stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחל בנגורה
מיצירותיה > אפריקה בצבעים (2012)

רפרטואר ריקודים וחיבורים של המחול האפריקאי המסורתי עם האפרו מודרני-עכשווי.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2012' במרכז סוזן דלל.
מיצירותיה > תופים מדברים (2013–2014)

יצירה המוקדשת ליחסים המיוחדים בין קצב התופים למחול האפריקאי, בליווי שירה שנכתבה במהלך מסעות לימוד במערב.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2013' במרכז סוזן דלל.
מיצירותיה > אדאמאווה - הומאג' אפריקאי ל'בראשית' (2015)

יצירה המעבירה את סיפור בראשית בצורה שונה וקצבית בהשראת מסודות הקבלה שאדם וחוה היו מחוברים גב אל גב בגן עדן, עד שטעמו מהפרי האסור ורק אז, גופיהם נפרדו.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל ב-16.7.15 במסגרת 'תל אביב דאנס'.
מיצירותיה > כישוף אפריקאי (2017–2019)

יצירת מחול מקורית שחודרת לתוך עולם המיסטיקה האפריקאית. היצירה חושפת את נושא הדיבוק וגירוש שדים כפי שנעשה באפריקה עם תופים, יצירה אוטוסוגסטית על נושא גירוש פחדים, גירוש מחלות וכו'. ריקוד אפריקאי – מודרני ומוזיקה חיה שנעה בין מלודיות שקטות לבין הלמות תופים במקצבים מלאי עוצמה של אפריקה המערבית.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל במסגרת פסטיבל 'מחולוהט 2017'.
מיצירותיה > תוף לאינסוף (2022)

סיפור אישי של היוצרת אשר מתוך בעיות, מאבקים, מלחמות פנימיות ותסכול מגלה לפתע את התוף. שהוא כלי של עוצמה שהנגינה עליו היא שלמות מתמטית ודיוק.
ביצירה משובצים ומולחנים קטעים מתוך ספר הזוהר. היצירה זכתה במענק קרן היוצרים העצמאיים לשנת 2022.
היצירה הועלתה בבכורה בבית היוצר
מיצירותיה > פיבונאצ'י אפרו אימג' (2023)

יצירה בנושא רצף פיבונאצ'י הידוע כמושג מתמטי, ביצירה אנו בתהליך הבנת המספרים הראשונים בסדרה במקצב במחול וברעיון כחיבור אסכולות של מחול עם מתמטיקה, מוזיקה חיה ושירה – POETRY.
היצירה הועלתה בבכורה במרכז סוזן דלל ב-6.7.23
הערות שוליים

↑  צפורה רומן, "נסעתי ללמוד תיפוף באפריקה ומצאתי אהבה", באתר ynet, 7 ביולי 2022
↑  רחל בנגורה, הבלט האפריקאי במערב היבשת
↑  Choreographers » רחל בנגורה
↑  להקת בנגורה מציגה: תוף לאינסוף, באתר אמא נגה, ‏2022-08-20
↑  African summer: 'Drum to Infinity' and beyond, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2022-08-23 (באנגלית אמריקאית)
↑  "פיבונאצ'י אפרו אימג'": להקת בנגורה במופע חדש המבוסס על הנושא המתמטי, באתר מעריב אונליין, 30 ביוני 2023
↑  חגית בת אליעזר, ד"ר אמנון סטופ, המלצות אנשי יקום תרבות לסוף השבוע 11–12 אוגוסט 2023, באתר יְקוּם תַּרְבּוּת, ‏2023-08-11
↑  נירה פרי, ״פיבונאצ'י אפרו אימג״-בכורה מאת רחל בנגורה, באתר סלונה, ‏2023-07-09
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רחל בנגורה".
פיט פיאלקובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בדצמבר 1968 (בן 56) הממלכה המאוחדת סארי, הממלכה המאוחדת
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ווריק 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, ויולה 
 
פיטר ג'רמי פיאלקובסקי (באנגלית: פיטר ג'רמי פיאלקובסקי;‏ נולד ב-11 בדצמבר 1968) הוא זמר וגיטריסט אנגלי שהיה סולן להקת "Adorable".
הוא השתמש בגרסאות של שמו בפרויקטים השונים שבהם עבד - תוך שימוש באיות הפולני של שם הולדתו.
הוא בוגר לימודי קולנוע באוניברסיטת ווריק והוא משמש כמנהל של פסטיבל קולנוע בוורטינג' (אנ'), המציג סרטים במקומות ספציפיים לאתר הרלוונטיים לסרט.
לאחר פרויקט "Kickstarter" שצלח בסוף 2013, הוציא פיאלקובסקי ביולי 2014 את אלבום הבכורה שלו "Broken Heart Surgery", יחד עם טרי ביקרס. אלבומם השני, "We Are Millionaires", יצא לאור ביולי 2017.
הערות שוליים

↑  Adorable Songs, Albums, Reviews, Bio & More, AllMusic
↑  Nione Meakin, On Location Film Festival, Various locations around Worthing, Sep 17-29, The Argus, ‏17 בספטמבר 2010
↑  עמוד הפרויקט, באתר Kickstarter
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e547d615-15ca-4a19-a6e3-558a4f1ec9b9
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 פרטים
 מקום תצוגה:  מוזיאון אשדוד לאמנות
 תאריך פתיחה:  26 ביולי 2008 
 תאריך סגירה:  15 בדצמבר 2008 
 שנה:  2008
 אוצר:  יונה פישר, תמר מנור פרידמן
 קטלוג:  פישר, יונה; מנור-פרידמן, תמר, "לידת העכשיו": שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, 2008
 
"לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל" או "60 שנות אמנות בישראל: העשור השני 1968-1958" הייתה תערוכה שהוצגה בשנת 2008 במוזיאון אשדוד לאמנות והציגה מבט רטרוספקטיבי על אמנות שנות ה-60 של המאה ה-20 בישראל.
רקע

התערוכה "לידת העכשיו" הייתה חלק מסדרת תערוכות, שנערכו בשנת 2008 במוזיאונים שונים בישראל לציון 60 שנה להקמת מדינת ישראל. בעוד האמנות של ראשית הקמת המדינה, וכן האמנות של שנות ה-70 של המאה ה-20, זכו לתיעוד מקיף בעבר, הרי שהאמנות של שנות ה-50–60 לא זכתה עד אז לבחינה ביקורתית. מבט רפלקטיבי נוסף היה של יונה פישר, אחד מאוצרי התערוכה, אשר שימש בתקופה זו כאוצר בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון ישראל. בעבודתו היה מעורב בעידוד מגמות ואמנים מסוימים ועריכת התערוכה אפשרה לבחון את עבודתו דאז.
תיאור

התערוכה נבנתה בעזרת שלושה צירים שהציגו מבט כרונולוגי על התקופה: "מעבר לאופק", שעסק מהפשטה לייצוג מקומי; "אמנות של הפגשות", שעסק בהשפעת האמנות הבינלאומית על פיתוחה של שפת אמנות מקומית חדשה ו-"עדות ראייה", שעסק בזיכרון היסטורי וביחס אל מלחמת ששת הימים.
על פי פישר ומנור-פרידמן, מהוות השנים המאוחרות של שנות ה-50, נסיגה מן ההגמוניה של הפשטה הלירית, שהובלה על ידי תנועת "אופקים חדשים". בתוך כך הופיע השימוש הגובר בייצוגים של המדבר באמנות הישראלית. אלו אפשרו לאמנים ליצור "צורות שהכוליות שלהן מורכבת משברי צורות". במידה רבה המעיטו האוצרים בחשיבותה של האמנות של "ריאליזם חברתי" של שנות ה-50, שהיותה שוליים לזרם המרכזי של האמנות באותה עת. אחת הסיבות לכך הייתה ההנחה כי הנסיגה מן האמנות המופשטת לא הייתה תולדה של שיבה אל דימוי או נושא פיגורטיבי, כי אם תוצאה של אופני ביטוי אמנותיים חדשים.
קבוצה גדולה של עבודות הוקדשו ליצירות של חברי "קבוצת +10". עבודות אלו הדגימו בדיעבד, על פי פישר, מודל חדש לפעולתו של האמן הישראלי, המגיב לאירועים לא על פי אידאולוגיה מסודרת, כי אם "עכשיו", כלומר על פי רוח הזמן. בהקשר זה הוצגו יצירות של אמנים ישראלים רבים מאוספו של רפי לביא, שהיווה דמות מפתח בקבוצה.
בין העבודות הידועות שהוצגו בתערוכה: "בית אדום (מה נשמע בבית)" (1960) ו-"רחוב אגריפס" (1964) מאת אריה ארוך; "פאניקה אודות מכנסיים" (1961) ו-"הוא הלך בשדות (1967) מאת יגאל תומרקין; "ציור" (1964) מאת יוסף זריצקי; "מלך הרועים" (1966-1965) מאת יצחק דנציגר; דגם של אנדרטת הנגב (2008/1964) מאת דני קרוון; "אלמנטים" (1959-1958) ו-"זיכרון הזמן" (1964) מאת יחיאל שמי; "מעונה" (1960) מאת אהרון כהנא ועוד.
משתתפים

דוד אבידן, שמעון אבני, אברהים אברהים, פנחס אברמוביץ, אביבה אורי, עזרא אוריון, דב אור-נר, אברהם אילת, קוסו אלול, אלימה, מיכאל ארגוב, מרדכי ארדון, אריה ארוך, אביגדור אריכא, ביאנקה אשל גרשוני, מיטש בייקר, דוד בן-שאול, איקה בראון, ורנר בראון, יואב בראל, יוסל ברגנר, מיכה בר-עם, נפתלי בזם, שמואל בק, ראובן ברמן, שוקה גלוטמן, יאיר גרבוז, מיכאל גרוס, משה גרשוני, יצחק דנציגר, מיכאל דרוקס, יכין הירש, אמנון וינשטיין, יוכבד וינפלד, יוסף זריצקי, פנינה חזן, צבי טולקובסקי, אנה טיכו, פריץ כהן, אהרון כהנא, מיכה לורי, רפי לביא, אורי ליפשיץ, צבי מאירוביץ, דוד מאסטרו, פטר מירום, יהושע נוישטיין, לאה ניקל, אביגדור סטימצקי, עמירם ערב, פנחס עשת, דוד פלומבו, משה קופפרמן, דני קרוון, יחיאל קריזה, דוד רובינגר, יורם רוזוב, פימה (אפרים רויטנברג), אורי ריזמן, יחזקאל שטרייכמן, רות שלוס, הנרי שלזניאק, יחיאל שמי, ציונה שמשי, איווט שצ'ופק-תומה, יגאל תומרקין
"אובייקט-מזבח" (1963) מאת קוסו אלול
"ראשי בובות" (1964) מאת איקה בראון
"זיכרון הזמן" (1964) מאת יחיאל שמי
"הוא הלך בשדות" (1967) מאת יגאל תומרקין
"יד למנשיה" (1965) מאת מיכאל דרוקס
"מצעד 68' צועד לאחור" (1999) מאת שוקה גלוטמן
הערות שוליים

↑  אמנות שנות ה-70 תועדה בשנת 1998 בצורה נרחבת בסדרת תערוכות ופרסומים. ראו: גינתון, אלן, "העיניים של המדינה", אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, הוצאת מוזיאון תל אביב, 1998; עומר, מרדכי, תיקון: היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, 1998; עומר, מרדכי, היבטים באמנות הישראלית של שנות השבעים: גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2008. כמו כן גיליון סטודיו מס' 40 (ינואר 1993) הוקדש לשנים אלו. על אמנות ראשית המדינה ראו לדוגמה: עפרת, גדעון, אלף תשע מאות ארבעים ושמונה, דור תש"ח באמנות ישראל, הוצאת מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 1988
↑  ראו: פישר, יונה; מנור-פרידמן, תמר, "לידת העכשיו": שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, 2008, עמ' 30
↑  על ציירי הריאליזם החברתי ראו: בלס, גילה, ריאליזם חברתי בשנות ה-50, אמנות פוליטית בשנות ה-90, מוזיאון חיפה החדש, המוזיאון לאמנות, חיפה, 1998
↑  ראו: פישר, יונה; מנור-פרידמן, תמר, "לידת העכשיו": שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, 2008, עמ' 49
↑  ראו: פישר, יונה; מנור-פרידמן, תמר, "לידת העכשיו": שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, 2008, עמ' 46
↑  ראו: פישר, יונה; מנור-פרידמן, תמר, "לידת העכשיו": שנות השישים באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, 2008, עמ' 47
מנחם מרדכי פרנקל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1882 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  15 בפברואר 1972 (בגיל 89) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
הרב מנחם מרדכי פרנקל-תאומים (כ"ב בתמוז ה'תרמ"ב – א' באדר א' ה'תשל"ב; 1882–1972) היה ממנהלי בית היתומים דיסקין, ממקימי סניף אגודת ישראל ו"ועד העיר האשכנזי" בירושלים, ראש ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין, רב וראש ישיבה בפילדלפיה ומחבר תורני פורה.
ביוגרפיה

מנחם מרדכי פרנקל נולד בירושלים בשנת תרמ"ב (1882) לצביה ולרב אלטר יששכר, מקובל ירושלמי. למד בישיבת אהל משה והיה תלמיד מובהק של הרב יצחק ירוחם דיסקין ומקורב לרב יוסף חיים זוננפלד. נסמך לרבנות בידי הרב קוק, הרב יוסף גרשון הורביץ, הרב יעקב משה חרל"פ ועוד. למרות שהדבר לא היה מקובלי בחוגי היישוב הישן למד פרנקל עצמאית את השפות ערבית, אנגלית, צרפתית וגרמנית. לאורך שנים התפרנס מעבודתו כמזכיר במשרד בית היתומים דיסקין, תחת חסותו של רבו, אולם עשה תורתו קבע ומלאכתו עראי.
ביוגרפיה > הקמת העדה החרדית

לאחר מלחמת העולם הראשונה היה פרנקל חבר הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל מטעם הציבור החרדי בירושלים. אולם לאחר שעמדתו כנגד זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל לא התקבלה, התפטר ועסק בתעמולה ציבורית כנגד בחירת נשים. הוא הצטרף לוועד העיר האשכנזי (שהיה לימים העדה החרדית) ונבחר ל"מזכיר הכבוד" שלו. כן היה ממקימי הסניף הירושלמי של אגודת ישראל, יחד עם משה בלוי והרב רפאל קצנלבוגן. באותה עת עסק בתעמולה כנגד הוועד הכללי כנסת ישראל. התגורר בבתי ראנד.
כשהוזמן הרב קוק בידי מוסדות הציבור החרדי בירושלים לכהן כרבה של העיר, פרש פרנקל בקיץ תרע"ט עם ועד העיר האשכנזי מן הוועד הכללי והמוסדות העיקריים של יהודי העיר, והיה כנציג אגודת ישראל ממכתירי הרב זוננפלד לרבו של פלג עירוני קטן. מסופר כי הרב פרנקל הוא זה שגילה, במקרה בהיותו בביתו של ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים ביפו, את התוכנית להכתרת הרב קוק לרב העיר. יש לציין כי קודם לכן קיים קשרים חיוביים עם הראי"ה קוק, נסמך לרבנות תחת ידו כאמור, ואף עמד בראש הסניף המקומי של "דגל ירושלים" שהקים הרב קוק. כן יש לציין כי שתיים מבנותיו נישאו לתלמידי ישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה > הגירה לארצות הברית

בתחילת שנת תרפ"א (1920) היגר פרנקל לארצות הברית כדי לגייס כספים לישיבת מאה שערים ובית היתומים דיסקין, אולם כעבור זמן קצר מונה לעמוד בראשות ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין, ניו יורק. הוא עמד בראש הישיבה כחמש וחצי שנים ואז שב ארצה. בשנת תרפ"ט הוציא לאור בירושלים את החלק הראשון של ספרו "דרוש וחידוש". באותה שנה ערך את החלק השלישי מחיבורו של הרב משה שמעון זיוויץ - "משבי"ח" על התלמוד הירושלמי. בירושלים לא מצא הרב פרנקל את מקומו ושב והיגר בשנית לאמריקה.
בין השנים תרצ"א–תש"כ לערך כיהן הרב פרנקל כרב בשלוש קהילות בפילדלפיה וראש ישיבת "משכן ישראל" ו"סטנרל תלמוד תורה" בעיר, והיה חבר אגודת הרבנים באמריקה. בשנת תש"ד הוציא לאור את ספרו "באר אבות" על מסכת אבות (לאחר פטירתו נדפס הספר במהדורה חדשה בידי בנו יהושע).
ביוגרפיה > שיבה לארץ ישראל

בתחילת שנות השישים הרב פרנקל שב ארצה. בשלוש שנותיו האחרונות חלה מאוד. הרב פרנקל נפטר בירושלים כבן תשעים בליל א' באדר א' תשל"ב (1972). הותיר אחריו כתבי יד תורניים רבים.
משפחתו

הרב פרנקל הוא צאצא למשפחת "פרנקל תאומים" המסועפת. אחיו אהרן פרנקל היה סוחר ידוע בירושלים, ומפרנסי יהדות ירושלים בשנות מלחמת העולם הראשונה. מילא מספר שנים את מקום אחיו בגיוס כספים בצפון אמריקה. אח נוסף הוא ישראל אברהם. אחותו חיה שיינדל נישאה לרב יצחק מאיר קלגסברון, אבי משפחת ברים הירושלמית.
הרב פרנקל נישא בראשונה לחוה, בתו של הרב ישעיה אורנשטיין, ולהם שני ילדים. לאחר פטירתה נישא בשנית לפרל לבית הלוי (נפטרה בשנת תש"ב). שמונת ילדיו:
חיה – נישאה לרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי. נפטרה בשנת תשכ"ח.
הרב יהושע – נישא למושקה בת אליהו נחום פרוש. שימש כמשגיח בישיבת פרשבורג. נפטר בתשנ"ז.
הענא – נישאה לרב רפאל מאיר הכהן מפילדלפיה
הרב גרשון זאב אלתר חיים (תר"פ–תשנ"ד) – התגורר בדטרויט.
רבקה – נישאה לרב שלמה בריכטה. נפטרה בשנת תשל"ב.
רחל – נישאה ליוסף מאיר מגן
נכדו הרב פינחס פרנקל, בנו של הרב יהושע, היה מרבני חסידות ברסלב וכיהן כרב בשכונת אונסדורף וראש כולל קרלין-סטולין. נכדו הרב אביעזר כהן מברוקלין הוציא לאור את ספר סבו "כי אם לבינה תקרא".
לקריאה נוספת

דורות אחרונים, כרך ב (מ–פ), ברוקלין ת"ש, עמ' 6–205
תולדות אנשי שם, ניו יורק תש"י, עמ' 106
אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ד, עמ' 332-334; כרך ו, עמ' 9–1048
המודיע, ב' אדר תשל"ב
אוצרות ירושלים: פרושים, תשס"ה, כרך ז, עמ' צח
הערות שוליים

↑  סיכומי שיעורים מתורת רבו זה פורסמו בקובצי "אוצרות ירושלים" (פרושים).
↑  מנחם פרוש, שרשת הדורות בתקופות הסוערות, כרך ב, ירושלים תשס"א, עמ' 14. שלושת המקימים היו פקידים בבית היתומים דיסקין, ואליהם הצטרף משה פרוש (שם, עמ' 22). פרנקל היה חבר האגודה בירושלים כבר בייסודה הראשוני בשנת תרע"ב (מרא דארעא דישראל, כרך ב, עמ' רכט).
↑  ש"ז זוננפלד, האיש על החומה, כרך ג, ירושלים תשס"ו, עמ' 173.
↑  אגרות לראי"ה, ירושלים תש"נ, סי' פז; מכתבים ואגרות קודש, דוד אברהם מנדלבוים (עורך), ניו יורק תשס"ג, עמ' 707.
↑  הרב פרנקל, דואר היום, 26 באוקטובר 1920, עמ' 3; בואך לשלום, דער מארגן זשורנאל, 10 בדצמבר 1920, עמ' 8. יש לציין כי הרב מנחם מנדל פרוש כותב שהרב פרנקל נסע כשליח של בית היתומות ויינגרטן (בתוך החומות, ירושלים תש"י, עמ' 88).
↑  בישיבת רבי חיים ברלין בניורק, דואר היום, 9 בינואר 1922, עמ' 4.
↑  ראו הקדמת העורך לספר.
↑  היה מי שכתב שסיבת הירידה מן הארץ הייתה "בשל סיבות משפחתיות" (ש"ז זוננפלד, האיש על החומה, כרך ג, ירושלים תשס"ו, עמ' 183). לפי טענה אחרת עזב את ירושלים בשל ביקורתו על דרכה של העדה החרדית (הובא בפורום אוצר החכמה).
↑  רשימת חלק מחיבוריו הרבים נדפסה בערכו בספר תולדות אנשי השם, ניו יורק תש"י, עמ' 106.
↑  על עץ המשפחות ראו "תולדות המחבר" בספר "ישע אלוהים", לרב יהונתן שמעון פרנקל, ירושלים תשס"ג.
↑  אליעזר ריבלין, ספר היחס למשפחת ריבלין, ירושלים תרצ"ה, עמ' 42.
↑  עליו בספר תולדות אנשי שם, ניו יורק תש"י, עמ' 66.
↑  עליו בפורום אוצר החכמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295922005171  ISNI: 0000 0000 6693 7454  LCCN: nr91022324  VIAF: 7246400   WorldCat (עם VIAF): 7246400
פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע

| --- | --- |

 פרטים
 מקום תצוגה:  איטליה 
 תאריך פתיחה:  2 ביולי 1978 
 תאריך סגירה:  15 באוקטובר 1978 
 שנה:  1978
 אוצר:  אמנון ברזל 
 
"פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע" היא שמה של תערוכה ומיצב שהציג האמן הישראלי מנשה קדישמן בשנת 1978. בפרויקט יצר קדישמן מכלאת צאן בתוך הביתן הישראלי לביאנלה של ונציה ובה 18 כבשים שעל גבם צייר קדישמן מרובע בצבע כחול.
תיאור

נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות. אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977). קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ. קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה.
על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול. קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע". הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המינימליסטית והמושגית. בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.
הערות שוליים

↑  עומר, מרדכי (עורך), תיקון, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שריבר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1998, עמ' 206-207.
↑  ראו: עומר, מרדכי (עורך), גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 135.
דורון ברזילי

דורון ברזילי (נולד ב־29 באפריל 1970) הוא עורך דין ישראלי אשר כיהן כראש לשכת עורכי הדין בישראל בשנים 2011–2015. כמו כן ברזילי הוא בעל משרד פרטי העוסק בתחום המיסוי, צווארון לבן, משפט מסחרי ואיסור הלבנת הון.
ביוגרפיה

ברזילי נולד בירושלים ושירת בצה"ל בחיל השריון. הוא סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת ווריק, באנגליה. בתחילת דרכו המקצועית התמחה ברזילי במחלקה המשפטית של אגף מס הכנסה במשרד האוצר ובהמשך שימש כתובע הפלילי במחלקה המשפטית ברשות המיסים. בשנת 2006 ייסד משרד עצמאי.
דורון ברזילי מתגורר בפתח תקווה, אב לשניים ונשוי לליאת, אף היא עורכת דין במקצועה.
פעילותו הציבורית

בשנים 2005–2011 כיהן כיו"ר הוועדה של עורכי הדין הצעירים הארצית בלשכת עורכי הדין וכיו"ר ועד העובדים של המחלקה המשפטית במשרד האוצר, אגף מס הכנסה. בשנים אלה כיהן אף כיו"ר ועד מחוז תל אביב והמרכז של הלשכה.
ביוני 2011 נבחר דורון ברזילי לתפקיד ראש הלשכה והחליף את קודמו יורי גיא רון.
בין יתר תפקידיו הציבוריים, מכהן כיום ברזילי כיו"ר הוועדה המרכזי בלשכת עורכי הדין, חבר במועצה, חבר במועצת המנהלים של המוסד לבוררות, יו"ר המכון להשתלמות, יו"ר הצוות להעצמת נשים, חבר בוועדת החריגים של משרד המשפטים, חבר בנשיאות "עמותת נוער שוחר משפט עברי" וחבר באספה הכללית של ארגון "להב" לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל.
ברזילי נאבק בחוקים הפוגעים בציבור עורכי הדין, דוגמת חוק המכר (דירות), הצעת חוק איסור הלבנת הון, הצעת חוק ביטוח לאומי, וכן דואג לסייע לעורכי הדין הצעירים בפרנסתם ובשילובם בשוק העבודה באמצעות מספר פרויקטים. ברזילי נאבק לשינוי במבנה הלשכה ולהתאמתו של חוק לשכת עורכי הדין מ-1961 למבנה הלשכה הנוכחי ולהיקפה. ביוני 2014 החליט הוועד המרכזי בראשותו של ברזילי להחזיר את משוב השופטים ולקיימו החל משנת המשפט 2014. כמו כן מוביל ברזילי מספר מאבקים והצעות לשינוי לטובת ציבור עורכי הדין, ביניהם הפחתת דמי החבר ב-50%, המאבק בהצפת מקצוע עריכת הדין, המאבק במסיגי גבול מקצוע עריכת הדין, שיפור מעמד המקצוע ותדמיתו, שיפור תנאי עבודתן של עורכות הדין והענקת הכשרה משפטית פרקטית ללא תשלום. בנוסף מוביל ברזילי את המאבק נגד הטלת חובות דיווח על עורכי דין לרשות איסור הלבנת הון.
ברזילי הוביל להקמת הוועדה הציבורית לבחינת שינוי חוק לשכת עורכי הדין בראשותה של השופטת אילה פרוקצ'יה. בראשית שנת 2014, פרסמה הוועדה את מסקנותיה כגון: הפחתת דמי החבר בשיעור ניכר וייחודם לפעילויות חובה ורשות בלבד באופן שדמי החבר לא יממנו יותר פעילויות תרבות ופנאי בהן נוטלים חלק קטן מעורכי הדין; קביעת כללים ברורים של מותר ואסור בבחירות למוסדות הלשכה; הגדרת יחסי הגומלין בין המחוזות לוועד המרכזי וחיזוק כוחו של ראש הלשכה והוועד המרכזי על מנת לאפשר משילות בלשכה; קביעת אמות מידה לקביעת תקציב הלשכה על פי כללי הניהול והבקרה יעילות וחסכון. בכנס השנתי ה-14 של לשכת עורכי הדין שנערך במאי 2014 באילת, הודיעה שרת המשפטים, ציפי לבני, כי תגבש פתרון למצב הנוכחי בלשכה, בין היתר באמצעות מסקנות הוועדה ונתונים נוספים.
ברזילי ממשיך גם לקדם פרויקטים שהוביל בזמן כהונתו כיו"ר מחוז תל אביב: קביעת אי תשלום שכר בגין עבודה בשעות נוספות כעבירה אתית, פרויקט "אימות חתימה" לטובת פרנסתם של עורכי דין צעירים, הקמת מערך מרבי של מאות ימי עיון מקצועיים ללא תשלום, קיום פרויקט חונכות לעורכי דין צעירים וקבלת מנוי חינם לאתר המאגר המשפטי "פסק דין".
הערות שוליים

↑  ראש לשכת עורכי הדין יוזם קיצוץ מאסיבי בתקציב הלשכה: דמי החבר יופחתו בכ-50%, תקדין
↑  יובל יועז, ‏לבנת פורן לא תוכל לפרסם את עצמה כמסייעת למימוש זכויות רפואיות, באתר גלובס, 4 באפריל 2012
↑  יסמין גואטה, בימ"ש: המרכז למימוש זכויות רפואיות יוכל לתת ייעוץ משפטי עד ל-30 במאי, באתר TheMarker‏, 30 באפריל 2012
↑  חן מענית, ‏לשכת עוה"ד מקימה צוות להעצמת נשים בעולם המשפט, באתר גלובס, 6 במרץ 2012
↑  משה גורלי, "חוק המלשינים" עובר למסלול האתי, באתר כלכליסט, 4 ביוני 2012
↑  הילה רז, תוך 3 חודשים: משרדי עו"ד שלא ישלמו שכר עבור שעות נוספות למתמחים ולעו"ד יעברו על כללי האתיקה, באתר TheMarker‏, 27 במאי 2008
↑  יפעת פרייז, ‏דורון ברזילי: עורכי דין ותיקים יחנכו עורכי דין בתחילת דרכם, באתר גלובס, 14 ביוני 2012
בות'יינה שעבאן

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בת 72 בערך) חומס, סוריה 
 מדינה:  סוריה 
 השכלה:  אוניברסיטת דמשק (1975)  אוניברסיטת ווריק (1977)  אוניברסיטת ווריק (1982) 
 מפלגה:  מפלגת הבעת' 
 b-shaaban.com
 
בות'יינה שעבאן (בערבית: بثينة شعبان, תעתיק מדויק: בת'ינה שעבאן; נולדה בחומס ב-1953) היא פוליטיקאית סורית אשר כיהנה כיועצת תקשורת לנשיא סוריה באשר אל-אסד עד להדחתו בדצמבר 2024. כיהנה כשרה הראשונה לענייני גולים בסוריה בין השנים 2008-2003, וזכתה לכינוי "פני המשטר לעולם החיצוני".
ביוגרפיה

שעבאן נולדה בחומס והיא חברה במפלגת הבעת' הסורית מגיל 16. את השכלתה קנתה בבריטניה והשלימה את לימודי הדוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת ווריק. בתחילת דרכה עבדה כמתרגמת לשפה האנגלית של הנשיא הסורי חאפז אל-אסד ושל בנו ויורשו, בשאר אל-אסד. תחת שלטונו של אסד האב היא הפכה להיות "יועצת למשרד החוץ", ובשנת 2003 קיבלה את המשרה של השרה לענייני גולים, משרה חדשה שנוצרה על-מנת לשכנע גולים סוריים עשירים בחו"ל לשוב לסוריה. בשנת 2008 מונתה כיועצת תקשורת לנשיא בשאר אל-אסד. בין השנים 2003-1985 כיהנה גם כפרופסור לשירה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת דמשק.
שעבאן נשואה, ולה שתי בנות ובן.
מוניות בישראל

מונית תוצרת סקודה בעכו
ענף המוניות הוא אחד מענפי התחבורה הציבורית בישראל, והנסיעות בו מהוות 13 אחוז מכלל הנסיעות בארץ[דרוש מקור].
המוניות בישראל פועלות בשני סוגים עיקריים של הסעה:
מונית פרטיות: עומדת לשירות הנוסע המשלם את מחיר הנסיעה על פי מונה או תעריף שנקבע. נכון ל-2018 פועלות בישראל כ-21 אלף מוניות מיוחדות, והנסיעות בהן מהוות מחצית מכלל הנסיעות במונית.
מוניות שירות פועלות בקווי שירות קבועים, בין הערים ומחוץ להן. מונית השירות מתפקדת למעשה כאוטובוס זעיר, אך עם יתר גמישות, שכן זמינותה גבוהה יותר, היא נוהגת לעצור גם במקום שאין תחנות, וכאשר היא מתמלאת היא ממשיכה בנסיעה רצופה. נכון ל-2013 בישראל 2,290 מוניות שירות. למרות מספרן הנמוך של מוניות השירות, מהוות הנסיעות בהן כמחצית מסך כל הנסיעות במונית, זאת עקב קיבולת הנוסעים הרבה יותר של כל מונית.
היסטוריה

המוניות בארץ ישראל החלו לפעול כבר בשנות ה-20. הן התחרו בשוק האוטובוסים וההסעות, בעיקר בקווים הבין-עירוניים. מחירי הנסיעה היו גבוהים במיוחד ביחס לגוף המתחרה; כך לדוגמה, מחיר נסיעה בשירותי מוניות "המהיר" ממרכז חיפה לשכונת בת גלים היה 70 מיל ארץ ישראלי בשנות ה-30; מחיר נסיעה באוטובוס "חבר בת-גלים" נע באותו זמן בין 10 ל-15 מיל בלבד.
בשל מיעוט כלי רכב ממונעים ביישוב העברי של שנות ה-30 וה-40, שימשו המוניות בין השאר כאמבולנסים לעת מצוא. באותן שנים חלק מבעלי המוניות התנדבו לשירות מחתרת ה"ההגנה" ועשו שימוש במוניות להעברת מזון ותחמושת ללוחמי המחתרת וכן לשם הסעת כיתות לוחמים למארבים.
בשנות המנדט הבריטי יבוא רכבי מוניות היה מותנה במכסה שנקבעה על ידי המפקח על הדרכים. ב-1947 נחתם הסכם בין מחלקת התחבורה הממשלתית, מחלקת התעשייה והמסחר הממשלתית והסוכנות היהודית, המאפשר לנהגי מונית יהודיים בארץ ישראל לקנות מכוניות חדשות בדולרים שהסוכנות תעמיד לרשותם.
לצורך הגדלת היצע המוניות, אפשר משרד התחבורה ב-1952, לחלק "מספרים ירוקים" לכל בעלי המכוניות שהביעו רצונם להפכן למוניות. התרבות המספרים הירוקים עוררה שביתות מחאה מצד בעלי מוניות.
בפברואר 1961 הודיע שר התחבורה כי הוא רואה בענף המוניות שירות חיוני לציבור, והורה להציב עבורן תחנות קבועות בתל אביב. ב-1967 קיבל השר את המלצות הוועדה להסדר ענף המוניות, המגדירות את זכויות בעלי המוניות וחובותיהם, וקובעות דפוסים לפעולתן. הוועדה המליצה, בין היתר, על הקמת ועדות אזוריות בעניין מיקום תחנות שירות והמשך תפקודן, התרת החלפת רכב המונע במנוע בנזין לרכב המונע במנוע דיזל באזורים עירוניים, והפחתת המיסים עליהם. בנוסף קבעה הוועדה כי על ארגון המוניות לפעול למניעת השכרת מספרים ירוקים, תופעה שרווחה בניגוד לחוק, להבטיח אחזקה תקינה של הרכבים ולפקח על התנהגותם של הנהגים.
בתחילת שנות ה-50 החל משרד התחבורה לקבוע תעריפי נסיעה מחייבים. התעריפים הודפסו כמחירון מחייב בחוברת שהכילה טבלאות מוצלבות ובהן תחנות מוצא ויעד לפי אזורים בכל עיר, כאשר מחיר הנסיעה השתנה מאזור לאזור. כל נהג מונית חויב להחזיק את חוברת המחירון במוניתו ולגבות את מחיר הנסיעה הנקוב בו.
בשנות ה-50 החל שימוש במונה; המונים הראשונים למוניות הגיעו לארץ משוודיה בשנות ה-50, ואחרי תקופת ניסיון הוחלפו ב-1963 בדגם משוכלל יותר. עם התקנתם במכוניות, נכנס לתוקפו החוק האוסר על הפעלת מוניות ללא מונים באזורי ירושלים, תל אביב וחיפה. עם כל עדכון בתעריפי הנסיעה היה על הנהג להביא את המונית למוסכים מיוחדים שהוסמכו על ידי משרד התחבורה כדי לעדכן את המונה. המונים הראשונים, אז עדיין נקראו "טקסימטר" היו מכניים וכל קפיצה של מספר במונה השמיעה נקישה. במשך השנים שוכללו המונים והנהגים עברו לעבוד עם מונים דיגיטליים.
בשנת 1992 החליט משרד התחבורה על אחידות ויצוג למוניות בישראל, בכך שכל המוניות יהיו בצבע לבן.
בשנת 2002 הנהיג משרד התחבורה מחירון ממוחשב המשולב במונה, הכולל יותר מ-3,000 מסלולי נסיעה שנקבעו בשיתוף ארגון נהגי המוניות. בנסיעה בינעירונית יכול הנוסע לבחור בין תשלום לפי פעימות מונה או לפי תעריף מחירון ידוע מראש. המחירון מופעל באמצעות שבב מחשב ייחודי הכולל "מפתח אלקטרוני" אישי, ובו נתונים על הנהג ושעות עבודתו. ה"מפתח" מאפשר גם לזהות את הנהג לצורך בירור או תלונה.