stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ארגנטינה
בין דמוקרטיה לשלטון צבאי > ארתורו איליה (1963–1966)

נשיאותו של איליה התאפיינה במדיניות כלכלית וחברתית פופולרית תוך הימנעות ממחלוקות לאור בסיס הכוח הצר שלו: מיעוט התומכים בו וריבוי הפתקים הלבנים של הפרוניסטים.

הוא הסיר את המגבלות שהוטלו על המפלגה הפרוניסטית ועל המפלגה הקומוניסטית, אך לא איפשר לפרון עצמו לחזור מהגלות.

נקבע מנגנון לקביעת שכר המינימום בהשתתפות הממשלה, המעסיקים, וארגוני העובדים; והשכר הריאלי עלה בקרוב ל-10%. בנוסף, נקבעו שיעורי מינימום לפנסיות.

הוטל פיקוח על מחירי מצרכי היסוד.

בוטלו הזיכיונות שניתנו לחברות זרות בתחום הנפט.

תקציב בחינוך הוכפל, ופורסמה תוכנית למיגור האנאלפתיות.

נחקק חוק שנועד להבטיח שירותי בריאות נאותים, חוק שגרר התנגדות של הצבא, ושהיה בין הגורמים להדחתו של איליה.

המדיניות הכלכלית כללה מעורבות ממשלתית שנועדה להסדיר את היחסים בין המעסיקים וארגוני העובדים, החוב החיצוני ירד, והתעסוקה, התעשייה והתוצר עלו.
ב-1965 נערכו בחירות לקונגרס בהן זכו הפרוניסטים בניצחון מוחץ על הרדיקלים, לאחר שבוטלו המגבלות על השתתפותם; והדבר הוביל לתסיסיה בצבא ולמתחים בין מתנגדי הפרוניסטים לתומכיו. לאלו התווספו גורמים במערכת הכלכלית שהתנגדו למדיניותו של איליה, ואשר נתמכו בידי העיתונות.

ב-28 ביוני 1966 הודח איליה בהפיכה צבאית שנתמכה על ידי גורמים שונים בצבא ובמערכת האזרחית; והחליף אותו הגנרל חואן קרלוס אונגאנייה.
בין דמוקרטיה לשלטון צבאי > נשיאות רוברטו לווינגסטון (1970–1971)

ה"התפטרות" של אונגאנייה הייתה תוצאה של השפעת הצבא, ואחריה הודיעו הכריזו הגנרלים שעמדו בראש הצבא שהחלטות "בנושאים משמעותיים" יתקבלו בשיתוף פעולה בין הנשיא הבא לבין ההנהגה הצבאית. מספר ימים לאחר מכן הם בחרו, להפתעת כולם, ברוברטו לווינגסטון לתפקד כנשיא. לצבא בתחילת שלטונו הייתה השפעה ברורה על המדיניות, ועל אף שהדחתו של אונגאנייה סימנה אכזבה מהמדיניות של "המהפכה הארגניטנאית", ניסתה ההנהגה הצבאית לשמר את הדגש על ניהול הכלכלה באמצעות הבירוקרטיה ובאופן כללי יותר את תהליך ה"מודרניזציה" שהמשטר הקודם ניסה לקדם. באוקטובר 1970, ניסה לווינגסטון לנצל שינויים בקבינט, על מנת לחזק את השפעתו הפוליטית ולנסות למצוא לעצמו בסיס תמיכה בציבור ובצבא.
לווינגסטון קידם מדיניות פרוטקציוניסטית ולאומנית יותר מקודמו. הוא קידם מעורבות רבה של המדינה בכלכלה הלאומית ובמיוחד בתעשייה. מדיניות זו כללה הגדלה של המס על יבוא הפיכת הבנק הלאומי לבנק לפיתוח שתפקידו לממן ולפתח תעשיות מקומיות, השקעה ממשלתית במיזמים לעידוד התעשייה, והעברת חוק שחייב גופים ממשלתיים להעדיף רכישה של תוצרת מקומית.
בנובמבר 1970 הכריזו מספר ארגונים, שכללו את הפרוניסטים, הרדיקלים וכמה מפלגות קטנות על הקמת קואליציית "שעת העם" (La Hora del Pueblo). הם תמכו בהחזרת הדמוקרטיה. הכרזה זו סימנה התפכחות של הציבור מההבטחה של שלטון צבאי-בירוקרטי ופופולריות גוברת של התארגנויות פוליטיות מפלגתיות. באווירה זו, ובסיוע של הכלכלה המידרדרת, לווינגסטון מצא עצמו מבודד פוליטית וללא תמיכה משמעותית. ניסיונותיו ליצור תנועה שתתמוך בו כשלו, ובתחילת 1971 החלו שורה של שביתות והפגנות, הגדולות שבהן שוב בקורדובה. במרץ 1971 הודח לווינגסטון, שוב בהפיכה צבאית.
בין דמוקרטיה לשלטון צבאי > נשיאות אלחנדרו אגוסטין לנוסה (1971–1973)

ההפיכה של 1971 הוצגה כהפיכה דמוקרטית; כלומר, הפיכה שמטרתה השבת הדמוקרטיה. היא נתמכה על ידי קואליציית "שעת העם" שהדגישה את הצורך בבחירות דמוקרטיות ועל ידי ארגוני העובדים הגדולים, ואיפשרה למפלגות לחזור לקדמת הבמה הפוליטית. לאנוסה טען שמטרתו העיקרית היא להגיע להסכם בין הפלגים השונים בפוליטיקה הארגנטינאית ליציאה מהמשבר הפוליטי והשבת הדמוקרטיה. הוא ניסה להגיע להסכם עם הפרוניסטים, אך פרון עצמו לא תמך במהלך, ולאורך כל שנות נשיאותו נאלצה הממשלה להתמודד עם אלימות גוברת מצד ארגוני גרילה פרוניסטים. באוקטובר 1971 ניסיון הפיכה נגדו נכשל.
המצב הכלכלי המשיך להידרדר, עם אינפלציה גבוהה, והפופולריות של לאנוסה החלה לדעוך. עם זאת, באמצע 1972 הוא הבטיח שיתקיימו בחירות במרץ 1973. עם התגברות העוינות בינו לבין הפרוניסטים, הוכרז ביולי 1972 שבבחירות יוכלו להתמודד רק מועמדים שהתפטרו מתפקידיהם בממשלה עד 25 באוגוסט ורק מי שביסס את תושבותו בארגנטינה עד אותו התאריך. המשמעות הייתה שפרון עצמו לא יוכל להתמודד.
בבחירות שנערכו ב-1973 ניצח מועמדו של פרון הקטור חוסה קמפורה. על אף שקמפורה נבחר על ידי פרון כ"נציגו האישי", האידאולוגיה השמאלנית שלו הציבה אותו בקונפליקט עם הזרמים הימנים בתנועה הפרוניסטית. ב-13 ביולי 1973 הוא התפטר על מנת לאפשר לפרון לחזור לשלטון.
שובה של הדמוקרטיה

התבוסה במלחמת פוקלנד אילצה את המשטר הצבאי להכריז על בחירות כלליות ללא הגבלות ב-1983, וכך החלה תקופה רציפה בת מספר עשורים עד כה, של שלטון דמוקרטי, בו השליט מתחלף באופן חופשי - כולל העברת התפקיד בין נשיאים ממפלגות יריבות.

המערכת הדמוקרטית התייצבה, ראשי המשטר הצבאי הועמדו לדין על הפרת זכויות האדם, וארגנטינה נכנסה לתקופת הגלובליזציה, הקימה את המרקוסור, והתמודדה עם המשבר הכלכלי בשנים 2001–2002.
שובה של הדמוקרטיה > ראול אלפונסין (1983–1989)

ב-30 באוקטובר 1983 נערכו הבחירות בהן זכה מועמד הרדיקאלים ראול ריקרדו אלפונסין (Raúl Ricardo Alfonsín) עם 51%, לעומת 40% לנציג הפרוניסטים.
שובה של הדמוקרטיה > ראול אלפונסין (1983–1989) > המדיניות כלפי הפרת זכויות האדם

אלפונין הורה לשפוט את ראשי המשטר הצבאי למעט האחרונים שהעבירו את ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה, וכן את ראשי ארגוני הגרילה משנות ה-1970.

הוקמה ועדת חקירה שפרסמה דוח תחת הכותרת "לעולם לא עוד" (Nunca más) שתיעדה את הפרות זכויות האדם, וניסתה לברר מה עלה בגורלם של עשרות אלפי הנעלמים.

ראשי השלטון הצבאי נדונו לתקופות מאסר שונות, שהחמורות ביניהן הגיעו למאסר עולם; זאת בניגוד למדינות אחרות שעברו לשלטון דמוקרטי בסוף המאה ה-20 ושבהן המעבר כלל חנינה לראשי המשטרים הקודמים.

עם זאת, בשל התקוממויות הצבאיות בשנים 1987–1990, הוגבלו ההליכים המשפטיים וחלק מהנאשמים לא נשפטו. חנינות אלו בוטלו ב-2003.
שובה של הדמוקרטיה > ראול אלפונסין (1983–1989) > המדיניות הכלכלית

במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית החוב החיצוני של ארגנטינה גדל מ-7.7 מיליארד דולר ל-45 מיליארד דולר, ועם זה אלפונסין היה צריך להתמודד.

כתוצאה מכך החלה האינפלציה לעלות, ואלפונסין יזם תוכנית לאומית בשיתוף המעסיקים הגדולים במשק בשם "תוכנית אאוסטרל" (Plan Austral התוכנית הדרומית), שהצליחה לבלום את האינפלציה, אך לא לפתור את הבעיות המבניות במשק.

הקפאת השכר הובילה אותו לעימות עם ארגוני העובדים המזוהים עם האופוזיציה הפרוניסטית, ולאחר שורת שביתות - הוא נכנס למשא ומתן איתם והגיע לפשרה שהתבטאה בחוק חדש שהחליף את החוק מימי הדיקטטורה שהגביל את כוחם של הארגונים.
אלפונסין העניק אוטונומיה לאוניברסיטאות, זו שניטלה בשנות ה-1960 על ידי השלטון הצבאי, וקידם חוקים חברתיים שנועדו להקטין את האנאלפביתיות, להבטיח תזונה נאותה, ולאפשר גרושים.
בתחום מדיניות החוץ אלפונסין חתר ליישוב המחלוקות עם שכנותיה של ארגנטינה, ובעיקר עם צ'ילה שהמחלוקת איתה לגבי מיקום הגבול בארץ האש הובילה אותן אל סף מלחמה ב-1978. בתיווכו של האפיפיור הושג הסכם ידידות בין שתי המדינות שפתר את המחלוקת הטריטוריאלית, ושזכה לתמיכה גורפת בקרב האוכלוסייה.
בברזיל, שגם איתה היחסים היו מעורערים - עוד מהימים שהיו מושבות של ספרד ופורטוגל, הוחזרה הדמוקרטיה זמן קצר לאחר ארגנטינה - ב-1985, והדבר הוביל לפגישה וחתימת הסכם בין מנהיגי שתי המדינות; הסכם שהוביל בהמשך להקמת המרקוסור יחד עם אורוגוואי ופראגוואי שגם בהן הושבה הדמוקרטיה.
שובה של הדמוקרטיה > ראול אלפונסין (1983–1989) > היפראינפלציה

לקראת סוף שנות ה-1980 האינפלציה הרקיעה שחקים, ורמת העוני הגיע לרמת חסרת תקדים של קרוב ל-50%.

במציאות זו נערכו הבחירות לנשיאות בהן זכה קרלוס מנם נציג מפלגת האופוזיציה הפרוניסטית.

אלפונסין שנותאו לו מספר חודשים לסיום התפקיד, העדיף להתפטר ולהעביר את השלטון למנם מוקדם מהמתוכנן תוך שהוא מטיח האשמות ביריביו, ומותיר גל של שמועות לגבי נסיבות התפטרותו.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999)

קרלוס סאול מנם (Carlos Saúl Menem) היה נשיא ארגנטינה מיולי 1989 ועד דצמבר 1999 בשתי קדנציות נשיאותיות, כנציג הפרוניסטים.

הוא משל במהלך סיום המלחמה הקרה והתפרקות ברית המועצות, ותחילת עידן הגלובליזציה; וניהל מדיניות כלכלית נאו ליברלית בהתאם לעקרונות קונצנזוס וושינגטון; והוביל את תהליך ההפרטה והפחתת הרגולציה הגדול באמריקה הלטינית.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995)

התפרצותה של היפר אינפלציה בשנת 1990 ופרשת שחיתות סביב הקמת מפעל של Swift Armour S.A שעלולה הייתה לפגוע ביחסי ארגנטינה - ארצות הברית, הובילה למינויו של שר החוץ דומינגו פליפה קוואז'ו (Domingo Felipe Cavallo) לתפקיד שר הכלכלה.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995) > מדיניות כלכלית

קוואז'ו נקט בשלושה צעדים עיקריים:
קיבוע שאר החליפין ביחס לדולר.
הקפאת פרעון החוב הפנימי למשך 10 שנים.
ליברליזציה של שוק העבודה.
כל זה הוביל לייסוף המטבע המקומי, ולהגדלת החוב החיצוני פי שניים ויותר.
בשנת 1991 הוקם המרקוסור - השוק המשותף הדרום אמריקאי, שהוביל להגדלת הסחר בין המדינות החברות בו, ובמקרה של ארגנטינה - בעיקר עם ברזיל.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995) > הפרטות

בין 1990 ו-1994 הופרטו כל החברות הממשלתיות הגדולות: הרכבות, הדלק, התקשורת, הדואר, הטלוויזיה, ואף קרנות הפנסיה.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995) > חנינות

מנם המשיך במדיניות החנינות למוערבים בפשעים נגד האנושות במהלך המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983), כולל אנשי צבא וחברי החונטות שנשפטו ב-1985, ולוחמי גרילה. בסה"כ 1200 איש זכו לחנינה.

חנינות אלו קוממו ארגוני זכויות אדם, והן בוטלו לבסוף ב-2003.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995) > פיגועי טרור

בשנים 1992 ו-1994 התרחשו הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בהתאמה, ונהרגו בהם מעל 100 איש.
רבים, וביניהם הנשיא מנם, הועמדו לדים ב-2015 בשל שיבוש מהלכי משפט.
בשנת 1995 פוצץ מפעל צבאי כדי להסתיר מכירת נשק לקרואטיה ואקוודור (שבה מנם הורשע).
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות הראשונה של מנם (1989–1995) > הסכם אוליווס

מבשנת 1995, מנם ואלפונסין חתמו על הסכם אוליווס (Pacto de Olivos) לביצוע רפורמה בחוקה שהתקבלה 40 שנה קודם לכן - בתקופת הדיקטטורה הצבאית.
בהמשך השנה מנם נבחר עם 50% תמיכה בסיבוב הראשון.
שובה של הדמוקרטיה > קרלוס מנם (1989–1999) > הנשיאות השנייה של מנם (1995–1999) > קריסת המצב החברתי

המצב החברתי התדרדר ושכבות נרחבות נפגעו מכך. האבטלה עמדה כל הזמן על רמה דו ספרתית, ורק ב-2006 היא ירדה לרמה חד ספרתית. חלק גדול מהמועסקים עבדו מבלי לדווח.

עסקים רבים קרסו ואיתם רמת התצרוכת.

במקביל, רמת הפשיעה עלתה במאות אחוזים במהלך תקופתו של מנם [דרוש מקור].
ארגוני העובדים הכריזו על שביתות כלליות מספר פעמים במהלך נשיאותו של מנם. ארגוני הגמלאים היו הראשונים ללמות בדרך של חסימות שבועיות של כבישים, והצטרפו אליהם בהמשך גם ארגוני העובדים.

שני מקרי מוות של מפגינים ב-1995 וב-1997, לראשונה מאז נפילת הדיקטטורה הצבאית, ציינו את עליית המדרגה בדיכוי המחאות.
העיתון קלארין הפך לתאגיד ששלט גכתבי עת, תחנות טלוויזיה ורדיו, אתרי אינטרנט, ועוד. הם השתלטו על גופים מתחרים ובכך הפכו למונופול בתחום העיתונות ומנעו תחרות.
ב-1998 מנם הוזמן לנאום בפני קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי, כהערכה למדינותו הכלכלית.

בשעה שהמשבר הכלכלי בארגנטינה העמיק והפך למיתון שנמשך 4 שנים, ארצות הברית העניקה לה מעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו, היחידה עד אז מאמריקה הלטינית.
ב-1999 נערכו הבחירות לנשיאות, וזכה בהם פרננדו דה לה רואה (Fernando de la Rúa) שגיבש קואליציה שבראשה עמדו הרדיקאלים.
שובה של הדמוקרטיה > פרננדו דה לה רואה (1999–2001)

פרננדו דה לה רואה (Fernando De la Rúa) החל את כהונתו כנשיא בדצמבר 1999, כנציג קואליציית מפלגות שבמרכזה המפלגה הרדיקלית ושחלקו מעט מהמשותף ביניהן. כתוצאה מזה נוצרו חיכוכים פנימיים שהובילו להחלשותו של דה לה רואה.
שובה של הדמוקרטיה > פרננדו דה לה רואה (1999–2001) > המשך קיבוע שער החליפין

בניגוד ליריבו במסע הבחירות, הפרוניסטי אדוארדו דואלדה (Eduardo Duhalde), שתמך בנטישת הצמדת הפסו לדולר; דה לה רואה התנגד לכך.

כתוצאה מהחוב החיצוני הגבוה ודרישות קרן המטבע הבינלאומית, הוא נאלץ לבצע התאמות תקציביות: העלאת מיסים, הקטנת משכורות, ופגיעה בקצבאות.
ניסיון של השלטון לשחד סנטורים שיתמכו בחוק שיאפשר הרעה בתנאי העבודה, הוביל להתפטרותו סגן הנשיא צ'אצ'ו אלברס (Chacho Álvarez) ולפיצול בקואליציית המפלגות.
שובה של הדמוקרטיה > פרננדו דה לה רואה (1999–2001) > המשבר בשנת 2001

בדצמבר 2000, בשל אי יכולתה לעמוד בתשלומי הריבית על החוב החיצוני, סוכם עם קרן המטבע הבינלאומית על מתן כ-40 מיליארד דולר הלוואות לארגנטינה, בתמורה לליברליזציה והרעת תנאי ההעסקה בשוק העבודה. קיצוץ בתקציב, והעלאת גיל הפרישה.

החל מפברואר 2001 החלה זרימה של כסף אל מחוץ למדינה, המצב הכלכלי הורע, וסגן הנשיא נאלץ להתפטר. גם זה שהחליף אותו התפטר בשל המחאות בעקבות קיצוץ תקציב החינוך שהוא הציע.
במרץ 2001 התמנה דומינגו קוואז'ו (Domingo Cavallo) לשר הכלכלה. קוואז'ו טיפל ב-1982 בחוב החיצוני של ארגנטינה; ובשנות ה-1990, כשר בממשלתו של קרלוס מנם היה בין יוזמי מדיניות הקפאת שער החליפין. קוואז'ו הוביל תוכנית קיצונית של אפס גירעון תקציבי. בשנת 2014, בתקופתה של כריסטינה קירשנר הוא הועמד למשפט על כך.
באוקטובר נערכו הבחירות לרשות המחוקקת, בהן זכו הפרוניסטים - יריביו של דה לה רואה, כולל 25% שהביעו את מחאתם בהטלת פתקים לבנים.

כך נותר הנשיא ללא תמיכה מקואליציית המפלגות מחד, וללא תמיכת הקונגרס מאידך גיסא.
בדצמבר 2001, בעקבות הפסקת התמיכה של קרן המטבע הבינלאומית, דה לה רואה (הנשיא) וקוואז'ו (שר הכלכלה) פרסמו שורת צעדי חירום כלכליים שכללו הגבלות על משיכת מזומנים (כדי לשלוט טוב יותר בכלכלה דרך המערכת הבנקאית), וזאת בשעה שקרוב ל-45% מהעובדים במשק קיבלו כך את שכרם באופן לא חוקי.
באמצע דצמבר החל גל של מהומות בערים רבות ברחבי ארגנטינה, ובשכונות המצוקה החלו לבזוז חנויות.

הממשלה האשימה את הפרוניסטים בארגון המהומות.
לאחר מספר ימי מהומות בהם נהרגו 7 מהמשתתפים בידי כוחות הביטחון ובעלי חנויות, הודיע דה לה רואה בשידור טלוויזיה על הטלת עוצר. בתגובה, מיליוני ארגנטינאים פתחו ב-"קסרולאסו" (Cacerolazo) - חבטו בסירים מהמרפסות וברחובות בתור מחאה רועשת, ומול הבית הוורוד המפגינים דרשו מהנשיא להתפטר, תוך שהם משמיעים את הסיסמה שתהפוך בהמשך לתנועת מחאה - "שילכו כולם (לעזאזל)" (¡qué se vayan todos!). עוד באותו הלילה התפטר שר הכלכלה קוואז'ו.
למחרת נמשכו המהומות, ובהתנגשויות בפלאסה דה מאז'ו נהרגו 9 אזרחים ומאות נפצעו.

דה לה רואה נשא אחר הצהריים נאום בו קרא לאחדות לאומית, הציע לפרוניסטים לשתף פעולה, ושעות ספורות לאחר מכן התפטר מתפקידו ועזב במסוק את ארמון הנשיאות.
שובה של הדמוקרטיה > אי יציבות פוליטית (2001–2003) > 5 נשיאים ב-10 ימים

עם התפטרותו של דה לה רואה מהנשיאות, קיבל את התפקיד באופן זמני הנשיא הפרוניסטי של הסנאט רמון פוארטה (Ramón Puerta).

ב-23 בדצמבר 2001 התכנסה האספה המחוקקת ומינתה לתקופה של 90 יום את אדולפו רודריגס סאה ( Adolfo Rodríguez Saá), פרוניסט אף הוא ומושל סן לואיס עד אז, עד לעריכת בחירות וכניסתו לתפקיד של הנשיא הבא. בנאומו בפני הקנגרס הכריז על השעיית פרעון חובות החוץ של ארגנטינה.
ב-28 בדצמבר התחדשו הפרות הסדר תחת הסיסמה "שילכו כולם (לעזאזל)" (que se vayan todos), והמפגינים פרצו לקונגרס וגרמו בו לנזק. בעקבות כך הממשלה התפטרה, ובעקבותיה גם סאה התפטר לאלתר בנאום טלוויזיוני מסן לואיס. כעבור מספר דקות גם רמון פוארטה התפטר.
הדבר יצר בעיה חוקתית מכיוון שלא היה ברור מי אמור לקבל את התפקיד, ולפיכך סאה נאות להמתין עד שתתכנס האספה המחוקקת ותמנה לתפקיד באופן זמני את נשיא בית הנבחרים אדוארדו קמאניו (Eduardo Camaño) ב-31 בדצמבר.
שובה של הדמוקרטיה > אי יציבות פוליטית (2001–2003) > הנשיאות הזמנית של אדוארדו דואלדה

ב-1 בינואר 2002 התכנסה האספה המחוקקת, קיבלתה את התפטרותו של סאה, ומינתה את הסנטור הפרוניסטי אדוארדו דואלדה (Eduardo Duhalde) לנשיאות עד לתום הקדנציה של דה לה רואה; והוא הושבע עוד באותו היום.
ימים ספורים לאחר מכן דואלדה פירט את צעדי החירום הכלכליים: שער הדולר נוייד תוך ביצוע פיחות, בוטלה ההצמדה לדולר כולל של חשבונות הבנקים שבעליהם הפסידו חלק גדול מכספם; ובמקביל צעדים חברתיים שנועדו לטפל בשיעורי העוני הגבוהים.
באפריל הממשלה התפטרה עקב חילוקי דעות לגבי התוכנית הכלכלית. שר הכלכלה החדש רוברטו לוואניה (Roberto Lavagna) הודיע ששער החליפין ימשיך להיות נייד (בהתאם להמלצת קרן המטבע הבינלאומית) וגם ההגבלות על החשבונות הבנקאיים.
אחוז העניים גדל משמעותית בעקבות המשבר הכלכלי: מ-40% באוקטובר 2001 ל-54% באוקטובר 2002;

כאשר במספר מקומות נוצרו מוקדי עוני עמוקים שהגיעו ליותר מ-70%.

בבואנוס איירס המצב היה טוב יחסית עם 20% עניים.
נוצר חשש בינלאומי ליציבות ארגנטינה, וראש הכנסייה הקתולית חורחה ברגוליו (Jorge Bergoglio, לימים האפיפיור פרנסיסקו) פנה בקריאה דרמטית לאזרחים והביע את חששו מהתפרקותה.
למרות מספר הצלחות, ארגנטינה לא עמדה בדרישות קרן המטבע הבינלאומית, ולכן לא זכתה לעזרתה.
בסוף 2002 ובתחילת 2003 הוסרו ההגבלות מעל החשבונות הבנקאיים, והמערכת הפיננסית התייצבה וחזרה לפעילות נורמלית.
ב-26 ביוני פרצו באבז'אנדה מהומות על רקע מחאה חברתית, שהובילו למותם של שניים ולפציעתם של 33 בשל ירי של כוחות הביטחון.
דואלדה הקדים את הבחירות והכריז שאין בכוונתו להתמודד.
שובה של הדמוקרטיה > בני הזוג קירשנר (2003–2015)

בני הזוג נסטור קירשנר (Néstor Kirchner, 2007–2003) וכריסטינה פרננדס דה קירשנר (Cristina Fernández de Kirchner, 2015–2007) היו נשיאי ארגנטינה מטעם הפרוניסטים במשך 12 שנים בתחילת המאה ה-21.
שובה של הדמוקרטיה > בני הזוג קירשנר (2003–2015) > נסטור קירשנר

בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, באפריל 2003, זכה הנשיא לשעבר קרלוס מנם במקום הראשון עם 24% מהקולות, לעומת נסטור קירשנר שזכה רק ב-22%; אולם מכיוון שהעריך שיפסיד בסיבוב השני הוא העדיף לוותר על ההתמודדות ונסטור קירשנר נבחר ונכנס לתפקידו במאי.
הוא השאיר בתפקידו את שר האוצר של קודמו אדוארדו דואלדה, והמשיך באותה מדיניות כלכלית: קניית מט"ח על ידי הבנק המרכזי כדי לפחת את המטבע ולתמוך בכך ביצוא, ולעודד את הצמיחה שעמדה על כ-10% (תמ"ג).
הוא פרע את החוב לקרן המטבע הבינלאומית, ופתח לאחר מכן במשא ומתן לגבי איגרות החוב שלא נפרעו בעת המשבר הכלכלי ב-2001.
נסטור קירשנר קידם נושאים בתחום זכויות האזרח ופעל להעמדתם לדין של מנהיגי הדיקטטורות בשנות ה-1970, שהנשיא לשעבר ראול אלפונסין חנן. צעד זה גרר ביקורת מקרב חוגי הימין שראו בו פגיעה בפיוס הלאומי שניסו לקדם בעבר.

על פי צו נשיאותי מיוני 2003, כל מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון היה עובר תקופת ביקורת בת שלושה חודשים בה ניתן היה להעלות הסתייגויות לגביו, ובנוסף - הסנאט היה צריך לאשר אותו ברוב של 2/3.
יחד עם מנהיגים סוציאליסטים נוספים מאמריקה הלטינית הוא פעל נגד ההגמוניה של ארצות הברית ונגד אזור הסחר החופשי שהיא רצתה לקדם לתועלתה.
בין המנהיגים: לואיז אינסיו דה סילבה (ברזיל), טאבארה ואסקס (אורוגוואי), אוו מוראלס (בוליביה), מיצ'ל בצ'לט (צ'ילה), רפאל קוראה (אקוודור), והוגו צ'אווס (ונצואלה).
ביולי 2003, ארגנטינה וצ'ילה החלו לשתף פעולה בהקמת בסיסים שטחים באנטארקטיקה עליהם הן תובעות בעלות, גם כביטוי של שכנות טובה נוכח חילוקי דעות בעבר על קו הגבול בפטגוניה, וגם כדי להצר את צעדיה של הממלכה המאוחדת שגם לה היו תביעות ומאחזים.
בשנת 2004 פרץ סיבסוך בין ארגנטינה ואורוגוואי בעקבות הקמת שני מפעלים על גדות נהר אורוגוואי (המפריד בין שתי המדינות), בצידו האורוגוואי. פשרה הושגה רק לאחר פנייה של ארגנטינה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ותיווך של חואן קארלוס (מלך ספרד).
בבחירות ב-2005 לתפקידי מושלים וסנטורים נותר קרע בתנועה הפרוניסטית בין נסטור קירשנר ואדוארדו דואלדה כשכל אחד מהם מריץ את אשתו לתפקיד סנטורית:
צ'יצ'ה דואלדה נבחרה לסנטורית של פרובינציית בואנוס איירס, וכריסטינה קירשנר לסנטורית של העיר בואנוס איירס.
נסטור קירשנר הירבה לפרסם צווים נשיאותיים, במקום להתמודד עם הקונגרס ולקדם דרכו חוקים - כמקובל.
כדי להילחם באינפלציה, הממשלה הפעילה פיקוח על מחיר הבשר ומצרכים אחרים והטילה מגבלות על היצוא, והאינפלציה הרשמית נעה סביב 10%. יחד עם זאת נשמעו טענות שמדובר באינפלציה כבושה, ושהנתונים הרשמיים מוטים והאינפלציה גבוהה בהרבה.
במחצית הראשונה של 2007 הייתה סדרת שערוריות סביב קשרים לא חוקיים של פוליטיקאים בכירים עם חברת הבנייה השוודית סקנסקה וכסף מזומן ממקור מפוקפק שנמצא בידי שרת הכלכלה פליסה מיסלי (Felisa Miceli) שהתפטרה מתפקידה.
שובה של הדמוקרטיה > מאוריסיו מאקרי (2015–2019)

לאחר שתי קדנציות של כריסטינה קירשנר

, בבחירות לנשיאות ב-2015, מאוריסיו מאקרי קיבל 34% בלבד מהקולות בסיבוב הראשון, אך בשני זכה ברוב של 51% את מועמד הפרוניסטים - דניאל סיולי (Daniel Scioli), ונכנס לתפקידו בדצמבר.
מאקרי יצג קואליציה של הראדיקלים ושל מפלגות מהמרכז-ימין, אך לא השתייך בעצמו לאף אחת משתי המפלגות הגדולות (הרדיקאלים והפרוניסטים), בניגוד לכל הנשיאים מאז שובה של הדמוקרטיה ב-1982.
בנסף, הוא היה הראשון שנכנס לתפקיד בשעה שמתנהל נגדו הליך משפטי בשל מעקב לא חוקי אחר אזרחים במהלך כהונתו כמושל.
מאקרי בא ממשפחה עשירה והיה הבעלים של תאגיד מאקרי (Grupo Macri), מהגדולים במשק הארגנטינאי.
בשמונה השנים הקודמות לבחירתו כנשיא, שימש כמושל העיר בואנוס איירס
. הוא למד בארצות הברית ושלט היטב באנגלית - בניגוד לרוב נשיאי ארגנטינה שקדמו לו.
הוא נבחר לאור הבטחותיו להוריד את העוני והאינפלציה, לקדם כלכלה ליברלית, ולהביא גשם של השקעות זרות במשק.
בחודשיים ראשונים לנשיאותו הוא קיבל באופן חד צדדי שורת החלטות שחייבו הסכמה של הסנאט, וביניהן מינוי שני שופטים לבית המשפט העליו, וביטול רגולתיות בתחום התקשורת. הוא ביצע ליברליזציה של הדולר - צעד שהוביל לפיחות חד של כ-40%, העלה את תעריפי החשמל ב-500% למחירם הריאלי, ביטל את המכסים על היצוא (שנועדו להבטיח אספקת מזון זולה לתושבי ארגנטינה), נטל הלוואה של 5 מיליארד דולר, הגדיל את הסיוע לבואנוס איירס (בה שימש קודם כמושל ושרמת החיים בה הייתה גבוהה מאשר בפרובינציות), והישעה את פעילותה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. צעדים אלו גררו מחאות ושביתות של ארגוני העובדים.
ב-9 ביולי 2016 ארגנטינה ציינה 200 להכרזת עצמאותה בטוקומן, בנוכחותם של מאקרי ושל חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
באוקטובר 2017, במחצית הקדנציה הנשיאותית של מאקרי, נערכו בחירות חלקיות לקונגרס, בהן הופגנה תמיכה עקיפה בו. יחד עם זאת, מייד לאחר מכן הוא פרסם תוכנית לרפורמה משולשת בתקציב, בשוק העבודה ובתחום הביטחון הסוציאלי; שגררה הפגנות מחאה שפגעו בתדמיתו.

סיכום המחצית העלה שכמובטח נעשו אמנם מספר צעדים לליברליזציה של המשק, אך לא בצורה משמעותית.
בהמשך המטבע החל לרדת מערכו כתוצאה מהליכים דומים במטבע הברזילאי, וזה היה מבוא למשבר כלכלי בו הפסו הארגנטינאי פוחת ביותר מ-100% תוך שנה, נוצר מיתון, השכר ירד והעוני עלה; וארגנטינה נאלצה לפנות לקרן המטבע הבינלאומית בבקשת סיוע.
במחצית השנייה של 2019 שוב היה פיחות של כ-25%, כתוצאה מהאינפלציה הגואה התייקרו מצרכי היסוד ונוצר חשש לרעב בקרב השכבות החלשות. כתוצאה מכך שר השיכון התפטר.

בנוסף התברר שרוב הגידול בחוב החיצוני (ההלוואות ממדינות זרות שממשל מאקרי נטל), מעל 100 מיליון דולר, שימש לבריחת הון ולתשלומי ריבית. באוגוסט ארגנטינה נאלצה לא לפרוע חלק מחובותיה.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2019 ניצח אלברטו פרננדס (Alberto Fernández) נציג הפרוניסטים, אם כי מאקרי גרף מעל 40% מהקולות.
שובה של הדמוקרטיה > אלברטו פרננדס (2019–2023)

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא חאבייר מיליי מכהן כנשיא מדצמבר 2023 וביצע רפורמות רבות.
אלברטו פרננדס (Alberto Fernández) ניצח בסיבוב הראשון של הבחירות בדצמבר 2019 לאחר שזכה בקרוב ל-50% מהקולות, אף על פי שמאקרי הצליח לזכות ביותר מ-40% חרף המשבר הכלכלי
 סגניתו הייתה כריסטינה קירשנר.
ארגנטינה, הכלכלה השלישית בגודלה באמריקה הלטינית, סבלה מאינפלציה קיצונית כבר מספר שנים, שהוחמרה כתוצאה מפלישת רוסיה לאוקראינה. בשנת 2022, ארגנטינה גם רק החלה להיחלץ ממיתון מתמשך.
ראו גם

היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
טאקוארה
ביאורים

↑  כלומר- שאיפה לכך שהמשק ייצר בעצמו את כל צרכיו.
↑  הכוונה לשיתוף פעולה בין הממשלה, המעסיקים, ואיגודי העובדים; בשיתוף רוב המפלגות, למעט הרדיקלים והסוציאליסטים.
↑  רובה המוחלט של אמריקה הלטינית הוא קתולי.
↑  התיאוריה גורסת שפיגורן של המדינות הלא מפותחות ביחס למפותחות הוא תוצאה של מדיניות מכוונת של המדינות המפותחות ושל נסיבות ותהליכים כלכליים שמנציחים את המצב.
↑  יסוף מוזיל את מטבע החוץ, פוגע ביצוא, מגדיל את היבוא, גורם לאובדן מט"ח, לרמת מחירים נמוכה, ולפגיעה בתעסוקה.
↑  עודף הבשר במשק שנוצר בשל כך גרם למחיר המקומי להישאר נמוך ומצרך להיות זמין בשוק.
↑  במקרה זה הכוונה לגברים ממוצא אירופאי
↑  נשיא לא יכול לכהן יותר משתי קדנציות רצופות
↑  לעיר בואנוס איירס מעמד עצמאי, בדומה ל-Washington DC בארצות הברית, היא אינה חלק מהפרובינציה בואנוס איירס, ובתור שכזו יש לה מושל כמו לפרובינציה
↑  השימוש הראוי להלוואות הוא השקעות, שפירותיהן ישמשו לפרעון החוב בעתיד. בריחת הון- כסף שמושקע בחו"ל במקום בשוק המקומי.
↑  כדי לזכות בסיבוב הראשון יש לקבל מעל 40% מהקולות. במקרה זה שניהם קיבלו מעל 40%, ולכן מי שקיבל יותר - זוכה.
| היסטוריה של מדינות אמריקה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| מדינות ריבוניות | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • בוליביה • ברזיל • גיאנה • ונצואלה • סורינאם • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קולומביה |  |
| טריטוריות עצמאיות | ארובה • איי פוקלנד • גיאנה הצרפתית • האנטילים ההולנדיים • איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים |  |