stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיבן פולדר
פרסומיו

סטיבן פולדר, ערוּת בחיי היומיום, פרדס הוצאה לאור, 2016, 218 עמ'
Ageing and Somatic Mutations in Human Fibroblasts, Ph.D Thesis,  CNAA,  London (1975).
About Ginseng, Thorsons, Harper Collins, London (1976). ISBN 0722506597
The Ginseng Book, Avery  Press, New York (1996). ISBN 0895297205
The Book of Ginseng, and other Chinese Herbs for Vitality, Healing Arts Press, Rochester, Vermont, (1993). ISBN 0892814918
An End to Ageing?, Thorsons, Harper Collins, London, and Healing  Arts  Press, Rochester, Vermont, (1987). ISBN 0722507690
The Handbook of Alternative and Complementary Medicine, Third edition,  Oxford  University Press, Oxford (1996). ISBN 0192626698
Garlic, Nature's  Original  Remedy (with John  Blackwood),Healing Arts Press, Rochester, Vermont (1991). ISBN 0892814365
The Garlic Book. Avery  Press, New York (1996). ISBN 0895297868
How To Survive Medical Treatment, Third edition, C.W. Daniel, Saffron Walden,  Essex (1994). ISBN 0852072791
Towards a New Science of Health, (with R. Lafaille, co-editor), Routledge,   London (1993). ISBN 0415081718
The Ginger Book: Souvenir Press, London (1994). and Avery  Press, New York, (1996).
Potentiating Health and the Crisis of Immunity, (with A. Mizrachi, N. Sheinman, co-editors), Plenum, New York, (1996).ISBN 030645602-8
FAQs: All About Garlic Avery Press, New York (1998). ISBN 0895298864
FAQs: All About Ginseng, Avery Press, New York (1998). ISBN 0895298929
User's Guide to Garlic, Basic Health Publications, Bergen, New Jersey (2005) ISBN 1-59120-135-7
What's Beyond Mindfulness: Waking Up to This Precious Life Watkins (2019) ISBN 978-1-78678-198-7
הערות שוליים

1 2  "Teachers". Tovana.
1 2 3  Loss, J. (2010). "Buddha-Dhamma in Israel - Explicit Non-Religious and Implicit Non-Secular Localization of Religion". Nova Religio: The Journal of Alternative and Emergent Religions. 13 (4): 84–105. doi:10.1525/nr.2010.13.4.84. JSTOR 10.1525/nr.2010.13.4.84.
↑  "About the teachers". Interdisciplinary Center Herzliya.
↑  Ataria, Y., Dor-Ziderman, Y. and Berkovich-Ohana, A. (2015). "How does it feel to lack a sense of boundaries? A case study of a long-term mindfulness meditator". Consciousness and Cognition. 37: 133–147. doi:10.1016/j.concog.2015.09.002. PMID 26379087.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "Walk in peace". Israel21c. 2004-02-08. נבדק ב-2016-04-11.
↑  Hirschfield, Robert (2009). "Stephen Fulder: An Israeli Buddhist's Resistance to Occupation". Washington Report on Middle East Affairs.
↑  Hawes, M. (2003). Twelve Principles. Living with Integrity in the twenty-first Century. Australia: Finch Publishing. ISBN 9781876451486.
↑  Fulder, Stephen (2007). "The Basic Concepts of Alternative Medicine and Their Impact on Our Views of Health". Journal of Alternative and Complementary Medicine. 4 (2): 147–158. doi:10.1089/acm.1998.4.147.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427487205171  BIBSYS: 90073673  BNE: XX886079  BnF: cb11903724h (data)  ISNI: 0000 0000 8273 9319  LCCN: n82020051  LNB: 000162280  NDL: 00513342  NKC: xx0001987  NTA: 071156372  SUDOC: 120806894  VIAF: 79332111   WorldCat (עם VIAF): 79332111
סטבן מירקוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1927 ולייבו, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 פטירה:  26 בספטמבר 2015 (בגיל 87) בלגרד, סרביה סרביה
 מקום קבורה:  בית הקברות החדש של בלגרד 
 השתייכות:   הצבא העממי היוגוסלבי
 תקופת הפעילות:  1944–1989 (כ־45 שנים)
 דרגה:   גנרל-פולקובניק
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי היוגוסלבי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 
סטבן מירקוביץ' (בסרבית: Стеван Мирковић‏; 27 באוקטובר 1927 – 26 בספטמבר 2015) היה גנרל יוגוסלבי אשר כיהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1987–1989.
ביוגרפיה

מירקוביץ' נולד בוולייבו ב-27 באוקטובר 1927. באוקטובר 1944 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ולפרטיזנים של טיטו. הוא לחם עם הפרטיזנים עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוא שימש כמפקד דיוויזיה ואז כמפקד ארמייה. ב-1 בספטמבר 1985 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי היוגוסלבי וכיהן בתפקיד עד 15 בספטמבר 1987, אז מונה בעצמו לרמטכ"ל. ב-29 בספטמבר 1989 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
ב-1990, הפך מירקוביץ' לאחד ממנהיגי מפלגת "ליגת הקומוניסטים - התנועה למען יוגוסלביה". הוא היה אחד ממתנגדיו החריפים סלובודן מילושביץ'. ב-1994, המפלגה התפרקה והתאחדה עם מפלגת השמאל היוגוסלבי. ב-1997 הוא הקים את הארגון הלא-ממשלתי "מרכז טיטו" (Центар Тито). כמו כן, הוא שימש כנשיא הכבוד של ארגון "ברית הקומוניסטים של יוגוסלביה". הוא נפטר בבלגרד ב-26 בספטמבר 2015.
סורת אל-בלד

| --- | --- |

שם ומספר הסורה בערבית
 שם מתורגם:  סורת השחר
 מספר הסורה:  90
 מספר פסוקים:  20
 מיקום:  מכה
 ויקיטקסט:  אל-בלד (תרגום רקנדורף)
 → סורת אל-פג'רסורת א-שמס ←
סורת אל-בלד
סורת אל-בלד (בערבית: سورة البلد) היא הסורה ה-90 בקוראן והיא מורכבת מ-20 פסוקים.
שם הסורה

משמעות שמעה של הסורה היא "העיר", והכוונה היא לעיר מכה. שם הסורה לקוחה מהפסוק הראשון בסורה.
נושא הסורה

על פי חלק מפרשני הקוראן, הנושא העיקרי של סורת אל-בלד הוא מקומו של האדם בעולם, ומקומו של העולם ביחס לאדם. כמו כן, גורסים פרשני הקוראן כי הסורה נועדה להמליץ לאדם ללכת בשביל שלכאורה נסלל עבורו על ידי האל, ולהתרחק מהדרכים אשר לכאורה מעוררות את זעמו של האל.
לפי המסורת האסלאמית, הסורה נפתחת בשבועה בעיר מכה, כדי להפגין את קדושתה של העיר.
נוסף על כך, הסורה מציגה לכאורה חלק מהחסדים שאללה ברא עבור בני האדם.
הערות שוליים

↑  youtube
↑  Qur'an Wiki - Surah 90: al-Balad, www.quran-wiki.com
↑  Sura al-Balad, WikiShia (באנגלית)
↑  Surah Balad, Chapter 90, Al-Islam.org, ‏5 בפברואר 2017 (באנגלית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הסורה הקודמת: סורת אל-פג'ר | הקוראן | הסורה הבאה: סורת א-שמס |
| הסורה הקודמת: סורת אל-פג'ר | סורה 90 | הסורה הבאה: סורת א-שמס |
 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010327360905171  TDVİA: beled-suresi  VIAF: 9367159477816527990000   WorldCat (עם VIAF): 9367159477816527990000
נילי כהן

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בת 77 בערך) כפר סבא, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 השתייכות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקידים בולטים:  נשיאה לשעבר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2017)  פרס צלטנר (1989) 
 
נילי כהן (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, רקטור האוניברסיטה לשעבר, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2004 ונשיאת האקדמיה בשנים 2015–2021. כלת פרס ישראל לחקר המשפט לשנת תשע"ז.
ביוגרפיה

נולדה בכפר סבא כנילי גרבלסקי. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. השתחררה מצה"ל בדרגת סגן. למדה במחזור הראשון למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטה בהצטיינות.
קריירה

בתקופת לימודיה הייתה העורכת הראשונה של כתב העת "עיוני משפט", כתב עת בעריכת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. את התמחותה ביצעה אצל עו"ד יוסף אלקס ואצל השופט פרופ' זאב צלטנר. בשנת 1975 קיבלה תואר שני באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, על עבודת גמר בנושא "פעולת חוק החוזים (חלק כללי) תשל"ג-1973 על פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' זאב צלטנר. ב-1978 קיבלה תואר דוקטור, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלה נשא את השם "ההגנה על החיוב מפני התערבות צד שלישי" ונעשה בהנחייתו של פרופ' דניאל פרידמן. בשנים שלאחר מכן ערכו השניים שורה של מחקרים משותפים, ובין היתר חיברו ביחד את סדרת הספרים "חוזים" (יצאו כרכים א-ד), שהפכה במהלך השנים ציון דרך בספרות דיני החוזים המקומית.
בתחילה הייתה עוזרת הוראה ומחקר בתחומי דיני ראיות ודיני קניין. ב-1977 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פנסילבניה, ולאחר שחזרה לארץ ב-1978, מונתה למרצה בפקולטה למשפטים בתל אביב, שם לימדה דיני חוזים. ב-1982 מונתה למרצה בכירה, וב-1985 מונתה לפרופסורית חברה.
בשנת 1989 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסגן הרקטור ובשנים 1997–2001 הייתה רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לכהן בבית המשפט העליון אך לא מונתה, חרף תמיכת הנשיא אהרן ברק, עקב התנגדות שופטים אחרים בהנהגת דורית ביניש.
בשנת 2004 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מספטמבר 2015 עד 2021 כיהנה כנשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בפברואר 2022 נבחרה לשמש כחברה מן המניין בארגון "החברה הפילוסופית האמריקאית" (The American Philosophical Society).
ביולי 2023 נבחרה לשמש חברה זרה באקדמיה הלאומית האיטלקית למדעים (Accademia dei Lincei).
קריירה > תחומי עיסוקה

עוסקת בדיני חוזים, בדיני נזיקין, בדיני עשיית עושר ולא במשפט וכן במשפט וספרות.
פרסים והוקרה

כלת פרס ישראל בחקר המשפט לשנת תשע"ז. מנימוקי ועדת הפרס: "העוצמה הטמונה במחקריה של פרופ' כהן נובעת במידה רבה מהיותם בוחני גבולות ופורצי גבולות. כתיבתה העשירה בוחנת את השילוב של הספרות במשפט והמשפט בספרות וכן בוחנת את הגבולות שבין הפרטי לציבורי ובין המשפט למוסר".
זכתה פעמיים בפרס זוסמן למשפט
פרס מינקוף על מצוינות במשפט
פרס צלטנר למשפט
ב-2017 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה וב-2018 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על מחקריה בתחום המשפט.
מ-2018 היא חברה ב-Academia Europaea ומ-2022 היא חברה גם ב-American Philosophical Society.
בשנת 2017 יצא לאור ספר יובל לכבודה, משפט, תרבות וספר: ספר נילי כהן, עורכים: עופר גרוסקופף, שי לביא, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור.
חיים אישיים

כהן היא נכדתה של בת שבע גרבלסקי שייסדה בארצות הברית את "עדן" – ירחון מצויר לילדים. היא אלמנתו של עו"ד עמירם כהן, ולהם שלושה ילדים.
ספריה

נילי כהן, התערבות ביחסים חוזיים, רמות מערכות חינוך, 1982
נילי כהן, גרם הפרת חוזה, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הרי סאקר, תשמ"ו
דניאל פרידמן ונילי כהן, חוזים א (1991), חוזים ב (1992), חוזים ג (2003), חוזים ד (2011), אבירם הוצאה לאור.
נילי כהן ועופר גרוסקופף (עורכים), ספר דניאל - עיונים בהגותו של פרופ' דניאל פרידמן, הוצאת נבו, 2008.
Nili Cohen and Ewan McKendrick (eds), Comparative Remedies for Breach of Contract, Hart Publishing, 2006.
נילי כהן, משפטים ומילים - החיים בין משפט לספרות, ידיעות ספרים, 2022.
הערות שוליים

1 2  דף הבית של נילי כהן באוניברסיטת תל אביב
↑  הדס מגן, ‏פרופ' נילי כהן ובית המשפט העליון - לא סוף פסוק?, באתר גלובס, 14 באפריל 2003
פרשת המחלוקת סביב מועמדותה לכהונה זו מתוארת בהרחבת בפתח ספרה של נעמי לויצקי "העליונים", שפורסם בשנת 2006.
↑  שירות הידען, ‏נשיאה חדשה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים: פרופ' נילי כהן, באתר "הידען", 11 ביוני 2015
1 2  פרופ' נילי כהן נבחרה לארגון היוקרתי שבו היו חברים דרווין ולואי פסטר, באתר ynet, 3 בפברואר 2023
↑  פרס ישראל לפרופ' נילי כהן בחקר המשפט, באתר www.tau.ac.il
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב תעניק תוארי דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד לשישה אישים, באתר in.bgu.ac.il
↑  Members of the Academy of Europe
↑   אבנר הולצמן, לסלק את העבר בגזר דין סופי, באתר הארץ, 25 בינואר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259869605171  GND: 1164718142  ISNI: 0000 0000 8908 946X  LCCN: n84042943  NTA: 273874004  SUDOC: 087139537  VIAF: 18617462   WorldCat (עם VIAF): 18617462
סורת אל-אעלא

| --- | --- |

שם ומספר הסורה בערבית
 שם מתורגם:  סורת העליון
 מספר הסורה:  87
 מספר פסוקים:  19
 מיקום:  מכה
 ויקיטקסט:  אל-אעלא (תרגום רקנדורף)
 → סורת א-טארקסורת אל-ע'אשיה ←
סורת אל-אעלא (בערבית: سورة الأعلى) היא הסורה ה-87 בקוראן, והיא מונה 19 פסוקים.
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון בסורה ומשמעותו היא "העליון"[דרוש מקור] על פי המסורת האסלאמית, הסורה הזאת נגלתה למוחמד לפני הג'רה.
תוכן הסורה

הסורה נחלקת לשני חלקים עיקריים:
בחלק הראשון, המורכב מפסוקים 1–13, אללה פונה לכאורה למוחמד ונותן לו הוראות בנוגע לאופן שבו הוא כביכול צריך לפאר את האל ולבצע את משימתו על פני האדמה.
החלק השני מדבר על המוסלמים והלא מוסלמים.
סיד אבו אל-אעלא מודודי גרס כי הסורה מדגישה בין היתר את חשיבות המונותאיזם. על פי חלק מהפרשנויות, הפסוקים הראשונים בסורה מתארים לכאורה את האל ואת תכונותיו.
אזכורים בחדית'

ישנם מספר חדית'ים שבהם נאמר שמוחמד נהג לקרוא את הסורה הזאת בתפילות יום השישי ובתפילות החג. האימאם ג'עפר א-צאדק טען שאדם אשר מרבה לקרוא את הסורה הזאת בתפילותיו, יוכל לאחר מותו להיכנס לגן העדן מכל שער שהוא יבחר. עלי בן אבי טאלב טען שמוחמד אהב מאוד את הסורה הזאת. כמו כן, ישנו חדית' שבו נאמר שמוחמד גם קרא את הסורה הזאת בצלאת אל-וויתר.
הערות שוליים

↑  Humanity di Facebook Watch (במלאית), נבדק ב-2020-07-08
↑  Hadith - Book of Virtues of the Qur'an - Sahih al-Bukhari - Sunnah.com - Sayings and Teachings of Prophet Muhammad (صلى الله عليه و سلم), sunnah.com
↑  Sura al-A'la, WikiShia (באנגלית)
↑  Quran - Surah Al-A'la - Maududi's Translation, Commentary and Summary, www.theonlyquran.com
↑  87: Al A’la, tafseerstudy, ‏30 במרץ 2013 (באנגלית)
↑  Barguzīda-yi tafsīr-i nimūna,, כרך 5, עמ' 475
↑  Ṭabrisī, Majmaʿ al-bayān
↑  Hadith - The Book of Qiyam Al-Lail (The Night Prayer) and Voluntary Prayers During the Day - Sunan an-Nasa'i - Sunnah.com - Sayings and Teachings of Prophet Muhammad (صلى الله عليه و سلم), sunnah.com
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הסורה הקודמת: סורת א-טארק | הקוראן | הסורה הבאה: סורת אל-ע'אשיה |
| הסורה הקודמת: סורת א-טארק | סורה 87 | הסורה הבאה: סורת אל-ע'אשיה |
 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4383657-4  TDVİA: ala-suresi  VIAF: 5032159477760627990002   WorldCat (עם VIAF): 5032159477760627990002
נירקאראס

נירקאראס (בהונגרית: Nyírkarász, ביידיש: קאראס, ולעיתים ניר-קאראס), הוא כפר בצפון-מזרח הונגריה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, 13 ק"מ דרומית מערבית לקישווארדה, ו-33 ק"מ צפונית מערבית לנירג'האזה.
הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בנירקאראס (בפיהם: קאראס) בתחילת המאה ה-18, וקיימו במקום בית ספר, תלמוד תורה וחיידר. הקהילה מינתה רב, סנדלר, מורה ושמש. בשנת 1880 היו 220 יהודים בנירקאראס.
הרב משה אברהם אייזנברגר היה רב ומורה הוראה בקאראס בין השנים בין 1850 ל -1890. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, רבי משה נחמיה ליפשיץ שוחט ומו"ץ. בשנת 1930 מנתה הקהילה 164 יהודים.
בשנת 1941 נלקחו כ-30 מצעירי הקהילה לעבודות כפייה לשמש ככוח עזר לצבא ההונגרי.
ובמרץ 1944, מיד אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נעצרו שניים מעשירי הקהילה ונשלחו למחנה ריכוז. כעבור חודש הועברו כל יהודי העיר לגטו שהוקם בקישווארדה ומשם נלקחו ביוני 1944 לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כ-30 ניצולים למקום אך לא הצליחו לחדש את חיי הקהילה.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 42 |  |
| 1880 | 220 | 1,776 |
| 1910 | 168 |  |
| 1920 | 197 |  |
| 1930 | 164 |  |
| 1941 | 170 | 2,744 |
לקריאה נוספת

נירקאראס פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 392
נ'יר-קאראס, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמ' 276. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
סטוז'יצה ארנה

| --- | --- |

קרב אגרוף שנערך בסטוז'יצה ארנה
 מיקום:  ליובליאנה, סלובניה
 קואורדינטות:  46°04′52″N 14°31′17″E﻿ / ﻿46.081111°N 14.521389°E﻿ / 46.081111; 14.521389
 אבן יסוד:  2009
 תקופת הפעילות:  10 באוגוסט 2010 – הווה (14 שנים)
 בעלים:  עיריית ליובליאנה
 אדריכל:  Sadar Vuga architects d.o.o.
 קבוצות:  אולימפיה ליובליאנה (2010-כיום)
 מושבים:  כדורסל, כדוריד: 12,480 מופעי מוזיקה: 14.480
 www.sportni-park-stozice.si
 he
 
סטוז'יצה ארנה (בסלובנית: Arena Stožice) הוא מתקן ספורט רב תכליתי השוכן בעיר ליובליאנה שבסלובניה. האולם מכיל 12,480 מקומות ישיבה במשחקי הכדורסל המקיימים בו לרוב, והוא האולם הגדול ביותר בסלובניה. הוא נושא את שמו של פארק הספורט סטוז'יצה שהאולם מהווה חלק ממנו, לצד אצטדיון סטוז'יצה.
האולם משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל הסלובנית אולימפיה ליובליאנה, ושל קבוצות הכדורעף והכדוריד המקומיות. ומיועד להיות ביתם המרכזי של מרבית נבחרות הספורט הסלובניות השונות.
המתקן נחנך ב-10 באוגוסט 2010, במשחק הכדורסל בין נבחרת סלובניה, המארחת, לנבחרת ספרד (בזמנו, אלופת אירופה).
מעת לעת, מעבר לאירועי הספורט, מתקיימים באולם מופעי מוזיקה וכבר הספיקו להתארח בו לאונרד כהן, סטינג ועוד.
בספטמבר 2013 אירח האולם את השלבים המתקדמים כולל הגמר של אליפות אירופה בכדורסל 2013 שנערכה בסלובניה.
סטיבן פילד

סטיבן ג'ונסון פילד (באנגלית: Stephen Johnson Field ;‏ 4 בנובמבר 1816 –  9 באפריל 1899) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1863 ועד 1897, השני מבין שופטי בית המשפט באורך כהונתו. קודם למינויו הוא היה הנשיא החמישי של בית המשפט העליון של קליפורניה.
ראשית חייו

סטיבן פילד נולד בהדם, קונטיקט כשישי מבין תשעת ילדיהם של דייוויד דאדלי פילד הראשון, כומר בכנסייה הקהילתית (Congregational church), ושל רעייתו, סבמיט דיקינסון, מורה. בין אחיו נמנו דייוויד דאדלי פילד השני, עורך דין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק; סיירוס פילד, איש עסקים ומייסדה של חברת הטלגרף האטלנטי; והנרי מרטין פילד, איש כמורה בולט וסופר מסעות. סטיבן פילד גדל בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ובגיל 13 יצא לטורקיה יחד עם אחותו אמיליה ובעלה המיסיונר, הכומר ג'וזיאה ברואר. ב-1837 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בויליאמס קולג'. בעת לימודיו שם הוא היה אחד מהמייסדים המקוריים של אחוות דלתא-אפסילון. לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית באולבני בהדרכתו של הרמנוס בליקר ובניו יורק בהדרכתו של אחיו דייוויד, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין עם אחיו דייוויד עד 1848, כאשר הוא יצא לקליפורניה בעקבות הבהלה לזהב.
פילד היה דודו של דייוויד ברואר, שגם הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קריירה פוליטית ומשפטית בקליפורניה

בקליפורניה שגשגה הקריירה המשפטית של פילד והוא נבחר כ-Alcalde (בספרדית: ראש עירייה), סוג של ראש עירייה ושופט שלום על פי החוק המקסיקני הישן, של העיר מריסוויל. הוא נבחר לתפקיד שלושה ימים בלבד לאחר הגעתו לעיר. בשל העובדה שהעיר לא יכלה להרשות לעצמה את בנייתו של בית סוהר והעברתם של אסירים לסן פרנסיסקו הייתה גם היא יקרה, יישם פילד עונש מלקות, בהאמינו שללא הטלת עונש זה, כמה שנחשב לברוטלי, יוטל על רבים בעיר הקשוחה עונש מוות על עבירות קלות.
ב-1850 נבחר פילד לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז יובה, אך בשנה שלאחר מכן הוא הפסיד בהתמודדות על מושב בסנאט המדינתי. עיסוקו המוצלח בעריכת דין הוביל אותו להיבחר ב-1857 לבית המשפט העליון של קליפורניה, תפקיד בו הוא כיהן שש שנים.
פילד היה איש קשה ונקמן כאשר אחרים חלקו על דעתו ועד מהרה הוא רכש על נקלה אויבים. מתנגד שלו כתב שחייו של פילד "היו סדרה אחת של מחשבה מצומצמת ומרושעת של התרברבות, פחדנות ויהירות בזויה".
בעת כהונתו בבית המשפט העליון של קליפורניה היה לפילד מעיל מיוחד עם כיסים גדולים מספיק כדי שהוא יוכל להחזיק בתוכם שני אקדחים, כך שהוא יוכל לירות בהם בעודם בתוך הכיסים. ב-1858 הוא אותגר להשתתף בדו-קרב נגד שופט עמית, ויליאם ט. ברבור, אך בעת שהדו-קרב התקיים, אף אחד מהם לא ירה בנשקו.
ב-1859 החליף פילד את נשיא בית המשפט העליון הקודם של קליפורניה, דייוויד טרי, לאחר שזה האחרון הרג בדו-קרב את הסנאטור מטעם קליפורניה, דייוויד ברודריק, ונמלט מהמדינה. דרכיהם של פילד וטרי נפגשו שוב שלושים שנה לאחר מכן, כאשר פילד, שכיהן כשופט פדרלי בסבב התשיעי, פסק נגד טרי במשפט גירושים סבוך, וגם שלח אותו למאסר בעוון ביזיון בית המשפט. בחפשו נקמה, ניסה טרי ב-1889 להרוג את פילד ליד סטוקטון, אך תחת זאת הוא נורה למוות על ידי שומר ראשו של פילד, המרשל, דייוויד ניגל. באופן אירוני, סוגיות משפטיות שצצו מהריגתו של טרי הגיעו לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק הביאס קורפוס בעניינו של ניגל. בהחלטה שלא הפתיעה אף אחד, פסק בית המשפט העליון שלתובע הכללי של ארצות הברית הייתה הסמכות למנות מרשלים כשומרי ראש לשופטי בית המשפט העליון ושניגל פעל בתוקף סמכותו כאשר ירה לעבר השופט לשעבר טרי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-6 במרץ 1863 מינה הנשיא אברהם לינקולן את פילד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מינוי זה בוצע בעקבות חוק שהרחיב את מספר השופטים בבית המשפט העליון, ולפיכך היה פילד לשופט העשירי באותה עת. לינקולן בחר בפילד כדי להשיג איזון בקרב סגל השופטים במישור הגאוגרפי (היותו תושב קליפורניה), ואיזון פוליטי (היותו איש המפלגה הדמוקרטית, אם כי תומך האיחוד). צירופו של פילד לצוות השופטים הכניס לבית המשפט העליון אדם שהיה מצוי בסוגיות מקרקעין וכריה. ב-10 במרץ אושר מינויו של פילד על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-20 במאי הוא הושבע לתפקידו.
שאיפותיו של פילד להתמנות כנשיא בית המשפט העליון לא הוגשמו, שכן היו לו אויבים הן במישור הפוליטי והן במישור האישי. הוא התעקש לשבור את שיאו של ג'ון מרשל, שכיהן על כס השיפוט 34 שנים, אף על פי שעומס העבודה היה קשה לו. עמיתיו הפצירו בו לפרוש בשל השיטיון שהוא סבל ממנו לסירוגין, אך הוא סירב וכיהן עד 1897. פילד היה אחרון השופטים המכהנים שכיהנו בבית המשפט העליון תחת נשיאותו של רוג'ר טוני ותחת נשיאותו של סלמון צ'ייס. הוא היה השופט העליון שכיהן במשך הזמן הרב ביותר עד ששיאו נשבר על ידי השופט ויליאם אורוויל דאגלס, שכיהן בשנים 1939 -1975.
סטיבן פילד נפטר ב-9 באפריל 1899 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסיקותיו

פילד כתב 544 פסקי דין. בכך הוא היה שני רק לסמואל מילר, שכתב 616 פסקי דין ב-28 שנות כהונתו, וכתב יותר פסקי דין בהשוואה ל-508 פסקי הדין שכתב ג'ון מרשל ב-34 שנותיו בבית המשפט. לדברי העיתונאי בריאן דוהרטי, "פילד היה אחד החלוצים של התפישה (שהייתה אהובה על רבים מבין הוגי התפישה המשפטית הליברטריאנית) של 'הליך נאות מהותי' (Substantive due process) - הרעיון שההליך הנאות מוגן על ידי התיקון ה-14 יושם לא רק על הליכים, אלא גם על תוכן החוקים". קריאתו הרמה של פילד להליך ראוי מהותי הופיעה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "תיקי בתי המטבחיים" (Slaughter-House Cases) ופסק הדין "מון נגד אילינוי" (Munn v. Illinois). בתיקי בתי המטבחיים התמקדה חוות דעתו של פילד בסעיף הזכויות והחסינויות שבחוקה ולא בסעיף ההליך הראוי (שהיה מרכיב חשוב בחוות דעת המיעוט של השופטים ג'וזף בראדלי ונוח סוויין). הן בפסק הדין "מון נגד אילינוי" והן בפסק הדין "מגלר נגד קנזס" (Mugler v. Kansas), ביסס פילד את חוות דעת המיעוט שלו על ההגנה על הרכוש מתוקף סעיף ההליך הנאות שבחוקה. אחד מפסקי הדין הבולטים ביותר של פילד היה חוות דעת הרוב שנכתבה על ידו בפסק הדין "פנוייר נגד נף" (Pennoyer v. Neff), שבה נקבע הסטנדרט של סמכות השיפוטי האישית במשך מאה השנים הבאות. השקפותיו בנוגע להליך הראוי אומצו בסופו של דבר על ידי הרוב בבית המשפט לאחר פרישתו. בתיקים אחרים הוא סייע לבטל את מס ההכנסה, בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" (.Pollock v. Farmers' Loan & Trust Co), להגביל את ההגבלים העסקיים, בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" (United States v. E. C. Knight Co), והגביל את כוחה של ועדת הסחר הבין-מדינתי (Interstate Commerce Commission). הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון שאישר את תאימותה לחוקה של ההפרדה הגזעית. בפסק הדין המשמעותי, "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" (Strauder v. West Virginia) כתב פילד חוות דעת מיעוט, אל מול חוות דעת הרוב שפסקה שהדרתם של אפרו-אמריקאים מחבר מושבעים הפרה את סעיף ההגנה השוויונית שבתיקון ה-14 לחוקה.
בראשית הקריירה שלו, כתב פילד פסקי דין נגד חוקי מדינת קליפורניה שהפלו את המהגרים הסינים. בשבתו כדן יחיד בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא פסל ב-1879 את מה שנקרא "פקודת הצמה" (Pigtail Ordinance), שיצרה אפליה נגד הסינים, ובשל כך נחלשה האהדה הציבורית כלפי פילד בציבור הקליפורני. בפסק דין שלו בבית המשפט הפדרלי המחוזי משנת 1884, הוא פסק שילדים שנולדו בתחומי ארצות הברית הם אזרחים אמריקאים ללא קשר למוצאם. עם זאת, כשופט בית המשפט העליון, הוא כתב פסקי דין חדורים ברטוריקה גזענית נגד הסינים, הבולטת ביותר הייתה חוות דעת הרוב שהוא כתב בפסק הדין "צ'אי צ'ן פינג נגד ארצות הברית" (Chae Chan Ping v. United States) ובחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "צ'ו האונג נגד ארצות הברית" (Chew Heong v. United States).
הערות שוליים

↑  Stephen Johnson Field -  Supreme Court History
↑  Joerg Knipprath, Justice Stephen J. Field (1816-1899), Constituting America
↑  "Broderick – Terry Duel". THE HISTORICAL MARKER DATABASE.
↑  "Official Supreme Court media, Stephen Johnson Field". Oyez Project.
↑  Doherty, Brian (2007). Radicals for Capitalism: A Freewheeling History of the Modern American Libertarian Movement. p. 28.
↑  "In re Look Tin Sing (Ruling)"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274220605171  GND: 119535173  ISNI: 0000 0000 2523 7654  LCCN: n80076185  NTA: 119729768  SNAC: w62n5c7k  SUDOC: 090219988  VIAF: 54960313   WorldCat (עם VIAF): 54960313
ניפוץ (דטונציה)

ניפוץ (באנגלית Detonation, "דטונציה") הוא תהליך פיצוץ מהיר במיוחד המלווה ביצירת גל הלם בחומר הבעירה, דבר שמזין את המשך הפיצוץ.
בניגוד לרוב סוגי הדלקים, שם החום שמשתחרר מהבעירה מתפשט ובכך משפעל את המשך הבעירה, בניפוץ גל ההלם שמתפשט משפעל את המשך הבעירה. לפיכך, תהליך ניפוץ הוא תהליך מהיר יותר ממהירות הקול, בניגוד לרוב תהליכי הבעירה שהם איטיים יותר ממהירות הקול. מהירות ניפוץ יכולה לנוע בין כמה קילומטרים בשנייה עד קרוב ל-10 קילומטר בשנייה (10,000 מטר לשנייה). מהירות הריאקציה המהירה בניפוץ מתאפיינית בכמה תכונות שהופכות אותה לייחודית:
קצב החומר הנשרף מהיר פי  10^{3} עד  10^{8} מלהבה רגילה
קצב שחרור האנרגיה מהיר במיוחד, ויכול להגיע לסדר גודל של  10^{10} וואט לסמ"ר בחזית הניפוץ.
רוב מוחלט של האנרגיה המשתחררת עוברת ליצירת גלי לחץ בגודל של עשרות עד מאות אלפי אטמוספירות.