stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אושר עטוף בשמיכה
תקציר העלילה

באשיר (קאיס נאשף) הוא צעיר ערבי המתגורר עם בת זוגו היהודיה קארין (הילה וידור) בדרום תל אביב. בתום ליל עבודה מפרך באשיר שב לביתו ומגלה את חברתו עם תינוק בזרועותיה, אותו חטפה בבית חולים מעובדת זרה לא חוקית ממוצא אריתראי. היא אומרת לו "עכשיו לא ניפרד לעולם, אנחנו משפחה" וקוראת לתינוק "אושר". מהדורות החדשות מדווחות על התינוק שנעלם. האם פונה למשטרה שפותחת בחקירה. באשיר נקרע בין רצונו לעשות את המעשה הנכון ולהחזיר את התינוק לאמו לבין אהבתו לקארין. באשיר וקארין יוצאים למסע בריחה למדבר.
הפקה

החזרות לסרט נערכו כשנה, במהלך הזמן הזה ארצי והצלם עידן ששון יצאו לחיפושים של אתרי הצילום באזור המרכז ובדרום הארץ. צילומי הסרט נדחו פעמיים, פעם אחת כשקייס נאשף יצא לצילומי הסדרה "אננדה" ופעם שנייה כשהילה וידור הצטלמה לסרט "לוויה בצהריים".
חודשיים לפני תחילת הצילומים הצטרף המפיק בפועל רמי כץ להפקה כשהיו שתי משימות עיקריות: מציאת מכונית ישנה מתאימה ותינוק קטן לכמה סצנות. אחרי חיפושים רבים ברחבי הארץ.
הסרט צולם בשבעה ימים והפקתו עלתה שישים אלף דולר. כמפיק הסרט היה לארצי חשוב להתחיל עם צילום הסצנה הקשה ביותר של הסרט – גילוי התינוק, כבר ביום הראשון לצילומים. נאשף הודיע לארצי יומיים לפני תחילת הצילומים שהוא יוצא לנוח בבית הוריו בטייבה, ולאחר מכן לא היה ניתן ליצור איתו קשר. הצוות ניסה להשיג אותו את השחקן הראשי ללא הצלחה ובארבע בבוקר, שעה לפני התחלת הצילומים, נאשף הודיע לארצי שהוא בדרך לצילומים.
לאחר צילומי היום הראשון שנערכו בהאנגר בדרום תל אביב הצוות נסע למדבר לארבעה ימים שם נערכו סצנות שדרשו אפקטים של גשם, אש והתנגשות מכוניות. חלק מהצילומים במדבר התקיימו בחוות רוטה, חוות בודדים בנגב. שאר הצילומים בדרום נערכו באזור שדה בוקר.
הערות שוליים

↑  שירות "הארץ", אלברט מייזלס, קולנוע עצמאי ואבי נשר בפסטיבל קולנוע דרום, באתר הארץ, 23 באפריל 2013
10 חודשים

10 חודשים (באנגלית: Ten Months) הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של עידן הובל, אשר יצא לאקרנים בספטמבר 2024. במרכז העלילה סיפורה של מרב, שאחרי שנים של ניסיונות כושלים חווה היריון מדומה שמביא רגעי אושר אך עלול להידרדר להזיה מסוכנת.
עלילה

הסרט הוא דרמה קומית שבמרכזו סיפורה של מרב, אישה בשנות ה-40 לחייה. לאחר שנים של טיפולי פוריות וניסיונות כושלים להיכנס להיריון מרב מצליחה. ההיריון לו ציפתה כל כך הרבה שנים הגיע, היא מרגישה את תנועות העובר ברחם וחווה את ההשלכות הנוספות על גופה, בין היתר עלייה במשקל ועוד. למרות כל זאת, בדיקת האולטרסאונד הראשונה מראה שבעצם אין עובר ברחמה והיא חווה היריון מדומה. מרב נצמדת לחוויית ההיריון המדומה ומסרבת להרפות. ככל שהחודשים מתקדמים היא מסתכת סביב הסיפור שבנתה שמבוסס בעצם על אשליה בלבד. הסביבה החברתית הקרובה שלה מנסה לתמוך ומרב לכאורה לראשונה מאושרת. אך עם התקדמות החודשים האילוזיה הופכת למצב נפשי מסוכן עם סיבוכים בעיתיים.
הפקה

את התסריט כתב עידן הובל שגם ביים את הסרט. צילום: דויד סטרז’מייסטר. הסרט בהפקת עידן הובל, גל הרבון וחברת טרסנפקס, בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הקרנת הבכורה נקבעה ל-5 בספטמבר 2024.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| שירי גדני | מרב | דמות ראשית |
עידית טפרסון: 
| תום חגי |  | בן הזוג של מרב |
אלישבע וייל: 
אילנית בן-יעקב:
הערות שוליים

↑  10 חודשים | טרום בכורה | מבט נשי, באתר סינמטק תל אביב
↑  ספוטלייט | "עשרה חודשים" סרטו של עידן הובל, עכשיו בהקרנות האקדמיה | מוזמנים-ות!, באתר איגוד הבמאיות והבמאים, ‏2024-06-18
↑  עשרה חודשים - נפלאות האילוזיה - סינמה סיטי, באתר www.cinema-city.co.il
איגור ומסע העגורים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספרו של אקי שביט "איגור ומסע העגורים"
 בימוי:  יבגני רומן
 הופק בידי:  "UCM אפיקים מאוחדים" (ישראל), Yeti Films (פולין), Ulysses Films (גרמניה)
 תסריט:  דיתה גרי, איתן לונדונר, לפי ספרו של אקי שביט "איגור ומסע העגורים"
 עריכה:  ארנסט ארונוב
 שחקנים ראשיים:  איתי שצ'רבק תומאס סובצ'ק אולה שור-סלקטר כליל ארבל מנשה נוי
 מוזיקה:  אנטוני קומסה ווזרקביץ'
 צילום:  אדם סיקורה
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ספטמבר 2012. יציאה לבתי קולנוע ב-14 במרץ 2013
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  רוסית ועברית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט לכל המשפחה, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  כמיליון דולר
 פרסים:  ציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012. זכה בפרס בפסטיבל לסרטי ילדים בשיקגו
 דף הסרט ב־IMDb
 
איגור ומסע העגורים הוא סרט קולנוע ישראלי, המבוסס על ספרו של אקי שביט, איגור ומסע העגורים, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 2002 ועליו הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הסרט הופק ביצירתן המשותפת של ישראל פולין וגרמניה, בבימויו של יבגני רומן, הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-14 במרץ 2013. את הסרט כתבו התסריטאים דיתה גרי ואיתן לונדונר.
עלילה

פטר, הוא צפר במקצועו ומנהל תחנת התצפית בשטח הקינון של אלפי עגורים בסיביר. הוא חי בנפרד מבנו בן ה-10, איגור, וגרושתו טניה (אולה שור-סלקטר). טניה מחליטה לעלות עם איגור (איתי שצ'רבק) לישראל, שם מתגורר אחיה ומצפה לה עבודה. איגור מסרב לעזוב את סביבתו האהובה והמוכרת, אך ללא הועיל. אביו אינו יכול לעזור לו, אך הוא מכניס את איגור לעולם הצפרות ומציע לאיגור לעקוב אחר העגורים במסע נדודיהם מסיביר דרך ישראל לאפריקה.
איגור עולה עם טניה אמו לישראל והם מתגוררים בנהריה. בתחילה הוא אינו מוצא את מקומו בארץ, אך כעבור זמן הוא מתערה בסביבתו ומוצא עניין דרך הצפרות. איגור עוקב אחר מסע הנדודים של העגורים דרך האינטרנט ומאייר אותם. במיוחד הוא קשור לעגור בשם קרל, שהוא היה נוכח בעת לידתו. איגור מתיידד עם ורד (כליל ארבל), בתו של ג'קי (מנשה נוי), מנהל הפנימייה ומתאהב בה.
ואז ורד ואיגור מתנשקים והופכים לזוג.
אודות הסרט

הסרט צולם בישראל ובפולין, כשצוות ההפקה והשחקנים הם ישראלים ופולנים. צילומי הסרט נערכו במשך 22 ימים בסוף 2010. תיאור העגורים הוכן תוך התייעצות עם הצפרים ד"ר יוסי לשם ודן אלון. דני כהן היה אחראי על האפקטים הוויזואליים.
הסרט זכה בציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2012, בפרס של חבר השופטים המבוגר בפסטיבל שיקגו לסרטי ילדים, ובפרס הבימוי בפסטיבל מינסק.
השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
איתי שצ'רבק: איגור, התפקיד הראשי
אולה שור-סלקטר: טניה, אמו של איגור
תומש סובצ'אק: פטר, אביו של איגור
מנשה נוי: ג'קי, מנהל הפנימייה
כליל ארבל: ורד, בתו של ג'קי
אבינעם מור-חיים: 
דורין כספי: 
גרא סנדלר: אלי
אלכסנדר סנדרוביץ': מורה לחינוך גופני
ויטלי ווסקבוינקוב: מישה
אבי טנג'י:
הערות שוליים

↑  הזוכים בפסטיבל CICFF לסרטי ילדים בשיקגו 2012
אריאנה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' עובדיה
 הופק בידי:  מיכאל שוילי
 תסריט:  ג'ורג' עובדיה מיכאל שוילי עדה בן נחום
 עריכה:  דב הוניג
 שחקנים ראשיים:  יצחק שילה דסי הדרי אבי טולדנו אריה אליאס טובה פרדו גבי עמרני אברהם רונאי רחל טרי
 מוזיקה:  חיים צור
 צילום:  יעקב קלח
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1971
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אריאנה הוא סרט מלודרמה ישראלי משנת 1971 בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
זה היה סרטו השני של ג'ורג' עובדיה בישראל, שגם השתתף בכתיבת התסריט עם מיכאל שוילי, כשעדה בן נחום כתבה את הדיאלוגים.
הסרט שייך לסדרת סרטי הבורקס של עובדיה. מבקרי הקולנוע קטלו אותו באופן גס אבל הקהל "הצביע ברגליים" ולמעלה מ-300,000 צופים צפו בו.
העלילה אופיינית לסרטי בורקס - הבדלי מעמדות בין אשכנזים עשירים ולא ישרים, לבין מזרחים עניים וישרים, וכן סיפור אהבה בין אשכנזי עשיר למזרחית ענייה שנתקל בקשיים רבים עד לסוף השמח.
המוזיקה המקורית חוברה על ידי חיים צור ומופיעים בו קטעי שירה של אבי טולדנו, וכן הופעה של טריפונס בשירו "דיר-לה-דה" ומופע של רקדנית בטן במועדון לילה.
תקציר העלילה

עורך הדין גבריאל שמיר (יצחק שילה) מנהל רומן קצר עם כוכבה (רחל טרי), צעירה יפה שנתן לה טרמפ לירושלים.
כוכבה נכנסת להריון ומודיעה זאת לשמיר. הוא נותן לה כסף להפסקת הריון אך היא לא מסכימה וזורקת לו את הכסף על השולחן. כוכבה נוסעת לתל אביב ומתגוררת אצל ידידיה, עבוד מזרחי (אריה אליאס) הירקן ואשתו זוהרה (טובה פרדו). יצאנית (שרית ישי לוי) מנסה לשכנע אותה לעבוד בזנות אך עבוד מונע זאת.
לבסוף יולדת כוכבה בת בבית אך מתה סמוך ללידה. לפני מותה היא מבקשת שיקראו לבת בשם אריאנה. עבוד וזוהרה, חשוכי הילדים, שמחים לאמץ את אריאנה ולגדלה כבתם, בלי לספר לה זאת.
אריאנה גדלה לבחורה יפהפייה ועובדת כתופרת. עבוד מביא ירקות לביתו של ארתור דניאלי, עשיר בעל מפעל טקסטיל, וזה מבקש ממנו לארגן לו תזמורת מזרחית לרגל חגיגה שהוא עורך לשחרור בנו הסגן גדי (אבי טולדנו). בחגיגה מתאהב גדי באריאנה והיא נענית לו. גדי מודיע לאביו כי ברצונו לשאת את אריאנה לאשה אך נתקל בסירוב מוחלט. אביו רוצה להשיאו ללילי (שלומית סיגל) בתה של מיליונרית אלמנה (פנינה גרי). הוא שולח את גדי לפריז בעניין עסקים. הזוג הצעיר מבקש לשמור קשר על ידי שליחת מכתבים דרך גורג'י (גבי עמרני), עוזרו של דניאלי, אך דניאלי לוחץ על גורג'י להעביר את כל המכתבים אליו. נוצר נתק בין בני הזוג ואריאנה מגלה שהיא בהריון. עבוד מקבל זאת קשה אך מחליט לעזור לה. הוא מגיע לביתו של דניאלי ומבקש את הסכמתו לנישואי הזוג אך דניאלי זורק אותו מביתו. בינתיים מתחיל גדי לצאת עם לילי אך היא לא מוצאת חן בעיניו.
עבוד תובע את דניאלי וזה שוכר את שירותיו של עורך הדין גבריאל שמיר. במשפט חוקר שמיר את עבוד וזוהרה ותוך החקירה מסתבר לו שהוא אביה של אריאנה. הוא מבקש מהשופט (ביטוש דוידוב) לדחות את המשפט. הוא מגלה לדניאלי שהוא האב אבל דניאלי מבקש להמשיך את המשפט. גבריאל מתפטר מההגנה ועובר לתביעה ומגלה בנאום מרגש כי הוא אביה של אריאנה והוא אשם בכל מה שקרה. השופט חותם את הדיון ומשפחת דניאלי מסכימה לנישואי גדי ואריאנה. גבריאל יוצא מבית המשפט ואריאנה רצה אליו, מחבקת אותו וקוראת לו אבא.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
אבי טולדנו: גדי דניאלי
דסי הדרי: אריאנה
יצחק שילה: עו"ד גבי שמיר
אריה אליאס: עבוד מזרחי
טובה פרדו: זוהרה מזרחי
גבי עמרני: גורג'י
אברהם רונאי: ארתור דניאלי
רחל טרי: כוכבה
שרית ישי לוי: יצאנית
פנינה גרי: מיליונרית אלמנה
שלומית סיגל: לילי
ביטוש דוידוב: שופט
אור מן ההפקר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  נסים דיין
 הופק בידי:  יעקב אלקוב
 תסריט:  נסים דיין
 עריכה:  אד אורשן
 שחקנים ראשיים:  נסים לוי שלמה בסן אלי זלצברג
 מוזיקה:  אלברט פיאמנטה
 צילום:  שמואל קלדרון
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  סרטי שבזי
 הקרנת בכורה:  1973
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות:  5900 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אור מן ההפקר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של נסים דיין, שגם כתב את התסריט.
הפקה

דיין גדל בשכונת העוני ג'מוסין בתל אביב וביקש לתת בסרט זה ביטוי למה שקורה בשכונות אלה - עוני, אבטלה פשע וחוסר תקווה לעתיד טוב יותר. במקום ג'מוסין הוא צילם את הסרט בשכונת שבזי.
דיין ביים סרט ברוח הנאו-ריאליזם האיטלקי, בשחור-לבן בשטח ולא באולפן, בשיתוף שחקנים לא מקצועיים אך בעלי יכולת משחק טבעית, כולל כוכב הסרט, נסים לוי, אז נער בן 17.
את הסרט הפיק ומימן באופן חלקי יעקב אלקוב, איש עסקים, מפיק הוליוודי ונדבן שניהל את הקמת בית ציוני אמריקה בתל אביב. אלקוב גייס מספר משקיעים ולקח הלוואות כדי לממן את הפקת הסרט.
צילומי הסרט נערכו בשנת 1972, אך הוא יצא לאקרנים כשנה אחר כך לקראת מלחמת יום הכיפורים, שהדירה את הצופים מבתי הקולנוע, והוא לא הצליח מסחרית.
תקציר עלילה

שאול שטרית (נסים לוי) הוא נער בן 17 שהפסיק את לימודיו בפנימייה וחזר לביתו בשכונת עוני בדרום תל אביב. אביו אברהם (שלמה בסן) הוא פועל קשה יום שמתפרנס בקושי מעבודה בחפירה ארכאולוגית ביפו. אחיו הגדול ברוך (אלי זלצברג) מתחבר לעבריינים ומסתבך מדי פעם עם המשטרה.
נסים עובד במוסך לתיקון קטנועים של אלי (רולף ברין) אך לא מחזיק שם מעמד. אביו המיואש שולח אותו לנוער העובד והלומד והוא מקבל שם עבודה כפקיד בחברת ביטוח אבל גם משם הוא בורח, מסתובב ברחוב דיזנגוף ומתבונן בעולם שזר לו. ברוך העבריין רוצה למשוך אותו לפשע ולוקח אותו לבלות במועדון לילה "של אשכנזים" בו מופיע אלכסנדר יהלומי בקטע ביידיש.
נסים הוא בחור טוב ומופנם עוזר לדודתו נעמי החולה במחלה קשה ולבסוף נפטרת. בעלה שלמה (שי דנון) מסדר לו עבודה אך גם שם הוא אינו מחזיק מעמד וחוזר להתבטל בשכונה עם כל הצעירים המובטלים הנסחפים לפשע. כאשר מגיע אחד מהם שמשרת בצבא בבגדי צבא, הם לועגים לו ומתעללים בו.
בשכונה יש בנייה בלתי חוקית ובעת ההריסה התושבים מתפרעים ומציתים רכב של המשטרה. אישה אחת מובלת בכוח לרכב המשטרתי.
לנסים יש חברה, דליה (בתיה רוזנטל), אך גם היא עוזבת אותו לטובת גבר אחר. בשכונה יש מלחמת כנופיות וכל כנופיה מאשימה את השנייה בהלשנה למשטרה. הם גם הורסים את המוסך של אלי ומכים אותו בטענה שהלשין עליהם במשטרה. ברוך נעצר ומשוחרר ומקבל מכות מהעבריינים באשמה שהלשין עליהם לשוטרים ונאלץ לעזוב את השכונה.
נסים מסתובב מובטל ומיואש ומקבל הצעה להשתתף בגניבה אבל גם הפעולה הזאת נכשלת. לבסוף הוא מסתובב מיואש עם אביו שמבקש ממנו לחזור לדירה. נסים המיואש עומד ברחוב ואינו יודע מה לעשות.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| נסים לוי | שאול שטרית |  |
| שלמה בסן | אברהם שטרית |  |
| אייבי זלצברג | ברוך שטרית |  |
| אסתר אשד | נעמי כהן |  |
| שי דנון | שלמה כהן | בעלה של נעמי |
| בתיה רוזנטל | דליה | חברה של נסים |
| רולף ברין | אלי | מוסכניק |
| אלכסנדר יהלומי |  | בדרן |
| ששון גבאי | שעיה | בחור מהשכונה |
| יעקב רודה |  | עבריין חבר כנופיה |
| רחל ניימרק | קלרה |  |
הערות שוליים

↑  נתן גרוס, שיחה עט ניסים דיין על סרטי "אור מן ההפקר", המציג שכונת־עוני כפי שהכיר נסים בילדותו, על המשמר, 20 ביולי 1973
↑  טלילה בן זכאי, נסים בדורות, מעריב, 28 ביולי 1972
↑  ר.עזריה, יוקמו עוד בתים כאלה, מעריב, 12 ביולי 1954
עמית דובקין, אבא מיליונר זה לא הכל, מעריב, 22 ביולי 1988
↑  יעקב בן אמיר, המפיק שבא להפסיד, דבר, 10 באוגוסט 1972
1 2  ורדה צ'צ'יק, שאול  חוזר אל השכונה שלו, מעריב, 25 בספטמבר 1972
↑   נירית אנדרמן, המלחמה שכיבתה את האור מן ההפקר, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2013
ארץ פצועה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ארז תדמור
 הופק בידי:  שמי שינפלד, עמיתן מנלזון, משה אדרי, לאון אדרי
 תסריט:  ארז תדמור שלמה אפרתי
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  רועי אסף דביר בנדק משה אשכנזי
 מוזיקה:  חיים פרנק אילפמן
 צילום:  אסף סודרי
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2015
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארץ פצועה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בבימויו של ארז תדמור, עם רועי אסף, דביר בנדק ומשה אשכנזי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ארז תדמור ומשה אפרתי בהשראת מקרה אמיתי בו אושפז מחבל מתאבד ביחד עם נפגעי הפיגוע שביצע.
במרכז העלילה – פיגוע התאבדות שמתרחש בחיפה ובו מעורבים שני קציני משטרה ידידים שנקלעים לפתע למצבים קשים עקב הפיגוע. הם נסחפים בעל כרחם אל תוך סחרחורת מהירה של אירועים, אל לילה דחוס ואינטנסיבי, בו הם נאלצים לשמור על מחבל פצוע קשה המאושפז בבית החולים בעיר ומאוימים על ידי ההמון הזועם המבקש לעשות בו שפטים.
רוב העלילה מתרחשת בבית חולים רמב"ם בחיפה אך הצילומים נערכו במרכז רפואי וולפסון בחולון.
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015:
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר – רועי אסף
פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר – ארז תדמור
פרס אופיר לאיפור הטוב ביותר – אורלי רונן, שירן כהן היימן
כן היה הסרט מועמד לשמונה פרסי אופיר נוספים – סרט, שחקן משנה (דביר בנדק), תסריט (ארז תדמור ושלמה אפרתי), צילום (אסף סודרי), עריכה (עינת גלזר זרחין), מוזיקה (פרנק אילפמן), עיצוב אמנותי (יואל הרצברג), פסקול (רונן נגל ועמית שמן).
ארז תדמור היה מועמד גם לפרס חג'אג' על סרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
תקציר העלילה

קובי עמר (רועי אסף) הוא קצין משטרה זוטר במשטרת חיפה. מפקדו הוא יהודה נוימן (דביר בנדק) ויחסי ידידות שוררים בין משפחותיהם. בנו של קובי, אביב (איתי שצ'ברק) נמצא בחוג ג'ודו עם בנו של נוימן. נוימן בונה לו וילה על הכרמל מכספי שיתוף פעולה עם עבריינים במסחר בסחורה גנובה. מפקד התחנה, צייגר (יואב בר-לב), מטיל על קובי להקליט את נוימן ולהפליל אותו והוא עושה זאת בחוסר רצון.
מחבל ערבי צעיר (תאופיק ברהום) מאחד הכפרים עושה את דרכו לחיפה כשעל גבו תיק עם חומר נפץ. הוא רוצה לפגוש את חברתו אך מגורש במכות על ידי בן משפחתה (ג'מיל ח'ורי) ועושה את דרכו להתפוצץ בעיר התחתית.
פעולת ההקלטה של קובי נפסקת כשנשמע פיצוץ מכיוון העיר התחתית. המחבל נפצע קשה בפיגוע ומובל לטיפול בבית החולים רמב"ם ביחד עם נפגעי הפיגוע.
המנתח התורן הוא ד"ר סולימאן (הישאם סולימאן) והוא מתעקש לנתח תחילה את המחבל כי הוא הפצוע הקשה ביותר וזאת בהתנגדות הקהל ועמיתו המנתח (מיקי לאון).
נוימן מטיל על קובי ושני שוטרים לשמור על המנתח והמחבל שמטופל על ידי האחות אורית (קרן ברגר). השוטרים הם עופר משיח (משה אשכנזי) ובושרי (יואב לוי). עופר הוא חמום מוח ובעל "פתיל קצר".
בראש בני המשפחה הזועמים נמצא בני ששון (אייל רוזלס) שבנו נפצע בפיגוע ועדיין לא טופל בעוד שהמחבל מטופל. הוא מנסה להתפרץ לחדר הניתוח אך קובי ושוטריו משתלטים עליו.
נוימן מקבל ידיעה שבנו אייל נהרג בפיגוע ולאחר שהוא מזהה את הגופה הוא נוטש את הזירה ומסתגר בביתו עם משפחתו.
אשתו של קובי, תמר (שרון טל) מודיעה לו כי בנם אביב לא חזר הביתה, והוא מבלה את רוב הלילה בחיפושים נואשים אחרי בנו עד שהוא מוצא אותו מתבודד בחוף הים.
ד"ר באדר (מכרם חורי), סגן מנהל בית החולים, מותקף ונפצע קשה בכניסה לרכבו על ידי תוקף שקורא לעברו קריאות גזעניות. התוקף נמלט אך עופר מחליט מיד שזה היה בני ששון ומתקיף אותו באקדח טייזר.
לבסוף מגיע נוימן לחדרו של המחבל ומתכוון לחסל אותו. קובי מגיע בזמן ומשכנע את נוימן לעזוב את החדר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רועי אסף | קובי עמר | קצין משטרה |
| דביר בנדק | יהודה נוימן | קצין משטרה |
| יואב בר-לב | צייגר | מפקד תחנת משטרה |
| משה אשכנזי | עופר משיח | שוטר |
| יואב לוי | בושרי | שוטר |
| קרן ברגר | אורית | אחות |
| כרמית מסילתי קפלן | נורית נוימן |  |
| שרון טל | תמר עמר |  |
| איתי שצ'רבק | אביב עמר |  |
| תאופיק ברהום |  | מחבל |
| הישאם סולימאן | ד"ר סולימאן | מנתח |
| מיקי לאון |  | מנתח |
| מכרם חורי | ד"ר באדר | סגן מנהל בית חולים |
| אייל רוזלס | בני ששון | אב מודאג |
| אייל סלמה | אבנר | עבריין |
דידי לוקוב:
חן שיש

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1970 (בת 54) צפת, ישראל
 תחום יצירה:  ציור, רישום, קולאז', מיצב
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2004)  פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית (2003) 
 
חן שיש (נולדה ב-12 ביוני 1970) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה

שיש נולדה בצפת להורים ילידי תוניס. היא החלה לימודי אמנות במכללת 'אורנים' בשנת 1990. עם סיום לימודי התואר נסעה לאירופה וחיה מספר שנים בפריז, לונדון, רומא ובברלין. בשנת 1998 היא שבה לארץ והחלה לימודי תואר שני באקדמיה לאמנות בצלאל ובאוניברסיטה העברית, ירושלים. כמו כן, היא בוגרת הסמינר החדש ללימודי תרבות חזותית, תיאוריה וביקורת, קמרה אובסקורה, תל אביב (2000).
עשייה אמנותית

שיש היא אמנית הפועלת במגוון רחב של מדיומים אמנותיים הכוללים ציור, רישום, קולאז', עבודות על צגי טלוויזיה, ציורי קיר גדולי מידות ומיצבים. עבודותיה מספקות אתרים אקספרסיביים הנעים על המתח שבין כאוס לאימה, בין טבע לתרבות ובין האנין והחסכני לבין הברוקי והעודף. עבודותיה מוצגות במוזיאונים מרכזיים ובגלריות רבות בישראל ובעולם. כיום מתגוררת שיש בתל אביב עם בתה תמר-לואיז.
עשייה אמנותית > מקורות השפעה

על בסיס הראיונות הרבים שנערכו עם האמנית במהלך השנים, ניתן לעמוד על מקורות ההשפעה וההשראה המהדהדים בעבודותיה: סביבת החיים - בתי שיכון, גיבורי תרבות כמו ברוס לי, גיבורי קולנוע מצריים, סרטי אימה, מלאכות יד, פסיפסי-קיר, מסעות בעולם, אמנות אווטסיידרית, סיפורי אלף לילה ולילה, מזמורי זן ובתי כנסת עתיקים. שיש מציינת גם את קיומן של השפעות אחרות על עבודותיה, השפעות שעלו מקריאתה בטקסטים עיוניים ונובלות: "שמש שחורה" ו'כוחות האימה' של ז'וליה קריסטבה; "ראי הים", "הכושי איש נרקיס", "בלב המאפליה" של ג'וזף קונראד; "שבעה לילות" ו"מלאכת השיר" של חורחה לואיס בורחס.
עשייה אמנותית > מוטיב העין

"בשלב ההיכרות עם העולם האמנותי של שִיש", כפי שכותבת האוצרת רותי דירקטור, "מתבקש להתעכב על הדימוי הנוכח בעבודותיה יותר מאחרים - נוכח, עובר מטמורפוזה וצץ בצורת דימוי אחר: העין. עיניים. בלי סוף עיניים. העין מופיעה לעיתים כעלה; היא עשויה לרחף פתאום לבדה על בד גדול ורוד. לעיתים היא עקורה מתוך תצלום של דיוקן עצמי או מכוסה באיקסים תוקפניים של מסקנטייפ. היא מתגלגלת לדימוי של נורה. אפשר לזהות אותה בלולאה של חבל תלייה, ולעיתים היא פרח. היא פיוטית ואלימה בעת ובעונה אחת. האלימות מופנית קודם כול כלפי עצמה: עין עקורה, קרועה, חסרה, מכוסה. עם זאת, המבט הריק הנשלח מהעבודות אל הצופה, מבהיל ומרתיע. בעל כורחו הופך הצופה לחלק ממשטר האימה של מה שבטאיי מכנה "העין המסורסת" (תערוכה: "מאיזו גלקסיה מטורפת היא שואלת", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות חיפה, 2006).
מוטיב העין עומד במרכז תערוכתה המקיפה "חן שיש: תאווה לעיניים" שאצר רון ברטוש במוזיאון הנגב לאמנות. ברטוש כתב כי אצל שיש מופיעות "עיניים וצורות עיניים כנושא או עיטור, כמוטיב או פורמט, כדימוי או סמל או סימן. אם נרצה, אל מול רפיון העי"ן בשפת הדיבור מתעקשת האמנית לחזק את העין בשפת הציור".
עשייה אמנותית > פרויקט מתמשך: חן | דג'אמילה (2002 – 1999)

פרויקט חן|דג'מילה הוצב בתערוכה "שפת אם" שהתקיימה במשכן לאמנות עין חרוד (אוצרת: ד"ר טל בן צבי) ובגלריה Wigmore Fine Art, לונדון. הנה דברים שכתבה האוצרת בקטלוג התערוכה: "תחילת הפרויקט ב-1999, בנסיעה ללונדון. חן התגוררה אז בשכונת מהגרים ערבים והציגה את עצמה כדג’אמילה מתוניס. היא "אספה" מפגשים אקראיים עם בני דור שני של גולים מארצות ערב. חלקם התאהבו בה, העבירו לה תמונות, כתבו לה מכתבים. בשנת 2002 היא נסעה בשנית, ללונדון ולפאריס. הפעם תיעדה את נסיעתה. היא הכריזה על מותה של דג’אמילה, "בתאומים" (9/11), אולם נאלצה לחזור ולהתמודד עם בת דמותה הערבית בעקבות מפגשים מקריים עם אנשים ונשים הפונים אליה בערבית. את זהותה במרחב שנפער בנסיעות, וביניהן, הרכיבה שיש כמיצב. גלויות, חפצים, ניירות, קולאז’ ומדבקות מספקים סיפור של פירוק והבניה של זהות. יחד הם יוצרים זהות נשית-מזרחית בעלת עוצמה. גלויות של גיבורי הקולנוע המצרי אותם רכשה בחנות מכון העולם הערבי בפאריס, נחתכות ונבנות מחדש. באחד המצרפים ניתן לזהות את דמותו של מוחמד עבד אל-והאב יושב על רגלי אישה מרוקאית שרגליה מכוסות בחינה. ניירות אחרים מבוססים על תמונות שצולמו בספרייה של מרכז פומפידו בפאריס. שיש צילמה מתוך ספרי אמנות, עליהם כתבה בעברית: "כוסית מתוניס" ובצרפתית: "תוניסאית", "תוניס". התצלומים חסרי טקסט המעיד על מקוריותם, חסרי כותרת או "שם האמן". ההיסטוריה של תולדות האמנות מופקעת לצורך יצירת נרטיב אישי".
עשייה אמנותית > ציור, רישום, שחור: מפגש עם הגרניוזי

בין עבודותיה של שיש ניתן למצוא סדרה של ציורים גדולי-מידות המשתרעים על כעשרה מטרים ויותר המאופיינים בצבעם השחור. עבודות אלו תוארו כמחוות מונומנטליות לאמנות האקפרסיוניסטית. העבודות שחלקן גולשות על רצפת המוזיאון, מעידות לכאורה על האופק הבלתי נגמר שלהן והן משקפות עשייה נדירה ורבת תעוזה בשדה האמנות. הצבע השחור ממלא בהן תפקיד מפתח שדרכו יש להתבונן בעבודותיה, להימשך אחריהן ואף להישאב אל תוכן. הנה דברים שכתבה האוצרת נעמי אביב על חן שיש, בקטלוג התערוכה "במרחק השחור" (עם לאה ניקל) שהתקיימה במוזיאון אשדוד: "אצל חן שיש השחור הוא ברירת מחדל, נתון. כמו השימוש בעט לצורך כתיבה. עם השנים נעשה השחור מזוהה עם הציור שלה, כשהוא מתחלף מדי פעם בוורוד עמום ועליו דימויים ספונטניים בשחור. גם כאשר באחרונה החלה משתמשת בירוק, כחול או סגול עמוקים וכהים, הם מתקבלים כהרחבה של משפחת השחור - שמתוכו נולד גם השימוש הנרחב בזהב, שלא פעם מחליף את לובן המשטח".
עשייה אמנותית > קולאז'

עבודות הקולאז' של שיש - העשויות קרטון, ניירות עיתון, מדבקות, חותמות, פיסות דבק דו–צדדי, עלי זהב, תמונות של גיבורי תרבות או תצלומים מנשיונל ג'יאוגרפיק של לבה מתפרצת או הר געש ושימוש בחומרים פשוטים וזמינים – משמשות את שיש כדי ליצור ארכאולוגיה אוטוביוגרפית. באחת מעבודותיה של שיש אנו עדים לעקירות העין. היא נעשית על גבי תצלומי זירוקס המודבקים על דיוקנאות האמנית. את תצלומי הזירוקס בשחור–לבן מדביקה האמנית באמצעות מסקנטייפ על גבי מסכי טלוויזיה, וקורעת מהם את האישונים. הטלוויזיה פועלת במצבה הבסיסי ביותר: מסך כחול מרצד, נטול תמונה. כשהעיניים קרועות, הכחול של המסך מבצבץ מבעדן. זהו כחול של שמים, כחול בוהק של ויטראז'ים גותיים, ובה בעת, הכחול הסינתטי והטכנולוגי ביותר, כחול של בהייה, מנוכר ולא אישי. האילמות של הטלוויזיה משלימה את סירוסן של העיניים ואת הסִנוור החלול של המסך הכחול.
עשייה אמנותית > "עצבים שרים"

"עצבים שרים" הוא מיצב שהוצג בגלריה אלון שגב בתל אביב ב-2008, אוצרת: ד'ר קציעה עלון. הנה דברים שכתבה האוצרת: "חן שיש חתכה את חלל הגלריה באמצעות ציורים גדולי-ממדים, מחיצה עשויה קרשי בניין וקופסאות קרטון פרושות במיצב המורכב משולחן עבודה ומ"סירה", שהיא שולחן הפוך. בצלים, נייר עיתון ובקבוקים ריקים בארכיטקטורה של דמעות ומסקנטייפ, מתחברים זה לזה במילון הסמלים המוכר של שיש. זהו מילון ציורי-רישומי פואטי, שכמו מבקש תמיד לסוכך על עצבים חשופים. באמצעות אסתטיקה "דוקרת", מציגה שיש מופעים מרוגשים של "תיאטרון האכזריות". פניה נשחתות ועיניה נעקרות, גופה הופך שלדי, הצלחות נצבעות בשחור, הסירות שוקעות, חבלי תלייה מתנפנפים, ומן המלאכים נותרות רק כנפיים... הנוף הגלוי שמציעה התערוכה אינו אלא חלק מחפציות שהוטל בה מום, חפציות המועמדת להטענה במצבור של משמעויות חדשות".
עשייה אמנותית > כלה תוניסאית, ים של דמעות או: הכלה העולה בלהבות

תערוכה שהוצגה בגלריה גורדון בתל אביב ב-2015, במאמרה של טלי תמיר על התערוכה היא כותבת:
הכלה התוניסאית של חן שיש, בדומה לכלה במחזה הנודע של נסים אלוני, מצטרפת למסדר עתיק של כלות שלבשו את שמלות החופה ההדורות שלהן וכשההינומה מתנפנפת מעל לראשן - ברחו מחופתן אל העולם המיתי של הכלה הארכיטיפית. הכלה שמככבת בציורים הוורודים-שחורים-מוזהבים של חן שיש, ומייצגת אותה–עצמה, נשטפת בים של דמעות, עולה בלהבות כקדושה מעונה, אך בו בזמן צומחת לממדים מונומנטליים, מקושטת כמלכה ביזנטית ומצמיחה צבתות של עקרב או כנפיים של טווס. חן מסרבת לחינניות: דמות הכלה הפכה אצלה להיבריד פולחני של אדם/חיה, כלה/ציפור טרף, שמנקרת (אולי) את כבדו של חתנה. המרחב הוורוד הראשוני בציוריה, מתקתק ושופע לבבות, מתכסה עד חנק במטר של דמעות שחורות ובלהק של נשרים חדי מקור. הדמעות מקבלות כאן העצמה דרמטית: אצל שיש הדמעות גזורות מקרטון עבה ומודבקות אל תוך המארג הציורי, צוברות נוכחות מוחשית ותלת־ממדית. הלב מתייצב במקום של הראש והדמעות מסתחררות לריקוד מעגלי-בכחנליה.
במהלך העבודה על הסדרה "כלה תוניסאית" התכתבה חן שיש במודע עם הכלה המרוקאית בציורו של אויז'ן דלקרואה "חתונה יהודית", שצויר ב-1839. מסוחררת מחדוות יצירה, ניצבת הכלה התוניסאית של חן שיש, שחורת עיניים ויפת מבט, עולה בלהבות הלהט שלה-עצמה אל מרחב הציור והדמיון.