stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה (מטוס)
"אריה"

מלחמת יום הכיפורים הפסיקה את עבודת הצוות, וזו חודשה רק ב-1974. אז נבנה צוות חדש, והוחלט ששמו של המטוס החדש ייקרא "אריה". במקביל הוחל בגישושים לקראת רכישת מטוס קרב חדיש מתוצרת ארצות הברית: F-14 טומקט, F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון או F-17, שהתפתח מאוחר יותר להיות מטוס ה-F/A-18 הורנט. עבודת התכנון הייתה צריכה להציג מטוס שיהיה טוב יותר ממטוסים אלה.
השלב הראשון בתוכנית היה, כאמור, פיתוח מטוס הכפיר. על בסיס תכנון זה, הוחל בתכנון האריה. הסתבר שלא די בהתקנת מנוע משוכלל יותר לכפיר, ויש צורך בתכנון מטוס חדש לגמרי, אך מכל מקום נותרו בתכנון יסודות רבים ממטוס הכפיר, ובעיקר כנפי דלתא וכנפוני קאנארד. הצוות הציג כמה אפשרויות תכנוניות, שכללו שינוי בזווית המשיכה של הכנפיים, כונסי אוויר בתצורות שונות, וסוגים שונים של הגאי כיוון.
ה"אריה" היה אמור להיות חדשני במיוחד בתחום האוויוניקה. התכנון היה לצייד את המטוס במערכת בקרת טיסה ממוחשבת, הקרויה טוס-על-חוט (Fly By Wire), שהייתה אז מערכת חדשנית מאוד, ורק יצרניות המטוסים הגדולות ביותר החלו להתנסות בהתקנתה.
בשנת 1975 הסכימה ארצות הברית לספק לישראל מטוסי F-15. משימתם המוגדרת של מטוסים אלה הייתה עליונות אווירית, ולפיכך שונה ייעודו של מטוס ה"אריה" המתוכנן: מעתה נדרשה למטוס יכולת תקיפת מטרות קרקעיות, תוך חדירה לעומק שטח האויב ופעולה בשטח מוגן על ידי טילים נגד מטוסים. במקביל, היה המטוס אמור להיות בעל יכולת להגן על שמי המדינה מפני חדירת מטוסי אויב, ולהתגונן מהם גם בעת תקיפת מטרות קרקע. כדי לאפשר למטוס לבצע את משימתו, תוכננו לו מערכות אוויוניקה מתקדמות, שנועדו לזיהוי המטרות בכל מזג אוויר ובכל שעות היממה, וכן מערכות לחימה אלקטרונית מתקדמות. מערכת ייחודית וחדשנית שתוכננה למטוס הייתה, כאמור, כוונת קסדה; זאת, עשר שנים לפני שמערכת כזו הותקנה במטוס קרב כלשהו בעולם.
תא הטייס של ה"אריה" היה מתקדם מאוד, וכלל תצוגה עילית, מסך מכ"ם, ומוט היגוי מרכזי. ל"אריה" נועדה להיות חופת בועה שהייתה אמורה לאפשר לטייס ראות מצוינת לכל הכיוונים, בדומה לחופה המותקנת במטוסי F-16. חימוש המטוס היה אמור לכלול תותח 30 מ"מ, טילי אוויר אוויר, ויכולת לשאת עד 7 טון של פצצות ונשק מונחה.
צוות הפיתוח התלבט בשאלה האם לתכנן את ה"אריה" כמטוס דו מנועי או חד מנועי. הצוות התלבט גם בשאלת המנוע המתאים למטוס. שתי האפשרויות העיקריות היו מנוע פראט אנד ויטני F-100, מנוע ה-F-15, או ג'נרל אלקטריק F-404, מנוע ה-F-18.
צוות שמנה קרוב ל-100 מהנדסים עבד על פיתוח ה"אריה". הוצעו יותר מ-30 תצורות שונות. לוח הזמנים קבע שעד אמצע 1979 יסתיים הפיתוח הראשוני. עד אז צריך היה להתקבל האישור לעבור לפיתוח ממשי. עד סוף אותה שנה היה אמור להמריא אב הטיפוס הראשון. התכנון היה להתחיל לספק את המטוסים לחיל האוויר בסוף שנת 1983, ולהשלים ייצור של מאה מטוסים עד סוף 1985.
ביטול התוכנית

התעשייה האווירית קידמה את פרויקט האריה, אך חיל האוויר בראשות מפקדו אז, אלוף בני פלד, התנגדו בתוקף לאריה וטענו שתחזיותיהם של אנשי התעשייה האווירית שהאריה טוב מה-F-16 מוגזמות ולא ריאליות. לטענת אנשי התעשייה האווירית, מטוס ה"אריה" היה בעל תכונות חמקנות שלא היו למתחרהו האמריקני, שיכולות תקיפת מטרות הקרקע שלו טובות בהרבה מאלה של ה-F-16, ושמערכות הלוחמה האלקטרונית שלו יהיו גם הן טובות בהרבה.
ב-10 במאי 1976 הבהיר בני פלד באופן חד משמעי כי חיל האוויר מעדיף את מטוס ה-F-16. הוא טען שאין תקציב מספיק לפיתוח המטוס, שארצות הברית אינה מוכנה למכור לישראל את המנועים המבוקשים, ומנגד מוכנה ארצות הברית למכור לישראל מטוסי F-16. בסוף 1976 הופסקה התוכנית.
למרות פיזור צוות הפיתוח, המשיך צוות מצומצם לעבוד על הפרויקט במינון נמוך ובעיתונות המשיכו להופיע כתבות שישראל מתכננת לייצר את מטוס האריה כחלופה ל-F-16. בסוף 1977, לאחר המהפך, התעורר לחץ, בין השאר מצד משה ארנס ויוסף רום להמשיך בייצור האריה. בתחילת 1978 התקיימו דיונים בוועדה משותפת לוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת על המשך ייצור האריה. הוועדה הגיעה למסקנה שייצור המטוס תעלה מאות מיליוני דולרים יותר מרכישת מטוסים מארצות הברית וכי לא ניתן לממן את הפער מתקציב הביטחון אלא מתקציב הפיתוח, דבר שיחייב דחיית פרויקטי פיתוח אחרים.
התעשייה האווירית בדקה גם אפשרות לייצר את ה"אריה" כיוזמה משותפת של ישראל ושל איראן של השאה, אך המהפכה האיראנית קטעה את הניסיון. בתעשייה האווירית הבינו מעזר ויצמן שהסיכוי היחיד להמשיך את התוכנית הוא להציע את המטוס כגרסה חד-מנועית קטנה וזולה שתוכל להחליף את מטוסי ה-A-4 סקייהוק ומטוסי הכפיר. זו הייתה תחילת פרויקט הלביא.
ראו גם

אריה (ספינה) - פרויקט תכנון כלי שיט קטן, דמוי טורפדו, על ידי התעשייה האווירית לישראל, שפיתוחו לא הושלם.
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, ישראל מתכננת מטוס קרב שיחליף הפאנטום והסקייהוק, דבר, 15 באוגוסט 1976
↑  אוויאשן וויק: ישראל פיתחה מטוס קרב חדש, דבר, 7 ביוני 1977
↑  כלכלנים בוועדת הכספים מתנגדים לייצור מטוס אריה, דבר, 6 בפברואר 1978
↑  ועדת בר לב: אי אפשר לממן את פיתוח אריה מתקציב הבטחון המוצע, דבר, 1 במרץ 1978
↑  התעשייה האווירית מצפה לאישור, דבר, 10 בנובמבר 1977
↑  דב גולדשטיין, ארה"ב תרשה לנו למכור, מעריב, 31 במרץ 1980
| כלי טיס מתוצרת התעשייה האווירית לישראל |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | נשר • כפיר • נמר • אריה • לביא • F/A-259 סטרייקר |  |
| מטוסים צבאיים | ערבה •  סי-סקאן • צוקית |  |
| מטוסים אזרחיים | וסטווינד • גאלפסטרים G100 (אסטרה) • גאלפסטרים G200 (גלקסי) |  |
| כטב"מים | בירד-איי • I-View |  |
| כטב"מים טקטיים | מוסקיטו • סקאוט • RQ-2 פיוניר • האנטר • סרצ'ר • פנתר • תעתוע • הרון-T |  |
| כטב"מים ארוכי טווח | הרון 1 • איתן • סופר הרון • הרון 2 • יסעורון ירוק |  |
| חימוש משוטט | הארפי • הארופ • ברקן ירוק |  |
| טילים | שביט (משגר לוויינים) • יריחו • להט • נמרוד • ברק 8 • ברק MX • גבריאל • לורה • חץ 2 • חץ 3 • חץ 4 • ג'אמפר • SkySniper • (אנ') Wind Demon |  |
בית הכנסת היהודי הישן בטורטוסה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  טורטוסה
 מדינה:  ספרד
 מייסדים:  קהילת יהודי טורטוסה
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה-14
 סגנון אדריכלי:  בנייה ורנקולרית 
 קואורדינטות:  40°49′06″N 0°31′30″E﻿ / ﻿40.8183°N 0.525023°E﻿ / 40.8183; 0.525023
 he
 
בית הכנסת היהודי הישן בטורטוסה הוא מבנה מן המאה ה-14 ברובע היהודי החדש (Call nou) בעיירה טורטוסה. אין תיעוד בכתב או שריד ארכאולוגי שיהיה בהם להעיד שמבנה זה אכן שימש כבית כנסת. המבנה נמצא ברשימת אתרי המורשת האדריכלית של קטלוניה.
תיאור

המבנה המכונה "בית הכנסת היהודי הישן" נמצא בפינת הרחובות קארר מז'ור דה רמולינס (Carrer Major de Remolins) וטרבסיה דל מוּר (Travessia del Mur). בחזית נשמרה קשת בצורת חצי עיגול הנשענת על משקופי אבן ומימינה חלון קטן. חלונות נפתחים לחזית בשתי הקומות העליונות. הגג היה מעוטר בקצהו בשינות מסוגננות. קירות המבנה החיצוניים טויחו וסוידו, ורק בפינתו חשופים נדבכי אבנים מסותתות. לבניין שני פתחים, שאחד מהם חסום.
המבנה נמצא סמוך לחומה שנבנתה במאה ה-14 להגנה על העיר ולשער וימפסול (Vimpeçol) שהיה אחד מהכניסות הראשיות לטורטוסה. ייתכן שפתח הכניסה המקומר של בית הכנסת עוצב בדומה לזה של שער הכניסה לעיר. השער נהרס במאה ה-19 יחד עם קטעים מהחומה כדי לאפשר בנייה חדשה.
היסטוריה

קיימות עדויות לנוכחות יהודית בטורטוסה כבר במאה ה-7. בין האישים המפורסמים שהתגוררו בטורטוסה נמנו מנחם בן סרוק (920–970), יליד טורטוסה, בלשן ופילולוג, איברהים איבן יעקוב דה טורטוסה, בן תקופתו של מנחם בן סרוק, חובב מדעי הטבע ורפואה שנודע בזכות גאוגרפים ערבים שציטטו את עבודותיו, אבן מר שאול, יצחק בר לוי, יליד קורדובה, שהתיישב בטורטוסה בשנת 1013 והיה אחד ממניחי היסוד של האסכולה הפייטנית הספרדית, וכן הרופא  הפרובאנסלי שם טוב בן יצחק מטורטוסה (אנ') (1196–1264) שנודע בתרגומיו לחיבורים בפילוסופיה וברפואה מערבית לעברית.
הרובע היהודי הראשון בטורטוסה הוקם לאחר כיבוש העיר מידי המורים בידי רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה בשנת 1148, כאשר הרוזן תרם לקהילה היהודית את אזור מספנות לצורך בניית 60 בתים. הרובע היהודי החדש הוקם במאה ה-13 על אדמות שהוענקו לראשי משפחה יהודים על ידי האבירים הטמפלרים לצורך בניית 25 בתים. בין שני הרבעים הפריד הרחוב קארר מז'ור דה רמולינס.
בין המאות ה-12 וה-15 הקהילה היהודית בטורטוסה הייתה אחת הקהילות החשובות ביותר בקטלוניה.
שני הרבעים היהודיים נשמרו כמעט ללא שינוי. הנוכחות היהודית מונצחת בשמות רחובות הרובע, כדוגמת כיכר מנחם בן סרוק ורחוב ירושלים (Carrer de Jerusalem).
בניגוד לדעה הרווחת, יש הסוברים שבית הכנסת של הרובע היהודי היה ממוקם ברחוב ירושלים. סברה זאת מסתמכת על מסמך משנת 1493 (שנה לאחר גירוש יהודי ספרד) בו צוין שהעירייה רוצה למכור בית כנסת הנמצא בבניין הפונה לרחוב Carrer del Pla d'en Pol (שמו הקודם של רחוב ירושלים) כדי לשלם חובות. כמו כן קיים מסמך משנת 1635 המכיל את רשימת הנכסים שחילק בית המלוכה בעיר טורטוסה, ובו מוזכר "בית הכנסת של היהודים" (ברובע היהודים, Judería) הנמצא באותו מקום.
הערות שוליים

↑  Victòria Mora, Assumpció Hosta, קטלוניה היהודית, מסע בארצות אדום
↑  Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
↑  תצלום המבנה לפני שיפוצו
↑  על אבן מר שאול, יצחק בן לוי
↑  Andreu Lascorz, Cultura judeocatalana - La comunitat de Tortosa
↑  Tortosa, www.jewishvirtuallibrary.org
מפת טורטוסה במאות ה-13 וה-14 בה מסומן מקום הרובע היהודי הישן והרובע היהודי החדש ושער וימפסול
שלט על בית ברחוב ירושלים המציין את מיקומו של בית הכנסת
ארמין ז'ורדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באפריל 1932 לוצרן, שווייץ 
 פטירה:  20 בספטמבר 2006 (בגיל 74) ציריך, שווייץ 
 מוקד פעילות:  שווייץ 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (2000)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (15 בפברואר 1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארמין ז'ורדן (בצרפתית: Armin Jordan, ‏9 באפריל 1932 - 20 בספטמבר 2006) היה מנצח שווייצרי, שנודע בפרשנויותו למוזיקה צרפתית, למוצרט ולוגנר.
ביוגרפיה

ארמין ז'ורדן נולד בלוצרן, שווייץ. "מר ז'ורדן היה איש גדל-ממדים, בעל פנים מעובים ופה, שנטה להתעוות בחיוך לגלגני, ונוכחותו הפיזית רבת העוצמה עמדה בסתירה לאיפוק של ניצוחו," ציין הניו יורק טיימס בהודעה על דבר מותו.
ז'ורדן היה יוצא דופן לתקופתו, שבה מנצחים מתעופפים מקצה העולם אל קצהו, מחוזה אל חוזה, בכך שנשאר רוב הזמן קרוב הביתה, בשווייץ ובצרפת. אחרי שעמד בראש כמה וכמה תזמורות שווייצריות, התמנה למנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בז'נבה בשנת 1985 ובמשרה זו החזיק עד 1997.
אל ארצות הברית הגיע לראשונה רק בשנת 1985. הוא ניצח בסיאטל ובניו יורק. סיאטל הזמינה אותו לנצח על מחזור הטבעת של וגנר בעונות 2000 ו-2001, אך הוא נאלץ לפרוש לאחר הצגות ספורות בעונת 2000 בגלל מחלה. מאותה סיבה גם ביטל את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 2001, שם היה אמור לנצח על כך עושות כולן של מוצרט. בנו, המנצח פיליפ ז'ורדן (שכיום מכהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה), הופיע לראשונה במטרופוליטן בשנת 2002.
ארמין ז'ורדן מת בציריך חמישה ימים אחרי שהתמוטט כשניצח על האופרה "אהבה לשלושה תפוזים" של סרגיי פרוקופייב בבית האופרה בבזל. נוסף לפיליפ, הניח אחריו אלמנה, קייט ובת, פסקל.
רשימת הקלטות נבחרות

ארנסט שוסון: סימפוניה אופוס 20; "ויויאן", אופוס 5, התזמורת הסימפונית של בזל, אראטו/וארנר B000F4ASUS
סזר פרנק: Le Chasseur Maudit, Les Éolides, Psyché, התזמורת הסימפונית של בזל, אראטו ECD 88167
אדואר לאלו: "מלך איס", עם אדוארד וילה, פיליפ בואי, דלורס ציגלר, ז'אן-פיליפ קרטיס, מישל פיקומה, ברברה הנדריקס ומרסל ונו; התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. אראטו/וארנר B00000E8RK.
גוסטב מאהלר: סימפניה מס' 4, עם אדית ויאן, תזמורת שווייץ המערבית, אראטו/וארנר B00000E8U7
פרנסיס פולנק: "הקול האנושי"; "האישה ממונטה קרלו". תזמורת שווייץ המערבית עם הסופרן פליסיטי לוט. הרמוניה מונדי  901759 EMC
סרגיי פרוקופייב: ,רומיאו ויוליה" (3 סוויטות, תזמורת שווייץ המערבית. אראטו/וארנר B000005E8O
מוריס ראוול: קונצ'רטי לפסנתר, עם אן קפלץ; תזמורת האופרה של מונטה קרלו. אראטו/וארנר קלאסיקסB000054285.
מוריס ראוול: "הילד והקסמים", תזמורת שווייץ המערבית, אראטו/וארנר קלאסיקס Classics B00004VLSY
רוברט שומאן: ארבע הסימפוניות, תזמורת שווייץ המערבית אראטו/וארנר B000009ILZ
רוברט שומאן, Das Paradies und die Peri, עם כריסטוף פרגארדין, רוברט גמביל, אדית ויאן, אן גייוואנג, סילביה הרמן והנס-פטר שיידגר;; המקהלה הקאמרית רומאן, מקהלת פרו ארטה מלוזאן; תזמורת שווייץ המערבית, אראטו 2292-45456-2.
יוהאן שטראוס הבן: "ברון הצוענים", בביצוע רודולף ואסרלוף, צוראן טודורוביץ, מרטין הומריך, ז'אנט פישר, בלה פרנץ', האנה שר, אוה וולאק, פאול קונג, לוץ הרי, נטליה אושאקובה והתזמורת והמקהלה הלאומית של רדיו צרפת. נאיב 5002
ריכרד וגנר: פרסיפאל, גולדברג, מינטון ואחרים, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, המקהלה הפילהרמונית של פראג. אראטו 2292-45662-2
לקריאה נוספת

Anne Midgette (2006-09-25). "Armin Jordan, 74, Swiss Conductor Known for French Music, Dies". The New York Times. נבדק ב-2007-08-23.
בית קפה וינאי

קפה ברוינרהוף בווינה: קריאת עיתון יומי היא חלק אינטגרלי מחוויית בית הקפה הווינאי
קפה צנטרל בווינה
בית קפה וינאי הוא מוסד וינאי טיפוסי, ולו חלק חשוב במסורת התרבותית של וינה ובהתפתחותה הספרותית והאמנותית. הסופר בן־העיר פטר אלטנברג תיארו כמקום שהוא "לא לגמרי בבית וגם לא ממש בחוצות העיר".
לפי התיאור המסורתי, הקפה הופיע בעיר לעקבות קרב וינה שבסיומו נמצאו כמה שקים עם פולי קפה. בשנת 1891 באותו מקום הוקם מפעל של יוליוס מיינל. עדויות היסטוריות מוכיחות שבית קפה ראשון הוקם בעיר בשנת 1685 על ידי יורי פרנץ קולצ'יצקי.
ייחוד

בניגוד למקובל בבתי קפה אחרים, בבית קפה וינאי זהו עניין שבשגרה שסועד יישב במקומו משך שעות רבות בעודו קורא בעיתוני היום, וזאת לאחר שהזמין כוס קפה אחת בלבד. עובדה זו היא שאפשרה לאמנים, סופרים ואנשי רוח ליצור בבתי הקפה של וינה את אחת מפסגות התרבות האירופאית, בעיקר בתקופת מפנה המאה העשרים.
ייחוד > עשייה תרבותית

בשלהי המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים פקדו כמה מאנשי הרוח המובילים של אוסטריה באופן קבוע את בתי הקפה בווינה, ואלה שימשו בעבורם לא רק מקום למפגש ולשיחה, כי אם מקום עבודה ממש. כתב העת הנודע הלפיד (Die Fackel) שערך ופרסם העיתונאי, הסופר והמשורר המשפיע קרל קראוס נכתב ברובו בבתי קפה בווינה. בין אנשי הרוח האחרים שיצירתם נקשרה בתרבות בתי הקפה ניתן למנות את ארתור שניצלר, ליאו פרוץ, יוזף רות, אלפרד פולגר, פרידריך טורברג ואגון ארווין קיש. סצנת בתי קפה התקיימה באותה העת גם בפראג.
ייחוד > צורת הגשת הקפה

לפי המקובל בבתי קפה וינאיים, ביחד עם הקפה מגיש המלצר כוס מים קרים וטריים, אשר נשתים ביחד עם הקפה או לאחריו. בבתי קפה אחדים מביא המלצר מים לסועדים המאריכים בביקורם, אפילו כשלא נתבקש. הסיבה המקורית להגשת המים כמעט ונשכחה בינתיים: בעבר, כאשר היה הקפה יקר מאוד וההנאה ממנו הייתה שמורה לבני אצולה בלבד, לא היה זה לפי כבודם ללקק את הכפית או להניח אותה פשוט בצלוחית, ליד כוס הקפה. משום כך הגישו עם הקפה כוס מים, שבה הונחה הכפית.
בבתי הקפה הווינאים הומצא האיינשפנר, וריאציה של המוקה המוגש בכוס זכוכית, עם חלב ובתוספת קצפת.
ארמין הלפגוט

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1878 אויפשט, הונגריה 
 פטירה:  28 בדצמבר 1942 (בגיל 64) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  הונגריה, ברית המועצות 
 
ארמין הלפגוט (בהונגרית: Helfgott Ármin; אויפשט, 25 במאי 1878 – מוסקבה, 28 בדצמבר 1942) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, חבר ופעיל המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ביוגרפיה > לימודים ומשפחה

ארמין הלפגוט נולד במשפחה יהודית כבנם של בעל המלאכה בתחום העורות ליפוט הלפגוט ושל יוזפה רוזנפלד. לאחר בית הספר היסודי סיים את לימודיו בגימנסיה ריאלית. מכיוון שמצבו הכלכלי היה די קשה, הוא נתן שיעורים פרטיים כדי לעזור להוריו בנשיאת נטל לימודיו. לאחר סיום בחינות הבגרות למד ב"אוניברסיטת יוזף המלכותית לטכנולוגיה" שנקראת היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, שם סיים בשנת 1901 תואר בהנדסה כימית. הוא למד באוניברסיטה אצל פרופסור וינצה ורטה, "שאף על פי שהיו רק שני סטודנטים בכיתתו, עדיין חשב שכדאי להעביר את כל ההרצאה כשהוא מדבר בקול רם, כאילו קבוצה שלמה של סטודנטים נמצאת שם." - ציטוט מפי ארמין הלפגוט. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בגיל צעיר מאוד.
אחרי סיום לימודיו באוניברסיטה, עבד זמן מה בברלין, ואחר כך חזר להונגריה והתקבל ב"נורות ליבון וחשמל מאוחדת". הוא דיבר גרמנית טובה, גם צרפתית וקצת אנגלית. עבודתו בנורות ליבון וחשמל מאוחדת זכתה לשבחים רבים. הוא היה מהנדס מיומן ביותר. הוריו קיוו שימצא שידוך טוב, אך הוא התחתן עם נערת פועלים ענייה. ב-9 בדצמבר 1916 התחתן באויפשט עם צציליה ארדש, בתם של אנדראש ארדש ואגנש וארו. (עוד לפני נישואיו, אחותו הצעירה של ארמין הלפגוט התחתנה עם אחיו של ליפוט אשנר, מנכ"ל "נורות ליבון וחשמל מאוחדת", וזה עורר עניין גדול באותה תקופה).
לארמין הלפגוט ואשתו נולדו שלושה ילדים בהונגריה: גזה הלפגוט בשנת 1910, מיקלוש הלפגוט בשנת 1912 וויקטור הלפגוט בשנת 1914 ושני ילדים נוספים נולדו בברית המועצות: פאל הלפגוט וקלרה הלפגוט. בשנת 1917 הוא היה מייסד האיגוד הלאומי לפקידי התעשייה והתחבורה (IKTOSZ), ומאוחר יותר כיהן כנשיא הארגון. כחבר בחוג גלילאו השתתף בעבודתם של מה שכונה "סוציאליסטים מהפכניים".
ביוגרפיה > מהפכן וקומוניסט

הוא נלכד בינואר 1918 בגלל תועמלנות אנטי-מיליטריסטית ושוחרר במהלך מהפכת החרציות. באותה שנה הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולמועצת הפועלים של בודפשט, משם גירשו את הקומוניסטים ב-28 בינואר 1919. הוא ארגן את ה"התאחדות לאומית של מהנדסים שכירים" (AMOSZ), ומאוחר יותר הפך למנהיג שלה. במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה קומיסר הייצור של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" ושימש חבר הדירקטוריום (מועצה מקומית בת שלושה חברים) של אויפשט. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נידון ל-4 שנות מאסר, אך בשנת 1922 נשלח לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי האסירים הסובייטי-הונגרי. שם עבד בתפקיד כלכלי. בשנת 1933 מונה למנהל תשלובת נורות הליבון של לנינגרד. הוא נעצר בשנת 1938 באשמה מפוברקת ונידון למוות. הוא מת בכלא.
לקריאה נוספת

"ארמין הלפגוט". המוזיאון הספרותי פטפי.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי ארמין הלפגוט
לקסיקון תולדות תנועת הפועלים.
למהפכה הסוציאליסטית. בודפשט 1975. עמודים 245–246. ISBN 963 09 0243 5
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי. לאסלו מרקו. מועדון ספרים הונגרי
דיולה הבשי: מהנדס במהפכה. 1959
דיולה הבשי: האינטלקטואלים הטכניים והמדעיים שלנו בתנועה המהפכנית. מדעי הונגריה, 1959
האינטלקטואלים הטכניים ההונגרים והאוניברסיטה הטכנית בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. 1960
מסמכים נבחרים על תולדות תנועת הפועלים ההונגרית. כרך א' 1956–1969
הערות שוליים

↑  "ארמין הלפגוט". המוזיאון הספרותי פטפי.
↑  A házasságkötés bejegyezve Budapest IV. ker. 420/1916. folyószám alatt.
בגידה כפולה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  סטיבן סודרברג
 הופק בידי:  גרגורי ג'ייקובס
 תסריט:  לים דובוס
 עריכה:  סטיבן סודרברג (בתור מרי אן ברנרד)
 שחקנים ראשיים:  ג'ינה קראנו יואן מקגרגור צ'נינג טייטום מייקל פסבנדר מייקל דאגלס אנטוניו בנדרס מייקל אנגרנו מתייה קסוביץ ביל פקסטון
 מוזיקה:  דייוויד הולמס
 צילום:  סטיבן סודרברג (בתור פיטר אנדרוז)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית אירלנד אירלנד
 חברת הפקה:  Relativity Media Bord Scannán na hÉireann/Irish Film Board
 חברה מפיצה:  Relativity Media (ארצות הברית) Paramount Pictures Momentum Pictures (הממלכה המאוחדת ואירלנד)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  6 בנובמבר 2011 (הקרנה מצומצמת) 20 בינואר 2012 (הקרנה רחבה) 16 בפברואר 2012 (הקרנה בישראל)
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית ספרדית
 סוגה:  מותחן פשע, סרט פשע, סרט פלאשבק, סרט בלשי, סרט אמנויות לחימה, סרט ריגול, גירלס ויד' גאנס, סרט פעולה 
 תקציב:  23 מיליון דולר
 הכנסות:  34.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   haywire
 www.haywiremovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
בגידה כפולה (באנגלית: Haywire) הוא סרט מותחן פעולה משנת 2011 בבימויו של סטיבן סודרברג ובכיכובם של ג'ינה קראנו, מייקל פסבנדר, יואן מקגרגור, ביל פקסטון, צ'נינג טייטום, אנטוניו בנדרס ומייקל דאגלס. קראנו, לוחמת אמנויות לחימה משולבות, מבצעת בעצמה את הפעלולים בסרט. הפסקול הוא של המוזיקאי והמלחין דייוויד הולמס.
העלילה מתמקדת במלורי קיין (קראנו), פעילת מבצעים מיוחדים שנבגדת על ידי מעסיקיה והופכת למטרה בקונספירציית התנקשות שהיא נאלצת לפענח. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב--6 בנובמבר 2011 בפסטיבל AFI של מכון הסרטים האמריקאי וזכה להפצה נרחבת ב--20 בינואר 2012 על ידי Relativity Media. הוא קיבל על פי רוב ביקורת חיובית, כשהמבקרים שיבחו את הפעולה, הכוריאוגרפיה, הביצועים והבימוי של סודרברג, אך עם זאת ביקורת מסוימת שנמתחה על הופעתה של הכוכבת החדשה, קראנו. הסרט הכניס 34.5 מיליון דולר.
צוות השחקנים

| שחקנים | דמויות | פרטים |
| --- | --- | --- |
| ג'ינה קראנו | מלורי קיין | פעילת סוכנות מודיעין פרטית אשר מופללת על ידי מעסיקיה |
| יואן מקגרגור | קנת' | בן זוגה לשעבר ומעסיקה של מלורי הרוצה להפלילה |
| מייקל דאגלס | אלכס קובלנץ | סוכן CIA השוכר את שירותי הסוכנות של קנת' |
| צ'נינג טייטום | אהרון | שותפה של מלורי במשימה בברצלונה |
| אנטוניו בנדרס | רודריגו | איש הקשר של קנת' המקבל לידיו את ז'אנג |
| מייקל פסבנדר | פול | סוכן MI6 הנשכר לרצוח את ז'אנג ומלורי |
| ביל פקסטון | ג'ון קיין | אביה של מלורי וסופר המתגורר בניו מקסיקו |
| מייקל אנגרנו | סקוט | עוזר למלורי ומצטרף אליה בעל כורחו למסע המילוט שלה |
| מתייה קסוביץ | אריק סטודר | צרפתי המתגורר באירלנד החובר לקנת' ורודריגו |
| אדי ג'יי. פרננדס | בארוסו | ראש הקבוצה המחזיקה בז'אנג כבן ערובה |
| אנתוני ברנדון וונג | ז'אנג | עיתונאי שמלורי ויחידתה מצילים מדירה בברצלונה |
| ג'יי ג'יי פרי | מקס | מתנקשים ועושי דברו של קנת' |
| טים קונולי | ג'ייסון | מתנקשים ועושי דברו של קנת' |
| מקס ארקינייגה | גומז | פעילים נוספים במשימה בברצלונה |
| אהרון כהן | ג'יימי | פעילים נוספים במשימה בברצלונה |
| נטשה ברג | ליליאנה | בחורה המבלה יחד עם רודריגו במיורקה |
פיתוח

פיתוח הסרט הוכרז בספטמבר 2009 עם הכותרת "Knockout" (נוקאאוט), מאוחר יותר שמו שונה ל-"Haywire" (מילולית: מבולגן, משובש). התסריט נכתב כך שהוא יצולם בדבלין. הסרט צולם ברובו באירלנד, כאשר עיקר הצילומים נמשך בין ה-2 בפברואר ל-25 במרץ 2010 עם תקציב של כ-25 מיליון דולר.
הפקה

כהכנה לתפקידה, ג'ינה קראנו עברה קורס אימון טקטי אינטנסיבי בן שישה שבועות עם קצין יחידת דובדבן לשעבר אהרון כהן(אנ'), אשר עורך הופעת קמאו בסרט המוגמר. היא בילתה שלוש שעות ביום בפעלולים ושלוש שעות ביום עם כהן. במהלך תקופה של שבועיים מפרכים במיוחד כשכהן לימד את קראנו את אמנות המעקב והמעקב נגדי, הוא וצוותו עקבו אחריה באמצעות מערכת GPS שהותקנה במכוניתה.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים במקור בסוף 2010, אבל עקב צילומים מחודשים ושינוי בחברת ההפצה, מ-Lionsgate(אנ') ל-Relativity Media(אנ'), עיכבו אותו יותר משנה. במהלך התקופה שבינתיים, סודרברג צילם וערך את הסרט "התפשטות", אשר בסופו של דבר שוחרר למעלה מחודש מראש. על פי הדיווחים, סודרברג התנגש עם Lionsgate, שרצתה סרט ממוקד יותר באקשן בסגנון סדרת ג'ייסון בורן, בעוד שסודרברג כיוון למותחן ריגול רצוף בסצנות קרב ארוכות וריאליסטיות. בעקבות השינוי בחברת ההפצה, הצילומים והעריכות המחודשות של סודרברג התמקדו בעיצוב מחדש של הסרט כך שיתאים יותר לחזונו המקורי.
במהלך הפוסט-פרודקשן, חלק מקולה של קראנו דובב יתר על ידי השחקנית לורה סאן ג'אקומו.
מוזיקה

המוזיקאי והמלחין דייוויד הולמס הלחין את הפסקול לסרט ועבד עם סטיבן סודרברג על פרויקטים שונים אחרים כגון "רומן לא חוקי" משנת 1998 וטרילוגיית הסרטים: "אושן 11", "אושן 12" ו"אושן 13".
הפצה > תגובות המבקרים

באופן כללי הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 80% על סמך 199 ביקורות. הקונצנזוס הביקורתי של האתר מציין, "כוכבת ה-MMA והשחקנית בפעם הראשונה ג'ינה קראנו מציגה שפע כישרונות לסרט-פעולה ב'בגידה כפולה', מותחן בקצב מהיר עם צוות שחקנים מהשורה הראשונה ובימוי יוצא מן הכלל של סטיבן סודרברג". Metacritic נתן לו ציון ממוצע של 67/100 על סמך ביקורות של 40 מבקרים. קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "D+" בסולם של A+ עד F.
קלודיה פוויג מ-USA Today הצהירה כי הסרט הוא "מותחן ריגול נמרץ שקורא לצופה להתעדכן באופן עקבי בפיתוליו העלילתיים. על גבול המורכבות, הוא עובד הכי טוב במצב קרב".
ריצ'רד קורליס, מבקר קולנוע של טיים, אמר "קראנו היא הפעלולנית הטובה ביותר של עצמה, אבל בסצנות הדיאלוג היא כולה בועטת וללא כריזמה. ללוחמת ה-MMA חסרה השכנוע שהיא הפגינה בכוח רב בזירה. היא לא הגיבורה של 'בגידה כפולה' אלא בת הערובה שלו". קית' אוליץ' מ-Time Out כתב, "למרבה התדהמה יש ריגוש קטן בלראות את קראנו מקפפת על קירות וחובטת אויבים".
הפצה > הכנסות

הסרט הופץ ב-20 בינואר 2012 עם פתיחת סוף שבוע של 8.4 מיליון דולר, והרוויח 18.9 מיליון דולר בארצות הברית ו-34.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
הפצה > מדיה ביתית

הסרט הופץ ב-DVD ובבלו-ריי ב-1 במאי 2012.