stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאן-אפריקניות
הערות שוליים

↑  types of Pan-Africanism
↑  האיחוד האפריקאי (ארכיון)
↑  African Union
↑  שגב, מ'. שילוני, א'. פיין, צ', הפיתוח והתכנון המרחבי : ספר לימוד בגאוגרפיה ופיתוח הסביבה, משרד החינוך, התרבות והספורט. המינהל הפדגוגי. האגף לתכניות לימודים, תשע"א, עמ' 105 - 113
↑  Sebujja: Ethiopia the grand father of Africa
↑  שם, עמ' 250
↑  נויברגר בנימין, חזרה לפוליטיקה: המדינה המודרנית, לאומיות וריבונות, האוניברסיטה הפתוחה, תשע"א, עמ' 258-261
↑  נויברגר בנימין, אפריקה ויחסים בין לאומיים, האוניברסיטה הפתוחה, תשע"א, עמ' 223 - 240
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560750305171  BNE: XX528305  GND: 4132043-8  LCCN: sh85097304  NKC: ph138936
פיגום

מערכת פיגומים, בצמוד למבנה בסינסינטי, אוהיו.
פיגום הוא מבנה ארעי, המשמש לתמיכת בני אדם וציוד כדי לבנות או לשפץ מבנים גדולים יותר. פיגומים הם, בדרך כלל, מערכת מודולרית של צינורות פלדה, אך ניתן להשתמש גם בחומרים אחרים, כגון במבוק, כנהוג במספר מדינות באסיה, כגון הונג קונג.
התקנת פיגומים ושימוש בהם טומנים בחובם סכנות בטיחות פוטנציאליות.
פיגומים בישראל

הפיגומים בהם נעשה שימוש בישראל מקורם בעיקר במפעלים באזור ג'נין[דרוש מקור] ואיכותם נחשבת לנמוכה בעיקר בתחום הבטיחותי. כתוצאה מרשלנות אך גם מחוסר יציבותם של הפיגומים, כמו גם איכות פרטיהם, נפגעו פועלי בניין רבים במהלך השנים כתוצאה מפיגומים שהתפרקו או איבדו את יציבותם. כתוצאה מכך, הוחל ב-2018 להשתמש בפיגומים עם תקן אירופי. כמו כן, בעקבות העלייה במספר ההורגים והפצועים באתרי בנייה והודות לפעילות ציבורית ותקשורתית שהדגישה את הנושא, נקבעו תקנות בחוק המחייבות את כל אתרי הבנייה באופן הדרגתי להשתמש בפיגומים עם תקינה בלבד.
הערות שוליים

↑  ע"א 1062/15 והבי והבי נ' חאלד כמאל נזאל, סעיף 11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558471005171  BnF: cb11977987c (data)  GND: 4206804-6  LCCN: sh85117898  NKC: ph122289 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארתור רנסום

| --- | --- |

 לידה:  18 בינואר 1884 לידס, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 ביוני 1967 (בגיל 83) Cheadle Royal Hospital, מנצ'סטר רבתי, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  קאמבריה 
 מקום מגורים:  לידס 
 מקום לימודים:  בית הספר רוגבי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  סדרת הסנוניות והאמזונות 
 תקופת הפעילות:  1904–1967 (כ־63 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מדליית קרנגי (1936) 
 
ארתור רנסום (באנגלית: Arthur Ransome;‏
18 בינואר 1884 - 3 ביוני 1967) היה סופר ועיתונאי בריטי. נודע בעיקר בזכות ספרי ההרפתקאות לנוער מסדרת הסנוניות והאמזונות שכתב בשנות ה-30 וה-40. בנוסף כתב רנסום גם על חיי התרבות בלונדון, על אגדות עם רוסיות ועוד. בין השאר סיקר את המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, ונטען שהוא אף שלח ידו בריגול.
חייו

רנסום נולד בעיר לידס באנגליה, בנו של פרופסור להיסטוריה. התחנך בעיר וינדרמיר שבאזור האגמים, אזור שהעביר בו חלק גדול מחייו ושהשפיע רבות על כתיבתו. החל לימודי כימיה בקולג' יורקשייר, אך עזב ללונדון כעבור שנה, שם החל לעסוק בכתיבה.
בשנת 1907 יצא לאור ספרו בוהמיה בלונדון (Bohemia in London) הנחשב ליצירתו המשמעותית הראשונה. הספר תיאר את התפתחותן וחייהן של הקהילות הספרותיות והאמנותיות בחיי התרבות של לונדון.
בשנת 1909 נישא לאשתו הראשונה, איבִי קונסטנס ווקר, ולזוג נולדה בת. חיי הנישואים לא צלחו, וב-1913 הוא עזב את משפחתו ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג ברוסיה, בעקבות עניין בפולקלור הרוסי. הוא אף פרסם אוסף של אגדות-עם רוסיות בשם Old Peter's Russian Tales.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא החל לעבוד ככתב, וסיקר את החזית המזרחית בעבור העיתון "דיילי ניוז". בהמשך עבר לכתוב על המהפכה הבולשביקית. הייתה לו הכרות קרובה עם רבים ממנהיגי המהפכה, בהם לנין וטרוצקי. מעבר לכתיבתו העיתונאית, יש הטוענים שהוא העביר מידע לשירותי הביון הבריטיים. למרות זאת הוא התנגד להתערבות הזרה האנטי-בולשביקית במלחמת האזרחים ברוסיה. בתקופה בה חי בסנקט פטרסבורג הוא פיתח קשר עם יבגניה פטרובנה, שהייתה מזכירתו של טרוצקי. ב-1924 השניים נישאו ועברו לאנגליה, שם חיו באזור האגמים.
באנגליה רנסום עבד ככתב בעיתון הגארדיאן, ובתקופה זו החל בכתיבת סדרת הסנוניות והאמזונות, המבוססת בחלקה על נופי אזור האגמים ועל דמויות שהכיר. הסדרה, שפורסמה בשנים 1930-1947, הצליחה בבריטניה ובעולם וזיכתה את רנסום בפרסים ספרותיים שונים.
לאחר מותו של רנסום בשנת 1967, תרמה אלמנתו רבים מחפציו האישיים למוזיאון אבוט הול בעיירה קנדל באזור האגמים, שם קיים חדר להנצחתו. הוא ואשתו קבורים ברוּסלנד שבאזור. תשע שנים לאחר מותו יצאה לאור אוטוביוגרפיה שלו המתארת את חייו עד 1931. חייו ופועלו מונצחים גם על ידי אגודת ארתור רנסום הפועלת ברחבי העולם. ב-1988 נקרא אסטרואיד על שמו על ידי האסטרונום הצ'כי אנטונין מרקוס.
סדרת הסנוניות והאמזונות

הסדרה עוסקת בהרפתקאות שעוברים הגיבורים במהלך חופשותיהם מבית הספר. מרבית עלילות הספרים מתרחשות באזור האגמים באנגליה, ובנהרות, ימים ואגמים אחרים. הטבע מהווה את הרקע להתרחשויות הספרים, והם מלאים תיאורים של השטת דוגיות וספינות, של דיג ושל מחנאות. הסדרה עודנה פופולרית גם כיום, וידועה בשילוב של אווירה פסטורלית עם כתיבה ריאליסטית, ושל מתח ומסתורין עם תום הילדות וסיפור ההתבגרות.
סדרת הסנוניות והאמזונות > ספרי הסנוניות והאמזונות בעברית

שיטי סנונית הנועזים, תרגמה מאנגלית דבורה עומר, סדרת מצפן לנער, מסדה 1965
עמק הסנוניות, תרגמה מאנגלית רונית לנטין, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
פיטר דאק, תרגמה מאנגלית רונית לנטין, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
הים הנסתר, תרגמה מאנגלית רותי שמעוני, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
פוטופריודיזם

פוטופריודיזם (באנגלית: Photoperiodism - "משך זמן האור") היא תגובתם הפיזיולוגית של אורגיניזמים לאורך היום והלילה. תהליך זה מתרחש בצמחים, בבעלי חיים ואף באדם ובפרימטים נוספים.
בבעלי חיים

אורך היממה הוא משתנה סביבתי שמשתנה באופן שיטתי וקבוע לאורך השנה. מסיבה זו בעלי חיים רבים, במיוחד באזורים ממוזגים. עוקבים אחרי אורך היום כדי לחזות את עונות השנה המתקרבות, ומתזמנים את התגובה העונתית שלהם.
בצמחים > מעוררי פריחה

צמח "יידע" מתי לפרוח או כדי שזרע "יידע" מתי לנבוט יש צורך במערכת של איסוף נתונים מהסביבה ותרגומם לתהליכים כימיים פנימיים. כך, לדוגמה, חלק מהזרעים נובטים רק לאחר שהם עברו תקופה של קור (שבירת תרדמה). באופן זה מובטח לזרע שהוא לא ינבוט מוקדם מדי אלא שהוא ינבוט קרוב לזמן האופטימלי לגבי סיכויי ההישרדות שלו. לזרע הרי אין מערכות חישה עצביות כמו לבעלי החיים ולכן מערכת ה"חישה" שלו, שבה הוא מודד את הקור, היא שונה ומבוססת, ככל הנראה, על מאזני אנזימים אשר אחד מהם מחליש את פעולתו באופן יותר דומיננטי מהאחר כאשר יורדת הטמפרטורה ולכן נוצרים ומצטברים בזרע חומרים (על ידי האנזימים הלא רגישים לקור), שלפני כן היו מתפרקים מיד (על ידי האנזימים הרגישים לקור).
באופן דומה כדי שהצמח יפרח בזמן האופטימלי (כדי שתהליך ההפריה ויצירת הזרעים יסתיימו בזמן האופטימלי), יש צורך בתזמון של הפריחה. בנוסף מין של פרחים שפורח בבת אחת בתקופה כלשהי בשנה מגדיל את סיכויי ההאבקה שלו (ברבייה מינית) כיוון שכל פרח יוכל בקלות להאביק פרח אחר או להיות מאובק על ידיו.
אפשרות אחת, היא תרמופריודיזם, שמשמעו בעצם מדידת טמפרטורה (גבוהה או נמוכה) למשך פרק זמן. הקיוט (וֶרנליזציה) הוא סוג של מדידה כזו. פרחים אביביים מסוימים, כמו השיפון, פורחים לאחר שנחשפו לטמפרטורות נמוכות. כיוון שטמפרטורות כאלו מעידות על החורף ולמעשה מהוות אינדיקציה לעונת השנה- מדידה כזו מבטיחה לצמח דיוק גבוה יחסית בתזמון הפריחה. אך למעשה גם הפרחים שמשתמשים בקיוט כדי לתזמן את הפריחה משתמשים גם כן בפוטופריודיזם כדי למנוע מצב שבו הפרח יפרח בתוך השלג (ויקפא מיד). הורונליזציה מגבילה את מין הפרח לאזור אקלים יחיד והעברתו לאקלים שונה תגרום לו לפרוח מוקדם מדי או לא לפרוח כלל (כיוון שהטמפרטורות שונות והתזמון נהרס). כמו שבירת התרדמה בזרעים, גם הקיוט נגרם כנראה משיווי משקל אנזימטי בין אנזימים רגישים לקור ולא רגישים לקור שיוצר שיווי משקל הורמונלי שמוביל לפריחה.
אפשרות נוספת ונפוצה היא הפוטופריודיזם. הפוטופריודיזם הוא מנגנון שמבוסס על מדידת אורך הלילה הרציף (ומכאן בעקיפין- אורך היום), ולא של אורך היום כמו שהוכח בניסויים של שבירת לילה, שבהם תקופת החושך של הצמח הופסקה רק על ידי הארה קצרה יחסית. לשבירת הלילה יש השפעה כמעט זהה כמו ליום ארוך גם לצמחים שפורחים בתקופה של הארה קצרה וגם כאלו שפורחים בהארה ארוכה. 

הפוטופריודיזם מבוסס על שינויי אורך הלילה בין העונות השונות- בחורף היום קצר, בקיץ היום ארוך ובעונות המעבר היום מתקצר או מתארך כך שנוצר מחזור שנתי, קבוע לחלוטין, של אורך יום. אורך היום נקבע לפי המיקום של כדור הארץ ביחס לשמש ולכן הוא לא מושפע מתהליכים פנימיים בכדור הארץ (בניגוד למזג האוויר ולטמפרטורה הממוצעת). העובדות הנ"ל מצביעות על היתרון והחיסרון הגדול של הפוטופריודיזם- הוא בלתי תלוי. מצד אחד ההסתמכות על הפוטופריודיזם תוביל לתקופת פריחה קבועה לכל המין ובכך תבטיח את המיקוד בפריחה ותגדיל את סיכויי ההפריה, אך מצד שני היא לא תהיה תלויה בתנאים החיצוניים כמו חורף ארוך מצד אחד או בצורת מצד שני, שלא משפיעות על הפוטופריודיזם אך מאוד קריטיות להישרדות הפרח.
כמובן קיימים גם צמחים שבהם הפריחה מושפעת גם מאורך היום וגם מתנאים סביבתיים של טמפרטורות וכדומה, כמו הליזיאנטוס(אנ'). בניסוי שנערך בחוות הבשור שעסק בתנאים האופטימליים לפריחת הליזיאנטוס (פריחה מהירה ורחבה) מצא ששילוב של אורך יום ארוך וטמפרטורות נמוכות מביא לתוצאות הרצויות כלומר שעל ידי הכוונה נכונה של התנאים הסביבתיים ניתן לשלוט יחסית בזמן הפריחה- תוצאה מאוד חשובה מבחינה כלכלית עבור חקלאים.
בצמחים > חלוקת הצמחים לפי מידת השפעת אורך היום עליהם

הצמחים שרגישים לפוטופריודיזם מתחלקים לשתי קבוצות לפני אופן ההשפעה:
צמחי יום קצר (צי"ק)- צמחים שפורחים אחרי שנחשפו ליום קצר מערך סף מסוים (אורך היום הקריטי) כלומר בעצם שנחשפו ללילה ארוך מערך הסף. צמחים כאלו הם לדוגמה זנים מסוימים של סויה, זן של טבק "טבק אמיתי" וכו'. צמחים אלו פורחים לקראת החורף.
צמחי יום ארוך (צי"א)- צמחים שפורחים אחרי שנחשפו ליום ארוך מהאורך הקריטי שלהם כלומר- שנחשפו ללילות קצרים או "שבורים" (שהוארו באמצעם). צמחים אלו פורחים לקראת הקיץ כגון חרדל לבן.
לפעמים השפעת הפוטופריודיזם מיידית, אך בדרך כלל יעברו מספר ימים מתחילת החשיפה לאורך היום הקריטי ועד לפריחה. מספר הימים תלוי במרחק מאורך היום הקריטי, לדוגמה צמחי יום קצר שפורחים אחרי יום קצר קריטי של 11 שעות למשל יפרחו כעבור 15 ימים באורך היום הקריטי, אך אם אורך היום יהיה 9 שעות הם יפרחו תוך 8 ימים בלבד, וכך גם בצמחי יום ארוך, בכיוון ההפוך.
בצמחים > תאוריות לגבי הפוטופריודיזם > תאוריית שעון החול

בתחילה הניחו שהפוטופריודיזם בצמחי יום קצר מושרה מהצטברות של "חומרי חושך"- מעוררי פריחה (תאוריה זו מכונה תאוריית שעון החול). לפי תאוריה זו במהלך שעות החושך נוצרים בצמח חומרים, המתפרקים בקצב מסוים באור, כך שעל ידי שיווי משקל בין האנזימים שפועלים בשעות האור ומפרקים את מעורר הפריחה לבין האנזימים הפועלים בחושך ומסנתזים את החומר מצטברת כמות של מעוררי פריחה התלויה ביחס בין שעות האור ושעות החושך. בצורה הזו אם הצמח נחשף לאורך יום הקצר מאורך היום הקריטי יתחילו להצטבר בו מעוררי פריחה ביחס ישר להפרש בין אורך היום שבו הוא שרוי לבין אורך היום הקריטי, וביחס ישר למס' הימים שהצמח עבר במצב הזה. מעורר הפריחה יעודד הפרשת הורמונים שיובילו בסופו של דבר למעבר למצב הרפרודוקטיבי. 

תאוריה זו (לגבי פריחת צי"ק) מחייבת שאם הצמח ייחשף למחזורי יום קצרים יותר או ארוכים יותר מהמחזור הטבעי של היממה (24 שעות) הוא יגיב לפי היחס בין שעות האור ושעות החושך כלומר שתאורטית אם צמח יום קצר שאורך היום הקריטי שלו הוא 9 שעות נחשף למחזורים של 3 שעות אור- 5 שעות חושך הוא יפרח שכן היחס בין שעות האור לחושך הוא היחס הקריטי. בניסויים כאלו הוכיחו שהצמח לא פורח במצבים אלו. יתר על כן- אפילו הארה על הצמח בזמן שעות החושך לזמן קצר תבטל את ההשפעה של שעות החושך, ו"תאתחל" את מדידת הלילה של הצמח.
בצמחים > תאוריות לגבי הפוטופריודיזם > תאוריית הפיטוכרום

הניסויים של שבירת הלילה הצביעו על אורך גל אופטימלי (מבחינת עיכוב הפריחה בצי"ק) של כ-630 nm (אור אדום) מה שהצביע על הפיטוכרום כגורם מרכזי בתהליך הפוטופריודיזם. עוד תוצאה שהביאה למסקנה זו הייתה שאם הצמחים הוקרנו באור תת-אדום באורך גל של 730 nm התוצאה התהפכה כלומר הצמחים חזרו לפרוח (כל עוד לא עבר זמן ארוך מדי בין ההקרנה באור האדום וההקרנה באור התת-אדום רחוק), מה שאופייני לתהליכים שמעורב בהם הפיטוכרום. 

התאוריה הציעה שהפיטוכרום Pfr, שהוא הפיטוכרום לאחר הקרנה באור אדום, מעכב פריחה בצמחי יום קצר ומעודד אותה בצמחי יום ארוך. בצמחי יום קצר ה-Pfr שנוצר במשך היום הולך ומתפרק במשך הלילה, וכך מתאפשרים תהליכים שעוכבו על ידיו והם מובילים לפריחה. למעשה היפותזה זו היא אותה תאוריה של שעון החול אלא שכאן יש הסבר לתופעת שבירת הלילה- שבירת הלילה מחזירה את הפיטוכרום למצב ה-Pfr שוב ולכן מבטלת את כל הלילה שלפניה.
גם תאוריה זו נכשלה כיוון שבניסוי שבו הוקרנו צמחי יום קצר בתחילת הלילה באור תת-אדום רחוק (שמשנה את ה-Pfr בחזרה ל-Pr ולכן בעקרון נותן לצמחים עוד שעות לילה), זמן הלילה הקריטי לא השתנה ולא התקצר בניגוד לתוצאה המצופה.
בצמחים > תאוריות לגבי הפוטופריודיזם > צירקידיאניזם

ניסוי מעניין אחר בו "היממה" לא הייתה של 24 שעות אלא של 72 שעות נערך בצמחי סויה (צי"ק) שגודלו ביום ארוך. לאחר יום ארוך אחד של שמונה שעות הועברו הצמחים לחושך וחולקו לקבוצות, כך שלכל קבוצה החושך הופסק בזמן אחר על ידי תקופת אור של 4 שעות, ובכל מקרה אורך הלילה היה גדול מהאורך הקריטי, ואורך הלילה בסך הכול היה זהה בכל הטיפולים. ניתוח של תאוריית שעון החול יחד עם הפיטוכרום מוביל למסקנה שככל שההארה על הצמח יותר מאוחרת, כמות התוצרים שבדרך כלל מדוכאים על ידי ה-Pfr תהיה יותר ויותר קטנה (בגלל ההתפרקות של התוצרים) ולכן לפי כל קריטריון של פריחה (זמן עד לפריחה, אחוז פריחה כעבור זמן וכו') היינו אמורים לקבל תוצאות חזקות של פריחה בטיפולים של ההארה המוקדמת הרבה יותר מאשר בטיפולי ההארה המאוחרת ושהשינוי יהיה כמעט ליניארי. התוצאות, אם כן, מאוד מפתיעות- גרף הפריחה הוא בעל מאפיינים של גל מחזורי שמחזורו הוא בערך 24 שעות (הפרש בין שיא לשיא). בניגוד גמור לתחזית, ההארה בין 12 ל-20 שעות גרמה לצמח שלא לפתח כלל מאפייני פריחה. השפל הבא הוא בערך ב-36 שעות ואחרי זה ב-60 שעות (בהתאם למחזור של היממה). גם שעות שיא הרגישות מראות מחזוריות של 24 שעות ולכן הניחו שההסבר לתופעה ניתן במושג הצירקידיאניזם.
לכל צמח קיים מחזור הורמונלי פנימי יומי של ויסות תהליכים שונים יומיים (כמו פריחת לילה וכדומה) שמכונה מחזור צירקדיאני- "מחזור יומי". מחזור זה רתום ליום הרגיל, כלומר הצמח מסנכרן את המחזור הפנימי על פי שעות היום (האור החיצוני), אבל ניתן להבחין במחזור הצירקידיאני הבלתי תלוי כאשר חוקרים תופעות כמו תנועות שינה של עלים, כשמניחים את הצמח בתנאי הארה תמידית או החשכה תמידית (התנועה ממשיכה במחזורים קבועים הקרובים ל-24 שעות גם אחרי שהשינויים הסדירים, שמאפיינים אור טבעי, נפסקים). מחזור פנימי זה הוא בעל אורך של בין 20 שעות ל-28 שעות כפי שנמצא בניסויים, והוא קבוע כלומר הוא אינו משתנה בשינויי טמפרטורה או אורך יום (אחרי שהוא משתחרר מהרתימה).
בניסוי הנ"ל שבו נשללה תאוריית שעון החול לכל גרסותיה, נמצאה מחזוריות פנימית בצמח שלא הייתה תלויה בזמן שבירת הלילה (למעשה, ההסקה הזו היא מאוד לא ישירה- תוצאות הניסוי נמדדו לפי סימני פריחה כעבור זמן רב ועל מצבו הפנימי של הפרח יש לנו רק רסיסי מידע במרווחים של ארבע שעות בין קבוצה לקבוצה). המחזור הצירקידיאני של הצמח הנבדק היה בן כ-24 שעות, ורמת התגובה להארה נקבעה לפיו- אם האירו על הצמח בזמן שהוא "ציפה" להארה לפי התזמון ביום קצר הוא הגיב בפריחה, ואם האירו אותו כשאור לא היה צפוי אז התגובה הייתה אפסית בהתאם. 

לפי הסבר זה הפיטוכרום והתהליכים שהוא משחרר מחייבים תנאים פנימיים בצמח, שנגזרים מהמחזור הצירקידיאני, ושבלעדיהם הם כמעט חסרי השפעה. 

בהתאם לתזה הזו מחלקים את הצמחים הרגישים לאורך היום לשתי קבוצות שחופפות יחסית לקבוצות שבחלוקה הקודמת (צמחי יום קצר/ צמחי יום ארוך):
צמחים נשלטי חושך- בהם הצמח מושפע ביותר על ידי תקופת החושך. צמחים כאלו יגיבו לשבירת הלילה אבל לא להחשכה ביום כיוון שהפזה הסקוטופילית (= אוהבת חושך, הפזה שבה המחזור הצירקידיאני נמצא כשהצמח אמור להיות בחושך) היא הדומיננטית. מרבית הצמחים האלו הם צמחי יום קצר.
צמחים נשלטי אור- בהם הצמח מושפע ביותר על ידי תקופת האור ואורכי הגל של האור. בצמחים אלו הפזה הפוטופילית (=אוהבת אור, הפזה שבה המחזור הצירקידיאני נמצא כשהצמח אמור להיות באור) היא הדומיננטית. רב הצמחים האלו הם צמחי יום ארוך ובהם נצפה ששבירת הלילה בתחילתו לא תזרז פריחה כיוון שאז הצמח נמצא בפזה הסקוטופילית שלו.
בצמחים > השראת הפריחה

תהליך הפוטופריודיזם מושרה על עלי הצמח והתוצר שלו מועבר בין כל חלקי הצמח. הוכח בניסוי שחשיפת קודקוד הצמיחה בלבד לאור יום באורך המתאים לא משרה פריחה. כמו כן גם חשיפת ענף חסר עלים לא יוצרת תגובה של פריחה אבל חשיפה של עלה, אפילו יחיד על ענף, לאור יום באורך המתאים מובילה לפריחה.
לחומר שנוצר בעלים בתגובה לחשיפה לאורך יום מתאים יש תכונות של הורמון. הוא נישא בשיפה והוא עובר כך בין חלקי הצמח השונים וכן גם בין כנה ורוכב של צמח מורכב. אם ירכיבו צמח יום קצר על צמח יום ארוך הצמח המורכב יפרח בכל אורך יום (בתנאי שישאירו את העלים של שני הצמחים). יתר על כן- אם ירכיבו צמח שלא רגיש לאורך היום על צמח יום ארוך הוא יפרח ביום ארוך, וכלומר שגורם הפריחה בכל הצמחים הוא אוניברסלי. 

מקובל לראות בגורם הפריחה הזה שיווי משקל הורמונלי, אך הוצע גם שמדובר בהורמון יחיד- "פלוריגן" שנוצר בצמח כשהתנאים מאפשרים זאת (בצמחי יום קצר- לילה ארוך, בצמחי יום ארוך לילה קצר וכו') והוא משרה פריחה בקודקוד הצמיחה. הורמון זה, או שיווי המשקל ההורמונלי, הוא גורם אוניברסלי לכל הפרחים. 

ההורמון עצמו, הפלוריגן, (אם הוא קיים) עדיין לא בודד ולכן אין אפשרות לבדוק השראת פריחה מיידית ואוניברסלית כמתבקש מהתאוריות הנ"ל.
לקריאה נוספת

ברויר י. ובן נתן א. 1984. "הפיזיולוגיה של הצמח". הוצאת האוניברסיטה הפתוחה יחידות 8,9.
יעקב ב. וזיו מ. תשנ"ט. "עקרונות הפיזיולוגיה של הצמח". הוצאת האוניברסיטה העברית, ירושלים. עמודים 239-289.
הערות שוליים

↑  Thomas A. Wehr, Photoperiodism in Humans and Other Primates: Evidence and Implications, Journal of Biological Rhythms 16, 2001-08-01, עמ' 348–364 doi: 10.1177/074873001129002060
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543629305171  GND: 4174538-3  NDL: 00566773  NKC: ph370229
המרד האיוני

אסיה הקטנה העתיקה
בשנת 500 לפנה"ס התמרדו הערים היווניות שבאיוניה (חופה המערבי של אסיה הקטנה) כנגד שלטון האימפריה הפרסית. המורדים נחלו הצלחה בתחילת דרכם, ואף כבשו את העיר סרדיס, בירת אסיה הקטנה, אך הפרסים הצליחו להביס אותם לבסוף ולסיים את המרד בשנת 494 לפנה"ס עם כיבושה ושריפתה של מילטוס, החשובה שבערי האיונים.
המרד האיוני, בו תמכו מספר ערים מיוון גופא (החשובה בהן אתונה), הביא לפלישה של צבא פרסי ליוון, והיה לכן הגורם הישיר למלחמת פרס–יוון.
הרקע למרד > ההתיישבות היוונית באסיה הקטנה

ההתיישבות הראשונה של שבטים דוברי יוונית באסיה הקטנה הייתה במאה ה-12 לפנה"ס. עם זאת, ההגירה הגדולה הראשונה הייתה, ככל הנראה, תוצאה של הפלישה הדורית, פלישת שבטים דורים מהצפון אל ארץ יוון בין המאה ה-12 לפנה"ס למאה ה-10 לפנה"ס. הפלישה הדורית הכריחה איונים ואיולים רבים לחפש בית חדש, לאחר שנדחקו מביתם בארץ יוון. השבטים האיונים השתלטו על חלקים נרחבים מחופה המערבי של אסיה הקטנה, תוך הטמעת היסודות האתניים המקומיים.
רוב היוונים שהיו באסיה הקטנה בתקופת המרד האיוני הגיעו בתקופת הקולוניזציה היוונית, הגירה גדולה של שבטים יוונים והתפזרותם ברחבי אגן הים התיכון מהמאה ה-8 ועד המאה ה-6 לפנה"ס. בתקופה זו עונייה של יוון דחק יוונים רבים לחפש בית חדש, בין השאר באסיה הקטנה. היוונים שהתיישבו באסיה הקטנה התחלקו לשתי קבוצות אתניות עיקריות: איולים ואיונים. מקום מושבם של רוב האיונים היה בחבל ארץ הקרוי איוניה, הנמצא באסיה הקטנה.
עד כיבושה של אסיה הקטנה על ידי לידיה במאה ה-6 לפנה"ס לא היה שלטון מרכזי באסיה הקטנה. היוונים שהגיעו לחופי אסיה הקטנה הקימו ערי מדינה כפי שהיו ביוון. הפולייס הוקמו כמושבות של ערים יווניות ושמרו לרוב על קשר עם עיר האם. חלק מהמושבות התעשרו והקימו אף הן מושבות משלהן. הפולייס באסיה הקטנה התקיימו מחקלאות, שכן השטח היה טוב יותר מאשר השטח ביוון, ומקשרי מסחר בין המזרח ליוון. הם התעשרו ממכירת תוצרתה של יוון כגון שמן, ובדים. הפוליס הידועה ביותר באסיה הקטנה הייתה מילטוס. בין הפולייס החשובות האחרות ניתן למנות את כיוס, סמוס, מיטילנה, הליקרנסוס, וסמירנה.
הרקע למרד > היוונים תחת שלטון פרס

בשנת 560 לפנה"ס כבש קרויסוס מלך לידיה את הערים האיוניות. ממלכת לידיה נכבשה בשנת 546 לפנה"ס על ידי כורש מלך פרס. כורש כבש את כל הערים היווניות שבאסיה הקטנה מלבד מילטוס. מילטוס החליטה להיכנע לכורש מרצון, וזכתה בשל כך למעמד מיוחד בעיני הפרסים. הפרסים דרשו מהערים היווניות לשלם מיסים לאימפריה הפרסית, לתת חיילים ובעיקר אוניות מלחמה. הפרסים דאגו שבראש הערים היווניות יעמדו מושלים הנאמנים להם. היוונים כינו מושלים אלו טיראנים. עם זאת, לערים היווניות נותרה אוטונומיה דומה לזה שהייתה להם לפני שלטון פרס.
הממלכה הפרסית הייתה מחולקת לאחשדרפנויות, מחוזות, שבראש כל אחת מהן עמד אחשדרפן, מושל פרסי. האחשדרפן של לידיה בתקופת המרד האיוני היה ארטפרנס, שישב בבירת האחשדרפנות סרדיס.
המאורעות שהביאו לפרוץ המרד

הרודוטוס, ההיסטוריון היווני, תולה את הסיבות לפרוץ המרד בשורה של תככים ובמאבקים על השלטון בפולייס האיוניות.
בשנת 513 לפנה"ס יצא דריווש הראשון למסע צבאי נגד הסקיתים. למסע זה צורפו יוונים רבים מהערים האיוניות. על פי המסופר, כאשר עבר דריווש עם צבאו את נהר הדנובה, השאיר כשומרים על הגשר גייסות איוניים. הסקיתים הציעו לאיונים להרוס את הגשר, לפגוע במאמץ המלחמתי של הפרסים על מנת שיוכלו להשתחרר בעצמם מעול השלטון הפרסי, אולם האיונים דחו את הצעתם. מי שפיקד על הגייסות האיונים והחליט לסרב להצעה היה היסטיאיוס, טירן מילטוס. דריווש אמר להיסטיאיוס לבקש על כך גמול. היסטיאיוס ביקש שטח בגבול מקדוניה-תראקיה, ודריווש חשב שהוא רוצה להקים שלטון עצמאי. דריווש הזמין את היסטיאיוס לשושן, בירת האימפריה הפרסית, ועצר אותו. אריסטגורס מונה להחליף את היסטיאיוס בהיעדרו.
מעט לפני המרד הייתה הפיכה של הסיעה הדמוקרטית בנקסוס. אריסטגורס רצה לכבוש את נקסוס ולהחזיר לשם אוליגרכים מסוימים שברחו בהפיכה. אריסטגורס ביקש מארטפרנס, האחשדרפן של לידיה, כסף ואוניות. בתמורה הבטיח אריסטגורס לצרף את נקסוס לאימפריה של ארטפרנס. ארטפרנס פנה לדריווש מלך פרס, שהסכים לתוכנית. אריסטגורס שם מצור על נקסוס, אך לא הצליח לכובשה. מסופר שאריסטגורס פחד מתגובתו של ארטפרנס. אריסטגורס חשב שבגלל מצבו הרע של הצבא וההוצאות הכבדות שהשקיע ארטפרנס במצור, הוא לא יאפשר לאריסטגורס לעמוד יותר בראש מילטוס.
הרודוטוס מספר, שאריסטגורס תכנן התקוממות, ובאותו יום במקרה הגיע גם מסר מהיסטיאיוס בשושן, שבו נאמר למרוד. מסופר שהיסטיאיוס קיעקע את המסר על ראשו המגולח של עבד, וחיכה ששערו יגדל כדי לשלוח אותו לאריסטגורס. ברגע שקיבל אריסטגורס את המסר, פתח במרד גלוי בשלטון פרס. לשם כך ויתר אריסטגורס על שלטונו במילטוס. גם בערים האחרות באיוניה הייתה הפיכה דמוקרטית והטיראנים הוברחו.
לא ברור לחלוטין מהם הגורמים הממשיים למרד. קשה להסביר בעזרת סיפור זה את סילוק הטיראנים מכל הערים היווניות. חוקרים רבים מטילים ספק במהימנותו של הסיפור.
סיבות נוספות למרד יכולות להיות התנגדות לשלטון זר, למיסים ולשירות הצבאי שנכפה מטעמו. ישנן ראיות התומכות באפשרות זו, כגון דבריו של אריסטגורס למלך ספרטה: ”בני האיונים עבדים ולא בני חורין, דבר זה חרפה ומכאוב גדול...” (הרודוטוס ה' 49).
מהלך המרד

עם תחילת המרד פנה אריסטגורס לשתי הערים היווניות החזקות ביותר, ספרטה ואתונה בתקווה לקבל סיוע. לפי הרודוטוס, ניסה אריסטגורס לשכנע קודם את הספרטנים. הוא תיאר לפני קלאומנס הראשון, מלך ספרטה, את עושרה של ממלכת פרס וניסה לשכנעו לשלוח צבא לכבוש את האימפריה הפרסית. קלאומנס אמר לאריסטגורס לחזור לאחר 3 ימים. אריסטגורס חזר וקיבל תשובה שלילית. קלאומנס נימק זאת בכך שלא ייתכן שיהיה זה לטובת הספרטנים להתרחק כל כך מהים, שכן על מנת לכבוש את פרס נדרש מסע יבשתי של שלושה חודשים.
אריסטאגורס דיבר לאחר מכן מול אספת האזרחים של אתונה. בזכות צורת דיבורו הפיקחית וכושר הנאום הצליח אריסטאגורס לשכנע את האתונאיים לשלוח אוניות מלחמה לעזור למרד האיוני. נציין, שהאתונאים היו איונים במוצאם, ואילו הספרטנים דורים. בנוסף לאתונה שלחה גם ארטריה שבאובויה אוניות לבקשת המורדים.
בראשית המרד הצליחו המורדים לכבוש ולשרוף את סרדיס, בירת האחשדרפנות, ומקום מושבו של ארטפרנס. לפי הרודוטוס, השריפה התחילה בטעות. עד מהרה הצליחו הפרסים לגייס צבא ולהדוף את המורדים חזרה לחוף. המרד התפשט לאורך כל חופי אסיה הקטנה, ואפילו קפריסין התמרדה. צי המורדים נחל כמה הצלחות בדרום, אך נחל תבוסות באזור ההלספונטוס (הדרדנלים) ובקפריסין, והפרסים החזירו לעצמם את השלטון שם. מסיבה לא ידועה, בשלב זה החזירו האתונאים את כל ספינותיהם ליוון.
אריסטגורס ברח לתראקיה, שם מצא את מותו. היסטיאיוס שכנע את דריווש שיתן לו לנסוע לאיוניה כדי לדכא את המרד, והצטרף למורדים. הוא נתפס על ידי ארטפרנס ונצלב.
ב-494 לפנה"ס, לאחר שהצליחו הפרסים לכבוש את שאר הערים האיוניות שבחוף, הם שמו מצור על מילטוס. מסופר, שהמשמעת בקרב היוונים לא הייתה חזקה, ושהטיראנים הגולים הפיצו תעמולה נגד המורדים האיונים. הצי האיוני כלל 353 טריארות, ספינות מלחמה יווניות, ואילו הצי הפרסי כלל כ-600 אוניות. היוונים והפרסים ערכו לבסוף קרב ליד האי לאדה, שם נטשו אנשי האיים סאמוס ולסבוס את שורות היוונים, ומילטוס נכבשה. העיר נשרפה, הנשים והילדים נמכרו לעבדות, והגברים גורשו לצד השני של הממלכה הפרסית. לאחר כיבוש מילטוס שרפו הפרסים את מקדש אפולו בדידמה, אחד מהמהרכזים החשובים של האל אפולו, וכבשו את הפולייס היווניות שהיו באיים.
מהלך המרד > הסיבות לכישלון המרד

ניתן למנות מספר סיבות לכישלון המרד:
כוחה העצום של האימפריה הפרסית, מול חוסר יכולתם של המורדים לאחד סביבם את ערי יוון, אשר סיפקו עזרה חלקית בלבד.
ארגון המרד היה לקוי. המורדים לא ניצלו את מלוא משאביהם לטובת המרד.
המרד סבל גם מבעיית מוטיבציה. כפי שצוין לעיל, לא תמכו כל האיונים במרד.
תוצאות המרד

לאחר דיכוי המרד, הדיחו הפרסים את שליטי הערים האיוניות (הטיראנים) וכוננו בערים משטר דמוקרטי. הם ביצעו רפורמה מסוימת במיסוי והסדירו בעיות משפטיות שנגעו לסכסוכים פנים־יווניים. ניתן להסיק מפעולות אלה שהפרסים היו מעוניינים להשקיט את האזור יותר מאשר להעניש את המורדים.
לעומת זאת, העזרה אותה הגישו הערים היווניות ואתונה בראשן למורדים לא נותרה בלא תגובה פרסית. דריווש, וחשיארש אחריו השתמשו בעזרה זו כאמתלה לפלישה ליוון כהמשך מגמת התפשטות האימפריה הפרסית מערבה, מגמה שהסתמנה בבירור כבר עם סיפוח תראקיה לאימפריה הפרסית.
ביוון עצמה עורר המרד האיוני רגשות עזים. המחזאי פריניכוס חיבר מחזה אקטואלי בשם "לכידת מילטוס" שהוצג באתונה והסעיר את הרוחות עד כדי כך שהביא להטלת קנס על מחברו. עם זאת, ניתן לראות במחזה זה חלק מ"מסע תעמולה" שהחל ביוון וששיאו היה בהקמת הברית ההלנית לבלימת הפלישה הפרסית.
מהלך המרד