stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בילבי
תרגומי הספרים לעברית

הספר הראשון בסדרת "בילבי" תורגם מספר פעמים לעברית, כאשר התרגום הראשון, משנת 1956 של אביבה חיים, בו כונתה הגיבורה "גילגי", כלל אף מספר פרקים מספרי ההמשך, "בילבי עולה על הסיפון" ו"בילבי בים הדרומי". ספרי "בילבי" שיצאו בשנות ה-70 היו למעשה קטעים מהספר הראשון, שפורק לכמה ספרים קטנים. תרגומה של דנה כספי משנת 2009 הוא תרגום מלא ורציף של הספר הראשון בסדרה, ללא השמטות או תוספות. תרגום זה לווה באיוריה של לורן צ'יילד, שהחליפו את איוריה הקלאסיים של אינגריד ואנג ניימן שליוו את הספרים הקודמים.
להלן רשימת התרגומים השונים לעברית של ספרי אסטריד לינדגרן העוסקים בבילבי:
גילגי, תרגמה אביבה חיים, הוצאת מ' ניומן, 1956 (יצא לאור במהדורה נוספת בשנות ה-60, ובהוצאת ש' זק בשנת 1974.) (הספר בקטלוג ULI)
הבריחה הגדולה עם בילבי בת-גרב, תרגמה תמר שלמון, הוצאת עם עובד, 1970 (הספר בקטלוג ULI)
מי מכיר את בילבי בת-גרב?, תרגמה תמר שלמון, הוצאת עם עובד, 1973 (יצא במספר מהדורות בשנות ה-70 וה-80.) (הספר בקטלוג ULI)
בילבי בוילה מצחיקולה, תרגמה תמר שלמון, הוצאת עם עובד, 1979 (הספר בקטלוג ULI)
בילבי הילדה הכי חזקה בעולם, תרגמה תמר שלמון, הוצאת עם עובד, 1979 (הספר בקטלוג ULI)
בילבי גרב-ברך, תרגמה דנה כספי, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
עיבודים למדיות אחרות

ספריה של לינדרגן עובדו לסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מחזות ותסכיתי רדיו.
עיבודים למדיות אחרות > הסרט "בילבי גרב-ברך" משנת 1949

בשנת 1949 צילם הבמאי השוודי פר גונוואל גרסה לסיפורה של בילבי, בה כיכבה ויוויקה סרלשיוס בת ה-26 כבילבי. הסרט כמעט שאינו מוצג בשוודיה, אם בשל הסתייגותה של לינדגרן ממנו, שכן גונוואל מצא לנכון להוסיף סצנות שלא היו במקור הספרותי, ואם בשל סצנות הנתפסות כגזעניות, למשל הסצנה בה מגיע אביה של בילבי מאי הילידים, ועמו ילידים כהי עור.
עיבודים למדיות אחרות > הסדרה "בילבי" משנת 1969

בשנת 1969 החל שידורה של סדרת טלוויזיה העוסקת בעלילותיה של בילבי. לינדגרן, שלא הייתה מרוצה מהתסריט של הסרט מ-1949, כתבה בעצמה את התסריט, ונעזרה בבמאי אולה הלבום, שעיבד בעבר סיפורים רבים של לינדגרן למסך. ההפקה הייתה גרמנית-שוודית משותפת, וחלק מהשחקנים הם גרמנים. בתפקיד הראשי הופיעה השחקנית אינגר נילסון המזוהה עם תפקיד זה, והייתה בת 10 בעת שהחלו צילומי הסדרה.
לאחר סיום שידור הסדרה היא נערכה מחדש והוצגה בקולנוע בארבעה סרטים, שמהווים חיבור של סצנות מהסדרה עצמה:
"בילבי גרב-ברך" (Pippi Långstrump) ‏1969
"הנה באה בילבי גרב-ברך" (Här kommer Pippi Långstrump) ‏ 1969
"בילבי גרב-ברך מפליגה בשבעת הימים" (Pippi Långstrump på de sju haven) ‏ 1970
"במנוסה עם בילבי גרב-ברך" (På rymmen med Pippi Långstrump) ‏ 1970
ב-1973 שודרו פרקי הסדרה בטלוויזיה הישראלית. הסדרה שודרה בשעה המיועדת לילדים, כשהיא מדובבת, דבר שלא היה מקובל באותה התקופה, שבה שודרו סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות. את שיר הפתיחה "אני בילבי לא-כלום, אני מקפצת הופה היי" שרה נורית לפקוביץ אמיר שגם דיבבה את בילבי, וכן השתתפה בכמתרגמת, מעבדת וכמדבבת שפרירה זכאי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה.
עיבודים למדיות אחרות > עיבודים נוספים למסך

ב-1961 הציגה תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "ספר הסיפורים של שירלי טמפל", אותה הנחתה שירלי טמפל, סדרת פרקים המבוססים על דמותה של בילבי. את תפקיד בילבי שיחקה ג'ינה גילספי.
ב-1982 הופקה סדרת טלוויזיה בברית המועצות בשם "פפי דליניצ'ולוק" (Пеппи Длинныйчулок), שמה של בילבי ברוסית. בסדרה, שהופקה על ידי "מוספילם", כיכבה השחקנית סבטלנה סטופק כבילבי.
ב-1985 שודרה ברשת ABC תוכנית טלוויזיה בת שני פרקים בה שיחקה קארי קיי היים את תפקידה של בילבי.
ב-1988 יצא לאקרנים סרט קולנוע בשם "הרפתקאותיה החדשות של בילבי גרב-ברך". בסרט שיחקה תמי ארין את תפקידה של בילבי, ושיחקו בו שחקנים כאיילין ברנן, דניס דוגאן ודיק ואן פאטן. בניגוד למשתמע מהכותרת, המדובר בעיבוד לספר הראשון לסדרה.
ב-1997 עלה לאקרנים הסרט המונפש "בילבי: הסרט", שאחריו הופקה סדרת הטלוויזיה "בילבי" ששודרה לראשונה בקנדה בערוץ Teletoon. הסדרה בהמשך שודרה בערוץ HBO בארצות הברית, ובערוצים נוספים ברחבי העולם, לרבות ערוץ הילדים, ערוץ 2, ערוץ ג'וניור וחינוכית 23 בישראל. ב-2000 הופק סרט המשך לסדרה, בשם "בילבי: הרפתקאות בים הדרומי".
עיבודים למדיות אחרות > עיבודים לתיאטרון

ספרי בילבי הומחזו והועלו על הבמה כמעט מהיום בו נכתבו. בישראל עלו מספר הפקות, ובין היתר הפקה של "תיאטרון פילפלון ירוק" בשנת 1963 בשם "גילגי", בכיכובה של רינה נתן בת ה-11,גרסה שעלתה בחנוכה 1999 (וחודשה ב-2005) בהפקת ציפי מייזלר ובכיכובה של דנה דבורין (מדובר בגרסה מתורגמת שעלתה שנה קודם לכן בדנמרק בעיבוד של אמן מקומי בשם סבסטיאן), [דרוש מקור] גרסה נוספת שעלתה בשנת 2008 בהפקת גלעד פרלמן ובכיכובה של מירב פלדמן וגרסה נוספת שהופקה בשנת 2019 ב"תיאטרון תל אביב" בכיכובה של נלי תגר.
עיבודים למדיות אחרות > תסכיתי רדיו

במהלך שנות ה-60, בין 1961 ל-1967, שידר קול ישראל מספר תסכיתים על פי הספר "גילגי", ובין היתר שודרו התסכיתים במסגרת "התוכנית לאם ולילד" שהייתה פופולרית מאוד.
הערות שוליים

1 2 3  Eva-Maria Metcalf, "Tall Tale and Spectacle in pippi Longstocking", children's Literature Association Quarterly, vol. 15, No. 3, Fall 1990, pp. 130 - 135
1 2  דורון חלוץ, בילבי בת 60 והיא עדיין גיבורת תרבות, פמיניסטית בועטת ומוזה אומנותית, באתר הארץ, 20 במרץ 2009
↑  אחרית דבר לספר בילבי גרב-ברך, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2009
1 2 3 4  Ulla Lindquist, "The child of the century: The phenomenon of Pippi Longstocking and its premises", The lion and the Unicorn, vol. 13, No.2, Dec 1989, pp. 97 - 102.
↑   נירית אנדרמן, הסוד האפל של אסטריד לינדגרן, שהשפיע על כתיבת בילבי ושאר יצירתה של סופרת הילדים הגדולה, באתר הארץ, 10 במרץ 2016
↑  Laura Hoffeld, "Pippi Longstocking: The Comedy of the Natural Girl, The Lion and the Unicorn. Vol. 1 No. 1 1977 pp. 47 - 53
↑  ראה סקירה על המחקר באתר הארכיון הדיגיטלי Diva
1 2  יעל דר, ג'ינג'ית אמיתית, באתר הארץ, 1 באפריל 2009
↑  לינדגרן אסטריד באתר הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר
↑  Christine Holmund, "Pippi and her pals", Cinema Journal, vol. 42 No. 2 (Winter 2003) pp. 3 - 24.
↑  ממטולה עד אילת, מעריב, 4 באוקטובר 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007412931605171  PLWABN: 9810550815405606  BnF: cb13322707b (data)  GND: 121450155  ISNI: 0000 0004 6200 7371  LCCN: n2014036058  NKC: jo2016908756  SELIBR: 294911  SUDOC: 035583312  VIAF: 309819380   WorldCat (עם VIAF): 309819380 
| --- | --- |
ערך טוב: 
"וילה וילקולה", ביתה של בילבי, כפי שהופיע בסדרת הטלוויזיה. על המרפסת עומד הסוס הידוע של בילבי.
ספרי בילבי בדוכן של הוצאת עם עובד ביריד שבוע הספר בירושלים 2023
עטיפת הגרסה המקוצרת של הספר, "מי מכיר את בילבי בת-גרב?" בהוצאה העברית. האיור מאת אינגריד ואנג ניימן.
אסכולת האג

אנטון מאופה, רכיבת בוקר בחוף הים, 1876
יאקוב מאריס, כפר ליד שידאם, לפני 1899
הנדריק ג'והנס וייסזנברוך, תעלת מים ברייזוויק, 1868
אסכולת האג (בהולנדית: Haager Schule) הייתה אסכולת ציור הולנדית, שפעלה בערך בין השנים 1860 ל-1900 בהאג שבהולנד. האסכולה קיבלה את השראתה מאסכולת ברביזון, שפעלה מתחילת המאה התשע עשרה בצרפת.
עבודותיהם של ציירי האסכולה התאפיינו בעיסוק במוטיבים מחיי היומיום, עם שימוש בצבעים כהים וקודרים יחסית בהשוואה לציור האימפרסיוניסטי שהתפתח החל משנות החמישים של המאה ה־19 בצרפת. לכן נקראה לעיתים האסכולה האפורה.
ציורי האסכולה היו פופולריים מאוד בארצות-הברית, ששימשה יעד לחלק ניכר מהציורים, דבר שתרם ככל הנראה לעיסוק בנופים שלווים, לסצנות ביתיות סנטימנטליות, ולעבודת מכחול מרוככת.
הציירים הבולטים באסכולה היו:
הנדריק וילם מסדח
וילם מאריס
יוזף ישראלס
אנטון מאופה (Anton Mauve)
יאקוב מאריס (Jacob Maris)
וילם רולופס (Willem Roelofs)
חירט בילדרס (Gerard Bilders)
פאול גבריאל (Paul Gabriël)
וילם דה זווארט (Willem de Zwart)
הנדריק ג'והנס וייסזנברוך (Hendrik Johannes Weissenbruch)
אלברכט דירר

.
| --- | --- |

דיוקן עצמי בגיל 28
 לידה:  21 במאי 1471 נירנברג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  6 באפריל 1528 (בגיל 56) נירנברג, האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום קבורה:  Johannisfriedhof 
 לאום:  גרמנים 
 תקופת הפעילות:  1484–1528 (כ־44 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  רנסאנס גרמני 
 הושפע על ידי:  אלברכט דירר האב, מיכאל וולגמוט 
 יצירות ידועות:  קרנף מלנכוליה
 
האביר, מוות והשטן
הדיוקן העצמי הצבוע הראשון שצייר דירר. שמן על עור, 1493, מוזיאון הלובר, פריז
אַלבּרֶכט דִירֶר (בגרמנית: Albrecht Dürer;‏ 21 במאי 1471 – 6 באפריל 1528) היה צייר, אמן הדפס עץ, תחריט ורישום, ואיש אשכולות גרמני, ששלח ידו גם במתמטיקה, בגאומטריה, בצורפות, במוזיקה, בכתיבה, ובמחקר בנושאי פרופורציות, פרספקטיבה, אנטומיה, ותכנון כלי תעופה.
נחשב לגדול הציירים ואמני התחריט ברנסאנס הגרמני, ובשל רבגוניותו וחידושיו בתחומי האמנות והמחקר התאורטי כונה גם "לאונרדו של הצפון".
ביוגרפיה

אלברכט דירר נולד בנירנברג וחי בה את מרבית חייו. אביו, שהיגר מהונגריה במחצית המאה ה-15, היה צורף. אמו הייתה בת המקום, ואלברכט היה השלישי מ-18 ילדיהם. אביו בחר שם משפחה שיזכיר לו את כפר הולדתו אייטוש שבאזור גיולה (על גבול רומניה של היום; בהונגרית המילה "אייטו" פירושה דלת, וכך גם "דיר" או "טיר" בגרמנית).
דירר למד בבית הספר הלטיני סנט לורנץ שבנירנברג, ובמקביל למד צורפות כשוליה אצל אביו. מתקופה זו ידועות שלוש יצירות, דיוקן עצמי שצייר כבר בגיל 13 בשנת 1484 (ציורו הראשון שנשמר), "המדונה והילד המומלכים על ידי שני מלאכים יוצרי-מוזיקה" משנת 1485, ו"הגברת האוחזת קרס". בגיל 15 התקבל כשוליה אצל מיכאל וולגמוט, הצייר הנודע ביותר בנירנברג, שצייר בסגנון גותי מאוחר, וייתכן שיצר חלק מהתחריטים המרכיבים את כרוניקת נירנברג. דירר למד ממנו ציור כשלוש שנים עד 1490, וכן את טכניקת הדפס העץ וריקוע נחושת. בנוסף, סביר להניח שהזיקה שהייתה קיימת בין הסדנה של וולגמונט לבין אנטון קוברגר, שהיה סנדקו של דירר, והחזיק בחברת בתי הדפוס הגדולה והמודרנית ביותר באותה התקופה, עם סניפים בערים מרכזיות רבות באירופה, קירבה את דירר אל תחום ההדפסים והעשירה את הידע הטכני שלו בתחום זה, מה שניכר בעבודתו האמנותית בהמשך.
ביוגרפיה > מסע ראשון

מסעו הראשון ב-1492 היה לערי הריין העליון, לבזל ולשטרסבורג. כחלק מה-Wanderjahre (נסיעה שהייתה נהוגה על-מנת להצטרף לגילדת הציירים) למד והתאמן בריקועי מתכת, בטכניקות תכנון וייצור של מכשירים להדפסי עץ, ועסק לפרנסתו גם בעיטור ספרים ועיתונים.
ב-1494 חזר לנירנברג ונישא לאגנס פריי, בתו של מכונאי וסוחר מכשירים מנירנברג, בשידוך שהכינו לו הוריו במהלך נסיעתו. נישואים אלה איפשרו לדירר ליהנות מרווחה כלכלית יחסית וממעמד חברתי. יחסיו עם אשתו אינם ברורים, ולזוג לא היו ילדים.
ביוגרפיה > מסעות לאיטליה

בסתיו 1494 יצא, ללא אשתו, למסעו הראשון באיטליה, ושהה בה כחצי שנה, בעיקר בוונציה. במסעו זה למד את הטכניקה והפילוסופיה של הרנסאנס האיטלקי, ואת יסודות הפרספקטיבה כפי שנתפסה על ידי ציירים איטלקים כמנטגנה, אנטוניו פולאיולו, לורנצו די קרדי ואחרים.
באביב 1495 חזר לנירנברג, פתח סטודיו משלו, ובעשר השנים הבאות יצר בה רבות מיצירותיו הנודעות.
האמן הוונציאני יאקופו דה ברבארי, אותו פגש במהלך שהותו בוונציה, הגיע לנירנברג ב-1500, והשפיע על דירר בתפישה מתקדמת יותר בכל מה שקשור לפרספקטיבה, אנטומיה, ופרופורציות, מה שהמריץ את האחרון להמשיך ולחקור נושאים אלה בעצמו. דירר החל בסדרה של עבודות ניסיוניות על פרופורציות אנושיות, ויצר את הדפס העץ "אדם וחוה" ב-1504, בו ניכרת הבנתו המעמיקה את המשטחים והפרופורציות בגוף האדם.
ב-1505 יצא למסעו השני באיטליה ושהה בה כשנתיים. בתקופה זו פגש בוונציה את ג'ובאני בליני ואמנים אחרים, והתמקד בציורי צבע, בעיקר על בדי פשתן. באותה עת תחריטי העץ וריקועי הנחושת של דירר כבר נהיו פופולריים למדי, ורבים מהם הועתקו. בזמן שהותו בוונציה קיבל דירר תרומה כספית נכבדה מהקהילה הגרמנית בוונציה על ציורו "משתה זרי השושנים" בכנסיית סנט ברתולומיאו (בהמשך נרכש הציור על ידי הקיסר רודולף השני ונלקח לפראג).
ב-1507 חזר דירר לנירנברג ושהה בה עד 1520. שמו כצייר מחונן ורבגוני נפוץ בכל רחבי אירופה, הוא היה בידידות עם רבים מהציירים הנחשבים בתקופתו, כולל רפאל, וצייר בשנים אלו כמה מציורי הצבע הנחשבים ביותר שלו. בתקופה זו אף ערך ניסויים בחריטה ובצריבה על משטחי מתכת ואבץ. דירר היה צייר החצר של הקיסר מקסימיליאן הראשון וקיבל ממנו מלגה שנתית. הוא עיטר את "שער הניצחון" של הקיסר, עיטר את ספר התפילות שלו, וצייר את דיוקנו (1519) זמן קצר לפני מותו של הקיסר.
ביוגרפיה > מסע לארצות השפלה

בקיץ 1520 נודע לדירר שקרל החמישי, ממשיכו של מקסימיליאן, מגיע לאאכן מספרד לטקס הכתרתו כקיסר. דירר ביקש לפגוש את הקיסר על מנת שימשיך לתמוך בו. מצויד בעבודותיו האחרונות, שאת חלקן מכר כדי לממן את נסיעתו, הגיע דירר לאאכן, ומשם המשיך לארצות השפלה. ביומן שכתב מתאר דירר בפירוט רב את מסעו, ואת קבלת הפנים החמה שלה זכה מאמנים פלמיים. הפגישה עם קרל החמישי הייתה מוצלחת, והקיסר אכן המשיך לתמוך בו כספית. בעת שהותו באנטוורפן שלח ידו גם בריקועי כסף וברישומי גיר ופחם.
ביולי 1521 חזר לנירנברג, אלא שאז כבר סבל ממחלה שפגעה בכושרו עד סוף ימיו. בתקופה זו לא יצר יצירות נחשבות, הן בשל מחלתו, ובעיקר מכיוון שהקדיש את מרבית זמנו לכתיבת ספרים בנושאי גאומטריה, פרספקטיבה, פרופורציות, ארכיטקטורה וביצורים. בתקופה זו שכלל דירר גם את טכניקות ההמרה של אור ואפקטים צבעוניים לתוך המדיום של רישום ותחריט.
ביוגרפיה > נטייתו לרפורמציה

נירנברג, שהייתה מרכז הומניסטי, ומהמקומות הראשונים שקיבלו בברכה ובחום את עקרונות הרפורמציה של מרטין לותר, איפשרה לדירר את הגישה לתאולוגים ומלומדים, בכללם ארסמוס, פיליפ מלנשטון, ויליבלד פירהיימר, שלכל אחד מהם ייחד דירר תמונת דיוקן. לבית העירייה של נירנברג הקדיש דירר שני ציורים על "ארבעת השליחים" (1526), הכוללים טקסטים של מרטין לותר המשבחים את אימוץ הלותרניזם על ידי העיר נירנברג.
דירר מת ב-1528 לאחר מחלה, בגיל 57.
יצירתו

דירר הקפיד לשמר את עבודותיו, כך ששרדו מאות מיצירותיו האמנותיות, כמו גם מכתביו, יומניו (כולל יומנים המתעדים את מסעותיו לאיטליה, הולנד ובלגיה) וספריו. בכולם הצהרה על מחויבותו לאלמנטים מדעיים בנושאי פרספקטיבה, פרופורציות, גאומטריה ומתמטיקה.
דירר נהג לחתום על יצירותיו במונוגרמה המפורסמת הבנויה מראשי תיבות שמו, האותיות A ו-D, שהפכה למעין "סמל מסחרי" שלו.
יצירתו > דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים

דיוקן אביו מ-1490, ודיוקנו העצמי כנער מ-1494, הם מיצירותיו המוקדמות ביותר. השתמרו 13 מהדיוקנאות העצמיים שצייר לכל אורך חייו ובכל הטכניקות בהן השתמש - ציור, רישום, הדפסי עץ, ואחרות. בדיוקנאות אלה בולטת התפתחות והעצמה של ביטחונו העצמי והכרת הערך העצמית הגבוהה שלו כאמן, כשהוא להוט להבליט בהם את יצירתיותו, גאוניותו, אצילות נפשו ומעמדו הרם. בכך, היה דירר הראשון שיצר את הז'אנר של דיוקנאות עצמיים, מה שניתן היה לראות בהמשך גם ביצירתו של רמברנדט ואחרים.
יצירתו > יצירתו בנושאי דת

כבן למשפחה נוצרית קתולית אדוקה, הרבה דירר בציור סצנות מכתבי הקודש - הן מהתנ"ך והן מהברית החדשה. יצירותיו בנושאים אלה רבות מספור, והידועות שבהן הן: סדרות הדפסי העץ אפוקליפסה (1498), הדפס העץ שמשון משסע את האריה (1498), סדרת הדפסי העץ הפסיון הגדול (1500), וידוע מאוד הדפס העץ אדם וחוה (1504) אותו יצר בהמשך גם בגרסת ציור שמן (1507). ידועים שלושה הדפסי עץ הנחשבים כ"תחריטי-מאסטר", כולם מ-1514: התחריט אביר, מוות והשטן, התחריט סנט ג'רום בחדר לימודו, והתחריט מלנכוליה-I, שיועדו יותר לאניני טעם ואספנים מאשר לקהל הרחב, ובולטת בהם היכולת הווירטואוזית של דירר, כמו גם העומק הפסיכולוגי והאינטלקטואלי של יצירתו.
יצירתו > יצירתו בנושאי טבע ונוף

את מרבית ציורי הנוף שלו יצר דירר במהלך ובהשפעת מסעו הראשון לאיטליה, בהם נופים מהרי האלפים ודרום טירול, המצוירים בצבעי מים ובמשיכות מכחול עזות (לדוגמה נוף עם בריכה אלפינית, מ-1495). זוהי סדרת ציורי הטבע הראשונה בטכניקת צבעי מים ששרדה בתולדות האמנות המערבית. בהמשך, הרבה דירר לצייר רקע של נוף גם בציורי השמן שלו, כמו רקע נוף הישימון בציור סנט ג'רום בנוף (1497).
דירר התעמק בטבע שסביבו, וחקר את עולם החי, היבטים אנטומיים ופרופורציות אנושיות. בחיבורו על פרופורציות כתב: "החיים בטבע שסביבנו גורמים לנו להכיר באמת שבו, לכן הביטו בטבע בדקדקנות, ופעלו לפיו ללא סטייה. ואכן, האמנות טבועה ונובעת מתוך הטבע, ואמן הוא מי שיכול לצייר את הטבע ולבטא אותו כמות שהוא".
ביצירותיו הרבה לצייר חיות, חלקן אקזוטיות, הן כשהן משולבות בנושאים אחרים, והן כנושאים ראשיים: קופים, איילים, חסידות, תוכים, אריות, חיפושיות, עטלפים, סרטנים, ינשופים, ארנבים, ואחרות. בכולם דיקדק בפרטי פרטים, מתוך כבוד לטבע ולתפארת הבריאה. מפורסם ציורו "קרנף" (1515), חיה שלא ראה מעולם, וצייר אותה, לפיכך, באופן שגוי, על-פי תיאור קרנף שהובא מהודו לחצר מלך פורטוגל בליסבון.
יצירתו > ספריו

החל מ-1507 ועד מותו כתב דירר מספר ספרים, בהם פיתח את אשר למד למונחים של גאומטריה שימושית. האחד, "מסה על קונסטרוקציות במחוגה וסרגל" הוא חיבור בגאומטריה תאורטית המכיל טיפול מדעי ראשון בנושאי פרספקטיבה. השני, "ארבעה חיבורים על פרופורציות בגוף האדם" (מהם פורסם רק הספר הראשון ב-1528, כשנה לאחר מותו[דרושה הבהרה]). את ספרו השלישי, "על ביצורים", כתב בהקשר לחשש שרווח באותה תקופה מפני התפשטותה של האימפריה העות'מאנית גם לתוך גבולות גרמניה.
הישגיו הבולטים

דירר העלה את האמנות הגרפית לדרגת תחום נחשב באמנות היפה, והיה האמן הראשון שעיקר ביטויו האמנותי התבצע באמצעים גרפיים. הוא שכלל את הביטוי הגרפי והצליח ליצור גוונים של שחור-אפור כרצונו, ובאמצעותם להגביר עד מאוד את האפקט התלת־ממדי של האלמנטים שצייר.
דירר העלה את מקצוע האמן לדרגה גבוהה בצפון אירופה. עבודותיו הן בתחום הציור והן בתחום הרישום, הדפסי העץ, התחריט וריקועי הנחושת, כמו גם הז'אנר החדש שיצר בציור דיוקנאות עצמיים המבטאים את התפתחותו הפיזית-פסיכולוגית - הפכו אותו לאחד האמנים הנחשבים בהיסטוריה, בעל השפעה מכרעת על דורות של אמנים.
איכות עבודותיו, התפוקה העשירה שלו, וההשפעה החזקה שלו על האמנות בימיו - כולם מדגישים את חשיבות מקומו באמנות. בהקשר רחב יותר, העניין שמצא בגאומטריה ובפרופורציות מתמטיות, החוש ההיסטורי שלו, גישתו הדקדקנית-מתמטית בתיאור עולם הטבע, המודעות שלו לפוטנציאל האישי הגאוני שלו - מדגימים את הרוח החקרנית והאינטלקטואלית של הרנסאנס.
ראו גם

מלנכוליה (תחריט)
הקרנף של דירר
רנסאנס
הערות שוליים

↑  Norbert Wolf, Albrecht Durer, Prestel, 2017, עמ' 27-34
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260748705171  PLWABN: 9810592167405606  AAG: 1910  AGSA: 3185  BIBSYS: 90062770  BNC: 000024900  BNE: XX1721369  BnF: cb11900585f (data)  BPN: 25835391  CANTIC: a1046041x  CiNii: DA00362318  DSI: 39  GND: 11852786X  HDS: 018306  ICCU: RAVV009779  ISNI: 0000 0001 2096 1368  KulturNav: dd536e2b-40c5-4745-8023-e02dd625c9e2  LCCN: n79118011  LNB: 000038737  MusicBrainz: 30a023ef-9461-4005-82b4-d65f63adb850  NDL: 00438456  NGV: 3680  NKC: jn19990001938  NLA: 35051029  NLG: 67542  NLK: KAC200005159  NSK: 000014390  NTA: 068351267  RERO: 02-A003203114  RKD: 24586  SELIBR: 184206  SIKART: 4023014  SNAC: w6tt4wxx  SUDOC: 026837013  TePapa: 656  Trove: 812292  ULAN: 500115493  VcBA: 495/201087  VIAF: 54146999   WorldCat (עם VIAF): 54146999 
מלנכוליה-I, תחריט נחושת, 1514, מהיצירות המפורסמות ביותר של דירר.
הקרנף של דירר, חיתוך עץ, 1515. חתימת דירר, אותיות AD מסוגננות ומשולבות, מופיעה מתחת לכותרת היצירה.
"ידים מתפללות"
ז'אן ז'נה

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1910 פריז, צרפת 
 פטירה:  14 באפריל 1986 (בגיל 75) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Genet 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  לאראש 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  המדונה של הפרחים, המשרתות 
 תקופת הפעילות:  1942–1986 (כ־44 שנים) 
 פרסים והוקרה:  Grand prix national des Lettres (1983)  star on Playwrights' Sidewalk 
 חתימה:   
 
ז'אן ז'נה (בצרפתית: Jean Genet;‏ 19 בדצמבר 1910 – 15 באפריל 1986) היה סופר, מחזאי ומשורר. ספריו ומחזותיו, שבדרך כלל שטופים בסיטואציות מיניות, עוסקים לרוב בסרסורים, גנבים, גברים הומוסקסואלים ואנשים אחרים בשולי החברה של זמנו, ומשקפים את חוויותיו כאסיר הומוסקסואל.
קורות חייו

ז'נה נולד בפריז, מחוץ למסגרת הנישואין. הוא נזנח על ידי אימו בילדותו וגדל כיתום. אף על פי שהיה תלמיד מצטיין, ילדותו הייתה רצופה בניסיונות בריחה וגנבות זעירות שהובילו בסופו של דבר למעצרו בכלא הנוער מֶטרֶה (Mettray). בספר Miracle de la rose ("נס הוורד"), הוא מתאר בצורה אוטוביוגרפית-דמיונית את תקופת מעצרו, שהסתיימה כשהגיע לגיל 18 והצטרף לצבא כדי לעזוב את מטרֶה. הוא ערק בשנת 1936 ובמסעותיו לאורך ולרוחב אירופה הפך לנווד, גנב וזונה ממין זכר (תקופה אותה תיעד בספרו "יומנו של גנב", 1949). כשחזר ז'נה לפריז בשנת 1937, הוא בא ויצא בשערי בתי הכלא בשל שורה של גנבות, שימוש במסמכים מזויפים, שוטטות ועריקה מהצבא. בכלא כתב ז'נה את שירו הראשון: 'Le condamné à mort' ("הנידון למוות") אותו הדפיס אחר כך על חשבונו, ואת הספר "המדונה של הפרחים" (1944). ז'אן קוקטו פגש את ז'נה והתרשם מכתיבתו. קוקטו הפעיל את קשריו כדי להוציא לאור את ספרו של ז'נה אך אז, בשנת 1949, היה ז'נה תחת סכנת מאסר עולם. קוקטו ודמויות אחרות מעולם האמנות כסארטר ופיקאסו התגייסו למען ז'נה והביאו לזיכויו. זו הייתה הפעם האחרונה שז'נה ראה את החיים מבעד לסורגי הכלא.
בתקופתו בכלא הוכיח את עצמו ז'נה ככותב פורה למדי - עד שנת 1949 הוא הספיק לכתוב חמש נובלות ושלושה מחזות, ואף מספר שירים. אולם כתיבתו הייתה מינית ובוטה עד כדי כך שבשנת 1951 הוחרמה יצירתו בארצות הברית. סארטר כתב ניתוח מעמיק על הנסיבות שהובילו את ז'נה להיות סופר בחיבור Saint Genet comédien et martyr‏ (1952), אולם חיבור זה פורסם, באורח פרדוקסלי משהו, ככרך הראשון של מכלול יצירותיו של ז'נה. ז'נה הושפע מאוד מהניתוח של סארטר ולא כתב דבר במשך חמש השנים הבאות. בין השנים 1955 ו-1961 כתב ז'נה שלושה מחזות נוספים, כמו גם על רמברנדט. באותו זמן גם קשר קשר נפשי עז עם עבדאללה, לוליין מהלך על חבל דק. אולם לאחר מספר נפילות והתאבדותו של עבדאללה בשנת 1964 שקע ז'נה בדיכאון עמוק ואף ניסה להתאבד.
בסוף שנות השישים והלאה, כסוג של מחווה ל"דני האדום" לאחר אירועי מאי 1968, החל ז'נה להיות יותר ויותר מעורב פוליטית. הוא השתתף במספר הפגנות שמחו על תנאי החיים של המהגרים בצרפת. בשנת 1970 הוא הוזמן על ידי הפנתרים השחורים לארצות הברית, שם שהה במשך שלושה חודשים, ערך הרצאות, נכח במשפטו של מנהיגם ופרסם מאמרים בכתבי העת שלהם. מאוחר יותר באותה שנה נסע לירדן למשך שישה חודשים ונפגש עם יאסר ערפאת, שעודד אותו לסייע למאבק הפלסטיני. מושפע מחוויותיו בירדן ובארצות הברית, כתב ז'נה את הנובלה הארוכה האחרונה שלו בשם Un Captif Amoureux ("אסיר האהבה") שפורסמה רק לאחר מותו. ז'נה גם תמך באנג'לה דייוויס וג'ורג' ג'קסון כמו גם בקבוצת המידע על בתי כלא של פוקו ודניאל דֵפֶר. בחודש ספטמבר 1982 היה ז'נה בביירות בעת שנערך טבח סברה ושתילה. בעקבות הטבח פרסם ז'נה את מאמרו הפוליטי "ארבע שעות בשתילה".
ז'נה נפטר מסרטן הגרון ב-15 באפריל 1986.
מבחר מיצירותיו > ספרים

חמשת הרומאנים המוקדמים של ז'נה הם "המדונה של הפרחים" (1944, לעברית: אביבה ברק, ספרית פועלים, 1985) שמתאר מסע בעולם התחתון של פריז; Miracle de la rose‏ (1946) ו"יומנו של הגנב" (1949, לעברית: אביבה ברק, ספרית פועלים, תל אביב, 1990) שהם שניהם נובלות אוטוביוגרפיות-דמיוניות המתארות את חייו לכאורה במתריי וכנווד באירופה בהתאמה; ו-Funeral Rites‏,(1949) ו"קרל מברסט" (לעברית: דניאל רובינס ואביבה ברק, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1991).
Un Captif Amoureux, שפורסם לאחר מותו, כתוב בסגנון שונה לגמרי מכתיבתו המוקדמת, הפרובוקטיבית יותר.
כמו כן הופיע בעברית ספרו על הצייר אלברטו ג'קומטי 'הסטודיו של אלברטו ג'קומטי' (מצרפתית: אביבה ברק), בתוך: "דחק" - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014
מבחר מיצירותיו > מחזות

מחזות מפורסמים שכתב ז'נה כוללים את
המשרתות (1949) מחזה על היחסים הטעונים בין שלוש נשים המגולמות על ידי גברים - בעלת הבית ושתי משרתותיה. (תרגום: "המשרתות", תרגמה עדה בן-נחום, תל אביב, 1981).
השחורים הוא מחזה בעל מאפיינים "פולחנים" המציג תגובת נגד אלימה ואנטי-אירופית. (תרגום: "השחורים", תרגם יותם ראובני, רמת גן, 1984).
המרפסת (1956) המתרחש בבורדל ובוחן יחסי כוח המוצגים בחדרים שונים של אותו בורדל. (תרגום: "המרפסת", תרגם יואב לורך, ירושלים, 1981.)
פרגודים (1963), הוא אפוס רחב יריעה, בעל מאפיינים סוריאליסטים, המתרחש על רקע אלג'יר הקולוניאליסטית ומאבקה לעצמאות (תרגום: "פרגודים", (מחזה), תרגום ועיבוד של דורון תבורי עבור תיאטרון הבימה בשנת 2002 - לא יצא בדפוס).
מבחר מיצירותיו > סרטים

ז'נה גם ביים סרט קצר בשנת 1950 שנקרא "שיר אהבה" (Un Chant d'Amour). הסרט, המתרחש בבית כלא צרפתי מציג יחסים טעוני פנטאזיה הומוארוטית, המתרחשים בין דמויות שונות; הסרט מציג סצנות מין ועירום בוטות, וגרם לזעזוע בזמנו.

יצירות נוספות של ז'נה הוסרטו ועובדו לקולנוע על ידי אחרים. המחזה "המרפסת" עובד לסרט בשם זה בשנת 1963 על ידי הבמאי ג'וזף סטריק (Joseph Strick). הרומן "קרל מברסט" עובד לסרט שנקרא "קרל" (Querelle, 1982) על ידי הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר. סרטו של טוד היינס Poison משנת 1991 מבוסס על כתביו של ז'נה. כמו כן הוסרט המחזה "המשרתות" על ידי התיאטרון האמריקאי.
ז'נה הוזכר בשירם של DIRE STRAITS העונה לשם LES BOYS.
הערות שוליים

↑  צרפתית: 'Quatre heures à Chatila'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261512805171  PLWABN: 9810598303705606  BIBSYS: 90059468  BNE: XX1152694  BnF: cb11998463n (data)  CANTIC: a10466514  CiNii: DA02729231  GND: 118538411  ICCU: CFIV046705  ISNI: 0000 0001 2146 3280  LCCN: n79060478  LNB: 000007688  MusicBrainz: 477cd5e5-bc38-46e5-8eed-f80a38f4b880  NDL: 00440720  NKC: jn20000601747  NLA: 36047030  NLG: 61138  NLK: KAC199609855  NSK: 000044610  NTA: 068414560  RERO: 02-A003287209  SELIBR: 55578  SNAC: w6x92x1p  SUDOC: 028077407  Trove: 1200727  ULAN: 500524415  VcBA: 495/166374  VIAF: 106050616   WorldCat (עם VIAF): 106050616 
שיר אהבה (Un Chant d'Amour) משנת 1950 בבימויו של ז'אן ז'נה
בשר

ערך זה עוסק במזון שמקורו בחלקי גוף של בעלי חיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בשר בקר, חזיר ועוף
החלק העיקרי של חיה שמעובד לאכילה, הכולל רקמות שריר, איברים פנימיים ועוד. בשר מכיל חלבון, שומן רווי, ברזל וויטמינים שונים כדוגמת B12 ומינרלים כדוגמת אבץ.
התמונה צולמה בשוק נצרת, ינואר 2017.
בָּשָׂר הוא כינוי כולל לחלקי הגוף של בעלי חיים כאשר אלו משמשים למאכל – רקמת שריר, איברים פנימיים וכו' – בעבור בני אדם, טורפים, אוכלי נבלות ואוכלי כול. הבשר עשיר בשומן ובפרט בשומן רווי, מכיל וויטמינים שונים דוגמת B12 ובמינרלים שונים כאבץ, ורקמת השריר עשירה בחלבון. בבשר כמות זעירה של פחמימות המאוחסנות כגליקוגן. התנגדות לצריכת בשר מתבססת על טיעונים שונים ובהם טיעונים מוסריים, בריאותיים, אקולוגיים ורוחניים. ציבורים הנמנעים מצריכת בשר הם למשל צמחונים וטבעונים.