שואה: סיפורה של משפחת וייס
הסדרה בישראל

לקראת סוף יולי 1978, פורסם בעיתון "דבר" שמליאת רשות השידור אישרה את שידור הסדרה בארץ, כאשר אחד עשר מחבריה הצביעו בעד, וחמישה נגד. במהלך המליאה, המשורר אבא קובנר טען שהסדרה יכולה להיות משודרת בישראל בתנאי שאין בה דבר שהוא בגדר חילול נושא השואה. כמו כן הוא הציע שלפני שידורה איש מרשות השידור יסביר את ההסתייגות שמעוררת הסדרה, ושבסיום שידורה ייערך עליה דיון בסגנון תוכנית הבוקר "השעה השלישית" - הצעתו לא התקבלה מפני שדיונים יכלו "לגלוש לאפיקים מלאכותיים". פרופסור אהרן הראל-פיש טען שלפי תגובות הסדרה שהגיעו מארצות הברית, יש בה "יסודות אלרגיים שאינם מתאימים לציבור הישראלי". בנוסף הוא הציע שצריך לאפשר לאנשי ציבור נוספים לצפות בסדרה לפני שידורה, כדי "למנוע שעורריה ציבורית" - הצעתו אינה התקבלה. דוד פדהצור הביע ביקורת על המליאה, בה אמר שהם קבעו את שידורה על סמך ביקורות ולא על סמך צפייה, בנוסף הוא כתב שמנכ"ל רשות השידור, יצחק לבני, ציין כי מספר מדינות מחכות להחלטת ישראל לגבי שידור הסדרה, לפני שהן משדרות אותה - משמע שידור הסדרה בארץ עשוי להעניק לה הכשר. ב-22 באוגוסט 1978, הוכרז בעיתון "דבר" שהסדרה תשודר בשלמותה בלי השמטות, כמו כן הוכרז שהיא תשודר בתוך שבועיים בחודש ספטמבר, כאשר ישודרו שני פרקים בשבוע, בשונה מהשידור בארצות הברית בה שודר פרק כל יום - הסיבה לכך היא שהייתה הרגשה ששידור רציף יום אחר יום יגרום לעומס כבד על קהל הצופים. עוד הוכרז, שלאחר שידור הסדרה ידברו על ההיבטים החינוכיים שלה במסגרות שונות ברדיו ובטלוויזיה, לרבות תוכניות הנוער.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-11 בספטמבר 1978, כאשר בסיומו העריכו שהצפייה בסדרה הייתה גבוהה, אף על פי שהתגובות הטלפוניות שהגיעו לבניין הטלוויזיה על השידור היו מועטות. הפרק השני של הסדרה שודר ב-13 בספטמבר 1978. לאחר שידור שני הפרקים הראשונים, נכתב בעיתון "דבר" ביקורות על הסדרה על ידי חנה זמר:
"אם איננו מוכנים להשלים עם כרסומה הזדוני של תודעת השואה, המצטרף לשחיקתה "הטבעית" ומכפיל אותה, אם איננו רוצים שהמוני-המונים ברחבי העולם יגדלו בלי ידיעה ומושג על מה שהיה – לא נוכל להסתפק בפעילות של תיעוד במישורים המוליכים רק לקבוצות מיעוט של משכילים ואניני-טעם. מי היה צופה בשמונה שעות של דוקומנטציה מקפיאת דם? מי היה מעלה אותה על המסך הקטן המגיע למאות מיליונים? [...] איזה אחוז מהם קרא אי-פעם ספר על השואה, ולו את יומנה הנפוץ של אנה פרנק? הסדרה הזאת הגיעה אליהם, היא העבירה להם משהו מתחושת הזוועה, [...] היא לא עשתה צדק לנושא, אבל היא איננה מחללת אותו."
חיים איזק גם כתב ביקורת על הסדרה:
"[אני] מדבר על אי-הדיוקים שכמה חוקרי התקופה מגו בסדרה [...], אלה דברים שאינם מעלים ומורדים הרבה. סוף-סוף אין הסרט תעודה היסטורית מדייקת בפרטי-פרטיה. יש יסוד לביקורת על הסרט דווקא על הדיוקים לכאורה שלו. [...] הסדרה עלולה להשפיע השפעה הפוכה מן המכוונת: אפשר שיימצאו כאלה, שהמראות המבוימים, הלא דוקומנטריים, ייראו בעיניהם כהפרדה יהודית, כתעמולה ציונית, נטייה שקואליציה ססגונית של שונאי ישראל ודאי תעשה להפצתה. [...] האמת היא שגם אילולי נעשה שום סרט על השואה, יחס כזה של חלקים מן הציבור הלא-יהודי בעולם הוא אפשרי. רק שהסרט "שואה" עלול לעלות רגשות על פני השטח."
הפרק השלישי של הסדרה היה אמור להיות משודר ב-18 בספטמבר 1978, אך לבסוף שודר ב-20 בספטמבר בעקבות התארכות מהדורת החדשות המיוחדת על הסכמי קמפ דייוויד. מאוחר יותר פורסם שהפרק נדחה בגלל שיצחק לבני טען שהוא לא רוצה שהטלוויזיה "תספר בשעה 9 על התחלת התגשמות התקווה של הציונות, השלום, ולתאר בשעה 10 את הטראומה הגדולה ביותר של העם היהודי". הפרק הרביעי והאחרון של הסדרה שודר ב-27 בספטמבר 1978. לאחר סיום הסדרה, נכתב בעיתון "דבר" ביקורת על הסדרה על ידי עליזה ולך:
"הסרט לא עשה למען השואה [...], האם על אף רמתו הנמוכה, אי הדיוקים שבו והעטיפה הפלסטיקית שלו הוא תרם לשימור זכר השואה ולהנחלתו לאלה שלא ידעו, או העדיפו להתעלם, נדמה לי שמגזימים אלה שתולים בו כל כך הרבה. [...] "שואה" לא תיקן שום מעוות באטימותנו לנושא. נכון אמנם שריתק למקלט הטלוויזיה מיליוני אנשים, שלא היו קוראים מחקר רציני על השואה או לא היו קונים כרטיס לסרט דוקומנטרי על הנושא, אך המשקיע שהותיר בהם הוא קצר ימים. את זה אני זוקפת בכל זאת לחובת רמתו הירודה של הסרט. [...] הסדרה "עבדה" רק על אלה שלא נזקקו לסרט - על אלה שחיו אותה על בשרם. נדמה לי גם שהם תולים בה יותר ממה שהיא מסוגלת לעשות, כיוון שכאבם על ההתעלמות והבריחה מהנושא הוא גדול."
סקר שנערך בשביל רשות השידור בנושא הקרנת הסדרה לאחר שידורה, נעשה על ידי המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים והמכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית, עבור רשות השידור. הסקר הראה שכ-90 אחוז מהאוכלוסייה בישראל הייתה בעד שידור הסדרה, כמו כן הוא הראה שכ-1.5 מיליון איש צפו בסדרה ודנו עליה לאחר שידורה. עוד נראה שהסדרה השפיעה על הנוער במידה רבה מאשר על המבוגרים, ושהיא העלתה את רצונם להכיר יותר את הנושא. עוד לאחר השידור, הוצע על ידי ישראל יוסט להפיק סרט ישראלי בנושא השואה "שיהיה אותנטי ברמה גבוהה ורציני".