stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חאן אל-באשה

| --- | --- |

הכניסה אל חצר החאן וקומת המשרדים המודרנית
 מידע כללי
 סוג:  חאן 
 על שם:  סולימאן פאשה 
 מיקום:  נצרת 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°42′05″N 35°17′48″E﻿ / ﻿32.7014°N 35.2967°E﻿ / 32.7014; 35.2967
  (למפת הכרמל מוגדלת) חאן אל-באשה(למפת הכרמל רגילה) חאן אל-באשה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חאן אל-באשה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חאן אל-באשה
 
מראה ברחבת החאן
חאן אל-באשה ("חאן הפאשה") הוא חאן השוכן בדרומו של השוק העירוני בנצרת, מול בזיליקת הבשורה. החאן נחשב לגדול ולעתיק מבין חמשת החאנות בעיר, והוא קרוי על שמו של סולימאן פאשה, מושל עכו, אשר שיקם את המבנה בשנת 1814. מועד הקמתו של המבנה אינו ידוע.
החאן שכן בכניסה הדרומית אל העיר, והוא נבנה כמבנה מרובע בן קומה אחת המקיף חצר פנימית. שני גרמי מדרגות הוליכו אל גג המבנה, אשר שימש ללינה בלילות הקיץ. בסוף המאה ה-19 נוספה קומה שנייה לחלק מהמבנה ובה עשרה חדרי אירוח שהיו למלון "אל-חג'אז". החאן שימש בתפקידו עד סופו של השלטון העות'מאני בארץ ישראל, והיה גם מרכז מסחרי וחברתי.
בתי המלון המודרניים שנבנו בעיר, התפתחות התחבורה וסלילת מסילת הרכבת החיג'אזית פגעו בחשיבותו ובמרכזיותו של המבנה. כיום שייך המבנה לווקף של המסגד הלבן, אשר הוסיף לו קומת משרדים בשנות ה-70. הווקף משכיר את המבנה כבניין משרדים.
הערות שוליים

↑  מפת נצרת, 1923 (באנגלית) עם סימון 'מלון החאן', באתר הספרייה הלאומית, אוסף אמיר כהנוביץ
חברת אשלג ארץ-ישראלית

.
| --- | --- |

מחנה עבודה של מפעל האשלג, 1944
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  28 באוקטובר 1929 – 1953 (ליצירת מפעלי ים המלח)
 חברות בנות:  Fertilizers & Chemicals 
 ענפי תעשייה:  Manufacture of fertilisers and nitrogen compounds 
 
מחסן האשלג במפעל ב-1937
חברת אשלג ארץ-ישראלית (באנגלית: Palestine Potash Limited) הייתה חברה שעסקה בהפקת מינרלים מים המלח והפכה בתוך שנים מספר מהקמתה לגדולה ולמצליחה בתעשיות ארץ ישראל לפני הקמת המדינה - כמחצית היצוא מהארץ הייתה מתוצרתה.
היא נרשמה ב-28 באוקטובר 1929 באנגליה, ופעלה על סמך זיכיון שניתן לה על ידי ממשלת המנדט וממלכת ירדן, ב-31 בינואר 1931 בתוקף הסכם בין "סוכני הכתר למושבות" (The Crown Agents for the Colonies acting for the Governments of Palestine and Trans-Jordan) ובין משה נובומייסקי - מנהלה הראשי של החברה מאז היווסדה, ותומאס גרגורי טאלוק (Thomas Gregorie Tulloch). פעילות המפעל הופסקה במלחמת העצמאות ובשנת 1952 היא הולאמה על ידי ממשלת ישראל שרכשה את נכסיה עבור מפעלי ים המלח.
הראשונה בעולם להשתמש באנרגיית השמש להפקת אשלג.
החברה > בעלי המניות

בעלי המניות העיקריים של החברה היו: בני טנאנט ושות בע"מ מלונדון - שהיו גם סוכני המכירות שלה, החברה הכלכלית לארץ ישראל מניו יורק, קבוצה יהודית מבריטניה והבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציונים. לפי תנאי הזיכיון בראש מועצת המנהלים היה צריך לעמוד בריטי, ואכן יושב ראש מועצת המנהלים היה "כבוד מעלת האלוף אוף ליטון K.G.,P.C.,G.C.S.I.,G.C.I.E.".
החברה > הזיכיון

לאחר שממשלת המנדט פרסמה את "פקודת הזיכיון של ים המלח" הוגדרו לחברה זכויותיה:
להוציא מינרלים וחומרים מינרליים וכימיים הנמצאים בתוך מי ים המלח ומתחתיו.
הזיכיון לא כלל הוצאת מתכות, אבנים יקרות ושמנים מינרליים (קרי נפט גולמי).
הוחכרו לחברה אדמות בצפון ים המלח ובדרומו.
הזיכיון ניתן ל-75 שנה, מהקמת החברה בשנת 1929 ועד 31 בדצמבר 2004.
לחברה ניתנה זכות להארכת הזיכיון ל-25 שנים נוספות.
החל מ-1 בינואר 1955, 25 שנים מתחילת הזיכיון, הממשלות, הארץ ישראלית והירדנית, יכולות להציע לאחרים זיכיונות להוצאת מינרלים, בתנאי שההצעה תוגש קודם לחברה ותנאיה יהיו "לא פחות נוחים" מאשר לפי הזיכיון "המתוכן".
עם גמר הזיכיון כל רכוש החברה עובר לבעלותן של שתי הממשלות.
החברה נדרשה לשלם דמי שכירות, דמי זיכיון השווים ל-5% מערכה הכללי של התוצרת שנמכרה וכן חלק מהרווחים. אלו היו תשלומיה לממשלות: הסכומים בליש"ט.
| השנה | דמי הזיכיון | מיסים לממשלות |
| --- | --- | --- |
| 1942 | 34,778 | 177,000 |
| 1943 | 34,015 | 73,000 |
| 1944 | 37,163 | 30,000 |
החברה > הון המניות

הון המניות המונפק של החברה ל-31 בדצמבר 1944 היה מיליון ליש"ט. בהתאם לתנאי הזיכיון נדרשה החברה להציע על ידי החתמה פומבית לא פחות מ-50% של כל הון המוצע על ידה- ולתת זכות קדימה לאזרחי ארץ ישראל ונתיני עבר הירדן לגבי הקצאה של 20% מעל ההחתמות הפומביות האלו.
הון המניות היה מורכב משלושה סוגי מניות:
מניות רגילות - 281,694 ליש"ט. רק בעלי מניות אלה קבלו הזמנה לאספה הכללית של בעלי המניות ורשות להשתתף ולהצביע בהן. אלו עד שנת 1944 לא קבלו דיבידנדים.
המניות הרגילות לא היו ניתנות להעברה אלא בהסכמתם בכתב של שלושה רבעים ממנהלי החברה, "הרשאים לפי ראות עיניהם לסרב לתת הסכמה כזאת". בעלי המניות הרגילות היו רשאים להפוך את המניות שלהם בכל עת למניות רגילות א'.
מניות רגילות א' - 95,468 ליש"ט. לבעלי מניות אלו לא הייתה זכות הצבעה. יתרונן היה שהן ניתנו להעברה, ולכן נסחרו בלשכת החליפין לניירות ערך בתל אביב, ובשוק הבלתי רשמי של בורסת לונדון. מחירי המניות בבורסה בתל אביב עלו במעט על מחירן בלונדון. בתקופה שבין 1943 עד אוגוסט 1946 מחיר השיא של המניה היה בתל אביב 27/6 ליש"ט ובלונדון 24/3 ליש"ט. מחיר אחרון ידוע היה 20 ליש"ט.
מניות בכירה
348,962 ליש"ט - נושאות דיבידנד מצטבר של 5.5%, משתתפות ברווחים וניתנות לפדיון.
19,837 ליש"ט - נושאות דיבידנד מצטבר של 7.5% וניתנות לפדיון.
הדיבידנדים למניות הבכורה נפרעים פעמיים בשנה: ב-1 בינואר וביולי. גם הן נסחרו בבורסות.
החברה > אתרי הפעילות

חברת האשלג הארץ-ישראלית פעלה בארבעה אתרים:
לונדון - דירקטוריון ושיווק.
ירושלים - הנהלה ומחקר - בבית חברת האשלג ברחוב המלך ג'ורג'. מוסך - ברח' שמואל הנביא
צפון ים המלח - אתר ייצור עיקרי.
דרום ים המלח (מפעל המלח בסדום) - מרכז הפקה מתפתח.
היסטוריה

בים המלח ישנם כ-42 מיליארד טונות מינרלים.
עד מלחמת העולם הראשונה היה כל אזור ים המלח מוגדר כג'יפטליק, כלומר רכושו הפרטי של הסולטאן. בעשור האחרון של המאה ה-19 הציב הסולטאן עבדול חמיד השני בים המלח שתי ספינות קטנות שמטרתן הייתה לאסוף אספלט שצף על הים. במקביל, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ניתן לשני גרמנים זיכיון לכריית ברום מהים וזיכיון זה נמכר לחברה צרפתית שהחזיקה בו כדין.
ב-1919 קיבלו ערבים נוצרים ירושלמים, איברהים חסבון, ג'ורג' שיבר ושוכרי דיב זיכיון מממשלת המנדט לכרות מלח בהר סדום ולהפעיל ספינות נוסעים ומשא על הים, זיכיון זה חודש ב-1927 והופעל על ידי דיב. חסבון התמקד בהרחבת הסחר על הים ולאורך חופיו.
ב-4 באפריל 1925 ירד משה לנגוצקי, לפי בקשת משה נובומייסקי, לחופו הצפוני של ים המלח, כדי לתפעל זיכיון של מעבר סחורות ולבצע מחקר ראשוני במשאבי ים המלח. מכיוון שלפניו לא פעלו בחבל ים המלח אנשים בעלי מראה אירופי, היה חשש רב לחייו, לפיכך התחזה לנגוצקי לרופא וכך זכה לאהדת האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1925 נערך מכרז למתן זיכיון לכריית המחצבים מים המלח, אולם כל ההצעות לא נמצאו מתאימות וממשלת בריטניה המשיכה בחיפוש זכיין מתאים שלא דרך מכרז.
חברת האשלג הארץ ישראלית הוקמה באוקטובר 1929 על ידי משה נובומייסקי ולאחר אישור הזיכיון ב-1 בינואר 1930 על ידי ממשלת אנגליה, החלו שתי שנות ניסיון של הפקת אשלג,  
הרצת המפעל הצפוני ושליחת האשלג לאנגליה.
בתחילת 1929 רכשה חברת האשלג את ספינותיה הראשונות, ספינות מפרש וספינות-מנוע. חלקי הספינות הובאו מאנגליה ומחופי ארץ-ישראל והורכבו על שפת ים המלח. הללו שימשו בעיקר לחקירת הים ולהכשרת הדרכים להקמת המפעל הדרומי של החברה. עם יסוד המפעל הדרומי בשנת 1934 גברה התנועה בים, באחריות 'מחלקת הים' תחילה לצורך הובלת חומרי בניה, מכונות, פועלים ואספקה לעובדים, ואחר כך לשם הובלת התוצרת מקצה הדרומי לקצה הצפוני. סירות המנוע להובלת העובדים ולגרירת סירות המשא כונו בשמות : "התקוה", "גברת לוט", "יתומה", "מצדה", ו"מכוור". בשנת 1941 נבנתה והורדה לים הספינה הגדולה "צוער" בת 200 כוחות סוס. משך ההפלגה התקצר ל-9–10 שעות. הספינה הייתה טעונה כ-300 קרוניות אשלג. בשנת 1945 עמדו לרשות חברת האשלג 3 סירות מנוע, 6 סירות-משא גדולות ו-5 סירות משא קטנות. החברה העסיקה 16 ספנים עברים.
בשנים 1931 - 1932 החלה החברה לשווק אשלג וברומין שנוצרו במפעלה שבקצהו הצפוני של ים המלח. בעקבות ההבנה שהתנאים הטופוגרפיים בצפון ים המלח אינם מאפשרים התקנת בריכות על שטח נרחב, הוחלט על הקמת מפעל המלח בסדום באגנו הדרומי של ים המלח בשנת 1934, על מנת להגדיל את כושר הייצור.
בשנת 1937 נפתח בית החרושת הראשון בקצה הדרומי של ים המלח. בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה התוצרת משנה לשנה באופן ניכר. תחזית סוכני המכירות של החברה קבעה כי "יש יסוד להניח שיעלה ביד החברה להוסיף ולהחזיק בימי שלום ברוב השווקים שהיא מצאה".
בשנת 1940 הגיע הייצוא של חברת האשלג לכמחצית הייצוא התעשייתי של ארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת האשלג של בריטניה.
בשנת 1945 מכרה החברה 90,040 טון אשלג ו-347 טונות ברומין. מאזנה לשנת 1944 היה 2,084,355 ליש"ט. הרווח באותה שנה היה 170,363 ליש"ט ברוטו, לאחר שיא של 294,404 ליש"ט בשנת 1942.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים למפעל האשלג בצפון ים המלח. מאז תחילת מלחמת העצמאות ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות. ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח את הגנת המפעלים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג (באתר הצפוני ובאתר הדרומי), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני. עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח (כמה מאות אנשים) פונו על ידי 17 כלי שיט קטנים אל אתר החברה בסדום. ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים. המפעל, שחובל לפני נטישתו נהרס כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
המפעל הדרומי בסדום היה נתון במצור, ובמשך חודשים רבים הועברה אליו אספקה במטוסים. ביוני 1948 הפגיז הלגיון הירדני את המפעל ואנשיו נאלצו להסתתר במערות. פרט לכך, לא הייתה הלוחמה הפעילה אינטנסיבית. ב-23 בנובמבר 1948, במסגרת מבצע לוט, חודש הקשר היבשתי עם סדום. כתוצאה מן המלחמה המפעל הדרומי נותק ממקורות המים המתוקים שלו ורק חלק מבריכות האידוי נשאר בשטח מדינת ישראל. במשך מספר שנים המפעל נותר ללא פעילות, אך באופן כללי המתקנים של המפעל לא נזוקו קשה. בשנת 1950 הוצא מהמפעל כמויות קטנות של אשלג למכירה בשוק הישראלי.
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה כדי לבדוק את פעולת חברת האשלג ולהגיש המלצות לגבי עמדת הממשלה בעניינה. היחס של היישוב לחברת האשלג לא היה חד-משמעי. החברה מילאה תפקידים לאומיים וחלוציים בפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל, אך הייתה קשורה בבריטניה ובדירקטוריון שישב בלונדון. הוועדה שמונתה פעלה לסילוק ההשפעה הבריטית על החברה ולשינוי תנאי הזיכיון שהיה בידי חברת האשלג. אגב כך נפגע נובומייסקי, שהיה בן 75 באותה שנה. בעקבות המלצת הוועדה, הוצגו לחברת האשלג ולנובומייסקי תנאים להמשך הפעלת החברה, בהם לא הצליחו לעמוד. בחודש דצמבר 1951 החליטה ממשלת ישראל להקים חברה חדשה, חברת מפעלי ים המלח בע"מ ולהלאים את המפעל. החברה החדשה רכשה ביולי 1952 את כל הנכסים של חברת האשלג.
המפעלים > המפעל בצפון

רוב עובדי הייצור הועסקו בצפון ים המלח והתגוררו בעיקר בירושלים. ממשלת המנדט לא איפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה. בשנת 1934 הוקמה שכונה למשפחות העובדים, ובמשך הזמן נוספו לה מבני ציבור ושירותים והיא תוכננה כיישוב קהילתי. בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939, הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה. את האישור להקמתו של קיבוץ זה הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח.
בצפון ים המלח התקיימו מפעלים לייצור ברום, מלחי ברום, כלור וסודה קאוסטית ומתקן לקרנליט אליממי.
המפעלים > המפעל בדרום

החברה יזמה את הקמת המפעל בדרום כאשר התברר כי שם ברשותה די קרקעות לבניית הבריכות הדרושות לשם הפקת האשלג, וכן הייתה קרבה למקור מים מהעיירה א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח, בתחום ממלכת ירדן.
בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום. ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שדרשו שטחים נרחבים. השטחים שעמדו לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היו מצומצמים יחסית, ואילו בדרום היו שטחים נרחבים. אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים יותר בדרום בגלל הריחוק ממקום יישוב, ובגלל החום הרב. קיבוץ רמת רחל התקשר עם מזכירות "הקיבוץ המאוחד" וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום. בקרבת מקום, בבקעת צוער שבתחום אמירות עבר הירדן (שנכללה במנדט הבריטי), נמצא מקום מתאים להתיישבות. הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתנחלים מרעננה, יוצאי "המחנות העולים". אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתנחלות וזו פונתה.
ב-1 במאי 1934 הפליגה סירה ובה עשרים עובדים מהחוף הצפוני של ים המלח אל חופו הדרומי, לרגלי הר סדום, כדי להקים שם מחנה עבודה להקמת מפעל המלח בסדום. הסירה גררה אסדות משא שעליהן חומרי בניין, מכונית, מזון ומים. חלק מהאסדות אבדו במהלך סערה בים, והעובדים הגיעו לחוף סדום אחרי שלושים שעות. זו הייתה דרך התחבורה היחידה בין המפעל הדרומי שעמד לקום לבין המפעל הצפוני- מקור האספקה ודרך ייצוא האשלג.
פלוגת העבודה של הקיבוץ המאוחד הגיעה למחנה העבודה בסדום ב-13 באפריל 1936. הידיעות על מאורעות תרצ"ו חייבו את העובדים להתרכז תחילה בבניית קווי הגנה ורק לאחר מכן בהקמת המפעל. נבנתה סוללה שעליה הונחו פסי רכבת (שרידי הסוללה נראים בימינו בצד הדרך לסדום). בהמשך נוצקו יסודות לשם בניית תחנת כוח. ציוד הכרייה והייצור יובא מבריטניה. קבוצה אחרת בנתה את הקירות לבריכות הקרנליט. השתמשו במאות קורות עץ, בעלות קצה מחודד, למען יהיו יציבות באדמה המלוחה. לאחר שהקימו שתי שדרות מקבילות של עמודי עץ, שפכו ביניהם אבני גיר מן ההרים מסביב, ללא מלחים וללא אדמת סחף רכה. אחת המערות במקום הורחבה והוכשרה למגורי הפועלים. היה זה המקום היחיד שהיה קריר במשך היום. בסוף 1936 היו מוכנות הבריכות הגדולות ובהן מלחי ים המלח, מוכנים להפקה ולמשלוח לשוקי אירופה. בהמשך, נבנו פסי רכבת וקטרים שהביאו עובדים ואשלג מדרום הים צפונה
"על הקמת המפעל בסדום היה ממונה המהנדס הבריטי טולוק שהיה אחד מבעלי המניות בחברה. הוא היה קולונל בדרגתו הצבאית ושרת בהודו כמהנדס מסילות ודרכים. הוא כבר שהה באזור ים המלח עשר שנים והיה בעל ניסיון. חזונו היה לראות את העיר צוער המיקראית, היחידה מערי סדום שנצלה (מיקומה המשוער הוא בעיירה הירדנית א-צאפי), נבנית מחדש ואז לשוב לבריטניה".
עד למלחמת העצמאות, מי שתייה הגיעו למפעל בסדום מעין ח'וח'אן שבעיירה העבר-ירדנית א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח.
הברום במלחמת העולם השנייה

כבר בנובמבר 1924 החלו להתעניין בניצול הברום בים המלח, שתי החברות האמריקניות הגדולות ג'נרל מוטורס ודופונט כשמאחוריהן עמדה חברת הנפט סטנדרד אויל מניו ג'רזי, שחיפשה מקור אספקה לברום המוסף לבנזין. הקבוצה שיגרה נציגים ללונדון כדי לקדם קבלת זיכיון להפקת ברום מים המלח. במהלך מלחמת העולם השנייה היה שיתוף פעולה עם האוניברסיטה העברית בירושלים במציאת שיטה להובלה בטוחה של הברום על ידי המרתו לתרכובת סידן ברומי (CaBr2 Calcium Bromide) במצב מוצק הבטוח למשלוח באוניות, לשם ניצולו במאמץ המלחמתי כתוסף לדלק ובמיוחד לדלק של מטוסים (המשלוח של ברום גלמי בצורת נוזל מסוכן מאוד בגלל הרעילות והתגובה הכימית החזקה של הברום).
הוספת עופרת ותרכובת הברום, אתילן דיברומי, לבנזין איפשרה לייצר בנזין בדירוג אוקטאן של 130 עד 150. בנזין זה תרם לניצול טוב יותר של מנועי המטוסים בקבלת הספק גבוה יותר לנפח ומשקל מנוע נתון. המנועים הבריטיים והאמריקאים הציגו ביצועים טובים יותר מאלו הגרמניים, והייתה לכך תרומה לניצחון על הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) במלחמה.
לקריאה נוספת

ישראל אבן-גור, יתד ליישוב היהודי בסדום, 1934- 1936, בתוך אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל - כרך ב': פרק קי"ח
חברת אשלג ארץ-ישראלית בערבון מוגבל, בתוך ספר שמושי לנירות-ערך ארצישראליים בהוצאת בנק אנגלו-פלשתינה, תל אביב, פברואר 1947
עודד אברבנאל, עלילות בשחקים, הוצאת ביטאון חיל האוויר, צה"ל, 1952
אמנון זעיר ('רודי'). וינה גן שמואל, קיבוץ גן שמואל, 1980, הוקלט ונערך על ידי דליה אמוץ-ויסליב, 1972
דוד קורן, 'חצי שנה במצור, סדום במלחמת העצמאות', בתוך: שנה ראשונה לעצמאות, 1949-1948, סדרת עידן (10), מרכז רחל ינאית בן-צבי ללימודי ירושלים, תשמ"ח, עמ' 239–252
מיכל פרנקל, אידאולוגיות תיעוש בפלשתינה א"י: בין תיעוש ללאומיות - המקרה של חברת האשלג (עבודת מ.א. בהנחיית יהודה שנהב וחנה הרצוג), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי החברה, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, 1992
הילה טל, מהפכה בסדום, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, 2010
רן אור-נר, גאות מתחת לפני הים - יהודים, אנגלים, פלסטינים וירדנים במפעלי האשלג, הוצאת רסלינג, 2022
הערות שוליים

↑  מתוך הנוסח הרשמי של זכיון ים המלח, דבר, 19 במאי 1929
↑  כך כתוב במקור
↑  בריטניה, ארץ ישראל וירדן
↑  האגודה העברית למען ירושלים, מפת ירושלים, 1948, בהוצאת ראובן מס, עם סימון 'מוסך חברת האשלג' (מס' 144 באינדקס) ברח' שמואל הנביא, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ההתחרות בעד זכיון ים המלח, דבר, 19 ביולי 1928
↑  טיימס על זכיון ים המלח, דבר, 2 בספטמבר 1927
↑  יוסף ברסלבי, הידעת את הארץ- ים המלח סביב-סביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, תשט"ז, 1956, כרך ג', פרק 1 : "ים-המלח-ים המוות", פרק משנה י"ח : "לתולדות השיט המחודש ע"פ ים-המלח", עמוד 64-65
↑  70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 24 בדצמבר 2020
↑  אוצרות ים המלח הולאמו, מעריב, 9 ביולי 1952
↑  עתה תוחש הנעת מפעל האשלג, מעריב, 7 במרץ 1951
↑  הרכבת הקלה של ים המלח, הערוץ הראשון, 21 בספטמבר 2013, 7.56 דק', קריינית: איילה חסון
↑  על שמו "מערת הקולונל" בהר סדום
↑  ר. בלוך, הכנת חומצה הידרוברומית על ידי הפחתת ברום עם גופרית, באתר wiley online library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262773405171  PLWABN: 9810804717105606  ISNI: 0000 0001 0685 446X  LCCN: n98109387  VIAF: 129558424   WorldCat (עם VIAF): 129558424 
ים המלח ומפעלי האשלג, מתוך סדרת תצלומי אוויר של זולטן קלוגר, 1938-1937
מפעל האשלג ב-1937
שלט זיכרון בצומת הלידו, למפעל האשלג בצפון ים המלח
שרידי מחנה הפועלים למרגלות הר סדום
חיים יעקב רוטנברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוקטובר 1909 תשרי תר"ע רפובליקת פולין 
 פטירה:  28 באוגוסט 1990 (בגיל 80) ז' באלול ה'תש"ן פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום פעילות:  פריז
 תקופת הפעילות:  ? – 28 באוגוסט 1990 
 תחומי עיסוק:  חינוך כשרות
 תפקידים נוספים:  רב בית הכנסת וראש אגודת הקהילות פריז
 אב:  Markus Rottenberg 
 צאצאים:  מרדכי רוטנברג 
 
הרב חיים יעקב רוטנברג (תשרי תר"ע וואדוביץ פולין - ז' באלול ה'תש"ן פריז צרפת) היה רב חרדי בפריז, רב בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה שברובע הרביעי של פריז, ורב מערכת הכשרות הגדולה בצרפת.
ביוגרפיה

נולד בודוביצה שבפולין בשנת ה'תר"ע לרב מרדכי רוטנברג, ולשרה  בת הרב דוד פרידמן רבה של דויטשקרויץ, בשנת ה'תרע"א היגרה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם מונה אביו לרב בשנת ה'תרע"ד תפקיד בו כיהן עד למותו באושוויץ במלחמת העולם השנייה.
למד בישיבות טלז מיר ובריסק, נישא לרבקה מלכיאור והתגורר באנטוורפן. היה ראש הקהילה בעיר לצד רבי מאיר לנדא מדראהביטש.
בשנת ה'תשכ"ד לאחר פטירתו של הרב שמואל יעקב רובינשטיין רב בית הכנסת אגודת הקהילות בפריז נקרא למלאות את מקומו כראש אגודת הקהילות, והיה לרב השלישי של בית הכנסת, תפקיד אותו מילא עד לפטירתו.
הקים וניהל מוסדות חינוך בפריז לכל הגילאים וכן מערכת כשרות גדולה.
נפטר בז' באלול ה'תש"ן בפריז ונקבר בבית הקברות של הקהילה היהודית באנטוורפן בלגיה.
את מקומו ברבנות בית הכנסת ומערכת הכשרות ממלא בנו הרב מרדכי רוטנברג.
לאחר פטירתו הקים חתנו הרב יצחק כץ קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף), המחזיקה במוסדות חינוך ומערכת כשרות וממוקמת גם היא ברחוב פאווה.
אחותו גב' רחה שטרנבוך התפרסמה בתקופת מלחמת העולם השנייה כאשר התגוררה בשווייץ והצילה מאות יהודים.
הציירת סופיה קיסלוב היא בת דודתו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16670003h (data)  ISNI: 0000 0004 5020 0377  VIAF: 316451368   WorldCat (עם VIAF): 316451368
חצר רייסין

הכניסה המערבית לחצר רייסין
חצר רייסין היא מתחם מגורים יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה, בפינת הרחובות מעלות אל-ח'אלידיה ואל קירמי, מזרחית לחצר גליציה, שהוקם בידי כולל רייסין במאה ה-19.
בחצר מתגוררות כיום 6 משפחות יהודיות.
היסטוריה

חצר רייסין שוכנת ברובע המעורב המכונה גם רובע חברון. תחומי הרובע הם רחובות מעלה חלאדיה, הסראיה ואל קירמי.
החצר נרכשה בידי כולל רייסין (של הפרושים) בתרומתו של ר' סעדיה שור ממוהילב במאה ה-19.
במאה ה-19 התגוררה בחצר משפחת וולפנזון שניהלה בחצר אכסניה והשכירה בה דירות.
בחצר פעלה במשך עשרות שנים טחנת קמח תת-קרקעית, בבעלות משפחת וולפנזון ובניהולה של רבקה וולפנזון. הטחנה שימשה נקודת מוצא של אנשי הגורדיה היהודית החשאית של ירושלים, לפעולותיהם.
זאב וולפנזון, היה עסקן ירושלמי שמוזכר בדברי תולדות היישוב היהודי. זאב עסק בתחומי פעילות רבים: מדפיס, מגיה ורב-בנאי וסוחר, שד"ר ודיפלומט. בנוסף היה איש כולל רייסין ושימש במשך שנים בתור הממונה על הכולל.
בשלהי המאה ה-19 התגורר במקום הישיש הרב אברהם יצחק הומינער מברעזין. גבאי המקום ומגיד השיעורים היה אחיינו הרב שמואל הומינר ממייסדי שכונת מאה שערים ובית היתומים דיסקין.
בשנת 1905 הקימה "לשכת ירושלים" של ארגון בני ברית גן עברי בעיר העתיקה, צמוד לחצר רייסין. ככל הנראה היה זה גן הילדים הראשון בעיר העתיקה.
בשנת 1993 שבו 2 משפחות יהודיות להתגורר בחצר. בסוף שנת 2013 נכנסו למקום שלוש משפחות יהודיות לאחר שנים ארוכות של דיונים בבית המשפט. בשנת 2014 התווספו 2 משפחות יהודיות שעברו לגור באולם טחנת הקמח. בשנת 2019, לאחר מאבקים משפטיים ארוכים, נכנסה משפחה יהודית לדירה נוספת ואחרונה בבניין ובכך הושלמה גאולתה של החצר כולה.
היסטוריה > בית הכנסת

בחצר רייסין פעל בשנות ה-20 בית המדרש קהלת ישרון, בית כנסת ליטאי של פרושים בנוסח הגר"א. ליד בית הכנסת פעלה חנות לטחינת קפה של חיה בלומקה. יהודה מוטס יליד הרובע מתאר ”לידו (ליד בית הכנסת) מתחת לכיפה קמורה חשוכה... שם התאספו מתפלל בית הכנסת לאחר תפילת שחרית והשיעור בגמרא, ישבו על שרפרפים לטעום מהקפה השחור והטרי, ובין שתיה לשתיה נהנו לספר זה לזה מעשיות פולטיות שהיו ושלא היו, ובאותה עת שחקו הילדים...”
בעקבות התנכלויות פורעים ערבים, בשנות ה-20 נטשו יהודים רבים את האזור. כתוצאה מכך נסגר בית הכנסת.
גלריית תמונות

צידו הדרומי של המתחם
הספרייה שהייתה במתחם
לקריאה נוספת

שבתי זכריה, סיפורי חצרות ובתים בין החומות : פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים העתיקה בדורות האחרונים, ירושלים: ראובן מס, תשס"ו 2006.
הערות שוליים

↑  הרב מרדכי הומינר, מבן שמואל, ירושלים, תשט"ו
↑  שבתי זכריה, יהודים ומוסדות יהודיים ברחוב השלשלת, 1995, עמ' 22–24.
↑  אברהם משה לונץ, בתי הכנסיות והמדרשות של כל העדות בירושלם ת"ו, בתוך לוח ארץ ישראל, מס' 36, בפרויקט בן-יהודה.
↑  יהודים ומוסדות יהודיים ברחוב השלשלת, 1995, עמוד 27.
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 273
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
טאפ

טאפ (בהונגרית: Táp) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בטאפ מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 792 תושבים, ובשנת 2019 רק 746 תושבים.
יהודי בטאפ

בטאפ חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 10 |  |
| 1880 | 28 | 1,368 |
| 1910 | 24 |  |
| 1920 | 18 |  |
| 1930 | 11 |  |
| 1941 | 5 | 1,303 |