stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלעד כץ (כדורסלן)
ביוגרפיה > קריירה כשחקן

החל מעונת 1987/88 שיחק בעמדת הרכז בקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב, בסוף העונה ביקש לעבור למכבי רמת גן כדי לקבל יותר דקות משחק, אך לא שוחרר על ידי מכבי תל אביב. באותה תקופה שיחק כרכז מחליף לצד לייזי גורדון, בעוד מוטי ארואסטי ואחר כך חן ליפין משמשים הרכז המוביל. ב-1988 ו-1989 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה (הפסדים מול מילאן וספליט), אך לא הצליחו להניף את הגביע. בקיץ 1989 היה שותף בסגל נבחרת ישראל למכביה השלוש-עשרה. כץ נשאר במכבי עד קיץ 1990 ולאחר מכן שיחק 25 משחקים בקבוצת אוניברסיטת קונטיקט בארצות הברית בין 1990 ל-1992 תחת המאמן ג'ים קלהון. כץ השיג ממוצע של 2.6 נקודות לכל משחק בו שותף. שם הוא גם סיים תואר ראשון במנהל עסקים. הוא זכה עם מכבי תל אביב באליפות ישראל ב-1988, 1989 ו-1990 וכן בגביע המדינה ב-1989 וב-1990.
בעונת 1992/93 היה שחקן חופשי וחתם בקבוצת מכבי חיפה, שם השיג ממוצע של 16.7 נקודות למשחק. עם זאת בסוף העונה הקבוצה ירדה ליגה וכץ עזב.
בעונת 1993/94 שיחק בעיר הולדתו, בבית"ר רמת גן, והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-36.8 למשחק. בין השאר שיחק בדרבי היסטורי ראשון בין בית"ר רמת גן למכבי רמת גן.
בעונת 1994/95 שיחק בהפועל תל אביב. בעונת 1995/96 עבר למכבי ירושלים, בה פתח היטב את העונה עם כ-10 נק' למשחק ובמהלכה שב למכבי תל אביב בעקבות פציעתו של גיא גודס.
כץ, שמחזיק גם אזרחות גרמנית, קיבל הצעה מקבוצת הבונדסליגה באייר ג'יינטס לברקוזן ועבר לשם בעונת 1996/97. בסוף 1996 עזב את לברקוזן, אך נשאר בבונדסליגה ושיחק ב-BG לודוויגסבורג עד סוף העונה. הוא חזר לישראל ושיחק בראשון לציון ב-1997/98 ובהפועל תל אביב ב-1998/99.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

כץ פרש מממשחק בגיל 31 ופנה לקריירה כאיש עסקים ויזם נדל"ן, במקביל החל בקריירת אימון. תחילה כמאמן מכבי הוד השרון, החל מעונת 2002/3 במשך שלוש עונות.
בסוף 2004 החל לשמש כעוזר מאמן של גיא גודס במכבי ראשון לציון. ביולי 2006 החליף את גיא גודס בתפקיד המאמן. אולם במרץ 2007 פוטר מתפקיד המאמן, לאחר שורה של הפסדים. אחר כך שימש מאמן נוער באליצור יבנה, ובנבחרת העתודה במשך שלוש שנים.
בעונת 2014/15 מונה למאמן קבוצת בנות הרצליה איתה הגיע לחצי גמר הפלייאוף וזכה בגביע המדינה, תואר ראשון בו זכתה הקבוצה. במאי 2018 מונה למאמן א.ס. רמת השרון, אולם פוטר לאחר שלושה משחקים.
בדצמבר 2018 מונה למאמן מכבי בנות אשדוד.
הערות שוליים

1 2  ברוריה ביגמן, מכבי ר"ג רוצה את גלעד כץ, מעריב, 2 באוגוסט 1988
↑  נקבע סגל הקדטים, חדשות, 4 באוגוסט 1985
הקדטים הפסידו לספרד 62–81, חדשות, 19 באוגוסט 1985
↑  בועז אורגד, מכבי – גם הנוער אלופים, חדשות, 22 באפריל 1987
צבי הלפרין, כדורסלני מכבי ת"א ־ מיטב הנוער, מעריב, 22 באפריל 1987
↑  עפר שלח, גלעד כץ - מוטי מספר 2  - גירסה משופרת של מוטי ארואסטי 1 בליגת הקיץ, מעריב, 1 באוגוסט 1989
רון עמיקם, "המשחק הבא? לא בטוח שהוא לא ייגמר ככה", חדשות, 21 במרץ 1989
↑  ברוריה ביגמן, 5 ממצליחני פורטוגל לסגל המכביה, מעריב, 23 במאי 1989
↑  סינדי פרנקל, גלעד כץ – קונטיקט, חדשות, 16 בספטמבר 1990
↑  סידני פרנקל, קונטיקט, עדיין בקונטיקט, אבל הנפלד הוא כבר לא יהיה, חדשות, 19 בספטמבר 1991
↑  דרור מרשלקוביץ׳, אלי סרוסי, גלעד כץ סגר בחיפה, חדשות, 26 במאי 1992
↑  דרור מרשלקוביץ, בחיפה שוקלים איחוד, חדשות, 7 באפריל 1993
↑  אבי כהן-, נסגר שוק ההעברות, חדשות, 19 באוגוסט 1993
↑  אלכס טייכמן, שיעור למתחילים, חדשות, 20 בספטמבר 1993
↑   אריה ליבנת, גלעד כץ: "פה אתה מתעסק יותר עם הרגש", באתר הארץ, 16 במרץ 2015
↑  אריה ליבנת, גיא גודס חתם לשנתיים נוספות בראשון לציון, באתר הארץ, 24 במאי 2005
↑  ורד כהן, גלעד כץ מונה למאמן מכבי ראשון לציון, באתר הארץ, 3 ביולי 2006
↑  עופר מתן, יואב בורוביץ ו', כדורסל: ניצחונות קשים לירושלים ומכבי ת"א, באתר הארץ, 18 במרץ 2007
↑  אריה ליבנת, כדורסל: קבוצת הקולג' של אליצור יבנה, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2009
↑  רענן וייס, כדורסל נשים: גלעד כץ יאמן את בנות הרצליה, באתר ynet, 10 בספטמבר 2014
↑  אריה ליבנת, בנות הרצליה מחזיקת גביע המדינה בכדורסל נשים, באתר הארץ, 16 במרץ 2015
↑  גלעד כץ מונה למאמן רמת השרון: שמח להצטרף, באתר ONE‏, 2 במאי 2018
↑  אריה ליבנת, גלעד כץ נקם ברמת השרון עם מכבי אשדוד, שתי המוליכות הפסידו, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2018
דבר הפועלת

לוגו "דבר הפועלת"
דְּבַר הפועלת היה ירחון נשים בישראל שנוסד בשנת 1934 על ידי רחל כצנלסון-שזר, אשר שימשה כעורכת הראשית במשך עשרים וחמש שנותיו הראשונות. בתחילה נקרא גם "ירחון האישה בעבודתה ומשפחתה". בשנת 1977 שינה את שמו ל"ירחון נעמת".
רקע

העיתונות בארץ-ישראל המתחדשת ידעה פריחה ושגשוג שהחלו עם סוף מלחמת העולם הראשונה. בעקבות העלייה במספרם של הקוראים העבריים שהגיעו ארצה וסיוע שניתן מן השלטונות הבריטיים, החלה ב-1925 ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל לפרסם עיתון בשם "דבר", שהיה ביטאון ההסתדרות ואחד משופריה של מפא"י.
בזרם העיתונות הפוליטית פגשה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 מגמה חדשה, שביסודה מאבק לשוויון זכויות הנשים בקרב החברה המתגבשת ביישוב. במרץ 1921 נערכה במושב בלפוריה הוועידה הכללית הראשונה של הפועלות בא"י, בה השתתפו כ-500 פועלות ובראשן עדה מימון, במטרה לגבש דרכי פעולה להשגת שוויון הזדמנויות לנשים, לנוכח האכזבה שנחלו מהאופן בו המהפכה ציונית ראתה נשים. עקב כך דרשו להקים מסגרת עצמאית לפועלות, אשר תפעל במקביל להסתדרות. בסופו של דבר גישה זו לא זכתה לרוב, והוחלט שתנועת הפועלות תהווה מסגרת אוטונומית אשר תפעל בתוך ההסתדרות הכללית. נושאים נוספים שנידונו במסגרת הוועידה: קליטת פועלות בעבודה; הכשרה מקצועית; פיתוח ענפים ייחודיים לפועלות, חינוך וטיפול בילדים ועוד.
התנועה חיפשה לבסס מעמדה והגדרתה כתנועת הפועלות: הוקמו ועידת הפועלות ומועצת הפועלות, אשר פעלו במקביל להסתדרות העובדים הכללית. ייסודו של ביטאון שיהווה במה לפעילות זו היה השלב הבא, וזאת בדומה לביטאונים אחרים, כדוגמת "דבר לילדים".
בשנת 1930, ביוזמתה של כצנלסון-שזר, יצא לאור קובץ ראשון בשם "דבר הפועלת" ובו רשימות של עשרות פועלות שהגיעו לארץ בימי העלייה השנייה והעלייה השלישית שנאספו על ידה. הקובץ יצא עקב פעילותה של כצנלסון-שז"ר לעידוד הביטוי האישי של הפועלות בארץ.
היסטוריה

בשנת 1934 כאשר הועלה הרעיון להוציא ירחון קבוע לנשים, התנגד לכך נציג דבר, משה ביילינסון. אולם לאחר שהרעיון זכה לתמיכת דוד בן-גוריון ודוד רמז, הוא קרם עור וגידים.
בגיליון הראשון כתבה העורכת רחל כצנלסון-שזר:
עתון הפועלות הוא לא רק אמצעי לעורר ולהוסיף בהירות בשאלות חשובות, שאינן באות לידי ביטוי ובירור מספיק בעיתונות תנועתנו הכללית – הוא גם אמצעי נגד האלם של החברה. הסתכלותה של האשה, האינטנסיביות של רגשותיה, הקשי שבחיי העבודה שלה, נפתולי חייה המשפחתיים וההגבה המיוחדת שלה על הופעות חיינו – כל זה מבקש – והלואי וימצא – ניב במלה הכתובה.
בשנים הראשונות, בדומה ל"דבר לילדים", צורף דבר הפועלות כמוסף לעיתון "דבר" לאחר שבע שנים, בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגלל מדיניות הקיצוב, נפסק הוצאת הירחון לשלושה חודשים. משנת 1950 הוא יצא באופן עצמאי ולא כנספח לעיתון.
שז"ר ערכה את הירחון במשך שנים רבות. בשנות ה-50 כיהנו לצדה במערכת ליליה בסביץ ורבקה גורפיין. בשנת 1963 עברה שזר להיות יו"ר המערכת, רבקה כצנלסון מונתה לעורכת ושולמית אור הייתה לסגנית העורכת. בשנת 1968 זכו כצנלסון ואור בפרס רבקה אלפר על עבודתן. מתחילת 1971 כיהנה שולמית אור כעורכת העיתון. ביולי 1974 עבר תפקיד העורכת לידי צביה כהן.
בתחילה נקרא העיתון גם 'ירחון האישה בעבודה ובמשפחה'. במהלך השנים היו הצעות שונות לשנות את שם העיתון כדי שיפנה לקהל רחב יותר. בשנת 1976, כשהוחלף שמה של תנועת הפועלות ל"נעמת", הוחלף גם שמו ונקרא "ירחון נעמת".
קהל היעד

נר לרגלינו היתה הסיסמה: לא למען הפועלת, אלא של הפועלת. חברות כתבו על נושאים רבים ושונים, אולם מה שכתבו היה שלהן עצמן. [...] ולא רק הכותבות חשו כך; גם הקוראות חיפשו בעתון זה ביטוי לעצמן.
העיתון נפתח ב"דבר המערכת" לצד תוכן העניינים. בדפים הבאים פורסמו מאמרים נוקבים העוסקים בנושאים הרלוונטיים לאותה עת ולענייני השעה, לצמד כתבות על ארגוני נשים ופועלן של נשים בעולם. בנוסף הופיעו בעיתון גם קטעי שירה וסיפורת. סיסמת העיתון הייתה "לא למען הפועלת, אלא של הפועלת". וכך היווה הירחון מקום לשיח פנימי של הפועלות וציבור הנשים הוותיקות בארץ בכלל, מקום בו חושפות הכותבות לבטים שהתלבטו, ייסורים שעברו ושירים וסיפורים שכתבו באותה תקופה. הכותבות כתבו בכנות ובפשטות ותוכן הגיליון היה מורכב על פי רוב מדבריהן של פועלות מרחבי ארץ ישראל העובדת.
תכנים עיקריים

רוב התכנים בהם עסקה מערכת העיתון הוקדשו לנושא מעמד האישה כאם בישראל, פועלת וכאשת משפחה. בין היתר עסקה במערכת בסוגיית הפער בשכר בין נשים לגברים, מקומה של החבֶרה בקיבוץ, תפקידיה של האם העובדת, וסיקרה בהרחבה את פעילותה של מועצת הפועלות ואת פעילותן של חברות כנסת שהשתייכו לתנועת העבודה. ביטאון התנועה היה במה לפועלות, אם כי לא אחת שימש ביטאון לתנועת הפועלים בכללה. בשנות הופעתו הראשונות גובש אופיו של העיתון, ובאותם ימים לעיתים לא היה ברור, האם זהו דבר הפועלת או: דבר לפועלת.
פעם בשנה, בחודש מרץ, הוקדש הגיליון ל"יום הפועלת הבינלאומי", הידוע כיום כיום האישה הבינלאומי.
העיתון נתן במה ליצירה של פועלות בין אם סיפורים או שירה. בין היוצרות היו: המשוררת זלדה, רבקה גורפיין, רחל המשוררת (בלובשטיין), מרים ילן-שטקליס ולאה גולדברג. בנוסף, בשנים הראשונות הנציחה מערכת דבר הפועלת את שמותיהן ופועלן של נשים בתנועה, במטרה לבסס את מקומן בחברת הלאום הנבנית בארץ-ישראל.
לקריאה נוספת

רחל כצנלסון-שזר (עורכת), עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת, 2 כרכים, ירושלים: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, תשכ"ד.
בת-שבע מרגלית-שטרן, גאולה בכבלים: תנועת הפועלות הארץ-ישראלית 1939-1920, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006.
דפנה יזרעאלי, תנועת הפועלות בא"י מראשיתה עד 1927, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך נגה: כתב עת פמיניסטי 11 (1985).
תמר שכטר, לכבוש את הלב: סיפורה של רחל כצנלסון שזר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשע"ב 2011. (ביוגרפיה).
ערן אלדר, "דבר הפועלת": קווים לדמותו של עיתון פועלות, קשר, אוניברסיטת תל אביב, גיליון 54, אביב 2020
הערות שוליים

↑  מסיבה לרחל כצנלסון בבית דבר, דבר, 5 במאי 1958.
↑  דבר הפועלת, דבר, 11 במרץ 1934.
↑  דבר הפועלת, דבר, 9 במרץ 1934
 דבר הפועלת, 25 באוקטובר 1938, בעיתון דבר
דבר הפועלת, דבר, 31 במרץ 1940.
↑  דבר הפועלת חודש, דבר, 7 בנובמבר 1940.
↑  "דבר הפועלת" – להפצה כללית, דבר, 20 בפברואר 1950.
↑  שינויים במערכת דבר הפועלת, דבר, 22 בינואר 1963.
↑  עורכות דבר הפועלת קיבלו את פרס רבקה אלפר, דבר, 11 ביולי 1968.
↑  ש. אור עורכת דבר הפועלת, דבר, 20 בדצמבר 1970.
↑  חילופי עורכות בדבר הפועלת, דבר, 3 ביולי 1974.
↑  נילי פרידלנדר, שתי כלות במסיבה משפחתית אחת, מעריב, 15 ביולי 1968; י. בן עטר, אין לשנות את השם דבר הפועלת, דבר, 14 ביולי 1974.
↑  עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר-הפועלת (תשכ"ד), עמ' 51.
↑  בת-שבע מרגלית-שטרן, גאולה בכבלים: תנועת הפועלות הארץ-ישראלית 1939-1920, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006, עמ' 169-168.
↑  שם, עמ' 157.
דון סנדרלייג'

| --- | --- |
 לידה:  20 בדצמבר 1929 שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 פטירה:  15 ביולי 1961 (בגיל 31) לייק ז'נבה, ויסקונסין, ארצות הברית
 עמדה:  רכז
 גובה:  1.85 מטרים
 מספר:  11, 18
 מכללה:  אוניברסיטת אילינוי
 דראפט:  בחירה תשיעית, 1951 פילדלפיה ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1953–1954 1954–1955:  מילווקי הוקס מיניאפוליס לייקרס
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1954)
דונלד ג'יימס "דון" סנדרלייג' (באנגלית: Donald James "Don" Sunderlage; ‏20 בדצמבר 1929 – 15 ביולי 1961) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1953–1955.
קריירת משחק

סנדרלייג' נולד בשיקגו, אילינוי, ובין השנים 1947–1951 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1948/1949, העפיל עמה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, לצדו של דווייט אדלמן. בעונת 1949/1951 הוביל את קבוצת האוניברסיטה בחזרה למעמד פיינל פור הטורניר, עם ממוצע של 17.4 נקודות למשחק, אך אילינוי הפסידה במשחק חצי הגמר מול האלופה שבדרך, אוניברסיטת קנטקי, בפעם השנייה ברציפות.
בדראפט ה-NBA‏ 1951 נבחר סנדרלייג' בבחירה התשיעית על ידי קבוצת פילדלפיה ווריורס, אולם דחה את תחילת הקריירה לטובת גיוסו לצבא ארצות הברית. לקראת עונת 1953/1954 הועבר בטרייד למילווקי הוקס, במדיה שיחק בעונתו הראשונה ב-NBA. במשחקו השני עם ההוקס קלע 28 נקודות מול פורט ויין פיסטונס, במה שהתברר בדיעבד כשיא הקריירה שלו. במהלך אותה עונה, בה רשם ממוצעים של 11.2 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בספטמבר 1954 הועבר בטרייד לאלופת העונה הקודמת, מיניאפוליס לייקרס, ובפברואר 1955 שוחרר ממנה לאחר 45 משחקים. בקיץ 1955 פרש ממשחק, בגיל 25, לאחר שתי עונות בלבד ב-NBA.
ב-15 ביולי 1961 נהרג יחד עם אשתו מרי בתאונת דרכים בדרום ויסקונסין. היה בן 31 במותו.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המכללות של סנדרלייג', באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1951, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות הקריירה של סנדרלייג' ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  ביוגרפיה של סנדרלייג', באתר u-46.org
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גני למיה

| --- | --- |

פסל של קומודוס שהתגלה בגני למיה
 היסטוריה
 תרבויות:  רומא העתיקה 
 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  41°53′40″N 12°30′17″E﻿ / ﻿41.8945°N 12.5047°E﻿ / 41.8945; 12.5047
  (למפת רומא מוגדלת) גני למיה(למפת רומא רגילה) גני למיה
 
גני למיה (בלטינית: Horti Lamiani - "הורטי למיאני") היו גנים ברומא העתיקה, על פסגת גבעת אסקווילינו, במקום בו נמצאת כיום פיאצה ויטוריו אמנואלה.
היסטוריה

הגנים נבנו על ידי הקונסול הליוס למיה (Helius Lamia) במאה הראשונה, ובתקופת שלטונו של הקיסר קליגולה הפכו רכוש המשפחה הקיסרית. אפרו של קליגולה נטמן בגנים.
שרידי הגנים התגלו בחפירות שנערכו במאה ה-19, ובהם פרסקאות, וריצוף שיש וברונזה.
כמו כן התגלו פסלים רבים שהיו בגנים ובהם ונוס אסקווילינו ופסלו של קומודוס, המוצגים כיום כחלק מאוספי המוזיאון הקפיטוליני.
הערות שוליים

↑  סאוטוניוס טרנקווילוס, חיי שנים עשר הקיסרים, קליגולה, 59
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4337791-9
דם תיאטרלי

איפור חיילת תוך כדי שימוש בדם תיאטרלי במסגרת תרגיל צבאי.
דם תיאטרלי או דם במה הוא כל חומר שיכול לשמש כתחליף לדם לצרכים קולנועיים או תיאטרליים. לדוגמה, בתעשיית האפקטים המיוחדים, כאשר במאי צריך לדמות שחקן שנפגע מירי או חתך למשל, ניתן להשתמש במגוון חומרים שישמשו להצגת דם כביכול אמיתי בעיני הצופה. החומר הנפוץ ביותר בו עושים שימוש כדם מלאכותי הוא צבע מאכל אדום, בדרך כלל בתוך בלונים קטנים שמתפוצצים בעת הצורך ומתיזים את הדם לפי דרישת הבמאי. אלפרד היצ'קוק השתמש בסרטו פסיכו בסירופ שוקולד כתחליף לדם (השיטה הצליחה מפני שהסרט צולם בשחור-ולבן). שימושים אחרים בדם תיאטרלי הם בתחפושות ובזיהוי פלילי לצורך סרולוגיה משפטית וחקר כתמי דם.
קיימות סיבות רבות לשימוש בדם תיאטרלי ולא בדם אמיתי, בין היתר סיבות מוסריות, היגייניות וחוסר רצון לפגוע ברגשות השחקנים.
אין לבלבל בין דם תיאטרלי לבין תחליפי דם אחרים שמטרתם להחליף ביולוגית את תפקידו של הדם בגוף, ולא לצרכים ויזואליים.
דוברי בוז'ילוב

דוברי בוז'ילוב נפגש עם אדולף היטלר, 10 בנובמבר 1943
דוֹבְּרִי חָאדְזִ'יָאנְקִיֶיב בּוֹזִ'ילוֹב (בבולגרית: Добри Хаджиянакиев Божилов;‏ 13 ביוני 1884, קוטל, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי וכלכלן בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקריירה הפוליטית

בוז'ילוב סיים בית ספר תיכון בסבישטוב וב-1902 החל לעבוד כפקיד בנק בעיר קיוסטנדיל. בהמשך, ובמשך 36 שנים הועסק בוז'ילוב בבנק הלאומי הבולגרי, תוך שהוא מכהן מספר פעמים כנגידו. בנובמבר 1938 מונה לשר האוצר בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב, משרה שהחזיק גם בממשלתו של בוגדאן פילוב. ב-28 באוגוסט 1943 נפטר בוריס השלישי, מלך בולגריה, בוגדאן פילוב מונה לעוצר המלוכה והתפטר מתפקיד ראש הממשלה. בין 9 ל-14 בספטמבר כיהן שר הפנים פטר גברובסקי כראש הממשלה בפועל וב-15 בספטמבר מונה בוז'ילוב לתפקיד. בוז'ילוב כיהן גם כשר הפנים במקום גברובסקי שאולץ להתפטר. בוז'ילוב היה מלוכן ותמך בהצטרפות הבולגרית להסכם התלת-צדדי. במהלך כהונתו המשיך בוז'ילוב את המדיניות הבולגרית, שעיקרה תמיכה במדינות הציר ללא עירובו בפועל של הצבא הבולגרי בלחימה.
אחריתו

בספטמבר 1943 נכנעה איטליה ובשלהי אותה שנה החלו בעלות הברית בהפצצות כבדות על סופיה. החלה מסתמנת תבוסת הגרמנים במלחמה וההנהגה הבולגרית החליטה לשנות את הרכב הממשלה כדי להציג מגמה פרו מערבית. ב-31 במאי התפטר בוז'ילוב ולמחרת היום מונה לתפקיד איוון בגריאנוב שנחשב פרו מערבי. לאחר התפטרותו מונה בוז'ילוב לתפקיד נגיד הבנק הבולגרי. ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה ובמקביל התחוללה בממלכה הפיכה שהובלה על ידי תנועת חזית המולדת. הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה והוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים. ב-6 באוקטובר 1944 נעצר בוז'ילוב, הועמד לדין ונמצא אשם בפשעים נגד העם הבולגרי. ב-1 בפברואר 1945 הוצא בוז'ילוב להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה, ביחד עם 180 פוליטיקאים ואנשי צבא, חברי מנגנון המשטר הקודם. ב-26 ביוני 1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של בוז'ילוב וזיכה אותו מכל סעיפי האשמה.
בוז'ילוב והקהילה היהודית

באוקטובר 1940 פרסמה הממשלה הבולגרית את הצעת החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. נציגי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה נפגשו עם חברי הממשלה במטרה למנוע את פרסום החוק. במהלך פגישה עם ראש הממשלה פילוב שבה נכח בוז'ילוב ובמהלכה תיארו ראשי הקהילה את מצוקתם, עלב בוז'ילוב בראשי הקונסיסטוריון ולעג לתיאור מצבה של הקהילה,.
בוז'ילוב היה שותף לאישור הממשלה להסכם שחתם אלכסנדר בלב עם תיאודור דנקר בדבר גירושם של 20,000 יהודים מ"השטחים הבולגרים החדשים". כפועל יוצא מהאישור גורשו במרץ 1943, 11,343 יהודי תראקיה היוונית ומקדוניה הווארדארית אל מחנה טרבלינקה.
לאחר מינויו לתפקיד ראש הממשלה, תוך התחזקות מגמת התבוסה הגרמנית במלחמה, החליטה הממשלה הבולגרית לשנות את מדיניותה גם כלפי יהודי הממלכה. בנובמבר 1943 הותרה מחדש העלייה לארץ ישראל. במרץ 1944 יצאה מבולגריה קבוצה ראשונה של 50 ילדים יהודים. מנובמבר 1943 ועד 9 בספטמבר 1944, מועד כיבושה של בולגריה על ידי הצבא האדום עלו לישראל 766 יהודים,. עם כינון הממשלה נפגש שר הפנים הבולגרי דוצ'ו כריסטוב עם מושלי המחוזות בממלכה ובהנחיית בוז'ילוב ציין, שהממשלה לא תפעל עוד לגירוש היהודים מתחומי בולגריה ויוענקו להם הקלות מסוימות ברכישת מזון ובמכירת רכוש.
הערות שוליים

1 2  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 209-208.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, עמוד 212.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 242.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, עמוד 254.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, עמוד 39.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, עמוד 42.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, עמוד 124.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, עמוד 211.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 75.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בוגדאן פילוב | ראש ממשלת ממלכת בולגריה  14 בספטמבר 1943 - 1 ביוני 1944 | הבא: איוון בגריאנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1046696408  VIAF: 306272624   WorldCat (עם VIAF): 306272624
דובאי סאט 1

| --- | --- |
איור של הלוויין דובאי סאט 1
איור של הלוויין דובאי סאט 1
 מידע כללי
 מפעיל:  מכון האמירויות למדע וטכנולוגיה מתקדמת
 יצרן:  Satrek
 תאריך שיגור:  29 ביולי 2009 
 משגר:  דנייפר 
 אתר שיגור:  קוסמודרום בייקונור אתר 109 
 משימה
 סוג משימה:  לוויין חישה פאן כרומטי
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  SSO
 אפואפסיד:  680 ק"מ
 פריאפסיד:  680 ק"מ
 זמן הקפה:  90 דקות
 משך המשימה הכולל:  29 ביולי 2009 – הווה (15 שנים) 
 משך המשימה:  5 שנים
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  כ-200 ק"ג
 כוח:  360 וואט
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  35682
 מאגר המידע הלאומי:  2009-041B
 
דובאי סאט 1 (Dubai Sat - 1) הוא לוויין החישה מרחוק הראשון השייך לדובאי ששוגר ב-29 ביולי 2009 ומופעל על ידה. הלוויין פותח על בסיס מרכב לווייני מפיתוח קוריאני, והוא זהה ללוויין המלזי הראשון, ראזאקסאט. הלוויין הוא יוזמה של מכון האמירויות למדע וטכנולוגיה מתקדמת (EIAST), המפעילים תחנת קרקע מתקדמת לקליטת תוצרי הלוויין. הלוויין מצויד במצלמה פאן כרומטית בעלת רזולוציה של כ - 2.5 מטרים.
מבנה הלוויין ומאפייניו

הלוויין מבוסס על מרכב הלוויינים SI-200 מתוצרת חברת Satrek הקוריאנית. הוא מוגדר "מיני לוויין" ומשקלו בשיגור (כולל המטע"ד) כ - 200 ק"ג.
הלוויין מיוצב בשלושה צירים
יתירות לרוב מערכות הלוויין
מערכת תקשורת מהירה לנפח גדול של תקשורת יורדת
מצלמה ברזולוציה של 2.5 מטרים
דיוק הצבעה של 0.2 מעלות
גביע דייוויס 1977

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  25 באוגוסט 1976 – הווה (48 שנים) 
 מספר תחרות:  66 
 מספר מתמודדים:  59
 מדינה מארחת:  סידני (משחק הגמר)
 אצטדיון:  White City Stadium
 זוכה:  אוסטרליה (24)
 → 1976 1978 ← 
 
גביע דייוויס 1977 הייתה התחרות ה-66 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 59 נבחרות. הנבחרות חולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". הקבוצה המנצחת במשחקים בין ראשי הבתים קיבלה את הגביע. שיטת משחקים זו פעלה עד לשנת 1980.
המשחק על התואר התקיים בין איטליה לבין אוסטרליה. המשחק הסתיים בניצחון של נבחרת אוסטרליה עם התוצאה 1:4. בכך הנבחרת זכתה בתואר בפעם ה-24 בסך הכל.
משחקי פלייאוף > בית אמריקה

הבית כלל 14 קבוצות כולל דרום אפריקה. לאחר המשחקים המוקדמים, החלו משחקי רבע הגמר. משתתפות גמר הבית בשנה הקודמת קיבלו זכות לעבור ישירות לרבע הגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר 17–19 בדצמבר 1976 | רבע הגמר 17–19 בדצמבר 1976 | רבע הגמר 17–19 בדצמבר 1976 |  |  | חצי הגמר 18 במרץ – 17 באפריל | חצי הגמר 18 במרץ – 17 באפריל | חצי הגמר 18 במרץ – 17 באפריל |  |  | משחק הגמר 28 באפריל – 1 במאי | משחק הגמר 28 באפריל – 1 במאי | משחק הגמר 28 באפריל – 1 במאי |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |
 : 
|   |  |  דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה  (סגנית מנצחת הבית בשנה הקודמת) |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |   |  |   |   | ניופורט ביץ' ארצות הברית, משטח קשה | ניופורט ביץ' ארצות הברית, משטח קשה | ניופורט ביץ' ארצות הברית, משטח קשה | ניופורט ביץ' ארצות הברית, משטח קשה | ניופורט ביץ' ארצות הברית, משטח קשה |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה | 1 |   |  |  |  |  |  |  |
| טוסון, ארצות הברית, משטח קשה | טוסון, ארצות הברית, משטח קשה | טוסון, ארצות הברית, משטח קשה | טוסון, ארצות הברית, משטח קשה |   |   |  |  ארצות הברית ארצות הברית | 4 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  ארצות הברית ארצות הברית | 4 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  מקסיקו מקסיקו | 1 |   |   |   |   |   |   |   | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  ארצות הברית ארצות הברית | 2 |  |  |
|   | סאו פאולו, ברזיל, חימר | סאו פאולו, ברזיל, חימר | סאו פאולו, ברזיל, חימר | סאו פאולו, ברזיל, חימר | סאו פאולו, ברזיל, חימר |   |   |   |   |   |  |  ארגנטינה ארגנטינה | 3 |  |  |
|   |  |  ארגנטינה ארגנטינה | 3 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  ברזיל ברזיל | 2 |   |   | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר | בואנוס איירס, ארגנטינה, חימר |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  ארגנטינה ארגנטינה | 4 |   |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   |  |  צ'ילה צ'ילה | 1 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  צ'ילה צ'ילה  (מנצחת הבית בשנה הקודמת) |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |   |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
משחקי פלייאוף > בית אירופה

הבית כלל 32 קבוצות כולל איראן, מצרים, אלג'יריה, רודזיה, קניה וישראל. לאור מספר גדול של הקבוצות הבית פוצל ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. משתתפי גמר תת-הבית בשנה הקודמת לא השתתפו במשחקים המוקדמים. בעקבות סירובה של ברית המועצות לשחק במשחק חצי הגמר של השנה הקודמת נגד צ'ילה, נבחרתה נפסלה מהשתתפות בתחרות בשנים 1977–1978.