קאלוסט גולבנקיאן
מצרים, באקו, לונדון > בבריטניה. "מר חמישה אחוזים"

בסופו של דבר התיישב גולבנקיאן בלונדון. בשנים 1900–1925 התגורר עם משפחתו בווילה קרובה להייד פארק. הגיע בתקופת ה"בום" של מניות המכרות בדרום אפריקה ובאוסטרליה. הוסמך כנציג של מנטאשב לייצג בלונדון את האינטרסים של רוסיה בתחום הנפט. הוא שיתף פעולה עם פרדריק ליין, סוכן ספנות ומאבות תעשיית הנפט הבריטית, שעזר לו להעמיק את ניסיונו במימון תאגידים ולערב גם את רוסיה בעסקי הנפט הבריטים. התעניין בעיקר בבניית אסטרטגיות של פיתוח תעשיית הנפט. באותה תקופה הציעה לו ממשלת פרס זיכיון על כל משאבי הנפט שלה, אך גולבנקיאן סירב מפני שחשב שטמונים בכך יותר מדי סיכונים. בדיעבד התברר שזו הייתה הטעות הגדולה בחייו. מכאן ואילך לא דחה שוב שום הצעה דומה. יזם זיכיונות, עשה השקעות מושכלות והגדיל ללא הרף את רווחיו. גם אחרי שעזב את איסטנבול החזיק בה משרדים בשכונת גלאטה. ב-1898 התמנה ליועץ פיננסי של השגרירויות העו'תמאניות בלונדון ובפריז.
בשנת 1901 נסוג מהשותפות בעסקי המשפחה, כולל מן החברה "ס.& ס. גולבנקיאן", אותם המשיכו לנהל בלעדיו דודו ושני אחיו.
בשנת 1902 הוענקה לו אזרחות בריטית.
גולבנקיאן השכיל לשלב את חזונו, את קשריו ואת מיומנויותיו במשא ובמתן, במאמצי תיווך בין משקיעים בינלאומיים ביניהם לבין עצמם וביניהם לממשלה העות'מאנית. מאמציו למנוע מלחמות מחירים ולהשגת שותפות בינלאומית נתנו פרי. השתדל לשכנע את אלכסנדר מנאטשב, את האחים גוקאסוב וטייקונים אחרים של הנפט הקווקזי בכדאיות ההתחברות לעסקים משותפים עם האחים רוטשילד, עם דויטשה בנק ועם החברה רויאל דאץ' ההולנדית. בעת המו"ם התיידד עם הנרי דטרדינג מרויאל דאץ'. בשנים 1902 ו-1903 שימש גולבנקיאן מתווך וגם נציג האינטרסים הרוסיים, במשא ומתן בין מרקוס סמואל, מראשי החברה הבריטית "של" לתחבורה ולמסחר (Shell Transport and Trading Company, London) לבין הנרי דטרדינג מטעם חברת "רויאל דאץ'".
בשנת 1907 סייע גולבנקיאן למיזוג בין שתי החברות האלה לחברה אחת שנקראה "רויאל דאץ' של". לפי מנהגו שמר לעצמו 5% מרווחי חברות הנפט שפיתח, מה שהביא לו את הכינוי "מר חמישה אחוזים" ("Mr. Five Percent"). אחרי המיזוג הצליחה חברה זו לקנות חברות נפט בארצות הברית, מקסיקו, ונצואלה, רומניה ובקווקז. גולבנקיאן סייע לה בתחרות מול החברות האמריקניות סטנדארד אויל (Standard Oil) וסוקוני (Socony). ולקח כדמי תיווך 1%–2%.
עסקי הנפט החלו לשגשג במיוחד אחרי התפתחות תעשיית המכוניות העממיות ובעקבות החלטתו של שר הצי וינסטון צ'רצ'יל להעביר את הצי המלכותי הבריטי מדלק על בסיס פחם לנפט. הנפט הפך ממקור של קרוסין לתאורה למקור של דלק, בנזין, שעוות, חומרי סיכה, וחומרים כימיים ששימשו לייצור דינמיט.
גולבנקיאן פעל בהמשך להקמת קונסורציום של חברות הנפט הגדולות באירופה שעמדו, הודות למאמציו לשתף פעולה ביניהן על מנת להשיג זכויות בלעדיות להפקת הנפט ולפיתוח תעשיית הנפט בשטחי האימפריה העות'מאנית, בעיקר במסופוטמיה ועיראק. לצורך מימון ניצול שדות הנפט באזור הזה יזם בשנת 1909 את הקמת הבנק National Bank of Turkey עם הון בריטי והתמנה ליועץ שלו.
בשנים 1912–1914 הוא היה הכוח המוביל שעמד מאחורי הקמת מה שנקרא "חברת הנפט הטורקית" Turkish Petroleum Company‏ (TPC). בהתאם להסכם משנת 1912 השותפות ברווחי החברה הרב-לאומית החדשה היו כדלקמן: National Bank of Turkey‏ – 35% עם הון בריטי, "רויאל דאץ'-של" – 25%, דויטשה בנק – 25%, וגולבנקיאן עצמו – 15%. אולם בלחץ משרד החוץ הבריטי צורפה ב-1914 לשותפות גם החברה האנגלית-הפרסית לנפט "Anglo Persian Oil Company" (לימים BP – בריטיש פטרוליום) ואז גולבנקיאן הסתפק ב-5% מרווחי כל עסקת נפט שהיה מעורב בה. החברה האנגלית-פרסית עמדה לזכות ב-47.5% מהרווחים, רויאל דאץ' של ב-22.5%, דויטשה בנק – ב-25%. אולם באותה שנה 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ועצרה את התהליך.