stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סחלב הגליל
הערות שוליים

↑  Sara Gold, Avraham Plotnitzky, Professor Amram Eshel, סחלב  הגליל : פרחים מוגנים, באתר www.wildflowers.co.il
סחלב הגליל לבן – יער ירושלים
סחלב הגליל ירוק – יער ירושלים
סחלב הגליל ירקרק עם קצות אונות סגולות – יער ירושלים
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סופרבאד - חרמן על הזמן

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גרג מוטולה 
 הופק בידי:  ג'אד אפאטו, אוון גולדברג, סת' רוגן, שאונה רוברטסון 
 תסריט:  סת' רוגן, אוון גולדברג 
 עריכה:  William Kerr 
 שחקנים ראשיים:  ג'ונה היל מייקל סרה כריס מינץ-פלאס
 מוזיקה:  לייל וורקמן 
 צילום:  רוס ט' אלסוברוק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Apatow Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 באוגוסט 2007
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט תיכון, סרט התבגרות, קומדיית סקס, סרט נעורים 
 תקציב:  20,000,000 $
 הכנסות:  169,871,719 $
 הכנסות באתר מוג'ו:   superbad
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סופרבאד - חרמן על הזמן (באנגלית: Superbad) הוא סרט התבגרות קומי אמריקאי משנת 2007. הסרט בוים על ידי גרג מוטולה על פי תסריט מאת סת' רוגן ואוון גולדברג, בהפקתו של ג'אד אפאטאו. בסרט מככבים ג'ונה היל ומייקל סרה כסת' ואוון, שני מתבגרים ששמים לעצמם למטרה לאבד את הבתולים לפני סיום הלימודים בתיכון.
רוגן וגולדברג התחילו לפתח את התסריט כשהיו בני 13, המתבסס באופן רופף על חייהם בתיכון בוונקובר בשנות התשעים; ולדמויות הראשיות יש את אותן שמות כמו שני הכותבים. רוגן היה המועמד הראשוני לשחק את דמותו סת', אך בגלל הגיל והגודל הגופני שהשתנה עם השנים, ג'ונה היל לוהק במקומו.
עם יציאתו הסרט זכה לביקורות חיוביות, כאשר המבקרים שיבחו את הדיאלוג והכימיה בין היל וסרה. הסרט גם זכה להצלחה כלכלית, והרוויח 169 מיליון דולר בתקציב של 20 מיליון דולר. עם השנים הסרט קיבל מעמד של סרט פולחן ונחשב לאחת הקומדיות הטובות של שנות האלפיים ולאחד מסרטי התיכון הטובים בכל הזמנים.[דרוש מקור]
עלילה

אוון וסת' הם שני חברים טובים, תיכוניסטים רגע לפני סיום לימודיהם. אוון (מייקל סרה) הוא תלמיד חרוץ, שקט ובעל חרדות רבות ואילו סת' (ג'ונה היל) הוא נער קולני, חרמן ובעיקר מתעניין בסקס. השניים מחליטים לנצל את הלילה האחרון שלהם יחד, לפני הפרידה הבלתי נמנעת שכרוכה במעבר לקולג', כדי לנסות ולאבד את בתוליהם. סת' מוזמן למסיבה אצל ג'ולס (בה הוא מאוהב בסתר) והוא נענה בחיוב ומתחייב גם לספק את המשקאות האלכוהוליים למסיבה כחלק מהתוכנית לנסות ולהשכיבה. לשם השגת המשקאות האלכוהוליים הוא נאלץ להיעזר בידידם, נער חנון בשם פוגל אשר מצויד בתעודת זהות מזויפת בה נכתב כי יש לו שם יחיד - מק'לאבין.
תוכניתם של הנערים מסתבכת כאשר פוגל נקלע לשוד בעת שהוא מנסה לקנות משקאות אלכוהוליים במכולת. במהלך השוד הוא מותקף בעצמו. למקום מוזעקים שני קציני משטרה, סלייטר ומייקלס, אשר מגיעים ולוקחים את עדותם של המוכרת במכולת ושל פוגל. פוגל המבועת מציג בפניהם את תעודת הזהות המזויפת והשוטרים מאמינים לגרסתו. השוטרים מציעים לפוגל טרמפ למסיבה אך בדרך הם עוצרים במספר מקומות. אוון וסת' רואים את מכונית המשטרה מחוץ למכולת ומניחים שפוגל נעצר משום שניסה לקנות אלכוהול (בארצות הברית חל איסור גורף לקטינים מתחת לגיל 21 לקנות או לצרוך משקאות אלכוהוליים). בעודם מתלבטים מה לעשות, סת' נפגע ממכונית והנהג, כדי לפצות אותם, לוקח אותם למסיבה אחרת שם הוא מבטיח לתת להם אלכוהול. אוון וסת' מוצאים את עצמם מעורבים בקטטה במסיבה והם בורחים מהמסיבה עם משקאות אותם הצליחו לקחת איתם.
בינתיים, ניידת המשטרה שבה פוגל, סלייטר ומייקלס מקבלת קריאה להגיע לפזר את המסיבה והם נתקלים באוון וסת'. פוגל, אוון וסת' בורחים מהקצינים ומגיעים למסיבה של ג'ולס. במסיבה אוון מתחיל עם ידידתו בקה, פוגל מתחיל עם בחורה בשם ניקולה, וסת' מנסה להתחיל עם ג'ולס. סלייטר ומייקלס מגיעים למסיבה כדי לפזרה.
הסרט מסתיים כאשר פוגל הוא היחיד אשר מצליח לאבד את בתוליו עם ניקולה, אוון נהייה חבר של בקה וסת' נהייה חבר של ג'ולס.
שחקנים

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
ג'ונה היל: סת'
מייקל סרה: אוון
כריס מינץ-פלאס: פוגל (מק'לאבין)
ביל היידר: הקצין סלייטר
סת' רוגן: הקצין מייקלס
מרתה מק'יסאק: בקה
אמה סטון: ג'ולס
אביבה פרבר: ניקולה
ג'ו לו טרוליו: פרנסיס הנהג
קווין קוריגן: מארק
לורה מרנו: בקה (צעירה)
סופר שמונה וחצי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ברוס לה ברוס 
 תסריט:  ברוס לה ברוס 
 מדינה:  קנדה, גרמניה 
 הקרנת בכורה:  1993 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סופר שמונה וחצי (באנגלית: Super 8½) הוא סרט דרמה סאטירי משנת 1994, שנכתב ובוים על ידי ברוס לה ברוס. הסרט עוסק בבמאי סרטים פורנוגרפיים כושל שנכנס לשותפות עם במאית-יוצרת לסבית. במהלך הסרט מתברר שיש לה אג'נדה משלה ושהיא מנצלת אותו כדי לקדם פרויקט משלה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 1994 וכן הוצג בהקרנת חצות של פסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 1994.
שחקנים ודמויות

שחקנים ראשיים
שחקני משנה
|  | השחקן/ית | הדמות |
| --- | --- | --- |
| ‏ | ברוס לה ברוס | ברוס / כפיל גוף |
| ‏ | סטייסי פרידריך | גוגי / ג'יין פריידיי |
| ‏ | מייקי מייק | אקזמה |
| ‏ | ניקולס דייוויס | פירס |
| ‏ | כריסטין מרטין | ונדסדיי פריידיי |
| ‏ | קייט אשלי | האני ולור |
| ‏ | סקוט תומפסון (אנ') | באדי קול |
| ‏ | דייבי דיינג'ר | עוזר הפקה |
| ‏ | ואג'ינל דייויס (אנ') | דמות ללא שם |
| ‏ | ג'מה פיילס | אישה במסיבת עיתונאים |
| ‏ | מייק גיב | גבר עם גיטרה |
| ‏ | רוזמרי הת'ר | אישה במסיבת עיתונאים |
| ‏ | האל קלי | אישה במסיבת עיתונאים |
| ‏ | ריצ'ארד קרן (אנ') | דמות ללא שם |
| ‏ | בן ויזל (אנ') | בתפקיד עצמו |
הערות שוליים

↑  Holden, Stephen (3 במרץ 1995). "Super 8 1/2 (1994) FILM REVIEW; Art Imitating Andy Warhol". The New York Times. נבדק ב-12 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Emanuel, Levy (18 באפריל 1995). "Skin Flick". The Advocate (679): 59–61. {{cite journal}}:  (עזרה)
סולאה

'ענף' הסולאה ב'עץ' סגנונות הפלמנקו
סוֹלֵאָה (Soleá, ברבים: Soleáres) היא אחד מענפי הפלמנקו העתיקים והחשובים ביותר. מקור השם בהגייה האנדלוסית של המילה Soledad, שמשמעה "בדידות" בספרדית, בשל אופיו הנוגה והשקט של ענף מוזיקלי זה.
הסולאה מכונה לעיתים "האמא של שירת הפלמנקו", למרות שהיא אינה הענף העתיק ביותר, בשל הכמות העצומה של שירים בסגנון זה, המבוצעים בגרסאות שונות בהתאם לעיר או לאזור באנדלוסיה בו נוצרו.
משקל ומלודיה

הסולאה מבוצעת תמיד במשקל של 12/8, כאשר חלוקת ההטעמה הפנימית המקובלת היא: 1 2 [3] 4 5 [6] 7 [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-2-3-3. עם זאת, ישנן חלוקות אחרות, כגון 1 2 [3] 4 5 6 [7] [8] 9 [10] 11 [12], כלומר: 2-2-1-4-3.
המלודיה הבסיסית של הסולאה מבוססת על המודוס הפריגי, שמהלך האקורדים בו מכונה "קדנצה אנדלוסית" – לה מינור (Am), סול מז'ור (G), פה מז'ור (F), מי מז'ור (E), בווריאנטים שונים (כגון E7, Fmaj7 וכדומה).
היסטוריה

הסולאה מבוססת כאמור על המודוס הפריגי העתיק, הנפוץ עד ימינו בכל מזרח אירופה ואסיה הקטנה. עם זאת, כמו רוב ענפי הפלמנקו, גם מקורה של הסולאה בצורתה הקיימת אינו ברור. התיעוד הראשון של יצירת סולאה (שנקראה אז Soledades) הוא מאמצע המאה ה-19, מאת המשורר והיוצר הספרדי גוסטבו אדולפו בֶּקֶר (Gustavo Adolfo Bécquer), וגרסאות שלה נודעו אז בעיקר בסביליה ובקאדיס. עם השנים הפכה הסולאה לפופולרית באזורים רבים באנדלוסיה, וכמה גרסאות שלה נקראו על שם ערים ידועות כגון אלקלה (Alcalá), קורדובה, חרס ועוד.
עם צמיחתו של הפלמנקו המודרני, ממחצית המאה ה-20 ואילך, הפכה הסולאה לפופולרית פחות, כיוון שביצועה דרש שמרנות באופי הביצוע דבר שהקשה על שילובה עם סגנונות מוזיקליים אחרים כגון ג'אז ופופ. עם זאת, אף אמן פלמנקו המכבד את עצמו לא יוציא אלבום או ישתתף במופע ללא יצירת סולאה אחת לפחות כחלק ממנו.
אופי וסגנון ביצוע

הסולאה מבוצעת תמיד באופן רציני המשלב כאב וכמיהה, בדרך כלל עם זמר\ת וגיטרה בודדת. הגיטרה פותחת ומגדירה את הטונליות השלטת, הזמר מצטרף בקריאה (Ayyyy) שמטרתה לסייע לו 'להתיישר' עם הטון, ואז הוא שר בית או שניים, ונענה על ידי הגיטרה, וכן הלאה. לקראת הסוף מתחלף לעיתים הסולם ממינורי למז'ורי למשך מספר תיבות, בהן הקצב מואץ במקביל אל קרשנדו הסיום.
ביצוע הסולאה הוא דרמטי אך מאופק, ודורש מהזמר\ת יכולת טכנית גבוהה מאוד, המשלבת דיוק והיצמדות למשקל ולסולם, יחד עם 'סלסולים' קוליים מורכבים והבעת רגשות עזה.
לקריאה נוספת

פרק אודות הסולאה בספר Systematic Studies for Flamenco Guitar.
סקירה מפורטת של הסולאה באתר studioflamenco.
הערות שוליים

↑  La Madre de Cante.
↑  מלודיה בסיסית זו מכונה por arriba (מילולית: למעלה), כיוון שאקורדים אלו מבוצעים בחלק העליון של ששת המיתרים בגיטרה.
↑  [מקאם] חיג'אז במוזיקה הערבית, סולם פריגיש במוזיקה החסידית ועוד.
↑  מסיום קצבי זה התפתחה ככל הנראה הבולריה, 'הבת' של הסולאה.
סיון יחיאלי

סיון יחיאלי (נולד ב-1964) הוא יזם, מנכ"ל החממה הטכנולוגית i4Valley ועמית המכון למדיניות נגד טרור של אוניברסיטת רייכמן. כיהן כראש המועצה המקומית כפר ורדים ויו"ר פורום יישובי קו העימות בצפון עד לסוף שנת 2018.
ביוגרפיה

סיון יחיאלי נולד בקיבוץ שריד. בשנות נעוריו התגורר בנס ציונה.
בשנת 1983 התגייס יחיאלי לצה"ל. ב-1985 סיים קורס קציני חי״ר וקציני סיור, ומונה למ"מ סיור ביחנ"ט 94. בהמשך עבר השתלמות עורב ומונה למפקד צוות וסגן מפקד פלוגת עורב ביחנ"ט 94. לאחר שסיים קורס מפקדי פלוגות, מונה סיון למפקד פלוגת עורב ביחנ"ט 94 (שלימים הפכה לגדוד דוכיפת).
לאחר שחרורו מצה"ל עסק יחיאלי בפיתוח תוכנה, בשנת 2000 מונה לסמנכ”ל פיתוח ו-CTO בחברת טופטיקס. בשנת 2002 הצטרף לחברת OTI וכיהן בה כסמנכ"ל פיתוח תוכנה.
בנובמבר 2008 נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית כפר ורדים. באוקטובר 2013 נבחר בשנית ברוב גדול. בשנות כהונתו שם יחיאלי דגש על פיתוח כפר ורדים, ועל שיתוף פעולה של היישוב עם היישובים באזור הגליל המערבי, ואזור הצפון.
בשנת 2012 נבחר לתפקיד יו"ר פורום ישובי קו העימות בצפון. יחיאלי כיהן בתפקידים ציבוריים נוספים, ביניהם: חבר בהנהלת השלטון המקומי, סגן יו"ר הדירקטוריון של אשכול גליל מערבי וראש הצוות הכלכלי באשכול גליל מערבי.
במאי 2018 הודיע סיון יחיאלי כי לאחר שמילא שתי קדנציות כראש מועצת כפר ורדים הוא יסיים את תפקידו כראש מועצה.
יחיאלי בעל תואר ראשון בכלכלה ובלימודים רב תחומיים מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר המכללה ליזמות של סטף ורטהיימר.
נשוי לסוניה ואב לאביגיל ויונתן, מתגורר בכפר ורדים.
בשנת 2018 הודיע יחיאלי כי ישקול ביטול מכרז עתידי לשיווק קרקעות בכפר ורדים לאחר זכייתן של 58 משפחות ערביות. באיגרת לתושבים כתב: ”מבחינה ערכית [...] כל אזרח של מדינת ישראל מוזמן להתגורר ביישוב שלנו. [...] כפר ורדים הוא יישוב בעל צביון יהודי, ציוני וחילוני [...] חשוב לדבר גם על זכויות הרוב, ובהן הזכות לקיים יישוב קהילתי המקיים ומשמר ערכי ליבה מוסכמים”.
מ-2020 הוא מכהן כמנכ"ל החממה הטכנולוגית i4Valley הפועלת בכרמיאל ומשקיעה במיזמים מאזור הצפון בתחומי התעשייה החכמה (Industry 4.0).
פורום קו העימות

בשנת 2012 נבחר יחיאלי לעמוד בראש פורום ישובי קו העימות. במסגרת תפקידו כיו"ר הפורום הוביל יחיאלי מאבק לשיפור המוכנות של ישובי הצפון למערכה צפונית. בסדרה של דיונים בכנסת דרש יחיאלי כי המדינה תשקיע בשלושה נושאים מרכזיים:
שיפור מערכת הגילוי וההתראה נגד טילים בצפון והשוואתה לזו שהותקנה בדרום הארץ
שיפור המענים שנועדו לאפשר רציפות תפקודית גם באזורים הקרובים לגבול
טיפול מערכתי וסגירת פערי המיגון לאורך גבולה הצפוני של המדינה.
בעקבות מאבק זה הודיעה המדינה על התכנית למיגון הצפון.
הערות שוליים

↑  סערה בכפר ורדים, באתר ערוץ 7
↑  יואב איתיאל‏, ללא מיגון, כבולים בביורוקרטיה: תוכנית הביטחון בצפון תקועה, באתר וואלה, 18 באוקטובר 2018
↑  תקצוב התכנית למיגון הצפון, באתר main.knesset.gov.il
נפוליאונצ'יק

תותח ה"נפוליאונצ'יק"
תותח נפוליאונצ'יק מופעל ליד באר שבע במלחמת העצמאות
נפוליאונצ'יק במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה
נפוליאונצ'יק או בשמו הרשמי "תותח הרים קליבר 65 מ"מ דגם 1906" הוא תותח הרים צרפתי שנכנס לשירות בתחילת המאה ה-20. תפקידו העיקרי היה סיוע באש לכוחות החי"ר. התותח תוכנן ונבנה כך שניתן יהיה במהירות ובקלות לפרק והוביל אותו על גבי פרדות. כמו כן ניתן היה לגרור אותו עם בהמות באמצעות מתקן מיוחד שהיה מחובר לגלגל מתכת קדמי קטן. היה בשימוש נפוץ בצרפת ובפולין בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובמספר ארצות נוספות, בהן ישראל במלחמת העצמאות.
התותח בצה"ל > רקע

לקראת תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כאשר התברר שמדינת ישראל הצעירה תיאלץ להילחם במדינות ערב הסובבות, החל ארגון "ההגנה" ברכש נשק כבד. על מנת להילחם מול צבאות סדירים היה צורך ביותר מהרובים ותתי המקלעים אשר היו ברשותם. דניאל קמחי, חבר קיבוץ חניתה שסיים את שרותו הצבאי בדרגת סרן בחיל התותחנים הבריטי, גויס למשימות רכש ארטילריה על ידי יהודה ארזי ושאול אביגור. במרץ 1948 הוא יצא לשם כך לאירופה. בשלב ראשון רכש 12 תותחי 20 מ"מ ובהמשך מסעו רכש 5 תותחי הרים בקוטר 65 מ"מ שיוצרו בתקופת מלחמת העולם הראשונה. משלוח ראשון שהגיע לארץ כלל את אותם 5 נפוליאונצ'יקים ו- 50 אלף פגזים. התותחים זכו לכינוי נפוליאונציקים היות שהיו מתוצרת צרפתית ונראו עתיקים מאוד. הנפוליאונצ'יקים האלה היו תותחי 65 מילימטר צרפתיים מודל 1906 שיוצרו ב-1917.
התותח בצה"ל > שימוש במלחמת העצמאות

התותחים הראשונים הוברחו לארץ יום לפני סיום המנדט והוחבאו מתחת לשקי בצל וקופסאות מיץ עגבניות על האונייה "בוריאה". הם הגיעו ללא כוונות ובמצב רעוע למדי אך הבעיה העיקרית הייתה שלא נמצא בישראל אדם שידע להפעילם. למזלו של הצבא באותה אונייה הגיע במקרה גם ליאון קויפמן, קצין בצבא הצרפתי ששימש כמפקד סוללת תותחים בפלישת צבא צרפת החופשית לקווליר והכיר את התותחים. קויפמן נלקח מיד להכשיר את לוחמים בשימושם ואף שימש כמפקד הסוללה.
עם הגעת התותחים החל במטה הכללי ויכוח לאן לשלוח אותם היות שהיה צורך בכלים כאלה בכל החזיתות. בן-גוריון רצה לשלחם ראשית לחזית הירושלמית ואילו יגאל ידין הרמטכ"ל רצה לשלחם לצפון. בסופו של דבר הוכרע בפשרה לשלוח אותם מיד לצפון ומיד אחר כך לחזית המרכז.
למרות החוסר בכוונות והמצב הגרוע שנמצאו בו, הוחשו ארבעה תותחים הראשונים שהגיעו לצפון, שם הופעלו לראשונה על ידי חיל התותחנים של צה"ל, הפתיעו את הסורים, גרמו לבהלה והיו מהגורמים לנסיגה הסורית בקרב על הדגניות, לכיבוש סמח' ולהדיפת הצבא הסורי מתחומי ישראל. במשלוחים נוספים לאורך המלחמה הגיעו עוד כמה עשרות "נפוליאונצ'יקים", וכן כוונות עבור התותחים. בסך הכל הפעיל צה"ל כ-35 תותחים מסוג זה במלחמת העצמאות. התותחים היו בעייתיים, הן מבחינת דיוק והן מבחינת מצבם הטכני הכללי, אך הם היוו את רוב הנשק הארטילרי של צה"ל במלחמה. לכן הם שותפו בקרבות רבים, ובחלקם אף הופעלו מגב משאיות כתותחים מתנייעים. ההשפעה של התותחים האלה הייתה משמעותית.
מספר תותחים הותקנו על סיפוני האוניות הראשונות של חיל הים הישראלי בעת שאוניות מעפילים שהוחזקו בנמל חיפה הוסבו לספינות מלחמה, בין השאר על אח"י וג'ווד.
למרות המגבלות בנושא הכיוון הם השפיעו על קרבות רבים אשר שניים מהבולטים הם קרב דגניה והקרב על בארות יצחק שנערך ב-15.7.48. באותו יום פרץ הצבא המצרי את גדר הקיבוץ בסמוך לשעה 11:00 וכבש שלושה בתים. קצין המבצעים של חטיבת הנגב חיים ברלב הורה לשמחה שילוני מפקד פלוגת סיור "חיות הנגב" לצאת לעזרת הקיבוץ. הכוח מנה מספר זחלמים, ג'יפים ופלגת תותחי 65 מ"מ (2 תותחים) בפיקודו של קצין התותחנים יואל יאורי. האבק הרב שהעלו כלי הרכב גילה אותם לטייסים המצריים שתקפו ללא הרף ולא אפשרו לכוח להתקרב לקיבוץ המותקף. שמחה שילוני התקדם רגלית עם יואל לעמדת תצפית כ־2 ק"מ מזרחית לקיבוץ. את התותחים הציבו קילומטר אחד מזרחית להם. לקראת השעה 16:00 התחיל יאורי לטווח את התותחים על ריכוזי המצרים בפרדס שמצפון לקיבוץ. אף על פי שיאורי נפצע תוך כדי הטיווח, הוא המשיך בהפגזה שפגעה קשות בשטח הריכוז של המפקדה המצרית. כעבור זמן לא רב החלה הנסיגה המצרית, תחילה מאזור הפרדס בו הייתה כנראה המפקדה ובהמשך נסוגו גם הכוחות שחדרו לקיבוץ. כך הוכרע הקרב בעזרת 2 תותחים מיושנים.
השתלמות התותחנות הראשונה בצה"ל התקיימה בבסיס התותחנים החדש בפרדס כץ בתחילת חודש מאי 1948, ונערכה ללא תותחים. בשיעורי הפריסה יוצגו התותחים על ידי מוטות עם דגלים.
התותח בצה"ל > פעולות בולטות

| תאריך | אירוע | תיאור | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 21 במאי | קרב הדגניות | הפעלת זוג תותחים מרכס אלומות | הצלחה |
| 22 במאי | קרב קיבוץ גשר | זוג תותחים מסייע לבלימת התקפות הצבא העיראקי | הצלחה |
| 24 במאי | התקפה על לטרון | זוג תותחים מסייע לחטיבה 7 | כישלון |
| 2 ביוני | קרב אשדוד | סיוע ארטילרי לכוחות גבעתי וחטיבת הנגב | כישלון |
| 8-9 ביוני | קרב לטרון | סוללה של 4 תותחים כסיוע ארטילרי | כישלון |
| 12 ביולי | קרב נגבה | סוללה בת 4 תותחים נותנת סיוע ארטילרי | הצלחה |
| 15 ביולי | קרב בארות יצחק | זוג תותחים בולם את הצבא המצרי | הצלחה |
| 28 באוקטובר | מבצע חירם | לראשונה מנויידים התותחים על גב פרדות | הצלחה |
לאחר מלחמת העצמאות

בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העצמאות, כאשר נערכו קורסי קציני תותחנות בתותחי שדה 25 ליטראות, על מנת לחסוך בתחמושת יקרה של תותח זה, היו אנשי הקורס מתאמנים בירי של אש חיה בתותחי ה-65 מ"מ.
לאחר מלחמת העצמאות > תצוגה מוזיאלית

התותחים הוצאו מהשירות הצבאי זמן קצר לאחר המלחמה, ומתוך 35 תותחים שהיו בשירות בשנת 1948 נותרו כיום רק שישה תותחים במוזיאונים שונים ברחבי הארץ.
במפגן צה"ל באצטדיון רמת גן ב-1958, במסגרת חגיגות העשור למדינה, הוציא חיל התותחנים את ה"נפוליאונצ'יקים" מאחסון והציג סוללה של ארבעה תותחים שפורקו לנגד עיני הקהל, הועברו באומגה מצד אחד של האצטדיון לצידו השני, הורכבו מחדש וירו ארבעה פגזים (פגז אחד כל תותח).
ראו גם

אמצעי לחימה במלחמת העצמאות
דגניה א'
דגניה ב'
לקריאה נוספת

יצחק ליס, תמיד תותחן מס' 44, סיפורו של דניאל קמחי, הוצאת בית התותחן, ספטמבר 2009.
הערות שוליים

↑  אלי אשכנזי‏, תעלומה בקיבוץ: מאיפה הגיע התותח הנדיר של קרבות מלחמת העצמאות?, באתר וואלה, 20 באוקטובר 2018
↑  גד שומרון, המוסד והמיתוס, כתר, 2011, עמ' 108
↑  אחד התותחים האלה מוצב לתצוגה במוזיאון חיל הים בחיפה
↑  צה"ל בחילו, חיל הים, עמ' 37
סחלב מצויר

| סחלב מצויר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: סחלביים
סוג:: בן-סחלב
מין:: סחלב מצויר
שם מדעי
 Anacamptis israelitica ‏Bateman & Pridgeon & Chase, 1997

סחלב מצויר (שם מדעי: Anacamptis israelitica) הוא מין של גאופיט בסוג בן-סחלב ממשפחת הסחלביים.
מאפייניים

לסחלב המצויר אין צוף והוא מחקה את הזמזומית המצויה, הדורבן שלו ורוד כמו העוקץ של הפרח של הזמזומית, השפית לבנה-ורודה כמו הזמזומית והנקודות הסגולות שיש עליה דומות לאבקנים של הזמזומית. עמוד התפרחת בגובה של 10-35 ס"מ ויש עליו בערך 5-15 פרחים.
הסחלב אנדמי לארץ ישראל ופורח רק בגליל.
הוא פורח בחודשים פברואר-מרץ בגובה של כ-1,100 מ' מעל פני הים עד גובה של כ-400 מ' מעל פני הים.
הערות שוליים

↑  סחלב מצויר באתר הרשימה האדומה של IUCN
סח'מת

סֶחְ'מֶת (או: סקמט, סקמת) היא אלת מלחמה מצרית בפנתיאון האלים, אלת העיר ממפיס. על פי המיתולוגיה המצרית הייתה הודפת מחלות, וכוהניה עזרו בטיפול בחולים.
היא בתו של האל רע, אשתו של פתח ואמו של נפרתם, יחד עם בעלה ובנה הם כונו "השלישייה של מף". היא תוארה כמגינה של פרעה מפני אויביו. תיאורה היה כלביאה או אישה בעלת ראש אריה, חסרת שליטה עצמית.
ב"ספר המתים" סופר כי רע לבש דמות אדם, ושלט במצרים כפרעה. אך בהיותו אדם החל להזדקן, ובני האדם החלו ללעוג לו, ולא צייתו לחוקיו. רע כינס מועצת אלים לדון בבעיה, ובעצת אל המים נון שלח את סח'מת בדמותה כלביאה להרוג בבני-האדם. אך מרגע שהחלה סח'מת להרוג, לא הייתה מסוגלת לשלוט בעצמה, והרגה אנשים כה רבים שדמם הציף את הארץ. סח'מת שתתה מן הדם וטירוף ההרג שלה אף גבר, עד שאיימה להשמיד את האנושות, ואפילו רע עצמו לא היה מסוגל עוד לעוצרה, למרות שהתחרט על מעשהו. רע שלח שליחים לעירו און (הליופוליס), שהורו לנשיה להתסיס בירה ולערבב אותה עם אוכרה אדומה מן הנילוס. תערובת זו הציפה את השדות בשיטפון. סח'מת סברה שהבירה האדומה היא דם, שתתה אותה והשתכרה עד שלא יכלה עוד להרוג. כאשר שבה סח'מת לרע הוא הפך אותה לאלה העדינה ושואפת השלום חתחור. סיפור זה מוגדר על ידי חוקרי מיתולוגיה השוואתית כמיתוס מבול.
ראו גם

אלוהויות במצרים העתיקה
לקריאה נוספת

שלומית ישראלי, המיתולוגיה המצרית, מפה הוצאה לאור, 2005.
Geraldine Pinch, Egyptian Mythology - A Guide to the Gods, Goddesses, and Traditions of Ancient Egypt, Oford, 2002.
הערות שוליים

↑  ישראלי, עמ' 222.
| המיתולוגיה המצרית |
| --- | --- | --- |
| הפנתאון המצרי | אוסיריס • איסיס • אכר • אמון • אמונת • אנוביס • אפיס • עאפפ • ארבעת בני הורוס • אתום • אתון • בת • בס • בסתת • גב • הורוס • חעפי • חכא • וואדג'ת • ח'ונסו • ח'נום • ח'פרי • חתחור •  מות • מונתו • מין • מע'ת • מפדת • נו • נות • נחבת • נית • נפרתם • נפתיס • סתת • סבכ • סופדו • סח'מת • סת (סת־בעל) • ענקת • פאחת • פתח • קבוי • קוק • קטש • רע (העין של רע) • רשף • שו • תאורת • תחות • תפנות • סרקת |     |
| אתרים מיתולוגיים | בנבן |     |
| כתבים דתיים | אמדואת • כתבי הפירמידות • כתבי ארונות קבורה • ספר האדמה • ספר המערות • ספר המתים (הפפירוס של אני) • ספר הנשימה • ספר השערים |     |
| פולחן | מקדשים מצריים (מקדש לוקסור • כרנך • מקדשי אבו סימבל) • הפירמידות במצרים (הפירמידה הגדולה של גיזה) • הספינקס הגדול של גיזה • עמק המלכים |     |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118793993  SUDOC: 027697851  VIAF: 47558152   WorldCat (עם VIAF): 47558152 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סזר מילשטיין

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1927 באיה בלנקה, ארגנטינה 
 פטירה:  24 במרץ 2002 (בגיל 74) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה 
 מקום מגורים:  ארגנטינה, אנגליה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בואנוס איירס 
 מוסדות:  אוניברסיטת בואנוס איירס 
 תלמידי דוקטורט:  ג'ורג'ס קוהלר, ג'יליאן גריפיתס 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנסטיל (1978)  מדליית סיר הנס קרבס (1981)  פרס אונסקו ע"ש קרלוס ח. פינלי למיקרוביולוגיה (1983)  פרס ויליאם בייט הארדי (1981)  מדלית ג'ון סקוט (1984)  מדליית פרנקלין (1982)  פרס רוברט קוך (1980)  הרצאת קרוניאן (1989)  מדליית נוברטיס (1977)  פרס אלפרד סלואן (1981)  פרס האימנולוגיה הגרמני (1979)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1984)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1984)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1980)  מדליית קופלי (1989)  המדליה המלכותית (1982)  פרס וולף לרפואה (1980)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1981)  פרס יהלומי קונקס (1993)  עמית החברה המלכותית  קרל לנדשטיינר 
 תרומות עיקריות
 גילוי הנוגדנים המונקלוניים (נוגדנים חד שבטיים), הבנת התפקיד של מוטציות סומטיות בהבשלה של תגובות אימוניות.
 
סזר מילשטיין (בספרדית: César Milstein;‏ 8 באוקטובר 1927, באיה בלנקה, ארגנטינה – 24 במרץ 2002, קיימברידג', אנגליה) היה ביוכימאי ארגנטינאי-בריטי ממוצא יהודי, שעסק במחקר של נוגדנים. הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1984 יחד עם נילס ק. ג'רן וז'ורז' קלר על פיתוח טכניקת היברידומה (אנ') ליצור נוגדנים חד-שבטיים.
ביוגרפיה

מילשטיין נולד בבאיה בלנקה שבארגנטינה, שני מבין שלושה אחים. אביו לזרו מילשטיין, היה יהודי שהיגר מאוקראינה בשנת 1913. אמו, מקסימה ופניארסקי, הייתה מורה. בגיל 13 הושפע מאוד מהספר "ציידי החיידקים" מאת פאול דה קריף, שכלל ביוגרפיות של ביולוגים כלואי פסטר ורוברט קוך.
בגיל 25 קיבל תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת בואנוס איירס, ובשנת 1956 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, ומדליה מהחברה הביוכימית של ארגנטינה על מחקריו בקינטיקה אנזימטית של האנזים אלדהיד דהידרוגנז. עבד כחוקר בקיימברידג' וקיבל גם אזרחות בריטית. ב-1958 הצטרף למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת קיימברידג', למחקר לתואר דוקטור על האנזים פוספוגלוקומוטאז, בהנחייתו של מלקולם דיקסון (אנ'). בתקופה זו שיתף פעולה עם פרדריק סנגר והצטרף לקבוצתו לאחר תקופה קצרה של מינוי מטעם מועצת המחקר הרפואי. בשנת 1961 חזר לארגנטינה, אך כעבור שנה חזר לאנגליה, בעקבות ההפיכה הצבאית בארגנטינה בשנת 1962.
עיקר קריירת המחקר של מילשטיין הוקדש לחקר המבנה של נוגדנים והמנגנון שיוצר את המגוון שלהם. במסגרת זו עבד בשנת 1975 עם ז'ורז' קלר, פוסט-דוקטורנט במעבדתו, על פיתוח טכניקת היברידומה (אנ') ליצירת נוגדנים חד-שבטיים, מחקר שבשנת 1984 זיכה את השניים, יחד עם נילס ק. ג'רן בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. תגלית זו הובילה להרחבה ניכרת של הניצול של נוגדנים במדע וברפואה.
בשנת 1953 נישא לסיליה פרילטנסקי. הוא נפטר בקיימברידג' ב-24 במרץ 2002, כתוצאה ממחלת לב ממנה סבל שנים רבות.
הוקרה

בשנת 1975 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
בשנת 1980 הוענק לו פרס לואיזה גרוס הורביץ מטעם אוניברסיטת קולומביה. באותה שנה קיבל גם את פרס וולף ברפואה, יחד עם ליאו זקס וג'יימס לירמון גוואנס, "על תרומתם למידע הקיים על הפעולה התקינה והפגומה של תאי הגוף באמצעות מחקריהם על התפקיד החיסוני של תאי הלימפה, פיתוח של נוגדנים סגוליים והארת המנגנונים השולטים על הבקרה ועל ההשתנות של תאים נורמליים וסרטניים".
בשנת 1984 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בשנת 1987 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הלאומית של הדרום (אנ') בבאיה בלנקה.
בשנת 1989 הוענקה לו מדליית קופלי.
בשנת 1993 הוענק לו אות קונקס מטעם קרן קונקס, מאותות ההוקרה החשובים ביותר בארגנטינה.
בשנת 1995 נבחר לחבר במסדר עמיתי הכבוד.
בשנת 2005 הוציא הדואר הארגנטינאי בול דואר לכבודו.