stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישל ברז'ה

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1947 ניי-סיר-סן, סן, צרפת 
 פטירה:  2 באוגוסט 1992 (בגיל 44) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ואר (מחוז), צרפת 
 שם לידה:  מישל ז'אן המבורגר
 שם במה:  Michel Berger 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 סוגה:  שאנסון, פופ רוק 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  וורנר מיוזיק גרופ, EMI 
 בן או בת זוג:  פראנס גל (22 ביוני 1976–2 באוגוסט 1992)  
 צאצאים:  רפאל המבורגר, פאולין המבורגר 
 פרופיל ב-IMDb
 
מישל ברז'ה (בצרפתית: Michel Berger‏; 28 בנובמבר 1947 – 2 באוגוסט 1992) היה זמר ופזמונאי צרפתי. היה מהדמויות הבולטות בפופ הצרפתי במשך שני עשורים, כזמר וככותב שירים לאמנים ובהם: פרנסואז ארדי, ג'וני האלידיי ולאשתו פראנס גל. הוא מת מהתקף לב בגיל 44.
ביוגרפיה

ברז'ה נולד כמישל-ז'אן אמבורז'ה (Michel Jean Hamburger) ב-28 בנובמבר 1947 בניי-סיר-סן, כבן הזקונים של הורים יהודים, ד"ר ז'אן המבורגר, נפרולוג שביצע ב-1952 את השתלת הכליה הראשונה בצרפת ואנט האס, פסנתרנית קונצרט ממוצא יהודי שווייצרי.
ברז'ה התפרסם לראשונה בציבור הצרפתי בשנות השישים כזמר שיר הלהיטים Salut les copains, לאחר מכן הוא הפך למפיק תקליטים וכותב שירים ב-EMI ושם כתב בין השאר את השיר Les Girafés עבור בורביל בשנת 1967. בתחילת שנות השבעים עבר לוורנר מיוזיק שם הפיק את האלבומים המוקדמים של ורוניק סנסון. בשנת 1973, הוא היה אחראי על הפקת האלבום Message personnel, ששיר הנושא שלו השיק מחדש את הקריירה של פרנסואז הארד. הוא גם הפיק את הסינגל Je Suis Moi עבור הרדי. ברז'ה החל לכתוב לפראנס גל בשנת 1974, הפיק את כל אלבומיה החל משנת 1975 ואילך והתחתן איתה ב-22 ביוני 1976.
בשנת 1978 הלחין את המחזמר סטארמניה, למילותיו של לוק פלמונדון. במחזמר כיכבו גאל, קלוד דובואה, דניאל בלבוין, דיאן דפרסן, ננט וורקמן, אריק אסטבה ופאביאן טיבולט. המחזמר זכה להצלחה גדולה בצרפת בשנות השמונים והתשעים. גרסה באנגלית, תחת הכותרת Tycoon, הועלתה בשנת 1991 עם מילים מאת טים רייס, אך לא זכתה להצלחה שהייתה הגרסה המקורית בצרפת.
שני מחזות הזמר שהעלה ברז'ה מיד לאחר סטארמניה, לא זכו להצלחה. ב-1980, ברז'ה חבר למפיק ז'רום סאבארי ולכותב לוק פלאמונדון להפקת המחזמר "האגדה של ג'ימי" בהשראת סיפור חייו של ג'יימס דין אך המחזמר כשל בקופות.
הפרויקט המוזיקלי הבא של ברז'ה, Dreams in Stone, נכתב כמחזמר אמריקאי, עובד במשותף עם מישל ברנולק, כיכבו בו בין השאר רוזאן קאש (אנ'), ביל צ'מפלין, לין קארי, ג'ניפר וורנס וביל ויטרס והוא הוקלט בארצות הברית. אף על פי שהמחזמר לא הועלה על הבמה, האלבום פורסם ב-1982.
האלבום כשל לחלוטין בקופות ולא מוכר לציבור מלבד למספר אתרי מעריצים בודדים.
ברז'ה הלחין מספר פסקולים לסרטים ובהם מכתוב, סרט משנת 1970 של הבמאי האלג'יראי עלי גלאם, הסרט "Sérieux comme le plaisir" של רוברט בניון מ-1975, הסרט "Tout feu, tout flamme" של ז'אן-פול רפנו מ-1982 ו-לסרט Rive droite, rive gauche של פיליפ לברו משנת 1984. הוא נודע בזכות הג'ינגל שלו למשקה Orangina.
ברז'ה היה אחד מקומץ אמנים צרפתים שהשתתפו במעשים הומניטריים: בשנת 1985 עבד בלעדית עבור ארגון הצדקה Action Écoles לטובת הקמת בתי ספר באפריקה לצד גאל, ריצ'רד ברי ודניאל בלוואן, אחר כך לטובת אתיופיה עם הזמר רנו (Renaud), ולארגון הצדקה Restaurants du Cœur עם הקומיקאי קולוש.
מותו

ב-2 באוגוסט 1992, שבועות לאחר יציאת אלבום הדואטים הראשון שלו עם פראנס גאל, וחצי שנה לאחר מות אביו, ספג ברז'ה התקף לב קטלני לאחר משחק טניס ברמתואל.
מותו הכה בהלם רבים מאחר שהיה אחד הזמרים הצרפתים הפופולריים ביותר בשנות השבעים והשמונים. יתר על כן, בניגוד לכוכבי פופ רבים, הוא נתפס כאדם נחמד ופשוט, המתעניין יותר במוזיקה ובחיי משפחה מאשר בהגזמות רוקנרול. אכן, נישואיו עם גאל היו יציבים להפליא.
ברז'ה נקבר בפריז, בבית הקברות של מונמארטר. בתו פולין, שמתה בשנת 1997 בגיל 19 בלבד, קבורה בסמוך, וב-2018 נקברה עימם גם פראנס גל. הוא היה גם אביו של המעבד הצרפתי, רפאל המבורגר.
מחווה

ב-28 בנובמבר 2019, גוגל ציינה את יום הולדתו ה-72 עם שרבוט גוגל.
דיסקוגרפיה > אלבומים

1973: מישל ברז'ה (Le coeur brisé)
1974: Chansons pour une fan
1975: Que l'amour est bisarre
1976: ריקוד לפסנתר
1980: Beauséjour
1981: ביוריבאג'
1981: Tout feu tout flamme (פסקול קולנוע אינסטרומנטלי)
1982: חלומות באבן (אינסטרומנטלי) עם קולות רקע של דניז דה קארו
1983: Voyou
1984: Rive droite - Rive gauche (פסקולנוע אינסטרומנטלי)
1985: Différences
1990: Ca ne tient pas debout
1992: Double jeu (עם פראנס גאל)
1980: Au Théâtre des Champs-Élysées
1983: Au public Palais des Sports
1986: Au Zénith
2014: Pour me comprendre - Best of
דיסקוגרפיה > סינגלים

לרשימה המלאה ראו באתר lescharts
"Quelques mots d'amour"
"Seras-tu là?"
"Le paradis blanc"
"La groupie du pianiste"
"דייגו, libre dans sa tête"
"Chanter pour ceux qui sont loin de chez eux"
1992: "Laissez passer les rêves" (מקום 37 בצרפת)
1992: "Superficiel et léger" (מקום 42 בצרפת)
חוברות

פלמונדון וברז'ה: הטקסט המלא של אופרת הרוק, La Légende de Jimmy, פריז, 1990, ISBN 2-86274-189-2
פלמונדון וברז'ה: טקסט מלא של אופרת הרוק, סטארמניה, 1995 פריז, מסת"ב 2-86274-357-7
פילוגרפיה

ברז'ה, לצד מוזיקאים עמיתים כמישל פוגיין ומישל סרדו, הופיעו בתור ניצבים בסרט Paris brûle-t-il? (פריז בוערת?) של רנה קלמנט משנת 1966. שיחק את תפקיד "שף הנפצים", ואילו פוגיין וסרדו הופיעו כמפגינים סטודנטים.
הערות שוליים

↑  יום הולדתו ה-72 באתר גוגל
↑  דיסקוגרפיה של מישל ברז'ה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4108576  BNE: XX854319  BnF: cb13891392c (data)  GND: 119296756  ISNI: 0000 0000 8092 0085  LCCN: n89625050  MusicBrainz: 3c3f2d7e-95aa-4e3f-b431-0d9c3fb572cb  NKC: xx0151246  NSK: 000130770  NTA: 073262463  RERO: 02-A012353880  SNAC: w6962nc7  SUDOC: 073925780  VIAF: 12490830   WorldCat (עם VIAF): 12490830
טבת

ערך זה עוסק בחודש עברי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
טבת (מאכדית: ṭebētu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, החודש העשירי במספר לפי המסורת המקראית והרביעי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בתחילת החורף בארץ ישראל.
בלוח הקבוע

בחודש טבת 29 יום. א' בטבת יכול לחול בימים ראשון, שני, שלישי, רביעי ושישי. החודש מתחיל בשניים או שלושת הימים האחרונים של חג החנוכה: אם כסלו היה חודש מלא - שניים, ואם חסר - שלושה.
שם החודש וסמליו

החודש מוזכר בשמו בתנ"ך, במגילת אסתר, המאוחרת לתקופת שיבת ציון: "בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי הוּא חֹדֶשׁ טֵבֵת" (פרק ב', פסוק ט"ז). מקור שמו של החודש, כשמותיהם של שאר החודשים בלוח העברי, בגלות בבל. בשפה האכדית, ממנה הגיעו שמות כל החודשים בלוח העברי, שם החודש היה טביתו – tebitu – שפירושו משהו שטובעים בו, השם נובע מהגשמים והבוץ העמוק אשר מאפיינים את החודש. בביתא ישראל החודש נקרא טבית.
מזל החודש הוא מזל גדי. בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל דלי. חודש טבת מקושר לשבט דן או לשבט גד או לשבט אשר או לשבט יהודה.
מועדים עיקריים

א'-ג' בטבת: חנוכה (שניים או שלושה ימים אחרונים)
י' בטבת: צום עשרה בטבת
בהיסטוריה של עם ישראל

ח' בטבת: נשלם תרגום התורה ליוונית, מה שמוכר כיום כ'תרגום השבעים'
ט' בטבת: צום תשעה בטבת, "לא כתבו רבותינו על מה התענית", אך יש אומרים שבו מת עזרא הסופר
הערות שוליים

↑  חודשי השנה העברית, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏8 בספטמבר 2015
1 2  W. Muss-Arnolt, The Names of the Assyro-Babylonian Months and Their Regents, Journal of Biblical Literature 11, 1892, עמ' 160–176 doi: 10.2307/3268813
↑  כ-74.5% מכלל השנים.
↑  כ-25.5% מכלל השנים.
↑  על כך מעיד אף תלמוד ירושלמי, מסכת ראש השנה,  פרק א', הלכה ב'.
↑  ספר יצירה פרק ה' משנה ט"ז
↑  רבי יוסף ג'יקטיליה, שערי אורה, סוף שער ה'.
↑  רבי אברהם בן עזריאל, ערוגת הבושם, חלק א' עמוד 289.
↑  רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, קידוש ירחים לחודש טבת.
↑  רבי יהונתן אייבשיץ, יערות דבש, דרוש ב'.
↑  רק בשנים חסרות (כ-25.5% מכלל השנים), ברוב השנים (כ-74.5%) רק א' וב' בטבת.
מרכז שרשרת הדורות

| --- | --- |
מוצג מרכזי במקום
מוצג מרכזי במקום
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  העיר העתיקה
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  הקרן למורשת הכותל המערבי
 מייסדים:  הקרן למורשת הכותל המערבי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2006
 
 קואורדינטות:  31°46′37″N 35°14′04″E﻿ / ﻿31.776925°N 35.234308333333°E﻿ / 31.776925; 35.234308333333
 מרכז שרשרת הדורות
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) מרכז שרשרת הדורות(למפת ירושלים העתיקה רגילה) מרכז שרשרת הדורות(למפת ירושלים רגילה) מרכז שרשרת הדורות(למפת ירושלים מוגדלת) מרכז שרשרת הדורות
 
מרכז שרשרת הדורות הוא מוזיאון ליד הכותל המערבי בירושלים, העוסק בשרשרת הדורות של העם היהודי ובמרכזיותה של ירושלים בשרשרת זו. האתר הוקם ומנוהל על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
במרכז שרשרת הדורות מיצג מיוחד הנמצא במנהרה העוברת במספר חללים תת-קרקעיים, ובהם יצירות מפוסלות בזכוכית, משחקי תאורה, עשן, קול, הולוגרמות ומוצגים ארכאולוגיים. במקום מוצגת שרשרת הדורות של עם ישראל. הפרויקט בנוי באתר ארכאולוגי מתחת לפני הקרקע במקום שנחשף לצד הכותל המערבי. המיצג בנוי משני פרקים המעוצבים כיצירה ייחודית שלובה של פיסול בקרני אור, עשן וזכוכית ומלווה בפסקול הכולל מוזיקה, קטעי קריינות וסיפור.
הפרק הראשון נקרא "שרשרת השמות" והוא מתחיל באברהם אבינו ומסתיים בקיר הנצחה לחללי צה"ל שנפלו בקרבות על ירושלים. המבקרים יוצאים למעין מסע בזמן על פני הדורות. המבקרים נעים בטור עורפי על פני גשר מתכת צר המוליך דרך שבעה חללים שכל אחד מהווה אזכור לפרק מרכזי בתולדות האומה. לצידי הגשר תשע יצירות זכוכית, פרי ידיו של אמן הזכוכית ג'רמי לנגפורד, המייצגות תקופה שמשכה קרוב ל-3,500 שנה. היצירות בנויות מעשרות אלפי שכבות זכוכית מפוסלת במשקל כולל של כ-90 טון זכוכית שנוצרו מתוך זכוכית גולמית במשקל 150 טון. עמוד הזכוכית הגבוה ביותר נישא לגובה תשעה מטרים ומשקלו כ-15 טון. על גבי היצירות חרוטים שמות של אנשים מהתקופות ההיסטוריות המתאימות לכל יצירה.
הפרק השני נקרא "היכל האור" והוא יצירה תיאטרלית של קרני אור בחלל חשוך כאשר הקהל יושב מסביב. דמות אדם, מוקרנת על גבי מסך בתוך אלומת אור ועשן ומספרת את סיפורו של רבי ישראל הלוי, על פי "סיפורו של צנחן", הסיפור המקורי של פרופ' משה עמירב שהיה צנחן שנפצע בשחרור ירושלים במלחמת ששת הימים. הסיפור, שהופיע בספר שער האריות - הקרב על ירושלים בחווית לוחמי חטיבת הצנחנים, עבר עיבוד והתאמה. את החלל חוצה יריעת בד חצי שקופה. כל אחד מהמבקרים רואה במעומעם מולו את בני הקבוצה היושבים מעבר ליריעה.
המקום עוצב על ידי אליאב נחליאלי בשיתוף עם אמן הזכוכית ג'רמי לנגפורד. המיצג הופק על ידי אודי ארמוני. מרכז שרשרת הדורות הוקם על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי בעזרת תורמים. המרכז נפתח לקהל בתחילת ינואר 2006 לאחר שבע שנות הקמה ו-18 שנים של חפירה ארכאולוגית. הקרן למורשת הכותל המערבי זכתה בפרס Thea, פרס של ארגון הגג הבינלאומי של יוצרי מוזיאונים ופארקים נושאיים המאגד אלפי עובדי תעשיית הפארקים הנושאיים בארצות הברית ובאירופה. הפרס הוענק עבור עיצוב, תכנון וביצוע מרכז שרשרת הדורות. טקס חלוקת הפרסים נערך בלוס אנג'לס בחודש מרץ 2008.
ראו גם

רחבת הכותל המערבי
מלון רמת אביב

| --- | --- |

קבלת פנים במלון רמת אביב, ינואר 1963
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  2 באוגוסט 1951 
 קואורדינטות:  32°06′09″N 34°47′32″E﻿ / ﻿32.1025°N 34.792222222222°E﻿ / 32.1025; 34.792222222222
 תבנית:לשוניות2
 
עמוד זיכרון ליהודה ארזי במקום בו הייתה הכניסה למלון רמת אביב
מלון רמת אביב, או בשמו המלא מלון גנים רמת אביב היה  בית המלון הראשון שהוקם על אדמות תל אביב בשכונות עבר הירקון מצפון לירקון. המלון, שנחנך ביום 2 באוגוסט 1951, היה מלון יוקרה שאירח אורחים רמי מעלה, נשיאים וראשי מדינות, נבחרות ומשלחות ספורט. נערכו בו אירועים, קבלות פנים וגם חתונות, טקסי בר מצווה וכדומה, למי שידם הייתה משגת. המלון נהרס בשנת 2005, ובמקומו נבנה מתחם "סביוני רמת אביב".
היסטוריה

לאחר קום המדינה, בתחילת שנות החמישים, נבנו בתל אביב בעידוד הממשלה מלון "נורדאו פלאזה", שהיה למלון שרתון הישן ומלון "קסטל", בו שכן מאוחר יותר בית המפד"ל וכיום בית וואלה!.
יהודה ארזי, שהיה פעיל בהגנה, מראשי עליה ב' ועסק ברכש ביטחוני במלחמת העצמאות, עדה סירני אלמנתו של אנצו סירני ומאוריציו ויטלה הקימו את "חברת מרכזי תיירות בישראל בע"מ", נפגשו עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון באוקטובר 1948 והוא הציע להם קרקע חינם, הלוואה מיוחדת מקרן הפיתוח הממשלתית ורישיון לייבא ציוד וחומרי בניין, בתנאי שיבנו מלון ב"רמה אירופאית גבוהה", שיארח את אורחי הממשלה הזמנית שישבה אז בקריה ותיירים בעלי אמצעים.
היזמים קיבלו מרשות הפיתוח הממשלתית את בית מחמוד באידאס, בקרבת שדה דב וגשר הירקון ושטח של 45–50 דונם ליד הבית, על קרקעות שהיו בעבר שייכות לשייח' מוניס.
אבן הפינה הונחה ב-11 במאי 1949 בנוכחות בן-גוריון ומכובדים רבים. הוקמו 25 מבנים חד קומתיים ("בונגלוס") שיובאו מאיטליה על תכולתם שכללה מנורות, מכשירי טלפון, שירותים, אמבטיות וריצוף שיש בסטנדרט שלא נראה עד אז בארץ.
בטקס חנוכת המלון ב-2 באוגוסט 1951 בטקס רב משתתפים, בהם שוב גם בן-גוריון, כתב ראש הממשלה בספר האורחים: ”ראיתי, הופתעתי ושמחתי. מפעל לתיירים הנותן כבוד לעושיו ולארץ”.
היסטוריה > בית מחמוד באידאס

משפחת באידאס הייתה משפחה עתירת נכסים שהתגוררה בשייח' מוניס ובין נכסיה היו בית הקפה "אל עלמיין" ("גן הוואי"), בית מפלא באידאס ונכסים נוספים. ביתו של מחמוד באידאס, שניצב בשטח שהוקצה לבניית המלון עבר שיפוץ והתאמה למגורי עובדי המלון ולמחסנים.
בראשית ימי המלון התמודדה הנהלתו עם שתי בעיות:
מחסור בכוח אדם מקצועי. לפתרון הבעיה נוסד בית ספר להכשרת עובדים בתחום התיירות ולמלונאות שפעל בשני מבנים טרומיים בפינה הצפון מערבית של המתחם עד פתיחתו של בית הספר תדמור למלונאות.
בית מחמוד באידאס נתפס על ידי חיילים משוחררים שחזרו לתל אביב בתום מלחמת העצמאות וגילו שהם מחוסרי דיור (חיילים משוחררים פלשו לבתים נוספים באותה תקופה וטענו שאינם פולשים אלא שמשרד הביטחון שיכן אותם באופן זמני בבניין), לכן נאלצה הנהלת המלון לשכן את עובדי המלון בחלק מחדרי המלון.
היסטוריה > המבנה המרכזי

ב-1953 נחנך המבנה הדו קומתי המרכזי ובו לובי, דלפק קבלה ומשרדים, חדר אוכל ל-420 סועדים, אולם אירועים, בר וחדרי אירוח, שהפך את המלון לאחד המובילים בישראל וששימש בית ההארחה הלא רשמי של המדינה ובו התארחו ראשי מדינות ומנהיגים. עיצוב פנים בוצע על ידי אלפרד אברהם.
המלון נוהל בידי ד"ר אלרן, יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה, מנהלו האחרון של המלון היה בנו של מאוריציו וחבר מועצת העיר תל אביב, ראובן ויטלה.
ב-29 במאי 1955 התארח בישראל לראשונה ראש מדינה זרה, ראש ממשלת בורמה או נו והתאכסן במלון. במלון התאכסנו גם דני קיי, אלינור רוזוולט, הארי בלפונטה, הדלאי לאמה, משלחות ספורט ואחרים.
בשנת 1954 הוחל בניית שיכון חדש מעברו המזרחי של "דרך חיפה". גולדה מאיר, שהתגוררה בשיכון, ביקשה ממאוריציו ויטלה לקרוא לשכונה כשם בית המלון, וכך היה מלון רמת אביב ל"מלון שיש לו שכונה".
אזכורים בעיתונות

תקוה ויינשטוק, כתבה בעיתון מעריב סמוך למועד פתיחת המלון: "למעשה המלון 'איטלקי במאה אחוז' - מהקירות ועד הממלחות, מהמטאטאים ועד כלי הכסף המבריקים ומכונת האספרסו לקפה. הכל כמובן, ללא הקצבת מטבע זר בדרך של העברת הון מחו"ל".
בעיתון "הצופה" התפרסם ב-5 בפברואר 1953: "שר הביטחון ד. בן-גוריון השתתף בישיבה זו של הממשלה שארכה למעלה משעתיים ומיד לאחר הישיבה חזר למקום חופשתו-מלון רמת אביב בתל אביב".
בעיתון "דבר" נכתב ב-12 באוגוסט 1960 על נשף לאנשי חיל האוויר שנערך בהשתתפות ראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר ורעייתו ומפקד החיל עזר ויצמן.
ב-12 בנובמבר 1963 נכתב ב"דבר" ששגריר שוודיה ורעייתו ערכו קבלת פנים לציון יום הולדתו של המלך גוסטב השלישי, מלך שוודיה בהשתתפות סגן ראש הממשלה אבא אבן, נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, ותת שר הביטחון שמעון פרס.
ב"דבר" פורסם במדור "מכתבים למערכת" ביולי 1960 מכתבם של ש. יקותיאל ומ. חנוך מרמת אביב, תחת הכותרת: "זמר מפריע לישון": "אנחנו תושבי שיכון רמת אביב סובלים כל לילה מהרמקול של מלון רמת אביב שם שר זמר בקול רם ומפריע לישון עד שעה מאוחרת בלילה. אנחנו מבקשים מהעירייה או המשטרה לפעול בעניין זה".
ב-7 באוגוסט 1955 פורסם בעיתונות שילדה בשם נורית שיינר בת 3 וחצי טבעה בשבת לפני הצהריים בבריכת המלון.
סופו של המלון

בשנות ה-70 חלה הידרדרות מתמשכת במצב המלון והוחלט להרסו ולבנות על שטחו מגדלי דירות. במאי 1981 נחתם הסכם בין בעלי המלון לבין קבוצת אייזנברג על הקמת שכונת מגורים ומרכז מסחרי על שטח המלון, כאשר בעלי המלון יקבלו 50% מהדירות והמרכז המסחרי תמורת הקרקע. הבנייה התעכבה בגלל התמשכות ההליכים לקבלת היתרי בנייה ובינתיים המלון המשיך בפעילותו. לקראת אישור תוכניות הבנייה בסוף 1989 פעלו הרוכשים מקבוצת אייזנברג להשיג מימון לקידום הפרויקט והכניסו את אפריקה ישראל לפרויקט. בינואר 1997 פורסם על כוונה להתחיל בבנייה באותה שנה, לאחר ש-20 דירות כבר נמכרו על הנייר ובמרץ 1997 ניתן היתר בנייה לבניין הראשון. בינואר 1998 התקיימו חפירות הצלה של רשות העתיקות לקראת בניית הבניין הראשון של שבעת בנייני המגורים של הפרויקט. בנובמבר 1998 דיווחו השותפות לפרויקט על מכירת מספר דירות.
בדצמבר 2003 נהרס בית באידאס ובחודש אוקטובר 2005 נהרס מבנה המלון ועל שטחו נבנה מתחם "סביוני רמת אביב". הרחוב המרכזי במתחם נקרא על שם מאוריציו ויטלה ובגן שבו הייתה הכניסה למלון ניצב לוח זיכרון ליהודה ארזי.
גלריה

שער הכניסה (1953)
מלון רמת אביב בשנת 1959
ביקור ראש הממשלה (1975)
מסיבת פרידה במלון רמת אביב לחברי המועצה התשיעית של עיריית תל אביב-יפו
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אלי אלון, סיפורו של מלון רמת אביב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 באוגוסט 2015
1 2 3 4  דני רכט, trans_yarkon/מלון-רמת-אביב-סביוני-רמת-אביב, רמת אביב / סביוני רמת אביב מלון רמת אביב, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  הקמת רמת אביב באתר עיריית תל אביב-יפו
↑  שכונת מגורים תוקם על שטח מלון רמת אביב, דבר, 20 במאי 1981
↑  אלעזר לוין, איזנברג עדייו לא בונה, חדשות, 19 באוגוסט 1985
↑  יוצאים לבלות, מעריב, 23 בספטמבר 1987
↑  אבי שני, העסקים ממשיכים כרגיל במלון רמת אביב, מעריב, 12 בדצמבר 1989
↑  יואב יצחק, צפוי אישור לביצוע פרוייקט מאות הדירות בשטה מלון רמת אביב, מעריב, 24 באוקטובר 1989
↑  בית אסיה מוכרת את חלקה במלון רמת אביב, חדשות, 27 בנובמבר 1989
↑  ריב על רמת אביב, מעריב, 22 בדצמבר 1989
↑  אלעזר לוין, ‏"ההון העצמי ירד רק לכאורה", באתר גלובס, 19 בינואר 1997
↑  מחלוקת בסביוני רמת אביב: בעלי הקרקע מאשימים את אפריקה וקיסריה בהפרת חוזה, באתר גלובס, 16 ביוני 1997
↑  אלעזר לוין, ‏אלף דירות כבר מחכות לקונים, באתר גלובס, 12 בינואר 1998
↑  ויטלה, אפריקה ואלעני מכרו 6 דירות ברמת אביב ב-6.1 מיליון דולר, באתר גלובס, 9 בנובמבר 1998
↑  התנגדות להריסת בית בידאס, אחד השרידים האחרונים של שייח מוניס בתל אביב, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2003
↑  ענת ג'ורג'י, החלה הריסת מלון רמת אביב בת"א, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2005
| תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | יפו • היסטוריה • תחבורה • אדריכלות • בנייה לגובה • רחובות ושדרות • רבעים • צפון תל אביב • דרום תל אביב |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | יפו העתיקה • אחוזת בית • העיר הלבנה • חוף תל אביב • העירייה ומועצת העיר • סמל העיר |  |
| קטגוריה ראשית | פורטל תל אביב-יפו |  |
מירי גולן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בת 75 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1975–2007 (כ־32 שנים)
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 היועצת המשפטית של מחוז תל אביב  קצינת תלונות הציבור במחוז תל אביב  קצינת אגף החקירות במחוז תל אביב  ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה
 
מרים (מירי) גולן (נולדה ב-1950) היא עו"ד ושוטרת ישראלית בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהנה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה).
הובילה את החקירות נגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו גלעד, נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו (פרשת עמדי) ונגד השר חיים רמון (ב"פרשת הנשיקה").
ביוגרפיה

מירי גולן (במקור דלוגין) נולדה בשנת 1950 בווילנה, בירת ליטא הסובייטית, למשפחה שומרת מצוות. בגיל תשע עלתה לארץ עם הוריה ועם אחותה, והמשפחה התיישבה במחנה עולים בנתניה.
לאחר לימודיה בתיכון הממלכתי-דתי "בר-אילן", התגייסה לצה"ל ושירתה בבסיס מודיעין בסיני. במהלך שירותה למדה לזמן קצר היסטוריה ופילוסופיה נוצרית באוניברסיטת בן-גוריון, אך אחרי שהשתחררה שינתה מסלול ופנתה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את תקופת ההתמחות החלה במשרד עורך דין פרטי, והמשיכה בפרקליטות מחוז תל אביב.
ביוגרפיה > שירותה במשטרת ישראל

לאחר שקיבלה את רישיון עריכת-הדין ב-1975, התגייסה גולן למשטרת ישראל ושירתה כתובעת בלשכת התביעות של מרחב שרון. היא נשארה שם אחת-עשרה שנה, במהלכן מונתה לעמוד בראש הלשכה.
ב-1986 מונתה למ"מ ראש לשכת החקירות במרחב שרון. כחצי שנה לאחר מכן יצאה לקורס פיקוד ומטה, וכשחזרה כיהנה כקצינת תלונות הציבור במחוז תל אביב, כראש ענף החקירות וכן כיועצת המשפטית של מחוז תל אביב.
ב-1993 מונתה לקצינת אגף החקירות במחוז תל אביב והייתה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה. מינוי זה גם הפך אותה לאישה הבכירה ביותר בתפקיד מבצעי במשטרת ישראל.
ב-1996 יצאה ללימודים במכללה לביטחון לאומי, והייתה לאישה הראשונה הנשלחת ממשטרת ישראל ללימודים במכללה. היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובעלת תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בספטמבר 1997 מונתה לתפקיד סגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה), וארבעה חודשים לאחר-מכן, בינואר 1998, מונתה לתפקיד ראש יאח"ה והייתה לאישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. גולן סיימה את תפקידה ב-2006 ופרשה משורות המשטרה ב-2007.
ביוגרפיה > שירותה במשטרת ישראל > תפקידה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה

במהלך כהונתה גולן ערכה ביחידה שינוי מבני, והקימה מפלג העוסק בנושאים כלכליים וכן מפלג בילוש. היא הובילה חקירות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו בעקבות חשד שלקחו שלא כדין מתנות שקיבל נתניהו מתוקף תפקידו ("פרשת המתנות"), ובחשד שנתניהו קיבל טובות הנאה ושוחד מקבלן ההובלות אבנר עמדי ("פרשת עמדי"). כן הובילה את החקירה נגד ראש הממשלה אריאל שרון, בחשד שקיבל כספים שלא כדין מאיש העסקים מרטין שלאף דרך סיריל קרן למימון הבחירות הפנימיות בליכוד, וזאת בתיווך בנו גלעד ("פרשת סיריל קרן").
חקירות בולטות נוספות בתקופתה היו חקירת נשיא המדינה עזר ויצמן בפרשת אדוארד סרוסי, פרשת העמותות של אהוד ברק, פרשת ההצבעות הכפולות, חקירת אסון ורסאי, חקירת השייח ראאד סלאח וחקירת "מלך החניונים" ראובן גרוס.
ביוגרפיה > שירותה במשטרת ישראל > תפקידה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה > הביקורת על התנהלותה בחקירת השר חיים רמון

גולן עמדה בראש חקירת "פרשת הנשיקה", שבעקבותיה הורשע השר חיים רמון במעשה מגונה ללא הסכמה בקצינה.
במהלך המשפט של רמון, טענו פרקליטי ההגנה כי המשטרה לא העבירה להם את תוצרי האזנות הסתר של החקירה מחשש שיעזרו לגרסת ההגנה. ב-2010, מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס בדק את החשדות ומצא כי אכן היו ליקויים משמעותיים בטיפולן של המשטרה והפרקליטות בתוצרי האזנות הסתר. עם זאת, הוא קבע שהדבר נעשה בתום לב, ואמר כי "תקלה זו היא בגדר רשלנות ממשית אף כי לא היה בה זדון".
פרקליטיו של רמון הציגו תמלילי שיחות מהאזנות הסתר, שבהן הקצינה המתלוננת, בספרה חוויות מהחקירה שעברה, סיפרה לחברתה: "כולם אמרו לי שהחרא הזה צריך לשבת בכלא ושאין סיבה שאני אסבול בגללו". בתמליל אחר, המפקדת של הקצינה הביאה, לפי ציטוט מפי הקצינה, את מילותיה של גולן: "אני לא מוכנה שהאיש הזה ימנה את נשיאת בית המשפט העליון". ההגנה טענה שהקצינה, שעמדה נחרצות על רצונה לא להתלונן, "נשברה" אחרי שגולן אמרה לה שאם לא תגיש תלונה, רמון יתבע אותה על הוצאת דיבה. בעניין זה העיר השופט, כי הוא אינו מכיר אפילו מקרה אחד שבו הוגשה תביעה על הוצאת דיבה כשהמתלוננת לא הגישה תלונה במשטרה. משנשאלה גולן אם היה תקדים כזה למיטב ידיעתה, היא הודתה שאיננה מכירה תקדים כזה. בית המשפט הגדיר את איומיה של תנ"צ גולן, שלפיהם הקצינה עצמה תתבע לדין במשפט לשון הרע אם לא תמסור גרסה בחקירתה כ"חציית קו אדום". בהכרעת הדין תואר מעשה זה כ"בלתי לגיטימי ומהווה שימוש בדרך פסולה... שימוש באמצעי זה יוצר את הסיכון כי גרסת המתלוננת תושפע מכך".
בתגובה לדברים, אמרה גולן בעדותה: "אני סבורה שאני לא הפעלתי שום לחץ בלתי הוגן ולא מידתי בנסיבות העניין". היא הסבירה כי פעמים רבות מתלוננות מסרבות להתלונן ונעשים ניסיונות שונים על מנת שתימסר תלונה, והכחישה שאמרה אמירות כגון אלו שציטטה המתלוננת בשיחתה. בנוגע לאיום בתביעת הדיבה, אמרה גולן כי לתחושתה זה לא היה הדבר ש"שבר" את המתלוננת וששכנעה להתלונן.
כשפרקליטו של רמון טען בפני גולן שמעשהו של רמון היה מינורי, ענתה גולן:
"בעיניי הוא לא כל כך מינורי. אני מסתכלת מנקודת מבט של אישה, ואני אומרת לך שאישה היא לא הפקר במדינה. אולי יש כמה גופים שחושבים, אולי בצבא, במשטרה, שחושבים שאולי האישה היא הפקר ואפשר לעשות כל מיני דברים. לגישתי אני סבורה שכבוד הנשים הוא כזה שלא יכול להיות שמישהו יעשו דברים והם יעברו כמו אוויר."
במסגרת חוות הדעת של מבקר המדינה על האזנות סתר, שהתפרסמה ב-2010, שיבח לינדנשטראוס את התנהלות המשטרה בפרשה וקבע כי לאור החשש לעברה של מעשה מגונה נגד קצינה בצה"ל בידי אישיות רמת מעלה, פעולתם בניסיונם להגיע לחקר האמת הייתה ראויה. המבקר המליץ על העמדתם של המעורבים (ובהם גולן) בפרשת האזנות הסתר לדין משמעתי, אבל תנ"צ גולן פרשה מהמשטרה עוד ב-2007, זמן קצר אחרי תום משפט רמון.
ביוגרפיה > שירותה במשטרת ישראל > תפקידה כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה > תלונות על אפליה במינוי נשים לתפקידים בכירים

ב-2004 הגישו שתי קצינות ביאח"ה קבילות נגד גולן, בטענה לאפליית נשים במינוי לתפקיד ראש מפלג. השתיים טענו כי גולן הודיעה מפורשות שאינה מתכוונת לקדם נשים לתפקידי פיקוד של ראש מפלג, ואחת סיפרה שגולן אמרה כי נמאס לה מנשים ש"עוזבות את המשרד בשעה 15:30 ונופלת להן העט מהיד". כתוצאה מהקבילה הראשונה הוצא צו מניעה זמני האוסר על גולן לאייש את תפקיד ראש המפלג. בתגובה דוברות המשטרה מסרה שאין בסיס לתלונות, מפני שראשי מפלגים אינם ממונים בלעדית על ידי ראש היחידה, אלא על ידי סגל הפיקוד הבכיר של המשטרה, והוסיפה כי "המלצתה של גולן אינה נגועה בשיקולים של אפליה על רקע מין הנטען בקבילה. לראיה: בתקופת כהונתה מונו שלוש קצינות לתפקידי ראשי מפלגים, מתוכם שני מינויים בהמלצתה. זאת, כאשר עם כניסתה לתפקיד כראש יאח"ה בראש אף אחד מהמפלגים לא עמדה אישה".
ביוגרפיה > לאחר פרישתה מהמשטרה

גולן היא בעלת משרד עורכי דין בנתניה ומרצה בחוג לקרימינולוגיה ואכיפת חוק במכללת בית ברל. בשנת 2018 יצא לאור הספר "משפט ושיטור: זכויות אדם וסמכויות משטרה", אותו כתבה ביחד עם עמיקם הרפז.
חיים אישיים

גולן נשואה לאברי גולן, הנדסאי בניין ומעצב פנים, והיא אם לשלושה ילדים.