stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפולוניה מיגדן ז'פצקה
הכרה והנצחה

ב-29 ביולי 1968 הכיר יד ושם בסטניסלב ז'פצקי, אשתו אפולוניה מיגדן ז'פצה ובנם אפולוניוש זפצקי כחסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) חקרו וחיפשו את מקום קבורתה אך לא אותר קברה של אפולוניה.
לקריאה נוספת

גרשון, פינצ'בסקי. חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל. הוצאת יד ושם, ירושלים 2023.
הערות שוליים

↑  עדותו של הניצול הנריק קוצובסקי ליד ושם, 4 בדצמבר 1966 תיק M.31.2/459 ארכיון יד ושם.
↑  המכון הבין-לאומי לחקר השואה
1 2 3 4  ספר חסד אחרון
↑  אתר חסד אחרון
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
אורי ידין

אורי ידין
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אורי ידין (31 במרץ 1908 - 29 בנובמבר 1985) היה משפטן ישראלי ופרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות של מדינת ישראל והיה מבוני המשפט הישראלי.
תולדות חייו

אורי ידין נולד בשם רודולף אוטו היינסהיימר (Rudolf Otto Heinsheimer) בשנת 1908 בעיר באדן-באדן בגרמניה, כצעיר מבין שלושה ילדים לפרידריך היינסהיימר (1935-1873), רופא, ואמה וילשטטר (1957-1880). דודו קרל היינסהיימר וסבו מקס היינסהיימר היו שניהם פרופסורים למשפטים באוניברסיטת היידלברג, גרמניה, שם גם ידין למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1930. ב-1931 התקבל כעוזר הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברלין. מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר מתפקידו ונשלל רישיונו המקצועי. לנוכח הדיכוי המקצועי והאנטישמיות הגוברת, עלה לארץ-ישראל. ב-1934 התחתן; לו ולאשתו לאה, רופאת ילדים בהכשרתה, נולדו שתי בנות – עדה ושולמית וולקוב, אשר לימים הפכה להיסטוריונית בכירה. מאז 1949 שימש בשורת תפקידים ממלכתיים במערכת המשפט של מדינת ישראל.
משנת 1951 לימד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1970 מונה לפרופסור חבר. ב-1966 יסד ובהמשך שימש עורך ראשי של כתב העת המשפטי The Israel Law Review, כתב העת הישראלי הוותיק ביותר בתחום המשפט בשפה האנגלית. ידין הנחה לתארים מתקדמים משפטנים רבים, בהם שר המשפטים לעתיד פרופ' דניאל פרידמן.
אורי ידין נפטר ב-29 בנובמבר 1985 בירושלים.
קריירה משפטית

ב-1934 עמד בהצלחה במבחן שלטונות המנדט לקבלת רישיון עורך דין. התמחה שנתיים בעריכת דין ולאחר מכן פתח משרד עצמאי. כמשפטן פעיל נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות, אם כי חלק מהצעותיו הושמטו ונגנזו מהנוסח הסופי. עם קום המדינה עבד בפרקליטות המדינה במשך כשנה וב-1949 סיים את תפקידו. זמן קצר לאחר מכן נענה להצעתו של פנחס רוזן ומונה למנהל הראשון של מחלקת החקיקה במשרד המשפטים. הוא היה אחראי לטיוטה הסופית של פקודת סדרי השלטון והמשפט, כמו כן תרם לפיתוח העקרונות המשפטיים של שורה של חוקים, כגון חוק השבות, חוק הירושה, חוק היחיד והמשפחה, חוק ניירות ערך. מימיו הראשונים בתפקיד הוביל מאבק להחלפת שיטת "המשפט המקובל", שהייתה נהוגה בארץ בתקופת המנדט הבריטי. נטל חלק מרכזי בתהליך עיצוב מערכת הנורמות המשפטיות במדינת ישראל הצעירה, אותו תיעד נאמנה ביומנו האישי בשנים 1951-1948, עליו חתם במילים המפורסמות "והחוק – חוק!". ב-1958 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, בתקופת כהונתו של חיים כהן. בשנות ה-60 היה פעיל ביישום רפורמות חוקתיות נרחבות במשפט הישראלי ליצירת השיטה שכונתה על ידיו כ"מערכת משפט מעורבת, שבה מתערבבים יסודות של משפט מקובל עם יסודות של "המשפט הקונטיננטלי". אורי ידין היה אחראי על כתיבת קודקס אזרחי, שיאגד את כל החקיקה הישראלית במהלך השנים 1985-1968. טיוטת הקודקס עליה שקד עד ימיו האחרונים הושלמה אחרי פטירתו על ידי עובדי משרד המשפטים (כולל אהרן ברק ומיגל דויטש). בשנת 2011 הונחה על שולחן הכנסת "הצעת חוק דיני ממונות" שכללה את 996 סעיפי הקודקס האזרחי ועברה קריאה ראשונה.
יחסו כלפי "הכרזת העצמאות"

ידין סבר כי מעמד הכרזת העצמאות ורוחה היו רעים, ביטא זאת בדבריו: "בטקס במוזיאון בפני קהל מצומצם, כאילו בהחבא... בלי חגיגיות, בלתי התרוממות הרוח, בלי השראה של שעה היסטורית". הוא האמין שהיעדרו של שם התואר "עצמאות" מגוף ההכרזה משאיר את טענת הזכות לריבונות מדינית כטענה שמימושה יכול להיעשות בעתיד ולא על-אתר, גרס כי יש לבטא את הכמיהה היהודית ולהבטיח את שריונה של המדינה כחופשית, ריבונית, עצמאית, ללא תלות באחרים. רק בשנת 1953 נשמע הביטוי "הכרזת העצמאות" בפעם הראשונה בפי בית המשפט העליון. ידין הרגיש כי השמטת הצעותיו היוו העלבה וכי תכלית הדבר הייתה תכסיס פוליטי לשם ריצוי הגויים.
המדינאים אשר התנגדו להנחלת תיאוריו במגילת ההכרזה גרסו כי האו"ם הצהיר שלא "יעניק" עצמאות בדרך אחרת ולכן החליטו לסגור כול צוהר להתנגדות זו. כמו כן, טענו כי תארים אלה ייקנו בכוח המעשה ולא בכוח המליצה וכי אין להפריז בכוח הכתוב.
הערכת פועלו

בהספדו לידין ציין פרופ' יצחק אנגלרד, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים:
השפעתו האישית על החוק הייתה עצומה וכמעט מעבר לתפיסה, מהניסוח של החוקים החוקתיים הראשונים של המדינה ודרך ההכנה בשנותיו האחרונות, של קודקס אזרחי מקיף.
לדברי פרופ' יורם שחר מהאוניברסיטה העברית,
להבנת מקומו של ידין במשפט הישראלי חשוב להבין, כי שיטה זו שאנו דבקים בה אינה השיטה היחידה האפשרית... השיטה, כך נראה, גברה עליו והוא חזר והסתגר בבית-המלאכה, על-מנת לנסות להפוך את השיטה מתוכה. להערכתי, לא הצליח להפוך, אך המוצרים שהוציא מתחת ידיו בתקופה הגדולה של עבודתו מעמידים אותו בשורה הראשונה של בוני המשפט הישראלי.
יעקב מירון, ראש המחלקה לענייני ערבים במשרד המשפטים, טען כי ידין השתמש במשפט העברי במטרה לקדם את עקרונות המשפט הגרמני במערכת המשפט הישראלית.
כתביו (מבחר)

דרכי החקיקה בישראל, שנתון הממשלה לשנת תשט"ז, עמ' 312–323, בארכיון המדינה
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א–1970
חוק חוזה הבטוח, 5741/1981 (ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1983)
ספר אורי ידין: האיש ופועלו, כרך א' (תל אביב: בורסי, תש"ן) (בעריכת אהרן ברק וטנה שפניץ)
Studies in Israel Legislative Problems (Jerusalem: Magnes Press, Hebrew University, 1966), with Guido Tedeschi
The Israeli Criminal procedure law, 5725-1965 (South Hackensack, N.J.: Rothman, 1967)
לקריאה נוספת

אהרן ברק וטנה שפניץ (עורכים) ספר אורי ידין: האיש ופועלו כרכים א–ב (תל אביב: בורסי, תש"ן
ניר קידר, משפט כחול-לבן - זהות ומשפט בישראל:מאה שנים של פולמוס, תל אביב ובאר שבע, האוניברסיטה הפתוחה ומכון בן-גוריון, 2017.
Werner Röder, Herbert A. Strauss (Hrsg.) Biographisches Handbuch der deutschsprachigen Emigration nach 1933: Bd.1 Politik, Wirtschaft, Öffentliches Leben (München, 1980)
הערות שוליים

↑  Werner Röder, Herbert A. Strauss (Hrsg.) Biographisches Handbuch der deutschsprachigen Emigration nach 1933: Bd.1 Politik, Wirtschaft, Öffentliches Leben 839 (München, 1980)
↑  יהושע בן-אריה, ‏ירושלים בתקופת המנדט – העשייה והמורשת, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2003, עמ' 270‏, באתר "כותר"
↑  יומנו של אורי ידין, עמ' 552
↑  אהרן ברק וטנה שפניץ (עורכים) ספר אורי ידין: האיש ופועלו כרכים א' וב' 17–62 (תל אביב: בורסי, תש"ן)
↑  J. Dainow, Judicial Lawmaking in Israel, The Role of Judicial Decisions and Doctrine in Civil Law and Mixed Jurisdictions, 296 (New Orleans, 1974)
↑  הצעת חוק דיני ממונות, התשע"א–2011, ה"ח הממשלה 595, הונחה ב-15 ביוני 2011, באתר הכנסת
↑  יומנו של אורי ידין, עמ' 542
↑  יומנו של אורי ידין, עמ' 553
↑  Izhak Englard, Uri Yadin: In Memoriam, 4 Israel Law Review, 441 (1985): "His personal impact on the law was enormous and almost beyond grasp, from the drafting of the first constitutional laws of the State and through the preparation of a comprehensive private law code in his final years"
↑  הטיוטות המוקדמות של הכרזת העצמאות, עמ' 537–539
↑  Yaakov Meron, “Le Droit Allemand en Israel", Revue International de Droit Compare 43, 127 (1991)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309255105171  PLWABN: 9810665956505606  BnF: cb11439887w (data)  ISNI: 0000 0000 7150 1188  LCCN: n86146179  NTA: 070866244  SUDOC: 087386534  VIAF: 97226368   WorldCat (עם VIAF): 97226368
אגד לשונות

אגד לשונות (בגרמנית: Sprachbund, שפראכבונד, מילולית: "איחוד שפות") הוא קבוצה של שפות שנדמו זו לזו במאפיינים מסוימים בשל קרבה גאוגרפית. שפות השפראכבונד עשויות להיות מנותקות לחלוטין זו מזו מבחינה גנטית, או בעלות קרבה רחוקה. כאשר קרבה גנטית בין שפות איננה ברורה כל צרכה, עשויה תופעת אגד הלשונות להציג מצג מוטעה של קרבה כזו.
קיימות מספר דוגמאות לתופעת אגד לשונות:
אגד לשונות בבלקן – שפראכבונד זה מבוסס ביותר מבחינה מדעית, וכולל מספר שפות הודו-אירופיות השייכות לענפים שונים ומרוחקים זה מזה. בשפראכבונד כלולות בולגרית, מקדונית וסרבו-קרואטית (שפות סלאביות דרומיות), רומנית (שפה רומאנית), יוונית ואלבנית (ענפים עצמאיים), ורומאני (שפה הודו-איראנית). שפות אלה חולקות מאפיינים לשוניים משותפים שאינם מצויים בשפות אחרות הקרובות אליהן יותר מבחינה גנטית (לדוגמה, שפות סלאביות ורומאניות אחרות).
אגד לשונות בדרום-מזרח אסיה – בשפראכבונד נכללות מספר שפות מזרח אסייתיות, בין היתר וייטנאמית השייכת למשפחת השפות האוסטרו-אסיאתיות ותאית השייכת למשפחת שפות תאי קדאי (אנ'). שפות אלה אימצו מאפיינים של שפות סיניות, כגון ריבוי מילים בנות הברה אחת והבחנה טונאלית, אף כי אין קשר גנטי בין השפות והן שייכות למשפחות שפות שונות.
אגד לשונות הוא אחת משתי התאוריות הרווחות המסבירות את הקרבה בין שפות טורקיות, מונגוליות (אנ') וטונגוסיות. המצדדים בתאוריה זו טוענים כי קווי דמיון בין השפות נוצרו עקב קרבה גאוגרפית ומגע בין דובריהן, ומתנגדים לטוענים לקשר גנטי בין משפחות שפות אלה, קבוצה אותה הם מכנים שפות אלטאיות, ולעיתים אף מצרפים אליה את הקוריאנית והיפנית. דוגמאות נוספות לשפראכבונד קיימות ברמת אתיופיה, באזור הבלטי, בתת-היבשת ההודית ובקווקז.
ראו גם

רצף ניבים
משפחת שפות
גנון

ערך זה עוסק בסוג של יונק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| גנון |
| --- | --- |
 גנון כחול
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים צרי אף
משפחה:: קופים בעלי זנב
תת־משפחה:: גנונים
סוג:: גנון
שם מדעי
 Cercopithecus ‏לינאוס, 1758

איור של ראשי כמה מיני גנונים
גנון (שם מדעי: Cercopithecus) הוא סוג של קופים צבעוניים שוכני עצים הנפוצים באפריקה ושייכים לתת-משפחת הגנונים שבמשפחה קופים בעלי זנב.
מאפיינים

הגנונים נפוצים בכל רחבי אפריקה המשוונית שמדרום לסהרה ובאיי בורנאו (קופי גוחן). הם חיים באזורי ביצה, יער גשם טרופי ובאזורים הרריים, בכל הגבהים - מגובה פני הים ועד לפסגות ההרים. בניגוד לקופים שוכני עצים אחרים, מזונם של הגנונים אינו מוגבל לעלים והם ניזונים גם מפירות ומגרעינים, ולעיתים אף חרקים, זוחלים קטנים ואפילו יונקים קטנים. לכן, לרוב המינים מערכת עיכול קצרה המסוגלת להתמודד עם מגוון המזונות, אך מתקשה לעכל ביעילות עלים. הגנונים מאחסנים את האוכל שהם אוספים בכיסי הלחיים המגודלים שלהם, המכילים כמעט אותה כמות מזון כמו קיבותיהם.
החפיפה הגדולה בשטחי המחיה של הגנונים מחייבת יצירת הבדלים בין המינים. אלו שונים זה מזה בצבעיהם - לכל מין יש צבעים מיוחדים המאפיינים אותו, צבעים המופיעים גם על אחורי הפרטים ומאפשרים זיהוי מכל כיוון.
רוב מיני הגנונים מעבירים את כל חייהם בצמרות העצים, בקבוצות גדולות. הם אף חולקים פעמים רבות שטחי מחיה עם מיני גנונים אחרים ואף עם סוגי קופים אחרים. קבוצות הגנונים מכילות לרוב נקבות רבות ולפחות זכר אחד. זכרים אחרים מסתובבים בשולי טריטוריות הנקבות. לעיתים הזכרים מקימים 'קבוצות רווקים'. המין גנון דברזה (Cercopithecus neglectus) הוא מונוגמי וחי בזוגות של זכר ונקבה. מין נוסף הוא גנון זאב (Cercopithecus wolfi) החי בקבוצה של זכר יחיד ומספר נקבות.
לגנונים רגליים אחוריות חזקות וגוף צנום, המאפשרים להם לזנק בקלות מעץ לעץ. זינוקים אלו נעשים בדרך ייחודית - הגנונים לא מכוונים את קפיצתם לענף אחר, כמו רוב הקופים, אלא קופצים אל תוך העלווה ונתפסים על הענפונים שבה. הם חסרי זנב לופת - זנבם חסר את הקצה חסר השער דמוי-האצבע של רבים מקופי העולם החדש, והם אינם יכולים להשתמש בו כדי לתפוס ענפים או לתפעל עצמים. עם זאת, גנונים צעירים עשויים להיתלות על ענפים מזנבם מפעם לפעם, וגורים תופסים את אימהותיהן גם בעזרת הזנב.
הטורפים הטבעיים של הגנונים הם שימפנזות,פיתוניים, נמרים ועיטים. עם החדירה המתרחבת של האדם למרכז אפריקה, הופכים הגנונים מטרה לצייד למזון, ומספר מינים אף הגיעו לסף סכנת הכחדה.
מינים

Cercopithecus dryas
גנון דיאנה (Cercopithecus diana)
גנון רולוואי (Cercopithecus roloway)
גנון לבן-אף (Cercopithecus nictitans)
גנון כחול (Cercopithecus mitis)
גנון דוגטי Cercopithecus doggetti
גנון זהוב (Cercopithecus kandti)
גנון סייקס (Cercopithecus albogularis)
גנון לבן שת (Cercopithecus mona)
גנון קמפבל (Cercopithecus campbelli)
גנון לאווי (Cercopithecus lowei)
גנון בעל כתר (Cercopithecus pogonias)
גנון וולף (Cercopithecus wolfi)
גנון דנט (Cercopithecus denti)
גנון לבן-אף קטן (Cercopithecus petaurista)
גנון לבן-גרון (Cercopithecus erythrogaster)
Cercopithecus sclateri
גנון אדום אוזניים (Cercopithecus erythrotis)
גנון לבן שפה (Cercopithecus cephus)
גנון אדום זנב (Cercopithecus ascanius)
Cercopithecus lhoesti
גנון פרוס (Cercopithecus preussi)
Cercopithecus solatus
גנון המלין (Cercopithecus hamlyni)
לזולה (Cercopithecus lomamiensis)
גנון דברזה (Cercopithecus neglectus)
גנון לבן שת
גנון לבן שפה
מיקלוש גפני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1923 Tiszacsege, הונגריה 
 פטירה:  8 במרץ 1981 (בגיל 57) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Weinstock Miklós 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 סוג קול:  טנור 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיקלוש גפני (במקור ויינשטוק, בהונגרית: Gafni Miklós;‏ טיסהצ'גה, 28 במאי 1923 – ניו יורק, 8 במרץ 1981) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי בעל שם עולמי בשל קולו המיוחד והופעותיו ברחבי העולם.
קורות חיים

מיקלוש ויינשטוק נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון ויינשטוק, חוכר טחנת קיטור וסוחר, ושל אילונה צובל. ביולי 1942 זכה בתחרות השירה של איגוד קבוצות הנוער (מתוך שישים משתתפים). החוקים היהודיים במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי עצרו את כישרונו המתפתח לכמה שנים. בדצמבר 1942 הוא הופיע בערב זולטאן קודאי בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהייתה המסגרת היחידה אז להופעת אמנים יהודים ורק בפני קהל יהודי. בין היתר הופיע עם נגן הצילו בעל השם העולמי יאנוש סטארקר. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם שוחרר כמה שבועות לפני יום הולדתו ה-22. לאחר השואה לא נשאר לו איש, הוריו ואחיו נרצחו באושוויץ.
קריירה

בשנת 1945, המנצח האיטלקי סרג'יו פיילוני (אנ'), שהיה המנהל המוזיקלי הראשי של בית האופרה של בודפשט באותה תקופה, נתן לו את ההזדמנות להופיע בבית האופרה, שם הופיע לראשונה באופרה "האדרת" ולאחר מכן בתפקיד אלפרד גרמונט בלה טרוויאטה של ורדי. לאחר מכן הייתה לו הזדמנות ללמוד ברומא מהמאסטרים הגדולים של אותה תקופה כמו ריקרדו סטראצ'ארי (אנ'), אורליאנו פרטיל (אנ') ובנימינו ג'ילי. קול הטנור החזק שלו הזכיר לרבים את קולו של ג'ילי. לאחר הופעתו בשגרירות האמריקנית ברומא, הוזמן לסדרת קונצרטים בארצות הברית. לאחר מכן כבר לא רצה לחזור להונגריה והתיישב בארצות הברית. ב-8 בפברואר 1947, נתן קונצרט בבית העירייה של ניו יורק, והעיתונים למחרת השוו אותו לאנריקו קרוזו.
קולו של גפני משלב את ההצטיינות והאיכויות של קולות קרוזו וג'ילי: בקולות הגבוהים הוא מזכיר את ג'ילי, בקולות הנמוכים מזכיר את קולו של קרוזו. גפני הוא זמר מלידה, אינסטינקטיבית מוצא תמיד את הפתרון המוזיקלי הטוב ביותר.
סידני טיימס
בנובמבר 1949 נתן קונצרט בקרנגי הול, שם זכה שוב לביקורות נלהבות וביצע, בין היתר, את הכניסה של יאנצ'י מתוך "יאנוש ויטז" מאת פונגראץ קאצ'ו (הו'). באותה שנה צולם סרט קצר על חייו בשם "קול נולד" (A Voice Is Born), שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר. מתחילת דרכו ועד מותו השתתף ביותר מ-17 סיורים ברחבי העולם. הוא הופיע כמעט בכל בתי האופרה המפורסמים בעולם ונתן מאות קונצרטים סולו. הוא שר תפקידי טנור מובילים בלפחות שש עשרה אופרות. גפני ביצע את תפקידיו בתשע שפות.
מיקלוש גפני שתחילה שינה את שמו מוויינשטוק לווארי ולאחר מכן לשם העברי גפני, ביקר בהונגריה מספר פעמים בשנות ה-60. באפריל 1964 הוא שר את התפקיד הראשי באופרה שמשון ודלילה של קאמי סן-סנס בבית האופרה של בודפשט, אך הופיע גם בטוסקה ובליצנים. בדצמבר 1965 הוא שר שוב בבודפשט, הפעם בליצנים ובנשף המסכות, בשתי הפעמים מול אולמות מלאים. נראה היה שימשיך את קריירת השירה שלו בהונגריה, אבל בסופו של דבר חזר לאמריקה, שם ויתר על קריירת השירה והצטרף לעסק של מזון ארוז בשם "Michel's Magnifique".
גפני התיישב בווייט סולפור ספרינגס, מערב וירג'יניה (אנ') לפני מותו. ב-1981 לקה בהתקף לב בנמל התעופה הבין-לאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק ולא הצליחו להציל אותו. נולד לו ילד אחד מכל אחת משתי נשותיו: בנו אריאל ובתו גבריאלה. אשתו השנייה הייתה אנקתי א. בוטס ילידת שווייץ.
תפקיד קולנוע

ב-1958 שיחק בסרט "כלוב הזהב", (The Golden Cage) שהציג את המרד ההונגרי של 1956 באמצעות סיפור אהבה. בסרט הוא גילם טנור צעיר שסירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ואז עוזב את אהבתו הרקדנית, כדי להמשיך בקריירה עולמית. עם זאת, לאחר מרד 1956, הוא פוגש שוב את אהבתו בווינה. הוא ויאנינה סרוואש מגלמים את עצמם בסרט, שכולל גם קטעים דוקומנטריים מקוריים.
הנצחה

בהונגריה, בשנת 1997, הונצח מיקלוש גפני בטקס קדושי השואה בעיר הולדתו טיסאקסג, ובאותה תקופה הוצע גם להקים לכבודו חדר זיכרון בעיר. ככל שידוע לא הושגה התקדמות בעניין הזה, למרות שגפני הוא היליד המפורסם ביותר של העיר.
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
טנור על צמרת האילן (1981. április 3.) Amerikai Magyar Népszava, 82. évfolyam, 14. szám
Kőtörés közben fejlődött ki Gafni Miklósnak, a Metropolitan fiatal magyar tenoristájának csodálatos hangja (1947. augusztus 9.) Szivárvány, 2. évfolyam, 32. szám (קולו הנפלא של מיקלוש גפני, הטנור ההונגרי הצעיר של המטרופוליטן, התפתח תוך כדי חציבה בעבודות כפייה)
הערות שוליים

↑  Weinstock családnéven született, melyet a második világháborút követően Várira magyarosított. Miután elkezdődött külföldi karrierje, eredeti vezetéknevét annak héber alakjára, a Gafnira cserélte.
↑  Forrás: Ujság (1942. július 14.) 18. évfolyam, 157. szám, Online elérés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291516205171  ISNI: 0000 0000 4292 2194  LCCN: no91013253  VIAF: 16788749   WorldCat (עם VIAF): 16788749 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מיקלוש גפני".
פועה רקובסקי

| --- | --- |

פועה רקובסקי בעשור התשיעי לחייה
 לידה:  3 ביולי 1865 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 במאי 1955 (בגיל 89)
 מדינה:  פולין, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 חתימה:  
 
פּוּעָה רָקוֹבְסקי (גם: רקובסקה) (נכתב גם: ראקובסקי, ראקובסקה, רקובסקא; ביידיש: ראַקאָווסקי או ראַקאָווסקאַ; בפולנית: Pua Rakowska;‏ 3 ביולי 1865, ביאליסטוק, פולין הרוסית – כ"ב באייר תשט"ו,‏ 13 במאי 1955, חיפה) הייתה המחנכת היהודייה הבולטת בוורשה במפנה המאה, פעילה ציונית ועברייה ופעילה למען נשים ומתרגמת ליידיש. פעלה בפולין, וב-1935 עלתה לארץ ישראל, שבה חייתה עד פטירתה בגיל 89.
פעילות למען נשים יהודיות

רקובסקי תמיד תפסה את תפקידה כפעילה למען הנשים כמקביל לעבודתה החינוכית בבית הספר:
רקובסקי טענה בכמה מקומות כי אבותיה הראשונים של המחשבה הציונית כלל לא הקדישו מחשבה לנשים היהודיות אלא חשבו כי יש לעלות לארץ ישראל ולהביא את הנשים שימשיכו לעשות את שהיו עושות בגולה זה דורי דורות – ללדת ילדים, ואילו על החינוך של אותם ילדים בידי האימהות לא חשבו כלל.
לאורך כל שנותיה בוורשה פעלה רקובסקי למען נערות ונשים: היא אירחה בביתה בנות משפחה רבות שהגיעו לוורשה על מנת ללמוד מקצוע ולעבוד בה; היא הייתה בין מקימות אגודת הנשים למען הקק"ל, שהפכה לאגודת "בנות ציון" רבת הסניפים בפולין, ופעלה בעיקר להפצת הרעיון הציוני בקרב נשים בשעורי ערב והרצאות עד מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הייתה בין מקימות "איגוד הנשים היהודיות" בפולין (ייִדישע פֿרויען פֿאריין), ופעלה בו במשנה מרץ עד עלייתה ארצה בשנת 1935. ייחודו של ארגון זה שפעל באופן עצמאי ולא כמחלקה בתוך אחת המפלגות היהודיות בפולין, והיה בכך חידוש רב.
ביחד עם רחל שטיין ולאה פרוּשַנסקי ערכה רקובסקי את הירחון שפרסם הארגון, "פרויען-שטים" ('קול הנשים'), שקרא לקוראותיו לפעול בחברה ובפוליטיקה.
משפחתה

מצד אביה הייתה פועה רקובסקי נכדתו של הרב הגאון עזריאל אריה לייב רקובסקי, אב"ד פלוצק, ואחייניתו של הסופר העברי אברהם אבא רקובסקי. משפחתה הייתה ענפה; לדבריה, "לא הייתה כמעט עיר ברוסיה ובפולין הרוסית שלא היו לנו קרובים בה".
בתה של רקובסקי חמדה שיינה שרלוטה הייתה שחקנית, ובשנת 1907 נישאה לעו"ד אלכסנדר (הרץ) אולסוַונגר, פעיל ציוני בפולין. נפטרה ב-1913, בגיל 28, והותירה שני ילדים.
אביו של בעלה (מחותנה של רקובסקי), הרב יצחק וולף (זאב) אולשוונגר, היה רב בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מותו ב-1896, מאנשי הציבור היהודים הבולטים בעיר, חבר ועד חברת מרבי השכלה, ותמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל עוד בתקופה שלפני פרעות הסופות בנגב. בנם של שרלוטה ואלכסנדר (ונכדה של רקובסקי), שמואל אולסוונגר, עלה לארץ ישראל כחלוץ ונפטר בצעירותו, ב-1935.
נכדה נוספת, בת בתה שרה, היא הסופרת והמתרגמת חמדה אלון, אמו של המתמטיקאי נוגה אלון.
אחיינה מארֶק רקובסקי (פול') (בן אחיה יעקב מאיר) היה מתרגם ומבקר ספרות יידי סובייטי-פולני.
נכדו של דודה א"א רקובסקי (בן-דודניתה), וֶניאמין דימשיץ, היה בכיר בממשל הסובייטי ובתכנון והפיתוח ההנדסי במדינה במשך עשרות שנים, והיהודי היחידי בצמרת הממשל הסובייטי מ-1962 ועד 1985. כיהן כסגן שר לענייני בנייה (בשנות ה-50), חבר הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות (1961–1986) וציר לסובייט העליון (משנת 1962). מתחילת שנות ה-70 היה פעיל בקמפיין האנטי-ציוני. נכד נוסף של דודה א"א רקובסקי הוא מנחם חודורבסקי סבידור יושב ראש הכנסת העשירית.
פרסומיה

די ייִדישע פֿרוי :1. די ייִדישע פֿרוי און די ציוניסטישע באַוועגונג. 2. פֿאר וואָס דאַרפֿען מיר אַ ספּעציעלע פֿרויען-אָרגאַניזאַציע? בנות ציון. וואַרשע, 1928.
די מאָדערנע פֿרויען-באַוועגונג. ייִדישער פֿרויען-פֿאַרבאַנד אין פּוילן. וואַרשע, 1928.
ייִדישע געשיכטע : נאָך דובנאָווען און אַנדערע קוועלן. נײַער שטראָם. וואַרשע, 1930.
זיכרונותיה:
לא נכנעתי: ספר זכרונות; תרגם מכתב-יד: דוד קלעי, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951.
זכרונות פֿון אַ ייִדישער רעוואָלוציאָנערין, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע ייִדן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום'), תשי"ד 1954. (המקור, ביידיש)
פרסומיה > בתרגומה

קרל קאוטסקי, ווער איז שולדיק אינעם וועלט-קריג?. נײַער שטראָם. וואַרשע, 1920.
לילי ברוין, מעמואַרן פֿון אַ סאָציאַליסטין. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1924.
ויקטור מרגריט, די בחור'טע. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1926.
ויקטור מרגריט, דײַן קערפּער געהערט דיר. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1928.
ויקטור מרגריט, דער נײַער דור. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1928.
ויקטור מרגריט, דער חבֿר. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1929.
אריך מריה רמרק, אויפֿן מערבֿ נישטאָ קיין נײַעס. צוקער. וואַרשע, 1929.
לדיסה דיסנר, די פֿרוי פֿון די באַריקאַדן. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1929.
בנימין בר לינדזי, די רעוואָלוציע פֿון דער מאָדערנער יוגנט. צוקער. וואַרשע, 1930.
רוברט קר, די ווילדבליענדיקע יוגנט. צוקער. וואַרשע, 1930.
לב דוידוביץ טרוצקי, מיין לעבן. ביבליאָן. וואַרשע, 1930
ויקטור מרגריט, דאָס געזאַנג פֿון פּאַסטוך. גאָלדפֿארב. וואַרשע, 1931.
נוסף על אלה פרסמה רקובסקי למעלה מעשרים מאמרים, הידועים לנו, בעיתונות היומית ביידיש בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. רובם של מאמרים אלו עוסק בחובתן של הנשים להתארגן למען קידום ענייניהן ובדרכיה של תנועת הנשים. להלן דוגמאות מכותרות מאמריה:
די פֿליכט פֿון דער ייִדישער מאַמע (תפקידה של האם היהודייה),
צי דאַרפֿן די ייִדישע פֿרויען בלײַבן פּאַסיוו בײַ די איצטיקע קהילה-וואַלן? (האם צריכות הנשים להישאר פסיביות בּבחירות העכשוויות לקהילה?),
צי קען די פֿרוי צונויפֿבינדן געזעלשאַפֿטלעכע און פּאָליטישע אַרבעט מיט פֿאַמיליען-פֿליכטן? (האם יכולות הנשים לשלב ולקשור עבודה חברתית ופוליטית עם חובות המשפחה?).
ביבליוגרפיה

פועה רקובסקי, לא נכנעתי: ספר זכרונות; תרגם מכתב-יד: דוד קלעי, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951.
פּועה ראַקאָווסקי, זכרונות פֿון אַ ייִדישער רעוואָלוציאָנערין, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע ייִדן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום'), תשי"ד 1954.
אסתר רוזנטל-שניידרמן, נפתולי דרכים: זכרונות, מאורעות, אישים, כרך א; מיידיש: מ. ז. ולפובסקי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
מרים סמט, "שכל מרדנותה אינה אלא פרוזדור של המעשה הבונה: חיי המהפכנית היהודייה פועה רקובסקי 1865–1955", עבודת מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2010.
Puah R. Rakovsky, 'My Life as a Radical Jewish Woman: Memoirs of a Zionist Feminist in Poland; Trans. by Barbara Harshav with Paula Hyman, Bloomington and Indianapolis: Indiana University Press, 2002.
Paula E. Hyman, "Discovering Puah Rakovsky", Nashim: A Journal of Jewish Women's Studies & Gender Issues 7 (Spring 2004), 97-115. (the article on JSTOR)
לקריאה נוספת

דוד קלעי, 'פועה רקובסקי לגבורות: יובלה של מורדת', בתוך: דוד קלעי: קובץ, ליום השנה הראשון למותו; המלב"ד: אברהם לוינסון, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י, עמ' 88 ואילך. (המאמר פורסם במקור ב"דבר הפועלת" יא, 6–7 (1945), עמ' 105–108, בחתימת 'דקל'.) (גרסה נוספת נדפסה בתוך: רחל כצנלסון-שזר (עורכת), עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת, כרך ב, ירושלים: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, תשכ"ד, עמ' 276 ואילך.)
אברהם ארסט, 'מאבקי פועה רקובסקי', בספרו: בתוך עמי, בתוך עירי: רשימות, זכרונות, מאמרים; הביא לבית הדפוס: שלמה אבן-שושן, ירושלים: הוועדה הציבורית להוצאת הספר, תש"ל, עמ' 464–466.
בילי מלמן, 'P.R. Rakovsky, My Life as a Radical Jewish Woman : Memories of a Zionist Feminist in Poland' [סקירה], ציון סט, א (2004), 113–117. (המאמר באתר JSTOR)