stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום העצמאות
מנהגים דתיים בחג > החלטות הרבנות הראשית

בשנים הראשונות למדינת ישראל נתקבלה עמדת הרבנות הראשית ברוב בתי הכנסת של הציבור הדתי-לאומי. מועצת הרבנות הראשית והרב שלמה גורן תיקנו את אמירת הלל בברכה בליל יום עצמאות, בישיבתה ביום כ"ה בניסן תשל"ד ושינו את משנתה בשנת תש"מ. ההחלטה נקבעה על ידי הרבנים הראשיים הרב הרצוג והרב עוזיאל, הרב שלמה גורן גם נכח. בשל הרצון למזער את המחלוקת עם חוגים חרדיים רבים. למרות זאת, עדיין היו רבנים (כדוגמת הרב עובדיה יוסף) שהורו למי שמעוניין לומר הלל - לומר אותו ללא ברכה ובסוף התפילה, מחמת מספר סיבות בהן בשל אי השלמתו של הנס. בדיון שהתקיים במועצה ביום ב' בניסן תשמ"ג נאמרו שלוש דעות: היה מי שרצה לבטל את התקנה; היה מי שרצה להותירה על כנה; והייתה הצעת הפשרה שהתקבלה, והיא: להורות לציבור "סדרי התפילה הידועים והמקובלים מדי שנה בשנה יהיו כפי שנקבעו ונהגו בעבר". לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות צצו קולות הקוראים לביטול אמירת הלל בברכה ביום העצמאות. למרות זאת הורו מרבית הרבנים הדתיים והחרדים לאומיים להמשיך לומר הלל בברכה.
במרבית הקהילות אין מברכים שהחיינו על יום העצמאות ואין מברכים ברכת "שעשה ניסים". כמו כן אין קוראים בתורה (אלא אם חל ביום שני או חמישי בשבוע [או הוקדם ליום זה], שאז קוראים שלושה קרואים בפרשת השבוע, כרגיל). ואת הפטרת ”עוֹד הַיּוֹם בְּנֹב לַעֲמֹד”, הנקראת מחוץ לישראל בשמיני של פסח (שאינו נחוג בארץ), קוראים בלא ברכה. אומנם יש אומרים שיש לברך 'שהחיינו' בכניסת יום העצמאות כמו בשאר חגי התורה, ויש אומרים שנכון לברך על בגד חדש ולכוון גם על היום. מנהג יוצאי טריפולי לקרוא בתורה ביום העצמאות: בשחרית קוראים בפרשיית "מקרא ביכורים" העוסקת בשיבת עם ישראל לארצו לאחר גלות מצרים, ומפטירים בברכה ב”קוּמִי אוֹרִי”, ובמנחה קוראים את עליית ראשון של פרשת קדושים, ומפטירים ב”הִנְנִי מוֹשִׁיעַ אֶת עַמִּי”.
במהלך השנים הועלתה ההצעה להוסיף לסדר התפילה נוסח על הניסים ייעודי עבור יום העצמאות. במסגרת זאת טען הרב פרופ' עזרא ציון מלמד כי לאורך הדורות כל המאורעות הלאומיים שפקדו את עם ישראל מצאו ביטויים בתפילה, ולאור זאת היה הראשון שחיבר תפילת על הניסים עבור יום העצמאות. בהתאם לכך נוהגים מספר חוגים בציונות הדתית להוסיף את הברכה. לרגל יום העצמאות ה-70 למדינה הוציא ארגון רבני בית הלל איגרת בה מופיעה ברכה זו, שהודפסה גם בסידור פעמי גאולה. כמו-כן נוהגים בקהילות רפורמיות וקונסרבטיביות להוסיף את הברכה. עם זאת לא תמכו הרבנות הראשית ומרבית הרבנים בחוגי הציונות הדתית בהוספה זו מחשש הפסק בתפילה. כמו כן לא נדרשו כלל הרבנים בחוגים החרדיים לסוגיה עקב עמדתם השלילית ביחס להודאה על הקמת המדינה.
ישעיהו ליבוביץ בספרו "יהדות, עם יהודי ומדינת ישראל" האשים את הרבנות הראשית באחיזת עיני הציבור בכך שמחד קבעה ליום העצמאות מנהגים שנראים דתיים, אך אין להם משמעות הלכתית של ממש, ומאידך שללה קביעת מנהגים דתיים האופייניים לימי שמחה, כמו אמירת ברכת "שהחיינו". בהקשר זה הסביר ליבוביץ' שאין הוא מוצא משמעות דתית למדינה או ליום הזיכרון להקמתה, אך לקיום המדינה יש חשיבות כשלעצמו והקמת המדינה היא מאורע משמח, ולפיכך צריך יהודי דתי לנקוט ביום הזיכרון להקמת המדינה במנהגים הדתיים האופייניים לימי שמחה.
מנהגים דתיים בחג > בזרמים הלא-אורתודוקסים

סידור ואני תפילתי, הסידור של התנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בארץ ובחו״ל כולל הלל עם ברכה (בחלק מהקהילות גם בערב), ״על הניסים״ מיוחד לתפילת העמידה, אמירת ״שהחיינו״, קריאה בתורה מיוחדת לחג, וקריאת ההפטרה עם ברכה. בארצות הברית מקפידים בתי הספר של התנועה הקונסרבטיבית לחגוג את יום העצמאות, אולם בחלק מהקהילות ניתנת פחות תשומת לב לאירועי היום.
הסידור של התנועה הרפורמית במדינות דוברות האנגלית כולל סדר מיוחד ליום העצמאות הכולל הדלקת מנורה בעלת 7 קנים והקראת חלקים ממגילת העצמאות. על פי רוב נוהגים בבתי הכנסת הרפורמים בעולם לקרוא הלל עם ברכה, בבוקר היום או בשבת שלפני (במקרה שבית הכנסת לא מקיים תפילת ציבור בבוקר יום העצמאות) קוראים בהפטרה שנהוגה לשמיני של פסח עם ברכות הפטרה. בנוסף ישנו 'יעלה ויבוא' מיוחד כתוספת לתפילת העמידה ו'על הניסים' שנוסף לברכת המזון ביום זה. נוסחים של אלו משתנים בין התנועות הרפורמיות במקומות השונים כאשר הישראלית מעניקה ליום העצמאות משמעות משיחית-ניסית, האמריקנית מעניקה לו משמעות דתית אך לא משיחית (בדומה לחנוכה או פורים) והתנועות האירופאיות נמצאות בין קטבים אלו. במספר קהילות של התנועה הרפורמית נהוג לציין בשבת שלפני יום העצמאות "שבת תקומה". במסגרת תפילות שבת זו מוסיפים קטעים הרלוונטיים לחג.
כרזות ובולים

לקראת החג הופקה כרזת יום העצמאות כחלק מחגיגות העצמאות, משנת 1949 ועד שנת 2017. את הכרזה הפיק מטה ההסברה שבמשרד החינוך, שערך לשם כך תחרות בין מעצבים. הכרזה הכילה ציור סמלי, המשקף את שמחת החג או אחד מערכי מדינת ישראל וכתובת המציינת את השנה שבה הופקה הכרזה.
בולי יום העצמאות הם סדרת בולים שמנפיק השירות הבולאי לקראת יום העצמאות. החל משנת תש"י (1950) ועד לשנת תשל"ג (1973) הונפקה סדרה מדי שנה, ובשנים שלאחר מכן מונפקת הסדרה רק אחת לכמה שנים, בדרך כלל בשנת עשור.
משירי החג

כל הארץ דגלים (מילים: רפאל ספורטה, לחן: עמנואל עמירן)
ארץ ישראל שלי (מילים: ולחן: דתיה בן-דור)
ארץ ישראל יפה (מילים: דודו ברק, לחן: שייקה פייקוב)
יש לי חבר (מילים ולחן: נעמי שמר)
מי יבנה בית (מילים: לוין קיפניס, לחן: נחום נרדי)
הדגל שלי (מילים: יורם טהרלב, לחן: אילנה אביטל)
כחול ולבן (מילים: סמדר שיר, לחן: נורית הירש)
פעולות מחאה בחג

יום העצמאות משמש גם לפעולות מחאה של קבוצות שונות בחברה הישראלית:
ועד העקורים של ערביי ישראל עורך, מאז 1996, תהלוכה לציון נוסף של "יום הנכבה". התהלוכה נערכת במקום שבו שכן יישוב ערבי שחרב, והיא מתואמת עם ועדת המעקב של ערביי ישראל. רוב הפלסטינים מציינים את היום ב-15 במאי, אולם ערביי ישראל בחרו לציין אותו ביום העצמאות, הן משום שמדובר ביום שבתון והן כדי לעורר את התעניינות התקשורת שמסקרת את אירועי יום העצמאות. סיבה נוספת היא כיוון שבזמן הממשל הצבאי על ערביי ישראל, בין השנים 1948–1966, אסור היה לערבים לצאת מתחומי מגורם משך כל השנה (למעט אישורים לצורך עבודה), למעט ביום העצמאות - בו הותר להם לנוע לאן שיחפצו. היתר זה נוצל, בין השאר, לצורך ביקור של אלה מהם שהיו נפקדים נוכחים בכפריהם שנחרבו, לשימור זכר מקומות היישוב ולהנחלת המורשת לדור הצעיר.
קבוצות חרדים מביעות מחאה. ישנה הפגנה שנתית של נטורי קרתא מול ישיבת פוניבז' שבהוראת מייסדה, הרב יוסף שלמה כהנמן, מניפה את דגל ישראל. קבוצת מיעוט חרדית קיצונית נוהגת לצום ביום העצמאות, ובתפילת מנחה הם מתכנסים בבית הכנסת של נטורי קרתא במאה שערים וקוראים בתורה ובהפטרה של תענית. העיתונות החרדית המשתייכת לעדה החרדית יוצאת לקראת החג במאמרי ביקורת כנגד הציונות והמדינה שהוקמה בעקבותיה. העיתונים החרדים הגדולים "יתד נאמן", "המבשר", "המודיע" ו"הפלס" מתעלמים מהחג, אך אינם כותבים נגד הרעיון הציוני.
החל מיום העצמאות תשנ"ח מקיימת תנועת "יש גבול" ערב הדלקת משואות אלטרנטיבי ברחבת אמיל גרינצווייג מול משרד ראש הממשלה בירושלים. בטקס זה מוצגים ערכיה של תנועת "יש גבול": הפסקת האיבה הדו-צדדית שישנה בין יהודים ופלסטינים, יציאה משטחי יהודה, שומרון ועזה, תיקון היחס לחלשים בחברה ועוד.
לקריאה נוספת

עדי שרצר, עיצובה של תרבות ממלכתית יהודית-ישראלית: יום העצמאות, 1948–1958 (עבודת דוקטורט), באר שבע, 2019.
פרופ' נחום רקובר, הלכות יום העצמאות ויום ירושלים, ירושלים תשמ"ה, 408 עמודים.
הרב אורי בצלאל פישר, הלכות יום העצמאות ויום ירושלים: מעבדות לחירות, ממוות לחיים, מחושך לאור גדול, ראשון לציון תשס"ח, 470 עמודים.
אהרן ארנד, פרקי מחקר ליום העצמאות, ירושלים תשנ"ח.
נחום גוטמן

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1898 טלנשטי, בסרביה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  28 בנובמבר 1980 (בגיל 82) תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 תקופת הפעילות:  1915–1980 (כ־65 שנים)
 תחום יצירה:  ציור, פיסול, ספרות ילדים
 זרם באמנות:  אסכולת ארץ ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1978)  פרס אנדרסן (1962)  יקיר העיר תל אביב-יפו  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 צאצאים:  מנחם גוטמן 
 
שחזור הסטודיו של גוטמן במוזיאון נחום גוטמן לאמנות, נווה צדק
קבריהם של נחום גוטמן ואשתו דורה, עליהם חקוקה חתימתו המפורסמת
לוחית זיכרון על ביתו של נחום גוטמן ברחוב אחד העם 136 בתל אביב
נחום גוטמן (15 באוקטובר 1898, טלנשטי, בסרביה – 28 בנובמבר 1980, תל אביב) היה צייר, מאייר, פסל וסופר ישראלי, יליד האימפריה הרוסית. חתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת תשל"ח (1978).
קורות חייו > ילדות ונעורים, 1898–1913

נחום גוטמן נולד ב-1898 בעיירה טֶלֶנֶשטי שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית; כיום במולדובה), הרביעי מבין חמשת ילדיהם של ש. בן-ציון (אלתר גוטמן) ואשתו רבקה. ב-1903 עבר עם משפחתו לעיר אודסה ושם למד עברית ב"חדר המתוקן" שפתח אביו הסופר. עם המורים בחדר המתוקן נמנה חיים נחמן ביאליק, שהפך בהמשך לידידו של גוטמן. את בית אביו פקדו בילדותו, בין השאר, אלחנן ליב לוינסקי, יהושע חנא רבניצקי, אלתר דרויאנוב, מאיר דיזנגוף ומנדלי מוכר ספרים
באוקטובר 1905 עלה גוטמן עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה גרו בשכונת נווה שלום על גבול יפו. חמש שנים למד ב"בית הספר לבנות" בנווה צדק, שאביו שימש בו מורה. משפחו של נחום גוטמן אף התגוררה בבניין בית הספר, בדומה למשפחותיהם של מורים אחרים בו. בהמשך למד בבית הספר של חברת "עזרה", שגם בו לימד אביו. לאחר זמן עברה המשפחה לבית בן ארבעה חדרים ברחוב בוסתנאי שבנווה צדק.
הסופר ש"י עגנון היה מזכירו של אביו באותם ימים. בכתב העת שפרסם אביו, העומר, פרסם לראשונה עגנון את הסיפור עגונות, שלפיו עברת את שם משפחתו מצ'צ'קס לעגנון. ב-1910 נפטרה אמו של גוטמן בטבריה ונטמנה בעיר על ידי עגנון. זאת הסיבה שגוטמן לא צייר את דיוקנה של אמו, בניגוד לכל קרוביו האחרים. המשפחה עברה להתגורר באחוזת בית (ראשיתה של העיר תל אביב). אביו נישא מחדש לרופאת הילדים בת-שבע יוניס. לילדיו לא היה מקום בבית החדש וסבתו של גוטמן הצעיר עלתה לארץ כדי לעזור בגידול המשפחה. גוטמן הילד החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, ששכנה בצמוד לבית המשפחה ברחוב הרצל מס' 3. במקביל החל ללמוד ציור אצל הציירת אירה יאן.
קורות חייו > מ"בצלאל" לאירופה, 1913–1926

בגיל 16 למד אמנות ב"בצלאל" אצל אבל פן וזאב רבן. במלאת לו 18 חזר לתל אביב ונלווה לתושבים שגורשו ממנה - אך חזר כדי לשמור על העיר הריקה. בשלהי מלחמת העולם הראשונה התנדב, יחד עם מרבית תלמידי "בצלאל", לגדוד העברי. בשנים 1920–1926 למד אמנות בווינה, בברלין ובפריז. באותה עת יצר הדפסים רבים כגון "איוב ורעיו". ב-1923 אייר את ספרי אביו "כתבים לבני הנעורים", שיצאו לאור בברלין וכן את ספר שירי הילדים "החליל" של שאול טשרניחובסקי. בכך החל פעילות ארוכה של איור ספרי ילדים ונעשה חלוץ המאיירים של ספרי ילדים עבריים. במהלך תקופה זו קשר גוטמן קשר קרוב עם פרידה פליגלמן, אנתרופולוגית יהודיה צעירה, שהיגרה מארצות הברית לאירופה. השנים שעשה בווינה, ברלין ופריז נחשבות לשנים שעיצבו את יצירתו. קשריו הרומנטיים עם פליגלמן הסתיימו באחת כשחזר לתל אביב, באביב 1925.
קורות חייו > ארץ ישראל

לאחר שובו לארץ, ב-1926, ערך גוטמן תערוכות ציורים והשתתף בתערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד. הוא השתייך, ביחד עם ישראל פלדי, ראובן רובין וציונה תג'ר, לקבוצת האמנים של "אסכולת ארץ ישראל". נושאי הציור של חבריה היו ארץ ישראל, נופיה ואנשיה, והם נתנו דגש לצבעים העזים והאור הבוהק של הארץ. הם שאבו השראה מדמויותיהם של ערביי ארץ ישראל והאמינו כי דמותם היא הקרובה ביותר לדמות תושבי הארץ העבריים בתקופת התנ"ך.
גוטמן הוסיף לאייר ספרי ילדים. בין השאר אייר את ספריו של חיים נחמן ביאליק ומספר רב של מקראות וספרי לימוד. מאות ספרים אוירו על ידו לאורך השנים, כולל ספריו שלו. בנוסף לפעילותו כצייר וכסופר עיצב גוטמן את סמלה הראשון של העיר תל אביב ועסק גם בעיצוב תפאורה להצגות תיאטרון.
ב-1928 נשא לאישה את דורה יפה, אחותו של כתריאל יפה, רב החובל של ספינת כ"ג יורדי הסירה. ב-1936 נולד בנם מנחם (חמי).
קורות חייו > "דבר לילדים"

ב-1931 השתתף גוטמן בייסוד כתב העת לילדים "דבר לילדים" ובמשך 32 שנה היה הצייר הקבוע של השבועון. הוא אייר את שערי העיתון, את אלפי הסיפורים והשירים שפורסמו בו, וכתב ואייר סיפורים ורשימות בהמשכים, שלאחר מכן קובצו לספרים.
ב-1934 נשלח על ידי עיריית תל אביב לדרום אפריקה לצייר את דיוקנו של יאן סמאטס. לבקשת עורך "דבר לילדים", יצחק יציב, ניאות לשלוח מן הנסיעה יומן מסע מאויר, כתחליף לאיורים הרגילים שפרסם, מאחר שבמהלך הנסיעה לא יכול היה לאייר חומרים שלא היו לעיניו. יומן המסע, המשלב מציאות ובדיון, פורסם בהמשכים בשבועון ובהמשך כונס לספרו הראשון, "בארץ לובנגולו מלך זולו".
קורות חייו > מתעד ראשית תל אביב

במלחמת העצמאות נלווה גוטמן אל הלוחמים כצייר צבאי ורישומיו ראו אור בחוברת "חיות הנגב".
מקום מיוחד בעבודתו לאורך השנים מקבלת מלאכת התיעוד והשימור של ראשית תל אביב. אביו ש. בן ציון נמנה עם 66 מייסדי שכונת אחוזת בית, וציוריו של גוטמן, שאותם צייר עשרות שנים לאחר מעשה, מקימים לחיים את מראה השכונה, קורותיה, אנשיה ובתיה. לרגל חגיגות היובל של תל אביב אסף גוטמן את זכרונותיו וציוריו מראשיתה של העיר והוציא לאור את הספר "עיר קטנה ואנשים בה מעט, סיפורים על ראשיתה של אחוזת בית, היא תל אביב". מועט מאוד התיעוד האותנטי על נושאים אלו, וזכרונותיו המסופרים והמאוירים של גוטמן הם מקור מידע חשוב וזוכים לציטוט ולהתייחסות אצל כל העוסקים בתקופה.
בשנות ה-50 זכה גוטמן להכרה בין-לאומית: ציוריו הוצגו במוזיאונים הנחשבים בעולם, והוא ייצג את ישראל בביאנלות בינלאומיות. כן זכה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על ספרו "שביל קליפות התפוזים". יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 1976 וחתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת 1978.
ב-1966 הכין פסיפס גדול ממדים המתאר תמונות מחיי תל אביב. הפסיפס נמצא על קיר באולם הכניסה המערבי למגדל שלום. ב-1976 עיצב פסיפס נוסף, פסיפס תולדות תל אביב, המתאר את תולדות העיר על שלושה לוחות גדולים ועוד 15 תמונות. פסיפס זה הוצב במקור בחזית בית העירייה הישן בכיכר ביאליק, אך הועבר וניצב כיום בחזית מגדל רוטשילד 1.
נחום גוטמן נפטר בתל אביב ב-28 בנובמבר 1980 ונטמן בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור בעיר. ב-1998 נפתח בשכונת נווה צדק בתל אביב מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, שבו מוצגות יצירותיו המקוריות בשמן, באקוורל וברישום.
ב-1971 יצר הבמאי יונה זרצקי סרט על נחום גוטמן ואמנותו.
ב-2007 יצא להקרנות בבתי הקולנוע סרט האנימציה הארוך בין חולות ושביל קליפות. את התסריט כתבה דיתה גרי, על פי סיפורים וציורים מאת גוטמן.
מנוחת צהריים, 1926
שמן על בד
93.5 × 107.5 ס"מ
מוזיאון תל אביב לאמנות
ברכת כהנים, 1961
פסיפס
בית הרבנות הראשית, תל אביב-יפו
הפסיפס לזכר הגימנסיה הרצליה, 1966
פסיפס
מגדל שלום, תל אביב-יפו
מים מן הבאר, שנות השבעים
ברונזה
מוזיאון נחום גוטמן
פסיפס תולדות תל אביב (פרט), 1976
מזרקה ופסיפס
שדרות רוטשילד 1, תל אביב-יפו
פסיפס
הגימנסיה העברית "הרצליה", רחוב ז'בוטינסקי 106, תל אביב-יפו
רשימת פרסומים > ספרים

1939 בְּאֶרֶץ לוֹבֶּנְגּוּלוּ מֶלֶך זוּלוּ מסע הרפתקאות באפריקה. (דבר)
1942 ביאטריצ'ה או מעשה שתחילתו חמור וסופו ארי דורס (עם עובד) הסיפור נדפס לראשונה ב"דבר לילדים" ב-1938. החל מן המהדורה בשנת 1958 יש הבדל בין השם על הכריכה לבין השער הפנימי; כאשר על הכריכה "ארי דורס" ובשער "ארי טורף".
1942 "עשרה סיפורים לקטנים", ביחד עם: משה טבנקין, מרים ברטוב, ו-דליה רביקוביץ (הוצאת הקיבוץ המאוחד, דרור)
1944 הרפתקאות חמור שכולו תכלת (מרחביה, הקיבוץ הארצי).
1946 החופש הגדול או תעלומת הארגזים (פרס למדן)
1950 סיפורים מצוירים (ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי).
1958 כאשר היית קטן: סיפור של אבא (ספרית דרור).
1958 שביל קליפות התפוזים (עיטור אנדרסן)(הספר בקטלוג ULI)
1959 עיר קטנה ואנשים בה מעט: סיפורים על ראשיתה של אחוזת בית היא תל אביב (עם עובד).
1964 לילדי ישראל שירים, ציורים (הוצאת דביר)
1967 אלבום הניצחון - תצלומים היסטוריים ממלחמת ששת הימים
1968 שתי אבנים שהן אחת (מערכות)
1969 כל הרוצה להיות רב-חובל יקרא מעשה זה (הקיבוץ המאוחד)
1970 "מרדכי לבנון: אמן ויצירתו", מחבר: דוד גלעדי, מראות לבנון: חיים הזז, אחרית דבר: נחום גוטמן, הוצאת עזבון מרדכי לבנון
1978 אניית הכושים (כתר לי)
1978 המרדף אחרי אבן הלגיון הרומי-שתי אבנים שהן אחת, הוצאת משרד הביטחון
1978 סיפורים מצוירים - נחום גוטמן (ספרית פועלים)
1979 תל אביב יפו - עיר חולות וים (אלבום, הוצאת מסדה)
1980 בין חולות וכחול שמיים, מחבר משותף אהוד בן עזר (הוצאת יבנה)
1986 אדם לעמלו, רישומים (ספרית פועלים)
1986 מימיית הפלאים, ועוד שמונה עשר ספורים (כתר)
2002 מעשה בשוטר, בסלט ובזנב פרה, סיפורים מצוירים (הוצאה מחודשת של סיפורים מצוירים)
רשימת פרסומים > מאמרים, עיתונות

ואז התחילו לבנות את תל-אביב, דבר, 21 בספטמבר 1979 (מתוך: נחום גוטמן ואהוד בן עזר, "בין חולות וכחול שמיים", תל אביב: יבנה, 1980)
פתחתי פה למצויירים, דבר, 5 בדצמבר 1980 (מתוך: נחום גוטמן ואהוד בן עזר, "בין חולות וכחול שמיים", תל אביב: יבנה, 1980)
בני ציפר, עזבון ספרותי עשיר, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
10 רשימות מהעזבון, במלאת 30 שנה למותו, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
עם עגנון, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
בממלכת הפלמחים, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
ידיד נעורים ושמו בסוי, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
השמש בשמים נחבאה תחת שבעים צעיפים, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
הקיר הכחול, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2010
רשימת פרסומים > ספרים באיורו

חיים נחמן ביאליק, "דוד המלך בילדות: שלוש אגדות כתובות בידי ח.נ. ביאליק", הוצאת דביר, תל אביב, תרפ"ח, 1927
היינריך היינה, "ארץ אשכנז: הגדה של סתו", תרגום: ש' בן-ציון, הקדמה ובאורים מאת דב סדן, דבר, תל אביב, 1938
שאול טשרניחובסקי, "אשר היה ולא היה",(ספורים לילדים), יבנה תל אביב, תש"ב (1942)
לוין קיפניס, "וכה אמר סבא", תל אביב: א.י. שטיבל, 1933 (יחד עם ברורית אונה)
אשר ברש, "הנשאר בטולידה: סיפור היסטורי", הוצאת מסדה, תל אביב, תש"ג, 1942
אשר ברש, "כעיר נצורה", הוצאת מסדה, תש"ה, 1944
מירה מאיר, אני אוהב לציֵּר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג 1972. (זכה בציון לשבח מטעם האגודה הבינלאומית לספרות ילדים (IBBY)
רפאל ספורטה, שלום, כוכב הערב: שירים לפעוטות, בן שמן: מודן, 2007
חיים נחמן ביאליק, ויהי היום, תל אביב: דביר, תשל"ט
חיים נחמן ביאליק, שירים ופזמונות לילדים, תל אביב: דביר, 1933
חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, שמחה בן-ציון, ספורי המקרא לילדים נסדרו על ידי ח.נ. ביאליק, י.ח. רבניצקי וש. בן-ציון, הוצאת דביר, תל אביב, 1938
אהוד בן עזר, בצאת ישראל ממצרים
הגדה של פסח, תל אביב: יבנה, תשמ"ז 1987
לוין קיפניס, בנתיב הפלא: ספור, 2012
יצחק למדן, פואמה, רמת אפעל: קבוצות הבחירה של המחנות העולים, תשע"ב 2011
צבי זוירי, הרפתקאות יובל: ועוד ספורים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ח 2007
דב קמחי, "ספר היובל של הסתדרות המורים תרס"ג-תרפ"ח (1903–1928), הוצאת הסתדרות המורים, שנת חמשת אלפים שש מאות שמונים ותשע ליצירה, 1928, (מהדורה מוגבלת של 2,000 העתקים), עטור ועיצוב כריכה - נחום גוטמן
אשר ברש, "סיפורה של תל אביב", הוצאת מסדה
זאב ז'בוטינסקי,"כתבים - שמשון", תורגם מרוסית בידי ברוך קרופניק, הוצאת משרד הבטחון
איבאן אנדרייביץ קרילוב, "כלמשלי קרילוב", תרגום: חנניה רייכמן, הוצאת טברסקי, 1950
לוין קיפניס, "על שתיים ועל ארבע: מעשיות על חיות ועופות", הוצאת דביר
אנדה עמיר-פנקרפלד, "אני שר מאושר", הוצאת מסדה 1973
נחום גוטמן, "חיות הנגב: ציורי הווי של לוחמינו", הוצאת עם עובד
אברהם שוער, "שועל רמועל - סיפורי אגדה", הוצאת יבנה, 1942
אהרון גלעדי, ביחד עם נחום גוטמן, "טעם ראשונים דגניה א', יובל השבעים דגניה א'", הוצאת דגניה א', 1981
יצחק דמיאל שוויגר,"ככה סיפרו לי שמלת השבת של חנהל'ה הקטנה", הוצאת למען הילד, 1938
יצחק יציב, "במעגל הימים", הוצאת דבר לילדים, 1949
אוריאל אופק, "שבע טחנות ועוד תחנה", הוצאת יהושע צ'צ'יק, תל אביב, 1969
כל משלי קרילוב - תרגום- חנניה רייכמן, ציורים- נחום גוטמן 1949
רשימת פרסומים > ביוגרפיות וספרי אמן

נחום גוטמן: תערוכת יובל, ציורי שמן, צבע מים, פסלים, הוצאת המוזיאון 1969
כאלה היו, הוצאת מערכת הביטחון 1971
כחומר ביד היוצר - פסלוני החימר של נחום גוטמן, הוצאת כתר 1979
נחום גוטמן, עריכה ומבוא: אהוד בן עזר, צילומים: ישראל צפריר, עיצוב גרפי: דורית שרפשטיין, מודן הוצאה לאור, 1997
מזווית אחרת, הוצאת ידיעות אחרונות, 1998
לאה נאור, צייד הצבעים: סיפורו של נחום גוטמן, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ('ראשונים בארץ'), תשע"ב, 2012
אבירמה גולן, נחום גוטמן (הישראלים), הוצאת צלטנר, 2019
השכלה

1908 – גימנסיה "הרצליה", תל אביב
1912 – אמנות, בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות, ירושלים
1920-26 – אמנות, וינה, ברלין ופריז
הוקרה

1938 – פרס דיזנגוף לציור
1955 – פרס סיציליה לצבעי מים, הביאנלה לאמנות, סאן-פאולו, ברזיל
1956 – פרס דיזנגוף לציור, על ציורו "מרכבה"
1958 – פרס למדן לספרות ילדים (על ספרו "החופש הגדול או תעלומת הארגזים")
1962 – עיטור כבוד על שם אנדרסן, האגודה הבינלאומית לספרות ילדים דנמרק (על ספרו "שביל קליפות התפוזים")
1964 – פרס יציב לספרות הילדים
1969 – פרס פיכמן לספרות ואמנות מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה
1974 – דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1976 – יקיר תל אביב, עיריית תל אביב-יפו
1978 – פרס ישראל לספרות ילדים
ראו גם

ש. בן-ציון
אסכולת ארץ ישראל
לקריאה נוספת

יהודה האזרחי, נחום גוטמן, תל אביב: מסדה, 1965 (אלבום)
אהוד בן עזר (עריכה ומבוא), נחום גוטמן, גבעתיים: מסדה, 1984 (אלבום)
נורית גוברין, "פחד להחזיק בעט-כותבים" - בין נחום גוטמן לאביו, בתוך: 'דבש מסלע - מחקרים בספרות ארץ-ישראל', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט/1989, עמ' 344 - 354. ועוד שם לפי מפתח השמות.
גדעון עפרת, הפרדס הקסום: הדימוי האירוטי ביצירתו של נחום גוטמן, הוצאת מוזיאון נחום גוטמן, 2001
רותי גוטמן, מרים ברושי (עורכות), נחום גוטמן: 1898–1980: ביבליוגרפיה, 2 כרכים, תל אביב: מוזיאון נחום גוטמן, 2003–2006. (כרך ב: מאמרי ביקורת על האמן ויצירתו)
מירה מאיר, נחום גוטמן אוהב ציורים: בעקבות הספר אני אוהב לצייר", הוצאת משרד החינוך והתרבות
תמר רותם, מעבר לים, רומן ביוגרפי, הוצאת שוקן, 2021
יעל דורון, נחום גוטמן פינת ביאליק: דיאלוג בין ספרות לאמנות, הוצאת רסלינג, 2022.
הערות שוליים

↑  גוטמן, עמ' 15-14
↑  גוטמן, עמ' 32-25
↑  גוטמן, עמ' 34
↑  גוטמן, עמ' 40
↑  גוטמן, עמ' 47-44
1 2  רותם, תמר, מעבר לים, ישראל: שוקן, 2021, עמ' 77-79
132-133
1 2  אוריאל אופק,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'ספרות הילדים העברית 1900–1948, כרך שני, דביר, 1988, עמ' 487-486
↑  נאור, לאה, צייד הצבעים, ישראל: יד בן - צבי, 2012, עמ' 270
↑  למשל 'תל אביב'- מודי וענת, פרק 1 שדורי קשת, תל אביב, ספריית עידן, הוצ' יד בן צבי 1980, ועוד
↑  IBBY, IBBY Honour List (1956-1980), April 1980, p.11
↑  זריצקי, יונה. נחום גוטמן - ארכיון שפילברג האוניברסיטה העברית, 1971.
↑  גנזים - אגודת הסופרים בישראל, "שאול טשרניחובסקי 100 שנה להולדתו", חוברת 90, תשרי תשל"ו, כרך ז', שנה 13, עמוד 53
↑  צל"ש לסופרים ישראלים, מעריב, 11 במאי 1979
↑  כל משלי קרילוב חנניה רייכמן נחום גוטמן מהדורה, באתר www.booksefer.co.il
↑  חולק פרס דיזנגוף במוזיאון, דבר, 28 בפברואר 1956; חולק פרס דיזנגוף לציור ולפיסול, הצופה, 28 בפברואר 1956
↑  נחום גוטמן – ברשימת הכבוד של "פרס אנדרסן", דבר, 9 באוגוסט 1962
↑  "פרס יציב" – לנחום גוטמן, דבר, 26 בפברואר 1964
↑  פרס פיכמן חולק לנחום גוטמן ולברוך האגר, דבר, 23 ביוני 1969
↑  פרס-ישראל בספרות ילדים לנ. גוטמן, אנדה עמיר ול. קיפניס, דבר, 8 בפברואר 1978
חתני פרס ישראל תשל"ח, דבר, 10 במאי 1978
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'גילי איזיקוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'הסיפור שעוד לא סופר על נחום גוטמן, באתר הארץ, 15 במאי 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272359  NLI: 987007262283605171  PLWABN: 9810585859405606  BIBSYS: 62304  BnF: cb14525133f (data)  GND: 130675970  ISNI: 0000 0001 0963 1990  LCCN: n85104568  MusicBrainz: 30171440-ca10-4be9-9072-0eae7f509786  NKC: zmp20221167988  NLA: 35929369  NTA: 180665251  RKD: 103692  SUDOC: 123979161  Trove: 1150402  ULAN: 500104229  VIAF: 32232401   WorldCat (עם VIAF): 32232401
נאדר טאהא

נאדר טאהא (בערבית: نادر طه, תעתיק מדויק: נאדר טה; נולד ב-27 בדצמבר 1978) הוא ראש המועצה המקומית כאבול.
ביוגרפיה

נולד לעפו ודינה וגדל בכאבול. השלישי מבין חמישה אחים ואחיות. למד בבית הספר היסודי "אלחדיקה" בכאבול ובהמשך בתיכון כאבול.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, השלים הכשרה בייעוץ מס במכללת רמת גן והוסמך בתחום. לאחר מכן למד כלכלה באוניברסיטת חיפה וסיים תואר ראשון.
עם סיום לימודיו, עבד כיועץ מס במשרד להנהלת חשבונות. בהמשך הצטרף לחברת "אינפורמטיקה", המתמחה בהנדסת תוכנה ומערכות מידע, שם עבד במשך קרוב לשלוש שנים. לאחר מכן עבר לחברת "מטרופולינט", העוסקת בניהול מערכות תוכנה ושירותים מוניציפליים לרשויות מקומיות, תאגידי מים וארגונים ציבוריים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול אסעד מורשד וראש המועצה המכהן סאלח ריאן. הוא זכה ב-25.55% מהקולות ולא העפיל לסיבוב שני.
בשנים 2019–2021 שימש כיועץ לראש המועצה סאלח ריאן.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול אסעד מורשד וגבר עליו עם 56.83% מהקולות.
הוא נשוי לדועא מורה לאנגלית במקצועה, ואב לשניים. מתגורר בכאבול.
הערות שוליים

↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8024, עמ' 4015
↑  פגישת עבודה במועצה מקומית כאבול
↑  مستشار رئيس المجلس في كابول نادر طه يعلن ترشحه لرئاسة المجلس المحلّي, ‏8 באוגוסט 2023
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12177, התשפ"ד, 11 במרץ 2024, עמ' 4781
מאנו

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה צרפתית. אם התכוונתם לאדם הראשון על פי דתות תת-היבשת ההודית, ראו .
| --- | --- |

 סוגה:  סדרת אנימציה לילדים
 יוצרים:  פרנק מרגרין 
 מדבבים בעברית:  שי זורניצר, מוטי דיכנה, יואל לרנר, סיון שביט, גילת מואב
 ארץ מקור:  צרפת צרפת
 שפות:  צרפתית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  104
 הפקה
 אורך פרק:  3 דקות.
 שידור
 רשת שידור:  צרפת France 2
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2
 תקופת שידור מקורית:  1989
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מאנו (בצרפתית: Manu) היא סדרת אנימציה צרפתית בת 104 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1989. בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 בשנות התשעים המוקדמות. הסדרה הופקה על ידי סטודיו האנימציה הצרפתי "ג'ינגל" ועל ידי רשת הטלוויזיה הצרפתית "לה סנק".
סדרה זו מבוססת על רצועת קומיקס צרפתית בשם זה מאת פרנק מרג'רין.
הקומיקס והסדרה מתמקדים בעלילותיו של נער צעיר בשם מאנו אשר תמיד מביא מזל רע לכל הסובבים אותו כולל חברו הטוב רוברט.
הדמויות בסדרה

מאנו – המתבגר הממוצע, וכוכב הסדרה. אופטימי ועליז. בעל פוני בלונדיני ומעיל עור. גורם שלא בכוונה סבל רב לכל הסובבים אותו.
רוברט – חברו של מאנו אשר לעיתים רבות הופך לקורבן של מנו. חנון טיפוסי.
ג'וסיאן – אחותו בת ה-7 של מאנו.
ראול - אביהם של מאנו וג'וסיאן. חם מזג אך אדיש רוב הזמן.
סימון - אמם של מאנו וג'וסיאן.
דורי טפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במרץ 1973 (בן 51) פתח תקווה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  שחקן, מדבב, עורך
 מקום לימודים:  סטודיו למשחק ניסן
 פרופיל ב-IMDb
 
דורי טפר (נולד ב-5 במרץ 1973) הוא שחקן, מדבב ועורך ישראלי.