stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום הכיפורים
יום הכיפורים בזמן המקדש > מקבילות בתרבויות האזור

טקסי כפרה במזרח הקדמון מוכרים גם מהספרות האכדית. לשורש כפ"ר בעברית מקביל הפועל האכדי kuppuru המשמש בספרות האכדית בטקסים לפיוס האלים על ידי טיהור והרחקת הרע. בתעודה המפרטת את טקסי ראש השנה הבבלי (אנ'), מתועד טיהור מקדשיהם של מרדוך ונבו ביום החמישי לחג, תוך שימוש בפגר כבש ובשילוב תפילה של הכהן הגדול בסוף היום. עם זאת, הדמיון ליום הכיפורים העברי כללי בלבד. כך למשל, בעוד התורה מחייבת את הכהן הגדול לבצע את כל עבודת היום בעצמו, התעודה הבבלית מטילה אותה על משרתי המקדש ואוסרת על הכהן הגדול לחזות בה, לבל יטמא.
ערב יום הכיפורים

בערב יום הכיפורים, הוא ט' בתשרי, נהוגים מנהגים אחדים הקשורים בחג שבא מיד אחריו, יום הכיפורים. מנהגים אלה כוללים:
סעודה מפסקת – על פי הנאמר בפסוק "בתשעה לחודש בערב, מערב עד ערב תשבתו שבתכם", למדו חז"ל ש"כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי". על אף שהמצווה נמשכת כל היום, הדגש בקהילות ישראל היה בעיקר על הסעודה המפסקת, המתבצעת סמוך לכניסת הצום.
כפרות – יש הנוהגים, כהכנה ליום הכיפורים, לסובב תרנגול מעל לראש ולומר "זה התרנגול ילך למיתה ואני אלך ואכנס לחיים טובים ארוכים ולשלום", ולבסוף לשחוט אותו ולעשות ממנו ארוחה לעניים. ישנם הנוהגים לסובב סכום כסף סביב הראש ולתת אותו לצדקה ככופר נפש. יש השוללים מנהג זה משום "דרכי האמורי", והמחלוקת בדבר היא עוד בתקופת הראשונים, ובאה לידי ביטוי ברשב"א ור' יוסף קארו ששללו, לעומת הרמ"א שהתיר.
טבילה במקווה – מקובל שגברים הולכים לטבול במקווה טהרה אחרי חצות היום.
מלקות – ישנו מנהג עתיק בו הזכרים היו מתאספים במקווה או בבית הכנסת וכל אחד בתורו היה כורע ברך וסופג 39 מלקות בגב ובחזה, זכר לעונש המלקות הקדום מימי המקרא. גם היום יש כאלה שממשיכים ללקות בבית הכנסת, אבל בדרך כלל מדובר באקט סמלי בלבד. בדרך כלל המצליף היה משתמש ברצועה מעור של עגל והמהדרין היו משתמשים בשוט מיוחד.
עלייה לקבר יקירים וקברות צדיקים היא מנהג המעוגן במסורת היהודית. כך, הוזכר ברמ"א סימן תר"ו שנהגו לילך בערב ראש השנה ויום הכיפורים לקברות קרובים וצדיקים. המנהג הוזכר כבר קודם במהרי"ל ובכלבו.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים

ליום הכיפורים מספר מאפיינים:
צום ותענית: מצוות איסור חמשת עינוגי הגוף – אכילה ושתייה, נעילת נעלי עור, רחיצה, סיכת הגוף ותשמיש המיטה (קיום יחסי מין).
שביתת מלאכה: מצוות איסור מלאכה (כמו בשבת).
מאפיינים נוספים: תפילה וחשבון נפש, סעודה מפסקת, לבישת בגדים לבנים, תקיעה בשופר, חזרה בתשובה.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים > צום ותענית

ביהדות, יום הכיפורים הוא יום צום ותענית. המצווה היסודית ביום זה, על פי ההלכה, היא עינוי הגוף, ככתוב בתורה:
במקרא לא פורטו עינויי הנפש של יום הכיפורים, אך חז"ל למדו שמדובר באיסור על חמשת עינוגי הגוף – אכילה ושתייה, רחיצה, סיכה בשמנים, יחסי מין, ונעילת נעלי עור – כיוון שעינוי יום הכיפורים הוזכר חמש פעמים במקרא. על פי חלק מהדעות רק אכילה ושתייה אסורות מן התורה, ושאר העינויים מקורם באיסור חכמים, אשר יכולים להקל בהם כאשר הנסיבות דורשות זאת.
שיעור האכילה האסורה ביום הכיפורים מהתורה הוא כותבת הגסה, והאוכל שיעור זה תוך כדי אכילת פרס עונשו כרת. שיעור השתייה האסורה להתחייב כרת הוא כמלוא לוגמיו. על פחות משיעורים אלו אין עונש כרת, אך עדיין אסור מהתורה לאכול ולשתות אפילו מעט.
מטרת הצום מבוארת בתורה, בפסוק הסמוך לציווי על העינוי: ”כִּי-בַיּוֹם הַזֶּה יְכַפֵּר עֲלֵיכֶם, לְטַהֵר אֶתְכֶם: מִכֹּל, חַטֹּאתֵיכֶם, לִפְנֵי ה', תִּטְהָרוּ.”
טיב הקשר בין העינוי לכפרה איננו מפורש, אך נראה שתענית מהווה תנאי הכרחי לכפרת האדם מישראל[דרוש מקור]. דינו של זה שאינו מתענה הוא כרת. בשונה מצומות אחרים ביהדות (כדוגמת תשעה באב) אשר בהם הצום הוא ביטוי לאבלות, ביום הכיפורים מטרת הצום היא לעינוי הגוף כתנאי לכפרה וכדי לשחרר את האדם ממגבלות הגוף ובכך לעשות אותו דומה למלאכים שאין להם צרכים גופניים, כדי שיוכל להתרכז בעבודה הרוחנית של היום.
יום הכיפורים נחשב גם כיום שמח מכיוון שביום זה מכפר ה' על חטאי עם ישראל. הבדל זה בין הצומות מקבל ביטוי בהלכות הסעודה המפסקת. בערב תשעה באב נאסר על פי חז"ל לאכול בסעודה זו יותר מתבשיל אחד, נאסרה אכילת בשר ונאסרה שתיית יין. לעומת זאת, על ערב יום הכיפורים דרשו חז"ל: "כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי" (כלומר, עריכת סעודה טובה ודשנה בערב יום הכיפורים משולה לצום של שני ימים: יום הכיפורים עצמו וערב יום הכיפורים).
יום הכיפורים והתענית שבו נהוגים גם בשבת ודוחה את מצוות עונג שבת, בניגוד לצומות האחרים, שכולם מדברי חכמים, אשר במקרה שהם חלים בשבת, הם נדחים או מוקדמים. על אף חומרתו הרבה של הצום, הרי שישנם מצבים של סכנת חיים ומצבים נוספים בהם אסור לצום, ולכן ישנם הנחיות כיצד לנהוג במקרה שנאלצים לשתות או לאכול. ואלו שממש נאלצו לאכול מוסיפים קטע תפילה מותאם בברכת המזון לכבודו של יום הכיפורים כמו בכל החגים.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים > איסור מלאכה

בהמשך לציווי על העינוי, מצווה התורה גם על שביתה: ”תְּעַנּוּ אֶת נַפְשֹׁתֵיכֶם, וְכָל-מְלָאכָה לֹא תַעֲשׂוּ - הָאֶזְרָח, וְהַגֵּר הַגָּר בְּתוֹכְכֶם.”
איסורי המלאכה ביום הכיפורים זהים לאיסורי המלאכה בשבת, ואין בהם את ההקלה הכתובה בימים טובים – התרת "מלאכת אוכל נפש". בדומה למצוות העינוי, גם עבירה על איסור המלאכה גוררת עונש כרת.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים > חשבון נפש ותשובה

יום הכיפורים אומנם מכפר על העבירות שבין אדם למקום (לאל), אך על עבירות שבין אדם לחברו אין כפרה מהאל עד שיפייס את חברו, ועל כן אמרו חז"ל ש"עבירות שבין אדם לחברו, אין יום הכיפורים מכפר, עד שירצה (ויפייס) את חברו". כתוצאה מכך נוצר מנהג שבו אנשים עושים חשבון נפש ותשובה, מבקשים סליחה איש מרעהו לקראת יום זה, ומיישבים חשבונות ישנים בדרכי שלום. זהו כנראה גם המקור לברכת הבנים הנהוגה בערב יום הכיפורים.
בנוסף, מכיוון שלרוב הדעות אין יום הכיפורים מכפר ללא תשובה, נוהגים לעשות חשבון נפש כללי על כל מעשיו של האדם. מנהג מרכזי של יום הכיפורים הוא וידוי דברים שהוא תהליך שבו מתוודה האדם על חטאיו לפני האלוהים ומכיר בהם. הוידוי (יסוד הַכָּרָתִי) הוא חלק מתהליך התשובה שכולל חרטה על החטא (יסוד נפשי), עזיבת החטא (יסוד מעשי) וקבלה לעתיד שלא לחזור על החטא (יסוד רוחני). אף שהווידוי צריך להיות אישי, תפילת הווידוי של יום הכיפורים מסודרת ומנוסחת לפי סדר האלף בית "אשמנו, בגדנו, גזלנו...". עם זאת, רבים מוסיפים את חטאיהם האישיים לווידוי. נהוג שמתחילים בווידוי כבר בתפילת המנחה שלפני יום הכיפורים (שמא ייחנק בסעודה המפסקת וימות ללא כפרה), והיא חוזרת בכל תפילה מתפילות יום הכיפורים.
הרמב"ם בהתאם מגדיר את יום הכיפורים כ"זמן תשובה":
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים > לבישת בגדים לבנים

נוהגים ללבוש חולצה לבנה או שמלה לבנה כרמז לטהרה (כך גם היה מנהגן של בנות ירושלים בתקופת חז"ל על פי המשנה). יש גברים נשואים הלובשים מעל לבגדים מעין חלוק לבן הנקרא ביידיש "קיטל". עם זאת, נוהגים שחתן בשנתו הראשונה לנישואין גם אינו לובש בגד לבן מאחר שלבש כבר ביום חתונתו. המקור למנהג לבישת הלבן הוא על פי הפסוק, "אם יהיו חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו". לבן הוא צבע המסמל ניקיון, טהרה ואף פשטות. ייתכן שמקורו של המנהג הוא בבגדי הלבן של הכהן הגדול, המיוחדים לעבודת יום הכיפורים. עוד רמז נמצא בספרים שביום זה ישראל רוצים להידמות למלאכים לכן הם לובשים בגדי לבן. יש קהילות בהן ממש אסור ללבוש בגדים כהים ביום זה, בעיקר לא לחזנים.
יש קהילות בהן נשות הקהילה קונות או מכינות לחזן (או שליח הציבור) בגד לבן במיוחד ליום הכיפורים, על פי הפסוק "בעוון נדרים – אשתו של אדם מתה" מסכת שבת (לב). ומתוך הנחה שמי שמתיר את הנדרים מציל את נשות הקהילה ממוות.
מצוות ומנהגים במהלך יום הכיפורים > תקיעת שופר

בסוף תפילת נעילה, במוצאי הצום, תוקעים בשופר, זכר לתקיעת השופר ביום הכיפורים של שנת היובל המודיע על שחרור העבדים, וכהודעה לציבור על סיום הצום. התקיעה מותרת רק לאחר צאת החג, ולכן נהוג להאריך בתפילה כדי להגיע לתקיעה לאחר צאת הכוכבים, או לפחות בין השמשות. יש נוהגים לתקוע תקיעה אחת בלבד, ויש התוקעים תקיעה שברים תרועה ותקיעה. הספרדים נוהגים לתקוע תשר"ת, תש"ת תר"ת ואחר כך תרועה גדולה.
תפילות יום הכיפורים

נוהגים להתפלל בבית הכנסת במשך רוב היום. יום הכיפורים הוא היום היחיד בשנה שבו מתפללים חמש תפילות ולא ארבע כפי שנהוג בכל שבת וחג: מתפללים (לפי הסדר) ערבית, שחרית, מוסף, מנחה, ומוסיפים תפילת נעילה, והוספו להן פיוטים רבים.
נהוג להתפלל עטופים בטלית בכל התפילות (גם בערבית, ומתעטפים מבעוד יום). בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים גם ללבוש קיטל לפי הפסוק "אם יהיו חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו".
בכל אחת מתפילות יום הכיפורים, כולל תפילת מנחה שלפני יום הכיפורים, משולבת תפילת וידוי כשהיא מסודרת לפי אותיות האלף בית – "אשמנו, בגדנו, גזלנו, דיברנו דופי" וכו' – כדי ליצור מכלול מקיף ושלם של וידוי סביב רובן של העבירות הקיימות. בשמע ישראל נהוג להגיד את הפסוק "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" בקול רם במקום בלחש כנהוג בדרך כלל.
תפילת ערבית: תפילות יום הכיפורים נפתחות בעדות התימנים וספרדים בפיוטים "לך אלי תשוקתי" ו"שמע קולי אשר ישמע בקולות" ואצל רוב האשכנזים נוהגים לומר את "תפילה זכה", תפילה שכוללת וידוי ובקשה שיסוריי התענית יכפרו על החטאים. לאחר מכן אומרים את תפילת כל נדרי – התרת נדרים שהתחייבנו בהם בשנה החולפת (ובחלק מהנוסחים גם של השנה הבאה), ובעיקר נדרים שאינם מדעת, שהם מעשים שאנו חוזרים עליהם שוב ושוב.
שחרית: הקריאה בתורה בתפילת שחרית היא בפרשת עבודת יום הכפורים, ויקרא פרק טז, אשר נמצא בפרשת אחרי מות. זהו היום היחיד בשנה בו שישה עולים לתורה (בשבת – שבעה). למפטיר קוראים בקורבנות היום, ספר במדבר, פרק כט, פסוקים ז–יא מתוך פרשת פינחס. ההפטרה מספר ישעיה ומתחילה במילים "ואמר סלו סלו" (מפטירין ספר ישעיהו, פרק נ"ז, פסוק י"ד עד פרק נ"ח, פסוק י"ד; האיטלקים והתימנים מוסיפים ספר ישעיהו, פרק נ"ט, פסוקים כ'–כ"א; בנוסח רומניא התחילו בפרק נ"ז, פסוק ט"ו). לאחר ההפטרה עורכים בעדות אשכנז את תפילת הזכרת נשמות.
מוסף: בקהילות אשכנז פותח שליח ציבור את תפילת המוסף בפיוט התחינה "הנני העני ממעש" וכן אומרים את הפיוט "ונתנה תוקף". תפילת מוסף של יום הכיפורים כוללת את "סדר העבודה" שבו מפרטים את סדר העבודה במקדש בעבר, מכיוון שזה היום היחיד שבו היה נכנס הכהן הגדול לקודש הקודשים בבית המקדש, לבקש כפרה על העם. כמו כן, נהוגים פיוטים המתארים את מראהו של הכהן הגדול בצאתו בשלום מן הקודש, שמתואר שם ברוב הדר. גרסה קדומה מאוד של שבח זה של מראה כהן, מופיעה כבר בספר בן סירא, מתקופת בית שני.
מנחה: קריאת התורה בתפילת מנחה בדומה לתפילה שחרית, לקוחה מפרשת אחרי מות ועוסקת באיסורי עריות (ספר ויקרא, פרק י"ח). הקריאה בהפטרה היא ספר יונה העוסק בעניין התשובה ולפיכך קוראים אותו כהפטרה. ויש המוסיפים מספר מיכה, פרק ז', פסוקים י"ח–כ'.
נעילה: תפילה זו חותמת את יום הכיפורים וכוללת פיוטים ותחינות הנוגעים לסיומו המתקרב של היום. בעדות המזרח וחלק מעדות אשכנז נהוג לומר את הפיוט "אל נורא עלילה" לפני תפילת נעילה. בסופה נקראים פסוקים (שמות) של קבלת עול מלכות שמיים באופן דומה לפסוקים הנאמרים בזמן יציאת נשמה.
יום הכיפורים בישראל

צביון החיים בישראל משתנה בצורה משמעותית ביום הכיפורים, ויום זה זוכה ליחס שונה מזה שזוכים לו יתר חגי ומועדי ישראל. מאפיינים בולטים של מועד זה, שאינם ניכרים בחגים אחרים:
הפסקה כמעט מוחלטת של תנועת כלי הרכב בערים. תחבורה ציבורית מופסקת בהדרגה כבר החל מצהרי ערב יום הכיפורים. סגירה של נמלי הים והאוויר. כתוצאה מכך, רמת זיהום האוויר נמוכה באופן משמעותי מבשאר ימות השנה. בירושלים נחסם המעבר משכונות מזרח העיר לכיוון מערב באמצעות בטונדות.
הפסקה מוחלטת של שידורי הרדיו והטלוויזיה בכל ערוצי הכבלים והלוויין, למעט רדיו א-שמס המשדר למגזר הערבי והורשה לשדר ביום הכיפורים. עם זאת, חברות שמשדרות דרך האינטרנט יכולות לשדר כרגיל וחלקן אף עושות כך.
סגירה מוחלטת של כל הפעילות העסקית והשירותים לציבור. למעט ארגונים חיוניים כגון מגן דוד אדום ומשטרת ישראל, כלל הארגונים והמוסדות בישראל מפסיקים שירותם במהלך יום כיפור. גם חנויות הפועלות בשבת אינן פועלות ביום הכיפורים, וגם רבים מהמפעלים הפועלים בכל ימות השנה אינם פועלים ביום זה.
על-פי סקר של מכון גוטמן משנת 1999, כ-67% מכלל התושבים היהודים צמו, ובכללם כמחצית מן המגדירים עצמם חילונים. סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2019 מראה כי כ-60% מהיהודים מתכוונים לצום.
אי קיום אירועי ספורט או ייצוג ישראלי בתחרויות ספורט בינלאומיות. באולימפיאדת סיאול הוועד האולימפי הישראלי אסר על השייטים להתחרות במקצה שחל ביום הכיפורים. כתוצאה מכך, אלדד אמיר ויואל סלע ככל הנראה החמיצו זכייה במדליה ודורגו רק במקום הרביעי. האחים רן ודן טורטן שהתחרו למרות האיסור נשלחו חזרה לישראל עוד בטרם הסתיימו השיוטים, למרות טענתם שרק התאמנו, ולא התחרו. ועדה שהקימה התאחדות הספורט בישראל קבעה כי הם התחרו ולא רק התאמנו והחליטה להרחיקם מכל פעילות במסגרת ההתאחדות לספורט ואיגוד השיט לתקופה של 5 שנים. האחים ערערו על ההחלטה, שבוטלה לאחר כשנתיים וחצי על ידי בית המשפט העליון.
בנוסף למאפיינים אלה, המתיישבים עם אופיו הדתי של יום הכיפורים, נוצרו גם מנהגים אחרים, מהם העומדים בסתירה לאופי זה:
יום הכיפורים הוא יום תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, ולכן ערב יום הכיפורים מהווה גם יום זיכרון למלחמה זו. בפרט ניכר הדבר באמצעי התקשורת, העוסקים, בימים שלפני החג, במלחמה זו, באופן שהפך למעין מסורת בישראל.
רוכבי אופניים, סקייטבורדים וגלגיליות רבים, ובמיוחד ילדים, מנצלים את הפסקת תנועת כלי הרכב הממונעים לנסיעה בכבישים. המושג כִּיפּוּרוּטוֹפְּיָה מסמל את היותו יום חופשי ממכוניות.
מנהג שהתפתח אצל חלק מהחילונים הוא קיום מסיבות בטבע ביום הכיפורים, כאשר המשתתפים מגיעים למקום האירוע לפני כניסת הצום, לנים במקום ועוזבים לאחר סיום הצום, כך שלא יהיה צורך לנסוע במהלך יום הכיפורים עצמו. בחלק מהמקרים, מוקדשות מסיבות אלה לדיון חופשי במשמעויות יום הכיפורים, אך הן אינן כרוכות בצום מצד המשתתפים.
במהלך השנים התפתחה תופעה של יידוי אבנים על כלי רכב שנוסעים ביום זה, ובכלל זה אמבולנסים.
יום שני של גלויות

בניגוד לימי יום טוב שנהוג בחוץ לארץ לציין עבורם יום טוב שני של גלויות, יום הכיפורים מצוין כיום אחד בלבד בכל רחבי העולם. היו שנהגו לקיים בחוץ לארץ שני ימים של יום הכיפורים, בעיקר בחסידות אשכנז. אולם הרמ"א מביא בשם האור זרוע שאין לעשות כן, מחשש שיבא לידי פיקוח נפש.
ללא קשר לדיני יום טוב שני של גלויות, היו שנהגו יומיים של יום הכיפורים בשנת 1941, בימי פולמוס השבת ביפן, בשל הספק של קו התאריך.
ציון היום בדתות אחרות > בקרב השומרונים

יום הכיפורים, או "יום סלוחיה" (יום הסליחות) בארמית שומרונית (נהגה: /jom saluwaja/), דומה במאפייניו העיקריים ליום הכיפורים בקרב היהודים: צום, תפילה במשך רוב היום, והימנעות מעבודה. עקב פרשנות מחמירה לפסוק ”כִּ֤י כָל־הַנֶּ֨פֶשׁ֙ אֲשֶׁ֣ר לֹֽא־תְעֻנֶּ֔ה בְּעֶ֖צֶם הַיּ֣וֹם הַזֶּ֑ה וְנִכְרְתָ֖ה מֵֽעַמֶּֽיהָ” חובת הצום חלה על כל העדה, כולל ילדים, למעט תינוקות בני פחות משנה. זהו היום היחיד בשנה שבו הנשים מצטרפות לתפילת הציבור. בבית הכנסת בקריית לוזה קוראים את התורה מתוך כתב יד שומרוני עתיק, המכונה ספר אבישע, השמור בשאר ימות השנה בכספת.
ציון היום בדתות אחרות > ביהדות הקראית

לקראים לוח שנה שונה משאר העם היהודי, המבוסס על קידוש החודש על פי הראיה, וכתוצאה מכך יום כיפור אצלם לא תמיד חל באותם ימים של שאר העם היהודי. עם זאת גם אצלם חלים בו כל האיסורים החלים על יום השבת ואף יותר מכך בשל מצוות עינוי הנפש אשר בו.
ציון היום בדתות אחרות > בכת היחד

בניגוד לקראים שאצלם יום כיפור יכול לחול בכל ימות השבוע, בלוח השנה במגילות קומראן יום כיפור חל רק ביום שישי. עדת היחד פירשו את הביטוי "שבת שבתון" כשבת אחר שבת.
ציון היום בדתות אחרות > באסלאם

בתחילת דרכה של האסלאם, בהשפעת היהודים שהתגוררו בחצי האי ערב, הורה מוחמד למוסלמים לקיים את הלכות יום הכיפורים, במה שנקרא יום עשוראא – היום העשירי של חודש מוחרם, הוא החודש הראשון של השנה המוסלמית. לאחר הרעת היחסים בינו לבין השבטים היהודים, בשנה הראשונה שלאחר ההגירה קבע מוחמד צום חדש – הרמדאן על מנת להחליף את יום הכיפורים. לאחר קביעת הרמדאן כחודש צום חובה, מוחמד לא ביטל את עשוראא אלא השאירו כאחד הימים הקדושים, שיכול המאמין לצום בו, ומוסלמים רבים מקפידים לצום בו עד היום. אולם כיוון שבלוח המוסלמי נאסר עיבור השנה, מועדו שונה ממועד יום הכיפורים והוא יכול להופיע ביום העשירי של מופע הירח, בכל אחד מחודשי הלוח העברי.
לקריאה נוספת

ש"י עגנון, ימים נוראים, הוצאת שוקן, 1998, "ספר שלישי הוא ספר יום הכיפורים", עמודים ריה-שכב.
אריאל, ז, (מהדיר), ספר החג והמועד, הוצאת עם עובד, 1978.
אברהם סתיו, מבית לפרוכת: פשט, עיון ומשמעות בעבודת יום הכיפורים, אלון שבות, תשע"ד.
הרב יצחק זילברשטיין, שבת שבתון - בענייני חולה ביום הכיפורים, הוצאת בית דוד, ה'תשנ"ט (מהדורה שנייה)
ברוך אברהם לוין, כיפורים, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ט, 1969, עמ' 88–95
ביאורים

↑  ויש שאוסרים נעליים נוחות שרגילים ללכת בהן בכל השנה.
↑  הרי"ף, הרמב"ם, הרא"ש והשולחן ערוך צמצמו איסור זה לנעלי עור בלבד וכך ההלכה, בעוד רש"י ורבנו ירוחם הרחיבו איסור לזה לכל נעל נוחה, גם כזו העשויה מחומרים סינתטיים, וכך נוהגים המחמירים, בשל הרצון לעשות שינוי מכל ימי השנה ולהרגיש תחושה של עינוי.
↑  במקרא מוזכר מספר פעמים הפועל "עינוי" בהקשרים שונים, ולפיכך הוא מקבל בכל מקום משמעות שונה (כגון עינוי של אונס למשל). הסיבה להחלת הפרשנות במובנה הנוכחי מובאת בהרחבה בתלמוד הבבלי.
↑  לדבר זה יש מקור בנביאים, למשל הפסוק בספר ישעיהו: "לָמָּה צַּמְנוּ וְלֹא רָאִיתָ, עִנִּינוּ נַפְשֵׁנוּ וְלֹא תֵדָע", אשר מקביל בין עינוי נפש לבין צום.
↑  למשל למלך ולכלה מותר לרחוץ פניהם, וליולדת ולמי שחושש מעקיצת עקרב מותר לנעול סנדל.
↑  תענית אסתר מוקדמת ושאר הצומות נדחים. אף על פי שלפי האבודרהם, צום עשרה בטבת היה דוחה את השבת אילו היה חל בה, דבר שאינו עומד למבחן בימינו בגלל הלוח העברי הקבוע הנוהג היום.
↑  יוצא דופן הוא מפעל נשר רמלה הפועל גם ביום הכיפורים.
תעמולת רשת (ספר)

תעמולת רשת: מניפולציה, דיסאינפורמציה ורדיקליזציה בפוליטיקה אמריקאית (
Network Propaganda: Manipulation, Disinformation and Radicalization in American Politics) הוא ספר עיון משנת 2018 מאת החוקרים האמריקאים רוברט פאריס, האל רוברטס ויוחאי בנקלר, המתמקד בהשפעות השליליות של טכנולוגיית המידע על החברה האמריקאית והשפעתה על קיטוב התקשורת. הספר מתאר את התקופה מתחילת מרוץ הבחירות של 2016 ועד יום השנה להשבעת דונלד טראמפ. הוא עוקב אחר השינוי המהיר של מערכת המדיה הימנית מעיתונאות מיינסטרים עם דינמיקה של בדיקת עובדות, למודל של התייחסות עצמית מבודדת, המתגמל קונצזוס אידאולוגי על דיוק עובדתי. הספר זמין לקריאה חופשית ברשת עם רישיון Creative Commons
החוקרים בודקים את השאלה האם רשתות חברתיות מקוונות הורסות את הדמוקרטיה בגלל השפעתם על השיח ועל בניית הדעות של הציבור. לטענת המחברים, הרשתות החברתיות אינן האשמות המרכזיות בתופעות כמו דיסאינפורמציה ותעמולה אלה זרעים של מידע כוזב שנשתלו בתקשורת עוד לפני רשתות אלה. המחברים דוחים טענות כי מאפיינים שונים של רשתות חברתיות כמו אלגוריתמים של רשתות חברתיות, קליקבייט פוליטי, האקרים, או התערבות רוסית היו הגורמים המרכזיים של השפעה לרעה של התקשורת על הדמוקרטיה, אלה מבנה תקשורתי א-סימטרי שנבנה במשך עשרות שנים.
המחברים מנתחים סיקורי תקשורתי של שערוריות קלינטון, תאוריית הקשר פיצה גייט, חקירת הקשרים בין טראמפ לרוסיה ונושאים מקטבים כמו הגירה לארצות הברית, ומוצאים כי "אקולגיית התקשורתית" של הימין פעלה בצורה שונה לעומת שאר סביבת התקשורת.. לפי כותבי הספר הפלג השמרני בראשות סטיב באנון הצליח להחדיר מחקר בלתי מבוסס לאג'נדה התקשורתית המרכזית שהותיר כתם בלתי מבוסס אך בל יימחה של שחיתות בקמפיין של קלינטון. המחברים מתעדים גם כיצד פוקס ניוז הסיטה סיקור שלילי על הנשיא טראמפ וקידמה סדרה של נרטיבים נגדיים מוגזמים ומומצאים.
הספר ממוקד בניתוח התקשורת והשפעתה החברתית על מקום וזמן מסוימים, אבל החוקרים טוענים כי הם מדגימים בו שיטת ניתוח המבוססת על חקר רשתות, וכי שיטה זו יכולה לשמש גם עבור מדינות אחרות בהקשרים אחרים.
הערות שוליים

1 2 3  אתר הספר, פתיח
1 2 3  eCook, Julia Rose (June 2019). "Book Review: Network Propaganda: Manipulation, Disinformation, and Radicalization in American Politics". Convergence: The International Journal of Research into New Media Technologies. 25 (3): 568–572. doi:10.1177/1354856519855568. ISSN 1354-8565.
צבי צ'רניחובסקי

| --- | --- |

 לידה:  1950 (בן 75 בערך) לוד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 ידוע בשל:  מנהל החברה הירושלמית למתנ"סים
 השכלה:  חוות הנוער הציוני 
 מקצוע:  מנהל ציבורי
 
צבי (צביקה) צ'רניחובסקי (נולד ב-1950) הוא מנהל מוסדות ציבור, יזם ופעיל חברתי בירושלים.
ביוגרפיה

צבי צ'רניחובסקי נולד בלוד. למד בפנימיית חוות הנוער הציוני בירושלים. הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בחינוך ובסוציולוגיה ותואר מוסמך במדיניות ציבורית ובניהול מלכ"רים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קרירה ציבורית

בין השנים 1975–1978 שימש כמפקח וכמנחה במינהל חברה ונוער במשרד החינוך. בשנת 1980 החל לנהל את מתנ"ס רמות אלון בירושלים. החל משנת 1993, ובמשך 18 שנה, ניהל את מחוז ירושלים של החברה למתנ"סים. לאחר מכן הקים את החברה למרכזים ולמנהלים קהילתיים בירושלים, חברה משותפת לעירייה ולחברה למתנ"סים, אותה ניהל עד סוף שנת 2010. נכון ל-2013, צ'רניחובסקי מכהן כאחד מחמישה חברי הדירקטוריון של החברה למתנ"סים.
בהמשך, פיתח צ'רניחובסקי והוביל את היישום של "חזון מעורבות הצבור והחברה האזרחית בירושלים - מודל המנהלים הקהילתיים". הוא הוביל את התפיסה שלתושבי העיר, על מגוון הקהילות שלה, יש זכות להיות שותפים מלאים בפיתוח איכות חייהם באזור מגוריהם, וזאת החל משלב התכנון ועד וכולל בשלב הביצוע, באמצעות הטמעה בתודעת הציבור והרשויות של דמוקרטיזציה בקבלת החלטות בתחום העירוני, ובמגמות של ביזור סמכויות ואחראיות פוליטית ומינהלית. המינהל הקהילתי היה האמצעי העיקרי ליישום התהליך. הוא יזם יצירה של תפקידים חדשים במערכת המינהל העירוני, ובהם: מתכנן אורבני קהילתי, רכז ביטחון קהילתי, רכז חינוך קהילתי, ועוד. בהתאם למודל הדמוקרטי, בראשות המינהל הקהלתי עומדת הנהלה ציבורית שכונתית נבחרת, כשלצידה צוות מקצועי, המבצע את המדיניות הנבחרת.
צ'רניחובסקי עמד בראש ועדות שונות בעיר, בהן: הוועדה לתיחום העיר למינהלים קהילתיים, הוועדה להגדרת יחסי הגומלין בין המינהלים הקהילתיים לבין אגפי העירייה השונים, ועוד. כמו כן היה חבר בדירקטוריונים ובאסיפות כלליות של מינהלים קהילתיים ושל מכוני מחקר. הוא הביא להקמתם של כשלושים מינהלים קהילתיים, תוך הבחנה בין מינהלים חרדיים לבין מינהלים פלורליסטיים (במערב העיר), וכן הביא להקמת מינהלים קהילתיים ערביים במזרח ירושלים.
צ'רניחובסקי היה בעבר מתומכיו של ראש העירייה לשעבר, ניר ברקת. לאחר שברקת החליט לסגור את הסניף הירושלמי של החברה למתנ"סים, חבר צ'רניחובסקי לקבוצה של פעילים חברתיים שהתנגדו לבקרת, והם פעלו לגיוס מועמד שיחליף את ברקת.
בשנת 2014 פורסם שצ'רניחובסקי פעל לסייע לראש העירייה לשעבר, אורי לופוליאנסקי, לשלם את הקנס שהטיל עליו בית המשפט בעקבות הרשעתו בקבלת כספים לעמותת "יד שרה", בניגוד לחוק. לדברי צ'רניחובסקי, "במהלך (הסיוע ללופוליאנסקי) אין נקיטת עמדה משפטית או פוליטית... אלא רק עזרה לאדם שעזר לאלפי משפחות בישראל".
קרירה ציבורית > פתיחת מתקנים בשבת

בשנת 1986, על רקע המאבקים בין הציבור החילוני לבין הציבור החרדי בשכונת רמות אלון בירושלים, נותרו מתקני הספורט במתנ"ס פתוחים בשבת, ביניהם: בריכות שחייה, חדרי כושר, מגרשי ספורט ועוד. המהלך יצר תקדים, והיה בסיס ליצירת סטטוס קוו חדש בעיר, בו מתקני ספורט במתנ"סים ובמינהלים הקהלתים, וכן מסעדות אחדות, פתוחים בשבתות.
קרירה ציבורית > שילוב הציבור החרדי

עד לכניסתו של צ'רניחובסקי לתפקיד מנהל המחוז של החברה למתנ"סים, שרר בפועל חרם חרדי על עבודת מתנ"סים בשכונות החרדיות. לאחר דיאלוג ממושך ועיקש, בעיקר עם המנהיגות הרבנית בשכונות החרדיות, התקבלה הסכמה באשר לעבודת המתנ"סים בשכונות. כל זאת תוך התחשבות ב"קודים" וב"כללי המשחק" החשובים לציבור החרדי, ותוך שיכנוע של הציבור באשר ליתרונות הצפויים לו מהפעלת המתנ"סים.
פרסומים

צ'רניחובסקי, צביקה. דו"ח הוועדה לבדיקת ההיבטים הארגונים והתפקודיים של מערכת התנ"ס ורשת המתנ"סים בלוד.
צ'רניחובסקי, צביקה, ועיריית ירושלים. תיחום העיר למינהלים קהילתיים.
צ'רניחובסקי צביקה, בן-ארי מיכאל, וינטר מוטי.  פרויקט קליטה, ירושלים: ערכת פרויקטים ותוכניות לקליטת עולים. קישור באתר הספרייה הלאומית
צ'רניחובסקי, צביקה. נווה יעקב - דילמות ואתגרים: מסמך אסטרטגי ומצע לדיון
לקריאה נוספת

הכנסת. הענקת מעמד למינהלים קהילתיים ברשויות המקומיות כוועדיי רובע עירונים.
המינהלים הקהילתיים ועיריית ירושלים: תוכנית מתאר מקומית - ירושלים במבחן. (2020).
בן לביא, יולי; גנור, מיכאל. הנהלה מובילה - מודל פעולה והדרכה במינהלים הקהילתיים.
אופיר אליצור, "בגובה העיניים", בעיתון "כל הזמן", 17/8/2007
סימונה חנוך, "תוצרת בית", בעיתון ירושלים, 19/2/1999
יונית מנגד, "מפעל חייו", עיתון "זמן הבירה", 1/10/1998
אורית בר גיל, "הייטק על קצה האצבעות", כל העיר, 2002
יוחנן שטיין, "צ'רניחובסקי יחלק את ירושלים", עיתון "המשפחה", 17/10/1996
אלישבע מאי, "הוקמה השדולה למאבק בעוני בירושלים", עיתון במתנ"סים, 2002
עידית נויברג, "לא רק בגדר חלום", עיתון ירושלים, 1/6/2001
הערות שוליים

↑  משה שטיינמץ, צביקה צ'רניחובסקי בדרך הביתה, באתר nrg‏, 14 במרץ 2010
↑  סיכום דיון בכנסת על המינהלים הקהילתיים
↑  מאיה הורודניצ'אנו, בעלי העסקים הירושלמים ירוצו בבחירות לעירייה?, באתר nrg‏, 29 בינואר 2013
↑  כתבה באתר "מעריב"
↑  סיכום דיון בכנסת
↑  דוד זולדן, הנשק הסודי של החרדים בהשתלטות הנדל"ן בבירה: "מרפסת סוכה", באתר אייס, 16 באוקטובר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346428905171  VIAF: 21149841937702841721   WorldCat (עם VIAF): 21149841937702841721
עמרי בהם

| --- | --- |

 לידה:  1979 (בן 46 בערך) גילון, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת ייל
 מנחה לדוקטורט:  מייקל דלה רוקה, קרסטן הארי
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל, ניו סקול
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של הדת, ציונות, חקר המקרא
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, פובליציסט 
 הושפע מ:  רנה דקארט, ברוך שפינוזה, עמנואל קאנט, סרן קירקגור, פרידריך ניטשה
 מדינה:  ישראל, גרמניה
 
עמרי בוהם (נולד ב-1979) הוא פילוסוף ופובליציסט ישראלי-גרמני הפעיל בארצות הברית, פרופסור חבר וראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ניו סקול, ניו יורק. בהם מלמד וכותב על פילוסופיה של העת החדשה המוקדמת ופילוסופיה של הדת, תוך התמקדות ספציפית ברנה דקארט, ברוך שפינוזה ועמנואל קאנט. בנוסף, הוא ידוע בכתיבתו על ישראל וציונות, ומאמריו התפרסמו בין היתר בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, הארץ ודי צייט.