stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת ניסוי האנתרקס
רקע היסטורי > הניסיון האמריקאי

בזמן מלחמת המפרץ הראשונה חוסנו נגד גחלת כ-150 אלף חיילי הצבא האמריקאי. עיקר המתחסנים היו חיילים שנשלחו להילחם בעיראק, לאור מידע שעיראק חימשה פצצות וראשי קרב בחומרי לוחמה ביולוגית, כולל נבגי גחלת, בוטולינום ואפלטוקסין. חיילים רבים וטייסים שחזרו מהמלחמה, אובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מרובת-תסמינים כרוניים שלא נמצאו להם הסברים קליניים. התופעה מוכרת כ"תסמונת מלחמת המפרץ" (Gulf War syndrome) או "מחלת מלחמת המפרץ" (Gulf War illness). הועלו השערות שקשרו קשר סיבתי בין חיסון הגחלת לתסמונת, וגם פורסמו מחקרים שטענו זאת, אולם העדויות הזמינות לא איששו ולא הפריכו קשר כזה.
לאור חשש מטרור ביולוגי, חייבה מחלקת ההגנה האמריקאית בדצמבר 1997 את 2.4 מיליון חיילי צבא ארצות הברית והמשמר הלאומי, להתחסן בתרכיב "BioThrax" (אנ') נגד גחלת. לפי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, מ-1 במרץ 1998 עד 31 בדצמבר 2008 חוסנו בתרכיב כ-2.1 מיליון אנשי צבא. רוב תופעות הלוואי היו מקומיות, וכ-6% הוגדרו כמקרים חמורים שעלולים להביא למוות, סיכון חיים ונכות מתמשכת או קבועה. בכלל זה: פגיעות במערכת העצבים המרכזית, דום לב פתאומי ואוטם שריר הלב, שאף גרמו לתמותה. אצל מתחסנים רבים נצפו תופעות ותגובות שאפיינו את "תסמונת מלחמת המפרץ".
התוכנית לחסן חיילים בכפייה הייתה שנויה במחלוקת, ומזכיר הצבא של ארצות הברית הזהיר מפני תופעות לוואי יוצאות דופן. כמה מאות חיילים וטייסים סירבו לקבל את הזריקות עקב קיום עדויות שהחיסון גורם למחלות שונות. הסרבנים הועמדו למשפט צבאי באשמת אי-ציות לפקודה חוקית, ונענשו בין היתר בקנסות, הורדת דרגה, והדחה משירות עם קלון. היו שהתפטרו מהשירות, או הועברו לתפקידים שלא חייבו אותם להתחסן. פרשת הסירובים הונצחה בסרט התיעודי "Direct Order" (בעברית: "פקודה ישירה") שהפיק וביים סקוט מילר בשנת 2003 עם קריינות מפיו של מייקל דאגלס. הסרט, אשר שודר בתוכנית הטלוויזיה "!Democracy Now" (אנ'), עודכן בשנת 2013 והועלה לצפייה חופשית ביוטיוב.
שבוע אחרי פיגועי 11 בספטמבר ובמהלך החודשים ספטמבר-אוקטובר 2001, התרחשה בארצות הברית "מתקפת האנתרקס", שבמסגרתה נשלחו מעטפות שהכילו נבגים של חיידק "בצילוס אנתרציס", גורם מחלת הגחלת, לגופי תקשורת ועיתונות, משרדי ממשל ובתי דואר, וייתכן שגם לאזרחים פרטיים. כתוצאה מפתיחת המעטפות, 23 אנשים חלו בגחלת עורית ובגחלת נשימתית, וחמישה מהם מתו.
רקע היסטורי > פיתוח חיסון ישראלי

על רקע החשש האמריקאי במלחמת המפרץ, בשנות התשעים של המאה ה-20 הייתה הערכה שמדינת ישראל עומדת בפני איום אסטרטגי של מתקפה בנשק ביולוגי, וחיידק הגחלת הוגדר כאיום ממשי ביותר, משום שהוא קל לייצור והפצה. ארצות הברית סירבה, כמדיניות, להעביר ערכות חיסון מתוצרתה למדינות זרות, וניסיונות מצד ישראל להשיג את החיסון, שהיה רק ברשות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לא צלחו.
בהיעדר אפשרות להשיג חיסון, ההערכה הייתה שהטיפול האנטיביוטי הקיים ידרוש זמן ממושך מדי, ואף עלול להיכשל, מכיוון שהחיידקים, במצבם כנבגים, מסוגלים לשרוד תקופה ממושכת ולזהם קרקע, צמחייה ומקורות מים, ולמרות הטיפול באנטיביוטיקה, הייתה צפויה תמותה גבוהה מאד, בשיעור של 50% עד 80%. לכן, כתוספת למניעת המחלה עצמה, ניתן לחסן אוכלוסיות בסיכון, וכך להפחית במידה רבה את התחלואה והתמותה מחשיפה למחלה. בנסיבות האלה הוחלט בישראל לייצר תרכיב חיסון נגד גחלת כאמצעי מניעתי הולם. בראש המחקר עמד מנהל המכון הביולוגי שפרמן, והחומר היה מוכן בשנת 1996. הוא דמה לתרכיב האמריקאי, אך היה שונה ממנו ברמת ניקיון החומר הפעיל. ניסויים מוקדמים שנעשו בשמונה חזירי ים, הראו תוצאות מבטיחות שעל בסיסן הוחלט לבצע ניסוי ראשוני על קבוצת מתנדבים קטנה.
לאור "מתקפת האנתרקס" בארצות הברית, באוקטובר 2001 ריענן משרד הבריאות לכל מערכת הבריאות בישראל את הידע אודות התמונה הקלינית של המחלה, וקבע נוהלי דיווח. בחוזר שהופץ, צוין שניתן למנוע את המחלה על ידי הרכבת חיסון, תוך אזכור התרכיב שפיתח לואי פסטר בשנת 1881 נגד גחלת בבעלי חיים, והתרכיב שפותח בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-20, על בסיס חיידקים מוחלשים.
רקע היסטורי > ניסוי ראשוני: עומר 1

באפריל 1997 בוצע ניסוי מצומצם ששם הקוד שלו היה "עומר 1", ובו נבדקה רעילות התרכיב הישראלי בגופם של 21 חיילות וחיילים שהיו בעיקר אנשי חיל המודיעין. לפי מסמך מסכם מיולי 1998, למתנדבים ניתנו 87 זריקות, אך רק 15 מתוכם התמידו בפרוטוקול המלא, אחרי ששני מתנדבים פרשו בגלל כאב מקומי, אחר פרש בגלל הפרעה בתפקודי הכבד, ושלושה נוספים פרשו מסיבות שלא היו קשורות לניסוי. מתוך סך הזריקות שניתנו, 12 גרמו לתופעות לוואי מקומיות, קשות או בינוניות. בכמה מקרים נגרמו דלקות עיניים, שלשולים וכאבי ראש, ואחד המתנדבים, שזוהה כ"נסיין מס' 9038" סבל מנויטרופניה, נתון שלא נמסר למתנדבי "עומר 2".
בשנת 2001 פרסם כתב העת המקצועי של החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה שישראל השלימה את פיתוחו של חיסון נגד חיידק הגחלת בשיטות של הנדסה גנטית, וכי החיסון נוסה בשלביו הראשונים על מתנדבים מקרב חיילי צה"ל, מבלי שנחשפו לחיידק. כתב העת העריך שחוקרי המכון הביולוגי יתקשו לבחון את יעילות החיסון ותופעות הלוואי שלו, משום שהדבר יהיה כרוך בחשיפת בני אדם לחיידק, דבר שאינו עומד בכללי האתיקה.
ניסוי עומר 2

ב-1998, אחרי דיונים שקיים קצין רפואה ראשי (קרפ"ר) אריה אלדד, אומצה ההנחה כי קיים איום ממשי של מתקפה בנשק ביולוגי על מדינת ישראל, והוחלט להאיץ את בדיקת החיסון ולתכנן את ניסוי "עומר 2". הייתה כוונה לכלול בניסוי גם אזרחים, ואף ניתן לכך אישור עקרוני אד הוק על ידי ועדת הלסינקי אזרחית, אולם עורכי הניסוי לא השיגו מענה ביטוחי לאזרחים, ולפיכך נבחר הצבא כמבצע, משום שחיילים מקבלים שירות רפואי במסגרת הצבא, ולא זקוקים לביטוח מיוחד במקרים של נזקים כתוצאה מהשתתפותם בניסוי. בנוסף, ביצוע הניסוי במסגרת הצבא היה צריך להבטיח את השמירה על סודיות ורציפות, משום שאוכלוסיית החיילים נחשבה זמינה לקבלת הזריקות במשך שנתיים וחצי, ולמתן דגימות דם על פני פרק זמן ארוך יחסית.
הניסוי הוגדר כמחקר קליני שלב 2 כפול סמיות, אקראי ומבוקר, לבחינת בטיחות ואימונוגניות של תרכיב חיסון פעיל נגד חיידק האנתרקס בקרב מתנדבים בריאים, במשטרי הזרקות שונים (לתוך השריר או לעור, מספר ההזרקות שיידרשו על מנת להשיג יעילות חיסונית מרבית, וטווחי הזמן ביניהן), וכן את תופעות הלוואי. ביצוע הניסוי הוטל על חיל הרפואה, והוא קיבל אישור מוועדת הלסינקי צבאית, וכן מוועדת הלסינקי האזרחית של משרד הבריאות, לצורך אישור ניסוי באזרחים שאינם חיילים. חיל הרפואה הקים מתוכו מִנְהלת לניסוי בראשות גיורא מרטונוביץ', והיא כללה ועדה לניסוי אנוש, ועדת היגוי וועדת בטיחות. פרופסור דניאל כהן מונה כחוקר הראשי, ולידו רופאים צבאיים שונים.
לצורך גיוס משתתפים, מחודש דצמבר 1998 ועד תום הניסוי במרץ 2006, פנתה מנהלת הניסוי ל-4,029 חיילים, מהם התנדבו והתחסנו בפועל 716 חיילים. כ-93% מהמשתתפים היו גברים, וכ-7% נשים. בין המתנדבים היו 11 רופאים מחיל הרפואה. גילם הממוצע של המשתתפים בעת גיוסם לניסוי היה 21, כמחציתם היו בני פחות מ-20 ששירתו בצה"ל כ-9 חודשים בממוצע לפני הכללתם בניסוי, כשני שלישים מהם שירתו ביחידות שהוגדרו "מובחרות", ושליש ביחידות "רגילות". על פי חיל הרפואה, טרם הפנייה למתנדבים פוטנציאליים, פנה ראש מנהלת הניסוי לכל מפקדי היחידות הרלוונטיות, לצורך תיאום והצגת המחקר בפני קבוצות של חיילים באמצעות הרצאה, שלאחריה הותר זמן לשאלות בפורום כללי או אישי. בסיום כל מפגש קיבלו החיילים כרטיס אישי עם פרטים ליצירת קשר וטופס הסכמה מדעת. דף ההסבר שפירט את הסיכונים הכרוכים בניסוי לא הושאר בידי החיילים בנימוק של ביטחון מידע.
מתן הזריקות התחיל באופן מעשי באפריל 2000. משתתפי הניסוי קיבלו מספר משתנה של זריקות, עד שבע מנות שניתנו במרווחי זמן שונים במשך שנתיים וחצי, ולאחר מכן נלקחו מהם דגימות דם לקביעת מצבם הבריאותי. לאחר שהשתחררו משירות סדיר, זומנו מקצתם להמשך הניסוי. לקבוצת משתתפים אחת ניתנו זריקות שחלקן הכילו את הנסיוב שפותח בישראל, וחלקן הכילו פלצבו, ומשתתפי קבוצה שנייה קיבלו את התרכיב האמריקאי. לחיילים נאמר שהתרכיב הישראלי דומה בהרכבו לאמריקאי שכבר נוסה, ולכן לא צפויות תופעות לוואי. לאחר שהועלו חשדות בקשר לבטיחות החיסון, הן בישראל והן בארצות הברית, הניסוי הופסק מספר פעמים, אך חודש שוב.
למספר חיילים שהשתתפו בניסוי, נגרמו בעיות בריאות. בין היתר, היו שסבלו מבעיות עור, בעיות מעיים ועיכול, בעיות בתפקודי כבד, סוכרת ומחלת קרוהן.
ועדת הבדיקה > הקמת הוועדה ועבודתה

ב-12 במאי 2007 (אחרי שידור הכתבה הראשונה, ולפני השנייה) פנה קצין רפואה ראשי, יחזקאל לוי, להסתדרות הרפואית בישראל, בבקשה למנות ועדה בלתי תלויה שתבדוק את התנהלות ניסוי "עומר 2". את הוועדה מינה אבינועם רכס, יושב ראש הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית/ חברי הוועדה היו: פרופסור ראובן פורת (מומחה לרפואה פנימית) – יושב ראש הוועדה; פרופסור אריה בס (מומחה לכירורגיה של כלי הדם); דוקטור אלינור גושן (מומחית לרפואה גרעינית) ודוקטור דוד צנגן (אנדוקרינולוג) – נציגי הלשכה לאתיקה; דוקטור מאיר להב (מומחה להמטולוגיה ולרפואה פנימית), יו"ר ועדת הלסינקי של המרכז הרפואי רבין; פרופסור אילן חת (מיקרוביולוג, נשיא מכון ויצמן לשעבר) – נציג ציבור שאינו רופא; עורכת דין אדוה פרי – יועצת משפטית.
עבודת ועדת הבדיקה החלה ביוני 2007 ונמשכה כשנה וחצי. לוועדה לא היה מעמד סטטוטורי ולכן התעורר קושי לזמן חלק מהעדים. בדו"ח הוועדה צוין שמנהל המכון הביולוגי אביגדור שפרמן, בעל מוניטין בין-לאומי בתחום הגחלת, לא נעתר להעיד בפניה נוכח קיומן של כתבות עיתונאיות שביקרו את התנהלותו ורמזו על אפשרות של ניגוד עניינים. קשיים נוספים שבהם נתקלה הוועדה נבעו מחששות של חיילים שראו בה ועדה לא אובייקטיבית שמטרתה לטהר את צה"ל וחיל הרפואה מהאשמות של ניהול לקוי של הניסוי, וכן לאור שתי עתירות לבג"ץ שעניינן היה ביקורת על הוועדה וסמכויותיה, ובאותו פרק זמן לא היה ברור אם היא תוכל להמשיך בעבודתה.
הישיבה הראשונה שאליה זומנו עדים הייתה ב-18 ביולי 2007. חיילים שהשתתפו בניסוי זומנו באופן שרירותי ואקראי או הוזמנו להעיד באמצעות מודעות בעיתונות. כמו כן נעשו פניות אל חיילים שכבר התאגדו בקבוצת מאבק. בסך הכל העידו בפני הוועדה 83 חיילים, ועמותת רל"א מסרה לוועדה נתונים מראיונות שקיימה עם 60 חיילים בעקבות החשיפה ב"עובדה". חיילים שהעידו ויתרו על סודיות על מנת שחברי הוועדה יוכלו לעיין בתיקי המחקר שלהם. הוועדה הגישה את מסקנותיה בדצמבר 2008, אך בג"ץ אסר לפרסם את הדו"ח כדי לאפשר את העברתו לבדיקת גורמי הביטחון ולעיון פרקליטי התובעים. צו איסור הפרסום הוסר ב-25 במרץ 2009 תוך מחיקת פסקאות שנגעו ליחסי ישראל עם מדינה זרה, מנימוקים של פגיעה בביטחון המדינה ויחסי החוץ שלה.
ועדת הבדיקה > ביקורות על דו"ח הוועדה

בעקבות פרסום הדו"ח, שלח אביגדור שפרמן לכל חברי הוועדה מכתב לפני תביעת דיבה, דרש מהם להתנצל על חלק מהמסקנות כלפי המכון הביולוגי והעומד בראשו, וטען שהדברים ”אינם נכונים ואינם מדויקים לשון המעטה”. במכתב הודגשו בעיקר הפיסקאות שייחסו לשפרמן ניגודי עניינים ושיקולים זרים, וכן טענת הוועדה ששפרמן סירב להופיע בפניה.
אריה אלדד, שהיה קרפ"ר בשנתיים הראשונות לניסוי, פרסם טור דעה ובו טען שהוועדה גזרה את הדין תחילה, והממצאים שפורטו נועדו להוביל למסקנות המתאימות לתפיסתה העקרונית של הוועדה ביחס לניסויים בצה"ל. לדעתו, העובדה שמתוך כ-4,000 חיילים אליהם נעשתה פנייה, רק כ-700 הסכימו להתנדב לניסוי, סותרת את עמדת הוועדה לגבי ההסכמה מדעת והרצון החופשי של החיילים. כמו כן, אלדד שלל את ביקורת הוועדה על התנהלותה של ועדת הלסינקי האזרחית, וטען שעל אף היותו שותף למרבית ההחלטות הנוגעות לניסוי, אי זימונו להעיד בפני הוועדה משקף חוסר רצון מצידה למצוא תשובות אמיתיות לשאלותיה. אלדד קרא להקים ועדת חקירה בראשות שופט, על מנת לטהר את שמם של עורכי הניסוי.
יהושע שמר, שקדם לאלדד בתפקיד קרפ"ר, סבר שהניסוי לא נכשל, אלא הכישלון העיקרי היה חוסר המשכיות בהתייחסות לחיילים, ולא היה ניתן לצפות מראש את כל תופעות הלוואי. שמר ציין בתגובתו לפרסום הדו"ח, שהניסוי היה כמעט צורך קיומי של מדינת ישראל, בשנים שבהן דובר על טילים נושאי גחלת, ומערכת הביטחון הייתה מועלת בתפקידה, אם הניסוי לא היה נערך.
משרד הביטחון פרסם תגובה רשמית:
עומר 2 הוא מחקר לאומי בעל חשיבות אסטרטגית לביטחון מדינת ישראל. בזכותו יש לישראל מענה רפואי, לכלל האוכלוסייה נגד איום חמור ביותר. אנו מודים למתנדבים ומעריכים את הסכמתם להשתתף במחקר חשוב זה ותרומתם לביטחון כלל תושבי ישראל. החיסון שפותח בארץ יעיל, בטוח ועומד בסטנדרטים בינלאומיים המקובלים. מתוך הבנת חשיבות המשימה הלאומית, נרתמו לביצוע המחקר שורה של מומחים מהאקדמיה, המוכרים כברי סמכא בישראל ובעולם בתחום המחקר ופיתוח חיסונים. המחקר בוצע בסטנדרטים המקובלים והגבוהים ביותר. פרוטוקול המחקר אושר על ידי וועדת הלסינקי של צה"ל והן על ידי וועדת הלסינקי עליונה של משרד הבריאות.
ועדת היגוי של המחקר תכננה את הפרוטוקול ועקבה אחר התקדמותו. ועדת בטיחות עקבה ודנה באירועים הרפואיים שהופיעו במהלך המחקר וחברת ניטור חיצונית המתמחה בניטור מחקרים קליניים, ניטרה את התיקים הרפואיים של המתנדבים ובדקה את עמידתם של החוקרים בנוהלי המחקר. המחקר הוצג ל-4,029 מתנדבים פוטנציאלים מתוכם 716 הסכימו להשתתף במחקר. כ-50% מהמשתתפים במחקר הם חיילים ותיקים וקצינים. למתנדבים ניתן הסבר מפורט אודות החיסון, מהלך המחקר, ותופעות לוואי אפשריות. למתנדבים ניתן דף הסבר לעיון ולחתימה על הסכמתו של המתנדב להשתתף במחקר.
מתוך 716 משתתפי המחקר, 11 חיילים פנו לקבלת סיוע רפואי מאגף השיקום עקב תופעות לוואי. לכל החיילים שפנו ניתן טיפול רפואי. במקביל ממשיך אגף השיקום לטפל בקביעת זכאותם. משרד הבריאות, משרד הביטחון וצה"ל נושאים באחריות מלאה על כלל המתנדבים בכל הקשור לתופעות הלוואי שעלולות להופיע עקב המחקר. אגף השיקום ימשיך לתת את הטיפול והליווי המיטבי הנדרשים. מערכת הביטחון תלמד את הדו"ח ולאחר מכן תתייחס אליו באופן ענייני.
הסדרת ניסויים רפואיים בחיילים

ב-25 ביולי 2007 אושרה בכנסת בקריאה ראשונה הצעת חוק ניסויים רפואיים בבני אדם. ההצעה קבעה שהוראותיה יחולו, בין היתר, על חיילי צה"ל, בהגדרתם כאנשים הנתונים לְמָרוּת. עד להשלמת החקיקה, ובהתאם להמלצות ועדת הבדיקה, הושג בין חיל הרפואה למשרד הבריאות הסדר ביניים שהחיל על צה"ל את הכללים המשפטיים הנהוגים בבתי החולים. במסגרת ההסדר, בינואר 2009 פרסם הקרפ"ר נחמן אש הוראה המסדירה את אופן עריכת הניסויים הרפואיים בצה"ל, ואת חובות וזכויות המעורבים בהם. בהוראה, שיישומה הוכפף לפיקוח משרד הבריאות, נקבע שכל תקנות משרד הבריאות הנוגעות למחקרים וניסויים בבני אדם, יחולו על צה"ל, וחיל הרפואה יחויב לדווח למשרד הבריאות על פעילות בתחום הזה. כמו כן, נקבע שחייל לא יגוייס ולא ינודב למחקר רפואי שלא בהסכמתו. חייל שיסכים להתנדב למחקר, יורשה לצאת לחופשה כדי להתייעץ עם הוריו או עם מומחים, ולמחקר סודי יצורף רופא אזרח שאיננו ממערכת הביטחון, איתו יוכלו החיילים להתייעץ.
בשנת 2011 פרסם צה"ל הוראת קבע של הפיקוד העליון, המסדירה את תחום עריכת המחקרים הרפואיים בצה"ל, כתנאי הכרחי להגנה על בריאות החיילים ולשם מתן מענה לבעיות רפואיות שעלולות להתעורר במסגרת השירות הצבאי.
הליכים משפטיים > עתירות לבג"ץ

ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, שתי עתירות נגד שר הביטחון, ראש המטה הכללי, קצין רפואה ראשי ושר הבריאות: עתירת רל"א (בג"ץ 9273/07), ועתירה מטעם קבוצת משתתפים בניסוי (בג"ץ 9274/07). בשתי העתירות התבקש בית המשפט לצוות על שר הביטחון להקים ועדת חקירה ממשלתית לחקור את הניסוי. בנוסף, עמותת רל"א ביקשה לאסור על חיל הרפואה לערוך ניסויים רפואיים בבני אדם, כל עוד הנושא אינו מוסדר בחקיקה ראשית, ואילו משתתפי הניסוי ביקשו לקבל מסמכים שונים הנוגעים לניסוי.
אחרי השהיית החלטתו לאור תחילת עבודת ועדת הבדיקה, ב-26 באוקטובר 2011 דחה בג"ץ את עתירת רל"א, מכיוון שבזמן שחלף התחיל הליך החקיקה בכנסת, ועדת הבדיקה גיבשה את מסקנותיה, והושג ההסדר בין חיל הרפואה למשרד הבריאות. כמו כן, בית המשפט לא ראה לנכון להתערב בעבודת הממשלה ובהחלטת שר הביטחון שלא להקים ועדת בדיקה ממשלתית. משתתפי הניסוי משכו את עתירתם אחרי שדו"ח ועדת הבדיקה גיבה חלק ניכר מטענותיהם ופרסומו הותר, והמסמכים שביקשו נמסרו לידיהם.
הליכים משפטיים > הסכם פיצויים

ב-28 במרץ 2010 הגישה קבוצה של עשרות ממתנדבי הניסוי תביעה נגד המדינה לבית המשפט המחוזי במחוז המרכז, בדרישה לפצותם בסכום של 300 אלף שקלים חדשים לכל אחד, וסך התביעה עמד על 18 מיליון ש"ח. בהתבסס על עקרון ההסכמה מדעת, התובעים טענו שהם הסכימו להשתתף בניסוי לאחר שהובטח להם כי הוא בטוח, אך בדיעבד הם גילו שהניסוי עלול לגרום לבעיות בריאותיות. כמו כן, הם דרשו לחשוף בפניהם את מרכיבי החיסון שהוזרק להם.
ב-12 בינואר 2014 הושג בין התובעים למדינה הסכם פשרה שקיבל תוקף של פסק דין. בהסכם נקבע שהמדינה תשלם לכל אחד מהתובעים 36 אלף ש"ח, כולל הוצאות ושכר טרחת עורכי הדין. בנוסף על כך, משרד הביטחון הודיע כי יקים קרן שלרשותה יועמדו 21 מיליון שקלים לטובת משתתפי הניסוי שלא היו בין התובעים. כנגד התשלום, הוסכם שלתובעים לא יהיו כל דרישות נוספות, אך מבלי שייגרעו זכויותיהם מול אגף השיקום במשרד הביטחון, וההכרה בהם כנכי צה"ל. בסיכום פסק הדין הביעה נשיאת בית המשפט הילה גרסטל, את שמחתה האישית על החלטת המדינה והתנהלותה בהליך הפשרה שהושג.
במאי 2021 דחה בית המשפט המחוזי בחיפה על הסף תביעה לפיצוי כספי בגין נזקי גוף שהגיש חייל לשעבר בחיל השריון, שהשתתף בניסוי בעת שהיה בקורס חובשים. לטענת החייל, ההשתתפות בניסוי הוצגה כחלק מדרישות הקורס, ונקבעו לו אחוזי נכות בגין פגיעה במערכת יצירת מרכיבי הדם ותסמונת אלרגית. בית המשפט נימק את החלטת הדחייה בכך שהתובע נכלל בהסדר הפיצויים משנת 2014, שתקנות סדר הדין האזרחי פוטרות את המדינה מאחריות לנזיקים על חבלה שנחבל חייל עקב שירותו, וכן לאור חוק ההתיישנות. עם זאת, בית המשפט סבר שראוי שהמדינה וצה"ל יבררו את תביעת החייל שתוגש לקצין התגמולים באגף השיקום במשרד הביטחון, במהירות האפשרית ומבלי להערים קשיים על התובע.
בתרבות הפופולרית

בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע בישראל מותחן הקונספירציה הישראלי "אנתרקס", שביים שי שרף והפיקו חגי ארד ואלעד פלד. התסריט מבוסס על סיפורו האמיתי של הבמאי שי שרף, אשר כחייל ביחידת מגלן היה עד לביצוע הניסוי ולמאמצי גיוס מתנדבים. הוא עצמו לא התנדב להיות נסיין אחרי שלמרות סודיות הניסוי, הוא התייעץ עם אימו, מיקרוביולוגית במקצועה, שאסרה עליו להיות "שפן ניסיונות". שרף החליט ליצור את הסרט, מאחר שלדעתו, תחקיר "עובדה" לא זיעזע את החברה הישראלית כפי שהיה ראוי.
קו עלילה מרכזי בעונתה הראשונה של הסדרה "תאג"ד", שיקף את פרשת "עומר 2", ועסק בניסוי שנעשה בחיילי פלוגת סיור, ביוזמת גורמים ברוסיה, בחיסון נגד גז עצבים מסוג "סארין". בסדרה, חברת תרופות שעבדה עבור הרוסים, שיחדה רופא צבאי כדי שישתף פעולה ויעשה את הניסוי תוך ניצול חיילים קרביים שלא שואלים שאלות, משום שהם "מורעלים". לאחר שהחיילים נטלו תרופות שהוצגו להם כחומר ממריץ, הם סבלו מפריחות בעור, הזיות, הקאות והתנהגות פסיכוטית.
ראו גם

גחלת
ניסויים בבני אדם
ניסוי העגבת בטסקיגי
לקריאה נוספת

Siegel-Itzkovich, Judy. IDF's anthrax vaccine trial "violated Helsinki Convention". BMJ: British Medical Journal; London, Vol. 338, (March 30, 2009)
Hassidim, A., Kayouf, R., Yavnai, N. et. al. Ethical standards for medical research in the Israeli military - review of the changes in the last decade. Israel Journal of Health Policy Research 5, 53 (2016).
Eagan, Paul and Eagan, Sheena M. From the Lab Bench to the Battlefield: Novel Vaccine Technologies and Informed Consent. In: David Winkler and Daniel Messelken (editors), Ethics of Medical Innovation, Experimentation and Enhancement in Military and Humanitarian Contexts. Springer Nature, Switzerland (2020) ISBN 978-3-030-36318-5. Chapter 5, pp. 69–85
ביאורים

↑  כמו כן, בשנת 2021 עלתה היתכנות שכ-33 אלף חיילים בריטים סובלים מהתסמונת, 30 שנה אחרי שהשתתפו במלחמה. הסוגיה הוצגה בטור דעה שפרסם רופא בריטי שהשתתף ב"מבצע גראנבי" (אנ') של הכוחות הבריטיים במלחמה.
↑  החומר נקרא Anthrax Vaccine Adsorbed, והוא מיוצר מתסנינים מחוסרי תאים של תרביות מיקרואירופיליות של זן בצילוס אנתרציס לא-אלים, ללא קפסולה. החיסון אושר על ידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי לשימוש בבני אדם בשנות ה-70 של המאה ה-20, ויוצר בזמנו על ידי מחלקת בריאות הציבור של ממשלת מדינת מישיגן. סימן המסחר "BioThrax" ניתן לו לאחר שחברת "BioPort" מלנסינג, רכשה את המפעל ואת הזכויות על המוצר. בשנת 2004 שינתה החברה את שמה ל-"Emergent BioSolutions" (אנ').
↑  בדו"ח ועדת הבדיקה אוית שם המשפחה "מרטינוביץ'".
↑  זיו סיימה את תפקידה כמנכ"לית בדצמבר 2010 ועברה לתפקיד ניהולי בעמותה.
↑  פנת"ר – פנקס תכשירים ותרופות באתר משרד הבריאות. אוחזר ב-26 בספטמבר 2021.
↑  הכתבה השלישית שודרה אחרי שוועדת הבדיקה כבר סיימה את עבודה.
זאק סניידר

| --- | --- |

סניידר, 2016
 לידה:  1 במרץ 1966 (בן 58) גרין ביי, ויסקונסין, ארצות הברית ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  סרטי פעולה ומדע בדיוני
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 עיסוק:  במאי קולנוע מפיק קולנוע
 בת זוג:  דבורה סניידר (2004-הווה)
 צאצאים:  Autumn Snyder, Ezekiel Elin, אלי סניידר 
 מספר צאצאים:  8 
 פרסים והוקרה:  פרס סאטורן לבימוי הטוב ביותר
 פרופיל ב-IMDb
 
זאקרי אדוורד "זאק" סניידר (באנגלית: Zachary Edward "Zack" Snyder; נולד ב-1 במרץ 1966) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי, המביים לרוב סרטי אקשן, פנטזיה, הרפתקאות, אימה, וגם מדע בדיוני. לסניידר חיבה גדולה לעולם הקומיקס מאז ילדותו, והוא נוטה לביים סרטי גיבורי-על וקומיקס.
הוא ידוע בסגנונו בסרטיו שמתאפיין בצילום איטי, אווירת צילום הדומה לקומיקס[דרושה הבהרה] ושימוש נרחב באפקטים ויזואליים ובעיצוב הפקה גרנדיוזי. סרט הקולנוע הראשון שלו מ-2004 היה חידוש לסרט "שחר המתים" שהביא לו הצלחה רבה והביא אותו לביים סרטי אקשן, סרטי גיבורי על וסרטי אימה וזומבים נוספים.
סניידר הוא מייסד חברת ההפקות The Stone Quarry, שהוקמה בשנת 2004 בשיתוף פעולה עם רעייתו המפיקה דבורה סניידר והמפיק וסלי קולר.
לסניידר פרופיל רשמי ברשת החברתית Vero, שבה לא ניתן לשתף פרסומים ולכן המעריצים המסורים ביותר[דרושה הבהרה] הם הראשונים לקבל בלעדיות על חומרים כשהוא מפרסם.
ביוגרפיה

סניידר נולד בגרין ביי, ויסקונסין שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מדעית. הוא גדל בריברסייד, קונטיקט. אמו, מרשה ריבס הייתה ציירת ומורה לצילום בבית הספר דייקרופט שבו הוא למד. אביו, אדוורד היה מגייס בחברת כוח אדם. הוא השלים לימודים במכללה באמנות וציור אך החליט לסיים לימודי קולנוע.
הוא גר בפסדינה, קליפורניה, עם רעייתו השנייה, המפיקה דבורה (לבית ג'ונסון). הזוג נפגש לראשונה בשנת 1996 ונישא בספטמבר 2004 במנהטן, ניו יורק.
לסניידר 8 ילדים. מנישואיו הראשונים עם דניס ובר נולדו בת ובן (אלי ואוליביה) ואומצו שתי בנות (וילו ואוטום). ממערכת יחסים עם קריסטן אלן, מנהלת קו פרסום שעבדה איתו, נולדו שני בנים (איזיקיאל וג'ט). הוא ודבורה אימצו בת ובן (סייג' וקאש) בתקופה שעבדו על הסרט "איש הפלדה".
בנו אלי מופיע במספר סרטיו כמו "300", "השומרים" ו"סאקר פאנץ'".
בשנת 2017 בתו שמה קץ לחייה, ובעקבות זאת סניידר פרש מבימוי הסרט "ליגת הצדק" שהיה בשלבי הפקה מתקדמים, ובמאי אחר מילא את מקומו.
קריירה

סניידר החל את קריירת הבימוי בצילום פרסומות לטלוויזיה וכצלם עבור חברות הרכב אאודי, BMW, סובארו וניסאן.
ב-2004 ביים לראשונה את סרט הקולנוע הראשון שלו, שהיה חידוש לסרט הזומבים "שחר המתים" משנת 1978. לאחר מכן זכה להצלחה מסחרית רבה לאחר שביים את הסרט "300" משנת 2007. בשנת 2008 חברת האחים וורנר העניקה לו תמיכה כספית בהפקת הסרט "השומרים" שיצא במרץ 2009 והכניס למעלה מ-185 מיליון דולר. לאחר מכן הפיק סרט הנפשה ממוחשבת בשם "אגדה עם כנפיים" מ-2010. ובשנת 2011 הוא ביים, כתב והפיק את הסרט "סאקר פאנץ'" שלא זכה להצלחה רבה. הוא הפיק גם את סרט ההמשך ל"300", "300: עליית האימפריה", שזכה להצלחה מועטה ביחס לקודמו.
ביים שלושה סרטים ביקום הקולנועי של DC וליהק בעצמו את הנרי קאביל וגל גדות. את הסרט השלישי, "ליגת הצדק", ביים עד שלב מאוחר בהפקתו. במרץ 2021 יצאה לצפייה דיגיטלית הגרסה המלאה המציגה את גרסתו המציגה את תוכניתו ליקום הקולנועי של DC, הסרט "ליגת הצדק: גרסת סניידר", באורך ארבע שעות ועם פסקול שונה מזה ששימש בגרסה הקולנועית, עם הנס צימר במקום דני אלפמן.
בשנת 2023 צפוי לצאת סרטו "ירח המרד". באותה שנה החל[דרושה הבהרה] לעבוד על סדרת אנימציה חדשה לנטפליקס בשם "דמדומי האלים" המבוססת על התרבות הנורדית.
סגנון

סניידר משתמש לרוב בסגנון הילוך איטי (אנ') בסצנות הקרב, סגנון שאפיין בעיקר את סרטו "300", וליווה אותו גם בסרטים הבאים.
אקטיביזם

באוקטובר 2023, סניידר, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן. הם קראו לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר. הקמפיין שהושק לצד המכתב נקרא #NoHostageLeftBehind. המכתב מדגיש את הרצון לחופש הן לישראלים והן לפלסטינים לחיות בשלום ומגנה את האלימות של חמאס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | במאי | מפיק | תסריטאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | שחר המתים | כן | לא | לא |
| 2007 | 300 | כן | לא | כן |
| 2009 | השומרים | כן | לא | לא |
| 2010 | אגדה עם כנפיים | כן | לא | לא |
| 2011 | סאקר פאנץ' | כן | לא | לא |
| 2013 | איש הפלדה | כן | לא | לא |
| 2014 | 300: עליית האימפריה | לא | כן | כן |
| 2016 | באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק | כן | לא | לא |
| 2016 | יחידת המתאבדים | לא | מפיק בפועל | לא |
| 2017 | וונדר וומן | לא | כן | לא |
| 2017 | ליגת הצדק | כן | לא | כן |
| 2018 | אקוומן | לא | מפיק בפועל | לא |
| 2019 | וונדר וומן 1984 | לא | כן | לא |
| 2021 | ליגת הצדק: גרסת סניידר | כן | כן | כן |
| 2021 | צבא המתים | כן | כן | לא |
| 2021 | צבא הגנבים | לא | כן | סיפור |
| 2023 | ירח המרד | כן | כן | כן |
| 2024 | ירח המרד - חלק שני: המצלקת (אנ') | כן | כן | כן |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סרט | במאי | מפיק | תסריטאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | דמדום האלים | כן | כן | כן |
מועמדויות וזכיות

| שנה | פרס | קטגוריה | סרט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Golden Schmoes Award | במאי השנה | 300 | מועמדות |
| 2007 | Hollywood Film Award | הסרט ההוליוודי של השנה | 300 | זכייה |
| 2008 | פרס סאטורן | הבמאי הטוב ביותר | 300 | זכייה |
| 2008 | פרס סאטורן | הכתיבה הטובה ביותר | 300 | מועמדות |
| 2009 | ShoWest Award | במאי השנה | השומרים | זכייה |
| 2010 | פרס סאטורן | הבמאי הטוב ביותר | השומרים | מועמדות |
| 2010 | SFX Award | הבמאי הטוב ביותר | השומרים | מועמדות |
| 2010 | St. Louis Film Critics Award | הסרט המונפש הטוב ביותר | אגדה עם כנפיים | מועמדות |
| 2013 | Hollywood Film Award | הסרט ההוליוודי של השנה | איש הפלדה | מועמדות |
| 2014 | פרס יופיטר | הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר | איש הפלדה | מועמדות |
| 2017 | פרס פטל הזהב | הבמאי הגרוע ביותר | באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק | מועמדות |
| 2017 | פרס יופיטר | הסרט הבין-לאומי הטוב ביותר | באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק | מועמדות |
| 2018 | מכון הסרטים האמריקאי | עשרת הסרטים הטובים ביותר | וונדר וומן | זכייה |
| 2018 | פרס גילדת המפיקים של אמריקה | סרט הקולנוע הטוב ביותר | וונדר וומן | מועמדות |