קורט טוכולסקי
ביוגרפיה > שקיעה לתוך שתיקה

אחרי 1923 הבין טוכולסקי כי אזהרותיו נופלות על אזניים ערלות, וכי מעשיו לטובת הרפובליקה והדמוקרטיה הם ללא כל תוצאה. הוא סירב להצעתו של חבר נעוריו האנס שינלנק להוציא לאור כתב עת, וכתב לו: "אמנם יש לי הצלחה, אבל אין לי שום השפעה". אריך קסטנר, ידידו הטוב, כתב עליו בשנת 1946 בכתבה בעיתון "ולטבינה" כי הוא היה "הברלינאי הקטן והשמן", שניסה "למנוע את הקטסטרופה באמצעות מכונת הכתיבה שלו".
ב-1930 עקר טוכולסקי לצמיתות לעיירה השוודית הינדאס, ליד גטבורג. "משפט ולטבינה", שנוהל בשנת 1929 ובו הואשמו עובדי העיתון ובהם קרל פון אוסייצקי והכתב ולטר קרייזר בבגידה ובהדלפת סודות צבאיים, גרם לטוכולסקי להבין כי מקומו אינו בגרמניה. הוולטבינה פרסם מאמר ושמו "עניינים שברוח בתעופה הגרמנית" ובו גילה כי הרייכסווהר מכין בחשאי חיל אוויר, בניגוד להסכם ורסאי. בסוף 1931 הסתיים המשפט בשליחתו של אוסייצקי לשנה וחצי מאסר בפועל באשמת ריגול. בשנת 1932 הועמד שוב אוסייצקי לדין על שפרסם את משפטו המפורסם של טוכולסקי "חיילים הם רוצחים", אך זוכה מהאשמה זו. המשפט הופיע בפסקה שפורסמה ב"ולטבינה" ב-4 באוגוסט 1931 במאמר שעליו היה חתום "איגנץ ורובל" -
"במשך ארבע שנים היו קילומטרים רבועים רבים של אדמה בהם היה הרצח חובה, ובה בשעה היה הרצח אסור באיסור חמור במרחק של חצי שעת נסיעה משם. האם אמרתי רצח? ודאי שכן. חיילים הם רוצחים".
טוכולסקי לא נגרר להליכים אלו, שכן גר מחוץ לגרמניה. הוא שקל לשוב לגרמניה במהלך המשפט, אך באותה תקופה היה כבר אוסייצקי בבית הסוהר בשל הכתבה על חיל האוויר, והדבר נראה מסוכן וחסר טעם. טוכולסקי חשש ליפול בידי הנאצים, אך חש ייסורי מצפון כי לא היה בידו לסייע לחברו. כמה ימים לפני מותו כתב לידידתו הדוויג מילר כי החלטתו שלא להגיע למשפט נבעה מתערובת של עצלות, פחדנות, גועל ובוז, וכי היה עליו להגיע. הוא כתב כי במקרה זה ודאי היה נופל "למלתעות החיה", ולא מועיל לידידו בדבר, אך קשה לו לחיות עם ייסורי המצפון שנגרמו לו.
מ-1931 נשמע קולו פחות ופחות. יחסיו עם ליסה מתיאס הגיעו לקיצם, ומחלה כרונית בדרכי הנשימה פעלה עליו את פעולתה. ב-8 בנובמבר 1931 פרסם את הכתבה האחרונה הגדולה שלו ב"ולטבינה". ב-17 בינואר 1933 פרסם את כתבתו האחרונה, פסקה קצרה ובה התרשמותו מהעיר בזל.
ב-1933 עלו הנאצים לשלטון, סגרו את העיתון "ולטבינה" ושרפו את כתביו של טוכולסקי בפומבי. אזרחותו הגרמנית של טוכולסקי נשללה.
טוכולסקי התבטא עתה רק באמצעות מכתבים לידידיו. המכתבים, שהחלו להתפרסם בשנות ה-60 משקפים את מצב רוחו, את חייו בגלות, ואת מחשבותיו על עתידה של גרמניה ועתידה של אירופה. חלק מהמכתבים היו לידידיו, חלקם לאהובתו האחרונה הרופאה הדוויג מולר, שישבה בציריך. במכתבים אלו תיאר עצמו כגרמני לשעבר וכסופר לשעבר. לידידו ולטר הזנקלוור כתב - "אני מניח כי אין צורך לספר לך שעולמנו בגרמניה חדל מלהתקיים, אז פשוט אשתוק לעת עתה. איש אינו מניף כרטיס אדום בפניו של האוקיינוס".
טוכולסקי לא הניח, כגולים רבים אחרים, כי המשטר הנאצי יחלוף במהרה. הוא הכיר בעובדה שהמשטר מבטא את רוחם של רוב הגרמנים, וכי העולם הסכין עם השלטון הנאצי בגרמניה. הוא ציפה כי יחלפו עוד כמה שנים בטרם תפרוץ המלחמה.
טוכולסקי סירב להצטרף לקבוצות של סופרים גולים. ראשית, לא ראה בעצמו גולה. הוא עזב את גרמניה עוד ב-1924, ושקל לבקש אזרחות שוודית. במכתבו האחרון למרי גרולד כתב כי אין הוא רואה עוד את הנעשה בגרמניה כעניינו.
טוכולסקי היה רחוק מאוד מאדישות באשר לגרמניה. הוא ניסה לתמוך באוסייצקי בכלאו, ויצא כנגד המשורר קנוט האמסון, אותו העריץ בעבר, אשר הביע תמיכה במשטרו של היטלר, והתקיף את אוסייצקי. טוכולסקי פעל למען הענקת פרס נובל לשלום לאוסייצקי בשנת 1935. אוסייצקי זכה בפרס, בשנת 1936, אך טוכולסקי לא זכה לראות את פרי מאמציו.
מותש ממחלתו הכרונית, בערב 20 בדצמבר 1935, נטל טוכולסקי מנת יתר של כדורי שינה בביתו בהינדאס. ביום שלמחרת נמצא במצב של אובדן הכרה ונלקח לבית חולים בעיר גטבורג. הוא מת בבית החולים בערב של 21 בדצמבר. הדעה הרווחת היא כי מדובר בהתאבדות, אך הביוגרף של טוכולסקי, מיכאל הפ, מטיל ספק בשאלה אם הייתה זו התאבדות, וסבור כי המדובר בתאונה.
טוכולסקי נקבר מתחת לעץ אלון בטירת גריפסהולם, ליד מריפרד בשוודיה. על מצבתו חרוטה אמרתו של יוהאן וולפגנג פון גתה, מן המחזה פאוסט - "כָּל הַחוֹלֵף אֶךְ מָשָׁל" (Alles Vergängliche ist nur ein Gleichnis). המצבה הוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה.