stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה

| דגל | סמל |
| --- | --- |
דגל: סמל
| --- | --- |

 
 זרועות
  כוחות היבשה
  כוחות האוויר והחלל
  הצי הרוסי
  חיל הטילים האסטרטגיים
  חיל הצנחנים
  הכוחות למבצעים מיוחדים
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורים, מדליות ותוארי כבוד
 דרגות הפדרציה הרוסית
 המפקד העליון
 ראש המטה הכללי
 משרד ההגנה
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של רוסיה
 היסטוריה של רוסיה
חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה (ברוסית: Ракетные войска стратегического назначения России) הוא זרוע בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית שהוקמה ב-17 בדצמבר 1959 כחיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות. החיל מחזיק בכל הטילים הבין-יבשתיים והטילים הבליסטיים של רוסיה, כולל ראשי קרב גרעיניים. החיל נחשב לחלק מכוחות היבשה, אך הוא חיל עצמאי כמעט הנמצא תמיד במוכנות קרב, בשל רגישות תפקידו: אחזקת הטילים הגרעיניים של רוסיה.
המטה הכללי של החיל נמצא בעיירה ולאסיחה במחוז מוסקבה, ידוע גם בשם אודינוצובו-10 ונושא את השם הרשמי העיר הצבאית הסגורה מס' 22/1.
הטילים לטווח ארוך והטילים הבליסטיים הראשונים ברוסיה פותחו ונכנסו לשירות מבצעי ב-15 באוגוסט 1946, כאשר הוקמה בריגדת ההנדסה המיוחדת מס' 72, בשיתוף עם מדענים גרמנים שנחטפו מגרמניה הנאצית, בשלבי סיום הלחימה. הבריגדה שתחילה הוקמה בשטח גרמניה הועברה כעבור שנה לבסיס סגור בקפוסטין יאר. במהלך השנים הוקמו יחידות נוספות. עד לשנת 1955 היחידות היו מצוידות בטילים מסוג R-1 ו-R-2 היו חלק של חיל התותחנים הרוסי. במרץ 1955 הוגדר תפקיד חדש - סגן שר הביטחון להנדסת טילים וחימוש מיוחד. לתפקיד זה מונה מיטרופן נדלין. במהלך מחצית השנייה של שנות ה-50 יחידות צוידו בטילים נוספים. ב-17 בדצמבר 1959 הוכרז על הקמת חיל חדש ומפקדו הראשון היה מיטרופן נדלין.
בשנת 1962 העברת טילים של החיל לקובה הייתה סיבה למשבר הטילים. בשנים 1965–1972 החיל צויד בטילים מהדור השני שמסוגלים לשאת מספר יחידות חימוש. בשנים 1973–1985 החיל צויד בטילים מהדור השלישי המסוגלים לעבור מערכות נגד טילים מתקדמות. כו כן פותחו מערכות ניידות. בשנים 1985–1992 החיל צויד במערכות מהדור הרביעי. כמו כן בוצע פינוי המערכות משטח אוקראינה, קזחסטן ובלארוס.
החל משנת 1996 החל שימוש מבצעי של מערכות טילים מהדור החמישי. בהתאם להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני בנחתם בשנת 1987 החלק מהטילים לטווח בינוני שהיו ברשות החייל פורקו. הסכמי על הגבלת הנשק שנחתמו עם ארצות הברית בשנים 1991 ו-1993 צמצמו באופן משמעותי את מספר הטילים לטווח ארוך שברשות בחיל.
בשנת 2001 חלק מיחידות החיל הועברו לחיל החלל הרוסי החדש שהוקם.
שיגור של R-36, טיל בליסטי בין-יבשתי.
Topol-M, טיל בליסטי בין-יבשתי 2012.
RS-24 Yars, טיל בליסטי בין-יבשתי 2015.
מפקדי החיל

מרשל של חיל התותחנים מיטרופן נדלין - 1959-1960
מרשל ברית המועצות קיריל מוסקלנקו - 1960-1962
מרשל ברית המועצות סרגיי ביריוזוב - 1962-1963
מרשל ברית המועצות ניקולאי קרילוב - 1963-1972
מרשל של חיל התותחנים ולדימיר טולובקו 1972–1985
גנרל יורי מקסימוב 1985–1992
מרשל רוסיה איגור סרגייב 1992-1997
גנרל ולדימיר יאקובלב 1997–2001
גנרל ניקולאי סולובצוב 2001–2009
גנרל אנדריי שבאיצ'נקו 2009–2010
גנרל סרגיי קאראקייב 2010–2017
גנרל אלכסנדר פונומארנקו 2017–2019
גנרל איגור פאזלטדינוב – החל משנת 2019
הרכב החיל

החיל כולל את היחידות הבאות:
המטה שממקום בעיירה במחוז מוסקבה
3 ארמיות טילים הממוקמות בולדימיר, אורנבורג ואומסק
בסיס בקפוסטין יאר
תחנת ניסוי בחצי האי קמצ'טקה
מכון מחקר ואקדמיה צבאית
מפעלי תחזוקה ובסיסי תחמושת
עד לאחרונה ברשות החיל היו כ-80 מטוסים ומסוקים. בהתאם לרפורמה הצבאית הם הועברו לחיל האוויר הרוסי.
בחיל משרתים כ-120 אלף אנשים מהם כשני שלישים חיילים וקצינים.
נכון ל-18 בינואר 2012 ברשות החיל היו 391 טילים שמסוגלים להביא למטרות 1299 יחידות חימוש (זאת לעומת 3700 יחידות חימוש בשנת 1997 ו-6612 בשנת 1990).
להלן מערכות טילים בשימוש החיל:
R-36 ‏ (SS-18 לפי קיטלוג נאט"ו). 52 מערכות שמסוגלות לשאת 520 יחידות חימוש. נבנו בתקופת 1975–1988. המערכות עברו את תקופת החיים המתוכננת.
УР-100Н ‏ (SS-19 לפי קיטלוג נאט"ו). 40 מערכות שמסוגלים לשאת 240 יחידות חימוש. נבנו בתקופת 1979–1985. אורך חיים של המערכות הוגדל ל-31 שנים.
РТ-2ПМ ‏ (SS-25 Sickle לפי קיטלוג נאט"ו). 108 מערכות. מערכות נכנסו לשימוש מבצעי החל משנת 1988.
РТ-2ПМ2 ‏ (SS-27 "Sickle B" לפי קיטלוג נאט"ו). 78 מערכות קבועות ו-18 מערכות ניידות. מדור חדש טילים פותחו בשנות ה-90.
RS-24, יארס ‏ (SS-27 Mod 2 לפי קיטלוג נאט"ו). 55 מערכות - טילים מדור חדש שנכנסו לניצול החל משנת 2010.
בשנים האחרונות מבוצעת תוכנית החלפת חימוש ישן בטילים מדור חדש.
מצב החיל ותוכניות לעתיד

מספר היבטים מגבילים את יכולות החיל:
מעל ל-70% מטילים בליסטיים שברשות החיל מתקרבים לסוף החיים.[דרוש מקור]
בהתאם להסכמי הגבלת הנשק יצאו משימוש מערכות טילים שהתבססו על רכבות
מפציצים לטווח ארוך מאוכסנים בנפרד מראשי הנפץ.
מערכות טילים לא כוללות תוכנית מטרות ונדרשות מספר דקות להכנסת מטרה לטיל.
לעומת זאת, לאחרונה קיימת מגמה חיובית בפיתוח החיל:
הוכנסו לניצול תחנות התרעה מדור חדש במחוז לנינגרד, מחוז קלינינגרד ומחוז קרסנודר
הוכנסו למסלול 4 לוויינים נוספים שתומכים במערכת התרעה מוקדמת
6 צוללות גרעינים עם טילים בליסטיים עברו שיפוץ כללי וצוידו בטילים מדור חדש
החל משנת 2007 החלו טיסות סדירות של מטוסים לאזורים מרוחקים לצורך פטרול.
בשנת 2010 החל הצטיידות החיל בטיל בליסטי מדור חדש RS-24.
החל שימוש מבצעי במערכת בקרה מדור חדש.
הסיטי של לונדון

.
השרפה הגדולה של לונדון
הגריפין סמל טמפל בר מסמל את גבולה של הסיטי
קתדרלת סנט פול בשנת 1896
הסיטי של לונדון (באנגלית: City of London) היא המרכז ההיסטורי והפיננסי של לונדון רבתי. האזור נקרא בדרך כלל "הסיטי", או "המייל המרובע" (Square Mile).
מספר התושבים המתגוררים בסיטי הוא נמוך – פחות מ-10,000 תושבים – אולם עובדים בה מעל 300,000 איש. הסיטי של לונדון נחשבת למרכז הכלכלי השני בעולם, לאחר ניו יורק.
שלטון מקומי

הסיטי מנוהלת על ידי האיגוד של לונדון. בראש האיגוד עומד הלורד ראש העיר של לונדון, שיש להבדיל בינו לבין ראש העיר של לונדון העומד בראש לונדון רבתי. שיטת הבחירה של הלורד ראש העיר אינה דמוקרטית, ומאפשרת לאנשי עסקים שעובדים בסיטי אך אינם מתגוררים בה להשתתף בבחירתו.
משטרה

לסיטי יש כוח שיטור מיוחד, הנפרד ממשטרת לונדון רבתי (MPS) שנקרא משטרת הסיטי של לונדון.
שטח הסיטי

שטח הסיטי נקבע לפי חומת לונדון שהקיפה אותו בעבר. החומה נבנתה על ידי הרומאים כדי להגן על לונדיניום. כיום שטח הסיטי גדול מהשטח שהיה מוקף חומה, והוא מכיל גם את לשכות עורכי הדין של הסיטי, ה"בארס".
הסיטי גובלת במערבה בסיטי של וסטמינסטר. הגבול בין המחוזות חוצה את רציף ויקטוריה, עובר מערבה למידל טמפל, לאורך רחוב סטרנד, רחוב פליט וצ'נסרי ליין, שם גובלת הסיטי ברובע קמדן. הגבול בין רובע קמדן והסיטי עובר לאורך רחוב הולבורן וממשיך מזרחה לאורך רחוב צ'רטרהאוס וחוצה את דרך פרינגדון, שם גובלת הסיטי עם רובע איזלינגטון. הגבול בין הסיטי לאיזלינגטון עובר דרך אלדרסגייט ודרך גוסוול, ומזרחה למורגייט, שם גובלת הסיטי ברובע האקני ומשם דרומה עד לגבול הסיטי עם רובע טאוור המלטס. הגבול בין הסיטי לטאוור המלטס עובר מערבית למצודת לונדון, הנמצאת מחוץ לסיטי.
כל שטחו של גשר לונדון מצוי בשטח הסיטי, אף שרק מחצית מנהר התמזה בין רובע סאת'ק לסיטי מצוי בשטח הסיטי (המחצית השנייה בשטחה של סאת'ק).
אתרים חשובים בסיטי

ברביקן
מרכז האומנויות ברביקן
קתדרלת סנט פול
אכסניות המשפט
אינר טמפל
מידל טמפל
חומת לונדון
האנדרטה לשריפה של לונדון
מוזיאון העיר לונדון
כלא ניוגייט
בריכת לונדון
מגדל 42
מגדל סוויס רה
טמפל בר
אולד ביילי
מצודת לונדון
גבעת לדגייט
בית הכנסת בוויס-מרקס
רחובות ראשיים בסיטי

צומת בנק
אלדרסגייט
אלדגייט
בישופסגייט
צ'יפסייד
קריפלגייט
רחוב פליט
גרייסצ'רץ
הולבורן
לדגייט
מורגייט
ניוגייט
ת'רדנידל
תחבורה > גשרים

גשר בלקפריירס
גשר לונדון
גשר סאות'ארק
גשר מצודת לונדון
גשר המילניום
תחבורה > תחנות רכבת עיקריות

תחנת בלקפריירס
תחנת רחוב קנון
תחנת קישור הסיטי – תמזה
תחנת רחוב פנצ'רץ'
תחנת רחוב ליברפול
תחנת מורגייט
ראו גם

השרפה הגדולה של לונדון
הפיגוע בסיטי של לונדון (1993)
הלורד ראש העיר של לונדון
נמל לונדון
הערות שוליים

↑   קורין דגני, הבנקים לא חיכו לברקזיט - הם כבר ברחו מבריטניה ושינו את פני המגזר הפיננסי, באתר TheMarker‏, 12 במרץ 2019
| לונדון רבתי • לונדון • הסיטי של לונדון |
| --- | --- | --- |
| רובעי לונדון | איזלינגטון • אילינג • אנפילד • בארנט • בארקינג ודאגנהאם • בקסלי • ברומלי • ברנט • גריניץ' • האונסלו • האמרסמית' ופולהאם • האקני • הארו • הארינגיי • הברינג • הילינגדון • וולת'אם פורסט • וונדסוורת' • וסטמינסטר • טאוור האמלטס • לואישהאם • למבת' • מרטון • ניוהאם • סאטון • סאת'ק • קינגסטון שעל התמזה • קמדן • קנזינגטון וצ'לסי • קרוידון • רדברידג' • ריצ'מונד שעל התמזה |  |
| שטח בעל מעמד נפרד | הסיטי של לונדון |  |
| שטחים מסוגרים | אינר טמפל • מידל טמפל |  |
| ראו גם | רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • מועצת לונדון רבתי • ראש עיריית לונדון • הלורד ראש העיר של לונדון • האיגוד של לונדון |  |
| ההיסטוריה של לונדון |
| --- | --- | --- |
| תחומי העיר בתקופות היסטוריות | לונדיניום •  הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר • מחוז מידלסקס • מחוז לונדון • לונדון רבתי |  |
| היסטוריה של השלטון המקומי | מועצת מחוז לונדון • מועצת לונדון רבתי • רשות לונדון רבתי • אספת לונדון • ראש העיר של לונדון |  |
| אירועים היסטוריים | מרד האיכרים • המגפה הגדולה של לונדון • השרפה הגדולה של לונדון • מגפת הכולרה של 1854 • הסירחון הגדול • התערוכה הגדולה • אולימפיאדת לונדון (1908) • הבליץ • אולימפיאדת לונדון (1948) • פסטיבל בריטניה • הערפיח הגדול • פיגועי 7 ביולי 2005 • אולימפיאדת לונדון (2012) |  |
| מבנים היסטוריים | מצודת לונדון • קתדרלת סנט פול • ארמון וייטהול • ארמון וסטמינסטר • גשר לונדון • מנזר וסטמינסטר • האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון |  |
| תשתיות | נמל לונדון • הרכבת התחתית של לונדון • מערכת הביוב של לונדון |  |
ערכים נוספים על ההיסטוריה של לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007482442805171  GND: 7844609-0  ISNI: 0000 0004 0407 4445  LCCN: nr2003001327  MusicBrainz: 817a3404-240e-49c0-b799-21bf578b3991  NARA: 10046759  RERO: 02-A018418064  VIAF: 168414687   WorldCat (עם VIAF): 168414687
בני אפרת

| --- | --- |

בני אפרת (1979)
 לידה:  1936 (בן 88 בערך) ביירות, לבנון
 תאריך עלייה:  1947
 לאום:  ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות סנט מרטין  מכון אבני 
 תחום יצירה:  פסל, אמנות מושגית
 השפיע על:  יהושע נוישטיין, מיכאל גיטלין, בוקי שוורץ
 
בני אפרת (נולד ב-1936) הוא פסל ישראלי. נולד בביירות, לבנון ועלה לישראל בשנת 1947. גדל והתחנך בקיבוץ יגור. בשנים 1959–1961 למד במכון אבני תחת יחזקאל שטרייכמן. הציג בגלריות ובמוזיאונים בתל אביב ובירושלים. ב-1965 עזב את ישראל ונסע ללונדון.
ביוגרפיה

אפרת למד בבית ספר לאמנות סנט מרטין (St. Martin) בין השנים 1966–1967. יצירתו ורעיונותיו השפיעו על אמנים ישראלים חשובים (יהושע נוישטיין, מיכאל גיטלין, בוקי שוורץ ועוד). עבודותיו היו מבוססות על אחדותם המוחלטת של התוכן והצורה ועל הצורך בביטוי מושלם של המסר אך ורק באמצעות תכונותיו הייחודיות של המדיום המעביר אותו. "קונקרטי הוא לימוד העובדות כפי שהן ושימוש בתכונות של העובדות הללו בצורה מסוימת בגלל מה שהן" אמר אפרת.
אפרת חי בלונדון עד 1977 והציג מיצגים מורכבים, בהם צייר על גבי תמונות מסרט בזמן שהסרט מוקרן. לקראת סוף שנות השבעים עבר לניו יורק וביסס את מעמדו בה. בין היתר, הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. עבודותיו נכללו בספרו של רוברט פינקוס וויטון (אנ') "פוסט-מינימליזם אל מקסימליזם". בתחילת שנות השמונים עבר לפריז ולאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם, ומשם לאנטוורפן בניסיון להתנתק ממרכזי האמנות הגדולים. בשנת 2002 חזר לארץ והיום הוא מתגורר באזור. ב-2018 זכה אפרת בפרס שרת התרבות על מפעל חיים.
אידאולוגיה אמנותית

אפרת מיצב את עצמו כאמן מושגי מינימליסטי היוצר באופן רב תחומי. תכניו האנטי ממסדיים השתלבו עם נטייתו לפעול מהשוליים כלפי פנים. כך עשה יחד עם קבוצת האמנים 10+ באמצע שנות השישים, שהייתה אלטרנטיבה אוונגרדית להגמוניה של הקבוצה "אופקים חדשים". לקראת סוף שנות השישים בעודו סטודנט בלונדון נחשף אל הערך "אמנות מושגית", מאז פועל באופן מושגי על יצירותיו. בתחילת שנות השמונים עזב אפרת פעם נוספת את ביתו בניו יורק והגיע לפריז, שם התחיל לנסח רטוריקה חדשה, עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית. אפרת הקים מייצבים המבטאים את יכולתיו הרב תחומיות ותפיסתו הקונספטואלית תוך שילוב בעלי חיים, מסכים, מצלמות, וחומרים דינמיים, שהוצגו ברחבי העולם. תכניו המייצבים שילבו לא רק את יכולתיו אלא גם את נטיות לבו ואת מקורות חייו, כך שילב בין עולם החי לנושאים מקראים. ביצירותיו מבטא את אחריות האנושות למצב יחד עם חוסר האונים אל מול העצמה שלה. בשנת 1982, החל אפרת לתארך את עבודותיו בספירה לאחור משנת 2030 שנת מותו המשוערת בגיל 94 ואילך. עיסוקו המובהק ביום שלאחר מותו הצפוי מתחבר לגישתו למקום בני האדם על כדור הארץ כבני חלוף אך כאלה המותירים צלקות.
עבודות בולטות > אררט אקספרס 2054

מייצב אמנות דינמי בו מצעד של סוסים נטולי רוכב, משני צידי האוכף תלויים מכשירי טלוויזיה על גבי המרקע סרטוני וידאו בנושאים שונים כמו הגירה, פליטים והישרדות. "העבודות מציגות את כל הרוע שבגינו צועד העולם אל גורלו", אומר אפרת. ב-1985 הוצג בליון שבצרפת בשם "אררט אקספרס 2034", ב-1995 ביוהנסבורג. 2010 הגיע לביאנלה בהרצליה בשם "אררט אקספרס 2054".
עבודות בולטות > היונה, קיץ 2062

מייצב ראווה המורכב מ-14 טונות של גושי קרח עצומים המציגים את המילה "שלום", בסמוך הציב אפרת דגם מטוס קרב מעופרת ובחרטומו עלה של זית. מצלמות וידאו מתעדות את הינמסות הקרח המחזיק בערך השלום, המים הניגרים נאספים בבריכה עליה מוקרן סרט הווידאו מתיעוד התהליך ממנו נותר רישום רפאים בלבד. אפרת בתיאורו: "היונה הייתה הראשונה שחקרה את הארץ, אבל עץ הזית היה המנצח ששרד את המבול. הוא למעשה סמל של ניצחון בטבע, לא של שלום. השלום נמוג ואין יונה, יש מטוס קרב".
עבודות בולטות > ריח בראשית

חלל שלם נצבע באדום. על קירותיו הוצגו ציורי ענק של זברות עם פסים אדומים במקום שחורים. מסגרות דומיננטיות תחמו את התמונות ועל גבן ציטוטים מסיפורי הבריאה המקראי. את החלל מילא אפרת בניחוח עשב קצוץ, אותו פיתחו בשבילו במעבדת בשמים צרפתית להשלמת חוויה מעורבת חושים. המיצב הוצג בביאנלה בפראג ובחלקו הוצג גם בגלריה קונטמפורר ב-2011.
עבודות בולטות > עדכון אביב 2035

דמויי פורטרטים עצמיים של אפרת מוצגים בתוך מערכת של כלובים, שיחד יוצרים מבנה רעוע של חיי האמן. אפרת הציב תצלומים של מקומות שונים - הירח, ניו יורק, מדבר, והמון חרדי בכותל, כשידו מתערבת ונוגעת בקצה הצילום, כמו מעידה - הייתי שם או עסקתי בזה. בפרויקט זה ניכרת נטייתו של האומן להתייחסות אל מקומו בעולם בכלל ובעולם האמנות בפרט.
באמצע שנות ה-70 החל לבצע מיצגים בליווי סרט כשהאמן מצייר על גבי תמונות הסרט המוקרנות על לוח.
בשנת 1976 אפרת עבר לניו יורק שם הציג תערוכת יחיד של סרטים ומיצבי וידאו במוזיאון ויטני.
בתחילת שנות השמונים עבר לפריז שם החל לעסוק ביצירות עם תודעה אידאולוגית-אקולוגית ושם גם החל לתארך את יצירותיו משנת 2030 (שנת מותו המשוערת בגיל 94) ואילך. לאחר שלוש שנים עבר לאמסטרדם ומשם לאנטוורפן. נכון ל-2022 הוא מתגורר בישראל.
תערוכות יחיד

1972 - 'בני אפרת', מוזיאון ישראל, ירושלים.
1994 - 'ארט פוקוס - הטיית שורשים בלחיצת כפתור, סתיו 2044', גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב.
1999 - 'חפן ממתקים, סתיו 2048', מוזיאון תל אביב, תל אביב.
2004 - 'נתיב האבדון, חורף 2065', מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקווה.
2024 - '+ - X  פלוס מינוס איקס: עבודות מושגיות משנות ה-70', גלריה חנינא, תל אביב.
פרסים

1966 - קרן התרבות אמריקה-ישראל
1969 - הביאנלה השישי של פריז לציירים צעירים
1974 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 - קרן התרבות אמריקה-ישראל.
2017 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית
גלריה

חומר בתזוזה, 1969
 ספוג גומאוויר ולוח מתכת
אנרגיה, 1969
פלדת אל חלד
אוניברסיטת תל אביב
אֶקְסְטְרָפּוֹלַצְיָה, 1978
גן הפסלים ע"ש בילי רוז, מוזיאון ישראל
כתם על חזון, קיץ 2048, 1999
גן הפסלים ע"ש לולה בר אבנר, מוזיאון תל אביב לאמנות
הערות שוליים

↑  בני אפרת במרכז מידע לאמנות ישראלית, באתר מוזיאון ישראל, ירושלים
↑  מאיר ושרה אהרוני, אישים ומעשים בישראל: ספר היובל, הוצאת מקסם, 1998
↑  רעות ברנע, האמן בני אפרת: כך ייראה סוף העולם, באתר כלכליסט, 8 בינואר 2018
↑  4 חברי קבוצת 10 פלוס, באתר עסקי אמנות
↑  5 - מפגשים מהשוג החזותי אפרת, בני, באתר www1.amalnet.k12.il
↑  כץ פרידמן, ת., מושגיות קונקרטית, סטודיו 40, 1993, עמ' 33-30
↑  עינב שיף‏, "אררט אקספרס 2054" לישראל, באתר וואלה, 30 בספטמבר 2009
↑  חדרים יאיר בן־חיים בני אפרת - מיצב היונה 2062, באתר hadarim4u (באנגלית)
1 2  חגית פלג-רותם, ‏אחריו המבול, באתר גלובס, 13 בנובמבר 2014
↑  טל, 2014, הארץ. טל ניב, הנמר האחרון של בני אפרת, באתר הארץ, 17 בינואר 2018
↑  ארכיון גדעון אפרת:בני אפרת, ללא כותרת, 1973, גואש על ניירות עיתונים, באתר אופקים רחבים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271085  NLI: 987007310394405171  BnF: cb15054802r (data)  GND: 119296977  ISNI: 0000 0000 8007 769X  LCCN: n79004840  NTA: 070463980  RKD: 25634  SNAC: w6808kbv  SUDOC: 071001662  ULAN: 500080080  VIAF: 96253133   WorldCat (עם VIAF): 96253133
פרנסיסקו ג'וניור

פרנסיסקו סנטוס דה סילבה ג'וניור (בפורטוגזית: Francisco Santos da Silva Júnior; נולד ב-18 בינואר 1992) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקשר בבוטושאן.
קריירת מועדונים

ג'וניור התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בנפיקה דה ביסאו המקומית. עד מהרה, ג'וניור עורר עניין בקרב שלושת מועדוני הכדורגל הגדולים בפורטוגל: פורטו, ספורטינג ליסבון ובנפיקה ליסבון, אליה הצטרף בגיל 15.
בשנת 2011 הושאל ללייריה, אך לא זכה לדקות משחק במדיה. בהמשך, הצטרף לאימוני מנצ'סטר סיטי, דבר שנעשה ללא ידעתם של אנשי בנפיקה. לבסוף, סיטי שחררה את ג'וניור מאימוניה ופיצתה את בנפיקה ב-1.5 מיליון אירו.
בפברואר 2012 ג'וניור חתם באברטון מהפרמייר ליג. ב-25 בספטמבר 2012, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 ללידס יונייטד.
ב-1 בספטמבר 2013, ג'וניור הושאל לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית. ב-22 בספטמבר, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד זוולה. בהמשך, ג'וניור נפצע בברכו ושוחרר מהקבוצה.
בפברואר 2014 הושאל לסטרומסגודסט מליגת העל הנורווגית, בה שיחק עד אוגוסט 2014. ב-26 במרץ 2015, ג'וניור הצטרף לפורט וילה מהפוטבול ליג הראשונה.
ביולי 2015, ג'וניור חתם בויגאן את'לטיק. ב-8 באוגוסט 2015, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לקובנטרי סיטי. בדצמבר, חזר לאברטון.
בפברואר 2016, ג'וניור שוחרר מאברטון וחזר לקדנציה שנייה בסטרומסגודסט, בה חתם לשנתיים. בעונת 2016, רשם 20 הופעות וכבש שער אחד. בנוסף, הורחק פעמיים במהלך העונה.
ב-14 בדצמבר 2018, ג'וניור חתם בונדסיסל מליגת העל הדנית לשנתיים וחצי.
ב-2 באוגוסט 2019, ג'וניור חתם בהפועל חיפה מליגת העל. ב-1 ביוני 2020, ג'וניור שוחרר מהמועדון.
ב-12 באוקטובר 2020, ג'וניור חתם בגז מתאן מדיאש מליגת העל הרומנית.
במאי 2022 חתם בשפשי OSK ספינטו גאורגה, אליה הצטרף בסיום העונה.
ב-7 באוגוסט 2024 חתם בבוטושואן לשנתיים.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, שיחק ג'וניור בנבחרות הצעירות של פורטוגל. בפברואר 2012, ג'וניור זומן לנבחרת גינאה ביסאו לקראת המשחק נגד קמרון.
ב-14 בינואר 2017, ג'וניור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד גבון. ג'וניור נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2017.
ב-25 במרץ 2019 הודיע על פרישה מהנבחרת.
הערות שוליים

↑  דורון בן דור, ‏פרנסיסקו ג’וניור חתם לעונה אחת בהפועל חיפה, באתר ONE‏, 2 באוגוסט 2019
↑  גידי ליפקין, ‏הפועל חיפה סגרה עם השחקנים הזרים, חוץ מג'וניור, באתר ONE‏, 31 במאי 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרנסיסקו ג'וניור".
וטרופריסטיזאורוס

| וטרופריסטיזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
יורה עליון 154–150 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קרכרודונטוזאוריים
סוג:: וטרופריסטיזאורוס
מינים
 Veterupristisaurus milneri
שם מדעי
 Veterupristisaurus

וטרופריסטיזאורוס (שם מדעי: Veterupristisaurus; משמעות השם: "לטאת-כריש עתיקה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים שהתקיים במשך היורה העליון באפריקה לפני 154 עד 150 מיליון שנה מזמננו. הסוג כולל מין אחד - Veterupristisaurus milneri, הקרוי על שם החוקרת הבריטית אנג'לה מילנר (אנ').
בשנת 192, התגלו המאובנים שלו בתצורות טנדגורו (אנ') במזרח טנזניה על ידי החוקר הגרמני ורנר יאננש (אנ'). המאובנים כללו שרידים של 2 חוליות זנב אמצעיות ועוד חוליית זנב קדמית ובמקור הוא נחשב למין של צרטוזאורוס. עם זאת בהמשך מבנה החוליות התאים לזה של האקרוקנתוזאורוס האמריקאי, כך שהוא היה העתיק ביותר מבין הקרכרודונטוזאוריים.
אורך החוליות שנמצאו הגיע ל-123 מ"מ, מה שמרמז על אורך של 8.5 עד 10 מטרים לפרט בוגר (קטן רק במעט מהאקרוקנתוזאורוס), כך שהיה טורף-על מאיים בסביבתו.
הערות שוליים

↑  Veterupristisaurus, dinosaurpictures.org (באנגלית)
לטיפה אלזיאת

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1923 דמיאט, מצרים 
 פטירה:  11 בספטמבר 1996 (בגיל 73) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 השכלה:  אוניברסיטת קהיר 
 מעסיק:  אוניברסיטת עין שמס 
 פרסים והוקרה:  מדליית נגיב מחפוז לספרות (1996) 
 
לטיפה א-זיאת (בערבית: لطيفة الزيات; 8 באוגוסט 1923 – 11 בספטמבר 1996) הייתה סופרת ומבקרת ספרות מצרית ונחשבת לאחת מחלוצות ספרות הנשים במצרים. אלזיאת הקדישה תשומת לב מיוחדת לסוגיות של נשים ופמיניזם. היא כתבה סיפורים קצרים ורומנים שהמפורסם שבהם הוא "הדלת הפתוחה" (אלבאב אלמפתוח), שזכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996, וכן מסות וביקורות ספרותיות. אלזיאת זכתה בפרס הוקרה ממלכתי לספרות מטעם מצרים בשנת 1996.
ביוגרפיה

לטיפה אלזיאת נולדה בשנת 1923 בעיר דמיאט שבמצרים, בתקופת המונרכיה החוקתית במדינה. מתוקף עבודתו של אביה במועצות העירוניות התגוררה אלזיאת בצעירותה בערים רבות, דבר שהקנה לה חוויות חיים עשירות. אביה, שנפטר בשנת 1935 בהיותה בת שתים עשרה, היווה עבורה מודל לחיקוי. הוא לימד אותה לחשוף ולהביע את עצמה ובהשראתו גיבשה את זהותה הציבורית והפוליטית, זהות שבאה לידי ביטוי גם בתקופות אירוסיה ונישואיה.
אלזיאת רכשה את השכלתה בבתי ספר מצריים. בשנים 1942–1946 השלימה את לימודיה לתואר ראשון בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת קהיר. כסטודנטית הייתה בעלת דעות מרקסיסטיות לקחה חלק במאבק לשחרור מצרים.
היא החלה את הקריירה האקדמית שלה ב-1952 כמורה בקולג' לבנות באוניברסיטת עין שמס, והמשיכה כמרצה בתחום ביקורת ספרות אנגלית. היא השלימה את לימודי הדוקטורט שלה בתחום הספרות באוניברסיטת קהיר ב-1957. בשנים 1970–1972 כיהנה כראשת המחלקה לביקורת תיאטרון וספרות דרמטית במכון לאמנויות הבמה. לאחר מכן כיהנה כמנהלת האקדמיה לאמנויות בשנים 1972–1973.
נישואיה הראשונים היו לעבד אל-חמיד עבד אל-גאני, שהיה ידוע בשם עבד אלחמיד אל-כאתב. השניים התארסו ונישאו, אך נישואיהם לא החזיקו מעמד זמן רב. למרות זאת, לטיפה אלזיאת השפיעה רבות על חייו, כפי שתיאר במאמרו המוקדם בגיליון האחרון של העיתון 'אח'באר אליום' תחת הכותרת "טבעת האירוסין".
בהמשך חייה נישאה לטיפה לאחמד שכרי סאלם, הקומוניסט הראשון במצרים שנידון לשבע שנות מאסר. השניים נעצרו ב-1949 בשל היותם קומוניסטים. הם התגרשו לאחר שנגזר על שכרי עונש מאסר. לאחר מכן נישאה לד"ר רשאד רשדי, שהיה בעל דעות פוליטיות ימניות.
לטיפה אלזיאת נפטרה ב-11 בספטמבר 1996 בגיל 73, ממחלת הסרטן, זמן קצר לאחר שקיבלה את פרס ההוקרה הממלכתי לספרות. מנוע החיפוש גוגל ציין את יום הולדתה ה-92 ברחבי העולם הערבי ב-8 באוגוסט 2015, כאשר הציג את תמונתה כשהיא אוחזת בנייר עליו נכתב "לילא", שמה של גיבורת הרומן המפורסם ביותר שלה, "הדלת הפתוחה".
פועלה בתחום הספרות > "הדלת פתוחה"

"הדלת הפתוחה" הוא הרומן היחיד שכתבה אלזיאת והמפורסם מבין יצירותיה. היא החלה לכתוב אותו בשנת 1956 והוא פורסם ב-1960. זהו הרומן הראשון שזכה בפרס נגיב מחפוט' לספרות בשנת 1996 ותורגם לאנגלית.
הרומן עוסק בלילא, נערה אינטליגנטית, מלאת חיות, שחיה בחברה מסורתית שמצפה מנשים לכניעה ולצייתנות. לילא לא מוכנה להיכנע בקלות והיא נלחמת על חירותה כאדם, וגם משתלבת בתנועה הלאומית כדי לשחרר את ארצה. בעוד מצרים מבעבעת ומתקוממת במהלך שנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, גם לילא מתמודדת עם מכשולים וניצחונות. הקוראים חווים עם לילא במהלך הרומן את תקוותיה, תבוסותיה וניצחונותיה בחייה האישיים למען האהבה הכנה שאליה היא שואפת.
רומן זה מאופיין בדיאלוגים רבים הכתובים בלהג המצרי המדובר, כפי שבא לידי ביטוי בעיקר בדיאלוגים שנערכים בין הדמויות הנשיות בספר. דיאלוגים אלו אינם מקדמים את העלילה, אך הם מהווים את הלב הפועם של הרומן עצמו ומציגים את עולמן הפנימי של הדמויות. כמו כן, הדיאלוגים מתארים את מציאות החיים של הנשים במצרים, את היחסים בין נשים לגברים, ואת היחס בין הגיבורה לאחיה. אלזיאת שמה את הדיאלוגים במרכז הבמה בכתיבתה, דבר אשר לא היה נפוץ בכתיבה הערבית עד אותה עת.
רומן זה היה אבן דרך בחייה של אלזיאת. הוא קידם באופן פעיל את מעמד האישה באותה תקופה. בפרסום הרומן, אלזיאת לא רק קשרה מבחינה תוכנית בין שחרור האישה לשחרור המולדת, אלא גם הציגה טקסט שחובר על ידי אישה והצליח להיכנס אל סוגת הרומן הערבי. היא עשתה זאת בכך שהביעה את חששותיה ואת חזונה לשחרור לאומי וחברתי שבמרכזו עומדת אישה.
בביקורות שנכתבו על הרומן "הדלת הפתוחה" מצוין כי בעודו משקף את המציאות הפוליטית והחברתית שהייתה בעבר במצרים, רומן פמיניסטי זה נותר רלוונטי במידה מסוימת גם לימינו.
פעילות פוליטית

אלזיאת החזיקה בדעות מרקסיסטיות כבר כשהייתה סטודנטית במחלקה לספרות באוניברסיטת קהיר. היא הייתה פעילה בולטת בתא הסטודנטים בשנות ה-40 של המאה העשרים, ונבחרה במהלך לימודיה למזכירה הכללית של הוועד הלאומי למען הסטודנטים והפועלים ב-1946. אלזיאת עמדה בראש הוועדה להגנת התרבות הלאומית – ועדה שקמה כדי לדון בעמדת האינטלקטואלים ביחס להסכמי קמפ דייוויד, ומילאה תפקיד חשוב בעצירת הנורמליזציה התרבותית עם ישראל.
אלזיאת נכלאה פעמיים בחייה. בפעם הראשונה נכלאה בגיל עשרים ושש, במהלך כהונתו של המלך פארוק, כיוון שהייתה מעורבת בפעילות נגד הבריטים. בפעם השנייה נכלאה בגיל חמישים ושמונה כאחת מהעצורים בגל "מעצרי ספטמבר", גל מעצרים נרחב שהתקיים במצרים בספטמבר 1981, במהלכו נעצרו למעלה מ-1536 פוליטיקאים, הוגי דעות, אנשי רוח ואנשי דת. היא תיעדה את שהותה בכלא בספר "מסע החיפוש – ניירות אישיים" שפורסם בשנת 1981 לאחר שחרורה.
ספרים ופרסומים > סיפורת

הדלת הפתוחה, רומן, 1960
מסע חיפוש: ניירות אישיים – אוטוביוגרפיה, מתארת את שהותה בכלא במצרים בשנת 1981 בעקבות פעילותה הפוליטית במהלך שלטונו של אנואר אלסאדאת, 1992
הזדקנות וסיפורים אחרים – אסופת סיפורים קצרים, כגון: "התחלות", "השביל הצר", "המסר", "לאור נרות", 1986.
האיש שידע את אשמתו – אסופת סיפורים קצרים, 1986.
קנייה ומכירה – מחזה, 1994.
בעל הבית, סיפור קצר, 1994.