stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנייפר מוהילב (2020)
הערות שוליים

↑  Руководство Могилева создало новый клуб — «Днепр-Могилев». Он сыграет в одной из лиг чемпионата Беларуси
↑  «Днепр» вместо «Дняпра». Версия 3.0
↑  История
↑  Вестник Могилева. Новая жизнь «Спартака»
דוגלאס פריירה

דוגלאס פריירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Douglas Pereira dos Santos, נולד ב־6 באוגוסט 1990) הידוע בשם דוגלאס, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן הימני בבשיקטש.
קריירה > גויאס

דוגלאס נולד בגויאס. דוגלאס הצטרף למחלקת הנוער של גויאס בשנת 2002 בגיל 12 וקודם לקבוצה הבוגרת ב־2009. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב־20 ביוני 2009 בתיקו 2-2 נגד גרמיו. הוא סיים את העונה עם 14 הופעות ובמקום ה־9.
קריירה > סאו פאולו

ב־11 בפברואר 2012, דוגלאס הצטרף לשלוש שנים לסאו פאולו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב־6 ביוני 2012, בהפסד 1-0 לאינטרנסיונל. הוא הבקיע את השער הראשון שלו במדי הקבוצה ב־14 באוקטובר בניצחון 2-0 נגד פיגיירנסה.
דוגלאס שיחק בקביעות ב־2013 וסיים עם 26 הופעות ושער.
קריירה > ברצלונה

ב־26 באוגוסט 2014, דוגלאס סיכם לחמש שנים בברצלונה וקבוצתו קיבלה 4 מיליון אירו ובהמשך עוד 1.5. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב־24 בספטמבר בתיקו 0-0 מול מאלגה.
ב־26 באוגוסט 2016 הושאל דוגלאס לעונה אחת לספורטינג חיחון. ב־30 באוגוסט 2017 הושאל לבנפיקה ליסבון. ב־23 ביולי 2018 הושאל דוגלאס לעונה אחת לסיוואספור.
ב־27 ביולי 2019 חתם לשלוש שנים בבשיקטש.
נבחרת ברזיל

דוגלאס שיחק בנבחרת ברזיל עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה עד גיל 20 2009, ואליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 2009.
סטטיסטיקות קריירה

נכון ל־20 ביוני 2015
| מועדון> מועדון.ברזיל | עונה> עונה.ברזיל | ליגה> הופעות.ליגה | ליגה> שערים.ליגה | גביע> הופעות.הגביע הברזילאי | גביע> שערים.הגביע הברזילאי | יבשתי> הופעות.יבשתי | יבשתי> שערים.יבשתי | עוד> הופעות.עוד | עוד> שערים.עוד | סה"כ> הופעות.סה"כ | סה"כ> שערים.סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גויאס | 2009 | 14 | 0 | — | — | 1 | 0 | — | — | 15 | 0 |
| גויאס | 2010 | 24 | 0 | 5 | 0 | 8 | 0 | 0 | 0 | 37 | 0 |
| גויאס | 2011 | 26 | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 26 | 5 |
| גויאס | סה"כ | 64 | 5 | 5 | 0 | 9 | 0 | 0 | 0 | 78 | 5 |
| סאו פאולו | 2012 | 33 | 2 | 5 | 1 | 6 | 0 | 0 | 0 | 44 | 3 |
| סאו פאולו | 2013 | 26 | 1 | 0 | 0 | 16 | 0 | 15 | 0 | 57 | 1 |
| סאו פאולו | 2014 | 10 | 1 | 4 | 0 | 0 | 0 | 9 | 1 | 23 | 2 |
| סאו פאולו | סה"כ | 69 | 4 | 9 | 1 | 22 | 0 | 24 | 1 | 124 | 6 |
| ספרד | ספרד | לה ליגה | לה ליגה | גביע המלך | גביע המלך | אירופה | אירופה | עוד | עוד | סה"כ | סה"כ |
| ברצלונה | 2014/2015 | 2 | 0 | 3 | 0 | 0 | 0 | — | — | 5 | 0 |
| ברצלונה | סה"כ | 2 | 0 | 3 | 0 | 0 | 0 | — | — | 5 | 0 |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 134 | 9 | 17 | 1 | 31 | 0 | 24 | 1 | 206 | 11 |
תארים > מועדון

אליפות גויאס: 2009
גביע סודאמריקנה: 2012
גביע אוסביו: 2013
גביע רקופה סודאמריקנה: סגנית 2013
גביע בנק סורוגה: סגנית 2013
אליפות ספרד: 2014/15 ,2015/16
גביע המלך הספרדי: 2014/15, 2015/16
ליגת האלופות: 2014/15
הסופר קאפ האירופי: 2015
אליפות העולם לקבוצות: 2015
הסופר קאפ הספרדי: 2016
האצטדיון המרכזי (קאזאן)

| --- | --- |

 מיקום:  רוסיה קאזאן, רוסיה
 קואורדינטות:  55°47′49″N 49°05′56″E﻿ / ﻿55.796944°N 49.098889°E﻿ / 55.796944; 49.098889
 תקופת הפעילות:  1960–הווה (כ־65 שנים) 
 בעלים:  רובין קאזאן 
 מושבים:  27,756 
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון המרכזי (ברוסית: Центра́льный стадио́н; בטטרית: Үзәk Stadium) הוא אצטדיון רב-תכליתי שנמצא בקאזאן, בסמוך לכיכר המילניו. האצטדיון מכיל כ-27,000 מקומות ישיבה ומשתמש בתור מגרשו הביתי של מועדון הכדורגל רובין. ליד האצטדיון נמצא זירת כדורגל ומתחם מקורה לאתלטיקה.
היסטוריה

האצטדיון נבנה ביוזמת האדריכל ו. פורטיאנקין. האצטדיון הוזמן ב-25 ביוני 1960 ובראשיתו אכלס 30,000 צופים.
המשחק הראשון בו התקיים ב־21 באוגוסט 1960: מועדון הכדורגל איסקרה התמודד נגד קבוצת מטלורג מקאמנסק-אורלסקי. המשחק הסתיים בתוצאה 4:1 לטובת המארחים.
בשנים 1962–1967, האצטדיון היה גם הזירה הביתית של קבוצת ההוקי "מועדון הספורט אוריצקי" (כיום מועדון ההוקי Ak Bar).
בשנים 2001–2005 שופץ האצטדיון בחלקו.
בשנים 2005–2007, נבנו במתחם האצטדיון זירה לכדורגל ואתלטיקה שנפתחה ב-29 באוגוסט 2007.
בשנת 2010, האצטדיון המרכזי אושר על ידי אופ"א כאצטדיון בקטגוריה ארבע.
בנוסף, לקראת אוניברסיאדת קיץ 2013, בשנת 2012, שופצו האצטדיון המרכזי וזירת הכדורגל והאתלטיקה, מה שמאפשר הרחבת החניון בין 90 ל-250 חניות, החלפת הגג, החלפת מסלולי מרוצים ומערכת הניקוז, בניית עמדות לקפיצות, זריקת פטיש, זריקת דיסקוס ויריות שיפוץ החדרים מתחת ליציעים והצטיידות במערכת תקשורת חדשה. עקב שיפוץ היציע המזרחי, תכולת האצטדיון פחתה והסתכמה ב-25,400 מקומות ישיבה. כיום מכיל 27,756 מושבים.
ב-6 בספטמבר 2013 אירח האצטדיון את משחק המוקדמות בגביע העולם בין רוסיה ללוקסמבורג (4: 1).
הערות שוליים

↑  Постановление Совета Министров ТАССР № 358 от 24 июня 1960 года.
1 2  Сергей Козин. Центральный стадион обзаведётся беговой дорожкой // Вечерняя Казань. — 2012. — 6 июля.
אליענה מגון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1993 (בת 31) רמת גן 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 מקום לימודים:  סמינר הקיבוצים 
 פרופיל ב-IMDb
 
אליענה מגון (נולדה ב-23 בפברואר 1993) היא במאית תיאטרון, שחקנית, מדבבת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה

מגון נולדה ב-23 בפברואר 1993 והיא אחותם הקטנה של יהונתן ודניאל מגון. אליענה נולדה וגדלה ברמת גן, למדה בבית הספר היסודי מכל״ל, ובתיכון ע״ש בליך במגמת תיאטרון שם סיימה בהצטיינות.
לאחר שירותה הצבאי בתור מאבחנת גחל״ת, סיימה לימודי תואר ראשון במסלול בימוי והוראת תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה "סמינר הקיבוצים".
כיום היא מביימת, משחקת, מדבבת, מורה למשחק ומכינה לאודישנים.
קריירה > משחק ודיבוב

מגון נחשפה בשנת 1999 בתור ילדת פסטיגל (פסטיגל 99 - המילניום). גם בשנת 2000 היא הייתה ילדת פסטיגל (צעצוע של פסטיגל). בשנת 2002 שיחקה בסרט 'כנפיים שבורות' את בר אולמן. באותה השנה דיבבה בסדרה 'קאיו' את קאיו, בסדרה לילו וסטיץ' את לילו פלקאי ודיבבה ילדה בסרט 'סוס פרא'. בשנת 2003 השתתפה בתוכנית 'פרפרים של שבת'. באותה השנה חזרה לדבב את לילו פלקאי ב'סטיץ': הסרט' ודיבבה גם בסיפורי סומסום.
בשנת 2004 שרה את הליווי בשיר הפתיחה של התוכנית 'אובי' ודיבבה ב'אובי' ילדים. באותה השנה דיבבה דמויות שונות בסדרה 'סאקורה לוכדת הקלפים'. בשנים 2004–2005 שיחקה את אושר לוי בסדרה 'השיר שלנו' וחזרה לדבב את לילו פלקאי ב'לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ''. בשנת 2007 דיבבה דמויות שונות ב'פוקימון' ודיבבה את לינג לינג ב'טאו שו'. באותה שנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה מרחק נגיעה את תפקיד שרה ברמן בתו של הרב אהרון. בשנת 2008 דובבה את ג'י-סי ב'צוות קוואנטום' ואת האנה בסרט 'הורטון שומע מישהו'. בשנת 2009 שיחקה את מאיה בסדרה נשרים, לצד תובל שפיר, ודיבבה ב'הולי הובי' את גלי. היא דיבבה גם את מולי בסדרה 'מילי ומולי'. באותה השנה דיבבה ב'דובוני אכפת לי' את חייכנית. באותה השנה היא חזרה לדבב ב'דובוני אכפת לי: המשאלה הגדולה', אך הפעם את שיתופית. היא דיבבה את שיתופית גם ב'דובוני אכפת לי: הרפתקה בפארק השעשועים'. בשנת 2010 דיבבה את לוסי פבנסי ב'סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר'.
בשנת 2011 דיבבה את גור הנמרים ודמויות נוספות בסדרה 'רוץ, דייגו, רוץ!'. היא דיבבה את זזי בסדרה 'זיגי הזברה', ואת ביילי פיקט ב'זאק וקודי החיים היפים על הסיפון - הסרט'. באותה השנה דיבבה את פולה בסדרה 'סלאש', ואת ביבה בסדרה 'רובי הרובוט'. באותה השנה היא גם חזרה לדבב את חייכנית ב'דובוני אכפת לי: מבצע ההצלה', 'דובוני אכפת לי: המסע אל עיר הכוכבים', וב'דובוני אכפת לי: פסטיבל הנתינה'. בשנת 2012 דיבבה דמויות שונות בסדרה 'מגלים עם דורה'. בשנת 2013 שרה את הליווי לשיר הפתיחה של הסדרה 'יהלי שומר הטבע', ודיבבה שם גם את מיץ. באותה השנה דיבבה את זהבהבית ב'ילדי העננים', וב'מגלים עם דורה - הרפתקה מסביב לעולם' את אמלי.
בשנים 2014 - 2016 למדה משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין. מאוחר יותר למדה בימוי והוראת תיאטרון בפקולטה לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
ב-2015 החלה לדבב את פוזי בסדרה "קוסמות קטנות". ב-2016 דיבבה את איזבל בסדרה אלנה מאוולור. ב-2017 דיבבה את דמותה של ג'יוטי ב'אוטובוס הקסמים נוסע שוב'. באותה שנה, השתתפה מגון בפרויקט מטעם מכון דוידסון למדע בשיתוף פעולה עם ערוץ הילדים, הפרויקט הנקרא "בוחרות במדע" שם גילמה את גלי (בוגרת מגמת מדעים ופיזיקה) לצד ליאור רז שהשתתף בתפקיד אבא של גלי.
בשנת 2018 דיבבה בסדרה שי-רה ונסיכות הכוח של נטפליקס את גלימר ולוני. כמו כן היא החלה לדבב בסדרה "אחיות".
בשנת 2021 החלה לדבב את מרסי בסדרת הטלוויזיה "אמפיביה" של ערוץ דיסני. בשנת 2022 החלה לדבב את פולי בסדרת הטלוויזיה "סופר תוכים" ואת סנטיאגו בסדרה "קפטן סנטיאגו", כמו כן דיבבה בסדרה "קלאופטרה בחלל".
בשנת 2023 דיבבה את הדמות הראשית בסדרה "דובי בוס".
בשנת 2024 דיבבה בסדרה "ז-ו-מ-ב-י-ם: סדרת האנימציה".
קריירה > בימוי

בשנת 2023 ביימה את המחזה ״אורחת של כבוד״ מאת אסיה לבטוב, בפסטיבל הקומדיה ע״ש אפרים קישון. באותה שנה הייתה עוזרת הבמאי של עירד רובינשטיין במחזה "הבן של מושיקו" מאת גיל ארי כהן בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2022 יצרה את המחזמר ״על הגבעה״ ביחד עם קרן שפט, וביימה אותו. באותה שנה גם הייתה עוזרת במאי של כפיר אזולאי בהפקה "וניה" בעיבודו של איתי טיראן, בתיאטרון הקאמרי. מגון ביימה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא את המחזה ״אנחנו צריכים לדבר״ מאת מאגי גל, כמו כן, ביימה קריאות מבוימות בפסטיבל "כאן ועכשיו" בתיאטרון הקאמרי ובבית ליסין. אליענה הייתה עוזרת במאית של הבמאית והמחזאית שירילי דשא, בהפקתה המקורית "הסבתות", בתיאטרון החאן. הפקת הגמר של מגון בסמינר הקיבוצים ״מלנכוליה״ - קומדיה לאנשים ולשקדים מאת שרה רוהל, רצה במשך שלוש שנים בצוותא. מביימת ב"הקאמרי ACADEMY" כבר 4 שנים את קבוצת "נוער הקאמרי".
פרסים ומועמדויות

פרס הבימוי על "יש לי רעיון לסטאראפ" מאת בועז גאון בפסטיבל "כאן ועכשיו" למחזאות מקורית בתיאטרון הקאמרי.
פרס ה"אנסמבל" בבימוי המחזמר "על הגבעה", פסטיבל עכו.
פרס "המוזיקה" בבימוי המחזמר "על הגבעה", פסטיבל עכו.
דניס ספיצוב

דניס סרגייביץ' ספיצוב (ברוסית: Денис Сергеевич Спицов; נולד 16 באוגוסט 1996, ווז'גה, מחוז וולוגדה, רוסיה) הוא גולש סקי למרחקים רוסי, שזכה בשלוש מדליות באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018).
ביוגרפיה

הוא מתמודד עבור מחוז, טיומן ואגודת הספורט הצבאית צסק"א והוא מחזיק בדרגת רב"ט.
מספר פעמים זכה באליפויות העולם לנוער (2015, 2016, 2017, 2018), כולל ב-2015, כשזכה בזהב במרוץ השליחים ובמדליית כסף במרוץ 10 ק"מ, ב-2016 זכה במדליית כסף במרוץ שליחים 4x5 ק"מ וב-2017 בפארק סיטי (ארצות הברית) זכה במדליית ארד בסקיאתלון ובמדליית ארד במרוץ 15 ק"מ בסגנון חופשי,, בשנת 2018 בגומס (שווייץ) לקח את המקום הראשון בסקיאתלון והמקום השני במרוץ 15 ק"מ בסגנון קלאסי.
בתחרויות הבוגרות הוא משתתף מאז עונת 2015/2016. הוא זכה במדליית כסף באליפות רוסיה במרוץ שליחים 2016 וזכה גם במדליית הכסף ב-2017 במרוץ שליחים ובסקיאתלון. הוא גם זכה בגביע רוסיה. במשחקי החורף האולימפיים הצבאיים שנערכו בסוצ'י ב-2017 זכה במדליית כסף במרוץ 15 ק"מ בסגנון חופשי. הוא זכה גם בתחרויות הבינלאומיות של פדרציית הסקי הבינלאומית (FIS).
בעונת 2017/2018 נטל חלק בגביע העולם. בשלב הסופי של "הטור דה סקי" 2018 (עד 9 ק"מ) סיים במקום ה-13. בסך הכל בדירוג של גביע העולם 2017/2018 שהוצג בינואר 2018, הוא דורג במקום הרביעי בקרב ספורטאים עד גיל 23.
באולימפיאדת החורף שנערכה בקוריאה התמודד בסקיאתלון על המקום הראשון, אך לבסוף סיים במקום הרביעי והפך להיות הספורטאי ראשון בקרב גולשים צעירים מתחת לגיל 23 שהגיע למעמד זה. במרוץ נפרד של 15 ק"מ הוא סיים במקום השלישי וזכה במדליה האולימפית הראשונה שלו. במרוץ שליחים 4x10 ק"מ העפיל לשלב הסופי ולאחר מרוץ צמוד דניס הגיע למקום השני וזכה גם במדליית כסף.
תוצאות בתחרויות גדולות > משחקי החורף האולימפיים

| המשחקים האולימפיים | ספרינט | ספרינט קבוצתי | 15 ק"מ | 15+15 ק"מ | 50 ק"מ | מרוץ שליחים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פיונגצ'אנג 2018 | — | 2 | 3 | 4 | 2 |  |
הערות שוליים

↑  Лыжник Денис Спицов завоевал серебро на Первенстве Мира
↑  «Такого никогда не видел»: российские лыжники устроили шоу на финише Чемпионата Мира в США
↑  "Первенство мира среди юниоров и молодёжи до 23-х лет по лыжным видам спорта 2017 года. Парк-сити (США)".
↑  "Чемпионат мира среди юниоров и молодёжи до 23-х лет по лыжным видам спорта 2018 года. Гомс/Кандерстег (Швейцария)".
↑  Денис Спицов — победитель финала кубка России в скиатлоне
↑  Денис Спицов выиграл две FIS-гонки в Италии и готовится выступить на Кубке мира в Давосе
↑  "Норвежский лыжник Крюгер выиграл скиатлон на Играх-2018". Interfax.ru.
ברוכין

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי דתי בדרום-מערב השומרון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
מראה כללי של היישוב, פברואר 2008
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: שומרון
גובה ממוצע: ‎391 מטר
תאריך ייסוד: 1999
תנועה מיישבת: הפועל המזרחי
סוג יישוב: יישוב קהילתי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף דצמבר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,900 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 2,900 תושבי ישראל
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎+3.8% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) ברוכין(למפת גוש דן רגילה) ברוכין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברוכין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברוכין32°04′51″N 35°05′12″E﻿ / ﻿32.0808267520457°N 35.0865544580354°E﻿ / 32.0808267520457; 35.0865544580354  heמפת היישובים של מועצה אזורית שומרון באדום - ברוכין בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 6 מתוך 10

ברוכין הוא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בגוש מערבא שבשומרון, על גבעה בגובה 412 מטרים מעל פני הים, בסמוך לכפרים הפלסטיניים בורוקין וכפר א-דיכ, ובמרחק כשני ק"מ מצפון-מזרח להתנחלות עלי זהב, בתחום מועצה אזורית שומרון. השם ברוכין מנציח את זכרו של הרב ברוך שלום הלוי אשלג, ודומה במצלול לשמו של הכפר הסמוך בורוקין.
בקרבת היישוב נמצאת חורבת חמד הנראית היטב מכביש 5 ושופצה על ידי בני נוער מברוכין. במדרונות החורבה יש מערות קבורה מהתקופה הביזנטית, וביניהן קבר בגוף הסלע, חלל בצורת קשת עם תבליט לפיד בקיר. בחורבה יש חמישה בורות מים ושרידי כנסייה ביזנטית עם עמודים ופסיפסים.
נכון לסוף 2020 ברוכין היא ההתנחלות שצומחת הכי מהר ביהודה ושומרון בקצב של 26.9% לשנה.[דרוש מקור] ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
היסטוריה

על הקמת היישוב הוחלט בוועדת השרים לענייני התיישבות באפריל 1983, אולם ההחלטה לא יצאה אז אל הפועל.
היישוב הוקם ב-1999 על ידי גרעין בן שש משפחות מתלמידי ישיבת ארץ הצבי שביישוב פדואל הסמוך. הקרקעות שעליהן התיישבו היו אדמות מדינה. היישוב, שהיה באותה עת מאחז, התנהל באופן חלקי כשכונה של עלי זהב, ולכן הלמ"ס מנתה את תושביה כחלק מאוכלוסיית עלי זהב.
בשנת 2012 הכירה ממשלת ישראל בברוכין כיישוב עצמאי.
סמוך לברוכין נמצאת חוות שחרית.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  טובה צימוקי, מחלוקת קשה בין לוי לדרובלס: מי יהיה אחראי להתיישבות ביו"ש, דבר, 20 באפריל 1983
↑  חוות דעת ביניים על מאחזים בלתי מורשים, עמוד 101
↑  עמרי נחמיאס, צוות השרים של הממשלה החליט להסדיר מעמדן של סנסנה, רחלים וברוכין, באתר nana10‏, 23 באפריל 2012
| מחוז יהודה ושומרון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת יהודה ושומרון חופפת את שטח המחוז | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| ערים | אריאל • ביתר עילית • מודיעין עילית • מעלה אדומים | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| מועצות מקומיות | אורנית • אלפי מנשה • אלקנה • אפרת • בית אל • בית אריה-עופרים • גבעת זאב • היישוב היהודי בחברון • הר אדר • מעלה אפרים • עמנואל • קדומים • קריית ארבע • קרני שומרון • שער השומרון | מפת מחוז יהודה ושומרון |
| מועצות אזוריות | גוש עציון • הר חברון • מגילות • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון | מפת מחוז יהודה ושומרון |
מנורת הכנסת

מנורת הכנסת
תבליטי המנורה
בנו אלקן בסטודיו בלונדון במהלך עבודתו, 1953
ההזמנה לטקס חנוכת מנורת הכנסת, 1956
טקס חנוכת המנורה, 1956. משמאל - יו"ר הכנסת, יוסף שפרינצק
הסקיצה שצירף אלקן לתדפיס שמסר לכנסת, המתאר את החלל שבתוכו על המנורה להיות מוצגת
מנורת הכנסת היא אנדרטת ברונזה בגובה כחמישה מטרים, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת בירושלים. את המנורה העניקו אנשים שונים ובהם חברי הפרלמנט הבריטי כמחווה למדינת ישראל הצעירה בשנת 1956, והיא מעשה ידיו של בֶּנוֹ אֶלְקָן, אמן יהודי-בריטי ממוצא גרמני, שעמל עליה במשך שש שנים. המנורה מציגה כעשרים ותשעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, ונחשבת ל"ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.
רקע

בשנת 1950, כשנה וחצי לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פנה הלורד אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, שהיה הנציב העליון הבריטי הראשון של ארץ ישראל, לבֶּנוֹ אֶלְקָן, וביקש ממנו ליצור פסל ברונזה בצורת מנורה, כדי להעניקה כשי למדינת ישראל הצעירה. מטרת השי הייתה "לבטא את הערצת הפרלמנט הבריטי ואת המשך ידידותו החמה למדינת ישראל החדשה, לממשלתה, לעמה, ומעל לכל - לכנסת שלה." אלקן התגורר בלונדון משנת 1933, לאחר שעזב את גרמניה עם עלות הנאצים לשלטון. הוא היה אמן ידוע באנגליה, ובעל ניסיון עשיר בעבודה בברונזה, לאחר שיצר כמה מנורות, ובמיוחד זו של כנסיית ווסטמינסטר שבלונדון. אלקן השקיע שש שנים מחייו ביצירת המנורה, בעיקר בתחום העיוני, שכן ביקש ליצור מנורה ייחודית, שתספר את תולדות עם ישראל במשך אלפי שנות היסטוריה.
הבחירה בסמל המנורה כשי למדינת ישראל התבססה על סמל המדינה, שנקבע על ידי הכנסת הראשונה כמנורת שבעת הקנים. תבנית מנורת הכנסת דומה למנורה המופיעה בסמל המדינה, שהיא עצמה העתק של המנורה המופיעה כתבליט בשער טיטוס שברומא. התבליט שבשער מציג שבויים מממלכת יהודה הנושאים לרומא את אוצרות בית המקדש, לאחר חורבנו בשנת 70 לספירה, ובהם המנורה.
מימון

הקושי שעמד בתחילה בפני הלורד סמואל היה בהשגת מימון לבניית מנורה, אך בהחלטה משותפת החל אלקן בעבודה, מתוך תקווה שהמימון יושג. במקביל, הקימו הלורד סמואל וכמה ידידים את "ועדת הקרן למען המנורה" (The Menorah Fund Committee), שפעלה בכמה אופנים לגיוס תרומות: ארוחת ערב חגיגית ("דינֶר") בבית הלורדים הבריטי לקהל תורמים פוטנציאלי, הפצת חוברות, פרסום מודעות, הקדשת תרומה לתבליט מסוים ועוד. על בסיס המנורה משמאל ישנו פירוט באנגלית, המציין את התורמים העיקריים, ומהו התבליט שבחרו לתרום לו את כספם, בהתאם להקשר. ארגון ויצו, למשל, מימן את התבליט של רות ורחל; חברת 'מרקס אנד ספנסר' מימנה את תבליט חזון אחרית הימים; הברון ג'יימס דה רוטשילד מימן את תבליט רבן יוחנן בן זכאי לזכר אביו המנוח, הברון אדמונד דה רוטשילד; תבליט בר כוכבא מומן על ידי ארגון יוצאי הצבא היהודיים בבריטניה (The Association of Jewish Ex-servicemen); סר לואיס סטרלינג מימן את תבליט נחמיה ושבי ציון לכבודו של הלורד סמואל; חברת החשמל הארצישראלית (Palestine Electric Corporation) מימנה את התבליט שנקרא "האורות", שאינו מופיע כלל במנורה, ועוד. בצדו השני של הבסיס נכתב באנגלית:
"המנורה היא יצירתו של בנו אלקן. הרעיון להעניק את המנורה (למדינת ישראל) היה של כמה מחברי הפרלמנט של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד, כאות הערכה על הקמתו של משטר פרלמנטרי דמוקרטי במדינת ישראל. הוועדה שארגנה את הענקת השי כוללת חברים משני בתי הפרלמנט (הבריטי), וכן בריטים אחרים, בני דתות שונות... הענקת השי יצאה לפועל בזכות נדיבותם של בני בריטניה, וזכתה לתמיכתם הרבה של הבנקים המובילים באנגליה, ושל תאגידים תעשייתיים גדולים. תרומות קטנות נוספות, רבות מכדי שאפשר יהיה לציינן כאן, התקבלו מידי אזרחים בריטיים."
נראה שהתרומות היו אכן רבות, שכן ב-1955 גויס הסכום כולו, 20 אלף לירות שטרלינג, ובדצמבר באותה שנה הועברה המנורה לסדנת היציקה של מוריס סינגר בלונדון.
קשיים הלכתיים

כבר בתחילת 1951 צצה בעיה מכיוון אחר: הממסד בארץ הביע חשש כי הדתיים יתנגדו לקבלת מנורה הדומה לזו שעמדה בבית המקדש, מפני שעל פי ההלכה אין ליצור העתקים של כלי בית המקדש עד שייבנה, כמופיע בתלמוד הבבלי:
"לא יעשה אדם בית (ב)תבנית (ה)היכל, אכסדרה תבנית אולם, חצר כנגד עזרה, שלחן כנגד שלחן, מנורה כנגד מנורה; אבל עושה (מנורה) של חמשה ושל ששה ושל שמונה (קנים). ושל שבעה - לא יעשה, אפילו של שאר מיני מתכות."
בעיה הלכתית נוספת הייתה הימצאותם של פסלי בני אדם וחיות על המנורה, דבר שנתפס כנוגד את הציווי: "לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל תְּמוּנָה" (שמות, כ', ג') המופיע בעשרת הדיברות. כן היה חשש שמא ירגיזו הדמויות העירומות את הציבור הדתי. המצדדים בקבלת השי טענו כי מנורת הכנסת המיועדת אינה חפץ פולחני, ולפיכך אין לראות בדמיונה למנורת המקדש כל בעיה תאולוגית. לגבי הפסלים נטען, כי מאחר שמדובר בתבליטים, שאינם בעלי שלושה ממדים מלאים, הרי שהאיסור ההלכתי אינו מופר כאן.
מה שהחל כמחווה סמלית של רצון טוב מצד בית הנבחרים הבריטי, הלך ותפח לממדים לא נעימים סביב השאלה האם מדינת ישראל מעוניינת בכלל במנורה, ואם כן, כיצד ניתן להכריח את הנותנים להתאימה לאילוצים ההלכתיים הנדרשים. סוגיות אלו הצריכו את התערבותם של גורמים חיצוניים שיתווכו בין הצדדים, ירגיעו את הרוחות, וינסו לתת מענה לשאלות אלה. בין הנושאים והנותנים היו אליהו אילת, שגריר ישראל בבריטניה; יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת; מרדכי איש שלום, סגן ראש עיריית ירושלים, ורבים אחרים. לבסוף הוחלט כי הרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יכריע בשאלות ההלכתיות, ועל פיו ייפול דבר. הרב הרצוג השתהה מאוד בתשובתו, אך בסופו של דבר פסק כי המנורה ותבליטיה כשרים. בעקבות הפסיקה, ולמרות החששות, הגעת המנורה והצבתה בירושלים לא עוררו כל מחאה דתית.
באוקטובר 2022 העבירה נכדתו של יוצר המנורה, מסמכים הקשורים לתהליך יצירת המנורה ואת המסמך של הרב הרצוג, שפתר את המחלוקות בעיצובה.
מיקום המנורה

בחודש מרץ 1956 הגיעה המנורה, שמשקלה למעלה מארבעה טון, באונייה לנמל חיפה, ומשם הועברה לירושלים. את ההובלה ביצעה חינם חברת הספנות הישראלית, צים. ב-15 באפריל 1956, במלאת שמונה שנים לעצמאות ישראל, נערך לכבוד המנורה טקס בלב ירושלים בהשתתפות אלפי צופים, כשדגלי ישראל ובריטניה מתנופפים ברחובות. באותו יום הוצבה המנורה על במה בבור שיבֶּר - גן שקוע, ששכן בסמוך לבית פרומין במרכז ירושלים, ששימש אז כמשכן הכנסת. את הטקס כיבד בנוכחותו קלמנט דייוויס, מנהיג המפלגה הליברלית הבריטית, ששימש כיו"ר "ועדת הקרן למען המנורה". בין היתר אמר דייוויס:
"... מזל היה לנו שאמן גדול, אמן יהודי גדול, נמלט לבריטניה מציפורני הרוע של היטלר ומהזוועות שביצעו תלייניו במיליונים מהעם היהודי... אנו יודעים כי המנורה שיצר אלקן היא הסמל שבחרתם כדי שההולכים באפלה יראו אור גדול. מנורה זו היא מחווה מאת הפרלמנט הבריטי למדינת ישראל, מדינה חיה, שחלק משמעותי לה בעולם. בכנות, בענווה, ובכל כוחנו, אנו מתפללים לכך שמירושלים, עיר הנצח, העומדת על גבעה רמה, יזרח אור על עמה של ארץ קדושה זו, ודרכו על עמי העולם כולו."
יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת, נשא נאום ארוך באותו טקס, ובין הדברים, אמר:
"בחיבה ובהוקרה אנו מקבלים את המנורה... הננו נרגשים לבחירה הנאה... אנו מקבלים את המנורה הזאת כמתנת בריטניה הציונית, אשר קמו בה בזמנים שונים אישי חזון אצילי רוח ורעיון, בני בריטניה אשר היו בין מבשרי תקומת ישראל ומעודדיה..."
במשך עשר שנים שכנה המנורה בבור שיבֶּר, ששמו שוּנָה ל'גן המנורה', וב-1966 נדדה עם הכנסת למשכנה החדש בקריית הממשלה שבגבעת רם. בשני המקומות היא הועמדה תחת כיפת השמים, כאשר רק חזיתה מופנית לקהל (בצדה האחורי ממילא לא נראה דבר). מיקום זה עמד בניגוד לדרישת אלקן להציב את המנורה בחלל סגור, ולטענתן של ח' אוסטפלד וש' בץ בספרן על המנורה (עמ' 9), הסיבה לכך הייתה רצון הממסד להימנע למרות הכל מחיכוכים עם הממסד הדתי, ולכן הוחלט שהמנורה לא תוכנס למשכן הכנסת. מעניין כי אלקן לא הציב תנאים לגבי גודלו או צורתו של החלל, רק דרש כי מקור האור יהיה יחיד ויבוא מלמעלה, "כדי שהמנורה תוצג במלוא הדרה". הוא אף צירף סקיצה לתדפיס שמסר עם המנורה: חדר אפל, שבמרכזו המנורה, המוארת באור חזק מן התקרה.
תמונות התקריב המופיעות בערך זה (להלן) צולמו בצהרי יום שמש, במטרה להציג את המנורה בתנאי התאורה הקרובים ביותר לאלה שדרש האמן. התמונות מלמדות כי פני הדמויות בתבליטים מתייחסים לאור עילי. כך לדוגמה איוב, הגוי אצל הלל, ירמיהו, אהרן, החסיד, שלמה המלך, השלדים בחזון העצמות היבשות ואחרות. הדבר בולט במיוחד בחלק מהדמויות, שראשן מוטה למעלה בזווית לא טבעית, כמו הדמות המרכזית בסצנת מרד גטו ורשה, הדמויות בסצנת המשיחיות או רבן יוחנן בן זכאי. בחלק מהתבליטים החפצים מוארים במיוחד מזווית כזו של תאורה, כמו לוחות הברית, הפמוטות שבידי רות, המילה 'שמע' ב'שמע ישראל', הלהבות סביב רבי חנינא בן תרדיון, דמותו של המקובל, ועוד.
משמעות המנורה

ד"ר אליק מישורי, בספרו 'שורו הביטו וראו' על איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, מנתח את נאומו של שפרינצק (לעיל) כהתעלמות מכוונת מן העובדה שהמנורה ניתנה במתנה מהפרלמנט הבריטי. השימוש שעשה בנאומו במונח הערטילאי "בריטניה הציונית" מהווה לדעתו של מישורי ביטוי לתפיסה סמלית שרווחה באותה עת, שראתה בעניין כולו את "שיבתה של מנורת המקדש הביתה". הוא טוען כי שפרינצק ראה במעשה של הבריטים מעין "תיקון" לעוול שגרמה האימפריה הרומית בימי קדם, "לפיכך אין למקבל כל צורך להביע תודה על משהו שהוחזר לו." ביטוי לכך מביא מישורי בשיר של המשורר שלמה סקולסקי, שבחרה המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך לשלב באחד מפרסומיה:
מועמת, שחוקה ומוחלדת על שער ברומא חיכית,

אלפיים שנה כה בודדת, צַעַרְת המנורה, לא כבִית.

...

אוי, היו ימי סבל וצער, בצר התבוסס ישראל,

אבלה את בכית על השער, הנה חננך שוב האל.

הנה שוב את גאה מתנוססת שוב בירושלים העיר,

את לבב שליחי העם שבכנסת, שלהבת קודשך שוב תאיר.

...

היכרנוך על שבעת אור קנייך, זו את שהארת במקדש,

עֲטַרנוך בזרי עלי-זית, שַמְנָם בך ידליק אור חדש.
אלקן עצמו ראה במנורה יצירת מופת, הממשיכה שורה של יצירות גאוניות מהעולם כולו. במכתב ששלח למזכיר הכנסת, משה רוזטי, תיאר בלא מעט גאווה עצמית כיצד תשתלב יצירתו בעולם האמנות האוניברסלי:
"אנשים נוסעים לרומא כדי לחזות בקפלה סיסטינה; הם נוסעים לפריז כדי להתבונן בהערצה בפסל ונוס ממילו; הם נוסעים לפירנצה כדי לראות את דלתות הברונזה של גיברטי לבית הטבילה, ולבסוף הם נוסעים לירושלים כדי לראות את המנורה הכבירה המתנוססת על גבעת ציון."