stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים לייבוביץ
ביוגרפיה

חיים ליבוביץ נולד לשלמה זלמן ולחוה (לבית הלמן) ליבוביץ.

החל בשנת 1922 סייע לייבוביץ' בהקמת שכונת תל-נורדאו על תל בין שכונת נורדיה ממזרח, שכונת פועלים ב' מצפון וכיכר מוגרבי מדרום, ובשנת 1926 הקים בה את ביתו.
עוד לפני שנת 1928 שנת היווסדה של "האגודה הימית" זבולון, כתושב שכונת נורדיה שמע לייבוביץ מנערים ששחו סביבו בים, כי המורה למתמטיקה בגמנסיה הרצליה, מתכונן להקים להם קבוצה להשתלמות בחתירה ושיט מפרשיות. הוא התוודע אל ד"ר מאיר גורביץ, מיוזמי התעופה והימאות ביישוב, והתלהב מרעיון הקמת צי עברי. הוא הצטרף ל"אגודה הימית" ושימש בה כמדריך, ולימים מנכ"ל משותף עם המהנדס עמנואל טובים, ומנכ"ל בפועל עד 1946 שנת פרישתו. בשנות השישים הוזמן לשמש כנשיא האגודה.
כבר בשנת 1930 זכה לייבוביץ לכינוי "האיש שתפס את הירקון", כאשר העתיק את פעילות התנועה הימית מחוף הים שתחת צוק הכורכר של הבית האדום אל נחל הירקון. לייבוביץ היה איש אמונה בארץ, של נדבנית יהודית-בריטית בשם הנרייטה דיאמונד, וניהל את כספי התרומות שאספה כ"נשיאת זבולון אנגליה" עבור בית הספר הימי זבולון ועבור "התנועה הימית" להקמת סניפיה.
בשנת 1931 הקים לייבוביץ בית חרושת ליצור שמן בתל אביב בשם "עץ הזית" שב-1933 עברה לאזור התעשייה קריית אריה בפתח תקווה והייתה המפעל הראשון שהוקם במקום. לייבוביץ גם יזם וניהל את הוועד המקומי של אזור התעשייה. בתחילת שנות ה-40 הקים את חברת "חיים לייבוביץ ובניו" שהחזיקה בבעלות במפעל "עץ הזית" וביצעה השקעות נוספות. בשנת 1939 הקים את "החברה להובלה אווירית בע"מ" שיועדה לעסוק בהובלות מסחריות. החברה רכשה מטוס גדול, ולרוע מזלם של מנהליה בטקס הבאתו ארצה התרסק בשעת הנחיתה בשדה התעופה בלוד.
בשנת 1957 הקים את המפעל התעשייתי הראשון באילת, מפעל שמן של "עץ הזית". המפעל נסמך על יבוא של חומרי גלם מאפריקה ויצוא דרך נמל אילת, בנוסף על קו הרכבת לאילת שלבסוף לא הוקם. לייבוביץ יזם את נטיעתו של יער אילת, בו נשתל עץ לכל ילד שנולד באילת.
בשנת 1963 הוביל לייבוביץ כנשיא האגודה את הקמת בית זבולון על גדת הירקון ברחוב אוסישקין מכספי צוואת הנדבנית הנרייטה דיאמונד. מהבית הוסר סמל האגודה, שפוסל בקרמיקה, ובו אוניית שבט זבולון. כיום בין דייריו, צופי ים לקיאקים ומחלקת תנועות הנוער של עיריית תל אביב.
נפטר באוגוסט 1973, לאחר מותו יזמה "שמן תעשיות" הקמת קרן מלגות על שמו. נקבר בבית הקברות סגולה.
חיים אישיים

ללייבוביץ היו שלושה בנים יצחק, זלמן ויהושע (שוקי) ושתי בנות, אנטה ותקווה.
נכדתו של חיים לייבוביץ היא הסופרת תמי לנצוט לייבוביץ.
נכדתו דפנה נוי, בתה של אנטה, הייתה מלכת החן בשנת 1964 ונישאה לאדריכל יורם רסקין.
נכדו של חיים לייבוביץ, בנו של יהושע, הוא רוני ליבוביץ, אשר נודע בכינוי "האופנובנק".
נינתו של חיים לייבוביץ היא אלונה בר און, המו"לית של גלובס.
לקריאה נוספת

"50 שנה לזבולון" ד"ר יצחק צייטלין/ מזכיר האגודה בשנים 1932–1945 ואהרון בוצר/סגן יו"ר האגודה
הערות שוליים

1 2  חיים לייבוביץ באתר GRAVEZ
↑  ב. זאב, תעשיית השמנים בארץ תורחב, זמנים, 29 בינואר 1954
↑  הזמנה - ועד בעלי תעשייה בקרית אריה, המשקיף, 20 באפריל 1942
↑  חיים לייבוביץ ובניו, המשקיף, 29 בספטמבר 1943
↑  ארבעה מיליון לירות תשקיע חברת "עץ הזית" באילת, דבר, 25 בדצמבר 1957
↑  קרן מילגות למחקר על שם ח. לייבוביץ ז"ל, דבר, 4 באוגוסט 1975
1 2  ביזנס ואמנות אחזקת האופנוע, מעריב, 22 באוקטובר 1990
↑  נילי שחק בופמן, דודה אנטה חיבה מתכננת לכתוב עליהם סכד, מעריב, 22 באוקטובר 1990
↑  אירית רותם, האדריכל יורם רסקין מת מהתקף לב, מעריב, 29 במאי 1988
| מגן דוד אדום |
| --- | --- | --- |
| מייסדים | משולם ליבונטין • חיים אלפרין • משה רבינוביץ' • ישעיהו אליהו • חיים לייבוביץ • משה פרנקל • ברוך ניסנבוים • אריה אלוטין |  |
| נשיאים | יהודה סקורניק • נועם יפרח • אבי זהר |  |
| מנכ"לים | מרדכי פן • יצחק שני • בן-ציון טחן • אשר דר • אריאל יהלומי • חיים דגן • עמיצור כפיר • רוני ליכטנשטיין • יחיאל חמי •  נתן כהן •  יעקב אדלר • יוחנן גור • עמוס לוריא • אבי זהר • אלי בין |  |
| שונות | קריית מד"א • חוק מגן דוד אדום • נוער מד"א • יחידת האיתור הבינלאומית |  |
| מיזמים | נאמן חיים • פרויקט מחויבות אישית |  |
אמפולי (כדורגל)

מועדון הכדורגל אמפולי (באיטלקית: Empoli Football Club) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר אמפולי. הקבוצה משחקת בסרייה א'. אצטדיונה הביתי הוא קארלו קסטלאני אשר מכיל כ-20,000 מקומות ונחנך ב-1989.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1920 באמפולי. בשנת 1921 שיחקה הקבוצה לראשונה במסגרת ליגה, ומשחקה הראשון היה מול פיזה. ברוב תקופת קיומה שיחקה הקבוצה בסרייה ב' ובסרייה ג'. בעונת 2003/2004 עלתה לראשונה לסרייה א', אך בסוף אותה עונה ירדה בחזרה לסרייה ב'. בעונת 2005/2006 חזרה לסרייה א', אך ירדה שוב לסרייה ב' בעונת 2007/2008. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 6 עונות ברציפות ובסוף עונת 2013/2014 העפילה לליגת העל האיטלקית, בה שיחקה ברציפות עד עונת 2016/17, בה חזרה לליגה השנייה.
בעונת 2007/2006 השתתפה בגביע אופ"א, אף על פי שסיימה את העונה הקודמת במקום העשירי, וזאת עקב פרשת הטיית המשחקים. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-2 בסיכום כולל של שני משחקים לפ.צ ציריך משווייץ והודחה מהמפעל.
בסיום עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הראשון בסרייה ב'. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום ה-14 ונשארה בליגה עונה נוספת.
סגל שחקנים

נכון ל-1 בספטמבר 2024
הערות שוליים

↑  EMPOLI, www.legaseriea.it
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל איטלקי. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אדוארד פאלמר תומפסון

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1924 אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 באוגוסט 1993 (בגיל 69) ווסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  קורפוס כריסטי קולג', קיימברידג'  דרגון סקול  בית ספר קינגסווד 
 מעסיק:  אוניברסיטת לידס, אוניברסיטת ווריק, אוניברסיטת פיטסבורג 
 בן או בת זוג:  Dorothy Thompson 
 
אדוארד פאלמר תומפסון (באנגלית: Edward Palmer Thompson;‏ 3 בפברואר 1924, אוקספורד - 28 באוגוסט 1993, ווסטר) היה היסטוריון וסוציאליסט אנגלי.
תומפסון נודע ביותר כיום בשל עבודתו ההיסטורית על התנועות הרדיקליות הבריטיות בשלהי המאה ה-18 ובפרוס המאה ה-19, במיוחד ספרו "התהוות מעמד הפועלים האנגלי" (The Making of the English Working Class,‏ 1963), פרט לכך הוא גם פרסם ביוגרפיות חשובה על ויליאם מוריס (1955) ועל ויליאם בלייק (ראתה אור לאחר מותו, ב-1993). תומפסון היה עיתונאי ומסאי פורה, פרסם רומן אחד ואסופת שירה. הוא היה אחד מן האינטלקטואלים הבכירים במפלגה הקומוניסטית של בריטניה, אך עזב את המפלגה ב-1956 בעקבות בעקבות הפלישה הסובייטית להונגריה, ושיחק תפקיד מפתח בתנועת השמאל הבריטית בשלהי שנות ה-50. הוא היה מבקר סוציאליסט של ממשלות הלייבור של 1964 - 1970 ו-1974 - 1979, ובמהלך שנות ה-80 הוא היה מהבולטים שבאינטלקטואלים שיצאו כנגד הנשק הגרעיני באירופה.
שנותיו הראשונות

תומפסון נולד באוקספורד להורים מתודיסטיים-מיסיונריים. אחיו הבכור היה הקצין ויליאם פרנק תומפסון (1920 - 1944) שנהרג בעת שסייע לפרטיזנים הקומוניסטים הבולגרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר קינגסווד, בבאת'. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שרת בחיל השריון באיטליה ואחרי כן למד בקורפוס כריסטי קולג', קיימברידג', שם הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ביחד עם כריסטופר היל, אריק הובסבאום, רודני הילטון, דונה תור ואחרים. הקבוצה הקימה את כתב העת Past and Present ב-1952.
ויליאם מוריס

עבודתו החשובה הראשונה של תומפסון הייתה הביוגרפיה של ויליאם מוריס, שנכתבה בהיותו חבר המפלגה הקומוניסטית. כותרת המשנה שלה הייתה 'מרומנטיקה למהפכה' (From Romantic to Revolutionary), היה זה חלק ממאמצי מפלגת ההיסטוריונים הקומוניסטית, בהשראתו של תור, להדגיש את שורשי המרקסיזם בבריטניה בעת שהמפלגה הקומוניסטית הייתה נתונה תחת התקפה בטענה שהיא נהתה בצורה עיוורת אחרי הנתיב  שהתוותה מוסקבה, אולם היה זה גם ניסיון לנער מעל מוריס את מבקריו ולהציג את משנתו הפוליטית במשך למעלה מחמישים שנה.
למרות שתומפסון שם דגש על פעילותו הפוליטית של מוריס, הוא השתמש בכישרונו הספרותי על מנת לזרוע אור על היבטים שונים בעבודתו של מוריס, כגון שירתו הרומנטית המוקדמת, שזכתה לפני כן לתשומת לב מועטה.
במבוא למהדורה השנייה של ספרו (1976) מצוין, כי המהדורה הראשונה (1955) זכתה למעט תשומת לב מהממסד הספרותי כיוון שבאותה תקופה נקודת הראות המרקסיסטית לא הייתה פופולרית. אולם, המהדורה המעודכנת השנייה התקבלה מעט טוב יותר.
השמאל החלוצי החדש

לאחר "הנאום הסודי" שנשא ניקיטה חרושצ'וב בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, שחשף את העובדה שהנהגת המפלגה הקומוניסטית הייתה מודעת מזה זמן רב לפשעי סטלין, תומפסון (ביחד עם ג'ון סאביל ואחרים) החל להוציא לאור את The Reasoner, המציג תפישה השונה מזו המקובלת בתוך המפלגה הקומוניסטית. שישה חודשים לאחר מכן, עזבו הוא ורוב עמיתיו את המפלגה בשאט נפש בשל פלישת ברית המועצות להונגריה.
ברם, הוא נותר כפי שהוא כינה עצמו "סוציאליסט הומניסט", ובצוותא עם סאביל ואחרים הם ייסדו את New Reasoner, כתב עת שתר אחר מציאתה של אלטרנטיבה סוציאל-דמוקרטית למה שעורכיו ראו כגישה המרקסיסטית הרשמית הנוקשה של הפלגים הקומוניסטים והטרוקסיסטים וההתנהלות הסוציאל-דמוקרטי של המלחמה הקרה של מפלגת הלייבור ובעלי בריתה הבינלאומיים. ה-New Reasoner היה הגוף החשוב ביותר של מה שנודע כ"שמאל חדש" (New Left), תנועה בלתי רשמית של מתנגדים שמאלניים שהיו קשורים באופן הדוק לתנועה המתהווה של פירוק הנשק הגרעיני בשלהי שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60.
ה-New Reasoner חבר לכתב העת Universities and Left Review והם יצרו ביחד את  New Left Review בשנת 1960, כשתומפסון ומקורביו פרשו מהקבוצה כאשר פרי אנדרסון השתלט על כתב העת ב-1962. מאז ואילך נהוג היה לכנות את ה-New Left (השמאל החדש) של תומפסון וחבריו כ"שמאל החדש הראשון" בעוד שקבוצתו של אנדרסון, שב-1968 חבר אליה טריק עלי וטרוצקיסטים אחרים, כ"שמאל החדש השני".
אחרי כן הצטרף תומפסון לשנתון Socialist Register, והיה (ביחד עם ריימונד ויליאמס וסטיוארט הול) אחד מהעורכים של 1967 May Day Manifesto, אחד מכתבי העת השמאליים הבולטים בתקופה של 1964 - 1970 שמתחו ביקורת על ממשלת הלייבור של הרולד וילסון.
התהוות מעמד הפועלים האנגלי

עבודתו רבת ההשפעה ביותר של תומפסון היא The Making of the English Working Class (התהוות מעמד הפועלים האנגלי), שראה אור ב-1963 בעת שעבד באוניברסיטת לידס. הוא מגולל את ההיסטוריה הנשכחת של השמאל הפוליטי הראשון שיצא מחלציו של מעמד העובדים בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19. במבוא לספרו, תומפסון מתווה את גישתו לכתיבת היסטוריה מלמטה.
עבודתו של תומפסון הייתה גם ייחודית בשל הדרך בה הוא הגדיר "מעמד". עבור תומפסון מעמד אינו מבנה כי אם מערכת.
תועמלן לא מפלגתי

תומפסון עזב את אוניברסיטת וורביק במחאה על ההתמסחרות של האקדמיה, אותה תיעד בספרו Warwick University Limited‏ (1971). הוא המשיך להורות ולהרצות כפרופסור אורח, במיוחד בארצות הברית, אולם יותר ויותר עבד ככותב פרילנס. הוא כתב מסות רבות ל-New Society‏, Socialist Register וכתבי עת היסטוריים. ב-1978 יצא לאור ספרו The Poverty of Theory, (שם הוא מתאר בצורה יפה את ה"אנטי-עובדתיות" כזבל היסטורי) ותוקף את האסכולה המרקסיסטית-סטרוקטורליסטית של לואי אלתוסר וממשיכיו בבריטניה ב-New Left Review, ועורר תגובה ארוכה כספר של פרי אנדרסון (Perry Anderson) בשם Arguments Within English Marxism.
במהלך שנות ה-70 הוא הגיע לתודעה ציבורית רבה כבמבקרה של ממשלת הלייבור שהקדישה תשומת לב מעטה מדי לחירויות האזרח; כתביו מהעת ההיא אסופים בספר Writing By Candlelight ‏(1980).
קולה של תנועת השלום

החל משנת 1980 היה תומפסון האינטלקטואל הבולט ביותר שהחיה את התנועה שקראה לפירוק הנשק הגרעיני ושבה תמכו אקטיביסטים ברחבי תבל. בבריטניה, הקונטרס שלו 'Protest and Survive' (מחאה והישרדות) היווה פרודיה על עלון הממשלה 'Protect and Survive' (הגנה והישרדות), שיחק תפקיד משמעותי במסע התעמולה לפירוק הנשק. תפקיד חשוב נוסף בנושא נטל תומפסון כשכתב, בצוותא עם קן קוט'ס, ומרי קלדור, את הספר  'Appeal for European Nuclear Disarmament', שראה אור 1980. הספר קרא לאירופה חופשית מנשק גרעיני מפולין עד פורטוגל, והיה המסמך המכונן לתנועת פירוק הנשק האירופאית.
ויליאם בלייק

הספר האחרון שתומפסון סיים היה "Witness Against the Beast: William Blake and the Moral Law"‏ (1993). הוא היה תוצר של שנות מחקר רבות ופורסם זמן קצר לאחר מותו, הוא מראה בצורה כיצד בלייק קיבל השראה מרעיונות המתנגדים לדת שהיו נעוצים בבסיס החשיבה הרדיקלית ביותר של המתנגדים למונרכיה בזמן מלחמת האזרחים האנגלית.
חייו האישיים

תומפסון נשא לאישה ב-1948 את דורותי טאוארס, שהייתה היסטוריונית שמאלנית. היא עסקה במחקר אודות הנשים ותנועת הצ'רטריסטים, ועל המלכה ויקטוריה (הספר "Gender and Power"), ועבדה כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ברמינגהאם. היו להם שלושה ילדים; קיית' תומפסון, סופרת הילדים הידועה היא בתם הצעירה.
מוניטין

קיית' תומאס, שהיה נשיאה של האקדמיה הבריטית, כתב על ספרו של תומפסון  Customs in Common: "ספר זה מצביע על שיבה לכתיבה היסטורית של אחד מהקולות הרהוטים, חזקים, ועצמאיים בני זמננו. במיטבו הוא מסוגל לכתוב בצורה חדורת התלהבות ומושחזת שאין שני להם". (האובזרבר)
עבודותיו החשובות

William Morris: Romantic to Revolutionary (1st ed. London: Lawrence & Wishart 1955, revised 2nd ed. New York: Pantheon, 1976).
The Making of the English Working Class London: Victor Gollancz (1963); 2nd edition with new postscript, Harmondsworth: Penguin, 1968, third edition with new preface 1980.
Moral Economy of the English Crowd in the Eighteenth Century, 1971
Warwick University Limited, Harmondsworth: Penguin, 1971.
Open Letter to Leszek Kolakowski, Socialist Register, 1974
Whigs and Hunters: The Origin of the Black Act, London: Allen Lane, 1975; with a new poscript, Harmondsworth: Penguin, 1977.
(editor) Albion's Fatal Tree: Crime and Society in Eighteenth Century England, London: Allen Lane, 1975.
The Poverty of Theory and Other Essays, London: Merlin Press, 1978.
Writing by Candlelight, London: Merlin Press, 1980.
Protest and Survive, London: Penguin, 1980.
Zero Option, London: Merlin Press, 1982.
The Heavy Dancers, London: Merlin Press, 1985.
Double Exposure, London: Merlin Press, 1985.
Star Wars, London: Penguin, 1985.
The Sykaos Papers, London: Bloomsbury, 1988.
Customs in Common: Studies in Traditional Popular Culture, London: Merlin Press, 1991.
Making History: Writings on History and Culture, 1994.
Witness Against the Beast: William Blake and the Moral Law, 1993.
The Romantics: England in a Revolutionary Age, 1997.
The Collected Poems, (Poetry, first pub. 1999).
לקריאה נוספת

Anderson, Perry Arguments within English Marxism, London: Verso, 1980.
Johnson, R. "Edward Thompson, Eugence Genovese and Socialist-humanist History", pages 79-100 from History Workshop Journal, Volume 6, 1978.
Kaye, Harvey The British Marxist Historians, Cambridge: Polity Press, 1984.
Harvey J. Kaye and Keith McClelland, editors E.P.Thompson: Critical Perspectives Polity Press, London, 1990.
Merrill, M. "Interview with E.P. Thompson" pages 5-25 from Visions of History edited by H. Abelove, Manchester: Manchester University Press, 1976.
New Left Review pages 3-25, Volume 201, 1993.
Palmer, B.D. The Making of E.P. Thompson: Marxism, Humanism, and History, Toronto: New Hogtown Press, 1981.
Palmer, B.D. E.P. Thompson Objections and Oppositions, New York: Verso, 1994.
Radical History Review, pages 152-164, Volume 58, 1994.
הערות שוליים

↑  איסקר ג'ורג' והפרטיזנים הבולגרים, באתר Monkeytravel.org
↑  ג'וליה אקלשייר, ‏The music of time, Guardian, 1 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274095505171  PLWABN: 9810695015105606  BIBSYS: 90059238  BNE: XX905842  BnF: cb119265619 (data)  CANTIC: a10163542  CiNii: DA00520667  GND: 119192519  ICCU: UTOV549909  ISNI: 0000 0001 2319 6649  LCCN: n78089033  LNB: 000005686  MusicBrainz: f9e63f11-5c10-4c34-a996-653b4578e626  NDL: 00458653  NKC: kup19990000101396  NLA: 35547424  NLG: 273316  NLK: KAC199627416  NSK: 000016526  NTA: 069055890  RERO: 02-A003898211  SELIBR: 306017  SNAC: w6478m73  SUDOC: 027162028  Trove: 991710  VcBA: 495/180055  VIAF: 18196   WorldCat (עם VIAF): 18196
כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ובאוקראינה

כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ואוקראינה (פולנית Drewniane cerkwie regionu karpackiego w Polsce i na Ukrainie; אוקראינית Дерев'яні церкви карпатського регіону Польщі і України) היא קבוצה של 16 כנסיות מזרחיות-קתוליות ואורתודוקסיות הנמצאת בדרום פולין ובמערב אוקראינה שהוכרו ב-2013 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בפולין נכללות: כנסיית מיכאל המלאך בברונארי (Brunary), כנסיית לידת הבתולה מרים המבורכת בחוטיינץ (Chotyniec), כנסיית פרסקבייה הקדושה בקוויאטון (Kwiatoń), כנסיית חסדה של מרים הבתולה באובצ'ארי (Owczary), כנסיית יעקב הקטן בפוברוז'ניק (Powroźnik), כנסיית פרסקבייה הקדושה ברדרוז' (Radruż), כנסיית מיכאל המלאך בסמולניק (Smolnik) וכנסיית מיכאל המלאך בטוז'נסק (Turzańsk).
באוקראינה נכללות: כנסיית ירידת רוח הקודש בפוטליץ' (Потелич), כנסיית השילוש הקדוש בז'ובקבה (Жовква), כנסיית גאורגיוס הקדוש בדרוהוביץ' (Дрогобич), כנסיית דימטרו הקדוש במטקיב (Матків), כנסיית ירידת רוח הקודש ברוהאטין (Рогатин), כנסיית לידת הבתולה המבורכת מרים בניז'ני ורביז (Нижній Вербіж), כנסיית המלאך מיכאל באוז'וק (Ужок) כנסיית עליית האדון ביאסיניה (Ясіня).
ניתן למצוא אתרים דומים ברחבי הקרפטים כגון: כנסיות העץ בדרום פולין קטן, כנסיות העץ בהרי הקרפטים הסלובקיים וכנסיות העץ במרמורש.
טקס פרס מסך הזהב 2003

טקס פרסי מסך הזהב 2003 התקיים ב-15 בנובמבר 2003, ושודר בשידור ישיר בערוץ 2, במסגרת פרס מסך הזהב שארגן השבועון "פנאי פלוס" וזכיינית ערוץ 2 "שידורי קשת". הטקס עמד בסימן עשור לתחילת השידורים המסחריים בערוץ 2.
במהלך הטקס ניתנו פרסים לשחקנים, אנשי תקשורת, חברות וצוותי סדרות טלוויזיה על הישגיהם במהלך השנה בה מתקיים הטקס. בשנה זו נוספה קטגוריה חדשה "תוכנית העשור". בנוסף, עלתה תוכנית נלווית לטקס בערוץ הבידור !E, בהנחיית גלית גוטמן.
בפרס "תוכנית העשור" זכתה התוכנית "לא נפסיק לשיר - כוכב נולד". הזכייה עוררה סערה, מאחר שהתוכנית הייתה חדשה יחסית והיא גברה על תוכניות ותיקות ממנה בערוץ דוגמת "שידור חי של דן שילון", "פספוסים", "הכספת", "רק בישראל", וה"ראשון בבידור" תוכניתו של דודו טופז.
הערות שוליים

1 2  אביבה קרול, ‏קטגוריה חדשה במסך הזהב: "תוכנית העשור", באתר גלובס, 14 באוקטובר 2003
↑  גלי וינרב, ‏גלית גוטמן תנחה את "ספיישל מסך הזהב", באתר גלובס, 6 בנובמבר 2003
↑  גלי וינרב, ‏"לא נפסיק לשיר - כוכב נולד" נבחרה לתוכנית העשור בטקס "מסך הזהב", באתר גלובס, 16 בנובמבר 2003
↑  אביבה קרול, ‏פנאי פלוס: רוב המצביעים ב"מסך הזהב" - בני 25 ומעלה, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2003
כלי אבידוס

קנקן ממשפחת כלי אבידוס, נמצא בתל בית ירח, תצוגה בית גורדון בקיבוץ דגניה א'
כלי אבידוס (באנגלית: Abydos Ware) היא קבוצת כלי קרמיקה ייחודית מתחילת האלף ה-3 לפנה"ס. הקבוצה כוללת בעיקר פכים, פכיות ומיעוט קנקנים מטיפוס מסוים. כלים מקבוצה זו נמצאו באתרים בארץ ישראל בשכבות ארכאולוגיות מתקופת הברונזה הקדומה ב' וג' במצרים באתרים מהשושלת הראשונה, כלים ממשפחה זו נמצאו גם באתרי סוריה. מקור שמה של קבוצת הכלים נלקח מהאתר הארכאולוגי בו נמצאו לראשונה, אבידוס במצרים העליונה. הכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל. משפחת הכלים אינה קיימת בתקופה אחרת, ומציאתה באתר ארכאולוגי מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו.
הכלים התגלו לראשונה בתוך קברים של מלכים ושרים מהשושלת הראשונה. החופרים באתר זיהו כבר בעת החפירות שמשפחת הכלים מקורה לא במצרים, במחקר עלה שהכלים שימשו כמיכלים למשלוח תוצרת נוזלית כגון, תמרוקים, שמנים ריחניים או רפואה. מוצרים אלה שימשו את המעמד השליט במצרים והם הונחו בתוך קברי השליטים כדי שישמשו אותם אחר המוות.
הכלים החלו להופיע במכלולי קרמיקה בתקופת מלכותו של המלך המצרי צ'ר, המלך השלישי בשושלת הראשונה (2900/2950 לפנה"ס). השערת החוקרים לגבי ארץ המוצא של הכלים היא שהם יוצרו בארץ ישראל. בדיקות כימיות של הרכב הטין מהם יוצרו כלי המשפחה שנמצאו במצרים ובארץ ישראל מצביעות על זהות כמעט מוחלטת.
מאפייני משפחת הכלים

המשפחה כוללת את טיפוסי הכלים: פכים, פכיות וקנקנים מטיפוס מסוים. הכלים בעלי עצוב אלגנטי ונאה, שהוכנו מטין שהוכן היטב. חלקם עשויים באובניים וחלקם עבודת יד, הכלים עברו צריפה באיכות מעולה. רוב הכלים מחופים בחיפוי אדום ממורק, מיעוטם מעוטרים בחלקו העליון של הכלי בדגמים של נקודות, קשתות משולשים וחצאי עיגולים שנעשו בעזרת צבע אדום כששגוף הכלי עצמו בהיר.
אחד הכלים הנפוצים במשפחה זו הוא פך אבידוס, כלי קטן גובהו בין 32-24 ס"מ, רוחב בטן 16-10 ס"מ, מראה אלגנטי, בעל בסיס שטוח, עם דופן עגולה עם קער בתחתית לפני התחלת הבטן, בעל צוואר צר מאוד באורך 4-3 ס"מ, לרוב בעל ידית אוזן אחת המחוברת משפת הכלי לכתף הכלי (דופן העליונה של גוף הכלי), לעיתים בעל שתי ידיות. לפעמים בנוסף לידית האוזן הגדולה יש גם שתי ידיות אוזן קטנות על בטן הכלי.
תפוצת המשפחה

כלים ממשפחה זו נמצאו בארץ ישראל באתרים שונים בהם תל ערד שהוא אתר חשוב בחקר משפחת הכלים הזאת. כלים אלה נעדרו לחלוטין משכבה IV (תקופת הברונזה הקדומה א') בערד שהיא השכבה הקדומה להקמת העיר, ואילו בשכבה III השייכת לתקופת הברונזה הקדומה ב', התקופה בה ערד הופכת לעיר, נמצאו כלים רבים ממשפחה זו. בנוסף נמצאו הכלים בתל לכיש, תל גזר, תל אל-פארעה (צפון), תל מגידו תל בית ירח, תל בית שאן, תל יריחו, העי, תל א-נצבה, בית סחור. במצרים נמצאו כלים ממשפחה זו באבידוס שבמצרים העליונה, להון, סקארה, טרח'אן, אבו סיר כולם במצרים התחתונה. בנוסף מצאו כלים אלה בבאב א-דראע שבעבר הירדן, גבל בסוריה ואתרים נוספים.
מרכז איתור נעדרים

|  פרטים |
| --- | --- |
 כינוי:  מא"ן
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 באוקטובר 1973 – הווה (51 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  איתור נעדרים
 פיקוד
 יחידת אם:   אגף כוח אדם
 יחידות בת:  אית"ן
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 
מרכז איתור נעדרים (מא"ן) הוא גוף המרכז ושולט במערך איתור נעדרים בצה"ל. בראש מא"ן עומד קצין בדרגת תת-אלוף. המערך מבוסס על אנשי מילואים ומתואם על ידי ענף אית"ן באכ"א.
היסטוריה

המרכז נפתח ב-23 באוקטובר 1973 כמשרד קשר עם משפחות נעדרי צה"ל במלחמת יום הכיפורים בעקבות ריבוי הנעדרים במלחמה ולחצן של משפחות הנעדרים, שביקשו לדעת מידע על גורל יקיריהן. הוא מוקם בקומת המרתף ברחוב אבן גבירול 68 בתל אביב, אויש על ידי קציני אגף כוח אדם ושימש למסירת מידע למשפחות ולתשאול שלהן. הוא נודע בציבור בעיקר בשל התצלומים המוגדלים של חיילי צה"ל השבויים שהוצגו בו בניסיון לזהותם. תצלומים אלו נלקחו מהעיתונות ומשידורי הטלוויזיה במדינות ערב.
בני המשפחות של הנעדרים התאמצו לזהות את המופיעים בתמונות. מקצת התמונות היו ברורות, ובימים הראשונים לפעילות המרכז זוהו בהן 50 חיילים נעדרים. מרביתם של חיילים אלו נשבו בחזית הדרום, והיתר נפלו בשבי הסורי עם נפילת מוצב החרמון. קושי מיוחד עוררו תמונות שלא היו ברורות, ואירע שמשפחות של נעדרים התווכחו ביניהן אודות זהותם של החיילים שהופיעו בהן.
לאחר שובם של אחרוני שבויי צה"ל ממצרים ומסוריה, בחודש יוני 1974, נסגר המרכז במרתף, והמרכז לאיתור נעדרים המשיך לפעול תחת אחריות אגף כוח האדם, כשבראש המרכז עומד קצין בדרגת סגן-אלוף.
בסוף שנות ה-80 הורחב מערך איתור נעדרים בצה"ל ועבר ארגון מחדש. מרכז איתור נעדרים (מא"ן) אורגן מחדש והופקד על צוותי איתור נעדרים (אית"ן) אשר הוקמו באוגדות ובפיקודים המרחביים.
ראו גם

שבויים במלחמת יום הכיפורים
החטופים הישראלים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל
קטגוריה:ישראלים נעדרים
הערות שוליים

↑  עד 25 באוקטובר 1973 הוכרזו 417 מחיילי צה"ל כנעדרים ומספרם גדל בהמשך (הבר ושיף, עמ' 294).
↑  יוסף ולטר, מגלי הנעדרים, מעריב, 28 בפברואר 1986
שירות בצה"ל

חיילים בצה"ל
ציור קיר של חיילי צה"ל על בניין עיריית פתח תקווה במהלך מלחמת חרבות ברזל
שירות בצה"ל הוא שירות חובה לאזרחי ישראל, ומוסדר בעיקר באמצעות חוק שירות ביטחון (נוסח משולב), התשמ"ו-1986. כן חלות על חיילים שהתגייסו לצה"ל פקודות מטכ"ל והוראות הפיקוד העליון. השירות הצבאי קצוב בזמן ומסתיים בהליך שחרור מצה"ל.
בחברה הישראלית, חובת השירות הצבאי מגדירה את תחילת שלב הסיום של גיל ההתבגרות.
מסלולי השירות בצה"ל

השירות בצה"ל מתקיים בשלושה מסלולים:
שירות סדיר:
שירות חובה: שירות שמתקיים מכוח חובה שנקבעה בחוק שירות ביטחון.
שירות קבע: שירות שמתקיים בעקבות הסכמה חוזית בין משרת הקבע ובין צה"ל.
שירות מילואים: שירות שבמסגרתו נקראים אזרחים לשירות פעיל של כחודש בשנה, לשם אימונים ופעילות ביטחון שוטף, ובעיקר לשם הגדלת סדר הכוחות בזמן מלחמה.
משרתי החובה ומשרתי הקבע, יחד עם אזרחים עובדי צה"ל, מרכיבים את הצבא הסדיר.
ניתן להשתבץ בשלושה מערכים עיקריים בשירות החובה: המערך הלוחם, מערך תומכי הלחימה והמערך העורפי. השיבוץ נקבע בהתאם לפרופיל וליחידה בה ישובץ, אם כי ישנם מקרים בהם חלק מהמלש"בים מתנדבים מעצמם להיות לוחמים בצבא באותן חילות ויחידות.
לעיתים מקדים את שירות החובה בצה"ל קורס קדם צבאי (קד"צ).
חלק מן המועמדים-לשירות-ביטחון דוחים את שירותם מסיבות שונות, כגון יציאה לשנת שירות, השלמת בחינות בגרות, לימודים במסגרת העתודה האקדמית, בישיבה גבוהה במסלול הסדר מרכז, במכינות קדם צבאיות, ובישיבות הסדר. דחיית השירות טעונה קבלת אישור לכך מהצבא, ועתודאים בדחיית שירות נחשבים למי שגויסו כבר לצה"ל.
אגף כוח האדם במטה הכללי הוא הגוף המתכנן ומתאם את פעילות הצבת כוח האדם ותנועתו, מטפל במשאבי האנוש של הצבא, עוסק בתכנון מול תקינת אגף התכנון ובתנאי השירות של הפרט.
על פי ההערכה של מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים:
בזרוע היבשה 133,000 חיילים ועוד 380,000 חיילי מילואים.
בזרוע האוויר והחלל 34,000 חיילים ועוד 55,000 חיילי מילואים.
בזרוע הים 9,500 חיילים ועוד 10,000 חיילי מילואים.
בסך הכול - 176,500 חיילים ועוד 445,000 חיילי מילואים.
מסלולי השירות בצה"ל > שירות חובה

שירות חובה מתקיים מכוח חובה שנקבעה בחוק שירות ביטחון. שירות זה מתחיל עם הגיוס לצה"ל של תושב ישראל שהגיע לגיל 18 שנה. למתגייסים עד 30 ביוני 2015 תקופת השירות הייתה 36 חודשים לגברים (שמורכבים מ-30 חודשי חובה על פי החוק ועוד 6 חודשים חובה על פי תקנות חירום) ו-24 חודשים לנשים. בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים. החל מיולי 2020 משך השירות לגברים קוצר בחודשיים נוספים, והוא עומד על 30 חודשים. למי שנקרא לשירות חובה כשגילו מעל 27 שנים, תקופת השירות קצרה יותר.