stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק הדיינים
היסטוריה חקיקתית

פעולתם של בתי דין רבניים ומינוי דיינים להם הוסדרה בתקופת המנדט בדבר המלך במועצתו על פלשתינה (א"י). בעקבות הקמת מדינת ישראל עלה הצורך להסדיר זאת בחקיקה, ולשם כך נחקק חוק הדיינים. הצעת חוק הדיינים הוגשה לכנסת השנייה על ידי הממשלה ואושרה ב-16 במאי 1955. בעת דיוני הכנסת בנוגע לחוק הדיינים, עלו מחלוקות רבות הנוגעות ליחס שבין המשפט העברי למשפט הישראלי. מחלוקות אלו התגלעו במיוחד בנוגע לחוק זה כיוון שהוא מגלם בתוכו את הנושאים המהותיים ביותר של ההפרדה בין המשפט העברי לישראלי ואת נקודות ההשפעה שלו דרך הדין האישי וקיומה של מערכת בתי הדין הדתיים בכלל.
מאז חקיקתו ועד ליולי 2021 תוקן החוק 29 פעמים. בתיקון מס' 23 לחוק נקבעו הסמכות לקבוע כללי אתיקה לדיינים והקמתה של ועדת אתיקה.
תיקון מס' 26 לחוק בא לשלב נשים בוועדה לבחירת דיינים: נקבע שבין חברי הוועדה תהיה טוענת רבנית, ולפחות אחד מנציגי הממשלה בוועדה, לפחות אחד מנציגי הכנסת בוועדה ולפחות אחד מנציגי לשכת עורכי הדין בוועדה יהיו נשים. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת: "אף שהנשים הן כ־60% מהציבור שנזקק לשירותי בתי הדין הרבניים, הדיינים כולם הם גברים, ועל כן יש חשיבות גדולה לכך שלכל הפחות בוועדה יינתן להן ייצוג הולם." עם זאת, עם מינויה של איילת שקד לשרת המשפטים, מינוי שהפך אותה אוטומטית ליושבת ראש הוועדה, החליטה הממשלה על העברת תפקיד זה לשר האנרגיה, יובל שטייניץ, ושקד מונתה לחברה בוועדה. יתר סמכויות שר המשפטים לפי חוק זה הועברו לשר לשירותי דת בהמשך הועבר גם תפקיד יושב ראש הוועדה לשר לשירותי דת.
בתיקון מס' 29 לחוק הוגדל מספר חברי הוועדה לבחירת דיינים מ-11 ל-13 (מספר השרים בוועדה הוגדל משניים לשלושה, ומספר הטוענות הרבניות הוגדל מאחת לשתיים).
הערות שוליים

↑  הצעת חוק הדיינים, תשי"ד-1954, ה"ח 208 מ-28 ביוני 1954
↑  חוק הדיינים, תשט"ו-1955, ס"ח 179 מ-25 במאי 1955 - החוק המקורי
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 24 374-398: חוק הדיינים, באתר דעת.
↑  חוק הדיינים (תיקון מס' 23), התשס"ז-2007, ס"ח 2078 מ-18 בינואר 2007
↑  חוק הדיינים (תיקון מס' 26), התשע"ג-2013, ס"ח 2398 מ-13 ביוני 2013
↑  הצעת חוק הדיינים (תיקון מס' 26) (ייצוג הולם לנשים בוועדה לבחירת דיינים), התשע"ג-2013, ה"ח הכנסת 501 מ-20 במאי 2013
1 2  העברת סמכויות ושטח פעולה - בתי הדין הרבניים, החלטה 180 של הממשלה השלושים וארבע, מ-5 ביולי 2015
↑  בחירת שרה לחברה בוועדה לבחירת דיינים, החלטה 258 של הממשלה השלושים וארבע, מ-19 ביולי 2015
↑  העברת סמכויות הנתונות לפי חוק מהשר יובל שטייניץ לשר לשירותי דת, החלטה 19 של הממשלה השלושים וחמש, מ-25 במאי 2020
↑  חוק הדיינים (תיקון מס' 29), התשפ"א–2021, ס"ח 2921 מ-28 ביולי 2021
רותי (שיר)

| --- | --- |
 סינגל
 יצא לאור:  שנות ה-60 של המאה ה-20
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  חיים חפר
 לחן:  עממי רוסי
 
"רותי" (מוכר גם במילותיו הראשונות: "לי כל גל נושא מזכרת") הוא שיר מאת המשורר והפזמונאי הישראלי חיים חפר אשר חובר לפני 1948, ולחנו לקוח מן הלחן העממי הרוסי של השיר האנונימי: "Вот мчится тройка почтовая" - "הנה שלישיית הדואר דוהרת" (בשינויים קלים). השיר נעשה אהוב ביישוב ובחברה הישראלית, ונהוג לנגנו בכלי התקשורת בישראל בימי זיכרון, מועדים וימים טובים.
תוכן השיר

נושא השיר הוא געגועים ואהבה של מלח המפליג באנייתו אל ביתו ובמיוחד לנערה אהובה, ששמה רותי, המצפה לו במרחקים. בגרסאות המושרות יש בשיר ארבעה בתים. במקור יש בית חמישי בשיר, המתאר אפשרות של טביעת הספינה והמלח.
לי כל גל נושא מזכרת

מן הבית, מן החוף,

מן העצים יפי-צמרת 

וזהב שלכת בת-חלוף.
הינשאי, ספינה, ושוטי - 

מה רבים הכיסופים; 

לי נערה יש ושמה רותי, 

המצפה באלה החופים.
תכול עיניה כשמיים 

מבטה כלהבה. 

אם אך נשקתי השפתיים 

אז ידעתי מה זאת אהבה.
סער, הספינה חורקת.

תקפץ מגל אל גל. 

אלי עם רעם היא צוחקת 

ועם רוח לי תפרע תלתל.
בית חמישי שלא נכנס לשיר:
אִם נַחְשֹׁול כְּמוֹ בְּאַדֶּרֶת

לִנְצָחִים אוֹתִי יַעֲטֹף

נָא אַל דִּמְעָה וּבֶכִי, יַקֶּרֶת

גַּם מִתְּהוֹם אַרְבֶּה אוֹתָךְ אָהֹב
ביצועים

"רותי" הוא אחד משירי הים אשר חיבר חפר לחברי הפלי"ם, הזרוע הימית של הפלמ"ח. השיר נעשה אהוד אצל חברי הפלמ"ח,[דרוש מקור] וזכה במשך השנים לביצועים רבים.
השיר בוצע ב-1964 על ידי יונה עטרי כחלק מערב שהוקדש לשירי ההעפלה ונקרא "ארצה עלינו... !" ונוצר במתכונת המופע "היה היו זמנים". המופע נוצר על ידי חיים חפר ועמיקם גורביץ' בבימוי של שמואל בונים ובניהול מוזיקלי של שמעון כהן.
ב-1966 בוצע השיר על יד נחמה הנדל בליווי מקהלת בית רוטשילד בחיפה בניצוחו של אפי נצר. ביצוע זה הוקלט ויצא על תקליט שנקרא "משירי חיל הים וההעפלה" והוקדש לשירי העפלה, פלי"ם, עלייה ב' וחיל הים הישראלי.
ב-1966 בוצע השיר על ידי אריק איינשטיין לתקליט "אח פגישה שכזאת: משירי חיים חפר", בעיבוד מוזיקלי של אלכס וייס.
ב-1969 ביצעה להקת חיל הים את השיר (סולנית: יונה פיילר) במסגרת תוכניתה "וביום השלישי" בעיבוד מוזיקלי בעל נופך רוקי של יאיר רוזנבלום.
אריק איינשטיין ביצע שוב את השיר עם חבורת לול בתוכניתם "לול 4" שהוקרנה בטלוויזיה במרץ 1973, לעיבוד המוזיקלי של שם טוב לוי, וכלל אותו באלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה" שיצא לאור באותה שנה. ביצוע זה של איינשטיין הוא המושמע ביותר מבין ביצועי השיר. ביצועים נוספים לשיר הם של יהורם גאון, אברהם פררה, דודו זכאי, שימי תבורי, הדודאים, שלמה ארצי ואריק לביא. כמו כן, מבוצע השיר בהפקה הבימתית של יונה ונער על ידי אפרת בן צור כשיר המייצג את תקופת הפלמ"ח.
משייפי הרצפות

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קייבוט 
 תאריך יצירה:  1875 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  146.5 ס״מ 
 גובה:  102 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ריאליזם 
 מספר יצירה:  RF 2718 (מוזיאון ד'אורסה) 
 מיקום:  מוזיאון ד'אורסה
 
"משייפי הרצפות" (בצרפתית: Les raboteurs de parquet) הוא ציור שמן מאת האימפרסיוניסט הצרפתי גוסטב קייבוט. הציור, שגודלו 102 על 146.5 סנטימטרים, נמסר על ידי משפחת קייבוט למוזיאון לוקסמבורג בשנת 1894, ולאחר מכן הועבר למוזיאון הלובר בשנת 1929. בשנת 1947 הועבר לגלריה הלאומית ז'ה דה פום, ובשנת 1986 עבר למוזיאון ד'אורסה בפריז, שם הוא מוצג כיום.
הרכב היצירה

ייחודו של קייבוט טמון בניסיונו לשלב את הדגש על ציור מדויק, מודלינג ריאליסטי וערכים טונליים מדויקים, כפי שעודדה האקדמיה הצרפתית, עם צבעים חיים, פרספקטיבות נועזות, תחושת אור טבעי וחומרי נושא מודרניים המזוהים עם התנועה האימפרסיוניסטית. הציור, שנוצר בשנת 1875, משקף את התעניינותו המתמשכת של קייבוט בפרספקטיבה ובחיי היומיום. הסצנה מתארת שלושה פועלים הכורעים על הרצפה ומשייפים עץ בדירת מגורים בורגנית, שלפי הערכות היא סטודיו האמן ברחוב מירומניל 77, ברובע השמיני של פריז. חלון בקיר האחורי מאפשר כניסת אור טבעי. הפועלים מופיעים בגופם העירום בחלקו העליון וראשיהם מוטים, דבר המרמז על שיחה ביניהם.
יש הטוענים כי עניינו של קייבוט בגוף הגברי בעירום, בהקשר מודרני, משקף את נטייתו המינית ההומוסקסואלית, אך מגמה זו הייתה חלק מטרנד רחב יותר שלא בהכרח הוגבל לאמנים הומוסקסואלים. השפעה זו ניכרת עוד בציורו של קורבה המתאר שני מתאבקים. "משייפי הרצפות" נחשב לאחד הציורים הראשונים שבהם מוצגת מעמד הפועלים העירוני. הוא מציג את גוף הגבר בעירום באופן מחודש, כאשר במקום גיבורים מן העולם העתיק, מוצגים פועלים מודרניים – חסונים ושריריים – בתנוחות שעלולות להיראות משפילות, אך משדרות עוצמה גברית ועבודה כנה. בציור ניתן להבחין במוטיב של קווים מעוגלים – מנסורת העץ שעל הרצפה, דרך דפוס הברזל בחלון ועד לקימורי גבם וזרועותיהם של הפועלים. חזרתיות זו, בה שלושה פועלים מבצעים היבטים שונים של אותה פעילות תוך שהם מאמצים תנוחות דומות, מזכירה את סגנונו של בן דורו של קייבוט, אדגר דגה.
תערוכה וביקורת

למרות ההשקעה הרבה של קייבוט ביצירה, היא נדחתה על ידי הסלון של פריז בשנת 1875. תיאור אנשי מעמד הפועלים בעבודתם, כשהם לבושים חלקית בלבד, זעזע את חברי חבר השופטים, והציור הוגדר כבעל "נושא וולגרי". קייבוט התאכזב מהדחייה, ולכן הציג את הציור בתערוכה השנייה של האימפרסיוניסטים בשנת 1876, יחד עם גרסה נוספת של הנושא משנת 1876 וציורו המוקדם יותר "צעיר ליד החלון".
ביקורות האמנות בפריז נחלקו ביחס לציור. מבקר האמנות אמיל פורשורון העניק לקייבוט שבחים מסויגים וכינה אותו "הפחות גרוע שבתערוכה", תוך שהוא מציין כי האימפרסיוניסטים "מתעללים בפרספקטיבה". הסופר אמיל זולה שיבח את הביצוע הטכני אך ביקר את אופיו הריאליסטי הקפדני של הציור, שלדבריו הפך אותו ל"ציור אנטי-אמנותי, מדויק כזכוכית, ציור בורגני בגלל דיוקו הרב". לואי אנו, לעומתו, לא הסתייג מבחירת הנושא אך מצא פגמים בייצוג הפועלים, בטענה כי "זרועותיהם דקות מדי וחזותיהם צרות מדי".
עם זאת, היו גם קולות שתמכו בקייבוט. המשורר והמבקר אמיל בלמון כינה את דחיית הציור על ידי חבר השופטים "החלטה רעה מאוד", בעוד שמריוס שומלן השווה את קייבוט בחיוב לקודמיו וציין כי הוא "ריאליסט נועז כמו גוסטב קורבה, אך שנון יותר, אלים כמו אדואר מאנה, אך מדויק יותר". פיליפ ברטי אף השווה את קייבוט לאמנים פלורנטינים מוקדמים, וציין כי ציוריו "בעלי קומפוזיציה מקורית אך נמרצים כל כך בקוויהם, עד שהם מזכירים את אמני פירנצה הראשונים".
ביבליוגרפיה

Chaumelin, Marius (8 באפריל 1876). "L'Exposition des Intransigeants". La Gazette des étrangers (בצרפתית). Paris. נבדק ב-2021-12-30. {{cite news}}:  (עזרה)
Herbert, Robert L. (1991). Impressionism: Art, Leisure, and Parisian Society. Yale University Press. pp. 312. ISBN 0300050836.
Marrinan, Michael (2002). "Caillebotte as Professional Painter: From Studio to the Public Eye".  In Broude, Norma (ed.). Gustave Caillebotte and the Fashioning of Identity in Impressionist Paris. Rutgers University Press. ISBN 0813530180.
ten-Doesschate Chu, Petra (2011). Nineteenth-century European Art (Third ed.). Prentice Hall. p. 402. ISBN 9780205707997.
Varnedoe, Kirk (2000). Gustave Caillebotte. Connecticut: Yale University Press. p. 55. ISBN 9780300082791.
הערות שוליים

↑  "Notice of the work". musee-orsay.fr. נבדק ב-24 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gustave Caillebotte". Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc. נבדק ב-11 בדצמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marrinan 2002, p. 22. Marrinan also gives an address of 15, rue de Lisbonne (p. 25), which is at the same street corner.
↑  Giuntini, Parma and Robert Summers. "Caillebotte: The Floor Scrapers – Smarthistory". Khan Academy. נבדק ב-24 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  ten-Doesschate Chu 2011, p. 402.
↑  "Gustave Caillebotte: The Floor Planers". musee-orsay.fr. 25 במרץ 2009. נבדק ב-24 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Varnedoe 2000, p. 55.
↑  Marrinan 2002, p. 28.
1 2  Varnedoe 2000, p. 186.
↑  Chaumelin 1876, p. 2, as translated in Varnedoe 2000, p. 185
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20270128  Joconde: 000PE003717 
גרסה משנת 1876 של אותו נושא מעשה ידי קייבוט
טעות של החיים

"טעות של החיים" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי קובי פרץ. את האלבום הוציאה בשנת 1993לאור חברת התקליטים הליקון. מתוך האלבום פורסמו שני סינגלים: "טעות של החיים" ו"סוד האושר". הוא לא זכה להצלחה בישראל פרט למועדוני ז'אנר המזרחית.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | אדון עולם  | 4:02 |
| 2. | נדרתי נדר - גרסה א'  | 5:12 |
| 3. | סוד האושר  | 4:03 |
| 4. | חולם עלייך  | 4:48 |
| 5. | המוות הלבן  | 5:02 |
| 6. | יבשו דמעותיי  | 3:45 |
| 7. | בחיים יש הפתעות  | 3:46 |
| 8. | טעות של החיים  | 7:20 |
| 9. | משחק האהבה  | 4:03 |
| 10. | אהבת נעורים  | 4:07 |
| 11. | נדרתי נדר - גרסה ב'  | 5:04 |
| משך כולל: | משך כולל: | 51:18 |
פיליפו גאנה

פיליפו גאנה (באיטלקית: Filippo Ganna; נולד ב-25 ביולי 1996) הוא רוכב אופני כביש ומסלול איטלקי בקבוצת אינאוס. גאנה הוא אלוף העולם באופני מסלול (לונדון 2016, אפלדורן 2018, פרושקוב 2018, ברלין 2020), סגן אלוף העולם (הונג קונג 2017), אלוף אירופה (ברלין 2017) ברדיפה אישית, ושיאן העולם במקצה זה בזמן של 4 דקות ו-1.934 שניות ומחזיק שיא השעה. בתחום הכביש, הוא אלוף העולם במרוץ אישי נגד השעון, שנתיים ברציפות; אימולה 2020 ופלנדריה 2021.
ראשית חייו

נולד בוורבניה שבצפון איטליה. גאנה הוא הבן של מרקו גאנה, רוכב אופניים אולימפי לשעבר.
קריירה > אופני מסלול

ב-2014 ניצח גאנה את אליפות איטליה עד גיל 19 ברדיפה אישית, ב-2015 כבר ניצח בעלית את מקצה זה.
ב-2016 התחרה באליפות העולם שנערכה בלונדון, הקדים את דומיניק ויינסטיין בגמר וזכה במדליית הזהב, כשאנדי טנט זוכה בארד. באותה שנה גם זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 23 ובמדליית כסף עם נבחרת איטליה ברדיפה קבוצתית. באליפות אירופה זכה בשתי מדליות כסף, רדיפה קבוצתית ואישית.
ב-2017 זכה גאנה במדליית זהב באליפות אירופה ברדיפה אישית, ומדליית כסף ברדיפה קבוצתית. בגביע העולם שנערך בפרושקוב, זכה גאנה במדליית הכסף ברדיפה קבוצתית. באליפות העולם שנערכה בהונג קונג, זכה גאנה במדליית כסף ברדיפה אישית, לאחר שנכנע לג'ורדן קרבי האוסטרלי בגמר. ברדיפה קבוצתית זכה עם איטליה בארד.
ב-2018 החזיר לעצמו גאנה את תוארו כאלוף העולם ברדיפה קבוצתית, לאחר שגבר על איבו אוליביירה הפורטוגלי בגמר, כשאלכסנדר אווטשונקו זוכה בארד. ברדיפה קבוצתית זכה עם איטליה בארד, אך באליפות אירופה הם כבר זכו בזהב.
ב-2019 ניצח גאנה שוב באליפות העולם ברדיפה אישית וזכה במדליית זהב רביעית בתחום זה, מקדים את דומיניק ויינסטיין בגמר, כשדווידה פלבני זוכה בארד. ברדיפה קבוצתית זכה בכסף. בגביע העולם במינסק קבע גאנה שיא עולם חדש של 4:02.647 דקות וניצח את המרוץ.
ב-2020, זכה גאנה במדליית זהב רביעית באליפות העולם ברדיפה אישית, לאחר שגבר על אשטון למבייה האמריקאי בגמר, כשקורנטיין ארמנלו הצרפתי זוכה בארד, במוקדמות עלה גאנה מהמקום הראשון לאחר שקבע שיא עולם חדש של 4.189 דקות ושבר את שיאו שקבע בגרנד פרי מינסק ב-2019.
קריירה > כביש

בתור חובבן, ניצח גאנה את אליפות איטליה עד גיל 19 בנגד השעון, כשהוא בן 17, ב-2014. באותה עונה גם ניצח במרוץ החד יומי הצרפתי "Chrono des Nations", בגרסתו עד גיל 19. באותה שנה התחרה באליפות העולם בנגד השעון שנערכה בפונפרדה, וסיים רביעי, 1:05 דקות מלנארד קאמנה שזכה במדליית הזהב.
ב-2016 ניצח את פריז–רובה עד גיל 23 וזכה באותה עונה במדליית כסף באליפות אירופה בנגד השעון עד גיל 23, 30 שניות מקאמנה המנצח. במקצה הכביש באליפות סיים שישי.
קריירה > יו. איי. אי. אמירטס (2017–2018)

ב-2017 הצטרף גאנה ליו. איי. אי. אמירטס. ב-2018 סיים שני בוואלטה אה סאן חואן, 19 שניות מאוסקר סביליה המנצח, לאחר שסיים שני בקטע נגד השעון במרוץ שהיה הקטע השלישי. בהמשך העונה סיים שני באליפות איטליה בנגד השעון, 2 שניות מג'אני מוסקון המנצח.
קריירה > קבוצת סקיי (2019–2020)

ב-2019 הצטרף לקבוצת סקיי. הוא פתח את העונה עם ניצחון בקטע נגד השעון הפותח בטור דה לה פרובאנס, 9 שניות מסבסטיאן לנגוולד ו-10 שניות מרמי קבנייה. בהמשך העונה ניצח באליפות איטליה בנגד השעון, מאיות בודדות מאלברטו בטיול ו-26 שניות מאלסנדרו דה מרקי. באליפות אירופה בנגד השעון שנערכה באלקמאר סיים גאנה שישי, 23 שניות מרמקו אוונפול המנצח. לאחר מכן התחרה בבינקבנק טור וניצח את קטע השישי במרוץ, שהיה נגד השעון, 5 שניות מאדוארדו אפיני ו-8 שניות מיוס ואן אמדן, למחרת נטש את המרוץ במהלך הקטע השביעי. באליפות העולם בנגד השעון זכה גאנה במדליית הארד, 1:55 דקות מרוהאן דניס, זוכה מדליית הזהב. במרוץ Chrono des Nations סיים גאנה שני, 11 שניות מואן אמדן המנצח.
קריירה > קבוצת סקיי (2019–2020) > 2020: אלוף עולם בנגד השעון וניצחון בארבעה קטעים בג'ירו

ב-2020 סיים גאנה שוב במקום השני בוואלטה אה סאן חואן, לאחר שסיים שני בקטע נגד השעון במרוץ שהיה הקטע השלישי, 32 שניות אחרי אוונפול המנצח, בדירוג הכללי סיים גאנה 33 שניות אחריו. בהמשך העונה ניצח את אליפות איטליה בנגד השעון שנה שנייה ברציפות, הפעם הקדים את אלסנדרו דה מרקי ב-50 שניות ואת אדוארדו אפיני ב-1:31. בטירנו–אדריאטיקו, ניצח גאנה את קטע נגד השעון המסכם והאחרון של המרוץ שהיה הקטע השמיני, מקדים את ויקטור קמפנרטס ב-18 שניות ואת רוהאן דניס ב-26 שניות. גאנה המשיך בכושר הטוב גם באליפות העולם שהתקיימה באימולה, שבמדיתנו איטליה, הוא הפך לאיטלקי הראשון אי פעם לנצח את מקצה העלית גברים בנגד השעון, לאחר שהקדים את ווט ואן ארט ב-26 שניות ואת שטפן קינג ב-29 שניות. לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה, המרוץ נפתח עם נגד השעון של 15 קילומטרים ממונראלה לפארלמו,  בו לבש לראשונה גאנה את חולצת הקשת וניצח את הקטע, 22 שניות לפני ז'ואאו אלמיידה ומיקל ביירג. לקטע השני זינק גאנה כמוביל המרוץ ולבש את החולצה הורודה, בקטע ניצח דייגו אוליסי בעוד גאנה מסיים בפלוטון ושומר על הובלתו במרוץ. בקטע ה-3, שהיה הררי והסתיים בעלייה לאתנה, גאנה סיים במקום ה-97, 19:47 דקות אחרי ג'ונתן קלבר קאייסדו המנצח ויצא לחלוטין מתמונת הדירוג הכללי, דבר שהיה חסר חשיבות בהינתן העובדה שגאנה היה פועל של גריינט תומאס, מוביל הקבוצה, שהתרסק פעמיים במהלך הקטע ופרש לפני תחילת הקטע הרביעי. פרישתו של תומאס נתנה יותר חופש תחרותי לשאר רוכבי אינאוס גרנדיירס, בקטע ה-5 היה גאנה בקבוצת הבריחה ביחד בן קבוצתו סאלבטורה פוצ'יו, במהלך העלייה האחרונה, ה"וליקו די מונטסקורו", יצא גאנה לבריחת סולו שהסתיימה רק על קו הסיום, עם הניצחון השני שלו בקטע, לאחר שהקדים את הפלוטון שהובל בידי פטריק קונראד במקום השני ואלמיידה במקום השלישי ב-38 שניות. גאנה המשיך לניצחון שלישי ורביעי בג'ירו בקטע 14 והקטע האחרון במרוץ, 21. שני הקטעים היו קטעי נגד השעון וגאנה ניצח את שלושת קטעי נגד השעון שהיו במרוץ, בקטע ה-14 הקדים גאנה את בן קבוצתו רוהאן דניס ב-26 שניות ואת ברנדון מקנולטי ב-1:10 דקות, בקטע ה-21 הקדים את ויקטור קמפנרטס ואת דניס ב-32 שניות. גאנה סיים, ביחד עם ארנו דמאר, כרוכב שניצח הכי הרבה קטעים במרוץ, ארבעה. מלבד הניצחונות של גאנה, אינאוס גרנדיירס ניצחו גם עוד שלושה קטעים עם טאו גייגן הארט וג'ונתן נארבייז, באחד מהגרנד טורס המוצלחים בתולדותיה, גייגן הארט בסופו של דבר גם ניצח את הדירוג הכללי.
הערות שוליים

↑  Italy's Ganna sets new men's individual pursuit world record, news24.com
↑  במקור גונזאלו נאחר הארגנטינאי ניצח במרוץ, בפער של 1:11 דקות מגאנה שסיים שלישי ו-51 שניות מסביליה במקום השני, אך לאחר שנחשף שהשתמש בחומרי מרוץ בעת ניצחונו, הוא נפסל מהמרוץ
↑  Team Sky announce singing of Italian Filippo Ganna from UAE Team Emirates, cyclingweekly.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 7403162422755832460005   WorldCat (עם VIAF): 7403162422755832460005
יחסי החוץ של רוסיה

מאז קריסת ברית המועצות בשנת 1991 ידעו יחסי החוץ של רוסיה עליות ומורדות - ביחסיה עם שכנותיה, עם המעצמות, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבין־לאומיים. כהמשך כמעט ישיר ליחסי החוץ שלה כמעצמת-על לשעבר, שאפה רוסיה להטיל את חסותה על שכנותיה, ולהבטיח ריבונות ביטחונית וכלכלית רבה ככל האפשר. רוסיה לא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה, איי שלמה, בהוטן, גאורגיה ומיקרונזיה.
היחסים עם המעצמות > ארצות הברית

היחסים בין רוסיה לארצות הברית ידעו עליות ומורדות רבות מאז כינונם. לראשונה כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ב-1807, אולם יש המייחסים את כינון היחסים בין שתי המדינות ל-1698, כאשר האימפריה הרוסית כוננה יחסים עם המושבה האמריקנית פנסילבניה, שהייתה למדינה בארצות הברית, כעבור פחות מעשור.
לאחר מהפכת פברואר ב-1917, ארצות הברית הכירה בברית המועצות רק ב-1933, כשבמהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות היו לבעלות ברית במאבקן כנגד גרמניה הנאצית. עם סיום המלחמה, התגלע סכסוך דו-קוטבי בין המעצמות, סכסוך שמעולם לא גלש לעימות חזיתי ולכן כונה המלחמה הקרה, סכסוך שהשפיע על הפוליטיקה העולמית עד לקראת סוף המאה ה-20.
נכון להיום היחסים בין ארצות הברית לפדרציה הרוסית מתפתחים בתחומים כמו מלחמה בטרור, מחקר בתחום החלל ומניעת הפצת נשק גרעיני. למרות זאת המתיחות בין המדינות לא הופרו עד ימינו, והמתיחות והחשדות ההדדיים בין המדינות נשארו. רוסיה רואה את ארצות הברית כאיום על ההגמוניה שלה באירופה המזרחית ואסיה התיכונה. היחסים החריפו בפברואר 2022 בעקבות הפלישה של רוסיה לאוקראינה. ארצות הברית הטילה סנקציות על ואוליגרכים מקורבים לפוטין.
לפי מחלקת המדינה האמריקנית, משנת 2014 רוסיה העבירה בחשאי מאות מיליוני דולרים למפלגות, פוליטיקאים ומועמדים בבחירות בעשרות מדינות ברחבי העולם - במטרה להגדיל את השפעתה ואת התמיכה בה בזירה הבינלאומית.
היחסים עם המעצמות > סין

יחסי רוסיה עם הרפובליקה העממית של סין הדרדרו מאז הפיצול הסיני-סובייטי בשנת 1961, ועימותי הגבול ביניהם בשנת 1969. יחסי המדינות השתפרו באפן ניכר לאחר מותו של מנהיגה של סין מאו דזה-דונג בשנת 1976.
בשנת 2001 נחתם הסכם אשר הסדיר את הגבול בין המדינות. באותה שנה, נוסד בשנת 2001, על ידי מנהיגי סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן, ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה. הארגון שנועד לבנות אמון ולהגביר את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי והביטחוני. תרגילים צבאיים בקנה מידה גדול, נערכים בין רוסיה וסין, אחת לכמה זמן בחסות ארגון ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.
כיום, רוסיה היא אחת הלקוחות העיקריים של סין מבחינת הייבוא ממנה.
היחסים עם המעצמות > הודו

במהלך המלחמה הקרה, טרם נפילת ברית המועצות, התקיים קשר הדוק בין הודו ורוסיה. הקשר בין המדינות התבטא ביחסים ביטחוניים וכלכליים ענפים. לאחר נפילת ברית המועצות, הודו שיפרה באופן ניכר את יחסיה עם המערב, אך היא המשיכה את קשריה ההדוקים עם רוסיה. הודו היא הלקוח השני בגודלו בעולם של תעשיית הנשק הרוסית. יותר מ-70% מהנשק ההודי, הוא מתוצרת רוסית.
היחסים עם המעצמות > יפן

מבחינה היסטורית, שתי המדינות ניהלו יחסים לבביים עד שהתנגשות של שאיפות טריטוריאליות באזור מנצ'וריה שבצפון מזרח סין הובילה למלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904, שהסתיימה בניצחון יפני שתרם להיחלשות המונרכיה ברוסיה. יפן התערבה אחר כך במלחמת האזרחים ברוסיה משנת 1918 עד 1922, ושלחה כוחות למזרח הרחוק ולסיביר הרוסית. אחריה הגיעו סכסוכי גבולות בין ברית המועצות החדשה לאימפריה של יפן לאורך שנות השלושים. שתי המדינות חתמו על הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני בשנת 1941, אף על פי שהממשלה הסובייטית הכריזה מלחמה על יפן בכל זאת באוגוסט 1945, ואף פלשה למדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו וכן תפסה את האיים הקוריליים שמצפון ליפן. שתי המדינות סיימו את מצב המלחמה הרשמי שלהן עם ההצהרה המשותפת הסובייטית-יפנית משנת 1956, אך נכון לפברואר 2019 לא פתרו את המחלוקת הטריטוריאלית הזו של הבעלות על האיים הקוריליים.
סקר דעת קהל משנת 2018 שפרסם מרכז לבדה הרוסי מראה כי 61% מהרוסים הם בעלי השקפה חיובית על יפן, כאשר 20% מביעים דעה שלילית. על פי מרכז המחקר פיו לשנת 2017, 64% מהיפנים רואים את רוסיה בצורה שלילית, לעומת 26% שרואים אותה בצורה חיובית. אנשים בגילאי 50 ומעלה נוטים הרבה פחות להשקפות חיוביות ברוסיה (16%) בהשוואה לאלה שבין 18 ל-29 (53%). עם זאת, ממשלת יפן רואה ברוסיה שותף חשוב לביטחון ואיזון נגד סין וקוריאה הצפונית באזור. מסיבה זו, מאז תחילת המשבר באוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, המשיכה יפן לנהל קשרים עם רוסיה על אף הסנקציות על ידי בעלות ברית המערב של יפן. ממשלות שתי המדינות התאמצו להגדיל את היחסים, כולל השקעות יפניות ברוסיה, שיתוף פעולה צבאי, וארגנו שנת חילופי תרבות בין רוסיה ליפן לשנת 2018.
ביוני 2018, נסיכת יפן, היסאקו טאקאמאדו, נסעה לרוסיה כדי לעודד את נבחרתה הלאומית בגביע העולם של פיפ"א. היא החברה הראשונה במשפחה הקיסרית שהגיעה לרוסיה מאז 1916.
היחסים עם השכנות

לאחרונה, נשמעים יותר ויותר קולות ברוסיה הקוראים ומגדירים את מדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות "קרובות לרוסיה", וכ"אזורי הגמוניה רוסית" שרוסיה "רואה בהם עניין רב". לאחר נפילת ברית המועצות, ניסתה רוסיה במאמצים רבים להשאיר לפחות מעט מההשפעה של בשטחי הברית לשעבר. בשל כך, ב-8 בדצמבר 1991 היא הקימה את חבר המדינות, כניסיון להכפיף את מרותה על מדינות אלו. בשנים הבאות רוסיה חתמה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על-מנת להגביר את תלותם בה. עם זאת, רוב ההסכמים לא מולאו, ורוב מדינות הקווקז ואירופה המזרחית, החלו להתקרב למערב. אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה, נשארו ברובם תחת הגמוניה רוסית.
גורם מרכזי שהשפיע על מדיניות החוץ הרוסית באשר לשכנותיה, הוא העובדה שמיעוטים רוסיים נכבדים, היו במדינות אלו טרם נפילת ברית המועצות, ונשארו שם לאחר מכן. בעיה זו מחריפה כאשר ישנם מיעוטים רוסיים רבים סמוך לגבול הרוסי, כגון באוקראינה ובקזחסטן, אשר רוצים להסתפח לרוסיה.
רוסיה שומרת על הבסיסים הצבאיים שלה בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן, במולדובה, באוקראינה ובטג'יקיסטן.
היחסים עם השכנות > אירופה המזרחית

מלאחר מלחמת העולם השנייה ועד לנפילת ברית המועצות (1991), אירופה המזרחית הייתה תחת שלטון סובייטי, ואם לא, אז תחת השפעה כזאת. אך בשנים האחרונות, החלו מדינות רבות מאזור זה להצטרף לארגונים בין־לאומיים רבים, בעלי זיקה מערבית, כגון האיחוד האירופי ונאט"ו. אך שתי מדינות לא פעלו כך, ונשארו עם השפעה רוסית יתרה, המדינות הללו הן אוקראינה ובלארוס. למדינות אלו ישנה גם קרבה תרבותית והיסטורית גדולה יותר לרוסיה משאר לשאר מדינות האזור. שתי מדינות אלו מכונות רבות ברוסיה בכינויים כמו "האחים הצעירים של רוסיה".
ב-2004, עלה לשלטון באוקראינה שלטון פרו-מערבי בראשות ויקטור יושצ'נקו. הרוסים ראו בכך איום. אך בבחירות לאחר מכן עלה שוב שליט פרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ' שהצהיר על רצונו באינטגרציה עם רוסיה. ב-2014, התקיימה מחאת יורומאידן והדחתו לאחר מכן של ינוקוביץ'. החלה הידרדרות שנקראה הסכסוך האוקראיני-רוסי וכללה את סיפוח חצי האי קרים (2014), מוערבות רוסית במלחמת האזרחים באוקראינה והפלישה הרוסית לאוקראינה.
בניגוד לאוקראינה, ששם נשבו להם רוחות מערביות, בלארוס נשארה כמו תמיד ידידה עמוקה של רוסיה. את זה מראים לא רק מדינות החוץ הרוסית והבלארוסית, אלא גם סקרי דעת קהל בשתי המדינות. במדיה רב, בלארוס היא גם המדינה היחידה שלא הביע שביעות רצון מהתפרקות ברית המועצות, והניתוק המדיני עם רוסיה. בשל כך, ב-2 באפריל 1996, חמש שנים לאחר נפילת ברית המועצות, נוצר "חבר העמים של רוסיה ובלארוס", וחוזק ב-2 באפריל 1997 כאשר מנהיגי שתי המדינות חתמו על "אמנת איחוד בין בלארוס ורוסיה" אשר שינתה את שם הישות שנוצרה ל"האיחוד של רוסיה ובלארוס". בדצמבר 1998 נחתמו אמנות נוספות, על מנת להעניק לישות החדשה איחוד פוליטי, כלכלי וחברתי רב יותר. הישות נוצרה עקב שילוב אינטרסים בין בלארוס, בראשה עמד אלכסנדר לוקשנקו שרצה לקשור את כלכלתה החלשה של ארצו בכלכלת הפדרציה הרוסית, ובוריס ילצין שעמד תחת לחצם של יריביו הפוליטיים שתמכו באיחוד מלא בין רוסיה ובלארוס. בנוסף לכל זה, בלארוס ורוסיה חברות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה.