הקונפדרציה הגרמנית
השפעת המהפכה הצרפתית והפלישות הנפוליאוניות

שלהי המאה ה-18 היו תקופה רצופה בשינויים פוליטיים, כלכליים, אינטלקטואליים ותרבותיים שהגיעו לשיאם במהפכה הצרפתית. התאוריות והלכי הרוח החדשים היו תגובה להתפוררות הסדר התרבותי הישן, כמו גם לחידושים בדפוסי הכלכלה הייצור, וליתר דיוק – עלייתו של הקפיטליזם התעשייתי.
עם זאת, תבוסתו של נפוליאון אפשרה למדינות ריאקציוניות ומסורתיות כגון ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית להוסיף ולהתקיים, במה שהניח את היסודות לקונגרס וינה ב-1815, ברית שתכליתה להתנגד לשאיפות המהפכניות לשינוי. המעצמות שהשתתפו בקונגרס ביקשו להשיב את הסדר הטרום-מלחמתי לאירופה ולהתנגד הן לליברליזם והן ללאומיות, תוך סירוס האיום הצרפתי. האימפריה האוסטרית, שמעמדה ביבשת היה לכאורה חזק ויציב יותר תחת הנהגתו של קלמנס פון מטרניך השמרן, עתידה הייתה לחסום גם את מדינות הלאום הגרמנית והאיטלקית שנוצרו לקראת סוף המאה ה-19. ואולם מאזן הכוחות הריאקציוני של קונגרס וינה, שנועד לפגוע בלאומיות הגרמנית והאיטלקית, נחל כישלון.
לאחר התבוסה האחרונה שנחל נפוליאון בווטרלו ב-1815, התאחדו מדינות האימפריה הרומית הקדושה לשעבר ויצרו את הקונפדרציה הגרמנית – ארגון רופף למדי, במיוחד לאור העובדה ששני היריבים הגדולים בקונפדרציה – האימפריה האוסטרית מחד וממלכת פרוסיה מאידך – חששו מפני השתלטות של אחד הצדדים על האיחוד כולו.
רגש מהפכני בפרוסיה – שתהא למדינה הגרמנית הדומיננטית, בסיסה הפוליטי של האימפריה הגרמנית ומעצמה מן הדרג הראשון – נתפס בעיני בני התקופה כבלתי סביר, וזאת בשל היותה של פרוסיה בעבר ממלכה זניחה שרובה שטחים סלאבים שנכבשו מפולין. המבנה החברתי-כלכלי של פרוסיה היה מסורתי למדי: אף על פי שהמערכת החקלאית שלה עברה תהליך של ביזור עוד בתקופת המסדר הטבטוני, האצולה הפרוסית הרחיבה במאות הבאות את נכסיה על חשבונם של האיכרים באותן אדמות טאוטוניות, שהלכו ונעשו צמיתים משוללי הון והשפעה. תהליך העיור בפרוסיה היה אף הוא איטי בהשוואה למדינות אחרות. האצילים בעלי הקרקעות צמצמו את אספקתם לערים, ובכך לא זו בלבד שהבטיחו את תלותן בבעלי הקרקעות, הם גם פגעו בקצב צמיחתן והפחיתו את הפוטנציאל המהפכני בהן. בזמן המלחמות הנפוליאוניות הייתה פרוסיה מדינה מפגרת, ריכוזית, ללא משטר פרלמנטרי יציב, הנשענת על מבנה היררכי נוקשה שבקודקודו האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת האדמות[דרוש מקור].
מלבד פרוסיה, בגרמניה כולה – או ליתר דיוק, במדינות גרמניות רבות – הקשו פיצול פוליטי, סכסוכי אינטרסים בין אצילים וסוחרים וכן מערכת הגילדות, אשר לא עודדה תחרות וחדשנות, על תהליך התיעוש. מעמד הביניים נותר קטן בהיקפו, במה שהקנה ל"סדר הישן" בגרמניה מידה רבה יותר של יציבות מאשר בצרפת[דרוש מקור]. ואולם פגיעותה של פרוסיה לצבאו של נפוליאון בראשית המאה ה-19 שימשה עבור אצילים גרמנים רבים הוכחה לכך, שגרמניה חלשה, מפולגת ומפגרת עשויה ליפול טרף לשכנתה המתועשת והמאוחדת ממערב[דרוש מקור].
ההפסדים שהנחילה צרפת הנפוליאונית לפרוסיה הדגישו את הצורך ברפורמות כלכליות, מינהליות וחברתיות, אשר יביאו למערכת פקידות יעילה יותר ויעודדו חינוך ערכי ומקצועי[דרוש מקור]. הרפורמות הליברליות לכאורה של קרל אוגוסט פון הרדנבורג והרוזן שטיין, ששאבו השראה מהאופן בו ארגן נפוליאון את הנסיכויות הגרמניות והאיטלקיות, היו שמרניות במהותן ונועדו לשמר את המוסדות ואת זכויות היתר של האריסטוקרטיה בעידן של רפורמה, ריאקציה ומהפכנות על ידי הקמת צבא פרוסי לאומי[דרוש מקור].
הרפורמות הניחו את התשתית לעוצמתה הצבאית העתידית של פרוסיה, בכך שהביאו להתמקצעות של הצבא ולגיוס חובה כללי. רפורמות קרקעיות סיימו את המונופול של בעלי האדמות – היונקרים – על הקרקע, ובאופן זה בוטלה גם הצמיתות ושאר מנהגים פיאודליים. הדבר אפשר גם את ראשית התיעוש במסגרת המוסדות האריסטוקרטיים המסורתיים.