stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן ווירמש
הערות שוליים

↑  שמעון שוורצפוקס, "מנהג ומנהיג בקהילת מיץ", בתוך: גרשון בקון, דניאל שפרבר ואהרן גימאני, מחקרים בתולדות יהודי אשכנז: ספר יובל ליצחק (אריק) זימר, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשס"ח, עמ' 256 ו-263.
1 2  ברקוביץ, מסורת ומהפכה, עמ' 106–109.
↑  מחבר הספר "אמרי בינה". ראו: אמרי בינה, ‏מיץ תקפ"א, באתר היברובוקס.
1 2 3 4 5  נחום בריל, "נר למאור", בתוך: בית אוצר הספרות, חלק א', ירוסלב תרמ"ז, עמ' 31 – 20, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מאורי אור, חלק ב, דף יד, באתר אוצר החכמה. ברקוביץ, מסורת ומהפכה, עמ' 241.
↑  מאורי אור, חלק ז' - קן טהור, מץ תקצ"א, דף י' עמ' ב', באתר אוצר החכמה.
↑  ראו מאורי אור, חלק ד' - באר שבע, מץ תקע"ט, דף ט"ו עמ' ב', באתר אוצר החכמה. את טיעונו זה הוא ביסס על פי הנאמר בויקרא רבה, פרשה כ"ז, פסקה ו'.
↑  משה סמט, "הלנת מתים" אות י"ג, בתוך: אסופות (עורך: מאיר בניהו), חלק ג', ירושלים תשמ"ט, עמ' תנ"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאורי אור, חלק ז' - קן טהור, סנהדרין דף מ"ו, מץ תקצ"א, דף ז: – ח., באתר אוצר החכמה.
↑  "סיומא דפרשיות", בתוך: מאורי אור, חלק ז' - קן טהור, מץ תקצ"א, דף ר"כ, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאורי אור, חלק ד' - באר שבע, מץ תקע"ט, דף ל: – לא., באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  מאורי אור, חלק ה' - עוד למועד, מץ תקפ"ב, דף ל:, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
1 2  משה קטן, "הרב אהרן ווירמש ותלמידו אליקים כרמולי", בתוך: ארשת, ספר שנה לחקר הספר העברי, חלק ב', ירושלים תש"כ, עמ' 193 – 190, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאורי אור, חלק ה' - עוד למועד, מץ תקפ"ב, דף קע"ח., באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאורי אור, חלק ה' - עוד למועד, מץ תקפ"ב, דף קע"א:, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  מאורי אור, חלק ה' - עוד למועד, מץ תקפ"ב, דף ל"ה:, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי חיים אלעזר שפירא, מנחת אלעזר, חלק ב', סימן ד', ד"ה וראיתי, מונקץ תרס"ז דף ה' עמ' ב', באתר אוצר החכמה.
↑  ישכר תמר, עלי תמר, ברכות פ"ט ה"א, ד"ה לא יצווה, תל אביב תשל"ט, דף רפ"א., באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים), ובישכר תמר, עלי תמר, ביכורים פ"ג ה"ג, ד"ה ושלח, תל אביב תש"מ, דף רנ"ד–רנ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  הרב יעקב חיים סופר, מאמר יעקב, סימן ל"ה, הערה ח', ירושלים תשס"ב, עמ' קס"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  הרב יעקב חיים סופר, מנוחת שלום, חלק ו' סימן ט"ז, ירושלים תשס"ב, עמ' קכ"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף, או"ח ה' (תפילה ב), סימן קל"א, ירושלים תשס"ד, עמ' תי"ד – תט"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  ביאור הגר"א על אורח חיים ח סעיף ב'.
↑  שם הגדולים (קרענגיל)/חלק ב/מ באות י"ד.
↑  כתב היד באתר הספרייה הלאומית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289906205171  GND: 1089680465  ISNI: 0000 0000 5089 1770  LCCN: nr92037037  NTA: 304673919  SUDOC: 125199058  VIAF: 22009072   WorldCat (עם VIAF): 22009072
ויליאם וב

ויליאם רוברט וב (באנגלית: William Robert Webb‏; 11 בנובמבר 1842 – 19 בדצמבר 1926) הידוע גם בשם "סווני" וב, היה מחנך שייסד את בית הספר וב וכיהן לזמן קצר כסנאטור דמוקרטי מטנסי.
ביוגרפיה

וב נולד ב-11 בנובמבר 1842 ליד הר תרצה במחוז פרסון, קרוליינה הצפונית. הוא היה נכדו של ריצ'רד סטנפורד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שכיהן עשר כהונות מקרוליינה הצפונית. אביו, אלכסנדר וב, נפטר כשהיה בן שש. הוא למד בבתי ספר פרטיים, כולל בית הספר בינגהאם באוקס, קרוליינה הצפונית, ולאחר מכן עשה בגרות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ב-1860. עם זאת, הוא עזב עד מהרה כדי להצטרף לצבא הקונפדרציה ברגימנט הרגלים ה-15 של קרוליינה הצפונית, בו שירת עד שנפצע קשה בקרב מולברן היל ב-1 ביולי 1862. בזמן שהחלים מפצעיו, הוא שוב למד ב-UNC. באביב 1864, הוא התגייס מחדש כטוראי לרגימנט הפרשים ה-2 של קרוליינה הצפונית ועלה לדרגת קפטן עד נפילתו בשבי ב-3 באפריל 1865, לאחר קרב כנסיית נמוזין. הוא נכלא בהארט'ס איילנד במערב לונג איילנד סאונד ולאחר מכן הועבר לטירת ויליאמס בגברנרז איילנד ביוני 1865, ממנו נמלט להרפתקה של יום אחד בעיר. לאחר סיום מלחמת האזרחים הוא חזר ל-UNC, סיים את לימודיו ב-1868 ולאחר מכן לימד בבית הספר הצבאי הורנר באוקספורד, קרוליינה הצפונית עד 1870.
באותה שנה הוא עבר לטנסי והקים את The Webb School, מכינה קדם אקדמית בקהילה הקטנה של קוליאוקה. בשנת 1886, לאחר שקוליאוקה שילבה והכשירה את מכירת משקאות חריפים בעיר החדשה, הוא (בהיותו איש מפלגת האיסור) העביר את בית הספר וב לבל באקל, שם הוא קיים עד היום.
וב התחתן עם אמה קליירי ב-23 באפריל 1873, ויחד נולדו להם שמונה ילדים: ויליאם רוברט הבן (1874–1960), אולה (1875–1944), ג’ון סטנפורד (1877–1951), אדליין (1879–1968), דניאל קלארי (1881–1954), סוזן (1882–1980), אמה (1884–1973), ותומפסון (1887–1975). בנו הבכור ויל החליף אותו כמנהל בבית הספר וב, ובנו הצעיר תומפסון ייסד את בית הספר וב של קליפורניה (כיום בתי הספר של וב) בקרמונט בשנת 1922.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי האספה הכללית של טנסי כדי למלא את המקום שהתפנה בשל מותו של הסנאטור רוברט לאב טיילור וכיהן מ-24 בינואר עד 3 במרץ 1913. הוא היה חייל הקונפדרציה האחרון שעשה זאת. בהיותו תומך מובהק של חוק היובש, הוא נשא את נאומו היחיד בסנאט כדי לתמוך בחוק האוסר על הובלה בין-מדינתית של משקאות חריפים. לאחר מכן חזר לבל באקל ולבית הספר שלו, שם מת ב-19 בדצמבר 1926 ונקבר בבית הקברות הייזלווד.
הערות שוליים

1 2 3  "Bioguide Search". bioguide.congress.gov. נבדק ב-2023-01-11.
↑  "Milestones: Jan. 3, 1927". Time (באנגלית אמריקאית). 1927-01-03. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2023-01-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no95026909  SNAC: w6cs04q7  US Congress: W000232  VIAF: 41423459   WorldCat (עם VIAF): 41423459
ויליאם מרמדוק קוואנו

ויליאם מרמדוק קוואנו (באנגלית: William Marmaduke Kavanaugh‏; 3 במרץ 1866 – 21 בפברואר 1915) היה חבר הסנאט של ארצות הברית דמוקרטי ממדינת ארקנסו.
ביוגרפיה

ויליאם מרמדוק קוואנו נולד ליד יוטאו, אלבמה ב-3 במרץ 1866. קוואנו למד בבתי ספר ציבוריים בקנטקי וסיים את לימודיו במכון הצבאי של קנטקי בפארמדיל, קנטקי ב-1885.
קוואנו עבר לליטל רוק, ארקנסו, שם עבד ככתב עיתון ומאוחר יותר כעורך ומנהל העיתון Arkansas Gazette.
קוואנו נכנס לאחר מכן לפוליטיקה ונבחר לשריף וגובה מיסים של מחוז פלאסקי, ארקנסו, שם שירת בין השנים 1896 ל-1900. לאחר מכן שימש כשופט מחוזי וכשופט צוואות בין השנים 1900 עד 1904. לאחר מכן הפנה את תשומת ליבו לעסקים והחל בקריירה מגוונת בבנקאות, רכבות קלות ואספקת גז. מ-1912 עד 1915 שימש כחבר בוועדה הלאומית הדמוקרטית.
קוואנו נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של ג'ף דייוויס. הוא כיהן בסנאט מ-29 בינואר עד 3 במרץ 1913. מאוחר יותר שימש כמנהל האגודה לנתיבי מים עמוקים מהאגמים למפרץ.
הוא היה נשיא ההתאחדות הדרומית, אחת מהליגות המשניות העיקריות של הבייסבול המקצועי, משנת 1903 ועד מותו.
ויליאם מרמדוק קוואנו מת בליטל רוק, ארקנסו ב-21 בפברואר 1915, ונקבר בבית הקברות של אוקלנד בליטל רוק.
הנריק שיפסטד

הנריק שיפסטד (באנגלית: Henrik Shipstead‏; 8 בינואר 1881 – 26 ביוני 1960) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממינסוטה בין השנים 1923–1947. הוא שירת תחילה כחבר במפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה בין השנים 1923–1941 ולאחר מכן כרפובליקני בין השנים 1941–1947.
מעטים מחברי הקונגרס בהיסטוריה האמריקאית היו עקביים כל כך בהתנגדותם להתערבות ארצות הברית בענייני חוץ, על אף שלא ראה עצמו בדלן ואף הצביע בעד הכרזת מלחמה על יפן לאחר המתקפה על פרל הארבור. הוא גם נודע באנטישמיות שלו ובתמיכתו בתיאוריות קשר אנטי-יהודיות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

שיפסטד נולד ב-8 בינואר 1881 בחווה במחוז קאנדיוהי, מינסוטה, להורים מהגרים נורווגים. בתחילת המאה ה-20, הוא הקים מרפאת שיניים ונבחר לנשיא מועצת הכפר של גלנווד במחוז פופ הסמוך.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

שיפסטד התחיל את דרכו כרפובליקני אך בשנת 1922 נבחר לסנאט האמריקאי תחת דגל מפלגת העבודה החקלאית של מינסוטה החדשה. למרות שבדרך כלל היה שותף לאג'נדה השמאלנית של המפלגה, הוא דחה את האנטי-קפיטליזם הקיצוני של חלק מהחברים. למרות שהוא היה חבר המפלגה היחיד בסנאט, הוא זכה למינוי בוועדת החוץ החזקה.
שיפסטד התנגד לכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים ולבית המשפט העולמי. הוא קרא לבטל את הפיצויים הגרמניים, שאותם הוא ראה כנקמנים. בניגוד לאי-התערבות בימין הישן, הוא התנגד לכיבוש האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית וניקרגואה בידי ארצות הברית. הוא האשים את ההתערבויות הללו בתוספת של רוזוולט לדוקטרינת מונרו מ-1905, שהפכה את ארצות הברית ל"שומר המערב" היהיר של היבשת המערבית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בדלנות

שיפסטד לא החשיב את עצמו כבדלן. בעוד שתמך במדיניות של אי-התערבות פוליטית מעבר לים, הוא התנגד לחוק המכסים סמוט-האולי משנת 1930, אותם כינה "אחת מהמדיניות הבדלניות הגדולות והמרושעות ביותר שהממשלה הזו אי פעם חוקקה." הוא טען שמכסים גבוהים "מעלים את המחירים לצרכנים" ו"מעשירים מונופולים ומרוששים את העם." נעים הליכות ובעל הדרת כבוד, יריביו בדרך כלל חיבבו אותו באופן אישי. הוא סיכם, "לא בהכרח נובע שרדיקל חייב להיות שוטה גמור."
יחד עם חבר הקונגרס רוברט לוס ממסצ'וסטס, הציג שיפסטד את הצעת החוק שהרחיבה את סמכויות ועדת האומנות של ארצות הברית כך שתכלול מבנים חדשים על קרקעות פרטיות הצופות לנכסים פדרליים. הוועדה, שהוקמה בשנת 1910, בוחנת מבנים, אנדרטאות, מונומנטים ואומנות ציבורית שנבנים על קרקעות פדרליות בוושינגטון הבירה. הצעת החוק, הידועה כחוק שיפסטד-לוס, עדיין בתוקף.
שיפסטד ערק ממפלגת העבודה החקלאית בסוף שנות ה-30, בטענה שגורמים קומוניסטיים השתלטו עליה. הוא זכה בבחירה מחדש לסנאט ב-1940 כרפובליקני.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > אנטישמיות

שיפסטד היה תומך בולט של הנרי פורד וצ'ארלס לינדברג, והפיץ תאוריות קונספירציה אנטי-יהודיות, כמו גם גזענות גלויה נגד יהודים. הוא הצהיר כי הוא מאמין שהפרוטוקולים של זקני ציון הם עובדה, ולעיתים קרובות עודד אחרים לקרוא אותם. במקביל, מעטים נלחמו בעקביות רבה יותר נגד מאמציו של פרנקלין ד. רוזוולט להיכנס למלחמה באירופה. אף על פי ששיפסטד הצביע בעד ההכרזה על מלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוא שמר על עצמאותו מרוזוולט. באוקטובר 1942, לדוגמה, הוא היה אחד הבודדים שהצביעו נגד השירות הסלקטיבי, כפי שעשה גם בשנת 1940.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > מלחמת העולם השנייה

באפריל 1943 ישעיה ברלין, מומחה בריטי בכיר לפוליטיקה אמריקאית, הכין בחשאי ניתוח עבור משרד החוץ הבריטי הבריטי שקבע ששיפסטד הוא:
"מתנגד נחרץ למדיניות מעורבות בין-לאומית ממוצא נורווגי, שנבחר בעיקר בזכות קולות המצביעים הסקנדינביים. אדם צר אופקים, גזען, ורגזן, שנוטה להתנגד בחריפות למושל מינסוטה, הרולד סטאסן. חבר בקבוצת ה-'Farm Bloc' ומצביע בעקביות נגד מדיניות הממשל".
במחאה על דעותיו, קבוצה של סנאטורים דרומיים, כולל ג'יי ליסטר היל, ג'ון ה. בנקהד השני, טום סטיוארט, קנת' מקלר, ריצ'רד ראסל הבן, ווולטר פ. ג'ורג', הפסיקו לשוחח, קמו ועזבו את דלפק האוכל של הסנאט כאשר הסנאטור שיפסטד ניסה להצטרף אליהם. מאוחר יותר אמר היל לעיתונאים שהם "לא יסכימו להתקשר" עם הסנאטור בשל עמדותיו הבדלניות. מאוחר יותר, לאחר ויכוח פרטי עם אותם שישה סנאטורים, הביע שיפסטד צער על מה שכינה "האגלופיליה הקיצונית של מדינות הדרום". ריצ'רד ראסל הבן אמר כי שיפסטד הוא "פחדן" ו"משתף פעולה" עם גרמניה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > לאחר המלחמה

הצבעתו של שיפסטד נגד הצטרפות ארצות הברית לאומות המאוחדות הייתה צפויה לחלוטין לכל מי שעקב אחר הקריירה שלו. זו הייתה נקודת השיא של עשורים של התנגדות למעורבות זרה. כמו מבקרים שמרנים מודרניים של האו"ם, הוא חשש שהארגון יקדם יצירת מדינת-על עולמית. אך הוא גם האמין שהמעצמות הגדולות ינצלו את האו"ם ככלי לשליטה במדינות קטנות יותר. הוא וויליאם לנגר היו שני הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד אמנת האומות המאוחדות. כצפוי, שיפסטד ולנגר היו גם בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות מלאה של ארצות הברית לאומות המאוחדות. הצבעות אלו עשויות להיות הסיבה להפסדו בבחירות מחדש שנה לאחר מכן.
דור חדש של "בין-לאומיים", בהובלת המושל אדוארד ג'ון תאי והמושל לשעבר הרולד סטסן, תפס את הנהגת המפלגה הרפובליקנית במינסוטה. בשנת 1946, שיפסטד הפסיד את הבחירות המקדימות הרפובליקניות לת'אי. הוא פרש לאזור הכפרי במערב מינסוטה, שם נפטר ב-26 ביוני 1960.
הערות שוליים

1 2  "UNO Bill Approved By Senate, 65 to 7, With One Change". The New York Times. 4 בדצמבר 1945. נבדק ב-27 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1088819  BnF: cb17806246t (data)  ISNI: 0000 0000 3415 0550  LCCN: n98000143  NARA: 10575138  SNAC: w6br8v37  US Congress: S000369  VIAF: 65778360   WorldCat (עם VIAF): 65778360
דוריה למפל

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1983 (בת 41) רמת גן, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 עיסוק:  עיתונאית, מגישת טלוויזיה
 מעסיק:  ערוץ 13 (חדשות 13) בעבר: ynet  גלי צה"ל  תאגיד השידור הישראלי (כאן 11, כאן חדשות)  ערוץ 12 (חברת החדשות)  וואלה
 בן או בת זוג:  אבי משולם 
 מספר צאצאים:  1
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  dori.lam
 טוויטר:  DoriaLampel
 
דוריה למפל (נולדה ב-9 ביוני 1983) היא מגישת טלוויזיה ועיתונאית ישראלית. מגישה את המהדורה המרכזית, ומהדורת השבת של ערוץ 13. בעבר הגישה את ״חדשות הערב״ בכאן 11, ״לילה טוב ישראל״ והייתה למגישה מחליפה ב״המהדורה המרכזית״ ו״חדשות סוף השבוע״ בערוץ 12.
ביוגרפיה

נולדה ליוסי וללאה. התגוררה עם אמה ברמת גן עד גיל שש, אז עברו לתל אביב. למפל גדלה לאם חד-הורית, מפרנסת יחידה מבית חרדי שיצאה בשאלה בגיל 19 ואף התגייסה לצה"ל.
את שירותה הצבאי עשתה למפל כמאבחנת פסיכוטכנית בבסיס תל השומר. עם תום השירות החלה ללמוד תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנה עברה ללמוד במסלול לימודי המזרח התיכון ואסלאם, אבל לא סיימה את לימודיה.
קריירה

למפל החלה את הקריירה העיתונאית במרץ 2006 לקראת הבחירות לכנסת, כעורכת בדסק החדשות של אתר וואלה. לאחר כשנתיים קודמה לתפקיד עורכת "וואלה סלבס", וב-2009 מונתה לתפקיד סגנית ראש מחלקת החדשות של האתר.
בשלהי 2010 הצטרפה למערכת "חדשות מקומיות" של HOT3 בהפקת קודה תקשורת, ושימשה מגישה ועורכת של מהדורת המרכז עם הדס סיני לסירוגין.
בשנת 2011 הצטרפה לחדשות 2 כמגישת מבזקים.
החל משנת 2013 הגישה לצדו של ליאור פרידמן את "החדשות הלילה". בנובמבר 2016 הוחלף שם התוכנית ל"תוכנית הלילה". בהמשך, עם עזיבתו של פרידמן, החלה להגיש את התוכנית לבדה. בעקבות פיצול ערוץ 2 ב-1 בנובמבר 2017, המשיכה התוכנית להיות משודרת רק ב"רשת 13", ושם התוכנית שונה שוב, ל"לילה טוב ישראל". שידורה הסתיים בתחילת 2019.
ביוני 2018 קודמה למפל למהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות, והגישה לסירוגין את חדשות סוף השבוע ו"המהדורה המרכזית", כמחליפה של דנה ויס וקרן מרציאנו.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי בתחילת 2017, התמודדה למפל על תפקיד המגישה הראשית בערוץ, אך לבסוף נבחרה גאולה אבן-סער. בשנת 2019 עם פרישתה של אבן סער, נבחרה למפל כמחליפתה והחל מ-17 בפברואר 2019 הגישה את "חדשות הערב", מהדורת החדשות המרכזית של כאן 11 בימים א–ד (בימי חמישי הגישה את המהדורה מיכל רבינוביץ').
בשנת 2019 נבחרה במקום ה-28 ברשימת 50 הנשים המשפיעות של מגזין "פורבס ישראל".
ביוני 2021 הודיעה למפל על פרישתה מהגשת המהדורה המרכזית ב"כאן", והיא סיימה את תפקידה בסוף חודש אוגוסט. זמן קצר לאחר מכן, החל "כאן 11" את שידורה של תוכנית המציאות "עולם קטן", המבוססת על הפורמט הבריטי "פלאנט צ'יילד". התוכנית, בת שלושה פרקים בגרסתה הישראלית, הציגה נושאים בגידול ילדים במאה ה-21 ובמהלכה, הילדים אותגרו להתמודד לבדם במשימות מורכבות יחסית בהנחייתה של למפל, ולוותה בפרשנות של פרופ' ענת שושני.
החל משנת 2022 הגישה תוכנית בימי חמישי ברצועת הבוקר של גלי צה"ל לצד אודי סגל. באוגוסט אותה שנה עברו להגיש את תוכניתם ברדיו ynet, שהפכה משבועית ליומית. באפריל 2023 הסתיימה תוכניתם המשותפת עקב קיצוץ מסיבי בתחנה.
החל מפברואר 2025 היא מגישה את המהדורה המרכזית של ערוץ 13 יחד עם אודי סגל, וכן את חדשות השבת.
חיים אישיים

למפל היא בת זוגו של איש התקשורת אבי משולם. הם הורים לבת ומתגוררים בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
הערות שוליים

↑  ליאור ליברובסקי, דוריה למפל, עורכת ’וואלה!סלבס’, עוברת למערכת החדשות של האתר, באתר ביזפורטל, 15 בנובמבר 2009
↑  אמילי גרינצווייג‏, המהדורות המקומיות חוזרות ל-HOT3, באתר וואלה, 8 במרץ 2011
↑  אמילי גרינצווייג‏, דוריה למפל מצטרפת לחדשות 2, באתר וואלה, 13 בספטמבר 2011
↑  דוד ורטהיים‏, מסתמן: לייט נייט אקטואליה חדש לחדשות 2, באתר וואלה, 22 בספטמבר 2013
↑  אלכסנדר כץ, אחרי עשור: ליאור פרידמן החליט לעזוב את חברת החדשות של ערוץ 2, באתר אייס, 23 במאי 2016
↑  רן בוקר, "חדשות הלילה" תרד מהמסך, באתר ynet, 16 בדצמבר 2018
↑  רן בוקר, דוריה למפל מצטרפת למהדורה המרכזית, באתר ynet, 30 ביוני 2018
↑  נועה פרייס‏, דוריה למפל מועמדת מובילה להגשת המהדורה המרכזית של התאגיד, באתר וואלה, 12 בפברואר 2017
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏דוריה למפל נפרדת מחברת החדשות ותחליף את גאולה אבן במהדורה המרכזית של "כאן", באתר גלובס, 3 בינואר 2019
↑   דוריה למפל תגיש את המהדורה המרכזית ב'כאן' במקום גאולה אבן־סער, באתר הארץ, 3 בינואר 2019
↑  דרור שאייר, פורבס מציג: דירוג 50 הנשים שמשפיעות על החיים של כל אחד מאיתנו, באתר פורבס, 2 ביולי 2019
↑  דוריה למפל פורשת מהגשת המהדורה המרכזית, באתר ערוץ 7, 15 ביוני 2021
↑  דוריה למפל נפרדת מכאן 11, זה הג'וב החדש, באתר אייס, 31 באוגוסט 2021
↑  כפיר אדר, דוריה למפל בכל זאת תשאר בכאן 11: זו התכנית הבאה שלה, באתר אייס, 14 ביולי 2021
↑  גיל משעלי, ‏מכאן לגל"צ: דוריה למפל תחליף את קרן מרציאנו, באתר ‏מאקו‏, 2 בנובמבר 2021
↑  רתם איזק, "אני לא אוהבת שסופרים נשים, אבל מהחלל אפשר לראות את הפער בכנסת", באתר ynet, 19 בנובמבר 2022
↑  רן בוקר, רשמית: דוריה למפל מצטרפת לחדשות 13, באתר ynet, 8 בינואר 2025
↑  יפעת הללי אברהם, ‏והרי החדשות: דוריה למפל הפכה לאמא, באתר ‏מאקו‏, 20 בספטמבר 2016
↑   ציוץ של דוריה למפל ברשת החברתית אקס (טוויטר), 19 ביולי 2021
↑  ורד רמון ריבלין, ‏מילדה מוחרמת למגישת המהדורה - ריאיון עם דוריה למפל, באתר גלובס, 3 בינואר 2019
אמנות קיקלדית

צלמית שיש מהתקופה הקיקלדית השנייה
אמנות קיקלדית התפתחה במסגרת התרבות הקיקלדית, אשר התגבשה באיים הקיקלדיים, בסוף התקופה הנאוליתית ובתקופת הברונזה המוקדמת, בערך בשנים 2000–3300 לפני הספירה. התרבות הקיקלדית הייתה אחת משלוש התרבויות הגדולות סביב הים האגאי. השתים האחרות היו: התרבות המיקנית ביוון והתרבות המינואית באי כרתים.
האיים הקיקלדיים הם קבוצה של 2200 איים, איונים וסלעים בים האגאי, אך רק 33 מהם מיושבים. מקור השם במילה היוונית קיקלוס (kyklos), אשר פירושו מעגל. הקדמונים שקבעו את השם ראו באיים מעין מעגל סביב האי הקדוש דלוס. רוב האיים הם פסגות של הרים תת-ימיים חוץ משני איים, מילוס וסנטוריני, שהם איים געשיים. אדמת האיים איננה פוריה, אבל באיים נקסוס, דלוס ופארוס, מצוי שיש באיכות גבוהה כמו כן, מצויים בהם עופרות ברזל, עופרות בדיל, נחושת, זהב, כסף, אובסידיאן ושמיר (אנ'). איים אלה היוו גשר בין אירופה, אסיה הקטנה, המזרח הקרוב ואפריקה. מאחר שמכל אחד מהאיים רואים לפחות עוד אי שכן אחד, האזור התאים לשיט מסחרי כבר בתקופה מוקדמת, ללא מכשירי ניווט. המסחר התמקד במינרלים ובשיש וכן בתוצרי הדיג.
האיים יושבו כבר באלף ה-5 לפני הספירה, בתקופה הנאוליתית, על ידי קבוצות שהגיעו מאסיה הקטנה.בתחילה היישובים באיים היו ארעיים, עם אוכלוסייה מורכבת מנודדים. בשלב שני היו כבר ישובי קבע ומתיישבים שעסקו בחקלאות ושייט להובלת טובין ומסחר.
תולדות המחקר הארכאולוגי

החפירות הראשונות באיים הקיקלדיים נעשו בשנים 1883–1884, על ידי החוקר האנגלי והממצאים פורסמו לראשונה בשנת 1884, על ידי הארכאולוג הגרמני אולריך קוהלר (אנ'). את עבודתם המשיך הארכאולוג היווני כריסטוס צונטאס (אנ'), בשנים 1898–1899. החפירות התמקדו בשרידי יישובים ובאתרי קבורה, שהיו צמודים ליישובים. המתים נקברו במצב מכווץ, יחד עם חפצים ששימשו אותם בחייהם, כגון כלים, תכשיטים, פגיונות ולהבים. הפריט החשוב ביותר שנמצא בחלק מהקברים היו צלמיות עשויות שיש, בדרך כלל. צלמיות דומות נמצאו גם בשרידי מבני מגורים. בתחילה הצלמיות זכו ליחס מזלזל, אך בשנות ה-50 של המאה ה-20 גבר העניין בפיסול הקיקלדי, בעיקר עקב דמיונו ליצירות של אמנים מודרניים כמו: קונסטנטין ברנקושי. אמדאו מודיליאני, אלברטו גיאקומטי, הנרי מור וברברה הפוורת'. התעניינות זו גרמה לחפירות בידי גורמים בלתי מורשים ושוד עתיקות אשר פגע במחקר הארכאולוגי, בהיעדר מידע אמין לגבי מקום המוצא של הפריטים השונים.
התקופות השונות ומאפייניהן

בתקופה הנאוליתית, באיים הקיקלדיים יוצרו כלי חרס שהיו זהים לאלה שכויירו בתקופה הנאוליתית המאוחרת בכרתים וביוון היבשתית. התרבות הקיקלדית הייחודית הפציעה באלף ה-3 לפני הספירה, בתקופה הידועה כתקופת הברונזה הקדומה והיא הקדימה את תקופת הברונזה המפוארת של כרתים ויוון היבשתית. מחלקים את התקופה בה הייתה קיימת אמנות קיקלדית ייחודית, לשלוש תקופות, הממוספרות 1,2, ו-3, בצירוף ראשי התיבות EC שמשמעותן Early Cycladic.
הפריטים המצויים באתרים ארכאולוגיים מכל התקופות הן צלמיות, שרובן עשויות שיש, ולכן היוו את מוקד המחקר הארכאולוגי לגבי האזור הנתון, תוך התייחסות לממצאי רקע.
התקופה הראשונה, EC1, בשנים 3300-2800 לפנה"ס, נקראת גם תרבות גרוטה-פלוס (Grotta-Pelosׂׂ), לפי שמם של אתרי קבורה.זו הייתה תקופה של שלום, כפי שניתן להסיק משרידי היישובים, אשר היו בלתי מבוצרים. לא היה כמעט כל קשר בין אוכלוסיית האיים לבין אוכלוסיות אחרות, ולכן גם לא הייתה השפעה של תרבות חיצונית. הצלמיות המשויכות לתקופה זו הן מעטות יחסית. הסגנון הראשוני הוא סכמטי, וממנו מתקיים מעבר אל הסגנון הנטורליסטי, עם דמות שלובת זרועות. הבליטה הקטנה דמוית מוט מציינת את הראש והצוואר ושני השקעים בצידי הגוף מציינים מתניים. בסיס הצוואר מובלט על ידי חריטה בצורת משולש. רוב הצלמיות מתקופה זו הן קטנות, עד גודל של 20 סנטימטר.
התקופה השנייה, המסומנת כ-EC2, נקראת גם תרבות קרוס-סירוס (Keros-Syros), והחוקרים מגדירים את זמנה החל מ־2700 לפני הספירה ועד 2400 או 2300 לפני הספירה. במספר חפירות התגלו שרידי ביצורים, המעידים על איום מצד אוכלוסיות מחוץ לאיים. זו הייתה תקופת השיא של האמנות הקיקלדית, ובה פוסלו הצלמיות הקנוניות. הן עשויות שיש ומתארות דמויות נשיות ערומות, בעלות ראש אובלי מורם, עם נטייה קלה לאחור ואף מעודן. הברכיים מתוארות כפופות מעט והידיים שלובות, מונחות על הבטן. ברוב הצלמיות יד שמאל מונחת מעל יד ימין. יש ביניהן דמויות דקיקות ואלגנטיות אשר גודלן הוא כ-20 סנטימטר, אך וריאציה נפוצה יותר היא זו בה הראש מתואר כמשולש נטוי והצוואר גלילי, החזה מרובע והזרועות אופקיות באזור המתניים. נמצאו צלמיות בודדות אשר בהן זרוע ימין מונחת מעל הזרוע השמאלית. חלק מהצלמיות מתארות נשים הרות, עם בטן בולטת ובה פסים אופקיים. צורות אלו נחשבות קנוניות משום שהדגם הכללי היה בשימוש במשך כ-400 שנה והן מצטיינות באחדות של הקווים הכללים ובדיוק הביצוע. נראה שההבדלים נובעים מהשוני בסגנונם של הפסלים באיים השונים, אך לא ניתן לומר זאת בוודאות, בגלל פעילותם של שודדי העתיקות. על רוב הצלמיות ניתן לראות סימנים המעידים על שעל חלק מהצלמיות היו פרטים מצוירים בפיגמנטים מינרליים, בעיקר שיער ועיניים, אך גם תכשיטים. על פי מחקרים עדכניים, הצביעה בכחול נעשתה תוך שימוש באזוריט וצביעה באדום נעשתה בסולפיד הכספית, הוא צינובר. כל הצלמיות שטוחות מאוד ולכן גם שבירות. בתקופה זו נוצרו גם צלמיות שגובהם כמעט גובה אדם. באי נקסוס נמצא מספר קטן מאוד של צלמיות שגובהן עד 1.5 מטר. צלמיות גבריות נמצאו אומנם, אך הן מאוד נדירות.
הסיבות לסיומה של תקופה זו לוטות בערפל, אך יש עדויות לצימצום האוכלוסייה. בסוף התקופה לא היה יותר פיסול בשיש, אשר הוחלף בחימר.
התקופה השלישית, היא EC3, התאפיינה בהידוק הקשרים עם אוכלוסיית האי כרתים. באיים הקיקלדיים הופיעו יישובים גדולים יותר, כפי שמסתבר מהשרידים שנחפרו. ההתפשטות של התרבות המינואית במרחב האגאי הביאה לערוב של זו עם התרבות הקיקלדים וירידה בחשיבותה של זו האחרונה.
משמעותן של הצלמיות

הניסיון לברר את תפקידן של הצלמיות העמיד שאלות רבות בפני החוקרים. הצלמיות עשויות שיש נמצאו ברחבי המרחב האגאי, וברור שהיו פריטי יוקרה והיה בהן מסחר. אך תפקידם המקורי, באיים עצמם, לא ברור. מצד אחד, חלק מהצלמיות נמצאו בתוך קברים, אך לא בכולם. מצד שני, נמצאו צלמיות גם בשרידי מגורים. מכאן שהשימוש בהן לא היה בלעדי לטקסי קבורה. עיבודם היה תהליך מיגע, שהתבצע בעזרת הזכוכית הגעשית והשמיר המקומיים. נראה שהמחיר הגבוה של פריטי השיש היה הגורם להכנת צלמיות עשויות עץ או חימר צבוע. אחת ההשערות טוענת שהצלמיות הזולות יותר ליוו לקבר את הנפטר, בעוד הפריט המקורי, עשוי שיש, נשאר בבעלות המשפחה. השערה נוספת היא שפריטים אלה היו בעלות משמעות דתית מסוימת, אך גם הוערכו בשל יופיים והמאמץ שהושקע בהכנתם. על חלק מהן ניתן לגלות שעברו תיקונים, דבר שמעיד גם הוא על ערך גבוה מבחינה חומרית או רגשית. לשאלות הנ"ל יש להוסיף צבר של מאות חלקי צלמיות שיש וכן פרטי שיש אחרים, אשר נמצאו באי קרוס (Keros). התברר שהחלקים היו שייכים לפריטים נבדלים, והם כנראו הובאו מאיים אחרים, אחרי שבירתם. אין כל השערה לגבי משמעות ממצא זה.
משמעותן של הצלמיות > ההשערות לגבי תפקיד הצלמיות

גרוש רוחות
צעצועים
תיאור אבות נערצים
אלילים או דמויות מיתולוגיות
תפקיד דתי בתוך מזבח ביתי (שיכול להסביר את הקבורה עם הבעלים)
המחבתות

אומנם, המחקר הארכאולוגי בנושא האמנות הקיקלדית התמקד בצלמיות, אך נמצאו חרסים קיקלדיים, אשר קיבלו את השם "מחבתות" בשל צורתם, למרות שאין קשר בין תפקידם המשוער לבין תפקיד של מחבת רגיל. ה"מחבתות" נמצאו בעיקר באי סירוס( Syros) ושייכים בעיקר לתקופה השנייה של התרבות הקיקלדית. אלה פריטים מעוגלים, קמורים, בעלי שפה וידית. הקישוטים מחורצים על גבי ה"תחתית" וכוללים מעגלים או ספירלות, בתוספת ששמשות וכלי שיט. מכיוון שהחימר באזור הוא בעל איכות ירודה, גם ה"מחבתות", כיצירות חרס, אינן מתעלות מעל רמה בינונית.
השימוש המשוער הוא כקמע או מראה.
ראו גם

האיים הקיקלדיים
אמנות מודרנית
לקריאה נוספת

Colin Renfrew, The Cycladic Spirit, New York, Henry N. Abrams,1991
גלריה

צלמית שיש שוכבת מהתקופה הקיקלדית השנייה במוזיאון לאמנות קיקלדית (אנ') באתונה
צלמית שיש מהתקופה הקיקלדית השנייה במבט מאחור במוזיאון לאמנות קיקלדית באתונה
צלמית שיש מהתקופה הקיקלדית השנייה במבט מהצד במוזיאון לאמנות קיקלדית
אדם יושב מחזיק גביע במוזיאון לאמנות קיקלדית באתונה
נגן נבל במוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה
נגן אאולוס במוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה