stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רות סגל
פילמוגרפיה

2008: אמא של ולנטינה
2007: אסקימוסים בגליל
1998: קשר עיר
1987: בובה
1977: דודה קלרה
1977: פנטסיה על נושא רומנטי
1974: מאחורי הגדר
1967: אישה בחדר השני
לקריאה נוספת

שי חורב, רות סגל, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 260, 2018.
הערות שוליים

1 2  סגל (ינובסקי) רות, ב"מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי",
מאת שמעון לב-ארי, באתר המילא"ה
1 2 3  סגל, רות, אתר עם עובד
↑  משה אורן, לפני בכורה - גן הדובדבנים של רות סגל, על המשמר, 19 בפברואר 1975
↑  שמעון לב-ארי, מדריך מאה שנה לתיאטרון העברי
↑  השחקנית רות סגל הלכה לעולמה בגיל 92, באתר ynet, 8 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011295898005171  BnF: cb15540610h (data)  VIAF: 5240484   WorldCat (עם VIAF): 5240484
ג'ף היוגיל

ג'ף אנדרו היוגיל (באנגלית: Geoffrey Andrew Huegill; נולד ב-4 במרץ 1979) הוא שחיין אוסטרלי, הוא אלוף עולם (פוקואוקה 2001 ומוסקבה 2002), אלוף משחקי חבר העמים, שיאן עולם ובעל מדליות כסף וארד אולימפיות בסגנון הפרפר.
ביוגרפיה

היוגיל נולד בחצי האי גוב שבטריטוריה הצפונית לאב אוסטרלי ואם תאילנדית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' ב-1998 זכה היוגיל במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, ובמדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בו השתתף בשלב המוקדמות.
ביוגרפיה > שיאן עולם

באליפות אוסטרליה שנערכה ב-14 באפריל 2000 קבע היוגיל במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש של 23.60 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) בשנת 2000 העפיל היוגיל לשלב הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר עם התוצאה הטובה ביותר, אבל בגמר עצמו שחה לאט יותר וזכה במדליית הארד. נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה > אלוף עולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכה היוגיל בשתי מדליות זהב. במשחה ל-50 מטר פרפר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 23.44 שניות ובשלב הגמר הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 23.76 שניות. הוא זכה במדליית זהב נוספת במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים היוגיל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.76 שניות. במדליית זהב זכה בן ארצו מט וולש ששבר את שיאו העולמי במאית שנייה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים היוגיל במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר.
ב-2005 ו-2006 נכשל היוגיל באליפות אוסטרליה ולא הצליח להיכלל בנבחרת הלאומית, ופרש משחייה תחרותית. בתקופה זו עלה במשקל, והגיע עד ל-138 קילוגרם.
ב-2008 הודיע על חזרתו לשחיה תחרותית, ועל כוונתו להתחרות במשחים ל-50 ול-100 מטר פרפר במשחקי חבר העמים הבריטי ב-2010. הוא השיל כ-40 קילוגרם ממשקלו, ובמשחקי חבר העמים שהתקיימו בדלהי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה היוגיל במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.35 שניות.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר פרפר
טור דה פראנס

| --- | --- |


סמליל המרוץ
 מדינות:  צרפת צרפת ומדינות נוספות
 סוג:  מרוץ קטעים – גרנד טור
 אורך המסלול:  כ-3,400 ק"מ. נע בעבר בין 2,428 ל-5,745 ק"מ
 חודש:  יולי
 משך:  שלושה שבועות
 עונה נוכחית:  טור דה פראנס 2024
 היסטוריה
 התקיים לראשונה:  1903
 מרוצים עד כה:  111 (נכון ל-2024)
 מנצח ראשון:  צרפת מוריס גארן
 מוביל במספר הניצחונות:  צרפת ז'אק אנקטיל 1957, 1961, 1962, 1963, 1964  בלגיה אדי מרקס 1969, 1970, 1971, 1972, 1974  צרפת ברנאר אינו 1978, 1979, 1981, 1982, 1985  ספרד מיגל אינדוראין 1991, 1992, 1993, 1994, 1995
 מוביל מנצחי הקטעים:  בריטניה מארק קוונדיש – 35 קטעים
 מנצח אחרון:  סלובניה טאדיי פוגאצ'אר
 
דבוקת רוכבי אופניים במרוץ הטור דה פראנס 2005
הטור דה פראנס (בצרפתית: Tour de France) הוא מרוץ אופני כביש היוקרתי ביותר בעולם, המתקיים מאז 1903. התחרות נערכת פעם בשנה ברחבי צרפת בחודש יולי. ב"טור" משתתפים מיטב הרוכבים מכל רחבי העולם. המרוץ זוכה לפופולריות ובעקבות כך גם לחשיפה תקשורתית גדולה.
שערוריות השימוש בסמים, המתפרסמות מפעם לפעם בהקשר למרוץ, מטילות, לדעת חלק מאוהדי הספורט, צל כבד על ה"טור" כולו.
הרוכבים והקבוצות

נכון ל-2018, במרוץ משתתפות 22–23 קבוצות, שבכל אחת 8 רוכבים בעלי כישורים שונים ושאיפות שונות, בדרך כלל בכל קבוצה ישנו מוביל, לעיתים שנים או שלושה מובילים ותפקיד שאר הרוכבים הנקראים דומסטיקים, הוא לסייע למובילים. הקבוצות שהשתתפותן במרוץ מובטחת מראש הן 18–19 הקבוצות שמרכיבות את ה-UCI World Tour. כ-5–6 חודשים לפני המרוץ מודיעים המארגנים על 4–5 קבוצות נוספות המקבלות "כרטיס כניסה מיוחד" (Wild Card) המקנה להן את זכות ההשתתפות במרוץ. בבחירה זו מעדיפים המארגנים, בדרך כלל, קבוצות צרפתיות (גם כאשר ישנן קבוצות אחרות שרמתן גבוהה יותר) כדי לשמור על הנופך הצרפתי של המרוץ וכדי לעודד את ספורט אופני הכביש בצרפת. בנוסף, נבחרות קבוצות על פי הישגיהן בחודשים הקודמים לבחירה ועל פי רוכבים כוכבים הנמצאים בשורותיהן.
ואלו כינויי הרוכבים
אול אראונדר: (רב גוני) רוכב המצטיין בכל סוגי הקטעים: קטעי הרים, מיאוצים ונגד השעון. רוכבים אלה הם המועמדים לנצח בטור כולו – בחולצה הצהובה.
מאיץ: נקרא גם ספרינטר רוכב המתמחה במיאוצים. בעלי שריר ארבע ראשי מפותח, בדרך כלל גדולי גוף, ישיגו את ניצחונותיהם במיאוצים המוניים, שהם בדרך כלל בקטעי מישור. רוכבים אלו שואפים להשיג את החולצה הירוקה.
מטפס: רוכב המתמחה בקטעי הרים. בדרך כלל קטני גוף וחזקים מאוד. ישיגו את ניצחונותיהם בעליות בהרים. רוכבים אלו מועמדים לזכות בחולצה המנוקדת.
שען: רוכב המתמחה במרוץ נגד השעון, רכיבה לבד ללא עזרת הקבוצה, ישיגו את ניצחונותיהם בקטעי נגד שעון.
פועל: נקרא גם דומסטיק. (domestique) רוכב בקבוצה, שתפקידו להביא את המוביל לניצחון. חוסם עבורו את הרוח, מגיש לו בקבוקי שתייה ואף נותן לו גלגל או מחליף איתו אופניים במקרה של תקלה.
המנצח והחולצות

במהלך המרוץ מוענק פרס למנצח בכל קטע יומי. ניצחון בקטע יומי בטור דה פראנס הוא משאת נפשו של כל רוכב מקצועני ונחשב להישג בפני עצמו. למעשה, חלק מהקבוצות מכוונות את מאמציהן אך ורק לזכייה בקטעים בודדים. המנצח ב"טור" כולו הוא הרוכב בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר. המנצח בטור דה פראנס נחשב לרוב כרוכב האופניים הטוב בעולם. כדי לזכות במרוץ, על המנצח לגלות עליונות בשני התחומים העיקריים במרוץ: טיפוס בהרים ורכיבה נגד השעון.
החולצות אותן לובשים הרוכבים במהלך המרוץ הן:
החולצה הצהובה – הרוכב המוביל בדירוג הכללי (בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר) לובש חולצה צהובה על מנת לזהותו.
החולצה המנוקדת – חולצה לבנה בעלת נקודות אדומות – הרוכב המוביל בצבירת נקודות המוענקות לרוכבים אשר חוצים ראשונים את הפסגות השונות במהלך המרוץ בקטעים ההרריים, כשחלוקת הנקודות נקבעת לפי קטגוריות-הקושי של הטיפוס: 1–4 (4 הקל ביותר ו-1 הקשה ביותר) ו-HC ("מעבר לדירוג", הגבוהה ביותר). חולצה זו נקראת גם חולצת "מלך ההרים".
החולצה הירוקה – הרוכב אשר צבר את מרב הנקודות המוענקות במרוצי ביניים במהלך המרוץ ובמאוץ אל קו הסיום.
החולצה הלבנה – הרוכב הצעיר, אשר גילו אינו עולה על 25 שנים (ב-1 בינואר של שנת המרוץ), בעל הזמן המצטבר הקצר ביותר.
הרוכב אשר מוביל בנקודות, אשר מוענקות על ידי צוות שופטים, על רכיבה אגרסיבית בקטעי המרוץ, לובש מספר גב לבן עם רקע אדום (בניגוד לשאר הרוכבים שמספר הגב שלהם הוא שחור עם רקע לבן).
מתקיימת תחרות בין הקבוצות על תואר הקבוצה הטובה ביותר. בתחרות זו נמדדים לכל קבוצה בכל קטע, זמניהם של שלושת רוכביה המהירים באותו קטע. הזמן המצטבר המינימלי בכל הקטעים מזכה את הקבוצה בתואר. הקבוצה המובילה בדירוג תרכב ביום המחרת עם מספר שחור על רקע צהוב.
היסטוריה

הטור דה פראנס נוצר כאירוע של קידום מכירות על ידי אנרי דגראנז' שהיה אחד המייסדים והעורך של העיתון "ל'אוטו" (העיתון שקדם לעיתון ל'אקיפ). דגראנז' רצה לתת תשובה למרוצי האופניים "פריז-ברסט" ו"פריז-בורדו" שהיו בחסותו של עיתון מתחרה. הרעיון למרוץ סביב צרפת הועלה בפגישה בבית קפה בפריז בנובמבר 1902.
הטור הראשון יצא לדרכו בשנת 1903 ואמנם, הרעיון הצדיק את עצמו והעיתון שתפוצתו הייתה עד אז – 25,000 עותקים, הגיע ל-65,000 עותקים לאחר המרוץ. ב-1908 הגיע העיתון כבר לתפוצה של רבע מיליון עותקים. דגראנז' ניסה ליצור תחרות שתבליט את ספורטאי העל שמסוגל לעמוד בתנאים לא אנושיים. בשנים הראשונות של המרוץ קטעי המרוץ היומיים היו לרוב באורך של מעל 400 ק"מ ונדרשו לרוכבים 17–20 שעות כדי לסיימם. רוב הדרכים היו דרכי עפר והרוכבים נדרשו לספק לעצמם אוכל, משקה ותמיכה טכנית. באופן טבעי, חלק גדול מהמתחרים בשנים הראשונות היו כורי פחם שהיו מורגלים בעבודה פיזית קשה לאורך שעות רבות ואשר חיפשו מוצא מעיסוקם הקודם.
מלאת מאה שנה לקיום המרוץ צוינו בטקס חגיגי בפריז בשנת 2003.
במהלך שנים אלו זכו בטור רוכבים אגדיים כז'אק אנקטיל וברנאר אינו הצרפתים, אדי מרקס הבלגי ומיגל אינדוראין הספרדי, שניצחו ב"טור" חמש פעמים כל אחד.
שערוריות השימוש בסמים שהגיעו לשיא ב-1998 במה שכונה פרשת פסטינה, הטילו צל כבד על ה"טור" ועוררו שאלות קשות לגבי המשך המפעל בשנים הבאות. למרות זאת, המרוץ המשיך וצבר פופולריות ופרסום, בין היתר, בעקבות רצף ניצחונותיו של לאנס ארמסטרונג במרוץ, שנפסלו כולם עקב שימוש בסמים. לאחר פרישת ארמסטרונג, בשנת 2006, התפוצצה פרשת מבצע פוארטו שבעקבותיה הושעו רוכבים רבים מהשתתפות בטור. לאחר סיום המרוץ, התברר כי הזוכה פלויד לאנדיס השתמש גם הוא בסמים, והתואר נשלל ממנו. ב-2007 הודח המוביל מיכאל רסמוסן שהיה קרוב לזכייה, לאחר שהתברר כי נעדר ממספר בדיקות סמים. בעקבות כך נטל במקומו אלברטו קונטדור את ההובלה והמשיך לזכייה במרוץ.
טענות על שימוש בחומרים אסורים

טענות קשות נשמעות על שימוש רב בסמים אסורים וחומרים ממריצים על ידי רוכבים ב"טור". בשנים האחרונות הוחמר הפיקוח על כך ורוכבים הודחו וסולקו מה"טור" בגין שימוש בחומרים כאלו. במיוחד התפרסמה בהקשר זה "פרשת פסטינה" שהתרחשה בשנת 1998 כאשר במהלך המרוץ, נתגלתה כמות גדולה של חומרים ממריצים אסורים ברכב הקבוצה הצרפתית פסטינה, שנחשבה אז לאחת מהקבוצות הבכירות ביותר בספורט. כל רוכבי הקבוצה סולקו מהמרוץ. רוכבים אחרים פרשו מהמרוץ כמחאה על טיפול המשטרה והתקשורת בפרשה והיה ספק אם המרוץ יימשך.
בשנת 2006, לאחר שאיבד זמן רב למועמדים האחרים לניצחון בקטע ה-16 במרוץ, התאושש האמריקאי פלויד לאנדיס בצורה מפליאה וניצח בקטע ה-17 של המרוץ בפער גדול. לאחר שניצח בדירוג הכללי במרוץ כולו, פורסם כי בבדיקות השתן שנלקחו ממנו אחר ניצחונו הגדול באלפים, נמצאה כמות טסטוסטרון גבוהה מהרמה המותרת, ולאחר מאבק משפטי ארוך נשלל ממנו התואר והוענק לאוסקר פריירו.
ביוני 2012 הרשות לפיקוח על שימוש בסמים בספורט האמריקני (ה-USADA) האשימה את לאנס ארמסטרונג בשימוש בסמים, ועקב כך הוא הושעה מתחרויות רכיבה על אופניים. באוגוסט באותה שנה החליטה הרשות על השעייתו לכל החיים מכל תחרויות רכיבה על אופניים, ושלילת כל התארים בהם ארמסטרונג זכה לאחר ה-1 באוגוסט 1998.
דירוג הניצחונות בטור דה פראנס

| זכיות | רוכב | שנים   |
| --- | --- | --- |
| 5 | צרפת ז'אק אנקטיל | 1957, 1961, 1962, 1963, 1964 |
| 5 | בלגיה אדי מרקס | 1969, 1970, 1971, 1972, 1974 |
| 5 | צרפת ברנאר אינו | 1978, 1979, 1981, 1982, 1985 |
| 5 | ספרד מיגל אינדוראין | 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 |
| 4 | בריטניה כריסטופר פרום | 2013, 2015, 2016, 2017 |
| 3 | בלגיה פיליפ תייס | 1913, 1914, 1920 |
| 3 | צרפת לואיזון בובה | 1953, 1954, 1955 |
| 3 | ארצות הברית גרג למונד | 1986, 1989, 1990 |
| 3 | סלובניה טאדיי פוגאצ'אר | 2020, 2021, 2024 |
שם מודגש מסמל רוכב אופניים שעדיין פעיל כמקצוען
ראו גם

מרוץ אופני כביש
הערות שוליים

↑  במרוץ ב-1987 היה אורך המסלול 4,231 ק"מ ב-25 קטעים. בתחילת 1988 הודיע ה-UCI על הגבלת משך המרוץ לשלושה שבועות. במרוץ ב-1988 היה אורך המסלול 3,282 ק"מ ב-22 קטעים, אולם כבר בראשית שנות ה-90 שב והתארך המסלול למרחק של כ-3,900 ק"מ. בסוף שנות ה-90 המרחק ירד לכ-3,600 ק"מ והחל משנות ה-2000 לא השתנה אורך מסלול המרוץ בצורה מהותית והוא כ-3,400 ק"מ.
↑   אמיר ענבר, כריס פרום ואלברטו קונטאדור: החולצה הצהובה קטנה מדי בשביל שנינו, באתר הארץ, 5 ביולי 2014
↑  נשללו כל תאריו של לאנס ארמסטרונג, באתר nrg‏, 24 באוגוסט 2012
↑  הניצחון הוענק לו לאחר שמוריס גארן נפסל בגלל רמאות
↑  ריס הודה שהשתמש בסמים במהלך הטור ב-1996, מארגני הטור פסלו את זכייתו, אך איגוד הרוכבים סירב לפסול את זכייתו בשל פרק הזמן שחלף
↑  בשבע השנים האלה זכה לאנס ארמסטרונג במירוץ. ואולם זכייתו נשללה עקב פרשת שימוש בסמים ממריצים. התואר נשאר פנוי.
↑  לאחר פסילת ניצחונו של קונטדור בפברואר 2012 על ידי בית דין לערעורים בספורט. רשימת המנצחים של האתר הרשמי של המרוץ
↑  במקור ניצח ברנרד קוהל האוסטרי, אך זכייתו נשללה ממנו לאחר פרשיית אמרוץ
↑  במקור ניצח פרנקו פליצוטי האיטלקי, אך ב-2011 הזכייה הועברה למרטינז לאחר פרשיית אמרוץ שפליצוטי נחשד בה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502599405171  GND: 4185776-8  LCCN: n98020404  NDL: 00937423  NKC: pna2005285576  SUDOC: 035748141  VIAF: 261446890   WorldCat (עם VIAF): 261446890 
טור דה פראנס 2004 בזמן הנסיעה בשדרות אליזה בפריז
סיום הטור הראשון. מוריס גארן, המנצח, עומד וידיו משולבות.
תור הוסהובד רוכב בחולצה הירוקה (טור דה פראנס 2009). הוסהובד ניצח פעמיים בקטגוריה, בשנת 2009 ובשנת 2005.
כריסטוף ריבלו, רוכב בחולצה המנוקדת (נקראת במקור: "פולקה דוט") במהלך טור דה פראנס 2013
איגן ברנל, מנצח טור דה פראנס 2019, לובש את החולצה הלבנה במהלך המרוץ בשנת 2019.
ג'פרי דאהמר

| --- | --- |

ג'פרי דאהמר, כפי שצולם בתחנת המשטרה במילווקי ב-27 ביולי 1991
 לידה:  21 במאי 1960 מילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית 
 נרצח:  28 בנובמבר 1994 (בגיל 34) פורטייג' (אנ'), ויסקונסין, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  מילווקי, וסט אליס, Bath Township 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו  Revere High School 
 תקופת הפעילות:  יולי 1978 – יולי 1991 (כ־13 שנים) 
 
ג'פרי ליונל דאהמר, הידוע גם כ"הקניבל ממילווקי" (21 במאי 1960 – 28 בנובמבר 1994) היה רוצח סדרתי, עבריין מין וקניבל אמריקאי שרצח 17 גברים בין השנים 1978–1991. ב-15 בפברואר 1992 הורשע ב-15 מעשי רצח שנעשו בוויסקונסין, ונידון לחמישה עשר מאסרי עולם. לאחר מכן נידון למאסר עולם נוסף על רצח נוסף שביצע באוהיו. ב-28 בנובמבר 1994 הוכה למוות על ידי אסיר בשם כריסטופר סקרבר בבית הסוהר.
ילדותו והתבגרותו

דאהמר נולד בעיר מילווקי שבויסקונסין, והיה בנם הראשון של ג'ויס אנט וליונל הרברט דאהמר. אימו ג'ויס הייתה מכורה לכדורי הרגעה. אביו למד לתואר בכימיה ולימודיו גרמו לו להיעדר מהבית. כאשר היה בבית נאלץ לטפל בג'ויס, שסבלה מדיכאון ובילתה זמן רב במיטה. דאהמר עצמו תיאר את חיי המשפחה כבעלי "מתח קיצוני", בגלל הוויכוחים העקביים בין הוריו. דאהמר תואר כילד ביישן ושקט. היו לו חברים מעטים.
מגיל צעיר גילה דאהמר התעניינות בבעלי חיים, וחבריו מתקופת בית הספר העידו כי נהג לאסוף חרקים, שפיריות ופרפרים וללכוד אותם בתוך צנצנות. בנוסף נהג לאסוף עם חברים פגרי בעלי חיים מצידי דרכים, ולאחר מכן לבתר אותם. לדברי חבר אחד, דאהמר היה מאחסן את החלקים בצנצנות במחסן הכלים של המשפחה.
משפחת דאהמר עברה לדוילסטאון, אוהיו באוקטובר 1966, בזמן שג'ויס הייתה בהיריון עם בנה השני. כאשר ילדה את התינוק בחר לו דאהמר את השם דויד. באותה שנה קיבל ליונל את תוארו מהאוניברסיטה והחל לעבוד ככימאי בעיר אקרון. בשנת 1968 עברה המשפחה שוב לאמברט, אוהיו.
בשנת הלימודים הראשונה שלו בבית הספר התיכון תואר דאהמר כמתבודד אך עם מספר חברים. הוא נהג לשתות אלכוהול באופן קבוע בבית הספר, אך עם זאת תואר על ידי צוות המורים כמנומס ואינטליגנטי. הוא השיג רק ציונים ממוצעים, והמורים יחסו זאת לאדישותו ומופנמותו. בזמן שהחל להתבגר מינית, גילה דאהמר על עצמו שהוא הומוסקסואל. הוא לא גילה להוריו את נטיותיו המיניות, אך היה במערכת יחסים קצרה עם נער אחר, שאיתו ככל הנראה לא קיים יחסי מין. על פי הודאתו, בשנים אלו (סביב אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20) הוא החל לפנטז על שליטה מינית, וכאשר היה בן 16 דאהמר הגה פנטזיה על חטיפת אצן שראה כנראה זה מכבר, ולאחר מכן להשתמש בו מינית כאשר הוא מחוסר הכרה. דאהמר לקח מחבט בייסבול, התחבא בשיחים וניסה לארוב לאצן. אותו אצן לא עבר במסלול באותו יום, ודאהמר לא ניסה ליישם את התוכנית שוב. לאחר מכן העיד שזה היה הניסיון הראשון שלו לתקוף אדם אחר.
אף על פי שהיה מתבודד, בכל זאת היה דאהמר נערץ על ידי חלק מהתלמידים האחרים בשל מעשי הקונדס שהיה ידוע בהם. תעלולים אלו כונו "לעשות דאהמר", ונעשו בחלקם כדי לשעשע את חבריו לכיתה וחלק כנראה כדי למשוך תשומת לב.
בשנת 1977 צנחו ציוניו עקב צריכת אלכוהול ואדישות ללימודים. הוריו שכרו עבורו מורה פרטי, אך הצלחתו הייתה חלקית בלבד. באותה שנה החלו הוריו להשתתף בפגישות ייעוץ כדי לפתור את המחלוקות ביניהם. הייעוץ לא הצליח, והוריו החליטו להתגרש. אמנם בהתחלה בידידות, אך שניהם החלו לריב לעיתים קרובות, ובתחילת 1978 עזב אביו את הבית.
במאי 1978 סיים דאהמר את לימודיו בתיכון. כמה שבועות לפני כן, אחד המורים הבחין בו יושב קרוב למגרש החניה של בית הספר ושותה פחיות בירה. כאשר המורה איים לדווח על כך דאהמר אמר לו שהוא חווה "הרבה בעיות" בבית. זמן קצר לאחר מכן, אמו של דאהמר זכתה במשמורת על בנה הצעיר, ועברה לגור עם בני משפחתה. דאהמר, שהיה כבר בן 18, נחשב חוקית למבוגר, ולכן לא נכלל בשיקולי המשמורת של בית המשפט.
רצח ראשון ושירות בצבא

דאהמר ביצע את הרצח הראשון שלו בקיץ 1978, בגיל 18, שלושה שבועות בלבד אחרי שסיים את לימודיו. באותו זמן הוא חי לבד בבית המשפחה. עקב גירושי הוריו, אביו של דאהמר חי באופן זמני במוטל סמוך, ואמו עברה יחד עם אחיו לגור אצל קרובי משפחה. בתאריך 18 ביוני, דאהמר אסף טרמפיסט בן 18 בשם סטיבן מארק היקס. דאהמר פיתה אותו בהצעה שישתו יחד אלכוהול בביתו. סטיבן הסכים, והם הלכו לבית המשפחה. לפי דאהמר, אחרי כמה שעות של שתייה והאזנה למוזיקה, היקס אמר שהוא רצה לעזוב ודאהמר לא רצה שיעזוב. דאהמר התחיל לחבוט בו עם משקולת. היקס נפל מחוסר הכרה, ודאהמר חנק אותו למוות. לאחר מכן הפשיט את היקס מבגדיו ואונן מעל לגופה. למחרת דאהמר לקח את הגופה למרתף, שם ביתר אותה. לאחר מכן קבר אותה בחצר האחורית שלו.
שישה שבועות אחרי הרצח, אביו חזר לבית וגילה כי דאהמר חי לבדו. באוגוסט דאהמר נרשם ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת אוהיו, אך נשר אחרי שלושה חודשים בלבד.
בינואר 1979, על פי הצעתו של אביו, דאהמר התגייס לצבא ארצות הברית, שם הוכשר כפרמדיק והוצב בגרמניה, שם שירת כחובש צבאי. על פי דיווחים, דאהמר בשנתו הראשונה בצבא היה חייל ממוצע. למרות זאת, ביצועיו התדרדרו עקב צריכת אלכוהול, והוא שוחרר מהצבא בשנת 1981. ב-24 במרץ, דאהמר נשלח לדרום קרוליינה, עם כרטיס טיסה לכל מקום בארץ. לאחר מכן הוא סיפר למשטרה כי הרגיש שאינו מסוגל להתמודד עם אביו, אז העדיף לנסוע למיאמי ביץ', פלורידה, מכיוון שהיה "עייף מהקור". בפלורידה מצא דאהמר עבודה בחנות כריכים, ושכר חדר במוטל סמוך. כמעט כל ההוצאות שלו היו על אלכוהול, ואחרי כמה חודשים הוא פונה מהמוטל. בספטמבר 1981 הוא התקשר לאביו וביקש ממנו לחזור לאוהיו.
חזרה לאוהיו ולמערב אליס

עם שובו לאוהיו, עבר דאהמר לגור עם אביו ואמו החורגת. הוא התחיל לחפש עבודה, אך המשיך לשתות בכבדות. כשבועיים לאחר חזרתו נעצר בגלל התנהגות פרועה בציבור, בגינה נקנס בסכום של שישים דולר, ונגזר עליו עונש מאסר על תנאי למשך עשרה ימים. אביו של דאהמר ניסה לגמול אותו מאלכוהול ללא הצלחה. בדצמבר 1981 אביו ואמו החורגת שלחו אותו להתגורר עם סבתו במערב אליס. הם קיוו שהמעבר יגרום לדאהמר לנהוג באופן אחראי, למצוא עבודה ולהימנע מאלכוהול. בתחילה חי דאהמר עם סבתו באופן הרמוני, ומצא עבודה בתחילת 1982 כלוקח דם. הוא החזיק בעבודה זאת כעשרה חודשים לפני שפוטר. לאחר מכן נשאר מובטל יותר משנתיים, שבמהלכן חי מכסף שסבתו נתנה לו. בתאריך 7 באוגוסט 1982 נעצר דאהמר על חשיפה מגונה מול קהל של 25 נשים וילדים. הוא הורשע ונקנס בסכום של 50 דולר בתוספת הוצאות בית משפט.
בינואר 1985 דאהמר התקבל לעבודה במפעל שוקולד. זמן קצר לאחר הקבלה לעבודה בעת שהיה בספרייה ציבורית, נער אחר זרק לעברו פתק ובו הציע לו מין אוראלי. אף על פי שדאהמר לא הגיב להצעה זו, האירוע עורר במוחו את פנטזיות השליטה והדומיננטיות שפיתח כנער, והוא החל לבלות בברים, חנויות ספרים ובתי מרחץ לקהילה הגאה במילווקי.
מעשי רצח

רוב קורבנותיו של דאהמר היו צעירים הומוסקסואלים ממוצא אפרו אמריקאי או אסייתי. בניגוד למרבית האנסים הסדרתיים וכן הרוצחים הסדרתיים, דאהמר לא התעלל בקורבנותיו בעודם בחיים, אלא היה נקרופיל: הוא נתן להם סם מרדים, קדח בגולגולתם, שפך חומצה למוחם, התעלל בגופותיהם וקיים איתן יחסי מין.
בעת מעצרו נמצאו בביתו גופות מרקיבות בתוך חביות מלאות חומצה, מספר ראשים במקרר, וכן תוכניות לבניית מזבח עשוי מנרות ומגולגולות אדם שנמצאו בארונו. הועלו מיד האשמות באשר לעיסוקו בנקרופיליה ובקניבליזם, ודאהמר אף הודה באכילת שרירי הזרוע של הקורבן השמיני שלו, ארנסט מילר, שגם את השלד שלו שמר, בציינו שבשר אדם לדעתו "טעמו כטעם בשר". יתר על כן, דאהמר ניקב חורים בראשיהם של קורבנותיו ושפך לתוכם כימיקלים שונים, כאשר רוב קורבנותיו ב"ניסויים" אלו מתו תוך דקות ספורות. באחד המקרים, לאחר שניקב את החור בגולגולת של אחד מקורבנותיו הוא שפך לתוכו חומצת מלח, דבר שאמור היה, לשיטתו, לגרום לקורבן להפוך לזומבי מת-חי, מעין דרך לגרום לו להישאר איתו לעולמים.
רבים הזדעזעו כשהתברר שאחד ממעשי הרצח בוצע לאחר שמשטרת מילווקי החזירה לחזקתו של דאהמר את אחד מקורבנותיו שהצליח להימלט משביו, נער צעיר בן מהגרים מלאוס בשם קונראק סינתסומפון. הנער נמצא בידי המשטרה בשעות הבוקר המוקדמות של יום 27 במאי 1991, כשהוא עירום, מבולבל ומדמם בראשו, אך עדיין בחיים. לאחר שהוביל את השוטרים לביתו של דאהמר, הצליח זה לשכנעם שהנער בן ה-14 הוא מאהבו בן ה-19, וכי מדובר בלא יותר ממריבת אוהבים. מאוחר יותר, בשעות הלילה, רצח דאהמר את הנער, קיפד את ראשו ושמר את גולגולתו למזכרת. בצירוף מקרים מצמרר התברר כי הנער היה אחיו הצעיר של הילד שאותו דאהמר הטריד מינית בשנת 1988. שני השוטרים שהחזירו את סינתסומפון לידי דאהמר, ג'וסף גבריש וג'ון בלסרזק (שבמאי 2005 נבחר לנשיא איגוד השוטרים של מילווקי), פוטרו משורות המשטרה לאחר פרסום המחדל, אך לאחר שהגישו השניים ערעור על פיטוריהם הם הוחזרו לשורות המשטרה והוכתרו כשוטרי השנה על ידי איגוד השוטרים.
במהלך קיץ 1991 רצח דאהמר ארבעה בני אדם בקצב של קורבן לשבוע: מאט טרנר נרצח ביום ה-30 ביוני, ג'רמיה ויינברגר נרצח ביום ה-7 ביולי, אוליבר לייסי נרצח ביום ה-15 ביולי, ולבסוף, ג'וזף בריידהולט נרצח ביום ה-19 ביולי, שלושה ימים בטרם נעצר דאהמר.
לכידתו, כליאתו ומותו

ביום ה-22 ביולי 1991, הצליח טרייסי אדוארדס להימלט מביתו של דאהמר כשהאזיקים שבהם כבל אותו דאהמר עדיין מחוברים לפרק ידו, ונאסף על ידי ניידת סיור משטרתית. הוא הוביל את השוטרים לדירתו של דאהמר, שם נמצאו שרידיהם של 11 קורבנות. השוטרים מצאו במקרר של דאהמר צילומים של הקורבנות (בטרם מותם, במהלך גסיסתם ואחרי מותם) ואת גולגולותיהם של הקורבנות. במהלך מעצרו והחיפוש בביתו, נאבק דאהמר בשוטרים.
לאחר שהואשם ב-15 מקרי רצח, כפר דאהמר באישומים בטענת אי-שפיות. ביום 17 בפברואר 1992 דחה בית המשפט את טענתו וגזר עליו 15 תקופות עוקבות של מאסר עולם, שמשמען 936 שנות מאסר (במדינת ויסקונסין לא קיים עונש מוות).
לאחר הקראת גזר הדין נתן דאמהר את הצהרתו, בה הביע את התנצלותו על מעשיו והצהיר על רצונו למות, הוא הדגיש בהצהרתו כי אף אחד ממעשי הרצח שלו לא נבע משנאה ואמר שהוא מבין כי שום דבר שהוא יגיד או יעשה לא יכול לבטל את "הנזק הנוראי שהוא גרם לקורבנותיו ולעיר מילווקי".
לכידתו, כליאתו ומותו > כליאתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-3 ביולי 1994, אסיר ששהה יחד איתו, אוסבלדו דורותי, ניסה לחתוך את גרונו של דאהמר עם סכין גילוח שהייתה בתוך מברשת שיניים, כאשר דאהמר ישב בקפלת הכלא לאחר סיום טקס הכנסייה השבועי. דאהמר ספג פצעים שטחיים ולא נפצע קשה באירוע, אך על פי משפחתו, לאחר האירוע הוא סיפר להם כי הוא היה מזמן מוכן למות וכי הוא מקבל על עצמו כל עונש ממנו יסבול בכלא.
לכידתו, כליאתו ומותו > מותו

דאהמר ריצה את עונשו בבית הסוהר "קולומביה" שבעיר פורטג' במדינת ויסקונסין. ב-28 בנובמבר 1994, שותפו לכלא, כריסטופר סקרבר, אפרו-אמריקאי שהורשע ברצח כפול, הכה למוות אותו ואסיר נוסף בשם ג'סי אנדרסון, כשהוא משתמש במוט משקולות שנטל מחדר הכושר של בית הכלא. שלושתם עסקו באותה שעה בניקיון חדר השירותים באגף הסוהרים אשר בבית הכלא.
סקרבר טען שהוא "בנו של אלוהים" וביצע את הוראתו של "אביו" שציווה עליו להרוג את דאהמר ואת האסיר השני במהלך עבודות הניקיון. עם זאת, יש המאמינים שסקרבר ביצע את הרצח מתוך נקמה על מניע גזעני, מאחר שרוב קורבנותיו של דאהמר היו שחורים, ואנדרסון, לאחר שרצח את אשתו, האשים במעשה הרצח שני גברים שחורים.
בעקבות אירוע זה חל איסור על הקמת חדרי כושר בבתי כלא בדרגת בטיחות מרבית.
אף על פי שאביו של דאהמר הסכים לסייע לרשויות להכיר וללמוד את המקרה המיוחד של בנו, הוא סירב לבקשתן לעשות שימוש במוחו של בנו לצורכי מדע, מטעמים דתיים. בשנת 1994 הוא הוציא לאור ספר בשם "סיפורו של אב", בו תיאר את מה שראה ככישלונו להגיע לבנו, לרבות השפעת מעשיו הנפשעים של דאהמר על משפחתו. לאחר מותו ולאחר סיומם של ההליכים המשפטיים שנגעו לחקר המוח שלו, גופתו נשרפה והאפר חולק לשניים: לאימו ג'ויס, ולאביו ליונל, שהתחתן בשנית עם אישה בשם שרי.
השלכות

לאחר מעצרו של דאהמר, הרסו את בניין הדירות "אוקספורד" שבשכונת העוני במילווקי, ואף על פי שהועלו תוכניות להפוך את המקום לגן זיכרון, המגרש עומד כיום שומם לחלוטין ומוקף בגדר תיל גבוהה.
עד היום מתמודדות משפחות הקורבנות עם יגונן, אך לאחר שליונל דאהמר הוציא לאור את ספרו "סיפורו של אב", רבים מבני המשפחות הללו גילו כלפיו אמפתיה. הוא תרם חלק מהרווחים ממכירת ספרו לקורבנות ולבני משפחותיהם, ובשאר הרווחים עשה שימוש לכיסוי ההוצאות המשפטיות שמקורן בתביעות מיעוט שהוגשו נגדו, בהן הואשם ברשלנות על היותו אב חסר אחריות. הוא פרש מעבודתו ככימאי אנליטי, וגר בעיר מדינה שבמדינת אוהיו. מדי פעם סיפק שירותי ייעוץ בכל הנוגע לסוגיית ההתפתחות האבולוציונית כנגד תאוריית הבריאתנות, רעייתו השנייה שרי שימשה כחברה במועצת המנהלים של "מועצת הסייסים של מחוז מדינה" שבמדינת אוהיו, נפטרה בינואר 2023, וליונל מספר חודשים לאחר מכן בדצמבר של אותה שנה, שניהם נשאו עד ליום מותם את שם משפחתם המקורי "דאהמר", ולטענתם אהבו את בנם למרות הפשעים שביצע. אמו של ג'פרי, ג'ויס, מתה ממחלת הסרטן מספר שנים לאחר המשפט.