stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קין-דזה-דזה!

| --- | --- |

עטיפת קלטת הווידאו של הסרט. בעטיפה מופיעות הדמויות אואף (מימין, יבגני לאונוב) ובי (משמאל, יורי יקובלב)
 בימוי:  גיאורגי דאנליה 
 הופק בידי:  גאורגי דאנליה
 תסריט:  רזו גבריאדזה, גיאורגי דאנליה 
 שחקנים ראשיים:  יבגני לאונוב יורי יקובלב סטניסלב לובשין לוואן גבריאדזה (אנ')
 מוזיקה:  גיה קנצ'לי 
 צילום:  פאבל לבשב 
 מדינה:  ברית המועצות 
 חברת הפקה:  מוספילם 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1986
 משך הקרנה:  135 דק'
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  מדע בדיוני קומי, סרט מדע בדיוני, קומדיה טראגית, סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט דיסטופי, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית 
 פרסים:  ניקה פסטיבל פורטו פסטיבל ריו דה ז'ניירו
 סרט הבא:  קו! קין-דזה-דזה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קין-דזה-דזה! (ברוסית: Кин-дза-дза!) הוא סרט קולנוע משנת 1986, בבימויו של הבמאי הגאורגי-סובייטי גאורגי דאנליה, שגם כתב את התסריט יחד עם רזו גבריאדזה (אנ'). הסרט משלב מספר סגנונות – מדע בדיוני, קומדיה סאטירית, דיסטופיה וסוריאליזם ואלמנטים של סייברפאנק. הסרט היה לסרט פולחן ברוסיה ומחוצה לה ומילים וביטויים רבים ממנו חדרו אל השפה הרוסית.
עלילה

"הדוד ווֹבָה", קבלן בניין רוסי וגֵדֵוָאן, סטודנט גאורגי המכונה "סְקְרִיפָץ'" (כנר), מנסים לעזור לאדם שעומד יחף ברחוב במוסקבה ומבקש מאנשים עזרה בהפעלת מכשיר לשיגור בין־גלקטי. הם חושבים שהוא תימהוני, משחקים עם המכשיר ולפתע מוצאים עצמם באמצע מדבר. בתחילה הם חושבים שהגיעו לאחת הרפובליקות של ברית המועצות במרכז אסיה, אך כעבור כמה זמן נוחתת לידם מכונה מעופפת ובה שני זמרים נודדים – אוּאֵף הצַ'טְלָאנִי ובִּי הפָּצָאקִי. הם מסבירים להם שהם נמצאים בכוכב הלכת פְּלוּק בגלקסיה קין-דזה-דזה.
הדוד וובה וגדוואן מגלים שפלוק הוא עולם מפותח מאוד מבחינה טכנולוגית, אך מושחת לגמרי מבחינה חברתית וסביבתית. החברה בפלוק מחולקת למעמדות: הצ'טלאנים הם בני המעמד הגבוה והפצאקים חייבים להסתובב עם פעמון באף ("צאק") ולשרת את הצ'טלאנים. השפה המקומית ענייה מאוד והמילה "קוּ" מחליפה כמעט את כל המילים; בני פלוק מפצים על כך ביכולת לקרוא מחשבות, אבל מנצלים את היכולת הזו בעיקר כדי לרמות אחד את השני. בפלוק יש חלליות ("פֶּפֵּלָץ") שמסוגלות לחצות גלקסיות בתוך רגעים, אבל הדלק ("לוּץ") בשבילן קשה להשגה כי הוא עשוי ממים שכבר אזלו. שליט הכוכב הרשמי הוא "האדון פֶּה־זֶ'ה", אך בפועל הוא נהנתן רפה־שכל שמבלה את כל זמנו בישיבה באמבטיה והכוח האמיתי מצוי בידי ה"אֵצִילוֹפִּים" – שוטרים שֶׁדָנים אנשים על עבֵרות זניחות לעונשים דרקוניים, כגון מאסר עולם בארגז מתכת עם מסמרים ("אֵצִיךְ").
המצרך המבוקש ביותר בפלוק הוא גפרורים ("קֶה־צֶה"), ומי שיש לו אפילו גפרורים ספורים נחשב לעשיר מופלג – הוא רשאי ללבוש מכנסיים צבעוניים וכולם חייבים להשתחוות בפניו. וובה וגדוואן מנסים לנצל את העובדה שיש להם קופסת גפרורים שלמה כדי לנסות להשיג חלק חיוני לחללית שתחזיר אותם לכדור הארץ, אך אנשי פלוק מכשילים אותם פעם אחר פעם. אף־על־פי שבי ואואף הם שקרנים חסרי מצפון שמרמים אותם ללא הרף, וובה וגדוואן מתיידדים אתם וכשהם נקלעים לצרה הם מסרבים להצעה לחזור בקלות לכדור הארץ ובוחרים לעזור להם וכך מלמדים אותם לקח על מוסר אנושי.
צילומים

התסריטאים גאורגי דאנליה ורזו גבריאדזה התכוונו לצלם סרט מדע בדיוני שיציג חייזרים מסוג שונה מהמקובל ברוב הסרטים בסגנון – מתקדמים טכנולוגית, אבל לא מעוררים הזדהות. הם כתבו את התסריט במשך כמה שנים בחשש שהסרט ייאסר לצילום, כי רשויות התרבות של ברית המועצות יראו בו ביקורת אנטי־סובייטית. עם זאת, לדברי דאנליה, הוא לא התכוון ליצור סרט שתוקף דווקא את השלטון הסובייטי, אלא סרט כלל־אנושי שרומז איך ייראה העולם אם האנושות תמשיך להזניח נושאים חברתיים וסביבתיים. הגיבורים אף מתארים במספר הזדמנויות בסרט את החברה של פלוק במושגים ששימשו לתיאור שלילי של ארצות קפיטליסטיות בעיתונות הסובייטית: פלוק מזכירה להם מדינה קפיטליסטית (капстрана) ששוררת בה "גזענות שלוחת רסן" (оголтелый расизм). למרות המסרים הקשים בתסריט, דאנליה קיבל אישור לצלם את הסרט בזכות המוניטין שלו. חלק מהשחקנים אף הודו שלא הבינו בתחילה את התסריט, אך שמחו להשתתף בסרט של במאי חשוב כמו דאנליה.
הסרט צולם במדבר קאראקום בטורקמניסטן, באזור העיר נביט דאג. הסרט היה יוצא דופן בכך שהבמאי התעקש לבנות תפאורה ייחודית – חלליות, ערים תת-קרקעיות, פארק שעשועים מוזנח בלב מדבר – בתקופה שבה תקציב הקולנוע הופנה בעיקר לסרטים תקופתיים על נושאים היסטוריים "בטוחים".
התגובות לסרט

הסרט קיבל תגובות מעורבות. הבמאי סיפר בראיונות שקיבל מכתבים מצופים שזעמו על כך שכספי ציבור מתבזבזים על סרט לא ברור ודוחה, לצד תגובה של חוקר התרבות הרוסית פרופסור דמיטרי ליכצ'וב, שאמר שמדובר בסרט מבריק. עם הזמן הסרט קיבל מעמד של סרט פולחן והוא מוקרן גם כעבור למעלה ל-25 שנה מאז יציאתו. ביטויים רבים מהסרט הפכו למטבע לשון.
הסרט זכה במספר פרסים בברית המועצות ומחוצה לה:
פרס ניקה לפסקול (גיה קנצ'לי) ולעריכת קול
פרס חבר השופטים בפסטיבל לסרטי מדע בדיוני בפורטו (היה מועמד לפרס הסרט הטוב)
פרס מיוחד לקונצפציה ויזואלית בפסטיבל הקולנוע בריו דה ז'ניירו
מאוצר המילים של הסרט

כמה ביטויים מהסרט חדרו אל הסלנג ברוסית, בהם:
קְיוּ (кю) – קללה, גידוף, הבעת כעס.
אֵצִילוֹפּ (эцилопп) - שוטר (היפוך של המילה הלועזית police).
אֵצִיךְ – בית כלא (מהמילה הגאורגית ციხე "ציחֶה").
פּ.ז'. (ПЖ) – שליט, דיקטטור.
לוּץ (луц) – דלק.
צַ'טְלָאנִי (чатланин), פָּצָאק (пацак) – כינוי למעמד שולט ונשלט.
צָ'אטְל (чатл) – כסף קטן.
ק.צ. (кц) – גפרורים (מהמילה הרוסית צ.ק. – הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית).
פֶּפֵּלָץ (пепелац) – מטוס, מסוק (מהמילה הגאורגית პეპელა, "פֶּפֶּלָה" – פרפר).
גְרָבִיצַפָּה (гравицаппа) – חלק בפפלץ שמאפשר לו לחצות גלקסיות ברגעים ספורים. המילה משמשת ברוסית לעיתים ככינוי למכשירים אלקטרוניים. קיימות גם חנויות אלקטרוניקה בשם זה.
טֶנְטוּרָה (тентура) – מצבור כוכבים גלובאלי וכן מספר סידורי של כוכב לכת מסוים במצבור זה.
קוּ (ку) – מילה כללית שיכולה להחליף את כל שאר המילים. משמשת גם כאמירת שלום מבודחת, בליווי טפיחה על הלחיים, כמו שמוצג בסרט.
סרט המשך

בשנת 2005 החלו צילומים של הסרט קין-דזה-דזה-דזה! (אנ') – סרט מצויר שמבוסס על הדמויות של "קין-דזה-דזה!" ומיועד לקהל צעיר. גאורגי דאנליה השתתף בהפקתו. הסרט יצא בשנת 2013.
הערות שוליים

↑  Kin-Dza-Dza: Cult Soviet Cyberpunk Sci-fi
↑  Отснято и забыто, Георгий Данелия про мелочи жизни. Владимир Липилин, Гудок 13.05.2009
קמילה דה רוסי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־17 רומא, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  המאה ה־18 וינה, ממלכת הבסבורג 
 מוקד פעילות:  וינה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  בארוק 
 
קמילה דה רוסי (באיטלקית: Camilla de Rossi תאריך לידתה אינו ידוע. פעלה ברומא בשנים 1670–1707) הייתה מלחינה איטלקייה מתקופת הבארוק.
חייה

אין ידיעות על חייה פרט לעובדה, שהמילה "רומאנה", המופיעה על דפי השער של כתבי היד שלה, מעידה על מוצאה הרומאי. ארבע אורטוריות שלה לקולות סולו ותזמורת בוצעו בקאפלה הקיסרית של וינה בין 1707 ל-1710. הן מזכירות בצורה ובסגנון את האורטוריות של אלסנדרו סקרלטי.
הקיסר יוזף הראשון הזמין אצלה את היצירה הראשונה הידועה שלה, "סנטה ביאטריצ'ה ד'אסטה" (Santa Beatrice d’Este).
כלי נגינה שימשו את דה רוסי להשגת אפקט דרמטי או לאפיון הדמויות: חצוצרות מייצגות את הלוחם הנבל ב"באטריצ'ה הקדושה ד'אסטה", לאוטה מייצגת את תומתו של אלסיו הקדוש ב"סאנט'אלסיו", וקלמית, שרק שנה קודם לכן הוצגה לראשונה בשימוש תזמורתי בווינה, מייצגת את חלומו הרוגע של אבראמו ב"קורבן אברהם". (Il sacrifizio di Abramo) לפי הכתוב בדף השער של כתב היד, רוסי כתבה הן את הטקסט והן את המוזיקה ליצירה "הבן האובד" (Il figliuol prodigo).
לקריאה נוספת

B.G. Jackson: ‘Oratorios by Command of the Emperor: the Music of Camilla de Rossi’, CMc, no.42 (1986), 7–19
הערות שוליים

↑  ברברה גארווי ג'קסון, "קמילה דה רוסי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  גרוב
↑  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1089756453  ISNI: 0000 0003 9810 1960  LCCN: n88665305  MusicBrainz: 67a86988-f477-4210-bd71-a5f2fcdae86d  NTA: 14386081X  SUDOC: 193357860  VIAF: 189216057   WorldCat (עם VIAF): 189216057
קבוצת I2U2

| --- | --- |

 מקום פעילות:  אסיה, המזרח התיכון
 חברים:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות ארצות הברית ארצות הברית הודו הודו ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  אוקטובר 2021 – הווה (כ־3 שנים)
 
קבוצת I2U2 היא קבוצת מדינות הכוללת את הודו, ישראל, איחוד האמירויות הערביות וארצות הברית. ההצהרה המשותפת הראשונה של הקבוצה, שפורסמה ב-14 ביולי 2022, קובעת כי המדינות שואפות לשתף פעולה בתחומי השקעות כלכליות משותפות ויוזמות חדשות בתחומי המים, אנרגיה, תחבורה, חלל, בריאות וביטחון תזונתי".
הקבוצה הושוותה מספר פעמים לברית לדיאלוג ביטחוני רב-צדדי (פורום ביטחוני-אסטרטגי בין אוסטרליה, ארצות הברית, הודו ויפן).
מקור לשם של הקבוצה הוא באותיות הראשונות של שמות המדינות החברות:
 I2 - India, Israel, U2 - the United Arab Emirates, the United States
היסטוריה

הקבוצה הוקמה באוקטובר 2021, בעקבות יוזמה של שרי החוץ של ארבע המדינות - שר החוץ האמירתי עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן, מזכיר המדינה האמריקאי אנתוני בלינקן, שר החוץ ההודי סוברהמניאם ג'אישנקר ושר החוץ ישראלי יאיר לפיד - כחלק מביקור של שר החוץ ההודי בישראל.
הקבוצה קיימה את פסגת הפתיחה שלה בשיחת ועידה ב-14 ביולי 2022 (במהלך ביקורו של ביידן בישראל), בה השתתפו ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד ונשיא איחוד האמירויות מוחמד בן זאיד אאל נהיאן.
בפסגה החליטו המנהיגים להקים מסדרון מזון בין הודו לאיחוד האמירויות בשילוב עם טכנולוגיות ישראליות בעלות שמוערכת בכ-2.2 מיליארד דולר. מלבד זאת, המנהיגים הסכימו גם להמשיך עם פרויקט של אגירת אנרגיית רוח ואנרגיית שמש בגוג'ראט שבהודו, בהיקף של כ-300 מגה-ואט, בשילוב טכנולוגיות ישראליות, אמירתיות ואמריקאיות, בהיקף של 300 מיליון דולר.
ממשלת ישראל הציעה רעיון לפרויקט תשתיות לחיבור הודו, המזרח התיכון והאיחוד האירופי ברשת של מסילות רכבת, קווי ספנות, כבלי תקשורת מהירה וצינורות להעברת אנרגיה. בספטמבר 2023 הציג הנשיא ביידן את הפרויקט במסגרת כינוס ה-G20 בהודו - מסילת השלום. הוא הודיע כי ישראל וערב הסעודית יהיו חלק מהפרויקט.
ראו גם

פסגת הנגב
הערות שוליים

↑  House, The White (14 ביולי 2022). "Joint Statement of the Leaders of India, Israel, United Arab Emirates, and the United States (I2U2)". The White House. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bhattacherjee, Kallol (14 ביולי 2022). "India to give land for I2U2-backed food parks". The Hindu – via www.thehindu.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "India, Israel, UAE, US hold first 'I2U2' meeting". The Jerusalem Post | JPost.com.
↑  בהיקף של 2 מיליארד דולר: מסדרון מזון בין הודו לאמירויות בשילוב טכנולוגיות ישראליות,  באתר כיפה, 14 ביולי 2022
↑  ברק רביד‏, ביידן הכריז על פרויקט ענק לחיבור המזה"ת במסילות רכבת - בו יקחו חלק ישראל וסעודיה, באתר וואלה, 9 בספטמבר 2023
↑  איתמר אייכנר, רועי רובינשטיין, צעד גדול לרכבת מסעודיה לישראל: ביידן הכריז על פרויקט עולמי ענק, באתר ynet, 9 בספטמבר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מזכיר המדינה האמריקאי אנתוני בלינקן משתתף בשיחת ועידה של שרי החוץ של מדינות הקבוצה, אוקטובר 2021
ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד (מימין) ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בעת פסגת המנהיגים הראשונה של הקבוצה, יולי 2022
קואורדינטות גליליות פרבוליות

יצוג הנקודה הקרטזית (2, -1.5, 2) בקואורדינטות גליליות פרבוליות, כאשר הפרבולה הצהובה מייצגת את τ=1, הפרבולה האדומה מייצגת את σ=2 והמישור הכחול מייצג את z=2.
במתמטיקה, קואורדינטות גליליות פרבוליות היא מערכת קואורדינטות תלת־ממדית אשר מאפיינת כל נקודה על ידי מפגש שתי פרבולות ומישור המגדיר את ערך הגובה. הקואורדינטות הללו הם בעצם הכללה של קואורדינטות פרבוליות עבור המרחב האוקלידי  \ \mathbb {R} ^{3}.
הגדרה בסיסית

מערכת הקואורדינטות הגליליות פרבוליות (σ, τ, z) מוגדרת על פי מערכת צירים הקרטזית (x, y, z) על ידי:
כאשר z הוא כמו במערכת צירים קרטזית, σ מגדיר את המקדם של הפרבולה הראשונה:
ו-τ מגדיר את הפרבולה השנייה:
מכאן אפשר להגדיר את המרחק מראשית הצירים כמו במערכת צירים קרטזית:
במרחק הזה משתמשים לפתרון משוואת המילטון-יעקובי עבור כוח מרכזי בקואורדינטות גליליות פרבוליות.
ניתן גם להגדיר את הקואורדינטות על פי קואורדינטות גליליות, (ρ, φ, z), בדרך הבאה:
וקטורי יחידה בקואורדינטות גליליות פרבוליות

וקטורי היחידה של קואורדינטות גליליות פרבוליות, מיוצגים על ידי וקטורי יחידה של מערכת צירים קרטזית בדרך הבאה:
קציעות (היאחזות נח"ל)

קציעות (נודעה בתחילה גם כ"גבעת רחל") הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה ב-28 בספטמבר 1953 במטרה להציב נוכחות ישראלית בשטח המפורז של פיתחת ניצנה. למרות שלאחר מבצע קדש בוטל המעמד המפורז של פתחת ניצנה, ההיאחזות המשיכה להתקיים בתקווה שהיא תאוזרח. אולם, לאחר מלחמת ששת הימים, משהגבול התרחק מהאזור ותשומת הלב להתיישבות נדדה לאזורים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ההיאחזות ננטשה.
שם

בתחילה נקרא המקום "גבעת רחל", על שם בתו של קצין אג"ם של פיקוד הנח"ל, ובדומה לשם "גבעת רות" שניתן להיאחזות הקרובה שנקראה על שם תל אבו רות'ה הסמוך אליו. במאי 1954 פרסמה ועדת השמות הממשלתית הודעה עם שמות נכונים ליישובים ובה נמסר שהשם "גבעת רחל" הוא טעות ויש לקרוא למקום קציעות. השימוש בשם גבעת רחל נמשך עד סוף שנות ה-50 אך לבסוף דעך ונעלם.
היסטוריה

ההיאחזות הוקמה ביום שני, 28 בספטמבר 1953 על ידי חברי גרעין צ'יפ למשאבי שדה. מכיוון שהיא הוקמה בשטח מפורז, הוסוו חיילי הנח"ל שהקימו את המקום כקבוצת אזרחים שאליהם נלוו מספר שומרים חמושים. מפקד המקום היה ישראל אליעזרי. מחוץ לשטח המפורז, הוקם כחודש מוקדם יותר, "גבעת רות", בפיקודו של דני מט, שהיוותה את העורף הצבאי של ההיאחזות.
כדי לשוות למקום אופי אזרחי, חיילי הנח"ל זרעו במקום 200 דונם שעורה, קיימו לול קטן של 100 תרנגולות ועדר קטן של כבשים. כן נטעו במקום עצי פרי משבעת המינים ודשא. בינואר 1955 התקיים במקום טקס לציון חיבור המקום למים מבאר ישנה. המקום סבל מסחף קרקע והתקשה למצוא ענף חקלאי לפרנסה. בשנת 1960 היו בלול 900 תרנגולות וכן היה גן ירק של 30 דונם.
קציעות נותרה במשך שנים היאחזות נח"ל בודדה בכל האזור. התקוות לאזרח אותה נכזבו ולאחר מלחמת ששת הימים הועברה קציעות לאחריות הנח"ל הדתי, ובהמשך נזנחה.
הערות שוליים

↑  שמות נכונים ליישובים, חרות, 5 במאי 1954
↑  אבן מכחיש טענות מצרים, הצופה, 2 באוקטובר 1953; המשך
↑  מים בגבעת רחל, דבר, 19 בינואר 1955
↑  א. סדומי, עדרי הנגב מתפתחים יפה, למרחב, 22 בפברואר 1956
↑  חג המים בגבעת רחל, למרחב, 9 בינואר 1955
↑  גבעת־רחל על גבול מצרים, דבר, 5 במרץ 1954
↑  מבית, צבא, זקוקים לתגבורת, דבר, 26 באוגוסט 1960; המשך
↑  מי נשאר מי נושר, דבר, 13 באוקטובר 1968
↑  חיים פיקרש, נח"ל דתי נאחז ב"קציעות", הצופה, 4 במרץ 1968
↑  אהרן דולב, הספר חוזר לניצנה, מעריב, 10 בנובמבר 1978
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311785905171  VIAF: 152977015   WorldCat (עם VIAF): 152977015
קפה גרופי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קפה 
 כתובת:  Groppi Building 
 מיקום:  מחוז קהיר 
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1909
 תאריך פתיחה רשמי:  1909 
 קואורדינטות:  30°02′51″N 31°14′17″E﻿ / ﻿30.047634111111°N 31.238122°E﻿ / 30.047634111111; 31.238122
  (למפת קהיר מוגדלת) קפה גרופי(למפת קהיר רגילה) קפה גרופי
 
קפה גרופי

קפה גרופי (Café Groppi) הוא בית קפה מפורסם בקהיר בירת מצרים הקשור בין היתר למפגשים ואירועים בתולדות היישוב ומדינת ישראל.
בית הקפה נמצא בקרן הרחובות טלעת חרב וקאסר אל-ניל, במרחק הליכה מכיכר א-תחריר בלב קהיר, שמסביבה מספר מבני ציבור חשובים, בהם המוזיאון המצרי, משרדי ממשלה שונים, מטה הליגה הערבית וקמפוס האוניברסיטה האמריקאית.
היסטוריה

בית הקפה נוסד בשנת 1909 על ידי שף ויצרן שוקולד שווייצרי בשם גָ'אקוֹמוֹ גרופי (Giacomo Groppi) שנולד בשנת 1863.
הפתיחה הרשמית של בית הקפה הייתה ב-23 בדצמבר 1909. המקום הפך עד מהרה למוקד קוסמופוליטי של חיי החברה של קהיר. אנשי המעמדות הגבוהים, דיפלומטים, אנשי אצולה בריטים ובורגנים צרפתים פקדו את בית הקפה. הגלידות בעשרות טעמים שפיתח גרופי על פי שיטה שלמד בארצות הברית והעוגות שנשאו שמות אקזוטיים הבטיחו לבית הקפה קהל מבקרים נאמן.
בימי מלחמת העולם השנייה היה בית הקפה מקום הבילוי המקובל של אנשי הצבא הבריטי והכוחות מארצות האימפריה הבריטית שלחמו או שהו במצרים.
כך תיאר את המקום בעיתון "הד-המזרח" יצחק רפאל מלכו שביקר בו בשנת 1944:
גָ'אקוֹמוֹ גרופי מת בשנת 1947. חמש שנים לאחר מותו, בינואר 1952, בעת שמצרים הייתה נתונה עדיין בעצמאות חלקית תחת חסות בריטית, פרצו בקהיר מהומות אנטי-בריטיות. מפגינים שרפו שדדו את שכונות העיר, תוך התמקדות בעסקים ובמפעלים בבעלות זרה. מאות חנויות ואתרים מרכזיים, כולל בית האופרה של קהיר, הועלו באש. המהומות הגיעו כמעט עד פתח בית הקפה, אך הוא ניצל משריפה.
בחודש יולי 1952 התחוללה במצרים מהפכת הקצינים החופשיים, שבה קצינים בצבא מצרים העלו לשלטון כת קצינים אשר הכריחה את המלך פארוק הראשון לוותר על כס המלוכה והגלתה אותו ממצרים. הקצינים שחוללו את המהפכה העלו לשלטון את הגנרל מוחמד נגיב. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1954, הדיח אותו סגנו גמאל עבד אל נאצר שכיהן כנשיא מצרים. נאצר שאף להתנער מהעבר שבו מצרים הייתה בחסות אימפריליסטית והחל להלאים בנקים, חברות ביטוח, מפעלים וחברות ספנות, שהיו בבעלותם של זרים. קפה גרופי, שבבעלות שווייצרית, היה יעד להשתלטות, אך ניצל בזכות היותו מקום אירוח מכובד למלכים ונשיאים. לאחר המהפכה התחלף קהל הלקוחות של בית הקפה מאנשי המעמדות העליונים לבני המעמד הבינוני. יחד עם זאת המשיך קפה גרופי לשרת את הממשלה ואורחיה. לאחר מותו של נאצר בשנת 1970, בתקופת שלטונו של אנואר סאדאת, שהחליף את נאצר כנשיא מצרים, המשיך קפה גרופי לארח אירועים ממלכתיים כביקוריהם של הנשיא ריצ'רד ניקסון ושל השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי. בשנת 1971 חגגו בו השלטונות את השלמת בנייתו של סכר אסואן הגבוה. בחגיגה נכחו כחמש מאות איש, ראשי ארצות ערב ומדינות אחרות וכן מנהיגים מברית המועצות,
בשנת 1981 אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי התנקשו בחיי הנשיא סאדאת והחלה במצרים שורה של תהפוכות פוליטיות שנמשכו במשך שלושה עשורים ומעלה, המצב הכלכלי הורע ופחות אנשים היו יכולים להרשות לעצמם את המותרות שגרופי הציע ורבים מלקוחותיו פנו אל רשתות מזון מהיר.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 נמצאת המסעדה במצב תחזוקה רעוע. עובדים בשכר מינימום החליפו את השפים ברמה העולמית ואת המלצרים דוברי השפות הזרות. רוכלים וקבצנים התגודדו מחוץ לדלתותיה והתיירים הפסיקו לסעוד בה.
הקשר ליישוב ולמדינת ישראל > מקום מפגש לאנשי היישוב

קפה גרופי היה למקום מקובל על אנשי היישוב שהגיעו למצרים לביקור או בשליחות לאומית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה מקום המפגש החביב על מתנדבי היישוב לצבא הבריטי על זרועותיו השונות ששהו במצרים. בהם היה גם עזר ויצמן, שבמסגרת שירותו כטייס בחיל האוויר המלכותי הוצב בשנת 1945 במשך שלושה חודשים בשדה התעופה פאיד במצרים והרבה לבקר בקפה גרופי. בשנת 1977 ביקר עזר ויצמן בקהיר וערך סיור ברחובותיה וביקר בקפה גרופי. כך כתב בספרו "הקרב על השלום":
העיתונאי והסופר אהרון שמיר, שהיה לוחם בבריגדה, תיאר את בילוי חיילי הבריגדה בקפה גרופי:
יצחק רפאל מלכו הזכיר בכתבה בעיתון "הד המזרח" את אנשי ארץ ישראל שפגש בגרופי, את יוסף ברץ איש דגניה א', מקים "הוועד למען החייל היהודי", שנוסד למען חיילי הבריגדה היהודית, שלימים יהפוך לאגודה למען החייל ואת יעקב טשרנוביץ, מי שלימים ייקרא יעקב צור ויהיה ציר ושגריר ישראל במדינות דרום אמריקה, ובצרפת ומנכ"ל משרד החוץ, ואחרים וכתב:
הקשר ליישוב ולמדינת ישראל > מפגשים

רוב המפגשים של אנשי היישוב והמדינה שהתקיימו בקפה גרופי היו חשאיים ומחתרתיים.
בפברואר 1937 נפגשו אדולף אייכמן, באותה עת איש המחלקה היהודית באס דה, ומפקדו הרברט האגן, עם יהודי מארץ ישראל בשם פייבל פולקס, במסעדה בברלין. פולקס ניסה לשכנע את אייכמן לנקוט יוזמה לחילוץ רבבות יהודים מגרמניה הנאצית. אייכמן ומפקדו ראו את פולקס כבעל תפקיד בכיר בארגון "ההגנה" בעוד שלמעשה לא החזיק בפועל בתפקיד רם כלשהו בדרג הארגון. ייתכן, עם זאת, עמד בקשרים עם הנאצים בהוראת צמרת ההגנה. אייכמן והאגן הודיעו לפולקס כי ישקלו את הצעתו. בזה תמה הפגישה. בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון וכן להפגש שנית עם פולקס ולנסות להפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני
ב-6 בנובמבר 1944 נרצח בקהיר הלורד מוין שהיה השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, שהיה אנטי-ציוני מובהק ופעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל. אנשי הלח"י אליהו חכים ואליהו בית צורי נשלחו למצרים לשם ההתנקשות, וערכו במשך חודשיים תצפיות ותכנונים. יחד עימם יצא לקהיר יעקב בנאי, שפיקד על החטיבה הלוחמת של הלח"י ונטל חלק מרכזי בתכנון וביצוע ההתנקשות. בעת ההכנות לביצוע ההתנקשות שלושתם נקלעו לקפה גרופי. כך תיאר יעקב בנאי את הביקור:
בתחילת שנות ה-50 התנהלו בין מצרים לבריטניה שיחות על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. השיחות גרמו לדאגה בישראל. מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובזאת לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים. לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי רשת המורכבת מצעירים יהודים חברי תנועות הנוער הציוניות במצרים. ב-2 ביולי בוצעה הפעולה הראשונה כאשר אנשי הרשת הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה כאשר מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית שנקבעה ל-23 ביולי, כוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. פעולה זו נכשלה על מדרגות קולנוע "ריו" באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של איש הרשת פיליפ נתנזון, בעקבותיו נעצרו בזה אחר זה כל חברי החוליה והועמדו לדין. שניים מהם נדונו למוות, והוצאו להורג. על יתר חברי הרשת הוטלו עונשי מאסר כבדים. הסערה שהתחוללה בישראל בעקבות הכישלון הפכה לפרשה פוליטית שקיבלה את הכינוי "העסק הביש". בשלבים השונים של ייסוד הרשת ועד לכישלון הפעולה נערכו מפגשים של מפעילי הרשת ואנשיה בקפה גרופי.
איזבל פדרו היא ציירת ואדריכלית אשר במהלך שנות השישים של המאה העשרים ביצעה במצרים פעולות ריגול בשליחות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. בשנת 1963 הגיעה למצרים באשרת תייר עם דרכון של אורוגוואי. בהגיעה למצרים הצהירה שבאה כדי ללמוד ארכאולוגיה ולעסוק בציור. בתחילה התגוררה במלון יוקרה בו התארחו מצרים בני המעמדות העליונים. היא התיידדה עם ארכאולוג שערך מסעות ברחבי מצרים. הוא הסכים לצרף אליו את פדרו, שגילתה התעניינות בארכאולוגיה. בהמשך הכירה עיתונאי מצרי בכיר המקורב לשלטון המצרי. הוא הציג בפניה קצין צבא בכיר שהזמין אותה למועדון הספורט ברובע אל-זמאלק בו הייתה לה הזדמנות להכיר את נשות החברה הגבוהה. אחת מהן נהגה להפגש עם פדרו בקפה גרופי בו הסתופפו קציני צבא מצרים בכירים. מכל ההכרויות האלה שאבה שפע של מידע מודיעיני. במסעותיה ברחבי מצרים היא סקרה בסיסי צבא ושדות תעופה צבאיים. במהלך שירותה הצליחה להשיג התוכניות של סכר אסואן שהיה יעד אסטרטגי בעל חשיבות עליונה. את המידע שאספה, כולל מסמכים וצילומים, שלחה לישראל. בשנת 1965 חזרה לישראל.
הערות שוליים

1 2  יצחק רפאל מלכו, על מצרים וארץ ישראל, הד-המזרח, 17 בנובמבר 1944.
↑  עזר ויצמן, הקרב על השלום, הוצאת עידנים 1981, עמ' 166.
↑  אהרון שמיר, היו זמנים בבריגדה היהודית : מעללי החטיבה היהודית הלוחמת, הוצאת איגוד החיילים המשוחררים בישראל 1997 עמ' 45.
↑  יעקב בנאי, חיילים אלמונים, הוצאת יאיר 1978, עמ' 268.
↑  אברהם דר מראשוני המודיעין הצבאי חוברת בהוצאת המרכז למורשת המודיעין 2016, בעמ' 23
ג'אקומו גרופי
צ'ארלס לם

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1775 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  27 בדצמבר 1834 (בגיל 59) אדמונטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  כנסיית אול סיינטס, אדמונטון 
 שם עט:  Elia 
 מקום לימודים:  קרייסט'ס הוספיטל 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  מסיפורי שייקספיר, Preface, Timon of Athens, מקבת', המלט, נסיך דנמרק, אותלו 
 הושפע מ:  אלגרנון צ'ארלס סווינבורן 
 
צ'ארלס לם
צ'ארלס לם (באנגלית: Charles Lamb; ‏10 בפברואר 1775 - 27 בדצמבר 1834) היה משורר ומסאי אנגלי, שידוע בעיקר בעיבוד סיפורי שייקספיר לילדים, אשר כתב בשיתוף עם אחותו, מארי לם, ובספר המסות: Essays of Elia (אנ').
לם היה במרכזו של המעגל הספרותי של יוצרים ידועים כסמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת', ויליאם הזליט ואחרים. הביוגרף הראשי שלו כינה אותו: "הדמות האהודה ביותר בספרות האנגלית".
קורות חיים

צ'ארלס לם נולד בלונדון לאליזבת פילד וג'ון לם. הוא היה הצעיר מבין שלושת הילדים ששרדו מתוך שבעה; ג'ון ג'וניר היה גדול ממנו ב-12 שנים, ומרי ב-10 שנים. אביו שימש כעורך דין באזור המשפטי של לונדון, דבר שאפשר לבנו לבלות שם את נעוריו. דמותו של אביו מעוצבת באחת המסות של לם. הוא למד ב-Christ Hospital (אנ') – שם הוא הכיר את קולרידג', עמו שמר על קשרים קרובים מאוד במהלך חייו.
בשנת 1790 החל לעבוד כפקיד, ובשנים 1792–1825 עבד ב"חברת הודו המזרחית".
לם ואחותו כאחד סבלו מהפרעות נפשיות. במכתב ששלח בשנת 1795 לחברו קולרידג', הוא מספר לו על אשפוזו לתקופה קצרה בבית חולים פסיכיאטרי. מחלתה של מארי הייתה דרסטית יותר, ובאחד מהתקפיה הפסיכוטיים היא הרגה את אמה, וצ'ארלס הוא זה שנאלץ להוציא את סכין המטבח מידה. הוא אשפז אותה במוסד פרטי באיזלינגטון וקיבל אחריות על הטיפול בה עד יום מותו, גם כשחזרה מחלתה. תודות לו היא שוחררה מהמוסד ושניהם היו פעילים מאוד מבחינה חברתית בחוגים הספרותיים של לונדון. הם התגוררו באותו הבית וסלון ביתם הפך למעין מועדון חברתי של היוצרים הגדולים בספרות ובתיאטרון.
צ'ארלס לם נפטר בשנת 1834 מזיהום של חיידק סטרפטוקוקס בפניו כשהיה בן 59. מארי לם נפטרה כתריסר שנים אחריו.