stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגהמיט
מקור ותפוצה

המגהמיט הוא בדרך כלל תוצר של התחמצנות בחום נמוך של ספינלים המכילים ברזל בערכיות 2, בדרך כלל מגנטיט או מגנטיט המכיל טיטניום.
מקומות בהם מוצאים מגהמיט כוללים את מכרה איירון מאונטיין (Iron mountain), כ-15 קילומטרים צפונית מערבית לרדינג (Redding) מחוז שסטה (Shasta) בקליפורניה שבארצות הברית (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה); במרבצי הברזל של אגם סטיפ רוק (Steep Rock Lake) בפרובינציה אונטריו שבקנדה; צפונית לפטוס דה מינאס (Patos de Minas) במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל; במתחם בושוולד בטרנסוואל שבדרום אפריקה; בהר הגעש הכבוי קצנבוקל (Katzenbuckel) שברכס ההרים אודנוולד (Odenwald) במדינת באדן-וירטמברג  בגרמניה; ובמכרה טקנוקורה במחוז פוקושימה,  ובמכרה קומנו במחוז ימאגוצ'י ביפן.
בישראל ניתן למצוא מגהמיט בתצורת חתרורים בבקעת חתרורים מזרחית לערד. מקורו של המינרל בהתמרה של פיריט לתחמוצת ברזל, והוא מופיע כתרכיזים כדוריים מגנטיים בקוטר של כמה ס"מ שגונם צהוב-ירוק, השקועים בסלעי החוואר המותמרים של תצורת טקיה.
מחקר שנערך באוניברסיטת פרנקפורט גילה כי במקורם של יוני דואר יש מבנה תלת־ממדי של תאי עצבים המכילים מגהמיט ומגנטיט המאפשרים להם ניווט תוך שימוש בשדה המגנטי של כדור הארץ.
לקריאה נוספת

R. M. Cornell, Udo Schwertmann, The iron oxides: structure, properties, reactions, occurrences, and uses, Wiley-VCH, 2003, ISBN 3527302743
David J. Dunlop, Özden Özdemir, Rock magnetism: fundamentals and frontiers, Cambridge University Press, 2001, ISBN 052100098X
הערות שוליים

↑  R. M. Cornell and Udo Schwertmann: The iron oxides: structure, properties, reactions, occurrences, and uses, pp 32. Wiley-VCH, 2003
↑  אתר Webmineral. באתר rruff אין קביעה לגבי חבורת הסימטריות הנקודתית וחבורת הסימטריות המרחבית היא P4132 או P4332
↑  אתר rruff
↑  לרשימה המלאה ניתן להיעזר בקישור לאתר Mindat.
↑   אבי בורג; יהושע קולודני, סלעים בוערים בישראל - בית חרושת טבעי למלט ולבטון, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  Mag-Nav - Bearings in the Beak
מיהאי טוט

מיהאי טוט (בהונגרית: Tóth Mihály; נולד ב-14 בספטמבר 1926 בבזדאן שביוגוסלביה – 7 במרץ 1990 בבודפשט, הונגריה) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בעמדת החלוץ. היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה של שנות ה-50.
בין השנים 1949–1957 שיחק שישה משחקים וכבש שער אחד עבור נבחרת הונגריה, שער שהגיעה בניצחון 1–7 על אנגליה בבודפשט. אחיו הקטן, יוזף טוט, היה גם כן לכדורגלן והם שיתפו פעולה במונדיאל 1954. הוא שיחק ברבע הגמר נגד ברזיל ובגמר נגד גרמניה המערבית.
תארים

אליפות הונגריה: 1959/60
סגנית גביע העולם: 1954
לבונה

ערך זה עוסק בעץ ממשפחת הבשמיים המשמש בעיקר להכנת קטורת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| לבונה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: בושמיים (Burseraceae)
סוג:: לבונה
שם מדעי
 Boswellia
תפרחת ועלה הלבונה
שרף הלבונה
מור ולבונה
לְבוֹנָה (שם מדעי: Boswellia) הוא סוג של עץ ממשפחת הבָּשְמִיִים, וכן שמו של שרף ריחני המופק ממנו.
סממן הלבונה מופק בעיקר מתת המין Boswellia thurifera (הידוע גם כ-Boswellia sacra או Boswellia carteri). השימוש העיקרי בלבונה הוא לקטורת.
מקור השם

המקור העברי של השם לבונה הוא מקראי, למשל בשיר השירים המפרט את סוגי הבשמים: ”נֵרְדְּ וְכַרְכֹּם, קָנֶה וְקִנָּמוֹן, עִם, כָּל-עֲצֵי לְבוֹנָה; מֹר, וַאֲהָלוֹת, עִם, כָּל-רָאשֵׁי בְשָׂמִים” (שיר השירים, ד', י"ד). משוער שהשם הגיע מהמילה לָבָן. בפניקית הוא קרוי "לבנת" ובארמית: "לְבוּנְתָּא".
באנגלית הלבונה קרויה "Frankincense", שם שמקורו בצרפתית עתיקה: "Franc encens" ("קטורת טהורה"). הלבונה ידועה גם כ"אוליבאנום" (Olibanum), שם שמקורו בערבית, "א (ל)-לֻבַּאן" (لُبَّان), ומתייחס למוהל החלבי והלבנבן שמפיקים מקליפת עץ הלבונה לשם הכנת הבושם.
תיאור כללי

הלבונה מיוצרת על ידי ייבוש טבעי של נוזל השרף של עצי הלבונה. הלבונה מופיעה בצורת גרגרים לבנים־צהבהבים או אדומים. הלבונה מסיסה בנוזל אורגני, אך לא במים. טעמה מר, ריחה מוגבר על ידי חימום והוא כבד ומתקתק. ללבונה יש יכולת חיטוי [דרוש מקור], ולכן אחד השימושים בה הוא לתרופות [דרוש מקור].
אזורי הגידול העיקריים של עצי הלבונה, וכן גם מקור הלבונה, הם בתימן, סומליה ואתיופיה. על פי המסופר בתנ"ך סביר להניח כי בתקופת המלך שלמה גידלו את הלבונה בעמק הירדן ובאזור ים המלח.
מאזורי הגידול העיקריים ובייחוד מדרום חצי האי ערב, היו שיירות גמלים עם מטען של מור ולבונה יוצאות לחופי הים התיכון ובייחוד לעזה, על מנת להעביר את הסחורה שנחשבה יקרה מאוד (בדומה לזהב) ליוון ולרומא. כשכבש אלכסנדר הגדול את עזה הוא מצא מחסנים של לבונה שמהם שלח ספינה שלמה ליוון. מסופר על הקיסר נירון ששרף את כל מלאי הלבונה השנתי של העיר רומא בטקס ההלוויה לאשתו פופיאה.
המרכז הקדום של הסחר בלבונה היה כנראה העיר האבודה אובר שלעיתים זוהתה עם האתר "אירם" בעומאן. אובר נתגלתה מחדש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ומתבצעות בה חפירות ארכאולוגיות. על הסחר במור ולבונה שלטו הנבטים, ולאורך הדרך שהובילו בה את השיירות, דרך הבשמים הקימו את עריהם. דרך הבשמים ועריה הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2005.
הסחר בלבונה פסק סביב שנת 300 לספירה עקב עליית הנצרות, התפשטות המדבר שהקשתה על חציית השיירות ופשיטות של פרתים.
השימוש בלבונה

השימוש העיקרי בלבונה הוא בפולחן הדתי. על פי הרודוטוס נהגו בבבל לשרוף לבונה בשווי של 1,000 כיכר־כסף בחג לכבוד האל מרדוך. הכהנים במצרים העתיקה נהגו להקטיר לבונה במקדשי האלים, והסינים וההודים משתמשים בה עד היום. גם בבית המקדש היה שימוש רב בלבונה בפולחן הדתי, בין היתר במנחות שונות שהיו מוקרבות על המזבח יחד עם לבונה.
הלבונה נחשבה למוצר כה יקר ומפתה לגניבה עד שפליניוס הזקן מעיד כי באלכסנדריה, בה מכינים את הלבונה למכירה: "אל-אלוהים! שום אמצעי אינו יעיל דיו כדי לשמור את בתי-המלאכה האלה . על הסינרים של הפועלים העוסקים במלאכה שמים חותם, חובה עליהם ללבוש מסיכות על הפנים, או רשת סגורה בפריפה על הראש, ועליהם להסיר את כל בגדיהם לפני שמתירים להם לעזוב את המפעל."
ברפואה העממית משתמשים בלבונה בחבישה של פצעים וכיבים, כתרופה נגד הכשות נחשים ועקרבים ולמחלות של דרכי הנשימה והעיכול.
מחקר חדש של חוקרים ישראלים גילה שלצמח יש השפעה בהפחתת חרדה ודיכאון באופן שעדיין לא מוכר למדע. הד קדום לכך ניתן למצוא בתלמוד הבבלי, שם נאמר: "היוצא ליהרג, משקין אותו קורט של לבונה בכוס של יין כדי שתיטרף דעתו" כלומר, שישתכר ויחד עם האפקט המרגיע של הלבונה לא ירגיש במיתתו כל כך.
שרף הלבונה משמש גם בתור תבלין ובתור סם מרפא הנקרא בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני" ביחד עם שרף עץ האלה בגלל הדמיון הרב בין שניהם, שהם יחד יכולים לשמש בתור קטורת בצורתם הקשה.
כמו כן השימוש בלבונה נפוץ אצל רקדנים (רקדני בלט בעיקר), והוא משמש כחומר נגד החלקה.
במחקר קליני מבוקר שנערך באוניברסיטאות ג'ונס הופקינס והעברית בירושלים הוכח כי הרחת קטורת המופקת משרף הלבונה יעילה להפחתת דיכאון.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו לגדל בחוות האפרסמון אשר בצפון ים המלח עצי לבונת הקטורת שמהם מפיקים שרף. בשנת 2018 הביאו החקלאים לחווה כוורת דבורים, שהונחה בין העצים הפורחים וכך הפיקו דבש.
השימוש בלבונה > ביהדות

בפולחן הדתי :
קטורת הסמים - הלבונה הייתה אחד ממיני הבושם ששימשו להכנת הקטורת:
וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה קַח-לְךָ סַמִּים, נָטָף וּשְׁחֵלֶת וְחֶלְבְּנָה, סַמִּים, וּלְבֹנָה זַכָּה: בַּד בְּבַד, יִהְיֶה. לה וְעָשִׂיתָ אֹתָהּ קְטֹרֶת, רֹקַח מַעֲשֵׂה רוֹקֵחַ, מְמֻלָּח, טָהוֹר קֹדֶשׁ
.
קרבן מנחה – לבונה מתווספת על קרבן מנחה:
וְנֶפֶשׁ, כִּי-תַקְרִיב קָרְבַּן מִנְחָה לַה'--סֹלֶת, יִהְיֶה קָרְבָּנוֹ; וְיָצַק עָלֶיהָ שֶׁמֶן, וְנָתַן עָלֶיהָ לְבֹנָה... וְאִם-תַּקְרִיב מִנְחַת בִּכּוּרִים, לַה'--אָבִיב קָלוּי בָּאֵשׁ, גֶּרֶשׂ כַּרְמֶל, תַּקְרִיב, אֵת מִנְחַת בִּכּוּרֶיךָ. וְנָתַתָּ עָלֶיהָ שֶׁמֶן, וְשַׂמְתָּ עָלֶיהָ לְבֹנָה; מִנְחָה, הִוא
. על מנחת סוטה ובמנחה הבאה כקרבן עולה ויורד לא נותנים לבונה, משום שהן באות על חטא. הלבונה אינה נקמצת עם המנחה, אך מוקטרת עם הקומץ על גבי המזבח.
לחם הפנים - על שולחן לחם הפנים, בין שתי מערכות הלחם, היו נותנים שני בזיכי (מעין כפות) לבונה:
וְנָתַתָּ עַל-הַמַּעֲרֶכֶת, לְבֹנָה זַכָּה, וְהָיְתָה לַלֶּחֶם לְאַזְכָּרָה, אִשֶּׁה לַה'
. בשבתות, כשהסירו את לחם הפנים ונתנו לחם חדש היו מקטירים את הלבונה ונותנים לבונה חדשה.
את הלבונה הפקידו יחד עם שאר אוצרות המקדש בלשכה מיוחדת, והיא הופקדה בידי ממונים מיוחדים.
במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערד נתגלה מקדש יהודאי מימי בית ראשון ובו שני מזבחות, בשמאלי הונחה לבונה שנשרפה באמצעות שומן מן החי, ואילו על המזבח השני הונח שרף קנביס שגללי בעלי חיים שימשו כדלק הבערה שלו.
השרף הטהור והאיכותי נקרא 'לבונה זכה'. הלבונה נכללת בין מיני הבשמים היוקרתיים של העולם העתיק. היא יובאה עם הזהב בדרכי המסחר משבא.
הלבונה מזוהה בוודאות הודות למסורת זיהוי רציפה ופעילה עד ימינו בשל שימוש ממושך בה בחברות מסורתיות רבות. גם שמות הלבונה מצביעים מבחינה אטימולוגית על הצבע הלבן- חלבי של שרף העץ טרם קרישתו (בארמית ובסורית הוא נקרא 'לבונתא', בערבית 'לבאן'). למעשה, כל הפרשנים החשובים זיהו עם הסוג .Boswellia sp את הלבונה.
השימוש בלבונה > בנצרות

הלבונה מוזכרת בברית החדשה בין המתנות שחילקו שלושת האמגושים (חכמי המזרח) לישו "וַיָּבֹאוּ הַבַּיְתָה וַיִּרְאוּ אֶת־הַיֶּלֶד עִם־מִרְיָם אִמּוֹ וַיִּפְּלוּ וַיִּשְׁתַּחֲווּ־לוֹ וַיִּפְתְּחוּ אֶת־אֹצְרֹתֵיהֶם וַיַּקְרִיבוּ לוֹ מִנְחָה זָהָב וּלְבוֹנָה וָמֹר". בתחילה התייחסה הכנסייה הקתולית להקטרת הלבונה כאל סממן פגאני ואסרה על הקטורת בייחוד משום שהנוצרים הנרדפים נדרשו להקטיר קטורת לפני דמות הקיסר כדי להוכיח את נאמנותם. אבל כשאירופה הפכה בהדרגה לנוצרית החלו גם אצל הקתולים להשתמש בקטורת ומשערים כי הכנסייה החלה להשתמש בלבונה כחלק מהפולחן הדתי החל מהמאה ה-4 לספירה.
ראו גם

שרף
מור
ענבר
נבטים
מסטיקא
גומי ערבי
הערות שוליים

1 2  מגילת שיר השירים, פרק ד', פסוק י"ד
↑  "עַד שֶׁיָּפוּחַ הַיּוֹם, וְנָסוּ הַצְּלָלִים--אֵלֶךְ לִי אֶל-הַר הַמּוֹר, וְאֶל-גִּבְעַת הַלְּבוֹנָה" (מגילת שיר השירים, פרק ד', פסוק ו')
↑  המכונה במקרא שְבָא – "לָמָּה-זֶּה לִי לְבוֹנָה מִשְּׁבָא תָבוֹא"ספר ירמיהו, פרק ו', פסוק כ'
↑  אורנית עצר, מחקר חדש: צמח הלבונה נוגד דיכאון וחרדה, באתר ערוץ 7, 10 ביוני 2008
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ג, עמוד ב'
↑  Frankincense Proven To Be Psychoactive Antidepressant
↑    אלישע בן קימון, מחיר הדבש הייחודי של ים המלח: אלף דולר לק"ג, באתר "ידיעות אחרונות", 6 בספטמבר 2018
↑  קרבן עולה ויורד: ספר ויקרא, פרק ה', פסוק י"א. מנחת סוטה: ספר במדבר, פרק ה', פסוק ט"ו.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף י"ד, עמוד ב' ומשנה תורה לרמב"ם, הלכות מעשה הקרבנות, פרק י"ג, הלכה י"ב
↑  ספר נחמיה, פרק י"ג, פסוקים ה'–ט'
↑  ספר דברי הימים א', פרק ט', פסוק כ"ט
↑  אסף קמר, מסע בעקבות הגילוי המסעיר: קנאביס במקדש יהודאי מלפני 2,700 שנה, באתר ynet, 4 ביוני 2022
↑  ספר ישעיה, פרק ס', פסוק ו' וספר ירמיהו, פרק ו', פסוק כ'
↑  זהר עמר, צמחי המקרא, ירושלים, תשע"ב, עמ' 99–100
↑  הבשורה על-פי מתי פרק ב' י"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4189438-8
מונטיאק

| מונטיאק |
| --- | --- |
 מונטיאק מצוי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילים
שבט:: מונטיאקים
סוג:: מונטיאק
שם מדעי
 Muntiacus ‏רפינסק, 1815
תחום תפוצה


מונטיאק (שם מדעי: Muntiacus; ידוע גם בתור אייל נובח או אייל V), הוא סוג של אייל קטן בשבט מונטיאקים שבתת-משפחת איילי העולם הישן, אשר כולל למעלה מתריסר מינים החיים כולם בדרום-מזרח אסיה. השם המדעי הוענק לראשונה לסוג בשנת 1815 על ידי קונסטנטין סמואל ראפינסקיו, אם כי מין אחד היה מוכר לאירופאים כבר מהמאה ה-17. מקורו של השם הוא בכינוי המקומי בשפת הסונדה ממערב ג'אווה עבור האיילים הללו. מיני המונטיאקים חולקים ביניהם מאפיינים גופנים ואקולוגים דומים, והם נחשבים לבעלי חיים מסתורים למדי: על רבים מהם אין מידע רב אף שהם התגלו במאה ה-18, ומינים רבים התגלו רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
אנטומיה

המונטיאקים הם איילים בגודל קטן-בינוני: המין הגדול ביותר בסוג, מגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג, בעוד שהמין הקטן ביותר מגיע לגובה של קצת יותר מ-40 ס"מ ולמשקל של 12 ק"ג בממוצע. מבנה הגוף של המונטיאקים עגלגל, צר ורזה, עם גב מקושת, צוואר קצר, וראש משולש. הרגליים קצרות ומוצקות, ופלג הגוף האחורי נמוך במעט מהקדמי. מאפיינים אלו מקלים על המונטיאק לחדור לתוך סבך הצמחייה. לזכרי המונטיאק יש קרניים קטנות מאוד לעומת רוב האיילים, ולרוב המינים אין כלל סיעופים. מאידך, למונטיאקים יש מאפיין ייחודי: על המצח, צומחות זוג עצמות עבות וארוכות מאוד המכונות "גבעולים", והן מחופות בפרווה צפופה; בקצה העצם, צומחת הקרן הקטנה של האייל, כך שקרניו נראות לכאורה ארוכות בעוד שבפועל אין זה כך. לכל המינים בסוג יש בחזית הפנים זוג חריצים שחורים בולטים בצורת V, אשר הובילו לאחר מהכינויים של הסוג. צבע הפרווה הנפוץ אצל מיני המונטיאק הוא כתום-צהוב עד אדמוני. אין להם סימוני פרווה יוצאי דופן, להוציא את זוג הרצועות השחורות שעל גבעולי הקרן. הפנים בצבע דהוי. מאפיין ייחודי למונטיאק אשר מצוי אצל איילים בודדים מלבדו הוא נוכחות של ניבים ארוכים הן לזכרים והן לנקבות. אצל עופרים של חלק מהמינים, הפרווה זהה לזו של הבוגרים ואינה מנומרת כפי שמתרחש אצל רוב האיילים.
מונטיאק הציצית המהווה סוג בפני עצמו, נבדל ממיני המונטיאק בדברים הבאים: צבע הפרווה שלו חדגוני וכהה, יש לו ציצת שיער ייחודית בדומה לצביון ואין לו V על המצח או גבעולים בולטים. הניבים של הזכר ארוכים מאוד יחסית למיני המונטיאק והוא גדול באופן כללי ממיני המונטיאק.
ביולוגיה

המונטיאקים עשויים להיות פעילים במשך כל שעות היממה, אך בדרך כלל, שיא הפעילות נעשית ביום או בדמדומים. איילים אלו מעדיפים בתי גידול גשומים במיוחד המתאפיינים בצמחייה סבוכה וצפופה אשר מקשה על הטורפים לתופסם. חלקם נפוצים באזורים נמוכים, וחלקם באזורים הרריים. המונטיאק הוא בעל חיים יחידאי הנוטה לחיות בגפו מלבד עונת הרבייה. בנוסף, הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו בקביעות. מערכת הרבייה לרוב פוליגמית. העופר שוהה בשבועות הראשונים לחייו בסבך הצמחייה. תזונתם של מרבית המונטיאקים מורכבת מפירות, עלים ושיחים במידה זו או אחרת, כשאחדים מהם ניזונים באופן קבוע מחולייתנים קטנים, פגרים, וביצים. על רבים מהמונטיאקים - במיוחד אלו שהתגלו בשנים האחרונות - אין שום מידע ספציפי לגבי ההתנהגות והפעילות, ומניחים שהם דומים לשאר המינים המוכרים יותר. כל המינים בסוג מפיקים קולות נביחה המשמשים כסימן אזהרה לבעלי החיים בסביבה.
אויביו של המונטיאק רבים למדי בשל גודלו הקטן; הבולטים שבהם הם הדול מצוי, הנמר ואולי גם הזבד. המונטיאקים מוגבלים לדרום-מזרח אסיה: מין אחד נפוץ בעיקר בהודו, מין אחד בסין העממית, שני מינים אנדמיים לאיים אינדונזים, והיתר, נפוצים כולם במדינות הודו-סין (במיוחד בווייטנאם, לאוס ומיאנמר). המונטיאקים הם בין מיני הפרסתנים הניצודים בכבידות ברחבי אסיה על ידי התושבים המקומיים. הם מהווים גורם חשוב בשוקי הבשר בהודו-סין, וניצודים גם עבור הקרניים או העור כמזכרות או עבור הרפואה הסינית. מספר מיני מונטיאק נפוצים במספרים גדולים עד שהציד כלל לא משפיע עליהם. מין נדיר אחד עשוי להיכחד בעתיד הקרוב עקב הציד, בעוד שאת המצב של מרבית המינים טרם ניתן להעריך.
מינים

מין: מונטיאק אנאמייט (Muntiacus truongsonensis)
מין: מונטיאק גונגשאן (Muntiacus gongshanensis)
מין: מונטיאק העלה (Muntiacus putaoensis)
מין: מונטיאק מצוי (Muntiacus muntjak) - מחולק על פי טקסונומיות חדשניות לשני מינים.
מין: מונטיאק סומטרי (Muntiacus montanus)
מין: מונטיאק סיני (Muntiacus reevesi)
מין: מונטיאק ענק (Muntiacus vuquangensis)
מין: מונטיאק פוהאט (Muntiacus puhoatensis)
מין: מונטיאק פי (Muntiacus feae)
מין: מונטיאק צהוב (Muntiacus atherodes)
מין: מונטיאק רוזוולט (Muntiacus rooseveltorum)
מין: מונטיאק שחור (Muntiacus crinifrons)
גולגולת אופיינית למונטיאק: גבעולים ארוכים על המצח, קרניים קטנות, וניבים ארוכים.
מונטיאק מצוי, בבית גידול האופייני למינים בסוג.
זוג מונטיאקים סינים. תמונה זאת מדגימה את המאפיינים הגופניים המשותפים למינים בסוג: פרווה כתומה-חומה, קרניים קטנות הנמצאות אצל הזכר בלבד, גבעולים, V שחור על המצח וגוף קטן ועגלגל.
מאוריציו גוצ'י

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1948 פירנצה, איטליה 
 נרצח:  27 במרץ 1995 (בגיל 46) מילאנו, איטליה 
 מדינה:  איטליה איטליה
 מקום קבורה:  סנט מוריץ 
 בן או בת זוג:  פטריציה רג'יאני (?–1995)   Paola Franchi (1990–1995) 
 
מאוריציו גוצ'י (באיטלקית: Maurizio Gucci; ‏26 בספטמבר 1948 – 27 במרץ 1995) היה איש עסקים איטלקי, בעלים של בית האופנה גוצ'י. בשנת 1995 נרצח בידי מתנקש שנשכר על ידי גרושתו.
ביוגרפיה

מאוריציו גוצ'י נולד בפירנצה. הוא בנם היחיד של השחקן רודולפו גוצ'י, והשחקנית סנדרה ראבל. הוא נכדו של גוצ'יו גוצ'י, מייסד בית האופנה גוצ'י. בשנת 1972 עבר מאוריציו לניו יורק כדי לעבוד עם דודו אלדו גוצ'י.
בשנת 1982 חזר מאוריציו למילאנו. הוא ניהל עם דודו אלדו מאבק על השליטה בחברת גוצ'י.
בשנת 1986, מאוריציו נמלט לשווייץ, לאחר שעמד להעצר בחשד לזיוף חתימת אביו שמת קודם לכן, כדי להימנע מתשלומי מס.
בשנת 1988 מכר גוצ'י 47.8 אחוזים ממניות החברה לקרן השקעות מבחריין, אשר רכשה גם את חברת טיפאני בשנת 1994. בהמשך מכר לקרן ההשקעות את יתרת אחזוקתיו בחברה תמורה 170 מיליון דולר.
גוצ'י נישא בשנת 1972 לפטריציה רג'יאני וממנה היה אב לשתי בנות. בשנת 1985 אמר לאשתו שהוא יוצא לנסיעת עסקים, ותוך כדי הודיע לה לאחר מכן על כוונתו לפרק את הנישואין. שש שנים לאחר מכן התגרשו השניים באופן רשמי.
רצח גוצ'י

ב-27 במרץ 1995 נרצח גוצ'י על ידי רוצח שכיר שנשכר על ידי גרושתו פטריציה רג'יאני, בכניסה למשרדו בעת שהגיע למשרדו. רג'יאני נידונה ל-29 שנות מאסר, ושוחררה לאחר 18 שנים.
בתרבות

בשנת 2021 יצא הסרט ההוליוודי "בית גוצ'י" העוסק במאוריציו גוצ'י ובוים על ידי רידלי סקוט. גוצ'י גולם על ידי אדם דרייבר, ורג'יאני גולמה על ידי ליידי גאגא.
הערות שוליים

↑  לואיזה זרגאני, The House of Gucci: A Complete History and Timeline, באתר wwd‏, 6 במאי 2021
↑  פטרקיק ראיין,'House of Gucci' fact check: Was Salma Hayek's character a witch? Did Maurizio flee to Switzerland?, באתר Usa Today‏, 26 בנובמבר 2021
↑  ynet, גרושתו של גוצ'י הזמינה את חיסולו - ותקבל חלקים מהונו, באתר ynet, 11 בפברואר 2017
↑  לרצוח את גוצ'י: סיפור חייה הבלתי נתפס של פטריציה רג'יאני, באתר ‏מאקו‏, 28 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289417305171  PLWABN: 9810662231905606  GND: 120339471  ISNI: 0000 0000 7863 1663  LCCN: n98025109  VIAF: 63319168   WorldCat (עם VIAF): 63319168
מלי ברונשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 70 בערך)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1973–1975 (כשנתיים)
 עיסוק:  שירה
 סוגה:  פופ, רוק, זמר עברי, מוזיקה אתנית, מוזיקה ישראלית
 שפה מועדפת:  עברית 
 
מלי ברונשטיין (פקר) (נולדה ב-1954) היא זמרת ישראלית, שהתפרסמה כסולנית צוות הווי תותחנים בשיר "בלילות הקיץ החמים".
קריירה

ברונשטיין התגלתה ב-1973 כששרה כסולנית צוות הווי תותחנים את השיר "בלילות הקיץ החמים" (מילים דן מינסטר, לחן מתי כספי). השיר היה במקור בלחן מעט שונה בסגנון בלוז/ג'אז, אך ביצועה של ברונשטיין בלחן קצבי יותר הוא זה שהפך ללהיט, והושמע רבות בתוכניות רדיו שונות (למשל ב"ציפורי לילה"). ברונשטיין סיפרה אז בראיון איתה שהיא ביקשה מכספי שילחין לה את השיר מחדש.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה ברונשטיין בשיתוף פעולה עם המוזיקאי מישה סגל, שאיתו כתבה את השיר "אתה המלך" (שנכלל רק בדיסק האוסף של שנות ה-70 "ומתוק הקול באוזניים"), שנהפך ללהיט. שיר נוסף שלה, "פרפרים ברוח", הופיע רק על גבי תקליטון לא מסחרי. באותה שנה גם השתתפה במופע "שישו את ירושלים", שכלל שירים חדשים על ירושלים. אחד השירים שהצליחו היה בביצוע ברונשטיין, "תפילה לירושלים", שכתב והלחין שייקה פייקוב.
כעבור שנה השתתפה בתוכנית "שרתי לך ארצי" ושרה את השירים "לא ביום ולא בלילה" של חיים נחמן ביאליק ובדואט עם רותי בן אברהם את "בשדמות בית לחם" של אבא קונסטנטין שפירא (הוא הופיע בדיסק משירי חנינא קרצ'בסקי). במוצאי יום העצמאות של אותה השנה השתתפה במופע "אנחנו שרים לך", שהחליף את פסטיבל הזמר והפזמון המסורתי, ושרה בו דואט נוסף עם בן אברהם, את השיר "כפרי" (הופיע בדיסק משירי דניאל סמבורסקי). היא גם השתתפה במחרוזת משירי תנועות הנוער.
בשנת 1975 פרשה באופן לא רשמי מעולם המוזיקה ועברה לעסוק באופנה.
בשנת 1982 התמודד צביקה פיק בקדם אירוויזיון של אותה שנה עם השיר "רומנטיקה", אותו ליוותה רביעייה שכללה את ברונשטיין, עירית בולקא, צבי בומס ואהר'לה סייקס.
מלבד שיתוף פעולה עם מישה סגל, היא חידשה גם שירים ישנים כגון "לילה בחוף אכזיב", "בלילה על הדשא", "בשדות בית לחם", וכן היא הראשונה שהקליטה את השיר "האומנם" (מילים לאה גולדברג) בלחן של נעמי שמר ועיבודו של שמעון כהן.. כמו כן שרה יחד עם עוזי מאירי ומקהלה את "שיר שמח" ("אם גם ראשנו שח").
חיים אישיים

ברונשטיין התגוררה בניו יורק תקופה ארוכה. היא הייתה בת זוגו של טייס הקרב רן פקר (בתקופה שהיא עסקה באופנה), ולאחר מכן בת זוגו של רפי מהודר, ממציא טפטפות נטפים. כיום היא עוסקת במשפטים.
הערות שוליים

1 2  להקות צבאיות / צוות הווי תותחנים, באתר של מתי כספי, נבדק ב-29 בספטמבר 2020
↑  נתוני יצירה מוזיקלית, האמנם, חיפוש באתר אקו"ם
↑  מלי ברונשטיין ועוזי מאירי שיר שמח
↑  רון גרנות, דיבידנדים: האריסונים תורמים מיליונים, באתר כלכליסט, 14 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: de380cfc-7184-4d1b-aa6a-4cdb421e4665
מונטיאק אנאמייט

מונטיאק אנאמייט (שם מדעי: Muntiacus truongsonensis; ידוע גם כמונטיאק טרונג-סון או כמונטיאק ננסי), הוא מין של מונטיאק קטן ונדיר החי בדרום-מזרח אסיה. הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1997 לצד מספר בעלי חיים נוספים על ידי משלחת משותפת של ההקרן העולמית לשימור חיות הבר והממשלה הווייטנאמית. שמו המדעי truongsonensis מרמז על המקום שבו התגלה - רכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס הנקרא גם "הרי טרונג-סון", וזהו גם המקור לשמו הרשמי. בעת גילויו, שרר בלבול נרחב בינו לבין מין אחר מונטיאק רוזוולט הנפוץ אף הוא באזור. בין השניים יש הבדלים חיצוניים ומורפולוגים אשר מזכים אותם במעמד טקסונומי נפרד.
אנטומיה

מונטיאק אנאמייט הוא אחד המינים הקטנים בסוג מונטיאק; הגודל המדויק שלו אינו ידוע, אך ציידים מקומיים טענו שמשקלו עומד על כ-15 קילו. יש לו מבנה גוף קומפקטי ועגלגל, צוואר קצר וראש משולש. רגליים קצרות ומוצקות, אוזניים עגלגלות וקירחות ופרסות חדות. הפרווה שלו בצבע חום בהיר עד כתמתם בהיר, והיא נוטה להיות כהה בפלג הגוף האחורי ובהירה יותר בקדמי; הצבע באופן כללי נוטה להיות חיוור יותר ממונטיאקים אחרים. הרגליים שלו בצבע חום שוקולד עד שחור מפוחם, בעוד שפנים הרגליים בצבע לבן. הגחון, המפשעה, והחזה בצבע לבן, ואחד מסימני ההיכר שלו הוא הגרון הלבנבן-אפרפר שלו. על העורף יש לעיתים כתם שחרחר דהוי. הזנב שלו שטוח ורחב, כאשר הצד העליון כתמתם והצד התחתון לבנבן. למונטיאק אנאמייט יש כתמים לבנים על הברכיים, וטבעות לבנות סביב הפרסות השחורות. בצבעי הפנים בולט היטב ההבדל בין מונטיאק אנאמייט למונטיאקים אחרים: הלחיים וסביב העיניים בצבע כתמתם אפרסק דהוי מאוד, בעוד ששאר חלקי הראש בצבע לבנבן-אפרפר. החרטום וצדדיו בצבע פחם דהוי מאוד, האף שחור-כחלחל והשפתיים לבנות. בדומה לשאר המינים בסוג, למונטיאק אנאמייט יש זוג חריצים שחורים בולטים הנמשכים מהחלק העליון של החרטום עד לקודקוד המצח.
לזכרים יש זוג עצמות ענקיות במצח הנקראות "גבעולים", והן מחופות בפרווה עבה. בקצה העצם צומחת הקרן האמיתית שנראית כקוץ פשוט, והיא מוסתרת לגמרי בפרווה העבה המחפה את ה"גבעולים". צבעם של הגבעולים נבדל בקלות ממינים אחרים: בעוד שאצל מונטיאק מצוי או מונטיאק סיני הגבעולים בצבע אדום-ערמוני, אצל מונטיאק אנאמייט הגבעולים בהירים מאוד, כאשר החלק האחורי והצדדי שלהם לבנבן, ובחזית יש פס צהבהב-קרמי וכתם שחור עבה המתאחד עם החריצים השחורים שבקודקוד המצח. הנקבות חסרות קרניים, אולם מאידך, מונטיאק אנאמייט הוא מין המונטיאק היחיד שהזכרים והנקבות שבו מתאפיינים בניבים באורך זהה. הניבים הללו ארוכים יחסית ובולטים במקצת מהשפה. אין בנמצא תיאור של עופרי מונטיאק אנאמייט, ולא ברור האם הם נולדים מנומרים בדומה לאיילים רבים.
תפוצה וביולוגיה

גבולות התפוצה הברורים של מונטיאק אנאמייט אינם ידועים, בין השאר בשל הבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט. מונטיאק זה נפוץ בבירור ברמה של הודו-סין לאורך הגבול של וייטנאם ולאוס - בעיקר ברכס אנאמייט. כמו כן ידוע גם שהוא נפוץ ברכס בן הואנג ליין במחוז לאו-קיי בווייטנאם וכן בדרום לאוס. הדיווחים על כך שהוא נפוץ במיאנמר או בתאילנד נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט או מונטיאק פי, והדיווחים על נוכחות שלו בסין העממית נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק שחור או מונטיאק גונגשאן.
בלאוס, מונטיאק אנאמייט נמצא באזורים הרריים וגבוהים למדי (לפחות 1,000 מטר מעל פני הים), בעוד שבווייטנאם, הוא מצוי גם בגבעות נמוכות יותר, במיוחד על המדרון המזרחי של רכס אנאמייט וכנראה גם באזור הצפון מזרחי (ממזרח לנהר האדום). הוא מאכלס יערות טרופיים, יערות עננים, יערות ירוקי-עד וכדומה, אשר התנועה בהם קשה ביותר בשל מחסומי שיחים וצמחים מטפסים שונים; באזורים אלה יש לרוב חופת יער סגורה המחשיכה את קרקע היער ומסייעת למונטיאק להיות מוסווה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 4,000-1,000 מילימטר לשנה.
הביולוגיה שלו עשויה להיות זהה ברובה למיני המונטיאקים האחרים, אשר בדרך כלל הם בודדים וטריטורילאיים. הוא ניזון מן הסתם מעלים, שיחים, פירות, זרעים ועשבים, ואולי גם מנבילות. הזכרים נאבקים ביניהם באמצעות נעילת קרניים, ובנוסף, משתמשים בניבים כדי לשרוט זה את זה בצוואר ובפנים. הם משמיעים קולות דמויי נביחות אשר משמשים כסימן אזהרה. טורפיהם של מונטיאקי אנאמייט כוללים כנראה את נמר הודו-סין, טיגריס הודו-סיני, דול מצוי, תנין, ועוד. מערכת הרבייה שלהם פוליגמית. ההריון נמשך בין 180 ל-210 ימים לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בסבך בתקופה הראשונה לחייו. האם מטפלת בעופר עד גיל 17 שבועות. תוחלת החיים קצרה בטבע, ועשויה להיות ארוכה בשבי.