ג'ון מילטון
מילטון והמשוררים הגדולים > דנטה ומילטון

כתב סר אג'רטון ברידג'ס:
"חלק מהגדולה של דנטה נמצא בקיצור מיסטי הייחודי לו. מילטון רושם את צורותיו באופן מלא וברור יותר; אלא שהרבה יותר קשה לרושמן, מפני שהן מעל לאנושות; בעוד דנטה בעיקר מציע דמויות אנושיות והתנהגותן בארץ. די בזה כדי להוכיח את העליונות של מילטון על דנטה; אלא שדנטה חי בתקופה חשוכה יותר, כשתחיית הלימוד הייתה בחיתוליה; למילטון היו הרבה דוגמאות גדולות של שירה לפניו".
"אם יש כח שירי של מילטון החשוב יותר מאחר, זה כח התיאור; הוא העניק אידיאליזם לכל דימוייו הגשמיים; ובכל זאת כולם מובחנים וציוריים בדרגה הגבוהה ביותר. הוא ידע היכן לכסות, ואימתי להבליט את המאפיינים. לדימוי שירי אמורה להיות מובחנות שצייר יכול לשרטט; אך גם משהו לא מוגדר שצייר לא יכול לשרטט: זו מעלתו של מילטון, ובמידה לא פחותה של דנטה. זה מה שאמנות לעולם לא תשיג: מה שגאון נותן רק בהבזקים: זה התלהבות והשראה".
כתב מקולי:
"השירה של מילטון נבדלת מזו של דנטה כמו שההירוגליפים של מצרים נבדלים משפת הציורים של מקסיקו. הדימויים שדנטה משתמש בהן מדברים בעד עצמם; ניצבים בפשטות בעבור מה שהם. לאלו של מילטון יש משמעות שלעיתים תכופות נתפסת רק על ידי המשכיל. ערכם תלוי פחות במה שמייצגים ישירות מאשר במה שמציעים באופן מרוחק."
"השירה של האנשים הגדולים האלו מתאפיינת במידה רבה בטיבם המוסרי. הם לא היו אנשים אנוכיים. לעיתים נדירות הם דחפו את מזגם האינדיבידואלי לקוראיהם. אין להם שום דבר במשותף עם אלה המודרניים קבצני תהילה, הסוחטים נדבה מחמלת הפתאים בהציגם את הריקנות והסבל של שכלם. בכל זאת, כמעט אי-אפשר להזכיר שני כותבים שיצירותיהם לחלוטין, אם כי בלי כוונה, כה נצבעו על ידי רגשותיהם האישיים".
כתב צ'ארלס הרולד הרפורד:
"1. מה שאפשר לכנותו איכות שכל תמימה, אין בספרות ביטוי ברור יותר לזה, מאשר בדנטה הצעיר ובמילטון הצעיר.
2. כל אחד מהם, למרות מצוינותו בספרות, לא היה סתם 'איש ספר' אלא במידה רבה מדינאי, עמל בעצמו ולבדו, בעבור הצרכים, כפי שהבינם, של ארצו ושל האנושות. מהותית, כל אחד מהם הבין את הצרכים הנעלים של ארצו באותו אופן, כמצב המאפשר לכל אזרח להשיג שגשוג בזה וגאולה בלהבא; מצב שהאחד קרא לו שלום והאחר חירות.
3. כל אחד מהם התהלך אל התכלית הזו בסדרה של כתבים, בפרוזה ובשירה, שהגיעה לשיאה בשני שירים גדולים שאין להם אח ורע בספרות; בהיותם השירים היחידים מבין השירים הגדולים של הספרות העולמית, שהיו אמורים להיות כלים לחירות אנושית באמצעות משמעת דתית, מחוברים על ידי מלאכת שיר מתוך רעיונות מונחלים ומסורות של האמונה הנוצרית. ובעבור מטלה נעלה זו כל אחד מהשירים הוכשר בהיותו שיר גדול כשלעצמו; חיים מתוקנים למקצב של מוזיקה נאצלת, תואמים לאידיאלים של טבע טהור ונעלה."
"במאמץ מתמשך לכבוש את דחפיו הנמוכים, רוח האדם, כמשתקף בהיסטוריה ובספרות, עקבה אחר אחד משני מסלולים, אותם הורו שתי אסכולות שונות של אנשי מוסר ומשוררים. החיה שבנו אפשר לדכאה, ואפשר לתקנה. הבהמה אפשר לאלפה על ידי חסימת פיה וכליאתה, או על ידי חינוכה ועידונה. הסגפן מתנכר לחושים, האידיאליסט מזככם. בשביל מילטון הצעיר ודנטה הצעיר, הבהמה הייתה דוחה באותה מידה. אולם היה זה טבעי, שדנטה, ניגש מהצד של פילוסופיה אצילית של אהבה, בחר בדרך השנייה, ושמילטון, ניגש מהצד של הפוריטניות, בחר בראשונה."
"הקומדיה האלוהית היא הסיפור איך דנטה, מבולבל מכישלון המדינה למשול והכנסייה להנחות, רואה בעזרת ורגיליוס 'דרך אחרת' אל גן העדן האבוד של אושר ארצי, ולבסוף בעזרת ביאטריצ'ה אל גן העדן של שגשוג נצחי... ומילטון ב'גן העדן האבוד', בתוצאתו הסופית אם לא בכוונה הראשונית, הוא רמיזה, גם כן, למחנה הפוריטניות ההרוס, שיש דרך אחרת בה הנשמה האינדיבידואלית יכולה לעבור באמצעות תובנתה והחלטיותה להיטיב את דרכה לבדם."
"בגדולה נבואית מילטון במיטבו אין שני לו. אך זו גדולה של נביא בודד, קול קורא במדבר, ששאב את השראתו רק מא-להים, גדולת כוכב השוכן הרחק. בעוד הגדולה הנבואית של דנטה, אפילו אם אין כרגע הדים לקולו, היא של אחד היודע שהוא ראש המקהלה של אנשים הרבה אינספור, שלצדו כל ההיסטוריה וכל הידע, טבע האדם, והאהבה שעושה ומניעה את העולם. ההדר המתמשך של 'גן העדן האבוד' יועד לקהל שמתאימים לו רק מעטים; 'הקומדיה', טעונה במסר לאנושות, הותאמה ל'שפה עממית בה עקרות בית משוחחות', מגיעה לפסגות השירה בשורות ובפסוקים שפשטותם בל תתואר."
כתב קולרידג': "יש המחשיבים את דנטה כמשורר גדול יותר ממילטון, כהיותו פילוסוף גדול יותר; סבורני שהראה את הפילוסוף בשירתו יותר מדי מכדי להיות הטוב שבמשוררים, במיוחד ב'גן העדן'. על המשורר להימנע ממדע, שהוא תהליך מתמיד של שינוי והתפתחות, ולשכון במה שיציב ונצחי... פילוסופיה בשירו של מילטון מצויה בהרמוניה טובה יותר עם שירה מאשר אצל דנטה; היא מצורפת למסה השירית על ידי דבר המלווה אותה ופונה אל הלב ולהוויה המוסרית; או שמוצעת בעקיפין, בקורטוב עדינות, המביא אותה להסכמה עם המעשים והרגשות האנושיים של השיר".