stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים
קווי הרכבת התחתית

קו המטרו M1 – קו מצפון (כפר סבא ורעננה) לדרום (ראשון לציון, לוד ורחובות) דרך תל אביב. זהו הקו שאמור להסיע הכי הרבה נוסעים והוא הארוך והיקר במערכת. עלותו היא 82 מיליארד שקל כאשר התחנות אמורות לעלות 20 מיליארד והמנהרות 13 מיליארד.
קו המטרו M2 – קו מזרח-מערב שיספק שירות מראש העין דרך דרום פתח תקווה, רמת גן לתל אביב.
קו המטרו M3 – קו בצורת חצי טבעת שיחבר בין כל קווי הרשת ויאפשר מעבר ביניהם.
ראשי החברה

שלושה חברי כנסת לשעבר מטעם מפלגת הליכוד, כיהנו כיושבי ראש הדירקטוריון של החברה, משה ארנס, מיכאל רצון ויאיר שמיר.
ראשי החברה > מנכ"לים

צבי לשם 1997–2002
ישי דותן 2010-2002
יצחק זוכמן 2011–2013
משה בן-אלון 2013-2014
יהודה בר-און 2019-2014
חיים גליק 2019–2024
איתמר בן מאיר 2024–הווה
ראשי החברה > יושבי ראש הדירקטוריון

משה ארנס 1997–1999
יוסי קוצ'יק 2001–2004
עזריאל נבו 2004 (המינוי בוטל)
בני וקנין 2005–2009
מיכאל רצון 2009–2013
אלכס ויז'ניצר 2013–2015
יאיר שמיר 2015–2019
רם בלינקוב 2019–2021
מיה ליקוורניק 2022–הווה
הדמות חופרי

לצורך מיתוג עבודות הקמת התשתית והבניה של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב נבחרה חברת הפרסום איקן מס דיגיטל מירושלים. החברה עיצבה את הדמות המצוירת והמואנשת חופרי, שילוב של בונה וחפרפרת, שהפך לקמע או למותג של הפרויקט ומופיע על פרסומי חברת נת"ע, אירועים רשמיים של החברה וגם באירועי עובדי החברה.
ראו גם

מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קווי רכבת קלה
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב – קווי מטרו
מבצע גדעון

מבצע גדעון הוא מבצע כיבוש עמק בית שאן במלחמת העצמאות. משימת כיבוש העיר בית שאן והכפרים הערביים הסובבים אותה הוטלה על גדוד "גדעון" (גדוד 13) של חטיבת גולני בפיקודו של אברהם יפה. תפקידו של הכוח היה לכבוש את האזור מידי הכוחות הערביים בהתקרב מועד פינוי כוחות הבריטים, כחלק מההכנה לפלישה הערבית הצפויה.
עמדות המפתח שחלשו על העיר בית שאן היו תחנת המשטרה, מחנה חיל הספר מצפון לתחנת הרכבת (מחנה "גדעון") ותל אל-חוסאן (תל בית שאן). הבריטים הודיעו כי מחנה חיל הספר יימסר ליהודים ואילו משטרת בית שאן תימסר לערבים. ב-28 באפריל 1948 פינו הבריטים את האזור. מיד לאחר הפינוי נכנסו כוחות גדוד "גדעון" למחנה חיל הספר ואחר כך השתלטו על תחנת הרכבת. באותו הזמן נמסרה תחנת המשטרה לערבים. ב-10 במאי בלילה, יצא הכוח מקיבוץ עין הנצי"ב וכבש את הכפרים אל-אשרפייה ופרואנה מדרום לעיר. בשלב הבא הוחלט לכבוש את תל בית שאן שחלש על העיר, וממנו ניתן היה לצלוף ולהטריד את העיר בתקווה לכניעתה ולמניעת הצורך בלחימה בשטח בנוי. ב-11 במאי נערכו הכוחות להתקפה על התל. בהגיע היחידות הפורצות למרגלות התל ניתן האות באלחוט והחלה הפגזת התל על ידי מרגמת דוידקה ומרגמות 2 אינץ'. התל נכבש תוך חצי שעה ללא אבדות לכוחות היהודים.
תוך כדי הקרב על התל, התקשר המג"ד אברהם יפה בטלפון (שעדיין היה מחובר למחנה "גדעון") עם נכבדי בית שאן ושכנע אותם להסכים לכניעה. מכיוון שנוכחו הנכבדים שסיכוייהם לקבל תגבורת ועזרה היו קלושים - הסכימו לקיים משא ומתן על כניעה. הפגישה נערכה בבוקר 12 במאי בתחנת הרכבת. לפני הפגישה יזם אברהם יפה "תרגיל פסיכולוגי": הוא פקד להביא מקיבוץ שדה נחום צינורות השקיה גדולים. הצינורות הונחו על תל בית שאן ומומחי הסוואה גרמו להם להיראות כתותחים הנכונים להפגיז את העיר. תנאי הכניעה היו - מסירת כל כלי הנשק והמכוניות והסגרת כל הלוחמים הזרים. הנכבדים בקשו שהות כדי להימלך בדעת התושבים ולקבל תשובה מג'נין. אחר הצהרים הגיעה הודעת הכניעה והכוחות הזרים הצליחו להסתנן מהעיר.
ב-13 במאי נכנסו יחידות "גדעון" לבית שאן. על בית המשטרה הונף דגל ישראל ובעיר הוכרז עוצר. למחרת נערכו חיפושים בבתי התושבים ונאספו כלי נשק רבים וכמות גדולה של תחמושת. בשל החשש משיתוף פעולה של התושבים הערביים עם הכוחות הפולשים של מדינות ערב הוחלט לגרשם מהעיר.
לקריאה נוספת

בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950.
פוטבול בישראל

פוטבול הוא ענף ספורט בישראל המשוחק ברמת התחרות החובבנית והבינלאומית. ליגת הפוטבול הישראלית (IFL) היא הליגה הבכירה במדינה בתחום התאקל פוטבול, ולצידה קיימות כמה ליגות משנה מיועדות בעיקר לנוער. כל הפעילות מאורגנת על ידי איגוד הפוטבול הישראלי (IFL). נכון לפברואר 2017, משחקים בישראל כ-1,350 שחקני פוטבול. כמו כן פועלת בארץ ליגת פוטבול דגלים (פלאג פוטבול).
בנוסף לליגה הבוגרת, קיימת ליגת נוער תיכונים לפוטבול (IHFL), המונה 12 קבוצות: חיפה ראמס, קריית אונו וולבס, רמת השרון הוקס, לוחמי יהודה, כפירי ירושלים, מזכרת בתיה גורילות, נתניה שארקס, עמק יזרעאל האנטרס, להבות מודיעין, באר שבע, עוצמה-כרמיאל.
פוטבול בישראל

איגוד הפוטבול הישראלי (AFI) היא עמותה ללא מטרות רווח שהוקמה ב-1998. בשנת 2004 הוכר האיגוד רשמית על ידי מינהל הספורט במשרד החינוך, התרבות והספורט. מאז, זהו הגוף המנהל הרשמי של הפוטבול בישראל. AFI חברה בפדרציה הבינלאומית לפוטבול.
ב-2019 אירחה ישראל במגרשי עמק הארזים את אליפות אירופה בפלאג פוטבול. ב-2021 אירחה ישראל במגרשי עמק הארזים בירושלים (ושלבי גמר באצטדיון טדי) את אליפות העולם בפוטבול דגלים. האליפויות כללו טורנירים מקבילים לנבחרות גברים ונשים. ישראל נבחרה תחילה לארח את אליפות העולם כבר ב-2014 אך בשל מבצע צוק איתן והחששות הביטחוניים היא הועברה לאיטליה.
ליגת הפוטבול הישראלית

בקיץ 2005 קמה ליגת הפוטבול הישראלית (או בקיצורה האנגלי IFL) בהובלת עופרי בוקר. בעונה הראשונה, 2005/2006 שיחקו שחקני ה-IFL עם ציוד מיגון חלקי וללא גוף מנהל רשמי. אולם לאחר האיחוד עם ה-AFI (ארגון השייך לרוברט קראפט שעד אז התרכז בפלאג פוטבול) קמה ליגה בה משחקים עם ציוד מיגון מלא. בעונת 2010–2011 שיחקו בליגה שמונה קבוצות: באר-שבע בלק סווארם, ג'ודאן רבלס, הרצליה האמרס, חיפה אנדרדוגס, ירושלים ליונס, ירושלים קינגס, תל אביב פיונירס בעונת 2011–2012 הצטרפו לליגה עוד שתי קבוצות: כוכבי הצפון ופתח תקווה טרופרס. בעונת 2012–2013 הצטרפה לליגה הקבוצה האחת עשרה רחובות סילברבקס.
נבחרת ישראל בפוטבול

מדינת ישראל מיוצגת בתחרויות בינלאומיות באמצעות נבחרת ישראל בפוטבול אשר הוקמה ב-2012 והורכבה בעיקר משחקני ליגת הפוטבול. המשחק הגדול הראשון של הנבחרת התרחש ב-17 במאי של אותה השנה. המאמן הראשי של הנבחרת הוא ג'יי הופמן.
משפחת קראפט

רוברט קראפט הבעלים של ניו אינגלנד פטריוטס מליגת ה-NFL, הוא התורם הגדול ביותר ליוזמות השונות בפוטבול הישראלי. קראפט תרם מיליוני דולרים לליגה הישראלית. בנוסף, בשל נדיבותו נקרא על שמו אצטדיון הפוטבול בעמק הארזים, אצטדיון קראפט, שהוא אצטדיון הפוטבול היחיד בישראל. אשתו של קראפט, מיירה קראפט, תרמה מיליוני דולרים לפוטבול נשי במדינה.
ראו גם

ליגת הפוטבול הישראלית
ליגת הפוטבול האמריקאי לנשים בישראל
נבחרת ישראל בפוטבול
הערות שוליים

↑  "Patriots owner Kraft to donate $6 million for Israel's first American football stadium". אורכב מ-המקור ב-2017-02-22. נבדק ב-2017-02-21.
↑  "AFI Football League in Israel". אורכב מ-המקור ב-2011-07-10. נבדק ב-2014-08-05.
↑  "IFAF - Federations". ifaf.org. נבדק ב-2017-12-01.
↑  "IFAF - Articles - View - 1430 - L2FydGljbGVzL2ZlYXR1cmVk". ifaf.org. נבדק ב-2017-12-01.
↑  Israeli tackle football: A journey from dream to reality
↑  "Bob Kraft: New England Patriots' Jewish owner | Sports | Jewish Journal". אורכב מ-המקור ב-2012-01-25.
הלגיון הערבי

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ירדן ירדן
 בסיס האם:  זרקא 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1920 – 1 במרץ 1956 (כ־36 שנים) 
 מלחמות:  המלחמה האנגלו-עיראקית 
 
הלגיון הערבי (באנגלית: Arab Legion, בערבית: الفيلق العربي; תעתיק מדויק: אלפילק אלערבּי) היה כוח צבאי שהקימו קצינים בריטים באמירות עבר הירדן בשנת 1921, ושימש לאחר מכן כצבאה של ממלכת ירדן.
ראשיתו של הלגיון

באוגוסט 1920 ביקר הנציב העליון הרברט סמואל בעיר א-סלט בעבר הירדן, ולאחר ביקורו השאיר שם קבוצה של קצינים פוליטיים בריטים, שעליהם הוטל להכין תשתית לסדר ציבורי באזור. על קפטן ברנטון (Brunton) הוטל להקים "כוח עתודה" צבאי מבני המקום, והוא בחר להתמקד בעמאן, משום שרצה לבסס את הכוח על גיוס הצ'רקסים שישבו שם. בשלהי אותו קיץ הקימו ברנטון והקולונל פרדריק ג'רארד פיק (Peake, פיק פאשה) (1886–1970) את הכוח, שמנה קצת למעלה מ-200 איש. בתחילת תקופת קיומו, גויס הכוח מבני העיירות והכפרים, כדי להגן על יושבי הקבע בפני הבדווים. באוקטובר 1920 קיבל פיק את הפיקוד על הכוח, ושימש בתפקיד עד סוף שנת 1938.
פיק אימן וארגן אותו מחדש, ועד סוף 1921 הרחיבו לכדי 1,000 חיילים, בגייסו בעיקר ערבים מסוריה ומארץ ישראל המנדטורית אשר שירתו בעבר בצבא העות'מאני. בשנת 1923, עת הכירו הבריטים רשמית בריבונותו של עבדאללה, סופחה המשטרה האזרחית הירדנית לכוח, אשר נודע מאז בתור "הלגיון הערבי".
ב-1925 מנה הלגיון 1472 איש. אולם בעקבות הרעה במצב ביטחון הפנים, וכישלונו לבלום את פשיטות הבדואים מעברה המזרחי של מסילת הרכבת החג'אזית, ב-1926 פורקו יחידות השדה שלו, מצבתו הורדה ל-855 איש, ולצדו הוקם חיל הספר העבר-ירדני, שהיה כפוף לנציב העליון על ארץ ישראל. הלגיון עצמו הפך למעין משטרה עירונית.
מהומות שבטיות חייבו את הקמתו של חיל הספר העבר-ירדני, שרבים מאנשיו נמנו עם הלגיון. סמכויותיו של הלגיון צומצמו לשמירה על ביטחון הפנים באמירות. הלגיון לא הצליח לבלום חלק ניכר מפלישות הבדואים לתחומה של עבר-הירדן, מה שאיים על יציבות שלטונו של עבדאללה כמו גם על היחסים עם ערב הסעודית ומלכה השאפתן אבן סעוד.
הלגיון תחת פיקודו של גלאב פאשה

בנובמבר 1930 נתמנה קצין בריטי בשם ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשה) לסגנו של פיק. הלה הכיר את הבדואים וידע כיצד להילחם בהם. בפברואר 1931 יצר גלאב את "משמר המדבר", אשר מנה בראשיתו כעשרים איש וארבעה כלי רכב עם מקלעי לואיס ומקלעי ויקרס. הרעיון מאחורי גיוס הבדואים ליחידת הסיור המדברית היה לספק לבדואים מקור הכנסה אלטרנטיבי שישמור על הדימוי העצמי שלהם כלוחמים ויחליף את מקורות ההכנסה המסורתיים, בהם פשיטה על גידולים חקלאיים של יושבי הקבע וסחיטת דמי חסות משיירות סוחרים שעברו בשטחם ומיישובים סמוכים. כמו כן, האמין שעיסוק זה יקרב את הבדואים באופן טבעי לחיי קבע. בהדרגה גייס לשורותיו בדואים רבים, חיזק את הקשר בינם לבין האמירות ופייס את השבטים הנותרים.
בשנת 1936 מנה הלגיון כ-1,200 איש, מאורגנים ב"משמר מדבר" ממונע וממוכן, גדוד רגלים, גדוד פרשים ומשטרה עירונית. במרץ 1939 פרש פיק מהפיקוד על הלגיון והוחלף על ידי גלאב. הלה התמודד עם חוסר היציבות בסוריה והפרעות המתרחשות בארץ ישראל. תחת פיקודו נחשב הלגיון הערבי לכוח הצבאי הערבי הטוב והמאומן ביותר באותה תקופה. משנת 1940 ועד סוף מלחמת העולם השנייה הוגדל כוחו לכדי 8,000 קצינים וחיילים, מאורגנים בחטיבה רגלית ממוכנת, 15 פלוגות מצב, פלוגת הנדסה וכוח "משמר המדבר".
במהלך קיץ 1941 סייעו יחידות הלגיון לבריטים לשוב ולהשתלט על עיראק לאחר שמנהיגה הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני תפס בה השלטון. באותה שנה היו יחידות אלה מעורבות במערכה בסוריה ובלבנון בה פלשו כוחות האימפריה הבריטית וכוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון שהוחזקו בידי אנשי צרפת של וישי.
ב-25 במאי 1946, זכתה אמירות עבר הירדן לעצמאות. הלגיון הערבי, שכוחו קוצץ לכ-6,000 איש אחרי המלחמה, היה לצבאה הסדיר של הממלכה, אף שערבים רבים המשיכו לראות בו מכשיר לשמירת האינטרסים האימפריאליים של בריטניה.
הלגיון במלחמה הערבית–ישראלית 1947–1949 > בשלב מלחמת האזרחים 1947–1948

הלגיון הערבי היה הצבא הערבי הטוב ביותר במלחמת העצמאות (1949-1947). בשנת 1948 מנה הלגיון כ-9,000 חיילים. הלגיון התערב במלחמה עוד לפני הפלישה הכלל ערבית במאי 1948. הוא אימן את ערביי ארץ ישראל ולחם לצידם.
עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון בירושלים במלחמת העצמאות ומושל ירושלים המזרחית לאחריה, מעיד בספר זיכרונותיו, שלאחר הכט בנובמבר, עת היה מסופח לדיוויזיה הבריטית הראשונה, שמפקדתה בסרפנד, "סייע אללה בידי למלא את חובתי במאבק בארץ ישראל" על ידי שהתקשר עם מספר קצינים ערביים נוספים ובתאום עם ראשי ההנהגה המקומית של ערביי ארץ ישראל וביניהם ראש עיריית לוד, אימנו צעירים מלוד, רמלה, ספרייה, עבאסיה, סרפנד ואל-בריה בהפעלת נשק ששאלו ממחסני הלגיון, כולל מטווחים.
ב-14 בדצמבר 1947 הרג הלגיון 13 מאנשי שיירת בן שמן תוך רצח פצועים חסרי ישע.
ב-22 באפריל חשו יחידות הלגיון שהוצבו לאורך כביש ג'נין-חיפה לסייע לערבים בקרב על חיפה. כוח של גדוד 21 מחטיבת כרמלי ארב ליד יגור ובלם את כוח הלגיון ששב על עקבותיו.
בין ה-27 ל-29 באפריל תקף הלגיון את קיבוץ גשר בניסיון לכובשו, למרות שגשר נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו החזיקו הירדנים עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית.
ב-12 במאי תקף את גוש עציון וחצה אותו לשניים. יישובי הגוש נכנעו כעבור יומיים. ניצולי הטבח בכפר עציון נפלו בשבי הירדני.
הלגיון במלחמה הערבית–ישראלית 1947–1949 > לאחר פלישת צבאות מדינות ערב 1948–1949

לאחר הכרזת המדינה בין 20 במאי 1948 לבין 25 במאי 1948 תקף הלגיון בשיתוף כוח מצרי את קיבוץ רמת רחל ונהדף. ב-28 במאי השלים הלגיון את כיבוש מזרח ירושלים. הרובע היהודי בעיר העתיקה נפל לאחר שבועיים של לחימה. אלו מבין הלוחמים שנותרו בחיים נישבו, הירדנים חוללו הרס רב ברובע כולל פיצוץ בית כנסת החורבה ובית כנסת תפארת ישראל וגרשו את תושביו היהודים למערב העיר שבשליטת ישראל. ניסיונותיו של הלגיון לפרוץ לשכונות היהודיות במערבה של ירושלים נבלמו בקרב על מנזר נוטרדם.
מפקד הלגיון, גלאב, תיאר בספר זיכרונותיו מ-1957 את שיירת הפלישה לארץ ישראל ב-14 במאי 1948: "בעמאן ובכל כפר לאורך הדרך התקהלו אנשים, הריעו ומחאו כפיים בהתלהבות בחלוף כל יחידה  על פניהם. הגגות השטוחים והחלונות מלאו נשים וילדים, שצווחותיהם וסלסוליהם גרונותיהם גברו על שאון כלי הרכב...החיילים עלצו כחוגגים...רבים מכלי הרכב עוטרו בענפי הרדוף ירוקים, פורחים בוורוד...המחזה נראה כתהלוכת קרנבל יותר מאשר כשיירת צבא ההולך למלחמה". הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו יחידותיו החזיקו עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית. כן התערב בלחימה בירושלים, ובסוף מאי כבש את הרובע היהודי בירושלים.
לאחר שצה"ל כבש את לוד ורמלה וגירוש תושביהם ביולי 1948, נשטפו הגדה המערבית ועבר הירדן בגל הפגנות נגד הלגיון, גלאב והבריטים. חיילי הלגיון נרגמו ברחובות רמאללה וכונו "בוגדים" ו"גרועים מיהודים". גלאב סיפר שבכפרים בהם עבר ירקו עליו וקראו לו בוגד.
לאחר המלחמה עם ישראל 1949–1956

עד מלחמת ששת הימים בשנת 1967, שלט הלגיון הערבי בשטחי יהודה ושומרון.
בשנים 1949–1956 נקט גלאב באסטרטגיה מגננית והציב את חלקו הגדול של הלגיון בעבר הירדן, שם היה מוכן לקראת התקפה של צה"ל על הגדה המערבית, שכן גלאב העריך שהתקפה כזאת תכלול פריצה מבית שאן דרומה לכיוון ים המלח. על הגדה המערבית עצמה שמר הלגיון באמצעות מספר גדודים שרוכזו בגב ההר. אפילו בשנות ה-50 דחה גלאב את הפצרות הפלסטינים להציב את חלקו הגדול של הלגיון בגדה ולפזרו לאורך הגבול. במקום זאת, בשנת 1949–1950 הקים מטכ"ל הלגיון מיליציה של כפרי הספר בגדה. גוף זה נקרא נקרא תחילה "משמר המולדת" ואחר כך שונה שמו ל"משמר הלאומי". תושבי הגדה ראו במשמר זה סימן למחויבותו של שלטון ממלכת ירדן להגן עליהם. הלגיון גייס וחימש בנשק קל בין 8 ל-15 גברים בכל כפר בגדה. ב-1950 נחקק חוק שירות חובה במשמר הלאומי לגברים בגיל 18–40, שיושם בהדרגה. בשנת 1956 מנה המשמר 30,000 איש שאורגנו בגדודים אזוריים ואומנו על ידי סמלי הלגיון. חיילי המשמר אמורים היו ללחום ביחידות הפשיטה של צה"ל. כמו כן, ניתנה למשמר פקודה לבלום הסתננות לישראל. הלגיון הפעיל את המשמר הלאומי מנהלתית ומבצעית.
הקצינים הבכירים של הלגיון היו בדרך כלל בריטים, שהושאלו מן הצבא הבריטי או שהיו מועסקים בחוזים מיוחדים. בשנת 1955–1956 שירתו 75 קצינים בריטים בלגיון. סגניהם היו בדרך כלל ערבים. בשנת 1953 מנה הלגיון בין 17,000 ל-20,000 חיילים, וב-1956 מנה 25,000 חיילים.
הלגיון השתתף בדיכוי מהומות בזמן הבחירות בשנת 1954, דיכוי שעורר ביקורת בירדן וזעם בקרב הפלסטינים, ובדיכוי מהומות בראשית ינואר 1956.
ב-1 במרס 1956 פיטר המלך חוסיין את גלאב ושני קצינים בריטים בכירים נוספים, והורה להם לעזוב את ירדן תוך מספר שעות. לטענת גלאב, הוא נדרש לצאת מן המדינה מכיוון שחוסיין חשש שגלאב יזעיק יחידות בדוויות נאמנות לו, וינסה לעלות על עמאן ולהפיל את הממשלה. גלאב הואשם בסיכון הצבא והמדינה, ובהתעלמות מדרישות המלך לתקן את הליקויים בצבא, לקדם קצינים ערבים ולקצץ בהוצאות. כמו כן, הוא הרבה לדבר בדיונים פנימיים על חולשת הלגיון, וטען כי במקרה של מלחמה עם ישראל, יהיה צורך לפנות את הגדה המערבית על מנת להגן על עבר הירדן. באופן לא רשמי נטען גם כי גלאב אשם במחדלים צבאיים. לפי הסברו של חוסיין, הסיבות העיקריות לפיטורין היו חילוקי הדעות באשר לאסטרטגיה של הגנת המדינה, ואי-נכונותם של הבריטים ושל גלאב עצמו לקדם את תהליך הערביזציה של הלגיון, כלומר להחליף את הקצינים הבריטים בקצינים ערבים. בתגובה לפיטורין, הורתה ממשלת בריטניה לכל הקצינים הבריטים בלגיון לעזוב מיד את תפקידם.
הפיקוד העליון הועבר לידי קצינים ירדנים, שלב נוסף בדרך לעצמאותה המלאה של ירדן.
למפקד הלגיון מונה עתה קצין הלגיון ראדי ענאב, שפרש לגמלאות אחרי חודשיים, ובמקומו מונה במאי 1956 עלי אבו נואר, מראשוני הקצינים העירוניים שנקלטו בלגיון.
בחודשים הראשונים לאחר פיטורי גלאב, עבר הצבא תהליכי ארגון מחדש, אישיים ומוסדיים. קצינים בדווים מנאמניו של גלאב, חששו שיאבדו עתה מכוחם והשפעתם, ובדווים רבים ערקו מהצבא. מספר קצינים הודחו ואף נעצרו. המשטרה הופרדה מן הצבא, ושמו של הצבא שונה בערבית מ"הצבא הערבי" ל"הצבא הערבי הירדני", ובאנגלית מ-"The Arab Legion" ל-"The Jordanian Arab Army".
באותה תקופה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה. שמו של הלגיון הערבי שונה ל"כוחות המזוינים של ירדן".
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה אנדרטה לחללי הלגיון הערבי בירושלים, למרגלות מגדל החסידות (בפינה הצפון-מזרחית של חומת ירושלים).
לקריאה נוספת

רונן יצחק, שותפות ועוינות: עבדאללה, הלגיון הערבי ומלחמת 1948 , תל אביב: הוצאת י"ל מאגנס ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006
פרק ראשון: מדיניותו של המלך עבדאללה ומטרותיו במלחמה
Matthew Hughes (בנובמבר 2019). "The Conduct of Operations: Glubb Pasha, the Arab Legion, and the First Arab–Israeli War, 1948–49". War in History (באנגלית). SAGE Publications. 26 (4): 539–562. doi:10.1177/0968344517725541. {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 168, 202.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 251.
↑  י. ביילי, "מדיניות בדואית" במדינות ערב מתוך יום העיון בנושא הבדואים לזכרו של יצחק נצר ז"ל, חוברת מס' 2 (1971)
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 21: "הצבא הערבי היחיד שהוכיח את עצמו כהלכה בלחימה בישראל".
1 2  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 21.
↑  זכרונות עבדאללה אל-תל, הוצאת מערכות, 1960, עמ' 16.
↑  החסימה בין יאג'ור ליגור על כביש חיפה נצרת מתוך 'אתרי מלחמת העצמאות'
↑  בני מוריס, הדרך לירושלים, פרק חמישי: הפלישה, עמ' 158.
↑  בני מוריס, הדרך לירושלים, פרק חמישי: הפלישה, עמ' 185-184.
1 2  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 22.
1 2  יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 74.
↑  יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 71.
↑  יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 72–73.
↑  יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 75.
↑  יוסף נבו, ירדן – החיפוש אחר זהות (ספר 3 בסדרה המזרח התיכון בימינו), האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 76.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263514005171  GND: 4596826-3  LCCN: n84228555  SUDOC: 032107617  VIAF: 158332064   WorldCat (עם VIAF): 158332064 
הסוס הטרויאני הבריטי, קריקטורה של אריה נבון בעיתון דבר, 28 באוקטובר 1947.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מטח ארטילרי של הלגיון הערבי על ירושלים 1948
מפגש בין שוטרים ישראלים לליגיונר ירדני על "הקו העירוני" בירושלים. 1950 לערך
שמעון טסלר

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1938 טימישוארה, רומניה/הונגריה
 פטירה:  3 בפברואר 2002 (בגיל 63)
 מדינה:   ישראל
 תקופת הפעילות:  1968–2001 (כ־33 שנים)
 עיסוק:  כתב, עורך ומגיש חדשות
 מעסיק:  הטלוויזיה הישראלית, רשות השידור
שמעון טסלר (27 במאי 1938 – 3 בפברואר 2002) היה כתב, עורך ומגיש חדשות בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה

טסלר גדל בחיפה. לאחר סיום שירותו הצבאי בנח"ל מוצנח, עבד בצנזורה הצבאית.
בשנת 1964 החל את עבודתו בקול ישראל כעורך וקריין חדשות. בין השנים 1965–1968 ו-1981–1984 שימש ככתב בשעה העברית ברדיו בי.בי.סי. בלונדון.
בשנת 1968 הצטרף טסלר לצוות ההקמה של רשות השידור והיה ממקימי מחלקת החדשות של הערוץ הראשון.
במהלך עבודתו הגיש את מהדורת מבט לחדשות ומוקד, יצר את התוכניות מבט שני, "מה השאלה" ותוכניות אקטואליה נוספות. בשנות ה-80 של המאה ה-20 ערך, בין היתר, את "השבוע יומן אירועים", ו״רקע 72״.
בשנות השבעים שימש ככתב המדיני של המחלקה. במסגרת תפקידו סיקר את מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית. את החמרים שצילם איגד בסרט ״יום הכיפורים ועוד ארבעה ימים בדרום הגולן״.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך והגיש את מהדורת הלילה ובשנותיו האחרונות בערוץ ערך את מהדורת החדשות של בוקר טוב ישראל עד לפרישתו בשנת 2001.
בשנת 1986 סייע בהקמת המקומון מלאבס.
לקריאה נוספת

תמר טסלר, שיר העצב הנורא, הוצאת שתים, 2022
הערות שוליים

↑  מת איש הטלוויזיה שמעון טסלר, באתר הארץ, 3 בפברואר 2002
↑  מת שמעון טסלר, מותיקי רשות השידור, באתר ynet, 3 בפברואר 2002
↑  תמר טסלר, בתו של שמעון טסלר
↑   רונן טל, תמר טסלר: "פתאום הבנתי שאני ילדה לא חוקית", באתר הארץ, 29 במרץ 2022
יוליוש ברד"ח

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1914 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 בינואר 2010 (בגיל 95) ורשה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 השכלה:  Stephen Báthory University  האוניברסיטה היגלונית 
 מעסיק:  אוניברסיטת ורשה 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית 
 פרסים והוקרה:  מסדר צלב גרונוולד, דרגה 3  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב הכסף של ההצטיינות  צלב ההצטיינות המוזהב  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
יוליוש ברד"ח (בפולנית: Juliusz Bardach;‏ 3 בנובמבר 1914, אודסה – 26 בינואר 2010, ורשה) היה היסטוריון פולני ממוצא יהודי, נכד של יהודה ברד"ח.
ביוגרפיה

יוליוש ברד"ח נולד באודסה (אז חלק של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית. הוא קיבל שם לזכר סבו יהודה ברד"ח שנפטר זמן קצר לפני לידתו.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה, המשפחה עברה לפולין והתיישבה בלודמיר. ברד"ח סיים לימודים באוניברסיטה פולנית בוילנה תוך התמחות במשפטים.
בשנים 1938–1939 הוא היה עורך של Robotnik ופעיל במפלגה הסוציאליסטית. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא עבר לברית המועצות. יוליוש ברד"ח התגייס ליחידות פולניות של היו חלק של הצבא האדום והתקדם לדרגת קולונל. בשנים 1945–1947 הוא היה נספח צבאי בשגרירות פולין במוסקבה.
לאחר תקופה זו הוא חזר לפולין וסיים עבודת דוקטורט באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
יוליוש ברד"ח היה חבר סגל של אוניברסיטת ורשה וקודם לדרגת פרופסור. בנוסף לכך הוא עבד במכון לחקר תולדות מדינה ומשפטים בוורשה. ברד"ח כתב מספר ספרים שהוקדשו להיסטוריה של פולין וליטא.
בנוסף למספר עיטורים שהוא קיבל בתקופה פולין הקומוניסטית בשנת 2002 הוא קיבל עיטור "התחדשות פולין" ובשנת 2006 "עיטור הצטיינות" הליטאי.
רנייה מוטגוצ'י

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1888 מחוז סאגה, האיצפריה היפנית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1966 (בגיל 77) טוקיו, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השתייכות:  הצבא היפני הקיסרי 
 דרגה:  לוטננט גנרל 
 פעולות ומבצעים
 ההתערבות הסיבירית  Battle of Pasir Panjang  מלחמת סין-יפן השנייה  המערכה על בורמה 
 
רנייה מוטגוצ'י (ביפנית: Mutaguchi Renya, 牟田口 廉也; ‏ 7 באוקטובר 1888 - 2 באוגוסט 1966) היה קצין בדרגת לוטננט-ג'נרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

מוטגוצ'י נולד במחוז סאגה. הוא סיים במחזור ה-22 של האקדמיה הצבאית הקיסרית ב-1910 ובמחזור ה-29 במכללת המטה הצבאי ב-1917.
מוטגוצ'י שירת בצבא היפני בזמן התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא האדום בסיביר, ולאחר מכן נשלח כנספח צבאי לצרפת.
ב-1926, קודם מוטגוצ'י לדרגת מייג'ור, וב-1930 לדרגת קולונל. בין השנים 1933–1936 הוא שירת כמזכיר כללי של מטה הצבא היפני הקיסרי בטוקיו, ולאחר מכן נשלח לסין, על מנת ליטול את הפיקוד על חיל המצב שישב בבייג'ינג. בין השנים 1936–1938 פיקד מוטגוצ'י על רגימנט הרגלים הראשון, ולאחר מכן מונה לתפקיד מטה במפקדת צבא קוואנטונג.
במהלך שירותו בסין, ב-7 ביולי 1937, היה מוטגוצ'י מעורב בתקרית גשר מרקו פולו, אשר קדמה לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. מוטגוצ'י קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל ב-1938, ושימש כמפקד "הארמייה הרביעית" בין השנים 1938–1939. לאחר מכן, שב מוטגוצ'י ליפן, ושימש כמפקד בית-הספר הקדם צבאי.
ב-1940, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, קודם מוטגוצ'י לדרגת לוטננט-ג'נרל, והפיקוד על "הדיוויזיה ה-18" נמסר לידיו באפריל 1941. דיוויזיה זו מלאה תפקיד חשוב בקרב מלאיה, ומוטגוצ'י עצמו נפצע במהלך קרב סינגפור באפריל 1942. לאחר נפילת סינגפור, נשלחה הדיוויזיה ה-18 לפיליפינים, על מנת לתגבר את היחידות היפניות אשר הדפו את הכוחות האמריקאים דרומה בחצי האי בטאן. באפריל, נשלחה הדיוויזיה ה-18 לבורמה, שם לקחה חלק במערכה על בורמה.
מוטגוצ'י קיבל לידיו את הפיקוד על "הארמייה ה-15" במרץ 1943. הוא ניצל את מעמדו על מנת לקדם את תוכניתו לכיבוש אסאם שבהודו, פעולה שהביאה לבסוף לקרב אימפהל. לאחר ההפסד בקרב זה, לקראת סוף 1944, סירב מוטגוצ'י לבקשת מפקדי הדיוויזיות שלו לסגת, ובמקום, שחרר את שלושתם מתפקידם. כ-50,000 חיילים מתוך 65,0000 החיילים שהרכיבו את הארמייה נהרגו בבורמה, רובם מרעב וממחלות. עם התמוטטות האחיזה היפנית בבורמה שוחרר מוטגוצ'י מתפקידו, ונקרא חזרה לטוקיו. בדצמבר 1944, הוא אולץ לפרוש.
מוטגוצ'י נקרא לשירות לזמן קצר ב-1945, על מנת למלא שוב את תפקיד מפקד בית-הספר הקדם צבאי. עם סיום המלחמה, הוא נעצר על ידי האמריקאים והוסגר לסינגפור. בסינגפור הוא עמד בפני בית משפט צבאי והואשם בפשעי מלחמה. הוא שוחרר מהכלא ב-1948 ושב ליפן.
מוטגוצ'י נפטר בטוקיו, ב-2 באוגוסט 1966.
לקריאה נוספת

Fuller, Richard. Shokan: Hirohito's Samurai. London: Arms and Armor, 1992 ISBN 1854091514.
Louis, Allen. Burma: The longest War, Dent Publishing, 1984 ISBN 0460024744.