שמעון אגרנט
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון > מחדל יום הכיפורים

כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים היה אגרנט שרוי בסערת רגשות לכל אורכה, ובמיוחד דאג לבנו הצעיר, רוני, שנפצע בקרבות בחזית הסורית. בתום המלחמה קמה זעקה ציבורית נגד הנהגת המדינה, על המחדל החמור שהתחולל עם פריצתה. קולות המחאה הם שהובילו לכך שבנובמבר 1973 מונה אגרנט לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית (שכונתה בהתאם ועדת אגרנט) לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים. מטרת הוועדה הייתה לחקור את המחדל המודיעיני שקדם למלחמה ואת המחדל בתפקוד הצבא בראשיתה. לשם כך אגרנט לקח פסק זמן לניהול המערכת המשפטית, והקדיש את זמנו לעבודת הוועדה. לחברי הוועדה מינה את ימינו בבית המשפט, משה לנדוי, מבקר המדינה יצחק ארנסט נבנצל ושני הרמטכ"לים לשעבר: חיים לסקוב ויגאל ידין.
פרסום הדו"ח הראשוני היה באפריל 1974 והוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, והמליצה על סיום כהונתם של הרמטכ"ל וראש אמ"ן. היא לא ביקרה את ראשי הדרג המדיני, משה דיין וגולדה מאיר. למרות זאת לאחר מספר שבועות התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה. הדו"ח הראשוני הרעיד את אמות הספים במדינה, והוביל גם לביקורת רבה כלפי הוועדה והחברים בה בטענה שלא ביקרו די את הדרג המדיני והטילו את עיקר האחריות על הדרג הצבאי. ביקורת רבה הושמעה גם בתקשורת, בין היתר אישית נגד חברי הוועדה, ואגרנט בראשם. אגרנט עצמו טען שגופי התקשורת עברו על חוק ועדות החקירה, הקובע לחברים בהם מעמד שווה לזה של שופטים, בעוד קיים איסור פלילי על פרסום דברי בלע נגד שופטים בעודם באם החקירה או המשפט. הכתיבה של דו"ח ועדת אגרנט המלא נמשכה עד תחילת 1975, והדו"ח הסופי נשמר תחת סיווג "סודי ביותר" ואורכו עלה על אלפי עמודים.
ועדת אגרנט היא שתבעה את מונח הקונספציה, מכלול הנחות היסוד שהשלו את ההנהגה הצבאית, ואת הנהגה המדינית בעקבותיה, שלא צפויה מלחמה ושבמקרה של מלחמה תתקיים התרעה מוקדמת וכוחות הסדיר יוכלו לבלום את מתקפת האויב קודם שיגיעו המילואים. הוועדה המליצה, בין היתר, להדיח מתפקידם את הרמטכ"ל דוד אלעזר (החלטה שאגרנט הגיע אליה לאחר לבטים קשים) וראש אמ"ן אלי זעירא, בין היתר מתוך כוונה לקבוע תנאי סף תודעתי גבוהה לכל רמטכ"ל עתידי בגלל האחריות הקריטית של העומד בראש המשרה. באשר לשר הביטחון משה דיין, שלפני המלחמה נהנה ממוניטין של "מר ביטחון" ומומחה יוצא דופן שהציבור תלה בו אמונו, אמון שקרס כתוצאה מהמלחמה, הוועדה התייחסה אליו במה שכינתה מבחן "שר הסביר", ולא שפטה אותו כמומחה ביטחוני מתוקף עברו הצבאי, אלא רק כמדינאי. ההחלטה גררה ביקורת רבה.
עיקר הביקורת כלפי הוועדה הופנתה להחלטה של אגרנט שלהימנע מהטלת המלצות אישיות באשר לדרג המדיני, בעוד חברי הוועדה לא חסכו שבטם כלפי הדרג הצבאי. אגרנט התייחס לפער בין ההנהגה הצבאית לזאת המדינית, והתייחס לעובדה שבתקדים הבריטי זאת אחריות הפרלמנט להפיל את הממשלה בהצעת אי-אמון ובתקדים האמריקאי רק הליך הדחה בשני בתי הקונגרס יכול להביא להדחתו של הנשיא. אין תקדים לוועדת חקירה אשר מדיחה את נבחרי הציבור, ומאותה סיבה טען אגרנט שהדבר נתון באחריותה של הכנסת ובאחריות הציבור הישראלי. בסופו של יום, בעקבות פרסום הדו"ח והכעס והמחאה הציבורית, גולדה מאיר התפטרה מראשות הממשלה ובעקבותיה הודח גם דיין מתפקידו, והוקמה על מקומם ממשלת רבין הראשונה. אגרנט טען שבסקירה התקשורתית ובביקורת על החלטות הוועדה נעשה לו עוול, ושלמעשה הוועדה לא חסכה שבטה מהדרג המדיני. בתוך הדו"ח ישנה ביקורת רבה על התפקוד של הדרג המדיני, כולל על בעיות מובנות כגון חיסורה של הגדרת סמכויות ברורה בין שר הביטחון לרמטכ"ל והיעדרו של פורום קבלת החלטות מדיני-ביטחוני עם סמכויות מוגדרות. המלצות הוועדה הובילו עשרות שנים מאוחר יותר להקמת המטה לביטחון לאומי.
סוגיה שצצה לאחר מספר שנים היא האם אגרנט ידע על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב-25 בספטמבר 1973, במסגרתה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה. אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו אך צבי זמיר טען שאכן ידע. על אף הביקורת הרבה שהופנתה כלפי הוועדה, בסופו של יום היא הובילה, בצורה ישירה או עקיפה, להפלתו של דרג ההנהגה המדיני-צבאי שעמד בראש המדינה ערב המלחמה. היא גם הייתה גוף מחקר תקדימי לכישלונות המלחמה ולעצם דרך ניהולה, ודו"ח הוועדה הסופי, שבמשך עשרות שנים הצנזורה חשפה חלקים ממנו בהדרגה, משמשים גם חמישים שנה אחרי המלחמה כמקור ראשוני למחקר המלחמה. דוגמה לחשיפה של הוועדה היא הגילוי כי ראש אמ"ן זעירא שיקר לרמטכ"ל אלעזר, שהסתמך על הערכת המודיעין שלו, באשר להפעלת "האמצעים המיוחדים" במצרים לחשיפת הכנות האויב למלחמה.