stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס קוקרן
חיי משפחה

בשנת 1812 נישא קוקרן לקתרין פרנסס קורבט בארנס, יפהפייה יתומה, שהייתה צעירה ממנו ביותר מ-20 שנה. בני הזוג נישאו בחשאי בטקס אזרחי עקב התנגדותו של דודו האמיד של קוקרן, באזיל קוקרן, לנישואים. כתוצאה מכך נישל באזיל קוקרן את תומאס קוקרן מירושתו. קתרין קוקרן התלוותה לבעלה בים לעיתים קרובות במהלך שירותו באמריקה הדרומית וביוון. בשנת 1818 נישאו בני הזוג בשנית בכנסייה האנגליקנית ובשנת 1825 - בכנסייה של סקוטלנד. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות; בת אחת נפטרה כשהייתה כבת שנה בלבד. שניים מבניו של קוקרן שירתו בצבא הבריטי, ושני האחרים בצי. אחד מהם הגיע לדרגת אדמירל ועוטר כאביר מפקד (Knight Commander) של מסדר האמבט.
הונאת בורסת ניירות הערך הגדולה

ב-21 בפברואר 1814 פשטה בלונדון שמועה על מותו של נפוליאון בונפרטה ועל סיום המלחמה. השמועה גרמה לעלייה תלולה בבורסה הלונדונית, ולאחר מכן לנפילה חדה, מאוחר יותר באותו היום, כאשר התברר שהשמועה שקרית. ועדת חקירה קבעה כי מדובר היה בהונאה מכוונת, ותומאס קוקרן הורשע כאחד האחראים לה. קוקרן טען לחפותו במשך כל חייו, ובהמשך המאה ה-19, במהלך התקופה הוויקטוריאנית, מקובל היה להאמין בחפותו.
גזר דינו של קוקרן כלל הוקעה על עמוד הקלון, מאסר לשנה, וקנס כספי. חשש למהומות מצד תומכיו הביאו לביטול עונש הסד אולם קוקרן הודח מבית הנבחרים (וכאמור, נבחר מחדש בשנית 11 ימים לאחר מכן) וסולק מהצי. נוסף על כך נלקח מקוקרן תואר האבירות שלו, ודרגותיו הצבאיות נשללו ממנו בטקס השפלה צבאי פומבי.
בשנים שלאחר מכן נלחם קוקרן על זיכויו ועל השבת תאריו. הוא זכה לחנינה מלכותית ב-1832, דבר שאפשר את השבתו לרשימת הצי בה מופיעים כלל קציני הצי ומינוייהם. בשנת 1847 השיבה המלכה ויקטוריה לקוקרן את תואר האבירות שלו.
שירותו בציים זרים > בצי הצ'יליאני

לאחר פרשת הונאת בורסת ניירות הערך הגדולה עזב קוקרן את בריטניה כשאות קלון תלוי מעליו, אולם הדבר לא קטע את הקריירה הימית שלו. במאי 1817 נענה קוקרן לפנייתו של ברנרדו או'היגינס והתמנה למפקד הצי הצ'יליאני במהלך מלחמת העצמאות הצ'יליאנית במאבקה להשתחרר מעול הכיבוש הספרדי. קוקרן היה למפקדו הראשון של הצי הצ'יליאני והראשון לשאת את התואר אדמירל המשנה של צ'ילה.
ב-28 בנובמבר 1818 הגיע קוקרן, מלווה באשתו ושני ילדיו, לנמל ולפראיסו. לאחר שקיבל את תאריו ומינויו למפקד הצי החל בארגון מחדש של הצי בהתבסס על מנהגי הצי הבריטי. הוא פיקד על הפריגטה "או'היגינס" ופשט של חופי צ'ילה ופרו כפי שעשה בעבר בצרפת וספרד. בנוסף, ארגן את כיבושה של ולדיביה, ופיקד על מתקפה נועזת של שתי ספינות וכ-300 מלחים כנגד 7 מבצרים רבי עוצמה. בשנת 1820 הצליחו כוחותיו לקחת בשבי את ה"אסמרלדה", הספינה הספרדית החזקה ביותר באמריקה הדרומית, אולם הוא כשל בניסיונות כיבוש האי צ'ילואה. לאחר מכן הורה או'היגינס לקוקרן להוביל את הצי הצ'יליאני לשחרור פרו מעול ספרד במקביל למסעו היבשתי של חוסה דה סן מרטין, מהלך שהוביל לעצמאות פרו והבטיח את עתידה העצמאי של צ'ילה.
קוקרן סיים את שירותו תחת דגל צ'ילה ב-29 בנובמבר 1822. חמש ספינות בצי הצ'יליאני נקראו "קוקרן" או "אלמירנטה קוקרן". הראשונה שרתה במלחמת האוקיינוס השקט ואילו החמישית החלה בשרותה בשנת 2006.
שירותו בציים זרים > בצי הברזילאי

לאחר שירותו בצי הצ'יליאני עבר קוקרן לשרת בצי הברזילאי; ברזיל הייתה בעיצומה של מלחמת העצמאות שלה משלטון האימפריה הפורטוגזית. המורדים שלטו בדרום, והפורטוגלים שלטו בצפון, ובעיר החשובה סאו לואיס. ב-21 במרץ 1823 קיבל קוקרן את הפיקוד על הצי הברזילאי ועל אוניית הדגל שלו "פדרו הראשון". הוא חסם את דרכם של הפורטוגלים בבאהיה ואילץ אותם להתפנות למרניאו בעודו תופס חלק ניכר משיירת הנמלטים. לאחר מכן מיהר והקדים את המפונים בדרכם למרניאו; על ידי שימוש בתרגיל הונאה גרם קוקרן לפורטוגלים במקום להיכנע. הוא שלח את אחד מפקודיו לפארה, שם חזר פקודו על אותה הונאה, וגם שם זכה בכניעת הפורטוגלית. ב-1824, לאחר שזכתה ברזיל בעצמאותה, פרש קוקרן מפיקודו על הצי הברזילאי.
כתוצאה ממרידות וניסיונות הפיכה מצא עצמו קוקרן מושל פרובינציית מרניאו. קיסר ברזיל פדרו הראשון יצר עבורו את התואר המרקיז ממרניאו והכתיר אותו לראשון הנושא בתואר זה. אולם קוקרן לא חפץ להמשיך ולאחוז במשרה וב-10 בנובמבר 1825 עזב את ברזיל ושם פעמיו לאנגליה.
שירותו בציים זרים > בצי היווני

לאחר שירותו באמריקה הדרומית עבר קוקרן לאירופה ובין מרץ 1827 ודצמבר 1827 השתתף במלחמת העצמאות של יוון מעול האימפריה העות'מאנית. במערכה זו נחל קוקרן הצלחה מועטה בשל המשמעת הלקויה של החיילים והמלחים היוונים. למרות התוצאות המועטות, הצליח מתקפה של אחד מפקודיו של קוקרן, קפטן הסטינגס (Hastings), על כוחות עות'מאנים במפרץ קורינתוס, להביא להתערבותן של אנגליה, צרפת ורוסיה; התערבותן של המעצמות הובילה להשמדת הצי הטורקי-מצרי בקרב נאווארינו, ולסיום המלחמה בתיווך המעצמות האירופאיות. המערכה היוונית הייתה, ככל הנראה, הפרק החלש ביותר בקריירה הימית של קוקרן. בסוף המלחמה התפטר קוקרן ושב לאנגליה לתקופה של חוסר מעש.
חזרה לצי המלכותי

ב-1 ביולי 1831 נפטר אביו של קוקרן ותומס ירש את תוארי האצולה של אביו והפך לרוזן העשירי של דנדונלד. ב-2 במאי 1832 הוחזר שמו לרשימת קציני הצי המלכותי הבריטי לתפקיד אדמירל משנה של השייטת הכחולה קוקרן סירב לקבל את הפיקוד בטרם יושב לו תואר האבירות, אך אף על פי כן קודם קוקרן בסולם הדרגות, כדלקמן:
ב-2 במאי 1832 מונה לאדמירל משנה של השייטת הכחולה;
ב-10 בינואר 1837 קודם לאדמירל משנה של השייטת הלבנה;
ב-28 ביוני 1838 קודם לדרגת אדמירל משנה של השייטת האדומה;
ב-23 בנובמבר 1841 מונה לתת-אדמירל של השייטת הכחולה;
ב-9 בנובמבר 1846 מונה לתת אדמירל של השייטת הלבנה;
ב-3 בינואר 1848 מונה לתת אדמירל של השייטת האדומה;
ב-21 במרץ 1851 מונה לאדמירל של השייטת הכחולה;
ב-2 באפריל 1853 מונה לאדמירל השייטת הלבנה;
ב-8 בדצמבר 1857 מונה לאדמירל השייטת האדומה.
ב-22 במאי 1847 הכתירה מחדש המלכה ויקטוריה את קוקרן כאביר במסדר האמבט. לאחר מכן שרת קוקרן בין השנים 1848 ו-1851 כמפקד כוחות הצי באמריקה הצפונית ובאיי הודו המערבית. במהלך מלחמת קרים שקלה הממשלה למנותו למפקד הכוחות בים הבלטי, אך לא עשתה כן מחשש שיאבד את פקודיו בהתקפה הנועזות שנהג להוביל, שהיו בעלות סיכון גבוה. ב-6 בנובמבר 1854 קיבל קוקרן את תואר הכבוד "אדמירל משנה של הממלכה המאוחדת" (Rear-Admiral of the United Kingdom) בו החזיק עד ליום מותו.
במהלך שנותיו האחרונות כתב קוקרן את האוטוביוגרפיה שלו בשיתוף עם ג. ב. ארף (Earp). בריאותו הדרדרה והוא עבר שני ניתוחים להוצאת אבנים בכליות. ב-31 באוקטובר 1860 נפטר קוקרן בקנזינגטון, במהלך השני מבין שני ניתוחים אלו. קוקרן נקבר במנזר וסטמינסטר וקברו נמצא בחלקה המרכזי של הספינת המנזר.
חידושים טכנולוגיים

בהפליגן בשיירות עקבו הספינות אחר אורות המנורה של הספינה הקודמת להן בשיירה. בשנת 1806 השתתף קוקרן בתחרות שערך הצי המלכותי לתכנון מנורת שיירה. בהאמינו כי השופטים יהיו מוטים כנגדו הוא הגיש את הצעתו באמצעות חבר וגילה את זהותו רק לאחר שעיצובו זכה בתחרות. הצי מעולם לא רכש את המנורות שהציע.
בשנת 1812 גיבש תוכנית לתקיפת מתקני חוף צרפתים ששילבה בין ספינות תותחים, ספינות נפץ ומעין "ספינות סירחון", מעין לוחמה כימית מוקדמת. קוקרן הציעה את תוכניתו בשנית במהלך מלחמת קרים אך הדרגים הגבוהים החליטו שלא לאמצה, בין השאר מכיוון שהתוכנית אמורה הייתה להסב נזק עצום לאויב, ומכיוון שבעתיד עלול היה האויב להשתמש באותה טכנולוגיה נגד לבריטניה. התוכנית נשמרה בסוד עד לשנת 1895.
בשנת 1818 רשם קוקרן פטנט, יחד עם המהנדס מרק איזמבארד ברונל (Brunel), על מגן החפירה (tunneling shield) שברונל ובנו השתמשו בו מאוחר יותר לכריית תעלת התמזה בשנים 1825–1843.
קוקרן היה מהתומכים הראשונים בספינות קיטור. הוא ניסה להביא ספינת קיטור מאנגליה לצ'ילה אך בנייתה ארכה יתר על המידה והיא הגיעה רק לאחר תום המלחמה. הדבר חזר על עצמו במהלך מלחמת העצמאות היוונית. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוא ערך ניסויים בספינות קיטור ופיתח מנוע ומדחף. בשנת 1851 רשם קוקרן פטנט על הנעת ספינות קיטור באמצעות ביטומן.
אזכורים בתרבות והשפעה תרבותית

דמותו של קוקרן היוותה מקור השראה למספר סופרים שכתבו רומנים ימיים. הראשון שבהם היה קפטן פרדריק מארייאט (Marryat) ששרת תחת פיקודו של קוקרן. במאה ה-20 עוצבו בחלקן הקריירות הבדיוניות של הוריישיו הורנבלואר מאת ס.ס. פורסטר ושל ג'ק אובריי (Aubrey) מסדרת אובריי-מאטורין (Aubrey–Maturin series) מאת פטריק או'בריין (O'Brian) בעקבות זו של קוקרן.
קוקרן עצמו הופיע כדמות ברומנים היסטריים בהם "קוקרן העשוי ללא חת" (Cochrane the Dauntless, 1897) מאת גאורג אלפרד הנטי (Henty), "אדון הים" (The Sea Lord, 1956) במקור: "קפטן הפריגטה" (The Frigate Captain) מאת שוול סטיילס (Showell Styles) ואחרים.
לקריאה נוספת

Henry Richard Fox Bourne, Thomas Barnes Cochrane Dundonald, The Life of Thomas, Lord Cochrane, Tenth Earl of Dundonald, R. Bentley 1869 (כרך שני)
הערות שוליים

↑  בצי המלכותי הבריטי נמצאת דרגת הקומנדר (Commander) בין לויטננט קומנדר וקפטן, והיא מקבילה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל.
↑  דרגת "פוסט קפטן" היא שם חלופי לדרגת "קפטן" ונועדה למנוע בלבול בהבנת הדרגות בצי המלכותי. הבלבול עלול לנבוע מכך שכל מפקד כלי שיט, ללא קשר לדרגתו הצבאית, מכונה "קפטן", וכך גם בעלי דרגת "קומנדר", גם אם אינם בתפקיד פיקודי, שנהוג היה לפנות אליהם כ"קפטן" לשם כבוד. הכינוי "פוסט קפטן" אם כן נועד להבדיל את בעלי דרגת הקפטן, המקבילה לאלוף-משנה, משאר נושאי התואר שאיננו דרגה בצי. הייתה זו דרגה משמעותי שכן משלב זה ואילך הקידום בצי היה לפי ותק.
↑  Road, או Roadstead באנגלית, הוא מעגן רחב, קטן יותר ממפרץ. מעגן זה נקרא מעגן הבסקים, על שם שמו הישן של מפרץ ביסקאיה, El Mar del los Vascos, ים הבסקים. ראו הערך באנגלית על מפרץ ביסקאיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277664905171  PLWABN: 9812659139605606  BIBSYS: 1101640  BNE: XX911883  BnF: cb120492976 (data)  CANTIC: a11501637  GND: 118676520  ISNI: 0000 0000 6303 2262  LCCN: n50054509  NLA: 35784844  NLG: 81406  NTA: 240277104  RERO: 02-A024265482  SNAC: w6mc9jxb  SUDOC: 028712838  Trove: 1086416  VcBA: 495/60228  VIAF: 29169   WorldCat (עם VIAF): 29169 
ציור של הקרב בין ספידי לאל גמו
ציור של קרב מעגן הבסקים
תמונה של תפיסת ולדיביה במוזיאון הימי הצ'יליאני.
הדפס אבן צבעוני "לורד קוקרן" מאת אדם פריידל (Friedel), 1827.
לורד קוקרן (1854)
מדד האנטישמיות בעולם

קריקטורה אנטישמית מ-1920, על "הנחש הציוני" השולט בעולם, וראשו מתחיל בארץ ישראל
קבר האחים ל-179 יהודים שנרצחו בפרעות האנטישמיות שכונו פרהוד, 1941, עיראק
גרפיטי אנטישמי שצולם במדריד, המשווה בין ישראל והיהודים לנאצים ומרמז על "אהבת הממון" של היהודים.
מדד האנטישמיות בעולם הוא מדד שיצרה הליגה נגד השמצה, למדידת קיומה ועוצמתה של האנטישמיות ברחבי העולם, וחלוקתה על פי מדינות, דתות, גילאים ועוד.
בשנים האחרונות ערכה "הליגה נגד השמצה" סקרים מקיפים למדידת האנטישמיות באירופה, בארצות הברית ובשאר העולם. המדד העולמי הראשון פורסם במאי 2014 ועל פיו, כרבע מאוכלוסיית העולם היא בעלת דעות אנטישמיות (על פי הגדרת החוקרים). כמחצית המוסלמים בעולם וכרבע מהנוצרים הם אנטישמיים לפי הגדרה זו. בקרב תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה שוררת האנטישמיות הנרחבת ביותר (93%) ומיד אחרי כן עיראק (92%) ומדינות אחרות במזרח התיכון. בשוודיה, הולנד, הפיליפינים ולאוס יש הכי פחות בעלי דעות אנטישמיות (עד 5% מהאוכלוסייה בלבד).
הסקר העולמי הראשון

הסקר הכלל עולמי הראשון אי פעם למדידת עוצמתה של האנטישמיות, נערך על ידי הליגה נגד השמצה במשך כשמונה חודשים, החל מיולי 2013 ועד פברואר 2014, בקרב כ-53,000 בני אדם בוגרים, דוברי 96 שפות שונות ב-102 מדינות וטריטוריות בעולם. שיטת המחקר התבססה על הצגת 11 סטריאוטיפים יהודיים, אשר נחשבים לנפוצים בקרב אנטישמיים לדעת עורכי המחקר, בפני כל נשאל. מי שהשיב לגבי לפחות שישה מההסטריאוטיפים הללו, "שהם קרוב לוודאי נכונים", הוגדר על ידי עורכי המחקר, אנטישמי.
הסטריאוטיפים הנחשבים אנטישמיים שהוצגו בפני הנשאלים היו:
היהודים נאמנים לישראל יותר מאשר ל-(שם המדינה הספציפית בה גר אותו נשאל).
ליהודים יש יותר מדי כוח בעולם העסקים.
ליהודים יש יותר מדי כוח בשוקי ההון הבינלאומיים.
ליהודים לא אכפת מה קורה למי שאיננו משלהם.
ליהודים יש יותר מדי שליטה על ענייני העולם.
אנשים שונאים יהודים בגלל האופן שבו היהודים עצמם מתנהגים.
היהודים חושבים שהם טובים יותר מאנשים אחרים.
ליהודים יש יותר מדי שליטה על ממשלת ארצות הברית.
ליהודים יש יותר מדי שליטה על התקשורת העולמית.
היהודים מדברים יותר מדי על מה שקרה להם בשואה.
היהודים אחראים למרבית המלחמות בעולם.
הסקר העולמי הראשון > ביקורות על הסקר

יצוין כי היו גם מי שביקרו את שיטות המחקר של עורכי הסקר המסיבי של הליגה נגד השמצה. למשל, נטען כנגדם כי הגבול לציון מי שאינו אנטישמי, לעומת מי שהוגדר על ידם כאנטישמי, הוא דק מדי. וכי מי שהשיב בחיוב לגבי חמישה מהסטראוטיפים הנ"ל איננו אנטישמי באמת וההבדל בינו לבין מי שהשיב בחיוב על שישה מהם, אינו בהכרח כה משמעותי. מבקר אחר, חוקר השואה מנפרד גרסטנפלד, תהה מדוע לא הוכנס ולו סטראוטיפ אנטישמי אחד הקשור בישראל. גרסטנפלד היפנה למחקרים אשר הציגו בפני נשאליהם סטראוטיפ אנטישמי שכזה - "ישראל מנהלת מלחמת השמדה כנגד הפלסטינים". הוא טען, שלו היו מציגים גם כאן סטראוטיפ מסוג זה, היה מדד האנטישמיות באירופה עולה בהרבה. ועוד כיוצא באלה ביקורות.
בעקבות הסקר

זמן קצר לאחר פרסום תוצאות הסקר, התקשר ראש ממשלת יוון אנטוניס סאמארס, לאברהם פוקסמן יו"ר הליגה נגד השמצה וביקש להיפגש עמו, לאור תוצאות הסקר, המראות כי יוון היא המדינה האנטישמית ביותר באירופה. בראשית יוני 2014 נפגשו השניים ולדברי פוקסמן ביקש ממנו סאמארס לפתח יחדיו תוכנית פעולה נגד אנטישמיות ואולי אף ליצור מערך פנים ארצי לחינוך אזרחי המדינה בנושא.
ראו גם

אנטישמיות מוסלמית
אנטישמיות נוצרית
אנטישמיות מודרנית
האנטישמיות החדשה
לקריאה נוספת

שמואל אטינגר, האנטישמיות בעת-החדשה: פרקי מחקר ועיוּן, סדרת 'דעת זמננו' (עורך: דוד הנגבי), תל אביב: מורשת, תשל"ט-1978.
אדמיאל קוסמן, העדר האנטישמי, שבת, מוסף מקור ראשון לתורה, הגות, ספרות ואמנות, 22 יוני, 2012.
הערות שוליים

↑  רן דגוני, ‏סקר חדש: רמות אנטישמיות גבוהות ב-10 מדינות באירופה, באתר גלובס, 21 במרץ 2012
↑  שלמה שמיר, סקר הליגה נגד השמצה: עלייה באנטישמיות בצרפת, באתר הארץ, 20 במרץ 2012
↑  יצחק בן-חורין, סקר: 15% מהאמריקנים בעלי דעות אנטישמיות, באתר ynet, 1 בנובמבר 2007
↑  איתי בלומנטל, סקר ענק בדק: מי העם הכי אנטישמי בעולם?, באתר ynet, 13 במאי 2014
↑  "Index Of Anti - Semitism", באתר הליגה נגד השמצה
↑  "The ADL’s Flawed Anti-Semitism Survey",‏ 14 במאי 2014, באתר Science of Us
↑  מנפרד גרסטנפלד, "יהודי אחד, 700 אנטישמים", 16 במאי 2014, "מקור ראשון"
↑  "ראש ממשלת יוון ביקש סיוע מהליגה נגד השמצה, לטיפול באנטישמיות", 13 ביוני 2014, "מקור ראשון"
גרג באלרד

ערך זה עוסק בפוליטיקאי האמריקאי. אם התכוונתם לכדורסלן האמריקאי, ראו .
גרג באלרד (באנגלית: Greg Ballard; נולד ב-20 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כראש עיריית אינדיאנפוליס בשנים 2008 עד 2016.
ביוגרפיה

באלרד נולד וגדל במזרח אינדיאנפוליס, בנם הרביעי מתוך חמישה של דוארד ומרי. הוא למד בתיכון קתולי אותו סיים ב-1972. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אינדיאנה התנדב לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא סיים קורס קצינים בבסיס קוונטיקו. הוא הוצב למשימות בקליפורניה, באוקינאווה שביפן, מישיגן ופנמה. שירת בתפקיד קצין מבצעים של גדוד נחתים ונשלח עמו ללחימה במלחמת המפרץ. בתום הקרבות הוצב בנמל ג'ובייל בערב הסעודית והיה אחראי לארגון ושילוח כוחות וציוד הנחתים חזרה לארצות הברית. בתקופה זו זכה לכינוי "ראש עיריית ג'ובייל". ב-1996 קודם לדרגת לוטננט קולונל, הוא סיים לימודי תואר שני במדעי הצבא באוניברסיטת חיל הנחתים. בתפקידו האחרון שימש כקצין מטה בפיקוד אירופה של ארצות הברית בשטוטגרט בגרמניה עד 2001. על שירותו עוטר באות לגיון ההצטיינות ובמדליית השירות הראוי לשבח.
לאחר שחרורו עבד בתאגיד התרופות באייר בשלוחת החברה באינדיאנפוליס ושימש מנהל ההפצה בצפון אמריקה. לאחר מכן עבד כיועץ עסקי עצמאי.
בנובמבר 2007 התמודד בבחירות לראשות עיריית אינדיאנפוליס כנציג המפלגה הרפובליקנית. הוא ניהל קמפיין "רזה" בתקציב של 300,000 דולר מול ראש העיר המכהן מזה שתי קדנציות, בארט פטרסון. מערכת הבחירות התמקדה בנושא העלאת מיסים שחלה על תושבי העיר בשנות כהונתו של פטרסון, על אף שפיגר בסקרים בלמעלה מ-10%, זכה באלרד בבחירות ברוב של 51% מול 47%. ניצחונו נחשב לאחת ההפתעות הגדולות ביותר בתולדות הפוליטיקה של אינדיאנה. בנובמבר 2011 זכה בבחירות לכהונה שנייה.
בינואר 2016 סיים את תפקידו. במקומו נבחר ג'וש אוגסט, חבר המפלגה הדמוקרטית.
באלרד נשוי לויני ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  Republican mayoral candidate Greg Ballard, אינדי סטאר, 24 באוגוסט 2011
בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות

| --- | --- |
סמל בצלאל בעיצוב אפרים משה ליליין

בניני בצלאל (1909)
 בית ספר לאמנות
 תקופת הפעילות:  1906–1929 (כ־23 שנים)
 מייסדים:  בוריס שץ 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  בוריס שץ 
 מיקום
 מיקום:  רח' שמואל הנגיד 10, ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′48″N 35°12′54″E﻿ / ﻿31.780114696682°N 35.214917540574°E﻿ / 31.780114696682; 35.214917540574
 he
 
"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" הוא בית ספר לאמנות ואומנות, שהוקם בירושלים בשנת 1906 על ידי בוריס שץ  ופעל עד לשנת 1929. "בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" ו"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב" מהווים את המשכו של בית ספר זה. הקמת בית הספר נחשבת לראשיתה של האמנות החזותית בישראל.
רקע > אמנות ואומנות יהודית במאה ה-19

במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התקיימו בארץ-ישראל מסורות של אמנות עיטורית בעלת מאפיינים דתיים, במיוחד יהודיים ונוצריים, שנוצרו עבור עולי רגל, אך גם ליצוא ולצריכה מקומית. האמנים שיצרו אותם היו חסרים את המוטיב הלאומי, שעתיד להיות מרכזי בפעילותו של "בצלאל" בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
בתוך היישוב הישן פעלו מגוון של סדנאות ובתי מלאכה קטנים שייצרו חפצים במדיה מסורתיות כגון צורפות, רקמה, וייצור חפצים בטכניקות של גילוף עץ, אבן או שנהב. החפצים הללו כללו מגוון של מוצרי צריכה, מזכרות לתיירים וחפצים ליטורגיים, שעוטרו במגוון של טכניקות, שהתבססו על דימויים גרפיים. במקביל למסורות אלו התפתחה מסגרת מודרנית לעשייה אומנותית בבית-הספר "תורה ומלאכה", שנפתח בשנת 1882 על ידי "כי"ח". בבית הספר נפתחו מחלקות לייצור חפצי אומנות, כגון שטיחים, תוך שילוב בין עבודת יד לבין שימוש במכונות מודרניות, בסגנון נאו קלאסי ובארוקי.
רקע > הציונות והאמנות היהודית באירופה

כבר בסוף המאה ה-19, החל להופיע מושג ה-"אמנות יהודית" באירופה. הביטויים הראשונים לכך התמקדו באספנות של תשמישי קדושה יהודיים והקמת מוזיאונים יהודים ואתנוגרפיים. בזכות האמנציפציה ליהודים, יכלו גם יהודים לרכוש הכשרה אמנותית באקדמיות והחלו להופיע אמנים יהודים, חלקם אף עסקו בתיאור היבטים יהודיים מובהקים כגון מוריץ דניאל אופנהיים, מארק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב, איזידור קאופמן ואחרים. עם התפתחות התנועה הציונית, עלתה השאלה מה צריך להיות המקום של האמנות הפלסטית בדגש על ציור ופיסול בתנועה הציונית, והאם יכולה האמנות להפוך לכלי ביטוי לשאיפות לאומיות.
הביטוי הראשון המשמעותי לכך היה נאומו של מרטין בובר הצעיר על האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי שהתקיים בשנת 1901 בבזל. במסגרת המפעל הציוני. בובר קרא על בימת הקונגרס ל"שילוב ידיים" בין האמנות ליהדות במטרה "להביא לתחיתו המחודשת של העם היהודי". בעיני בובר נתפשה האמנות כמכשיר הומניסטי להתפתחותו של היהודי החדש. בנאומו טען בובר שעדיין אין אמנות יהודית אלא רק אמנים יהודים. בהשפעת השיח הדומיננטי של תקופתו הרואה בסגנון אמנות ביטוי לאומי טען כי אמנות יהודית שלמה תוכל להתפתח רק על אדמת ארץ ישראל. את הקונגרס ליוותה התערוכה הראשונה בהיסטוריה של "אמנים יהודים" אותה ארגן עם אפרים משה ליליין וכן הוחלט על הקמת בית הוצאה לאור "יהודי" בשם "יודישער פערלאג" ובו התפרסמו יצירותיהם של אמנים יהודים רבים.
היסטוריה > 1908–1912

בשנת 1908 עבר בית-הספר לאחד משני מבנים, שנרכשו בעבורו על ידי הקק"ל. המעבר אפשר את התרחבותו של בית-הספר. בשנת 1910 נחנך המבנה השני. בשנת 1911 הגיע מספר המורים בבית-הספר ל-15, ומספר התלמידים והפועלים עלה ל-269. עם זאת, המצב הכספי הקשה של בית-הספר, ביקורות על סגנונם ואיכותם של מוצרי בצלאל והמאבק על השליטה-בבית הספר, היוו מוקדי חיכוך קבועים בקשר שבין שץ לוועד המפקח בברלין.
תוכנית הלימודים של בית-הספר כללה מערכת קורסים שכללה ציור, פיסול (פיסול בחמר ויציקת גבס), מלאכת נוי (ציור ועיצוב של חפצים שונים, תוך הדגשת מוטיבים מן החי והצומח), מלאכות מעשיות (עבודה מעשית במגוון טכניקות כבאטיק, מקשה, פיסול זעיר באבן ושנהב וכדומה) ותאוריה (אנטומיה, פרספקטיבה וכדומה). לשם כך הורחבו מאוד בתי-המלאכה שהפעיל "בצלאל", שכללו עתה גם מלאכת-דמשק (עבודות מתכת), רהיטי קש, תחרה, צילום, באטיק, אמייל ועוד. דרך הפעולה של "בצלאל", שהתוו שץ והוועד הגרמני של בית הספר, כללה הפרדה בין מלאכת התכנון ועיצוב פריטי האמנות, שנעשתה על ידי מורי בית הספר ותלמידי הכיתה הגבוהה, ובין סדנאות העבודה שעסקו גם בהכשרת פועלים ובייצור חפצי אומנות. החפצים שיוצרו בבתי-המלאכה נמכרו בתערוכות שונות שארגן שץ באירופה ובארצות הברית ושימשו למימון בית-הספר. כמו כן הוקם בשנת 1912 "ביתן בצלאל" ליד שער יפו והוא כלל חנות ואולם תצוגה למוצרי בצלאל. עד לשנת 1911 הגיע מספר עובדי הסדנאות לכ-259. בין עובדים אלו הייתה קבוצה של כ-70 ילדים וילדות מתחת לגיל 12 שהועסקו בסדנאות כפועלים.
עיצובן הרוחני של סדנאות אלו הושפע מאוד מתנועות אומנות אירופיות, כגון תנועת האמנויות והאומנויות של ויליאם מוריס, מהגותו של ג'ון ראסקין ואחרים. יצירות האומנות של בצלאל נשענו על עבודה ידנית עמלנית. אחד הביטויים להשפעות אלו הייתה הקמתה של "מושבת בצלאל" בבן שמן, שהוקמה בשנת 1910 ובה יושבו צורפים עולים מתימן, מתוך מטרה ליצירת שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה. את המושבה ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים.
בשנת 1912 נפתח לקהל באופן חלקי "בית הנכות בצלאל", שראשית הקמתו הייתה עוד בשנת 1906, אולם החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג. חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה. בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוזף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד.
היסטוריה > בצלאל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, 1918-1913

מראשית קיומו היה "בצלאל" נתון בקשיים כספיים תמידיים. נוסף על כך, בוריס שץ ניהל סביב בית הספר מאבקים שונים. מן הצד האחד הם היו שקועים במאבקים משפטיים כנגד סוחרים ובעלי בתי מלאכה על השימוש המסחרי בשם "בצלאל", ומן הצד האחר נאבקו שץ ותומכיו עם הוועד בברלין על השליטה האמנותית והמנהלתית בבית הספר. הגיעו של אריה לייב אסתרמן, שנשלח מברלין לתפקיד מנהל בתי המלאכה של בית הספר, היוותה נקודה מכרעת ביחסים בין ירושלים וברלין.
על רקע משבר כספי חמור שהתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, אחת מן הפעולות המרכזיות שנקט אסתרמן, היה מהלך של צמצום דרמטי של הפועלים במחלקות בית-הספר השונות והעברת העבודה לבתי-מלאכה עצמאיים שפעלו בחסות בית-הספר. היה זה מהלך שהחל ב"בצלאל" עוד ב-1912 וקיבל עתה משנה חשיבות.
פריצת המלחמה בשנת 1914 הקשתה עוד יותר על בית הספר בשל הניתוק מברלין והקושי הגובר בגיוס תרומות ותלמידים לבית הספר. עיקר התרומות, שהגיעו מארצות הברית ועמדו על כ-100 דולר לחודש, שימשו למימון בית-תבשיל לתלמידים, שהפסיקו לקבל תמיכה כספית מהוריהם, ולתשלום משכורות מופחתות למורים. בשנת 1915 קיבלו חלק מן התלמידים והמורים אזרחות של האימפריה העות'מאנית. ב-1916 אף נשלחו תלמידי בית הספר לשירות צבאי במסגרת הצבא העות'מאני, בעוד תלמידים אחרים שהיו תושבי מדינות נייטרליות עבדו במושבות שונות בשרון בחקלאות, ביקב "כרמל מזרחי" בראשון לציון או במחנות עבודה כגון מחנה "עֵמֵלִיה" בבאר שבע. חלק משכרם של אותם תלמידים נועד למימון פעילותו של בית הספר. שיאו של משבר זה היה ב-1917, אז נסגר בית הספר לכמה חודשים ושץ עצמו הוגלה לדמשק ואחר כך ישב בטבריה ובצפת.
במרץ 1918 חזר בית-הספר לפעול תחת המנדט הבריטי. שיעורי הבוקר כללו 25 תלמידים ושיעורי הערב כללו 68. שץ עצמו חזר לבית הספר רק ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
היסטוריה > 1929-1919

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל". מן הצד האחד נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, מן הצד השני לא הצליח שץ לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית. גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך חצי העשור הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביטוי למצבו הכספי הקשה של בית-הספר ניתן למצוא בשורה של משברים שעברו בתי המלאכה וכללו שביתות פועלים, לצד סגירת שעריהם. ב-1 באפריל 1921 נסגרו כל בתי המלאכה של בצלאל, שהעסיקו באותה עת 70 עובדים. כעבור כחודשיים חודשה העבודה עם 25 פועלים. סגירה נוספת התרחשה ב-1 בינואר 1922.
למרות המשברים הרבים, המשיך שץ בניסיון להגשים את חלומותיו להגדלת בצלאל, שכללו כעת גם הקמת מרכז חנויות להשכרה ושכונת מגורים, שתשמש את אמני בצלאל.
ביוני 1921 התפרסם מאמר ביקורת מאת שמואל הוגו ברגמן נגד בית-הספר בעיתון "דאס אידשע פאלק" בניו יורק.
ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ושץ.