דוד דנון
קורות חייו > פעילות מדעית

בעודו בשירות החובה פנה אליו פרופ' אהרון קצ'לסקי (קציר) ממכון ויצמן למדע בבקשה לנסות לשקם את המיקרוסקופ האלקטרוני של המכון, שניזוק תוך כדי ניסיונות להפעילו. במשך חודשים אחדים היה דנון חוזר אחרי יום עבודה כרופא צבאי למכון ויצמן והיה עובד לתוך הלילה בניסיון לשקם את המיקרוסקופ. ב-1 בינואר 1955, עם גמר שירותו הצבאי, התקבל למחלקה לפולימרים במכון ויצמן. בנוסף לשיקום המיקרוסקופ האלקטרוני פיתח והכין את המיקרוטום ומכשירים נוספים הדרושים להפעלתו של המיקרוסקופ, וכך הקים מעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית. מחקריו הראשונים במעבדה זו עסקו בקרום של תאי דם אדומים והיצמדות תאי הדם האדומים וטסיות הדם (תרומבוציטים).
בשנת 1957, תוך כדי עבודתו במכון ויצמן, הקים עם ד"ר קלמן פרק את המחלקה לפיזיולוגיה ואנטומיה של בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולימד בה עד 1962.
במחקריו בתקופה זו המשיך לעסוק בתאי דם אדומים וטסיות הדם, וכן באינטראקציה בין תאים אלה לבין נגיף השפעת. בשנת 1964 מונה לראש המדור החדש לאולטרא-סטרוקטורה ביולוגית (מבנים זעירים) במכון ויצמן (משנת 1966 הקתדרה ע"ש פטריק גורמן), ובשנת 1967 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
היה מייסד ונשיא ראשון של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה, ונשיא האגודה הישראלית להמטולוגיה ועירוי דם. תוך כדי עיסוקו בתאי הדם האדומים פיתח ובנה את הפרג'יליגרף (fragiligraph) - מכשיר המאפשר רישום אוטומטי של עקום שבירות אוסמוטית של כדוריות אדומות, שיוצר אחר כך על ידי חברת "אלרון" בתחילת דרכה.
בתקופה זו החל להתעניין בהזדקנות התאים האדומים, ועקב עבודותיו בשטח זה הצטרף לאגודה לגרונטולוגיה. בשנת 1975 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה (אנ') והיה הישראלי הראשון (והיחיד עד כה) שכיהן בתפקיד זה (1975-78).
מ-1 באפריל 1979 ועד 1987 כיהן כמדען הראשי של משרד הבריאות.
ב-1979 מונה למנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1987 כפרופסור אמריטוס.
בשנת השבתון 85–1984 עסק ברפואה גריאטרית בבית החולים ע"ש מונטיפיורי (אנ') בניו יורק, אז החליט להקדיש מאמצים עיקריים לחקר אפשרויות להקלת סבלם של חולים עם פצעי לחץ.
בין השנים 98–1991 שימש כיועץ מדעי של משרד העבודה והרווחה.
עם פרישתו לגמלאות ממכון ויצמן ניהל בשנים 1987–1992 את המרכז למחקר גרונטולוגי ע"ש וולדנברג בניו אורלינס שבלואיזיאנה. כהמשך למחקר בפצעי לחץ, נסע למכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, שם גילה את תפקיד המקרופאגים (סוג מיוחד של תאי דם לבנים) בריפוי פצעים, עם דגש על ריפוי פצעים בעכברים זקנים. הסתבר, כי הזרקת מקרופאגים שנלקחו מעכברים צעירים, מזרזת את ריפוי הפצעים של עכברים זקנים.
מ-1993 התמסר כולו לפתוח של שיטה ייחודית לטיפול בפצעים קשים, המבוססת על הזרקת מקרופאגים לפצעים. המקרופאגים הופקו מתרומת דם רגילה. בתהליך ההפקה נעשה שימוש בתאי דם לבנים, אשר אינם רצויים בעירוי דם שגרתי. בעזרת מערכת שקיות אשר פותחה על ידי דנון מתקבל בסוף התהליך תרחיף של מקרופאגים מוכן לשימוש. בתהליך הפקתם מתקבלים מקרופאגים משופעלים. על פי שיטתו של דנון, השפעול נעשה על ידי שוק היפו-אוסמוטי, ללא כל חומרים רעילים שבהם משתמשים בדרך כלל כדי לשפעל תאים. העבודה התבצעה במעבדות מגן דוד אדום (דנון כיהן כמנהל היחידה למחקר ופיתוח במרכז שירותי הדם של מד"א), ולאחר שנות עבודה רבות הוכתר הפרויקט בהצלחה.
בשנת 1998 ניתן אישור של משרד הבריאות לשימוש במקרופאגים לטפול בפצעים קשים, וב-2011 הוכלל הטיפול בסל הבריאות. בשלב ראשון טופלו חולים סיעודיים בבתי חולים גריאטריים ובבתי אבות. התברר כי השיטה יעילה מאוד בטיפול בפצעי לחץ קשים, שלא הצליחו להתרפא באמצעות שיטות מקובלות. בהמשך התברר כי גם פצעים אחרים, למשל פצעים שהסתבכו אחרי ניתוחים, פצעים של אנשים משותקים, פצעים על רקע של מחלת הסוכרת והפרעות במחזור הדם מגיבים יפה לטיפול במקרופאגים. לאחרונה מיושם הטיפול בבתי חולים ובתי אבות רבים בישראל.