני • ג'ון קרטיס |  |
| קבוצה 3 | ארתור בראון • ג'וזף רולינס • ריד סמוט • אלברט תומאס • וולאס בנט • ג'ייק גארן • בוב בנט • מייק לי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434166605171  BnF: cb167704400 (data)  GND: 118935704  ISNI: 0000 0001 1701 8571  LCCN: n86071142  NARA: 10570471  SNAC: w6gb255p  SUDOC: 081946899  US Congress: S000644  VIAF: 121755152   WorldCat (עם VIAF): 121755152 
סמוט (מימין) עם הבר ג'. גרנט, נשיא כנסיית LDS, כ. 1918–1920
ריד סמוט מוצג כשהוא בורח משני כרכים של "כתב העת לשיח". הפרוטסטנטים השתמשו בציטוטים מתוך כרכי תורתם של הנביאים כששאלו את סמוט שאלות על דתו.
וויליס ק. האולי (משמאל) וסמוט באפריל 1929, זמן קצר לפני שחוק התעריפים של סמוט-האולי עבר בבית הכנסת