stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי
ממצאים עבריים

הארכאולוג "פאני ארמיני לטיציה מארינונה" (Marinone) אשר בדק את העתיקות המצויות במוזיאון הגיע למסקנה כי הם עבריות וניתן לתארך אותן למאה ה-5 והמאה ה-6 - התקופה שבה הביזנטים והונדלים שלטו באי ומוצאם מהקהילה היהודית ב"טאורוס" (Tharros).
הפרטים הידועים על קערות השמן הם:
קערת שמן מחימר בצבע כתום עשויה מגרגירים עדינים, בגודל של 9X6.2X 2.2 ס"מ. פנים הקערה דמוית ביצה. בשפתה שתי מגרעות לפתיליות. הבסיס שלה הוא משלוש זרועות על בסיס, אשר לדעת החוקר, ניתן לראות בהן בסיס למנורה ( ממצא מספר 82095).
קערת שמן דומה, גודלה 7.8X5.1X2.4 ס"מ, שתי מגרעות ובסיס בצורת מנורה. (מספר הממצא 82096).
השלישית עשויה מצבע ורד. גודלה 8.4X5.7X2.8 ס"מ. הבסיס הוא מלבני והזרועות הן של מנורה. (ממצא מספר 34327).
עוד קערות נמצאו ופורסם אודותם בשנת 1991: האחת, עם בסיס לשבע זרועות המנורה, השני, עם יצור עדין יותר של שפת הקערה, השלישי, קערה עגולה יותר כאשר הבסיס הוא בצורת פעמון והאחרונה, עם בסיס לשבעת קני המנורה.
פסל מהתרבות הנוראגית
פסל מברונזה
לקריאה נוספת

D. Manconi, G. Pianu. Sardegna. Guide Archeologiche Laterza. Roma-Bari, 1981.
A. Tamarelli. Guida al Museo Nazionale di Cagliari. Cagliari, 1914.
FaceTime

| --- | --- |

 מפתח:  אפל 
 מערכת הפעלה:  iOS, watchOS, iPadOS, macOS 
 סוג רישיון:  קנייני
 קטגוריה:  שיחות וידאו
 FaceTime
 
FaceTime היא תוכנת שיחות וידאו שפותחה על ידי אפל עבור מכשירי ה-iOS ומחשבי המקינטוש מתוצרתה.
FaceTime תומכת בכל מכשיר iOS עם מצלמה קדמית (כלומר, בכל מכשירי אייפון, אייפד ואייפוד-טאץ' שיצאו לשוק החל מהאייפון 4) ובכל מחשב מקינטוש המצויד במצלמת FaceTime (מערכות הפעלה Mac OS X 10.6.6 ומעלה).
תוכנת FaceTime הוכרזה בכנס ה-WWDC שהתקיים ב-7 ביוני 2010 על ידי מנכ"ל אפל דאז סטיב ג'ובס בנאומו המרכזי במקביל להשקת האייפון 4. באירוע המוזיקה של אפל שהתקיים ב-8 בספטמבר 2010 הושק אייפוד טאץ' 4G עם זוג מצלמות - קדמית ואחורית והוכרזה תמיכתו בתוכנת שיחות הווידאו בנוסף למכשירי האייפון 4. FaceTime עבור Mac OS X הוכרז ב-20 באוקטובר 2010 באירוע מדיה שהתקיים בקמפוס של אפל. במרץ 2011 הושק האייפד 2, גם הוא עם מצלמה קדמית ואחורית, והתווסף לרשימת מכשירי iOS שתומכים בתוכנה.
השם "FaceTime" נרכש על ידי אפל מ-FaceTime Communications, אשר שינו את שמם ל-Actiance Inc.
שימוש

תוכנת FaceTime עובדת על כל מכשיר אייפון 4 ומעלה, אייפוד-טאץ' דור רביעי ומעלה, אייפד 2 ומעלה ומחשב עם מערכת ההפעלה Mac OS X 10.6.6 ומעלה. התוכנה אינה זמינה במכשירים שאינם של חברת אפל, (למעט קישורים שיכולים להישלח על ידי משתמשים במכשירי אפל שיכולים להיפתח על ידי מערכות הפעלה אחרות דרך אתר שמאפשר להצטרף לשיחה) ואינה זמינה באמצעות שירותי וידאו אחרים. התוכנה מאפשרת שיחות באיכות תמונה HD באופן אוטומטי, כאשר לשני המכשירים מצלמה תומכת.
התוכנה אינה תומכת בשיחות ועידה והיא נועדה לשימוש אחד על אחד בין שני משתמשים. אם במהלך השיחה, מחייג משתמש נוסף, ניתן לקבל את השיחה אך שיחת הווידאו עם המשתמש הראשון תופסק.
לפני גרסה iOS 6 תוכנת FaceTime פעלה רק כאשר המכשיר היה מחובר לרשת אלחוטית. החל מ-iOS 6 ואילך, השימוש ב-FaceTime אפשרי מכל מכשיר המחובר לרשת אלחוטית או לרשת 3G/4G בתנאי שספק הסלולר מאפשר זאת.
במהלך דקה של שיחת וידאו אחת, מעוברים כ-3 מגהבייט של מידע. כאשר משתמשים ב-FaceTime אין ניצול של דקות שיחה.
ניתן לחייג ממכשיר תומך לכל מכשיר תומך אחר, תוך שימוש במספר הטלפון או בכתובת דואר אלקטרוני. אם יש למספר מכשירים את אותה כתובת דואר, כולם יצלצלו בו-זמנית.
פרוטוקול

פרוטוקול FaceTime מבוסס על תקנים פתוחים רבים הקיימים בשוק, אך הוא אינו יכול להתממשק עם מערכות שיחות וידאו אחרות.
התקנים בהם נעשה שימוש:
H.264 ו-AAC-ELD - מקודדי וידאו ואודיו.
SIP - פרוטוקול איתות ל-VoIP אשר נקבע על ידי ה-IETF.
STUN, TURN ו-ICE (אנ') - טכנולוגיות של ה-IETF, המאפשרות מעבר מידע דרך חומות אש ו-NAT.
RTP ו-SRTP - תקנים של ה-IETF, המאפשרים הזרמת מדיה מוצפנת בזמן אמת, לטובת שירותי VoIP.
הגבלת השירות

החל מאוקטובר 2010, תוכנת FaceTime אינה זמינה במכשירי אפל המשווקים במדינות: איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית ופקיסטן, החסימה היא ברמת החומרה של המכשיר.
בישראל נמכרו מכשירי אייפון באמצעות משווקים עצמאיים, אשר יובאו ככל הנראה ממדינות ערב והיו חסומים לתוכנה.
אבטחה

קרן החזית האלקטרונית, העניקה בנובמבר 2014 ניקוד של 5 מתוך 7 לתוכנת FaceTime. הסיבה להורדת הניקוד היא שהמשתמשים אינם יכולים לאמת את זהות אנשי הקשר המתקשרים, וכן מכיוון שקוד התוכנה אינו פתוח לסקירה עצמאית.
הערות שוליים

↑  עומר כביר, האייפון 5 שלך לא מקולקל, הוא סעודי, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2013
↑  "Secure Messaging Scorecard. Which apps and tools actually keep your messages safe?"
קו 7 של הרכבת התחתית של ניו יורק

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  ניו יורק (מדינה) ארצות הברית
 עיר:  ניו יורק סיטי
 שם המערכת:  הרכבת התחתית של ניו יורק
 מפעיל:  רשות התחבורה העירונית בניו יורק 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1915 
 מידע על הקו
 צבע על המפה:  סגול
 מספר התחנות:  22
 תרשים הקו
 
 
קו 7, או בשמו המלא קו מאסף/מהיר פלאשינג (באנגלית: 7 Flushing Local and <7> Flushing Express) הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע סגול והוא עוצר ב־22 תחנות בסך הכל. הקו מתחלק לשתיים, קו 7 וקו <7> (בצורת יהלום). החלוקה בשמות נובעת מכך שקו 7 הוא קו מאסף לכל אורכו וקו <7> הוא קו מהיר והוא עוצר ב-8 תחנות בלבד. הקו חוצה את מנהטן ממערב למזרח ומגיע עד לפלאשינג שבצפון קווינס.
מסלול הקו

בשונה משאר הקווים באגף A, שחוצים את ניו יורק מצפון לדרום, קו 7 חוצה את העיר ממזרח למערב. תחנת המוצא של הקו נמצאת בקצה המערבי של מנהטן ברחוב 34, הקו חוצה בקו ישר את מנהטן ומהווה בעצם קישור לכל הקווים שנוסעים לאורך האי, הקו נכנס לקווינס דרך מנהרה מתחת לנהר איסט ופונה צפונה אל תחנת הרכבת האנטרספוינט שמשמשת את תושבי הרובע. מייד לאחר תחנת הרכבת פונה מסלול הקו שוב מזרחה ונוסע במסלול נפרד ללא קווים נוספים עד לתחנת הרכבת התחתית רחוב מאיין שם תחנתו הסופית.
ראו גם

תחנת הרכבת התחתית כיכר טיימס/רחוב 42
הרכבת התחתית של ניו יורק
עקרון הפיצה
רכבת מהדגם הישן בשירות בקו 7
עבודות השיקום במנהרת הרכבת.
עג'מאן (עיר)

| --- | --- |
דגל עג'מאןדגל עג'מאן
צילום אוויר של העיר
צילום אוויר של העיר
 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 אמירות:  עג'מאן עג'מאן
 גובה:  14 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  490,035 (2017)
 קואורדינטות:  25°23′58″N 55°28′47″E﻿ / ﻿25.399444444444°N 55.479722222222°E﻿ / 25.399444444444; 55.479722222222 
 אזור זמן:  UTC +4
 http://www.ajman.ae
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איחוד האמירויות הערביות מוגדלת) אבו דאבי דובאי שארג'ה אל-עין ראס אל-ח'ימה פוג'יירה ק ט ר  ערב הסעודית עומאן עומאן המפרץ הפרסיעג'מאן(למפת איחוד האמירויות הערביות רגילה) אבו דאבי דובאי שארג'ה אל-עין ראס אל-ח'ימה פוג'יירה ק ט ר  ערב הסעודית עומאן ע. המפרץ הפרסיעג'מאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עג'מאן (בערבית: عجمان) היא עיר הבירה של האמירות עג'מאן, הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות. לעיר אוכלוסייה של כ-225,000 תושבים (נכון לשנת 2003). האזור העירוני נכנס אל תוך העיר שארג'ה לאורך החוף מדרום-מערב, וזו סמוכה לדובאי סיטי, ובכך יוצר רצף עירוני גדול.
היסטוריה

העיר נוסדה ב-1816, כאשר רשיד בן חמיד אל-נועיימי מהשושלת הנועיימית וחמישים מחסידיו כבשו את עג'מאן משבט אאל בו שאמס (אנ') בתום קרב קצר. בהמשך תמך בשלטון עג'מאן השייח' של שארג'ה וראס אל-ח'ימה, סולטאן בן קסר אל-קאסמי (אנ'). ב-1820 חתמו שליטי האמרויות על האמנה הימית הכללית (אנ'). כמו ערים רבות לאורך מה שהיה לחוף שביתת הנשק, הייתה האוכלוסייה נוודית, בהתאם לעונה. במהלך תקופת שליית הפנינים התגוררו במקום מעל אלף איש משבט המהמי, שעברו למקומות אחרים בתקופת גדילת התמרים. לדברי סקר בריטי מ-1822, בעוד אל-נועיימי ראה בעג'מאן שטח עצמאי, שלא בשליטת שארג'ה, לא כך ראו את הדברים שליטי שארג'ה, אף על פי שלא הייתה להם שליטה על המקום. הסקר מציין שמרבית התושבים הם ואהבים אדוקים.
ב-1831 בזזו בני שבט מאבו דאבי את עג'מאן ואת עצי התמרים שלה, וכנקמה פשטו כוחות עג'מאן על סוחאר ומסקט. אמירות שארג'ה התנערה מפעילויות מדינת החסות שלה, וכדי להעניק למותקפים פיצויים נשלח כוח צבאי ימי. ב-1835 נחתמה אמנה שסיימה מחלוקת ארוכת שנים בין אמירויות המפרץ הפרסי השונות. ב-1840 פלשו תושבי אל-הירה (אנ') לעג'מאן. אף על פי שנרתע בתחילה מלסייע לעג'מאן, שלח שליט שארג'ה סולטן בן סקר את בנו סקר בסיוע דובאי, והם הניסו את הפולשים ובזזו את מקום מושבם. ב-1843 נחתמה אמנה ימית נוספת בין השייח'ים של ערי החוף לבריטים, ב-1853 נחתם הסכם שלום "תמידי". אמנה נוספת ב-1892 כבלה את מדינות החוף לבריטניה הגדולה. סקר לורמייר באנציקלופדיה "Gazetteer of the Persian Gulf, Oman and Central Arabia" מראשית המאה ה-20 העיד שבעג'מאן 750 תושבים.
תחבורה

בעיר נבנה כיום נמל תעופה, הצפוי להיפתח בהמשך שנת 2020.
מודרניזם

מודרניזם במובן התרבותי וההיסטורי מוגדר, בדרך כלל, כסגנונות האמנותיים והספרותיים החדשים שהתפתחו בעשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר אמנים התמרדו כנגד הנורמות של סוף המאה ה־19 בתחומים אלה, בניסיון להציג את מה שהם חשבו כתמונה אמיתית יותר מבחינה רגשית של מה שאנשים באמת חושבים ומרגישים.
יש שמחלקים את המאה ה-20 לשתי תקופות, המודרנית והפוסטמודרנית, ואילו אחרים רואים את שתיהן כשני חלקים של תקופה ארוכה יותר. ערך זה יתמקד בסגנונות האמנותיים והספרותיים שהתפתחו בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20. ראו גם מודרניות, לפרספקטיבה חברתית ותרבותית עבור אותה תקופה, וכן ראו גם פוסטמודרניזם.
"בדיוק כמו שהקדמונים שאבו את השראתם האמנותית מעולם הטבע... כך אנו צריכים לשאוב את שלנו מהסביבה המתועשת שאנו יצרנו" (אנטוניו סנט'אליה, "מניפסט של אדריכלות עתידנית" (1914)).
התנועה המודרנית התפתחה בסוף המאה ה-19, והייתה מושרשת ברעיון שלפיו צורות "מסורתיות" של אמנות, ספרות, ארגון חברתי וחיי היום-יום נעשו מיושנות, ולפיכך יש צורך להיפטר מצורות אלה ולהמציא את התרבות מחדש. המודרניזם תמך ברעיון של בחינה מחדש של כל היבט של הקיום, ממסחר ועד פילוסופיה, כשהמטרה היא למצוא את הדברים המונעים התקדמות, ולהחליף אותם בדרכים חדשות, ולפיכך טובות יותר. תמציתה של התנועה המודרנית היא בטענה כי המציאויות החדשות של המאה ה-20 הן קבועות ואימננטיות, וכי על בני אדם לשנות את ראיית העולם שלהם על מנת להבין כי מה שחדש הוא גם טוב ויפה.
הדור השני של המודרניזם: 1930–1945

עד שנת 1930 המודרניזם כבר נעשה לחלק מהתרבות הפופולרית עם "עידן הג'אז" והעיור המתגבר של האוכלוסייה, הוא החל לאתגר באופן שיטתי את הרעיונות והאמנות הקודמת, ופנו אליו כמקור לרעיונות שאיתם אפשר יהיה להתמודד עם האתגרים החדשים. למודרניזם בתקופה זו כבר היה ייצוג באקדמיה, והוא פיתח תאוריה בעלת הכרה עצמית. המודרניזם של שנות השלושים התמקד יותר ויותר על המציאות של תרבות פופולרית המנותקת מזו הגבוהה, ובעלת קיום עצמאי, בעיקר של צריכה המונית. רעיונות מודרניים באמנות חדרו לפרסומות וללוגואים. הלוגו המפורסם של האנדרגראונד הלונדוני הוא דוגמה מוקדמת לצורך בסמלים חזותיים ברורים וקלים לזיהוי.
עוד השפעה משמעותית בתקופה זו היה המרקסיזם. לאחר המגמה הפרימיטיביסטית/אי-רציונלית של המודרניזם שלפני המלחמה, שעבור מודרניסטים רבים לא התקשר להעדפות פוליטיות כלשהן, והנאו-קלאסיזם של שנות ה-20, כפי שיוצג על ידי ת"ס אליוט ואיגור סטרווינסקי – שדחתה את פתרונות פופולריים לבעיות מודרניות – עלייתו של הפאשיזם, השפל הכלכלי הגדול, והמלחמה בפתח עזרו לעשות את הדור לרדקילי יותר. המהפכה הרוסית הייתה הקטליזטור שחיבר בין רדיקליזם פוליטי ואוטופייניזם, בעל ביטויים פוליטיים של ממש. ברטולט ברכט, אודן, והפילוסופים אנטוניו גראמשי וולטר בנימין הם אולי הדוגמאות הבולטות ביותר למרקסיזם מודרני. תנועה זו לעבר השמאל הרדיקלי לא הייתה אוניברסלית ואף לא הגדירה את התקופה. אין סיבה מיוחדת לראות את המודרניזם כ"שמאלני" דווקא, ולמעשה מודרניסטים רבים היו מה"ימין" (לדוגמה, וינדהם לואיס, ויליאם בטלר ייטס, ארנולד שנברג, ת. ס. אליוט, עזרא פאונד, ועוד רבים).
אחד מהשינויים הבולטים ביותר בתקופה זו היה החדירה של הייצור המודרני לחיים היום-יומיים – החשמל, הטלפון והמכונית, והצורך לעבוד איתם, לתקן אותם ולחיות איתם, שיצר את הצורך בחיים חברתיים ומנהגים שונים וחדשים. התנועה המפריעה והמפוררת, שרק מעט הכירו בשנות ה־80 של המאה ה־19, היו עתה לנחלת הרבים. מהירות התקשורת שהייתה שמורה לברוקרים בשוקי המניות קודם לכן, הפכה לחלק מחיי המשפחה. המודרניזם הוביל לחקירה של המיניות והקשרים הבסיסיים של המשפחה הגרעינית. המתחים הפרוידיאניים של המיניות הילדותית ושל גידול הילדים נעשו לקשים יותר, מכיוון שלאנשים היו פחות ילדים, ולכן קשר חזק יותר עם כל ילד: התאוריה נעשתה לפרקטית ואף לפופולרית.
מודרניזם מחוץ לעולם המערבי

אם כי המודרניזם הוא תנועה מערבית, הוא הושפע והשפיע כל חברות אחרות. דוגמה אחת היא קליטת הסגנון היפני, שטעמו תומך בכיוון המאוזן במבני מגורים, פונקציונליות, ושימוש בלוחות, כמו גם הצמצום והמינימליזם הסגנוני, והשימוש בקו במקום בקישוט על מנת ליצור סגנון. התרגומים של הספרות היפנית והסינית הראו לאמנים מערביים רבים כי קיימת מסורת ארוכה, רצופה ועקיבה שאינה מבוססת על הנורמות שהם רגילים אליה. אמנים כמו וינסנט ואן גוך קיבלו השראה ישירות מהאמנויות של יפן וסין, כמו הדפסי העץ. המגע הארוך של עזרא פאונד עם שירה סינית, החל מ־1913, הביאה לתרגום שלו של חלק מ"לי פו", ולפרסום הייקו באנגלית.
ספיגה זו של פילוסופיה וסגנון מזרחי לא הייתה שטחית בלבד, וכללה גם בחינה מחדש של רעיונות מערביים כמו הנצרות מנקודת המבט של מושגים וערכים מזרחיים. מלחינים כמו גוסטב מאהלר וקלוד דביסי, משוררים כמו ריינר מריה רילקה ואדריכלים כמו פרנק לויד רייט מצאו כולם היבטים של המסורות המזרחיות האמנותיות, שיתאימו לרעיונות שלהם.
באותו הזמן, סחר, מיכון ו"מודרניזציה", הכניסו את העולם הלא מערבי לסוג אחר של מהפכה. מעצמות מערביות כבשו או לחצו על תרבויות ומדינות שהיו קיימות למאות או אלפי שנים, והצורך במשאבים יצר מבני סחר וכוח חדשים. מדינות רבות הוכרחו להתמערב ולהפוך את הכלכלות והצבאות שלהם למודרניות יותר. דבר זה הביא עמו מודרניזם מסוג אחר, שהיה מבוסס על האימוץ של צורות ונורמות מערביות על גבי מבנים קיימים. התוצאה הייתה התפרצות, שאם כי היא קשורה בבירור למודרניות ומודרניזם, לא הייתה אנטי-מערבית או פרו-מערבית בייחוד.
דוגמה אחת של דבר זה הוא דור של אדריכלים, אמנים וסופרים שלמדו במערב, אך חזרו לארצותיהם המקוריות על מנת ליצור שם, במסורת המודרניזם המתפתחת. מאקוואה קוניו, אדריכל מיפן, לדוגמה, למד בפריז, אך חזר לטוקיו בשנות השלושים, ושם היה לתומך מוביל במודרניזם.
הגמלאן גונג קייבאר של באלי, מספק דוגמה של מודרניזם מוזיקלי מקורי, שמציג שינויים רדיקליים במקצב ובדינמיקה, שהם מודרניים ביחס למוזיקה של באלי כמו שהמודרניזם האירופי הוא ביחס לתרבות המסורתית האירופית.
ראו גם

פוסטמודרניזם
אדריכלות מודרנית
ספרות מודרנית
שירה מודרנית
קלוד מונה: קתדרלת רואן, ציור אימפרסיוניסטי מ-1893
דיוקן של פיקאסו שצייר חואן גריס ב-1912, בסגנון קוביסטי
בניין סיגראם
פרארי 812 סופרפאסט

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פרארי
 שנות ייצור:  אפריל 2017 – הווה
 הרכבה:  איטליה איטליה: מפעל פרארי במרנלו
 מודל קודם:  פרארי F12 ברלינטה
 מודל אחריו:  Ferrari 12Cilindri 
 חברת אם:  פרארי אן. וי
 סיווג:  מכונית על (גראן טוריסמו)
 מרכב:  קופה 2 דלתות
 פלטפורמה:  2 מושבים ברלינטה (קופה)
 אורך:  4,657 מ"מ
 רוחב:  1,971 מ"מ
 גובה:  1,276 מ"מ
 משקל:  1,744 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,720 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V12 בנפח 6.5 ליטר
 הילוכים:  תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים
 מהירות מרבית:  340 קמ"ש
 מעצב:  פלאביו מאנזוני
 
מנוע ה־V12 של 812 סופרפאסט, 6.5 ליטרים
עיצוב הפנים
זווית הפרופיל של הסופרפאסט
פרארי 812 סופרפאסט (באנגלית: Ferrari 812 Superfast) היא מכונית ספורט גראן טוריסמו איטלקית המיוצרת על ידי חברת פרארי. פרארי 812 סופרפאסט היא היורשת של פרארי F12 ברלינטה החל מאפריל 2017.
הפרארי 812 סופרפאסט בעלת מנוע קדמי ללא הגדשה, הממוקם במרכז ובעלת הנעה אחורית. היא הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2017, לרגל 70 שנה לפרארי, בגוון אדום שמכונה "רוסו סטאנטה" (Rosso Settanta, אדום 70).
היא הגיעה לארץ לראשונה לקראת סוף שנת 2018.
עיצוב

העיצוב של ה־812 סופרפאסט נעשה בהשראת פרארי F12 ברלינטה, מעודכן, כמו פנסי LED מלאים, פתחי אוורור על מכסה המנוע, פנסים אחוריים מרובעים-מעוגלים ומנתב אוויר תחתי אחורי בצבע הרכב. העיצוב של זנב המכונית הגבוה נועד להיות דומה לזה של פרארי 365 GTB, עיצוב של חברת פינינפארינה, אם כי המכונית עוצבה במרכז לעיצוב פרארי.
הפנים של פרארי 812 סופרפאסט מושפע מדגמי ה־F12 ברלינטה וה־לה פרארי, ובמיוחד מהצורה והמיקום של פתחי האוורור, ומקווי המתאר של לוח המחוונים.
כמו בחלק מהדגמים הקודמים, ניתן להזמין את ה־812 סופרפאסט עם מערכת מטען מיוחדת שמתאימה לתא המטען האחורי של הרכב באופן יעיל.
מפרט טכני > מנוע

למכונית יש גרסה מוגדלת של 6,496 סמ"ק (6.5 ליטר, 11.2 מ"ק) של מנוע F140 V12 בהשוואה למנוע ה־6.3 ליטר המשמש את פרארי F12 ברלינטה. המנוע מייצר 789 כוחות סוס ב־8,500 סל"ד ומומנט מרבי של 71.8 קג"מ ב־7,000 סל"ד.
המנוע מוזן מהזרקת בנזין ישירה בלחץ גבוה (350 באר) וגאומטריית יניקה משתנה שאומצה ממנועי הפורמולה 1.
מפרט טכני > תיבת הילוכים

תיבת ההילוכים של פרארי 812 סופרפאסט היא בעלת 7 הילוכים, כפולת מצמדים, שיוצרה עבור פרארי על ידי ספקית מערכות ההילוכים Magna PT.
היא מבוססת על תיבת ההילוכים בה השתמשו בדגם ה־458.
מפרט טכני > גלגלים

ל־812 סופרפאסט יש גלגלי 20 אינץ' גם בחזית וגם מאחור. הצמיגים עצמם מסוג P Zero של חברת פירלי.
הבלמים עשויים מקרבון קרמי עם דיסק בלמים מעוצב של "ברמבו", שפרארי טוענת שביצועי הבלימה שלו השתפרו ב־5.8% בבלימה מ־100 קמ"ש ל־0 ביחס לפרארי F12 ברלינטה. הבלמים מושאלים מדגם הלה פרארי, עם קוטר של 398 מ"מ (15.7 אינץ') בחלק הקדמי ו־360 מ"מ (14.2 אינץ') בחלק האחורי.
מפרט טכני > אווירודינמיקה

פלטפורמת ההנעה אחורית עם מנוע ה-V12 הממוקם בחזית. ממערכת בקרת השלדה כוללת שילוב של אווירודינמיקה אקטיבית ופסיבית לשיפור ערכי לחץ האוויר מול הרכב על פני ה־F12 ברלינטה.
החלק הקדמי של המכונית נועד להגביר את הלחיצה כלפי הקרקע וכולל פתחים לקירור הבלם הקדמי, וצינורות שנועדו להגביר את זרימת האוויר מתחת לרכב. למכסה המנוע של המכונית יש תעלות להזרמת האוויר לצידי הרכב עבור כוח נוסף. למנתב האוויר האחורי בתחתית הרכב יש מדפים פעילים שיכולים להיפתח במהירויות גבוהות כדי לצמצם עוד יותר את לחץ האוויר מול הרכב.
מפרט טכני > ביצועים

לפי פרארי, ל־812 סופרפאסט יש מהירות מרבית של 340 קמ"ש (211 מייל לשעה) עם זמן האצה מ־0 ל־100 קמ"ש (מ־0 ל־62 מייל שעה) של 2.9 שניות.
למכונית יש יחס משקל/הספק של 2.04 ק"ג לכל כוח סוס. פרארי 812 סופרפאסט היא הפרארי הראשונה שמצוידת ב־EPS (כוח היגוי אלקטרוני). כלומר, ההיגוי של הרכב נעזר בתגבור חשמלי.
גרסאות > פרארי 812 GTS

הפרארי 812 GTS היא גרסת הגג הנפתח לסופרפאסט הכוללת אותו מנוע אך עם 800 כוחות סוס. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבת של 340 קילומטרים לשעה. את הגג הקשיח של הדגם ניתן לקפל או לפתוח בתוך 14 שניות עד למהירות של 45 קמ"ש. ישנה אפשרות להעלות חזרה את חלון הזכוכית האחורי שיפחית את משב הרוח החודר לתא הנוסעים. את החלון הזה ניתן לפתוח גם כאשר הגג סגור. היא הוצגה בספטמבר 2019.
גרסאות > פרארי 812 קומפטציונה

היא מהדורה מיוחדת ל-812 סופרפאסט אותו מנוע אך עם הספק של 830 כ"ס ב-9,250 סל"ד. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.85 שניות ומגיעה למהירות מרבית של למעלה מ-340 קמ"ש. משקל הרכב הופחת ב-30 ק"ג. ישנה אפשרות לגג נפתח שמה היא פרארי 812 קומפטציונה A. הפרארי 812 קומפטציונה הוצגה במאי 2021.
הערות שוליים

↑  רועי צוקרמן, כשמה כן היא: פרארי 812 סופרפאסט, באתר אוטו, ‏16 בפברואר 2017
↑  הפתוחה החזקה ביותר: פרארי 812 GTS, באתר קארטיוב, ‏18 בספטמבר 2019
↑  איל באב"ד, פרארי חושפת 812 קומפטציונה עם 830 כ"ס, באתר פורטל הרכב גיר, ‏06 במאי 2021
↑  מהירה יותר: פרארי 812 Competizione נחשפת, באתר קארטיוב, ‏06 במאי 2021
| פרארי |
| --- | --- | --- |
| אישיים | אנצו פרארי - מייסד החברה • ג'ון אלקן יו"ר ומנכ"ל החברה הנוכחי • פיירו פרארי - סגן היו"ר (בנו של אנצו פרארי) • פלאביו מאנזוני (המעצב הראשי) |  |
| כלי רכב נוכחיים | פרארי 812 סופרפאסט • פרארי פורטופינו • פרארי מונזה SP • פרארי F8 טריבוטו • פרארי SF90 סטרדלה • פרארי רומא • פרארי 296 GTB • פרארי דייטונה SP3 |  |
| פארקים | פרארי וורלד • פרארי לנד |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פרארי • מוזיאון קאסה אנצו פרארי |  |
| מפעלים | מפעל פרארי במרנלו |  |
| מרוצים | פיוראנו (מסלול מרוצים) • סקודריה פרארי • אקדמיית פרארי לנהגים |  |
| מנועי פרארי | V6 F1 טורבו • F163 • F160 • F154 • F140 |  |
| שונות | פרארי בהתאמה אישית • פרארי אן. וי - חברת החזקות המחזיקה בבעלות פרארי |  |
|  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012575024205171  LCCN: sh2018000800
קהילת יהודי קולוניה

בית הכנסת ברחוב רון-שטראסה בעיר קלן בשנת 2006
ראשיתה של הקהילה היהודית בקלן מעורכת בסוף תקופת האימפריה הרומית, ומתועדת בתקופת שיא ימי הביניים. לאורך ההיסטוריה שלה, הקהילה היהודית בקולוניה סבלה מרדיפות, גירושים חוזרים ונשנים, טבח והרס. ערב הרדיפות בימי גרמניה הנאצית, מנתה הקהילה כ-19,500 איש. הקהילה הוקמה מחדש, והיום מונה כ-4,500 איש. בגלל ההמשכיות ההיסטורית שלה, הקהילה נוהגת לכנות את עצמה "הקהילה היהודית הוותיקה ביותר מצפון לאלפים".
בשנת 2025 צפוי להיפתח המוזיאון היהודי.
התקופה הרומית

קלן נוסדה והוקמה במאה ה -1 לספירה, כקולוניה הרומית קלאודיה ארא אגריפיננסיום בשטח אובי. היא הייתה בירת המחוז הרומאי גרמניה תחתית ומטה הצבא באזור. קלן הייתה עיר חשובה בתקופה הרומית. ה' ניסן מניח כי אוכלוסיית קלן הייתה גבוהה בהרבה מאשר בימי הביניים, אז הוא מעריך כי נעה בין 30,000 ל -40,000.[דרוש מקור] סביר להניח כי נוכחות יהודית ליוותה את ההתפשטות של הנצרות בכל מחוז רומי, ואף קדמה לה. נוכחותם של נוצרים בקלן במאה ה-2 היא ראיה, לפיכך, להתיישבות יהודים בעיר כבר אז.
היהדות הוכרה בתור religio ilicita (דת מותרת), ויהודים היו פטורים מפולחן הקיסר והאלים הרומים. למרות זאת, הגישה למשרות ציבוריות נמנעה מהם מכיוון שכדי להתמנות למשרה ציבורית בעיר, אדם נדרש להחזיק במקרקעין ולהיות בעל מוניטין מסוים[דרושה הבהרה]. בעת העתיקה המאוחרת, המעמד העליון הרומי סירב יותר ויותר לקחת חלק במשרות הללו, והממשל הרומי נכנס למשבר והקיסר נאלץ לחפש חלופות. המועצה בקלן נאלצה להשתמש בצו של הקיסר קונסטנטין הגדול משנת 321, שהתיר מינוי יהודים לקוריה. זוהי העדות הראשונה לקיומה של קהילה יהודית בעיר קלן. צו הקיסר התקבל בקודקס תאודוסיאנוס (439), המעיד על קיומה של קהילה יהודית מבוססת היטב בקלן בשנים 321 ו-331. בתרגום חלקי של הקודקס נכתב:
"אנו מתירים לכל המועצות העירוניות למנות יהודים לקוריה באמצעות החוק הכללי. כדי לפצות אותם באופן מסוים על החוקים הקודמים, אנו קובעים כי שניים או שלושה מהם יהנו מהזכות לא להקרא לשירות ציבורי כלשהו".
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על נוכחות אוריינטלית באזור בערך באותה תקופה, וביניהם היו סורים, כפי שמוכיחה כתובת ארמית שנחפרה בשנת 1930. במסמך אחר, משנת 341, נרשם כי לבית הכנסת ניתנה פריבילגיה קיסרית. תקנות אלו של קונסטנטין נותרו במשך מאות שנים התיעוד היחיד של קיומה של קהילה יהודית בקלן.
ימי הביניים > תחת שלטון המלכים הפרנקים, הסקסונים והסאלים

האזור נכבש על ידי הפרנקים הריפוארים בשנת 462, שהתנצרו עד סוף המאה. במהלך ימי הביניים, קלן שגשגה כאחד מנתיבי הסחר החשובים ביותר בין מזרח ומערב אירופה. קלן הייתה אחת החברות המובילות בברית ערי הנזה ואחת הערים הגדולות מצפון להרי האלפים בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס. ההתייחסות המתועדת הראשונה ליהודי קלן מופיעה בדיווחם של ווינהיים וגלניוס על הפיכת בית הכנסת לכנסייה בשנת 1426, כשהם מתבססים על דברי הימים השנתיים של קלן במהלך המאות ה-14 וה-15. לאחר מכן, הם מעירים כי בית הכנסת הזה קיים 414 שנים. מכאן, שנוסד בתקופתו של הארכיבישוף הריברט מקלן (999–1021), ידידו החכם של הקיסר הרומאי הקדוש אוטו השלישי. הרובע היהודי, הסמוך לרחוב הראשי בעיר, מוזכר לראשונה בתקופת האפיסקופ של אנו השני, הארכיבישוף של קלן (1056–1075), בדיווח על הצטרפות יהודי העיר לאבל על מותו של הארכיבישוף.
מספר היהודים בקהילה ברבע האחרון של המאה ה-11 היה לא פחות מ-600. השווקים של קלן משכו מבקרים יהודים רבים, כשחלקם נשארו. יהודים איטלקים מוזכרים בסיפורים על הצלבנים בקלן. תיעוד נוסף המוכיח את חשיבותה של קהילת יהודי קלן נמצא באותם תיעודים קהילתיים, המציינים כי "אחינו נפוצו בכל ארבע רוחות ולהם תמיכה באורח חייהם ודברי פסיקה כהלכה."[דרושה הבהרה] מכאן שהקהילה הוותה מרכז לחיים יהודיים לכל קהילות האזור.
בזמן מאורעות תתנ"ו, שנערכו ביהודי גרמניה במהלך מסע הצלב הראשון, נעשה מאמץ רציני להגנה על יהודי העיר על ידי הארכיהגמון. הוא פינה את היהודים מן העיר אל מספר מצודות מרוחקות. למרות זאת, ב-30 במאי 1096, תקפו הצלבנים את הרובע היהודי, וזמן קצר לאחר מכן הוצאו להורג היהודים ששוכנו במצודות. פוגרום נוסף ביהודי העיר אירע בימי המוות השחור בשנת 1349 (גזירות ק"ט). יהודי הקהילה התכוננו מראש לפוגרום הצפוי והתגוננו, אך נהרגו כולם במאבק. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידי בית הכנסת של קלן שנחרב באותו פוגרום. מן המחצית הראשונה של המאה ה-14 נמצאו עוד בחפירות, כ-400 רשימות עברית ויידיש (או גרמנית באותיות עברית) מחיי הקהילה, למשל רשימת חייבי כספים למאפייה. ממצא חשוב אחר שנחשף הוא קטע מרומן אבירי שנכתב ביידיש. בשנת 1424 גורשו יהודי העיר ובכך נסתם הגולל על הקהילה היהודית הימי־ביניימית בקלן. החיים היהודיים התחדשו שם רק אחרי המהפכה הצרפתית כאשר בשנת 1798 הם הורשו לשוב אליה.
הערות שוליים

↑  SYNAGOGEN-GEMEINDE KÖLN, SYNAGOGEN-GEMEINDE KÖLN
↑  "From Ubii village to metropolis". City of Cologne. נבדק ב-16 באפריל 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tacitus, Historiae V,5,4.
↑  Adolf Kober, Cologne, p. 5.
↑  Carl Dietmar, Die Chronik Kölns, p. 34
↑  Adolf Kober, Cologne, p. 12
↑  Adolf Kober, Cologne, p. 12–14
↑  מרווין לוונתאל, תולדות היהודים בגרמניה, הוצאת מסדה
↑  שמעון ברנפלד, ספר הדמעות, ברלין תרפ"ד–תרפ"ו, חלק ב' עמ' צה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑   עופר אדרת, גניזת קלן מימי הביניים: רשימה בעברית של בעלי חוב למאפיה ורומן נועז, באתר הארץ, 3 בינואר 2020
הקיסר קונסטנטין מחבר את קלן ודואץ עם הגשר היציב הראשון
שטר מכירת בית מבית הדין של "קהל קולוניא" בימי הביניים
מנואיל שכטמן

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1900 Lipniki, אוקראינה 
 פטירה:  1941 (בגיל 40 בערך) מחוז מוסקבה, ברה"מ 
 
מנואיל (עמנואל) שכטמן, בן יוסף (גם מנחם-מנדל, מנואיל בן אוסיף 1900, ליפניקי, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית – 1941, בחוצות מוסקבה) היה גרפיקאי, צייר ומעצב תיאטרון יהודי אוקראיני. אחיה של המשוררת בת-חמה (מלכה שכטמן).