סכר קניון גלן
הצעדים שהובילו להקמת הסכר

ב-1922 חתמו שש ממדינות ארצות הברית על "הסכם נהר הקולורדו" (Colorado River Compact) שבו הסכימו על חלוקת מימי נהר הקולורדו ויובליו. כל מחצית מאגן הנהר קולורדו - האגן העליון, שחלקים ממנו שייכים לקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה וויומינג - והאגן התחתון שחלקים ממנו שייכים לקליפורניה ונבדה - קיבלה 9.3 מיליארד מ"ק מים מדי שנה. ב-1944 נחתם הסכם בין ארצות הברית למקסיקו שבו הוקצו למקסיקו 1.850234 מיליארד מ"ק מדי שנה ממי הנהר. המדינה השלישית באגן התחתון של הנהר, אריזונה, לא אשררה את ההסכם עד לשנת 1944 משום שחששה שקליפורניה תנסה להשתמש בחלק ממה שיועד לאריזונה לפני שאריזונה תוכל להתחיל להשתמש במים. סך כל כמות המים השנתית שחולקה, כ-20 מיליארד מ"ק, הייתה הכמות שנמדדה באותה תקופה בליז פרי (Lee's Ferry - "המעבורת של לי", המקום היחיד לאורך הנהר שפעלה בו מעבורת משום שהייתה אליו גישה נוחה לשתי הגדות), 26 קילומטרים במורד הנהר מסכר קניון גלן של ימינו, אתר ששימש רשמית כגבול בין האגן העליון לאגן התחתון. בפועל התברר שמדידה זו הייתה תוצאה של אחת מהעונות הגשומות ביותר של דרום-מערב ארצות הברית ב-800 השנים האחרונות. על סמך מדידות בתקופה האחרונה ספיקת הנהר השנתית הממוצעת בליז פרי היא כ-16.7 מיליארד מ"ק.
הספיקה השנתית של נהר הקולורדו ויובליו נעה בין 4.9 מיליארד מ"ק ל-27 מיליארד מ"ק, וגם ממוצעים של עשר שנים יכולים לנוע בטווח של 1.2 מיליארד מ"ק. בנוסף, הסחף הרב שנישא בנהר הקולורדו הקשה על השקיית שדות החקלאים בחלקו התחתון של עמק נהר הקולורדו, שהיו בין המשתמשים העיקריים במי הנהר. בין תושבי אגן נהר הקולורדו ובין פקידי הממשל הייתה הסכמה כללית שיש לבנות סכר גבוה על נהר הקולורדו במטרה למנוע שיטפונות ולאגור מים לתקופות שחונות. במשך שנים דנו באתרים אפשריים, ולמעשה המחקר הראשון על הקמת סכר בקניון גלן בוצע על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית ב-1924, בנוסף למחקרים על אתרים בקניון השחור (Black Canyon) ובקניון בולדר (Boulder Canyon), שניהם מערבית לאתר בקניון גלן מעבר לגרנד קניון. מחקרים אלו גילו שלאתרים המערביים יתרונות רבים: סלעי התשתית בהם חזקים יותר, פחות מים יאבדו עקב חלחול, וקל יותר להגיע אליהם.
ב-1936 הוגשמה הדרישה המקורית להקמת מאגר מים כאשר הושלמה הקמת סכר הובר בקניון השחור, וסימלה בכך את הפעם הראשונה שבה שלט האדם על נהר הקולורדו. עם זאת, מספר גורמים הביאו לחשיבה על הקמת סכר נוסף:
גם הקיבולת הענקית של אגם מיד, שמאחורי סכר הובר, לא הייתה מסוגלת להתמודד עם השיטפונות הקשים או עם שנים שחונות, והוא החל להתמלא בסחף בקצב שהיה גורם לו להיות חסר ערך תוך כמה מאות שנים. אבל חשוב מכל, סכר הובר שלט רק על חלקו התחתון של הנהר, ובחלקו העליון, שבו זרמו הנהרות באופן חופשי, לא ניתן היה להבטיח שניתן להקצות את כמות המים המובטחת בשנים שחונות בשל המחסור במאגר מתאים.
למדינת אריזונה היו ספקות לגבי האתר שנבחר לסכר הובר. הוא הוקם באתר שהגישה אליו קשה יחסית בפינה הצפון-מערבית של המדינה והיה רחוק מכדי לספק מים לעמק אגם גילה (Gila River Valley), מרכז האוכלוסייה הראשי שלה. לעומת זאת, סכר שיוקם בקניון גלן, בקרבה לליז פרי, יהיה כולו בתחומי המדינה ויוכל לספק חשמל על מנת להוביל מים מנהר הקולורדו לערים טוסון ופיניקס.
סכר בקניון גלן יאפשר ויסות של זרימת המים בין ליז פרי ואגם מיד, דבר שיאפשר ללשכת הטיוב של ארצות הברית ליישם את התוכניות השאפתניות שלה במסגרת מפעל המים המכונה Pacific Southwest Water Plan (תוכנית המים של דרום מערב הפסיפיק), לייצר חשמל נוסף על ידי הקמת סכר נוסף בקצה המערבי של הגרנד קניון (Bridge Canyon Dam).
גורמים אלו הובילו להחלטה להקים מיזם שנקרא אחר-כך מיזם אגירת מי נהר הקולורדו (Colorado River Storage Project). בקווים כלליים נקבע כי במסגרת המיזם יוקם סכר על נהר הקולורדו בקניון גלן, וכמה סכרים נוספים ביובלי הקולורדו: גניסון (Gunnison), סן חואן (San Juan) וצמד סכרים על הנהר גרין, היובל העיקרי של חלקו העליון של הקולורדו: ב"פארק אקו" (Echo Park) ובהר ספליט (Split Mountain). שני הסכרים האחרונים היו עתידים להציף יותר מ-180 קילומטרים של קניונים באזור המונומנט הלאומי דינוזאור (Dinosaur National Monument) המוגן על ידי הממשל הפדרלי על פי החלטת נשיא ארצות הברית. צעד זה היה לצנינים בעיני שוחרי איכות הסביבה שלא רצו לחוות שוב את המחלוקת שפרצה ב-1924 סביב סכר אושונסי (O'Shaughnessy Dam), כאשר סכר נבנה בעמק נופי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי.
בהנהגתו של דייוויד ברואר (David Ross Brower‏; 2000-1912) ניהל מועדון סיירה, ארגון איכות סביבה ותיק, מאבק ממושך כנגד לשכת הטיוב, תוך שימוש בטענה כי "בניית סכר לא רק תהרוס אזור פרא ייחודי, אלא גם תקבע תקדים רע לניצול משאבים בפארקים ובמונומנטים הלאומיים של אמריקה" הצליחה שדולת תומכי שימור הסביבה לשכנע את חברי הקונגרס של ארצות הברית להתנגד למיזם פארק אקו. ב-1955 הסכימה לשכת הטיוב של ארצות הברית שלא לבנות את שני הסכרים בפארק אקו והאתר הושמט מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ההחלטה התקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית, ומועדון סיירה בהנהגת ברואר קיבל את מרבית הקרדיט להצלחה זו. ניצחונו של מועדון סיירה במאבק נגד סכר פארק אקו גרם להכפלת מספר החברים במועדון.
עם זאת, לשכת הטיוב הסכימה לוותר על צמד הסכרים הללו בתנאי שלא תהיה התנגדות לסכרים אחרים שתוכננו במסגרת מיזם אגירת מי הקולורדו, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן. בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר שמאחורי הסכר (אגם פאוול) את המים שהיו אמורים להיות מאחורי הסכר בפארק אקו. הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג'.
מיזם אגירת נהר הקולורדו אושר באפריל 1956, ואבן הפינה של סכר קניון גלן הונחה באוקטובר של אותה שנה. דעה מוטעית נפוצה היא שלשוחרי איכות הסביבה ניתנה זכות הבחירה בין הקמת הסכר בפארק אקו או בקניון גלן. לאמיתו של דבר לשכת הטיוב של ארצות הברית "תכננה תמיד לבנות סכר בקניון גלן, בלא קשר לתוצאות של הוויכוח על פארק אקו".
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ו"הבין ברגע שהגיע לשם שלא היה זה מקום למאגר". אמירה זו לא הייתה מדויקת, שכן לא מעט מטיילים ושייטים (ובהם ג'ון וסלי פאוול שעל שמו המאגר, מנהיג משלחת המחקר הגאוגרפי של 1869 שהגיעה לראשונה למקום) חקרו את הקניון בטרם הקמת הסכר, וברואר שוחח עם חלק מהם. כפי שאמר לברואר הסופר וולאס סטגנר (Wallace Earle Stegner‏; 1993-1909), שהיה בקניון ב-1947, "אקו אינו מגיע לקרסוליים של גלן" ("Echo doesn't hold a candle to Glen"). שנים אחר-כך תיאר ברואר את הסכמתו לבניית סכר קניון גלן "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
ב-1963, כשבניית סכר קניון גלן כבר הייתה בעיצומה, הדפיס מועדון סיירה ספר על קניון גלן, "המקום שאיש לא הכיר" (The Place No One Knew), שבו קונן על אובדן הנקיק הנופי לפני שלרוב הציבור האמריקני היה סיכוי לבקרו, או אפילו לדעת על קיומו.