stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריון החולות
התנהגות

מריון החולות מבלה את רוב זמנו במחילות תת-קרקעיות. מינים בסוג זה חופרים את מחילותיהם באדמה רכה, ומורכבות המחילות משתנה רבות בין המינים. במחילה יש לרוב חללי אחסון למזון, לרוב קרובים לפני השטח, וחללים עמוקים יותר לשיכון הוולדות.
המחילה היא בדרך כלל ביתה של הנקבה והשגר האחרון שהומלט, והזכרים הנקבות חיים באופן יחידאי ונפגשים לצורך ההזדווגות בלבד, אם כי בשבי, נצפו זכרים המסייעים בטיפול בגורים, ואף תועד מקרה בו לאחר מות הנקבה, טיפל הזכר בגורים וחימם אותם בגופו, עד שמת האחרון שבהם. למרות היותו די טריטוריאלי ואגרסיבי כלפי פולשים לא מוכרים, מריון החולות לרוב ישלים עם קרבתם של שארי בשר, והנקבות אף יחלקו את המחילה עם משפחה נוספת.
יש מעט מאוד מידע ספציפי זמין על הרגלי הרבייה של מריון החולות. עם זאת, בהתבסס על התנהגות של מיני מריון אחרים במרכז אסיה, הקווקז, והמזרח התיכון, סביר להניח כי הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, עם שיאים ברבייה בקיץ ובאביב. הנקבות של רוב המינים ממליטות שניים או שלושה שגרים בכל שנה, והגורים נולדים קטנים, עירומים ועיוורים. לפי ההערכות אורך ההריון הוא בין 20 ל-31 יום. נקבת מריון החולות ממליטה את השגר בקן, אשר מורכב בדרך כלל מצמחים מיובשים.
מריונים לא נחשבים כיושני שנת חורף, על אף שבמינים מסוימים נצפית ירידה חדה בפעילות, בעוד אחרים יישארו מתחת לאדמה במשך כל החורף ותקיימו בלעדית על מזון מאוחסן. סביר להניח כי התזונה של מריון החולות דומה לזו של שאר המריונים, המורכבת בעיקר ממגוון רחב של צמחייה ירוקה, שורשים, פקעות, זרעים, דגנים, פירות וחרקים. מריון החולות ניזון מיותר עלים מאשר מיני מריון אחרים.
מזון

מריוני החולות ניזונים מחלקים ירוקים של צמחים (כ-68%), מזרעים (כ-29%) ומחרקים (כ-3%).
שימור

מריון החולות מסווג כפגיע על ידי הרשימה האדומה של איגוד השימור העולמי. אובדן בתי הגידול הוא האיום המרכזי, הנגרם על ידי עיור והמרת שטחים לחקלאות, במיוחד בדרום הארץ. במישור החוף הצפוני האוכלוסייה פחתה ביותר מחצי מאז אמצע המאה העשרים,[דרוש מקור] וגדילת האוכלוסייה והגדלת פיתוח באזור מישור החוף ממשיך לפגוע באוכלוסיית מריון החולות.
אף על פי שלא ידוע על פעולות שימור המכוונות ספציפית למין זה, הוא קיים במספר שמורות טבע בדרום הארץ ושם זוכה לרמה מסוימת של הגנה.
הערות שוליים

↑  מריון החולות באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Kutiel, P (2001). "Conservation and management of the Mediterranean coastal sand dunes in Israel". Journal of Coastal Conservation. 7: 183–192. doi:10.1007/bf02742480.
↑  Nowak, R.M. (1991). Walker’s Mammals of the World. Baltimore and London: Johns Hopkins University Press.
↑  עזריה אלון (עורך), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 7: יונקים. מחברים ועורכים - היינריך מנדלסון ויורם יום-טוב. ההוצאה לאור של משרד הביטחון (1990)
↑  חובב חולות
1 2 3  אבי ארבל, המדריך השלם ליונקי ארץ ישראל, מפה, 2008, עמ' 162
↑   צפריר רינת, גם חיות הבר צריכות פתרונות דיור ארוכי טווח, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2023
↑  האנציקליפדיה של החי והצומח, כרך 7, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1993, עמ' 110-111
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
תחנת אורחובו

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  30 בדצמבר 1984 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°36′47″N 37°41′41″E﻿ / ﻿55.613055555556°N 37.694722222222°E﻿ / 55.613055555556; 37.694722222222
 תחנות סמוכות:  Domodedovskaya, Tsaritsyno 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו זמוסקבורצקאיה 
 קוד התחנה:  022 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת אורחובו(למפת מוסקבה רגילה) תחנת אורחובו
 
תחנת אורחובו (ברוסית: Орехово) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו זמוסקבורצקאיה.
היא ממוקמת ברובע צפון אורחובו-בוריסובו של המחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי של מוסקבה.
התחנה נפתחה ב-30 בדצמבר 1984, והיא ממוקמת בין התחנות צאריצינו ודומדדובסקאיה.
שעת פתיחת התחנה ב-05:35, שעת סגירת התחנה לכניסת נוסעים ב-01:00. ממוקמת בעומק שּלּ 9 מטר.
גלריה

לובי התחנה
בתוך הלובי
הערות שוליים

↑  Станция метро Орехово - Москва, 101Hotels.com (ברוסית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוזיאון אשדוד לאמנות

| --- | --- |


הכניסה למוזיאון אשדוד לאמנות
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 כתובת:  רחוב דרך ארץ 8
 מיקום:  קריית התרבות ע"ש צבי צילקר,  אשדוד
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  לליה מורדוך
 מנהל:  נעמי אדר הופמן
 אוצר ראשי:  יובל ביטון
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2003
 תאריך פתיחה רשמי:  2003
 אדריכל:  משה לופנפלד וגיורא גמרמן
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית
 
 קואורדינטות:  31°47′31″N 34°38′15″E﻿ / ﻿31.7919°N 34.6374°E﻿ / 31.7919; 34.6374
 http://ashdodartmuseum.org.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) מוזיאון אשדוד לאמנות(למפת אשדוד רגילה) מוזיאון אשדוד לאמנות(למפת השפלה רגילה) מוזיאון אשדוד לאמנות(למפת השפלה מוגדלת) מוזיאון אשדוד לאמנות  he מוזיאון אשדוד לאמנותhe מוזיאון אשדוד לאמנותמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מוזיאון אשדוד לאמנות הוא מוזיאון לאמנות השוכן ב"מרכז מונארט לאמנויות" בקריית התרבות של העיר ע"ש צבי צילקר באשדוד.
המוזיאון נפתח בשנת 2003 והוא מעוצב כפרמידת זכוכית שתחתיה שלוש קומות תצוגה מעגליות המחוברות זו לזו בגרמי מדרגות. בחלל שלושה-עשר חללי תצוגה קטנים הפרושים מסביב לפיר מרכזי. במוזיאון מתקיימות כשלוש תערוכות של אמנות ישראלית ובינלאומית המתחלפות במשך השנה. כמו כן, המוזיאון מציג באופן קבוע עבודות ותערוכות מאוסף המוזיאון.
יובל ביטון הוא האוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן-בנימיני המשמשת כאוצרת. נעמי אדר הופמן מכהנת מאז 2005 כמנהלת המוזיאון ומוסדות האמנות באשדוד.
התפתחות

מוזיאון אשדוד לאמנות נפתח ב-2003 ביוזמתה ובתרומתה של לליה מורדוך.
בתקופת כהונתו של יונה פישר כאוצר ראשי של המוזיאון (2004–2011) הוא פעל לסימון דרכו, לביסוסו על מפת האמנות המקומית ולהפיכתו למוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים (ב-2009). עקרון המפתח שהנחה אותו בגיבוש מדיניות המוסד היה הגדרתו כמוזיאון "רגיונלי" – כמוזיאון אזורי שמתייחס לתרבות ולהיסטוריה המקומית באמצעות פעילות בעלת גוון מקומי, שאינה מסתפקת בהשלמה של מהלכי המרכז. מאז פרישתו של פישר, ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו הרגיונלי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית. סוגיות אלו נבחנות על רקע אופייה הייחודי של העיר אשדוד – העיר הישראלית הראשונה שתוכננה והוקמה לאחר קום המדינה – כעיר מהגרים ים תיכונית, מרובת זהויות ורב-תרבותית.
מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן בנימיני המשמשת כאוצרת. ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו האזורי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית.
אוסף המוזיאון

אוסף מוזיאון אשדוד לאמנות מכיל עבודות מתקופות שונות באמנות המקומית והבינלאומית. גוף העבודות המשמעותי שביסס את הקמתו של אוסף המוזיאון היה תרומת האספן השוודי רלף הרמנס – יותר ממאה עבודות של אמנים, שוודים ברובם. הקרן הציבורית ע"ש אוזיאש הופשטטר תרמה עבודות על נייר, המהוות חתך מייצג של יצירתו. אלמנת הפסל פנחס עשת תרמה למוזיאון את עזבון האמן. כן נרתמו לאוסף מראשיתו עבודות מעזבונות של אמנים שונים.
חלק חשוב באוסף מוזיאון אשדוד לאמנות הוא האוסף על שם יונה פישר, המורכב ברובו מעבודות של אמנים שעבדו עם פישר במשך השנים ואף הציגו במוזיאון. לרוב, בחרו האמנים עצמם את העבודות, על רקע דיאלוג ישיר או עקיף שניהלו עם פישר. ב-2013 הוצג האוסף בתערוכה ששיקפה את הדרך שעשה המוזיאון בעשור הראשון לפועלו וציינה את פרישתו של פישר. עבודות רבות מאוסף זה מוצגות בתערוכה הנוכחית.
בשנים האחרונות מתמקד אוסף המוזיאון בליבת תחומי העניין של המוזיאון. כך, נרכשו לאוסף עבודות של אמנים שהציגו בתערוכות המוזיאון בשנים האחרונות, והוא הועשר גם בעבודות מאת אמנים נוספים העוסקים בנושאי הליבה של המוזיאון.
עבודות מאוסף המוזיאון הוצגו בתערוכה שיעור אמנות (ינואר – אפריל 2014) ובתערוכה מאסף (דצמבר – יוני 2017) שהציגה מקבץ רחב של רכישות חדשות לאוסף המוזיאון. כמו כן, עבודות מן האוסף מוצגות באופן קבוע בתערוכות המוזיאון ובגלריית האוסף הנמצאת במבוא למוזיאון.
תערוכות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. עיקר המידע המצוי בפרק זה עדכני ל־2019.
תערוכות > לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל

(אוצרים: יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, יולי-דצמבר 2008. קט.)
התערוכה נערכה כחלק מהמיזם "שישים שנות אמנות בישראל" שנעשה בשנת השישים למדינת ישראל ובשיתוף של שישה מוזיאונים ברחבי הארץ. כל מוזיאון התבקש להציג תערוכה המוקדשת לעשייה בתחום האמנות בעשור אחד מתוך ששת העשורים לקיום המדינה. התערוכה במוזיאן אשדוד לאמנות עסקה בעשור השני באמנות ישראל. אוצרי התערוכה יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, ביקשו להתבונן אל פרק היסטורי-תרבותי זה במבט כפול: מיפוי היסטורי של אמנים ויצירות מן התקופה לצד התבוננות ביקורתית ממרחק חמישה עשורים.
תערוכות > אוצר: יונה פישר

(אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני, ינואר-אפריל 2013. קט.)
תערוכה זו באה לציין את חשיבותו של יונה פישר כדמות מובילה בניסוחו של קאנון האמנות הישראלית, במסגרת תפקידו כאוצר הראשון לאמנות ישראלית ומודרנית (ואחר כך כאוצר בכיר ויועץ אמנותי) במוזיאון ישראל; ובה-בעת היוותה מחווה והוקרה למי שתרם רבות כל כך להקמת מוזיאון אשדוד לאמנות ולביסוס האוסף שלו, במלאת לפישר שמונים שנה ובמלאת עשור למוזיאון. תערוכה זו הייתה "תוצר נלווה" של מהלך מאומץ להקמת אוסף על שם יונה פישר במוזיאון אשדוד לאמנות – אוסף מגוון ובין-דורי הנושא את רוחו הייחודית של פישר.
תערוכות > Drive-in: צילום ישראלי בשנות ה-80

(אוצר: יובל ביטון, ינואר-מאי 2015)
תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל, כעוסק בשאלות של מקומיות וזהות. תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל בעבודותיהם של 28 צלמים מרכזיים שפעלו בשנות ה-80, והרחיבה את היריעה להקשרי הזמן והתרבות שהיוו תשתית להתפתחות הצילום כאמנות בישראל. שלוש קומות המוזיאון אורגנו כמסלול הנע מהנוף הפתוח של הארץ, דרך אירועי הזמן והמקום, אל נקודת המבט האישית והפרטית במהלך מכונן שנבחן מחדש בתערוכה זו גם מנקודת המבט העכשווית של עידן ההצפה הצילומית ותרבות הדימוי.
תערוכות > הטרילוגיה

טרילוגיית תערוכות זו שהוצגו בשיתוף פעולה עם פסטיבל מדיטרנה לתרבות ים תיכונית, הציעה דיון מושגי -בזהות הנתונה בשינוי ובהתהוות מתמדת. התערוכה הראשונה, עד שתצא מקולי (יוני – דצמבר 2014, אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני, קט.) עסקה בניסוח זהותם של בני הדור השלישי והרביעי להגירה כסינתזה בין משקעי המסורת ודפוסי תרבות מערביים; השנייה, הים האחרון (יוני – דצמבר 2015, אוצרת: רוני כהן-בנימיני, קט.), בחנה את מקומו של הים התיכון בתרבות ובאמנות הישראלית; והשלישית, במקום מקום (יוני-דצמבר 2016), עסקה בהגירה כמצב מנטלי בחברה הישראלית וקישרה בין המקומיות הישראלית ותנועות ההגירה במציאות הגלובלית. כולן ביקשו לחשוף ולבחון את המרכזים העצביים הרגישים של התרבות הישראלית העכשווית, כמו גם את התנודות הטקטוניות חסרות המנוח המטלטלות אותה.
תערוכות > זמר בודד הוא הלב: מוזיקה מזרחית בישראל

(אוצר אורח: ערן ליטוין, יוני-דצמבר 2017. קט.)
התערוכה גוללה לראשונה את סיפורה של המוזיקה המזרחית בארץ מאז קום המדינה ועד פריצתה לזרם המרכזי של המוזיקה הישראלית בסוף שנות ה-90. היא נבנתה כסיפור המתפתח בסדר כרונולוגי, הַחל בהגירתם לישראל של מוזיקאים בעלי שיעור קומה מארצות מוסלמיות בשנות ה-50 למאה ה-20, ועד רגע שבירתה של "תקרת הזכוכית" של תעשיית מוזיקה זו. התערוכה ביקשה להצביע על חשיבותה של המוזיקה המזרחית לסיפור הכללי של התרבות הישראלית, כשדה שמלכתחילה שילב "גבוה" ו"נמוך", מסורתי וחדשני, פיוט ופופ. התערוכה לוותה בקטלוג רחב היקף הכולל מגוון מאמרים של כותבים שונים העוסקים בנושא. את התערוכה אצר ערן ליטוין, עורך מוזיקה בקול ישראל, אוצר ואספן, שעוסק בתיעוד ובמחקר של המוזיקה הישראלית.
תערוכות > גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית

(אוצרים: רוני כהן-בנימיני, יובל ביטון, יוני-נובמבר 2019. קט.)
התערוכה גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית קיבצה מגוון רחב של עבודות מראשית המאה ה-20 ועד ימינו, רבות מהן מכוננות ורבות-השפעה, בניסיון להאיר מופעים וייצוגים של גבריות ישראלית מנקודת המבט של שיח הזהויות והמגדר העכשווי. בהיקפה הרטרוספקטיבי התערוכה הציגה עבודות של הבולטים באמני ישראל לאורך השנים, ביקשה להשיל את הפרשנויות האוניברסליות והלאומיות המקובלות, לחצות את גבולות ה"מובן מאליו" ולסמן את הגבריוּת הישראלית כ"זהות" מובנית מובחנת, שגם הליכי הבְנייתה זקוקים לדיון. התערוכה בחנה את מודל הגבריות הישראלי ואת התנסחותו בתרבות, בחברה, במשפחה, ביחסים בין המינים ועוד, וביקשה לסמן כך את מהלכי הגדרת הזהות של המגדר הגברי ה"הגמוני" המקומי.
אדריכלות

את בניין המוזיאון, שגג זכוכית בצורת פירמידה מתנוסס מעליו, תכננו האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן כחלק ממתחם הקרוי כיום "מרכז מונארט לאמנויות", מרכז התרבות הרב תחומי בלב העיר אשדוד. לופנפלד וגמרמרן תכננו בעיר גם את "מרכז קליטה בית קנדה" ברחוב שבי ציון שברובע א'.
בניין זה, שהוקם בשנות ה-90 באתר הצופה אל הים והמרינה של אשדוד, עבר שורה של שינויים מבניים עוד בטרם נחנך כמוזאון, כדי לאפשר תנאי תצוגה מוזיאליים נאותים. האדריכליות כרמלה יעקבי-וולק והיידי ארד הופקדו על עיצוב הפנים של המתחם כולו, ואילו העיצוב המחודש של חללי התצוגה הופקד בידי האדריכלים רפי סגל, אייל ויצמן ומנואל הרץ. חללים אלה נבנו כגלריות מלבניות בהשראת המבנים המלבניים של מכולות הנמל והיו לסימן ההיכר של המוזאון.
בתחתית המוזיאון ממוקמת כספת, שבה נעשה שימוש ראשון במהלך מבצע עמוד ענן כדי להגן על 15 יצירות של ציבי גבע. הכספת, הממוקמת בגובה 4 קומות מתחת לפני הקרקע, תוכננה לעמוד אף בלוחמה ביולוגית.
שער הקשתות בקריית התרבות
מבנה הפירמידה
הרחבה
אדריכלות > חללי התצוגה

במוזיאון שנים עשר גלריות תצוגה הפרושות על פני שלוש קומות המוזיאון במבנה ספירלי פתוח. מסלול התצוגה מורכב משני סוגי חללים: חללי הפנים האחידים וחללי המעבר ה"בלתי סדירים". בנוסף, בלובי המוזיאון ישנה גלריית אוסף.
הגלריות נבנו בנפחים משתנים ואורגנו בשלושה מפלסים בתצורה ספירלית, שהותאמה לשלד הפנימי המרוקן של הבניין. המִפתחים, המעברים, ה"מרפסות" וה"חלונות", לוחות העץ המכסים את קירות הגלריות החיצוניים, ציר החלל המרכזי וגרמי המדרגות המתכתיים החוצים אותו במרכזו, יצרו תשלובת היברידית ייחודית המאזכרת במידת-מה את מכולות הנמל ומייצרת מרחב תצוגה מורכב.
עם כניסתו של יונה פישר לתפקידו כיועץ אמנותי וכאוצר ב-2004, הכתיבו חללים יוצאי דופן אלה את הפעולה האוצרותית. בתערוכה הראשונה שאצר במוזאון הניח פישר את היסודות לדפוס האוצרוּת ה"אשדודי", מתוך כוונה להבחין את המקום בפעילות אוצרוּתית רציפה ומובהקת. שם התערוכה "פנים-חוץ" רמז לתערוכה שנושאה הוא החלל עצמו: "חללים קופסתיים, בנפחים משתנים, המקיימים יחסים קונטראפונקטיים בינם לבין עצמם ובינם לבין החללים המקיפים אותם", כתב פישר, "דורשים תצוגה אינטימית המחייבת תכנון של כל חלל כאילו הוא עומד ברשות עצמו". במקביל, הוסיף, "היא קוראת ליצירת מצבים המקשרים את החלל עם חללים אחרים".
אגף החינוך

מחלקת החינוך של מוזיאון אשדוד לאמנות מקיימת פעילות חינוכית מוזיאלית רחבת היקף ומגוונת. הפעילות החינוכית במוזיאון כוללת:
סיורים מודרכים בתערוכות – מותאמים לגיל ואופי הקבוצה.
המגמה במוזיאון אשדוד לאמנות – תוכנית 5 יחידות לבגרות לתלמידי י'–י"ב. התכנית נכתבה על ידי צוות החינוך של המוזיאון בשיתוף מנהל החינוך בעיריית אשדוד והיחידה לתוכניות ייחודיות במשרד החינוך. הלימודים במגמה מתקיימים בשטח המוזיאון בשעות אחר הצהריים. התלמידים מגיעים מבתי ספר שונים באשדוד ולומדים לימודי סדנה – ציור, פיסול צילום ומיצג, לימודים עיוניים, סיורים במוזיאונים ומפגשי אמן.
מגמה צעירה – תוכנית מצוינות באמנות לתלמידי ז'–ט' – מוזיאון אשדוד לאמנות הוכר על ידי המחלקה למצוינים ומחוננים במשרד החינוך כמרכז מצוינות עירוני לאמנות פלסטית.
מראות: מרחב אמנות ותרפיה – היחידה לטיפול באמנות. היחידה מציעה טיפולים פרטניים, קבוצתיים, פרויקטים מיוחדים, סדנאות והכשרות למטפלים.
הצוללת הירוקה – האגף לחינוך סביבתי ואמנות. מרחב מעוצב ואינטראקטיבי המציע פעילויות וסדנאות לילדים ולמבוגרים בנוגעים לאיכות הסביבה בהיבט של תרבות הצריכה והטיפול בפסולת.
קו מנחה – סדנאות למגזר העסקי אשר מחברות בין עולם האמנות לעולם הייעוץ הארגוני.
חוגים לילדים ולמבוגרים – חוגי ציור, פיסול, קרמיקה וקדרות לכל הגילאים.
ראו גם

המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן
מוזיאון גבורה ותהילה
בית אריה קלנג
לקריאה נוספת

צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון, אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן, הוצאת אסיה, 2021
הערות שוליים

↑  רוני כהן בנימיני, "הנה איש עומד", אוצר: יונה פישר (קטלוג), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2013, עמ' 21–27.
↑  אתר מוזיאון אשדוד לאמנות, נדלה מ: http://ashdodartmuseum.org.il/ בתאריך: 1.03.2020
↑  רוני כהן בנימיני, "הנה איש עומד", אוצר: יונה פישר (קטלוג), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2013, עמ' 21–27.
↑  אתר מוזיאון אשדוד לאמנות, נדלה מ: http://ashdodartmuseum.org.il/ בתאריך: 1.03.2020
↑  יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל (קטלוג), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2008.
↑  רוני כהן בנימיני, "הנה איש עומד", אוצר: יונה פישר (קטלוג), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2013, עמ' 21–27.
↑  אתר מוזיאון אשדוד לאמנות, נדלה מ: http://ashdodartmuseum.org.il/ בתאריך: 1.03.2020
↑  יובל ביטון ורוני כהן-בנימיני, עד שתצא מקולי (קט.), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2014; רוני כהן-בנימיני, הים האחרון: אמנות ישראלית והים (קט.); יובל ביטון ורוני וכהן-בנימיני, במקום מקום (קט.), 2016.
↑  זמר בודד הוא הלב: מוזיקה מזרחית בישראל (ספר), עורך: ערן ליטוין, מוזיאון אשדוד לאמנות, 2017.
↑  גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית (קט.), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2019.
↑  על פי מסמך המפרט את תהליך העבודה במתחם שהתקבל מידיה של כרמלה יעקבי-וולק, היא והיידי ארד הופקדו גם על התאמת הבניין לתפקודים נוספים כבית ספר למחול ולמוזיקה וכמוזיאון.
1 2  Associated Press, Museums hide art to protect it from rockets, ynet, ‏21 בנובמבר 2012
↑  רוני כהן בנימיני, "הנה איש עומד", אוצר: יונה פישר (קטלוג), מוזיאון אשדוד לאמנות, 2013, עמ' 21–27.
↑  אתר מוזיאון אשדוד לאמנות, נדלה מ: http://ashdodartmuseum.org.il/ בתאריך: 1.03.2020
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק עד הלום • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
קטגוריה ראשית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313249205171  LCCN: n2004013888  VIAF: 245854396   WorldCat (עם VIAF): 245854396
פישל לחובר

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1883 חוז'לה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  25 בפברואר 1947 (בגיל 63) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1944) 
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של פישל לחובר  בתל אביב
ירוחם פישל לָחוֹבֶר (כמעט תמיד: פ' לחובר; בכתיב יידי: לאַחאָווער; י"ח בחשוון תרמ"ד, נובמבר 1883, חוז'לה, פלך ורשה, האימפריה הרוסית - ה' באדר תש"ז, 25 בפברואר 1947, תל אביב) היה חוקר תולדות הספרות העברית, מבקר ספרות, מסאי ועורך.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לחובר נולד בחוז'לה שבפלך ורשה לשלמה יהודה, סוחר, ולבלה. למד בצעירותו בישיבה בחוז'לה אצל הרב המקומי יהודה ליב קובלסקי.
בוורשה לחובר ערך, עם דוד פרישמן, את קובצי "ספרות". לאחר מכן ערך את "נתיבות", המדור הספרותי של "הצפירה". לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מנהלה של הוצאת שטיבל בוורשה, ועורך החלק המדעי והפובליציסטי של "התקופה". כן ערך את "ערכים" (קבצים לשאלות החיים ולספרות; ורשה תרע"ט). תחת השגחתו, ניתן בהוצאת שטיבל מקום לחכמת ישראל העברית שקודם לכן הייתה ללא קורת גג. עקבות עבודתו ניכרים כמעט בכל ספרי ההוצאה.
לאחר שעלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1927 היה מעורכי "מאזנים" ו"כנסת" (דברי-ספרות של סופרי ארץ-ישראל; תל אביב תרפ"ח). מחקריו על הספרות העברית למן המאה ה-18 הקיפו קשת מגוונת של נושאים. מתוך עיסוקו בחקר הספרות, חיבר את ספרו העיוני "תולדות הספרות העברית החדשה", העוסק באופן מקיף ומפורט בספרות העברית החדשה (הספרות היפה וספרות החכמה והעיון) מהרמח"ל ועד ביאליק, וכתוב במתכונת מדעית וספרותית. לחובר היה מחשובי החוקרים של שירת ביאליק, וייצג את אגודת הסופרים ב-"מוסד ביאליק" מאז היווסדו.
בשנותיו המכריעות חקר את תורת הסוד. ותרגם לעברית, עם ישעיהו תשבי, מבחר של ספר הזוהר.
נפטר בשנת 1947, בן 64 במותו.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
אחותו דבורה לחובר (1895–1962) הייתה מורה ומחנכת, מתרגמת ועורכת ירחון "האשה" (ירושלים 1929-1926).
אחיו שמואל לחובר (1897–1972) היה ספרן וביבליוגרף.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו של פישל לחובר ברחוב אנגל 7 בתל אביב.
ספריו

אחד העם, ורשה: ספרות, תרע"א ('בני הדור').
מחקרים וניסיונות, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ה. (מאמרים על ספרות)
תולדות הספרות העברית החדשה : עם דוגמאות של מבחר הספרות לתלמידים ולמתלמדים, תל אביב: דביר, תרפ"ח 1927–תש"ח 1948. 5 כרכים, ספרים א–ד:
ספר א: מימי צמיחת הספרות החדשה באיטליה עד שקיעת ההשכלה במערב, תרפ"ח 1927;
ספר ב: מימי ההשכלה הראשונים במזרח עד סוף תקופת ההשכלה. תרפ"ט;
ספר ג: מימי התעוררות הרעיון הלאומי בישראל עד ימינו, חלק א-ב, תרצ"א 1930–תרצ"ב 1931;
ספר ד: מן העזבון: השירה החדשה עד ביאליק ועד בכלל, בצירוף מפתח לכל ארבעת הספרים, תש"ח 1948. (יצא לאחר מותו)
ראשונים ואחרונים: מסות ומאמרים, תל אביב: דביר, תרצ"ד–תרצ"ה. (2 כרכים) (מהדורה ב מורחבת: תשכ"ו.)
ביאליק - חייו ויצירותיו, תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תרצ"ז–תש"ח 1947. (3 כרכים) (מהדורה שנייה, כולל פרקים מעזבונו של המחבר: תש"ח.)
על גבול הישן והחדש: מסות ספרותיות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
שירה ומחשבה: מסות ומאמרים, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953.
בתחום ומחוץ לתחום: מסות ומאמרים על סופרי אירופה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.
ספריו > בעריכתו

מקס נורדוי, כתבים נבחרים; עורך: פ. לחובר, ירושלים–תל אביב: מצפה, תרפ"ט–תר"ץ. (6 כרכים)
ספר השנה של ארץ ישראל: לשנת תרצ"ד–תרצ"ה, תל אביב: שם, תרצ"ד-תרצ"ה. (העורך: תרצ"ד: פ. לחובר; תרצ"ה: אשר ברש.), הוצאת שם, תל אביב, 1935.
תאודור מומסן, דברי ימי רומא; מתורגמים בידי ד"ר צ’ ויסלבסקי, ד’ קלעי וד"ר צ’ רודי; בעריכת פ. לחובר וד"ר צ’ ויסלבסקי, תל אביב: א’ שטיבל, תרצ"ה.
אגרות חיים נחמן ביאליק; מכונסות ומסודרות, בצירוף הערות על ידי פ. לחובר, תל אביב: דביר, תרצ"ח–תרצ"ט. (5 כרכים)
משנת הזוהר: גופי מאמרי הזוהר; מסודרים לפי העניינים ומתורגמים עברית בידי פ. לחובר וישעיה תשבי; בצירוף ביאורים, מבואות וחילופי נוסחאות מאת ישעיה תשבי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט–תשכ"א. (2 כרכים)
ספריו > בהשתתפותו

תומאס קרליל, על גבורים, עבודת גבורים ומדת הגבורה בדברי הימים: שישה שעורים; תרגם מאנגלית א"י אינהורן; עם הערות, תמונת המחבר ודברי ימי חייו ועם מבוא מאת פ. לחובר, ורשה: א"י שטיבל, תרע"ט.
ה. גרעץ, יידישע געשיכטע; מיט א פאררעדע וועגען גרעץ און זיין ביאגראפיע פון פ. לאחאווער; דער היסטאריקער אלס קינסטלער און שרייבער פון יעקב פיכמאן; גרעץ און זיין מאנומענטאל ווערק פון יצחק שיפער, ורשה: ב. שימין, [תר"צ-]. (7 כרכים) (ביידיש)
צבי גרץ, דברי ימי ישראל: מהעת היותר קדומה עד ההוה: בשישה כרכים, עם תמונות וציורים רבים; תרגום ש’ ל’ ציטרון ... [ואחרים]; בצירוף מבוא ותולדות המחבר מאת פ. לחובר; ההיסטוריון כאמן וכסופר מאת יעקב פיכמן; ועם הערות מדעיות מאת ש’ א’ קמנצקי, ורשה: אחיספר על-יד חברת צנטרל, תר"ץ–תרצ"א. (6 כרכים)
ספר חיי שלמה מימון (כתוב בידי עצמו); עם מבוא מאת פ. לחובר; תרגם מגרמנית י"ל ברוך, תל אביב: הוצאת לגבולם בהשתתפות מוסד ביאליק, מסדה, תש"ב.
ש"י עגנון, מסוד חכמים: מכתבים 1909–1970: עגנון, ברנר, ביאליק, לחובר, כצנלסון, סדן, ירושלים ותל אביב : שוקן, תשס"ב 2002.
ראו גם

המרכז הספרותי העברי בורשה