stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ האמורי
קריירה

האמורי התחיל את הקריירה שלו במ.ט.ק. בודפשט במדיה שיחק ארבע עונות. בקיץ 1994 עזב את המועדון לאחר שזה ירדה לליגה השנייה וחתם בגיור. בדצמבר 1995 הושאל למאריטימו מליגת העל הפורטוגלית במדיה שיחק עד אוקטובר 1996, אז חזר לגיור.
בעונת 1997/1998 רשם את עונת השיא שלו כאשר כבש 17 שערים ב-29 משחקי ליגה במדי וואשאש אליה הצטרף בתחילת העונה. עונה לאחר מכן כבש 11 שערים.
בקיץ 1999 חתם במכבי נתניה מליגת העל. ב-13 באוגוסט 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 6-0 למ.ס. אשדוד. בנתניה שיחק 16 משחקים, אך לא כבש ולו שער אחד.
בקיץ 2000 חזר להונגריה וחתם בפרנצווארוש במדיה רשם רק הופעה אחת בשנה וחצי. בינואר 2002 חתם בוואשאש במדיה שיחק שנתיים.
בהמשך הקריירה שיחק בלאנג בודפשט, דונאיווארוש, צ'אבדי ואוניון בודפשט. בקיץ 2015 פרש מכדורגל.
ב-4 בדצמבר 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בהפסד 3-0 למקסיקו. 4 ימים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד אל סלוודור.
תארים

ליגת העל ההונגרית: 2000/2001
פרופסור מאמלוק

| --- | --- |

 בימוי:  הרברט רפפורט אדולף מינקין
 תסריט:  פרידריך וולף (מחזה) הרברט רפפורט אדולף מינקין
 עריכה:  א. רוזאנובו
 שחקנים ראשיים:  סמיון מז'ינסקי אולג ז'אקוב נינה שטרניקובה
 מוזיקה:  יורי קוצ'ורוב ניקולאי טימופייב
 צילום:  גאורגי פילאטוב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  לנפילם 
 חברה מפיצה:  אמקינו (ארצות הברית)
 הקרנת בכורה:  5 בספטמבר 1938 ברית המועצות   7 בנובמבר 1938 ארצות הברית   7 בפברואר 1942 המנדט הבריטי
 משך הקרנה:  92 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט היסטורי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פרופסור מאמלוק (רוסית: Профессор Мамлок) הוא סרט קולנוע סובייטי מ-1938 בבימויים של הרברט רפפורט ואדולף מינקין. התסריט בוסס על מחזה באותו השם פרי עטו של פרידריך וולף מ-1933. "פרופסור מאמלוק" הוא אחד הסרטים הראשונים שעסקו ברדיפת היהודים בגרמניה הנאצית.
תקציר העלילה

פרופסור מאמלוק הוא רופא מנתח יהודי-גרמני מכובד, מנהל מרפאה ונושא עיטור צלב הברזל משירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. מאמלוק הוא שמרן ומתנגד לדעותיו הפוליטיות של בנו הבכור רולף, קומוניסט מושבע הנחוש להתנגד לנאצים ההולכים ומתחזקים. כשאדולף היטלר עולה לשלטון נאסר על מאמלוק היהודי לעסוק ברפואה והוא מגורש ממרפאתו על ידי ד"ר הלפאך, רופא שעבד בשירותו בעבר ונעשה לנאצי. אנשי האס אה גוררים אותו ברחובות כשהמילה "יהודי" משורבטת על חלוק המנתחים שלו. אך כעבור זמן מה, שירותיו נדרשים כדי להציל את חייו של בכיר מפלגה, ונאמר לו כי זכויותיו יושבו. לאחר שהוא מנתח את האיש, הלפאך זומם לחבל במעמדו ומחתים רבים מהרופאים בקליניקה על תצהיר לפיו מאמלוק אשם בשורה של עבירות. מאמלוק, המום ושבור, מנסה להתאבד בירייה, אך חייו ניצלים בידי ד"ר אינגה רואוף, נאצית קנאית המתחילה לפקפק באמונותיה. בינתיים, רולף וכמה מחבריו הקומוניסטים נעצרים ומעונים באכזריות. הם מצליחים להימלט מהמעצר וניצודים בידי המשטרה והאס אה. רולף מגיע לביתו של אביו, שם רואה אותו הלפאך ומנסה לירות בו. רואוף תופסת את האקדח והורגת את הלפאך. אינגה ורולף בורחים מיציאה אחורית של חנות מכולת סמוכה. כח אס אס גדול מגיע למקום ומכתר אותו. מאמלוק יוצא למרפסתו ונושא נאום חוצב-להבות נגד הנאצים, המזעזע את הקהל הגדול שהתאסף במקום. הוא נורה ונהרג בידי האס אס. רולף, מנהיגה של מחתרת קומוניסטית חדשה, נשבע בפני החברים בה – ביניהם גם רואוף – כי יפיל את המשטר.
שחקנים

סמיון מז'ינסקי – מאמלוק
אולג ז'אקוב – רולף
נינה שטרניקובה – אינגה רואוף
ולדימיר צ'סטנוקוב – הלפאך
א. ניקיטינה – גב' מאמלוק
יקוב מליוטין – בכיר באס אה
בוריס סבטלוב – ד"ר קרלזן
מ. טגיינוסובה – האחות הדוויג
פיוטר קירילוב – ארנסט
נטליה פאוסק – אמא ונדט
טטיאנה גורצקאיה – אני ונדט
ולנטין קיסליוב – ורנר זיידל
הפקה

ב-1933, מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל המחזאי היהודי-גרמני הקומוניסט פרידריך וולף – אביו של ראש שירות הביון המזרח-גרמני לעתיד, מרקוס וולף – בחיבור "פרופסור מאמלוק", שעלה על הבמה לראשונה בוורשה ב-19 בינואר 1934 בתיאטרון יידיש מקומי, תחת השם "הטלאי הצהוב". ב-25 ביולי עלה המחזה, בעברית, בהבימה בכיכובו של שמעון פינקל תחת השם "פרופסור מנהיים". לאופולד לינדטברג ביים הפקה גרמנית ראשונה בציריך ב-8 בדצמבר אותה שנה, שזכתה לתשומת לב רבה והעלתה את נושא היהודים בגרמניה לדיון לאחר שנאצים שווייצרים התפרעו במהלך ההצגות; במקרה אחד, ביצעה המשטרה יותר ממאה מעצרים. המחזה הפך להצלחה בינלאומית ותורגם לשפות רבות.
לאחר שהבמאי היהודי-אוסטרי ואזרח ברית המועצות הרברט רפופורט ראה את ההצגה בתיאטרון במוסקבה, הוא החליט ליצור עיבוד קולנועי. הסרט הופק על ידי אולפן הסרטים לֶנְפִילְם בלנינגרד וצולם בעיר. התסריט של הסרט היה שונה במידה ניכרת מהמחזה: במקור, מאמלוק אכן התאבד וכך הסתיימה העלילה. מבקר הסרטים הצרפתי ז'ורז' סאדול שמע לאחר מכן מוולף כיצד, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא ביקר ביחידה של הצבא האדום והתבקש לשוחח על "פרופסור מאמלוק". החיילים, שהכירו את הסרט בלבד, הופתעו כשוולף הזכיר פרטי עלילה מהמחזה ועצרו אותו בחשד להתחזות ולריגול. הוא כמעט נורה לפני שקצין שהכיר אותו התערב.
קבלת הסרט

"פרופסור מאמלוק" הופץ בברית-המועצות ב-300 עותקים. בתוך שמונה ימים, נמכרו 370,000 כרטיסים. ב-15 באפריל 1939, כשמונה חודשים לאחר הבכורה, דיווח יושב-ראש הוועדה הלאומית לקולנוע סמיון דוקלסקי במזכר פנימי כי הסרט זכה להצלחה גדולה ונצפה כבר בידי כשישה-עשר מיליון איש במדינה. עשרים-וחמישה עותקים הוכנו לייצוא לאירופה ותשליל מיוחד נשלח לארצות-הברית, כדי לאפשר ייצור עותקים חדשים שם.
בבריטניה, למרות שהוצג באופן פרטי בידי חובבי קולנוע, הודיע מראש ועד הצנזורה לקולנוע (אנ') כי הסרט ייאסר להפצה מסחרית. הצנזורים ראו אותו כ"התקפה חסרת פשרות על עניין שהיה קשור במדיניות הפנים הגרמנית." ב-12 במאי 1939 הגישו אותו המפיצים לבחינה בכל זאת, בתקווה שכיבוש צ'כוסלובקיה בידי גרמניה ישנה את דעתן של הרשויות, אך החלטה שלילית נמסרה כעבור שבועיים. הם פנו למועצת מחוז לונדון, שארגנה הקרנה מטעמה באוגוסט. ב-14 בספטמבר, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביטלה הצנזורה את החלטתה ואפשרה הפצה לאחר שכמה קטעים הוסרו. "פרופסור מאמלוק" יצא לאקרנים בפברואר 1940. בלחץ השגרירות הגרמנית נאסר הסרט לצפייה גם בסין ב-16 באוגוסט 1939, יומיים לאחר שהופץ לראשונה במדינה.
בארצות הברית הסרט זכה להצלחה גדולה באזור ניו יורק רבתי, שם הוקרן ב-103 בתי-קולנוע שונים: ליל הבדולח, שאירע יומיים לאחר הבכורה המקומית, העלה את נושא האנטישמיות בגרמניה למרכז הדיון הציבורי ותרם מאוד לפופולריות שלה זכה "פרופסור מאמלוק". הצנזורים בשיקגו אסרו על הפצתו ב-11 בנובמבר 1938, תוך שהם מגנים אותו כ"תעמולה יהודית וקומוניסטית טהורה נגד גרמניה." צעדים דומים ננקטו ברוד איילנד, מסצ'וסטס ואוהיו. עם זאת, ב-20 בפברואר 1939 זכה הסרט לאישור מאיגוד מפיקי ומפיצי הקולנוע של ארצות הברית לאחר הסרת מספר קטעים אלימים. כל המדינות שאסרו על ההפצה נאלצו לחזור בהן בלחץ דעת הקהל או בתי-המשפט.
מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס, פרנק ס. נוג'נט, כתב כי "ההוקעה של רדיפת היהודים בידי הנאצים, שהייתה צריכה להיעשות מזמן, הגיעה סוף סוף... מקורה ברוסיה, שאינה חוששת כהוליווד לגבי השווקים הזרים." הסרט היה "מרתק, כנה ומשוחק להפליא... אך בשל ההתעקשות להשליך פנימה מנה גדולה של תעמולה, מעלותיו לא מפצות על חסרונותיו... המפיקים השתמשו במצבם של היהודים שימוש פוליטי אנוכי."
הסרט נאסר לצפייה גם בצרפת, לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-25 באוגוסט 1939, דווקא משום שברית המועצות נחשבה עתה למדינה עוינת. הסובייטים עצמם מיהרו גם הם לגנוז את הסרט, כמו כל יצירה אחרת שהייתה עשויה להתפרש כעוינת לגרמניה, לאחר חתימת ההסכם בין שתי המדינות. "פרופסור מאמלוק" הוצא מבתי-הקולנוע בין לילה; הוא הוסר מהתוכנית אף בביתן הסובייטי בתערוכה העולמית בניו יורק. הוא הוחזר מיד למחרת פתיחת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, אם כי נאסר זמנית במשך הקיץ, הפעם מפני שהציג את העם הגרמני באור אוהד מדי.
ג'רמי היקס סבר כי בהתבסס על המספר הגדול של עדויות ניצולי שואה מברית-המועצות שלפיהן הסרט הציג בפניהם את "טבעה הרצחני של האנטישמיות הנאצית" עוד לפני המלחמה, ייתכן כי הוא גרם ליהודים סובייטים רבים להימלט מיד עם הפלישה ובכך סייע להם לשרוד.
הערות שוליים

↑  "הסרט שזמן רב צפינו לו: פרופסור ממלוק". דבר, 6 בפברואר 1942, עמ' 5.
↑  Henning Müller. Friedrich Wolf, Weltburger aus Neuwied: Selbstzeugnisse in Lyrik und Prosa: Dokumente und dokumentarisches Bilder und Briefe. ISBN 978-3-9801152-4-7. עמ' 89.
↑  Sadoul, Georges (1972). Dictionary of Films. University of California Press. ISBN 978-0520021525. עמ' v-vi.
↑  Hicks, Jeremy. First Films of the Holocaust: Soviet Cinema and the Genocide of the Jews, 1938-1946. University of Pittsburgh Press (2012). ISBN 9780822962243. עמ' 28.
↑  Kyril Anderson. Kremlevskij Kinoteatr. 1928-1953: Dokumenty. Rospen Press (2005). ISBN 978-5-8243-0532-6. עמ' 539.
1 2  היקס, עמ' 29.
↑  Anthony Aldgate, James Crighton Robertson. Censorship in Theatre and Cinema. ISBN 978-0-7486-1961-0. עמ' 52-54.
↑  Picture Banned. ספוקיין דיילי כרוניקל, 16 באוגוסט 1939.
↑  היקס, עמ' 18.
↑  היקס, עמ' 36.
↑  Russia Grasps a Nettle. ניו יורק טיימס, 13 בנובמבר 1938.
↑  Thorold Dickinson. A Discovery of Cinema. Oxford University Press (1971). ISBN 978-0-19-211439-6. עמ' 73.
↑  Arno Lustiger, Roman Brackman. Stalin and the Jews. The Red Book : the Tragedy of the Jewish Anti-Fascist Committee and the Soviet Jews. ISBN 978-1-929631-10-0. עמ' 86.
↑  Soviets Withdraw Anti-Nazi Movie. ניו יורק טיימס, 30 באוגוסט 1939.
↑  Wolfgang Leonhard. Die Revolution entlässt ihre Kinder. Kiepenheuer & Witsch (2006). ISBN 978-3-462-03498-1. עמ' 136.
↑  Henning Müller. Ist es weil, ich Jude bin? Jüdische Traditionslinien bei Friedrich Wolf. friedrichwolf.de.
פרידה אימפקובן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1880 ציריך, שווייץ 
 פטירה:  1965 (בגיל 85 בערך) 
 מדינה:  שווייץ, גרמניה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (15 במרץ 1966) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פרידה אימפקובן
 
פרידה קובלר-אימפקובן (בגרמנית: Frieda Impekoven;‏ 1880, ציריך – 1965), הייתה חסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בגרמניה.
קורות חיים

פרידה קובלר-אימפקובן, ילידת שווייץ, הכירה את השחקן והסופר הגרמני טוני אימפקובן (אנ') ונישאה לו. השניים התגוררו בפרנקפורט. אימפקובן הייתה גיסתה של סבין אימפקובן (אנ'), כוכבת ראינוע גרמניה. בתה הייתה הרקדנית והזמרת נידי אימפקובן (אנ'). פרידה אימפקובן עבדה בתור במאית בתיאטרון בפרנקפורט. היא ובני משפחתה היו מבקרים חריפים של הנאציונל-סוציאליזם ושל רדיפת היהודים.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1943 סייעה אימפקובן למספר יהודים. באחד המקרים הגיעה לבקר אלמנה יהודייה מספר פעמים לאחר שזו גורשה לבית יהודים. עקב ביקוריה נחקרה על ידי הגסטפו, אך למזלה זיהה אותה אחד החוקרים בתור אמה של נידי אימפקובן, והיא שוחררה. במקרה אחר עמדה אימפקובן לצאת לסיבוב הופעות של בעלה בשטרסבורג וכשפנתה אליה צעירה יהודיה למחצה וביקשה סיוע מכיוון שאמה היהודיה עמדה להיות מגורשת למזרח. אימפקובן הציעה להסתיר את האם בדירתה עד שישובו מסיבוב ההופעות, וכן סיפקה מזון למסתתרת. עד שובה של אימפקובן לפרנקפורט כבר מצאה היהודיה מסתור בשטוטגרט.
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מות בעלה בשנת 1947 שבה פרידה אימפקובן לשווייץ.
הכרה

בשנת 1966 הכיר יד ושם בפרידה אימפקובן בתור חסידת אומות העולם.
פרידה בן עמי

| --- | --- |
 ענף מדעי:  זואולוגיה 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מנחה לדוקטורט:  יוסף הלר
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 
פרידה מתנה בן-עמי היא פרופסור חבר לזואולוגיה, חוקרת בתחום האקולוגי ומשמשת כמרצה בכירה בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב. היא חוקרת בעיקר קשרים אקולוגיים ואבולוציוניים בין טפיל למארח בסביבת מים מתוקים. תחומי מחקרה כוללים: אבולוציה של רבייה זוויגית ואל-זוויגית, זיהומים מרובים והתפתחות הארסיות, השפעות סביבתיות, אפיגנטיות ואימהיות על חסינות המארח, כלאיים וטפילות. בנוסף בן עמי היא אוצרת רכיכות במוזיאון שטיינהרדט של אוניברסיטת תל אביב.
השכלה

ב-2005 היא סיימה את עבודה הדוקטורט באבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור יוסף הלר.
ב-2009 סיימה מחקר פוסט דוקטורט במכון לזואולוגיה באוניברסיטת בזל, בשווייץ בהנחיית פרופסור דיטר אברט.
קריירה

בשנת 2010 הצטרפה כמרצה לבית הספר לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, היא מונתה כמרצה בכירה בשנת 2015 וקיבלה מינוי כפרופסור חבר בשנת 2020.
תחומי מחקר

בן עמי מנהלת מעבדת מחקר תחת בית הספר לזואולוגיה של האוניברסיטה.
במחקרה, היא מתייחסת לסיבות ולהשלכות של אינטראקציות מארח-טפיל תוך התמקדות באקולוגיה האבולוציונית של מערכות מים מתוקים טבעיות. לשם כך היא חוקרת שתי מערכות מודל מימי: פרעושי מים מהסוג דפניה והמיקרוטפילים שלהם, וחלזונות מים מתוקים והטרמטודות הטפיליות שלהם. היא מאמינה בנקיטת גישה רב-גונית: על ידי ביצוע ניסויי מעבדה מבוקרים ברמת הפרט; על ידי הדמיית סביבות טבעיות למחצה, לפיהן אוכלוסיות של מארחים וטפילים מקיימים אינטראקציה במסוקוסמוסים; על ידי ביצוע עבודת שטח באוכלוסיות טבעיות; ועל ידי שיתוף פעולה הדוק עם תאורטיקנים כדי להכליל מנגנונים שנחשפו במערכות שלה למערכות מחלות אחרות.
במסגרת המעבדה היא חוקרת את הקשרים האקולוגיים והאבולוציוניים בין טפיל ופונדקאי. היא מתמקדת בעיקר בחלזונות מים מתוקים ובדפניות (שהם סרטני מים קטנטנים) וטפיליהם. בנוסף המעבדה בראשותה חוקרת רבייה אל-זוויגית של חלזונות מתוך מטרה לענות על השאלה אם רבייה אל-זוויגית אפשרית, אז בשביל מה זקוקים לרבייה זוויגית? אחת התיאוריות היא, שמשום שהטפיל מתאים את עצמו לפונדקאי שלו, רבייה אל-זוויגית שבה הפרט משכפל את עצמו, תאפשר לטפיל סביבת גידול נוחה יותר, מאשר רבייה זוויגית שתערבב את הגנים ותגרום לשינויים שיפעלו לרעת הטפיל. המחקר במעבדה משלב אקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית כדי לבחון אינטראקציות מארח-טפיל. בין השאר נחקרים דגי מים מתוקים וסרטנים כדי לחקור מגוון רחב של שאלות, כגון מדוע רבייה זוויגית מועדפת על רבייה אל-זוויגית בנוכחות טפילים? כיצד זיהום על ידי זני טפיל מרובים או מינים משפיע על התפתחות הארסיות? כיצד השפעות סביבתיות, אפיגנטיות ואמהיות משפיעות על חסינות המארח? ומה תפקידה של הטפילות בשמירה על כלאיים?
הערות שוליים

1 2  Dr. Frida Ben-Ami, The Steinhardt Museum of Natural History (באנגלית אמריקאית)
↑  מוזמנים לבקר במשרדה של פרידה בן-עמי, ראשת המדרשה לתארים מתקדמים, לשמוע ממנה על מסלולי הלימוד השונים ולבחור במסלול שמעניין אתכם., באתר Facebook
↑  פרופ' פרידה מתנה בן-עמי | אוניברסיטת ת"א, באתר www.tau.ac.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299130405171  ORCID: 0000-0002-1978-5659  ResearcherID: A-6270-2010  VIAF: 98351592   WorldCat (עם VIAF): 98351592
פריץ פון בלו

| --- | --- |

הגנרל פריץ פון בלו
 לידה:  23 בספטמבר 1853 דנציג, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 פטירה:  23 בנובמבר 1918 (בגיל 65) ויימאר, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  Invalids' Cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1873–1918 (כ־45 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית המשמר ה-1   מפקד הקורפוס ה-21   מפקד הארמייה השנייה   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד הארמייה התשיעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט עם עלי אלון
 
פריץ פון בֶּלוֹ (בגרמנית: Fritz von Below;‏ 23 בספטמבר 1853 – 23 בנובמבר 1918), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון בלו נולד בדנציג למשפחה עם רקע צבאי. בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ושירת בחיל המשמר. פון בלו מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1908 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1912 מונה למפקד הקורפוס ה-21.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון בלו מפקד הקורפוס ה-21 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן. באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחם עימה במרוץ אל הים. בתחילת 1915 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה העשירית בחזית המזרחית, ולחם עימה בקרב השני על האגמים המזוריים. על הצלחתו בקרב קיבל את העיטור פור לה מריט.
ב-4 באפריל 1915 מונה פון בלו למפקד הארמייה השנייה. ב-1 ביולי 1916 הותקפה הארמייה על ידי הכוחות הבריטים במסגרת הקרב על הסום. ב-19 ביולי במהלך הקרב, עקב ריבוי הכוחות בגזרה, שהייתה בפיקוד הארמייה, הוחלט לפצל את הכוחות ולתת את הפיקוד בגזרה הצפונית לארמייה הראשונה שהוקמה מחדש בפיקוד פון בלו, ואילו הארמייה השנייה הועמדה תחת פיקוד גנרל מקס פון גלוויץ. על הצלחתו בבלימת הכוחות הבריטיים, קיבל פון בלו תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-9 ביוני 1918 מונה פון בלו למפקד הארמייה התשיעית, אך עקב דלקת ריאות חריפה פרש מהפיקוד על הארמייה ב-6 באוגוסט 1918. פון בלו נפטר בויימאר ב-23 בנובמבר 1918 זמן קצר לאחר סיום המלחמה.
פריץ פון בלו היה בן דודו של הגנרל אוטו פון בלו, שלחם אף הוא בצבא הגרמני, עניין שגרם לבלבול רב בקרב גורמי המודיעין של מדינות ההסכמה ונטע תחושה שפון בלו מצוי במספר חזיתות בו זמנית.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
פרעות ביהודי הונגריה בשנת 1946

בהונגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה נערכו מספר פוגרומים ביהודים, בין היתר באוזד ובקונמאדאראש (בהונגרית:          Kunmadarasi pogrom). פרעות אלו לא היו קטלניות כאלו שבפולין, בה נרצחו כ-275 יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, אך הן היו בעלות תוצאות טרגיות. במהלך הפוגרום נרצחו מספר יהודים, ככל הנראה ארבעה.
בפברואר 1946, בעיר אוזד, הממוקמת בקרבת הגבול הצפוני של הונגריה, נרצח בנסיבות מסתוריות מנהיג קומוניסטי שהיה ידוע כאנטישמי. על רקע זה יצאו למחרת מספר גדול של כורים ופועלים להפגין. במהרה חלקים גדולים ממסת המפגינים יצאו נגד הקומוניסטים ונגד היהודים ובזזו חנויות בבעלות יהודית ואת דירותיהם של היהודים, ניסיונות השלטונות לעצור את המפגינים הבוזזים נתקלו בטענות "שרק סילוק היהודים יביא להרגעת המצב".
במאי 1946, בעיר קונמאדאראש, נעצר מנהיג פופולרי ובעקבות מעצרו תקפו תושבים מקומיים, שרצו למנוע את העברתו לבית המשפט, את מזכיר המפלגה הקומוניסטית והכו אותו קשות. בעדות מאוחרת יותר מסר המזכיר המוכה שבמהלך הכאתו הבין שמכים אותו לא בגלל היותו קומוניסט, אלא בגלל היותו יהודי. ביישוב היו לפני השואה כ-250 יהודים ואחריה שבו אליו 73 ניצולים. במהומות שהתפתחו לאחר המעצר, הופצה שוב עלילת דם נגד היהודים, שהואשמו בחטיפת ילדים נוצרים להפקת דם עבור המצות. ההמון תקף את היהודים המקומיים, הרג שניים ופצע 15. על פי מקור אחר, בקונמאדאראש נהרג יהודי אחד, קארוי רוזינגר, משרידי המחנות, כשניסה להשיב לעצמו את פרתו ואת רהיטיו. יהודי אחר משרידי המחנות, ופרנץ קוטי, נרצח בשוק. רבים אחרים נפצעו ואחד הפצועים,  מיילנדר, מת מפצעיו.
הערות שוליים

↑  Comparative Central European Holocaust Studies - עמוד 41
↑  Kenez, Peter (2001). "Antisemitism in Post World War II Hungary עמוד 8 - violence, riots; Communist Party policy | Judaism | Find Articles at BNET". Findarticles.com. ארכיון מ-2012-07-11. נבדק ב-2010-04-08.
↑  Kenez, Peter (2001). "Antisemitism in Post World War II Hungary עמוד 9- violence, riots; Communist Party policy | Judaism | Find Articles at BNET". Findarticles.com. אורכב מ-המקור ב-2012-07-11. נבדק ב-2010-04-08.
↑  שישים שנה לשחרור - הפוגרומים שאחרי
פרסום פתוח

המונח מו"לות פתוחה או פרסום פתוח (Open Publishing) נטבע על ידי מת'יו ארניסון, המתכנת של גרסת אינדימדיה הראשונה. ארניסון רואה קווים דומים בין פרסום פתוח לבין עקרון התוכנה החופשית של ריצ'רד סטולמן. לדעתו, שני הרעיונות קוראים תיגר על מה שהוא מכנה ההפרטה של מידע בידי התאגידים. בדומה להגדרה של GNU, החופש כאן נגזר מ"חופש הביטוי", ולא מ"בירה חופשית". לפי עקרון הפרסום הפתוח, על תהליך יצירת החדשות להיות שקוף לכולם. כל אחד יכול להוסיף תוכן, ולראותו מופיע מיד במאגר התכנים הכללי. ניתן להגיב באופן מיידי לכל תוכן שפורסם. התגובה מהווה חלק בלתי נפרד מהתוכן עצמו. התכנים מסוננים באופן מינימלי, רק כדי לאפשר לקוראים נגישות מרבית אליהם. הקוראים והכותבים מסוגלים לראות את כל שיקולי העריכה. אם יש להם הצעה לשיפור התוכן ולסייע לעריכה, הם יכולים לשנות ולשכלל את התוכן כאוות נפשם - התוכן חופשי ופתוח לכולם. אם הקוראים רוצים להפיץ מחדש תכנים, הם יכולים לעשות זאת בקלות, וקיימת העדפה להפצת התכנים באתרים המיישמים את עקרון פרסום הפתוח. מערכת דומה היא ויקיפדיה.
חוק לינוס וחוק ארניסון

אריק ס. ריימונד, בחיבורו "הקתדרלה והבזאר", טען כי "בעזרת מספר גדול דיו של בודקי גירסות בטא ומפתחים-מסייעים, כמעט כל בעיה ניתנת לסיווג מהיר, והפתרון יהיה מובן מאליו למישהו". הוא קרא לעיקרון זה חוק לינוס, על פיו "בעזרת מספיק עיניים, כל הבאגים שטחיים". בדומה, אפשר לכנות את החוק הבא בשם חוק מת'יו ארניסון: "בעזרת מספיק עיניים, נחשפים כל התכנים הבלתי ראויים". פרסום תוכן בעייתי מאפשר לכותב המקורי לתקן עצמו ולהבהיר את הנושא, לאחר שהקוראים חושפים לכותב את הבעיות בטקסט שהפיץ.
ראו גם

אינדימדיה
תוכן חופשי
ויקיחדשות
תרבות חופשית
פיראס ח'טיב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  פברואר 1980 (בן 44) עראבה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון
 עיסוק:  עיתונאי, איש תקשורת
 מעסיק:  רדיו א-נאס
 
פיראס ח'טיב (בערבית: فراس خطيب; נולד ב-6 בפברואר 1980) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ערבי ישראלי. משמש כמנכ"ל ועורכה הראשי של תחנת הרדיו א-נאס המשדר מנצרת.
ביוגרפיה

ח'טיב נולד בכפר עראבה ואת דרכו בעולם התקשורת החל בגיל 22 כאשר ייסד את מגזין "SHABAB".
בשנת 2004, ייסד וערך את המקומון AL-MADINA אשר מסקר את אזור חיפה וסביבתה.
בין השנים 2005–2011 שימש ח'טיב ככתב בעיתון AL_BAYAN היוצא באמירויות ובמגזין האקדמי QUADAYA ISRAELIYA.
ב-2011 התמנה ח'טיב כפרשן לענייני ישראל ופלסטינים בערוץ הטלוויזיה BBC.
ב-2012 הצטרף ח'טיב לחדשות ערוץ SKY NEWS ARABIA.
ב-2014 חזר ל-BBC והפעם על תקן כתב בכיר לענייני המזרח התיכון, במהלך עבודתו רשם ח'טיב שורה של הישגים עיתונאיים ובהם ראיונות עם ראשי ממשלת ישראל בנימין נתניהו ואהוד אולמרט, סיקור את מלחמת האזרחים בסוריה ותיעוד מן השטח את מבצעי ישראל בעזה.
ב-2016 שימש ח'טיב כאנליסט פוליטי ב-BBC ולצורך כך העתיק את מקום מגוריו ללונדון. במסגרת תפקידו סיקר את פרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופאי ואת בחירתה של תרזה מיי לראשות הממשלה.
ב-2018, עם החלטת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לפרסם מכרז לשידורי רדיו בשפה הערבית איגד ח'טיב קבוצת אנשי עסקים בכירים מן החברה הערבית אשר התמודדה במכרז. ב-2019 הודיעה הרשות השנייה כי קבוצתו של ח'טיב זכתה במכרז וב-2020 החלה התחנה החדשה בשמה רדיו א-נאס כיום ח'טיב משמש כמנכ"ל וכעורכה הראשי בתחנה משדרים בין היתר העיתונאים מוחמד מג'אדלה, פוראת נסאר ושירין יונס.
ביוגרפיה > השכלה

את תואר הדוקטורט שלו רכש ח'טיב בלימודי מדיה באוניברסיטת לונדון. כמו כן הוא בעל תואר שני ללימודי המזרח ומזרח אפריקה באוניברסיטת לונדון ואף שימש כעמית מחקר במכללת אוקספורד לעיתונות ויחסים בינלאומיים.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ח'טיב נשוי לאשת העסקים רנד עומרי. לזוג שני ילדים והם המתגוררים בנצרת.
פרנצ'סקה קוצוני

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1696 פארמה, דוכסות פארמה 
 פטירה:  19 ביוני 1778 (בגיל 82) בולוניה, מדינת האפיפיור 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 בן או בת זוג:  Pier Giuseppe Sandoni 
 
פרנצ'סקה קוצוני (באיטלקית: Francesca Cuzzoni‏; 1700–1770) הייתה זמרת סופרן איטלקייה. בנעוריה למדה אצל פרנצ'סקו לאנצי.
קוצוני סירבה פעם לשיר אריה מתוך "אוטונה" של הנדל, על אף העובדה, שהנדל היה המנצח והמלווה. הנדל, תובעני לא פחות מקוצוני, גרס שיש לתלות אותה בעקביה וראשה למטה מבעד לחלון עד שתסכים לשיר את יצירתו.
קוצוני הייתה ידועה כ"פרימה דונה": חמת מזג, שתלטנית ומסרבת להתפשר. אירע שתקפה פיזית את יריבותיה על הבימה.
יריבתה העיקרית של קוצוני הייתה פאוסטינה בורדוני ויריבותן מוצגת בסאטירה ב"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש.
לקריאה נוספת

Opera for Dummies, by David Pogue and Scott Speck
פרנסיסקו דה פניילוסה

| --- | --- |
 לידה:  1470 טלברה דה לה ריינה, ספרד 
 פטירה:  1 באפריל 1528 (בגיל 58 בערך) סביליה, ספרד 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 
פרנסיסקו דה פֶּנְיילוֹסָה (בספרדית: Francisco de Peñalosa;‏ סביבות 1470 – 1 באפריל 1528) היה מלחין ספרדי מאמצע תקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה

פניילוסה נולד בטאלאוורה דה לה ריינה במחוז טולדו. את רוב שנותיו כמלחין עשה בסביליה, שם כיהן כמאסטרו די קאפילה. בין השנים 1498 ל-1516 שירת בחצר המלך פרדיננד באראגון. חלק מן הזמן שהה בבורגוס כמורה למוזיקה לנכדו של המלך ושלוש שנים עשה ברומא בקאפלה של האפיפיור (מ-1518 עד 1521). הוא מת בסביליה.
מוזיקה והשפעה

פניילוסה היה אחד המלחינים הספרדים המפורסמים ביותר בדור שקדם לכריסטובאל דה מוראלס, ויצירותיו זכו להערכה רבה באותם ימים. לרוע מזלו, המוזיקה שלו לא הגיעה לתפוצה רחבה; הוא לא יצא נשכר מהמצאת הדפוס, כיון שרוב שנותיו נשאר בספרד, הרחק מערים כמו ונציה ואנטוורפן, שהיו המרכזים הראשונים למוזיקה מודפסת. הדורות הבאים של מלחיני ספרד, פרנסיסקו גררו, מוראלס, ויקטוריה, עשו חלק מן הקריירה שלהם באיטליה, שם יצאו יצירותיהם בדפוס וזכו לתפוצה רחבה ממש כמו המוזיקה של מלחיני האסכולה הפרנקו-פלמית, ששלטו במוזיקה האירופאית במשך המאה ה-16.
פניילוסה כתב מיסות, מגניפיקטים, מוטטים ומזמורי קודש. אחת-עשרה יצירות חילוניות שרדו, בהם אנסאלאדה (צורה של קוודליבט) Por las sierras de Madrid לשישה קולות.
פניילוסה גילה חיבה לחידות וקאנונים קונטרפונקטיים, כפי שנראה בקוודליבט ובאגנוס דאי של "מיסה אווה מריה פרגרינה", המשלבת נעימת קנטוס פלאנוס עם גרסת רטרוגראד של שיר חילוני מפורסם מאת היינה ואן חיזכם.
אחד המוטטים שלו (Sancta mater istud agas) יוחס במשך שנים רבות לז'וסקן דה פרה, אות הן לדמיון הסגנוני במוזיקה של שני המלחינים והן לאיכות הגבוהה של פניילוסה.
הקלטות נבחרות

פניילוסה: מכלול מוטטים Pro Cantione Antiqua, ברונו טרנר, היפריון/הליוס
פניילוסה: Missa Nunca fue pena mayor. Sacris solemniis. Memorare Piissima. Ensemble Gilles Binchois, Les Saqueboutiers du Toulouse דומיניק ולאר, גלוסה
פניילוסה: Missa Ave Maria, Missa Nunca fue pena mayor, מקהלת קתדרלת וסטמינסטר, ג'יימס או'דונל, עוגב, היפריון
לקריאה נוספת

Article "Francisco de Peñalosa," in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4