מארי אנטואנט
מהכתרתה למלכה עד פרוץ המהפכה (1774–1789) > שינויים בסגנון החצר ודעיכה בפופולריות

בתקופתם של מלכי צרפת הקודמים, חייה של המלכה נסובו בעיקר סביב ענייני משפחה שלווים, תפילות וטקסים דתיים. בעוד שהציפייה מהמלכּוֹת בעבר הייתה להוות דוגמה אישית, אך פומבית, לחיים מוסריים, פילגשיהם של המלכים נהננו מהקצאה נדיבה של כספים, שבהם הם השתמשו כדי להתהדר באביזרי אופנה ותכשיטים שהפגינו את זוהרן והשפעתן. בשיטה זו היה יתרון מסוים למלכה, כיוון שהזעם הציבורי על הבזבזנות של חצר המלוכה והשמועות לגבי התנהגות בלתי-מוסרית בחצר ורסאי הופנה בעיקר כלפי הפילגשים ולא כלפיהן. כך, בתקופתו של לואי ה-15 הצטיירה אשתו, מריה לשצ'ינסקה כמופת לשמירה על הנימוסים המלכותיים וכללי הדת, בעוד שפילגשיו, מאדאם דה פומפדור ומאדאם דו בארי, היו בעיני הציבור לסמל לריקבון מוסרי של בית המלוכה. ללואי ה-16 לא היו פילגשים; הוא אפשר למלכה לערוך בוורסאי מסיבות זוהרות ובזבזניות, שבהן היא התבלטה כאייקון אופנה, ואף השתתף במסיבות אלה בעצמו. במקביל הרחיקה מארי אנטואנט נשים שייצגו שמרנות דתית, כגון אן דה נואיי (אנ') ואחיותיו של המלך. בנוסף, בעוד שביקורים של המלכה בפריז היו בעבר מחזה נדיר, המלכה החדשה ביקרה בעיר בתכיפות ומשכה את תשומת הלב של ההמונים.
הסגנון החדש שהובילה מארי אנטואנט התקבל בתחילה בהתלהבות: היא הייתה למודל לחיקוי בכל הקשור לאופנה ורבים אף ראו בהתבלטותה סימן לחידוש זוהרה של המלוכה לאחר האכזבה מתקופת מלכותו של לואי ה-15. עם זאת, במהרה החלה להופיע גם ביקורת. קריקטורות של נשים אריסטוקרטיות עם תספורת פוף (אנ') לעגו לאופנה שהכתיבה המלכה. הביקורת התייחסה גם לבזבזנותה. ב-1774 הייתה הממלכה במצב פיננסי קשה, ונטל המיסים שהוחמר נפל בעיקר על בני המעמד השלישי, שלא השתייכו לאצולה או לכמורה. המצב הוחמר בחורף 1774–1775, שהיה קשה והוביל למחסור בדגנים, לרעב ולהפגנות שכונו "מלחמת הקמח" (צר'). על רקע זה גברה הביקורת על הסגנון של המלכה, שנפתס כראוותני ושמימונו חרג מהתקציב של המלכה: על אף שמארי אנטואנט קיבלה קיצבה שנתית של 150,000 ליברה, עד 1776 היא צברה חוב של 500,000 ליברה. המלך עצמו ביקש מהמלכה לעדן את סגנונה, ומריה תרזה שלחה לה מכתבים בהם היא הזהירה אותה מהתנהגות זו וביקרה את הופעתה; ב-1777, כשהגיע הקיסר יוזף השני לביקור בוורסאי, אחת ממשימותיו הייתה למתן את התלהבותה של אחותו מאופנה ראוותנית, אך המלכה לא נשמעה לעצות של בני משפחתה. באופן גובר, חידושי האופנה של המלכה גררו ביקורת והשוואה לפילגשיו של לואי ה-15, ופמפלטים שהופצו בעיר האשימו אותה לא רק בבזבזנות ובהשחתת המידות של חצר המלוכה, אלא גם בהשחתתן המוסרית של נשות צרפת כולן, במיוחד העשירות שבהן.
שינוי נוסף שהנהיגה המלכה נגע להתנהלות של הטריאנון הקטן, הארמון ששימש בעבר את הפילגשים של לואי ה-15 והוענק כעת למלכה. מארי אנטואנט פעלה לעצב את הארמון בדמותה, וההתנהלות בו לא דמתה לזו שבארמון ורסאי. ארמון ורסאי היה פתוח לציבור; אנשי פריז התרגלו בתקופות קודמות לכך שניתן להגיע בסופי שבוע לארמון ולצפות במלכה ובפמלייתה, כאילו היו חייהם האישיים של הזוג המלכותי חלון ראווה. בנוסף, קבלת האורחים לאנשי האריסטוקרטיה הייתה תלויה במידה מסוימת ברצונו של המלך, אך כללים נוקשים הקשורים להיררכיה בין אנשי אצולה שונים הכתיבו גם כן את הגישה לארמון. בניגוד לכך, המלכה הפכה את הטריאנון הקטן לאזור בשליטתה האישית – לציבור לא הייתה גישה, כך שהתאפשרה לה יותר פרטיות, וקבלת האורחים הייתה תלויה לחלוטין ברצונה ובהזמנתה. על אף שהיא עיצבה את הארמון הקטן בסגנון שנחשב לפשוט וטבעי, השינויים בעיצוב ובארכיטקטורה הושגו בעזרת הוצאות כספיות חריגות. כך למשל, באחת השנים הוציאה המלכה 350,000 ליברה על עיצוב הגנים מחדש; ב-1777 ערכה המלכה מסיבה לציון השלמת הבנייה של מבנה פולי, "מקדש האהבה" (צר'), שעלותה הייתה 400,000 ליברה.
הטריאנון הקטן והכללים שהנהיגה בו המלכה איפשרו לה פרטיות רבה יותר מזו שהייתה למלכות בעבר, מידה רבה יותר של שליטה בחייה האישיים, ושינוי של כללי הנימוס והפרוטוקול הנהוגים בסביבתה הקרובה, אך הם גם יצרו את הרושם שהמלכה חזקה יותר מכפי שהיה במציאות ושהיא שולטת במלך. אלו שלא זכו לגישה לטריאנון הקטן, והציבור שלא יכול היה לצפות בהתנהלותה של המלכה, סלדו מהשינוי בהתנהלות וביקרו בחריפות את ההוצאות הגדולות שהיו כרוכות בו. בטריאנון הקטן יכלה מארי אנטואנט לקבל את פניהם של אישים מבלי להתחשב במעמדם בחצר המלך, ורבים מהם היו זרים. כך למשל, הרוזן השוודי אקסל פון פרסן (אנ') הפך לאורח קבוע ולידיד קרוב של המלכה. גם שינוי זה עורר קנאה ומורת רוח בקרב אנשי החצר בוורסאי, ושמועות נפוצו לגבי יחסים מיניים לא נאותים בין המלכה לאורחיה. ב-1780 הושלמה בנייתו של תיאטרון פרטי בטריאנון הקטן, והמלכה דאגה שיוצגו בו אופרות של יוצרים פופולריים, כגון רוסו, מישל-ז'אן סדאן (אנ') ומרמונטל (אנ'). לעיתים, המלכה השתתפה בהפקות שהוצגו בארמון בתפקיד של פשוטי עם, דבר שגרר גם כן ביקורת כלפיה וטענות לגבי פגיעה במסורת ובכבוד של בית המלוכה.
לצד ארמון הטריאנון הקטן הוקם עבור מארי אנטואנט כפר דמה בשם "כפר המלכה". מטרת הכפר הייתה אסתטית בעיקרה; הוא כלל גם גידולים חקלאיים וחיות משק שהניבו תוצרת, אך עיקר המזון לצריכת המלכה ובני ביתה סופקה על ידי חווה חקלאית סמוכה. כפר הדמה והגנים האנגלים מחוץ לטריאנון הקטן ביטאו את האופנה הרווחת בקרב אריסטוקרטים בצרפת באותה תקופה, שבהשפעת ז'אן-ז'אק רוסו, העדיפו אסתטיקה כפרית ופשוטה לכאורה על פני הסימטריה והגרנדיוזיות של אופנות קודמות. על אף חזות פשוטה זו, בניית הכפר הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וככל שהעמיק המשבר הכלכלי בממלכה כך הוא הפך לסמל לבזבזנות וראוותנות.
תחביב נוסף של המלכה היה הימורים במשחקי קלפים, בין השאר עם ידידתה, הנסיכה מארי תרז לואיז דה סבואה-קריניאן, שמשכה אותה אל חיי הזוהר והבילויים. בנוסף, היא המשיכה לטפח את תחביב הרכיבה על סוסים, שפיתחה בתקופתה כדופין, והגדילה את אורוותיה מ-150 סוסים בימי קודמתה ל-300.