stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריון מושקט
הערות שוליים

↑  Krzysztof Szwagrzyk (2013). "Prawnicy czasów bezprawia. Sędziowie i prokuratorzy wojskowi w Polsce 1944–1956" [The lawyers in the time of lawlessness in Poland 1944–1956]. Instytut Pamięci Narodowej. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2016. נבדק ב-9 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
K. Karski, A Brief Review of Instruction on the Public International Law at the University of Warsaw, "Miscellanea Iuris Gentium" 1991, vol.2;
↑  S. Korboński, W imieniu Kremla [In Kremlin's Name], Paris 1956. Original quote in Polish: "poglądy Muszkata robiły z sądu instytucję polityczną, z prokuratorów panów życia i śmierci każdego człowieka (...) a z adwokatów pomocników funkcjonariuszy milicji."
↑  K. Karski, Marian Muszkat – Professor of Law and International Relations, (in:) The Polish Diplomatic Review no 4 (38) 2007
1 2 3 4  Ch. Boasson, M. Nurock (red.), The Changing International Community. Some problems of its laws, structure, peace research and the Middle Est conflict. Essays in honour of Marion Mushkat, The Huge-Paris 1973;
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265755805171  PLWABN: 9810652351305606  BIBSYS: 90051598  BnF: cb123852816 (data)  CiNii: DA04368826  GND: 1030160260  ISNI: 0000 0001 1562 7269  LCCN: n50066882  LNB: 000175344  NKC: xx0093350  NLA: 35370629  NTA: 068970331  RERO: 02-A016425913  SUDOC: 103577513  VIAF: 25174914   WorldCat (עם VIAF): 25174914
גוסטב וגנר

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1911 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  3 באוקטובר 1980 (בגיל 69) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  אוסטריה, גרמניה הנאצית 
 השתייכות:  אס אס 
 דרגה:  Oberscharführer 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
גוסטב פרנץ וגנר (בגרמנית: Gustav Franz Wagner;‏ 12 במאי 1910 – 3 באוקטובר 1980) היה פושע מלחמה נאצי ששימש כסגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור שבפולין.
ביוגרפיה

וגנר נולד וגדל בווינה שבאוסטריה. בשנת 1931 נאסר על היותו חבר המפלגה הנאצית בווינה ועל מנת להתחמק ממאסר נוסף עבור ציור גרפיטי של צלב קרס, עבר בשנת 1934 לגרמניה. בגרמניה היה חבר האס אה ולאחר מכן הוא הצטרף לאס אס. בשנת 1940 פעל במרכז ההרג הנאצי בטירת הרטהיים (NS-Tötungsanstalt Hartheim)
(אנ') סמוך ללינץ, שם נרצחו אנשים בעלי מוגבלויות במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
בשל ניסיונו בטירת הרטהיים, מונה וגנר בשנת 1942 לסגנו של פרנץ שטנגל במחנה ההשמדה סוביבור. במסגרת תפקידו הוא עמד על הרמפה ברציף הרכבת וקבע מי מהבאים דינו לעבודה ומי למוות. בין האסירים הוא נחשב סדיסט ונהג להכות אסירים יהודים עד שנפחו את נשמתם. היה ידוע גם תחת השמות "החיה" "התליין של סוביבור", "הקצב" ו"חיוך של מלאך המוות".
אחד האסירים תיאר אותו כך:
הוא היה גבר נאה, גבוה ובלונדיני - ארי טהור. בחיים האזרחיים הוא היה ללא ספק איש אדיב, בסוביבור הוא היה חיה רעה. תאוותו להרוג לא ידעה גבולות. הוא היה חוטף תינוקות מזרועות האמהות וקורע אותם לגזרים בידיו. ראיתי אותו מכה שני גברים למוות עם רובה ביד, כי הם לא ביצעו את הוראותיו כראוי, מכיוון שלא הבינו גרמנית. אני זוכר שלילה אחד חבורה של צעירים בגילאי 15 או 16 הגיעה למחנה. ראש הקבוצה היה אחד בשם אברהם. אחרי יום עבודה ארוך ומפרך, הצעיר הזה התמוטט על המזרן שלו ונרדם. לפתע נכנס לצריף וגנר, ואברהם לא שמע אותו קורא לעמוד מייד לפניו. עצבני, הוא משך את אברהם עירום מהמיטה והחל להכותו בכל חלקי גופו. כאשר וגנר התעייף מהמכות, הוא הוציא את האקדח והרג אותו במקום. המחזה המחריד הזה בוצע לפני כולנו.
בסוביבור הומתו בגז מעל ל-250,000 איש. עבור עבודתו זו, העניק לו היינריך הימלר את צלב הברזל ותיאר אותו כאחד מהראויים ביותר בקרב אנשי הביצוע של מבצע ריינהרד. לאחר המרד בסוביבור באוקטובר 1943 הורה לסגור את המחנה ווגנר נשלח לאיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נידון וגנר למוות שלא בפניו במשפטי נירנברג. הוא חי בשם בדוי בעיר גראץ ועבד כפועל בניין. בעזרת הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, הצליחו וגנר ושטנגל לברוח יחד לברזיל (זאת יחד עם פושעי מלחמה נאצים נוספים שברחו כחלק מרשת הברחה שזכתה לשם "נתיבי העכברושים"), שם קיבל ב-1950 אישור לישיבת קבע וחי באין מפריע תחת השם גינתר מנדל.
ביוגרפיה > המאמצים לתפיסתו ומותו

וגנר נתגלה לבסוף בברזיל ב-30 במאי 1978 הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל. לאחר שהביא לתפיסתו של שטנגל, ראה ויזנטל ראיון שהעניק שטנגל ממקום כלאו, בו אמר שסגנו וגנר מתגורר בברזיל. על מנת למצוא אותו הפיץ ויזנטל לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה. וגנר הסגיר את עצמו, ובקשות להסגרתו הוגשו על ידי ישראל, מערב גרמניה, אוסטריה ופולין. ישראל שלחה לברזיל את פרקליט המדינה, גבריאל בך, לקראת הדיון בהסגרה ושלטונות ברזיל העניקו לו מעמד של משקיף בדיון בהסגרה. התובע הכללי של ברזיל תמך בהסגרה למערב גרמניה והתנגד להסגרה לאוסטריה, מכיוון שוגנר איבד את אזרחותו האוסטרית ולישראל, מכיוון שלא הייתה קיימת בעת ביצוע הפשעים. ביוני 1979 דחה בית המשפט העליון בברזיל את בקשת ההסגרה של גרמניה המערבית בנימוק טכני והוא שוחרר לביתו.
בריאיון ל-BBC בשנת 1979, לא הביע וגנר חרטה על פשעיו ואמר "לא הייתה לי שום תחושה לגבי זה... זה היה סתם עוד עבודה בשבילי. לאחר שעות העבודה, אף פעם לא דיברנו על העבודה שלנו אלא שתינו ושיחקנו קלפים".
באוקטובר 1980 נמצא וגנר מת בסאו פאולו כשסכין תקועה בחזהו. לדברי עורך דינו, מדובר היה בהתאבדות (הוא גם ניסה להתאבד פעמיים בהיותו במעצר), אך יש הטוענים כי נדקר למוות, בעיקר בגלל הקושי בביצוע התאבדות בדרך זו. מותו נרשם תחת סעיף התאבדות.
הערות שוליים

↑  Yitzhak Arad (1987). Belzec, Sobibor, Treblinka: The Operation Reinhard Death Camps, Bloomington: Indiana University Press, pp. 191-192.
↑  ואגנר הסגיר עצמו בברזיל, דבר, 31 במאי 1978
↑  פרקליט המדינה יוצא לברזיל לדיון על הסגרת ואגנר, מעריב, 24 בנובמבר 1978
↑  מעמד של משקיף לבך - בהליכים נגד וגנר, מעריב, 11 בדצמבר 1978
↑  להסגיר את ואגנר לידי הגרמנים, מעריב, 21 במאי 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1075354862  ISNI: 0000 0004 3657 5391  LCCN: n2014206660  VIAF: 310519880   WorldCat (עם VIAF): 310519880
ליקר

בקבוקי ליקר תות שדה
ליקר הוא משקה אלכוהולי חזק ומתוק (מכיל לפחות 10% סוכר), המבוסס לרוב על תזקיק אלכוהולי המתובל בחומרים מגוונים כגון: פירות, אגוזים, תבלינים, דבש, שמנת ושוקולד. ליקר מכיל לרוב בין 15% ל-55% אלכוהול. הליקרים לרוב אינם מיושנים, אם כי הם יכולים לעבור תקופת חיתון מסוימת כדי לאפשר לטעמים להתמזג.
אטימולוגיה

המילה ליקר מגיעה מהמילה הלטינית 'liquifacere' שפרושה "להתמוסס" ומתייחסת להתמוססות חומרי הטעם במשקה. בחלק מהארצות (בייחוד בארצות הברית) מכונים הליקרים בשם "קורדיאל" (Cordial).
היסטוריה

הליקרים הראשונים הוכנו ככל הנראה בסוף ימי הביניים. הם יוצרו בעיקר על ידי נזירים שהשתמשו באלכוהול כדי לשמר צמחי מרפא שונים. הליקרים הללו היו מרירים, ושימשו בתרופות או שיקויים. ככל הנראה באיטליה הוכנו ליקרים החל מהמאה השלוש עשרה.
כיום, ליקרים מיוצרים בארצות רבות בעולם ומוגשים בצורות שונות: נקי, עם קרח, עם קפה, או כחלק מקוקטייל.
הכנת ליקרים

מרבית הליקרים המסחריים מבוססים כיום על תזקיק אלכוהולי נקי, המתובל וממותק ישירות. אולם חלק מהליקרים מבוססים על משקאות אלכוהוליים לבנים (וודקה, ג'ין, רום וטקילה) או על משקאות אלכוהוליים אחרים כגון ברנדי, וויסקי, ויין. עם זאת, סוג הליקר נקבע לרוב על פי המתבל הדומיננטי שבו.
חלק מהליקרים הם גנריים, כלומר, לאף חברה אין בעלות על שם הליקר וחברות שונות מייצרות אותו, למשל קרם דה קסיס. ליקרים אחרים הם בגדר מותג, ומתכונם המדויק, רשימת מרכיביהם ואופן הכנתם נשמרים בסוד בדרך כלל.
סוגי ליקרים

יש קטגוריות רבות של ליקרים המבוססות על המתבל המרכזי, כגון קפה, שוקולד, תפוזים, פירות, דבש, אגוזים, אניס ועוד. להלן מספר קטגוריות מיוחדות של ליקרים:
ליקר עשבים - משפחת ליקרים מרירים, תרופתיים, לרוב בעלי מסורת עתיקה של מאות שנים. הם מכילים לרוב עשרות רבות של עשבי תיבול (כאשר הנוסחה המדויקת נשמרת בסוד). לרוב אלה ליקרים חזקים, המכילים 35%-55% אלכוהול. דוגמאות - שארטרז, בנדיקטין, יגרמייסטר, פסואה, בחרובקה, גלייבה ואוניקום.
ליקר שמנת - ליקרים בתוספת שמנת. לרוב בעלי רמת אלכוהול נמוכה ביחס לליקר–כ-17%. דוגמאות - אייריש קרים (משפחת ליקרים המכילה ויסקי אירי ושמנת אירית), שרידאנס, אמרולה.
שנאפס - לעיתים נחשב לליקר, בעיקר בגרסתו האמריקאית, כאשר הוא מכיל 20% אלכוהול ותוספות שונות על מנת לשפר את טעמו. עם זאת, הגרסה המקורית של המשקה מכילה כ-40% אלכוהול ונתפסת כמשקה אלכוהולי בפני עצמו ולא כחלק מקטגוריית הליקרים.
אדמונד קופר

אדמונד קופר (באנגלית: Edmund Cooper‏; 11 בספטמבר 1821 - 21 ביולי 1911) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי.
ביוגרפיה

קופר נולד ב-11 בספטמבר 1821 בפרנקלין, טנסי. הוא היה אחיו של הנרי קופר. קופר סיים את לימודיו במכללת ג'קסון (טנסי) ב-1839, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת הרווארד. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בשלביוויל, טנסי, ב-1841. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה ב-1849. בבחירות לנשיאות ב-1860 הוא כיהן כאלקטור מטעם מפלגת האיחוד החוקתי. הוא היה נציג האיחוד לוועידה החוקתית של המדינה משנת 1861. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שימש כמזכירו של המושל הצבאי של טנסי אנדרו ג'ונסון.
קופר נבחר שוב לבית הנבחרים של המדינה אך ב-1865 התפטר. עם קבלתה מחדש של מדינת טנסי לאיחוד נבחר קופר כיוניוניסט לקונגרס ה-39 וכיהן מ-24 ביולי 1866 עד 3 במרץ 1867. הוא היה נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-40. ב-3 באוקטובר 1867, הוא החליף את רוברט ג'ונסון, בנו של אנדרו ג'ונסון, כמזכירו הפרטי של הנשיא.
הוא מונה על ידי הנשיא ג'ונסון לעוזר שר האוצר ב-20 בנובמבר 1867 וכיהן בתפקיד עד 20 במרץ 1869. הוא חידש את העיסוק בעריכת דין בשלביוויל, טנסי ומת שם ב-21 ביולי 1911. הוא נקבר בבית הקברות בהר וילו.
אדולף בוש

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1891 זיגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 ביוני 1952 (בגיל 60) Guilford, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Christ Church Cemetery 
 מוקד פעילות:  גרמניה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה וריקוד בקלן 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
אדולף בוש, אשתו וביתו יחד עם ארטורו טוסקניני (חבוש כובע)
אדולף גיאורג וילהלם בוש (בגרמנית: Adolf Georg Wilhelm Busch;‏ 8 באוגוסט 1891 – 9 ביוני 1952) היה כנר ומלחין ממוצא גרמני.
ביוגרפיה

בוש נולד בעיר זיגן שבחבל וסטפאליה, במערב גרמניה. הוא למד בקונסרבטוריון של קלן ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בברלין, אצל וילי הס ובראם אלדרלינג. בשנת 1912 ייסד בוש את ה-Konzertvereins Quartet, שנגניה היו ראשי הקבוצות בתזמורת שנשאה את אותו השם. הרביעייה התפרקה לפני מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה ייסד את רביעיית בוש, שכללה את בני משפחתו ואת פאול גרימר כצ'לן. הרביעייה המשיכה להתקיים בהרכבים שונים עד שנת 1933.
החבר הנוסף בחוג היה הפסנתרן רודולף סרקין, שהחל לנגן עם בוש בגיל 15 ובסופו של דבר נשא את בתו של בוש לאישה. הרביעייה, עם רודולף סרקין, היוותה גרעין להרכב הקאמרי של בוש, מבשר התזמורת הקאמרית המודרנית.
עם עליית היטלר החליט בוש שאינו יכול להישאר במצפון נקי בגרמניה ועל כן היגר לבזל שבשווייץ. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר בוש מבזל לארצות הברית והשתקע בוורמונט שם היה, יחד עם סרקין, בין מייסדיו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו.
רביעיית בוש נודעה בפרשנותה לרביעיות של ברהמס, שוברט ומעל לכל בטהובן. היא ערכה סדרת הקלטות בשנות ה-30 שכללו את כל היצירות הקאמריות של מלחינים אלה. בשנת 1941 השלימה הרביעייה את ההקלטות האלה ברביעייה אחת של בטהובן שלא הוקלטה קודם לכן, אופוס 130.
בוש היה כנר דגול, הן כווירטואוז והן בנגינת מוזיקה קאמרית, בעל טון אישי ביותר וטכניקה מעולה. עם תלמידיו נמנים כמה מגדולי הכנרים של המאה העשרים, ביניהם יהודי מנוחין ואייזק שטרן.
אדולף בוש היה אחיו של המנצח פריץ בוש.
השער הכפול

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  תקופת בית שני 
 מיקום
 מדינה:  ארץ ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′31″N 35°14′06″E﻿ / ﻿31.775361111111°N 35.235055555556°E﻿ / 31.775361111111; 35.235055555556
 
 
השער הכפול (שער הנביא), הוא שני שערים צמודים, הממוקמים בצד הדרומי של חומת הר הבית ממש מתחת לדוכן האימאם, שם הוא מוביל אל חצרות מסגד אל-אקצא דרך דלת כפולה. הוא מסתיים בגרם המדרגות של היציאה מול קפלה, 80 מטרים מהשער המשולש. השער הכפול והשער המשולש הם שניהם חלק משער חולדה בכותל הדרומי של הר הבית. השער הוא אחד האתרים השלמים ביותר ששרדו מהתקופה ההרודיאנית. ארכאולוגים מקראיים טוענים כי שער זה הוא אחד משערי בית המקדש.
שם נוסף

אחד משמותיו של השער הוא "שער הנביא". המוסלמים המאמינים שאל-אקצא נמצאת בירושלים, הגם שירושלים איננה נזכרת בקוראן ועל אף שתאולוגים מוסלמים מסבירים כי אל-אקצא הוא מקום הסמוך למכה, מאמינים שדרך השער הכפול נכנס מוחמד אל העיר במסע הלילי.
ראו גם

שערי חולדה
הערות שוליים

↑    ארנון סגל, ‏כתמי הכותל הדרומי: חרכי הצצה לעבר רחוק, בעיתון מקור ראשון, 8 באוקטובר 2018
↑  "Huldah Gates / Double Gate in Jerusalem, Israel". GPSmyCity. נבדק ב-2022-12-28.
↑  "The Temple Mount in Jerusalem – Huldah Gate-Double Gate". templemountlocation.com. נבדק ב-2022-12-28.
↑  השער הכפול (אל-אקצא הקדומה), באתר כותר
↑  ""أبواب الأقصى".. حكاية مداخل المسجد المبارك عبر التاريخ | المصري اليوم". واي باك مشين. 2019-03-30. נבדק ב-2022-12-26.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יעקב גיל (ליפשיץ)

יעקב גיל-ליפשיץ (מכונה; הרב "קפיטן" יעקב גיל ליפשיץ, ט"ו בטבת תרס"ח, דצמבר 1907 – 22 באוקטובר 1990) היה רב ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת הראשונה. לפני כן כיהן כרבה הראשי של נס ציונה.
ביוגרפיה

גיל נולד ב-1908 בטבריה בשם יעקב ליפשיץ. למד בבית הספר "תלמוד תורה" ובישיבת אור תורה בעיר. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים והוסמך לרבנות. באוניברסיטה העברית למד מקרא ובלשנות שפות שמיות וקלאסיות וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח בסוף 1940. בשנת 1942 קיבל תואר ד"ר על חיבורו "תולדות הדקדוק העברי, הפרשנות למקרא, והבלשנות העברית בימי הביניים".
בין השנים 1931–1933 עמד בראש ישיבת "אהל יעקב ודגל תורה" בטבריה והיה חבר בית הדין הרבני של העיר. לאחר מכן הוא מונה לרבהּ של נס ציונה, תפקיד בו שימש עד 1942. במקביל היה כותב מאמרים בנושאים שעמדו על הפרק, כמו המלחמה בספסרות וחיזוק שמירת השבת, נאם ברחבי ארץ ישראל והיה פעיל בתנועת "המזרחי".
בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף לוועדה לעידוד הגיוס לצבא הבריטי בנס ציונה. בשנת 1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת כרב צבאי בדרגת סרן. תחילה שירת בארץ ישראל. מאוחר יותר, התמנה לתפקיד הרב הראשי של הבריגדה היהודית. בנובמבר 1945 הגיע לחופשה בארץ ישראל. לאחר המלחמה פעל בקרב שארית הפליטה באירופה. בתחילת 1946 ביקר במלטה ואצל יהדות לוב.
במאי 1946 השתחרר מהצבא לאחר 4 שנות שירות. זמן קצר לאחר מכן הוציא ספר על הבריגדה. באמצע 1947 העיד בפני ועדת אונסקו"פ על הגיוס של יהודי ארץ ישראל לצבא הבריטי ועל מיעוט הגיוס של הערבים. באוגוסט 1947 השיב במכתב למלך אנגליה את אות ההצטיינות שקיבל במחאה על השבת עולי אקסודוס לגרמניה. באפריל 1948 עברת את שמו לגיל.
בסוף 1947 הקים את תנועת "אחדות העם" שנקרא גם "אחדות האומה" שדרשה לכונן מיד מדינה עברית ולהתחמש כדי להגן על המדינה מפני הערבים. אנשי התנועה הזהירו מנסיגה מהקמת המדינה והתריעו על מחדלים של הנהגת היישוב בבניין הכח הצבאי. גיל גם תקף את המפלגתיות ואת העובדה שכל שר מינה מאנשי מפלגתו לתפקידים ממשלתיים.
נציגי התנועה, שכללה גם את נחום סלושץ, פעלו ברחבי ישראל באסיפות עם וקראו לליכוד הכוחות של מפלגות המרכז והימין. בנובמבר 1948 התאחדה אחדות האומה עם הציונים הכלליים.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה, היה חבר ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים. על פעילותו בכנסת נכתב בביטאון הציונים הכלליים, הבוקר: "יעקב גיל הוא האיש שבעזרת קריאות ביניים וגם בשאילתות, הוא מצליף קו אור על נקודות שונות של המציאות שהמנגנון והנואמים הרשמיים מטילים עליהם איפול". לקראת הבחירות לכנסת השנייה לא שולב גיל שוב ברשימת הציונים הכלליים. בשנת 1952 החיה את פעילות "אחדות האומה" בביקורת על השמאל ועל הציונים הכלליים שלטענתו חלקו ביניהם את השלל בהנהגת המדינה. בהמשך הוציא עיתון בשם "חדשות סוף השבוע" מטעם מפלגתו החדשה, מפלגת האומה.
בשנת 1954 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד במקצוע. החל משנת 1956 נדון על מספר עניינים שונים לשלילת רישיונו כעורך דין. ערעוריו של גיל לבית המשפט העליון נדחו. בנוסף, לקה גיל במחלה שזוהתה כפמפיגוס וטופלה בקורטיזון שגרמה לתופעות לוואי של אפתיה. בעקבות שלילת רישיונו כעורך דין, עבר גיל לחיפה ולימד בסמינר גורדון. במקביל היה פעיל בחברה לחקר המקרא בישראל ונתן הרצאות על נושאים מהתנ"ך בחיפה.
היה נשוי לצפורה לבית פוטרמן ואביהם של ישראל, חוה ועפרה.
נפטר ב-1990, בגיל 82.
ספרו

ספר הבריגדה היהודית: קורות החטיבה היהודית הלוחמת המצילה את הגולה, תל אביב: יבנה, תש"ו 1946. (יצא במהדורות נוספות) עליו זכה בפרס אוסישקין.
ספר יובל לכבודו

יעקב הוכרמן, מרדכי להב וצמח צימריון (עורכים), ספר יעקב גיל: קובץ מחקרים בפרשנות המקרא, בלשון העברית, בהגות יהודית, בהלכה ובהיסטוריה, מוגש להרב יעקב גיל ליובלו השבעים, ירושלים: ר. מס, תשל"ט-1979.
הנצחה

בירושלים נקרא על שמו כיכר בגבעה הצרפתית בשם כיכר יעקב גיל.
משה דוד גאון

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1889 טראווניק, בוסניה והרצגובינה 
 פטירה:  8 באוקטובר 1958 (בגיל 69) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  היסטוריון, ביבליוגרף וחוקר
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין 
 שפות היצירה:  עברית ולאדינו
 תקופת הפעילות:  1908–1958 (כ־50 שנה)
 צאצאים:  בני גאון, יהורם גאון 
 
משה דוד גאון (מד"ן; 6 בספטמבר 1889, י' באלול תרמ"ט, טראווניק, האימפריה העות'מאנית – 8 באוקטובר 1958, ישראל) היה היסטוריון, חוקר יהדות המזרח, ביבליוגרף, איש חינוך, עיתונאי ומשורר ישראלי, מחלוצי חוקרי תרבות הלאדינו בישראל ואביהם של איש העסקים בני גאון והזמר יהורם גאון.
תולדות חייו

נולד לרבקה ולחכם דוד גאון (מחכמי ישיבת פורת יוסף, וישיבת המקובלים בית אל – שתיהן בעיר-העתיקה של ירושלים), נצר למשפחה ששורשיה ממגורשי ספרד, בטראווניק שבבוסניה, בשנים הראשונות לאחר שהפכה מפרובינציה עות'מאנית לארץ כתר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בצעירותו למד בתלמוד תורה ובבית ספר עממי, בגימנסיה מקומית ובישיבה.
בגיל 18 לערך נסע לווינה מתוך שאיפה ללמוד שם, אך נתקל בקשיים והלימודים לא יצאו אל הפועל. בתקופה זו הצטרף אל קבוצות המתלמדים ממדינות הבלקן, שמהן קמו האגודות האקדמיות "בר גיורא" ו"איספירנסה".
סמוך למלחמת העולם הראשונה עלה לארץ, ולמד בבית המדרש למורים של חברת "עזרה". בפרוץ "מלחמת השפות" הצטרף לשובתים, ובשלהי שנת תרע"ה השלים את חוק-לימודיו בבית המדרש העברי למורים בבית הכרם, בהנהלת דוד ילין.
ימי מלחמת העולם הראשונה עברו עליו בארץ ישראל, ובתקופה זו שירת בצבא הטורקי למשך שנה אחת באזור באר שבע.
בשנת ה'תרפ"א ביקר ביוגוסלביה החדשה, וכשחזר ארצה, העלה עמו את הוריו לירושלים. מראשית שנת ה'תרפ"ב (1921) ניהל את תלמוד התורה באיזמיר הוציא לאור כתב־עת בשפה העברית בשם "חברנו", לטובת תלמידיו. בתקופה זו ארגן שיעורי ערב לעברית בפרברי איזמיר.
בין השנים ה'תרפ"ג–ה'תרפ"ח, מילא תפקידים שונים במשרדי הנהלת התנועה הציונית בירושלים, במחלקת העבודה, במזכירות הכללית ובלשכת העיתונות.
נמנה עם חברי מפלגת "הפועל הצעיר" עד לאיחודה עם אחדות העבודה בשנת 1930.
במשך מספר שנים שימש ככתב של מספר עיתונים ספרדים שהופיעו ברחבי העולם בשפה הספרדית-היהודית (לאדינו), בהם "איל אב'יניר" ו"לה איפוקה" בסלוניקי שביוון, "השופר" בפלובדיב שבבולגריה ו"איל ז'ודיו" בקושטא שבטורקיה. החל משנת ה'תרע"ב ואילך כתב מאמרים לעיתון החרות.
גאון היה המורה הראשון של ילדי מוצא. כיתת הלימוד שכנה בבית הכנסת, והלימוד היה בקבוצות בגלל שצר היה המקום: בית הכנסת אז היה רק בחצי מהקומה העליונה של בית הכנסת של ימינו. בימות השבוע הוא לן בבית הכנסת, ולקראת שבת הלך לביתו בירושלים. במשך ארבע שנים הוא לימד במוצא, וכשעזב חיבר להם שיר פרידה שהפזמון שלו הוא "לכו דודים לקראת כלה פני מוצא נקבלה".
בשנת ה'תרפ"ח נסע לבואנוס איירס, שם סייע בעריכת "הבימה העברית" ושימש כמורה בבית הספר של קהילת יהודי מרוקו. לאחר שנה שב לארץ, והוזמן לכהן כמזכיר כללי לעדת הספרדים בירושלים – תפקיד שאותו מילא עד ימיו האחרונים.
נמנה עם פעילי הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) ולאחר מכן ב"התאחדות העולמית של היהודים הספרדים", ושימש בזו האחרונה כחבר ההנהלה.
גאון נודע כתלמיד חכם ורב אשכולות, ועיקר עיסוקו היה חקר יהדות המזרח בארץ ישראל ובעולם. הוא פרסם מחקרים חשובים, המהווים בסיס לחקר תולדות יהודי ספרד. ספרו העיקרי הוא "יהודי המזרח בארץ ישראל בעבר ובהווה", בשני כרכים, שיצא החל משנת ה'תרפ"ח, ומאז נדפס במספר מהדורות. כן כתב במספר עיתונים, בעיקר בעיתוני היהודים הספרדים בלאדינו ובשפות אחרות, בארץ ובעולם. בנוסף הוא אחז בעט המשוררים, ופרסם ספר שירים ("פואיזיאס") בלאדינו. במשך השנים הוא אסף אוסף נכבד של עיתונים בעברית ובלאדינו, ובהמשך כתב את הביבליוגרפיה מקיפה על העיתונות בלאדינו.
מתוך נטייתו לחקר עיתוני ארץ ישראל וארצות המזרח, פרסם מאמרים ביבליוגרפיים רבים בנושא זה בקבצים לתולדות העיתונות הארץ ישראלית, שיצאו בעריכת דוד יודלביץ וזלמן פבזנר.
נישא לשרה בת בנימין חכים, ילידת איזמיר ונולדו להם: כלילה, יגאל, איש העסקים בני גאון והזמר יהורם גאון.
גאון נפטר ב-8 באוקטובר 1958 ונטמן בהר המנוחות.
הנצחה

על שמו רחוב בשכונת מקור ברוך שבצפון-מערב ירושלים.
בנו בני גאון ייסד על שמו את מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית
ספריו

יהודי המזרח בארץ ישראל בעבר ובהוה (בשני כרכים), ירושלים: מ"ד גאון (דפוס עזריאל), תרפ"ח–תרצ"ח.
מהדורות נוספות: ירושלים: מורשת, תשמ"ב–1982; אשדוד: מכון אוצרות גאוני ספרד, תשנ"ח; ירושלים: [חמו"ל], תש"ס.
פואיזיאס [שירים בלאדינו], ירושלים: דפוס עזריאלי, תרפ"ה.
פואיזיאס (תרגם לעברית, ערך והקדים מבוא: אבנר פרץ), מעלה אדומים: מכון מעלה אדומים [לתיעוד השפה הספניולית ותרבותה], תשס"ה–2004. (מהדורה ראשונה: מעלה אדומים: [חמו"ל], תשנ"ו–1995.)
ר' ישראל נג'ארה ז"ל וזמירותיו, ירושלם: דפוס אביקסיס, תרצ"א.
משכיות לבב: על מעם לועז: גלגולו וגורלו של ספר קורא הדורות בלשון האשפניולית (כולל א. מעם לועז על התורה, ב. מעם לועז על נ"ך), ירושלם: דפוס המערב, תרצ"ג.
במשעול: דף היסטוריה לקורות העיתונות העברית בארץ ישראל לפני מלחמת העולם, ירושלים: דפוס סלומון, תרצ"ו.
9 דורות למשפחת עזריאל בירושלם (תפ"ה–תש"י, 1725–1950), במלאת יובל שנים להוסדו של דפוס עזריאל (תר"ס–תש"י, 1900–1950), ירושלים: דפוס עזריאל, תש"י.
העיתונות בלאדינו: ביבליוגרפיה. שלש מאות עיתונים (תיארם משה דוד גאון; ערך והתקין לדפוס: משה קטן), ירושלים: מכון בן-צבי באוניברסיטה העברית ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשכ"ה.
חכמי ירושלים: מבחר מאמרים, ירושלים: ועד עדת הספרדים ועדות המזרח בירושלים, תשל"ו–1976.
בשמים מספרד: מאוצר חוכמת יהדות ספרד (עורך: יהורם גאון; תרגום ועריכה: שרה גאון), ירושלים: כתר, 1989 – נערך מכתובים שנמצאו בעיזבונו.
לקריאה נוספת

'גאון, משה דוד', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 121. (הספר בקטלוג ULI)
יצחק גולדשלג, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ט; משה דוד גאון, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ב, עמ' 422–423.
הערות שוליים

↑  משה דוד גאון באתר GRAVEZ.
↑  מידע על הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276358405171  BnF: cb15782226f (data)  GND: 103250204  ICCU: PUVV462391  ISNI: 0000 0000 6664 0722  LCCN: n84005804  NTA: 202801381  VcBA: 495/90910  VIAF: 71726144   WorldCat (עם VIAF): 71726144 
"חברנו", כתב העת של תלמידי התלמוד תורה באיזמיר, בניהולו של משה דוד גאון. (גיליון ד, איזמיר, טבת תרפ"ב).
HTPB

דוגמה למבנה HTPB
HTPB (ראשי תיבות של: Hydroxyl-terminated polybutadiene, בתרגום חופשי: "רבי-בוטאדיאן שמסתיימים בהידרוקסיל") היא מולקולת אוליגומר מסוג בוטאדיאן המסתיימת בכל קצה עם קבוצה פונקציונלית מסוג הידרוקסיל (OH). החומר מגיב עם איזוציאנאטים ליצירת פולימרים מסוג פוליאוריטן.
HTPB הוא נוזל שקוף בעל צבע דומה לנייר שעווה וצמיגות דומה לסירופ תירס. המאפיינים שלו משתנים כי HTPB הוא תערובת ולא תרכובת טהורה, והוא מיוצר כדי לעמוד בדרישות הספציפיות של הלקוחות. דוגמה ל-HTPB טיפוסי הוא R-45HTLO. מוצר זה מורכב מיחידות אוליגומריות המכילות בדרך כלל 40-50 מולקולות בוטאדיאן מחוברות זו לזו, כאשר כל קצה של השרשרת מסתיים בקבוצת הידרוקסיל [OH]:

ל-R-45HTLO יש פונקציונליות כימית של 2.4-2.6, כלומר יש (בערך) קבוצת הידרוקסיל אחת נוספת הממוקמת לאורך השרשרת לכל שתי יחידות אוליגומריות. תכונה זו מספקת קישור חזק עבור מוצר חזק יותר. HTPB נרפא כימית בדרך כלל על ידי תגובת הוספה עם תרכובות די-או פולי- איזוציאנט.
שימושים > ייצור חומרים

ניתן להנדס פוליאוריטן שהוכן מ-HTPB עבור תכונות פיזיקליות ספציפיות; פוליאוריטן עשוי להיות אלסטי מאוד או קשיח ונוקשה. חלק מהמוצרים כוללים: לוחות בידוד קצף קשיח; גלגלים וצמיגים אלסטומריים עמידים (המשמשים לרכבות הרים, מדרגות נעות, סקייטבורד וכו'); תותבי מתלים לרכב; תרכובות עציצים חשמליות; דבקים בעלי ביצועים גבוהים; ציפויי משטחים וחומרי איטום משטחים; בדים סינתטיים (למשל, ספנדקס); תשתית שטיח ; חלקי פלסטיק קשיחים (למשל, עבור מכשירים אלקטרוניים).
שימושים > הנעה רקטית

יישום חשוב של HTPB הוא עבור דלק רקטי מוצק. הוא קושר את חומר החמצון, הדלק ומרכיבים אחרים למסה מוצקה אך אלסטית ברוב מערכות ההנעה המרוכבות. הפוליאוריטן הנרפא משמש כדלק בתערובות כאלה. לדוגמה, HTPB משמש בכל 3 או 4 השלבים של רכבי השיגור היפניים M-5 וב-1/3 שלבים של כלי השיגור הודי PSLV. סוכנות החלל היפנית מתארת את חומר ההנעה כ-"HTPB/AP/Al=12/68/20", כלומר, בפרופורציה לפי מסה, HTPB בתוספת 12% מרפא (חומר מקשר ודלק), אמוניום פרכלורט 68% (מחמצן) ואבקת אלומיניום 20% (דֶלֶק).
חומרי הנעה דומים, המכונה לעיתים קרובות APCP (ammonium perchlorate composite propellant) משמשים ברקטות מדגמים גדולים יותר. תערובת הנעה טיפוסית של APCP מייצרת פי 2-3 מהמתקף הסגולי של חומר ההנעה אבק שריפה המשמש ברוב מנועי הטילים הקטנים יותר.
HTPB משמש גם כדלק רקטי היברידי .  עם N 2 O ( תחמוצת חנקן, או "גז צחוק") בתור המחמצן, הוא משמש להנעת מנוע הטילים ההיברידי SpaceShipTwo שפותח על ידי SpaceDev .
ראו גם

אמוניום פרכלורט
הערות שוליים

↑  Sutton, George Paul; Biblarz, Oscar (2010). Rocket propulsion elements (8th ed.). Hoboken, N.J: Wiley. pp. 595–599. ISBN 978-0-470-08024-5.
↑  "SpaceDev Hybrid Propulsion". SpaceDev. אורכב מ-המקור ב-2007-11-05. נבדק ב-2008-07-24.
איילט האווס באקנר

איילט האווס באקנר (באנגלית: Aylett Hawes Buckner‏; 14 בדצמבר 1816 – 5 בפברואר 1894) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי, אחיינו של איילט האווס ובן דודם של ריצ'רד האווס ואלברט גאלאטין האווס.