stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל
ביקורת

באפריל 1999 פרסם מבקר המדינה אליעזר גולדברג, במסגרת הדו"ח השנתי ה-49, דו"ח ביקורת על פעולות "העמותה לאירועי שנת החמישים למדינת ישראל", בסיכום הביקורת כתב:
ארגון חגיגות היובל למדינה נמצא על סדר יומן של ממשלות ישראל מאז ראשית שנות התשעים. על אף הדיונים הרבים שהתקיימו בוועדת השרים לסמלים וטקסים וההחלטות הרבות שקיבלו ממשלות ישראל בנושא זה במהלך השנים, רק בסוף 1997 נקטה הממשלה צעדים מעשיים לארגון החגיגות. תקציב העמותה לחגיגות היובל אושר בממשלה באוקטובר אותה שנה, ורשימת אירועים מעודכנת אושרה בסוף מארס 1998. בשל הצורך לארגן את האירועים תוך פרק זמן קצר וסמוך למועד שבו כבר היה צריך להפיקם, לא יכלה העמותה להתארגן כראוי. היא קיבלה החלטות רבות בלחץ של זמן ולא תמיד הקפידה לשמור על כללי מינהל תקין ועל מינהל כספי תקין.
הביקורת העלתה כי ועדת ההתקשרויות לא הקפידה על קיום הנהלים שעל שמירתם הופקדה. הוועדה לא עשתה בדיקות מעמיקות של ההצעות שהובאו לפניה. העמותה לא בדקה את החשבונות שהגישו לה המפיקים השונים. בעקבות הערת משרד מבקר המדינה ביקשה העמותה מרואה החשבון שלה לבדוק את החשבונות שהוגשו לה בעד ההפקה של מפגן פעמוני היובל וההפקה הטלוויזיונית שלו. מדוח רואה החשבון עולה שלכאורה שילמה העמותה בעד ההפקה של המפגן תשלום יתר של כארבעה וחצי מיליון ש"ח, מהם כמיליון ש"ח בגין ההפקה הטלוויזיונית.
ראו גם

חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל
חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל
חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל
הערות שוליים

↑  ד"ר הרצל כהן, ‏ביקורת חגיגית בזמן אמת, באתר גלובס, 13 באפריל 1997
↑  צבי לביא, ‏5 מיליון ש' אושרו לחגיגות ה-50; 245 מיליון שקל נוספים - בדרך, באתר גלובס, 25 במאי 1997
↑  ידיעות אחרונות, ‏מקורב של נתניהו הגיש חשבון של 300 אלף דולר לעמותת חגיגות היובל, באתר גלובס, 27 בנובמבר 1997
↑  חגיגות ה-50 כבר החלו, באתר גלובס, 2 בדצמבר 1997
↑  אביבה קרול וצבי לביא, ‏סבן קיבלה זיכיון בלעדי לשיווק חסויות וזיכיונות לאירועי היובל, באתר גלובס, 28 בינואר 1998
↑  אביבה קרול, ‏חגיגות ה50 כמשל, באתר גלובס, 22 בינואר 1998
↑  אביבה קרול, ‏קצב צפוי לחזור לניהול חגיגות ה-50; מודעי מועמד ליו"ר העמותה הציבורית, באתר גלובס, 5 באוקטובר 1997
↑  יואב יצחק ואביבה קרול, ‏רובינשטיין הורה לכבד התחייבויות שנתן מודעי ללא אישור הממשלה - בסך 9.7 מיליון שקל, באתר גלובס, 8 בפברואר 1998
↑  אורה קורן וצבי לביא, ‏מודעי: "מסוכן להפקיד בידי קצב אחריות לביצוע על רקע משחקי הכבוד שלו", באתר גלובס, 27 בינואר 1998
↑  אביבה קרול, ‏חגיגות היובל למדינה ייפתחו בטקס רשמי בט"ו בשבט, באתר גלובס, 18 בינואר 1998
↑  רפי מן, סיקור יום העצמאות ה-50 עמד בעיקר בסימן מחלוקת חריפה בציבור הישראלי, באתר העין השביעית, 18 באפריל 2018
↑  ד"ר יובל בינור, ‏תערוכת היובל - כספך בפעולה, באתר גלובס, 13 באוגוסט 1998
יצחק דנון, ‏ביהמ"ש אסר זמנית על עמותת שנת ה-50 להתקשר בחוזה שמירה לתערוכת היובל, באתר גלובס, 25 במאי 1998
↑   מיטב אמני הזמר הים תיכוני - ברכנו בסלסולי היובל 1998 !, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:41)
↑  ישראל תשתתף בתערוכת "אקספו 98" בליסבון, באתר גלובס, 19 בפברואר 1998
↑  עומר שומרוני, ‏פופוליטיקה, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2003
↑  תקומת הטלויזיה במיטבה, באתר גלובס, 25 במרץ 1998
↑   אריאנה מלמד, פעם אליעזר יערי למד עם נתניהו בבית הספר. כיום הוא מפגין מול מעונו בבלפור, באתר הארץ, 13 ביולי 2020
הקרן החדשה לישראל חוגגת 40
↑   מפגן חיל האויר יום העצמאות 1998, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 1:02:51)
↑  אביבה קרול, ‏סיכום רייטינג אפריל 98': הספיישלים מובילים, באתר גלובס, 12 במאי 1998
↑  טלילה אלירם, "בוא, שיר עברי: שירי ארץ ישראל: היבטים מוזיקליים וחברתיים", הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2006, עמוד: 173
↑  אביבה קרול, ‏לוי קושניר יזם קיום "מיס יוניברס" בישראל - בעת ששותפו יוסי פלד היה יו"ר עמותת ה-50, באתר גלובס, 15 בפברואר 1998
↑  משרד התיירות: לא נוותר על התקציב ל"מיס יוניברס", באתר גלובס, 9 בפברואר 1998
↑  אילת תפסיד מיליוני דולרים מביטול תחרות "מיס יוניברס", באתר גלובס, 5 בפברואר 1998
↑  גדי גולן, ‏ניסיון לגייס חסויות עיסקיות למימון תחרות "מיס יוניברס" באילת, באתר גלובס, 9 בפברואר 1998
↑  גדי גולן, ‏נתניהו וקדוש ידונו עם טראמפ בקיום תחרות מיס יוניברס באילת בשנת 2000, באתר גלובס, 27 בספטמבר 1998
↑  רן דגוני, וושינגטון, ‏דונלד טראמפ שיפר את הצעתו לעריכת תחרות מיס יוניברס באילת בשנת 2000, באתר גלובס, 28 בספטמבר 1998
↑  דוח שנתי 49 לשנת 1998 ולחשבונות שנת הכספי 1997 ירושלים, התשנ"ט – 1999
עקום אלגברי

במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, עקום אלגברי הוא יריעה אלגברית (או באופן כללי יותר סכמה) מממד 1.
בדרך כלל דורשים שעקום יהיה בלתי-פריק. אם לא דורשים זאת אז דורשים שכל רכיבי האי-פריקות שלו יהיו חד-ממדיים. עקום שלם הוא תמיד פרויקטיבי.
למרות פשטותם היחסית, המחקר של עקומים אלגבריים הוא עשיר ומאתגר. משפטים רבים בגאומטריה אלגברית הוכחו תחילה עבור עקומים ואחר כך הוכללו עבור יריעות כלליות. במקרים רבים הוכחת המשפט לעקומים שונה מאוד מהרדוקציה מיריעה כללית לעקום. בהרבה מקרים ההוכחה לעקומים מתבססת על חישובים מפורשים בעוד שהרדוקציה למקרה של עקום מתבססת על כלים כלליים של גאומטריה אלגברית.
עקומים חלקים

חוג הקואורדינטות של עקום אלגברי חלק הוא חוג דדקינד. לכן (בהקשר הרחב יותר של סכמות) חקר של עקומים אלגבריים אפיניים חלקים שקול לחקר חוג דדקינד.
לכל עקום אלגברי חלק יש קומפקטיפיקציה (זאת אומרת עקום שלם המכיל אותו כתת-קבוצה פתוחה צפופה) חלקה יחידה. לכן ניתן למיין עקומים אלגבריים חלקים באמצעות עקומים חלקים שלמים. באופן מפורש יותר, כדי לתאר עקום חלק, צריך לתאר עקום חלק שלם ולהוציא ממנו קבוצה סופית של נקודות.
עקומים חלקים > עקומים שלמים חלקים

כשמתעניינים בעקומים מעל שדה, יש מיון ידוע של עקומים חלקים שלמים. האינווריאנט הממיין הראשי של עקומים כאלה הוא הגנוס. במקרה  k=\mathbb {C}  המרחב  X(\mathbb {C} ) הוא משטח טופולוגי סגור אורינטבילי, והגנוס של  X הוא הגנוס של  X(\mathbb {C} ) כמשטח טופולוגי. מזה נובע שמחלקת הדיפאומורפיזם של  X(\mathbb {C} ) תלויה רק בגנוס של  X אם  X הוא עקום שלם חלק מרוכב. בהינתן גנוס קבוע  g יש מבנה של יריעה אלגברית (ליתר דיוק של סטק דלין ממפורד) על אוסף כל מחלקות האיזומורפיזם של עקומים מגנוס  g.
יש עקום יחיד מגנוס 0. הוא הישר הפרויקטיבי. זה העקום החלק השלם היחיד המהווה יריעת פאנו. עקומים מגנוס 1 נקראים עקומים אליפטיים. יש משפחה חד-פרמטרית של עקומים כאלה (הפרמטר נקרא אינווריאנט  j של העקום והוא רץ ב- k). לעקומים אליפטיים מקום מיוחד בחקר העקומים ובגאומטריה אלגברית בכלל. על כל עקום אליפטי (בעל נקודה) יש מבנה של חבורה אלגברית. חבורת האוטומורפיזם של עקום אליפטי (כשחושבים עליו כיריעה) היא הרחבה סופית של העקום עצמו (כשחושבים עליו כחבורה). עקומים אליפטיים הם העקומים החלקים השלמים היחידים המהווים יריעות קאלאבי-יאו.
עקום אלגברי שלם חלק שהתפרסם בזכות הקשר שלו למשפט פרמה הוא עקום פרמה.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| הספירה של רימן: יצוג גאומטרי של הישר הפרויקטיבי המרוכב. הישר הפרויקטיבי הוא עקום אלגברי החלק השלם היחיד מגנוס 0 | טורוס - משטח טופולוגי סגור אוריינטבילי מגנוס 1. אם  X הוא עקום אליפטי (עקום אלגברי חלק שלם מגנוס 1) אז  X(\mathbb {C} ) דיפאומורפי לטורוס. | משטח טופולוגי סגור אוריינטבילי מגנוס 2. אם  X הוא עקום אלגברי חלק שלם מגנוס 2 אז  X(\mathbb {C} ) דיפאומורפי למשטח זה. | משטח טופולוגי סגור אוריינטבילי מגנוס 3. אם  X הוא עקום אלגברי חלק שלם מגנוס 3 אז  X(\mathbb {C} ) דיפאומורפי למשטח זה. |
עקומים סינגולריים

אם העקום אינו חלק אז כל הסינגולריות שלו מבודדות. לכן נהוג לחקור עקומים לא חלקים רק מקומית בסביבת הסינגולריות. אין מיון מלא של כל הסינגולריות האפשריות של עקומים, אבל בהנחות מסוימות על הסינגולריות לעיתים קיים מיון. אחד הדברים שמקלים על המיון הזה היא העובדה שעקום נורמלי הוא תמיד חלק. לכן נורמליזציה של עקום מהווה התרת סינגולריות קנונית שלו.
עקומים מישוריים

עקום מישורי אפיני הוא עקום השוכן במישור האפיני כתת-קבוצה סגורה. עקום כזה תמיד ניתן להגדרה על ידי משוואה אחת (משני משתנים). המעלה של המשוואה הזאת נקראת המעלה של העקום. באופן דומה עקום מישורי פרויקטיבי ממעלה  k הוא עקום במישור הפרויקטיבי הנתון על ידי משוואה הומוגנית אחת ממעלה  k משלושה משתנים. אוסף כל העקומים המישוריים הפרויקטיביים ממעלה  d הוא מרחב פרויקטיבי ממד
 {\frac {(d+1)(d+2)}{2}}-1
ניתן לחלק מרחב זה לתתי יריעות לפי הטיפוסים השונים של העקומים. מיון של עקומים מישוריים ממעלה נתונה איננו משימה פשוטה. מנקודת מבט מודרנית, מבין כל משימות מיון העקומים המישוריים, קל יותר למיין עקומים מישוריים פרויקטיביים מעל שדה סגור אלגברית (למשל שדה המספרים המרוכבים  \mathbb {C} ).
ולכן בדרך כלל מתחילים במקרה זה, אחר כך מנסים לעדן את המיון שיתאים לשדות אחרים (למשל שדה המספרים הממשיים  \mathbb {R} ) ולמקרה האפיני. אולם, היסטורית, שדה המרוכבים והגאומטריה הפרויקטיבית התפתחו מאוחר, לכן עקומים ממעלה נמוכה נחקרו תחילה במקרה הממשי האפיני.
עקומים מישוריים ממעלה 1 הם ישרים. אפשר לראות במיון של עקומים מישוריים ריבועיים כנקודת ההתחלה של הגאומטריה האלגברית, הוא היה ידוע עוד ביוון העתיקה.
במקרה האפיני הממשי הם:
פרבולה (איזומורפית לישר)
היפרבולה (איזומורפית לישר בלי נקודה)
אליפסה (איזומורפית למעגל)
שני ישרים מקבילים
שני ישרים נחתכים
מעגל עם רדיוס 0 (יריעה בעלת נקודה ממשית 1)
מעגל עם רדיוס שלילי (יריעה ללא נקודות ממשית כלל)
זוג ישרים מקבילים מדומים (יריעה ללא נקודות ממשיות כלל)
ישר אחד (כפול).
המקרה הפרויקטיבי המרוכב פשוט יותר. יש רק שני סוגים של עקומים כאלה: ישר פרויקטיבי וזוג ישרים פרויקטיבים נחתכים.
המיון של עקומים מישוריים ממעלה שלישית מסובך בהרבה, הוא התבצע באופן חלקי על ידי ניוטון ובאופן מלא על ידי פלוקר וכלל למעלה מ-100 מקרים. בשונה ממעלות נמוכות יותר, יש אינסוף מחלקות איזומורפיזם של כאלה עקומים. אולם, במקרה הפרויקטיבי המרוכב ניתן לתאר את כל העקומים האלה בקלות יחסית:
עקומים חלקים: אלה בדיוק העקומים האליפטיים. יש אינסוף מחלקות איזומורפיזם של עקומים כאלה, אך יריעות הנקודות שלהם הומיאומורפיות.
עקום נודלי: עקום בלתי-פריק עם סינגולריות נודלית. סינגולריות נודלית היא סינגולריות הנראית (מקומית בטופולוגית אטל או האנליטית) כמו זוג ישרים נחתכים. הנורמליזציה של עקום זה היא הישר הפרויקטיבי. אפשר לתאר את החלק האפיני של העקום על ידי המשוואה
y^{2}=x^{2}\cdot (x+1)
עקום קספידלי: עקום בלתי פריק עם סינגולריות יחידה בצורת חוד. גם הנורמליזציה של עקום זה היא הישר הפרויקטיבי. אפשר לתאר את החלק האפיני של העקום על ידי המשוואה  y^{2}=x^{3}
ישר ועקום (בלתי-פריק) ממעלה 2 הנחתכים בשתי נקודות. עקום זה איזומורפי לאיחוד של שני ישרים פרויקטיביים הנחתכים בשתי נקודות.
ישר ועקום (בלתי-פריק) ממעלה 2 המשיקים בנקודה אחת. עקום זה איזומורפי לאיחוד של שני ישרים פרויקטיביים המשיקים בנקודה אחת.
שלושה ישרים הנחתכים ב-3 נקודות.
שלושה ישרים הנחתכים בנקודה אחת.
שני ישרים נחתכים (אחד מהם כפול).
ישר אחד (מריבוי 3).
הגנוס של עקום מישורי פרויקטיבי חלק ממעלה  d הוא  g={\frac {(d-1)(d-2)}{2}}
ראו גם

עקום אליפטי
יריעה אלגברית
עקום (מתמטיקה)
החלק האפיני שני עקומים אליפטיים ממשיים משוכנים במישור. כפי שניתן לראות, יריעות הנקודות הממשייות של עקומים אלו אינן דיפיאומורפיות. אולם יריעות הנקודות המרוכבות שלהם דיפאומורפיות
פעולת החיבור על עקום אליפטי המשוכן במישור. סכום של כל 3 נקודות על אותו ישר הוא 0. הנקודה באינסוף היא-0. (נקודה זאת לא מופיעה בציור, מכיוון שהוא מציג רק את החלק האפיני (וגם לא את כולו).
עקומים מישוריים ריבועיים והקשרים ביניהם
את כל העקומים המישוריים הריבועיים הממשיים האפיניים בעלי הנקודות מלבד "זוג ישרים מקבילים" ניתן לקבל מחיתוך של חרוט על ידי מישור
עקומים מישוריים ממעלה 3 והקשרים ביניהם
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון

דיוקנו של אלוויזה מוצ'ניגו הראשון, מעשה ידי דומניקו טינטורטו. הדיוקן מתאר את אלוויזה ומשפחתו לפני מרים, אם ישו.
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון (באיטלקית: Alvise I Mocenigo; ‏ 1507–1577) היה הדוכס ה-85 של ונציה. מוצ'ינגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1570 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו נמשכו פעולות האיבה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית, והצי העות'מאני כבש את המצודות בניקוסיה ובפמגוסטה שבקפריסין. מתקפת הנגד, והניצחון הנוצרי הגדול בקרב לפאנטו לא הצליח להשיב את השליטה הוונציאנית בקפריסין, ועל מנת לסיים את המלחמה מוצ'ניגו חתם על הסכם שלום בשנת 1573 במסגרתו ויתרה ונציה על קפריסין לטובת העות'מאנים.
קורנל ליכטנברג

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1848 סגד, הונגריה 
 פטירה:  16 בפברואר 1933 (בגיל 84) הרובע החמישי של בודפשט, הונגריה 
 תפקידים:  רופא, רופא אף אוזן גרון 
 צאצאים:  שאנדור ליכטנברג 
 
קורנל ליכטנברג (בהונגרית: Lichtenberg Kornél;‏ סגד, 10 במאי 1848 – בודפשט, 16 בפברואר 1933) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, אוריסט.
קורות חייו

ליכטנברג נולד במשפחה יהודית בעיר סגד שבדרום הונגריה. הוא למד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה (MD 1873). עם קבלת התואר חזר לבודפשט, שם התבסס באוניברסיטה כרופא למחלות אוזניים (1883). באותה שנה היה ממייסדי הפוליקליניקה, שהוא מונה למנהלה ב-1891. כהוקרה על שירותיו הוא עוטר ב-1895 ב"צלב האבירים" (Ritter-Kreuz) במסדר פרנץ יוזף.
ייסוד האגודה הרפואית

1893 הוא תאריך משמעותי בהיסטוריה של רפואת אף אוזן גרון הונגרית. בדצמבר אותה השנה הוקמה אגודת רופאי האוזניים והגרון ההונגרית. (21 בדצמבר 1893) הרעיון הגיע מאימרה נבארטיל, שנתמך בהתלהבות על ידי דיולה בקה וקורנל ליכטנברג. הרעיון הוביל ליוזמה וב-21 בדצמבר 1893 אורגנה אספה כללית בספריית הפוליקליניקה של האוניברסיטה בהשתתפותם של רופאי אוזניים ורופאי גרון. באספה כללית זו רהצהירה האגודה על הקמתה דרך קבע עם 14 חברים.
שמותיהם של האבות המייסדים היו:
אגמונט באומגרטן - Egmont Baumgarten
דיולה בקה - Gyula Böke
שאמו גוט - Samu Guth
ארתור אירשאי - Artúr Irsai
גזה קרפושקה - Géza Krepuska
קורנל ליכטנברג - Kornél Lichtenberg
אדה לרי - Ede Lőri
קארוי מורלי - Károly Morelli
אימרה נבארטיל - Imre Navratil
אדולף אונודי - Adolf Ónodi
לאיוש פויאק - Lajos Polyák
איגנץ פורייס - Ignácz Purjesz
ז'יגמונד סנש - Szenes Zsigmond
ארנה ואלי - Váli Ernő
מחקריו וכתביו

ליכטנברג הוא המחברם של הספרים:
על חירשות עצבנית (Az ideges süketség) (בודפשט, 1879)
על תחושות שמיעה סובייקטיביות (Über subjective Gehörsempfindungen) (1882)
גוף זר באוזן עם תסמינים מוחיים Ein Fremdkörper im Ohre mit cerebralen Erscheinungen) (1883))
משפחתו

בנו שנדור פון ליכטנברג, גם הוא היה רופא, המשיך והפך לאחד מהאבות המייסדים של האורולוגיה - חקר דרכי השתן. אשתו של קורנל ליכטנברג יוליאנה הייתה הבעלים של מעיינות חמים בבודפשט.
ויליאם קרוקשנק

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1848 סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  19 במאי 1922 (בגיל 73) קנזס סיטי, ארצות הברית 
 
ויליאם קרוקשנק, באנגלית: William Cruikshank (1848–1922 ). (שנת לידתו לא בטוחה) היה צייר בריטי ובן משפחה של הקריקטוריסט ג'ורג' קרוקשנק. הוא היגר לקנדה ושם בנה את הקריירה שלו.
ביוגרפיה

הוא למד אמנות באקדמיה המלכותית הסקוטית באדינבורו, בבית הספר המלכותי באקדמיה בלונדון אצל פרדריק לייטון וג'ון אוורט מיליי,  ובפריז. לימודיו האחרונים נקטעו על ידי מלחמת צרפת-פרוסיה.
בשנת 1871 השתקע קרוקשנק בקנדה, פתח סטודיו בטורונטו ובמשך עשרים וחמש שנה היה מדריך בבית הספר לאמנות של אונטריו, לימים מכללת אונטריו לאמנות. הוא לימד לצייר מהעתיקות ומהחיים . הוא טען שהיה אחראי להבאת טכניקת העט והדיו של אירופה לצפון אמריקה. כחבר מרכזי בליגת הסטודנטים לאמנות של טורונטו, הוא עודד את תלמידיו לפעול לפי המוטו ״אין יום בלי קו״.  הוא היה ממייסדי קבוצת השבעה.
בשנת 1894 הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות  ורכש מוניטין רב כצייר דיוקנאות ודמות, וכצייר סצנות קנדיות.
חלק מציוריו נמצאים בגלריה הלאומית של קנדה ובגלריה לאמנות של אונטריו. הוא תיעד את הסביבה הקנדית, והרבה לצייר נופים ותושבים בכפרי קוויבק.
הערות שוליים

↑  "William Cruikshank". www.gallery.ca. National Gallery of Canada
↑  Stacey, Robert (2002). "Tom Thomson as Applied Artist". In Reid, Dennis; Hill, Charles C. (eds.). Tom Thomson. Toronto/Ottawa: Art Gallery of Ontario/National Gallery of Canada. pp. 47–63.
1 2  Reid, Dennis (2002). "Tom Thomson and the Arts and Crafts Movement in Toronto". In Reid, Dennis (ed.). Tom Thomson. Toronto/Ottawa: Art Gallery of Ontario/National Gallery of Canada. pp. 65–83.
↑  Bradfield, Helen (1970). Art Gallery of Ontario: the Canadian Collection. Toronto: McGraw Hill
↑  Stacey, Robert (2002). "Tom Thomson as Applied Artist". In Reid, Dennis; Hill, Charles C. (eds.). Tom Thomson. Toronto/Ottawa: Art Gallery of Ontario/National Gallery of Canada. pp. 52–33.
↑  "Members since 1880". Royal Canadian Academy of Arts. Archived from the original on 26 May 2011
↑  Murray, Joan (1986). The Best of Tom Thomson. Edmonton: Hurtig.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 19302  SNAC: w6k93mpr  ULAN: 500109226  VIAF: 96499197   WorldCat (עם VIAF): 96499197
חנה רובינא

| --- | --- |

חנה רובינא בדמותה של תמר בהצגה "כתר דוד", 1929
 לידה:  15 בספטמבר 1888 ברזינו, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  3 בפברואר 1980 (בגיל 91) רעננה, ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1917–1979 (כ־62 שנים)
 בן או בת זוג:  אלכסנדר פן 
 צאצאים:  אילנה רובינא 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1956) 
 פרופיל ב-IMDb
 
חנה רובינא בחברת המפיק האמריקאי הידוע סול יורוק, 1954
פריטים של חנה רובינא המוצגים ב'משכן חנה רובינא', באכסדרת אולם תיאטרון הבימה
רובינא ב"הדיבוק", 1922
לוחית זיכרון ליד ביתה של חנה רובינא בתל אביב
חנה רוֹבִינָא (15 בספטמבר 1888, י' בתשרי תרמ"ט – 3 בפברואר 1980, ט"ז בשבט תש"ם) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית וממייסדיי "תיאטרון הבימה". רובינא, כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון (1956), כונתה "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי".
ביוגרפיה > תחילת דרכה

רובינא נהגה לחגוג את יום הולדתה רק לפי התאריך העברי, ביום הכיפורים. מקורות שונים מציינים את תאריך לידתה העברי בט' בתשרי או בי' בתשרי. שנת לידתה גם היא לא התבררה, ורובינא עצמה הוסיפה לערפול ונהגה להפחית מגילה שנתיים. במקורות שונים נטען שנולדה בשנת 1888, 1889 או 1892.
רובינא נולדה בשם חנה רוּבִּין, בת לדוד ושרה רבקה, בעיירה ברזינו שבפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביה נמנה עם חסידי חב"ד ועבד כפקיד במחסן של בית מסחר לעצים. רובינא למדה בילדותה ב"חדר מתוקן" לבנות מפי משה רובינצ'יק, ציוני נלהב ומחזאי חובב, שממנו למדה עברית, ובבית ספר ממלכתי רוסי. בנעוריה דיברה עברית והתבלטה בכישרון למשחק ולשירה.
היא נסעה ליקטרינוסלאב לצורך לימודים, אך נאלצה להפסיקם ועבדה למעלה משנה כמורה פרטית במשפחה יהודית בכפר סמוך. היא ניסתה להתקבל להכשרה לגננות בקייב, אולם לא קיבלה אשרת ישיבה בעיר ולכן נסעה לוורשה, שם התקבלה לקורס לגננות עבריות בניהולו של יחיאל היילפרין. במהלך לימודיה שם ביקרה בהרצאות בהיסטוריה מפי יצחק גרינבוים.
בעקבות המלצתו של היילפרין לנחום צמח, שניהל את "הבימה העברית", החלה רובינא את ראשית הקריירה שלה בתיאטרון שלו. ב-1917 הצטרפה לתיאטרון "הבימה", שבדיוק החל לפעול במוסקבה, והשתתפה בהצגה הראשונה שלו בבימויו של יבגני וכטנגוב, "נשף בראשית".
רובינא נישאה בשנת 1921 לשחקן משה הלוי, אשר שיחק איתה בתיאטרון "הבימה". בעקבות חילוקי דעות מקצועיים ורצונו של הלוי לעסוק בבימוי, פרש הלה מהבימה ועלה לארץ ישראל ב-1924. בשנת 1925 הגיעה רובינא לארץ ישראל הרה וביקשה מהלוי שיכיר באבהותו. עקב סירובו השניים התגרשו, רובינא עברה הפלה ושבה למוסקבה. באותה שנה היגרו הוריה, אחיה ואחותה לסנט לואיס שבארצות הברית.
ביוגרפיה > פעילותה בארץ

רובינא עלתה לארץ ישראל עם קבוצת שחקני "הבימה" בשנת 1928, והפכה לסמל התיאטרון העברי בכלל וסמל לתיאטרון "הבימה" בפרט. את פרסומה קנתה במחזה של ש. אנסקי "הדיבוק" (שבמקורו נקרא: "בין שני עולמות"), היא שיחקה במחזה את תפקיד הכלה לאה'לה רדופת הדיבוק. הפופולריות של המחזה התבטאה גם בלוגו של "הבימה", שבמשך שנים היה נערה לבושת שמלה לבנה עם שתי צמות ארוכות - דמותה של רובינא בהצגה "הדיבוק".
כל תפקיד שביצעה ב"הבימה" היה ספוג דרמטיות והבעה, כשרובינא מתייחסת לכל תפקיד ברצינות רבה על-פי שיטת סטניסלבסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופיעה בפני חיילי הבריגדה היהודית באיטליה ובמקומות נוספים. לאחר סיום המלחמה הופיעה בפני עצורי המחנות ברפיח ובלטרון. במהלך מלחמת העצמאות הופיעה בפני חיילי צה"ל.
חנה רובינא זכתה להרבה הוקרה והערצה מצד הציבור, שחרג מתחום שוחרי התיאטרון בזכות אישיותה המיוחדת והנונ-קונפורמיזם בגישתה החברתית. בשנת 1934 הביאה לעולם בת מחוץ לנישואין, מקשרי אהבתה עם המשורר אלכסנדר פן, שלימים נודעה כזמרת אילנה רובינא.
במהלך חגיגות העשור להקמת המדינה, ב-1958, הקריאה את מגילת העצמאות בטקס שבו שוחזר מעמד הכרזת המדינה בבית העצמאות.
בערב יום העצמאות התשכ"ח 1968 השיאה משואה לציון 50 שנה לתיאטרון העברי.
ב-1933 שיחקה בסרט "צבר" וב-1968 שיחקה בסרט "איריס" לצידו של גדעון שמר.
בשנותיה האחרונות על הבמה זכתה רובינא להשתתף במחזות שונים של המחזאי נסים אלוני. אלוני אף כתב במיוחד עבורה את התפקיד הראשי במחזה "דודה ליזה". רובינא שיחקה את מאדאם זארה הצוענייה במחזהו של אלוני "הצוענים של יפו", ובגיל מבוגר במיוחד שיחקה את דונה קריסטינה במחזה "אדי קינג", גם הוא משל אלוני.
רובינא החמירה מאוד בענייני משמעת כלפי צופי התיאטרון ולא פעם הפסיקה הצגה באמצע כאשר הקהל לא התנהג כראוי. תלמידי בתי הספר שנכחו בהצגה "חנה סנש" של אהרן מגד זוכרים כחוויה טראומטית את הרגע שזו הפסיקה סצנה מרגשת, כשדמותה מבקרת בכלא ההונגרי אצל בתה, אותה שיחקה מרים זוהר, ופנתה לתלמידים בקהל וצעקה: "להפסיק לפצח גרעינים!".
רובינא הייתה פעילה על הבמה כמעט עד יום מותה. תפקידה הבימתי האחרון היה המלכה האם ב"ריצ'רד השלישי", אך היא לא הגיעה אפילו לפרמיירה ופרשה בשל סיבות רפואיות. במשך שנים התגוררה ברחוב גורדון בתל אביב, ובסוף ימיה שהתה בבית אבות ברעננה, שם נפטרה בט"ז בשבט תש"מ (3 בפברואר 1980) בגיל 91. הותירה את בתה, אילנה רובינא, ונכדה. יום לאחר מכן הוצב ארונה בבית "הבימה" ושמעון פינקל ספד לה. היא נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
פרסים והוקרה

רובינא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם:
1955 – פרס גנסין למשחק מטעם תיאטרון הבימה.
1956 – פרס ישראל בתחום התיאטרון (עם הענקתו בפעם הראשונה), בזכות תפקידה בהצגה "מדיאה" בתיאטרון הבימה.
1957 – אבירת מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
1970 – אזרחית של כבוד של העיר תל אביב (בטרם הוחל להעניק את האות יקיר העיר תל אביב).
1975 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
פרסים והוקרה > הנצחתה

כבר בשנת 1937 יצר הגרפיקאי מירון סימה אלבום הדפסים ובו עשרה הדפסי אבן שנקרא "חנה רובינא בחיים ועל הבמה". ב-1956 יצר הדפס נוסף של דמותה בתפקיד מדיאה.
עוד בחייה (שנה לפני מותה) קרא תיאטרון "הבימה" את אולם ההופעות הגדול על שמה. בערים תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה והרצליה נקראו רחובות על שמה.
ב-18 בפברואר 1992, הנפיק לזכרה דואר ישראל בול עליו שלוש דיוקנאות שלה, ושובל של רישום בניין תיאטרון הבימה עם כיתובית של ציטטה ממחזה הדיבוק: "ערגתי בצמא אל המעיין". האמנית רות מלכא (ברקמן) עיצבה את הבול.
בשנת 1993 התפרסם הרומן "נשף חברים", אותו כתב הסופר והאמן עמוס אריכא. הרומן מתמקד בסיפור אהבתם של רובינא ואלכסנדר פן. ברומן זה העדיף אריכא להציג את גיבוריו בשמות אחרים, אך ביטא את עוצמת סיפור האהבה הנחשב למרתק ביותר בתולדות הבוהמה התוססת של תל אביב. אריכא שהוא בנו של הסופר הנודע יוסף אריכא, נולד בתל אביב וגדל בתוך חוגי הבוהמה מילדותו והכיר היטב הן את רובינא והן את פן, אותו ביקר בפעם האחרונה שבועות אחדים לפני מותו של המשורר באפריל 1972.
בשנת 2014 העלו הסופרת נאוה מקמל-עתיר והבמאית צביה הוברמן מופע בשם "רובינא מתחת לאיפור", העוסק בדמותה ומשלב קטעי וידאו מחייה. בשנת 2017 העלו דפנה אנגל ושי להב הצגה לילדים על חייה בשם "חנה רובינא: האגדה" לציון מאה שנים לייסוד הבימה.
יעל שרוני שיחקה את דמותה הפארודית של רובינא בסדרת המערכונים "היהודים באים", תוך הדגשתו של המשחק הדרמטי שאפיין אותה ואת בני דורה ובכך הפכה את דמותה לקאלט.
דמויות שביצעה (רשימה חלקית)

דבורה – "נשף בראשית" (1918)
אם המשיח – "היהודי הנצחי" (1919)
לאה'לה – "הדיבוק" (1922)
גברת אלווינג – "רוחות" (1924)
המשיח - "הגולם" (1925)
תמר – "כתר דוד" (1928)
רחב הזונה ואנה היצאנית – "קצווי הכרך" (1932)
יהודית – "בכור השטן" (1934)
פורציה – "הסוחר מוונציה" (1936)
דונה איזבלה – "האנוסים" (1938)
האם – "האם" (1939)
מירל'ה – "מירל'ה אפרת" (1939)
מיכל – "מיכל בת שאול" (1941)
יוקסטה – "אדיפוס המלך" (1947)
גברת אלבינג – "רוחות" (1947)
רבקה – "בערבות הנגב" (1949)
אמא קוראז' – "אמא קוראז' וילדיה" (1951)
לאורה - "האב" (1952)
אללה רנטהיים - "יון גבריאל בורקמן" (1953)
לינדה – "מותו של סוכן" (1953)
ליידי מקבת' – "מקבת'" (1954)
מדיאה – "מדיאה" (1955)
הסבתא – "העצים מתים זקופים" (1959)
גב' פרולה – "כל אדם והאמת שלו" (1963)
מרי טיירון – "מסע ארוך אל תוך הלילה" (1965)
דודה ליזה - "דודה ליזה" (1969)
צרועה (אם המלך) – "אכזר מכל המלך" (1969)
מאדאם זארה – "הצוענים של יפו" (1971)
דונה כריסטינה - "אדי קינג" (1975)
המלכה האם (הדוכסית מיורק) – "ריצ'רד השלישי" (1979)
לקריאה נוספת

שמעון פינקל, חנה רובינא: מונוגרפיה על רקע זכרונות, תל אביב: עקד, 1978.
עמוס אריכא, "נשף חברים", רומן (1993 - הוצאת שלגי תל אביב).
כרמית גיא, המלכה נסעה באוטובוס: רובינא ו"הבימה", תל אביב: עם עובד (ספרית זגגי), תשנ"ו 1995.
הערות שוליים

↑  על תאריך הולדתה ראו עוד להלן.
↑  כרמית גיא בביוגרפיה של רובינא מצביעה על 1888 כשנה הסבירה ביותר לפי התייחסויות של רובינא ומכריה (כרמית גיא, המלכה נסעה באוטובוס: רובינא ו"הבימה", תל אביב תשנ"ו 1995, עמ' 16, הערה). התאריך בערכה באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו הוא ט' בתשרי 1892 (דוד תדהר (עורך), "חנה רובינה", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1802).
↑  משואות בהר הרצל במלאת 20 למדינה, למרחב, 3 במאי 1968
↑  מתה חנה רובינא, דבר, 3 בפברואר 1980.
↑  ר. עזריה, לילה לילה | כלת הערב: "בת העם ותפארתו", מעריב, 20 במרץ 1955.
↑  חולקו 12 "פרסי ישראל" תשט"ז, דבר, טורים 2–3, 17 באפריל 1956.
↑  "עם כל הופעה של חנה רובינא על הבמה – נעשה יותר חם בלב", מעריב, 7 במאי 1970.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289256105171  BnF: cb15538332q (data)  GND: 1195001320  ISNI: 0000 0004 0277 4659  LCCN: nr96004978  MusicBrainz: df80ea30-60ad-41c0-a099-443b84e6cb99  VIAF: 298315499   WorldCat (עם VIAF): 298315499 
אמנות רחוב מודרנית שמנציחה את רובינא
יריעה טורית

יריעה טורית היא יריעה אלגברית נורמלית המכילה טורוס אלגברי בתור קבוצה פתוחה צפופה, כך שפעולת הטורוס על עצמו מתרחבת לפעולה אלגברית של חבורה על היריעה.
יריעה טורית של חרוט > חרוטים

יהי  N=\mathbb {Z} ^{n}\subset \mathbb {R} ^{n} סריג. חרוט  \sigma \subset N הוא תת-מונואיד רווי. זאת אומרת תת-קבוצה סגורה לחיבור המכילה את 0 ומקימת: 
 \forall k\in \mathbb {Z} _{>0},\forall x\in N.kx\in \sigma \Rightarrow x\in \sigma 
החרוט הדואלי ל- \sigma  הוא החרוט \sigma ^{\bot } המורכב מכל האיברים שהזווית בינם לכל איבר של  \sigma  אינה קהה.