צדק בין-דורי
בישראל

נציב הדורות הבאים – בישראל פעלה בין השנים 2001–2006 נציבות הדורות הבאים, גוף ממשלתי שהיה אמון על צורכי הדורות הבאים בדומה למדינות רבות, ביניהן שוודיה, הולנד, פינלנד, קנדה, אוסטרליה וגרמניה. הנציבות סיימה את פעילותה בשנת 2006 עם סיום כהונתו של הנציב הראשון, השופט בדימוס שלמה שהם. בשנת 2010 אושרה במליאת הכנסת הצעת חוק לביטול מוסד הנציבות. שתי הסיבות העיקריות שהועלו על ידי הכנסת לביטולה של הנציבות היו העלות התקציבית הכרוכה בפעילותה, ותחושתם של חברי הכנסת שהנציבות קיבלה סמכות עודפת להתערב בפעילותם. מאז ביטול הנציבות עולות בציבור הישראלי דרישות להחזרתה, אך דרישה זו לא עולה כסוגיה מרכזית בשיח הפוליטי וכן לא במצעי המפלגות המתמודדות בבחירות.
צדק בין-דורי והשכלה – אחד הגורמים המשפיעים על מוביליות חברתית ושוויון הזדמנויות, בחתך תוך-דורי ובין-דורי, הוא משך ואיכות ההשכלה מגיל מוקדם. בישראל, בה מערכת החינוך הייתה מחולקת למספר זרמים אתניים ודתיים עוד לפני הקמת המדינה, ונותרה מפולגת למספר זרמים המתח בין עקרון שוויון ההזדמנויות בחינוך לבין עקרון הפלורליזם עולה רבות בסדר היום הציבורי, יחד עם הטענה שהפער באיכות ההשכלה שניתנת בזרמי החינוך הממלכתי והעצמאי השונים מנציח פערים חברתיים-כלכליים למשך דורות קדימה. במחקר משנת 2019 נבחנה מידת הניידות החינוכית האבסולוטית בין דורות הורים וילדים בישראל בין השנים 1985–2013, וכיצד מידת הניידות משתנה כתלות במגדר ומגזר אתני – יהודים-אשכנזים, יהודים-מזרחיים וערבים. המחקר הראה שהסיכוי שישראלי בדור הנוכחי יחזיק בתואר אקדמי גבוה פי יותר משניים מאשר זה שהיה להוריו – 29% למול 12% בהתאמה. לצד זאת, המחקר מראה כי סיכויים אלו שונים משמעותית בהסתכלות בחתך אתנו-דתי, עקב ההבדלים המשמעותיים בנקודת הפתיחה של סיכויי ההורים לרכישת תואר אקדמי במגזרים השונים: במגזר הערבי, היחס הוא 14% בעלי תואר אקדמי בדור הילדים למול 2% בלבד בדור הוריהם; במגזר היהודי-מזרחי היחס הוא 21% למול 4% בהתאמה; ובמגזר היהודי-אשכנזי היחס הוא 47% למול 26% בהתאמה. המחקר גם מצא הבדלים בשיעור הניידות החינוכית הכללית בין המגזרים. שיעור האזרחים שלהוריהם לא היה תואר אקדמי אך להם יש תואר אקדמי הוא הגבוה ביותר במגזר היהודי-אשכנזי (28%), לאחר מכן במגזר היהודי-מזרחי (18%) ולבסוף במגזר הערבי (13%) – זאת על אף שהפוטנציאל התאורטי לשיעור מוביליות חינוכית במגזרים הערבי והיהודי-מזרחי גבוהה יותר משום שמלכתחילה שיעור ההשכלה האקדמית של ההורים היה נמוך יותר מבזה של האוכלוסייה היהודית-אשכנזית.
צדק בין-דורי ומשאבי טבע – סוגיה מרכזית בדיון על צדק חברתי וסביבתי היא הניצול של משאבי טבע מתכלים. כאשר מדינה או קבוצה מחליטה לנצל משאב טבע כגון ימה, מחצב או יער – היא פוגמת בשלמותו, בתרומה שלו למערכת האקולוגית ולאסתטיות המרחב הציבורי כדי להפיק ממנו רווח. הביקורת המרכזית על ניצול מדיני של משאבי טבע היא שמשאבים אלו הם בחזקת האינטרס המשותף של 'נחלת הכלל', וככאלו הם שייכים לקהילה רב-דורית, היוצרת מחויבות לשימורם לטווח הארוך.
בעשורים האחרונים הובלו בישראל מספר מאבקים ציבוריים נגד ניצולם של משאבי טבע, הבולטים ביניהם הם המאבק נגד הבנייה בחופים בישראל, המאבק נגד זיהום וייבוש ים המלח, והמאבק נגד מתווה הגז. במהלך המאבק נגד מתווה הגז נטען ש"הגז שייך לציבור", בכלל זאת גם לדורות הבאים. הבסיס לטענה זו היה שיקולים מוסריים וכלכליים של צדק בין-דורי. התפיסה ש"הגז שייך לציבור" התרחבה במהלך המחאה והובילה לדרישה להקמת קרן ייעודית מרווחי הגז שתממן פרויקטים חברתיים, וליצירת קרן חיסכון ארוך-טווח שתעמוד לרשות הדורות הבאים. ההשראה לדרישה זו הייתה תקדים הנהוג על-פי המודל הנורווגי בו רווחי הנפט מהים הצפוני מנוהלים בקרן למען דורות העתיד. בעקבות המאבק הציבורי הועבר בשנת 2014 חוק "קרן לאזרחי ישראל, תשע"ד-2014" הקובע את הקמת "קרן לאזרחי ישראל" הידועה גם בתור קרן העושר, שנועדה לנהל את הכנסות המדינה מהיטל רווחי נפט וגז "בראייה כלכלית ארוכת טווח לשם השאתם ובמטרה לאפשר את המשך קיומה של הקרן לדורות רבים". נכון לספטמבר 2022 היא צברה 1.88 מיליארד ש"ח.