stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות פצאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 סוג:  חוות תנינאים
 מיקום:  פצאל, ישראלישראל
 תקופת הפעילות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 – 2005
 מספר מינים:  1
 מספר פרטים:  מאות עד אלפיים
 קואורדינטות:  32°03′16″N 35°28′02″E﻿ / ﻿32.054350520052°N 35.467255574195°E﻿ / 32.054350520052; 35.467255574195
 
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) חוות פצאל(למפת דרום השומרון רגילה) חוות פצאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות פצאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות פצאל
 
חוות פצאל היא חוות תנינאים הנמצאת בפצאל בבקעת הירדן, והוקמה בשנות ה-90 אך מאז נסגרה וננטשה. החווה היוותה אטרקציה תיירותית עד לאינתיפאדה השנייה, אך נסגרה בגלל אירועי האינתיפאדה. לאחר שהמקום נסגר כאתר תיירותי, הוחלט לגדל את התנינים לצורך מכירת העור והבשר שלהם. עם זאת, בעקבות חוק הנחקק לפני מספר השנים שאוסר על אלו, נותרה החווה כפיל לבן.
מספר התנינים החיים בחווה נאמד בכמה מאות עד 2000 פרטים של תניני היאור. בשנת 2011 התפרסם שמספר תנינים ברחו מהחווה ונמצאו בנחלים באזור. לבסוף תנינים אלה נתפסו והושבו לחווה.
ראו גם

חוות התנינים בחמת גדר
חוות קרוקולוקו
הערות שוליים

↑  יגאל מוסקו, ‏האיש שנתקע עם 700 תנינים מסוכנים, באתר ‏מאקו‏, 10 באוגוסט 2018
↑   חוות התנינים בצומת פצאל | חוות תנינים נטושה לא תאמינו מה יש שם...... | ישראל חיות וטבע, סרטון בערוץ "ישראל חיות וטבע", באתר יוטיוב (אורך: 06:04).
↑  מאיה הורודניצ'אנו‏, "מה יקרה כשיגיע תנין לנהר הירדן?": תרחיש האימה של תושבי הבקעה, באתר וואלה, 16 ביולי 2018.
↑  כרמל לוצאטי, ‏כמה תנינים בדיוק ברחו מחוות פצאל?, באתר ‏מאקו‏, 17 בספטמבר 2011
| גני חיות ואתרים זואולוגיים בישראל  |
| --- | --- | --- |
| ארגון גני החיות הישראלי | הספארי ברמת גן • גן החיות התנ"כי • חי פארק • חי-כיף • גן החיות הלימודי חיפה • גן גורו |   |
| גני חיות נוספים | הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב • גן החי בפתח תקווה • פארק החי • פארק ארץ הצבי |   |
| גנים קטנים | ג'ונגל כיף • הגן הבוטני-זואולוגי בנהריה • יער הקופים • מקלט הקופים הישראלי • פארק לכיש •  מרכז הזוחלים בקצרין • מרכז הזוחלים המדברי • פארק אוטופיה |   |
| חוות זואולוגיות | חוות התנינים בחמת גדר • חוות אל היען • חוות האלפקות • חוות האנטילופות בערבה • חוות קרוקולוקו • חוות בולוטין • חוות החרקים והפרפרים הישראלית |   |
| מרכזי צפרות | פארק הצפרות אילת • התחנה לחקר ציפורי ירושלים • המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון • פארק ראש ציפור • מרכז צפרות רמת הנגב • מרכז צפרות החולה • מקור החסידה • מרכז הצפרות וחקר הזנבנים בחצבה |   |
| אקווריומים בישראל | פארק המצפה התת-ימי באילת • אקווריום ישראל • ריף הדולפינים |   |
| החי-בר | חי-בר יטבתה • חי-בר כרמל |   |
| מקומות שנסגרו | גן החיות של תל אביב  • גני הטבע  • הדולפינריום בתל אביב • צפארי • קטיפארי • נגב Zoo • חי רמון • חוות פצאל |   |
| גני חיות חדשים | צפארי • מדבריום • גן החיות העירוני אשקלון |   |
טים האצ'ינסון

יאנג טימותי האצ'ינסון (באנגלית: Young Timothy Hutchinson; נולד ב-11 באוגוסט 1949) הוא פוליטיקאי, לוביסט וחבר הסנאטור של ארצות הברית לשעבר ממדינת ארקנסו. רפובליקני, הוא היה הסנאטור הרפובליקני האמריקאי הראשון שייצג את ארקנסו מאז עידן השיקום .
ביוגרפיה > ראשית חייו

האצ'ינסון נולד ב-11 באוגוסט 1949 בבנטונוויל שבצפון מערב ארקנסו, והיה בנם של ג'ון מלקולם האצ'ינסון האב (1907–1991) וקורל וירג'יניה (הר) האצ'ינסון (1912–1998). הוא גדל בחווה המשפחתית בגראוט הסמוכה, סיים תואר ראשון באוניברסיטת בוב ג'ונס וקיבל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת ארקנסו (1990).
כיום הוא לוביסט ותושב אלכסנדריה, וירג'יניה. הוא נשוי לרנדי פרדהולם האצ'ינסון, עורכת דין בוושינגטון הבירה. הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט האמריקני בארקנסו מאז 1879.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת

האצ'ינסון שירת בבית הנבחרים של ארקנסו שייצג חלק מפורט סמית' בין השנים 1985 ל-1992. ב-1992 הוא התמודד על המועמדות הרפובליקנית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של ארקנסו לאחר שהנציג המכהן המוערך ג'ון פול המרשמידט הודיע על פרישתו. הוא ניצח את חבר בית המחוקקים של המדינה הרפובליקני, ריצ'רד ל. ברקלי מרוג'רס, על המועמדות הרפובליקנית. הוא התמודד מול הדמוקרט ג'ון ואנווינקל, עורך דין מפאייטוויל, בבחירות הכלליות, וניצח בהפרש של 7,500 קולות בלבד - פער של חמישה אחוזים. הוא חייב את ניצחונו להפרש של 10,000 קולות במחוז מולדתו בנטון. זה היה פער הצמוד השני ביותר במרוץ הקונגרס השלישי, אחד המחוזות הרפובליקניים ביותר בדרום, אותו ייצג המרשמידט מאז ינואר 1967. המרוץ הקרוב ביותר היה ב-1974, כאשר ביל קלינטון התקרב ב-6,300 קולות להדיח את המרשמידט. קלינטון ניצח במרוץ לנשיאות במחוז השלישי, מה שככל הנראה גרם לקרבה במהלך המרוץ בבחירות לקונגרס ב-1992.
המחוז חזר למצב הרגיל ב-1994, והאצ'ינסון נבחר מחדש עם 63 אחוז מהקולות.
ביוגרפיה > חבר הסנאט של ארצות הברית > בחירות 1996

האצ'ינסון התמודד על מושב הסנאט שהתפנה בעקבות פרישתו של הדמוקרט הפופולרי דייוויד פריור ב-1996. בתחילה, המועמד הרפובליקני המוביל היה סגן המושל מייק האקבי. כאשר המושל הדמוקרטי ג'ים גאי טאקר התפטר לאחר שהורשע בהונאת דואר, האקבי תפס את מקומו כמושל ופרש מהמירוץ לסנאט;  האצ'ינסון נכנס למרוץ זמן קצר לאחר מכן וזכה במועמדות הרפובליקנית. הוא היה אמור להתמודד מול התובע הכללי של המדינה ווינסטון בראיינט בבחירות הכלליות. על אף ש"הבן האהוב של המדינה" ביל קלינטון ניצח את בוב דול בהפרש של 17 נקודות במרוץ לנשיאות,  האצ'ינסון ניצח את בראיינט ב-53 מול 47% בבחירות לסנאט, בעיקר בזכות תמיכה רחבה במחוז הקונגרס שלו. הוא הפך לסנאטור הרפובליקני הראשון מארקנסו מאז שיקום הדרום, והראשון שנבחר בבחירה ישירה.
ביוגרפיה > חבר הסנאט של ארצות הברית > כהונה

האצ'ינסון מתנגד להפלות, תומך בהפחתת מיסים, תומך בדה-רגולציה של הכלכלה, תומך בעונש מוות ובתיקון חוקתי האוסר על שריפת דגלים, מתנגד לנישואים חד-מיניים ומתנגד להרחבת חקיקת פשעי השנאה. בשנת 1998, האצ'ינסון הצטרף לשני סנאטורים רפובליקנים אחרים, בוב סמית' מניו המפשייר וג'ים אינהוף מאוקלהומה, בהתנגדות למועמדו של הנשיא ביל קלינטון, ג'יימס הורמל, גבר הומו מוצהר, כשגריר ארצות הברית בלוקסמבורג.  הורמל אושר מאוחר יותר כשגריר במינוי פגרה.
הוא כיהן בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדה המיוחדת להזדקנות, בוועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיה ובוועדה לענייני חיילים משוחררים. הוא היה אחד מ-16 מעניקי החסות השותפים להרשאה לשימוש בכוח צבאי נגד עיראק.
הסנאטור האצ'ינסון הוקיר את ה-'ליטל רוק ניין' בטקס הענקת מדליות הכבוד של הקונגרס שלהם.
ביוגרפיה > חבר הסנאט של ארצות הברית > בחירות 2002

האצ'ינסון התמודד מול התובע הכללי של ארקנסו, מארק פריור, בנו של דייוויד פריור, במסע הבחירות החוזר שלו ב-2002. במהלך כהונתו כחבר הסנאט, האצ'ינסון התגרש מאשתו מזה כמעט שלושה עשורים, דונה, נציגת מדינת ארקנסו לשעבר, והתחתן עם עוזרת בשנת 2000. האצ'ינסון הכחיש כל התנהלות לא תקינה, ופריור סירב להפוך את הנושא לנושא מרכזי במערכת הבחירות, אך הגירושין המתוקשרים פגעו משמעותית בפופולריות שלו. פריור גם קיבל עזרה מהופעתו של אביו הפופולרי עדיין בפרסומת קמפיין.  האצ'ינסון הפסיד לפריור בהפרש של שמונה נקודות, מה שהפך אותו לנבחר הרפובליקני היחיד שהובס באותה שנה.
ביוגרפיה > קריירה לאחר מכן

האצ'ינסון הצטרף למשרד עורכי הדין דיקשטיין שפירו בוושינגטון הבירה בינואר 2003 כיועץ בכיר.  נכון למרץ 2016, האצ'ינסון כיהן כדירקטור בכיר במשרד בוושינגטון הבירה של גרינברג טראוריג.
משפחתו

האצ'ינסון התחתן עם אשתו השנייה, רנדי פרדהולם האצ'ינסון, בכירה לשעבר בצוות שלו, בשנת 2000. הוא ואשתו הראשונה, דונה האצ'ינסון, התגרשו ב-1999 לאחר 29 שנים. יש להם שלושה בנים: ג'רמי האצ'ינסון, חבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר; טימותי צ'אד האצ'ינסון, גם הוא חבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר; וג'ושוע לוק האצ'ינסון. ב-8 בינואר 2021, דו"ח שתדלנות הראה שהאצ'ינסון שילם לקבוצת טולמן 10,000 דולר כדי שתתאמץ לקבל חנינה מדונלד טראמפ עבור ג'רמי, שהורשע בשוחד והונאת מס;  עם זאת, הנשיא טראמפ לא חנן אותו.
אחיו של האצ'ינסון הוא מושל ארקנסו לשעבר אייסה האצ'ינסון, רפובליקני שהחליף אותו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-3 של ארקנסו, תת-המזכיר לשעבר של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, והמועמד הרפובליקני לתפקיד המושל ב-2006. באותה שנה שבה דונה האצ'ינסון נבחרה לבית הנבחרים של המדינה.
טים ואייסה האצ'ינסון הם הגיסים של הסנאטור של ארקנסו קים הנדרן, שנישא לאחותם, מריליה, ב-1958. הנדרן היה מועמד למועמדות הרפובליקנית לסנאט האמריקאי בבחירות 2010. ב-18 במאי, הוא הפסיד בפריימריז לחבר הקונגרס ג'ון בוזמן, שנבחר מאוחר יותר באותה שנה. בנו של קים הנדרן, ג'ים הנדרן, נבחר בשנת 2012 למושב מחוז 2 ממחוז בנטון בסנאט של מדינת ארקנסו.
הערות שוליים

↑  "Mike Huckabee". Encyclopedia of Arkansas. נבדק ב-2008-07-17.
↑  "Presidential Elections of 1996". Adam Carr's Election Archive. נבדק ב-2007-07-17.
↑  "Opinion | Let Them Vote on Mr. Hormel". The New York Times. 22 ביוני 1998. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Clinton Bypasses Senate, Names Hormel Ambassador". 5 ביוני 1999. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "S.J.RES.46". The Library of Congress. אורכב מ-המקור ב-2016-07-04. נבדק ב-2008-07-17.
↑  Molotsky, Irvin (10 בנובמבר 1999). "U.S. Honors 9 Civil Rights Heroes, and Memory of 10th". New York Times. נבדק ב-14 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Russakoff, Dale (2002-08-03). "In Tight Arkansas Senate Race, Family Matters". Washington Post. נבדק ב-2008-07-17.
↑  "Pryor defeats Hutchinson in Arkansas". CNN. 2002-11-02. נבדק ב-2008-07-17.
↑  Hutchinson's bio at Dickstein Shapiro LLP (אורכב 29.06.2008 בארכיון Wayback Machine)
↑  "Tim Hutchinson | Professionals | Greenberg Traurig LLP". www.gtlaw.com (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2018-08-12. נבדק ב-2018-07-11.
1 2  "Sen. Tim Hutchinson to wed former staffer, August 13, 2000". thecabin.net. אורכב מ-המקור ב-19 באפריל 2015. נבדק ב-30 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schmidt, Michael S.; Vogel, Kenneth P. (2021-01-17). "Prospect of Pardons in Final Days Fuels Market to Buy Access to Trump". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-18.
↑  "Former Arkansas lawmaker not pardoned by President Trump". 20 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1211644901  ISNI: 0000 0004 4882 9248  LCCN: n2007164063  NLG: 277405  SNAC: w6q846qh  US Congress: H001015  VIAF: 14229176   WorldCat (עם VIAF): 14229176
הכרזת ירושלים כבירת ישראל

הכרזת ירושלים כבירת ישראל הייתה בנאום של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת ב-13 בדצמבר 1949. מיום הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 ועד הכרזת ירושלים כבירת ישראל, לא הייתה למדינת ישראל עיר בירה ובפרק זמן זה הוצעו כמה חלופות. הכרזת ירושלים כבירת ישראל הביאה לקביעת מעמדה החוקי של ירושלים לפי החוק הישראלי, וחתמה תהליך מתמשך ומורכב. ההכרזה חלה על מערב ירושלים, שבתום קרבות מלחמת העצמאות בחזית ירושלים הייתה בשליטת ישראל, בה בעת שירושלים המזרחית הייתה בשליטה של ירדן עד מלחמת ששת הימים.
רקע

בכ"ט בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטת החלוקה, אשר קבעה אזורים למדינה ערבית, אזורים למדינה יהודית ואת ירושלים (כולל בית לחם, אבו דיס, שועפט, עין כרם וכל השטח שביניהם) כ-Corpus Separatum ("גוף נפרד"), שינוהל על ידי משטר נאמנות מטעם האו"ם. למחרת יום ההחלטה נפתחה מלחמת העצמאות. ב-14 במאי 1948 הסתיים המנדט הבריטי, ובאותו יום הכריזה "מועצת העם" על הקמת מדינת ישראל. עם סיום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב לארץ ישראל והלגיון הירדני נכנס למזרח ירושלים. ב-3 באפריל 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן, שקבע את חלוקת העיר לעיר המזרחית - הערבית-ירדנית ולעיר המערבית - היהודית-ישראלית.
ב-9 בדצמבר 1949 נערך דיון נוסף בעצרת האו"ם ונתקבלה החלטה 303 המאשרת את בינאום ירושלים, כפי שנכלל בהחלטת החלוקה. ישראל, שבשלב זה לא הייתה מעוניינת בבינאום, הכריזה ב-13 בדצמבר 1949, על ירושלים כבירת ישראל.
ב-14 בדצמבר 1949 הועבר לירושלים משרד ראש הממשלה וב-26 בדצמבר 1949 התכנסה הכנסת בירושלים.
אבא אבן העריך שייתכן שאלמלא אותה החלטת או"ם לא הייתה ירושלים מוכרזת כבירה. גם זאב שרף אמר שלא פגש אנשים שסברו שירושלים תהיה הבירה במשך כל שנת 1948 ועד החודשים האחרונים של 1949 והשאלה לא הועלתה לדיון רציני. דוד בן-גוריון עצמו אמר ב-3 בדצמבר 1947, שירושלים לא נקבעה כבירת המדינה היהודית ויש למנוע דיבור נפסד על כיבושה (פירוט נאומו בהמשך).
מראשית המנדט הבריטי עד הכרזת המדינה > עד החלטת החלוקה

ב-1916 הסכימו בריטניה וצרפת על עתיד שטחי האימפריה העות'מאנית בהסכם סייקס–פיקו, בו הוחלט על מינהל בינלאומי כמעט בכל שטח ארץ ישראל, כולל ירושלים. ב-11 בדצמבר 1917 נכבשה ירושלים על ידי גנרל אלנבי וב-22 ביולי 1922 החליט חבר הלאומים להעניק לבריטניה מנדט לניהול ארץ ישראל בפיקוח חבר הלאומים. מעמד ירושלים לא הוגדר, אך נקבע שבריטניה אחראית למקומות הקדושים. כמה הצעות שעלו עד שנת 1947, אשר עסקו בנושא השלטון בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, יצאו כולן מנקודת הנחה שהשלטון בירושלים יישאר בידי ממשלת המנדט.
מראשית המנדט הבריטי עד הכרזת המדינה > מעמד ירושלים בתקופת המנדט

בהצעת החלוקה של ועדת פיל נכללה ירושלים באזור השליטה הבריטי.
ב-2 באפריל 1947 ביקשה בריטניה לקיים דיון בשאלת פלשתינה בעצרת הכללית של האו"ם. ב-28 באפריל 1947 התקיימה ישיבה מיוחדת בה סירבה בריטניה לקבל אחריות על החלטה שלא תהיה על דעת היהודים והערבים. ב-15 במאי 1947 הוקמה אונסקו"פ, שכללה 15 חברים אשר הגישו את המלצתם לעצרת הכללית ב-31 באוגוסט 1947. ההמלצה כללה דעת רוב ודעת מיעוט. דעת המיעוט הייתה להקים בשטח ארץ ישראל מדינה פדרלית עצמאית בעלת מחוז אוטונומי יהודי ומחוז אוטונומי ערבי, כשירושלים היא בירת המדינה ובה שתי עיריות: יהודית - שסמכותה תחול על חלקי העיר המיושבים יהודים; וערבית - שסמכותה תחול על חלקי העיר המיושבים ערבים וכן על העיר העתיקה, כמו כן יקים האו"ם גוף בינלאומי שיפקח על המקומות הקדושים.
דעת הרוב באונסקו"פ היא זו שהשתקפה בהחלטת החלוקה הקובעת את חלוקת שטח ארץ ישראל למדינה יהודית ולמדינה ערבית ואת ירושלים (כולל בית לחם, אבו דיס, שועפט, עין כרם וכל השטח שביניהם) כ-Corpus-Separatum ("גוף נפרד"), אזור "בינאום" מפורז ונייטרלי שינוהל על ידי משטר נאמנות מטעם האו"ם.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר 1947, נאם דוד בן-גוריון בוועד הפועל של הסתדרות העובדים ואמר שאין ספק שבהחלטת החלוקה קוצצו שאיפות העם היהודי, קופחו התחייבויות בינלאומיות שניתנו לו על ידי אומות העולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וצומצם השטח של ארץ העם היהודי. הוא הוסיף: "באופן מיוחד אי-אפשר שלא לציין שירושלים נעשתה בינלאומית". בנאומו ציין כמה מסקנות, אחת מהן הייתה שיש להפוך את ירושלים למרכז העם היהודי בעולם כולו. העיר אמנם לא נקבעה כבירת המדינה היהודית, לדבריו, אבל היא הייתה וצריכה להישאר לב העם היהודי, צריכה להיות מרכז לא רק של ישוב גדול וגדל, אלא מרכז של כל המוסדות היהודים הכללים והלאומיים, מרכז התנועה הציונית, מרכז כנסת-ישראל, שתקיף את כל יהודי ארץ ישראל וגם אלה שמחוץ למדינה היהודית; מרכז היהדות בעולם, מרכז מדעי, תרבותי, רוחני, אמנותי, אתר זיכרון לכל מה שנוגע לעם היהודי כולו ולחלקים חשובים בתוכו, גם של החיים וגם של המתים - וכל אלה צריכים להתרכז בירושלים. בן-גוריון הוסיף וציין שידוע שאין סידורים סופיים בהיסטוריה, אין גבולות נצחיים ואין תביעות פוליטיות סופיות ועוד יחולו הרבה חליפות ותמורות בעולם, לפיכך יש להשתמש בכוח מוסרי ולמנוע נאומים, ספרות, תעמולה על אירדנטה בארץ וכן "למנוע כל דיבור נפסד על כיבוש כל הארץ, על כיבוש ירושלים, וכדומה".
מיכאל בריצ'ר הביא סימוכין מתוך ראיונות שערך שנים אחר כך עם דוד בן-גוריון, משה שרת, דב יוסף, גולדה מאיר וזאב שרף, לכך שהחלטת החלוקה נתקבלה על דעת הנהגת היישוב, במחיר "ויתור" על ירושלים, אך ורק משום שלא ראו כל דרך אחרת להקמת מדינה. אליבא דזאב שרף, כתב בריצ'ר, החל רעיון ירושלים כ"קורפוס ספרטום" לפוג אצל מנהיגי היישוב עוד בינואר-פברואר 1948. רק אבא אבן, לדברי בריצ'ר, שהיה אז חבר צעיר ומבטיח במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ובעל מהלכים אצל קובעי המדיניות הגבוהה, הזכיר שיש לראות שאלה זו על רקע המלצות ועדת-פיל לבינאום ירושלים ב-1937. יתר על כן, לדברי אבן, היישוב התפתח בגליל ובשפלת-החוף וירושלים הייתה מרכז של אוכלוסייה מעורבת, מוקף באזורים ערבים. אבן לא זכר דיונים כל שהם בין המנהיגים באותה תקופה שראו בירושלים חלק מהמדינה היהודית. לדבריו מוטב היה לגרוס בינאום, ובלבד שירושלים לא תיכלל במדינה ערבית. אפילו תפיסה יחידה זו, של אבן, מסייגת את ההסכמה לבינאום, כמגן בפני הכללת ירושלים במדינה ערבית.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה

ביום ו', 14 במאי 1948, הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, אותו ערב שבת, בשעה 16:00, הוכרזה מדינת ישראל.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה > הכרזת המדינה ושאלת הבירה

בהכרזת העצמאות הצהירה מדינת ישראל על עצמה, מרגע ההכרזה ואילך, ככזו שקמה על בסיס החלטת החלוקה וקיבלה על עצמה את החלטת החלוקה, הגדירה את מוסדות השלטון: רשות מכוננת ורשות מבצעת, וקראה גם לערבים לקבל את החלטת החלוקה תוך השכנת שלום בארץ ישראל ובינה לבין שכנותיה. הכרזת העצמאות לא הזכירה את ירושלים ולא קיום בירה למדינת ישראל.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה > הכרזת המדינה ושאלת הבירה > עד תום הקרבות בירושלים

ב-28 במאי 1948 נפל הרובע היהודי. מאותו יום עברה ירושלים העתיקה לשליטת ממלכת ירדן. ב-11 ביוני 1948 נכנסה לתוקף ההפוגה הראשונה, כשירושלים המערבית בשליטת צה"ל. במהלך ההפוגה, ב-24 ביוני 1948 נערכה הישיבה השישית של מועצת המדינה הזמנית, כשעל סדר היום גם דיון על ירושלים. לישיבה הגיעו גם חברי המועצה אנשי ירושלים - שנבצר מהם להשתתף בישיבות הקודמות - כשבפיהם ביקורת קשה על הממשלה. בהביאם לידי ביטוי את תחושות הרחוב הירושלמי הנצור, כשברקע החרדה והדיכאון, כדברי הדוברים, כי הנה עומדת ההפוגה להסתיים וישובו ימי הקרב והמצור, הודגשה התחושה כי המנהיגות המדינית אינה פועלת די לשמירת הקשר הבלתי אמצעי עם ירושלים. עלתה שאלת הממשל: צבאי או אזרחי, ונאמר כי בינאום ירושלים הוכח כבלתי מעשי.
במהלך הדיון אמר ראש הממשלה: "החברים שיבואו לירושלים ימסרו נא ליהודי ירושלים שהם לא נשכחו, לא רק בדיבור ובנאומים ובשירת "התקווה", אלא בדבר הרציני והמעשי ביותר - במלחמה. ישנם אלפים בני נוער המוסרים את חייהם על שחרור ירושלים ועל גאולתה. אין מזל לעיר הבחירה. דוד המלך בחר לבירתו את אחד המקומות הקשים ביותר בארץ..."
לשאלה בנוגע למגעים בדבר פירוזה של ירושלים, ביקש ראש הממשלה ששר החוץ, משה שרתוק ישיב, שרתוק התייחס למתווך מטעם האו"ם אך הכחיש שישנה יוזמת פירוז מעשית. בן-גוריון סיכם:
"בנוגע לשאלה אם ירושלים היא בתוך המדינה או לא. כרגע יש רק תחומים פאקטיים, שבהם שולט הצבא היהודי. עד שייכון השלום ויקבעו התחומים בגושפנקא בינלאומית ובהסכמה של הצדדים, אנו מדברים על תחומים של הממשלה היהודית. ירושלים היא בתחומי הממשלה היהודית (לפי שעה לצערי, בלי העיר העתיקה) בדיוק כמו תל אביב, ואין שום הבחנה בין ירושלים לבין תל אביב, בין חיפה ובין חניתה ובין עסלוג'. הן כולן בתחומי הממשלה היהודית."
במהלך המלחמה דיבר דוד בן-גוריון בשיחות סגורות על כוונתו לקבוע את הבירה בירושלים, אך מתוך מודעות לרגישות העולם לגורל העיר, הוא הסתפק בצעדים מוגבלים שקבעו סיפוח דה-פקטו של העיר למדינה.
ב-29 ביוני עלתה הצעת המתווך מטעם או"ם - הרוזן השוודי, פולקה ברנדוט - להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית. ההצעה נדחתה על ידי מועצת העם הזמנית ב-5 ביולי. ב-7 ביולי נחתם הסכם ישראל-ירדן לפירוז הר הצופים. מ-8 ביולי התנהלו קרבות עשרת הימים, בתוכם מבצע קדם לשחרור העיר העתיקה - שנכשל.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה > הכרזת המדינה ושאלת הבירה > תום הקרבות וכינון הממשל הצבאי

ב-17 ביולי 1948 נכנסה לתוקף ההפוגה השנייה ומשלב זה הסתיימה הלחימה בעיר.
ב-2 באוגוסט פורסם מִנשר שלטון צבא-הגנה לישראל בירושלים (מנשר מס' 1). למִנשר צורפה גם מפת הסבר. כמו במקרה של המִנשר על ארץ ישראל שנספח לפקודת שטח השיפוט והסמכויות שפורסמה ב-22 בספטמבר 1948, המִנשר על ירושלים, שדרשה מאז ומעולם טיפול מיוחד, החיל את המשפט של המדינה על שטחי ירושלים וסביבותיה שהוחזקו בידי צה״ל ב-1948, ובעקבותיו בא מִנשר מס' 2, שמינה מושל צבאי לעיר, דב יוסף.
ב-10 בספטמבר, לקראת ישיבת הממשלה ב-12 בספטמבר 1948, העביר שר החוץ משה שרתוק את ההוראות למשלחת ישראל לעצרת האו"ם. במסמך מספר פרקים, בפתיחתו עסק בניסיונה של מדינת ישראל להתקבל כחברה בארגון האומות המאוחדות ובקבלת ההמלצה להמתין עד להתחלפות נשיא מועצת הביטחון הבריטי באמריקאי. הנחות היסוד באשר לירושלים היו:
הוכח שמשטר בינלאומי יעיל בירושלים לא ייכון אלא בעזרת כוח צבאי ניכר וחמוש כהלכה.
הוברר שהקמת כוח כזה במסגרת בינלאומית היא מחוץ למסגרת המדיניות המעשית.
נוכח הפקרת העולם הנוצרי את ירושלים לכיבוש מוסלמי, השתתפות פיקוד בריטי במסע הכיבוש הזה, הצלת ירושלים משלטון ערבי בכוחם של היהודים בלבד, ועובדת שליטתה של ישראל כיום ברחבי העיר החדשה, הננו רואים עצמנו זכאים לחידוש התביעה על כלילת ירושלים בתחום מדינת ישראל.
לאור הנחות אלה נקבעת עמדת המשלחת:
אנו תובעים את ירושלים החדשה כחלק בלתי נפרד של מדינת ישראל, אלא אם כן תוכח בעליל אפשרות מעשית של משטר בינלאומי אשר יבטיח הבטחה מוחלטת את קיומה, ביטחונה והתפתחותה של ירושלים העברית על כל מוסדותיה, עם זיקתה הלאומית למדינת ישראל, וימנע לחלוטין שלטון ערבי באיזה חלק שהוא של העיר.
אנו מסכימים שהעיר העתיקה תימצא בשלטון בינלאומי בהשתתפות העדות הנוגעות בדבר.
אנו מסכימים שבוועידת השלום בינינו ובין מדינות ערב תעמוד לדיון, בין השאר, שאלת כלילת חלק מסוים של ירושלים החדשה בשטח המדינה הערבית, בתנאי שבמשך שנים מספר לא תשמש ירושלים כמרכז שלטון לא למדינה היהודית ולא לערבית, ושלא יחול שינוי במצב הזה אלא בהסכמת שני הצדדים
ב-16 בספטמבר נטש ברנדוט את הצעתו להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית, וחזר לרעיון הבינאום. למחרת היום, 17 בספטמבר 1948, נרצח ברנדוט על ידי "חזית המולדת" (לוחמי לח"י).
בין התאריכים 19–22 באוקטובר נערכו מבצע ההר ומבצע יקב, כנגד כוחות הצבא המצרי שהחזיקו בדרום פרוזדור ירושלים ובהר חברון. תוך הקפדה שלא לגרור את הלגיון הירדני לקרב, שוחררו צירי גישה בפרוזדור ירושלים, מהלך שאפשר עיצוב נוח יותר לישראל של מפות הסכמי שביתת הנשק ברודוס.
ב-30 בנובמבר נחתם הסכם ההפוגה הכנה במוסררה בין סא"ל משה דיין וקולונל עבדאללה א-תל מהלגיון ובו הותוותה מפת הקו העירוני - הגבול החוצה את ירושלים בין ישראל לירדן.
ב-1 בדצמבר החליטה הוועידה הערבית פלסטינית ביריחו לאחד את ירדן ופלסטין תחת שלטון עבדאללה וב-7 בדצמבר הצהירה ממשלת ירדן על הסכמה לאיחוד הירדני-פלסטיני.
בהמשך לשליחותו של ברנדוט התקבלה ב-11 בדצמבר החלטת או"ם 194(III) להעמיד את ירושלים תחת משטר פיקוח אפקטיבי של האו"ם, לצורך כך התבקשה ועדת הפיוס (Palestine Conciliation Commission) להגיש הצעות לפיקוח כזה.
ב-13 בדצמבר 1948 אישר הפרלמנט הירדני את האיחוד הירדני-פלסטיני.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה > סיום הממשל הצבאי - החלת החוק הישראלי וביצור מעמד ירושלים

יום 25 בינואר 1949 נקבע ליום הבחירות לאספה המכוננת.
ב-4 בפברואר 1949, על פי החלטת הממשלה, בוטל הממשל הצבאי בירושלים והוחל עליה החוק הישראלי, מהלך שמשמעותו - מעבר להשפעתו המעשית על חיי היומיום של התושבים - כי ירושלים היא חלק משטחי מדינת ישראל.
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה > סיום הממשל הצבאי - החלת החוק הישראלי וביצור מעמד ירושלים > עמדת מפא"י בנושא ירושלים

במועצת המדינה הזמנית הייתה מפלגת פועלי ארץ ישראל - מפלגתו של בן-גוריון - מפלגת הרוב, ורוב זה התקיים גם באספה המכוננת (לימים - הכנסת). לכן יש משקל לעמדתה של מפא"י בנושא ירושלים. במצעה של מפא"י לקראת הבחירות לאספה המכוננת נכתב:
"תפקידיה של מדינת ישראל
מפעל המהפכה הגדול טרם הושלם: עוד לא הובטחו הגבולות הנאותים; עוד לא נכללה ירושלים במדינה; עוד לא הובטח השלום;...
מפלגת פועלי א"י תעמוד באספה המכוננת על תוכנית פעולה, שאלה הם ראשי פרקיה העיקריים:
...
ו. ירושלים והמדינה
ירושלים, עיר הבירה הנצחית של האומה העברית, תיכלל כחלק בלתי נפרד בתוך מדינת ישראל.
המדינה תשקוד במיוחד על פיתוחה המשקי של ירושלים - העברת תעשיות מתאימות לתוכה והקמת רשת של כפרים עברים סביבה. המדינה תדאג להקמת ישוב עברי צפוף בין עמק החוף וירושלים."
מפא"י, במצע זה, ראתה את הכללת ירושלים במדינת ישראל כיעד. ירושלים כונתה: "עיר הבירה הנצחית של האומה העברית", אך לא בירת מדינת ישראל.
על דעות מפא"י ניתן ללמוד גם ממנשר בשם "אגרת לשליחים" שהופץ על ידי המחלקה לענייני הגולה ו"החלוץ" במרכז מפא"י. אגרות אלה מביאות, אמנם, מידע מגמתי, עם זאת יש בהן "מריח התקופה", האגרות אינן חתומות בשם כותבן. באחת האגרות, תחת הכותרת: "בוטל הממשל הצבאי בירושלים" נכתב:
"...עם ביטול הממשל הצבאי הושוותה ירושלים רשמית לכל יתר הערים שבשטח מדינת ישראל.
תגובות בעיתונים
עם ההחלטה הנ"ל אנו קוראים בעיתונים לאמור:
ההחלטה של ממשלת ישראל היוצאת לבטל את הממשל הצבאי בירושלים ולהשוותה לכל עיר אחרת במדינת ישראל מהווה סיום מזהיר לתקופת שלטונה רבת המבצעים...
... ירושלים לא תהיה עיר בינלאומית, אלא העיר הראשונה של מדינת ישראל."
עשרה ימים אחר כך - מבלי להכריז על ירושלים כבירה, ב-14 בפברואר, נפתח המושב הראשון של האספה המכוננת בירושלים. ב"אגרת לשליחים" נכתב: "עוד שעות אחדות ונעלה ירושלימה. לא רבים זכו לכרטיס כניסה. אנו דואגים כי בעקב זכות זו לא תקופחו השבוע בקבלת האיגרת, שגם תהיה הפעם קצרה יותר." בהמשך ניתן תיאור ססגוני ונרחב של ההכנות בבניין המוסדות הלאומיים לקראת האירוע, ששולב בחגיגות ט"ו בשבט ובנטיעות. בן-גוריון עמד על פתיחת האספה בבית הסוכנות, אירוע שחייב שבירת קירות חיצוניים, מפאת כמות המשתתפים בו והדברים לא היו פשוטים. בן-גוריון העמיד אולטימטום: או באולם שבבית הסוכנות - או במקום אחר לא בירושלים. בסופו של דבר, בן-גוריון ניצח גם כאן. בגיליון שיצא עשרה ימים אחר כך נכתב:
"אגרת זו תהא מוקדשת לפתיחת האספה המכוננת...
...
מתוך התרוממות רוח עילאית ובמעמד היסטורי ממלכתי נשגב, נפתחה האספה המכוננת בירושלים. באולם המוגדל של הסוכנות היהודית, הצופה על מגדל דוד, חומות העיר העתיקה והרי ירושלים מסביב, נערך הטקס שבו ניתן תוקף חוקי לגוף הנבחר של מדינת ישראל. בירת הנצח של עמנו זכתה למאורע זה, כגמול לסבלה בחודשי המצור."