stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס קלונר
מחקריו > החפירות הארכאולוגיות רחבות ההיקף בתל מרשה

בתחילה ערך קלונר במרשה בדיקות וסקרים מצומצמים בשנים 1972, 1980, 1985-1984, ואחר כך ערך חפירות רחבות היקף מ-1989 עד 2001. מדי שנה בתקופה זו הוא ערך עונת חפירות שארכה לעיתים שישה חודשים, לעיתים קצרה יותר ואסף מידע רב על העיר בתקופות קיומה שהן תקופות הברזל (ימי הבית הראשון), התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית. בתקופה ההלניסטית העיר הייתה מורכבת משני חלקים עיקריים: התל הגבוה שנחפר כולו ב-1900 על ידי בליס ומקליסטר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (Palestine Exploration Fund). קלונר פרסם שני כרכים שהם תוצאות החפירות, שיצאו לאור בשנים 2003 ו-2008 (Maresha Excavations: Final Report).
בחפירות הוא עבד בעיקר בחלק של העיר התחתית, שמקיפה את התל הגבוה ומשתרעת על פני 320 דונמים. העיר התחתית הזאת (תחתית במשמעות של נמוכה, לעומת התל הגבוה) נמצאו בתי מגורים מהמאות ה-3 וה-2 לפני הספירה. בכל השטח של העיר התחתית חצובות בסלע כמאה וששים מערכות תת-קרקעיות מורכבות ביותר שהירידה אליהן הייתה מבתי מגורים שהיו בעיר. בסך הכל נמנים כ-2500 חללים תת-קרקעיים בסדרי גודל שונים ובתפקודים מגוונים בתת-הקרקע של העיר התחתית. העיר כולה הייתה בנויה מבתים ומתחת לבתים היו חצובות בסלע 160 המערכות
התת-קרקעיות. המושג "מערכת תת-קרקעית" פירושו שאפשר לזחול ולעבור מחדר לחדר בלי לצאת החוצה והן כוללות לפעמים 60 או 70 חדרים מסדרי גודל שונים. במערכות התת-קרקעיות נתגלו כל אמצעי היצור של תושבי מרשה בתקופה ההלניסטית, כולל כ-200 בורות מים, 85 מתקני קולומבריה, שהם שובכים לגידול יונים, 22 בתי בד ליצור שמן, 4 אורוות, כלומר מקומות שהחזיקו בהם בהמות ועשרות מחסנים, מחצבות, כלומר חללים שחצבו מהם אבן ולא ידוע לנו שימושים מאוחרים יותר. כל גושי האבן שהוצאו מהמערות שימשו לבניית הבתים שעל פני השטח. בין השאר נמצאו במרשה גם 3 בתי קברות שהקיפו את העיר התחתית בצד המזרחי, הדרומי–מערבי והצפוני.
בחפירות מרשה התאפשר להכיר את האוכלוסייה של האזור שנקראה אדומים, שהתיישבו במקום במהלך התקופה הפרסית ואליהם נוספים מרכיבים אוכלוסייתיים של צידונים ויוונים שייבאו את התרבות היוונית שהתלכדה עם הממצא של האדומים במקום וייצרה את המיזוג התרבותי המכונה הלניסטי. האדומים דיברו וכתבו בלשון הארמית והאוכלוסייה הפיניקית, בעיקר צידונית והיוונית השתמשה בשפה היוונית, שהייתה השפה הבינלאומית בעת ההיא.
החפירות במרשה הניבו כמות ממצאים שאין כדוגמתה לא רק בארץ ישראל אלא בכל הלבנט (הצד המזרחי של הים התיכון) מבחינת כלי חרס, נרות שמן לתאורה, אמפורות (כלים גדולים שהביאו בהם יין וייצאו בהם שמן), קערות מעשה דפוס שנקראות "קערות מגאריות", אוסטרקאות (חרסים כתובים בארמית וביוונית), צלמיות חרס ומתכת. אלו הן דוגמאות להשפעה יוונית שחדרה לאוכלוסייה האדומית שדרה במקום. אף על פי שהיה להם אל מקומי ששמו קוס, אודותיו אין לנו פרטים, כי דמותו היית סכמטית. החפירות של מרשה חושפות עיר מהתקופה ההלניסטית שאין כדוגמתה מבחינת ידיעתנו את חיי היום-יום בתקופה ההלניסטית, לא רק בישראל.
מחקריו > חפירות בית גוברין

קלונר סקר וחפר בבית גוברין מאז 1981 ואילך, אם כי החשיפה העיקרית של הממצאים נערכה בשנים 1990 - 1998. קלונר היה גם בין המזהים והמגלים של מבנה שהתברר שהוא האמפיתיאטרון השלם היחידי בכל הלבנט, שנבנה מראשיתו ככזה. האמפיתיאטרון אמנם קטן בגודלו, אבל השתמר בצורה טובה מאוד, היום הוא חלק מהגן הלאומי ופתוח לקהל הרחב. זהו אמפיתיאטרון צבאי שנוסד על ידי הצבא הרומי שישב בבית גוברין אחרי מרד בר כוכבא והקים במקום מתקן שעשועים לשירות יחידות הצבא ששכנו במקום במחצית השנייה של המאה השנייה לספירת הנוצרים. האמפיתיאטרון מעט אובאלי בצורתו והכיל במקורו 3500 צופים, השתמרו מעט מאוד מושבים. המבנה שימש כאמפיתיאטרון במשך כמאתיים שנה עד רעידת האדמה של שנת 363 ונהרס באותה רעידת אדמה. לאחר מכן המשיכו להשתמש בו במשך כמה שנים או עשרות שנים, כמקום שעשועים. בתקופה הביזנטית הוא שימש כשוק של העיר שנקראה אז אליותרופוליס, שמשמעה עיר בני החורין. שם זה ניתן על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 200 וכאמור בתקופה הביזנטית, היא תקופת השלטון הנוצרי, היה במקום שוק ציבורי כאשר בזירה נבנו עמודים סביב שנשאו גג (סטווים).
בנוסף לאמפיתיאטרון נתגלה במקום מרחץ גדול, מהטיפוס שנקרא אימפריאלי, שנחפר בשנות ה-90 של המאה ה-20 עם מיכה כהן. המרחץ הרומי נמצא במקום בו הוקמה בתקופות האומאית ואחריה מצודה פנימית אשר עיקר שרידיה הקיימים עתה הן מהתקופה הצלבנית. אז היה בכל השטח הצפוני של בית גוברין מבצר צלבני בתבנית מלבנית, כשהמצודה מהווה את מרכזו.
קלונר היה שותף למחקר בתי הקברות מהתקופות הרומית והביזנטית (עם גדעון אבני, עזי דהרי ואחרים) שמקיפים את בית גוברין. בתי הקברות הללו היו מחוץ לשטח הבנוי של העיר וסבבו אותה מכל עבריה.
בית הקברות הדרומי שרת את האוכלוסייה היהודית שהתגוררה במקום ונותרו כאן בחלקם הקטן גם לאחר מלחמת בר-כוכבא. מערות בבית קברות זה עוטרו בתבליטים של מנורות בנות חמישה ושבעה קנים, אתרוגים ולולבים. בית הקברות שימש במאות השלישית – שמינית לספירת הנוצרים; בתי הקברות האחרים שימשו אוכלוסייה פגאנית ונוצרית באותן מאות שנים לערך.
מחקריו > חפירות בחורבת רימון

בשנים 1978–1980, כולל השלמות מחקר בשנים 1981–1982, נערכו בראשות קלונר חפירות בחורבת רימון, הנמצאת בדרום שפלת יהודה ליד קיבוץ להב. באתר היה כפר גדול מאוד של יהודים, לפי דברי אוזביוס בספר האונומסטיקון (ספר השמות המזהה יישובים מתקופת המקרא עם יישובים בני זמנו), שנכתב בשנת 320 לערך. הוא אומר "חרמון הזהה עם חורמה, כפר גדול מאוד של יהודים ט"ז מילין מבית גוברין בדרום".
בכפר הגדול הזה של יהודים זוהה המבנה המרכזי בראש הגבעה כבית כנסת. החפירות הראו כי המבנה היה מבוצר והיו לו לפחות ארבעה שלבים של קיום עם מבנים של בתי כנסת האחד מעל השני. הדבר מכונה בארכאולוגיה שיכוב, או סטרטוגרפיה. בתי הכנסת האלה התקיימו במקום בין אמצע המאה השלישית לספירה ועד סוף המאה השביעית. בסמוך לבתי הכנסת נתגלה חדר ששימש כמחסן של הקהילה ונמצאו חפצים רבים שהוחבאו או הוסתרו בו, כולל שני מטמונים של מטבעות בתוך כלי חרס.
בתי הכנסת של חורבת רימון הם עדות לקיום היהודי שנשמר אחרי מלחמת בר כוכבא רק בשולי ארץ יהודה, בדומה לבתי הכנסת בדרום הר חברון ובית הכנסת, הנזכר פה, כולם בדרום הר חברון ודרום שפלת יהודה, מצפון לבאר שבע.
הממצא הארכאולוגי נותן לנו לדעת קלונר תמונה מלאה של המבנה הציבורי שהיה בתוך מתחם סגור, שהקנה להם גם את תחושת הביטחון. בתי מגורים מתקופות שונות נמצאו למרגלות הגבעה משני העברים. שטחו של היישוב בתקופות הרומית והביזנטית היה כמאה דונמים ואוכלוסייתו מנתה כ-4000 נפשות. בכפר הגדול הזה של רימון החלו החיים ביישוב בתקופת הבית השני וניתן לשער כי כבר אז נבנה לראשונה בית הכנסת במקום.
מחקריו > נושאי מחקר נוספים

נושאי מחקר נוספים שעליהם כתב קלונר מאמרים הם דרכים עתיקות בארץ ישראל, בעיקר בתקופה הרומית ואף בירדן, בה בדק דרכים מתקופת הברזל (תקופת הבית הראשון) ומהתקופות הנבטית והרומית, מתקני ייצור של בתי בד לתעשיות שמן, מתקני אגירה ומאגרי מים.
ספריו

מערכות-המסתור בשפלת יהודה, עמוס קלונר, יגאל טפר. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
שפלת יהודה : לקט מאמרים, ליקט עמוס קלונר ; ערכו עמוס קלונר, קלוש יאיר, צבירון. ישראל, צבא ההגנה לישראל - קצין חינוך ראשי - ענף תורה והסברה, תשמ"ז.
מערות הקבורה הצידוניות במרשה, ע’ קלונר. [ירושלים] : רשות הגנים הלאומיים, תשנ"ד.
The Sidonian burial caves at Maresha, A. Kloner. [Jerusalem] : National Parks Authority, 1994.
מרשה : מדריך, עמוס קלונר. ירושלים : רשות העתיקות, תשנ"ו 1996.
Survey of Jerusalem, Amos Kloner ; editor, Ayala Sussmann. Jerusalem, Israel Antiquitites Authority : Archaelogical Survey of Israel, 2000-2001.
סקר ירושלים האזור הדרומי [105-106] : [גליונות 12-12,16-17], עמוס קלונר ; ירושלים, רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"א 2000.
סקר ירושלים האזור הצפוני-מזרחי [102] : [גיליון 13-17], עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר: ש’ גיבסון ג’ מזור; ירושלים, רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ב 2001.
סקר ירושלים האזור הצפוני-מערבי : מבוא ומפתחות, עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר:. [ואחרים]; ירושלים : רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ג 2003.
עיר הקברים של ירושלים בימי הבית השני, עמוס קלונר ובועז זיסו ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשס"ג 2003.
Maresha excavations final report I : subterranean complexes 21, 44, 70, Amos Kloner ; with contributions by: Donald T. Ariel ... et al., Jerusalem : Israel Antiquities Authority, 2003.
Maresha excavations final report II : Hellenistic terracota figurines from the 1989-1996 seasons, Adi Erlich and Amos Kloner Jerusalem, Israel Antiquities Authority, 2008.
Oil and Wine Presses in Israel from the Hellenistic, Roman and Byzantine Periods. Etan Ayalon, Rafael Frankel and Amos Kloner, (Editors). BAR International Series # 1972 2009
הערות שוליים

↑  תל מגדים, שתי עונות החפירה הראשונות, על המשמר, 8 בנובמבר 1968
↑  שרידים ארכיאולוגיים חשובים נתגלו בבשן, דבר, 11 בדצמבר 1973
↑  צבי אילן, סקרנו ארץ גדור, דבר, 5 באפריל 1974
↑  בר-אילן העניקה תוארי "פרופסור אמריטוס" ל-9 חוקרים ומרצים באוניברסיטה, 24 במרץ 2009, באתר אוניברסיטת בר-אילן
↑  The Necropolis of Jerusalem in the Second Temple Period, Peeters, Leuven, 2007
↑ ירושלים : רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ג 2003
סקר ירושלים האזור הדרומי [105-106] : [גליונות 12-12,16-17] / עמוס קלונר ; ירושלים : רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"א 2000
סקר ירושלים האזור הצפוני-מזרחי [102] : [גיליון 13-17] / עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר: ש’ גיבסון ג’ מזור; ירושלים : רשות העתיקות - האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, תשס"ב 2001
סקר ירושלים האזור הצפוני-מערבי : מבוא ומפתחות / עמוס קלונר ; ראשי חוליות הסקר:. [ואחרים]
↑  קסיוס דיו, תולדות הרומאים ספר 69
↑  עמוס קלונר ויגאל טפר, מערכות המסתור בשפלת יהודה. הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה. תל אביב 1987.
↑  צבי אילן, חידת הקולומבריה, דבר, 6 בספטמבר 1973
↑ מערות הקבורה הצידוניות במרשה, ע’ קלונר. ירושלים, רשות הגנים הלאומיים, תשנ"ד.
עמוס קלונר, מרשה : מדריך. רשות העתיקות, ירושלים, תשנ"ו 1996.
Maresha excavations final report I : subterranean complexes 21, 44, 70, Amos Kloner ; with contributions by: Donald T. Ariel ... et al., Jerusalem : Israel Antiquities Authority, 2003.
Maresha excavations final report II : Hellenistic terracota figurines from the 1989-1996 seasons, Adi Erlich and Amos Kloner Jerusalem, Israel Antiquities Authority, 2008.
↑  צבי אילן, מרימון עד להב, לטייל, ליהנות וללמוד, דבר, 20 במאי 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263962205171  BnF: cb14545890m (data)  GND: 1089309449  ISNI: 0000 0001 1645 5673  LCCN: n86062031  NTA: 25013005X  SUDOC: 059906057  VIAF: 54386593   WorldCat (עם VIAF): 54386593
קריית הממשלה (מזרח ירושלים)

| --- | --- |

קריית מנחם בגין
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1967
 על שם:  מנחם בגין 
 קואורדינטות:  31°47′50″N 35°14′01″E﻿ / ﻿31.79719444°N 35.23350833°E﻿ / 31.79719444; 35.23350833
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) קריית הממשלה(למפת ירושלים רגילה) קריית הממשלה
 
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל
בניין המשרד לביטחון הפנים
קריית הממשלה במזרח ירושלים הקרויה גם "קריית מנחם בגין" נמצאת מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, בין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת בירושלים. היא משמשת משכנם של מספר משרדי ממשלה, במקביל לקריית הממשלה העיקרית בקריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון הנמצאת בקריית הלאום שבמערב ירושלים.
היסטוריה > הקמת הקריה

לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט, במסגרת המדיניות של העברת מוסדות הממשלה למזרח ירושלים, (כדי להחיל עליה את ריבונותה של מדינת ישראל וכדי להתערות בשכונות הערביות של ירושלים) על העברתו של המטה הארצי למזרח ירושלים. לאחר שנבדקו חלופות שונות, הוחלט להפקיע מבנה בית חולים בשלבי בנייה בן ארבע קומות ואת השטח סביבו בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח על התפר שבין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת (וזאת גם בשל העובדה כי על גבעת התחמושת שכן בעבר בית הספר הירדני לשוטרים). המבנה הורחב והושלם בהתאם לייעודו החדש וביולי 1969 עברו חלק מאגפי המטה הארצי מיפו למשכנו החדש. בסמוך למבנה זה הוחל כבר אז בבניית מבנה חדש בן שבע קומות לשאר מחלקות המטה הארצי.
בשנת 1973 נחנך בניין המטה הארצי החדש בתכנונו של האדריכל דן איתן בפינת הרחובות קלרמון גאנו ודרך שכם בסמוך אל כביש מספר 1 (שדרות בר-לב) במקום בו עבר הגבול בין ירושלים המזרחית לבין ירושלים המערבית. בסביבתו, בשכונת גבעת המבתר, הוקם "בית השוטר" המשמש מעון לשוטרים והוקמה שלוחה של משמר הגבול בצמידות למזרח ירושלים. במהלך כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין הוחלט לחזק את הריבונות הישראלית במקום ולהקים בצמוד אליו משרדי ממשלה, בין היתר הוקם בצמוד אליו בניין המשרד לביטחון פנים (לשעבר משרד המשטרה) המופקד גם על משטרת ישראל. לאחר מותו של בגין הוחלט לקרוא למקום על שמו.
היסטוריה > שנות ה-80

בשנת 1982 עבר משרד השיכון לבנייני ממשלה שהוקמו ממזרח לבניין המטה הארצי. אחר כך עברו גם משרד המדע והטכנולוגיה וההמשרד לביטחון פנים.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בצמוד לבניין ישנו מנחת מסוקים המשמש את המשטרה. בסמוך לבניין המטה הארצי מתוכננים לעבור יחידות המשטרה המצויות כיום במגרש הרוסים, בין היתר אמור להבנות בסמוך הבניין החדש של משטרת ירושלים שיתפנה ממגרש הרוסים. באוגוסט 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים מלון דן ירושלים (אז "מלון הייאט רג'נסי ירושלים") הממוקם בסמוך, עתר בשנת 2002 לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם לבג"ץ נגד התוכנית. בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר החדש מעולם לא הוקם. בית המעצר במגרש הרוסים ממשיך לתפקד למרות שהוגדר מספר פעמיים, בדו"חות ביקורת של הסניגוריה הציבורית כבעל תנאים לא אנושיים. בביקורת מ-2010 נמצא כי האסירים שכלואים במתקן שוהים "בתנאי צפיפות בלתי אנושיים", כי בית המעצר אינו מנהל רישום של אסירים שנמצאים בכל תא, כך שלא ניתן לדעת כאשר ישנם יותר אסירים ממיטות, בחלק גדול מהתאים שנבדקו נמצאו אסירים שנאלצו לישון על מיטות עץ קשיחות ונמוכות, בגובה סנטימטרים ספורים ויש חשש כבד להפרת החוק ופסיקת בית המשפט העליון האוסרים על לינה ללא מיטה.
ראו גם

בניין המטה הארצי של משטרת ישראל
קריית הממשלה
הערות שוליים

↑  הוחלט על העברת מטה המשטרה לירושלים, דבר, 11 בספטמבר 1967
↑  אשכול דורש להחיש קצב הבנייה, מעריב, 5 ביולי 1968
↑  מטה משטרת ישראל מתחיל לעבור לבירה, דבר, 1 ביולי 1969
↑  יוסף צוריאל, המטה הארצי של המשטרה, מעריב, 19 באוגוסט 1969
↑  נדחה טקס חנוכת בית מטה המשטרה במזרח ירושלים, דבר, 8 באוגוסט 1969
חנוכת בניין מטה המשטרה בהר הצופים ב-10 באוגוסט, מעריב, 28 ביולי 1969
↑  אסתר זנדברג, אין גיל פרישה לאדריכל, באתר הארץ, 20 ביולי 2006
↑  משרד השיכון עבר למזרח ירושלים, דבר, 1 בינואר 1982
↑  אושרה להפקדה תוכנית בית המעצר, באתר גלובס, 2 באוגוסט 1999
↑  בג"ץ 4776/03
↑  הייאט רג'נסי עתר לביהמ"ש בבקשה לאפשר לו לערער על ההחלטה להקים לידו בית מעצר, באתר גלובס, 17 בפברואר 2002
↑  בג"ץ: הקמת מבנים שלטוניים ציבוריים בתחומי ירושלים חיונית, גם אם מדובר במבני ציבור בלתי אטרקטיביים, באתר גלובס, 9 במאי 2005
↑  דו"ח תנאי כליאה 2009–2010, הסניגוריה הציבורית, משרד המשפטים
​
| מנחם בגין |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-18: תקיפת הכור הגרעיני בעיראק • פיגוע כביש החוף • פרויקט שיקום שכונות • ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הממשלה ה-19: הסכם השלום בין ישראל למצרים • מבצע אופרה  • מלחמת לבנון הראשונה |  |
| כללי | ימי בגין • דוקטרינת בגין • בגין (סרט) • בלילות לבנים • המרד • נאום הצ'חצ'חים |  |
| הנצחת מנחם בגין | אולם הספורט בגין • בית החולים מנחם בגין • דרך בגין (תל אביב) • כביש בגין • מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים • מרכז מורשת מנחם בגין • פארק בגין • פארק מנחם בגין • קריית הממשלה (מזרח ירושלים) • פרס בגין • שדרות מנחם בגין (אשדוד) |  |
| משפחתו | עליזה בגין (בת זוג) • זאב בנימין בגין (בנו) |  |
קרב שכונת התקווה

עמוד זיכרון ל"קו הכלבים" ב"גן התקווה"
כיכר השלושה בצפון תל אביב
לוחית זיכרון בשכונת התקווה לשלושת לוחמי ההגנה שנפלו בתחילת מלחמת העצמאות
קרב שכונת התקווה היה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות. הקרב נערך בליל כ"ו בכסלו תש"ח, 8 בדצמבר 1947, כאשר כח בן 400 לוחמים ערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיף את שכונת התקווה. הקרב הסתיים בהדיפת ההתקפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי

מיד לאחר ההצבעה על תוכנית החלוקה הכריז הוועד הערבי העליון על שלושה ימי שביתה כללית והמופתי חאג' אמין אל-חוסייני מינה את חסן סלאמה למפקד הכוחות הערביים באזור לוד - רמלה.
קו ההגנה של תל אביב ופרבריה השתרע לאורך קילומטרים רבים. מחוז תל אביב של ההגנה חולק לחמש חזיתות:
חזית מס' 1 - חזית הדרום ("דרומי") כללה את כל הגבול בין תל אביב ליפו משפת הים, בצפון שכונת מנשיה עד לשכונת התקווה ושכונת עזרא. מפקד החזית היה ישראל שחורי
חזית מס' 2 - חזית הצפון, נועדה להגן על גבולה הצפוני של תל אביב מול הכפרים הערביים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס
חזית מס' 3 - אזור בן שמן
חזית מס' 4 - אזור בית הקרן הקיימת על יד בית דגן
חזית מס' 5 - בת ים, חולון ומקווה ישראל
הכפר סלמה היה מגדולי הכפרים בסביבה. התגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. הכפר היה עשיר ועתיר נכסים והיו בו שני מכוני מים ומגדלי מים. במרכז הכפר נמצא בית הספר הממשלתי ומסביב לו בתי אבן בני 2–3 קומות שחלשו טופוגרפית על שכונת התקווה. עד פרוץ המאורעות השתדלו זקני הכפר ומכובדיו לשמור על יחסים טובים עם היהודים. פרנסתם של תושבי סלמה היה על שכונת התקווה שם שיווקו ביצים וירקות וגם פרי הפרדסים נמכר ליהודים. עם פרוץ המאורעות החלה תסיסה בכפר והנוער (השאבאב) שהושפע ממתסיסים מבחוץ, גבר על זקני הכפר.
הגבול בין שכונת התקווה לסלמה נמשך מיד אליהו עד שכונת עזרא. הגבול לא היה מבוצר ובחלק גדול היה קושי בהגנה בגלל פרדסים סבוכים שהיו נטועים שם. לשם הגברה השמירה, הובאו למקום כלבי שמירה והקו כונה "קו הכלבים" (היום-בשטח "גן התקווה").
מדרום לשכונה שכנה שכונת "בית יעקב" שבלטה לתוך סלמה. בשכונה גרו משפחות דלות אמצעים והמרחק בינה לבין העמדות הקיצוניות בסלמה היה 80–100 מטר. העובדה ששכונה זו הייתה פרושה למרגלות סלמה מנעה כל הגנה יעילה עליה.
על הגנת השכונה הופקדה פלוגה מ"גדוד הפרברים" שאנשיה גויסו מבני השכונה ואומנו על ידי מפקדה זאב (זוניק) שטינברג (לימים - שחם). הם היו חלק מגדוד 53 של חטיבת גבעתי.
כבר בימים הראשונים החלה הזירה בחזית סלמה להתחמם. ב-5 בדצמבר 1947 בעקבות יריות מצד סלמה, נשלח פטרול של ההגנה לעבר סלמה ונתקל במארב. בחילופי האש נהרג נסים עזיז. גווייתו נשארה בשטח. יחידה שנשלחה למצוא את הגופה נתקלה באש ממשוריין בריטי שממנה נהרג מיכה פישר. ב-6 בדצמבר 1947 נרצח איש ההגנה יעקב שיף באחת העמדות ב"בית יעקב", על ידי הסרג'נט הבריטי פלאור (שפיקד בהתקלות בה נהרגה ברכה פולד). חבריו נאסרו על החזקת נשק.
רצח שיף עורר סערת רוחות בשכונת התקווה ומאות מתושבי השכונה הקיפו את המשוריין הבריטי ויידו בו אבנים בדרישה לשחרר את העצורים ולאסור את פלאור. לבסוף הוסכם לשחרר את העצורים עד להעמדתם למשפט. פלאור שוחרר "מחוסר הוכחות מספיקות" והבחורים שנאסרו עם שיף נידונו בבית דין צבאי לחמש שנות מאסר.
לזכר שלושת החללים האלה הוקדשה "כיכר השלושה" בצפון תל אביב. לזכרם נמצאת גם לוחית זיכרון בשכונת התקווה, ברחוב נדב 1 פינת רחוב לח"י.
התנהגות הבריטים עודדה את ערביי סלמה והם לא חדלו להטריד את השכונה באש. לפיכך הוחלט לבצע פעולת תגמול והתראה נגד סלמה ולפוצץ את אחד מבתיו.
הפעולה נערכה ב-7 בדצמבר 1947, נר ראשון של חנוכה תש"ח, והוכתרה בהצלחה. הבית פוצץ והלוחמים חזרו בשלום למרות האש העזה שנורתה עליהם.
פעולת התגמול המוצלחת הסעירה את סלמה וגברה הדרישה לפעולת נגד "אשר תלמד את היהודים לקח". מצב זה היה נוח לחסן סלאמה.
ההכנות להתקפה

חסן סלאמה החל לתכנן את ההתקפה על שכונת התקווה מיד משנכנס לתפקידו. המבנה הטופוגרפי של שכונה רבת אוכלוסין וגבולה הארוך והפרוץ, הבטיחו לו ניצחון ודאי במינימום קורבנות.
תוכנית ההתקפה שלו הייתה: התקפת יריות והפגזת מרגמות ואחר כך התקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא הועיד תפקיד נכבד גם לתושבי סלמה הבלתי לוחמים והורה להם להצטייד בשקים ובלפידים לשם ביזה והעלאת השכונה באש לאחר נסיגת הלוחמים בחזרה לסלמה. בהתקפה זו קיווה סלאמה לשבור את היסוסיהם של הכפריים שעמדו עד אז מהצד. הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. תאריך ההתקפה נקבע ליום שני 8 בדצמבר 1947.
בבוקר 8 בדצמבר 1947 הגיעה למפקדת ההגנה בתל אביב ידיעה כי "מקור מוסמך מוסר כי במשך הליל עברו כ-400 ערבים מזוינים בפיקודו של חסן סלאמה בכיוון ליפו, יש לחכות להתקפה על תל אביב". המקור לא מסר היכן תיערך ההתקפה. במחוז הוכרז "מצב חמור מאד". הנשק הרזרבי הוכנס לפעולה בעמדות ועתודות ההגנה במחוז הועמדו במצב הכן. בשעות אחה"צ הובחנה תנועת אוטובוסים בכביש יהודייה - סלמה ונראה כוח ערבי ניכר מתרכז שם.
ההתקפה

בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה. כמה דקות לאחר מכן הבחינו המגינים ב"קו הכלבים" בהסתננות ערבים דרך הפרדסים לעבר העמדות שלהם (שהייתה התקפת ההטעייה שנועדה למשוך את הכוחות המגינים לאזור). התפתח קרב קשה והערבים הצליחו להתקדם עד 10–15 מטרים מהעמדות. מפקד המקום זאב שחם (זוניק), חש מיד לקו הכלבים עם עוד חמישה לוחמים וביחד עם מגיני הקו הצליח לבלום את התקדמות הערבים.
כעבור זמן קצר החלה ההתקפה העיקרית על שכונת בית יעקב. מאות לוחמים ערבים יחד עם תושבי סלמה הסתערו בגלים על השכונה. המגינים השיבו אש, אך ההגנה נתקלה בקשיים בעקבות מעצורים רבים בסטנים ותקלות במרבית הרימונים, עקב נזקים שנגרמו לכלי הנשק בזמן האחסנה בסליקים. בעקבות כך הוכרזה נסיגה מסודרת.
הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה לאחר נסיגת המגינים להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד וביזה של משכנות העוני בשכונה. בתי השכונה, שהיו ברובם צריפים, הוצתו.
תוך זמן קצר הגיעה תגבורת ההגנה למקום והחלה התקפת נגד. חלק מאנשי התגבורת הופנה לסתימת הפרצות ב"בית יעקב". אחד מאנשי התגבורת עזרא צפדיה, בן 16, קלט את סיסמת הערבים באותו לילה: "ערב אל-ערב", ומשך בעורמה את הלוחמים הערבים לכיוונו תוך הטעייתם. כשהערבים היו מגיעים לטווח קרוב, היה מחסל אותם בזריקת רימון.
חלק אחר של התגבורת, מצוידים במקלע ברן, תפסו עמדות מדרום לכביש לסלמה. במקביל, אנשי התגבורת החלו להסתער על הבוזזים הערבים שנראו היטב לאור הלהבות של הצריפים הבוערים, ופגעו בהם מטווח קרוב. הערבים שניסו לסגת לכיוון סלמה, נפגעו מאש מקלע הברן.
הקרב ניטש עד שעה 22.00, והסתיים בתבוסה ערבית. כל הלילה עסקו השוטרים ואנשי הסהר האדום באיסוף פצועים והרוגים. מהיהודים היו שני הרוגים - זוג תושבים שסירבו להתפנות מהשכונה ערב ההתקפה ונשרפו בתוך צריפם. אך הנזקים לרכוש היו ניכרים - 32 צריפים נשרפו ו-60 משפחות נשארו ללא קורת גג.
תוצאות הקרב

קרב שכונת התקווה היה הקרב הגדול הראשון של הלוחמים הערבים הבלתי סדירים וכוחות ההגנה. התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה. הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית. פעילות לוחמי סלמה הצטמצמה בצליפות בלבד. אנשי רמלה הכריזו יום אבל מיוחד וזאת לאחר שהזדרזו קודם להפיץ את השמועה כי שכונת התקווה הושמדה כליל.
לאחר הקרב לקח זוניק חלק מחייליו לקפה כסית שם התקבלו בשמחה על ידי המשוררים והאמנים. כאשר חנה רובינא נתבקשה לקרוא את שירו של נתן אלתרמן, "אל תתנו להם רובים", היא הסתכלה בבחורים ואמרה: "תנו להם רובים".
ראו גם

תל אביב במלחמת העצמאות
מבצע חמץ
לקריאה נוספת

הקרב הראשון - שכונת התקווה סיפורו של גדוד 53 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות
חטיבת גבעתי במלחמת הקוממיות הוצאת מערכות, 1959
יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1949
אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך שני, עמ' 55–64, הוצאת זמורה ביתן, 1989
עמוס אטינגר, ארצי את בוכה וצוחקת - סיפורו של זוניק, הוצאת ידיעות אחרונות, 1991
אלתר ולנר, חמושים לפני המחנה -סיפורה של הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1984
יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013
הערות שוליים

↑  עמוס אטינגר, ארצי את בוכה וצוחקת - סיפורו של זוניק, אל"ם (מיל.) זאב שחם, איש שיש לו חברים, הוצאת ידיעות אחרונות. ספרי חמד, 1991
הנג'אדה

בית הנג'אדה בחיפה שחלש על גשר רושמיה
ארגון הנג'אדה (בערבית النجادة - "המושיעים") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי שפעל בארץ ישראל מתום מלחמת העולם השנייה והפך לכח לוחם בראשית מלחמת העצמאות.