stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבשלום
ייצוגיו בתרבות > בספרות בעת החדשה > בספרות האנגלית > זעקי ארץ אהובה / אלן פטון

"זעקי ארץ אהובה" היא נובלה מאת הסופר הדרום אפריקאי אלן פטון אשר פורסמה לראשונה בשנת 1948. הספר מגולל את סיפורו של סטיפן קומאלו, כומר אנגליקני שחור בעיירה כפרית באזור נטאל שבמזרח דרום אפריקה, אשר יוצא לחפש את בנו אבשלום בעיר יוהנסבורג. הספר מתמקד במערכת היחסים הבעייתית בין האב לבנו על רקע האפרטהייד. הספר מסתיים עת קומאלו יושב על ראש גבעה, והשחר מפציע על יום הוצאתו להורג של אבשלום. התרגום העברי לספר, מאת אהרן אמיר, יצא לאור בהוצאת עם עובד. גרסה נוספת לנוער יצאה לאור בהוצאת עופרים ובתרגומה של גילה ברגיל וולף.
בשנת 1951 הספר עובד לראשונה לסרט קולנוע בבימויו של זולטן קורדה, כאשר פטון עצמו כתב את התסריט. קנדה לי גילם את דמותו של קומאלו, צ'ארלס קארסון את ג'ארויס וסידני פואטייה את מסימאנגו. גרסה קולנועית נוספת יצאה לאקרנים ב-1995 בבימויו של דארל רודט. ג'יימס ארל ג'ונס שיחק את קומאלו וריצ'רד האריס את ג'ארויס.
יד אבשלום

"יד אבשלום" היא מצבה מונומנטלית הנמצאת בנחל קדרון, בין הר הזיתים והר הבית. היא שוכנת סמוך לצלע הר הזיתים, לצד מבני קבורה מפוארים נוספים כקבר בני חזיר וקבר זכריה. שֵׁם המצבה מצביע על מסורת המקשרת אותה למצבה שנבנתה בידי אבשלום, בנו של דוד המלך, אך לפי המחקר הארכאולוגי, זהו קבר המתוארך לתקופת המאה ה-1 לפנה"ס, מאות רבות של שנים לאחר זמנו של אבשלום.
מסורת יהודית קדומה מקשרת את המצבה עם מצבתו של אבשלום, עליה מסופר בספר שמואל:
"ואבשלֹם לקח, ויצב לו בחייו את מצבת אשר בעמק המלך, כי אמר אין לי בן בעבור הזכיר שמי; ויקרא למצבת על שמו, ויקרא לה יד אבשלום עד היום הזה" מיקומה של המצבה אינו מזוהה, לבד מהקביעה שהיא נמצאת ב"עמק המלך", שמקומו אינו מפורט. בשלהי תקופת בית שני כבר הצביעה המסורת הארץ-ישראלית על אתר בסביבות ירושלים וזיהתה אותו עם יד אבשלום מתקופת התנ"ך. יוסף בן מתתיהו מיקם את המצבה במרחק "שני ריסים מירושלים", אולם לא מסר מיקום מדויק. מקור נוסף מתקופה זו היא מגילת הנחושת, המספרת על אוצרות שהוטמנו במקומות שונים בממלכת יהודה, ובין שמותיהם של מקומות אחרים סביב ירושלים, מופיע גם שמה של יד אבשלום: "תחת יד אבשלום מן הצד המערבי חפור אמות שתין עשרה ככ 80" כלומר: בעומק שתים עשרה אמות, מצדה המערבי של יד אבשלום, טמון מטמון של שמונים כיכרות.
שמו של אבשלום בן דוד שב ועלה במאה ה-10 או ה-11, ב"מדריך ירושלים" שהתגלה בגניזה הקהירית. מכאן ואילך, אף כי שמות קדושים אחרים צצו מדי פעם, מרבית התיאורים קראו למצבה בשם יד אבשלום, עמוד אבשלום או מצבת אבשלום. מנהג קדום, שנהג על ידי המקומיים בני כל הדתות הוא סקילת המצבה. תיאור מרתק במיוחד של מנהג זה מספק הצליין פליקס פברי, בשלהי המאה ה-15:
מנהג זה המשיך ונהג במהלך הדורות, וערמות האבנים נערמו מחוץ למצבה עד שפונו בשנת 1924 על ידי משלחת החפירות של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בראשותו של נחום סלושץ. גם בשנות ה-40, נצפו אנשים שהמשיכו לאחוז במנהג.
אילן יוחסין

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |  בעז  בעז     |  בעז  בעז     |  בעז  בעז     |   |     |   |  רות המואביה  רות המואביה     |  רות המואביה  רות המואביה     |  רות המואביה  רות המואביה     |   |  מחלון  מחלון     |  מחלון  מחלון     |  מחלון  מחלון     |   |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |  עובד  עובד     |  עובד  עובד     |  עובד  עובד     |   |   |   |  עדאל  עדאל     |  עדאל  עדאל     |  עדאל  עדאל     |   |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |  ישי  ישי     |  ישי  ישי     |  ישי  ישי     |   |     |   |  נצבת  נצבת     |  נצבת  נצבת     |  נצבת  נצבת     |   |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |  דוד המלך  דוד המלך     |  דוד המלך  דוד המלך     |  דוד המלך  דוד המלך     |   |  אליאב  אליאב     |  אליאב  אליאב     |  אליאב  אליאב     |   |  צרויה  צרויה     |  צרויה  צרויה     |  צרויה  צרויה     |   |   |  |  אביגיל  אביגיל     |  אביגיל  אביגיל     |  אביגיל  אביגיל     |
|   |   |   |     |   |   |   |   |   |   |   |    |   |   |   |   |  |   |  |
|  שלמה המלך  שלמה המלך     |  שלמה המלך  שלמה המלך     |  שלמה המלך  שלמה המלך     |   |  אבשלום  אבשלום     |  אבשלום  אבשלום     |  אבשלום  אבשלום     |   |  יואב  יואב     |  יואב  יואב     |  יואב  יואב     |   |  עשהאל  עשהאל     |  עשהאל  עשהאל     |  עשהאל  עשהאל     |   |  עמשא  עמשא     |  עמשא  עמשא     |  עמשא  עמשא     |
 
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  אבישי  אבישי     |  אבישי  אבישי     |  אבישי  אבישי     |   |   |  |  |  |  |
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות – מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

אבי אמסלם, "דמותו של אבשלום בסיפור אמנון ותמר", המאיר לארץ, 60, 2003, עמ' 72–85
יונתן מלי, "מרד אבשלום", שמעתין, 175, 2009, עמ' 32–41
שרה הלפרין, "האספקט הטראגי של סיפור מרד אבשלום", בר-אילן (כתב עת), י"ח-י"ט, 1981, עמ' 307–313
אליהו מנחם גויטין, "מרד אבשלום בראי חז"ל", שמעתין, 57/56, 1979, עמ' 21-14; 58, 1979, עמ' 17–23
משה סיסטר, "פרשת מרד אבשלום", בשער, י"ב, 1969, עמ' 402–409
ברוך קרוא, הערך: אבשלום, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 14–15.
יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974.
משה גלילי

משה גלילי (ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל)
משה גלילי "קריבושה" קריבושיין (1906 - 15 ביולי 2002) היה איש בית"ר ומשורר, הוגה ומייסד עליית אף על פי, תנועת ההעפלה הרוויזיוניסטית מאירופה לפני מלחמת העולם השנייה. נאסר באיטליה בעקבות פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא ב-1946. עבד במנהלת הצנע ובסוכנות היהודית במחלקת העלייה וגם במסגרת זו, בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה הבריח יהודים לארץ ישראל.
חייו

נולד ב-1906 בדנייפרופטרובסק שבאוקראינה. אביו אלכסנדר קריבושיין נפטר כשהיה תינוק. האם ומשה התינוק ברחו מפוגרום אחד למשנהו עד שעלו לארץ ישראל. למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן נסע ללמוד רפואה באיטליה.
אף על פי

בקיץ 1936, באחד מביקוריו בפריז ביקר במחנה פליטים של יהודים שנסו מפני הנאצים והבין כי רק העפלה לארץ ישראל תפתור את בעיית היהודים ערב המלחמה. גלילי פנה למנהיגים יהודים תחת הסיסמה "אף על פי" וניסה לגייס תמיכה אצל ראשי "מכבי" בפריז והרוויזיוניסטים בווינה. במסגרת פועלו הרצה לפניהם על תוכניתו לרכז את הפליטים באחד מאיי יוון ומשם להעלותם באניות ארצה (מהלך שלא צלח). מפריז יצא ליוון לברר אפשרויות של רכישת אניות, ובדרכו חזרה התעכב בווינה. כאן התקשר עם ראשי התנועה הרוויזיוניסטית שעודדוהו ואף העמידו לרשותו את הכספים הדרושים למבצע, שנקרא על ידי גלילי עליית "אף על פי". כאן גם כתב את שירו הראשון "מעפילי בית"ר".
גלילי הבין כי עד שלא יוכיח כי ביכולתו לשגר ספינה לארץ ישראל לא יתייחסו אליו ברצינות. הוא אסף 16 בחורים ונסע לנמל פיראוס, שם קנה ספינה רעועה ושכר צוות תמורת הבטחה שבתום ההפלגה הם יקבלו את הספינה כתשלום עבור העבודה.
בראשית מארס 1937 יצאה לדרך הספינה, שכונתה אף-על-פי א'. מפעם לפעם הפסיק מנועה לפעול והיא נעה בעזרת מפרשים. תוך ניצול החוק הבינלאומי המתיר לספינה במצוקה לשהות בנמל שלושה ימים, היא עגנה ליד שובר הגלים בחיפה. גלילי ירד לחוף ובעזרת אברהם וינשל דאג לכך שיונה-קופ תמיר, אחיינו של ז'בוטינסקי ומהנדס בחברת החשמל, יכבה את האור באזור הנמל, ובמסווה החשיכה הורדו המעפילים. אבא חושי, לימים ראש העיר, הזדמן למקום עם אנשי פלוגת "הפועל" ולא אהב את העובדה שהמעפילים לא עברו במכס. "בפעם הבאה שתביא כך יהודים, אמסור אותך למשטרה", איים על גלילי.
בדרכונו של משה לא צוין כי נכנס לארץ ישראל. בשל כך נסע למשמר הירדן, הבריח את הגבול לסוריה ועם אוטובוס ערבי חצה בחזרה דרך תחנת הגבול. עם שחר, כשראה את פלוגת בית"ר של ראש פינה יוצאת לעבודה בשדות הטבק, התפעם מהמראה והחליט לשנות את שמו לגלילי. הוא חזר לווינה והחל לשתף פעולה עם בית"ר, התנועה קיבלה עליה לגייס מעפילים ואילו גלילי התחייב לארגן את הספינות. ערי ז'בוטינסקי, נציב בית"ר בארץ ישראל, התרשם בפגישתו עמו מהמיזוג בין מדינאי ההולך בגדולות ל"תגרן בשוק של אתונה". גלילי סיפק את הסחורה: בטירת קוטינגברון(אנ'), שמחוץ לווינה הוא ארגן מעין מחנה קיץ לסטודנטים יהודים, הסיעם לנמל פיומה ומשם שוב בספינה רעועה לארץ ישראל. כשהוריד אותם בחוף טנטורה, אמר לו אחד המעפילים: "גלילי, אתה עוד תשמע ממני". זה היה שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון.
גלילי הספיק להביא לחופי ארץ ישראל אונייה נוספת ואז אירע האנשלוס והנאצים נכנסו לווינה. ביוני 1938 התקרב גלילי לחופי הארץ עם "צי" של שלוש ספינות, שעל סיפונן 381 מעפילים. במהלך ההפלגה נשא לאשה את פאולה ראץ. אף שבלבו נטה לרוויזיוניסטים, מאס גלילי ההרפתקן והעצמאי בסיעתיות ובתככים ופרש ממבצע ההעפלה.
אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי מלחמת העולם השנייה שוב נקרא גלילי לדגל, אך ביום שהופיע ברומא, באוקטובר 1946, פוצץ האצ"ל את השגרירות הבריטית בעיר והוא נאסר.
אחרי הקמת המדינה שירת במינהלת הצנע, עבד בסוכנות היהודית ובזמן מלחמת אלג'יריה נשלח להבריח משם יהודים לארץ ישראל. במיתון 1966 בישראל הוא פוטר, ומאז התמסר לציור.
נפטר ב-2002 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הערות שוליים

↑  In the Illuminated Dark, Hebrew Union College Press, 2014-12-31, עמ' 257, ISBN 978-0-8229-8048-3
↑  ישראל נגלית לעין | יד בן צבי | דליה עופר, 'דרך בים', עליה והעפלה | תמונת משה גלילי קריבושיין וחברי בית"ר לפני עלייתם לארץ-ישראל, באתר ישראל נגלית לעין
↑  השיר בביצוע "הבנימינים"
↑  בנתיבי העפלה: עמיצור בצלאל
↑  אורי דרומי,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'העיר הואפלה, המעפילים חמקו בחסות החשיכה, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2002
↑  צילום המצבה מתוך אתר "בזיכרון"
11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  בן שפירו
 סוגה:  ספרות אמריקאית, עיון 
 הוצאה
 הוצאה:  סלע מאיר 
 תאריך הוצאה:  2019 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סלע מאיר
 תאריך:  2019
 תרגום:  אורי רדלר
 מספר עמודים:  74
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  005270716
 
11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה הוא חיבור שכתב בן שפירו ב-2014. הספר תורגם לעברית ב-2019 על ידי אורי רדלר ויצא לאור בהוצאת סלע מאיר. ספר זה הוא הראשון מסדרת 'פנס כיס' בהוצאה זו.
רקע

הספר מתייחס למפה הפוליטית בארצות הברית, שם, לטענת שפירו, הימניים נועדו מראש להיכשל בוויכוחים בינם לבין שמאלנים, מכיוון שלהשקפתו, השמאלנים מתמקדים בזמן ויכוח בזהותם של המתווכחים, לעומת הימניים שמתמקדים בעובדות ובטיעונים לוגיים.
הספר נכתב בעקבות ויכוחים של המחבר עם אישי תקשורת פרוגרסיביים, בפרט מול פירס מורגן.
מבנה הספר

את ההקדמה לספר כתב רותם סלע.
בספר, פורשׂ שפירו את משנתו ומניח 11 כללים בסיסיים לוויכוח, כפי שלמד ממי שהוא מכנה 'מורי ורבי' אנדרו ברייטברט, וכפי שהסיק מניסיונו בעימותים תקשורתיים. בחלק הראשון של הספר מסביר שפירו איך השמאל הפוליטי בארצות הברית מנצח כמעט תמיד בוויכוחים, מתוך מטרה לנצח והשתלטות מוסדית, ומציב כמה כללים איך להתווכח ומתי.
בחלק השני פורש שפירו 11 כללים לוויכוח. הליכה אל האש, הכה ראשון, מסגור היריב, מסגור הדיון, סתירות בטיעוני השמאל, כפייה על השמאלנים לענות על שאלות, אי סטייה מהנושא, אין חובה להגן על ימניים אף על פי שהם בצד שלך, להודות על דברים שאתה לא מבין בהם, לתת לשמאלנים לנחול ניצחונות חסרי משמעות ולהתנהל בשפת גוף נכונה.
קבלה וביקורת

רבקה איילון מבקרת את העיקרון העומד בבסיס הספר ה"מכתיר את ההתמודדות בין ימין לשמאל בתואר מלחמה" ומקדש את ההתנצחות בין שני צדדים על פני הליך פנימי מחשבתי.
הערות שוליים

↑  ספריית 'פנס כיס' באתר ההוצאה
↑  רותם סלע,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'11 כללים להתווכח עם שמאלנים ולכסח להם את הצורה
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'רבקה איילון,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'התחכמויות סופיסטיות, באתר הארץ, 6 בינואר 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העשור הראשון של המאה ה-15

העשור הראשון של המאה ה-15 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 1400 והסתיים ב-31 בדצמבר 1409.
אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > מלחמות

20 ביולי 1402 – קרב אנקרה - כוחות טימור לנג מנצחים את הצבא של האימפריה העות'מאנית. הסולטאן באיזיט הראשון נשבה
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > אירועים פוליטיים משמעותיים

1402 – סולטנות מלאקה נוסדת. המלאים ממירים דתם לאסלאם.
1403 - הקיסר יונגל מעביר את בירת סין מנאנג'ינג לבייג'ינג
17 באוקטובר 1404 – אינוקנטיוס השביעי האפיפיור ה-204 לאחר מות בוניפקיוס התשיעי
30 בנובמבר 1406 – גרגוריוס השנים עשר הופך לאפיפיור ה-205 לאחר מות אינוקנטיוס השביעי
20 בנובמבר 1407 – נפגשו לואי הראשון, דוכס אורליאן וז'אן הראשון דוכס בורגונדיה לשיחת פשרה בפריז
1409 – כינוס ועידת פיזה במטרה לסיים את הקרע המערבי. במקום לסיים את המשבר, הכינוס העמיק אותו.
אירועים בולטים בעולם > מלחמה ופוליטיקה > קולוניאליזם ואימפריאליזם

1408 – גוטלנד נופל בידי הדנים
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
2 בדצמבר 1409 – מוקמת אוניברסיטת לייפציג
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
23 בנובמבר 1407 – לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח על ידי סוכנים ששלח ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, דבר אשר גורם להתפרצות מלחמת האזרחים בארמניאק ובורגונדיה
אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מדע וטכנולוגיה > חקר העולם

1405 - האדמירל הסיני ג'נג חה עומד בראש משלחות ימית שיצאה מסין אל דרום-מזרח אסיה וביקרה בג'אווה, פלמבאנג, מלאקה, איי ארו, סאמודרה וממלכת למברי.
תרבות פופולרית > אופנה

באצולה באירופה האופנה מתמקדת במפגני ראווה של מותרות - בדים יוקרתיים, עיצובים משוכללים וסמלים (אנ') מפוארים. חצר המלוכה הצרפתית השפיעה במיוחד על שאר אירופה בעשור זה.
באזורים מסוימים בשטחי אנגליה, גרמניה ואיטליה המודרניות, נקבעים חוקים במטרה להבחין בין אצילים לפשוטי העם. חוקים אלו מסמנים את עליית עושרם של מעמד הביניים ואת יכולתם המוגברת להשקיע בפריטי אופנה שיקנו להם מעמד.
אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

1 2  1400-1409, Fashion History Timeline
| עשורים במאה ה-15 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1400–1409 • 1410–1419 • 1420–1429 • 1430–1439 • 1440–1449 • 1450–1459 • 1460–1469 • 1470–1479 • 1480–1489 • 1490–1499 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: c46e5f49-4d72-4bf0-b916-bd4f8b79defc 
קרב אנקרה
לואי הראשון, דוכס אורליאן נרצח על ידי סוכנים ששלח ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה
אלן ברוק

| --- | --- |

אלן ברוק ליד שולחן בתפקיד ראש המטה הכללי הבריטי, שנת 1942.
 לידה:  23 ביולי 1883 בנייר דה ביגור, הרפובליקה הצרפתית השלישיתצרפת 
 פטירה:  17 ביוני 1963 (בגיל 79) הארטלי וינטני, המפשייר הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  הארטלי וינטני 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' 
 בן או בת זוג:  Jane Richardson (28 ביולי 1914–?) Benita Blanche Pelly (7 בדצמבר 1929–?) 
 צאצאים:  Thomas Brooke, 2nd Viscount Alanbrooke, Kathleen Benita Brooke, Rosemary Brooke, Alan Brooke, 3rd Viscount Alanbrooke 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1902–1946 (כ־44 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממונעת   מפקד פיקוד דרום   מפקד הקורפוס ה-2   מפקד כוחות הבית   ראש המטה הכללי הקיסרי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  אות השירות המצוין  מדליית הניצחון  מסדר המושיע  מסדר הבירית  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי  מסדר סובורוב, דרגה 1  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
פסל של פילדמרשל אלן ברוק. וייטהול, לונדון
אלן פרנסיס ברוק, D.S.O עם פס אחד, G.C.V.O, G.C.B, O.M, K.G, (‏23 ביולי 1883 – 17 ביוני 1963) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. ברוק היה ראש המטה הכללי הקיסרי, התפקיד המקצועי הבכיר ביותר בצבא בריטניה. הוא מילא תפקיד זה במשך חלק ניכר ממלחמת העולם השנייה, וקודם לדרגת פילדמרשל בשנת 1944. כראש ועדת ראשי המטות שימש ברוק כיועץ הצבאי הראשי לראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, והיה אחראי על תיאום המאמץ הצבאי הבריטי כחלק מניצחון בעלות הברית ב-1945. לאחר פרישתו מהצבא שירת בתפקיד לורד המשטרה הגדול של אנגליה (Lord High Constable of England, שר המשטרה) בזמן הכתרת המלכה אליזבת השנייה ב-1953. יומני המלחמה שכתב משכו תשומת לב בשל ביקורתו על וינסטון צ'רצ'יל ודעותיו גלויות הלב על דמויות מובילות אחרות במלחמה.
חייו > שנותיו המוקדמות

אלן ברוק נולד ב-1883 בבנייר-דה-ביגור (Bagnères-de-Bigorre) שבהרי הפירנאים בצרפת, למשפחה אנגלו-אירית בעלת היסטוריה צבאית ארוכה. הוא היה הבן השישי והילד התשיעי של הברון סר ויקטור ברוק ממחוז פרמנה באירלנד (כיום: בצפון אירלנד) ואליס בלינגהם, בתו השנייה של הברון סר אלן בלינגהם ממחוז לאות' (Louth) שבאירלנד. בגיל 10 התייתם ברוק מאביו.
לאחר מות אמו, ברוק התחנך בפנימייה בצרפת, שם הוא חי עד לגיל 16. לאחר מכן החל בלימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' בלונדון, אליה פנה בעקבות שניים מאחיו הבוגרים.
חייו > תחילת הקריירה הצבאית

ב-24 בדצמבר 1902 הוסמך ברוק לקצונה והוצב בגדוד הארטילרי המלכותי כסגן משנה,. הוא הוצב בדרום אירלנד של ימינו (אז חלק מבריטניה). בשנת 1906 עבר לשרת בהודו. עקב שרותו בארטילריה נפגעה שמיעתו, אך אף על פי שיכול היה להשתחרר בשל פגיעה זו סירב לעשות זאת ונשאר בהודו ובחיל התותחנים. ב-1909 עבר לשרת בארטילריה הרכובה המלכותית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועברה יחידתו מהודו לאירופה. ברוק לחם בשורות הצבא הבריטי בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. בין היתר לחם במסגרת הקרב על הסום, ועל תרומתו באותו קרב עוטר באות השירות המצוין. באפריל 1917, עוטר שנית באות זה, על שירותו כקצין בגיס הקנדי בקרב רכס וימי. עיטור זה התבטא בפס נוסף על העיטור הראשון. בנוסף לעיטור זה עוטר ברוק במהלך מלחמת העולם הראשונה גם בצלב המלחמה הבלגי (בצרפתית: Croix de guerre, בהולנדית: Oorlogskruis).
ב-1923 קודם ברוק לדרגת קולונל ושימש כמרצה במכללה הצבאית בקימברלי (Camberley). ב-1929 התמנה ברוק למפקד בית הספר לארטילריה בלארקהיל (Larkhill). תפקידו הבא היה מרצה באקדמיה הקיסרית להגנה (Imperial Defence College), שם הכיר את רוב האנשים שמאוחר יותר הפכו למנהיגים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. בשנות השלושים שירת כמפקד בריגדה, אחר כך כמפקח על הארטילריה במשרד המלחמה ובהמשך כאחראי על האימונים הצבאיים. עם הקמת הדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה מונה למפקדה, וב-1938 התמנה למפקד ההגנה האנטי-אווירית בבריטניה. במסגרת תפקיד זה היה עליו להגדיל בבהילות את היקף הכוחות שתחת פיקודו משתיים לחמש דיוויזיות, שכן היה ברור כי מלחמה נגד גרמניה ממשמשת ובאה.
חייו > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 מונה להיות מפקד הפיקוד הדרומי ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לצרפת כמפקד הקורפוס ה-2, שהיה חלק מחיל המשלוח הבריטי בפיקודו של לורד גורט. ביוני 1940 שימש בתפקיד מפתח בנסיגה הבריטית לדנקרק. לאחר פינוי הכוחות מדנקרק, חזר לזמן קצר לצרפת, מתוך כוונה שחיל משלוח בריטי ימשיך להילחם לצד צרפת בחלקיה שטרם נכבשו, אולם במהרה התברר שאפסו הסיכויים. ברוק חזר לבריטניה ביולי 1940 והחליף את אדמונד איירונסייד כמפקד הכוחות הבריטיים שנותרו במדינה. למרות ויכוחים קשים עם וינסטון צ'רצ'יל בנושאים אסטרטגיים, צ'רצ'יל מינה אותו לראש המטה הכללי הקיסרי בדצמבר 1941.
באוגוסט שנת 1942 הוצע לברוק לפקד על הכוחות במזרח התיכון, אך הוא סירב והמליץ על גנרל הארולד אלכסנדר לתפקיד. לקראת סוף שנת 1942 ברוק הצטרף לפיקוד העליון של בעלות הברית המערבית, מטה הכוחות המשולבים של בריטניה וארצות הברית. אחת המטרות העיקריות שלו הייתה לשמור על לחץ חזק בציר של צפון אפריקה ואיטליה, על מנת לאפשר לספינות של כוחות הברית גישה לים התיכון, ולשמש כנקודת פתיחה לפלישה יבשתית כאשר הגרמנים ייחלשו מספיק.
אף על פי שברוק קיבל הבטחה מצ'רצ'יל שיינתן לו הפיקוד על פלישת בעלות הברית למערב אירופה, בעקבות לחץ של הנשיא האמריקאי פרנקלין רוזוולט לאחר ועידת קויבק הראשונה באוגוסט 1943 מונה דווייט אייזנהאואר לתפקיד.
בינואר 1944 קודם ברוק לדרגת פילדמרשל.
יחסיו עם צ'רציל

במהלך שנותיו כראש המטה הכללי הקיסרי, היו לברוק יחסים סוערים עם וינסטון צ'רצ'יל. ברוק היה פעמים רבות מתוסכל מההרגלים ושיטות העבודה של ראש הממשלה, מהיחס שלו כלפי הגנרלים ומהתערבותו הבלתי פוסקת בעניינים אסטרטגיים. בו בזמן ברוק העריץ את צ'רצ'יל על הדרך בה עורר השראה בקרב בעלות הברית, ועל עמידתו בנטל הכבד שהוטל עליו כמנהיג בזמן מלחמה. בפיסקה אופיינית אחת ביומניו של ברוק צ'רצ'יל מתואר כ"גאון מעורב עם אדם בעל חוסר חזון משווע". למרות הקושי של ברוק לעבוד עם צ'רצ'יל הוא כתב ביומנו שלא היה מחמיץ את ההזדמנות לעבוד איתו בעד שום הון שבעולם.
כאשר הרעיונות האסטרטגיים של צ'רצ'יל התנגשו עם האסטרטגייה הצבאית, אלן ברוק התנגד נחרצות לעמדתו של ראש הממשלה. צ'רצ'יל בתגובה קרא לו "מהגר אירי קשה עורף".
יש מי שמייחסים חלק מגדולתו של צ'רצ'יל לעובדה שמינה את ברוק בתור ראש המטה הכללי ושמר אותו בתפקיד למשך כל המלחמה.
תלונה כללית של ברוק הייתה שצ'רצ'יל דוגל בהטייה ובפיצול של הכוחות, בעוד המטה הכללי העדיף לרכז אותם. ברוק התרגז במיוחד עקב הרעיון של צ'רצ'יל לכבוש את חלקה הצפוני של סומטרה.
אבל בחלק מהמקרים ברוק לא ראה את הסיבות הפוליטיות לפעולותיו של צ'רצ'יל. לדוגמה, המטה הכללי התנגד להתערבות צבאית של הצבא ביוון בסוף 1944, מתוך אמונה שצעד זה ידלל את הכוחות במרכז גרמניה. אך צ'רצ'יל העדיף להעביר כוחות ליוון על מנת למנוע את הפיכתה למדינה קומוניסטית, מתוך מחשבה שהמערכה בגרמניה כמעט הוכרעה והזזת כוחות לא תשנה את עובדת ניצחון בעלות הברית.
כאשר בשנת 1943 אדמירל אנדרו קנינגהם החליף בתפקיד את אדמירל דאדלי פאונד כמפקד חיל הים הבריטי, ברוק הרוויח בעל ברית נוסף במטה הכללי בוויכוחיו עם צ'רצ'יל. בעקבות זאת התרחש העימות החריף ביותר בין ראש הממשלה והמטה הכללי, בנושא ההכנות של בריטניה לצעדים האחרונים של המלחמה בפסיפיק. ברוק ויתר המטה הכללי רצו להקים את הכוחות באוסטרליה בעוד צ'רצ'יל העדיף להשתמש בהודו כבסיס למאמצי בריטניה. זה היה ויכוח עליו המטה הכללי היה מוכן להתפטר מתפקידו, אולם בסוף הצדדים הגיעו לפשרה.
יומני מלחמה

אלן ברוק כתב יומן במהלך מלחמת העולם השנייה. במקור היומן נכתב עבור אשתו, בניטה, אך מאוחר יותר, בשנות ה-50, הוסיף להם הערות. היומנים מכילים תיאורים על ההתנהלות היומיומית של מאמצי הצבא הבריטי.
היומנים הפכו לפופולריים בעיקר בעקבות ההערות והביקורות הרבות על וינסטון צ'רצ'יל. אף על פי שביומנים ברוק לעיתים מביע הערכה והערצה כלפי צ'רצ'יל, הם משמשים גם כפורקן לתיסכולו בקשר לעבודתו עם ראש הממשלה. היומנים מספקים דעה קשה על מנהיגים בכירים אחרים של בעלות הברית. הגנרלים האמריקאיים דווייט אייזנהאואר וג'ורג' מרשל מתוארים כאסטרטגים גרועים, והפילדמרשל הבריטי הרולד אלכסנדר מתואר כטיפש. לעומת זאת דאגלס מקארתור, פילדמרשל ג'ון דיל ויוסיף סטלין זוכים לדעות חיוביות. ברוק העריץ את סטלין על חשיבתו המהירה ויכולת התפיסה האסטרטגית שלו. אבל לא היו לו אשליות לגבי סטלין, והוא תיאר אותו כ:"איש בעל פרצוף לא נעים, קר, ערמומי ומת". הוא טען שכאשר הוא מסתכל על סטלין הוא יכול לדמיין איך הוא שולח אנשים למותם מבלי שזה בכלל 'יזיז' לו.
אף על פי שהיומנים נכתבו למטרות אישיות בלבד, ברוק החליט לפרסמם מכיוון שסבר שבספר הזכרונות שפרסם צ'רצ'יל לא נתן מספיק קרדיט לתרומתו של המטה הכללי בראשותו להצלחת המלחמה. לטענתו, צ'רצ'יל הציג את רעיונותיהם כאילו היו שלו. היומנים פורסמו בשני חלקים: הראשון ב-1957 והשני ב-1959, לאחר שנערכו על ידי היסטוריונים ועברו צנזורה. ב-2001 יומני המלחמה יצאו לאור במהדורה לא מצונזרת ומשכו שוב תשומת לב לדמותו של אלן ברוק.
לאחר המלחמה

בשנת 1946 פרש ברוק משירות פעיל. ברוק חזר לאחוזתו בהמפשייר, עסק בטיפול בנכי מלחמה, ובנוסף, חזר לצפרות, תחביבו משכבר הימים. לאחר פרישתו מהצבא שירת בתפקיד שר המשטרה בזמן הכתרת המלכה אליזבת השנייה ב-1953. וכמנכ"ל של בנק מידלנד.
חייו הפרטיים

אלן ברוק נישא בשנת 1914, לאחר שש שנות אירוסין, לג'יין ריצ'רדסון (Richardson), אף היא ממחוז פרמנה. שישה ימים לאחר הנישואין, בעוד הזוג בירח דבש, נקרא אלן לשירות פעיל עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לזוג נולדו בת ובן. בשנת 1925, בעת שירותו בקימברלי, נהרגה אשתו של אלן ברוק בתאונת דרכים, בעת שאלן נהג במכוניתם. בשנת 1929, ברוק נישא בשנית, זו הפעם לבניטה ליס (Lees), אלמנה ובת למשפחת אצולה בריטית, וגם ממנה נולדו לו שני ילדים: בת, קתלין (Kathleen), ובן.
שני בניו המשיכו בדרכו ושירתו בצבא הבריטי. האחד שוחרר כנכה בעקבות פציעה. השני שירת כ-20 שנה (1972-1952), בין היתר בגרמניה ובמלאיה. ביתו קתלין נהרגה ב-1961 בתאונת רכיבה.
מותו

ב-17 ביוני 1963, לקה ברוק בליבו ומת בשקט במיטתו כאשר אשתו לצידו. באותו היום היה אמור להיות נוכח במסדר גארתר (Garter Service) בכנסיית ג'ורג' (George's Chapel) שבווינדזור. תשעה ימים לאחר מכן נערכה הלווייתו בווינדזור והוא נקבל בבית הקברות שליד כנסיית סנט מארי, קרוב לביתו בהארטלי וינטני, שם בנו הצעיר, היורש האחרון לשושלת האצולה, חי עד מותו בשנת 2018.
לקריאה נוספת

Alanbrooke, Field Marshal Lord (2001).  Alex Danchev and Daniel Todman (ed.). War Diaries 1939-1945. Phoenix Press. ISBN 1-84212-526-5.
Fraser, David (1983). Alanbrooke. Hamlyn Paperbacks. ISBN 0-600-20816-8.
Galloway, Peter (2006). The Order of the Bath.
Heathcote, Tony (1999). The British Field Marshals 1736-1997. Pen & Sword Books Ltd. ISBN 0-85052-696-5.
Reynolds, David (2005). In Command of History, Churchill Fighting and Writing the Second World War. Penguin Books. ISBN 0-141-01964-6.