פיטון דה לה פורנז
גאוגרפיה ותיאור

פיטון דה לה פורנז שוכן במסיב הקרוי על שמו, המהווה את חלקו המזרחי של האי ראוניון ותופס כ-40% משטח האי. פסגת ההר היא כיפה געשית גדולה בתוך מבנה גאולוגי שרוחבו 9 קילומטרים ואורכו 13 קילומטרים, המכונה "אגן פוקה" (Enclos Fouqué, מילולית "מכלאת פוקה") על שם הגאולוג הצרפתי פרדינאן אנדרה פוקה (Ferdinand André Fouqué‏; 1904-1828). בחלקו העליון הוא קלדרה שבשוליה צוקים בגובה שבין 100 ל-400 מטרים המכונים רַמְפָּר (remparts – "סוללות"). שולי הקלדרה נפרצו בחלק הדרום-מזרחי הפונה לכיוון החוף הקרוב של האוקיינוס ההודי, ולכן צורתה של הקלדרה היא כשל האות הלטינית U שוכבת. קוטר הקלדרה כ-8 קילומטרים. חלקו העליון של אגן פוקה הוא מישור המשתרע בגבהים בין 2,000 ל-2,200 מטרים מעל פני הים. חלקו המרכזי הוא מדרונות תלולים המגיעים עד לגובה של 450 מטרים מעל פני הים המכונים "גְרָנְד פָּנְט" (Grandes Pentes – "המדרונות הגדולים"). החלק התחתון מכונה "גרן בְּרוּלֶה" (Grand Brûlé – "השריפה הגדולה") והוא משתפל במתינות אל החוף.
קוטר החרוט של פיטון דה לה פורנז קרוי דולומייה כ-3 קילומטרים, והוא מתנשא לגובה של כ-400 מטרים מרצפת הקלדרה ועד לגובה של 2,632 מטרים מעל פני הים. חלקו המזרחי של החרוט גובל במדרון, ובחלקו העליון מצויים שני לועות געשיים:
לוע בורי (cratère Bory) – הלוע הקטן יותר, נמצא במערב החרוט. אורכו 350 מטרים וקוטרו 200 מטרים. הלוע קרוי על שמו של הגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט בורי (Jean-Baptiste Geneviève Marcellin Bory de St. Vincent – ז'אן-בטיסט ז'נבייב מרסלן בורי דה סן ונסן; 1846-1778) שהיה הראשון שתיאר בצורה מדעית את פיטון דה לה פורנז כאשר נשלח לאי ב-1801, ואף שרטט את שפכי הבזלת של ההר.
לוע דולומייה (cratère Dolomieu) – הלוע המרכזי, נמצא במזרח החרוט. אורכו 1,000 מטרים ורוחבו 700 מטרים. החרוט הופיע ב-1791 לאחר התמוטטות תא המאגמה בפסגה. הלוע קרוי לכבודו של הגאולוג והמינרלוג הצרפתי דאודה דה דולומייה. לאחר ההתפרצות בתחילת אפריל 2007 התמוטטה תחתית הלוע לעומק של 300 מטרים.
לועות נוספים רבים מצויים בתוך הקלדרה ובשולי הר הגעש. אחד הידועים בהם מצוי בתחילת השביל המוביל אל הפסגה: חרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), שם המזכיר את המלכודת בצורת חרוט הפוך שמכין הארינמל.
שני מבנים גאולוגיים יוצאי דופן בולטים בחלקו הצפוני של אגן פוקה:
מישור בקוטר של 2.5 קילומטרים הקרוי "מישור האוסמונדות" (plaine des Osmondes). המישור קרוי על שם השרך Blechnum tabulare הגדל במישור, שבטעות שויך לסוג אוסמונדה, שניהם שייכים לסדרת השרכיים.
פיטון דה קְרָק (Piton de Crac) – צוק סלעי בודד המתנשא לגובה של 1,368 מטרים, שריד לתבליט הנוף לפני שנוצר אגן פוקה.
החלק הגעשי הפעיל של פיטון דה לה פורנז משתרע גם מעבר לגבולות אגן פוקה. רצועת בקעים יוצרת צורת סהר מעבר לצורת ה-U של הקלדרה, ולעיתים נוצרים קילוחי לבה המגיעים לאוקיינוס בנפות סן-פיליפ (Saint-Philippe) בדרום וסנט-רוז (Sainte-Rose) בצפון. קילוחי לבה אלו מכונים "מחוץ לאגן" (hors-Enclos, מילולית "מחוץ למכלאה").
איש אינו מתגורר בתחומי אגן פוקה, ואין בו שדות מעובדים (למעט כמה מטעי וניל בחלקו התחתון). המבנה היחיד מעשה ידי אדם בחלק זה הוא כביש מספר 2 החוצה את חלקו התחתון של ה"גרן ברולה" (בקטע הקרוי route des Laves – "נתיב הלבה"). בתקופה של התפרצויות נסגר הכביש למעבר, ועם סיום האירוע ולאחר שהלבה מצטננת – נסלל מחדש הקטע שכוסה בלבה. לאורך הדרך מוצבים שלטים בכל מקום שבו כוסה הכביש בלבה, עם ציון שנת ההתפרצות. אתר העלייה לרגל של הפסל "הבתולה עם השמשייה" (Vierge au parasol), שהיה בתחומי אגן פוקה עד 2005, כוסה בלבה והועבר לכפר פיטון-סנט-רוז (Piton-Sainte-Rose). מחוץ לאגן יש יישובים דוגמת בּוּאָה בלאן (Bois Blanc) ופיטון-סנט-רוז, וכן מטעי קנה סוכר ו-Acanthophoenix rubra (סוג דקל שלב הדקל שלו נחשב מעדן) בתחומי האזורים הפעילים געשית.