מנואל השני, מלך פורטוגל
ביוגרפיה > מלך פורטוגל

עוד במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, המוניטין של המלוכה הפורטוגזית בעיני האוכלוסייה הכללית היה בירידה. רוב מפלגות השלטון במונרכיה החוקתית היו מקורבות למלוכה ועל כן הופנתה כלפי המוסד המלוכני רוב האשמה על ההיחלשות ההדרגתית של פורטוגל במעמדה הבינלאומי. בשנת 1890 הטילה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד אולטימטום פוליטי על פורטוגל שהביא את האחרונה לוותר על מושבות באפריקה ולהעבירם אל האימפריה הבריטית (שטחן של מושבות אלו חופף למדינות זימבבואה, זמביה ומלאווי). פורטוגל נשענה על קשרי הסחר שלה עם בריטניה ועל כן לא יכלה לנתק את קשריה עמה או לסרב לאולטימטום. העובדה שמנואל השני עצמו המשיך לשמר יחסים חמים עם בריטניה ואף היה בידידות אישית עם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומאוחר יותר גם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה גורם מרכזי להתנגדות העממית לשלטונו.
מנואל השני הצביע על ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו (אנ'), כאחד האחראים על ההתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. פרנקו התפטר מתפקידו, ומנואל ביקש מהאדמירל פרנסיסקו ז'ואקים פריירה דו אמרל (אנ') לעמוד בראש ממשלה המורכבת ממספר שווה של חברים מתוך שתי המפלגות העיקריות, הרגנרטורים והפרוגרסיסטים. האדמירל בחר לשמש בתפקיד בורר בשביל אחדות פוליטית, אך המפלגות היו חלוקות בצורה עמוקה, ואף אחד מראשי המפלגות לא הופיע בקבינט. המאבק הפוליטי החריף בתוך הפוליטיקה הפורטוגזית סבב מספר נושאים אך העיקרי והחשוב ביותר מתוכם היה מאבק חלוקת הסמכויות בין הרשות המבצעת (המלך מנואל השני והקבינט) והרשות המחוקקת (בית הנבחרים ובית העמיתים; שני הבתים של הפרלמנט). ביום הדחתו של ז'ואאו פרנקו יצא בהצהרה הרשמית הראשונה שלו בתור מלך במהלכה דן על ההתנקשות באביו ואחיו:
פורטוגזים! תועבה דיכאונית מתרגמת את המרירות העמוקה ביותר לבי כבן וכאח. אני יודע שה האומה משתתפת בצערי ומתעב את הפשע הנורא הזה, שהוא חסר תקדים בהיסטוריה. אני הוזמנתי על ידי הרשות המחוקקת לנהל את יעדי הממלכה ובמשימה זאת אשתמש בכל מאמצי לרווחת המדינה, וכדי להיות לראוי לאהבת העם הפורטוגזי. אני נשבע לשמור על הדת הקתולית ועל שלמותה של הממלכה, ולטפח את הפוליטיקה לפי חוקת האומה. עוד אני מצהיר כי אנוכי רואה בטוב את שימורם של השרים הנוכחיים בתפקידם.
אמרל המשיך לכהן גם לאחר שבחירות בליסבון הסתיימו עם ניצחון מפלגת הרפובליקנים. הפלג הפוליטי הרפובליקני היה אנטי-מלוכני והכוחות הקיצוניים בתוכו ארגנו את ההכנות למהפכה, בעוד המפלגות המונרכיסטיות הקימו קואליציה ממשלתית לא יעילה דרך המנדט שניתן להם מידי המלך. בדצמבר 1908 כישלון הפעולה של הפרלמנט הוביל את ראש הממשלה אמרל להתפטר ולהשיב את המנדט של ראשות הממשלה אל המלך מנואל. מנואל בתגובה מינה את הפוליטיקאי ארטור אלברטו דה קמפוס אנריקה (אנ'), בן למוצא של משפחה יהודית, לתפקיד ראש הממשלה. מכיוון שאנריקה לא היה חבר מפלגה כלשהי (אף על פי שנטה לתמוך בשמרנים), מנואל השני ציפה כי יוכל לפתור את המאבקים הפנימיים בתוך הפרלמנט. אנריקה עצמו לא צלח בפתירת המאבק ובאפריל החלה החלפת ראשי ממשלה לנוכח משבר פרלמנטרי שבמסגרתו חברי פרלמנט סירבו למלאות את תפקידיהם. בין מאי לדצמבר הצליח מנואל להביא לייצוב יחסי של הפוליטיקה המדינית לאחר שהעביר את מנדט ראשות הממשלה אל ואנססלו דה סוזה פריירה דה לימה (אנ') השמרני. לאחר התחזקות המפלגה הרפורמית בבחירות דמוקרטיות, מנואל העביר את המנדט לראש ממשלה מטעם המפלגה, פרנסיסקו דה וויגה בייראו (אנ'), בדצמבר 1909.
לנוכח התחלפות הממשלה החל משבר פוליטי מחודש אשר אפשר את התחזקותה של המפלגה הרפובליקנית אשר חיזקה את הטענה שממשלת המלך חסרת יכולת ניהולית של המדינה הפורטוגזית. המשברים הפוליטיים הובילו את מנואל להחליף מספר ראשי משלה בניסיון להקים קואליציה יציבה של תומכי המונרכיה. בשנתיים שבהן מלך הייתה פורטוגל בידי שש ממשלות שונות. בין הרפורמות שהנהיג מנואל השני היו חקיקות שהבטיחו את חופש העיתונות, הסדירו את זכויות האדם מבחינה חוקתית והותירו התמודדות בבחירות למפלגות אנטי-מלוכניות למיניהן, הגדולה שבהן היא המפלגה הרפובליקנית. בקיץ 1910 נסע מנואל לטיול ברכס הרי בוצ'קו (אנ') שבפנים חצי האי האיברי, אך בשובו פרצה המהפכה הרפובליקנית, שנתמכה בידי כוחות הצי הפורטוגזי על נהר טז'ו. ארמונו המלכותי הופגז בידי מהפכנים חמושים, ומנואל ברח תחילה לארמון הלאומי במפרה, הממוקם מצפון לליסבון. המהפכנים הכריזו על פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.