stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילת כרת
סיפור העלילה

תחילתה של העלילה היא באסון הכבד הפוקד את המלך כרת - 'עבד אל', מלכה של חוּבּוּר (או חוּבּוּרֻ). באסון מתים כל צאצאיו בנסיבות שונות. הוא נותר ערירי וללא יורש, וכשהוא בוכה בשנתו מתגלה אליו אל, ראש הפנתיאון, שמנחם אותו ומייעץ לו להקריב קורבנות לו ולבעל (ובהם טלה, גדי, לחם, ציפור ויין). לאחר הטקס לפי ההתגלות, על כרת לאסוף צבא, לתקוף את העיר אודום ולבקש ממלך העיר פבולי (פָּבֻּלִ), לתת לו לאישה את חוריה (חֻרַיַ) בת המלך, בעלת היופי האגדי, שיופיה כיופי האלה ענת, בתמורה להסרת המצור.
המלך כרת מתעורר משנתו ועושה כעצתו של אל. הוא זובח לאלים אל ובעל, נושא ידיו לשמיים, מכין מזון לעירו, מגייס צבא עצום שמונה שלוש מאות אלף חיילים, מצייד אותם כראוי ויוצא בראשם. בסוף היום השלישי הם מגיעים למקדש אשרה אלת צור וצידון, ושם הוא נודר נדר שאם היא תהיה בעזרו, הוא יתרום לעבודתה, ויכפיל את משקל הנסיכה חוריה בכסף, ואף ישלש אותה בזהב. מקץ שישה ימים, הוא מגיע לאודום, תוקף את סביבותיה ומטיל עליה מצור, עד שלבסוף פובלה, מלך אודום נכנע לו ומוסר לו את בתו היפה לאישה, למגינת לבם של תושביו.
לרגל המאורע מתכנסים האלים לאספה מיוחדת, ובעל מציע לאל לברך את כרת. ואל מברך את כרת שייולדו לו שמונה ילדים ובהם את יצב, הילד שיינק מאשרה וענת. לאחר שהוא נושא אותה לאישה היא יולדת לו שמונה בנים ובנות. הוא מייעד את המלוכה לשמנת, בתו הצעירה ביותר במקום לבכור והאלים מסכימים לכך ברצון. אך כרת שלא עמד בנדרו לאלה אשרה, נענש על ידה במחלה חשוכת מרפא. אשתו עושה סעודה מיוחדת לנכבדי העיר, כנראה במטרה לעוררם למצבו הרע של בעלה ולבקש עצה למחלתו.
בנו הצעיר של כרת, אלחאו (אִלְחַאֻ) תוהה לעצמו איך אביו בן אל יכול למות, ובוכה אצל אביו הגוסס. כרת מרגיע אותו ומבקש ממנו להתאפק ולהשאיר את האבלות והדמעות לאחותו שמנת. הוא מבקש ממנו שייקרא לאחותו, אבל יסתיר את דבר גסיסתו ויספר לה, כי הוא עורך זבח ומזמין אותה לבוא עם התוף שלה. אלחוא נוטל את הרומח שלו, יוצא אל שמנת ומגיע אליה בדיוק לכשיצאה לשאוב מים. אלחוא מניח את רומחו ושמנת נופלת לארץ מכיוון שהיא מבינה שאביה חולה, אך אלחוא מנסה לטעון שמדובר בזבח ועצרת. שמנת לא מקבלת את ההרגעה וחוקרת את אילחאו והוא מספר לה כי אביהם חולה כבר כמה חודשים, והיא בוכה וגם לא מבינה איך אביה בנו של אל ימות ככל בן תמותה, ונכנסת בוכיה לאביה.
בעקבות מחלתו של כרת, היבולים לא עולים יפה, ומאגרי המזון של העיר מידלדלים. אל, אבי האלים מחליט לרפא את כרת, אבל אף אחד מהאלים לא מוכן להרתם לעזרתו, אף שהוא מבקש שבע פעמים ולבסוף אל בורא בלחש מאגי אלה מיוחדת בשם שעתקת, שתפקידה לרפא את כרת, היא נכנסת לביתו ומכה את הסבל שאוחז בכרת בראשו וכך מסלקת את הסבל ופותחת את תיאבונו של כרת ולאחר שכרת מתרפא ואוכל ארוחה דשנה, הוא חוזר לאיתנו ולכס מלכותו.
בנו הבכור יצב שעדיין נער, והודח למעשה מלהיות יורש עצר בידי אביו, שומע לקול יועציו וקורא תגר על אביו. יצב חוזר באוזני אביו על דברי יועציו ומבקשו שירד מכס המלוכה, ויפנה לו את המקום, בשל "שלא דן דין אלמנה ולא שפט את משפט קצר הנפש". בתגובה לתביעתו מקללו אביו המלך קללה נמרצת, שחורון ישבור את ראשו ועשתרת את קודקודו.
מוטיבים מרכזיים בעלילה

התלות באלים ובמיוחד באל שמוצג כמרכזי. גם בעלילה זאת מתגלה תלות גדולה מאוד באלים. במיוחד אל - ראש האלים, שיועץ למלך, מתווה לו את דרכו, משנה את הנורמות של הירושה, ואף מרפא אותו. בניגוד לעלילות האחרות אל מאוד פעיל ואקטיבי. דוד אמיר מציין כי הסיבה לכך היא שמדובר במלך ואל אחראי שהסדרים בארץ יישמרו. מעמדו הבכיר של האל בעל, אף הוא בולט בעלילה זאת. גם כאשר אל מייעץ להקריב קורבנות לבעל, וגם כאשר באספת האלים, בעל פונה לאל ומבקש ממנו לברך את כרת ואשתו. הברכה אגב נעשית על כוס. אף שלא מסופר מה המשקה ניתן להניח בוודאות שמדובר ביין.
הכרת תודה. אי הכרת תודה והפרת נדרים לאלים, הוא דבר שאסור לעשותו. כרת שהפר נדרו לאלה אשרה - האלה הראשית של צור וצידון, כפי שמתואר בעלילה, נענש במחלה חשוכת מרפא וכמעט שמת, לולי התערב במיוחד ראש האלים לרפאו. מעניין להשוות למקרא, "כי תדר נדר לה' אלהיך, לא תאחר לשלמו, כי דרש ידרשנו ה' אלהיך מעמך, והיה בך חטא" (דברים כ"ג כ"ב).
הקרבת הקורבן. ישנו פירוט רב של המעשה הפולחני. ניכר שהקרבת הקורבן לא נעשית סתם כך. ישנה טהרה במים לפני הקרבת הקורבן. כרת מתרחץ. רוחץ ידו עד אמתו ואצבעותיו עד שכמו. לוקח טלה וגדי, שתי לחם, קרבי ציפור, ויוצק בגביע כסף יין ובגביע זהב נופת. ועולה למגדל שם הוא מקיים את הפולחן, ומעליו הוא נושא את ידיו לשמים.
תפקיד המלך. מוטיב נוסף שחוזר כאן כמו בעלילת אקהת, הוא תפקידו של המלך להיות שופט צדק, ולהגן על החלשים בחברה: אלמנות, יתומים ודומיהם. מוטיב שחוזר פעמים רבות במקרא.
נשות חתנים טריים שהתגייסו. כאשר צבא כרת יוצא למלחמה, החיילים שאך התחתנו, מעבירים את נשותיהן לחבריהם ואף לזרים, כנראה כדי שהן לא תשארנה ללא הגנה. מעניין להקביל את החוק המקראי שפוטר חתנים לצאת למלחמה.
את התגלות אל לכרת ניתן להשוות להתגלות האל במקרא לאבות (כמו בחלום יעקב) בחלומות והתגלות אל לבלעם בן בעור בכתובת בלעם בחלומו.
מקבילות סיפוריות

איוב. המלך כרת בדומה לאיוב נופל לתוך טרגדיה נוראה. כל משפחתו נמחקת והוא נופל לדיכאון. אך בעוד שבסיפור איוב הדבר פותח פתח לחשבון נפש ולהתמודדות עם בעיית הרע בעולם, אצל כרת ששמו מעיד עליו על כריתה שמתרגשת עליו, הדבר ברור מאליו שיש בעולם רע, שמתרחש בשל שליטתם של הכוחות הרעים, והוא עוסק לא בהתמודדות עם העבר והשאלה מדוע הדבר קרה לו, אלא כיצד להשתקם מחדש, כאשר פניו לעתיד. אמנם באיוב, כאשר התפיסה היא אחדותית, שגם הטוב וגם הרע באים מאותו אל, סוגיה פילוסופית זאת דורשת ליבון מעמיק. מקבילה נוספת בין שתי דמויות אלה, שבסופו של דבר שניהם משתקמים בעזרתו של האל.
העדפת הצעיר. המלך כרת בעקבות דרישת האל, מעדיף דווקא את הבת הצעירה והשמינית על פני הבכור, בניגוד לנוהג המקובל, של העדפת הבכור, בדומה לסיפורי המקרא בספר בראשית והעדפתו של יעקב את בנו הצעיר יוסף על בני הבכור ראובן, וכמו בסיפור של המלכת דוד בידי שמואל, והעדפתו כבן השביעי (או השמיני) על פני הבכור (שמואל א', ט"ז ו'-י"ג, דה"י א', ב' ט"ו).
מרד הבן באביו. בדומה לסיפור התנ"כי אודות אבשלום בנו של דוד שמרד בו, הבן קורא תגר על מלכותו ומנסה להדיחו מהשלטון. אך בניגוד לסיפור התנ"כי, הוא רק מביע את רצונו במילים, ומבקש ממנו לרדת ממלכותו, בעוד שבסיפור התנ"כי אבשלום מורד באביו בפועל ואף מנסה להורגו.
היום השביעי. היחס ליום השביעי, כמו בעלילות אחרות אף כאן הוא מיוחד. ההליכה לאודום נמשכת שישה ימים וביום השביעי הם מגיעים ליעדם. גם ההתקפה על הפרזות של העיר נמשכת שישה ימים וביום השביעי פבולי מלך אודום נכנע לפני המלך כרת.
מלחמה בשל אישה. העלילה מזכירה במקצת את סיפור מלחמת טרויה. מלחמה שנפתחת בשל רצון להשיג אישה יפה. גם בעלילה זאת היופי הנשי מועלה על נס, כאשר הנסיכה המיועדת מתוארת בתוארי יופי רבים, ובהם שהיא יפה כמו האלה ענת, היפה שבאלות הכנעניות. גם עלילת ארתור ואבירי השולחן העגול, נפתחת ביציאה למלחמה של המלך אקטור, אביו של ארתור, נגד אחד האבירים שלו  אנתר, משום שהוא חושק באשתו היפה, איגריין הדרואידית.
מות בשל אלה. בעלילת אקהת הגיבור מת בשל התגרותו בענת, ואילו בעלילת כרת הגיבור כמעט שנהרג בשל שלא מילא את נידרו כלפי אשרה, מה שכתוב בפירוש בעלילה מספר פעמים "במלונתך לבכי נעזבך בידי אישה?" (אלים וגיבורים עמ' 90).
מספרים עוקבים. בשירה האוגרתית נהוג להשתמש במספרים עוקבים, כנראה לחיזוק הרושם וההתמשכות של הדבר. כך בתחילת העלילה מסופר על המלך כרת שמכין צידה לצבאו, "יאפה לחם לחמישה, מזונות לשישה ירחים" (אלים וגיבורים עמ' 83). לאחר מכן בזמן מחלתו עושים סעודת בשר גדולה לנכבדי העיר: "קראי לשבעים שוורי לשמונים צבאיי" (שם עמ' 87). גם מחלתו מתוארת באופן דומה "שלשה ירחים שהוא חולה, ארבעה דווה כרת" (שם עמ' 91). מוטיב זה חוזר למעשה בכל השירה האוגריתית פעמים רבות, והוא נמצא גם בתנ"ך: "וַיְהִי לִשְׁלֹמֹה שִׁבְעִים אֶלֶף נֹשֵׂא סַבָּל וּשְׁמֹנִים אֶלֶף חֹצֵב בָּהָר" (מלכים א', ה', כ"ט), וכן: "כֹּה, אָמַר יְהוָה, עַל-שְׁלֹשָׁה פִּשְׁעֵי דַמֶּשֶׂק, וְעַל-אַרְבָּעָה לֹא אֲשִׁיבֶנּוּ" (עמוס, א, ג).
ראו גם

עלילות בעל וענת
עלילת אקהת
לקריאה נוספת

צבי רין ושפרה רין, עלילות האלים: כל שירות אוגרית, מהדורה חדשה, בדוקה ומורחבת, הוצאת ענבל, פילדלפיה 1996.
דוד אמיר, אלים וגיבורים, הוצאת בית אוסישקין, 1987 - תשמ"ז, עמ' 75-96.
נגה וגיא דרשן, המיתולוגיה הכנענית, (מיתוסים 15), הוצאת מפה, תל אביב תשס"ט
Baruch Margalit, “The Legend of Keret,” in: Wilfred G.E. Watson and Nicolas Wyatt (eds.), Handbook of Ugaritic Studies, Leiden: Brill, 1999, pp. 203–233.
לפרסומים ראשוניים של לוחות העלילה, ראו שירה אוגריתית#פרסומים ראשוניים של לוחות השירה.
הערות שוליים

↑  KTU.1.14.I-II
↑  KTU.1.14.III
↑  אליעזר אד גרינשטיין, עלילות כרת באוגרית בראי ספרות החכמה, באתר אוניברסיטת תל אביב - החוג לארכאולוגיה
↑  KTU.1.15.II
↑  KTU.1.15.III
↑  KTU.1.15.IV-V
↑  KTU.1.16.I
↑  KTU.1.16.II
↑  KTU.1.16.III
↑  KTU.1.16.V
↑  KTU.1.16.VI
↑  KTU.1.16.VI:25-28
↑  ברוך מרגלית, לסוגית "יהוה ואשרתו", בית מקרא מ, 1995, עמ' 382
| אלים במיתולוגיה הכנענית |
| --- | --- | --- |
| מפחרת האלים | אל • אשרה • בעל־הדד • ענת • עשתרת • דגן • אדון • בעלת גבל • בוהו • מוֹת • בעל פעור • ים • שמש • ירח  • כושר וחסיס • כושרות • רשף • חורון • קדש • אשמון • עשתר • כמוש • מלך • קוס • יהוה • שחר • שלם • צד • נכל ואב • שכמן ושנם • לויתן • תנין (אנ') • מלקרת • תנת • בעל חמון • פמי (אנ') • סכן • צדק (אנ') • מישור (אנ') • שלמן • גד |  |
| אתרים מקודשים | מרום צפון • חכפת • כפתר • עשתרות • תותול |  |
| ספרוּת | שירה אוגריתית: עלילות בעל וענת ‧ עלילת אקהת ‧ עלילת כרת ‧ הולדת שחר ושלם ‧ חתונת ירח ונכל ‧ לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש • כתבי סכניתן |  |
| פולחן | במות • מרזח • פסלים מצבות • מצבות נדר • בית אל • כס עשתרת • מקדש מגדול • תרפים • נסך וקטורת • מזבחות אבן ונחושת • קורבנות, זבחים, מנחות, זבח חלב, שלמים, כליל ועולות • העלאה באוב |  |
עקרבניים

| עקרבניים |
| --- | --- |
 עקרבניים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: פשפשאים
תת־סדרה:: פשפשים
אינפרא־סדרה:: Nepomorpha
משפחה:: עקרבניים
שם מדעי
 Nepidae
העַקְרַבָּנִיִּים (שם מדעי: Nepidae) הם משפחה של פשפשי מים טורפים בעלי תפוצה עולמית. ידועים כ-230 מינים שונים ב-14 סוגים, בישראל ידועים ארבעה מינים. שמם בעברית נובע מדמיונם החיצוני לעקרבאים, רגלי הטרף הקדמיות משמשות לאחיזת הטרף ובעלות דמיון מסוים לצבתות העקרב וסיפון הנשימה הארוך הבולט מקצה בטן האחורית ומזכיר את עוקץ העקרב.
העקרבניים חיים בסביבה מיימית רדודה כמו אגמים או נחלים בעלי זרימה איטית עם צמחיית מים עשירה וקרקע בוצית. הם אינם שחיינים טובים, ונוהגים להלך על הקרקעית או לטפס על צמחי מים בחיפוש מקום מסתור, שם הם אורבים לטרף מזדמן כגון חרקי מים, סרטנאים קטנים, ראשנים ואף דגים קטנים. מאחר שפשפשים אינם מסוגלים לנשום מתחת למים העקרבניים נוהגים לארוב לטרפם במרחק לא רב מפני המים בעוד הם שולחים את סיפון הנשימה הארוך שלהם מעלה ומשתמשים בו כשנורקל.
הנקבה מטילה את הביצים על צמחי מים קרוב לפני השטח. בכל המינים לביצים קרניים קטנות המאפשרות ספיגת אוויר שהכרחי להתפתחות הביצה.
בתקופות בצורת, במידה ומקווה המים שלהם מתייבש או שהטרף אוזל, הם מסוגלים לעבור תהליך (הדומה לזה שקיים אצל הרבפשפשיים והשיטיתיים) המגביר את המטבוליזם בגופם ומאפשר להם להשתמש בכנפיים לצורך תעופה אחר מקווה מים חדש.
מינים בולטים בישראל (רשימה חלקית)

תת-משפחה Nepinae
שבט Nepini
עקרבן ענק Laccotrephes fabricii
עקרבן אפור Nepa cinerea
תת-משפחה Ranatrinae
שבט Ranatrini
עקרבן מקלוני Ranatra parvipes vicina
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 – "חרקים", בעריכת יהושע קוגלר, הוצאת משרד הביטחון , עמ' 125
עקיבא (תנועת נוער)

דגל תנועת "עקיבא"
תנועת עקיבא הייתה תנועת נוער ציונית בעלת גוון מסורתי (הקשורה להסתדרות הציונית הכללית), אשר פעלה במערב גליציה שבפולין. התנועה נוסדה בשנת 1924 בקרקוב, ששימשה גם כמרכז הפעילות. חברי התנועה היו פעילים בייסודו של הארגון היהודי הלוחם והנהגת התנועה הייתה ממובילות מרד המחתרות היהודיות בקרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה. יואל דרייבלט היה מנהיגה הרוחני. מנהיג התנועה שהוביל אותה לאורך שנים רבות היה יהודה אורנשטיין. במאמרו מכסלו תרפ"ט ('יסודות רעיוננו'), באה לביטוי ההשקפה המגובשת של התנועה שהלכה והתפתחה עם השנים.
פעילות תנועת הנוער

תנועת עקיבא נוסדה בדצמבר 1924 והייתה לגדולה בתנועות הנוער של פולין בטרם הכיבוש הנאצי [דרוש מקור]. בספטמבר אותה שנה התאחדו חמש תנועות נוער פעילות מקרקוב - עקיבא, התקוה, חשמונאים, הרצליה ויהודה.
בקרקוב היה המרכז הגדול ביותר של התנועה, אף כי מזכירות התנועה הייתה בוורשה. השם "עקיבא" נבחר על מנת לסמל את אהבת ישראל ואת הרצון לטפח את המורשת הרוחנית-ציונית. אחת המטרות העיקריות שהתנועה שמה לעצמה הייתה לימוד השפה העברית, וקיומם של דיונים בנושאים יהודים-ציוניים, אקטואליים בקרב חניכי ויהודי פולין. בעקבות הפעילות השוטפת, והמוטיבציה של חברי התנועה להשריש ערכים ותרבות ציוניים בצעירי קרקוב היהודים, השתנתה החשיבה בקרב בני הנוער היהודים בעיר. בקרבם הייתה נפוצה החשיבה של התבוללות והתערבבות בתרבות הנוצרית מכיוון שהם לא ראו חשיבות רבה ברוח הציוניות ובכלל בזהותם כיהודים.
בנוסף לכך ניסתה התנועה להגיש סיוע כספי, וצרכים בסיסיים לנצרכים ביותר בגטאות. התנועה אף העבירה יהודים לעבודות חקלאות ומקצועות מבוקשים בארץ ישראל, על מנת שעם עלייתם לארץ ישראל יוכלו לתרום ולפתח את המדינה בדרך זו. בשנת 1930 הצליחו חברי התנועה להגשים את חלומם הציוני, כאשר שלחו פלוגות הכשרה שעשו את תקופת לימודן בפתח תקווה (שכונת עקיבא בתוך שכונת אחדות היום), וכן במזרח חדרה "קיבוץ עקיבא", וב-1938 הקימו שני קיבוצים בארץ ישראל, "נווה איתן" ו"בית יהושע".
בין המפעלים הראשונים של "תנועת עקיבא", הייתה חוות הכשרה "בגיטבולטוב", אשר שימשה כמקום להכשרת עובדים לחקלאות ומקצועות נוספים הרצויים בארץ ישראל, החווה שימשה גם מקום מפגש ודיונים לגבי מהות התנועה, דרכי פעולה ועוד. חווה נוספת שהוקמה על ידי התנועה היא החווה בכפר "קופאליני", שהייתה מרכז חשוב מאוד לתנועה, בחווה זו במשך הזמן, התגבש רעיון המלחמה אשר לא בא על מנת להציל את חברי התנועה, אלא לצורך נקמה והגנה על כבודו של העם היהודי. כפי שביטא זאת דולק ליבסקינד, אחד מחברי התנועה העיקריים בקרקוב: "אנו נלחמים על שלוש שורות בהיסטוריה".
הנצחה

ליד בית הכנסת של מושב בית יהושע, שרבים מחברי התנועה היו בין מקימיו, הוצב גל-עד להנצחת פועלה של תנועת הנוער.
ראו גם

מרד המחתרות היהודיות בקרקוב
ידיעה בעיתון: כפר הנוער "יוליאנה" הוקם במקום בו היה קיבוץ עקיבא
לקריאה נוספת

רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
שלוש שורות בהיסטוריה - תנועות "הנוער הציוני", "עקיבא" ו"החלוץ הכלל-ציוני" בימי השואה בפולין, הוצאת משואה, 1999
ברוך יחיאלי, עקיבא – תנועת נוער ציונית-כללית: צמיחתה, התפתחותה ולחימתה בשנות השואה, תל אביב: מורשת, 1988.
הערות שוליים

↑  בקרקוב נמנו כ-1,000 חניכים בתנועה מתוך כ-25,000 חניכים בכל פולין
↑  דרייבלט עלה ארצה בשנות ה-30 והיה ממייסדי בית יהושע. הוחלף על ידי אהרון (דולק) ליבסקינד ושמשון דרנגר
↑  אגודת הנוער העברי "עקיבא" בקראקוב, באתר lib.toldot.cet.ac.il
↑  יוסף רונדשטיין, אגודת הנוער העברי "עקיבא" בקראקוב, באתר תולדוט. אתר ההיסטוריה של מט"ח
↑  תיעוד בנושא קיבוץ עקיבא בחדרה, באתר משואה
↑  מפת אזור חדרה עם סימון Qibbuts Aqiva, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור, ‏1944
↑  נווה איתן, דבר, 18 באפריל 1947
↑  מערכת זמנים, כפר יוליאנה ייחנך מחר, זמנים, 27 באפריל 1954
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308008205171
פברז'ה

ערך זה עוסק בכפר בליטא. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
סמל פברז'הסמל פברז'ה
כנסיית פברז'ה
כנסיית פברז'ה
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז וילנה מחוז וילנה
 מחוז משנה:  וילנה
 תאריך ייסוד:  1484
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  919 (2011)
 קואורדינטות:  54°56′N 25°14′E﻿ / ﻿54.933°N 25.233°E﻿ / 54.933; 25.233
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד פברז'ה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד פברז'ה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פַּבֶּרְזֶ'ה (בליטאית: Paberžė, בפולנית: Podbrzezie, פודבז'ז'ה, ביידיש: פּאָדבערעזע) הוא כפר בליטא, במחוז וילנה.
היסטוריה

שטח פברז'ה היה מיושב מימי הביניים המוקדמים, שהוזכר לראשונה ברשומות היסטוריות בשנת 1484 כאשר הכנסייה הראשונה נבנתה. בשנת 1503 הוקמה קהילת פברז'ה.
בשנת 1517, הדוכס הגדול זיגסמונד הראשון הישן העניק את הזכות להקים בית מרזח בפברז'ה, הרווחים של מוסד זה שימשו לתמיכה בכנסייה המקומית.
במאה ה-16, הכפר נודע בשם Beržai (עצי ליבנה בלטינית).
במחצית השנייה של המאה ה-17 חיו בפברז'ה נזירים קתולים, היו שם כנסייה קתולית ובית ספר קהילתי.
בשנת 1676 נבנתה כנסיית עץ חדשה אשר חודשה בשנת 1759 ונבנתה מחדש בשנת 1793. בשנת 1860 נבנתה שוב כנסיית העץ הקתולית. ב-1866, לאחר מרד ינואר, הוא הועבר לכנסייה האורתודוקסית המזרחית. כומר קתולי מקומי המיר את דתו לאורתודוקסיה המזרחית ועודד את בני הקהילה שלו לעשות את אותו הדבר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הכפר היה מפורסם בשל הרודיאו שלו עם שוורים.
במהלך התקופה שבין המלחמות, נבנתה כנסייה נאו-גותית עם מאפיינים מודרניסטיים גלויים היטב.
עקיבא אטינגר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  13 באוגוסט 1872 ויטבסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 בינואר 1945 (בגיל 72) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  קריית ענבים 
 
עקיבא יעקב אטינגר (13 באוגוסט 1872 - 31 בינואר 1945) היה אגרונום ופעיל ציוני, ממעצבי ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, כיהן כמנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית.
קורות חיים

נולד בוויטבסק, אז באימפריה הרוסית (בימינו בבלארוס) לחיים גרשון יצחק, בעל מפעל לשימורי פירות ולהדסה. הוא למד בחדר וקיבל השלמה של השכלה כללית ממורים פרטיים. בגיל 8 עברה משפחתו לסנקט פטרבורג, בה למד בין השאר אצל דניאל חבולסון והתחבר בגימנסיה לחבורה של יהודים לאומיים. בעקבות זאת, החל ללמוד עברית וערבית כדי להכין את עצמו לעלייה לארץ ישראל. ב-1895 הוסמך במזרחנות. משנת 1892 החל להתלמד בחקלאות. לאחר מכן למד באוניברסיטת בון שבגרמניה. ב-1898 הוסמך לאגרונום ונכנס לעבודה מטעם יק"א כמדריך חקלאי בפלכים פודוליה ובסראביה שברוסיה. ב-1898 היה אחד מחברי יק"א שערכו סקר חקלאים יהודים בדרום רוסיה. ב-1902 המליצו אחד העם ואברהם זוסמן על הפסקת התמיכה במתיישבים ואי-תמיכה בהתיישבות חדשה בארץ ישראל. הנהגת חובבי ציון שבוועד האודסאי לא קיבלה המלצות אלו ושלחה את אטינגר לארץ ישראל על מנת להגיש דו"ח עצמאי. ב-1911 נשלח מטעם יק"א לדרום אמריקה (ארגנטינה בעיקר). באותה תקופה נשלח על ידי יק"א לבדוק את ההתכנות של התיישבות יהודית על אדמות הסולטן שהופקעו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים. אטינגר הביע דעה שלילית על הרעיון, הגם שהסכים שיש מקום לפיתוח רב של עיראק. את יומן מסעו פרסם בצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה ותרגום של היומן פורסם בדבר בעשרה המשכים בשנים 1936-1937.
ב-1913 כאשר קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה נקלעה לקשיים כספיים, אטינגר נענה לבקשת קופת חולים והקציב לה אשראי בסכום של 900 פרנק.
ב-1918 עלה לארץ ישראל בתפקיד מנהל המחלקה להתיישבות (חקלאית) של ההסתדרות הציונית. היה מעורב בהקמת קריית ענבים. בין 1924–1932 היה מנהל מחלקת הקרקעות של קק"ל. באמצע 1928 יצא בשליחות קרן היסוד לדרום אמריקה.
אטינגר הכניס ואיקלם זנים חדשים של ענבי מאכל וגידולי מספוא שונים.
היה נשוי למתילדה ברדשטיין. נפטר בתל אביב ב-31 בינואר 1945 ולמחרת הובא לקבורה בקריית ענבים.
על שמו המושב ניר עקיבא ונקראו רחובות ביישובים בישראל. קיבוץ גבים נקרא בתחילה "שדה עקיבא" על שמו.
מספריו

"עם חקלאים עברים בתפוצות" - ספרית פועלים, 1942 - 278 עמודים, רשמי המחבר מביקוריו אצל חקלאים יהודים ברחבי העולם
"עם חקלאים עברים בארצנו" - עם עובד, 1945 - 222 עמ'
"הכרמל", סדרת לנוער של ספרית ארץ ישראל, הקרן הקימת לישראל, הוצאת אמנות 1931, 102 עמ'
"חברות ליישוב ארץ ישראל", הקרן הקימת לישראל, 1920. נכתב במקור באנגלית, בכותר "Agricultural Colonization Scheme". שם המחבר נכתב: באנגלית - J. Ettinger ובעברית - י. אטינגר. התרגום לעברית מעשה ידי מנחם מנדל בראונשטיין (מבש"ן).
לקריאה נוספת

'אטינגר, עקיבא יעקוב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 38–39. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  עקיבא אטינגר, דבר, 11 באוגוסט 1932
↑  בעיראק לפני המלחמה - חלק א', דבר, 10 בנובמבר 1936
בעיראק לפני המלחמה - חלק ב', דבר, 17 בנובמבר 1936
בעיראק לפני המלחמה - חלק ג', דבר, 1 בדצמבר 1936
בעיראק לפני המלחמה - חלק ד', דבר, 16 בדצמבר 1936
בעיראק לפני המלחמה - חלק ה', דבר, 3 בינואר 1937
בעיראק לפני המלחמה - חלק ו', דבר, 21 בינואר 1937; המשך
בעיראק לפני המלחמה - חלק ז', דבר, 18 בפברואר 1937
בעיראק לפני המלחמה - חלק ח', דבר, 26 בפברואר 1937
בעיראק לפני המלחמה - חלק ט', דבר, 11 במרץ 1937
בעיראק לפני המלחמה - חלק י', דבר, 22 במרץ 1937
↑  שפרה שוורץ, קופת-חולים הכללית - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמוד 40
↑  ה' ע.י. אטינגר בשליחות קרן היסוד בארגנטינה, דואר היום, 4 ביוני 1928
↑  מכתב מברזיליה, דואר היום, 14 בספטמבר 1928
↑  שליחותי לארצות אמריקה הדרומית, דואר היום, 30 בינואר 1929
↑  יהודה ארז, "אגרות דוד בן-גוריון", הוצאת עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, 1971, כרך ראשון, עמוד 447
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260795305171  CiNii: DA05962673  GND: 1137887877  ISNI: 0000 0000 8250 4413  LCCN: nr88006073  LNB: 000306355  NTA: 226723518  SELIBR: 350478  VIAF: 63850748   WorldCat (עם VIAF): 63850748
עלי אבו עוואד

| --- | --- |

עלי אבו עואד, יולי 2014
 לידה:  1972 (בן 52 בערך) חלחול, הגדה המערבית
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 מקום מגורים:  בית אומר
 ידוע בשל:  פעילות שלום
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 פרסים והוקרה:  פרס אינדירה גנדי (2023) 
 
עלי אבו עוואד (בערבית: علي أبو عواد; נולד ב-1972) הוא פעיל שלום ופציפיסט פלסטיני, מקים התנועה "תע'ייר" (בערבית: تغيير; באופן מילולי: שינוי) להתנגדות לא-אלימה.
ביוגרפיה

מוצאה של משפחתו של אבו עוואד בכפר אל-קוביבה, במקום בו שוכן היום מושב לכיש. בעקבות כיבוש הכפר ב-1948, המשפחה עברה לבית אומר.
אבו עוואד נולד ב-1972 בחלחול, להורים שהיו פעילים פוליטית וצבאית. אמו, פטמה ("אום יוסוף"), הייתה פעילה בתנועת הפת"ח, ונעצרה מספר פעמים בידי שירות הביטחון הכללי. על פי עדותו, כשהיה בן עשר הוא חזה בסוכני השירות מכים את אמו. לאחר שהורשעה בחברות בארגון טרור, וריצתה מאסר של חמש שנים, הפך אבו עוואד בעצמו לפעיל בפת"ח. הוא נעצר בעת האינתיפאדה הראשונה באשמה של זריקת אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וחברות בארגון בלתי חוקי, ונידון לעשר שנות מאסר. לטענת אבו עוואד, הרשויות החמירו את ההאשמות נגדו בגלל סירובו לשתף פעולה בחקירתו ולהפליל את אמו. הוא ריצה ארבע שנים בבית כלא, ושוחרר בעקבות הסכם אוסלו. לדבריו, תקופת מאסרו הייתה בשבילו "בית הספר הטוב ביותר להבנה של הסכסוך." בעת שהותו בכלא הוא למד עברית ואנגלית, וקרא בכתביהם של מוהנדס קרמצ'נד גנדי ומרטין לותר קינג. בעקבות לימוד משנתו של גנדי, הוא הכריז לקראת סוף מאסרו על שביתת רעב, במחאה על שלא ניתן לו לפגוש את אמו (שהייתה אסירה אף היא באותו זמן) במשך כל תקופת מאסרו. כעבור 17 ימי שביתה, מבוקשו ניתן לו. לדבריו, ההצלחה של שביתת הרעב הייתה נקודת מפנה, שלאחריה הבין שבמאבק לא-אלים ניתן להשיג יותר מאשר באלימות. הוא גויס כאיש ביטחון של הרשות הפלסטינית, במאבק כנגד פעילים של ארגוני טרור פלסטינים, כשהוא פועל למעצרם.
בשנת 1997 פרש מעבודתו ברשות, לדבריו לאחר שהבין שהרשות פועלת ככל יכולתה כנגד הטרור, אולם ממשלת ישראל אינה ממלאת את חלקה בהסכמים עם הרשות.
ב-20 באוקטובר 2000, בעת האינתיפאדה השנייה, ירה בו אדם שזוהה על ידו כישראלי, שנמלט במכונית נושאת לוחית זיהוי ישראלית. אבו עוואד נפצע ברגלו, וכפעיל לשעבר של פת"ח, נשלח על ידי הרשות לטיפול בערב הסעודית. כשחזר לביתו, נודע לו שחייל ישראלי במחסום הרג את אחיו הבכור, יוסוף.
פעילות שלום

בשנת 2002 פנה יצחק פרנקנטל, שבנו נחטף ונרצח בידי אנשי חמאס, אל אבו עוואד וביקש לפגוש אותו. אבו עוואד מעיד שהייתה זו הפעם הראשונה שישב לשיחה על כוס תה עם יהודי כלשהו, ושהפגישה עשתה עליו רושם חזק. לדבריו, "עד הפגישה עם פרנקנטל, לא האמנתי שליהודי יש דמעות." אבו עוואד הצטרף עם אמו, אחיו ואחיותיו לפורום המשפחות השכולות, שפרנקנטל הקים, והחל להרצות לפלסטינים, ליהודים ולזרים על התנגדות לא-אלימה. בפרט, הוא מנסה לשכנע מאז את בני עמו, שאי-אלימות תועיל להם יותר במאבק לסיום הכיבוש. בפורום פגש את רובי דמלין, יהודייה מדרום אפריקה, שצלף פלסטיני הרג את בנהּ דוד, פעיל שלום וקצין בצה"ל שהתנגד לכיבוש. אבו עוואד ודמלין הרצו בכל העולם במשך מספר שנים וקידמו את רעיונם, שמפגשים בין קורבנות האלימות יסייעו לסיום הסכסוך.
ב-2014 החל להרצות בארצות הברית ביחד עם הרב חנן שלזינגר מאלון שבות. בהרצאותיו הוא מעביר את מסריו הלא-אלימים: "היהודים אינם אויבי - הפחד של היהודים הוא האויב שלי. היהודים סבלו מפחד בכל ההיסטוריה שלהם, ועלינו מוטלת חובה למנוע מהיהודים את הפחד הזה." "אנשים חושבים שתורת הסאטיאגרהא של גנדי היא חולשה. שבכעסם, הם מבטאים את חוזקם. הם טועים... אי אפשר להיות לא-אלים, מבלי להקשיב לסיפורו של הצד השני. אבל ראשית, עלינו להפסיק להרגיש קורבנות."
אבו עוואד הקים את המרכז "קראמה" (ערבית: كرامه, בעברית: כבוד) על אדמת משפחתו, במרכז גוש עציון. כמו כן הוא בין המקימים של "שורשים", תנועה להידברות בין יהודים לפלסטינים, שבה חברים תושבי כפרים ערביים והתנחלויות באזור הגדה המערבית; וביניהם הרב חנן שלזינגר, ותלמידיו של הרב מנחם פרומן. הרב שלזינגר יצר קשר בין חבריו המתנחלים לבין אבו עוואד, והביאו להרצות בפניהם את רעיונותיו על קידום היכרות והבנה בין העמים, במטרה לסיים את הסכסוך.
פרסומים

Painful Hope ("תקווה כואבת"), ספר מאת עלי אבו עוואד, בהוצאה עצמית באתר מימון המונים Indiegogo, שנת 2016
לקריאה נוספת

"מסרבים להיות אויבים", כתבה מאת איתי אילנאי, "ידיעות אחרונות" 10.9.2017
הערות שוליים

↑  לטענתו של אבו עואד, מאוחר יותר באותו היום, הישראלי נצפה יורה והורג פלסטיני אחר.
↑  אבו עואד מספר שאחיו התווכח וצעק על החייל היורה. לזכותו של מפקד המחסום, סיפר אבו עואד שלאחר הירי, המפקד סטר לחייל ונזף בו על מעשהו. אבו עואד מעיד שאחיו יוסוף היה בן-המשפחה היקר לו ביותר, ושהוא התקשה מאד להשלים עם מותו.
עקרבת

מצפה
רמון
מצפה
רמון
עקרבים או עקרבת (בלועזית: Acrabatenam) הייתה עיר יהודית קדומה ביהודה בתקופת הבית השני.
העיר נזכרת כעיר מחוז ביהודה על גבול שטח השומרונים, בכתבי יוסף בן מתתיהו, בכתבי פליניוס הזקן ובכתבי חז"ל, ומזוהה כיום עם העיירה הערבית עקרבה.