stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן פריימן
פעילותו

פריימן עבד 35 שנים למחייתו כספרן בתחום היהדות בספריית האוניברסיטה; עד ימינו נחשב הקטלוג שבנה כטוב והמקיף ביותר בספריות בגרמניה. הוא המשיך במחקריו הביבליוגרפיים של משה שטיינשניידר, שהיה מקורב אליו בשנותיו האחרונות.
בין השנים 1905–1921 פרסם ביבליוגרפיות בתחומי מדעי היהדות בכתב העת Zeitschrift für Hebraeische Bibliographie ("כתב עת לביבליוגרפיה יהודית").
פריימן פרסם ביבליוגרפיות רבות על אישים חשובים במדעי היהדות. בין השאר על אברהם ברלינר ומרקוס בראן וכן על נושאים שונים במדעי היהדות. הוא קטלג את כתבי היד העבריים בספריית הוותיקן. הוא רשם את ספרי האינקונבולה העבריים בספריית אוניברסיטת פרנקפורט.
רשימת פרסומיו כוללת יותר מ-400 מאמרים וספרים בנושאי ביבליוגרפיה, היסטוריה וגנאלוגיה.
בין השאר:
גאזטיר של הדפוס העברי, שבו רשם את כל הערים שבהן נדפסו ספרים עבריים.
אוסף שלם של דוגמאות פקסימילים של כל האינקונבולים העבריות הידועות. עבודה זו לא הושלמה. חסר בה המבוא ודיון על הפקסימילים.
בין כתביו ההיסטוריים החשובים ניתן למנות:
Geschichte der Israelitischen Gemeinde Ostrowo (היסטוריה של הקהילה היהודית באוסטרובו).
ענייני שבתי צבי (אספם לאספה מתוך כ"י שונים וגם מספרים נדפסים והוציאם לאור עם הקדמה והערות אהרן פריימאנן, ברלין: חברת מקיצי נרדמים, תרע"ג).
לפריימן הייתה השפעה מכרעת על התפתחות מחקר ההיסטוריה היהודית-גרמנית אחרי מלחמת העולם הראשונה בזכות שני פרויקטים גדולים שיזם:
תרומתו לכתב העת Zeitschrift für die Geschichte der Juden in Deutschland (כתב עת להיסטוריה של היהודים בגרמניה) בין 1929 עד 1939.
פריימן היה חבר כבוד ב"חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" (Soncino-Gesellschaft). ב-1909 נבחר ליושב ראש של חברת "מקיצי נרדמים"; מ-1929 עד 1942 שימש כנשיא האגודה, עד שהוחלף על ידי ש"י עגנון.
פריימן פעל ללא ליאות בבניית רשת בינלאומית של חוקרים במדעי היהדות, שבה היה גורם מרכזי. הוא עמד בקשרים עם ספרני יהדות בספריות הגדולות בעולם וכן עמד בקשרים הדוקים עם מייסדי הספרות העברית המודרנית חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון ואחרים.
כתביו

Geschichte der israelitischen Gemeinde Ostrowo. Ostrowo 1896
Ausstellung hebräischer Druckwerke. Frankfurt am Main 1902
Stammtafeln der Freiherrlichen Familie von Rothschild. Frankfurt am Main 1906
Juden (nach der Zerstörung Jerusalems). In: Jahresberichte der Geschichtswissenschaft. Band 30,1, 1907, S. 24–35
Katalog der Bibliothek der Israelitischen Religionsschule zu Frankfurt am Main. Frankfurt am Main 1909
Sammelband kleiner Schriften über Sabbatai Zebi und dessen Anhänger. Berlin 1912
Kontres Hamefaresch Haschalem. Bibliographie gedruckter und ungedruckter Talmudkommentare von Schriftstellern des Mittelalters. (hebr.), In: Festschrift zum 70. Geburtstage David Hoffmanns. Berlin 1914, S. 106–129
mit Markus Brann (Hrsg.): Germania Judaica. Band 1,1. Frankfurt am Main 1917
Zur Geschichte der jüdischen Buchillustration. In: Zeitschrift für Hebräische Bibliographie. Band 21, 1918, S. 25–32
als Herausgeber: Ma’agal Tob Haschalem. Reisetagebuch des R. Hayim David Azulai. Heft 1. Berlin 1921
Thesaurus typographiae hebraicae saeculi XV. Berlin 1924 ff.
Aus dem Stammbaum der Familien Ettlinger-Freiamnn-Horowitz. Berlin 1925
mit Isidor Kracauer: Francfort. Philadelphia 1929
Katalog der Judaica und Hebraica. Stadtbibliothek Frankfurt am Main, Band Judaica. Frankfurt am Main 1932
als Herausgeber: Ma’agal Tob Haschalem. Reisetagebuch des R. Hayim David Azulai. Heft 2. Jerusalem: 1934
Die hebräischen Drucke in Rom im 16. Jahrhundert. In: Festschrift Dr. Jacob Freimann zum 70. Geburtstag. Berlin 1937
Manuscript Supercommentaries on Rashi’s Commentary on the Pentateuch. In: Rashi Anniversary Volume. American Academy for Jewish Research, New York, S. 43–114
A Gazetteer of Hebrew Printing. (korr. und erw. Fassung). New York 1946
Union Catalog of Hebrew Manuscripts and their locations. 1964-1973. 2 Bände [Band 1 (1973) enthält den Index von Menachem Schmelzer, Band 2 (1964) enthält den Photodruck des handschriftlichen Katalogs von Aron Freimann]
לקריאה נוספת

גצל קרסל, אהרן פריימן, סתרי ספר וסופר (מחקרים ומסות), הוצאת מוזיאון אמנות הדפוס, צפת: תשל"ה-1975, עמ' 113 - 115.
Menachem Schmelzer: Freimann, Aron. In: Michael Berenbaum und Fred Skolnik (Hrsg.): Encyclopaedia Judaica. 2. Auflage, Band 7, Macmillan Reference USA, Detroit 2007, S. 237–238
Shimeon Brisman: A History and Guide to Judaic Bibliography. Cincinnati 1977
Rachel Heuberger: Bibliothek des Judentums. Die Hebraica- und Judaica-Sammlung der Stadt- und Universitätsbibliothek Frankfurt am Main (Frankfurter Bibliotheksschriften 4). Frankfurt am Main: Klostermann 1996. ISBN 3-465-02863-5
Rachel Heuberger: Aron Freimann und die Wissenschaft des Judentums (Conditio Judaica 51). Tübingen: Niemeyer 2004. ISBN 3-484-65151-2
"Rachel Heuberger, "Aron Freimann and the development of Jewish bibliography in Germany in the 20th century, In: "Studies on Steinschneider", Reimund Leicht & Gad Freudenthal (eds.), BRILL 2011, pp. 319–337
רשימת מאמרים על אהרן פריימן באתר רמב"י
אווה בורינג

אווה קלי בורינג (באנגלית: Eva Kelly Bowring‏; 9 בינואר 1892 — 8 בינואר 1985) הייתה חברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה.
ביוגרפיה

בורינג נולדה בעיירה נוואדה (Nevada) שבמיזורי. ב-1928 נישאה לארתור בורינג, לימים חבר בית המחוקקים של מדינת נברסקה. הם התגוררו בחווה חקלאית בכפר הנידח מרימן שבצפון נברסקה. בדומה לבעלה, בורינג הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית מטעם המפלגה הרפובליקנית. מ-1946 עד מינויה לסנאט שימשה כסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של נברסקה. ב-1954 מונתה לסנאט האמריקאי בידי מושל נברסקה רוברט ב. קרוסבי לאחר שבסנאט נותר מושב ריק עם מותו של הסנאטור דווייט גריזוולד, ובכך הפכה לאישה הראשונה שייצגה את נברסקה בסנאט. היא שירתה מאפריל עד נובמבר 1954.
בורינג הייתה חברה במועצה המייעצת הלאומית של המכונים הלאומיים לבריאות ומנהלת מחלקת הנשים של המפלגה הרפובליקנית בנברסקה. אחרי כהונתה בסנאט, המשיכה בורינג להתגורר בחוותה שבכפר מרימן. היא שירתה במועצת השחרורים המוקדמים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בשנים 1956–1964. ב-1985 נפטרה, יממה בלבד טרם יום הולדתה ה-93. לאחר מותה, החווה החקלאית בה התגוררה נתרמה לנציבות הפארקים של נברסקה וכיום היא מתופעלת כאתר היסטורי בידי הנציבות.
הערות שוליים

↑  אווה בורינג, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013076372  SNAC: w6k46k0s  US Congress: B000709  VIAF: 305130122   WorldCat (עם VIAF): 305130122
אוסקר פון הינדנבורג

| --- | --- |

 לידה:  31 בינואר 1883 קניגסברג, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  12 בפברואר 1960 (בגיל 77) באד הארצבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  סקסוניה התחתונה 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה 
 בן או בת זוג:  מרגרט פון הינדנבורג 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1993 – 1934   1939 – 1945
 דרגה:   גנרל לוטננט
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב הברזל 
 
אוסקר וילהלם רוברט פאול לודוויג הלמוט פון בנקנדורף אונד הינדנבורג (בגרמנית: Oskar Wilhelm Robert Paul Ludwig Hellmuth von Beneckendorff und von Hindenburg‏; 31 בינואר 1883 – 12 בפברואר 1960) היה גנרל-לויטננט גרמני. כבנו וכשלישו של גנרל-פלדמרשל ונשיא הרייך פאול פון הינדנבורג הייתה השפעה ניכרת על מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה בינואר 1933.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אוסקר פון הינדנבורג נולד בקניגסברג, פרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד, רוסיה), והיה בנם היחיד של פאול פון הינדנבורג (1847–1934) ושל אשתו גרטרוד וילהלמינה (1860–1921). היו לו שתי אחיות, אירמנגרד פאולינה (1880–1948) ואנמארי (1891–1978). ב-1921 הוא התחתן עם מרגרטה פון מרנהולץ (1897–1988); לבני הזוג היו ארבעה ילדים.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

בשנת 1903 הוא התגייס בעקבות אביו לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, שם התיידד עם קורט פון שלייכר. בתחילה, הקריירה שלו לא שגשגה, שכן הממונים על הינדנבורג חשבו שהוא בעל אינטליגנציה נמוכה. עם זאת, לאחר שאביו הפך לגיבור גרמני במלחמת העולם הראשונה בקרב טננברג, הקריירה של אוסקר פון הינדנבורג החלה להתקדם הודות לשם משפחתו. הוא היה קצין מטכ"ל בפיקוד העליון של הצבא, ובמהלך המלחמה, קיבל דרגת האופטמן בדיוויזיה ה-20.
לאחר המלחמה, הוא המשיך את הקריירה שלו במסגרת הרייכסווהר הגרמני החדש שהוקם, שם הועלה לדרגת מיור ושימש כקצין הקישור של אביו. לאחר שאביו הפך לנשיא הרייך של רפובליקת ויימאר ב-1925, שימש מיור פון הינדנבורג כעוזר של אביו. כידידו ויועצו הקרוב ביותר של אביו, הוא הפעיל כוח ניכר מאחורי הקלעים כשהוא שלט במידה רבה בגישה לנשיא. במידה רבה בזכות ידידותו עם פון הינדנבורג הצעיר, פון שלייכר הפך לקנצלר ולאחד מיועציו הקרובים ביותר של פון הינדנבורג.
ביוגרפיה > מינויו של היטלר

בפגישה עם ה"קמרילה" סביב פרנץ פון פאפן ומזכיר המדינה אוטו מייסנר ב-22 בינואר 1933, אוסקר פון הינדנבורג, שכמו אביו התנגד זה מכבר להפיכת היטלר לקנצלר, שוכנע לתמוך בתוכנית למנות את היטלר, אך שפון פאפן ישלוט בו מאחורי הקלעים כסגן-קנצלר. במקביל, אוסקר היה תקוע בשערוריית העזרה המזרחית הגדולה (Osthilfe), הנוגעת לתוכנית רפובליקת ויימאר לפיתוח הכלכלה החקלאית במזרח גרמניה. יתרה מכך, הוא היה נתון ללחץ בשל האחוזה שלו בנוידק, אשר ממשלת גרמניה עם תרומות גדולות של תעשיינים גרמנים ביוזמתו של אלארד פון אולדנבורג-יאנושאו נתנה לנשיא הינדנבורג לרגל יום הולדתו ה-80 ב-2 באוקטובר 1927. הנשיא רשם את האחוזה על שם בנו אוסקר, על פי יריביו הפוליטיים, לכאורה כדי להימנע מתשלום מיסי ירושה. זמן קצר לאחר מינויו של היטלר, הינדנבורג וצאצאיו נפטרו רשמית ממיסים על פי חוק.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

אוסקר פון הינדנבורג שוחרר משירות צבאי פעיל בדרגת גנרל-מיור ב-1934, ופרש לאחוזת נוידק. במהלך מלחמת העולם השנייה, אוסקר פון הינדנבורג מונה שוב למפקד הכללי בפרוסיה המזרחית, שם פיקח על מספר מחנות שבויים. הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1942, ולבסוף ביקש רשות להתפטר משום שראה בתפקיד הורדה בדרגה בהשוואה לתפקידיו הצבאיים והממשלתיים הקודמים. הוא התגורר בנוידק עד שהתקדמות חיילי הצבא האדום בסוף המלחמה אילצה אותו לברוח אל גיסו במדינגן. בעבר הוא פיקח על פירוק אנדרטת טננברג לכבוד ניצחונו של אביו על הרוסים ב-1914. הוא גם העביר את שרידי הוריו מערבה. בשנות ה-50, השלטונות הפולניים הרסו את האתר, והותירו עקבות מעטים.
ביוגרפיה > אחריתו

במשפטי נירנברג, אוסקר פון הינדנבורג היה עד נגד פרנץ פון פאפן. ב-1956 הוא זכה בתביעה נגד מוציאים לאור בדרום גרמניה, שב-1954 פרסמו לאחר מותו את ספרו של הברון ארווין פון ארטין, "כתר ושרשראות", זיכרונות של אציל בווארי שטוען שב-1930 אוסקר פון הינדנבורג השיג מימון בלתי חוקי מתוכנית הסיוע המזרחי. אוסקר פון הינדנבורג התגורר במדינגן שבגרמניה המערבית לאחר המלחמה. לאחר שלקה בהתקף לב בתחילת 1960 הוא נסע לספא בבאד הרצבורג, שם נפטר ב-12 בפברואר 1960. הוא נקבר ב-Waldfriedhof Medingen.
הערכה

הטענות שהנשיא הינדנבורג מינה את היטלר לקנצלר בגלל לחץ של אוסקר מעולם לא הוכחו סופית. עם זאת, פרנץ פון פאפן, שכיהן כקנצלר עד שנדחק על ידי שלייכר בדצמבר 1932, ניהל משא ומתן מאחורי גבו של היטלר כדי להיות שוב קנצלר של ממשלה נשיאותית, שתשלוט בצו לפי סעיף 48 של חוקת ויימאר. כמעט בטוח שהוא היה מצליח ללא השפעתו של אוסקר על אביו. גורמים אחרים חשובים, אבל לדעתו של קלאוס פישר, ללא השפעתם מאחורי הקלעים של אוסקר ומזכיר המדינה מייסנר היה לפאפן קשה הרבה יותר לשכנע את הנשיא הינדנבורג להזמין את "הרב"ט הבוהמי ההוא" ואת המפלגה הנאצית להקים ממשלה בכלל.
ויליאם שיירר, בספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי", הצהיר כי אוסקר פון הינדנבורג הועלה לדרגת גנרל-מיור לאחר משאל העם המאחד את משרדי הנשיא וקנצלר הרייך וכי הוא נותר נאצי נאמן. הוא נמוג מההיסטוריה של הרייך השלישי לאחר משאל העם, אך שיירר טען כי המעשה האחרון בגיבוש השלטון של היטלר הוא חיוני, וללא השפעתו המוקדמת יותר של אוסקר פון הינדנבורג עם אביו להזמין את היטלר להרכיב ממשלה לאחר נפילת הקנצלר פון שלייכר ב-28 בינואר 1933, ייתכן שהיטלר כלל לא היה עולה לשלטון.
ההשפעה הברורה הנוספת לטובת היטלר הייתה הסבירות לממשלת קואליציה עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית השמרנית (DNVP). זה כמעט התפרק גם ברגע האחרון מכיוון שהשותפים בקואליציה היו כל כך כוונים להתווכח על מינויים פוטנציאליים לקבינט (הנאצים היו בסופו של דבר במיעוט בקבינט 8–3), שהם השאירו את הנשיא הינדנבורג ממתין הרבה מעבר לזמן שנקבע לישיבה בשעה שהיטלר מונה לקנצלר. הנשיא כמעט ביטל את הפגישה ברוגז. מינויו של היטלר לקנצלר לא היה בטוח עד שהוכרז, ודווקא אוסקר פון הינדנבורג ועבודתו עם אביו הם שלדעת שיירר הביאו את האיזון לטובתו של היטלר. שיירר גם טען כי אוסקר קיבל 5,000 דונם נוספים לאחוזותיו בנוידק בנוסף להתקדמות מהירה בכוחות המזוינים הגרמניים.
לפי גינתר פון טשירשקי אונד בגנדורף, דיפלומט גרמני ומקורבו של הינדנבורג הזקן, שערק מאוחר יותר לבריטניה, צוואתו האחרונה של הנשיא פאול פון הינדנבורג מתחה ביקורת על הנאצים ותמכה בדמוקרטיה. נטען כי אוסקר פון הינדנבורג, כתומך נאצי, מסר את המסמך הזה לבקשתו של היטלר. העריק אמר ב-1947 כי "היטלר לעולם לא היה עולה לשלטון, ולא הייתה מלחמה, אם רצונותיו של הינדנבורג היו ידועים לעם הגרמני".
לעומת זאת, וולפרם פיטה טוען כי השפעתו של אוסקר על אביו הודגשה יתר על המידה, כי בחירתו של היטלר לקנצלר לא הייתה עניין בו הנשיא היה מרשה לעצמו להיות מובל על ידי בנו, וכי אין ראיות לכך שאוסקר. מילא תפקיד כלשהו במינויו של היטלר.
הערות שוליים

↑  Fischer, Nazi Germany: A New History, pp. 255–258.
↑  "The document that might have stopped Hitler". www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית). 14 במרץ 2014. נבדק ב-2022-03-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pyta, Hindenburg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166257179 (data)  GND: 116896396  ISNI: 0000 0000 1053 9887  VIAF: 69694140   WorldCat (עם VIAF): 69694140 
נשיא הרייך עוזב את קתדרלת ברלין עם בנו ושלישו אוסקר פון הינדנבורג, ינואר 1931
אוסקר פון הינדנבורג בבגדים פשוטים מרחיק צלמים, יולי 1932
אהרן פפויפר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1949 י"ח בטבת תש"ט 
 פטירה:  2 במאי 1993 (בגיל 44) י"א באייר תשנ"ג 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  ישיבת לייקווד 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 במאי 1993 
 
הרב אהרן פפויפר (ההגיה - פוֹיפֶר) (באנגלית: Aharon Pfeuffer;‏ י"ח בטבת תש"ט, 1949 – י"א באייר תשנ"ג, 1993) היה מייסד ורב קהילת מהרש"א וראש ישיבת מהרש"א ביוהנסבורג, ולפני כן מראשי ישיבת עץ חיים בלונדון.
תולדותיו

נולד בבני ברק, בנם של יעקב פפויפר ויהודית לבית מאיר. למד בישיבה הקטנה קול תורה ולאחר מכן בישיבת הנגב בנתיבות, אצל דודו, אחי אמו, הרב יששכר מאיר. כעבור מספר שנים עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, ומשם עבר לישיבת לייקווד בניו ג'רזי. בתחילת שנות השבעים נישא לרחל לבית פרומר. לאחר נישואיו התגורר במשך תקופה בבני ברק והתקרב לרב שמואל רוזובסקי, עמו למד בחברותא והחשיבו לרבו. לאחר מכן עבר לחדרה ונמנה עם צוות "ישיבת חדרה". במשך כמה חודשים שימש כר"מ ממלא מקום בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. בתקופה זו הוסמך לרבנות על ידי ראש ישיבת חדרה, הרב צבי קושלבסקי.
כעבור תקופה עבר ללונדון ושימש כראש ישיבה בישיבת עץ חיים שבעיר, לצדו של ראש הישיבה הרב נתן אורדמן. במקביל עסק בקירוב רחוקים, בעיקר בקרב סטודנטים יהודים בלונדון. חלק מהם עברו בהשפעתו ללמוד אצלו בישיבת עץ חיים.
תולדותיו > מגוריו בדרום אפריקה

בשנת תש"מ (1980) עבר ליוהנסבורג וייסד בה את קהילת מהרש"א ובמשך שלוש עשרה שנים שימש רבה ומנהיגה. כמו כן הקים את ישיבת מהרש"א ועמד בראשה. בהיותו ביוהנסבורג עסק רבות בקירוב רחוקים. כמו כן עמד בראש מערכת סיוע לחולים שבאו מישראל לקבל טיפול רפואי ביוהנסבורג וביתו שימש להם אכסניה.
בתקופת רבנותו ביוהנסבורג עמד בקשר הדוק עם רבנים ופוסקי הלכה בולטים בארץ ישראל וניהל עמם חליפת מכתבים ענפה בנושאי הלכה והשקפה. הרבה להתכתב עם תלמידיו בישראל ובאירופה והדריך אותם בתחומי הלכה והשקפה. כמו כן הרבה להעלות על הכתב רעיונות השקפתיים ותורניים, שפורסמו לאחר מותו.
חיבר סדרת ספרי הלכה על הלכות בשר וחלב, הגעלת כלים, מליחה וצלייה. כמו כן חיבר את סדרת ספרי "אור אהרן" על כמה ממסכתות הש"ס.
בתחילת שנות התשעים יזם את העתקת קהילתו לישראל ויישובה בקריה חדשה שנבנתה אז בבית שמש על ידי תלמידי הרב שמואל אוירבך. לשם כך ביקר מספר פעמים בישראל וקיבל את הסכמתו ותמיכתו של הרב אוירבך. לאחר שהחל ביישום תוכניתו וזמן קצר מאוד לפני מועד עלייתו ארצה, נהרג בתאונת דרכים ביוהנסבורג, והוא בן ארבעים וארבע.
היה נשוי לרחל בתו של הרב יהודה הלוי ממייסדי תלמוד תורה חוג חתם סופר בבני ברק. גיסו הוא ד"ר מנחם חיים ברייר. בנו, הרב יהודה פפויפר, משמש כרב בדרום אפריקה.
מתלמידיו: הרב ברוך פז, יו"ר מכון פסקים, לשעבר ראש כולל הדיינות בישיבת בית אל.
ספריו

קצור שולחן ערוך על הלכות בשר בחלב
קצור שולחן ערוך על הלכות הגעלת כלים
קצור שולחן ערוך על הלכות דם צלייה ומליחה
קצור שולחן ערוך על הלכות נדה
אור אהרן – על מסכתות פסחים, סוכה מגילה
לקריאה נוספת

דרך כוכב – פרקים במסכת חייו של רבי אהרן פפויפר
הערות שוליים

↑  מפי הרב מאיר צוקרמן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289584405171  GND: 1203737548  ISNI: 0000 0003 7616 1380  LCCN: n85104569  VIAF: 253105378   WorldCat (עם VIAF): 253105378
אה"מ אלקטו (1839)

| --- | --- |

תחרות "משיכת חבל" בין אוניית המדחף "ראטלר" לאוניית המשוטות "אלקטו" (מימין), 3 באפריל 1845
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סלופ קיטור (משוטות ומפרשים)
 צי:   הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  "אלקטו", אונייה ראשונה בסדרה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בצ'טם
 הוזמנה:  25 בפברואר 1839
 תחילת הבנייה:  יולי 1839
 מחיר:  27,268 ליש"ט
 הושקה:  7 בספטמבר 1839
 תקופת הפעילות:  26 באוקטובר 1839 – מרץ 1865 (כ־25 שנים)
 אחריתה:  נגרטה ב-1865
 מידות
 הֶדְחֶק:  1283 טון
 תפוסה:  87/94 795 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה
 אורך:  אורך סיפון התותחים: 164 רגל (50.0 מ') אורך השדרית: "141-8 רגל (43 מ')
 רוחב:  רוחב מרבי: "32-8 רגל (10.0 מ')
 עומק הספנה:  "18-7 רגל (5.7 מ')
 שוקע:  קדמי:  6 רגל (1.8 מ'), אחורי: "7-6 רגל (2.3 מ')
 נתונים טכניים
 מספר תרנים:  2 תרנים
 סוג המעטה:  מעטה בריג
 הנעה:  מנוע קיטור 2 צילינדרים, פעולה ישירה, הספק נומינלי 200 כוחות סוס
 צורת הנעה:  משוטות
 אמצעי לחימה
 חימוש:  • 2 תותחי 32-ליטראות חלקי-קדח ונטעני-לוע על מקבעים סובבים (אנ') • 2 תותחי 32-ליטראות חלקי-קדח ונטעני-לוע על עגלות תותחים בדפנות.
אוניית-הוד-מלכותו "אֶלֶקְטוֹ" (באנגלית: HMS Alecto) הייתה סלופ קיטור של הצי המלכותי הבריטי, שהונעה על ידי משוטות (paddlewheels) ומפרשים. היא תוכננה על ידי סר ויליאם סיימונדס (אנ'), הארכיטקט הימי הראשי של הצי (אנ'). "אלקטו" סווגה במקור כספינת קיטור (Steam Vessel 3, SV3), אך לימים שונה הסיווג ל"סלופ דגם שלוש". את תחילת שירותה המבצעי, לפני תחרות "משיכת החבל" ההיסטורית עם אה"מ "ראטלר", עשתה בים התיכון. היא שרתה בתחנות הצי באמריקה הצפונית והדרומית, ובעיקר בסיורים להדברת סחר העבדים בחופי מערב אפריקה. היא הוצאה מהשירות ונגרטה בנובמבר 1865.
"אלקטו" נקראת על שמה של אחת מאלות הנקמה במיתולוגיה היוונית, והיא האונייה השנייה בצי המלכותי שנשאה שם זה. קדמה לה אוניית הבערה נושאת 12 תותחים שהושקה ב-1781 ונמכרה ב-1802.
בניית האונייה

בניית האונייה הוזמנה ב-25 בפברואר 1839 במספנת הצי בצ'טם, והבנייה החלה ביולי אותה שנה. היא הושקה חודשיים לאחר מכן, ב-7 בספטמבר. לאחר השקתה נגררה אל ליימהאוז (Limehouse) כדי להתקין בה את הדודים והמכונות. האונייה שבה לצ'טם והתקנתה לשירות הסתיימה ב-12 בדצמבר 1839 בעלות של 27,268 לי"ש, כולל המכונות שעלו 10,700 ליש"ט.
שירותה המבצעי > תקופת השירות הראשונה

ב-26 באוקטובר 1839 הוכנסה האונייה לשירות פעיל תחת פיקודו של לפטננט ויליאם הוסיזן (Hosaeson) והוצבה בים התיכון. אחר כך חזרה אל פורטסמות. במרץ 1845 השתתפה בסדרת ניסויים עם אונייה דומה לה, אה"מ "ראטלר" – אחת מאוניות המדחף הראשונות של הצי המלכותי. צורת הגוף של שתיהן הייתה זהה, אך "ראטלר" הייתה ארוכה בקצת מעל 12 רגל. לשתיהן היו מנועים בהספק נומינלי של 200 כוחות סוס, אך מנועה של "אלקטו" מיושן יותר. ב-3 באפריל נערכו שלוש תחרויות "משיכת חבל" (tug of war) בין השתיים כדי לבדוק איזו משתי צורות ההנעה עדיפה – מדחף או משוטות. שתי האוניות נקשרו זו לזו בחבל ארוך בירכתיהן, השתיים הפעילו את מנועיהן במלוא הקיטור קדימה, ובתחרות המשיכה גברה "ראטלר" המדחפית והצליחה לגרור את "אלקטו" במהירות של 2.8 קשרים (5.2 קמ"ש). רבים סבורים שניצחונה של "ראטלר" בתחרות עם "אלקטו" הוא ששכנע סופית את האדמירליות לאמץ את המדחף להנעת ספינות הצי המלכותי, אך מחקרים מודרניים מפריכים זאת ומראים שההחלטה על המעבר ממשוטות למדחף התקבלה עוד קודם לכן. האדמירליות ידעה שמנועיה של "ראטלר" חזקים לאין שיעור יותר מאלו של "אלקטו", והתחרות נועדה ליחסי ציבור בלבד, משום שהיא התחייבה עוד קודם לתוכנית בנייה של אוניות מדחף. האונייה הושבתה במספנת הצי בווליץ' (אנ') ב-24 באפריל 1845. היא שופצה בעלות של 18,100 ליש"ט והותקנו בה דודי קיטור חדשים בעלות של 10,073 ליש"ט.
שירותה המבצעי > תקופת השירות השנייה

היא הוחזרה לשירות פעיל ב-10 בנובמבר 1845 בפיקודו של לפטננט פרנסיס ויליאם אוסטן (Austen) לשירות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית. קומנדר וינסנט אמקוט מסינגברד (Massingbers) קיבל את הפיקוד עליה ב-17 בנובמבר 1846, והיא עברה לתחנת הצי בצפון אמריקה ואיי הודו המערבית. האונייה שבה למימי הבית, הושבתה במספנת הצי בווליץ' ב-22 ביוני 1849, והותקנו בה מנועים חדשים בעלות של 10,073 ליש"ט.
שירותה המבצעי > תקופת השירות השלישית

ב-27 בינואר 1852 נמסר הפיקוד על האונייה לידי קומנדר סטיבן סמית לות'ר קרופטון (Crofton), והיא הוצבה בשייטת מערב אפריקה (אנ') ויצאה לסיורים לתפישת אוניות עבדים. היא שבה לאנגליה, הושבתה ב-11 במאי 1854, ושופצה במספנת הצי בווליץ' ואחר כך במספנת הצי בדפטפורד (אנ') בעלות של 10,043 ליש"ט.
שירותה המבצעי > תקופת השירות הרביעית

ב-2 באוגוסט 1855 הוחזרה לשירות מבצעי בפיקודו של קומנדר רוברט פיליפס, והוצבה בשייטת מערב אפריקה. קומנדר ג'יימס האנט (Hunt) קיבל את הפיקוד על האונייה ב-7 במאי 1856. ב-27 באוגוסט 1857 לכדה את אוניית העבדים "אלייזה" (Eliza) וב-13 בספטמבר את "אונווֹרד" (Onward). ב-15 באוקטובר תפשה את "לואיס מק-ליין" (Louis McLane) וב-26 בחודש את "קלרה ויליאמס" (Clara Williams). ב-4 בנובמבר לכדה את אוניית העבדים "וינדוורד" (Windward). בסוף 1858 שבה לנמל הבית וב-15 בינואר 1859 הוצאה משירות מבצעי והושבתה. במהלך 1859–1860 שופצה במספנת הצי בווליץ' בעלות 13,469 ליש"ט.
שירותה המבצעי > תקופת השירות החמישית

היא הוחזרה לשירות מבצעי ב-27 בינואר 1860 בפיקודו של ג'יימס רייבי (Raby), וחזרה לשרת בשייטת מערב אפריקה. ב-15 באוגוסט לכדה את אוניית העבדים "קונסטנציה" (Constancia) וב-11 ביולי 1861 ספינת עבדים נוספת. ב-26 באפריל ניהלה קרב בפורטו-נובו (אנ') במפרץ גינאה. אחר כך שבה לאנגליה וב-25 ביוני 1862 הוצאה משירות פעיל והושבתה.
שירותה המבצעי > תקופת השירות השישית

האונייה הוחזרה לשירות מבצעי ב-23 בינואר 1863 בפיקודו של קומנדר ויליאם הנס בלייק (Blake), והוצבה לשירות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית. היא שבה לאנגליה והוצאה סופית משורות הצי במרץ 1865.
אחריתה

"אלקטו" נגרטה ב-1865 על ידי Henry Castle & Son בצ'רלטון (Charlton) בנובמבר 1865.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Winfield (2014).
↑  Colledge (2020), Alecto.
↑  Lion and Winfield (2004), p. 159.
↑  2,552,800 ליש"ט במחירים של ימינו.
↑  הספק נומינלי (nominal horsepower) הוא ההספק התאורטי שמפתח מנוע קיטור כשהוא פועל בלחץ קיטור סטנדרטי של 7 ליברות לאינץ' מרובע ולא בלחץ הקיטור הממשי השורר בצילינדר שלו. פרמטר זה שימש לאומדן ההספק של מנועי קיטור במאה ה-19. ההספק חושב על פי הנוסחה: 7 ליברות לאינץ' מרובע x שטח הבוכנה באינצ'ים מרובעים x מהירות הבוכנה הממוצעת ברגל לשנייה חלקי 33,000.
↑  Lambert (1992), p.30; Lambert (2007), p. 408.
↑  The New Navy List, January 1847, page 214.
↑  The Navy List, January 1853, p. 137.
↑  The Navy List, October 1855, p. 137.
↑  The Navy List, July 1956, p. 137.
↑  The Navy List, July 1860, p. 142.
↑  The Navy List, January 1865, p. 172.
או באן

לוגו האו באן בגרמניה
לוגו האו באן בווינה שבאוסטריה
אוּ בַּאן (בגרמנית: U-Bahn, קיצור של אונטרגרונד באן - Untergrundbahn - רכבת תחתית) הוא כינוין של מערכות הרכבת התחתית בערי גרמניה ואוסטריה (בדומה לכינוי "מטרו" לרכבת התחתית של פריז ו"טיוב" לרכבת התחתית של לונדון).
היסטוריה של המונח

מקורו של המונח "או באן" בראשית המאה ה-20 בברלין. חברת הדויטשה רייכסבאן (Deutsche Reichsbahn Gesellschaft - "חברת הרכבות של המדינה הגרמנית" אשר חברת ההמשך שלה נקראת דויטשה באן (Deutsche Bahn)) הקימה בברלין מערכת רכבת עירונית ופרוורית אשר קישרה את פרוורי ברלין למרכז העיר. מערכת רכבות זו כללה רכבות חשמליות מהירות להן מספר תחנות במרכז העיר. מערכת זו נקראה "שנלבאן" (בגרמנית: Schnellbahn - "רכבת מהירה") ובקיצור "אס באן".
באותה עת פעלה בברלין חברת ה"הוכבאן-גזלשאפט" (חברת הרכבת העילית) אשר תפעלה את קווי הרכבת העילית של ברלין. חברה זו ראתה כי השם המקוצר שניתן לרכבות הפרווריות היה הצלחה שיווקית ועל כן החליטה לקצר את שם מערכת הרכבות התחתיות והעיליות שהפעילה מ-"אונטרגרונדבאן" (Untergrundbahn - "רכבת תחתית") ל-"או באן".
סמל האו באן הוא האות "U" בלבן על רקע של ריבוע כחול בגרמניה או עיגול כחול באוסטריה.
תוך זמן קצר הועתק השם למערכת החשמליות של המבורג (שם גם פעלה מערכת רכבות עיליות שזכתה לכינוי "אס באן") ובהמשך לנירנברג, מינכן, פרנקפורט ווינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בגרמניה המערבית מערכות מנהרות עבור חשמליות בשטוטגרט, קלן, בון, דיסלדורף, דיסבורג, בוכום, אסן, דורטמונד, גלזנקירשן, הרן, מילהיים על הרוהר, הנובר ובילפלד, ואף כי לרוב אין מדובר במערכות רכבת תחתית אלא בחשמליות, הן זכו לכינוי "או באן".
היסטוריה של המונח > מערכות או באן באוסטריה

באוסטריה פועלות מערכות או באן בווינה ובסרפאוס.
היסטוריה של המונח > מערכות או באן בגרמניה

האו באן של ברלין
האו באן של המבורג
האו באן של מינכן
האו באן של נירנברג
האו באן של פרנקפורט
היסטוריה של המונח > ערים גרמניות בהן פועלת רכבת קלה (שטאטבאן - Stadtbahn)

בילפלד
בוכום
בון
ברלין
דיסלדורף
דיסבורג
דורטמונד
אסן
פרייבורג
פרנקפורט (קו אחד בלבד)
גלזנקירשן
הנובר
הרן
קארלסרוהה
קאסל
קלן
מילהיים על הרוהר
רוסטוק
שטוטגרט
מפת מערכות או באן בגרמניה