stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנימין זאב הרצל
משנתו ויצירתו > תפיסתו המדינית והציונית > זכויות אדם במשנתו

הרצל הכיר והושפע ממכלול של משנות הוגים אשר עסקו בזכויות האדם בעת החדשה, ובכתביו נשמעים קולות מזרמי מחשבה בני זמנו, ליברליזם, סוציאליזם, ועקרונות של שוויון זכויות, כתפיסת עולם מוצקה המונחלת לחוקת המשטר של המדינה המודרנית. הכללים החברתיים והמשפטיים שנוסחו בכתביו, כמשרטט את דמותה של מדינה יהודית ודמוקרטית בארץ ישראל, הם:
חברת היהודים תבנה בתים אשר יימסרו לפועלים במחיר נמוך.
יום העבודה יכלול אך 7 שעות, ומי שיעבוד יותר – יתוגמל בהתאם.
שוויון זכויות לנשים.
החברה תדאג לעבודות יזומות לטובת מחוסרי העבודה, בלשונו "עזרת עבודה", וזאת במקום מתן צדקה למי שיכול לעבוד.
ה"חברה החדשה" תבטח את חבריה כנגד מחלה, תאונה, מוות וכדומה. נשים הרות תקבלנה שכר מקופת הקהילה.
כל אזרח יהיה מחויב לתת שנתיים לשירות צבאי או אזרחי או לעבודות ציבוריות.
החינוך יהיה חינם מגיל הגן ועד לאוניברסיטה.
מספר אנשי הצבא והמשטרה לא יעלה על 10% מכלל האוכלוסייה.
המדינה תהיה נקייה ושומרת סביבה.
המדינה תהא נדיבה ומפותחת מבחינת אמצעי חשמל, מים, משאבי טבע ובעיקר תרבות וחינוך, אשר תעניק לאזרחיה.
בספרו "מדינת היהודים", שרטט הרצל הפרדה מוחלטת בין דת ומדינה, ללא כפייה דתית במדינה העתידית:
יהיה בה חופש דת:
סמכויות אנשי הדת תוגבלנה וגם הצבא יהיה נבדל מהפוליטיקה.
משנתו ויצירתו > יחסו לדת היהודית > בתקופת ילדותו ונעוריו

הרצל גדל בבית מסורתי. סבו, שמעון הרצל (נולד ב-1805), היה יהודי דתי אדוק שהתכבד באופן קבוע לתקוע בשופר בראש השנה, ולומר את תפילת "כל נדרי" לפני הקהל בזמלין. הוא היה מחסידיו של הרב יהודה אלקלעי ממבשרי הציונות שהשפיע רבות על היהודים בעירו.
יעקב, אביו של בנימין זאב, קיבל חינוך יהודי בילדותו, והיה מעורה בחיי הקהילה היהודית בעיר מולדתו זמלין. בשנים הראשונות לנישואיו התפלל בכל יום בטלית ובתפילין, ובתקופה שעבר להתגורר בבודפשט, התפלל בשבת ובחג בבית הכנסת הגדול. הם שמרו על טקסי השבת והחגים בביתם, ובמיוחד הקפידו לערוך בצורה חגיגית את ליל הסדר בפסח. בתקופת אבלות הם נהגו כפי המסורת היהודית. מראשוני המינויים של כתב עת "ישראל גוי אחד" (בגרמנית) של הרב יוסף נטונק (1813 – 1892) ממנהיגי חובבי ציון בהונגריה והיה מבני ביתו של יעקב. הוא לקח את בנו, בנימין זאב, מדי פעם לזמלין כדי לבקר את סבו שמעון.
למרות שקיבל חינוך יהודי פורמלי בבית-ספר יהודי של הקהילה, היה יחסו של בנימין זאב לדת היהודית בצעירותו שלילי. בשנות ילדותו המוקדמות היה הולך מדי פעם לבית כנסת בליל שבת, אולם לא היה זה מנהג קבוע והוא חדל מכך לחלוטין כשבגר. בגיל 8 הכניסו אביו כ"חבר" ב"חברה קדישא" של קהילת יהודי בודפשט, שעסקה בפעילות חברתית קהילתית. ב-1904 נמחק שמו מספרי האגודה עקב אי-פעילות ואי-תשלום דמי חבר.
עם זאת הוא הצטיין במקצועות הדת והיה טוב במקצועות העברית בבית הספר היסודי (על פי תעודת הסיום מיום 3 ביולי 1869). כמו כן חגג בר-מצווה, עלה לתורה, קרא את ההפטרה בעברית וכן נשא דרשה בטקס חגיגי בביתו.
משנתו ויצירתו > יחסו לדת היהודית > רעיון ההתנצרות

ביומנו המדיני סיפר הרצל על מחשבות שהיו לו בצעירותו להמיר את דתו: "בתחילה הכאיבה לי שאלת היהודים מרות. היו אולי עתים שהייתי שמח לחמוק ממנה, אל עבר הנצרות... ואולם אלה היו משאלות לב לא מגובשות של חולשת נעורים... מעולם לא חשבתי ברצינות להיטבל לנצרות".
בשנת 1893 הוא הגה תוכנית בדבר התנצרות המונית כפתרון לאנטישמיות, אך הוא מעולם לא ניגש לביצועה המעשי של התוכנית, והיא מוזכרת רק ביומנו.
משנתו ויצירתו > יחסו לדת היהודית > יחסו כלפי המתבוללים

לאחר התגבשותו של הרעיון הציוני, גברה שנאתו כלפי המתבוללים ואפילו אלו מבני משפחתו. הוא ראה בדרכם כטמיעה בארצותיהם, בגידה בדת היהודית וגם בעם היהודי, ומכשול להקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל. הוא תיעב אותם, התרחק מהם ודיבר בעוינות גלויה כלפיהם: "היהודים, מוגי הלב שהתבוללו והתנצרו, יישארו כאן [ולא יעלו לארץ]", "איתנו ילכו רק אלה שאינם רוצים להתבולל במקומות מושבותיהם – כלל זה נקוט בידנו". על נורדאו שהתנצר, הרצל כתב ביומנו: "והשגחתי שהוא מעלים איזה רגש בושה, כמדומה, שהוא בוש על שהמיר את דתו, בראותו ובשומעו כמה מחזיקים אנו ביהדותנו". נחום סוקולוב סיכם את התרשמותו מהספר אלטנוילנד שכתב הרצל: "השרטוט הכי אופייני של הסיפור הזה הוא שלילת ההתבוללות". הרב יצחק יעקב ריינס תיאר את התנועה הציונית כתנועה ש"יצאה להילחם בגבורה בשאיפת ההתבוללות וההתבטלות". ההסתדרות הציונית לא הסכימה לקבל יהודים שהתנצרו או המירו את דתם מיהדות לדת אחרת כלשהי כ"חברים" בה.
משנתו ויצירתו > יחסו לדת היהודית > המדינה והדת

הרצל טבע את המונח "מדינה יהודית" בכותרת ספרו Der Judenstaat (מילולית: "מדינת היהודים"), בכל השפות שתורגם (מגרמנית) ושלט בהם, וכן השתמש במונח זה בעקביות מלאה לאורך כל השנים. מיכאל ברקוביץ תרגם את הספר לעברית והעניק לו את השם "מדינת היהודים", בעקבות שמו של החיבור בגרמנית. ייתכן שהשם ניתן על דעת המתרגם עצמו מבלי ידיעתו של הרצל (שהכיר רק מילים ספרות בעברית), או שהרצל נתן למתרגם לבחור בכותרת הנשמעת יפה יותר. תוכניתו של הרצל הייתה להקים מדינה מודרנית עם אורח חיים חופשי, ללא אף כפייה בנושאי אמונות דתות ודעות, ומעמד שווה לחילונים ולדתיים: "שאין אנו מייסדים תיאוקרטיה [=שלטון הדת], אלא מדינה אזרחית מודרנית וסובלנית". מאידך, בהצעת הצ'ארטר שהגיש הרצל לממשלת בריטניה ב-13 ביולי 1903, הוא קבע שהמדינה תדאג לשמירתו ולטיפוחו של הרעיון הלאומי היהודי, ותהיה יהודית באופייה. המדינה לא נועדה להיות מדינת האזרחים היהודים (מה שמכונה היום "מדינת כל אזרחיה") אלא מדינה שתאופיין בייעוד יהודי במהותו, שהרי "אנחנו מזהים את עצמנו כאומה על פי הדת" ולא על פי רק שפתה או ארצה.
בקטע על התיאוקרטיה בספרו מדינת היהודים, הרצל הישווה את הרבנות לקצונה הצבאית, וטוען שלשתיהן יהיו תפקידים מכובדים וחשובים אך תמנע מהן אפשרות לכפות את סמכותן בתחום החברתי והמדיני על מנהיגי המדינה. לדת הממוסדת יתנו מקום של כבוד במדינה "שהרי האמונה העתיקה לבדה היא שליכדה אותנו יחד". יתמנו דמויות רבניות חשובות לרבני ערים או מחוזות, והקהילות הדתיות יפעלו באופן אוטונומי. ירושלים "עיר הקודש" (כלשונו) תיבנה ותשוב לתפארתה ותשמש כמרכז דתי יהודי. בית המקדש ייבנה מחדש "כמזכרת מאירה לאמונת אבותינו". הרצל הכריז בקונגרס הציוני הראשון: "יכול אני להבטחתכם שציונות אינה מתכוונת לשום דבר שיש בו כדי לפגוע באמונתו הדתית של כל כיוון שהוא בתוך היהדות", וקיבל תשואות סוערות על כך.
תגובתו של הרצל על מאמרו של מקס נורדאו שכתב ש"הציונות אין לה דבר עם הדת" ושהציונות שואבת את השראתה "מצוק העיתים" ולא מהתורה ומהמשנה, הוא הגיב בכתב ידו על המאמר שאין קושי לפשר בין המהלכים הפרקטיים של הציונות לבין היחס העקרוני לדת, ואין להרפות ולהרחיק את הרבנים הציונים אף על פי שהמדינה לא תהיה תחת שלטונם של הרבנים.
משנתו ויצירתו > יחסו לדת היהודית > יחסו לארץ ישראל

הרצל ביומנו (13 ביוני 1895) התלבט לגבי בחירת הארץ המיועדת להקמת המדינה היהודית, ארץ ישראל או ארגנטינה, וכן כתב על כך ב-14 בפברואר 1986 בספרו מדינת היהודים תחת הכותרת "פלשתינה או ארגנטינה?". הבחירה בארגנטינה איננה מקרית, ונבעה מתוכניתו של הברון מוריס דה הירש משנת 1891, בהקמת מפעל התיישבותי חקלאי גדול בארגנטינה לטובת פליטי יהודי רוסיה הצארית. תוכנית זו התחילה את פעולתה כבר בשטח, ועתידה הייתה להפוך להיות כפרובינציה, ולהוות מעין מדינה יהודית.
בעיני הרצל, ארגנטינה עדיפה על ארץ ישראל בגלל שטחיה הגדולים לחקלאות, האקלים הממוצג, וכן היא רחוקה מאירופה "ומסיבוכיה המלחמתיים והחברתיים". מאידך, בספרו מדינת היהודים הוא גם מדגיש ש"פלשתינה היא מולדתנו ההיסטורית לא תישכח, השם הזה לבדו יהיה לעמנו קריאת-מאסף תוקפת באדיר", ו"לא חדלו היהודים לחלום חלום-מלכות זה 'לשנה הבאה בירושלים!', הוא פסוקנו הישן. עתה שומה להראות כי יכול החלום להיות לרעיון בהיר-יום". הבחירה בין הארצות תינתן על ידי הגוף המיועד ("האגודה") שתנהל את הקמת המדינה.
בנאומו בפני מועדון הפועלים היהודי במזרח לונדון ב-13 ביולי 1896, הרצל חזר בו מהקמת מדינה בארגנטינה כי "נתברר מיום ליום, כי ארץ ישראל, וארץ-ישראל בלבד, היא המקום הנכסף. ולכן צריכים אליה לפנות כולנו... כן חייבים אנחנו להוסיף ולהחזיק באמונתנו, כשם שהוספנו לומר בשפתותינו: "לשנה הבאה בירושלים". הוספנו לומר זאת שנה אחר שנה, מתוך הכרה כי במוקדם או במאוחר יהיה הדבר לעובדה מוגמרת... ואם נשפיע לה באורח מדעי את תנאי הפוריות, היא תשוב להיות ארץ זבת חלב ודבש", וכן גם בקונגרס הציוני הראשון (בסוף אוגוסט 1897) הוא הכריז: "הציונות מבקשת להבטיח בשביל העם היהודי בית מוכר פומבית ומובטח חוקית בארץ-ישראל", וכל בחירה של ארץ אחרת ירדה מהפרק. הרצל אף מגדיר את המונח ציונות: "השאיפה להקים בית-מולדת מובטח במשפט הכלל בשביל עם ישראל בארץ מישראל (התוכנית הבזלאית משנת 1897). המשאלה לשיבה אל המולדת ההיסטורית הייתה למעשה מיום חורבן מלכותינו, רדומה במעמקי נפשו של העם. את הקריאה רווית הכיסופים: "לשנה הבאה בירושלים!" מסר דור לדור".
ביומנו האישי, הרצל הירבה להשתמש במילים ומשפטים מהמסורת המקראית, כגון: "בארץ הקדושה", "ארץ הבחירה", "יציאת מצרים", "ארץ הברכה".
בכתביו, נאומיו ופרסומיו הוא הדגיש את התחושה העמוקה לארץ ישראל, כגון: "ארץ-ישראל היא מולדתנו ההיסטורית הבלתי-נשכחת. השם הזה בלבד יהי לעמנו קול-קריאה מזעיק, אדיר ומרגש".
הרצל ניסה לקבל זכויות-עליה (צ'ארטר) של יהודים לארץ ישראל, אך הסולטאן הטורקי סירב לכך. בעקבות פרעות קישינוב ומצב היהודים בעולם, הבריטים הציעו להרצל חבל ארץ במזרח אפריקה – אוגנדה, לטובת ישוב יהודי אוטונומי תחת פיקוח ריבוני בריטי שתשמש כ"מקום מקלט". הרצל הביא את הצעה זו בקונגרס הציוני השישי, אך הדגיש ”כי לא ייתכן, כמובן, שתהיה לעם ישראל שום מטרה סופית אחרת מלבד ארץ-ישראל, ואם כי, יהיה גורלה של ההצעה מה שיהיה. השקפותינו על ארץ אבותינו אינן ניתנות לשינוי ולא תשתנינה לעולם.”
משנתו ויצירתו > יצירתו הספרותית

הרצל היה סופר ומחזאי וחלק ממחזותיו זכו להצלחה בימתית.
משנתו ויצירתו > יצירתו הספרותית > מחזות

"סולון בלידיה", המתאר השפעת שינוי טכנולוגי על החברה האתונאית.
"טברין", שעלילתו דומה לאופרה "ליצנים" הוצג בווינה ובניו יורק ב-1885.
"הוד רוממותו", הועלה בתיאטרון ואלנר בברלין ב-18 במרץ 1888 וזכה להצלחה.
"גנבי הציד", (יחד עם הוגו ויטמן) הוצג ב-1889 בתיאטרון הממלכתי בווינה.
"הגטו החדש", מחזה בארבע מערכות שכתב הרצל ב-1894 בשם העט "אלברט שנאבל", מספר על יעקב סמואל, עורך דין יהודי צעיר מתבולל, השואף לצאת מן "הגטו הישן", אולם למרות ניסיונות ההשתלבות שלו בחברה הסובבת אותו, הוא נדחה בשל אנטישמיות. מולו העמיד הרצל את דמותו של וסרשטיין, סוכן בורסה עשיר אבל חסר השכלה וחסר מצפון המגלה את הכבוד היהודי עקב מעשהו של סמואל.
משנתו ויצירתו > יצירתו הספרותית > סיפורת

הרצל כתב סיפורים קצרים רבים, אשר חולקו לארבע חטיבות: סיפורים פילוסופיים, בתמורות הזמן, על ילדים, אגדות.
בסיפורים בדק הרצל את נסיבות תקופתו, בין השאר, בעזרת תיאור היסטוריה חלופית לזו שהתרחשה בפועל, והציע זוויות הסתכלות שונה או חליפית:
"היזם בונפרטה", על עולם מציאות חלופית, שבה נפוליאון בוחר בקריירה של איש עסקים במקום איש צבא.
"הפעמון השמאלי", סיפור המתאר שני נתיבים חלופיים בהם התפתח גורלו של אדם, כתוצאה מהחלטה פשוטה אם ללחוץ על פעמון ימני או שמאלי בפתח בית מגורים.
"ספינת האוויר", על אדם שממציא מכשיר תעופה אבל הורס אותו כשנוכח לדעת שהמכשיר יכול להזיק.
"רואה המחשבות", על אדם הקורא מחשבות ובעזרתן שולט על אנשים, שמגלה שהיה עדיף לולא ידע לקרוא מחשבות.
משנתו ויצירתו > מהדורות כתביו

ראו אור בעברית במהדורות רבות ושונות. אחת מהן בעשרה כרכים ראתה אור לאחר עבודת תרגום ממושכת, גם היא במספר מהדורות, במסגרת כמה הוצאות לאור.
כתבי הרצל בעשרה כרכים, (תרגום מגרמנית: שמואל פרלמן, דב קמחי, יהושע רדלר פלדמן, אברהם שמואל שטיין, מאיר שלי, משה שרף, מנחם זלמן וולפובסקי, בן-ציון ידידיה, יהושע השל ייבין, חיים איזק, שמשון מלצר, דב סדן), ירושלים: הספרייה הציונית, (ומהדורה מיוחדת לקוראי מעריב ודבר), תש"ך–תשכ"א/1960–1961
מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים מתורגמים בידי יהושע רדלר-פלדמן, אשר ברש, אברהם יערי, דוב קמחי, יעקב שטיינברג, ומנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת מ. ניומן, תל אביב, תש"י, 1949.
תיאודור הרצל, יומן הנעורים: פרי קריאה בספרים, תרגם יעקב שטיינברג, הוצאת הספרים מצפה, תל אביב, תרצ"ד 1934. (80 עמודים)
בנימין זאב הרצל, "החנוכייה", "שיבת היהודים" (שניים ממאמריו על היחס בין מסורת למדינה), תכלת 20, קיץ התשס"ה–2005.
ייצוגיו בתרבות > מוזיאונים בישראל ומחוצה לה

מוזיאון הרצל, ירושלים
האוסף הגדול למזכרות של הרצל, דייוויד מטלוב, טורונטו
גלריה

גלויה עם תצלומו של הרצל (1901) מאת אפרים משה ליליין
"לזכר הרצל" (1925-1905) מאת בוריס שץ
סיכה ועליה דיוקנו מתוצרת בית המלאכה של בצלאל, בראשית המאה ה-20, מאוסף מוזיאון ישראל בירושלים
גלויה שהודפסה לפני 1909, עם דיוקנו; ברקע דמות מקראית שהשלשלאות בידיה נקרעו, אוחזת מטה ולמרגלותיה המוני עם, כמשל לדמותו ולתפקידו הלאומי, בשולי הגלויה גרסה עברית של מימרתו הידועה: "אם חפצים אתם - אין זו אגדה"
תחריט דיוקנו מעשה ידי הרמן שטרוק - "דיוקן תיאודור הרצל", 1913
דיוקנו בשטר כסף ישראלי, שהונפק על ידי בנק ישראל ב-1968
פרוטומה של הרצל בחצר משכן הנשיא בירושלים
פרוטומה של הרצל מעשי ידי הפסלת בתיה לישנסקי מוצג ב"בית הראשונים" בהרצליה
דיוקנו בשטר כסף ישראלי, שהונפק על ידי בנק ישראל ב-1978
בול ישראלי, הונפק ב-1954, ובו דיוקנו של הרצל ודימויי הדגל בתכנונו: מגן דוד ושבעת הכוכבים
מיקרוגרפיה של דמותו של הרצל, הטקסט מספרו של ראובן בריינין, חיי הרצל
דמותו של הרצל על מגדל מים בכניסה להרצליה, 2005
פסל פגישת הרצל והקיסר הגרמני של הפסל מוטי מזרחי במקוה ישראל. פסלו של הקיסר חצוי לשניים. בחלק האחד חקוקה אימרתו של הרצל "אם תרצו אין זו אגדה" ובחלק השני, דבר הקיסר: "לארץ הזאת יש עתיד"
לוח זיכרון ברובע היהודי בבודפשט המציין את מקום הולדתו
מדרגות על שמו במרכז וינה
שלט המנציח את שמו במרכז וינה
שטיחים עם דמותו של הרצל השמורים בארכיון הציוני
שרידי בסיס הברוש שנטע הרצל במוצא עילית ולימים הוקם בו בית הבראה ארזה על שמו
רחוב הרצל, רעננה
ראו גם

תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה
דיוקן תיאודור הרצל
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל
מוזיאון הרצל
לקריאה נוספת > הדרכה

הרצל – האיש והאגדה [ערכה]: ערכת חומרי למידה לכבוד 150 שנה להולדתו של חוזה המדינה, ירושלים: הוצאת משרד החינוך, המזכירות הפדגוגית - המטה לתרבות ישראל, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
ראובן גפני, מה אתם יודעים על הרצל?: 150 שנה להולדתו, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
חיה הראל, משה שרף, הרצל, מרכז ההסברה, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי נאור, מהרצל עד בן-גוריון: ציוני דרך בקורות הציונות, היישוב והמדינה בראשיתה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
חני זיו, יואב גלבר, הרצל עכשיו, הוצאת על ישראל, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
משה נחמני, לב האומה - הרצל בעיני רבני דורו, אור האורות, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
ישעיהו קלינוב, הרצל חוזה המדינה: אלבום, הוצאת לעם, 1950. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מחקרים

מרדכי (מוטי) פרידמן, הסנה בוער ואוכל: המסע הציוני של בנימין זאב והרצל, הספרייה הציונית, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
יוסף גולדשטיין, אחד העם והרצל: המאבק על אופייה הפוליטי והתרבותי של הציונות בצל פרשת אלטנוילנד, מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה הרמתי, הרצל וז'בוטינסקי: אור חדש על משנתם הציונית, מכון ז’בוטינסקי, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
עמיחי כ"ץ, לא בחלל הריק: ויכוח הרב גידמן והרצל על רקע האימפריה האוסטרו-הונגרית (עבודת גמר), 2009. (הספר בקטלוג ULI)
יצחק ויס, הרצל - קריאה חדשה, מצרפתית: עדה פלדור, הוצאת משכל, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה אבינרי, הרצל, מרכז זלמן שזר, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
יוליוס ה. שפס, תיאודור הרצל, מגרמנית: גרשון ריטרמן, הוצאת מחברות לספרות, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
בן-ציון דינור, בנימין זאב הרצל: על האיש, דרכו ודמותו, חזונו ופעלו, הוצאת מסדה, 1968. (הספר בקטלוג ULI)
אלכס ביין, הרצל: ביוגראפיה, הספרייה הציונית, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה אבינרי, הרעיון הציוני לגווניו, עמ' 105–118, הוצאת עם עובד, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
עמוס אילון, הרצל, עם עובד, 1977. (הספר בקטלוג ULI)
מיכאל היימן, הרצל וציוני רוסיה: מחלוקת והסכמה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974. (הספר בקטלוג ULI)
ראובן בריינין, חיי הרצל, הוצאת אסף, 1919. (הספר בקטלוג ULI)
יגאל וגנר, אדם רז, הרצל: מאבקיו מבית ומחוץ, הוצאת כרמל, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
יוסף הלחמי, רוח רעננה: פרשת הסרט הציוני הראשון בארץ-ישראל, 1880-1902, הוצאת כרמל, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
ראובן הכט (עורך), בתקוע השופר: הרצל, דמותו, פועלו ומבחר כתבים, הוצאת מולדת, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
Gideon Shimoni, Robert S. Wistrich (eds.), Theodor Herzl: Visionary of the Jewish State, Hebrew Univeristy Magnes Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Kinga Frojimovics [et al.], Jewish Budapest: Monuments, Rites, History, Central European University Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Avner Falk, Herzl, King of the Jews: a Psychoanalytic Biography of Theodor Herzl, University Press of America, 1993 (הספר בקטלוג ULI)
Jacques Kornberg, Theodor Herzl: From Assimilation to Zionism, Indiana University Press, 1993
Raphael Patai (ed.), Harry Zohn (trans.), The Complete Diaries of Theodor Herzl, Herzl Press, 1960 (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מאמרים

חיה הראל, 150 שנה להולדת הרצל: הציונות כאידיאל אין-סופי, האומה, 177, אביב תש"ע 2010, עמ' 29–39
אליעזר רפאל מלאכי, הרצל והיישוב הישן בירושלים, הדאר, גיליון ל"ו, ניו יורק תשי"ז–1957, עמ’ 645–646
"ממחזה לחזון", מאמר מאת ד"ר יהודה מורלי, פורסם במגזין "סגולה"
נעמי פולני

| --- | --- |
נעמי פולני, אוקטובר 2011
נעמי פולני, אוקטובר 2011
 לידה:  4 באוגוסט 1927 ו' באב ה'תרפ"ז המנדט הבריטי תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  15 באפריל 2024 (בגיל 96) ז' בניסן ה'תשפ"ד ישראל פוריה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1946–2024 (כ־78 שנים)
 עיסוק:  במאית תיאטרון, מפיקה מוזיקלית, שחקנית, זמרת
 יצירות בולטות:  הצ'יזבטרון, התרנגולים, החמציצים
 בן זוג:  ליאור ייני
 פרסים והוקרה:  פרס הלוי (2001)  פרס אקו"ם (2007)  פרס ישראל (2019) 
 פרופיל ב-IMDb
 
נעמי פולני ומשה להב במפגש בכניסה למסעדת "צל תמר" בעמק הירדן ליד קיבוץ אשדות יעקב איחוד
נעמי פולני עם הצ'יזבטרון בספטמבר 1949. לידה חיים חפר וגדעון זינגר, ומימין שני מלמעלה שייקה אופיר
נעמי פולני (4 באוגוסט 1927 – 15 באפריל 2024) הייתה זמרת, שחקנית, מפיקה מוזיקלית, מעבדת מוזיקלית, עורכת, כוריאוגרפית ובמאית ישראלית. מזוהה בעיקר כבמאית הלהקות הצבאיות בראשית דרכן, וכמייסדת ובמאית להקות "התרנגולים" ו"החמציצים". כלת פרס ישראל בתחום אמנות הבמה: תיאטרון ומחול לשנת ה'תשע"ט (2019).
ביוגרפיה

פולני נולדה ליחיאל פולני (עברות של פולסקין) ועדה לבית חיסין בתל אביב. מצד אמה, היא נכדתו של ד"ר חיים חיסין, ממייסדי העיר תל אביב, שעלה ארצה מבלארוס (אז חלק מהאימפריה הרוסית), והמציא את התרופה למחלת המלריה. הוריה דיברו עם הילדים רק עברית, אולם נהגו לשיר ברוסית.
פולני למדה משחק בתיאטרון "האוהל" ומחול אצל גרטרוד קראוס. לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה הצטרפה לפלמ"ח, הייתה חברת ההכשרה המגויסת בקיבוץ חצרים והשתתפה בליווי השיירות לירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הייתה ממקימי להקת הבידור של הפלמ"ח, הצ'יזבטרון, ואחת הכוכבות הבולטות של הלהקה. פולני הגיעה ללהקה בהמלצתו של שייקה אופיר, שהתוודע לכישרונה בתיאטרון "האוהל". במיוחד זכורה שירת הסולו שלה בשיר "היו זמנים" והדואט שלה עם שייקה אופיר בשיר "היי הג'יפ". לתקופה קצרה בעת המלחמה השתתפה גם בהופעותיה של הלהקה הצבאית הארצית, ובה בלטה בקטעי חיקוי.
עם פירוק הצ'יזבטרון לאחר המלחמה, החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי (בהצגה "מלכת שבא" 1951). לאחר מכן, למדה מוזיקה אצל הרברט ברין וריקוד אצל הכוריאוגרפית נועה אשכול, והשתתפה ב-1955 ברביעיית המחול של אשכול במופע "ריקוד קאמרי".
ביוגרפיה > במאית הלהקות הצבאיות

בשנות החמישים הייתה לבמאית הלהקות הצבאיות, שהיו אז בראשית דרכן. בשנים 1958–1961 עבדה עם להקת פיקוד הצפון, עם להקת גייסות השריון ועם להקת הנח"ל. פולני הייתה אחראית לבימוי, להעמדה ולעיבודים המוזיקליים, והתבססה על מתכונת תוכניותיה של להקת הצ'יזבטרון, שהורכבו משירים וממערכונים. כמו כן הלחינה ללהקת גייסות השריון את השיר "על גדות הירקון" על פי מילים של חיים חפר. בעבודתה עם הלהקות הצבאיות ביימה פולני את הזמרים כך שתנועות גופם יבטאו את משמעות מילות השירים בעזרת משחק ופנטומימה. סגנון העמדה זה התקבע בלהקות הצבאיות במשך שנים רבות. פולני תרמה גם לקידום העיבודים המוזיקליים של הלהקות שאיתן עבדה, ובין היתר טיפחה עיבודים קוליים בשישה קולות או יותר ויזמה את החידוש של ביצועי השירים בפי גברים בלבד או בפי נשים בלבד.
ביוגרפיה > פעילות אומנותית באזרחות

בשנת 1960 ביקשו מפולני כמה ממשוחררי להקות הנח"ל, בהם יהורם גאון, ישראל פוליאקוב, ליאור ייני וחנן גולדבלט להמשיך לעבוד יחד. פולני קיבצה משוחררי להקות צבאיות נוספים איתם עבדה, והקימה את להקת "התרנגולים". היא ביימה את הלהקה באותו סגנון העמדה של להקה צבאית, וגם הרפרטואר היה מורכב בחלקו מפזמוני להקות צה"ל ופזמונים מוכרים נוספים. לצד זאת, חיפשה חומר חדש ומקורי אצל מיטב היוצרים של התקופה (כמו חיים חפר, ע. הלל וסשה ארגוב) והייתה מעורבת בבחירת השירים, בהפנייתם למלחינים ובתהליך עיבודם. היא חילקה את תוכניות הלהקה לנושאים שונים (שכונה, צבעים ועוד), ובחרה שירים על פי אותם נושאים. להקת התרנגולים התפרקה ב-1963 לאחר שהעלתה שתי תוכניות.
לאחר פירוק "התרנגולים", הקימה פולני ב-1966 את תיאטרון הילדים "פשוש" שהעלה את הצגת "הטיירה", אך נסגר לאחר זמן קצר. בסוף אותה שנה הקימה פולני את להקת "החמציצים" שהייתה מורכבת מארבעה מחברי "התרנגולים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה רבה והתפרקה לאחר תקופה קצרה. ב־1968 הוזמנה פולני לחזור לעבוד עם להקת הנח"ל ולהכין תוכנית בסגנון "התרנגולים" ו"החמציצים". למרות השקעתה הרבה לא זכתה תוכנית זו להצלחה, והיא הורדה לאחר שתי הופעות בלבד.
לאחר מכן שימשה פולני כמעבדת מוזיקלית במספר תוכניות רדיו בקול ישראל (ביניהן התוכנית "משירי תנועות הנוער", שהפכה לאלבום שיצא ב-1974), ועסקה בהוראת מוזיקה ובבימוי אירועים שונים באזור מגוריה בעמק הירדן. בשנת 1998 העלתה במסגרת פסטיבל ישראל את המופע "התרנגולים חוזרים", שהיה חידוש לשירי להקת התרנגולים בביצוע זמרים צעירים, בהם בנה יותם ייני וירון אלדמע.
בשנת 2006 שיחקה פולני בסרטו של עודד דוידוף, "מישהו לרוץ איתו", שפתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2009 שיחקה בהצגה "איולף הקטן" מאת הנריק איבסן בתיאטרון הבימה. ב-2015 הופיעה בסרטו של אלעד קידן, "היורד למעלה".
בשנת 2017 הקליטה את השיר "קח את ליבי" אותו הלחינה ושרה למילים של חיים חפר. באותה שנה השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "רון" ששודרה ב-yes.
בשנת 2020 כיכבה בסרט הקצר "לשחק חולשה" של הבמאי מעיין שוורץ שזכה במקום הראשון בפסטיבל קולנוע דרום, מנימוקי השופטים: "פורטרט יוצא דופן, שלם ומרגש מאד, המשלב בין כלים עלילתיים ודוקומנטריים, שמצליח לספר הרבה בזכות משחקה המפעים והחד-פעמי של הגיבורה נעמי פולני. סיפור על זקנה ופגיעות ולצידן תאווה בלתי מתפשרת לחיים".
ביוגרפיה > חיים אישיים

פולני נישאה ב-1963 לזמר ולשחקן ליאור ייני. לזוג נולדו שני ילדים: השחקן והזמר יותם ייני (1964), שהופיע בהרכב האיחוד של התרנגולים והיה שחקן בתיאטרון חיפה, ואיה (1968) - אחות במקצועה. שניהם חזרו בתשובה בהתבגרותם. בני הזוג התגרשו ב־1970.
פולני התגוררה החל משנת 1977 במושבה כנרת. בשנותיה האחרונות חיה פולני בצניעות, ואף סיפרה בראיונות על מאבקה הכלכלי, כאשר בעזרתם של חברים ומכרים, הצליחה לקיים את עצמה.
פולני נפטרה בבית החולים פוריה ב-15 באפריל 2024, בגיל 96. נקברה בבית הקברות כנרת.
פרסים והוקרה

פרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב בשנת 2001.
בשנת 2007 זכתה בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
אות הוקרה מאוניברסיטת בר-אילן על תרומתה לזמר העברי.
בשנת 2017 נערך ערב הוקרה לכבודה לרגל יום הולדתה ה-90 בפסטיבל עין גב.
באפריל 2018 קיבלה אות הוקרה מיוחד מנשיא המדינה ראובן ריבלין, בטקס יום העצמאות ה-70 בבית הנשיא.
בשנת 2019 קיבלה נעמי פולני את פרס ישראל לשנת ה'תשע"ט בתחום התיאטרון והמחול. על זכייתה כתב שר החינוך נפתלי בנט: "פועלה התרבותי העשיר העניק לנו עשרות יצירות מחול, תיאטרון ומוזיקה. נעמי, שבמלחמת העצמאות הייתה מכוכבות להקת הפלמ"ח, היא לוחמת תרבות אמיתית".
הערות שוליים

↑  כלת פרס ישראל, היוצרת נעמי פולני, הלכה לעולמה בגיל 96, באתר ynet, 15 באפריל 2024
1 2   שירה נאות, "דורות של יוצרים חבים לה את הקריירה שלהם", באתר הארץ, 15 באפריל 2024
↑  ישראל מושקוביץ, יואב בירנברג, כלת פרס ישראל, היוצרת נעמי פולני, הלכה לעולמה בגיל 96, באתר ynet, 15 באפריל 2024
1 2  טסלר, שירים במדים, עמ' 37 הערה 8.
1 2  טסלר, שירים במדים, עמ' 37
↑  הג'יפ באתר סמרשת
↑  טסלר, שירים במדים, עמ' 56
↑  נעמי פולני, באתר "שרים במדים"
↑  טסלר, שירים במדים, עמ' 179
↑  טסלר, שירים במדים, עמ' 180
↑  טסלר, שירים במדים, עמ' 91
↑  תיאטרון פשוש של נעמי פולני - מתוך פרסומי ארכיון המדינה, 8 במאי 2019
1 2  טסלר, שירים במדים, עמ' 96 הערה 104
↑  קח את לבי באתר זמרשת
↑   נעמי פולני - קח את ליבי, סרטון  באתר יוטיוב
↑  ננעל פסטיבל קולנוע דרום, באתר מכללת ספיר, 21 בספטמבר 2019
↑  יותם ייני, באתר סוכנות השחקנים שירה זינגר
↑  במאית הלהקות הצבאיות נעמי פולני הלכה לעולמה בגיל 96, באתר ערוץ 7, 15 באפריל 2024
↑  מרב יודילוביץ', המפעל של פולני, באתר ynet, 5 בנובמבר 2007
↑  מרב יודילוביץ', האם אמרו לך פעם?, באתר ynet, 14 בנובמבר 2007
↑  המוזיקאית נעמי פולני קיבלה בצהריים (שלישי) אות הוקרה מיוחד על תרומתה לזמר העברי, באתר אוניברסיטת בר-אילן, 2 ביוני 2009
↑  שגיא בן נון‏, "תודה, חביבי!": נעמי פולני תקבל פרס הוקרה מנשיא המדינה, באתר וואלה, 1 באפריל 2018
↑   איה חיות, פרס ישראל לתיאטרון יוענק השנה לנעמי פולני, באתר הארץ, 19 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300411905171  ISNI: 0000 0000 7007 6060  MusicBrainz: 95209a02-bedd-457f-b868-4d3f69e5c892  VIAF: 97426822   WorldCat (עם VIAF): 97426822