stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד פייפס
קורות חייו

פייפס (במקור הפולני Piepes) נולד בצ'שין (Cieszyn), דרום פולין, גבול צ'כיה, ב-1923. היה בן יחיד להוריו היהודים בסביבה אנטישמית, חילונים מתבוללים בקהילה שברובה הייתה אז דתית, בני המעמד הבינוני, בסביבה ענייה. אביו מארק שירת בצבא הפולני, כשהיה חלק מצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הפך לאיש עסקים מצליח. פייפס גדל כשהוא דובר שתי שפות כשפות אם, פולנית וגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים הבין האב שעליו להבריח את משפחתו הקטנה כדי להצילם. בעזרת ידידים מתקופת שירותו הצבאי הוא השיג תעודות מזויפות מתאימות וב-27 באוקטובר 1939 הם ברחו מפולין לגרמניה, עברו דרך איטליה, ספרד, פורטוגל ובדרך לא דרך חצו את אירופה והגיעו כעבור כשנה, בדיוק ביום הולדתו ה-17 של פייפס, לאמריקה.
פייפס הצעיר, שלימודיו בפולין נקטעו עקב המלחמה, שלח בסמוך לאחר הגיעו לארצות הברית, גלויות למספר רב של קולג'ים, בהן סיפר בגילוי לב שאיננו יודע עדיין אנגלית כראוי ושאין לו כסף כלל, אך הוא מעוניין בכל זאת ללמוד ושאל אם יסכימו לקבלו ללימודים. למרבה ההפתעה הוא קיבל ארבע תשובות חיוביות, מביניהן בחר את קולג' מסקינגם באוהיו, שם למד וסיים ב-1943 תואר ראשון והתגייס לחיל האוויר האמריקאי. הצבא החליט שפייפס מתאים להיות קצין מודיעין, מהיותו דובר גרמנית כשפת אם, ושלח אותו ללמוד שפה נוספת - רוסית - באוניברסיטת קורנל. בכך נקבע למעשה כל כיוון חייו בהמשך, לא רק בהיבט המקצועי אלא גם האישי: באוניברסיטה זו פגש פייפס את איירין יוג'יניה רות', יהודיה ממוצא פולני, שנישאה לו ב-1946 עם שחרורו מהצבא. לזוג נולדו להם שני בנים; הבכור הוא היסטוריון, סופר ופובליציסט ידוע בפני עצמו, דניאל פייפס.
בסתיו 1946 התקבל פייפס, בטרם שחרורו מהצבא, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. נושא עבודת המחקר שלו היה "התאוריה הבולשביקית בנוגע ללאומיות". הוא סיים לימודיו כדוקטור להיסטוריה ב-1950, ונשאר ללמד באוניברסיטת הרווארד, מאז ובמשך 46 שנים. ב-1958 מונה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה זו. בהמשך כיהן פייפס, בין השאר, גם כמנהל המרכז לחקר רוסיה בהרווארד, מרצה באוניברסיטת לנינגרד, מרצה במכון סטנפורד למחקר בקליפורניה ומרצה אורח קבוע במכון נובל לשלום בנורווגיה, ועוד.
ממשל ופוליטיקה

תפקידו הפוליטי הראשון היה בתחילת שנות השבעים, כשכיהן כיועץ לסנטור הדמוקרטי, ה"ניצי" בענייני חוץ, הנרי ג'קסון. בתקופה זו היה ממבקריה החריפים ביותר של מדיניות הדטאנט - הפתיחות כלפי ברית המועצות של הממשל הרפובליקני בהובלת ריצ'רד ניקסון והנרי קיסינג'ר. הוא עבר למחנה הפוליטי הנגדי, כשמונה על ידי יורשו הרפובליקני של ניקסון, ג'רלד פורד, כראש צוות B שלו.
מינויו של פייפס לראשות צוות B היה התבסס דווקא על התנגדותו לדטאנט. הצוות בראשותו נועד לבחון את הדעה שהייתה מקובלת במערב באמצע שנות השבעים, לפיה הסובייטים מתנגדים גם הם - כארצות הברית - למלחמה גרעינית, ומוכנים אף הם להתפשר באמת עם המערב. התאוריה המקובלת אז גרסה כי שני הצדדים במלחמה הקרה מבינים שמלחמה גרעינית תשמיד את שניהם (השמדה הדדית מובטחת,Mutual Assured Destruction), או בראשי תיבות באנגלית שתאמו את הנסיבות: MAD. המסקנה הלא מפתיעה של צוות B הייתה, שברית המועצות לא נטשה את כוונותיה התוקפניות כלפי המערב, ואם רק תוכל, תשאף להכריע ולאו דווקא להגיע לפשרות. לאחר שהחל בברית המועצות תהליך הגלאסנוסט, פורסם ב-27 ביוני 1988 באיזבסטיה הסובייטי מאמר של ואדים זגלדין, בכיר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ממנו הוברר שלפחות במסקנה עיקרית זו הצדק היה עם פייפס ועם צוות B שלו.
בראשית שנות השמונים המשיך פייפס לצדד ברפובליקנים, כשמונה לחבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, וכיהן בפועל כיועצו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי מזרח אירופה וברית המועצות. בתקופה זו נחשב על ידי רבים כאחד מראשי התומכים בגישה הנוקשה שהפגין רייגן כלפי הקומוניסטים, שהובילה בסופו של דבר להתמוטטות הגוש הסובייטי ולניצחונה של ארצות הברית במלחמה הקרה.
דעותיו בשנותיו האחרונות

ב-2011, כשני עשורים לאחר נפילת הקומוניזם, כשהוא בן 88, פייפס נתן ריאיון ל"וול סטריט ג'ורנל" בו התייחס לניצחונו האינטלקטואלי לעומת שאר החוקרים בתחומו: "הם סברו שהמערכת הסובייטית הייתה פופולרית ושהיא תחזיק מעמד לעד. לכן, לדעתם היינו צריכים להסתדר איכשהו עם הקומוניסטים, כלומר - להתפשר עימם. רונלד רייגן, אותו חשבו לטיפש, היה זה שאמר שברית המועצות עומדת להתמוטט והם צחקו עליו; והוא ואני - צדקנו."
באותו ראיון הסביר פייפס שאת ניצחונה של ארצות הברית על הקומוניזם במלחמה הקרה, יש לייחס בראש וראשונה למדיניות "תורת הבלימה" (containment), שהגה ג'ורג' קנאן עוד ב-1946, ושמנעה את המשך התפשטותה של ברית המועצות; בהמשך, המדיניות איפשרה לתהליכי קריסה פנימיים, בלתי נמנעים, בתוך המערכת הסובייטית - לפעול את פעולתם. עם זאת, לדעתו, היה זה רונלד רייגן, שבמדיניותו הנוקשה נתן למשטר הסובייטי "דחיפה" שקיצרה את התהליך בעשרות שנים. הלקח לדעתו היה, שאסור להיכנע לרוע; פייפס חשב שארצות הברית נכנעה לו לעיתים קרובות מדי בשעתו, למשל בתקופת הדטאנט, שהחליפה את תורת הבלימה במשך כעשור שנים. כדבריו, "התייחסנו אז לקומוניסטים לא כאל נוכלים ופושעים שהם אכן היו, אלא כאל שותפים ראויים לדו-שיח. כשעשינו זאת, זו הייתה שגיאה - וההיסטוריה הראתה זאת".
בשנותיו האחרונות, סבר פייפס שהאתגר העיקרי הניצב בפני ארצות הברית, הוא האסלאם המיליטנטי - שקשה ללחום בו, דווקא מפני שאיננו מאיים ישירות על ארצות הברית בדרך כלל. הוא סבר שזהו איום שונה מהאיום שיצר הקומוניזם בשעתו, משום שמדובר בפנאטים. הקומוניסטים היו מרושעים, אך לא פנאטים. ניתן היה לדבר אליהם בהגיון - וכשניצבת מולם בנוקשות, הם נסוגו. במשבר הטילים בקובה למשל, פידל קסטרו רצה שהרוסים יתקפו בפועל את ארצות הברית והיה מוכן לכך שקובה תאבד, ובלבד שהסוציאליזם ינצח. ניקיטה חרושצ'וב סירב, כי הקומוניסטים מעולם לא היו מתאבדים; הם רצו לחיות. הסכנה המוסלמית שונה משני אלה: היא אינה חזקה ובעלת ארסנל נשק וכוח צבאי כמו הקומוניסטים בשעתם, אך המוסלמים המיליטנטים הם פנאטים ובלתי רציונליים. פייפס טען שיש לעמוד נגדם, בלי פחד, אף שייתכן מאוד שהמאבק נגדם יימשך עוד עשרות שנים.
פרסים ואותות כבוד

הפרס הראשון בו זכה פייפס היה 'פרס ג'ורג' לואיס בר' ב-1955, מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית, על ספרו השני: 
"The Formation of the Soviet Union, Communism and Nationalism 1917-1923". אחריו זכה בפרסים ואותות כבוד רבים נוספים. בין השאר, הוא כיהן כקונסול כבוד של גאורגיה בארצות הברית, וקיבל תואר של מפקד במסדר הכבוד האזרחי הפולני Cross of Merit. הוענקו לו תוארי כבוד ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אדלפי שבניו יורק, ממסקינגם קולג' שם למד לתואר ראשון, מאוניברסיטת שלזיה הפולנית, מאוניברסיטת שצ'צ'ין, מאוניברסיטת ורשה, מאוניברסיטת טביליסי שבגאורגיה, ועוד. היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר האקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU). ב-2007 קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח האמריקאית, וזכה לשורה ארוכה נוספת של תוארי כבוד ופרסים, שהוענקו לו על כתיבתו ועבודתו, מכל רחבי העולם.
פייפס נפטר ב-17 במאי 2018.
ספריו

"The Russian Military Colonies, 1810-1831," The Journal of Modern History Vol. 22, No. 3, September 1950
The Formation of the Soviet Union, Communism and Nationalism, 1917-1923 (1954) Rev. ed. 1964
(editor)The Russian Intelligentsia (1961)
Social Democracy and the St. Petersburg Labor Movement, 1885-1897 (1963)
Peter Struve, Liberal on the Left, (1970)
Europe since 1815 (1970)
Russia Under the Old Regime (1974)
Soviet Strategy in Europe (1976)
Peter Struve, Liberal on the Right, 1905-1944, (1980)
U.S.-Soviet Relations in the Era of Détente: a Tragedy of Errors (1981)
Survival is Not Enough: Soviet Realities and America's Future (1984)
Russia Observed: Collected Essays on Russian and Soviet History (1989)
The Russian Revolution (1990)
Russia Under the Bolshevik Regime: 1919-1924 (1993)
Communism, the Vanished Specter (1994)
A Concise History of the Russian Revolution (1995)
The Three "Whys" of the Russian Revolution (1995)
The Communist System, in: Alexander Dallin/Gail W. Lapidus (eds.) The Soviet System. From Crisis to Collapse, 2nd. revised edition, Westview Press, Boulder/San Francisco/Oxford 1995 ISBN 0-8133-1876-9
The Unknown Lenin: From the Secret Archive (1996) - Editor
Property and Freedom (1999)
Communism: A History (2001)
Vixi: Memoirs of a Non-Belonger (2003)
The Degaev Affair: Terror and Treason in Tsarist Russia (2003)
Russian Conservatism and Its Critics (2006)
The Trial of Vera Z. (2010)
Scattered Thoughts (2010)
Russia's Itinerant Painters (2011)
Uvarov: A Life (2013) (In Russian)
ראו גם

דונלד קגן
ריצ'רד פרל
האינטלקטואלים של ניו יורק
דניאל בל
קומנטרי
הערות שוליים

↑  מאמר ביקורת על ספר זכרונותיו של פייפס - "Vixi: Memoirs of a Non-Belonger"
↑  מאמר ביקורת על ספר זיכרונותיו של פייפס, Vixi
↑  וול סטריט ג'ורנל, 20 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266539705171  PLWABN: 9810562014905606  BIBSYS: 90082033  BNE: XX1122616  BnF: cb12164799n (data)  CANTIC: a11053094  CiNii: DA00809635  GND: 129203866  ICCU: LO1V013103  ISNI: 0000 0000 8086 3009  LCCN: n80005118  NDL: 00452879  NKC: xx0023211  NLK: KAC199621773  NTA: 068055242  SNAC: w64b3xs4  SUDOC: 030178568  VIAF: 7430285   WorldCat (עם VIAF): 7430285
שדה פיתגורי

שדה פיתגורי הוא שדה, שבו כל סכום של שני ריבועים הוא ריבוע ("ריבוע" בשדה הוא איבר שיש לו שורש ריבועי, כלומר, איבר מהצורה  \ a^{2} כאשר a עצמו בשדה). שמם של השדות מגיע ממשפט פיתגורס, המציג את ריבוע אורך היתר במשולש כסכום של שני ריבועים.
שדות פיתגוריים באים בשני טעמים: סדורים ושאינם סדורים. כדוגמה לקבוצה הראשונה, כל שדה אוקלידי הוא פיתגורי סדור. מאידך, לא כל שדה פיתגורי סדור הוא אוקלידי. ההבדל הוא שבשדה אוקלידי, כל המספרים החיוביים הם ריבועים, ואילו בשדה פיתגורי רק הסכומים של ריבועים מוכרחים להיות ריבועים; והרי כשיש יותר מדרך אחת לסדר שדה, יש מספרים חיוביים שאינם סכומים של ריבועים.
לקבוצה השנייה שייכים השדות הפיתגוריים שאינם סדורים. לפי משפט ארטין-שרייר מה שאינו מאפשר לסדר את השדה הוא העובדה ש- \ -1 הוא סכום של ריבועים; אבל כל מספר אפשר להציג כהפרש של שני ריבועים, ואם  \ -1 הוא ריבוע, הפרש של שני ריבועים הוא גם סכום של שני ריבועים. לכן השדות הפיתגוריים שאינם סדורים הם בדיוק השדות הסגורים ריבועית, כדוגמת שדה המספרים הניתנים לבניה.
בכל שדה, החיתוך של משפחת תת-שדות פיתגוריים היא תת-שדה פיתגורי. מכאן נובע שלכל שדה F יש סגור פיתגורי  \ F_{\operatorname {pyth} } (חיתוך השדות הפיתגוריים המכילים אותו בתוך סגור אלגברי שלו), שהוא השדה הפיתגורי הקטן ביותר המכיל את השדה. אם F סדור, הסגור הפיתגורי שלו יהיה מוכל בסגור האוקלידי (ולכן סדור בעצמו).
לפי משפט Diller-Dress, פיתגוריות אינה מופיעה לאחר הרחבת שדות סופית; כלומר, הרחבה סופית של שדה שאינו פיתגורי, גם היא אינה פיתגורית.
שדות פיתגוריים הם השדות שמספר פיתגורס שלהם הוא 1. שדה פיתגורי סדור, שכל הרחבה אלגברית סדורה שלו היא פיתגורית, נקרא שדה פיתגורי תורשתית. ידוע ש-F שדה כזה אם ורק אם מספר פיתגורס של שדה הפונקציות  \ F(x) שווה ל-2.
ראו גם

סכום של שני ריבועים
מספר פיתגורס
ריב הליצנים

ריב הליצנים (בצרפתית: Querelle des Bouffons או מלחמת הליצנים Guerre des Bouffons) היה השם שניתן לקרב בין תורות מוזיקליות יריבות, שהתנהל בפריז בין 1752 ל-1754. המחלוקת עסקה ביתרונות היחסיים של אופרה צרפתית בהשוואה לאופרה איטלקית.
הניצוץ שהבעיר את המריבה הייתה תגובת החוגים הספרותיים בפריז לביצוע האינטרמצו הקצר "השפחה הגברת" של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי באקדמיה המלכותית למוזיקה בפריז ב-1 באוגוסט 1752. את היצירה ביצעה להקה איטלקית נודדת של שחקנים קומיים, שנודעו בשם "בופוני", שפירושו "ליצנים", ומכאן השם שניתן למחלוקת. לא הייתה זו הפעם הראשונה ש"השפחה הגברת" בוצעה בפריז, אבל בפעם הקודמת, בשנת 1746, לא עוררה תשומת לב של ממש. הפעם, לעומת זאת, חוללה מלחמת מילים רבתי בין מגיני המסורת האופראית הצרפתית לתומכי המוזיקה האיטלקית. במחלוקת שנמשכה ממנה השתתפו מבקרי מוזיקה כמו ז'אן-ז'אק רוסו ופרידריך מלכיור גרים, שהיללו, יחד עם סופרים אחרים שהיו קשורים באנציקלופדיה הצרפתית, את האופרה בופה האיטלקית ותקפו את סגנונות הטרגדיה הלירית הצרפתית, סגנון שיצר ז'אן-בטיסט לולי והמשיכו בו מלחינים שהיו בחיים בתקופת ריב הליצנים, בהם המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו.
הערות שוליים

↑  אליזבת קוק, "ריב הליצנים" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12132184v (data)  GND: 4129786-6  LCCN: sh85057694  SUDOC: 029769256 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שבח מופת

| --- | --- |

 בית ספר
 תקופת הפעילות:  1946–הווה (כ־78 שנים)
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′39″N 34°47′03″E﻿ / ﻿32.060805555556°N 34.784027777778°E﻿ / 32.060805555556; 34.784027777778
 www.shevach-moffet.com
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) שבח מופת(למפת תל אביב רגילה) שבח מופת(למפת גוש דן רגילה) שבח מופת(למפת גוש דן מוגדלת) שבח מופת  he שבח מופתhe שבח מופתמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אנדרטה לתלמידי שבח מופת שנרצחו בפיגוע בדולפינריום
אנדרטה לנופלים במערכות ישראל ולנרצחי הפיגוע בדולפינריום, בחצר בית הספר שבח מופת
הודעת הרשמה לבית הספר שבח בתקופה ששכן בבניין "סיליקט"
התיכון במעונו החדש בשכונת נווה עופר, עם שמו החדש 'בית הספר להיי-טק ואומנויות ע"ש שמעון פרס'
שבח-מופת, או בשמו המלא: בית הספר הרב-תחומי "שבח-מופת" למדעים ולתרבות, הוא בית ספר תיכון שש-שנתי בתל אביב-יפו, המזוהה עם ציבור העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר. החל משנת 2010, בית הספר הוא חלק מרשת עמל. בשנת 2019 עבר בית הספר מרחוב המסגר לרחוב יעקובוב אוריאל 3 בתל אביב ושמו הוחלף לבית הספר להיי-טק ואומנויות ע"ש שמעון פרס. במקומו פועלים כיום שני בתי ספר בשמות "גוונים" ו"קשת".
היסטוריה

בית הספר נוסד ב-1946. הוא שכן בתחילה בבניין בית החרושת סיליקט. ב-1949 עבר לרחוב המסגר 7, על הגבעה בה שכנה כמאה שנים קודם לכן חווה של אמריקאים נוצרים בשם "הר התקווה". הבניין נבנה ב-1948 ועד היום קיים בו קיר מגן מבטון ובו חרכי ירייה כלפי יפו. בית הספר נקרא במקור "תיכון שבח" על שם סאוולי-שבח פולק, עורך-דין, אחיו של מיכאל פולק, שתרם 130,000 לירות להקמת ביה״ס. בית הספר תוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך.
בהתחלה היה "שבח" תיכון מקצועי, שבו התלמידים למדו מקצוע מסוים (כגון חשמלאות או נגרות) וסיימו עם תעודה מקצועית. כאשר חלה ירידה בדרישה לבתי ספר מקצועיים שבח הפך לתיכון מקיף-עיוני רגיל.
שבח-מופת ידוע בשעות הלימוד הרבות שלו, ובהעשרה הרבה שהוא נותן בנושאי מתמטיקה, פיזיקה, רובוטיקה, מדעים ואמנויות. חלק מתלמידי התיכון אף לומדים לתואר אקדמי במתמטיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב במקביל ללימודיהם שם.
ב-1 ביוני 2001 התרחש הפיגוע בדולפינריום שבו פוצץ את עצמו מחבל מתאבד פלסטיני במועדון ה"הדולפי דיסקו" בחוף הדולפינריום בתל אביב ורצח 21 ישראלים, מתוכם 14 נערות. שבעה מהנרצחים בפיגוע היו תלמידי התיכון, ורבים נוספים נפצעו. הפיגוע גרם לגל הזדהות עם תלמידי התיכון ולתרומות רבות מרחבי העולם. תרומות אלה עזרו לשפר את מצבו הכלכלי של התיכון ולשפץ את הספרייה והקפיטריה.
בבית הספר קיימת אנדרטה ופינת זיכרון לשבעת התלמידים שנרצחו בפיגוע זה.
בשנת 2013 תיכון שבח מופת הגיע ל-97% אחוזי זכאים לבגרות ובמבחני המיצ"ב מוקם בעשירון העליון. עוד בשנה זו נפתח מרכז יזמות לתלמידי בית הספר בשיתוף חברות היי-טק מאזור המרכז, והתלמידים יחד עם מתנדבים מחברות אלו מפתחים אפליקציות ומשחקים לאייפון ואנדרואיד (מערכת הפעלה).
בשנת 2015 בית הספר בניהולו של מקס סיון הגיע ל-100 אחוזי בגרות ובשנת 2016 שוב בית הספר הציג 100 אחוזי בגרות.
גם בשנת 2016 וגם בשנת 2017 בית הספר הציג 100 אחוזי בגרות והוא במאיון העליון של בתי ספר ציבוריים שלא ממיינים תלמידים ואוכלוסייתו מורכבת מ-70 אחוז תלמידים מחוץ לתל אביב מ-33 יישובים וכ-30 אחוז תלמידי דרום תל אביב.
בית הספר משתף פעולה עם שתי יחידות צה"ל: עם יחידת מודיעין מובחרת ועם חיל הים במסגרת השוחרות.
בקיץ 2016 החליט ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי לסגור את בית הספר שבח-מופת ולהשתמש במבנים שלו כבית ספר לילדי המסתננים מאפריקה בדרום תל אביב. ההחלטה גררה מחאות רבות ובסופו של דבר, בעקבות התערבות של שר החינוך נפתלי בנט, בוטלה ההחלטה ובית הספר לא נסגר.
בקיץ 2017 יצגו תלמידי בית הספר את מדינת ישראל בתחרות הבינלאומית ליזמות לנוער SAGE וזכו במקום הראשון עם מוצר אותו פיתחו - שעון חכם לאוכלוסייה המבוגרת.
בשנת 2019 עבר בית הספר מרחוב המסגר לרחוב יעקובוב אוריאל 3 בשכונת נווה עופר ושמו הוחלף לבית הספר להיי-טק ואומנויות ע"ש שמעון פרס. במקומו פועלים כיום שני בתי ספר בשמות "גוונים" ו"קשת".
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
עמותת מופת
לקריאה נוספת

שמואל שמאי, זינאידה אילטוב, תמר הורוביץ, משבח למופ"ת : סיפורו של מהפך חינוכי, הוצאת כרמל, 2010.
הערות שוליים

↑  חיים פולק - אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, אתר תדהר
↑  פרס לחינוך:של עירית תל אביב־יפו : לטקס ההעקה הראשונה של הפרס ביום שני, ט׳ תמוז תשכ״ג ־ 1.7.1963 ב״היכל התרבות״ נתל אביב : הפרס מוענק ב״יום המרה״ תשכ״ג
↑  הכתבה בערוץ 10
↑  ירון ליפשיץ, השר בנט: ״שבח מופת לא ייסגר, בית הספר ימשיך לפעול בהרכב אוכלוסייתו הנוכחי״, באתר חדשות 0404‏.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313400605171
רודניצ'אר

| --- | --- |
אוניית המעפילים "רודניצ'אר"
אוניית המעפילים "רודניצ'אר"
 ארגון:  ברוך קונפינו
 קורות ההפלגה
 נמל המוצא:  נמל וארנה, בולגריה
 רב החובל:  אנטון פרודקין בהפלגות א'-ג'  גריגורי גורבטנקו בהפלגה ד'
 נתוני האונייה
 סוג האונייה:  אוניית משא
 הושקה:  1875 בסטוקהולם
 תאריך רכישה:  1939
 תפוסה:  400 טונות
 גודל הצוות:  8 אנשי צוות
 גורלה:  טבעה ב-14 בפברואר 1942
 מקום טביעתה:  בסמוך לבוספורוס
מסלול "רודניצ'אר
אנטון פרודקין, קברניט הרודניצ'אר בהפלגות א'-ג'
כרטיס בית עולים אשר ניתן בתל אביב, בדצמבר 1939 למעפילי הרודניצ'אר ג'
רוּדְנִיצָ'אר (בבולגרית: Рудничар, "כורה פחם") הייתה אוניית מעפילים שהפעיל ד"ר ברוך קונפינו במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו מבולגריה. בין התאריכים 28 ביולי ו-25 בדצמבר 1939 ערכה הספינה ארבע הפלגות לארץ ישראל המנדטורית, ובמסגרתן העפילו לארץ 1,638 מעפילים מהונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה.
רקע גאו-פוליטי > בבולגריה

בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרבה בולגריה במדיניותה לגרמניה הנאצית מסיבות כלכליות וכן על רקע רצונה להשיב לעצמה את השטחים שאיבדה במסגרת חוזה ניי, אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה. התקרבות זו לוותה בהגברת האנטישמיות בממלכה, אשר בהמשך הפכה לממוסדת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות, אך קווי מדיניותה היו אוהדים לגרמניה. עוד קודם לפריצת המלחמה, נודע כי הממשלה מתכוונת "לטפל" בנתינים הזרים בבולגריה. בבולגריה התגוררו כ-4,000 נתינים זרים או מחוסרי נתינות, רובם ככולם יהודים. הם היו בעיקרם פליטי המלחמות השונות בבלקן שהגיעו לבולגריה במסגרת טרנספר אוכלוסיות, או שנמלטו מחמת הקרבות. עם הגעת הידיעות לקהילות היהודיות על דבר הגירוש הקרב, החלו מקצת מהנתינים הזרים לחפש אפיקי עלייה לישראל. ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב צו גירוש לנתינים הזרים בבולגריה. נתיני המדינות הזרות, בעיקר מטורקיה ומיוון, התקבלו במדינותיהם, אך מחוסרי הנתינות הושארו בשטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה, כשהם נתונים להתקפות מצד משמרות הגבול.
הפעלת לחץ כבד על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מחד, חוסר האפשרות לפתור את "בעיית" היהודים והפוטנציאל להסתבכות בינלאומית מאידך, הובילו את מפקד המשטרה הבולגרית להגיע להסכמה עם הקונסיסטוריה, על העברת הפליטים לווארנה וממנה לשלחם מבולגריה על גבי ספינות העושות דרכן לארץ ישראל. ככל הנראה גם שולמו סכומי כסף נכבדים. מאות רבות של פליטים גדשו את העיר, ונציגי הקהילה היהודית בעיר שיכנו אותם במוסדות הציבור של הקהילה ודאגו ככל הניתן למחסורם. מצבם הפיזי והכלכלי של הפליטים היה קשה, ובמקביל הפעיל הקולונל פאנטב לחץ כבד על הפקידות המקומית ועל ראשי הקהילה לשלחם מבולגריה מהר ככל הניתן.
רקע גאו-פוליטי > בהונגריה וצ'כוסלובקיה

בשלהי שנות ה-30 החלה חקיקה אנטי-יהודית בהונגריה. מיקלוש הורטי נקט מדיניות פרו-גרמנית לצורך גריפת רווחים טריטוריאליים על חשבון שכנותיה של הונגריה ובעיקר צ'כוסלובקיה. במאי 1938 נחקק חוק שקבע נומרוס קלאוזוס וכן מכסת העסקה במקצועות מסוימים ואיסור שחיטה כשרה. ב-1939 נחקק חוק גזע נוסף. לאחר ועידת מינכן נמסר חבל הסודטים לגרמניה, ובהמשך חולקה צ'כוסלובקיה בפועל, תוך שחלקים מסלובקיה עוברים להונגריה. עם מסירת חבל הסודטים לגרמניה הוחל ברדיפת יהודי החבל, ובצ'כוסלובקיה עצמה גברו רדיפות היהודים, בעיקר לאחר התפטרותו של הנשיא אדווארד בנש במטרה לרצות את גרמניה. אירועים אילו הגבירו את כוונות העלייה בקרב יהודי המדינות והחלה פעילות בתחום, הן מאורגנת והן פרטית.
באותה העת פעלה בהונגריה התנועה הרוויזיוניסטית להעלאת מעפילים לישראל, אם כי בעיקר בני נוער ובמספרים קטנים. אקוש אפשטיין, איש הציונים הכלליים, פעל באופן עצמאי להעלאת יהודים מהונגריה מכל הגילאים. אפשטיין קיבל תמיכה לרעיון "עלייה ב'" מחברי הנוער הציוני וכן הפועל המזרחי, והוא חבר לברוך קונפינו ולארקדי סלוצקיס, שהיה בעל קשרים עסקיים ביוון וכבר נטל חלק בארגון העלאת יהודים מהונגריה. לאחר שהגיעו לסיכומים ביניהם החלו יהודים לזרום מהונגריה דרך הדנובה לבולגריה במטרה לעלות לארץ ישראל. הם הגיעו לווארנה ולבורגס ושוכנו על ידי קונפינו ועל חשבונו בבתי בני הקהילה היהודית בעיר. בשתי ההפלגות הראשונות, ולפי תיאום מוקדם בין הנוגעים בדבר ובכלל זה שלטונות שתי המדינות, הגיעו היהודים לבולגריה כתיירים וצוידו ב"פתק" החתום על ידי קונפינו המאשר שבולגריה היא אדמת מעבר עבורם בדרכם לארץ ישראל. פתקים אלו היו קבילים על ידי המשטרה הבולגרית. בשלב מסוים נשלח להונגריה שלמה תמיר (ליפסקי) מטעם המוסד לעלייה ב' במטרה לארגן את מפעל העלייה תחת המוסד לעלייה ב' ולהפסיק את העלייה הפרטית. לאחר שהגיע לבודפשט ונפגש עם אקוש אפשטיין, שוכנע ואף סייע למפעל ההעפלה הפרטי.
רכישת הספינה וצוותה

ברוך קונפינו החל את מפעל ההעפלה הפרטי שלו עם הספינה אגיוס ניקולאוס, אשר נשכרה על ידו. ב-14 באפריל 1939 הפליגה הספינה מנמל בורגס ועליה 309 מעפילים, מחציתם מהונגריה ומחציתם מבולגריה, וב-19 במאי נחתו המעפילים בדרום הארץ. אף על פי שהיה נתון בוויכוח נוקב עם ראשי התנועה הציונית בבולגריה וחשוף לביקורת ציבורית, בעיקר בעיתונות בבולגריה ובארץ ישראל, החליט קונפינו להמשיך במפעלו, לרכוש ספינה ולהקים חברת ספנות. הוא רכש את הספינה "רודניצ'אר", אשר במקור שימשה כספינת דיג והוסבה להובלת פחם בים השחור. הייתה זו ספינה הבנויה ממתכת, בעלת תפוסה של 300–350 נוסעים, שהתאימה גם להפלגת נהר. היא נרכשה בכספי המעפילים שהגיעו לבורגס, גם בכספים העודפים מקרב מעפילי ה"אגיוס ניקולאוס", וגם בכספו האישי של קונפינו. הרודניצ'אר נוקתה ושופצה על ידי נוסעיה המיועדים ואובזרה באמצעי בטיחות מינימליים. נקבעה שיטת ההפלגה ובמסגרתה הפליגה הספינה לאורך חופי אנטוליה, עצרה להצטיידות בדרך, הגיעה בסמיכות לארץ ישראל ועגנה מחוץ למים הטריטוריאליים. בהמשך, ירדו המעפילים לסירות קטנות יותר והגיעו לחוף, בדרך כלל בחתירת משוטים.
קברניט הספינה היה אנטון מָקַרוביץ' פְּרוּדְקִין, וסגנו גריגורי טִימוֹפְיֶיב גוֹרְבָּטֶנְקוֹ (רוסית:Григорий Тимофеев Горбатенко) והמהנדס הראשי של הספינה קרבצ'נקו היו ימאים ממוצא רוסי אשר הועסקו במשרות מזדמנות.
ארבע הפלגות הרודניצ'אר

ב-27 ביולי 1939 יצאה הפלגת המעפילים רודניצ'אר א' מנמל וארנה, ועל סיפונה 305 מעפילים. ההפלגה התבצעה בתנאי צפיפות קשים משום שלמכסת המעפילים הראשונית נוספו כמה עשרות מיהודי פלובדיב שהיו צפויים לגירוש בשל היותם נתינים זרים. לדברי קונפינו, עולים אלו לא שילמו עבור ההפלגה. ב-10 באוגוסט הגיעה הרודניצ'אר אל מול חופי נתניה, והנוסעים הורדו לסירות ולמפרשית, והגיעו בחתירת משוטים אל חיפה. המעפילים נעצרו על ידי הבריטים, ובהמשך שוחררו. הרודניצ'אר שבה לנמל וארנה, והצלחת ההפלגה הראשונה הובילה להגברת המוטיבציה לעלייה מהונגריה.
בעקבות ההפלגה הגישו הבריטים מחאה חריפה לממשלה הבולגרית, אך בשלב זה נמנעו מהבולגרים מפעולה. קונפינו חבר לאנגל פסקאלב, שהיו לו קשרים במנגנוני הביטחון הבולגריים וככל הנראה גם בעולם התחתון, והוא סייע לו בארגון הלוגיסטי ובקשרים מול השלטונות. כאמור, שלמה ליפסקי, שנשלח להונגריה כדי להפסיק את מפעל ההעפלה הפרטי, סייע בסופו של דבר לקונפינו ולאפשטיין באיתור מועמדים לעלייה מקרב חברי החלוץ. היהודים מהונגריה הגיעו דרך הדנובה לרוסה וממנה לווארנה. ב-2 בספטמבר יצאה הרודניצ'אר מנמל וארנה להפלגתה השנייה - רודניצ'אר ב', ועל סיפונה 371 מעפילים. ב-15 בספטמבר 1939 הגיעו הנוסעים אל מול חופי תל אביב מבלי להתגלות על ידי הצבא הבריטי.
לקראת ההפלגה השלישית, שכר קונפינו ספינה יוגוסלבית בשם "הנסיכה אליזבת", והיא הפליגה מבודפשט ועליה מעפילים מהונגריה, עגנה בברטיסלאבה והעלתה מעפילים, ומשם, כשעל סיפונה 360 נוסעים, הפליגה לנמל בורגס. בנמל בורגס הועלו המעפילים על הרודניצ'אר, אשר הפליגה לווארנה - בהפלגה שכונתה רודניצ'אר ג'. בווארנה נקשרה לרודניצ'אר ספינת מנוע בשם "קוֹאוֹפֶּרָטוֹר", ועל סיפונה כ-100 מעפילים, רובם פליטי מבצע "המסע לגירוש נתינים זרים" שהועלו בכוח על הספינה על ידי המשטרה הבולגרית, תוך הפעלת אלימות רבה על ידי השוטרים. בסך הכל הפליגו בהפלגה השלישית של הרודניצ'אר, אשר יצאה מנמל וארנה ב-29 באוקטובר 457 מעפילים. ב-11 בנובמבר התריע שגריר בריטניה בבולגריה ג'ורג' ויליאם רנדל בפני הממשלה הבריטית על הפלגת הספינה וביקש למנוע את הגעתה לארץ ישראל. למרות פנייתו, ב-14 בנובמבר עגנה הספינה מול חופי נתניה, ונוסעיה הורדו אל החוף. לפני ההפלגה פרצה שביתה של צוות הספינה בעידודו של אנטון פרודקין על רקע תביעות שכר, ומששבה הספינה מהפלגתה השלישית פיטר קונפינו את פרודקין ומינה לתפקיד רב החובל את סגנו גורבטנקו. לאחר אסון הסלבדור נשכר פרודקין על ידי הקונסיסטוריה היהודית לצורך מתן חוות דעת מקצועית לוועדת החקירה שהוקמה. ממצאיו של פרודקין היו חמורים מאוד.
הנוסעים להפלגתה הרביעית של הרודניצ'אר, רודניצ'אר ד', הגיעו לרוסה מבודפשט על גבי ספינת נהר שהפליגה על הדנובה. מרוסה הגיעה הספינה לים השחור דרך נהר הדנובה, יומיים לפני קפיאתו של הנהר, והיא עגנה בנמל וארנה. ב-25 בדצמבר 1939 הפליגה הרודניצ'אר מווארנה לארץ ישראל, כשעל סיפונה 505 מעפילים. אל ספינה זו נקשרה ספינה נגררת, קטנה יותר, בשם "אוריון". ב-9 בינואר 1940 הגיעה הספינה אל מול חופי הארץ, המעפילים ירדו אל החוף ושולחו למחנה המעצר בעתלית.