stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד שרמק
ביוגרפיה

שרמק נולד ב-1917 לווילהלם ולצ'ציליה (לבית שיוביץ), אח לרודולף בטשין, צ'כיה. שרמק סיים את בחינות הבגרות ב-1936, והתקבל לבית ספר לרפואה בפראג.
פלישת הגרמנים לחבל הסודטים קטעה את לימודי הרפואה שלו, ובשנת 1939 נמלט עם משפחתו למחנה עבודה רוסי בהרי אורל, משם נמלטה המשפחה לסמרקנד במרכז אסיה. עם סיום מלחמת העולם השנייה, שב שרמק ב-1946 לעיר הולדתו טשין ובעזרת המוסד לעלייה ב' הגיע לווינה, שם סיים את לימודי הרפואה. בשנת 1950 קיבל שרמק דיפלומה.
שרמק התחתן עם מונה, ובהמשך נולדה הבת נעמי.
בשנת 1950 עלה שרמק למדינת ישראל, באניה גלילה. שרמק התחיל את עבודתו במחלקה הכירורגית בבית החולים רמב"ם, בהנהלתו של הפרופ' דוד ארליק. תחילה התגורר במחנה העולים כורדני ב', ובהמשך התגוררה משפחתו שנים רבות בחדר קטן בבית החולים.
בשנים 1956–1957 עסק בפיתוח אנגיוגרפיה, אשר בוצעה על ידי כירורגים, ולא על ידי רנטגנולוגים. שרמק פיתח מערכת מאולתרת לבצוע אאורטוגרפיה טרנס לומברית עם מחט ענקית.
שרמק סיים 3 סוגי התמחויות: בכירורגיה כללית, באורולוגיה ובכירורגית כלי-דם.
בפברואר 1965 בוצעה ברמב"ם השתלת כליה מן המת, לראשונה בישראל על ידי הפרופ' דוד ארליק. עוזרו בניתוח היה שרמק. לאחר מכן, נשלח שרמק לארצות הברית להשתלם בכירורגית כלי דם.
במהלך השנים התמנה למנהל מחלקה כירורגית. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים מונה שרמק למנהל האגף הכירורגי בבית החולים רמב"ם.
שרמק היה מרצה לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון. בשנת 1972 הוא מונה לפרופסור חבר קליני.
בשנת 2003, בגיל 86, לאחר 53 שנות עבודה בבית החולים רמב"ם, פרש שרמק לגמלאות.
מתלמידיו הרבים : פרופ' עמי ברזילי, פרום' יגאל קם.
שרמק נפטר בשנת 2008. נקבר בבית העלמין כפר יהושע (כפר סמיר) הותיר בת (נעמי רום) ושלושה נכדים (אשתו נפטרה בשנת 2003).
פיתוח מהפכני לניתוח ורידים על ידי שרמק

בעיה של קרישת דם לאחר ניתוח ורידים, בעיקר בווריד המרכזי, גרמה לעיתים לנמק ולצורך בקטיעת גפה. בסוף שנת 1973 שרמק הגה רעיון שנלמד אחר כך בכל העולם. שרמק חיבר עורק קטן שהזרים דם עורקי לאזור המנותח והסירו רק לאחר שהניתוח התאחה והגפה ניצלה מקטיעה.
לקריאה נוספת

" היינו ציונים" - דור הראשונים - פרופ' אלפרד שרמק (פרויקט מיוחד לרגל 70 שנה לרמב"ם: פרק ראשון 1938–1952)
פרופ' אלפרד שרמק - מאבות הכירורגיה הישראלי (אגוד הכירורגים בישראל)
ממחקריו של שרמק (באתר PubMed)
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  ילקוט הפרסומים 1195 28 ביוני 1965, עמוד 2250, אלפרד שרמק - רישיון מומחה בכירורגיה ואורולוגיה
↑  הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורטרפואה 27 - תוכנית לימודים
↑  דף הבית בית חולים רמב"ם - היסטוריה
↑  אתר myheritage אלפרד שרמק
↑  דברים לזכרו של פרופ' דוד ארליק מאת תלמידו פרופ' אלפרד שרמק
↑  ילקוט הפרסומים, 556, 16 בספטמבר 1957 עמוד 1406,  אלפרד שרמק, מען: חיפה, בת גלים, בי"ח ממשלתי רמב"ם, מספר רישיון 2611
↑  הספד לזכרו של הפרופ' אלפרד שרמק ט' כסלו תש"ס
↑  עמוס כרמלי, כליית אדם מת - הצילה אשה ממוות, דבר, 1 בפברואר 1966
↑  מינויים בטכניון, מעריב, 14 באוגוסט 1972
↑  אלפרד שרמק באתר חברה קדישא חיפה
↑  פיתוח מהפכני לניתוח ורידים על ידי שרמק רמב"ם - 70 שנה לרמב"ם - פרק שלישי "שנים של תנופה" 1973-1990
אנגרה (כור גרעיני)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תחנת כוח גרעינית 
 מיקום:  אנגרה דוס רייס 
 מדינה:  ברזיל 
 מפעיל:  Eletrobras 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 1 במאי 1971
 תאריך פתיחה רשמי:  1 במאי 1971 
 מידע טכני
 כושר ייצור חשמל:  1,990 מגה-ואט (נכון ל־2018) 
 קואורדינטות:  23°00′30″S 44°27′30″W﻿ / ﻿23.00833333°S 44.45833333°W﻿ / -23.00833333; -44.45833333
 he
 
הכור הגרעיני אנגרה (בפורטוגזית: Central Nuclear Almirante Álvaro Alberto, באנגלית: Angra) הוא הכור הגרעיני היחיד בברזיל. הוא ממוקם באנגרה דוס רייס (אנ'), ריו דה ז'ניירו.
הוא מורכב משני כורים מבוססי מים קלים, אנגרה 1, עם תפוקה של 637MWe שחובר לרשת החשמל המקומית בשנת 1985, ואנגרה 2, עם תפוקה של 1,350MWe שחובר בשנת 2000.
כור שלישי, אנגרה 3, שאמור לספק 1,405MWe נמצא בבנייה. הפרויקט שלו הותנע בשנת 1984 ופעל 4 שנים עד להקפאתו. עבודה על הפרויקט חודשה בשנת 2010 והוא מתוכנן להיכנס לשימוש פעיל ב-2018.
אריקה מואן

| --- | --- |

 לידה:  1983  (בת 41 בערך)
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאית
 עיסוק:  מאיירת קומיקסאית
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  קומיקס
 סוגה:  אוטוביוגרפיה עיון פרוזה קומדיה
 יצירות בולטות:  !DAR
  אתר האינטרנט הרשמי של אריקה מואן
 
אריקה מואן (באנגלית: Erika Moen; נולדה ב־1983) היא קומיקסאית אמריקאית הידועה בעיקר בשל הרומן הגרפי האוטוביוגרפי שלה, "!DAR", ובקומיקס החינוכי-מיני שלה, "Oh Joy, Sex Toy".
ביוגרפיה

מואן נולדה בשנת 1983 בפורטלנד, אורגון. היא סיימה את לימודיה במכללת פיצר (אנ') עם תואר ראשון בסיפורת מאויירת בשנת 2006. מאז שנות העשרים לחייה מזדהה מואן כג'נדרקוויר. היא ובעלה, האמן מתיו נולאן, נשואים מאז אוקטובר 2008. מואן היא היוצרת של הקומיקס האוטוביוגרפי "!DAR" שפורסם תחילה בחלקים ברשת, ומאוחר יותר פורסם תחת כריכה קשה.
היא יצרה מספר ספרי קומיקס אירוטים העוסקים ביחסים מיניים בקרב חבי הקהילה הלהט"בית, בהם "הספר האירוטי הטוב ביותר" (Last Gasp) ו"פורנו אמיתי כרך 2" (Alternative Comics). היא תרמה סיפור קומיקס לכרך הראשון של Flight בעריכת קאזו קיבואישי בשנת 2004.
בשנת 2005 אספה וערכה את אוסף הסיפורים הגרפיים "Unsafe for All Ages", שמלקט סיפורי קומיקס אירוטים מאת אמני הומוסקסואלים. בשנת 2004 הוגדרה מואן ככישרון חדש ומבטיח "שהשתלט על עולם הקומיקס עם סיפוריה על תרבות הקוויר, המין, ההומור והנערות החמודות" על ידי מגזין Sequential Tart.
בשנת 2011, שיתפה פעולה עם סופר הקומיקס ג'ף פארקר (שמזוהה בעיקר בזכות עבודתו עם מארוול קומיקס) ויחד השניים יצרו את הובקומיקס Bucko (אנ'). הסיפור פורסם בהמשכים והסתיים ב־2012, ומאוחר יותר התפרסם בצורה מודפסת על ידי הוצאת Dark Horse Comics. מאז 2012 מואן היא חברה בסטודיו פריסקופ שבפורטלנד.
בשנת 2010 הציגה מואן את עבודותיה כחלק משורה של אמני קומיקס בכנס "Stumptown Comics" שנערך באפריל ובמאי אותה שנה במרכז פורטלנד לאמנויות הבמה. מאז אפריל 2013, מואן עובדת במשרה מלאה על פרויקט הקומיקס שלה "Oh Joy, Sex Toy", שמטרתו להביא ביקורת "על כל מה שקשור למין, מיניות ותעשיית המין".
הערות שוליים

↑  Erika Moen, www.erikamoen.com
↑  Confessions of an Immature Pervert: Erika Moen Overcomes Puritanism, PublishersWeekly.com (באנגלית)
↑  Johanna, Interview With Erika Moen (DAR), Comics Worth Reading, ‏2009-10-06 (באנגלית)
↑  Sequential Tart: Erika Moen – Girly Queer Vibrating Comics (vol VII/iss 12/December 2004), www.sequentialtart.com
↑  Bucko HC :: Profile :: Dark Horse Comics, www.darkhorse.com
↑  David Stabler | Special to The Oregonian/OregonLive, Spaces to create: Portland artists make their magic in dusky rooms and McDonald's (really), oregonlive, ‏2010-07-17 (באנגלית)
↑  Kristi Turnquist | The Oregonian/OregonLive, Portland celebrates 'Comic Book Month' in April, oregonlive, ‏2010-03-26 (באנגלית)
↑  New Readers, Oh Joy Sex Toy (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1099735211  LCCN: n2012027196  VIAF: 247008647   WorldCat (עם VIAF): 247008647
אריקה ניסן

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1845 קונגסוינגר, נורווגיה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1903 (בגיל 58) כריסטיאניה, האיחוד השוודי-נורווגי 
 מקום קבורה:  Vår Frelsers gravlund 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  אוסקר ניסן (14 באפריל 1874–1895) 
 צאצאים:  קרל ניסן, אריקה ליה 
 
צייר אריק ורנשלד בסביבות 1890
אריקה ניסן, לשעבר ליה (בנורווגית: Erika Nissen, née Lie ‏ 17 בינואר 1845 - 27 באוקטובר 1903, נודעה גם בשם Erika Røring Møinichen Lie Nissen, הייתה פסנתרנית נורווגית.
חייה

ניסן נולדה בקונגסוינגר, בת למשפטן מיכאל סטרום ליה.
קונצרט הבכורה שלה היה ב-1866 בברלין, ובשנים הבאות הופיעה בסקנדינביה, גרמניה, הולנד, שווייץ ופריז. היא הייתה המלווה של הזמרת אוה ננסן בסיורי הקונצרטים שלה בסקנדינביה, שזכו להצלחה רבה. בסוף שנות ה-70' של המאה ה-19 פרשה מקריירת הנגינה והתמסרה להוראת מוזיקה. בשנת 1894 קיבלה מלגת אמן ממדינת נורווגיה.
בשנת 1874 נישאה לפוליטיקאי אוסקר ניסן. הנישואים הסתיימו בפברואר 1895.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה סטורה נורסק לקסיקון, הוצאת Kunnskapsforlaget ביוגרפיה של אריקה ליה ניסן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117741949  ISNI: 0000 0003 6831 894X  KulturNav: b5d380ef-9a9e-44ee-bb74-8b2e0273fb89  MusicBrainz: 5e84495c-4880-433c-9492-d938d072696e  VIAF: 315524555   WorldCat (עם VIAF): 315524555
אנג'לה יואיט

| --- | --- |

 לידה:  26 ביולי 1958 (בת 66) אוטווה, קנדה 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה, אוניברסיטת אוטווה, המכון הקולגיאלי גלבה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2006)  פרס המושל הכללי לאמנויות המופע (2018)  שותף במסדר קנדה (2015)  קצינה במסדר קנדה (2005)  מדליית באך (2020) 
 angelahewitt.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אנג'לה יואיט (באנגלית: Angela Hewitt; נולדה ב-26 ביולי 1958) היא פסנתרנית קלאסית קנדית.
ביוגרפיה

יואיט היא בת למשפחה מוזיקלית. אביה, גודפרי, היה נגן העוגב של קתדרלת אוטווה. היא החלה ללמוד נגינה על פסנתר בגיל 3 והופיעה בציבור לראשונה כשהייתה בת 4. בגיל 5 זכתה במלגה ראשונה. נוסף על לימודי פסנתר, למדה יואיט לנגן בכינור, חלילית וכן למדה בלט. הרסיטל הראשון שלה נערך בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה כשהייתה בת תשע. שם למדה בשנים 1964–1973. אז נסעה ללמוד אצל הפסנתרן הצרפתי ז'אן-פול סוויליה (Jean-Paul Sevilla) באוניברסיטת אוטווה. היא זכתה במקום הראשון בתחרות ג'יאן בטיסטה ויוטי בשנת 1978 ובשנת 1985 זכתה בתחרות באך לפסנתר הבינלאומית בטורונטו.
יואיט הופיעה ברחבי העולם, הן לבדה והן יחד עם תזמורות ידועות והקליטה יצירות רבות. בשנת 1994 הוחתמה בחברת התקליטים Hyperion להקליט את כל יצירותיו של באך לכלי מקלדת - פרויקט שנמשך זמן רב והניב ארבעה-עשר תקליטורים. יואיט גם הקליטה יצירות של מלחינים אחרים, בהם פרנסואה קופרן, עמנואל שברייה, מוריס ראוול, אוליבייה מסייאן ופרדריק שופן.
יואיט היא המייסדת והמנהלת האומנותית של פסטיבל המוזיקה טרסימנו, אשר נערך מדי שנה, מאז שנת 2005, במג'יונה שבאיטליה.
מאז שנת 1985 היא מתגוררת בלונדון, אך יש לה גם בתים בקנדה ובאומבריה שבאיטליה. בשנת 2000 צורפה למסדר קנדה, וב-17 ביוני 2006 צורפה למסדר האימפריה הבריטית.
ארמון בבלסברג

ארמון בבלסברג - 1950
ארמון בבלסברג (בגרמנית: Schloss Babelsberg) שוכן בפארק בבלסברג שבעיר פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג. והוא חלק ממחוז בבלסברג.
היסטוריה

תכנון הארמון והגנים סביבו החל בשנת 1833 כטירה עבור הנסיך וילהלם ושימשה אותו מעל ל-50 שנה.
המבנה תוכנן בסגנון גותי אנגלי בשיתוף פעולה של האדריכל קארל פרידריך שינקל עם האדריכלים לודוויג פרזיוס ויוהאן היינריך שטראק. בניית הטירה בוצעה בין השנים 1835–1849, נחשבת לעבודתו הטובה ביותר של שינקל, והטביעה את חותמה העיצובי על הסגנון הגותי. הטירה מהווה עד היום מקור לחקר הסגנון הגותי ודוגמה מרכזית של הידע האדריכלי בימי הביניים.
הארמון מנוהל על ידי קרן הארמונות והגנים הפרוסיים ברלין-ברנדנבורג (גר') והוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו כחלק מהאתר הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין.
ארמון בבלסברג והפארק סביבו
אלפרדו גוצוני

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1877 מנטובה, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 פטירה:  15 באפריל 1965 (בגיל 88) רומא, איטליה איטליה
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השכלה:  Military Academy of Modena 
 השתייכות:   הצבא המלכותי האיטלקי  צבא הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
 תקופת הפעילות:  1910–1945 (כ־35 שנים)
 דרגה:  ג'נרלה
 תפקידים בשירות
 מושל מזרח אפריקה האיטלקית מושל אלבניה מפקד הארמייה הרביעית מפקד ארמיית הפו מפקד הארמייה השישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הפלישה האיטלקית לאלבניה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 מפקד במסדר סנט מוריס ולזרוס  מדליית כסף על הצטיינות צבאית  מפקד במסדר הצבאי של סבויה  מפקד במסדר הכתר של איטליה  קצין המסדר הקולוניאלי של כוכב איטליה 
 
אלפרדו גוצוני (באיטלקית: Alfredo Guzzoni;‏ 12 באפריל 1877 – 15 באפריל 1965) היה גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, שלחם בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

גוצוני, נולד בשנת 1877, בעיר מנטובה שבממלכת איטליה. בשנת 1910, התגייס לצבא המלכותי האיטלקי ולחם במלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-30 לקח חלק במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ועד נובמבר 1935 היה סגן מושל אריתריאה. במאי 1936 מונה למושל המושבה החדשה שנקראה "מזרח אפריקה האיטלקית". מושבה זו הורכבה מאתיופיה, וכן מסומלילנד האיטלקית ואריתריאה, שנמצאו תחת שלטון איטלקי מזה כמה עשרות שנים. גוצוני שימש בתפקיד עד שנת 1937 אז נקרא לחזור לאיטליה.
ב-7 באפריל 1939, פיקד על הפלישה האיטלקית לאלבניה. מול 100,000 החיילים שתחת פיקודו עמדו רק 15,000 חיילים אלבנים. מלך אלבניה זוגו הראשון, נמלט לשווייץ עם כל משפחתו ומרבית כספי האוצר. כאשר התפשטה השמועה על כך, ההמון הזועם פשט על בתי הכלא ושחרר את האסירים הפוליטיים. ב-8 באפריל 1939 כבש גוצוני את טירנה. הממשלה האלבנית נכנעה כבר למחרת, אם כי כמה מבצרים אלבניים עוד המשיכו להיאבק באומץ עד 12 באפריל 1939. לאחר מכן מונה גוצוני למושל הצבאי של אלבניה, והחזיק בתפקיד עד 1940.
ביוני 1940, לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה והכריזה מלחמה על צרפת, פיקד גוצוני על הארמייה הרביעית במהלך הפלישה האיטלקית לצרפת. גוצוני לא היה פשיסט נלהב, והיה מסוכסך קשות עם גליאצו צ'אנו שתיאר אותו כ-"מוטרד, קטן, שמן עם שער צבוע". למרות זאת בנובמבר 1940, מונה לסגן הרמטכ"ל. בשנת 1941 יצא לפנסיה.
במאי 1943 הושב לשירות ומונה למפקד ארמיית הפו, ששמה שונה להארמייה השישית, שהופקדה על הגנת סיציליה, אף על פי שהוא מעולם לא ביקר קודם לכן באי. מצב הארמייה היה גרוע, ציודה היה דל והיא יכלה לשמש לכל היותר כיחידת אבטחה. אולם הגרמנים הקצו לאבטחת האי יחידות גדולות יותר, וגוצוני נאלץ לתאם את פעולותיו עם הגנרלים הגרמנים אלברט קסלרינג ופרידולין פון זנגר אטרלין, אף על פי שהוא היה המפקד הרשמי באי.
גוצוני נודע כספקן, בניגוד לקסלרינג שנודע כאופטימי. קנצלר גרמניה, אדולף היטלר היה משוכנע שהגרמנים יכולים לנהל את המערכה בעצמם ללא עזרת האיטלקים, גוצוני הבין שהתנגדות לגנרלים הגרמנים תהיה חסרת טעם, ונתן להם לנהל את העניינים. ב-1 באוגוסט, בעקבות הוראה מהמטכ"ל האיטלקי, הוכפפו רשמית כל הכוחות האיטלקיים באי לכוחות הגרמניים. ההתגוננות הגרמנית-איטלקית הנואשת לא הועילה בסופו של דבר, ולא הצליחה למנוע את פלישת בעלות הברית לסיציליה. בספטמבר 1943 נכנעה כל הארמייה שלו כאיש אחד לגרמנים שפלשו לאיטליה, והוא פרש מן הצבא. בעקבות הקמת "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" שהחליפה את ממלכת איטליה, נעצר והואשם בקשר נגד המשטר. הוא ניצל רק תודות לקשריו הטובים עם כמה גנרלים גרמנים. גוצוני הצטרף לצבא הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שבפועל היו בו יותר גרמנים מאשר איטלקים. לאחר המלחמה חי ברומא עד מותו בשנת 1965 בגיל 88.
לקריאה נוספת

פרידולין פון זנגר אטרלין, ללא תקווה וללא פחד, הוצאת מערכות, 1973.
מרטין בלומנסון, אנציו ההימור שנכשל, הוצאת מערכות, 1989.
הערות שוליים

↑  החבשימ מוסיפים להודיע על נצחונות, דואר היום, 25 בנובמבר 1935
1 2  מצביא כוחות הציר, הַבֹּקֶר, 13 ביולי 1943
↑  היום יגיע מוסוליני לעיר הבירה טיראנה, הַבֹּקֶר, 9 באפריל 1939
↑  הוד מעלתו האם זה נכון שאנו נמצאים במצב מלחמה אתכם?, המשקיף, 4 במרץ 1945
1 2 3  פרידולין פון זנגר אטרלין, ללא תקווה וללא פחד, הוצאת מערכות, 1973. עמ' 89.
↑  "מבצע קציצה" (Operation Mincemeat)  "האיש שלא היה ולא נברא" באתר מוזיאון הלוחם היהודי.
1 2  פרידולין פון זנגר אטרלין, ללא תקווה וללא פחד, הוצאת מערכות, 1973. עמ' 91.
↑  פרידולין פון זנגר אטרלין, ללא תקווה וללא פחד, הוצאת מערכות, 1973. עמ' 110.
↑  מחתרת אנטי פשיסטית בצפון איטליה, משמר, 29 באוקטובר 1943
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16606631d (data)  GND: 1198520574  ISNI: 0000 0004 5098 1644  VIAF: 316737817   WorldCat (עם VIAF): 316737817
אנטי-פרומגנטיות

סידור הספינים בחומר אנטי-פרומגנטי
בחומרים שמראים אנטי-פֶרומגנטיות (Antiferromagnetism), הספינים של האלקטרונים מסתדרים בתבנית רגילה עם ספינים שכנים המצביעים בכיוונים מנוגדים. תכונה זו היא ביטוי נוסף של מגנטיות.
באופן כללי, חומרים אנטי-פרומגנטיים מראים אנטי-פרומגנטיות בטמפרטורה נמוכה, והופכים ללא מסודרים מעל טמפרטורה מסוימת; טמפרטורת המעבר נקראת טמפרטורת ניל. מעל טמפרטורת ניל, החומר הוא פאראמגנטי טיפוסי.
ההתנהגות האנטי-פרומגנטית בטמפרטורה נמוכה גורמת בדרך כלל לתכונות דיאמגנטיות, אבל יכולה להראות לפעמים התנהגות פרימגנטית, שדומה מאוד לתכונות פיזיקאליות מדידות.
הסוספטיביליות המגנטית של חומר אנטי-פרומגנטי תעבור דרך נקודת מקסימום ככל שהטמפרטורה יורדת; באופן מנוגד, זו של פאראמגנט תגדל עם הנמכת הטמפרטורה.
לחומרים אנטי-פרומגנטיים יש "תסכול גאומטרי" (מצב, המוכר מהאנומליה של המים, שבו המבנה הגאומטרי לא מאפשר להגיע לרמת היסוד, כך שנשארת אנטרופיה מסוימת) נמוך, וזיווג שלילי בין שני מומנטים סמוכים.
חומרים אנטי-פרומגנטיים אינם נפוצים. דוגמה לחומר כזה היא מוליך העל הפרמיוני URu2Si2. רוב הדוגמאות מהיומיום כוללות מתכות כגון כרום, סגסוגות כגון ברזל מנגני (FeMn), ואוקסידים כגון ניקל אוקסידי (NiO). ישנן הרבה דוגמאות בקרב צברים מתכתיים בעלי גרעינים כבדים. מולקולות אורגניות יכולות גם כן להראות זיווג אנטי-פרומגנטי בנסיבות נדירות, כפי שנראה ברדיקלים חופשיים כגון 5-דהידרו-m-קסילילן.
אנטי-פרומגנטים יכולים גם להיצמד לחומרים פרומגנטיים דרך מנגנון הידוע כחילוף אניזוטרופיה, שבו השכבה הפרומגנטית תגדל בנוכחות הפרומגנט או תתחשל בשדה מגנטי ערוך, מה שיגרום למשטח האטומים של הפרומגנט להיערך עם משטח האטומים של האנטי-פרומגנט. דבר זה מספק את האפשרות "לכוון" את האוריינטציה של השכבה הפרומגנטית, שמספק את אחד מהשימושים העיקריים בשסתומים מסתובבים, שהם הבסיס של חיישנים מגנטיים כולל ראשים של כוננים קשיחים מודרניים.
ישנן גם דוגמאות של חומרים לא מסודרים (כגון זכוכית ברזל פוספט) שנהפכים לאנטי-פרומגנטיים מתחת לטמפרטורת ניל שלהם. הרשתות האטומיות הללו שאינן מסודרות "מפריעות" לאנטי-מקביליות של ספינים סמוכים, ובמילים אחרות זה בלתי אפשרי לבנות רשת במקום שבו ספין מוקף על ידי ספינים שכנים מנוגדים. ניתן רק לקבוע שההתאמה הממוצעת של ספינים שכנים היא אנטי-פרומגנטית. סוג זה של מגנטיות מכונה "ספרומגנטיות".
אנג'לה גאורגיו

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1965 (בת 59) אדז'וד, רומניה 
 שם לידה:  Angela Burlacu 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס 
 בן או בת זוג:  רוברטו אלאניה (1996–2013) 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר  הלאומי "הכוכב של רומניה" בדרגת מפקד (2010)  Echo Klassik Female Singer of the Year (2002)  מפקד מסדר ההצטיינות הלאומי (2001)  קצין מסדר האמנויות והספרות  Classic Brit Awards 
 www.angelagheorghiu.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אנג'לה גאורגיו (ברומנית: Angela Gheorghiu; נולדה ב-7 בספטמבר 1965) היא זמרת סופרן אופראית רומניה. מאז הופעת הבכורה המקצועית שלה בשנת 1990, שרה תפקידי סופרן ראשיים במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, באופרה של וינה, בלה סקאלה מילאנו ובעוד בתי אופרה רבים באירופה ובארצות הברית. כמו כן הרבתה להקליט, בעיקר בחברות EMI קלאסיקס ודקה. נשואה לזמר המפורסם רוברטו אלאניה.
חייה

נולדה בשם אנג'לה בורלאקו באדז'וד שברומניה. מגיל צעיר שרה קטעי אופרות עם אחותה אלנה דן. בגיל 14 החלה ללמוד שירה בבית הספר למוזיקה של האוניברסיטה הלאומית בבוקרשט, בעיקר אצל מיה בארבו. היא סיימה את לימודיה בשנת 1990, והודות להפלת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו שנה קודם לכן, יכלה להתחיל מיד בקריירה בינלאומית. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה באופרה הרומנית הלאומית בקלוז'-נאפוקה, בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני. באותה שנה גם זכתה בתחרות בלוודיר הבינלאומית.
הופעת הבכורה הבינלאומית של גאורגיו הייתה ב-1992 בקובנט גארדן, כצרלינה בדון ג'ובאני של מוצרט. בווינה הופיעה לראשונה בתפקיד אדינה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי ובמטרופוליטן כמימי ב"לה בוהם". בשנת 1994 בחן אותה המנצח גאורג שולטי להפקה חדשה של לה טרוויאטה מאת ורדי בקובנט גארדן. הייתה זו הופעתה הראשונה בתפקיד ויולטה שפתחה לפניה את הדרך לקריירה בינלאומית מצליחה.
גאורגיו ממקדת את הרפרטואר שלה בכמה תפקידים שונים: ויולטה, מימי, מגדה, אדינה וג'ולייט. ב-2003 שרה לראשונה בתפקיד נדה בליצנים של לאונקוואלו ובתפקיד מרגריט ב"פאוסט" של גונו. הודות לטווח הרחב של קולה ולגונו הכהה, יכולה גאורגיו לשיר גם תפקידי ספינטו. היא הקליטה את טוסקה (הופעה שהייתה גם לסרט בבימויו של בנואה ז'אקו הצרפתי) ולאונורה בטרובאדור של ורדי ל-EMI ושרה לראשונה את טוסקה בהפקה בקובנט גארדן ב-2006.
אנג'לה גאורגיו השתתפה בקונצרטים רבים, אם ביחידות ואם בצוותא יחד עם זמרים אחרים. בין הופעותיה החשובות ביותר ניתן למנות את הפתיחה המחודשת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1999 ותאטרו מאליבראן בוונציה ב-2001.
אליהו חסין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בינואר 1927 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 באפריל 2008 (בגיל 81) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  נחשון 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 
אליהו חסין (29 בינואר 1927 - 3 באפריל 2008) היה עיתונאי שכתב ביחד עם דן הורוביץ ספר ידוע על העסק הביש ולאחר מכן היה איש משרד החוץ.
ראשית דרכו

אליהו חסין נולד בתל אביב בשנת 1927. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והשתייך לתנועת הצופים. במסגרת התנועה יצא למה שנקרא אז "הכשרת הצופים" שנערכה בקיבוצי הגליל והייתה למעשה הכשרה קדם צבאית. בשנת 1945 התגייס לפלמ"ח. במלחמת העצמאות לחם בגדוד השלישי של חטיבת יפתח של הפלמ"ח שכונה בשם "גדוד הגליל", אשר פעל בגליל העליון ובסביבתו.
לאחר סיום המלחמה חזר אליהו חסין לספסל הלימודים ובראשית שנות החמישים למד בפקולטה למדעי המדינה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1954 פרשה מפלגת אחדות העבודה ממפ"ם. והחלה להוציא לאור את העיתון "למרחב" כביטאונה של המפלגה. אליהו חסין הצטרף למפלגה. כחבר המפלגה ואיש הפלמ"ח לשעבר חש קרבה לדעות הכותבים בלמרחב ומצא את העיתון כמקום ראוי לכתוב בו והצטרף אליו. בתחילה היה סופרו הפרלמנטרי ולאחר מכן סופרו המדיני.
הפרשה > העסק הביש

בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באגף המודיעין עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי. בשליחות אמ"ן פעלה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים. החוליה הופעלה על ידי יחידה 131 שפעלה במסגרת אגף המודיעין, שמטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה.
ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה.
האירועים הללו היו בגדר כישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן להם בתקשורת הכינוי "העסק הביש". בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה שקיבלה את הכינוי "הפרשה". שבמרכזה השאלה "מי נתן את ההוראה?". עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או ראש אמ"ן בנימין גיבלי. שני האישים הטיחו את האשמה על מתן ההוראה זה כנגד זה.
הראשון שניסה לברר מי אחראי לתסבוכת זו היה ראש הממשלה משה שרת שהקים לשם כך ועדת שניים, ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי. הוועדה, שהוקמה ופעלה בסודיות, לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו". בעקבות דברי הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא הוא שנתן את ההוראה.
הפרשה > פרשת לבון

בשנת 1960 התעוררה הפרשה מחדש כפרשה פוליטית שקיבלה את הכינוי "פרשת לבון".
אברי אלעד, המפעיל של החוליה במצרים, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר. תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958, בעת ששהה בחו"ל, גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא אשר הסגיר את אנשי החוליה למצרים. הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר, והועמד למשפט בדלתיים סגורות. במהלך משפטו טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש. פרטי עדותו נשארו חסויים עד לשנת 1960, אך בשנה זו נפגש לבון עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב לטהר את שמו ובחר לקיים חקירה נוספת על ידי ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. שני עמיתיו של כהן לוועדה היו אנשי צבא – אלופי המשנה מתי פלד ואהרון דורון.
עדות אחת שניתנה לוועדה הייתה קריטית. הייתה זו עדותה של דליה כרמל מי שהייתה מזכירתו של ראש אמ"ן בנימין גיבלי בתקופת הפרשה שהעידה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים וכ היא הדפיסה מאוחר יותר בהוראת מפקדיה עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה. בציבור ובתקשורת החל ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה במצרים, שזכתה לכינוי "פרשת לבון".