stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וו דזה
היוצר > התייחסויות היסטוריות

סְה-מָה צְ'ייֵן ידוע כי כתביו של ווּ צִ'י היו נפוצים מאוד בסוף תקופת המדינות הלוחמות. טענה זו נסמכת על הערה ב"האן פיי דזה" כי "בין הגבולות מדברים כולם על לוחמה. ומשקי בית בכל מקום מחזיקים בסתר את ספריהם של סוּן וווּ". "רשומות ההיסטוריון" מאמת את המידע הזה. לימוד הוו דזה המשיך גם בידי דמויות מפורסמות משושלת האן, וגם בתקופת שלוש הממלכות. תשומת הלב המתמשכת תומכת באפשרות שהטקסט הועבר ברצף מתקופת המדינות הלוחמות, לפחות עד תקופת שלוש הממלכות.
היוצר > פסקאות משותפות עם יצירות בנות אותו זמן

הוו דזה חולק תפיסות כמו גם פסקאות שלמות עם יצירות אחרות שמתוארכות בצורה ברורה יותר לתקופת המדינות הלוחמות. הדמיון הגדול ביותר הוא מול "וֵיי לְיָאודְזְה", "אמנות המלחמה של סוּן בִּין" ו"שש התחבולות". הדמיון הרב מצביע על כך שהוו דזה קודם ליצירות אלו, בעיקר בגלל שאמנות המלחמה של סוּן בִּין אבדה למשך אלפיים שנים, כך שלא ניתן היה להוציא פסקאות מתוך יצירתו של סון בין כדי לזייף את הוו דזה בתקופה מאוחרת יותר, בניגוד לטענה שעלתה מאוחר יותר בהיסטוריה הסינית, על כך שהוו דזה היא זיוף מהתקופה שממש לפני שושלת טאנג.
היוצר > מקומו ועיסוקו של הכותב

ווּ צִ'י היה מנהיג צבאי ואזרחי כאחד, והצטיין בשני העיסוקים. תפקיד כפול שכזה היה נפוץ עד תחילת תקופת המדינות הלוחמות, אך נעלם בשלבים מאוחרים יותר של ההיסטוריה הסינית. העובדה שהוו דזה נכתב מנקודת מבטו של פקיד בעל אחריות אזרחית וצבאית כאחד תומכת בתאוריה שמתארכת את היצירה לתחילת תקופת המדינות הלוחמות.
היוצר > עדויות ארכאולוגיות

הביקורת של מלומדי תקופת שושלת צ'ינג ערערה על האותנטיות של היצירה על בסיס האזכורים המופיעים בה של פרקטיקות צבאיות שנחשבו לא תואמות לתקופת המדינות הלוחמות. בין הדברים שנחשבו לא תואמים: נגינה בחליל במחנה, מונחים שלא נחשבו מוכרים בתקופה והופיעו רק אחרי תקופת המדינות הלוחמות, וכן ההופעה של דגלים אסטרולוגיים בידי היחידות. מאחר שחפירות ארכאולוגיות בתקופה המודרנית הוכיחו כי כל הפרקטיקות הללו התקיימו כבר בתקופת המדינות הלוחמות, הפכו הראיות לזיוף מתקופת שושלת צ'ינג לחסרות תוקף.
היוצר > ביקורת

ישנה עדיין ביקורת על הספר, אשר מגיני האותנטיות שלו מתקשים להתמודד איתה, וזו נוגעת לתיאורי הפרשים בספר כענף חשוב ועיקרי של הצבא. מאחר שהשימוש בפרשים, על פי ההשערה המקובלת, לא נעשה מרכזי לפני סוף תקופת המדינות הלוחמות, דגש שכזה מרמז כי המהדורות של ימינו כנראה נערכו לאחר מותו של ווּ צִ'י, או שההשערה לגבי חשיבות הפרשים שגויה. אלא אם תמצא ראיה ארכאולוגית על כך שפרשים נעו מרכזיים קודם ל-300 לפנה"ס, התאריך אותו מספקת ההשערה, אז הרי שחלקים מהוו דזה, או אפילו כולו, מקורם בסוף ימי המדינות הלוחמות או בתחילת תקופת שושלת האן.
המסקנה הסבירה ביותר מן העובדות שהובאו כאן, לדעתם של חוקרים כיום, היא שהטקסט נוצר עקרונית על ידי ווּ צִ'י עצמו, אך במהלך מסירתו ועריכתו אסטרטגים מסוף תקופת המדינות הלוחמות ותלמידים מתחילת תקופת שושלת האן הוסיפו פסקאות לגבי פרשים ותיקנו גם חלק מהמושגים. מבנה כזה של יצירה שמקורה בדמות היסטורית ידועה אך עברה תיקונים בידי דורות מאוחרים יותר של אסטרטגים למעשה אינו ייחודי לוו דזה, והוא מאפיין את רוב שבע הקלאסיקות הצבאיות.
ראו גם

אמנות המלחמה
וו צ'י
שבע הקלאסיות הצבאיות
תקופת המדינות הלוחמות
שושלת האן
אמנות המלחמה של סון בין
הערות שוליים

1 2 3 4  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 454.
↑  Sawyer, Ralph D. The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 202.
↑  Sawyer, Ralph D. The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. pp. 202–203.
↑  Sawyer, Ralph D. The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 203.
↑  Sawyer, Ralph D. The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 204.
↑  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 204.
↑  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. pp. 204–205.
↑  Sawyer, Ralph D. The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. pp. 191–192.
↑  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. p. 455.
↑  Li Shou-chih and Wang Shih-chin, Wu-tzu Ch'ien-shuo. Peking: Chieh-fang-chun ch'u-pan-she. 1986. pp. 3–12.
↑  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. pp. 453–454.
↑  Sawyer, Ralph D., The Seven Military Classics of Ancient China. New York: Basic Books. 2007. pp. 454–455.
וולוו סנאבה

| --- | --- |

Volvo Snabbe, שנת 1968
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Volvo L420/430  Volvo F82/83  Volvo F82S/83S
 יצרן:  וולוו משאיות
 שנות ייצור:  1956 – 1975
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל קודם:  וולוו L340
 מודל אחריו:  Volvo F4
 חברת אם:  וולוו
 משקל:  5.6–8.4 טון
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 3,559 סמ"ק המפיק 120 כ"ס, יחס דחיסה 7.6:1 (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 3,610 סמ"ק המפיק 65 כ"ס (מנוע דיזל)  4 צילינדרים, 3,869 סמ"ק המפיק 80 כ"ס (מנוע דיזל)
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 4 מהירויות  תמסורת ידנית – 5 מהירויות
וולוו סנאבה (בשוודית: Volvo Snabbe) היא משאית קלה מתוצרת וולוו משאיות, בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו, אשר יוצרה בין השנים 1956–1975 בשוודיה.
יוצרו כ-25,000 יחידות.
דגמים

"L420-430" – בדגמים "L420-430" הורכבו מנועי בנזין V8 צילינדרים, מנוע "וולוו" מסוג "B36" (אנ'). דגמי "L420" היו בעלי כושר מטען מקסימלי של 3.0 טון, דגמי "L430 Trygge" היו בעלי כושר מטען מקסימלי של 5.0 טון. דגמי "L420-430" יוצרו בין השנים 1956–1966.
"L425-435" – בדגמים "L425-435 הורכבו מנועי דיזל 4 צילינדרים, מסוג "D36", יוצר בין השנים 1963–1966.
"F82-83" – בדגמים "F82-83" הורכבו מנועי דיזל 4 צילינדרים, מסוג "D39", מתוצרת פרקינס  (אנ') מסוג "Perkins 4.236" (אנ') יוצר בין השנים 1967–1975.
תצורות דגמי "וולוו סנאבה"

משאית קלה
אוטובוס
תצורות דגמי "וולוו סנאבה" > סוגי מנועים

מנוע בנזין
מנוע דיזל
תמונות

"וולוו סנאבה" דגם "L43012 Trygge"
"וולוו סנאבה" – אוטובוס
ראו גם

וולוו
וולוו LV4
וולוו שארפנוז
וולוו סדרה LV60
וולוו סדרה LV66
וולוו סדרה LV76
וולוו סדרה LV81
וולוו בראג'
הערות שוליים

↑  משאיות וולוו - היסטוריה volvotrucks.com/en-en/about
↑  "וולוו סנאבה" דגמי L420 Snabbe / L430 Trygge trucknetuk.com/phpBB/viewtopic
↑  "וולוו סנאבה" - תמונה flickr.com/photos
↑  "וולוו סנאבה" - תמונה digitaltmuseum.se/011014703221/flakbil-volvo-snabbe
וולוו סדרה LV81

| --- | --- |

Volvo LV81-series, שנת 1939
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו משאיות
 שנות ייצור:  1935–1940
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל קודם:  וולוו סדרה LV71
 מודל אחריו:  וולוו ראונדנוז
 חברת אם:  וולוו
 משקל:  5,400–7,000 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3.40–4.70 מטר
 מפרט טכני
 מנוע:  מנועי בנזין 6 צילינדרים, בטור, 3,370 סמ"ק המפיק 87 כ"ס, מנוע מתוצרת "AB Pentaverken" מסדרה "Penta DB" (אנ') מסוג "EC"  6 צילינדרים, בטור, 4,097 סמ"ק המפיק 75 כ"ס  6 צילינדרים, בטור, 4,394 סמ"ק המפיק 90 כ"ס מנועי הסלמן – מנועים המופעלים על ידי בנזין וסולר 6 צילינדרים, בטור, 4,097 סמ"ק המפיק 75 כ"ס  6 צילינדרים, בטור, 4,394 סמ"ק המפיק 90 כ"ס מנוע מתוצרת "AB Pentaverken" מסדרה "Penta DB" (אנ') מסוג "EB"
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 4 מהירויות, לא מסונכרנת (אנ')
וולוו סדרה LV81 (בשוודית: Volvo LV81-series) היא סדרת משאיות בינוניות מתוצרת וולוו משאיות בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה בין השנים 1935–1940 בשוודיה.
יוצרו כ-11,500 יחידות.
בדגמי "וולוו סדרה LV81" הורכבו מנועי בנזין ו"מנועי הסלמן" (אנ').
"מנוע הסלמן" (Hesselman engine)

בגלל צריכת הדלק הגבוהה למדי, הלקוחות רצו להוריד את עלות הדלק. זו הייתה הסיבה שוולוו הציגה את מנוע "הסלמן" (Hesselman engine). אלטרנטיבה מנוע זו למנוע הבנזין, ולמנוע הדיזל, תוכננה על ידי הממציא השוודי, המהנדס ג'ונאס הסלמן (אנ').
"מנוע הסלמן" התבסס על מנוע הבנזין והיה יחס דחיסה זהה לזה של מנוע הבנזין, אך בזכות משאבת הזרקה בשילוב מצתים מסוג רב עוצמה ניתן היה להפעיל את המנוע על סולר (או כל דלק אחר). מנוע זה הפך פופולרי למדי, אך לא היה יעיל כמו מנוע הדיזל בעל הדחיסה גבוהה. אם המנוע תוחזק כראוי על ידי נהג מנוסה, מנוע זה היה מקור כוח טוב ואמין.
מדגמי סדרה "LV81"

"LV81-86" – יוצר בין השנים 1935–1940, הורכב בדגם מנוע בנזין 3,670 סמ"ק מדגם "Volvo EC"
"LV93-95" – יוצר בשנת 1935, הורכב בדגם מנוע בנזין 4,097 סמ"ק מדגם "Volvo DC".
"LV93-95" – יוצר בשנת 1935, הורכב בדגם מנוע 4,097 סמ"ק המופעל על ידי בנזין וסולר מדגם "Volvo HA".
"LV93-95" – יוצר בין השנים 1936–1939, הורכב בדגם מנוע בנזין 4,394 סמ"ק מדגם "Volvo FC".
"LV93-95" – יוצר בין השנים 1936–1939, הורכב בדגם מנוע 4,394 סמ"ק המופעל על ידי בנזין וסולר מדגם "Volvo FCH".
תצורות דגמי "וולוו סדרה LV81"

משאית בינונית
אוטובוס
כבאית
תמונות

וולוו דגם "LV 82", שנת 1939
וולוו דגם "LV 82 DS", שנת 1938
וולוו דגם "LV 84 DT", שנת 1937
וולוו דגם "LV 84D", שנת 1936 – כבאית
וולוו סדרה LV81, שנת 1938 – כבאית
וולוו סדרה LV81, שנת 1938 – כבאית
וולוו דגם "LV 84", שנת 1938 – אוטובוס
וולוו דגם "LV 85", שנת 1936 – אוטובוס
ראו גם

וולוו
וולוו LV4
וולוו שארפנוז
וולוו סדרה LV60
וולוו סדרה LV66 (אנ')
וולוו סדרה LV71
וולוו סדרה LV76
וולוו לונגנוז
וולוו ראונדנוז
הערות שוליים

↑  Volvo Personvagnar-från 20-tal till 80-tal av Björn-Eric Lindh, 1984. ISBN 91-86442-06-6
↑  משאיות "וולוו" משנות ה-30 (היסטוריה)  volvotrucks.com/en-en/about-us/history/1930s
↑  Volvo - Lastbilarna igår och idag av Christer Olsson, 1987. ISBN 91-86442-76-7
↑  Richard van Basshuysen (Hrsg.): Ottomotor mit Direkteinspritzung und Direkteinblasung: Ottokraftstoffe, Erdgas, Methan, Wasserstoff, 4th edition, Springer, Wiesbaden 2017. ISBN 9783658122157. p. 17–18
↑  "וולוו סדרה LV81" en.volvo-club.cz/model/volvo-lv81
ווספ (אונייה, 1807)

| --- | --- |
"ווספ" מכניעה את אה"מ "פרוליק", 18 באוקטובר 1812
"ווספ" מכניעה את אה"מ "פרוליק", 18 באוקטובר 1812
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סלופ מלחמתי
 צי:  צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בוושינגטון
 הושקה:  1806
 תקופת הפעילות:  1807 – יולי 1814 (כ־7 שנים)
 אחריתה:  נפלה לידי הצי המלכותי הבריטי ב-15 באוקטובר 1812 ושמה הוחלף לאה"מ "פיקוק".  טבעה על כל צוותה ב-1814.
 מיקום:  כפי וירג'יניה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת 1812 
 מידות
 הֶדְחֶק:  460 טונות
 תפוסה:  434 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה)
 אורך:  אורך כללי: "½105-10 רגל (32.3 מ') אורך השדרית: "½85-10 רגל (26.2 מ')
 רוחב:  "30-10 רגל (9.40 מ')
 עומק הספנה:  14 רגל (4.2 מ')
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  בצי האמריקני 140 איש; בצי הבריטי 121 איש
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה רוחבי שלם
 הנעה:  מפרשים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  בצי האמריקני: 16 קרונדות של 32 ליטראות, 2 תותחי 12 ליטראות.  בצי הבריטי: 14 קרונדות של 32 ליטראות, 2 תותחי חרטום של 6 ליטראות
 
"ווֹסְפּ" (באנגלית: USS Wasp) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מסוג סלופ נושא 18 תותחים של הצי האמריקני, שנפלה לידי הצי המלכותי הבריטי בחודשים הראשונים של מלחמת 1812. האונייה נבנתה ב-1806 במספנת הצי בוושינגטון והוכנסה לשירות פעיל ב-1807. ב-1812 הכניעה ולכדה את אה"מ "פרוליק" (22 תותחים), אך מיד אחר כך נפלה היא עצמה בשבי לידי אוניית קו בריטית (74 תותחים) שהופיעה בזירה. היא הוכנסה לשירות פעיל בצי המלכותי, תחילה בשם אה"מ "לוּסֶרוויֶא" (Loup Cervier) ואחר כך בשם אה"מ "פִּיקוֹק" (HMS Peacock). באמצע 1814, תוך כדי שירותה, התמלאה מים וטבעה על כל צוותה ליד כפי וירג'יניה, בפתח מפרץ צ'סאפיק.
שירותה בצי האמריקני

ב-1808 עסקה "ווספ" בעיקר באכיפת האמברגו של ג'פרסון, שכלל הובלת חיל מצב מניו יורק סיטי אל פסמקוודי בחודש יוני, סיורים במפרץ קסקו שבמיין בחורף 1808-1809, ושהייה בפורטלנד עד מאי 1809. בשבועות האחרונים של שנת 1810 פעלה האונייה בין נמלי צ'ארלסטון וסבנה. ב-1811 הפליגה "ווספ" אל המפטון רודס והצטרפה לשייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר, שכללה מלבדה את הבריג "נאוטילוס" והפריגטות "יונייטד סטייטס" ו"קונגרס".
"ווספ", בפיקודו של מאסטר-קומנדנט ג'ייקוב ג'ונס, המשיכה לסייר לאורך חופי המדינות התיכונות אחרי כניסת ארצות הברית למלחמה נגד בריטניה ביוני 1812. הקרב היחיד שניהלה במלחמה זו אירע באוקטובר 1812. ב-13 בחודש הפליגה מנהר דלאוור, ויומיים לאחר מכן נקלעה לסערה חזקה, שתלשה את מנור החלוץ שלה וסחבה למצולות שניים מאנשי צוותה. למחרת בערב נתקלה "ווספ" בשייטת אוניות בריטית, ולמרות ששתיים מביניהן נראו כאוניות מלחמה גדולות, הפליגה לעברה ללא היסוס. היא הצליחה להשיג את שיירת האויב למחרת בבוקר, אז גילתה כי מדובר בשש אוניות סוחר מלוות על ידי הסלופ (22 תותחים) אה"מ "פרוליק".
באחת עשרה וחצי בבוקר ה-15 באוקטובר פתחו השתיים באש אחת על השנייה כשהמרחק ביניהן 50 עד 60 יארד. הקרב היה קצר והלחימה עזה, ושתי האוניות ספגו נזקים כבדים בתרונה ובחיבל, אך "ווספ" הצליחה לפשוט על סיפון יריבתה ולגבור עליה. איתרע מזלה של "ווספ", ובזירת הלחימה הופיעה לפתע אוניית קו בריטית נושאת 74 תותחים, אה"מ "פויקטירס". "ווספ", שתרניה ומפרשיה נפגעו קשות, לא יכלה להימלט או להשיב מלחמה ליריב חזק שכזה, וב-4:00 אחר הצהריים נכנעה ונפלה בשבי.
שירותה בצי הבריטי

מיד לאחר נפילתה הוחלף שמה של "ווספ" ל"לוּסֶרוויֶא".  היא הוכנסה לשירות פעיל ב-1813 בתחנת הצי בהליפקס (נובה סקוטיה) תחת פיקודו של קפטן צ'ארלס גיל. ב-26 בפברואר 1813 החליף אותו קפטן ויליאם מנדס.
ביוני נשלחה "לוסרוויא" אל ניו לונדון, שם סייעה בהטלת הסגר על שייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר שנמצאה בנמל. גיימס בידל, שהיה לוטננט ראשון ב"ווספ" וכעת הקפטן של הבריג האמריקני הורנט (אונייה, 1805), הזמין את מנדס להתמודד מולו בקרב אונייה מול אונייה, אך דיקייטר אסר עליו לעשות זאת. למחרת עזבה "לוסרוויא" את ניו לונדון והמשיכה בסיורה.
ב-27 ביוני לכדה את הסקונר "ליטל ביל" (Little Bill) בפיקוד רב החובל ג'ון רוץ', שהפליגה מסנט ברתולומיוז אל קרוליינה הצפונית. היא הוביל מטען של סוכר ודבשה. "ליטל ביל" הושבה לבעליה.
ב-28 באוגוסט לכדה "לוסרוויא" את האונייה "הופ" (Hope),‏ 468 טון תפוסה, בפיקוד רב החובל ג' אמרי. "הופ" הפליגה מליסבון אל ניו פורט עם מטען של מלח. גם היא הושבה לבעליה.
ב-29 באוקטובר חילצה "לוסרוויא" מן השבי את הבריג "ג'ון אנד מרי" בפיקודו של רב החובל ט' קולינס. היא אף נטלה חלק עם עוד שלוש אוניות מלחמה בריטיות בלכידת הסלופ "אמליין", 44 טון, בפיקוד רב החובל א' אדמס, שהפליגה מניו יורק אל רוד איילנד עם מטען של 240 חביות קמח.
זמן מה לאחר שהבריג האמריקני "הורנט" לכד והטביע בפברואר 1813 את הבריג הבריטי "פיקוק", הוחלף שמה של "לוסרוויא"  לאה"מ "פיקוק". מנדס קיבל ב-23 במרץ 1814 את הפיקוד על "טרפסיקורי", והפיקוד על "פיקוק" עבר לתקופה קצרה לידיו של קפטן ג' דונט. באפריל או זמן קצר לאחריו הועלה קומנדר ריצ'רד קוּט מאה"מ "בּוֹרֶר" לדרגת פוסט קפטן והועבר אל "פיקוק".
"פיקוק" הייתה אחת מחמש אוניות מלחמה בריטיות שלכדה ב-21 באפריל 1814 את הבריג השוודית "מינרווה". ב-15 במאי חילצה משבייה את האונייה השוודית "פרובידנטיה", 4 תותחים, 400 טון ו-17 איש. היא נשבתה על ידי פריבטיר אמריקני במהלך הפלגתה מהאי אמליה אל ליסבון עם מטען של עצי אורן, ארז ועוד. באותו היום חילצה מן השבי גם את האונייה הרוסית "הנדריק", 8 תותחים, 80 טון ו-13 איש. "הנדריק" נלכדה בעת הפלגתה מן האי אמליה אל אמסטרדם, כשהיא נושאת מטען של עצי אורן וכותנה.
אחריתה

"פיקוק", בפיקודו של קוט, אבדה ליד כפי וירג'יניה. היא יצאה לים ביוני, וככל הנראה התמלאה מים וטבעה ביולי 1814.
הערות שוליים

↑  Wasp II in Dictionary of American Fighting Ships. Digitized copy in hazegray.org .
↑  Roosevelt (1888) p. 100 .
↑  Roosevelt (1888) pp. 104-106; "Wasp II" in DANFS .
↑  Roosevelt (1888) pp. 104-106; Malcolmson (2006) p. 429 .
↑  Winfield (2008) p. 273 . לוסרוויא בצרפתית הוא שונר קנדי.
↑  Winfield (2008) p. 273 .
↑  "NMM, Vessel ID 370580". Warship Histories, vol ii. National Maritime Museum, Greenwich. Retreived 30 July 2011.
↑  Dennie (2009), vol. 3, pp. 400-401 .
↑  Essex Institute, Vol. 46, p.318.
↑  Essex Institute, Vol. 46, p.268.
↑  Essex Institute, Vol. 46, p.272.
↑  Essex Institute, Vol. 46, p.158.
↑  Mends (1899) p. 350.
↑  "NMM, Vessel ID 370580". Warship Histories, vol ii. National Maritime Museum, Greenwich. Retreived 30 July 2011.
↑  Naval Chronicle, vol. 37. p. 90.
↑  The London Gazette, no. 16941. 1 October 1814.
↑  Hepper (1994) p. 150.
מלחי "ווספ" פושטים על סיפונה של "פרוליק". תחריט מאת אייבל בואן, 1816.
ויכוח ואיאדוליד (1335–1336)

ויכוח ואיאדוליד היה ויכוח שהתנהל בעיר ואיאדוליד, בספרד במאה ה-14 בין מומר בשם אבנר מבורגוס, שלאחר הטבילה נקרא אלפונסו, ובין היהודים.
היסטוריה

לאחר התנצרותו החליט אבנר, שבעברו שימש כראש ישיבה, לרדת לחיי היהודים; הוא פרסם התקפות קשות בשפה העברית והספרדית על היהודים. בוויכוח שהתקיים בוואיאדוליד ביוזמתו, בסוף 1335 או בתחילת 1336, האשים אבנר את היהודים, כי בתפילת "שמונה עשרה" באומרם את "ברכת המינים" (הברכה "ולמלשינים לא תהיה תקווה וכל המינים כרגע יאבדו..."), הם מתכוונים לנוצרים. הרבנים היהודים הסבירו שוב ושוב כי כונתם היא לאפיקורסים ולמוסרים מישראל, אך לשווא. המלך אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, האמין לדברי המומר אבנר, ואסר את אמירת "ברכת המינים".
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וסילי בליוכר

| --- | --- |

בליוכר בשנת 1930
 לידה:  1 בדצמבר 1890 כפר במחוז יארוסלבל
 הוצאה להורג:  9 בנובמבר 1938 (בגיל 47) מוסקבה
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  בית ספר כנסייתי 
 השתייכות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  1914–1938 (כ־24 שנים)
 דרגה:  מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 מפקד בצבא אדום, יועץ בצבא סין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה
 עיטורים
 5 פעמים עיטור הדגל האדום, עיטור הכוכב האדום, פעמיים עיטור לנין
 
וסילי בליוכר (ברוסית: Василий Константинович Блюхер‏ (1 בדצמבר 1890 - 9 בנובמבר 1938) היה מרשל ברית המועצות, מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

וסילי נולד למשפחת איכר בכפר במחוז יארוסלבל של היום. הכינוי ניתן לסבא רבא שלו לכבוד מצביא פרוסי בשם גבהרד לברכט פון בליכר. עם הזמן הכינוי הפך לשם המשפחה. בשנת 1904 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג ווסילי החל לעבוד בעבודות מזדמנות. בשנת 1909 הוא עבר למוסקבה. בשנת 1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא. על אומץ ליבו בקרבות עוטר פעמיים בצלב גאורגי והוא קודם לדרגת סמל. בינואר 1915 נפצע קשה ושוחרר מהצבא. בליוכר עבר להתגורר בניז'ני נובגורוד ואחר כך לקאזאן. בשנת 1916 התקבל כחבר במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
ביוגרפיה > תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה

במאי 1917 בליוכר הכיר את ולריאן קויבישב ותחת הנחיותיו החל בתעמולה בולשביקית בעיר סמרה. לאחר מהפכת אוקטובר היה חבר בסובייט של סמרה.
בליוכר חזר לצבא עם תחילת מלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1918 הוא הועמד בראש יחידה צבאית שנשלחה לדרום הרי אורל להילחם נגד מורדים קוזאקים בפיקוד אלכסנדר דוטוב. בליוכר הצליח להביס את דוטוב והחזיר לבולשביקים את השליטה באורנבורג וסביבתה. בקיץ 1918, בעקבות מרד הלגיון הצ'כי מצאה את עצמה יחידתו של בליוכר בעומק השטח שבשליטת הצבא הלבן וללא קשר עם יתר יחידות הצבא האדום. בליוכר הצליח להתארגן ובראש כוח של כ-5000 לוחמים ערך מסע לאורך של 1500 ק"מ שנמשך 54 ימים. לאחר סיום המסע התחבר ליתר יחידות הצבא האדום בחזית המזרחית. במהלך המסע יחידתו גדלה לכ-10 אלף לוחמים והסבה נזק משמעותי לעורף הצבא הלבן. עבור פיקוד במסע זה, הוענק לבליוכר עיטור הדגל האדום מס' 1.
וסילי בליוכר המשיך להילחם בחזית המזרחית נגד אלכסנדר קולצ'ק. ביולי 1919 הוא מונה למפקד הארמייה ה-3 והגיע עמה עד לפאתי אגם באיקל.
ב-4 ביולי 1920 בליוכר הועבר לחזית הדרומית והשתתף בכיבוש חצי האי קרים תוך לחימה נגד כוחות בפיקוד פיוטר וראנגל.
בשנת 1921 בליוכר הוחזר למזרח הרחוק ומונה לשר הביטחון של רפובליקת המזרח הרחוק. בהנהגתו הובסו שרידי הצבא הלבן באזור.
במהלך מלחמת האזרחים בליוכר קיבל עוד 4 עיטורי הדגל האדום.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת האזרחים

ביוני 1921 בליוכר הוחזר למוסקבה והועמד בתפקיד מטה. בשנים 1922–1924 היה מפקד הצבא האדום באזור לנינגרד.
בשנת 1924 נשלח לסין והיה ליועץ הראשי של צ'יאנג קאי שק. שירת בסין עד לשנת 1927. בשנת 1929 מונה למפקד הארמייה המיוחדת של המזרח הרחוק. בשנת 1929 הוא פיקד על הצבא האדום במהלך תקרית צבאית עם סין. על פעילות זו הוענק לו עיטור הכוכב האדום מס' 1 ועיטור לנין.
ביוני 1937 היה בין שופטי מיכאיל טוכאצ'בסקי וחבריו. במהלך הטיהורים הגדולים נעצרו כל מקורביו של בליוכר. הוא פנה ליוסיף סטלין, אך תשובתו של השליט הייתה שיש לו אמון מלא בבליוכר ואף הוענק לו עיטור לנין נוסף.
ביוגרפיה > מותו

ביולי 1938 פיקד בליוכר על הצבא האדום בתקרית עם יפן באזור אגם חסן. במהלך הקרב היו אבדות גדולות בצד הסובייטי ובליוכר הואשם בשגיאות חמורות. ב-22 באוקטובר 1938 נעצר והועבר למוסקבה. בהתאם לעדויות, הוא עבר עינויים קשים ונפטר ב-9 בנובמבר 1938. רק ב-10 במרץ 1939 פורסם דבר מעצרו וצוין שהוא נשפט להוצאה להורג עקב ריגול לטובת יפן. בשנת 1956 הוא טוהר מכל אשמה.
חיים אישיים

בליוכר נישא 3 פעמים. שתי נשותיו הראשונות ואחיו הוצאו להורג לאחר מעצרו. אשתו השלישית נשפטה ל-8 שנות מאסר.
מאשתו הראשונה היו לו 2 ילדים - בן בשם וסוולוד (1922 - 1977) (לחם במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה עבד ככורה פחם בעיר אלצ'בסק) ובת זויה (1923- 2016). זויה התגוררה בלנינגרד. בשנת 1951 נעצרה, הואשמה בפעילות אנט-סובייטית ונידונה לגלות בקירגיזיה. בשנת 1956 כל ההאשמות נגדה בוטלו, שמה טוהר והיא הורשתה לחזור ללנינגרד.
מאשתו השנייה נולד לו בן בשם ואסילי (1928- 2013). לאחר מאסר הוריו גדל בבית יתומים. לימים הפך למדען בתחום המטלורגיה.
מאשתו השלישית היו לו שני ילדים - בת בשם ואירה (1933 - 2016) ובן נוסף בשם ואסילי (נולד ב-1938). לאחר מאסר הוריו הם הועברו לבית יתומים. אשתו השלישית של בליוכר, לאחר שהשתחררה מהמאסר, הצליחה למצוא רק את הבת. גורלו של הבן אינו ידוע.
ויכוח הרצוג–טוינבי

ארנולד טוינבי
יעקב הרצוג
ויכוח הרצוג–טוֹיְנְבִּי היה ויכוח פומבי בין שגריר ישראל בקנדה יעקב הרצוג לבין ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, שנערך ב-31 בינואר 1961 ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה. הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. בעקבות פרסום הדברים ביקש השגריר הרצוג, רב ומשפטן בהכשרתו, להעמיד את ההיסטוריון על טעותו. הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר.
טוינבי היה היסטוריון שניסה ליצור בספרו "עיונים בהיסטוריה" בן שנים־עשר הכרכים תאוריה כללית של היסטוריה ותרבות. הספר עסק בעלייתן ונפילתן של תרבויות רבות במהלך ההיסטוריה האנושית. גישתו להיסטוריה הייתה כעלייתן ונפילתן של תרבויות, ולא לאומים. הקריטריונים להגדרה היו תרבותיים, בניגוד ללאומיים. היהדות היוותה מבחינתו "מאובן" או דוגמה נגדית.
הרצוג לא קיבל לכך אישור מאיש והיו רבים בשירות הדיפלומטי שהתנגדו בתוקף לדו-קרב זה בגלל חשש שנציג ישראל עלול להפסיד בוויכוח כנגד ההיסטוריון המפורסם. הם גם הכירו היטב את הוויכוחים בין נוצרים ויהודים מימי הביניים שללא קשר לתוצאותיהם תמיד הזיקו ליהודים. מנגד יצחק בן-צבי תמך בוויכוח.
הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי הסכים לחלק מטיעוניו ומתן מעט את הצהרותיו.
הוויכוח זכה לפרסום רב. הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל. בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה. ולמרות זאת עורר הוויכוח עניין עצום בציבור בישראל. הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה ויצאו כתקליט כפול. תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
הערות שוליים

↑  2-LP, The Herzog-Toynbee Debate, CBS CP 14, Made in Israel, NM
ויטה קלאב

מועדון הכדורגל ויטה קלאב הוא מועדון כדורגל מהעיר קינשאסה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קבוצת הכדורגל של המועדון היא אחת מהגדולות במדינה וזכתה ב-13 אליפויות ו-9 גביעים לאומיים. גם במסגרות האפריקאיות הקבוצה השיגה הישגים נאים לאורך השנים - היא זכתה בגביע אפריקה לאלופות בעונת 1973 וסיימה כסגנית המחזיקה בעונת 1981 ו-2014.
הופעות מרכזיות באפריקה

שתי עונות העילית של הקבוצה במעפלים האפריקאים היו בגביע אפריקה לאלופות. הראשון בעונת 1973, אז גברה בסיבוב השני על קבוצת מייטי ג'טס מניגריה וברבע הגמר על קבוצת סטאד מליאן ממאלי. בחצי הגמר גברה הקבוצה על קבוצת לאופרדס דואלה מקמרון ובצמד משחקי הגמר ניצבה מולה קבוצת הפאר מגאנה, אסאנטה קוטוקו. במשחק הראשון, שנערך בגאנה, ניצחה אסאנטה בתוצאה 2–4 אך במשחק הגומלין בקונגו ניצחה ויטה קלאב 0–3 וזכתה בתואר בפעם הראשונה והיחידה כיום בתולדותיה.
בעונת 1981 שיחקה הקבוצה פעם נוספת בטורניר זה, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת פרימירו דה אגוסטו מאנגולה ובסיבוב השני על קבוצת סילורס מוולטה עילית (כיום בורקינה פאסו). ברבע הגמר חלפה הקבוצה על פני נצ'נגה ריינג'רס מזמביה ובחצי הגמר על קאלום סטאר מגינאה אך הפסידה בצמד משחקי הגמר לקבוצת טיזי אוזו מאלג'יריה, כאשר המשחק באלג'יריה נגמר בניצחון 0–4 והמשחק בקונגו נגמר בהפסד 0–1.
תארים

גביע אפריקה לאלופות: 1973
סגנית: 1981, 2014
גביע הקונפדרציה האפריקאי:
סגנית: 2018
אלופת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: 14
אלופה: 1970, 1971, 1972, 1973, 1975, 1977, 1980, 1988, 1993, 1997, 2003, 2010, 2015 ,2018
הגביע של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: 9
זוכה: 1971, 1972, 1973, 1975, 1977, 1981, 1982, 1983, 2001
סגנית: 1984, 1997
הליגה הפרובינציאלית של קינשאסה (אפפקין): 5
זוכה: 1957, 2001, 2002, 2004, 2005
הסופר-קאפ של קינשאסה: 3
זוכה: 2002, 2005, 2006
הופעות בטורנירים של ה-CAF

ליגת האלופות האפריקאית: 2 הופעות
גביע אפריקה לאלופות: 14 הופעות
גביע הקונפדרציה האפריקאי: הופעה אחת
גביע CAF: שתי הופעות
גביע אפריקה למחזיקות גביע: 6 הופעות
שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה

מזואה אנסומבו
ג'ף טוטואנה
הרווה נזלו-למבי
זולה מאטומונה
ללו אמבלה
יא יא פטי
בלוקס בוקאסה קאסונגו
ג'אן-קאסונגו באנזה
אלוס-אלונגה אקקיה
אנדיה
ויירה קוהנובה

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1929 פלזן, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  1942 (בגיל 12 בערך) גטו איזביצה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 
אבן נגף עם שמה של ויירה קוהנובה
ויירה קוהנובה (בצ'כית: Věra Kohnová; ‏ 26 ביוני 1929–1942) הייתה ילדה יהודיה מצ'כוסלובקיה, שנרצחה בשואה. היא כתבה יומן על רגשותיה ועל האירועים בתקופת הכיבוש הנאצי. יומנה פורסם בשנת 2006.