stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לנדקרוזר P.1500
תכנון

בתחילה השוורר גוסטב תוכנן להובלה בצורה מפורקת ברכבת רגילה בת 25 קרונות ייעודיים. עם הגיעו לנקודת ההפעלה הוא הורכב על קרון ייעודי בן 160 גלגלים על 4 חוגונים. במקביל הוקמה במיוחד מסילה כפולת-פסים עמידה במיוחד לנשיאת קרון זה. בשל משקלו הכבד לא הותקן התותח על ציר מסתובב, כלומר לא היה מסוגל לתנועת צידוד והתנועה האפשרית היחידה שיכל הקנה בן 32 המטרים לבצע הייתה הטיה מעלה-מטה (עלרוד) עד זווית מקסימלית של 48 מעלות. לשם ירי בכיוון מסוים היה צורך לסלול מסילה לכיוון המתאים.
עבור הרכבת התותח באתרו נדרשו כמות גדולה של 250 חיילים שעבדו 54 שעות. עבור הנחת המסילה הייעודית הוקצה כוח של 2,500 חיילים שגם עסקו בהקמת עמדות נ"מ אותן איישו 2 גדודים שהגנו על הכלי מפני תקיפה אווירית.
הלוגיסטיקה המסובכת של הובלת התותח והרכבתו, חוסר היכולת שלו לצודד והיותו חשוף למתקפה כיוונו את שר החימוש הגרמני, אלברט שפר, להציע תכנון פתרון בדמות טנק ענקי במשקל של 1,000 טון ("P.1000ׂ רטה") שיהווה פלטפורמה ממונעת, ושיהיה גם בעל כוח אש עצמאי בדמות תותחים קטנים יותר (אך גדולים יחסת לתותחי שדה) ומקלעים רבים, כך שיוכל להגן על עצמו.
הפרויקט השאפתני קיבל את אישורו של היטלר והוא הביע עניין רב בנושא. לאחר בדיקות שבוצעו, התברר כי יש צורך בטנק גדול יותר, במשקל של 1500 טון, שקיבל את השם "לנדקרוזר P.1500".
בתוך כך, קיבלה חברת קרופ בדצמבר 1942, הוראה להתחיל בתכנונו של הלנדקרוזר P.1500, שהיה מיועד להיות הטנק הגדול בעולם. משקלו המתוכנן עמד על כ-1,500 טון ויחידת ההנעה שלו תוכננה להיות בהספק של 2200 כוחות סוס ומהירות הנסיעה שלו תוכננה לעמוד על כ-15 קמ"ש. אולם, בתחילת שנת 1943 החליט היטלר, בהחלטה משותפת עם אלברט שפר, שר החימוש הגרמני, לבטל את הפרויקט.
מטרת הפרויקט

בשל גודלו ומשקלו הרב במיוחד של התותח, שעמד על מעל ל-1000 טון, הוא היה תותח רכבת שעל מנת להעבירו היה צורך לפרק אותו, דבר מסורבל מאוד הדרש מאמץ לוגיסטי גדול בנוסף להקצאת משאבים רבים למשימה זו. הלנדקורזר תוכנן כפלטפורמה ממונעת לתותח-העל שהיה הנשק הארטילרי הגדול ביותר שנבנה אי פעם והתותח המתנייע תוכנן להיות הגדול ביותר אי פעם.
מאפיינים

הלנדקרוזר P.1500 יועד למעשה להיות תותח מתנייע ענק, ולהחליף את מסילת הרכבת שבה נעו תותחי ענק כמו בשוורר גוסטב ובנוסף לאפשר הגנה יותר טובה על התותח והצוות.
אם הלנדקרוזר היה נבנה ממדיו המתוכננים היו אורך היה כ-42 מטרים, רוחב 18 מטרים, שריון בעובי 250 מ"מ, כ-100 אנשי צוות ומשקל 2,500 טון כאשר התותח המתנייע מוכן לקרב. בגלל משקלו העצום היה מסוגל להגיע רק עד למהירות של 10–15 קמ"ש.
מלבד השוורר גוסטב, שעבורו תוכנן הלנדקרוזר והוא היה נשקו העיקרי, תוכנן גם חימוש משני של שני תותחי הוביצר 150 מ"מ וכ-15 מקלעים כבדים בקוטר 15 מ"מ.
קשיים בתכנון

הפיתוח של הפנצר סימן 8 "מאוס", שהיה הטנק הכבד ביותר שנבנה מעולם, ומשקלו עמד על 190 טונות, הדגיש את הבעיות הרבות בתכנון והפעלה של טנקים כבדים.
הבעיות העיקריות של הפאנצר סימן 8 היו המשקל הרב, שמונע מהכלי את האפשרות לנסיעה על גשרים, ובעיקר גשרים מעל נהרות ונחלים. כמו כן, היה קושי רב בשינוע הטנק בעזרת רכבות ונסיעה שלו על כבישים הייתה הורסת אותם לחלוטין. ככל שהטנק היה גדול יותר, כך הבעיות האלו חמורות יותר, קל וחומר לגבי הלנדקרוזר, שמשקלו היה גדול פי כמה וכמה ממשקלו של הפאנצר סימן 8 "מאוס".
בעיה נוספת בולטת היא יחידת ההנעה בטנקים גדולים, וצריכת הדלק העצומה שלהם. כפי שהוכח בפיתוחו של הפאנצר סימן 8, המשקל הרב אינו מאפשר לטנק להגיע למהירות מינימלית בשל המשקל העצום, ובכך הטנק נחשף להתקפות אוויר ביתר קלות. כמו כן, צריכת הדלק העצומה של הלנדקרוזר הייתה מצריכה תשתית לוגיסטית כדי להזין את הכלי העצום, והוא היה בוודאי מכלה כמויות עצומות של דלק, מצרך שהיה במחסור חמור בגרמניה הנאצית בשנות המלחמה.
ראו גם

קרל גרט
קרופ K5 ׁ(גם אותו תוכנן לנייד בעזרת מרכב זחלי כבד)
איור המדגים את יחסי הגודל בין הלנדקרוזר P.1500 לבין דמות אדם ושריונית טילי קרקע-קרקע סובייטית מודרנית מדגם SS-21 ("טוצ'קה")
מינסוטה (BB-22)

| --- | --- |

USS מינסוטה ב-1907
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קונטיקט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  27 באוקטובר 1903
 הושקה:  8 באפריל 1905
 תקופת הפעילות:  9 במרץ 1907 – 1 בדצמבר 1921 (14 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-23 בינואר 1924
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,000 טון, מקסימלי: 17,949 טון
 אורך:  139.09 מטר
 רוחב:  23.42 מטר
 שוקע:  7.47 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  827 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,260 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ)   צריחים: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   החימוש המשני: 7 אינץ' (178 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   20 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה מינסוטה (BB-22), החמישית מתוך שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת קונטיקט, והייתה הספינה הראשונה של צי ארצות הברית לכבוד המדינה ה-32. היא הונחה בחברת בניית הספינות ניופורט ניוז בניופורט ניוז, וירג'יניה באוקטובר 1903, הושקה באפריל 1905, ונכנסה לשירות בצי האמריקאי במרץ 1907, ארבעה חודשים בלבד לאחר כניסתה לשירות של אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט. מינסוטה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) וסוללה משנית של עשרים תותחי 7 ו-8 אינץ' (178 ו-203 מ"מ), שלא כמו דרדנוט, שנשאה חימוש רק תותחים גדולים שהפך אוניות מערכה כמו מינסוטה למיושנת.
זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות, הצטרפה מינסוטה לצי הלבן הגדול להקפת כדור הארץ בשנים 1908–1909. השנים מ-1909 עד 1912 היו חסרות אירועים, אך לאחר מכן החלה האונייה להיות מעורבת בסכסוכים באיים הקריביים. היא תמכה במאמצים להשבית מרד בקובה ב-1912 וסיירה בחופי מקסיקו בשנים 1913–1914 במהלך המהפכה המקסיקנית. בשנת 1916, האונייה הוכנסה למילואים, אם כי היא חזרה במהירות לשירות כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. במהלך המלחמה הכשירה האונייה אנשי צי; בזמן ששייטה מול החוף המזרחי של ארצות הברית בספטמבר 1918, היא פגעה במוקש ימי שהונח על ידי צוללת גרמנית. הנזק הרב הצריך תיקונים ממושכים שהוציאו אותה משירות למשך שארית המלחמה. היא סייעה להחזיר חיילים אמריקאים מאירופה ב-1919 לפני שחידשה את תפקידיה בספינות האימונים בשנים 1920–1921, לפני שהוצאה משירותה בדצמבר 1921 ופורקה לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה ב-1924.
תכנון

סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים. סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית. למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט.
מינסוטה הייתה באורך כולל של 456.3 רגל (139.1 מטרים), רוחב של 76.9 רגל (23.4 מטרים) ושוקע של 24.5 רגל (7.5 מטרים). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של מינסוטה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות

השדרית של מינסוטה הונחה בחברת בניית הספינות ניופורט ניוז בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-27 באוקטובר 1903, והיא הושקה ב-8 באפריל 1905. האונייה נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-9 במרץ 1907, עם קפטן ג'ון האברד כמפקדה הראשון. לאחר מכן, האונייה ערכה שייט ניסויים מול חופי ניו אינגלנד לפני שהשתתפה בתערוכת ג'יימסטאון, ציון יום השנה ה-300 למושבה ג'יימסטאון, היישוב האנגלי הקבוע הראשון ביבשת אמריקה. היא נכחה בטקס בין 22 באפריל ל-3 בספטמבר.
מינסוטה הצטרפה לצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907, כאשר הם עזבו את המפטון רודס כדי להתחיל בהקפת כדור הארץ. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית. הצי שייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות. לאחר הגעתו למקסיקו במרץ 1908, הצי בילה שלושה שבועות באימון ירי. לאחר מכן חידש הצי את מסעו במעלה חוף האוקיינוס השקט של אמריקה, ועצר בסן פרנסיסקו ובסיאטל לפני שחצה את האוקיינוס השקט לאוסטרליה, ועצר בדרך בהוואי. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד.
לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירה ימית עבור תאודור רוזוולט.
עם שובה, מינסוטה שובצה לצי האטלנטי. היא בילתה את שלוש השנים הבאות בחוף המזרחי של ארצות הברית בניהול שגרה בזמן שלום של הפלגות אימונים, מלבד הפלגה אחת לתעלת למאנש ב-1910. החל משנת 1912 החלה האונייה לפעול באיים הקריביים, במיוחד לאחר שהחלה פרוץ תסיסה במספר מדינות באזור. בששת החודשים הראשונים של 1912 היא סיירה במימי קובה; היא נסעה לבסיס האמריקני במפרץ גואנטנמו כדי לתמוך בדיכוי המרד על האי בין 7 ל-22 ביוני. באמצע 1913, היא סיירה בחוף המזרחי של מקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית. היא חזרה ב-1914, עם הפלגות שם מ-26 בינואר עד 7 באוגוסט ו-11 באוקטובר עד 19 בדצמבר. במהלך התקופה הראשונה, ארצות הברית כבשה את וראקרוס כדי להגן על האינטרסים של ארצות הברית. ב-1915 חזרה מינסוטה לארצות הברית וחידשה את שגרת האימונים הקודמת שלה עם הפלגות מזדמנות לאיים הקריביים. בנובמבר 1916, היא שובצה למילואים כאוניית הדגל של כוח המילואים, הצי האטלנטי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

מינסוטה חזרה לשירות פעיל לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה. היא שובצה לפלגה הרביעית של כוח אוניות המערכה, שבסיסה בטנג'יר סאונד במפרץ צ'ספיק. היא בילתה את המלחמה כספינת אימונים לתותחנים ואנשי חדר מכונות. במהלך תקופה זו, תת-אדמירל אלברט וו. גרנט, מפקד כוח אוניות המערכה הראשון, הנהיג תוכנית לחיזוק מחיצות האוניות שבפיקודו. זה שיפר את יכולתם לספוג נזקים מתחת למים ולהישאר צפים. ב-29 בספטמבר 1918, בזמן ששייטה מול האי פנוויק עם המשחתת USS איזראל, היא פגעה במוקש ימי שהונח על ידי הצוללת U-117, אשר גרם נזק חמור אך לא גרם לנפגעים. הפיצוץ קרע חור פעור בגוף ממסגרת 5 ועד מסגרת 16, ומהשדרית לקצה התחתון של חגורת השריון. החרטום הוצף, אך המחיצות שתוקנו מנעו מההצפה להתפשט. בהפלגה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש), מינסוטה הגיעה חזרה למספנת הצי של פילדלפיה, שם בוצעו תיקונים. העבודה נמשכה חמישה חודשים, עד אז חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה.
ב-11 במרץ 1919, מינסוטה חזרה לשירות עם כוח הסיירות והתחבורה, ועשתה שלוש נסיעות לברסט, צרפת כדי להחזיר חיילים אמריקאים משדות הקרב של אירופה. במהלך ההפלגות היא החזירה למעלה מ-3,000 חיילים; משימה זו הסתיימה ב-23 ביולי. האונייה בילתה את השנתיים הבאות כספינת אימונים לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. היא ערכה שתי הפלגות קיץ ב-1920 וב-1921 לפני שהוצאה משירות ב-1 בדצמבר 1921. היא נמחקה מרשימות הצי באותו יום ונמכרה לגרוטאות ב-23 בינואר 1924. מינסוטה התפרקה לאחר מכן לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה.
מינסוטה ביוני 1907
מינסוטה במספנת הצי של פילדלפיה, בערך 1919
מפעל המתכות הלנינגרדי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1857–הווה (כ־168 שנים) 
 מיקום המטה:  סנקט פטרבורג 
 מוצרים עיקריים:  טורבינה 
  
 lmz-150.ru
 
בניין המפעל על גדות הנייבה.
מתקן לקליבר הראשי של ספינת הקרב "הקיסר אלכסנדר השני" במפעל המתכות הפטרבורגי.
מפעל המתכות הלנינגרדי (Ленингра́дский металли́ческий заво́д, בעבר נקרא בשם - מפעל המתכות הלנינגרדי על שם יוסף. ו. סטלין) הוא מפעל רוסי בעיר סנקט פטרבורג לבניית מכונות אנרגיה, המתכנן ומייצר טורבינות קיטור, מערכות הידראוליות ומערכות גז שונות.
המפעל יזם את הקמתו של מועדון הכדורגל "בולשביק", שבהמשך הפך לזניט סנקט פטרבורג (ראו בהיסטוריה של זניט סנקט פטרבורג).
היסטוריה

מפעל המתכות נוצר על בסיס מפעל המתכת של סנקט פטרבורג, שנוסד בשנת 1857 על ידי הסוחר סרגיי נפדיביץ' רסטריאייב. תחילה בנה המפעל דוודים קטנים, מכשירי חימום וביצע עבודות מתכת שונות. המפעל היה במקור בית מלאכה, אך עד מהרה הפך לחברת מניות משותפת בשם הרשמי "החברה של מפעל המתכות הפטרבורגי" (ברוסית: Компания Санкт-Петербургского металлического завода; אמנת החברה אומצה ב-20 בדצמבר 1857). בה עבדו מהנדסים מוסמכים שהוזמנו מגרמניה.
עד מהרה נלקחו כל עמדות הניהול על ידי מומחים גרמנים. בשנת 1867 עמד בראש המפעל אוטו קרל. תחת הנהגתו הוקמו קווי ייצור דודים, ייצור מכשירים לחימום ואוורור, ייצור מבני מתכת למטרות שונות, מנופים, מזחים צפים וגשרים. בשנת 1886 המפעל ייצר לראשונה התקנים עבור אוניות מחופות שריון ומאוחר יותר נבנו מגדלים חשמליים.
בתחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה הופיע המהנדס הרוסי נ. ד. לסנקו במפעל. מהר מאוד הוא צבר מוניטין יציב כמעצב מכונות מוכשר. לבקשת שר האוצר, סרגיי ויטה, שהיה גם אחראי על מחלקת המסחר והתעשייה ואשר פנה ל"רוסיפיקציה" של המפעל (דהיינו הפיכתו ל"רוסי יותר"), לסנקו מונה לסגן המנהל. בהמשך, הוא נכנס לתפקיד מנהל המפעל.
המפעל החל לייצר טורבינות קיטור בשנת 1907, לאחר שחתם הסכם סיוע טכני עם חברה צרפתית שבנתה טורבינות של מערכת "ראטו". נרכשו שרטוטים של הטורבינות הללו ומהנדסי המפעל החליטו לייצר מחדש את הטורבינה של ראטו, תוך החלפת הרכיבים הקריטיים ביותר (להבים, דיסקים, צילינדר). כך נוצרה טורבינה רוסית חדשה "M-3". בחדר הדודים של המפעל ייצרו דודי אדים של מערכות שונות.
בנוסף לייצור טורבינות ודוודים, במפעל שלפני המהפכה הייתה מחלקת ארטילריה גדולה, שעסקה בתכנון וייצור מתקני ארטילריה של ספינות ומגדלי החוף וצינורות טורפדו ושימשו את הצי הרוסי הקיסרי.
לאחר עליית המשטר הסובייטי יצר המפעל את הטורבינות ההידראוליות הראשונות (בשנת 1924) וטורבינות הגז (בשנת 1958) והבטיחו בכך יישום של כמעט שליש מתוכנית GOELRO. בשנת יובל 50 לסטלין (1929) נקרא המפעל על שמו (כחלק מפולחן האישיות של סטלין).
בשנת 1930 נוצרה בחסות המפעל האוניברסיטה הטכנית הראשונה במדינה (כיום זהו המכון להנדסת מכונות בסנקט פטרבורג). בהחלטה של מועצת השרים מיום 26 בינואר 1962, אישרה הנהלת המפעל את הסרת השם סטלין משמו של המפעל כתוצאה ממדיניות הדה-סטליניזציה וחשיפת פשעי סטלין בנאום הסודי בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית.
כיום המפעל מהווה סניף של חברת "מכונות הכוח".
הערות שוליים

↑  Scripophily.ru Старинные ценные бумаги
↑  Ленинградский металлический завод — Календарь дат (אורכב 12.11.2009 בארכיון Wayback Machine)
אוטו קרל, מנהל המפעל בשנים 1867-1891.
נגה - ניהול מערכת החשמל

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ממשלתית
 תקופת הפעילות:  2018–הווה (כ־7 שנים)
 משרד ראשי:   חיפה
 בעלות:  ישראל מדינת ישראל
 מוצרים עיקריים:  ניהול משק החשמל בישראל
 יו"ר:  סמי תורג'מן
 מנכ"ל:  שאול גולדשטיין
  
 www.noga-iso.co.il
 
נגה - ניהול מערכת החשמל בע"מ היא חברה ממשלתית ישראלית לניהול משק החשמל בישראל.
החברה הוקמה במסגרת הרפורמה במשק החשמל בישראל, שנועדה לצמצם את המונופול של חברת החשמל בתחום זה. עד לחתימה על הרפורמה בחברת החשמל בשנת 2018 לא הייתה שום פעילות בחברה. במסמך הרפורמה נקבעו בין היתר עקרונות להעברת עובדי חברת החשמל לחברת ניהול המערכת. בעקבות החתימה התמנה יושב ראש, סמי תורג'מן והחלה פעילות להתארגנות לקראת הפעלת החברה.
ביוני 2020, רשות החשמל פרסמה "רישיון ניהול המערכת" ובכך נקבעה מסגרת רגולטורית לפעילות החברה. החברה החלה לפעול בסוף שנת 2020 כאשר הועברו אליה יחידת התכנון פיתוח וטכנולוגיה ויחידת הסטטיסטיקה מחברת החשמל. בהמשך, בנובמבר 2021 הועברה אליה יחידת ניהול המערכת והחברה החלה לפעול באופן מלא.
מנכ"ל החברה הראשון היה יורם כהן, וכיום המנכ"ל הוא שאול גולדשטיין שכיהן בעבר כמנהל רשות הטבע והגנים.
עם הפעלתה המלאה של החברה היא מנהלת את תכנון ופיתוח מערכת החשמל והפעלת יחידות ייצור החשמל בישראל, שכשני שלישים ממנו נמצאים בידי חברת החשמל לישראל, והשליש הנותר – בחברות פרטיות. כמו כן החברה אחראית על ניהול ביקוש החשמל על היבטיו השונים. המטה הטכני של החברה ממוקם בחיפה במרכז קסטרא.
יחידות החברה

יחידת התכנון פיתוח וטכנולוגיה (תפ"ט): אחראית על התכנון והפיתוח העתידי של משק החשמל בישראל.
יחידת סטטיסטיקה ושווקים: אחראית על איסוף וניתוח של נתוני משק החשמל.
יחידת ניהול המערכת (ינ"מ): אחראית על התפעול השוטף של מערכת החשמל – חישוב הביקוש הארצי לחשמל בכל יום והצפי לביקוש זה רבעון קדימה, ובהתאם לכך לקבוע איזה תחנות כוח יש להפעיל ואת סדר הפעלתן.
אגף הסחר: הוקם במסגרת הרפורמה, מטרתו קידום התחרותיות במשק החשמל.
הערות שוליים

↑  חברת ניהול המערכת יוצאת לדרך, באתר רשות החשמל, 1 בדצמבר 2020
↑  ענת רואה, חברת החשמל נפרדה סופית מניהול המערכת בישראל, באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2021
אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי (1939)
תכנון ותיאור

סדרת "קינג ג'ורג' החמישי" הייתה פרי תכנון של תהליך שהחל ב-1928. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, "הפסקה" מבניית אוניות ראשה הייתה בתוקף עד 1931. אוניות המערכה של הצי הבריטי כללו רק אותן אוניות מערכה ישנות שנשמרו לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בתוספת שתי אוניות המערכה החדשות, אך האיטיות מסדרת נלסון. ב-1928 החל הצי המלכותי לשקול את הדרישות לספינות המלחמה שציפה להתחיל לבנות ב-1931
הסכם הצי הראשון של לונדון משנת 1930 האריך את "הפסקת בניית הספינות" עד 1937. התכנון החל שוב בשנת 1935, בהסתמך על עבודות תכנון קודמות. הסדרה החדשה תיבנה עד להדחק המקסימלי של האמנה של 35,000 טונות. נבחנו חלופות עם תותחים ראשיים של 16 אינץ', 15 אינץ' ו-14 אינץ', ובאותה תקופה נבחר חימוש ה-15 אינץ'. רוב העיצובים נועדו להפליג במהירות של 27 קשר בעוצמה מלאה, והוחלט שהטווח המכריע בקרב יהיה בין 12,000 ל-16,000 יארד. הגנת שריון וטורפדו היוו חלק גדול בהרבה מהעיצוב מזה של אוניות המערכה הקודמות של הצי המלכותי.
באוקטובר 1935 התקבלה ההחלטה להשתמש בתותחי 14 אינץ'. באותה תקופה ניהלה הממלכה המאוחדת משא ומתן להמשך הסכמי הצי עם הצדדים האחרים של אמנת לונדון. ממשלת בריטניה העדיפה הפחתה בקליבר המרבי של תותחי אוניות המערכה ל-14 אינץ' ובתחילת אוקטובר נודע לממשלה כי ארצות הברית תתמוך בעמדה זו אם ניתן יהיה לשכנע גם את היפנים לעשות זאת. מכיוון שהיה צורך להזמין את התותחים הימיים הגדולים עד סוף השנה, החליטה האדמירליות הבריטית על תותחי 14 אינץ' לסדרת קינג ג'ורג' החמישי. הסכם הצי השני של לונדון, תוצאה של ועידת הצי השנייה של לונדון שהחלה בדצמבר 1935, נחתם במרץ 1936 על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה ובו הוגבל קוטר תותחי האוניות ל-14 אינץ'.
תכנון ותיאור > הנעה

אוניות סדרת קינג ג'ורג' החמישי היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שהחליפו חדרי מכונות ודוודים בחללי המכונות, מה שהפחית את הסבירות של פגיעה אחת שתגרום לאובדן כל הכוח. המכונות היו מסודרות בארבעה חדרי מנועים (טורבינות) ובארבעה חדרי דוודים, כאשר שמונת תאי המכונות מתחלפים בזוגות של חדרי מנועים או דוודים. כל זוג חדרי דוודים יצרו יחידה עם זוג חדרי מכונות. ההספק המלא הנומינלי היה 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) עם קיטור של 400 PSI ב-700°F ‏(371°C)‏. המכונות תוכננו לפעול בהספק יתר של 125,000 כוחות סוס (93,000 קילוואט) וה"מכונות העיקריות של פרינס אוף ויילס אך עמדו בהספקי עומס יתר של 128,000 עד 134,000 כוחות סוס (95,000 עד 100,000 קילוואט) ללא קשיים... במהלך המצוד אחר הביסמרק. דוודי אדמירליות 3-תופים פעלו ביעילות רבה, ודוודים דומים בעלי הספק כמעט זהה, שהותאמו לאוניית המערכה הישנה יותר וורספייט במהלך בנייתה מחדש ב-1937 השיגו צריכת דלק ספציפית בהספק מלא בניסויים שהשוו לטובה עם אוניות מערכה עכשוויות. במהלך ניסויי הכוח המלא שלה ב-10 בדצמבר 1940, קינג ג'ורג' החמישי עם הדחק של 41,630 טונות ארוכות (42,300 טונות) השיגה מהירות של 28 קשר עם 111,700 כוחות סוס ב-230 סל"ד וצריכת דלק ספציפית של 0.715 ליברות לכוח סוס. קינג ג'ורג' החמישי הזרימה את עפיפוני השיט שלה במהלך ניסויי הכוח המלאים שלה, מה שגרם לאובדן מהירות משוער של 0.7 קשר. דיוק אוף יורק בניסוייה, ב-1 בנובמבר 1941, בהדחק של 42,970 טון (ים קל, רוח מתונה), השיגה מהירות של 20.6 קשר ב-115 סל"ד ו-28,720 כוחות סוס ו-28.6 קשר ב-232 סל"ד ו-11,200 כוחות סוס. לאחר 1942 הצי המלכותי נאלץ להשתמש בדלקי מזוט בעלי צמיגות גבוהה בהרבה ותכולת מי ים גדולה יותר ממה שהדוודים הללו יכלו לקלוט ביעילות. האיכות הירודה של דלק הנפט בשילוב עם זיהום מי הים הפחיתו את יעילות תחנת כוח הקיטור והגדילו את התחזוקה הנדרשת. עד 1944 צריכת הדלק הספציפית בעוצמה מלאה עלתה ל-0.8 פאונד לכוח סוס, ותחזוקת הדוודים נעשתה קשה יותר ויותר. האדמירליות הייתה מודעת לבעיה זו ותכננה סוגים חדשים של מרססי שמן ומבערים שיוכלו לשרוף את המזוט הזמין בצורה יעילה הרבה יותר, ומתישהו לאחר 1944, בדיוק אוף יורק ואנסון הותקנו מרססי שמן ומבערים בלחצים חדשים ובעלי לחץ גבוה יותר שהחזירו את הדוודים ליעילות מלאה. אותם מרססי שמן ומבערים שימשו באה"מ ואנגארד יחד עם שיפורים נוספים בפרטים כך שוואנגארד השיגה צריכת דלק ספציפית בהספק מלא של 0.63 פאונד לכוח סוס תוך שימוש באותם לחצי קיטור וטמפרטורות כמו בשימוש בסדרת קינג ג'ורג' החמישי.
תכנון ותיאור > חימוש > חימוש משני

תותח ה-QF‏ 5.25 אינץ' Mark I דו-תכליתי היה גם כן שנוי במחלוקת. ספר הכיס של תותחני הצי המלכותי שפורסם ב-1945 קובע כי: "קצב האש המרבי צריך להיות 10–12 פגזים לדקה". ניסיון בזמן מלחמה גילה שהמשקל המקסימלי שהטענים יכלו להתמודד איתו בנוחות היה נמוך בהרבה מ-80–90 פאונד ומשקל התחמושת בגודל 5.25 אינץ' גרם לקשיים רציניים, ואיפשר להם לנהל רק 7–8 סבבים לדקה במקום 10–12 סבבים לדקה שתוכננו. ההגבהה המקסימלית הייתה של +70 מעלות ומהירויות ההגבהה והסיבוב האיטיות של התושבות לא היו מספיקות כדי לפגוע מטוסים מודרניים במהירות גבוהה. למרות זאת, זכתה פרינס אוף ויילס במספר הפלות של תותחי 5.25 אינץ' במהלך מבצע הלברד וגרמה נזק ל-10 מתוך 16 מפציצים ברמה גבוהה בשני מפגשים במהלך הקרב האחרון שלה, שניים מהם התרסקו. אנסון שדרגה את תותחי ה-5.25 אינץ' שלה לשליטה ב-RP10 שהגדילה את מהירות הסיבוב וההעלאה ל-20 מעלות לשנייה. ספינות אלו צוידו במערכת בקרת אש HACS AA ובשעון Admiralty Fire Control לבקרת אש עילית של החימוש המשני.
תכנון ותיאור > חימוש > סוללה נגד מטוסים

בתכנון של קינג ג'ורג' החמישי היו ארבע תושבות מקלעים מרובעים בגודל 0.5 אינץ', אך ב-1939 הוחלפו אלה בשני תותחי 40 מ"מ ("פום פום") מסוג Mark VI. בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבע תושבות של רקטות נ"מ, אחד על צריח "B", שתיים על צריח "Y" ואחת החליפה תותח פום פום שהתווסף ב-1939 בירכתיים. תותחי הפום פום בקינג ג'ורג' החמישי עוצבו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונג, כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה להרכבה מרובה שהייתה יעילה נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו. הדגם הראשון, שנבחן ב-1927, היה נשק מתקדם מאוד לתקופתו וב-1938 ל-Mark VI היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, 1.6 אינץ' קליבר ואורך קנה של 40 קליבר. הפומפומים ירו פגזים של 1.8 פאונד בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 כדורים לדקה לאש אוטומטית. טווח ה-Mark VI היה 6,800 יארד, במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה. התושבת המרובעת Mark VI שקלה 16 טון והתושבת המרובעת של Mark VII שקלה 10.8 טון אם הופעל כוח; ניתן היה להעלות אותו ל-80 מעלות ולהוריד אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב הסיבוב. אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 כדורים לקנה. קינג ג'ורג' החמישי הציגה את מנהל הפומפום של Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפכה לספינה הראשונה בעולם הכוללת מעקב אחר מטרות גירוסקופי בבקרת אש נ"מ טכימטרית. סוללת הנ"מ של הספינות הללו גדלה בהדרגה במהלך המלחמה. מספר התותחים ותפקודם השתנו מספינה לספינה, קינג ג'ורג' החמישי בספטמבר 1945 כללה: 8 פומפומים Mk VI‏, 2 תותחי בופורס Mk II‏ 40 מ"מ מרובעי קנים, 2 תותחי בופורס 40 מ"מ יחידים, ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ.