יישוב אירלנד
יישובים נוספים (1610-1641)

יישובים נוספים התבצעו ברחבי האי בתקופתם של ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון במהלך ראשית המאה ה-17. היישוב הראשון מחוץ למנסטר או לאלסטר במאה ה-17 היה בצפון מחוז וקספורד ב-1610, על אדמות שהופקעו מידי שבט מק'מורו-קבאנה. מאחר שהשיטה הפאודלית לא פשטה באירלנד, למעטים מבעלי האדמות האירים היו תארים חוקיים תקניים שיבטיחו את החזקה באדמותיהם. כתוצאה מכך, האנגלים החליטו על מדיניות חדשה - בעל אדמות שיבקש לקבל תואר להכרה בבעלות על שטחו, יצטרך לקבל על כך את אישור הממשל האנגלי ולוותר על בין רבע לשליש מהאדמה. במדיניות זו ביקשו האנגלים להקטין משמעותית את שטחי השליטה שיוותרו בידי האירים וכן להחליט מי מהם יוכל להמשיך להחזיק באדמתו. בעקבות היישוב בווקספורד נערכו יישובים נוספים על אדמות שהופקעו במחוזות אופאלי, לונגפורד, ליטרים וצפון טיפררי. היישובים הקטנים הוותיקים באופאלי ובליש צמחו במהלך תקופה זו ומשכו אליהם מספר גדול יחסית של בעלי אדמות ואריסים מבריטניה הגדולה.
היישובים במנסטר משכו אליהם אלפי מתיישבים חדשים מאנגליה ומוויילס ואף הורחבו בעקבות המדיניות האנגלית החדשה לערי החוף בדרום הפרובינציה - יול, בנדון, קינסייל וקורק. ביישובים חדשים אלו השתתפו גם וולטר ראלי ואדמונד ספנסר. המעמדות האירים הגבוהים לא הצליחו למנוע את שטף היישובים והמתיישבים החדשים שהגיעו לארצם, וזאת מאחר שנאסר עליהם להחזיק בעמדות השפעה ציבוריות בשל דתם הקתולית. גם מהפרלמנט האירי רגליהם נדחקו בשל יצירת מחוזות בחירה חדשים על ידי האנגלים, כאלו שהרוב בהם כלל את המתיישבים החדשים שיובאו למדינה. מהלכיהם הפוליטיים של האירים מול הבריטים עלו בתוהו או שהניבו הצלחות זמניות בלבד.
בנוסף ליישובים המאורגנים, אלפי מתיישבים עצמאיים הגיעו בתקופה זו לאירלנד מבריטניה הגדולה, הולנד וצרפת. חלקם הפכו לאריסים של בעלי אדמות מקומיים או חדשים וחלקם התיישבו בערים הגדולות ועבדו כבנקאים או כלכלנים. ב-1641 חיו באירלנד כ-125,000 מתיישבים פרוטסטנטים, אך אלו עדיין היו למיעוט, ועל כל מתיישב פרוטסטנטי היו כ-15 אירים קתולים. בנוסף למתיישבים הפרוטסטנטים הרבים, גם מתיישבים קתולים הגיעו מאנגליה לאירלנד - בתקופתם של ג'יימס הראשון ואליזבת הראשונה סבלו הקתולים באנגליה מרדיפות יותר מאלו שבאירלנד. חיי הקתולים באנגליה, בה הפכו למיעוט, היו לבלתי נסבלים ורבים מהם העדיפו למצוא מקלט באירלנד, בה הרוב המוחץ היה קתולי. מתיישבים מסוג זה התיישבו בעיקר במחוז קילקני, שם היו לבערך כמחצית מכמות המתיישבים.
מהלכי היישוב היו עתידים להחריף ב-1632, עם מינויו למושל אירלנד של תומאס ונטוורת', שהיה יועצו של צ'ארלס הראשון. צ'ארלס מינה את ונטוורת' לתפקיד על מנת שיגדיל את התפוקה הכלכלית באירלנד ועל מנת שימשיך במהלך נישול האירים מכוחם הפוליטי - שתי מטרות אלו היו אמורות להיות מושגות באמצעות יישובים נוספים. אחד ממהלכיו הראשונים של ונטוורת' היה הפקעת האדמות במחוז ויקלו, שהייתה אמורה להיות תחילתו של יישוב רחב היקף בפרובינציית קונכט. הוא תכנן להפקיע את אדמותיהם של בעלי אדמות בפרובינציה שלא יסכימו להכיר בעליונות הכתר האנגלי ומאלה שיסכימו תכנן להפקיע כמחצית מהשטח שבבעלותם. בעלי האדמות המקומיים נאלצו לקבל את ההסדר החדש של ונטוורת' ואלו שהתנגדו לו - נאסרו. כמו כן, תכנן ונטוורת' לבצע מהלכים דומים בפרובינציית לנסטר. אולם, המהלך יצא אל הפועל במחוזות רוסקומון וסלייגו בקונאכט בלבד בשל פרוץ מלחמת הבישופים בסקוטלנד. המלחמה התפתחה למלחמת שלוש הממלכות באיים הבריטיים בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, וונטוורת' הוצא במהלכה להורג בידי הפרלמנט האנגלי. אף על פי כן, מדיניותו של ונטוורת' וההתפתחויות הפוליטיות היו מספיק חריפות בשביל להוביל בהמשך לפרוץ המרד האירי של 1641.