stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולי ברון
ראשית חייו

וולי ברון נולד בעיר אלקינס שבווירג'יניה המערבית, כבנם של ד"ר פרדריק הנרי ברון ושל מרי קטברט בטלר ברון. אביו היה כומר פרסביטריאני. הוא התחנך בבתי ספר באלקינס ובצ'ארלסטון. הוא למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת וושינגטון ולי, ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית, שם קיבל את התואר ב-1941. ב-1936 נשא ברון לאישה את אופל מארי וילקוקס, ולשניים נולדו שלוש בנות. במלחמת העולם השנייה הוא התגייס ב-1943 לצבא ארצות הברית ושוחרר מהשירות ב-1945.
קריירה פוליטית

ב-1949 נבחר ברון כראש עיריית אלקינס. ב-1950 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, ושוב ב-1952. לאחר הבחירות של אותה שנה הוא התפטר ממושבו בבית הנבחרים לאחר שמונה על ידי המושל ויליאם מרלנד כנציב הפיקוח על משקאות חריפים. ב-1956 הוא מונה כתובע הכללי של וירג'יניה המערבית.
מושל וירג'יניה המערבית

בחירתו של ברון כמושל וירג'יניה המערבית הייתה ב-1960, שנה בה השיגה המפלגה הדמוקרטית הישגים רבים. באותה שנה הסנאטור ממסצ'וסטס ג'ון פיצג'רלד קנדי, שבו תמך ברון, נבחר כנשיא ארצות הברית, ובבחירות המקדימות בווירג'יניה המערבית ניצח קנדי את הסנאטור ממינסוטה יוברט האמפרי. ברון התחייב "לנקות את המדינה", לעבוד עם בית המחוקקים הדמוקרטי, ולבנות כלכלה חזקה. הוא תמך בתקיפות בהעלאת שכר המורים. ברון שרד האשמה על כך שהציע לכאורה סכום של 65,000 דולר ליריב בבחירות כדי שזה יישאר מחוץ למרוץ. העניין הוסדר בסופו של דבר מחוץ לבית המשפט.
בבחירות הכלליות זכה ברון ב-446,775 קולות מול 360,665 הקולות של מועמד המפלגה הרפובליקנית הרולד נילי. בצהרי 16 בינואר 1961 הושבע ברון כמושל ה-26 של וירג'יניה המערבית באופן חשאי, כדי שיוכל לחתום על חוק של מס מכירות בסכום של סנט אחד, שקודמו בתפקיד ססיל אנדרווד סירב לחתום עליו. השבעתו הפומבית התקיימה מאוחר יותר מתחת לכיפת בניין קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית בנוכחות 2,700 איש.
פעילות החקיקה בתקופת ממשלו של ברון כללה הנהגת מס הכנסה אישי ויצירת נציבות לזכויות אדם. הוא הוציא צו מושל שבו הוא הכריז שעובדי המדינה יועסקו "ללא קשר לגזע, אמונה, צבע עור או מוצא". בוועידת מושלי מדינות הדרום הוא הודיע למושל אלבמה ג'ורג' וולאס שהוא יתנגד "לכל הצהרה... שבצורה כלשהי תקדם או תכשיר אפליה".
ברון התמקד ביצירת משרות, פיקח על שיקום המדינה משיטפון שאירע באותה שנה וגבה את חייהם של 22 אנשים, ופיקח על תקצוב כביש בין פנסילבניה לבין צ'ארלסטון. הוא נסע ליפן כדי לקדם את סחר הפחם מווירג'יניה המערבית, גינה את חברות התשתיות על העלאת התעריפים, דאג למיקום של הרדיו-טלסקופ הגדול בעולם בגרין בנק, והחל בהצלחה מרובה את פעילותו של מחנה הנוער למדע בווירג'יניה המערבית. ב-1963 חגגה וירג'יניה המערבית מאה שנה לקבלתה כמדינה בארצות הברית. הנשיא קנדי גמל לתומכיו בבחירות המקדימות כאשר נאם בפני 10,000 איש בטקס רשמי שהתקיים ב-20 ביוני בצ'ארלסטון.
סלילת הכבישים שגשגה עם הנפקת איגרות חוב בסכום של 200 מיליון דולר ב-1964, שנתו המלאה האחרונה של ברון כמושל. הוא הצהיר שווירג'יניה המערבית שברה 14 שיאים בתחום הכלכלה באותה שנה. הוא התמקד במאמצי פיתוח כלכלי במחלקת הסחר המדינתי החדשה בראשותו של יולט סמית', שבשנה שלאחר מכן ירש אותו בתפקיד.
משפט ומאסר

בינואר 1965 סיים ברון את כהונתו כמושל. הוא פתח משרד עורכי דין בצ'ארלסטון, וב-1968 הוזכר שמו כמועמד אפשרי להתמודד שוב על תפקיד המושל. בפברואר אותה שנה, במה שנודע כ"טבח יום ולנטיין", הואשמו ברון וחמישה אנשים נוספים על ידי חבר מושבעים גדול פדרלי בהאשמות לקשר לשוחד שהיו קשורות לכאורה ל"תאגידי דמה". ברון עמד על חפותו. האישומים כללו מתווה משוכלל של תשלומים לאנשים שעשו עסקים עם המדינה.
במשפט שהחל באוגוסט, טענה התביעה שמסמכים שנחתמו על ידי כל השישה הראו שהם חלקו ביניהם את כל הרווחים. חמישה ספקים העידו שהם שלחו המחאות לחברות הדמה. השופט חש שהמקרה של ברון היה "שונה במעט ביסודו מאלו של שאר הנאשמים", ושקל ברצינות להוציא פסק דין לזיכויו על בסיס העובדה שברון חתם באופן שגרתי על חוזים ללא כל כוונה שלילית. חבר המושבעים קיים התייעצויות שארכו 18 שעות, ובסופו של דבר הוציא החלטה שברון זכאי ושאר הנאשמים אשמים.
ב-1969 עברו בני הזוג ברון לפלורידה. אך ב-1970 התעוררה הפרשה מחדש, כאשר הוגשו האשמות נגד ברון, הפעם בחשד לרכישת חוזים. על כל פנים, ביולי ביטל בית המשפט העליון את ההאשמות הללו.
במהלך אותו קיץ, החלו לצוץ סיפורים בעיתונות בנוגע להצבעת המושבעים במשפט המקורי ברוב של 11 תומכים ומתנגד אחד להרשעתו של ברון. המתנגד היה מנהל חבר המושבעים, ראלף בקלו. ההשערות הגיעו לקיצן בפברואר 1971 כאשר קיבל ברון שיחת טלפון מעיתונאי, שהודיע לו שחבר מושבעים הגיש נגדו ונגד רעייתו כתב אישום בנוגע להאשמות למתן שוחד לראש חבר המושבעים שזיכה אותו. בהאשמות נטען שרעייתו של ברון העבירה סכום של 25,000 דולר בשקית נייר חומה לרעייתו של בקלו כתשלום. בקלו הודה מייד באשמה. שמה של אופל ברון הוסר מהאישום, וברון הודה באשמה באישום החדש של קשירת קשר, שוחד, ושיבוש מהלכי משפט. הוא נידון ל-25 שנות מאסר, שמתוכן ריצה 4 שנים.
מאוחר יותר אמר ברון שהוא משוכנע שכל פסק דין שהיה מתקבל נגדו במשפט המקורי היה מבוטל בערעור, וכי התוכנית לתשלום השוחד הייתה פרי מוחו של עורך דינו. הוא טען שלא קיבל שום תשלום מאף אחד מהמעורבים בפרשה, ואמר שבמשפט השני הוא הודה באשמה כדי שיבוטל האישום נגד אשתו. תחושתו הייתה שאם הוא היה מעיד במשפט המקורי, הוא היה יוצא זכאי בכל מקרה. הוא מעולם לא הכחיש את התשלום לבקלו. "אתה פשוט לא ידוע כמה קשה לי לחיות עם זה", הוא קונן.
ב-1975 השתחרר ברון ממאסרו, ושב לווירג'יניה המערבית.
וולי ברון נפטר בשארלוט שבקרוליינה הצפונית ב-12 בנובמבר 2002. הוא נטמן בבית הקברות מייפלווד שבאלקינס.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1711-1712
ניסן

ערך זה עוסק בחודש עברי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ניסן (מאכדית: nisannu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, הראשון במספר לפי המסורת המקראית והשביעי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בתחילת האביב בארץ ישראל.
בחודש זה יש 30 ימים. א' בניסן יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי ושבת.
שמות החודש

כמו כל שמות החודשים המקובלים בלוח השנה העברי מאז השיבה מגלות בבל, שמו של החודש הובא מהתרבות הבבלית, יחד עם מרכיבים תרבותיים נוספים, אשר הבולט והחשוב שבהם הוא הכתב העברי, המקובל מאז ועד היום. מקור השם במילה האכדית "ניסנו", ומשמעו ניצן, שפריחתו באביב, ככתוב: ”הניצנים נראו בארץ” (מגילת שיר השירים, פרק ב', פסוק י"ב). שמו של החודש מופיע במגילת אסתר: ”בחדש הראשון הוא חדש ניסן” (מגילת אסתר, פרק ג', פסוק ז'), ובספר נחמיה: ”ויהי בחדש ניסן שנת עשרים לארתחשסתא המלך” (ספר נחמיה, פרק ב', פסוק א'). בביתא ישראל החודש נקרא ליסן.
משמעות מאוחרת לשם הבבלי נדרשה על ידי חז"ל, והיא נגזרת מדמיון צלילי: ניסן מלשון נס, משום שנעשו בו ניסים לישראל.
במקרא מכונה חודש ניסן בשם "החודש הראשון" וכן "ראש חדשים", בציווי מקראי מיוחד שנאמר למשה רבנו זמן קצר לפני יציאת מצרים, ציווי שכלל גם את מצוות קידוש החודש: "החדש הזה לכם ראש חדשים, ראשון הוא לכם לחודשי השנה" (שמות י"ב, ב'). שם זה מופיע גם במגילת אסתר "בחודש הראשון הוא חדש ניסן.
טעם נוסף לכך כתב רבי אברהם אבן עזרא ”וידענו כי מצוות רבות הן בתורה זכר ליציאת מצרים, והנה ראוי חודש זה להיות תחלת חשבון ישראל”.
חודש ניסן נקרא במקרא גם בשם "חודש האביב": "את חג המצות תשמר: שבעת ימים תאכל מצות אשר צויתך, למועד חדש האביב, כי בחדש האביב יצאת ממצרים" (שמות ל"ד, יח). רמז נוסף ניתן לשם חודש האביב שהוא אב-י"ב כלומר הראשון לי"ב = שנים-עשר החודשים.
מאפייני החודש

ראש חודש ניסן שימש בתקופת התנ"ך ובתקופה התלמודית, כראש השנה למלכים, ובו התחילו למנות את שנות מלכי יהודה. בקרב יהודי תוניסיה ולוב נהוג טקס הנערך בערב ראש חודש ניסן ומכונה "בשישה" או "בסיסה". הטקס כולל איחולים לשנה טובה וברוכה, כציון לשנה חדשה, המתחילה, כאמור, בניסן, על-פי מסורות קדומות.
בהלכה, בכל חודש ניסן לא צמים ולא אומרים בתפילה תחנון, ונוהגים שאין מספידים בו. על פי הדעה המקובלת בחז"ל, חנוכת המשכן הייתה בא' בניסן, ובשנים עשר הימים ממנו עד י"ב בניסן הקריבו נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות, נשיא ליום. זכר לכך, נוהגים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום.
בחודש ניסן חל חג הפסח, ובו מתחילה ספירת העומר הנמשכת עד לחג השבועות.
ברכת החמה, שאותה מברכים פעם ב־28 שנה, חלה כמעט תמיד במהלך חודש ניסן.
בחודש זה נוהגים לברך את ברכת האילנות, שזמנה הוא באביב. בנוסף נאמר על חודש זה ש"לא חמה קשה ולא צינה קשה" ולכן יצאו בני ישראל ממצרים בחודש זה.
חשבון התקופות מיוסד על ניסן, בהתאם לדעת רבי יהושע שבחודש ניסן נברא העולם, על פי דעתו ניסן הוא גם חודש הגאולה: "בניסן נגאלו (ממצרים), בניסן עתידין ליגאל".
מזלו של החודש הוא טלה. בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל שור.
מועדים עיקריים

א' בניסן – ראש השנה למלכים ולרגלים – תחילת שנה חדשה בתקופת חז"ל, בסיסה (מנהג יהודי תוניסיה ולוב)
י"ד בניסן – ערב פסח
מט"ו בניסן עד כ"א בו – פסח (מציין את יציאת מצרים)
החל מט"ז בניסן – ספירת העומר
סהרנה (מנהג יהודי כורדיסטן)
כ"א בניסן – שביעי של פסח (מציין את קריעת ים סוף)
כ"ב בניסן – מימונה (מנהג יהודי מרוקו)
כ"ז בניסן – יום הזיכרון לשואה ולגבורה
מאורעות במסורת

א' בניסן – על פי הדעה המקובלת, היה היום השמיני של חנוכת המשכן, ובשנים עשר הימים ממנו עד י"ב בניסן הוקרבו קורבנות הנשיאים על ידי נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות. ביום זה הקריב נחשון בן עמינדב נשיא שבט יהודה. זכר לכך, נוהגים רבים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום
ב' בניסן – נשרפה הפרה אדומה הראשונה על ידי אלעזר הכהן
י' בניסן – עם ישראל, בהיותו במצרים, לוקח לביתו שה לצורך קורבן פסח
י' בניסן – על פי ספר יהושע, פרק ד', פסוק י"ט, עברו בני ישראל את מעבר הירדן ונכנסו לארץ ישראל בהנהגתו של יהושע בן נון
י"ב בניסן – (על פי המקרא והמסורת היהודית) – עזרא יוצא מבבל לעלות לירושלים
י"ג בניסן – המן האגגי מפיל פור לקביעת תאריך השמדת היהודים
י"ד בניסן – הקריבו בני ישראל את קורבן פסח במצרים
י"ד בניסן – הקריבו בני ישראל בגלגל את קרבן הפסח הראשון בארץ ישראל
י"ד בניסן – היום הראשון משלושת ימי התענית שהכריז מרדכי היהודי לביטול גזירת המן האגגי, בעקבות כך נחגג לדורות יום תענית אסתר
ט"ו בניסן – פסח מצרים, ויציאת מצרים
ט"ו בניסן – המשתה הראשון של אסתר המלכה, עם אחשוורוש והמן
כ"א בניסן – על פי המסורת, נעשה נס קריעת ים סוף
כ"ב בניסן – על פי סדר עולם, היום הראשון להקפות סביב חומות יריחו על ידי יהושע בן נון. לאחר שבעה ימים, בכ"ח בניסן, נפלו החומות
כ"ג בניסן – עם ישראל הגיע למרה, לאחר קריעת ים סוף וצעידה בת שלושה ימים
כ"ד בניסן – המחזה האחרון בספר דניאל: "האיש לבוש הבדים" נגלה לדניאל לאחר שהתענה שלשה שבועות, ומספר לו על חורבן מלכות פרס בידי מלכות יוון ועל העתיד להתרחש בימי מלכות יוון
הערות שוליים

↑  חודשי השנה העברית, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏8 בספטמבר 2015
1 2  W. Muss-Arnolt, The Names of the Assyro-Babylonian Months and Their Regents, Journal of Biblical Literature 11, 1892, עמ' 72–94 doi: 10.2307/3259081
↑  על כך מעיד אף תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה,  פרק א', הלכה ב'.
↑  יעקב ישראל סטל, "שמו של חודש ניסן על-שֵׁם הניסים", המעין נב [ג] (ניסן תשע"ב), עמ' 15–23.
↑  ספר שמות, פרק מ', פסוק ב'; ספר שמות, פרק מ', פסוק י"ז; ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוק ה' ועוד.
↑  ספר שמות, פרק י"ב, פסוק ב'.
↑  מגילת אסתר, פרק ג', פסוק ז'.
↑  במהלך כל האלף השישי (משנת ה' אלפים עד ו' אלפים), חלה ברכת החמה 32 פעמים בניסן ו-4 פעמים באדר ב'.
↑  במדבר רבה, פרשה ג'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף י"א, עמוד א'.
↑  ספר יצירה פרק ה' משנה ז'
הפורום החילוני

| --- | --- |

 פעילות:  מאבק בכפייה דתית ובהדתה בדגש על מאבק בהדתה במערכת החינוך
 התאגדות:  עמותה
 מדינה:  מדינת ישראל
 מטה הארגון:  רדינג, 6, תל אביב - יפו
 מייסדים:  רם פרומן
 נשיא:  מיכל שליו-רייכר
 יושב ראש:  רם פרומן
 מנכ"ל:  אורי קרמן
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־14 שנים)
 https://www.hiloni.org.il/
 
הפורום החילוני - איגוד השכונות והיישובים החופשיים או בקיצור הפורום החילוני הוא עמותה ישראלית המגדירה את מטרתה כפעילות נגד הדתה וכפייה דתית. העמותה הוקמה ב-2011 על ידי ד"ר רם פרומן.
פעילות

בשנותיו הראשונות התמקד הפורום בפעילות ביישובים ובשכונות שבהם זיהה תהליכי הדתה. החל משנת 2015 החל למקד את מרבית מאמציו בתחום החינוך. הפורום פועל כנגד עמותות חיצוניות בעלות צביון דתי שפועלות במערכת החינוך הממלכתית, בהן העמותות המאוגדות בארגון זהות. בראיית הפורום קיימת חדירת תכנים דתיים למערכת החינוך הממלכתית בעידוד משרד החינוך, בין היתר על ידי הוספת מקצוע ליבה חדש בנושא יהדות. לטענתו קיימת גם הדתה סמויה בספרי הלימוד, שבהם משולבים מקורות הלכתיים ואמוניים.
אחת ההצעות העיקריות של הפורום היא הקמת זרם חינוכי חילוני עצמאי.
דרכי הפעילות העיקריות של העמותה:
ארגון חוגי בית במטרה לארגן קבוצות הורים מקומיות נגד הדתה
פתיחת תוכניות הכשרה במשותף עם ארגון ישראל חופשית שנועדות להכשיר הורים וילדים לאקטיביזם במערכת החינוך
הצעת תוכניות לימוד וחומרי למידה חילוניים ופלורליסטים לשימוש מורים מתוך תוכניות קיימות שיצאו מטעם משרד החינוך בעבר
עריכת השתלמויות ייעודיות לעובדי הוראה
הארגון פעל משפטית כנגד איסור הכנסת חמץ לבתי החולים, והביא לביטולו (ראו בג"ץ עמותת הפורום החילוני נגד שר הבריאות)
בדצמבר 2021 הגיש הארגון עתירה כנגד איסור הכנסת חמץ לבסיסי צה"ל. בג"ץ דחה את העתירה.
ראו גם

חדו"ש – לחופש דת ושוויון
דעת אמת
חילוניות בישראל
הערות שוליים

↑  אור קשתי, כבר לא ממלכתיים: חילונים מבקשים זרם חינוך עצמאי, באתר הארץ, 3 בינואר 2016
↑  צה"ל יאלץ לאפשר חמץ בפסח בבסיסים? עתירה הוגשה לבג"ץ, באתר אייס, 10 בדצמבר 2021
↑  גלעד מורג, בג"ץ קבע: "האיסור על הכנסת חמץ לשטחי צה"ל - חוקי" | אלו נימוקי השופטים, באתר ynet, 11 בפברואר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פיודור מלניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 
 פטירה:  1945 (בגיל 45 בערך) 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 בנובמבר 2004) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פיודור מלניק
 
פיודור מלניק (באוקראינית: Мельник Федор; ‏1 בינואר 1900 – 1 בינואר 1945) חסיד אומות העולם אוקראיני, שהציל יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

פיודור מלניק, יליד 1900, התגורר עם אשתו היהודייה, בתיה, ובתם, לודמילה, בעיירה באר שבמחוז ויניצה. עם פרוץ המלחמה הגרמנית-סובייטית גויס פיודור לצבא האדום ונפל בשבי. בדצמבר 1941 הצליח להימלט ולאחר כמעט חודש של נדודים עשה את דרכו חזרה לבאר, שם גילה שמשפחתו ברחה מזרחה לפני הכיבוש. פיודור החל לעבוד בקואופרטיב שזה עתה הוקם לאיסוף צמחי מרפא. במרוצת הזמן הוא החל לקחת חלק בפעילות האנטי-פשיסטית. רבים ממכריו היהודים של פיודור, ביניהם בוריס קרמן, נכלאו בשני הגטאות שהוקמו בבר בדצמבר 1941. ב-19 באוגוסט 1942, במהלך מבצע הרג רחב היקף בגטאות לפיודור נודע שבוריס, אשתו רוזה וילדו הצעיר, מישה, כולם נרצחו; רק בתו בת ה-13, ספה, שרדה. באמצעות אנשי הקשר שלו בגטו שלח פיודור הודעה לילדה והציע את עזרתו. יום אחד, באוקטובר 1942, דפקה ספה על דלת משרדו של פיודור. הוא החביא את הילדה בעליית הגג במשך מספר ימים, דאג לצרכיה, עד שמצא מישהו שיעביר אותה למקום מסתור בטוח יותר. ספה נפרדה מהמציל שלה ולאחר מסע מסוכן שנמשך מספר ימים, הגיעה לעיירה שרהורוד, שם היו לה קרובי משפחה, ונשארה אצלם עד השחרור במרץ 1944. פיודור נשאר בבאר כחבר פעיל במחתרת הסובייטית והמשיך לעזור ליהודים, ביניהם סייע למשפחת קרסניאנסקי.
לאחר המלחמה

לאחר שחרור העיירה באר במרץ 1944, חזר פיודור לשורות הצבא האדום ונהרג בקרבות ליד ברלין בימיה האחרונים של המלחמה.
הכרה והנצחה

לאחר שנים רבות החליטה לודמילה מלניק, בתו של פיודור לפנות ליד ושם, ולספר את סיפורו של אביה . ב-16 בנובמבר 2004 הכיר יד ושם בפיודור מלניק כחסיד אומות העולם. שמו נחקק בקיר הכבוד ביד ושם בירושלים.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פיודור מלניק".
1 2 3 4  The Righteous Among The Nations, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  מקור מתוך תיק ארכיון יד ושם, M.31.2/10423
מרי פילדס

| --- | --- |

 לידה:  1832 טנסי
 פטירה:  1914  (בגיל 82 בערך) מונטנה
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  קסקייד, מונטנה
 כינויים נוספים:  "מרי השחורה", "מרי כרכרה"
 ידועה בשל:  הדוורת הראשונה, והשחורה הראשונה, בשירות הדואר האמריקאי
 מקצוע:  דוורת
 
מרי פילדס, הידועה גם כמרי השחורה ו"מרי כרכרה" (באנגלית: Mary Fields; סביבות 1832–1914) הייתה האישה השחורה הראשונה שעבדה כדוורת בארצות הברית, והאישה השנייה בסך הכל שעבדה עבור שירות הדואר.
פילדס, שגובהה היה 1.82 מטר ומשקלה כ-90 ק"ג, אהבה לעשן סיגרים והייתה מסתובבת באזורי הספר של הטריטוריות המערביות כשאקדח חגור למותניה לצד קנקן ויסקי.
ביוגרפיה

פילדס נולדה לעבדות בטנסי בסביבות שנת 1832. היא השתחררה כשהעבדות האמריקאית הוצאה מן החוק ב-1865.
לאחר מכן, עבדה בביתו של השופט אדמונד דאן בסן אנטוניו, פלורידה, עד שהתאלמן. לאחר מותה של ג'וזפין, אשת השופט, מרי לקחה את חמשת ילדיו לבית דודתם בטולדו, אוהיו. הדודה, הייתה הנזירה הראשית במנזר של מסדר אורסולה, וכינויה היה האם מרי אמדאוס. ב-1884, נשלחה האם אמדאוס לטריטוריית מונטנה, כדי להקים שם בית ספר לבנות ילידות במיסיון פטר הקדוש בעיירת קסקייד. כשהיא שמעה שהאם אמדאוס חלתה, מיהרה פילדס למונטנה כדי לסעוד אותה, ונשארה במתחם המיסיון גם אחרי שהחלימה. פילדס עבדה שם בעבודות שונות, כולל שינוע סחורה, כביסה, גידול ירקות, ושיפוצים - תחום שהיא הצליחה בו במיוחד, ואף הייתה למנהלת העבודה.
פילדס הייתה בעלת עצבי ברזל, חזקה ועליזה. היא נהגה לעשן סיגרים ולשתות ויסקי, החזיקה אקדח מתחת לסינרה והשתתפה בקרבות. הילידים במונטנה קראו לפילדס "העורבת הלבנה" כי "היא מתנהגת כמו אישה לבנה אך עורה שחור". הלבנים לא ידעו איך לעכל אותה. תלמידת בית ספר אחת כתבה בחיבור ש"היא שותה ויסקי, והיא מקללת, והיא רפובליקנית, דבר ההופך אותה ליצור שפל ומטונף." ב-1894, לאחר ריבוי תלונות על התקוטטויותיה עם הגברים בצוותה, ולפחות קרב אקדחים אחד, הבישוף כתב לנזירות מכתב וציווה עליהן לגרש "את האישה השחורה הזו". לאחר עשור של עבודה קשה - עליה לא קיבלה פילדס פרוטה - הנזירות סברו שפילדס הרוויחה את מקומה ביניהן לחיים. אך הבישוף סירב להיעתר להתנגדותן, או לערעורה של פילדס אשר נסעה אליו להלנה באופן אישי, והיא נאלצה לעזוב, חסרת כל.
האם אמדאוס עזרה לה לפתוח מסעדה, ופילדס הייתה מגישה שם לכולם, בין אם היו להם אמצעי תשלום ואם לאו, והמסעדה פשטה את הרגל כעבור 10 חודשים.
ב-1895, כשהיא כבת 63, פילדס התקבלה לעבודה בשירות הדואר, מכיוון שהיא הצליחה לרתום שישה סוסים לכרכרת הדואר יותר מהר מכל המתחרים. בכך הפכה לאישה השנייה בשירות הדואר, הדוורת הראשונה, והאישה השחורה הראשונה בארגון. היא דיוורה באזור רחב בעזרת כרכרה, סוסים ופרד, ולעולם לא פספסה יום עבודה. כשהשלג לא אפשר הגעה בכרכרה, הייתה מביאה את הדואר ברגל, עד מרחקים של כ-20 ק"מ, כשהיא נעזרת בנעלי שלג, וסוחבת על כתפה את שק הדואר. ערב אחד תקפה להקת זאבים את הכרכרה, הסוסים נבהלו והכרכרה התהפכה. היו בה מזון ותרופות לנזירות. פילדס שחררה את הסוסים, ותוך שימוש בעגלה ההפוכה ככיסוי מאחור, עם רובה ציד ואקדח, היא התגוננה מפני התקפות הזאבים במשך כל הלילה. בבוקר היא הצליחה להחזיר את העגלה למצב עומד, מצאה ותפסה את הסוסים וסיפקה את הסחורה ליעד.
פילדס הייתה דמות ציבורית מכובדת בעיניי תושבי קסקייד, וכל שנה ביום הולדתה היו בתי הספר נסגרים כדי לערוך למענה חגיגה. פורטרטים שלה שאייר הצייר-הבוקר צ'ארלס ראסל עיטרו את הבנק בקסקייד, וכשעבר חוק במונטנה האוסר על נשים להיכנס למסבאות, המושל העניק לה פטור אישי.
היא הייתה האדם השחור היחיד שחי בקסקייד, דבר שהיה נכון עד שנת 1959.
היא הפסיקה את עבודתה בשירות הדואר ב-1901, בגיל 69, ופתחה מכבסה ומסעדה בעזרת האם אמדאוס.
היא הייתה מוערכת ואהובה בעירה וכאשר ביתה נשרף בשנת 1912, תושבי העיר התארגנו ובנו לה בית חדש.
מותה ומורשתה

פילדס נפטרה ב-1914 בבית חולים בגרייט פולס, אך נקברה סמוך לקסקייד. השחקן זוכה האוסקר גרי קופר, שהיה יליד מונטנה, כתב ב-1959 מאמר עליה למגזין Ebony, בו הוא אמר שלמרות ש"נולדה כשפחה אי שם בטנסי, מרי נהייתה לאחת הנפשות החופשיות שאי פעם נשמו או שלפו [אקדח]".
דמותה המיתולוגית של פילדס היא דמות פופולרית בסדרות טלוויזיה וסרטים על המערב הפרוע, הכוללים‏ South by Northwest, "Homesteaders",(1976), The Cherokee Kid, (1996),They Die by Dawn (2013), Hannah's Law, (2012), וגיהנום על גלגלים (2015).
כוכב הלכת המינורי 7091 Maryfields, שהתגלה ב-1992, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה בנובמבר 2019.
הערות שוליים

↑  Drewry, Jennifer M. (במרץ–באפריל 1999). "Mary Fields a pioneer in Cascade's past". Cascade Montana Community Website. אורכב מ-המקור ב-2012-07-29. נבדק ב-2016-01-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alter, Judy (1999).
↑  מבזקון | מבזקי דף | כללי | האגדה על מרי "הכרכרה", באתר www.mivzakon.co.il
↑  Franks, James A. (2000). Mary Fields (Black Mary) (1st ed.). Santa Cruz, Calif.: Wild Goose Press. ISBN 0965717348.
↑  "Stagecoach Mary", Ebony, October 1959
↑  "MINOR PLANET CIRCULARS/MINOR PLANETS AND COMETS, M.P.C 117229" (PDF). 8 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n93120077  VIAF: 41060696   WorldCat (עם VIAF): 41060696
הנריק קלמר

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1870 ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 ביוני 1931 (בגיל 61) ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה, הונגריה 
 תפקיד:  קומיסר העם (1919–1919) 
 חתימה:   
 
הנריק קלמר, (במקור אלקן קוהן (כהן) עד 1896, בהונגרית: Kalmár Henrik; ברטיסלאבה, 25 במרץ 1870 – ברטיסלאבה, 23 ביוני 1931) היה תעמולן פוליטי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי פוליטיקאי, נציב העם (שר) ברפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ביוגרפיה

הנריק קלמר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוליה גרינהוט, ושל יוז'ף קוהן (כהן). הוא שימש תועמלן סוציאל-דמוקרטי, לכן בסוף המחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19 גורש מבודפשט. לאחר מכן לקח חלק בתנועת הפעולים בעיר הולדתו ברטיסלאבה (אז חלק ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית), שם הפך למזכיר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP), והעורך של העיתון Westungarische Volksstimme. ב-16 באפריל 1898, בבודפשט, התחתן עם רוזה בינדר אנטוניה, בתם של פאל בינדר ושל תרז מגדין. אחד העדים היה דז'ה בוקאני, לימים קומיסר עם (שר) ברפובליקה. בממשלת מיהאי קארואי הוא כיהן בתפקיד מזכיר מדיני (סגן שר) של "משרד הלאום הגרמני", ובמהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שימש כנציב העם (שר) לענייני גרמניה. הוא נעצר ב-15 באוגוסט 1919 ונידון למאסר עולם במשפט נגד קומיסרי העם. הוא הוחלף במסגרת חילופי השבויים והאסירים הסובייטי-הונגרי ולאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה. שם השתתף שוב בתנועה הסוציאל-דמוקרטית של ברטיסלאבה.
לקריאה נוספת

אגנש קניירש (עורכת ראשית), הנריק קלמר, בלקסיקון הביוגרפי ההונגרי 1000–1900 (ברומנית) מסת"ב 9630525003
הנריק קלמר ב-Arcanum
יוזף בלני: ממשלות הונגריה. 1992. מהדורה רביעית.
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002., a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
לקסיקון חדש של רוואי. עורך ראשי. אישטוואן קולגה טרשוי סקסארד 1996.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי. לאסלו מרקו. מועדון הספר ההונגרי.
קלמן היינריך: הנריק קלמר. ברטיסלאבה, 1931.
הנריק קלמר ב-MaNDA
ביאורים

↑  אדם המפיץ דעות פוליטיות ומקדם רעיונות או סיסמאות שנועדו להשפיע או לגייס קהילה או אדם
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1896. évi 51807. sz. rendelete. MNL-OL 30796. mikrofilm 712. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1896. év 11. oldal 22. sor.
↑  HU BFL - VII.102.a - forradalomutan - 1919 - 238
1 2  A házasságkötés bejegyezve Budapest VI. ker. polgári akv. 290/1898. folyószám alatt.
עבדים נמלטים בארצות הברית

איסטמן ג'ונסון, "רכיבה לחופש 1863", מוזיאון ברוקלין
התופעה של עבדים נמלטים (באנגלית: Fugitive Slaves), שביקשו להשיג חרות, עתיקה כמו מוסד העבדות עצמו. בהיסטוריה של העבדות בארצות הברית, "עבדים נמלטים" היו עבדים שעזבו את האדון ללא אישור בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הם, בדרך כלל, ניסו להגיע למדינות או טריטוריות שבהן העבדות נאסרה, ובפרט קנדה.
הקושי בבריחה היה גדול מאוד. רוב העבדים היו אנאלפביתים, חסרי רכוש או כסף. צבע עורם הקשה עליהם להתקדם במהלך היום מבלי להיתפס וסייע לרודפים אחריהם. גם המרחק הרב שהיה עליהם לעבור ברגל לפני שהגיעו לאזורים מוגנים הגביר את הסיכויים להיתפס. מרבית העבדים שניסו להימלט נתפסו והוחזרו לבעליהם שהענישו אותם על מנת להרתיע אחרים לנסות ולברוח. במהלך התקופה שבה עבדות הייתה חוקית בארצות הברית, הצליחו כ-100,000 עבדים להימלט מיד בעליהם.
חקיקה

על פי חוק העבד הנמלט משנת 1793, אזרחים נדרשו לסייע להחזיר עבדים נמלטים לבעליהם, גם במדינות בהן הייתה העבדות אסורה. החוק התבסס על סעיף 4 תת-סעיף 2 של החוקה של ארצות הברית, שקובע שאזרחי כל מדינה ישמרו על זכויותיהם וחסינויותיהם, כולל זכויות רכוש, במדינות האחרות. כל שופט, בכל רמה, היה יכול לקבל החלטה וללא משפט בהשתתפות חבר מושבעים לקבעו את מעמדו של אפרו-אמריקאי כעבד נמלט לכאורה. בפועל, אזרחים וממשלות של המדינות החופשיות סייעו בבריחה של עבדים נמלטים.
חוק העבד הנמלט משנת 1850 חיזק את ההוראות בנוגע להחזרת עבדים נמלטים לאדוניהם. החוק לא הציע לנאשם שום הגנה משפטית. ציידי ראשים ואזרחים יכולו לפי החוק, לתפוס עבדים נמלטים במדינות צפון ארצות הברית, או בכל מקום אחר, באמצעות הצהרה, ולהחזיר אותם לבעלים שלהם. אישור חוק העבד הנמלט ב-1850 החריף את הענישה נגד עבדים נמלטים ואלו שסייעו להם ועל כן עבדים נמלטים ניסו לצאת מארצות הברית לקנדה או מקסיקו. החוק היה ההתערבות הפדרלית המשמעותית ביותר בהתנהלות הפנימית של המדינות עד מלחמת האזרחים.
רבים מהעבדים הנמלטים שנתפסו סבלו מעונשים קשים ואכזריים כגון קטיעה של הגפיים, הצלפות, הטבעת סימן באמצעות ברזל מלובן ועונשים דומים אחרים.
אזרחים שסייעו לעבדים נמלטים העומדו לדין ונענשו לפי החוק. במקרה שהגיע לבית המשפט העליון בארצות הברית ב-1859, הואשם שרמן בות' (Sherman Booth) בסיוע ליהושוע גלובר (Joshua Glover) לברוח בכך שמנע את לכידתו על ידי מרשלים פדרליים בוויסקונסין. בית המשפט העליון בוויסקונסין קבע כי חוק העבד הנמלט מ-1850 אינו חוקתי משום שדרש ממדינות לפעול בניגוד לחוקים שלהן שאפשרו הגנה על העבדים. ערעור שהוגש לבית המשפט העליון, אשרר את חוקתיות החוק.
מדינות רבות ניסו לבטל חוקית את חוק העבד הנמלט (1850) על ידי חקיקה מקומית שתמנע לכידה של עבדים נמלטים וחקיקת חוקים חדשים שהגנו על הזכויות שלהם. אחד החוקים הבולטים הוא ביותר הוא חוק החירות של מסצ'וסטס. חוק זה נחקק על מנת להגן על עבדים נמלטים מפני מרשלים פדרליים או ציידי ראשים שפעלו על מנת להחזיר אותם לאדונים שלהם. חוק העבד הנמלט הייתה ההצדקה של דרום קרולינה לפרישה מהאיחוד והקמת הקונפדרציה.