stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבראהים חאמד
לכידתו

לפי מסעב חסן יוסף כוחות הביטחון חיפשו את חאמד במשך שמונה שנים. מסעב זיהה אותו במקרה לא רחוק מבית המחסה שלו.
חאמד נעצר ב-23 במאי 2006 בשכונת אל-באלוע ברמאללה במבצע משותף של השב"כ, הימ"מ, דוכיפת וחיל ההנדסה הקרבית של צה"ל. המבצע כלל נוהל סיר לחץ בו החל דחפור D9 משוריין (או יעה אופני) בניגוח קירות הבית בו הסתתר. מיד לאחר ניגוח דלת הכניסה, נכנע חאמד לכוחות הימ"מ.
ב-27 ביוני 2012 הורשע חאמד ברציחתם של 46 ישראלים ובפציעתם של יותר מ-400 אנשים, וב-1 ביולי גזר עליו שופט בית הדין הצבאי בעופר 54 מאסרי עולם.
ישראל סירבה לשחרר אותו בעסקת שליט.
הערות שוליים

1 2  Reformed Hamas Militant Speaks Out: The Truth About Israel-Gaza, נבדק ב-2024-04-24
↑  בכיר המבוקשים ביו"ש נעצר, באתר ערוץ 7, 23 במאי 2006,
אמיר בוחבוט, 10 שנים אחרי פיגוע הירי נלכדו הרוצחים, באתר nrg‏, 7 ביוני 2006.
↑  ברק רביד, איברהים חאמד, עבדאללה ברגותי ומרוואן ברגותי לא ישוחררו, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2011
סטרטסיס

| --- | --- |


מדפסת תלת־ממד של סטרטסיס מדגם uPrint
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית, נסחרת בנאסד"ק: SSYS
 בורסה:  נאסד"ק (SSYS) 
 מייסדים:  S. Scott Crump 
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־36 שנים)
 חברות בנות:  Stratasys Direct Manufacturing
 מיקום המטה:  אידן פריירי, מינסוטה רחובות, ישראל
 ענפי תעשייה:  דפוס
 מוצרים עיקריים:  מדפסות תלת־ממד
 שווי שוק:  641.04 מיליון דולר (16 בינואר 2025)
 הכנסות:  663 מיליון דולר (2018)
 רווח תפעולי:  11.22- מיליון דולר (2018)
 רווח:  10.96- מיליון דולר (2018)
 סך המאזן:  1,388 מיליון דולר (2018)
 יו"ר:  דב עופר
 עובדים:  2,062 (2022)
  
 www.stratasys.com
 
מדפסת תלת־ממד שולחנית של סטרטסיס מדגם MOJO
סטרטסיס בע"מ (באנגלית: Stratasys) היא חברה ישראלית אמריקאית המפתחת, מייצרת ומשווקת מדפסות תלת־ממד. משרדיה הראשיים ממוקמים בפארק ת.מ.ר ברחובות. בנוסף, לחברה יש משרדים בארצות הברית, גרמניה, יפן, סין וטאיוואן.
היסטוריה

סטרטסיס נוסדה בשנת 1989 על ידי סקוט קראמפ במינסוטה, ארצות הברית; בשנת 2012 מוזגה עם חברת אובג'ט (Objet Geometries) הישראלית.
חברת אובג'ט הוקמה בשנת 1998. מייסדי החברה והמשקיעים הראשונים בה היו רמי בונן, חנן גוטהייט וגרשון מילר. בין השנים 1999–2004 גייסה החברה כ-17 מיליון דולר שעיקרם מחברת סאיטקס (שהחזיקה 20% מהמניות) ואיש העסקים אלן יגלום. בשנת 2004 מכירותיה השנתיות של החברה הגיעו לרמה של 17 מיליון דולר אך היא עדיין לא הייתה רווחית וצברה הפסדים, חברת סאיטקס החליטה למכור את חלקה תמורת 3 מיליון דולר בלבד.
בשנת 2012 תכננה אובג'ט לגייס 75 מיליון דולר באמצעות הנפקת מניות בבורסת נאסד"ק, אך לבסוף התמזגה עם מתחרתה סטרטסיס (Stratasys) שהייתה כבר חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק. כחלק מן העסקה, בעלי המניות בסטרטסיס קבלו מניות של אובג'ט. חברת סטרטסיס נמחקה מן המסחר בבורסה, והמניות של אובג'ט נרשמו למסחר אך בשם סטרטסיס כחברה ישראלית.
ב-20 ביוני 2013 רכשה סטרטסיס את יצרנית המערכות השולחניות להדפסה בתלת-ממד MakerBot בכ-400 מיליון דולר.
באפריל 2014 רכשה שתי ספקיות של שירותי הדפסה, Solid Concepts ו-Harvest Technologies.
בספטמבר 2014 רכשה את GrabCAD, חברה המספקת פלטפורמה לשיתוף וניהול קובצי תיב"ם (תכנון בעזרת מחשב), תמורת כ-100 מיליון דולר.
במאי 2023 סטרטסיס התמזגה עם חברת דסקטופ מטאל.
מוצרים

בשיטת ההדפסה של החברה נעשה שימוש בפולימרים רגישים לקרינה אולטרה סגולה. הפולימר מונח על שולחן הייצור על ידי ראש הדפסה רגיל לחלוטין ומוקשה בשכבות של כ-16 מיקרון עד קבלת מודל אחיד. החברה מייצרת מדפסות המיועדות בעיקרן לשוק המקצועי והיא לוקחת חלק מרכזי ברבים מהפרויקטים החדשניים. עם זאת, לחברה יש פעילות בשוק מדפסות תלת-ממד לשוק הביתי, לאחר רכישת MakerBot, הנחשבת לאחד הגורמים החלוציים והמובילים בו. באוגוסט 2016 חשפה החברה דגם הדגמה של מדפסת תעשייתית בטכנולוגיית Infinite Build, המבוססת על הדפסה אנכית, ואשר מסוגלת להדפיס רכיבים ללא מגבלת גודל. המדפסת פותחה בשיתוף בואינג האמריקנית ויצרנית הרכב פורד.
הערות שוליים

↑  שירי חביב ולדהורן, ‏סטרטסיס מפטרת עשרות עובדים בישראל לאחר החלפת המנכ"ל, באתר גלובס, 2 ביוני 2020
↑  שמוליק שלח, ‏אובג'ט מתמזגת עם סטראטסיס לחברה בשווי 1.4 מיליארד ד', באתר גלובס, 16 באפריל 2012
↑  עומרי כהן, ‏סטרטסיס מגיעה לביהמ"ש: מייסדי אובג'ט שמוזגה לסטרטסיס טוענים כי דוללו שלא כדין בסבבי גיוס מוקדמים, באתר גלובס, 15 ביוני 2016
↑  אסף ברגרפרוינד, המדפסת של אובג'ט תדפיס זהב, אבל בינתיים היא מדפיסה לא מעט תביעות, באתר TheMarker‏, 5 בספטמבר 2004
↑  עומרי כהן, סאיטקס ממשיכה להתנזל: מוכרת את כל אחזקותיה באובג'ט גיאומטריס ב-3 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 24 במאי 2005
↑  ענבל אורפז ודפנה מאור, אובג'ט מתמזגת עם סטרטסיס לפי שווי של 630 מיליון דולר; המנכ"ל: איש לא יפוטר, באתר TheMarker‏, 16 באפריל 2012
↑  חגי עמית, סטרטסיס רכשה את חברת מייקרבוט; שווי העסקה כ-400 מיליון ד', באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2013
↑  טלי ציפורי , ‏סטרטסיס הישראלית רכשה שתי ספקיות של שירותי הדפסה, באתר גלובס, 2 באפריל 2014
↑  יוסי הטוני, ‏סטרטסיס רכשה את GrabCAD תמורת 100 מיליון דולר במזומן, באתר "אנשים ומחשבים", 17 בספטמבר 2014
↑  סטרטסיס מתמזגת עם חברת דסקטופ מטאל בעסקה של 1.8 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 24 במאי 2023
↑  שי סלינס, סטרטסיס רוכשת חברה אמריקאית למדפסות תלת מימד ב-403 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 20 ביוני 2013
↑  סטרטסיס חושפת מדפסת רובוטית לרכב ותעופה, באתר TechTime‏, 31 באוגוסט 2016
שרשרת (שיר של עמיר לב)

| --- | --- |
 שיר בביצוע עמיר לב
 מתוך האלבום רומה
 מדינה:  ישראל
 יצא לאור:  15 ביוני 2022
 תאריך הקלטה:  2022
 סוגה:  רוק 
 שפה:  עברית
 אורך:  4:41
 חברת תקליטים:  נענע דיסק
 כתיבה:  עמיר לב
 לחן:  עמיר לב
 
"שרשרת" הוא שיר של הזמר הישראלי עמיר לב מתוך אלבומו השמיני, "רומה". השיר הופיע כשיר העשירי והאחרון באלבום.
תוכן השיר

השיר מתאר את החברה הישראלית כשרשרת על בסיס העיקרון של שש דרגות של הפרדה.
בשיר מדבר לב אל דמות לא ידועה (להלן, המאזין). הוא נפתח במילים "מעבר לכסף, מעבר לכבוד, יש אותך ואותי" ומציין ש"הכל פתוח, תבוא תיקח". מכאן ואילך מתחיל השיר לתאר שרשרת של אנשים מהפסיפס החברתי הישראלי שסייעו זה לזה לאורך הזמן. גדי שאביו חבר של אביו של המאזין, לב והמאזין עזרו לגדי בעבר, וגדי עצמו יבוא לעזור אם יזדקקו לו. אחותו של גדי היא אחות בחדר מיון, ותסייע אם יזדקקו לשירותיה ("שלא נדע"), מאחר שהם סייעו לבנה להשיג כינור ומורה שילמד אותו, בעזרת מכר שלהם שנמצא בצפת, לו סייעו כשהיה זקוק למכונית, דרך חבר בשם אלי שהיה סוחר מכוניות. לב והמאזין הכירו לעוזרו של אלי את תאמר, והשניים התחברו, יוצאים לשחות יחד ומבשלים ארוחות. לב מציין שכשהוא והמאזין יוזמנו לארוחה אצל עוזרו של אלי ואצל תאמר, יביאו עימם את רונן הזמר, רונן יביא את אחיו, ואחיו נשוי לאישה בשם בת אל, שסייעה לשכנתה הזקנה במשך שנים ולבסוף קיבלה ממנה שרשרת. השיר מסתיים בסגירת השרשרת האנושית בין החוליה הראשונה, לב, לחוליה האחרונה, בת אל, כשמתברר שהזקנה בה טיפלה בת אל היא אמו של לב.
קבלה

השיר הוגדר בין השאר כ"יצירה אולטימטיבית של לב" וככזה ש"אוסף של כל מה שהופך את השירים שלו לשלו, ושל מה שהופך אותו לכותב כל כך מיוחד ונדיר".
אודי שרבני הגדיר את השיר כתמצית של ישראליות, וציין כי "השיר הזה מקיים את החיים, והחיים הם האמנות הגדולה ביותר".
בן שלו מ"הארץ" ציין את השיר כאחד מאלה שמבהירים עד כמה יצירתו של לב נשארת, ואף הופכת יותר קונקרטית למציאות הישראלית.
הערות שוליים

1 2  אודי שרבני, השיר החדש שסוגר את האלבום החדש של עמיר לב, 15 ביוני 2022, טיים אאוט
↑  ירדן אבני, עמיר לב מפרק עוד רגע חשוב בחברה הישראלית, 29 ביוני 2022, הקצה
↑   בן שלו, עמיר לב מצא את הטוויסט המוזיקלי שהוא היה צריך, באתר הארץ, 10 ביולי 2022
תיבת מרקה

| --- | --- |

כריכת הספר תיבת מרקה בעריכתו ותרגומו של פרופ' זאב בן-חיים, 1988
 מידע כללי
 מאת:  חכם השומרוני מרקה בן עמרם בן סרד
 שפת המקור:  ארמית שומרונית, עברית שומרונית
 נושא:  קובץ דרשות וביאורים על התורה השומרונית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה-4 לספירה
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1988
 תרגום:  פרופ' זאב בן-חיים
תיבת מרקֶה (או מימר מרקה) הוא שמו של קובץ דרשות וביאורים הומילטיים על התורה השומרונית שנתחבר במאה הרביעית לספירה בידי החכם השומרוני מרקה בן עמרם בן סרד, בן זמנו של בבא רבה. הקובץ, הכתוב ברובו בארמית שומרונית ובחלקו בעברית שומרונית,  מורכב למעשה משישה חיבורים שונים, שחוברו בידי מעתיקים מאוחרים לאוסף אחד. סימוכין לדעה זו ניתן למצוא בשם שניתן לו בידי המעתיקים המאוחרים: "תיבת מרקה", דבר המצביע כי מקור האוסף הוא ב'תיבה' (ארגז, למעשה) שהכילה את מבחר כתביו של מרקה שנמצאה בדמשק.
חשיבותו של הספר בדת השומרונית גדולה ביותר, ומייחסים לה מקום של כבוד מיד לאחר כתבי הקודש של התורה והתרגום השומרוני־הארמי. בחיבור מובאים רבים מעמודי התווך של הדת השומרונית. ההערצה לספר ומחברו באה לידי ביטוי באמרה שנמצאה בגיליון אחד מכתבי היד ”משה נביא רחותה ומרקה נביא פנותה” (משה נביא תקופת הרצון ומרקה נביא תקופת הסתר הפנים) ומעמידה אותו בשורה אחת עם משה.
היסטוריה

כתבי היד המקוריים לא שרדו עד ימינו. כתבי היד היחידים הם העתקות סופרים מאוחרות מהמאה ה-14 שנמצאו אצל זקני העדה בשכם. בין החשובים שבהם הם כתב יד קאהלי (MS H 1 באוניברסיטת טורינו), וכתב יד שכם שנשמר בידי משפחת הכהן הגדול עמרם בן יצחק. אף אחד מכתבי היד אינו שלם, והקטעים החסרים בכתב יד שכם נתגלו בשנת 1995 באוסף פירקוביץ'.
על המחבר

המסורת השומרונית מייחסת את החיבור למרקה, גדול פייטניה, ומפרשת את שמו כמשה רבנו בגימטריה (כאשר האות ש' פוצלה לר' וק' בגלל קדושת השם משה). על פי המחקר המודרני שמו נגזר מהשם הרומי מרקוס. הוא מכונה על ידי העדה השומרונית "בדואה דחכמתה" (מייסד החכמה) כנראה בגלל תיבת מרקה שחיבר ולא בזכות פיוטיו הרבים. התולידה השומרונית היא זו שמזהה את מרקה כבנו של עמרם בן סרד, אחד הכהנים אשר הוזמנו על ידי בבא רבה.
תוכן

ששת הספרים המרכיבים את תיבת מרקה הם:
ספר פליאתה (פליהתה) - "ספר המופתים", דן בסיפור יציאת מצרים ועשר המכות, ובדמותו של משה רבנו.
על תהומי מעיין עדן - "שירת הים", מדרשים שונים הקשורים לנושא מעבר ים סוף ושירת הים.
וידבר משה והכהנים הלוים - דן בהרחבה בפרשה ("קיצה" על פי החלוקה השומרונית) בעלת שם זה (ספר דברים, פרק כ"ז, פסוקים ט'–כ"ו) ועניינו דיון הלכתי באופיו בפרטי המצוות הבאות בפסוקי הפרשה.
שירתה רבתה - אוסף דרושים על שירת האזינו.
וימת שם משה עבד ה' - תיאור פטירתו של משה רבנו.
עשרים ושתיים האותיות - דיון מדרשי במשמעות אותיות האלפבית העברי.
בתיבת מרקה יש רבדים לשוניים מתקופות שונות, דבר המצביע על הוספות מאוחרות יותר בגוף הטקסט, ישנן סברות לגבי עריכות מוקדמות בערבית שנעשו לטקסט. הספר עצמו עוסק בנושאים מהותיים בתפיסת הדת השומרונית, תחיית המתים והתהב, נושאים שלא הייתה לגביהם הסכמה כללית בתקופתו של מרקה עצמו.
הספר עצמו מתחיל בהודאה ובכניעה בפני אדני, ומדלג על הבריאה סיפורי האבות הישר לפרשת הסנה הבוער: ”רב חילה רבה דממן לעלם נלבש” (גדול הוא הכוח הרב אשר מחזיק לעולמים).
לקריאה נוספת

בנימין צדקה, מרקה לכל קורא : עיונים ב"תיבת מרקה", חולון : מכון א.ב. ללימודי שומרונות, 2008
זאב בן חיים תיבת מרקה - והיא אסופת מדרשים שומרוניים האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, 1988
אברהם טל TIBAT MARQE: The Ark of Marqe Edition, Translation,Commentary, 2019
הערות שוליים

↑  זאב בן חיים עברית וארמית נוסח שומרון, כרך שלישי, ספר שני, עמוד 15, הערה 26, מפנה למאמרו ב-"Bibliotheca Orientalis XXIII", שבו מסביר באריכות את משמעות השם.
↑  תרגום חופשי על פי הכתוב בהתולדה - כרוניקה שומרונית, משה פלורנטין, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תש"ס 1999 ירושלים, עמוד 63 (3א), פסוק 8, הערה 2 (הסתיר).
↑  זאב בן חיים, עברית וארמית נוסח שומרון, כרך שלישי, ספר שני, עמוד 15.
↑  ראו שם
↑  "וכהנה [...] עמרם בן סרד זה עמרם הוא טוטה אבוה דמרקה" - COWLEY, SL, pp. 128,407
↑  פרק א: ספר פלאיתה, פסוק ראשון.
↑  תרגום חופשי עקב השפה ההטרוגנית שבטקסט. ניתן לתרגמו לכך חזרה לפי תרגומו לאנגלית של אברהם טל ב- TIBAT MARQE, עמודים 32–33.
| השומרונים |
| --- | --- | --- |
| כללי | שומרונים • הדת השומרונית • הר גריזים • היתבין בשמרין |  |
| היסטוריה | מקדש השומרונים בהר גריזים • מרידות השומרונים • מוזיאון השומרונים - גריזים |  |
| לשון | אלפבית שומרוני • עברית שומרונית • ארמית שומרונית • ניקוד שומרוני |  |
| חיבורים | נוסח שומרון (ספר אבישע, התרגום השומרוני) • תיבת מרקה • אסאטיר • ספר יהושע השומרוני • תולידה • קמעות שומרוניים |  |
| דת | הכהן הגדול השומרוני • לוח השנה השומרוני |  |
| דמויות ידועות | בבא רבה • אבו אל-חסן מצור • יוליאנוס בן צבר • אברהם בן יעקב הדנפי • אהרן בן מניר • מלתקי • סנבלט • שמעון הקוסם • אבו אל-פתח |  |
| התייחסות בדתות אחרות | השומרונים בהלכה • השומרוני הטוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265188805171  PLWABN: 9813251824205606  BnF: cb13318632h (data)  GND: 118839810  ICCU: SBLV001692  ISNI: 0000 0004 5323 7415  LCCN: n82019494  NLA: 61539922  NTA: 120992779  RERO: 02-A009689780  SUDOC: 261735020  VcBA: 495/217459  VIAF: 256754650   WorldCat (עם VIAF): 256754650
מבצע איצ'י-גו

מבצע איצ'י-גוֹ (ביפנית: 一号作戦 - איצ'י-גוֹ סקוסן, מילולית "מבצע מספר אחד") היה סדרה של מתקפות גדולות, שערך הצבא היפני הקיסרי מאפריל עד דצמבר 1944, נגד כוחות הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית, שקיבלו תמיכה מכוחות אוויר אמריקאיים, במרכז ובדרום סין.
המבצע כלל שלושה קרבות נפרדים במחוזות חנאן, חונאן וגואנגשי, והם על פי כינויים בצבא היפני: "מבצע קוגו" או הקרב על מרכז חנאן, "מבצע טוגו 1" או הקרב על צָ'אנְגְשָׁה, ו"מבצע טוגו 2" ו"טוגו 3" או קרב גווילין-לְיוֹג'וֹאוּ. שתי המטרות העיקריות של מבצע איצ'י-גו היו ליצור רצף יבשתי בין הכוחות היפניים בסין ובהודו-סין הצרפתית, וללכוד את בסיסי האוויר האמריקאים בדרום מזרח סין, מהם יצאו מפציצים אמריקניים לתקוף את יפן ואת התעבורה הימית בין יפן והשטחים שנכבשו על ידה בדרום מזרח אסיה.
ביפנית המבצע קרוי גם "טאיריקו דאטסו סקוסן" (大陸打通作戦) או "מבצע חוצה יבשת", בעוד שהסינים מתייחסים אליו כאל "קרב חנאן-חונאן-גואנגשי" (豫湘桂会战, בפין-יין Yù Xīang Guì Huìzhàn).
מהלך המערכה

היו שני שלבים במבצע. בשלב הראשון הצליחו היפנים לאבטח את "מסילת פִּינְגְהָאן" – קו הרכבת בין בייג'ינג לווהאן. בשלב השני הם אילצו את כוחות האוויר האמריקניים שפעלו משדות תעופה במחוז חונאן לפנות את בסיסיהם, והגיעו לעיר לְיוֹג'וֹאוּ סמוך לגבול עם הודו-סין הכבושה בידי היפנים. במבצע היפני השתתפו 17 דיוויזיות, שכללו כ-400,000 חיילים, 12,000 כלי רכב ו-70,000 סוסים. הכוחות היפנים כללו יחידות מחץ של צבא קוואנטונג וציוד ממנצ'וקוו, יחידות ממוכנות, יחידות מחזית צפון סין ויחידות מיפן גופא. היה זה קרב היבשה הגדול ביותר שארגנו היפנים במהלך כל מלחמת סין–יפן השנייה. רבות מהיחידות הסיניות החדשות שאומנו על ידי האמריקנים וציודם השתתפו בלחימה בזירה הבורמזית על פי תנאיו של הגנרל האמריקאי ג'וזף סטילוול כפי שנקבעו בהסכם החכר-השאל.
במבצע קוגו נפרשו 390,000 חיילים סיניים בפיקודו של הגנרל טָאנְג אֶנְבָּוֹ (汤恩伯) על מנת להגן על העיר האסטרטגית לוו-יאנג. דיוויזיית הטנקים השלישית של הצבא האימפריאלי היפני חצתה את הנהר הצהוב בסביבות ג'נגג'ואו (בירת חנאן) בשלהי אפריל 1944 והביסה את הכוחות הסיניים בסמוך לשׂוּצָ'אנְג, ואז ביצעה תנועת מלקחיים וצרה על לוו-יאנג. לוו-יאנג הייתה מוגנת על ידי שלוש דיוויזיות סיניות. דיוויזיית הטנקים השלישית החלה בתקיפת לוו-יאנג ב-13 במאי וכבשה אותה ב—25 במאי.
השלב השני של איצ'-גו החל במאי, בעקבות הצלחת השלב הראשון. כוחות יפניים התקדמו דרומה וכבשו את צ'אנגשה, הנגיאנג, גווילין וליוג'ואו. בדצמבר 1944 הגיעו הכוחות היפניים להודו-סין הצרפתית והשיגו בכך את מטרת המבצע. עם זאת, היו למתקפה זו מעט רווחים מעשיים, כוחות האוויר האמריקנים בסין המשיכו לפעול משדות תעופה בפנים היבשת. הכוח האווירי מספר ארבעה עשר של ארצות הברית פגע לעיתים קרובות במסילת הברזל שבין בייג'ינג לליוג'ואו שהוקמה במבצע איצ'י-גו. יפן המשיכה לתקוף שדות תעופה מהם פעלו כוחות אוויריים אמריקנים עד לאביב 1945.
כוח האוויר מספר 20 של ארצות הברית, שהפעיל מפציצים אסטרטגיים מדגם B-29, והפציץ את יפן במסגרת מבצע מטרהורן, נאלץ גם הוא לנטוש את הבסיסים מהם פעל, אך עובדה זו פגעה ביעילותו לזמן קצר בלבד. בתחילת 1945 החלו המפציצים האמריקניים לתקוף את יפן מבסיסים חדשים שהוקמו באיי מריאנה, ובכך ביטלו את ההגנה היחסית לה זכו איי יפן בעקבות מבצע איצ'י-גו.
תוצאות

הכישלון ביכולת להחזיק בשדות תעופה שבחופים הוביל לאובדן אמון בין הגנרל האמריקני ג'וזף סטילוול וצ'יאנג קאי-שק ובאוקטובר 1944 קיבל סטילוול הוראה מהנשיא האמריקני פרנקלין דלאנו רוזוולט לחזור לארצות הברית. מחליפו בתפקיד ראש המטה של צ'יאנג קאי-שק ומפקד הכוחות האמריקניים בזירה הסינית (USFCT) היה מ'ייגור גנרל אלברט ודמאייר. תפקידי הפיקוד הנוספים של סטילוול, בזירת בורמה-סין-הודו, פוצלו והוקצו למפקדים אחרים.
הסבר שונה לחלוטין למהלך המאורעות היה שהגנרל סטילוול, שלחץ להשתתפות פעילה יותר של הכוחות הסיניים, יזם מהלכים דיפלומטיים עם הצבא האדום הקומוניסטי בפיקודו של מאו דזה-דונג. הוא הצליח לשכנעם להסכים לקבל מפקד אמריקני. בשל מורת הרוח של צ'יאנג קאי-שק שהגנרל האמריקני עקף אותו, הוא גרם להוראה שהחזירה את סטילוול לארצות הברית. כתב הניו יורק טיימס ברוקס אטיקנסון כתב בתקופה זו:
ההחלטה לפטר את גנרל סטילוול מייצגת את ניצחונו הפוליטי של משטר גוסס, אנטי דמוקרטי המוטרד יותר בשמירה על עליונותו הפוליטית מגירוש היפנים מסין. אמריקה היא עתה מחויבת... לתמוך במשטר שהוא יותר ויותר בלתי אהוד ושאין בוטחים בו בסין, משטר שמפעיל שלושה שירותים שונים של משטרה חשאית ומחנות ריכוז לאסירים פוליטיים, המחניק את זכות הדיבור ומתנגד לכוחות הדמוקרטיים... לקומוניסטים הסיניים יש צבאות טובים הנלחמים במלחמת גרילה כנגד היפנים בצפון סין... הגנרליסמו מתייחס לצבאות אלו כאיום העיקרי על עליונותו... לא עשה מאמצים כנים לפחות לארגן שביתת נשק איתם במהלך המלחמה... אף גאון דיפלומטי לא יוכל להתגבר על חוסר רצונו הבסיסי של הגנרליסמו לסכן את כוחותיו בקרב עם היפנים
אך המאמר בטיים מגזין שבו צוטט אטקינסון המשיך לנתח את הכישלון האמיתי של מטרות סטילוול בהצהירו כי "הסינים, מותשים משבע שנות של לחימה לבדם מול היפנים, הפגינו חוסר רצון להעביר לגנרל סטילוול את הכוחות להם היה זקוק עבור המתקפה בבורמה; היפנים היו עלולים להתנפל עליהם בזריזות. כאשר היפנים החלו את המהלך שבשבוע שעבר נראה כי הוא קרוב מאוד לגזור את סין לשני חלקים, יכולה הייתה ממשלתו של צ'יאנג קאי-שק לחוש כי מדיניות הפעילות האיטית הייתה מוצדקת."
הכישלון ההרסני יחד עם דעת הקהל השלילית בארצות הברית שבאה אחריה גרמה לארצות הברית לאבד אמון ביכולתם של הכוחות הסינים להילחם ביפנים, ועקב כך איבדה זירת סין-בורמה-הודו מחשיבותה. במקום זאת מיקדה ארצות הברית את כל משאביה במתקפה של דילוג מאי לאי באוקיינוס השקט.
"דרך הררית" (Mountain Road) מאת תאודור וייט, הכתב של טיים מגזין בסין בתקופה זו, עוסק בקבוצה של חיילים אמריקנים הנסוגים בעקבות מתקפה יפנית זו.
צבי ברוק

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1869 צ'רניהיב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 ביוני 1922 (בגיל 52) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  Medical department of Kyiv Emperor University of St. Vladimir 
 תפקיד:  חבר בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החוקתית 
 חתימה:   
 
צבי ברוק
צבי ברוק (1 באוקטובר 1869, צ'רניגוב – 1922, ברלין) היה פעיל התנועה הציונית ברוסיה, פוליטיקאי (חבר בדומה) ,רב מטעם ורופא.
קורות חיים

ברוק נולד במשפחה אמידה משכילה ושומרת מצוות. ברוק למד בגמנסיה, ולמד עברית. עוד בהיותו נער התחבר לרעיונות חיבת ציון. בשנת 1886 הוא סיים את לימודיו בגמנסיה והתכוון לעלות לארץ ישראל, אך הוריו שכנעו אותו לוותר על הרעיון. משלא עלה לארץ הלך ללמוד רפואה בקייב, הוא סיים את לימודיו בקייב ב-1893. בזמן לימודיו התקיים משיעורי עברית שהעביר.
לאחר עבודה קצרה בפלך צ'רניגוב ופטרבורג הוא התיישב בהומל שם הקים מספר מפעלים למען נצרכי הקהילה היהודית בעיר. החל מ-1901 שימש כרב מטעם בעיר ויטבסק, כמו כן המשיך לעבוד כרופא. היה ציר בדומה הרוסית הראשונה ב-1906 שפוזרה עוד באותה שנה. לאחר פיזור הדומה הוא נעצר, ואחרי השחרור חזר לוויטבסק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ושירת בתור רופא. אחרי מהפכת פברואר החל לנדוד ברחבי רוסיה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל,  היכן שחייו היו קשים.[דרוש מקור] הוא נפטר בברלין ב-1922.
על שמו רחוב בתל אביב.
פעילות ציונית

כאמור ברוק החל את פעילותו בחיבת ציון עוד בהיותו נער. היה אחד מתומכיו של הרצל. בקונגרס הציוני השני נבחר לוועדת הממונים על הסדר. ברוק היה אחד מתוך עשרה יהודים רוסים שנבחרו לוועדה המתמדת של הקונגרס הציוני השלישי, בקונגרס זה הוא נבחר למורשה גליל של פלכי מוהילב, ויטבסק ומינסק. בקונגרס זה היה בין הדורשים על הקפדה ליישם את עקרון הדמוקרטיה בתוך התנועה הציונית. בסוף הקונגרס נבחר ברוק לוועד הגדול של התנועה הציונית.
בשנת 1921 נבחר לציר מטעם ארץ ישראל בקונגרס הציוני ה-12.
לקריאה נוספת

אריה רפאלי (צנציפר), פעמי הגאולה: ספר הציונות הרוסית מראשית "חיבת ציון" עד מהפכת 1917, תל אביב: נ’ טברסקי, תשי"ב-1951, עמ' 102.
יצחק מאור, התנועה הציונית ברוסיה, ירושלים: הספרייה הציונית, הוצאת מאגנס, תשמ"ו-1986.
הערות שוליים

↑  מאור, עמ' 157.
↑  מאור, עמ' 176.
שלט רחוב עם שמו של צבי ברוק בתל אביב
בית הכנסת הגדול (הרצליה)

תבנית:מבנה
המזרקה ושלט ההנצחה בחזית בית הכנסת
בית הכנסת הגדול בהרצליה נמצא במרכז העיר, בצומת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב. נוסח התפילה בו הוא לרוב נוסח אשכנזי, אך מתפללים בו גם יהודים הנוהגים לפי יהדות ספרד ותימן.
בית הכנסת הראשון של הרצליה הוקם בתמיכתה של חברת "קהילת ציון אמריקאית", מקימת היישוב, ושכן בצריף בגבעת המייסדים. לאחר שנים אחדות עבר בית הכנסת לרחוב הנדיב, ובשנות השלושים עבר למקומו הנוכחי, בצומת הרחובות סוקולוב והעבודה (שכעבור שנים רבות שונה שמו לרחוב בן-גוריון). בשנות ה-30 הוקצה מגרש עבור בית הכנסת ובשנת 1935 הונח היסוד לבית הכנסת, אך מחסרון אמצעים ובגלל מלחמת העולם השנייה נותר השלד בשיממונו בין השנים 1939-1944. ביוזמתו של רב היישוב, הרב בנימין מובשוביץ, חודשה העבודה בשנת 1945, במימון העירייה והבנייה הושלמה לפני סוף שנות ה-40. בשנותיו הראשונות תואר בית הכנסת, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, כאחד היפים ביותר בישראל.
במהלך כהונתו של אלי לנדאו כראש עיריית הרצליה עברו בית הכנסת וסביבתו שיפוץ מקיף: הוסרו מבנים מסחריים שניצבו בחזית בית הכנסת, והוחלפו ברחבה נאה, שבה ניטעו עצי דקל והוקמה מזרקה (שפורקה בהמשך).
בבית הכנסת התפלל הרב הראשי האשכנזי של העיר, הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, עד פטירתו בשנת 2019. לאחר פטירתו נקרא בית הכנסת על שמו. כיום מכהן כרב בית הכנסת בנו הרב מרדכי שלמה יעקבוביץ.
לקריאה נוספת

מרדכי נאור, סיפורי הרצליה, ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013, הפרק "חיי הדת בהרצליה הקטנה", עמ' 80–81.
הערות שוליים

↑  הרצליה - הימים הנוראים, דואר היום, 22 באוקטובר 1935
↑  הרצליה - בית הכנסת, הצופה, 3 בפברואר 1938
↑  הרצליה, הצופה, 21 בנובמבר 1939
↑  הרצליה בת עשרים, הצופה, 12 בנובמבר 1944
↑  ישיבת סיום במועצת הרצליה, הצופה, 22 באפריל 1945
↑  הלוואה גדולה למועצת הרצליה, הצופה, 24 בנובמבר 1946
↑  הרצליה בת כ"ה, חרות, 13 בנובמבר 1949
↑  הימים הנוראים בהרצליה, הצופה, 27 בספטמבר 1953
אבא יעקב הכהן בורוכוב

| --- | --- |
אבא יעקב הכהן בורוכוב
אבא יעקב הכהן בורוכוב
 לידה:  1848 טבת תר"ח 
 פטירה:  1936 (בגיל 88 בערך) ה' באייר תרצ"ו ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1936 
 
הרב אַבָּא יַעֲקֹב הַכֹּהֵן בּוֹרוֹכוֹב (נכתב גם: באָרוכוו; טבת תר"ח, 1848-ה' באייר תרצ"ו, 1936) היה רבה של וולקוביסק, ולפני כן בקהילות אחרות. מחבר שו"ת "חבל יעקב". תמך בציונות והיה מהרבנים הראשונים שהצטרפו לתנועת המזרחי.
תולדותיו

אבא יעקב הכהן בורוכוב נולד בטבת תר"ח (1848) בעיירה דורשונישוק (פלך וילנה-ליטא). בצעירותו התייתם מאביו, ר' יחיאל מיכל. בנערותו למד בכמה ישיבות, ביניהן ישיבת שקלוב, בה למד שלוש שנים, ורכש שם את רבו המובהק, ר' יהושע לייב דיסקין.
בשנת תרל"ג (1873), בגיל 21, נסמך להוראה על ידי ר' יצחק אלחנן ספקטור בקובנה. באותה שנה נתקבל כרב בעיירה מיישגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה שבליטא (האימפריה הרוסית), ובה שימש 11 שנה. בתרמ"ד (1884) עבר לכהן כרב בעיירה קופישקי (מחוז פוניבז') והחזיק שם ישיבה גדולה. בשנת תר"ן (1890) עבר לוויקשנה וכיהן שם כרב, ובשנת תרס"א (1901) נתמנה רב בפולוצק.
בתרס"ג (1903) התמנה לרבנות העיר וולקוביסק, במקום ר' יהונתן אליאשברג, וכיהן בה במשך כ-20 שנה. בוולקוביסק זכה להוקרה והערצה מכל האוכלוסייה היהודית. אפילו אנשי ה"בונד" היו באים לשמוע את דרשותיו בבית הכנסת. הודות לפעילותו והשפעתו, התפתחה הישיבה המקומית, ומספר התלמידים הגיע עד לשלוש מאות. כשהיה במישאגולי פרסם את החלק הראשון של ספרו, "חבל יעקב", שכולל ביאור עניינים בהלכות שליחות, חצר, קניינים ועוד. הוא הקדיש מזמנו לפעילויות ציבוריות שונות, ועזר ליתומים, לחולים ולעניים. היה מקובל גם על האוכלוסייה הלא-יהודית ולעיתים ביקשו גם נוצרים שהרב יפסוק בסכסוכים שהיו ביניהם לבין יהודים ופסק-דינו היה מקובל עליהם.
תולדותיו > תמיכה בציונות

עוד בשנים הראשונות של המאה העשרים תמך בציונות. במאמר שפרסם ב-1903 כתב כי "אין דרך אחרת להצלת עם ישראל מלבד הציונות ויישוב ארץ ישראל". היה בין התורמים הראשונים למען הקרנות הציוניות, והיה מתרים רבים מבני הקהילה למען הקרנות האלה. מהרבנים הראשונים שהצטרפו לתנועת המזרחי. סבר שהציונות היא שתמנע את סכנת ההתבוללות, כנגד טענות הרבנים החרדים, דבק בעמדה שהמגרעות בתנועה הציונית הן "צדדיות ובלתי עיקריות", ואם יצטרפו אליה רבנים ויראי ה', יוכלו להשפיע עליה מטובם, ולהיטיבה.
תולדותיו > בארץ ישראל

בשנת תרפ"ג (1923) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. שם גרו כבר באותו זמן שני בניו, אהרן מיכל ברכיהו ומרדכי (מארק) ברכיהו, שעלו ב-1912.
בירושלים עסק בענייני ציבור, פרסם חוות דעת וחתם יחד עם רבנים אחרים על כרוזים בנושאים שונים, כגון בעד השתתפות נשים בבחירות למוסדות היישוב, בעד אחדות הסדרי השחיטה והכשרות וכיוצא בזה.
בשנת תרפ"ז השתתף עם הרב קוק, שהיה באותה עת ראב"ד האשכנזים בעיר, והרב מאיר בר-אילן (ברלין) בסיור במושבות ובקיבוצים מטעם המזרחי.
בירושלים הדפיס מהדורה מתוקנת של שני הכרכים הראשונים של הספר "חבל יעקב", ובשנת תרצ"ג הכין לדפוס את החלק השלישי מספרו, שיצא לאור אחרי מותו. שלושת החלקים של הספר נדפסו מחדש בירושלים בשנת 1966.
נפטר בירושלים בה' באייר תרצ"ו ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו

לרב בורוכוב ארבעה בנים ושתי בנות:
אהרן מיכל ברכיהו (נולד בווילנה, 1869), פובליציסט ציוני, מזכיר הוועד האודיסאי ולימים מזכיר בצלאל.
הרב דב בער בורוכוב שהיה רב בקהילת מאלדן Malden, פרבר של העיר בוסטון. מחבר "ראשית בכורים", חיבור בן שני חלקים, שיצא לאור בירושלים תרצ"ב.
ד"ר מרדכי (מארק) ברכיהו (נולד במישאגולה, 1882), רופא, מחלוצי המודעות להיגיינה והרפואה המונעת בארץ ישראל.
ד"ר אלכסנדר בורוכוב, שהיה רופא שיניים בעיר נרבה.
שרה פרידמן לבית בורוכוב.
רבקה בורוכוב, היחידה מן המשפחה שנשארה ברוסיה.