stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האנינג שרדר
הערות שוליים

↑  Schoen, Gerhard (8 באפריל 2012). "Bayerisches Musiker-Lexikon Online". Bayerisches Musiker-Lexikon Online (בגרמנית). ארכיון מ-12 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Hanning Schröder" (בגרמנית). Munzinger. ארכיון מ-16 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "Hanning Schröder". lexm.uni-hamburg.de (בגרמנית). נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schülke, Jasmin (4 במרץ 2015). "Der erste mediale Krieg". Frankfurter Rundschau (בגרמנית). ארכיון מ-30 במאי 2022. נבדק ב-30 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Komponisten". musica reanimata (בגרמנית). ארכיון מ-4 ביולי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hanning Schröder". lexm.uni-hamburg.de (בגרמנית). נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Komponist Hanning Schröder – Ein Verfemter rettet Verfolgte". Deutschlandfunk (בגרמנית). 6 במאי 2021. ארכיון מ-12 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ilse Rewald". Der Tagesspiegel (בגרמנית). 13 בינואר 2006. ארכיון מ-12 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gedenkstätte Deutscher Widerstand – Veranstaltungen". Gedenkstätte Deutscher Widerstand – Home (בגרמנית). ארכיון מ-3 בינואר 2024. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cornelia Schröder-Auerbach – Lesung und Gespräch mit ihrer Tochter Nele Hertling am 13.03.18 in der Schwartzschen Villa". Berlin.de (בגרמנית). 23 בפברואר 2018. ארכיון מ-12 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Schröder, Hanning (1896–1987)". Ries & Erler (בגרמנית). ארכיון מ-27 בנובמבר 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Righteous 2022.
↑  "MAX-SAMUEL-HAUS Stiftung Begegnungsstätte für jüdische Geschichte und Kultur in Rostock". docplayer. ארכיון מ-12 במאי 2022. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schüler, Nico (1996). Hanning Schröder : Dokumente, kritisches Werkverzeichnis (בגרמנית). Hamburg: Von Bockel. ISBN 3-928770-67-5. OCLC 36393046.
↑  Karl, V. (1993). Hanning Schröder: (1896 - 1987) ; Werkverzeichnis und Komponistenportrait (בגרמנית). Ries & Erler. ארכיון מ-3 בינואר 2024. נבדק ב-12 במאי 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440207905171  BIBSYS: 13058770  BnF: cb138995440 (data)  CiNii: DA15906034  GND: 11918222X  ISNI: 0000 0000 8382 3045  LCCN: no92024206  LNB: 000112218  MusicBrainz: 6eda50ae-64fb-4363-8a69-e247bf3f2f76  NKC: mzk2010594053  NTA: 226807738  RERO: 02-A003807497  VIAF: 51876533   WorldCat (עם VIAF): 51876533 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "האנינג שרדר".
לוח הנצחה להאנינג וקורנליה שרדר-אוירבך בכתובת Quermatenweg 148, שכונת צלנדורף ברלין
מאיר שמגר

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1925 העיר החופשית דנציג העיר החופשית דנציג
 פטירה:  18 באוקטובר 2019 (בגיל 94) ישראל תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מספר צאצאים:  3 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1940 – 1949, 1950 – 1968
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 הפרקליט הצבאי הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה
 עיטורים
 פרס ישראל (1996)  פרס צלטנר (1995) 
 
מאיר שמגר בגיל 18
היועץ המשפטי לממשלה, שמגר בבנייני האומה בירושלים במהלך משפטו של מצית מסגד אל-אקצא, מייקל רוהאן. לצידו פרקליט המדינה, גבריאל בך, 1969
עצורי אצ"ל במחנה המעצר הבריטי גילגיל (Gilgil), קניה, משמאל לימין: אריה מהולל, ראובן (רוברט) רובינשטיין, צבי הדסי, דב הלוי מילמן, שמואל תמיר (כצנלסון), מאיר שמגר (שטרנברג)
שלט שם רחוב "דרך השופט מאיר שמגר", בטקס קריאת השם שהתקיים ב-24.5.23
מאיר שמגר (13 באוגוסט 1925, כ"ג באב ה'תרפ"ה – 18 באוקטובר 2019, י"ט בתשרי ה'תש"ף) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט הצבאי הראשי בשנים 1961–1968 וכיועץ המשפטי לממשלה בשנים 1968–1975. ב-1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון, ובשנים 1983–1995 כיהן כנשיא בית המשפט העליון.
כהונתו של שמגר כנשיא בית המשפט העליון הייתה הממושכת ביותר (11 שנים ו-295 ימים).
ביוגרפיה

שמגר נולד בעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשם מאיר שטרנברג, בן לדינה ואלעזר שטרנברג, ציונים תומכי זאב ז'בוטינסקי, שהיגרו לשם מהאימפריה הרוסית לאחר המהפכה הבולשביקית. ב-1939 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה בלפור בתל אביב. בהמשך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ואחר כך בלונדון. בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד', מחלקת רמת הכובש/מעוז חיים. בשנת 1944 הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעולותיו ולימים היה בין גולי אצ"ל ולח"י שהוגלו למחנות המעצר באפריקה. במהלך שהותו באפריקה המשיך בלימודי משפטים בהתכתבות, וכן השתתף באחד מניסיונות הבריחה. עם קום המדינה ב-1948 חזר לישראל.
שמגר התגייס לצה"ל ובמהלך מלחמת העצמאות שירת בירושלים. לאחר המלחמה סיים את לימודי המשפטים ובשנת 1950 שב לצבא לשרת בפרקליטות. בשנת 1955 נשא לאשה את גאולה נווה. בשנת 1956 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי וב-1961 מונה לפרקליט הצבאי הראשי. לכתב המינוי שלו לתפקיד צירף ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, קריאה לעברת את שם משפחתו משטרנברג, ובעקבות כך שונה השם לשמגר. בתפקידו זה עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביהודה ושומרון וחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל מונה ליועץ משפטי לממשלה, תפקיד שאותו מילא בין השנים 1968–1975.
ב-1 ביולי 1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון. ב-30 באפריל 1982 מונה לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון וב-27 בנובמבר 1983 מונה לנשיא בית המשפט העליון (והחליף את שם ממלא מקום הנשיא ל"משנה לנשיא"). ב-13 באוגוסט 1995, עם מלאת לו 70 שנים, פרש מכהונתו.
לאחר פרישתו עמד בראש מספר ועדות חקירה. ב-1996 הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים.
שימש בין היתר כבורר בסכסוכים שהופנו אליו מבתי המשפט או ישירות על ידי הצדדים.
שמגר נפטר ב-18 באוקטובר 2019 בגיל 94 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עמדתו ביחס לשטחים המוחזקים

בתפקידו כפצ"ר נקרא שמגר בשנת 1967, עם תום מלחמת ששת הימים, על ידי שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, לעצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביש"ע. את עמדתו המשפטית, שניסח במאמר "שמירת המשפט הבינלאומי בשטחים המוחזקים", יישם גם בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה. לדעתו, מדינת ישראל איננה מחויבת לאמנת ז'נבה הרביעית בירושלים וביש"ע משום ש"כל הרעיון של הגבלת הסמכויות של ממשל צבאי מבוסס על ההנחה שהיה קיים ריבון אשר גורש, וריבון זה היה ריבון חוקי". ביש"ע לא היה ריבון חוקי לאחר מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים, משום שמדינת ישראל ומרבית אומות העולם לא הכירו בזכויות מצרים וירדן על השטחים שכבשו במלחמת העצמאות, שטחים שיועדו למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה של האו"ם, שהגיעה לסיומה הרשמי בהסכם על קווי שביתת נשק ולא בהסכמה על גבולות קבע.
אף על פי שישראל אינה מחויבת לאמנת ז'נבה על פי דין, היא מקבלת מרצון את הדרישות ההומניטריות הנובעות ממנה. על רקע זה ביקשו באי כוח המדינה מבתי המשפט לדחות עותרים ערביים שטענו כנגד פעולות ישראל ביש"ע על בסיס מחויבותה, לכאורה, לאמנה. שמגר השווה בין מעמד יש"ע ובין מעמדם של שטחי אלזס-לורן לאחר שחרורם על ידי הצרפתים מידי הכיבוש הגרמני. גם הצרפתים וגם הישראלים לא ראו בחבלי המולדת שאליהם שבו שטחי כיבוש ולכן לא החילו עליהם את אמנת הכיבוש - אמנת ז'נבה הרביעית. לאור זאת, פתח שמגר בפני ערביי יש"ע את שערי בג"ץ, בשל מחויבותה של מדינת ישראל לתושבים אלו כאילו היו תושבי מדינת ישראל הריבונית.
כהונתו כשופט בית המשפט העליון

אחד המאפיינים את השפעתו של שמגר על פסיקת בית המשפט העליון הוא העמדה הנחרצת שהביע בזכות חופש הביטוי, בעיקר למול הוראות חוק איסור לשון הרע. זאת הוא ביטא במספר פסקי דין, אשר בחלקם מצא את עצמו במיעוט או שעמדתו, שהתקבלה בתחילה, התהפכה בדיון נוסף. שמגר סבר כי הזכות לחופש הביטוי צריכה לגבור על הוראות חוק איסור לשון הרע, גם אם הדעה שהובעה מסתברת לאחר מכן שלא מדויקת או שגויה, ובלבד שנאמרה בתום לב. בפרט הדגיש את חשיבות חופש הביטוי בהבעת ביקורת על רשויות השלטון, לרבות נושאי משרות ברשויות אלה, בציינו כי "אם יחשוש האזרח כי כל אי דיוק עובדתי, ככל שיראה פעוט וקל ערך, עלול לסבכו בהליכים משפטיים, הוא לא יהין למחות והביקורת תוחנק בעודה באיבה".
ברוח זו היה שמגר השופט שהכיר הלכה למעשה בחיסיון עיתונאי – זכותו של עיתונאי שהוא עד בבית משפט, שלא לחשוף את מקורות המידע שלו. אמנם לא הוכר חיסיון מוחלט בדומה לחסיון עורך דין – לקוח, אלא רק חיסיון יחסי, הנתון לשיקול דעת בית המשפט, אולם בעצם ההכרה הרשמית בקיומה של הזכות לחיסיון ניתנה הגנה רבה יותר למקורותיהם של העיתונאים.
שינוי תפישה נוסף הכתיב שמגר בפסק הדין בעניין פרשת האונס בקיבוץ שמרת, שם קבע כי אישה אינה צריכה להתנגד ליחסי המין על מנת שהדבר יחשב כאונס, אלא די בכך שלא הסכימה למעשה.
פסק הדין של שמגר בעניין אתא נ' שוורץ נחשב לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני הנזיקין הישראליים. בפסק דין זה שלל השופט שמגר את השימוש בניתוח הכלכלי של המשפט כדי לקבוע זכויות וחובות בדיני הנזיקין, אך בו בזמן הכניס את הדיון בגישה הכלכלית למשפט הישראלי.
ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשות הנשיא שמגר, סגנו מנחם אלון והשופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ואליעזר גולדברג, שזיהויו של ג'ון איוון דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק.
פעילותו הציבורית לאחר פרישתו

שמגר כיהן כנשיא כבוד בוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה. בכינוס חירום של הוועד קבל שמגר על החלטת הממשלה לסיים את העלייה מאתיופיה בתוך שלושה חודשים:
חובת המדינה להעלות את שארית יהודי אתיופיה ארצה, זו אינה שאלה כלכלית אלא שאלה של ראייה ציונית ויהודית. ב-1948 הביאו חצי מיליון יהודים שישבו בארץ, מאות אלפים מארצות מצוקה, וכיום שבעה מיליון אינם יכולים לקלוט כמה אלפים? (...) המדינה אינה רכושם של אלה הנמצאים בה כיום, הם רק תחילת הבשורה של גאולת בני ישראל.
ועדות חקירה

שמגר כיהן בראש מספר ועדות חקירה ממלכתיות וועדות ציבוריות, שכל אחת מהן מכונה ועדת שמגר.
בשנת 1994, בעקבות טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין במתפללים ערבים, מינתה הממשלה את שמגר, אז עדיין נשיא בית המשפט העליון, לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטבח. על הוועדה הוטל גם לחקור את התנהלות הצבא, המשטרה והמינהל האזרחי בענייני אכיפת החוק והסדר על מתיישבים יהודיים באזור יהודה ושומרון. כתוצאה ממסקנות הוועדה, הוקם בין היתר מחוז ש"י של המשטרה, והיועץ המשפטי לממשלה קבע בשנת 1998 "נוהל אכיפת החוק והסדר לגבי ישראלים המפירים חוק באיו"ש ובאזח"ע", המפרט את היחסים בין צה"ל, המשטרה וגורמי הביטחון האחרים.
בנובמבר 1995 מונה שמגר לעמוד בראש ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה יצחק רבין, ועדת חקירה ממלכתית שהקימה הממשלה כדי לחקור את רצח ראש הממשלה יצחק רבין, את כשל האבטחה סביבו ואת כל נושא אבטחת אישים בישראל. מסקנות הוועדה היו שהרוצח יגאל עמיר פעל לבדו, השב"כ נכשל כשל חמור באבטחת ראש הממשלה לרבות כשל מודיעיני חמור. לאחר שהבין שהוועדה מייחסת לו אחריות למחדלים, התפטר כרמי גילון מתפקידו כראש השב"כ. בעקבות מסקנות הוועדה בוצע שינוי מהותי באופן העבודה של היחידה לאבטחת אישים בשב"כ, ואבטחת האישים בישראל הוגברה והוחמרה במידה רבה.
בשנת 1997 עמד בראש ועדת חקירה ציבורית שהוקמה בעקבות פרשת בר-און חברון לבחינת דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה ונושאים הקשורים לכהונתו.
בשנת 2000 כיהן שמגר, אז כבר שופט בדימוס, בראש ועדת חקירה צבאית, שחקרה את "השלכות הפעילות הצבאית בנחל קישון ומימי הסביבה על בריאותם של חיילי צה"ל שצללו במקום". הוא כתב את חוות דעת המיעוט בדו"ח הוועדה, אשר קבעה כי על אף שלא הוכחה סיבתיות מובהקת מבחינה מדעית, הרי שמבחינה משפטית על המדינה וצה"ל לקבל אחריות לנזקים הבריאותיים שנגרמו לחיילי שייטת 13 ויחידות אחרות שצללו במי נחל קישון והסביבה.
הישגים נוספים

בשנת 1995 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. ב-1996 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים. בשנת 2008 הוענק לו פרס צלטנר נוסף, בקטגוריה של מפעל חיים.
בשנת 2000 הוזכר שמו כמועמד לתפקיד נשיא המדינה, אולם הוא התנה הסכמתו להיות מועמד בכך שיהיה המועמד היחיד ויזכה לתמיכה מלאה. דבר זה לא התאפשר ומועמדותו הוסרה. לבסוף משה קצב נבחר לנשיא לאחר התמודדות מול שמעון פרס. בשנה זו נבחר לעמוד בראש המועצה הציבורית לשנת ז'בוטינסקי במלאת 120 שנה להולדתו ו-60 שנה לפטירתו של זאב ז'בוטינסקי, שהפיקה עשרות אירועי הנצחה.
בשנת 2001 קיבל שמגר את פרס לשכת עורכי הדין בשל תרומתו המשמעותית לקידום המשפט בישראל. בנימוקים להענקת הפרס נכתב, כי שמגר הוא מדמויות המפתח של המשפט הישראלי, אבי מערכת המשפט הצבאי, ומוביל דרך במערכת המשפט האזרחי בישראל על כל גווניה. הוועדה קבעה עוד כי שמגר "ביסס רצף של פסיקה שיש בה אחדות רעיונית, עמקות מחשבתית ותבונה אנושית", "הטביע את ייחודו בכל המערכות בהן שירת", והוא "מודל לאזרח שהקדיש עצמו לחברה שבה חי ושירת, ותרומתו הערכית והאישית לה חתומה בהישגיו".
בספטמבר 2005 קיבל שמגר את "אות הדמוקרטיה" מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה, על פועלו להשרשת ערכי הדמוקרטיה ויסודותיה בישראל. שמגר הוא זוכה פרס בן-גוריון לשנת 1997.
בשנת 2007 קיבל את אות הוקרה מטעם מרכז מורשת מנחם בגין, על "שירותו באצ"ל, דבקותו למען עליונות המשפט, שלטון החוק ועקרונותיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
הנצחה

ביוני 2022 החליטה ועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים לקרוא לרחוב המוביל לבית המשפט העליון על שמו של שמגר. ב-14 במאי 2023 התקיים טקס חנוכת הרחוב במעמד נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין, נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק, ראש העיר ירושלים משה ליאון ובני משפחת שמגר בהנחיית משה שטרן.
בספטמבר 2022 נפתח בית ספר יסודי "מאיר שמגר" בחולון על שמו.
באוניברסיטת תל אביב הוקם באוקטובר 2022 מרכז הנשיא מאיר שמגר  למשפט דיגיטלי וחדשנות, שיעודו לחקור את הממשק שבין טכנולוגיה, משפט וחברה.
בינואר 2023 נקראו הכיכר והשדרה הסמוכות לבית משפט השלום באילת על שמו של שמגר.
חיים אישיים

לשמגר שלושה ילדים מאשתו גאולה, שנפטרה בשנת 1983. הוא התחתן בשנית עם השופטת בדימוס מיכל רובינשטיין שמגר, ששימשה סגנית נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב. בנו דן הוא שותף במשרד עורכי הדין מיתר.
פרסומים

על כבוד האדם ועל אלימות בחברה הישראלית, חוברת בהוצאת המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, האוניברסיטה העברית, 1996
על התקדים ועל ודאות הדין, כתב העת משפטים, כרך יז, בהוצאת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
תם ולא נשלם: פרקי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2015 – אוטוביוגרפיה
לקריאה נוספת

יחיאל גוטמן, היועץ המשפטי נגד הממשלה - פרק 23: "שמגר - שבע השנים הטובות", הוצאת עידנים, ירושלים, 1981, עמ' 207 - 219
דינה זילבר, בשם החוק: היועץ המשפטי לממשלה והפרשות שטלטלו את המדינה, פרק 6, הוצאת דביר, 2012
ללא גלימה - שיחות עם שופטי בית המשפט העליון הפרק: מאיר שמגר, הוצאת למשכל - ידיעות ספרים, 2017, עמ' 13 - 36
עדי לרנר (עורך), מערכות משפט בסימן מורשתו של מאיר שמגר, מערכות, 2022
הערות שוליים

↑  מאיר שטרנברג, חרות, 25 באוגוסט 1961
↑  אהרון קליין, איש המבצעים, סיפורו של מייק הררי, מפקד היחידה המבצעית של המוסד, כתר ספרים, 2014, עמוד 117.
↑  סא"ל שטרנברג - פרקליט צבאי ראשי, מעריב, 20 באוגוסט 1961
↑  יוסף חריף, אשכול הודיע על השינויים - הדיון נדחה, מעריב, 17 ביוני 1968
↑  אל"מ מ. שמגר - יועץ משפטי לממשלה, דבר, 17 ביוני 1968
↑  הודעה על מינוי ממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון, ילקוט הפרסומים 2814, התשמ"ב, 30 באפריל 1982, עמ' 1736
↑  טובה צימוקי, מאיר שמגר הצהיר אמונים כנשיא בית המשפט העליון, דבר, 28 בנובמבר 1983
↑  חזקי ברוך, מאיר שמגר, נשיא בית המשפט העליון לשעבר, הלך לעולמו, באתר ערוץ 7, 18 באוקטובר 2019
↑  אליקים העצני, דעה: הדלת לסיפוח יו"ש עדיין פתוחה, באתר ערוץ 7, 18 בספטמבר 2009
↑  דוד שור, הסיפור של אתא נ' שוורץ: סיפורי(י) הליברליזם הישראלי, מעשי משפט י, 2019, עמ' 302-279
↑  ע"פ 347/88 איוון (ג'והן) דמיאניוק נ' מדינת ישראל, ניתן ב-29 ביולי 1993, באתר "נבו"
↑  הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה, ממשלת ישראל סוגרת שעריה בפני העלייה מאתיופיה ומותירה אלפי יהודים מאחור, 20 בנובמבר 2007(הקישור אינו פעיל, 19.10.2019)
↑  אנשיל פפר, מאיר שמגר: המדינה חייבת להעלות ארצה את כל יהודי אתיופיה, באתר הארץ, 27 במרץ 2008
↑  "אות הדמוקרטיה" של הכנסת יוענק לנשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר, באתר הארץ, 27 בספטמבר 2005
↑  אפרים קישון, מאיר שמגר, אלי ויזל, הפנתרים השחורים וציפי מלכוב: אלו שמות הרחובות החדשים בירושלים, באתר עיריית ירושלים, 23 ביוני 2022
↑  רחוב השופט מאיר שמגר ליד בית המשפט העליון, ערוץ 7, 24 במאי 2023
↑  חולון: בית ספר על שם השופט מאיר שמגר, גל גפן, 10 באוגוסט 2022
↑  מרכז הנשיא מאיר שמגר למשפט דיגיטלי וחדשנות באוניברסיטת תל- אביב
↑  שדרה וכיכר על שם מאיר שמגר, באתר עיריית אילת, 16 בינואר 2023
↑  אלי לנקרי, פוסט ברשת פייסבוק, 17 בינואר 2023
↑  ארנון סגל |, השופט שמגר: "כל עינוי הוא פסול לפי החוק", באתר nrg‏, 2 בינואר 2016
↑  המחברים/המראיינים הם קבוצה של שמונה סטודנטים למשפטים באוניברסיטת בר-אילן: אליחי שילה, יאיר טייטלבאום, שירי ליברמן - שלו, נפתלי פורת, שירה זילכה, אביחי יהוסף, שלומי שורץ, יובל תמיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307183105171  GND: 1102412317  ISNI: 0000 0000 6694 1832  LCCN: n83127811  NTA: 069570558  SUDOC: 24157689X  VIAF: 25979497   WorldCat (עם VIAF): 25979497 
השופטים מאיר שמגר ומנחם אלון
בטקס השבעתה של אסתר חיות לנשיאת בית המשפט העליון. יושבים, מימין לשמאל: הנשיא בדימוס מאיר שמגר, שרת המשפטים איילת שקד, נשיא המדינה ראובן ריבלין והנשיאה אסתר חיות; עומדים, מימין לשמאל, הנשיאים בדימוס אהרן ברק, מרים נאור, דורית ביניש ואשר גרוניס
פסל של מאיר שמגר בכניסה לבית המשפט העליון
ג'יימס וודס

| --- | --- |

ג'יימס וודס, 2015
 לידה:  18 באפריל 1947 (בן 77) ורנל, יוטה, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 עיסוק:  שיחק בסדרה האפית "שואה: סיפורה של משפחת וייס"
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  Pilgrim High School  Warwick Veterans High School 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1972)  פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (1989)  פרס אמי לבידור בשעות היום (2000)  פרס האמי לשחקן ראשי במיני סדרה או סרט (1987)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (1998)  פרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל סיטג'ס (1996)  פרס קלרנס דרוונט 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס וודס, 1995
ג'יימס הווארד וודס (באנגלית: James Howard Woods; נולד ב-18 באפריל 1947) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה תיאטרון וקומיקאי אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר.
ביוגרפיה

וודס נולד בוורנל שביוטה למרתה ולגייל פאטון וודס, איש מודיעין צבאי שנפטר בשנת 1960 במהלך ניתוח. אמו של וודס מרתה נישאה בשנית, לתומאס דיקסון. וודס גדל בעיר ווריק, רוד איילנד ולמד ב"בית ספר פילגרים" בעיר.
וודס, שאביו שירת שירות צבאי מרבי התקבל לאקדמיית חיל האוויר של צבא ארצות הברית, מספר שבועות לפני שעזב את האקדמיה נקלע וודס לתאונת עבודה כאשר לוחיות במחשב המטוס פגעו בידו של וודס וגרמו לפגיעה קשה בגידו, בגלל הפציעה נאלץ וודס לפרוש מהשירות הצבאי. וודס למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס תואר ראשון במדע המדינה, במהלך לימודיו השתתף וודס גם במספר הצגות. וודס נשר מהמכון הטכנולוגי בשנת 1969 זמן קצר לפני שהיה אמור לסיים את לימודיו בהצלחה וזאת כדי לפתח את קריירת המשחק שלו.
קריירה

וודס עבר לניו יורק והחל את קריירת התיאטרון שלו בברודוויי ב"תיאטרון לייסום".
ב-1971 הופיע בהצגה "ילדי הירח" בוושינגטון, לאחר מכן ההופעה הועברה לברודוויי ווודס זכה על תפקידו ב"פרס התיאטרון העולמי".
וודס החל את הקריירה הקולנועית שלו ב-1972 לצד רוברט רדפורד וברברה סטרייסנד בסרט "כך היינו" ולאחר מכן בסרט "פשיטה על אנטבה" אשר מבוסס על מבצע אנטבה המפורסם.
בשנת 1979 קיבל וודס מועמדות ראשונה לפרס גלובוס הזהב על תפקידו כרוצח הסאדיסט גרגורי אולס פאוול במותחן הפשע "שדה הבצל".
וודס שיחק בסרט הפשע של סרג'יו ליאונה "היו זמנים באמריקה" לצד רוברט דה נירו וגילם את דמותו של איש המאפיה היהודי מקס ברקוביץ.
שנת 1986 הייתה השנה המוצלחת ביותר בהיסטוריה הקולנועית של וודס עם מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרטו של אוליבר סטון "סלבדור" המבוסס על מלחמת האזרחים באל סלוודור בשנות ה-80. כמו כן באותה שנה זכה וודס בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרת הטלוויזיה "הבטחה". סוף שנות ה-80 היו פוריות ביותר בקריירה של וודס ב-1987 לאחר מכן קיבל וודס מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב הפעם על תפקידו בסדרת הדרמה "באהבה ובמלחמה". וודס זכה בפרס אמי השני שלו שנה לאחר מכן ב-1989 על תפקידו בסדרה "שמי הוא ביל וו", כמו כן גם קיבל מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה. באותה שנה שיחק בסרט "פתאום הורים".
ב-1992 שיחק וודס בסרט "צ'פלין" אשר מבוסס על חייו של שחק הקולנוע צ'ארלי צ'פלין לצד רוברט דאוני ג'וניור וקיבל מועמדות שלישית לפרס אמי ומועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסדרה "האזרח כהן". שנתיים לאחר מכן כיכב לצד סילבסטר סטאלון ושרון סטון במותחן האקשן "המומחה".
וודס שיחק בסרט הפשע של מרטין סקורסזה "קזינו" לצידם של רוברט דה נירו, שרון סטון וג'ו פשי וב-1995 קיבל מועמדות רביעית לפרס אמי ולמועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרה "אישום: המשפט של מקמרטין".
בשנת 1996 קיבל וודס מועמדות שנייה לפרס אוסקר הפעם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט של רוב ריינר "פסק דין". בסרט גילם וודס את דמותו של הפעיל הגזען של ארגון הקו קלוקס קלאן ביירון דה לה בקווית', רוצחו של פעיל זכויות האדם מדגר אוורס. על תפקיד זה קיבל וודס גם מועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב וכמו כן מועמדות נוספת על התפקיד שגילם בסדרה "הקיץ של בן טיילר" באותה שנה.
ב-1997 שיחק בדרמה של רוברט זמקיס "קונטקט" ודיבב את דמותו של אל השאול ושליט המתים האדס בסרט האנימציה "הרקולס".
ב-1999 שיחק וודס בדרמה של סופיה קופולה "חמש ילדות יפות" ובה גילם את אבי המשפחה רונאלד ליסבון.
בשנת 2000 קיבל וודס את מועמדות פרס גלובוס הזהב התשיעית שלו על תפקידו בסרט "תמונות מלוכלכות".
בשנת 2003 גילם וודס את דמותו של ראש עריית ניו יורק לשעבר רודולף ג'וליאני בסרט הטלוויזיה "Rudy: The Rudy Giuliani Story", על התפקיד קיבל וודס את המועמדות החמישית לפרס אמי.
את המועמדות השישית שלו לפרס אמי קיבל וודס בשנת 2006 על תפקידו בסדרת הדרמה עטורת השבחים "ER".
חיים אישיים

אחיו של וודס מייקל ג'פרי וודס שגם היה שחקן נפטר בשנת 2006 מדום לב.
וודס השתתף בשנת 2006 ב"אליפות העולם בפוקר" בהוליווד שבה סיים במקום ה-24 מתוך 692 מתמודדים.
וודס מתנדב כשוטר מילואים במשטרת לוס אנג'לס.
ב-17 באוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופיעה מודעה על עמוד שלם בעיתון ה"לוס אנג'לס טיימס" בה הוא היה חתום על גינוי מפורט נגד הטרור שגורמים ארגוני החמאס והחזבאללה, והובעה בה תמיכה גם באזרחים התמימים שנפגעו בישראל ובלבנון. על מודעה זו היו חתומים גם ניקול קידמן, מייקל דאגלס, דני דה ויטו, ברוס ויליס, סילבסטר סטאלון, סם ריימי, רידלי סקוט, ועוד.
פילמוגרפיה

כך היינו (1972)
צעדי לילה (1975)
פשיטה על אנטבה (1977)
שדה הבצל (1979)
וידאודרום (1983)
כנגד כל הסיכויים (1984)
היו זמנים באמריקה (1984)
עיניי חתול (1985)
ג'ושוע כאן ועכשיו (1985)
סלבדור (1986)
רב מכר (1987)
שוטר (1987)
הדחף (1988)
הפרקליט (1989)
פתאום הורים (1989)
בדרך הקשה (1991)
שיחה ישירה (1992)
דיגסטאוון (1992)
צ'פלין (1992)
המומחה (1994)
הבריחה (1994)
קזינו (1995)
ניקסון (1995)
פסק דין (1996)
קונטקט (1997)
הרקולס (1997)
ערפדים (1998)
עוד יום בגן עדן (1998)
פשע אמיתי (1999)
ביתו של הגנרל (1999)
חמש ילדות יפות (1999)
תמונות מלוכלכות (2000)
הבחורים בחיי (2001)
מת לצעוק 2 (2001)
פיינל פנטזי (2001)
מרוץ בחלל (2002)
סטיוארט ליטל 2 (2002)
ניון קיו (2002)
Northfork‏ (2003)
בי קול (2005)
כל מה שבחורה רוצה (2005)
סוף המשחק (2006)
תפוס ת'גלים (2007)
שיר הלל אמריקאי (2008)
כלבי הקש (2011)
לטוב או לרע (2011)
שוטר פצוע (2013)
ג'יימסי בוי (2014)
בלינג בלינג (דיבוב, 2016)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

באהבה ובמלחמה (1987) - סרט טלוויזיה
Rudy: The Rudy Giuliani Story‏ (2003) - סרט טלוויזיה של USA Network
גדולים מכדי להיכשל (2011) – סרט טלוויזיה של HBO
קומה (2012) – מיני-סדרה
ריי דונובן (2013)
קרום (שליט בולגריה)

בולגריה בתקופת קְרוּם. כיבושי תקופתו צבועים בצהוב.
קְרוּם (בבולגרית: Крум) היה חאן האימפריה הבולגרית הראשונה, לפחות מ-803 ועד 814. התאריך המדויק בו החל לשלוט על בולגריה אינו ידוע, אם כי היסטוריונים מעריכים שכנראה היה זה מאוחר יותר מ-796 ומוקדם יותר מ-803. התיעוד הוודאי שלו כשליט הוא מ-803. בתקופתו של קרום התרחבו גבולות בולגריה, לפרקים, מהדנובה האמצעית ועד הדניפר ומאדירנה ועד הרי טאטרה. בנוסף להיותו מצביא מחונן, נודע קרום, גם בקובץ החוקים הכתוב שהנהיג באימפריה, אשר היה הקובץ הכתוב הראשון בתולדותיה.
ראשית חייו ותחילת שלטונו

קרום היה בנו בכורו של טוקטו, חאן בולגריה בין השנים 766–767 והוא נולד כפי הנראה ב-755, בפאנוניה כאשר הייתה בשליטת האווארים. קרום הקים את שושלתו שלו המכונה קְרוּמוֹבָה, אם כי יש להניח שאביו טוקטו היה נצר לשושלת דולו, השושלת המרכזית של האימפריה הבולגרית הראשונה. תאוריות נוספות מייחסות לו מוצא מקדוני, אם כי הן פחות סבירות ונועדו לשרת את הנרטיב ההיסטורי הבולגרי, המקשר את השליט למולדת ההיסטורית, קל וחומר כשחבל מקדוניה הוא חלק ממנה. שם אימו סוויטלאנה והיא הייתה בת לשבט סלאבי, עניין שעשוי להסביר את תיאורו של קרום, בידי מספר מתעדים ביזנטיים, כבהיר שיער ועיניים. בשנת 805 ניצל קרום את החלשותם של האווארים והרחיב את גבולותיו לכוון הרי הקרפטים, חבל טרנסילבניה ולאורך מעלה הדנובה, עד מזרח פאנוניה תוך יצירת גבול משותף בין האימפריה הבולגרית לאימפריה הפרנקית תחת שלטונו של קרל הגדול.
הרחבת גבולות האימפריה

הרחבת הטריטוריה של האימפריה, הביאה אותו למסלול התנגשות עם האימפריה הביזנטית. ב-807 הובסו הביזנטים בעמק הנהר סטרומה וב-809 כבש קרום את סארדיקה, תוך שהוא טובח בחיל המצב בעיר. בתגובה, ב-811 הקיסר ניקפורוס הראשון, ארגן מסע מלחמה לתוך האימפריה הבולגרית בראש צבא גדול. כל ניסיונות הבולגרים לחסום את התקדמות הביזנטים עלו בתוהו וב-20 ביולי 811, נכבשה עיר הבירה פליסקה, תוך שהביזנטים הורגים באוכלוסייה המקומית. קרום ארגן מחדש את צבאו, נקט בטקטיקות של לוחמת גרילה וטמן מארבים במעברים הצרים של הרי הבלקן, לצבא הביזנטי הכבד והמסורבל בעת שהיה בדרכו חזרה לקונסטנטינופול. הביזנטים נפלו למלכודת וב-26 ביולי ניגף צבאו של הקיסר, הוא עצמו נהרג ובנו ניצל בעור שיניו.
קרום ניצל את אי הסדר השלטוני שנבע ממותו של ניקפורוס הראשון והדחת בנו ופלש לשטחי האימפריה הביזנטית, תוך שהוא כובש שטחים בתראקיה. מעמדת כוח זו הציע קרום לקיסר הביזנטי החדש מיכאל הראשון חוזה שלום, אך הוא סרב. הסירוב הוביל לתקיפה נוספת וכיבוש העיר נסבר בסתיו 812. כעת ניצב צבא האימפריה הבולגרית, בעמדה המאיימת על הבירה הביזנטית. ניסיון נוסף להתקדם בתראקיה נבלם על ידי הצבאות הביזנטיים.