stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמיואל פיפס
היומן > מאורעות בולטים המתוארים ביומן > מלחמת אנגליה-הולנד השנייה

מעמסה כבדה הוטלה על כתפיו של פיפס עם פרוץ מלחמת אנגליה-הולנד השנייה בתחילת 1665. עמיתיו למשרד יצאו לקרב או חסרו את הכישורים המתאימים, ופיפס נאלץ לעשות את רוב העבודה בעצמו. הוא היטיב לפעול תחת לחץ, שהיה הפעם גדול במיוחד אם מביאים בחשבון את מורכבותו של הצי המלכותי ואת התקציב הדל שעמד לרשותו. כבר בתחילת המלחמה הציע פיפס לרכז תחת גג אחד את הטיפול באספקה לאוניות. הצעתו נתקבלה, והוא מונה באוקטובר 1665 למפקח הראשי על האספקה (surveyor-general of victualling), תפקיד שזיכה אותו בתוספת משכורת של 300 ליש"ט לשנה.
על מלחמה זו כתב פיפס ביומנו: "בכל דבר ודבר - בתבונה, באומץ לב, בחַיל ובתושיה - ההולנדים עולים עלינו והמלחמה תסתיים בניצחונם." והמלך צ'ארלס השני אמר: "עלינו לחקות את ההולנדים, לא להילחם בהם."
בשנת 1667, לאחר התבוסה במלחמה, סייע פיפס לשחרר את אוניות הצי משירותן הפעיל. ההולנדים, שניצחו את האנגלים בים, החלו כעת מאיימים על חופי אנגליה. ביוני 1667 פשטו אוניות הצי ההולנדי על בסיס הצי במדוויי, פרצו את מחסום השרשרת שהגן על המעגן בגילינגהם, ועזבו כשהם גוררים עימם את "רויאל צ'ארלס", אחת מאוניות הצי החשובות ביותר. בעקבות האירועים הוציא פיפס את אשתו ואת כספו מלונדון, כפי שעשה גם בעת השריפה והמגפה. פשיטת הצי ההולנדי הסבה אומנם דאגה רבה כשלעצמה, אך על פיפס הופעל גם לחץ אחר: הציבור והפרלמנט בדקו בשבע עיניים את התנהלות מנהלת הצי בתקופת המלחמה ובכלל זה גם את תפקידו של פיפס כמזכיר. המלחמה הסתיימה באוגוסט, וב-17 באוקטובר הקים בית הנבחרים ועדה לחקירת "המחדלים". ב-20 באוקטובר נדרש פיפס להמציא את רשימת האוניות ומפקדיהן מזמן פריסת הצי ב־1666. ברם, דרישות אלה היו למעשה רצויות לו, שכן טעויות טקטיות ואסטרטגיות לא היו באחריותה של מינהלת הצי. אומנם הועלו טענות אחדות נגד אנשי מינהלת הצי הנוגעות לפשיטה על מדווי, אך הם יכלו לנצל את הביקורת שכבר ספג מנהל מספנת הצי בצ'טם, פיטר פיט, כדי להדוף את הביקורת עליהם. הוועדה קיבלה את עמדתם כשהתייצבו בפניה בפברואר 1688. עם זאת, ביקורת נמתחה על מינהלת הצי בשל השימוש שעשתה בתלושים כדי לשלם לימאים את שכרם. את התלושים הללו ניתן היה לפדות רק בגזברות הצי בלונדון. פיפס הגן על השיטה בנאום ארוך שנשא בפני בית הנבחרים ב־5 במרץ 1688. נייטון כותב, כי היה זה "נאום מעשה־מחשבת".
חקירה נוספת נוהלה נגד פיפס ועמיתיו על ידי גוף שעוצמתו רבה יותר, הממונים על ההוצאות. הם ניהלו את ישיבותיהם בברוק האוז, הולברן, וחקרו משך שנתיים את דרכי מימון המלחמה. ב-1669 נדרש פיפס להשיב בפירוט על שמונה שאלות שהציגה לו הוועדה בעניין פעילות מנהלת הצי במלחמה, וב-1670 חויב להתייצב בפניה ולשכנעם בצדקת מילויו את תפקידו. תלוש של ימאי ועליו שמו של פיפס העיד באופן שאינו משתמע לשני פנים על התנהלות מושחתת, אך הודות להתערבותו של המלך נחלץ פיפס מן החקירה כמעט ללא פגע.
היומן > מאורעות בולטים המתוארים ביומן > המגפה הגדולה

התפרצות מגפה לא הייתה מאורע יוצא דופן בלונדון. מגפות גדולות פקדו אותה ב-1592, 1603, 1625 ו-1636. יתרה מכך, פיפס לא נמנה עם קבוצות האוכלוסייה שהיו חשופות יותר מכל לפגיעתן: הוא לא התגורר בשיכונים צפופים, לא התערב דרך שגרה בעניים, ולא נדרש להחזיק את משפחתו בלונדון בעת משבר. חומרת המגפה נתבררה רק בחודש יוני, ועבודתו של פיפס בחמשת החודשים הראשונים של השנה לא הושפעה ממנה באופן ניכר. ואומנם, קלייר טומלין כותבת, כי "העובדה הראויה להיזכר יותר מכל אודות שנת המגפה של פיפס היא, כי בעיניו הייתה זו אחת השנים המאושרות בחייו." ב-1665 השקיע פיפס עמל רב בעבודתו, אך מאמציו נשאו פרי והוא הכפיל פי ארבעה את הונו. ב-31 בדצמבר, בסיכום השנה, הוא כותב: "מעולם לא חייתי באושר רב יותר מכפי שחייתי בתקופת המגפה (מלבד זאת, מעולם לא הרווחתי הרבה כל כך)". עם זאת, אין זה נכון לחשוב כי פיפס לא היה מודאג כלל מן המגפה. ב-16 באוגוסט כתב ביומנו:
אלוהים. איזה מראה עצוב זה לראות את הרחובות ריקים מאנשים, וכה מעט אנשים ליד הבורסה. חושש מכל דלת סגורה שרואה, שייתכן ומאחוריה המגפה; וכל שתי חנויות מתוך שלוש, לרוב, סגורות.
במכתב ששלח מתאר פיפס את העיר:
נשארתי בסיטי עד שמספר המתים מדי שבוע הגיע ל-7,400, מהם 6,000 מתו מהמגפה, אין נשמע בעיר רעש מלבד צלצול פעמוני הכנסיות יום ולילה; עד אשר יכולתי להלך לאורך רחוב לאמבר ולא לראות יותר מעשרים איש בעוברה מקצה אחד של הרחוב עד לקצה השני, ולא יותר מחמישים אנשים בהולכי עד הבורסה המלכותי; עד שמשפחות שלמות, בנות עשר או שתים עשרה נפשות יחד נפטרו כולם; עד שרופאי שלי, ד"ר ברנט, אשר לקח על עצמו להגן עלי מן המגפה, ואשר שרד אף שביתו שלו נאטם, אולם לבסוף נפטר בעצמו מן המגפה; עד אשר הלילות, אף שהתארכו, לא היו ארוכים דיים לקבור את כל גופות הנפטרים ביום הקודם.
פיפס מציין כי הוא לעס טבק כדי להתגונן מפני המגפה, וכי הוא חשש שעושי הפאות משתמשים בשער המתים לפאותיהם. פיפס הציע כי מפקדת הצי תעבור לגריניץ' מפני המגפה (ואף הציע להמשיך לעבוד בעיר עצמה, ולא לעבור למפקדה החדשה). בדומה לאירועי המלחמה עם הולנד, גם בשל המגפה שלח פיפס את אשתו מן העיר לוולוויץ'. אליזבת שבה ללונדון רק בינואר 1666. פיפס מציין ביומנו כי אליזבת נדהמה ממראה חצר כנסיית סנט אולאבס בה נקברו 300 מתים מהמגפה בזמן העדרה מן העיר.
היומן > חייו הפרטיים

היומן מתאר בפרטים רבים את חייו הפרטיים של פיפס. פיפס אהב יין ואהב לצפות במחזות וכן לארח ולהתארח אצל חבריו. הוא בילה זמן רב בספירת כספו, בהערכת שווי רכושו ומעמדו החברתי. מיומנו עולה כי פיפס היה סקרן ביותר, ועל בסיס זה פעל, לרוב מבלי לחשוב על הסכנה. מדי פעם כתב ביומנו שעליו להשקיע פחות זמן בבילויים ויותר זמן בעבודה.
פיפס היה איש תרבות, ואהב לקרוא ספרים, לשמוע מוזיקה, וכן לצפות בתיאטרון. הוא התעניין במדעים, הלחין מוזיקה, ואף ידע לשיר ולנגן בחליל, ויולה, כינור והרפסיקורד. ביומנו כתב כי דאג לשיעורי מוזיקה עבור משרתיו. פיפס שר בקונצרטים שנערכו בביתו, בבתי קפה, ואף במנזר וסטמינסטר. פיפס אף לימד את אשתו לשיר, ושילם על שיעורי ריקוד עבורה (אף שהפסיק את אלה לאחר שחשד במורה לריקוד שהוא מחזר אחריה).
לפיפס היו מספר רומנים מחוץ לנישואין עם נשים שונות. רומנים אלה תועדו בפירוט רב ביומנו, כאשר פיפס השתמש בשפות שונות (אנגלית, צרפתית, ספרדית ולטינית) על מנת לתאר את יחסי המין.
ביומנו הוא מתאר כי ב-25 באוקטובר 1668 תפסה אותו אשתו כשהוא מחבק את המשרתת של אשתו, דבורה וילט. האשמה שחש בשל כך לא מנעה ממנו לפטר את המשרתת, ולהמשיך לחזר אחריה.
היומן > היומן

פיפס השתמש בשיטת קצרנות שהומצאה על ידי תומאס שלטון, ונעשה בה שימוש רב בתקופתו, על מנת לכתוב את יומנו. אמנם היומן נכתב לשימוש פרטי בלבד, ולא נועד לפרסום, פיפס נקט צעדים על מנת לשמרו. הוא נהג לכתוב טיוטה, ורק לאחר מכן לכתוב את הדברים ביומן, וכן כרך את הדפים לשישה כרכים, וקיטלג את יומנו בין יתר ספריו בספרייתו, מתוך כוונה לשמרם, ואולי גם מתוך כוונה כי יקראו בעתיד.
חייו לאחר כתיבת היומן

במהלך שנות עבודתו נפגעה בריאותו של פיפס בשל שעות עבודתו הארוכות. פיפס האמין שההתדרדרות בראייתו מקורה היה בעבודתו ובמסמכים הרבים שקרא. בסוף מאי 1669 הגיע למסקנה כי על מנת להציל את ראייתו עליו להפסיק לכתוב, ומאותו רגע הכתיב למזכיריו את המסמכים. משמעות ההחלטה היה כי לא יכל עוד להמשיך לכתוב ביומנו.
ביוני - אוקטובר 1669 נסעו פיפס ורעייתו לחופשה בצרפת ובארצות השפלה. זמן קצר לאחר שובם נפלה רעייתו למשכב ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1669. פיפס הקים לזכרה מצבה בכנסיית סנט אולאב הארט סטריט הסמוכה לביתם.
חייו לאחר כתיבת היומן > חבר פרלמנט ומזכיר הימיה

בשנת 1672 מונה לתפקיד אח בכיר בבית טרינטי, ובשנה לאחר מכן מונה לתפקיד מזכיר מועצת הימיה, וכן נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז קאסל רייזינג שבנורפוק. במאי 1676 נבחר לתפקיד מאסטר בבית טרינטי וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1689.
בשנת 1673 פעל להקמת בית ספר מלכותי למתמטיקה בבית החולים כרייסט במטרה ללמד 40 ילדים מדי שנה את אמנות הניווט על מנת שיתקבלו לימים לצי המלכותי. בשנת 1675 מונה לתפקיד מפקח בית החולים, ופעל בו שנים רבות. בשנת 1699 בשל פעילותו הרבה בתפקיד זה ניתן לו אות הכבוד חירות העיר של הסיטי של לונדון.
בשנת 1679 נבחר לפרלמנט ממחוז הארוויץ', ונכח בפרלמנט זה (שלימים נקרא פרלמנט הפרשים). במאי אותה שנה התקיפו אותו יריביו הפוליטיים והוא נאלץ להתפטר מתפקידו כמזכיר הימיה ונכלא במצודת לונדון בחשד שמסר מידע סודי לידי צרפת. אשמות אלה ככל הנראה זויפו על ידי אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון. פיפס הואשם גם כי היה תומך האפיפיור. הוא שוחרר מכילאו ביולי, אולם ההליכים נגדו נפסקו רק ביוני 1680.
אף שהתפטר מוועדת טנג'יר בשנת 1679, בשנת 1683 שב לסייע לעבודה, ונסע לטנג'יר על מנת לסייע לג'ורג' לג, ברון דרטמות' להעריך את כלכליות המושבה ולהחליט בדבר נטישתה. לאחר שישה חודשים בטנג'יר נסע לספרד יחד עם מהנדס הצי אדמונד דאמר, ושב לאנגליה רק ב-30 במרץ 1684.
ביוני 1684 מונה על ידי המלך צ'ארלס השני בשנית להיות מזכיר הימיה, תפקיד אותו נשא עד לאחר מותו של המלך, וכן במהלך כהונתו של יורשו של צ'ארלס, ג'יימס השני.
בשנת 1684 נקראו על שמו אי התעתוע פיפס.
בין השנים 1685–1688 כיהן כמזכיר הימיה וכן כחבר פרלמנט מטעם הארוויץ'. הוא אמנם נבחר מטעם סנדוויץ', אולם בשל טענות כנגד בחירתו שב למחוז הארוויץ'. כאשר ג'יימס נמלט מאנגליה בשנת 1688 הגיעה לסופה הקריירה הפוליטית של פיפס. הוא הפסיד בבחירות בינואר 1689 ובפברואר 1689, שבוע לאחר עלייתם לשלטון של ויליאם ומרי, התפטר מתפקידו כמזכיר הימיה.
חייו לאחר כתיבת היומן > החברה המלכותית

פיפס נבחר כחבר החברה המלכותית בשנת 1665. מ-1 בדצמבר 1684 ועד 30 בנובמבר 1686 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
בתקופה זו פרסם אייזק ניוטון ספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", ושמו של פיפס מופיע על כריכת הספר כנשיא האגודה המפרסמת.
פיפס היה ביחסי ידידות עם ניוטון והתכתב עמו בנושאים רבים. התכתבותם בשאלה בהסתברות האם יש סבירות גבוהה יותר לקבל את פאת השש בזריקת שש קוביות מאשר לקבל פעמיים את פאת השש בזריקת 12 קוביות נקראת על שמם "בעיית ניוטון-פיפס".
חייו לאחר כתיבת היומן > פרישתו מפעילות ציבורית

כאמור בין מאי ליוני 1689, ובשנית ביוני 1690, נכלא פיפס בטענה כי הוא מהיעקוביטים או תומך אפיפיור. אף שהאשמות נגדו בוטלו, לאחר שחרורו העדיף פיפס לפרוש מפעילות ציבורית, והוא בן 57 בלבד. עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1701 עזב את לונדון ועבר לבית חברו בקלפהאם (אז היה אזור זה אזור כפרי המרוחק מלונדון, אף שכיום כבר מהווה חלק מהעיר לונדון).
פיפס התגורר בכפר עד מותו, ב-26 במאי 1703. משלא היו לו ילדים, הוריש את כל רכושו לאחיינו, ג'ון ג'קסון.
ספריית פיפס

פיפס נודע כביבליופיל וכאספן ספרים. במהלך חייו אסף למעלה מ-3,000 ספרים (ובהם יומנו). פיפס דאג לקטלג את אוספו ולאנדקס אותו. ספרייתו הייתה אחת הספריות הטובות ביותר ששרדו מהמאה ה-17 ועד ימינו. בין ספריו נמנו כתבי יד מימי הביניים, האלמנך האישי של סר פרנסיס דרייק, ואוסף של כ-1,800 בלדות.
בצוואתו הורה פיפס כי האוסף יועבר, לאחר מות אחיינו, לספרייה שתיקרא על שמו ותוקם במכללת מודלין שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1723 הוקמה ספריית פיפס. בצוואתו הורה פיפס כי גם ארונות הספרים יועברו לספרייה, ואף נתן הנחיות בדבר צורת סידור הספרים בספרייה.
פרסום היומן

הכומר ג'ון סמית' נשכר לתרגם את היומנים מהקצרנות בהם נכתבו לאנגלית קריאה. סמית' עבד על תרגום היומנים בין השנים 1819–1822 מבלי שהוא יודע כי פיפס הכין מדריך לתרגום היומן מקצרנות לאנגלית, וכי המדריך היה ממוקם בסמוך ליומנים. תרגום זה היווה את הבסיס למהדורה הראשונה של היומנים, שפורסמו בשני כרכים בשנת 1825.
תרגום נוסף, שנעשה בסיוע המדריך של פיפס הושלם בשנת 1875 על ידי מיינורס ברייט. נוסח זה של היומנים פורסם בין השנים 1875–1879. מהדורה זו סבלה מחוסר דיוקים, ובשנים 1893–1899 הוציא הנרי ויטלי מהדורה נוספת המבוססת על שתי המהדורות הקודמות, ובה תוקנו אי דיוקים רבים. מהדורה זו הוצאה בשנת 1926 כשהיא מוערת ומאונדקסת.
מהדורה מלאה בעריכתו של רוברט לאת'אם הוצאה בתשעה כרכים בין השנים 1970- 1983 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
לקריאה נוספת

סמיואל פיפס – קטעים אחדים מן היומן (תרגמה מאנגלית והעירה: אלינוער ברגר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
Knighton, C.S. (2004). "Pepys, Samuel (1633–1703)" in: Oxford Dictionary of National Biography. Oxford, Oxford University Press.
Ollard, Richard (1984). Pepys: a biography. Oxford, Oxford University Press. (First published 1974).
Trease, Geoffrey (1972). Samuel Pepys and his world. Norwich, Jorrold and Son.
גאיוס

ערך זה עוסק ביישוב. אם התכוונתם למשפטן רומי, ראו .
נמל גאיוס
גאיוס (ביוונית Γάϊος) היא בירת האי ועיירת נמל בפאקסי אשר באיים היוניים.
בגאיוס נמצא הנמל העיקרי של האי פאקסי. גאיוס נמצאת בחוף המזרחי של האי. נקראת על
שם תלמידו של שאול התרסי (השליח פאולוס), יהודי דובר יוונית שהיה מראשוני השליחים הנוצרים. גאיוס היה זה שהביא את הנצרות לאי פאקסי.
גאיוס מונה כשש מאות תושבים. העיירה בנויה בסגנון ונציאני ובה בארים, בתי קפה ומסעדות רבות. בפתח המפרץ ישנו אי קטן בשם אגיוס ניקולאס והאי פאנאגיה ובו בנוי מנזר על שם מרים הבתולה. ב-15 באוגוסט נפתחות דלתות המנזר באי והתושבים של גאיוס באים לבקר, לתרום ולכבד את המקום. בצפון העיירה מוזיאון לתרבות ובו מוצגים מההיסטוריה של הסביבה.
היסטוריה

האי פאקסי היה מיושב כנראה כבר בתקופה הפרה היסטורית. באופן מסורתי מייחסים לפיניקים את ההתיישבות הראשונה במקום ושם האי לקוח מהמילה הפיניקית פאקס. הרומאים שלטו בפאקסי מהמאה השנייה לפני הספירה. בתקופה הביזנטית ובימי הביניים פאקסי סבלה מהתקפות של פירטים. בזמן מסעי הצלב עברו במקום 
חיילים מצבאות הצלבנים ומסוף המאה ה-14 לספירה פאקסי כשאר האיים היוניים נשלט על ידי הרפובליקה הוונציאנית.
נפוליאון שהכה את הוונציינים באיטליה כבש מיד לאחר מכן את האיים היווניים ובהם את פאקסוס בסביבות שנת 1800. האי נכבש על ידי כח רוסי טורקי ומיד לאחר מכן בשנת 1815, על ידי הבריטים שהקימה את האיחוד של האיים היוניים. בשנת 1864 פאקסוס ויתרה על עצמאותה יחד עם שאר האיים היוניים שהתאחדו עם יוון.
מגדל שעון ופעמונים בגאיוס
סמטה בגאיוס
גאיוס - מבט מהים
עוד מבט מהים על גאיוס
1956 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1956  בספרות |  |
< · 1954 · 1955 – 1956 – 1957 · 1958 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1956 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

אייזק אסימוב – השמש העירומה
ג'יימס בולדווין – החדר של ג'ובאני
סול בלו – תפוס את היום
אלבר קאמי – הנפילה
פיליפ ק. דיק – The Minority Report
איאן פלמינג – יהלומים לנצח
רומן גארי – שורשי השמים
גרייס מטאליוס – פייטון פלייס
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

ק.ס. לואיס – הקרב האחרון (הספר האחרון בסדרת ספרי הפנטזיה "דברי ימי נרניה")
אלף פרויסן – גברת פלפלת (הספר הראשון בסדרת ספרי גברת פלפלת)
דודי סמית – 101 דלמטים
ספרים נבחרים חדשים > מחזות

פרידריך דירנמאט – ביקור הגברת הזקנה
יוג'ין או'ניל – מסע ארוך אל תוך הלילה
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

ג'רלד דארל – משפחתי וחיות אחרות
נולדו

10 בינואר – אנטוניו מוניוס מולינה, סופר ספרדי
26 בפברואר – מישל וולבק, סופר, איש קולנוע ומשורר צרפתי.
12 במרץ – רות אוזקי, סופרת וקולנוענית קנדית-אמריקנית
20 במאי – בוריס אקונין, סופר ומסאי רוסי
20 במאי – אינגוור אמביורנסן, סופר נורווגי
9 ביוני – פטרישה קורנוול, סופרת ספרי מתח אמריקאית
11 ביולי – אמיטאב גוש, סופר הודי
16 באוקטובר – מג רוסוף, סופרת ילדים אמריקאית-בריטית
נפטרו

29 בינואר – ה. ל. מנקן, עיתונאי, סופר ולשונאי אמריקאי (נולד ב-1880)
31 בינואר – אלן אלכסנדר מילן, סופר, מחזאי ומשורר בריטי, מחבר ספר הילדים הנודע פו הדב (נולד ב-1882)
22 במאי – יון קלוגרו, סופר, מחזאי ופובליציסט יהודי-רומני (נולד ב-1902)
7 ביוני – ז'יליין בנדה, פילוסוף וסופר צרפתי (נולד ב-1867)
7 ביולי – גוטפריד בן, משורר אקספרסיוניסטי, סופר, מסאי ורופא גרמני (נולד ב-1886)
14 באוגוסט – ברטולט ברכט, מחזאי גרמני (נולד ב-1898)
6 בספטמבר – מייקל ונטריס, בלשן אוטודידקט ואדריכל בריטי (נולד ב-1922)
6 בספטמבר – אברהם לייב זיסו, סופר, עורך, מוציא לאור, פובליציסט, איש עסקים ומנהיג פוליטי יהודי-רומני (נולד ב-1888)
12 בספטמבר – הנס קרוסה, סופר ומשורר גרמני (נולד ב-1878)
25 בדצמבר – רוברט ואלזר, סופר ומשורר שווייצרי (נולד ב-1878)
פרסים

פרס נובל לספרות: חואן רמון חימנס
תפילת העמידה

התארגנות ספונטנית של מטיילים לתפילת מנחה באתר נופש בבין הזמנים
תפילת העמידה או תפילת לחש מהווה את מרכז התפילה בכל התפילות היהודיות: שחרית, מנחה, ערבית, מוסף, ותפילת נעילה הנאמרת ביום הכיפורים. היא תוקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה כנגד קורבנות בית המקדש, ולפיכך היא אחת מהתפילות העתיקות ביותר בסידור התפילה. תפילת העמידה מורכבת ממספר רב של ברכות רצופות, המתייחסות לשלל נושאים.
שמות התפילה נגזרים מהפעולות הייחודיות לה: על פי ההלכה, תפילה זו נאמרת בלחש ובעמידה ברגליים צמודות וישרות. הצמדת הרגליים נובעת מהרצון להידמות למלאכים שנאמר עליהם שהם בעלי "רגל ישרה".
תפילות העמידה

ישנם כמה וכמה סוגים של תפילות עמידה:
תפילת שמונה עשרה - הנאמרת בכל התפילות של ימי חול, ובה תשע עשרה ברכות. התפילה נקראת כך משום שבמקור היא כללה שמונה עשרה ברכות. בתפילה של תענית, אומר הש"ץ בחזרת הש"ץ ברכת עננו כברכה בפני עצמה, ויוצא שיש בה עשרים ברכות.
תפילת שבע - הנאמרת בכל תפילות שבתות וימים טובים. כמו כן, מוסף של ראשי חדשים וחולו של מועד הוא תפילת שבע. התפילה נקראת כך משום שהיא כוללת שבע ברכות.
תפילת תשע - תפילת מוסף של ראש השנה, אותה אומרים בשני ימי ראש השנה.
תפילת כ"ד - כ"ה ברכות הנאמרות בתעניות, י"ט של ימי חול ועוד שש ברכות.
מי ששכח להתפלל תפילת עמידה מחויב בתפילת תשלומים בזמן התפילה העוקבת ומספר הברכות בה כמספר הברכות בתפילה העוקבת.
מהות התפילה

תפילת העמידה תוקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה, כנגד הקורבנות, ולאחר החורבן, ביבנה, נעשתה עריכה מחודשת לתפילה על ידי שמעון הפקולי. היא נחשבת כמרכז התפילה, וכל התפילות שלפניה ולאחריה נחשבות כנספחות אליה (למעט קריאת שמע שהיא מן התורה). לכן, בלשון חז"ל, היא נקראת בסתמיות תפילה.
נוסח התפילה

המבנה הכללי של תפילת העמידה הוא בן שלושה חלקים:
שבח - כהקדמה לבקשותיו של המתפלל נאמרות שלוש ברכות שבהן פורטים את שבחו של האל.
ברכות אמצעיות -
בתפילת שמונה עשרה: שלוש-עשרה ברכות של בקשה ותפלה שבהם מבקש המתפלל מבורא העולם את בקשותיו.
בתפילת שבע: ברכת קדושת היום, בה מציינים את יחודו של היום. בתפילת שבע אין מברכים את ברכות הבקשה.
בתפילת תשע: שלוש הברכות - מלכויות, זכרונות ושופרות, נאמרות במוסף של ראש השנה.
הודאה - לאחר שביקש המתפלל את צרכיו, הוא מודה לבורא העולם על חסדו ורוב טובו בשלוש ברכות.
תוספות עיקריות

לפני התפילה יש לומר את הפסוק: "אדני שפתי תפתח, ופי יגיד תהלתך", בתפילות מנחה ומוסף, יש מוסיפים גם את הפסוק משירת האזינו "כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלוקינו", ולסיים את התפילה באמירת הפסוק: "יהיו לרצון אמרי-פי והגיון לבי לפניך, ה' צורי וגואלי". שהיא התפילה החותמת כדי שיהיו אמרי פינו ומחשבותינו לרצון לפני ה'. כיום מוסיפים לאחר סיום הברכות את תפלת מר בריה דרבינא ("אלהי, נצור לשוני מרע..."), ולאחר שלוש פסיעות לאחוריו נותנים שלום באמירת המשפט: "עושה שלום במרומיו, הוא (ברחמיו) יעשה שלום עלינו ועל כל (עמו) ישראל, ואמרו אמן".
חזרת הש"ץ

לאחר התפילה בלחש, חוזר שליח הציבור (הש"ץ) על התפילה באוזני קהל המתפללים. בחזרה זו מוסיפים על התפילה את אמירת "קדושה", "מודים דרבנן", ו"ברכת כהנים". לעומת זאת, החזן אינו אומר את תפלת "אלהי נצור", אלא מסיים בברכת שים שלום שהיא הברכה האחרונה בכל סוגי תפילת העמידה.
חזרת הש"ץ היא תקנה מתקופה בה רבים לא ידעו את התפילה בעל-פה, ומטרתה לאפשר להם לצאת ידי חובת התפילה בעניית אמן לברכות שאומר שליח הציבור. אף שהיום יש סידורים ולא מצויים כמעט מתפללים שאינם יכולים להתפלל בעצמם, קבעו הפוסקים כי לא בטלה התקנה הראשונה.
מדיני התפילה

בתלמוד נכתבו דינים והלכות רבות הנוגעים לצורת התפילה, דינים אלו מופיעים בעיקר במסכת ברכות, ורבים מהם אף נפסקו להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך:
עמידה בשעת התפילה תוך כדי הצמדת הרגליים ויישורן.
לא להתפלל בעמידה על גבי דבר גבוה.
לא לאכול קודם התפילה.
להתפלל כשמבטו פונה כלפי מטה.
מלבד הלכות אלה, למדו חז"ל הלכות נוספות מתפילת חנה, שהתפללה לאלוהים קודם שנולד בנה שמואל, כשעמדה במשכן ה' והתפללה לפרי בטן. בעיקר למדו מכך הלכות הנוגעות לצורת התפילה: "אמר רב המנונא: כמה הלכתא גברוותא איכא למשמע מהני קראי דחנה (כמה הלכות גדולות אפשר ללמוד מפסוקים אלה):
"וחנה היא מדברת על לבה" - מכאן למתפלל צריך שיכוין לבו.
"רק שפתיה נעות" - מכאן למתפלל שיחתוך בשפתיו.
"וקולה לא ישמע" - מכאן, שאסור להגביה קולו בתפלתו.
"ויחשבה עלי לשכרה" - מכאן, ששכור אסור להתפלל.
"ויאמר אליה עלי עד מתי תשתכרין" וגו' - אמר רבי אלעזר: מכאן, לרואה בחברו דבר שאינו הגון צריך להוכיחו.
"ויין ושכר לא שתיתי" - אמר רבי אלעזר מכאן לנחשד בדבר שאין בו שצריך להודיעו.
"אל תתן את אמתך לפני בת בליעל" - אמר רבי אלעזר מכאן לשכור שמתפלל כאלו עובד עבודה זרה, וכו'.
"ויען עלי ויאמר לכי לשלום" - אמר רבי אלעזר מכאן לחושד את חברו בדבר שאין בו שצריך לפייסו ולא עוד אלא שצריך לברכו שנאמר: "ואלהי ישראל יתן את שלתך".
"אני האשה הנצבת עמכה בזה" - אמר רבי יהושע בן לוי מכאן שאסור ליישב בתוך ארבע אמות של תפלה.
מנהגים שונים

מלבד החיובים שנפסקו בפוסקים, בספרי הראשונים והאחרונים נזכרים עוד מנהגים שונים על צורת התפילה, חלקם התקבלו והשתרשו בציבור הרחב, וחלקם פחות:
יש הנוהגים להתפלל תוך הנחת יד ימין על יד שמאל ושתיהן על החזה כביטוי להכנעה לפי הבורא.
יש הנוהגים להניד את פלג הגוף העליון בזמן תפילת העמידה וסמכו את המנהג על הפסוק "כָּל עַצְמוֹתַי תֹּאמַרְנָה ה' מִי כָמוֹךָ", ויש שחלקו על זה וטענו שאין להתנועע בתפילה.
ראו גם

סידור
תפילת שמונה עשרה
לקריאה נוספת

יצחק משה אלבוגן, התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית, הוצאת דביר, 1988.
הערות שוליים

↑  ספר יחזקאל, פרק א', במעשה מרכבה
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף ט"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ז, עמוד ב'–דף י"ח, עמוד א'
↑  ספר תהילים, פרק נ"א, פסוק י"ז. לפי דברי רבי יוחנן בגמרא (מסכת ברכות, דף ד', עמוד ב') הפסוק הוא "תפילה לתפילה", שאותה אמר דוד המלך כדי שה' יפתח את פיו, והוא יוכל להתפלל אליו.
↑  ספר דברים, פרק ל"ב, פסוק ג'.  עיין סידור אזור אליהו כמנהג אשכנז (פולין) הישן על פי דעת הגר"א, מהדורה ששית, ירושלים תשס"ח, עמ' תקצז-תקצח שמברר את ההיסטוריה של מנהג זה.
↑  ספר תהילים, פרק י"ט, פסוק ט"ו
1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ק"ה, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"א, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק ה', הלכה ד'.
↑  ספר תהילים, פרק ל"ה, פסוק י'
↑  משנה ברורה על אורח חיים צה סעיף קטן ג', משנה ברורה על אורח חיים מח סעיף קטן מ"ה
| תפילת העמידה |
| --- | --- | --- |
| שלוש הברכות הראשונות | שלוש הברכות הראשונות |  |
| ברכות שבח | ברכת אבות • ברכת גבורות • ברכת קדושת השם |  |
| הברכות האמצעיות | הברכות האמצעיות |  |
| בקשות תפילת שמונה עשרה | ברכת חונן הדעת • ברכת תשובה • ברכת סליחה • ברכת גאולה • ברכת רפואה • ברכת השנים • ברכת קיבוץ גלויות • ברכת המשפט • ברכת המינים • על הצדיקים • ברכת ירושלים • מצמיח קרן ישועה • שומע תפילה |  |
| בתפילת שבע | ברכת קדושת היום |  |
| בתפילת תשע | מלכויות זכרונות ושופרות |  |
| בתפילת עשרים וארבע | זכרונות • שופרות • אל ה' בצרתה לי • אשא עיני אל ההרים • ממעמקים קראתיך ה' • תפלה לעני כי יעטוף |  |
| שלוש הברכות האחרונות | שלוש הברכות האחרונות |  |
| ברכות הודאה | ברכת עבודה • ברכת הודאה • ברכת שים שלום |  |
| תוספות | תוספות |  |
| הזכרות | משיב הרוח ומוריד הגשם • מוריד הטל • שאלת גשמים |  |
| בחזרת הש"ץ | קדושה • מודים דרבנן • ברכת כהנים |  |
| בזמנים מיוחדים | אתה חוננתנו • יעלה ויבוא • על הנסים • תפילת נחם • תפילת עננו • ועננו בורא עולם • ותערב • הוספות ושינויים לעשרת ימי תשובה • וידוי |  |
| תפילות העמידה השונות | תפילות העמידה השונות |  |
| בכל יום | תפילת שחרית • תפילת מנחה • תפילת ערבית |  |
| בשבתות ובמועדים | תפילת מוסף |  |
| ביום הכיפורים (ובתענית ציבור) | תפילת נעילה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577080305171  BnF: cb13542029g (data)  GND: 4221222-4  LCCN: n90708834  SUDOC: 050732021  VIAF: 179091818   WorldCat (עם VIAF): 179091818 
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
תומאס רולנדסון

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1757 אולד ג'וארי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 באפריל 1827 (בגיל 69) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות  Soho Academy 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה 
 צאצאים:  Dorothy Rowlandson 
 
"דרשה בקתדרלת אקסטר", עיפרון, עט ודיו על נייר
תּוֹמַאס רוֹלֶנְדְסוֹן (באנגלית: Thomas Rowlandson; 13 ביולי 1757 –  21 באפריל 1827) היה אמן וקריקטוריסט אנגלי מהתקופה הג'ורג'יאנית, שנודע בסאטירה הפוליטית שלו ובתצפיות שלו על החברה. רולנדסון, אמן פורה ויוצר הדפסים, יצר הן סאטירות חברתיות ופוליטיות פרטניות, כמו גם מספר רב של איורים לרומנים, ספרים הומוריסטיים ויצירות טופוגרפיות. כמו קריקטוריסטים אחרים בני גילו כמו ג'יימס גילריי (אנ'), הקריקטורות שלו הן לרוב מוצקות או גסות. רולנדסון גם יצר ארוטיקה מפורשת מאוד עבור קהל לקוחות פרטי; יצירות אלו מעולם לא פורסמו בפומבי באותה תקופה ונמצאים כיום רק במספר קטן של אוספים. הקריקטורות שלו כללו את אלה של אנשים בשלטון כמו ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר, ויליאם פיט הבן ונפוליאון בונפרטה.
יצירותיו

Cupids Magick Lantern Etchings for a work by George Moutard Woodward, 1797–98
Horse accomplishments Etchings for a work by George Moutard Woodward, 1797–98
Matrimonial Comforts (series of eight sketches) c. 1799
Le Brun Travestied or Caricatures of the Passions Etchings for a work by George Moutard Woodward, 1800
The Schoolmaster's Tour, accompanied by verses by William Combe (published in the new Poetical Magazine) 1809–11
Tour of Dr. Syntax in Search of the Picturesque, 1812
The Second Tour of Dr. Syntax in Search of Consolation,  1820
The Third Tour of Dr. Syntax in Search of a Wife,  1821
The English Dance of Death, 1815–16
The Dance of Life, 1816–17
Characteristic Sketches of the Lower Orders (series of sketches), 1820
An Essay on the Art of Ingeniously Tormenting (sc Thomas Rowlandson), 1808
Chesterfield Travestied, or School for Modern Manners (sc Thomas Rowlandson), 1808