stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס רולנדסון
גלריה

"פרש מתנדב של סאת'ק", סביב 1798
"הדבונשייר, או השיטה המאושרת ביותר להבטחת קולות", 1784
"התקדמות הקיסר נפוליאון", 1808
"העכביש הקורסיקאי ברשת שלו", 1808
"יום כביסה" מתוך "נוחות זוגית", 1811
"פורטסמות' פוינט"
"חיזור כמו חתול"
"ד"ר תחביר מחוץ לבית האמצע" מתוך "ד"ר תחביר בחיפוש אחר הציוריים", 1812
"דוקטור תחביר מאבד את כספו במגרש המרוץ ביורק" 1812
"חדשות גדולות" מתוך "סקיצות אופייניות של המסדרים הנמוכים", 1820
"סלופ" מתוך "סקיצות אופייניות של המסדרים הנמוכים", 1820
"קמח ומי גבינה" מתוך "סקיצות אופייניות של המסדרים הנמוכים", 1820
"שמן מקאסר (אנ')", מתוך "אוספים איקונוגרפיים"; בערך 1814
"נוחות של אמבט", 1798
"חדר התערוכה, בית סאמרסט", 1800
"גני ווקסהול", בערך 1784
"גרדום על נהר התמזה", סביב 1790
לקריאה נוספת

Falk, Bernard (1952). Thomas Rowlandson: His Life and Art. Beechhurst Press.
Payne, Matthew; Payne, James (2010). Regarding Thomas Rowlandson, 1757–1827: His Life, Art & Acquaintance.
Grego, Joseph (1880) Rowlandson the caricaturist Volume I Volume II
ביאורים

↑  השם משמר את הגטו היהודי שהוקם בלונדון לאחר כיבוש אנגליה בימיו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה ועד גירוש יהודי אנגליה ב-1290
↑  הקריקטורה לועגת לטענה השקרית (אנ') בחלק מהפרסומות ששמן מקאסר ימריץ צמיחת שיער אצל גברים מקריחים.
הערות שוליים

1 2 3  Rowlandson, Thomas, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  "Thomas Rowlandson | English painter and caricaturist". Britannica (באנגלית).
↑  הערך רוֹלֶנְדְסוֹן, תּוֹמַס באנציקלופדיה העברית, כרך ל', טור 685
↑  Cumming, Laura (2013-12-29). "High Spirits: The Comic Art of Thomas Rowlandson – review". The Guardian (באנגלית). נבדק ב-2022-12-01.
↑  Butterfield, William C. (1973-04-02). "The Medical Caricatures of Thomas Rowlandson". JAMA (באנגלית). 224 (1): 113–117. doi:10.1001/jama.1973.03220140081016. ISSN 0098-7484. PMID 4570139.
↑  Vincent, L M (2005). "The Anatomist by Thomas Rowlandson (1756–1827): The Play's the Thing". Medical History. 49 (2): 213–218. doi:10.1017/s0025727300008589. ISSN 0025-7273. PMC 1088220. PMID 15895757.
↑  Sherry, James (1978). "Distance and Humor; The Art of Thomas Rowlandson". Eighteenth-Century Studies (באנגלית). 11 (4): 457–472. doi:10.2307/2737966. ISSN 0013-2586. JSTOR 2737966.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463433205171  PLWABN: 9810644608105606  AAG: 666  AGSA: 3566  BIBSYS: 90507634  BNE: XX882200  BnF: cb122875444 (data)  CiNii: DA02204861  GND: 118603485  ISNI: 0000 0001 2134 1830  KulturNav: a303a032-d80c-4a41-a0df-c74238ec2a51  LCCN: n50022330  LNB: 000215519  MusicBrainz: fed85b1a-75ed-45f9-b104-56daa5674715  NGV: 4273  NLA: 35465846  NTA: 069854653  RERO: 02-A003767124  RKD: 68650  SELIBR: 260637  SNAC: w6jd529p  SUDOC: 031710905  TePapa: 2012  Trove: 963006  ULAN: 500006930  VIAF: 56672964   WorldCat (עם VIAF): 56672964 
"אי נוחות של אנין טעם", דיוקן עצמי משנת 1787, הראה שהוא יכול לכוון את הקריקטורות שלו כלפי עצמו.
רולנדסון בעבודה בשלהי חייו, צייר על ידי ג'ון תומאס סמית'
"גני ווקסהול (אנ')" (1785). שתי הנשים במרכז הן ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר, ואחותה ליידי דנקנון. האיש שיושב ליד השולחן משמאל הוא סמואל ג'ונסון, עם ג'יימס בוזוול לשמאלו ואוליבר גולדסמית' לימינו. מימין השחקנית והסופרת מרי רובינסון (אנ') עומדת לצד הנסיך מוויילס, לימים ג'ורג' הרביעי.
1450-1459 לפנה"ס

שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1459 - 1450 לפני הספירה
אירועים ומגמות

1458 לפנה"ס - המלכה חתשפסות נפטרה.
1457 לפנה"ס - תחותמס השלישי מוביל את ההתרחבות הטריטוריאלית הגדולה ביותר של האימפריה המצרית מזרחה עד הפרת.
1457 לפנה"ס - הצבא המצרי כובש את עזה. בנוסף, לאחר מצור של שבעה חודשים הצבא המצרי כובש גם את העיר מגידו.
1456 לפנה"ס - קרב מגידו מונצח במקדש אמון בכרנך.
1451 לפנה"ס - תחותמס השלישי החל קמפיין צבאי באזור רצועת החוף של ארץ ישראל אשר במסגרתו כבשו צבאותיו את כל הנמלים הפיניקים.
1450 לפנה"ס - המיקנים כובשים את אזורי החוף לאורך הים האגאי.
1450 לפנה"ס - המיקנים הקימו את עיר המסחר מילטוס.
אנשים משמעותיים

חתשפסות, פרעונית מצרית של השושלת ה-18.
תחותמס השלישי, פרעה מצרי, של השושלת ה-18.
| עשורים במאה ה-15 לפנה"ס |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1490–1499 לפנה"ס • 1480–1489 לפנה"ס • 1470–1479 לפנה"ס • 1460–1469 לפנה"ס • 1450–1459 לפנה"ס • 1440–1449 לפנה"ס • 1430–1439 לפנה"ס • 1420–1429 לפנה"ס • 1410–1419 לפנה"ס • 1400–1409 לפנה"ס • >> |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תבליט ממקדש כרנך המתאר את תחותמס השלישי משסע את אויביו הכנענים שנשבו בקרב מגידו
פרשת יון בוגזה

בתקופת מלחמת העולם השנייה, ברומניה, יון בוגזה (ברומנית: Ion Bogza), סגן במילואים בצבא רומניה, נעצר ונשפט באשמת העברת סיוע כספי ליהודים רומנים שהוגלו למוגילב-פודולסקי בטרנסניסטריה.
הרקע

בשנת 1940 אילצה ברית המועצות את ממשלת רומניה להוציא את המנהל והצבא שלה מחבלי בסרביה וצפון בוקובינה. לפני יציאתם ניהלו הרומנים מדיניות אנטישמית, שנועדה לשדוד את רכוש יהדי רומניה, לסלק אותם ממקומות עבודתם, להציק להם ולגרום לכך שיהגרו מרומניה. לצבא הרומני, הנסוג מפני הצבא הסובייטי, ניתנו הוראות לסייע לאזרחים מקומיים שירצו לנוס מפני הסובייטים, אך לא ליהודים. לכן יהודים מקומיים רבים ביטאו את שמחתם עם יציאת הרומנים וכניסת הצבא הסובייטי. כעבור שנה פלשו הרומנים, יחד עם גרמניה הנאצית, לשטחי ברית המועצות וכבשו בחזרה את בסרביה וצפון בוקובינה. השלטון הרומני, בהנהגת יון אנטונסקו, החליט לגרש את כל יהודי בסרביה ובוקובינה לטרנסניסטריה. הגירוש בוצע באכזריות רבה, תוך רציחתם של רבים ושדידת כל רכושם של היהודים המגורשים.
העובדות הידועות

על פי דו"ח משטרתי מ-28 במרץ 1942 ידוע שב-20 במרץ 1942 שוטר ממחלקת החקירות של משטרת יאשי קיבל הודעה מבעל התפקיד האחראי בהנהלת מסילות הרכבת, שברכבת לדורוחוי נמצא תיק ובו 41 מעטפות עם כספים המיועדים ליהודים במוגילב-פודולסקי. התיק נמסר למחלקת האבדות של תחנת הרכבת ומשם נלקח על ידי יון בוגזה, סגן במילואים ומפקח משטרה לשעבר, במטרה להעבירו לתעודתו.
השוטר שקיבל את ההודעה, הבין שבעל התיק מעביר כספים ליהודים שהוגלו למוגילב-פודולסקי, איתר אותו ועקב אחריו עד לבית מלון "דסקלסקו" (Dăscălescu). הידיעה הועברה למפקדת המשטרה וזאת יזמה פשיטה על המלון, במהלכה נעצר יון בוגזה כשברשותו מכתבים אותם ניסה להשמיד כשנעצר, וכן סכום של קרוב ל-363,500 לאי. הקצין הועמד למשפט בפני בית דין צבאי של הקורפוס השלישי, כשהמכתבים והכסף מוגשים כראיות במשפטו.
תוצאות המשפט וגורלו של יון בוגזה לא נודעו.
המצב בטרנסניסטריה ובמוגילב-פודולסקי

המגורשים הרבים (כמאתיים אלף בני אדם) קובצו בטרנסניסטריה, חבל ארץ עני ומוזנח במערב אוקראינה שכבשו הנאצים, שנמסר לרומנים במסגרת הסכמי טירספול וטיגינה; החבל נועד לשמש כארץ גזרה ליהודים: ללא אמצעי מחייה, ללא מקומות מגורים ראויים וללא כסות לגופם בחורף הקשה של 1941 בטרנסניסטריה. רבים מתו בצעדות המוות תוך כדי מסע הגירוש, ובהמשך מתו במחנות בהמוניהם ממחלות והיעדר מים ומזון בסיסי. היו מקרים מתועדים בהם אסירים ניזונו מגופות של מתים. חלק מיהודי דורוחוי וסביבתה גורשו למוגילב-פודולסקי, שם האוכלוסייה היהודית מנתה יותר ממחצית תושבי העיר, והשלטונות הנאציים הקימו גטו סגור ממנו נשלחו בקביעות יהודים אל מותם במחנות השמדה. בדורוחוי, שלא הייתה חלק מבסרביה, אלא מרומניה גופא, צופפו לפני המלחמה כ-12,000 יהודים, חלקם בני העיר וחלקם מגורשים מהיישובים הקטנים שבסביבה; בנובמבר 1941 גורשו 9,864 מהם אל מוגילב-פודולסקי וביוני 1942 גורשו עוד 450. 4,534 מסך כל מגורשי דורוחוי וסביבתה נרצחו בטרנסניסטריה. בדצמבר 1943, ככל שהסובייטים החלו להתקרב לנהר הבוג, השלטונות הרומניים הכריזו שיהודי דורוחוי הוגלו בטעות, כי לא היו חלק מיהדות בסרביה, אלא מרומניה גופא, ואז 5,600 מהם הושבו לטריטוריה הרומנית.
יתר יהודי רומניה, שגורלם היה פחות מר, ניסו בדרכים שונות לסייע למגורשים, אך השלטונות אסרו תחילה כל הגשת סיוע והענישו בחומרה ניסיונות כאלה. ההערכות הן שהכספים שנשא יון בוגזה נשלחו על ידי בני משפחתם של הגולים שנשארו בדורוחוי, על מנת לסייע למגורשים לשרוד.
פעולות סיוע נוספות

הרב הראשי של יהדות רומניה, אלכסנדרו שפרן, פנה אל המלכה האם, אלנה, נסיכת יוון ומלכת רומניה וביקש את עזרתה בקבלת רשות להגיש סיוע ליהודים המגורשים. המלכה פנתה למיכאי אנטונסקו, שר החוץ הרומני, אך האישור הסופי ניתן על ידי הגנרל יון אנטונסקו, "מנהיג" רומניה בזמן מלחמת העולם (שניהם נשפטו לימים והוצאו להורג על שיתוף פעולה עם האויב הנאצי, ורצח עם). הוועד היהודי האוטונומי לסיוע, שהוקם על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט למתן סיוע לקורבנות אותו פוגרום בינואר 1941, הוסמך להמשיך בפעילות ולהגיש סיוע גם למגורשים.
במכתב שנשלח למושל טרנסניסטריה פורטו התנאים בהן תאופשר הגשת העזרה: הכסף יופקד בחשבון של מושל טרנסניסטריה בבנק הלאומי הרומני בבוקרשט, במטבע מקומי, לפי שער החלפה מאוד מקפח (בטרנסניסטריה השתמשו במטבע גרמני), מרק אחד תמורת 60 לאי. הרב שפרן ארגן מסע הסברה בין הקהילות היהודיות ברחבי רומניה, במטרה לגייס תרומות מהיהודים להקלה על אחיהם המורעבים ומעונים למוות בטרנסניסטריה, למרות שמצב כולם התדרדר במהירות, גם הם נרדפו והוטלו עליהם גזרות רבות.
כדי לדעת מה הצרכים הדחופים ובמה נדרש לסייע לאסירי המחנות בטרנסניסטריה, ביקשו יהודי רומניה לאפשר למשלחת שלהם לצאת לשם. האישור עוכב חודשים רבים בגלל התנגדות המושל הצבאי של החבל - גאורגה אלקסיאן (שהוצא אף הוא להורג ביחד עם 2 האישים דלעיל ועם ראש הז'נדרמריה, כפושעי מלחמה). המשלחת יצאה לבסוף רק כעבור שנה, בין 31 בדצמבר 1942 ל-16 בינואר 1943. המשלחת נוכחה במצב הנורא בו חיו 72,214 שורדים יהודים, ומצאה שם כחמשת אלפים ילדים יתומים משני הוריהם החיים בתנאי תת-תזונה איומים, ללא נעליים ובלי מחסה מפני הקור, לבושים בקרעי בגדים. מששבה המשלחת הוחל לגייס במרץ ולשלוח עוד עזרה. בדו"ח מ-19 בנובמבר 1943 מפורט שעד אותו מועד נשלחו לטרנסניסטריה קרוב לשמונים מיליון לאי לשיפור התנאים בבתי תמחוי, בתי יתומים ובתי זקנים. יחד עם זה תרמו יהודי רומניה עוד שלושים מיליון לאי למצרכי מזון עבור בתי התמחוי. כן נאספו מהקהילות בגדים משומשים, הנעלה ושמיכות בערך של כמאתיים מיליון לאי לאסירי טרנסניסטריה, ובנוסף להם נשלחו גם תרופות בשווי 14,458,372 לאי. הסכום הכולל של הסיוע עד לאותו יום היה 508.969.516 והמשלוחים נמשכו גם לאחר מכן, עד מרץ 1944, כשחזית הקרבות הגיעה לטרנסניסטריה.
במקביל לסיוע הכללי, הועברו ליהודי טרנסניסטריה סכומי כסף נוספים, שנאספו בכל מיני דרכים-לא-דרכים, ובחלקם נשלחו בצורה לא חוקית על ידי שליחים כדוגמת יון בוגזה. ועדה אד הוק שכללה, בין היתר, את מישו בנבניסטי, ז'אק רוזנצוויג, ישראל לבנון, יצחק ארצי ואחרים, הצליחה להעביר מכספי קרן ההצלה והעזרה שנוצרה ממגבית תרומות שגויסו בארץ ישראל.
המקרה של יון בוגזה לא היה יחיד מסוגו - עורך הדין פנאיט פנאיטסקו מדורוחוי, שהיה קצין במילואים, העביר אף הוא כספים ותרופות ליהודי דורוחוי שהגיעו ממוגילב-פודולסקי, כשהוא נעזר במורה נאיה נמציאנו. כך פעלו גם סגן-משנה ולאד באיקו ופטרו מורארו, כשהאחרון שילם על כך ביוקר, משום שהלשינו עליו כשחזר, נשפט ונידון למאסר. קולונל אלכסנדרו מרינו נסע לגטו מוגילב-פודולסקי ביוזמתו וחילק שם מכספו הפרטי ליהודים שהכיר וגם לכאלה שלא הכיר.
קלרנס מדוז

קלרנס ווטסון מדוז (באנגלית: Clarence Watson Meadows;‏ 11 בפברואר 1904 –  12 בספטמבר 1961) היה פוליטיקאי אמריקאי מוירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של מדינתו בשנים 1937–1942, וכמושל וירג'יניה המערבית ה-22 בשנים 1945–1949, ראשון מושלי המדינה שנולד במאה ה-20.
ראשית חייו

קלרנס מדוז נולד וגדל בעיר בקלי שבווירג'יניה המערבית, כבנם של איזידור מדוז ושל אידה סנו (לבית ויליאמס) או'דל. כנער הוא הראה תשוקה לנאום בציבור, והוריו ניסו לכוון אותו לקריירה ככומר בפטיסטי. עם זאת מדוז נמשך למשחק, ולאחר שקיבל תואר מאוניברסיטת וושינגטון ולי, הוא נעשה פעיל בלהקת התיאטרון של עיר הולדתו.
קריירה

ב-1927 קיבל מדוז תואר במשפטים מאוניברסיטת אלבמה, ולאחר מכן נכנס לקריירה פעילה בפוליטיקה. ב-1930 נבחר מדוז למשרה הציבורית הראשונה שלו, ונכנס לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית לתקופת כהונה אחת. הוא בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, ותחת זאת התמודד בהצלחה על משרת התובע של מחוז ראלי. ב-1934 נשא מדוז לאישה את ננסי מייסי, ולשניים נולדו ארבע בנות.
ב-1936 נכנס מדוז לפוליטיקה המדינתית, ונבחר לראשונה מבין שתי תקופות הכהונה שלו לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה המערבית. בשל כנותו ויושרו, הוא היה לאחד הפוליטיקאים המכובדים במדינה. ב-1942 הוא קיבל מינוי של שופט בסבב השיפוט העשירי של המדינה.
מושל וירג'יניה המערבית

כשהוא ניהל מסע בחירות מודרני, שכלל מערך מסודר של הופעות ברדיו, נבחר מדוז בקלות ב-1944 למשרת מושל וירג'יניה המערבית. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הוא זכה ב-52 מתוך 55 מחוזות המדינה. הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות בהפרש של 64,000 קולות את מועמד הרפובליקנים ד. בון דוסון. בחירתו התקבלה בברכה, ואף חוגי האופוזיציה שיבחו אותו כפי שהופיע במאמר מערכת בעיתון בעל נטייה לרפובליקנים שבו הוא תואר כ"פקיד ציבור מצפוני, ישר ואמין".
ביום השבעתו כמושל, מינה מדוז את אוקיי פטסון לתפקיד החדש שנוצר אז, העוזר הניהולי. ארבע שנים לאחר מכן יחליף פטסון את מדוז בכס המושל. כמושל, כללו סדרי העדיפות שלו שיפור יחסי העבודה בענף הפחם, הרחבת ההנגשה לחינוך איכותי, ושיפור מערכת התחבורה לאזורים המבודדים מבחינה גאוגרפית במדינה. מדוז גילה עניין רב בשיפור מערכת בתי הספר הציבוריים ועד מהרה הציג חקיקה שקראה להעלאה של 30 דולר לחודש בשכר המורים, עם העלאה נוספת עתידית שהובטחה. הוא גם מינה את ד"ר ג'ורג' ד. סטרייר מקולומבוס, אוהיו לנהל מחקר מעמיק של מערכת החינוך המדינתית. שנתיים לאחר מכן הוצג דוח סטרייר, שקרא להגדלת המימון לחינוך באמצעות הערכות הוגנות יותר של מיסי הרכוש.
מדוז גם הבין את חשיבות שיפור מערכת התחבורה. בנובמבר 1947 הוא חנך את נמל התעופה של העיר צ'ארלסטון. "היום, נפתח לב ליבה של וירג'יניה המערבית אל העולם", הוא אמר בטקס החנוכה. בשנה שלאחר מכן הוא הציע הנפקת איגרות חוב בהיקף של 50 מיליון דולר לסלילת כבישים "מהחווה אל השוק", הצעה שאושרה על ידי ציבור הבוחרים.
אחד מצעדיו האחרונים של מדוז כמושל הייתה קריאתו לבניית בניין חדש למשרדי המדינה כתחליף לשטחים השכורים המפוזרים שעלותם השנתית הגיע לכ-100,000 דולר. הבניין, שכיום ידוע כבניין מספר 3, עוצב על ידי קאס גילברט הבן, בנו של האדריכל שתכנן את קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית המקורי, והוא השני במשמעותו האדריכלית רק לבניין הקפיטול הסמוך. מדוז גם המליץ על העלאת שכר לכל עובדי המדינה כדי לעודד אותם לא לפרוש ממשרותיהם לטובת משרות בשכר גבוה יותר במגזר הפרטי.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, שב מדוז לעיסוקו בעריכת דין. ב-1957 הוא פרש לפלורידה, וסייע לדמוקרטים במדינה זו במערכות הבחירות שלהם.
קלרנס מדוז נפטר בקליפטון פורג' שבווירג'יניה ב-12 בספטמבר 1961, בעת ששהה שם בביקור משפחתי. הוא נטמן בקליפטון פורג', אך שנה לאחר מכן הוא נטמן מחדש בבית הקברות ויילדווד שבבקלי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1708-1709
הטבח בגאלאץ

הטבח בגאלאץ הוא מעשה טבח של מאות יהודים שהתרחש בגאלאץ, רומניה, ב-30 ביוני 1940.
הרקע לטבח

בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות תבעה באולטימטום מרומניה לפנות את צבאה ומוסדות השלטון שלה מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נכנעה לתביעה וצבאה נסוג מאזורים אלה. יחד עם הצבא נסוגו גם תושבים מקומיים שחששו מהשלטון הסובייטי החדש. בנוסף, היו רבים שניצלו את ההזדמנות כדי לבחור באיזה מדינה לחיות, בברית המועצות הקומוניסטית או ברומניה האנטישמית. תנועת רבה של היוצאים אל המחוזות האלה הצטלבה בתנועה רבה לא פחות של העוזבים את המחוזות האלה. בין היוצאים אל המחוזות, שעמדו לעבור לשלטון ברית המועצות, בלט מספרם הגדול של היהודים העניים, שמאסו באנטישמיות הרומנית וקיוו לחיים טובים יותר מעבר לגבול.
גאלאץ, עיר רומנית, הגדול בנמלי הדנובה וצומת מרכזי של דרכים בקרבת הגבול החדש עם ברית המועצות, היוותה מקום ריכוז למסות העוברים לשני הכיוונים.
אירועי הטבח

אין דיווח מדויק על המתרחש, אך משערים שיחידות הצבא שנסוגו מבסרביה, דרך גאלאץ, כעסו בראותם את המוני האנשים המנסים להגיע למקום ממנו גורשו והגיבו על כך בירי על ההמון.
בדו"ח שנשלח למטכ"ל הרומני ביום הטבח צוין שנורו אנשים שברחו משמירה. בהודעה רשמית, שהוציאו השלטונות הרומניים, נטען שכאלפיים איש, שהמתינו תחת שמירה למעבר לצד הסובייטי, התמרדו משום שלא ניתן להם לעבור מהר. לטענת השלטונות הם ניסו לברוח מהמשמר והחיילים פתחו עליהם באש בגלל סירובם להישמע להוראות וגם מפני ש"השיבו אש" (טענה זו צצה רק בהודעה המאוחרת).
לדברי עד ראייה יהודי, ברחוב הרכבת וברחוב הנמל שכבו מאות יהודים מתים. הערכות נעות סביב 400 נרצחים, אך המספר המדויק מעולם לא נודע. הנרצחים היו יהודים מקרב יהדות בסרביה, יהדות שזמן קצר לאחר מכן הושמדה כמעט כליל, לכן הטבח בגאלאץ נבלע ולא בלט על רקע שואת יהודי בסרביה.
גם במקרה זה, כמו בפרעות דורוחוי לפניו ופרעות יאשי מאוחר יותר, איש לא נענש על ידי השלטונות.
פרסום האירוע

הטבח בגאלאץ זכה לפרסום בשידורי רדיו מוסקבה, רדיו קייב ורדיו בודפשט וגם בעיתונות הארץ ישראלית. המקרה חייב הודעה רשמית, אך העיתונות הרומנית המצונזרת המעיטה בחשיבות המקרה. הגדיל לעשות עיתון שהופיע בגאלאץ, שקרא לקוראיו "שלא להאמין לשמועות מעוררות חרדה". העיתון התייחס אל מקרה זה כמקרה בודד ומצער.
זה היה פרסום מועט וחסר, אך עצום ביחס להשתקה המוחלטת של פרעות דורוחוי שנודעו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, הוצאת יד ושם.
הערות שוליים

↑  ידיעה חדשותית, דבר היום - תהפוכות רומניה, דבר, 9 באוקטובר 1940
הפירמידות של גוימאר

| --- | --- |

 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  http://www.piramidesdeguimar.net/ 
 מיקום
 מדינה:  ספרד 
 קואורדינטות:  28°19′15″N 16°24′49″W﻿ / ﻿28.320833333333°N 16.413611111111°W﻿ / 28.320833333333; -16.413611111111
  (למפת האיים הקנריים מוגדלת) לאס פאלמאס סנטה קרוס דה טנריפה  ארסיפה פוארטו דל רוסריו האוקיינוס האטלנטיהפירמידות של גוימאר(למפת האיים הקנריים רגילה) לאס פאלמאס סנטה קרוס דה טנריפה  ארסיפה פוארטו דל רוסריו האוקיינוס האטלנטיהפירמידות של גוימאר
 
אחת מהפירמידות של גוימאר
הפירמידות של גוימאר נמצאות בכפר גוימאר (Güímar) שעל החוף המזרחי של האי טנריפה השייך לקבוצת האיים הקנריים בספרד.
מדובר בסדרה של פירמידות שבסיסן מלבני והבנויות מחמש מדרגות ושיש להן דמיון מוחשי לפירמידות של המאיה והאצטקים במקסיקו.
היסטוריית המחקר

אדמתם של האיים הקנריים טרשית וזרועה סלעי לבה, במשך שנים איכרים מקומיים סיקלו אבנים וערמו אותן בקצות שדותיהם. תהליך זה היה מנהג נפוץ באיים הקנריים. דיווחים של המקומיים ותמונות ישנות מראים כי היו פירמידות כאלו במקומות רבים על האי, אך רובן נהרסו משום שהיו חסרות תועלת ובאבן נעשה שימוש כחומר בניין זול. בגוימאר עצמו היו תשע פירמידות שמתוכן נותרו רק שש.
ב-1991 בדק החוקר הנורווגי הנודע תור היירדאל את הפירמידות וגילה כי לא ייתכן שמדובר בערמת אבנים אקראית. כך למשל על האבנים שבצלעות הפירמידה יש סימנים ברורים של סיתות, האדמה שעליה נבנתה הפירמידה עברה לפני כן יישור, ומקורן של האבנים מהן בנויה הפירמידה הוא בסלעי לבה ולא מהשדות הסמוכים. היירדאל גם גילה כי לכיוון שבו בנויות הפירמידות יש משמעות אסטרונומית. ביום של נקודת ההיפוך של הקיץ (היום הארוך ביותר) ניתן לראות שקיעה כפולה מפסגת הפירמידה הגדולה ביותר – השמש שוקעת מאחורי פסגת הר גבוה, עוברת אותה, מופיעה שנית ושוקעת מאחורי הר נוסף פעם שנייה. לכל הפירמידות יש מדרגות בצדן המערבי. בקצה המדרגות ניתן לראות את זריחת השמש בבוקר של נקודת ההיפוך של החורף.
במשך שנים רבות החזיק היירדאל בתאוריה כי היה קשר בין מצריים הקדומה לבין תרבויות דרום אמריקה, בניית פירמדות המשותפת לשתי התרביות היו אחת ההוכחות המרכזיות לדעתו לתיאוריה זו.
ב-1970 היירדאל הראה כי ניתן לשוט מצפון אפריקה לאיים הקריביים בספינה העשויה קני גומא שנבנתה לפי ציורים מצריים קדומים ובשיטות הספנות הקדומות, כשהפליג ממרוקו לברבדוס על ספינת הפפירוס "רע 2".
היירדאל פיתח תאוריה לפיה היו האיים הקנריים בסיסים למסחר קדום בין אמריקה לים התיכון. ואכן הנתיב המהיר ביותר בין שני העולמות עובר דרך האיים הקנריים, ואף כריסטופר קולומבוס עשה בו שימוש והפרמידות של גוימאר שימשו תימוכין לתאוריה זו.
עם זאת, היירדאל לא הצליח לגלות את גילן של הפירמידות או לענות על השאלה מי בנה אותן.
הגואנצ'ים (Guanches) – התושבים המקוריים של האיים הקנריים – חיו במערה מתחת לאחת הפירמידות, מה שמעיד שהפירמידות נבנו אחרי תקופתם. הגואנצים עצמם חסרו כלי מתכת ולא נראה שהיו יכולים לסתת את אבני הלבה הקשות.
כמו כן, עד לכיבוש הספרדי במאה ה-15 גוימאר היה משכנו של אחד מעשרת ה"מנסיס" (menceys מלכים) של טנריפה.
לפי דיווחו של פליניוס הזקן, האיים הקנריים היו בלתי מיושבים בזמנו של חנון הספן (בערך 600 לפני הספירה)' אך היו בהם הריסות של מבנים גדולים ולכן ניתן לייחס את בניית הפרמידות לתקופה קדומה יותר, כלומר הפיניקים או הפרעונים עצמם.
המעבר מחוף היבשת הקרוב ביותר, דרום מרוקו, קשה למדי בשל זרמי הים, ונוח יותר להגיע מאירופה ומאזור הים התיכון.
בעקבות מאמציו של היירדאל ותמיכה כספית של הנורווגי פרד אולסן נפתח לציבור ב-1998 הפארק האתנולוגי של הפירמידות של גוימאר. הפארק משתרע על שטח של 65,000 מ"ר וכולל מרכז מבקרים שבו תיאור מסעותיו של היירדאל והתאוריות שלו בדבר הפירמידות. שני ביתנים מכילים תצוגות הקשורות להיירדאל ודגמים של ספינותיו ובהם שחזור בגודל מלא של "רע 2".
מחקרים ארכאולוגיים והיסטוריים מאוחרים יותר הראו כי הפרמידות נבנו במאה ה-19 ככול הנראה על ידי בעל האחוזה המקומי והם אינם אנדרטה לספנים זרים אלא ליכולותיהם וחזונם של תושבי האיים הקנריים עצמם.
הערות שוליים

↑  Gomes &Mederos, EL COMPLEJO DE LAS MORRAS DE CHACONA
(GÜÍMAR. TENEFUFE): RESULTADOS DEL PROYECTO
DE INVESTIGACI~N
↑  María de la Cruz Jiménez Gómez, Juan Francisco Navarro Mederos, The Morras de Chacona complex (Güimar, Tenerife)
results of the research project, XII Colloquium on Canarian-American History : (1996) / coord. by Francisco Morales Padrón, Vol. 1, 1998
הפירמידות של גוימאר
מתיו נילי

מתיו מנספילד נילי (באנגלית: Matthew Mansfield Neely;‏ 9 בנובמבר 1874 –  18 בינואר 1958) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-21 בשנים 1941–1945. לפני ואחרי תקופת כהונתו כמושל, כיהן נילי בשתי תקופות כהונה נפרדות בבית הנבחרים של ארצות הברית ובשלוש תקופות כהונה נפרדות בסנאט של ארצות הברית. בכך הוא היחידי מבין מושלי וירג'יניה המערבית שכיהן גם בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. הוא גם היחידי מבין נציגי המדינה בסנאט שכיהן בשני המושבים שלה בו.
ראשית חייו

מתיו נילי נולד בעיירה גרוב שבווירג'יניה המערבית, כבנם של אלפרד ניולון נילי ושל מרי מרתה (לבית מוריס) נילי. אביו היה חוואי ורופא כפרי. משפחת אימו הייתה קשורה למשורר רוברט ברנס. הוא למד בקולג' סיילם בווירג'יניה המערבית, כיום אוניברסיטת סיילם, אך לא סיים את לימודיו לתואר. עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי. לאחר המלחמה הוא סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית. ב-1903 נשא נילי לאישה את אלברטה רמייג'. נילי החל לעסוק בעריכת דין בעיר פיירמונט, וב-1908 נבחר כראש העיר שלה.
קריירה פוליטית

ב-1913 נבחר נילי בבחירות ביניים כנציג וירג'יניה המערבית בבית הנבחרים של ארצות הברית כמחליפו של ג'ון ויליאם דייוויס שהתפטר אז כדי לכהן כפרקליט המדינה של ארצות הברית. לאחר מכן הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים ב--1914, 1916 ו-1918. ב-1920 הוא נוצח בשל זיקתו למדיניות של הנשיא וודרו וילסון.
ב-1922 נבחר נילי לראשונה מבין תקופות הכהונה שלו בסנאט של ארצות הברית. בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט ב-1928 הוא נוצח. ב-1930 הוא התמודד ונבחר למושב השני של וירג'יניה המערבית בסנאט, וב-1936 נבחר לתקופת כהונה נוספות במושב זה. ב-1940 הוא נבחר כמושל וירג'יניה המערבית, והתפטר מכהונתו בסנאט.
עד מהרה התחרט נילי על החלטתו להיבחר כמושל, ושקל ברצינות להתפטר מתפקידו ולהתמודד שוב בבחירות לסנאט של 1942. בשלב מאוחר יותר בחייו הוא הביע חרטה עמוקה על כהונתו כמושל. עם תום כהונתו כמושל ב-1945, הוא התמודד בבחירות למושבו הקודם בבית הנבחרים ונבחר, אך בבחירות של 1946 נוצח. כאשר זכה נילי במועמדות הדמוקרטים למשרת המושל ב-1940 כאשר עדיין כיהן כסנאטור, הפלגנות במפלגה הדמוקרטית באה שוב לידי ביטוי במאבק למינוי מחליפו של נילי בסנאט. כמושל היוצא, מינה הומר הולט לאייש את המושב בסנאט את קלרנס א. מרטין, בעוד שנילי, כמושל הנכנס, מינה את ג'וזף רוזייר, נשיא הקולג' המדינה של פיירמונט. מינוי מסוג זה נעשה על ידי המושל, כך שהסוגיה הייתה תלויה ברגע המדויק בה חדל נילי לכהן כסנאטור והיה למושל. הפילוג בין השמרנים ובין הליברלים במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה המערבית התרחב עוד יותר כאשר הסנאט אישר לבסוף את כהונתו של רוזייר לאחר התלבטות ממושכת.
ב-1948 נבחר נילי שוב לסנאט, והחל את תקופת כהונתו השלישית הבלתי רצופה בו. הוא כיהן בסנאט עד למותו ב-1958.
כסנאטור הציע נילי את הצעת חוק "מחלקת השלום" (Department of Peace) ב-1935. הוא שב והגיש את הצעת החוק גם ב-1939. ב-1937, יחד עם הסנאטור הומר בון ועם חבר בית הנבחרים וורן מגנוסון, הוא הגיש את הצעת חוק המכון הלאומי לסרטן שנחתם באוגוסט אותה שנה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
נילי היה איש סיעת תומכי הניו דיל במפלגה הדמוקרטית. הוא תמך בעבודה מאורגנת ובזכויות האזרח. במהלך תקופות כהונתו בסנאט בשנות ה-30 הוא קידם חקיקה נגד מעשי לינץ', אך חקיקה זו לא עברה. ב-1956 הוא לא חתם על המניפסט הדרומי (אנ'), אף על פי שבווירג'יניה המערבית הונהגה הפרדה גזעית בבתי הספר בתקופה שלפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך הוא לא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 (אנ'). כאשר שב נילי לסנאט לאחר כהונתו כמושל ולאחר תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, הוא איבד את מעמדו הבכיר, אם כי היו לו ידידים רבים בקרב הסנאטורים הבכירים. הוא מונה כיושב ראש ועדת מחוז קולומביה של הסנאט, שם הוא היה לתומך בולט ב"שלטון בית" למחוז, וקרא למעשה שממשלת המחוז תועבר לרוב של האזרחים האפרו-אמריקאים שלו. כמה שנים לאחר מותו עבר החוק לשלטון בית במחוז על ידי שני בתי הקונגרס.
מותו

מתיו נילי נפטר בוושינגטון די. סי. ב-18 בינואר 1958, בעת שכיהן בסנאט. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבפיירמונט, וירג'יניה המערבית.
כמי שבמשך כל הקריירה הפוליטית שלו נודע כנואם מוכשר, ייסדה אוניברסיטת המדינה של פיירמונט לכבודו תחרות נאומים שמתקיימת מדי שנה. נכדו, ריצ'רד נילי (אנ'), היה סופר ופוליטיקאי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1707-1708