stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכרה בישראל

מדינות אשר מכירות במדינת ישראל
  מדינות אשר ניתקו את יחסיהן עם מדינת ישראל   מדינות אשר ביטלו את הכרתן במדינת ישראל   מדינות אשר מעולם לא הכירו במדינת ישראל
הכרה בישראל היא הכרה דיפלומטית במדינת ישראל בקרב מדינות העולם. מעמדה של ישראל נתון במחלוקת בשל הסכסוך הישראלי-ערבי ונכון לשנת 2025, מבין שאר 192 המדינות החברות באו"ם, 164 (7001854000000000000♠85.4%) מכירות בישראל.
היסטוריה > הכרה בישראל דה-פקטו ודה-יורה

ב-14 במאי 1948 הוקמה מדינת ישראל עם הכרזת העצמאות אשר נישאה בבית דיזנגוף. הליגה הערבית ומדינות ערב התנגדו לכל חלוקה של ארץ ישראל ולהקמת מדינה יהודית. בשל כך הללו נקטו בפעולה צבאית נגד המדינה, אשר נחשבת בישראל למלחמת העצמאות. עם הכרזת העצמאות הוקמה גם הממשלה הזמנית של ישראל, שזכתה בתוך זמן קצר בהכרה דה פקטו של ארצות הברית, ואחריה איראן (אף על פי שהצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם), איסלנד, ניקרגואה, רומניה ואורוגוואי. ב-15 במאי 1948 גואטמלה הייתה המדינה השנייה שהכירה בישראל דה יורה לאחר ארצות הברית, ולאחריה הצטרפו ברית-המועצות ניקרגואה, צ'כוסלובקיה, סרביה ופולין. ארצות הברית הרחיבה את ההכרה דה-יורה ב-31 בינואר 1949 לאחר מערכת הבחירות לאספה המכוננת.
היסטוריה > קבלת ישראל לאו"ם

ב-15 במאי 1948, יממה לאחר הכרזת העצמאות, ישראל פנתה לאו"ם וביקשה להתקבל כחברה מן המניין, אך הבקשה נדחתה על הסף במועצת הביטחון. גם הפנייה השנייה של ישראל, ב-17 בדצמבר 1948, נדחתה על ידי מועצת הביטחון, הפעם בהצבעה, שתוצאותיה היו 5 בעד, 1 נגד ו-5 נמנעו. סוריה הייתה המתנגדת היחידה; ארצות הברית, ארגנטינה, קולומביה, ברית המועצות הצביעו בעד ובלגיה, בריטניה, קנדה, סין וצרפת נמנעו.
הפנייה השלישית של ישראל הייתה לאחר הבחירות לאספה המכוננת. ב-4 במרץ 1949, בהחלטה 69 של מועצת הביטחון של האו"ם, נאמר שישראל היא מדינה שוחרת שלום, ומועצת הביטחון ממליצה על קבלתה כחברה באו"ם. בהצבעה, נציג מצרים נמנע ונציג הממלכה המאוחדת לא הופיע כלל לדיון. בעד ההחלטה הצביעו סין, צרפת, ארצות הברית, ברית המועצות, ארגנטינה, קנדה, קובה, נורווגיה, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-11 במאי 1949 אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ברוב של שני שלישים את הבקשה להכניס את ישראל לאו"ם בהחלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם. בהצבעה באספה הכללית הצביעו 37 בעד, 12 נגד ו-9 נמנעו. המדינות שהצביעו בעד היו ארגנטינה, אוסטרליה, בוליביה, קנדה, צ'ילה, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, צ'כוסלובקיה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, צרפת, גואטמלה, האיטי, הונדורס, איסלנד, ליבריה, לוקסמבורג, מקסיקו, הולנד, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, פולין, אוקראינה, דרום אפריקה, ברית המועצות, ארצות הברית, אורוגוואי, ונצואלה ויוגוסלביה. מקרב המתנגדות היו שש משבע חברות הליגה הערבית (מצרים, עיראק, לבנון, סעודיה, סוריה ותימן) וכן אפגניסטן, בורמה, אתיופיה, הודו, איראן (שהכירה לפני כן בישראל דה פקטו) ופקיסטן. הנמנעות היו בלגיה, ברזיל, דנמרק, אל סלוודור, יוון, סיאם, שוודיה, טורקיה והממלכה המאוחדת. רבות מהמדינות שהצביעו בעד כבר הכירו בישראל, לפחות דה פקטו, עוד לפני ההצבעה באו"ם.
היסטוריה > שנות השישים והשבעים

עד לסוף שנות ה-60 רקמה ישראל יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות מערב אירופה, אמריקה הצפונית והדרומית, וחלק ניכר ממדינות אפריקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הופעל לחץ דיפלומטי וצבאי רב על ישראל, ומדינות ערב איימו להטיל אמברגו נפט על מדינות שקיימו יחסים דיפלומטיים עם ישראל. כתוצאה מכך ניתקו מדינות רבות באפריקה ובאסיה את יחסיהן עם ישראל. גם מדינות הגוש הסובייטי תמכו בחרם הערבי, ורובן ניתקו בשנת 1967 את קשריהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן ברית המועצות, פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה ובולגריה. לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991 חידשו מדינות אלה את היחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בעקבות ועידת ח'רטום (1967) ומשבר האנרגיה העולמי (1973) ניתקו מדינות רבות את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל, בהן מדינות מאמריקה הלטינית (בוליביה, קובה, ניקרגואה וונצואלה), מהליגה הערבית (מאוריטניה), מאפריקה (צ'אד, גינאה, מאלי וניז'ר) וכן איראן (עוד לפני המהפכה האסלאמית). רוב היחסים עם מדינות אלה לא שוקמו.
היסטוריה > משנות השמונים ואילך

בעקבות ההכרה של אש"ף בישראל והתקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שוקמו היחסים הדיפלומטיים עם מדינות רבות באפריקה ואסיה ואף עם מספר מדינות ערביות. קריית הוותיקן הכירה בישראל באופן רשמי בשנת 1994.
בשנת 2002 הליגה הערבית הציעה הכרה של מדינות ערב בישראל, כחלק מיוזמת השלום הערבית.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה (2006) והסגר על רצועת עזה (2007) הורעו או הושעו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין מספר מדינות.
היחסים בין צ'אד נותקו ב-28 בנובמבר 1972, וחודשו ב-20 בינואר 2019.
בספטמבר 2020, איחוד האמירויות הערביות ובחריין הכירו במדינת ישראל.
בדצמבר 2020 הכירה מרוקו בישראל. כמו כן, סודאן הכירה במדינת ישראל בינואר 2021.
בפברואר 2021 קוסובו הכירה במדינת ישראל, ופתחה שגרירות בירושלים במרץ של אותה השנה.
המצב כיום

נכון לשנת 2025, 23 מדינות החברות באו"ם לא מכירות במדינת ישראל, בהן 14 מדינות החברות בליגה הערבית (אלג'יריה, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, סומליה, סוריה, עומאן, עיראק, ערב הסעודית, קומורו, קטר, תוניסיה ותימן), 7 מדינות חברות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (אינדונזיה, איראן, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, מלזיה ופקיסטן), ו-2 מדינות נוספות (קובה וקוריאה הצפונית).
חלק מהמדינות אינן מאפשרות כניסת בעלי דרכונים של מדינות אחרות, שבהם מופיעה אשרת כניסה לישראל.
ישנן גם 9 מדינות (בוליביה, בליז, ונצואלה, מאוריטניה, מאלי, האיים המלדיביים, ניז'ר, ניקרגואה וקולומביה) אשר מכירות במדינת ישראל, אך ניתקו את היחסים הדיפלומטים עמה.
ראו גם

יחסי החוץ של ישראל
חקיקה נגד חרם (ארצות הברית)
נציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם
ישראל ומדיניות השכנות האירופית
BDS, הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל
החרם הערבי
חרם על ישראל, חרם על ההתנחלויות, החרמת ישראל בספורט
מבחן שלושת ה-D לאנטישמיות
האנטישמיות החדשה
מדד האנטישמיות בעולם
זכות הקיום
מדינות שההכרה בהן מוגבלת
תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם#תגובות_בין-לאומיות
תגובות בין-לאומיות למלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑    אריאל כהנא, ‏הראשונה לעלות: שגרירות גואטמלה החלה לפעול מירושלים, בעיתון מקור ראשון, 1 במאי 2018
↑  כרוניקה של העם היהודי בעת החדשה, באתר מכללת ספיר
↑  ארכיון מדינת ישראל, חצ-2391/3.
↑  ד"ר ר. וואלטש, נכשלה בקשת ישראל להתקבל לאו"מ, הארץ, 19 בדצמבר 1948
↑  אריאל כהנא, יוצאים לדרך חדשה: נתניהו ונשיא צ'אד סיכמו על כינון יחסים דיפלומטיים, באתר ישראל היום, 20 בינואר 2019
1 2  אריאל כהנא, שגרירות שלישית בירושלים - גם קוסובו פתחה נציגות: "כבוד גדול", באתר ישראל היום, 15 במרץ 2021
↑  חדשות 2, ‏נציגות ישראלית ראשונה באבו דאבי, באתר ‏מאקו‏, 27 בנובמבר 2015
↑  נשיא אקוודור: "נשנה את המדיניות ונצביע באו"ם ביחד עם ישראל", באתר ynet, 12 במאי 2022
↑  Joint Press Statement on the Establishment of Diplomatic Relations between the Kingdom of Bhutan and the State of Israel, משרד החוץ של בהוטן, ‏12 בדצמבר 2020
↑  כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית אשר השתייכה לברית המועצות
↑  מקור: אלמוג אמר, נשיא המדינה קיבל כתבי האמנה של שגרירים מרחבי העולם, באתר חדשות מבזק לייב, 11 בנובמבר 2020.
↑  אריאל כהנא, בנט בחניכת שגרירות הונדורס בירושלים: "אדוני הנשיא, אתה חבר אמת של ישראל", באתר ישראל היום, ‏24 ביוני 2021
↑  ישראל תפתח שגרירות בקונגו, שתעביר את הנציגות לי-ם; מאות הפגינו בעד נתניהו, באתר ynet, 22 בספטמבר 2023
↑  נחתם ההסכם עם מרוקו: הנציגויות ייפתחו בעוד שבועיים, באתר ynet, 22 בדצמבר 2020
דייוויד בירד האב

דייוויד בירד האב (באנגלית: .David Baird Sr; 7 באפריל 1839 –  25 בפברואר 1927) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית למשך כשנה בין 1918 ל-1919.
ביוגרפיה

בירד, בן למשפחה ממוצא סקוטי שהשקתעה באירלנד, נולד בדרי שבצפון אירלנד. בשנת 1856 היגר לארצות הברית ונככנס לעסקי העץ בעיירה פורט דיפוזיט שבמרילנד. ב-1860 עבד לקמדן שבניו ג'רזי, שם המשיך לעבוד בתעשיית העצים והוסיף לעסוק בבנקאות.
היה חבר במועצת המנהלים הנבחרים של מחוז קמדן מ-1876 עד 1880. הוא שימש גם כשריף של מחוז קמדן בשנים 1887–1889, ושוב מ-1895 עד 1897.
בשנת 1910 התמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית, אך בפברואר 1918 מונה למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ויליאם יוז בידי מושל ניו ג'רזי ויליאם אוונס אדג'. לאחר מכן נבחר בבחירות ביניים ב-5 בנובמבר 1918, וכיהן בסנאט עד 3 במרץ 1919, משלא התמודד לתוקפת כהונה מלאה בבחירות הרגילות. אחרי שעזב את גבעת הקפיטול חידש בירד את עיסוקיו הקודמים בקמדן, שם נפטר ונקבר בבית העלמין הארלי.
בירד היה אביו של דייוויד בירד הבן, לימים גם הוא סנאטור מניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  דייוויד בירד האב, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2009162236  SNAC: w6n057z2  US Congress: B000052  VIAF: 88420218   WorldCat (עם VIAF): 88420218
ביל פסקרל

ויליאם ג'יימס פסקרל הבן (באנגלית: .William James Pascrell Jr;‏ 25 בינואר 1937 –  21 באוגוסט 2024) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי, ברציפות מ־1997 עד מותו. בתחילה נבחר ממחוז הקונגרס השמיני של ניו ג'רזי, ו־2013 עבר לייצג את מחוז הקונגרס התשיעי. פסקרל, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כראש עיריית פטרסון (1990–1997) וכחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי (1988–1997).
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  H.J.Res. 114 (107th): Authorization for Use of Military Force Against Iraq Resolution of 2002, באתר Govtrack.us,‏ 10 באוקטובר 2002 (באנגלית)
↑  ג'ורדן ויליאמס, Democrat asks Pelosi to refuse to seat lawmakers supporting Trump's election challenges, באתר The Hills,‏ 11 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑  כריס קמרון, אנדי ניומן ולוק ברודווטר, As two-thirds of House Republicans support the Texas election suit, a Democrat called them ‘traitors.’, באתר הניו יורק טיימס, 11 בדצמבר 2020 (באנגלית)
↑   ציוץ של ביל פסקרל ברשת החברתית אקס (טוויטר), 11 בדצמבר 2020
↑  ג'ואי פוקס ודייוויד וילדסטיין, Bill Pascrell remains hospitalized after setback, באתר New Jersey Globe‏, 24 ביולי 2024 (באנגלית)
↑  מאט פרידמן, Bill Pascrell, fiery New Jersey Rep., dies at 87, באתר פוליטיקו, 21 באוגוסט 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4927 4695  LCCN: n2004022979  SNAC: w6621rrq  US Congress: P000096  VIAF: 48614980   WorldCat (עם VIAF): 48614980
MCI (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1990–2008 (כ־18 שנים)
 משרד ראשי:  העמל 15, אור יהודה
  
 http://www.mci.co.il/
MCI (תעתיק לעברית: אם.סי.איי) הייתה חברת תקליטים ישראלית.
היסטוריה

MCI הוקמה באמצע שנות ה-70 והחלה לעסוק בהפצת אלבומים ישראליים על גבי תקליטים, תקליטורים וקלטות אודיו, וכן בהפצת אלבומים ממדינות אחרות בישראל.
בשנת 1990 החלה החברה להפיץ קלטות וידאו, והייתה נחשבת לחברת ההפקות המובחרת בישראל (הרבה אחרי "קלסיקלטת"). הקלטות הראשונות שהפיצה החברה היו "שירים קטנים 1 - שירים ראשונים לפעוטות" ו"לי לה לו וסוד הצבעים" והפצת קלטות וידאו נמשכה עד סוף שנת 2005.
ב-25 בפברואר 2002 החלה MCI להפיץ תקליטורי DVD; ה-DVD הראשון שהפיצה היה "מילים ראשונות".
MCI שיתפה פעולה עם אולפני תל אביב ואולפני "דיגיטל פרינדס" בהפקת תקליטורי DVD והמרת הקלטות המקוריות שלה לפורמט דיגיטלי. MCI אף שיתפה פעולה עם "סרטי סקופוס" להפקת קלטות וידאו לילדים (ביניהן: "שירים קטנים", "דיג דיג דוג", "מחר שבת", "עולם קטן" ו"מעולם האגדות" - עם ענת עצמון).
בשנת 2010 נרכשה החברה על ידי חברת "NMC יונייטד", שהוציאה מחדש את רוב תקליטורי ה-DVD (הן בגרסאות המקוריות, והן בגרסאות מחודשות, הכוללות תפריט חדש והמרה מחודשת של המאסטרים המקוריים).
הפצות ידועות לפי היסטוריה

סדרת "שירים קטנים" (9 סרטים | בקלטות וידאו: 1990-1995 • בדי.וי.די: 2004-2006)
סדרת הקלטות של "לי לה לו" (בקלטות וידאו: 1990)
עוזי חיטמן שר לילדים
"דיג דיג דוג" (בקלטות וידאו: 1992 • בדי.וי.די: 2002)
"שרירים קטנים" (בקלטת וידאו: 1992)
חלונות בהקיץ (בקלטות וידאו: 1992)
עוד דיג דיג דוג (בקלטות וידאו: 1993, בדי.וי.די: 2002)
קסם בג'ימבורי (2 סרטים. בקלטות וידאו: 1993, בדי.וי.די: 2002)
בואו נשחק עם עדי ואסתי סולקין (בקלטות וידאו: 1993)
עולם קטן (בקלטת וידאו: 1994, בדי.וי.די: 2002)
והילד הזה הוא אני (בקלטת וידאו: 1994, בדי.וי.די: 2003)
"מחר שבת" (בקלטת וידאו: 1994)
"דיג דיג דוג 3" (בקלטות וידאו: 1995, בדי.וי.די: 2003)
"אוסף שירים קטנים" (סדרת אוספי שירים משמונת קלטות הווידאו של "שירים קטנים" • בקלטות וידאו: 1998, בדי.וי.די: 2002-2006)
"בא לי מסיבה לי" (בקלטת וידאו: 1995, בדי.וי.די: 2002)
"שירים וסיפורים על אצבעות" (בקלטות וידאו: 1995, בדי.וי.די: 2002)
הקסם של ימבה (2 סרטים. בקלטות וידאו: 1995-1996, בדי.וי.די: 2002)
אפרוחים (בקלטות וידאו: 1996, בדי.וי.די: 2002)
הולכים לגן (בקלטות וידאו: 1996, בדי.וי.די: 2002)
רדיו גן (בקלטת וידאו: 1997, בדי.וי.די: 2002)
פיטר פן המחזמר עם חנוך רוזן (בקלטת וידאו: 1997, מהדורה מחודשת לקלטת הווידאו של המחזמר משנת 1988)
הביגבגים (בקלטת וידאו: 1998)
פים פם פה (בקלטות וידאו: 1999, בדי.וי.די: 2002)
אצבעות לי (בקלטת וידאו: 2000, בדי.וי.די: 2002)
דוד פומפה (בקלטת וידאו: 2000)
רוני ודוני בארץ המדמדים (בקלטת וידאו ודי. וי. די: 2000)
דיג דיג דוג - האוסף (בקלטת וידאו: 2000, בדי.וי.די: 2003)
נשיקות (בקלטת וידאו: 2000, בדי.וי.די: 2003)
מילים ראשונות (בקלטת וידאו: 2000, בדי.וי.די: 2002)
גוזל שלי (בקלטת וידאו: 2001, בדי.וי.די: 2002)
פים פם פה בארמון הקסמים (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2002)
ליטל ג'יניוס - לפיתוח האינטליגנציה (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2003)
החברים של הקרנף (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2003)
סדרת "בגן של דודו" (5 סרטים. בדי.וי.די: 2004)
פיית הקסם (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2004)
בקצב המחר (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2004)
פנטזיה לקטנטנים (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2004)
לילה טוב - כיף ללכת לישון (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2004)
סדרת אוספי הזהב (6 נושאים: שירי אצבעות, שירי חיות, שירי מסיבה, שירי משפחה, שירי ערש ושירים ראשונים; בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2004)
פינת אור (בקלטת וידאו ודי.וי די: 2004)
פה גדולצ'יק - נבון לאכול נכון (בדי וי די. 2005)
גמדי הלילה (בקלטות וידאו ודי.וי.די: 2005)
רגע של חיבוק (2 סרטים. בקלטות וידאו ודי.וי.די: 2005)
במבוני אין כמוני (בקלטת וידאו ודי.וי.די: 2005)
חלום מתוק (בדיסק: 2005)
חיתולי (בקלטות וידאו ודי.וי.די: 2005)
מותק של בייביסיטר (בדי.וי.די: 2006)
כספיון בדי וי די: 2007
סדרת שירי ילדות (8 נושאים: "אני מנגן", "שירים בצבעים", "בוא לרקוד איתי", "כיף להיות נקי", "נומי נומי". "האוטו שלנו", "מותק של ארנב" ו"אף אחד ושתי עיניים", בדי.וי.די: 2007)
חיבוקים (בדי.וי.די: 2007)
צבי הנינג'ה (גרסת 4Kids, בדי.וי.די: 2008)
סוריאנו (מחוז)

מחוז סוריאנו (בספרדית: Departamento de Soriano) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות של אורוגוואי. בירת המחוז היא העיר מרסדס.
מיקום המחוז הוא במערב המדינה, גובל מצפון בנהר ריו נגרו המפריד בינו לבין מחוז ריו נגרו, במזרח בפלורס, בדרום בקולוניה ובמערב בנהר אורוגוואי המפריד בינו לבין ארגנטינה. למרות היותו קרוב מאוד לגבול מחוז סן חוזה, אינם חולקים גבול משותף.
היסטוריה

אזור זה היה מיושב על ידי כמה "שבטים" של אבוריג'ינים במשך אלפי שנים. העיר העתיקה ביותר במחוז, ויז'ה סוריאנו, שהיא זו שנתנה את שמה למחוז, הוקמה בשפך נהר ריו נגרו לנהר אורוגוואי, בשנת 1624 בשם סנטו דומינגו סוריאנו.
מחוז סוראינו הוא אחד מששת המחוזות הראשונים שהוקמו בשטח הנוכחי של אורוגוואי שנקראה אז "הפרובינציה המזרחית". המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 בחוק שהתקבל במונטווידאו קבילדו (אז - בניין הממשל) ואושר על ידי חוסה ארטיגס ב-3 בפברואר 1816, יחד עם הכרזתם של המחוזות מונטווידאו, מלדונדו, קנלונס, סן חוסה וקולוניה. אליהם נוספו מאוחר יותר המחוזות פאיסנדו סרו לרגו ודורסנו, ובכך יצרו את תשעת המחוזות המייסדים בעת השבעת החוקה של אורוגוואי ב-1830.
היסטוריה > חוף אגרסידה

אחד מהאתרים ההיסטוריים במחוז, הוא חוף אגרסידה, הממוקם על הגדה המזרחית של נהר אורוגוואי, בו נחתו "שלושים ושלשה המזרחיים" (אנ') שלזכותם נזקפת שחרור אורוגוואי מהכיבוש הברזילאי. נחיתתם בחוף התבררה כגורם משמעותי בביסוס עצמאותה של אורוגוואי. אנדרטה לזכרם הוקמה בשנת 1863 בקצה החוף.
אקלים

האקלים של המחוז הוא קריר, וכמות המשקעים כ-1050 מ"מ בשנה, היורדים בעיקר בחודשי האביב, הסתיו ותחילת החורף. הטמפרטורה מתנודדת סביב 17.5°c - (78°f) בממוצע, והאוויר לח וממוזג כמעט כל השנה.
כלכלה

כלכלת המחוז מבוססת על חקלאות וגידולי שדה, ביישום טכנולוגיות חדישות המאפשרות להשיג גידולים באיכות הגבוהה ביותר באורוגוואי. בעיקר גידולי חיטה, סויה, שעורה, חמניות, תירס וגידולי דורה. שטחה המנוצל לחקלאות הוא כ-50,000 דונם, וגדלים בו 46.9% מנטיעות פולי סויה במדינה.
במקביל ישנם חוות לגידול ופיטום בקר, וגידול הכבשים, ותעשיית צמר.
המחוז מפותח מאוד גם בתחום הדבוראות ויותר מ-40% מייצור הדבש הלאומי מיוצר בו.
דמוגרפיה

מספר התושבים נכון לשנת 2019 היה 83,823 נפש, (מתוכם 41,630 גברים ו-42,194 נשים).
נכון לשנת 2010, תוחלת החיים עומדת בסורינאו על כ-76.32 שנים (גברים 73.47 נשים 79.26). הגיל הממוצע הוא כ-31.7 שנים.
ממשל > מוניציפלית

ראש העיר נבחר בבחירה ישירה, לתקופה של חמש שנים. ויכול לאחר מכן יכול להיבחר מחדש.
ממשל > חוקתית

הרשות המחוקקת היא מועצה מחוזית המורכבת מ-31 חברי מועצה, הנבחרים באופן דמוקרטי. חברי המועצה מופקדים על הצעת רפורמות עירוניות, צווים ומיסים, כמו גם כל פרויקט אחר שהם מוצאים לנכון בתאום עם ראש העיר.
ממשל > עיריות במחוז (ניהול אזורי)

| מפה | עירייה | שטח (קמ"ר) | תושבים (במפקד 2011) |
| --- | --- | --- | --- |
|  | קרדונה | 356.1 | 5,029 |
|  | דולורס | 413.7 | 19,577 |
|  | חוסה הנריקה רודו | 393.6 | 3,077 |
|  | פלמיטס | 178.7 | 2,304 |
בעיר מרסדס נמצא שדה תעופה מחוזי ריקרדו דטומאסי, המשמש לטיסות פנים.
מרכזים עירוניים

רשימת עיירות או ערים עם אוכלוסייה של מעל 1000 תושבים (נתוני מפקד 2011):
| העיר | תושבים |
| --- | --- |
מרסדס: 41,975
דולורס: 17,174
קרדונה: 4,600
פלמיטס: 2,123
חוסה הנריקה רודו: 2,220
צ'קרס דה דולורס: 1,961
ויז'ה סוריאנו: 1,124
הערות שוליים

↑  המקור ברשימות הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה באורוגוואי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 41fe82fc-014c-40fa-b8e0-681bda0eaefa 
דגל קבוצת השלושים ושלשה "חופש או חיים"
האנדרטה לזכר השלושים ושלשה בחוף אגרסידה בסורינאו
מפת מחוז סוריאנו והכבישים העיקריים שעוברים בו
עיריות במחוז סורינאו נכון ל-2020:
1) קרדונה.
2) דולורס.
3) חוסה הנריקה רודו
4) פלמיטס
השטח האפור הוא שטח המחוז שלא עבר מוניציפליזציה עד כה.
אדמונד מ' ספרא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 50 בערך) 
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 
אדמונד מ' ספרא (באנגלית: Edmond Safra; נולד ב-1975) הוא איש עסקים יהודי בן למשפחת ספרא, אחת המשפחות היהודיות העשירות בעולם שהונה מוערך בכ-19.7 מיליארד אירו.
ביוגרפיה

ספרא בוגר אוניברסיטת הרווארד, בה סיים תואר בהיסטוריה. בשנת 2007 הקים את קרן ההשקעות EMS Capital LP, שמוערכת בכ-1.9 מיליארד אירו. הקרן מחזיקה אחוזים קטנים בנייק, ששווים כיום 67 מיליון דולר. ספרא הצליח לגייס רבע מיליארד דולר במהלך מגפת הקורונה, והוא השקיע במניות של חברות טכנולוגיה ובפרויקטי נדל"ן בברזיל, שווייץ ומדינות נוספות. בנוסף, הוא מחזיק במניות פייסבוק, מאסטרקארד ועוד, ותיק ההשקעות שלו מוערך בכמיליארד דולר.
מאז 1999, ספרא מכהן כסגן נשיא ומנהל בחברת M. Safra & Co., Inc., חברת ניהול השקעות רב-נכסי המשמשת כמשרד המשפחה של משה י. ספרא המנוח. ספרא הוא בעל ניסיון בניהול השקעות במגוון אסטרטגיות, נכסים, סקטורים ותחומים גאוגרפיים, עם דגש על תחום הנדל"ן הציבורי והפרטי. בין ההשקעות הבולטות שלו נמנות נכסים מוכרים כגון בניין GM, One Plantation Place, Ritz-Carlton Residences ו-Showcase Mall.
חיים אישיים

ספרא נשוי למריאל, בתו של המיליארדר היהודי דייוויד נחמד, אשר סוחר באומנות. הונם של בני הזוג ספרא מגיע משילוב של ירושה ונישואים. אדמונד ספרא חולק את שמו עם אדמונד ספרא המנוח, שנפטר בגיל 67 בהצתה מכוונת.
הוא בנו של משה ספרא, שנפטר ב-2014, ויש לו ארבעה אחים.
תרומה ופעילות ציבורית

משפחת ספרא ידועה בתרומתה לספורט ובבעלותה בנק ג'יי ספרא, שבעבר שימש כספונסר של גביע דייוויס. המשפחה ערכה מספר ליגות כדורגל לילדים יהודים בפלורידה, ויוסף ספרא, קרוב משפחתו של אדמונד, ערך את בר המצווה שלו בישראל כחלק מעבודה חקלאית עם 150 בני משפחה נוספים.
ב-27 באפריל 2024 הכריז מועדון הכדורגל הפועל תל אביב שהגיע למזכר הבנות עם ספרא על רכישת הקבוצה. ב-11 ביולי 2024 נחתמה עסקת הרכישה של המועדון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  שווה מיליארד: הונו המוערך של אדמונד ספרא, באתר ערוץ הספורט, 27 באפריל 2024
↑  Bio ES, FWD (באנגלית אמריקאית)
↑  נדב צנציפר, הרוכש הפוטנציאלי של הפועל ת"א: אדמונד ספרא | חשיפה, באתר ynet, 21 באפריל 2024
↑  הציוץ הרשמי של מועדון הפועל תל אביב על מזכר ההבנות
↑  נדב צנציפר, עידן חדש בהפועל ת"א: אדמונד ספרא השלים את רכישת המועדון | נחשף ב-ynet, באתר ynet, 11 ביולי 2024
אנטוורפן

ערך זה עוסק בעיר בבלגיה. אם התכוונתם לקבוצת כדורגל בשם זה, ראו .
אנטוורפן (בהולנדית: Antwerpen; בצרפתית: Anvers – "אַנְוֶרְס"; בכתיב יהודי מיושן: אנוירשה) היא עיר באזור הפלמי של בלגיה, ועיר הבירה של מחוז אנטוורפן. בשנת 2022 חיו בה מעל 530 אלף תושבים, והיא הייתה העיר המאוכלסת ביותר בבלגיה. מבחינת שטח, אנטוורפן היא העיר השלישית בגודלה במדינה.
העיר שוכנת בצפון המדינה, בסמוך לגבול עם הולנד ועל גדות הנהר סכלדה, בקרבת השפך שלו אל הים הצפוני. נמל אנטוורפן הוא השני בגודלו באירופה, אחרי נמל רוטרדם (אשר נמצאת רק כמה עשרות קילומטרים צפונית מאנטוורפן).
העיר מהווה מרכז לתעשייה פטרו-כימיות רבות, ומהווה אחד המרכזים הבינלאומיים לסחר ביהלומים.
הקתדרלה של אנטוורפן היא אחת החשובות בצפון אירופה, והגדולה בבלגיה. העיר נחשבת לאחת מבירות סגנון האר-נובו (Art Nouveau, "האומנות החדשה") באדריכלות. שכונת זוֹרְנְבּוֹרג בעיר מכילה מאות בניינים מעוטרים בפאר הגרנדיוזי בסגנון נאו-קלאסי, גותי ויווני עתיק.
החל משנת 1930 פועל נמל התעופה הבין-לאומי של אנטוורפן.
שם

ישנן שתי סברות לגבי מקור שמה של העיר. לפי סברה אחת, המילה Antwerpen מקורה במילים ההולנדיות Aan het werf (לאורך הרציף). על פי סברה אחרת, מקור השם הוא באגדה מיתולוגית על סילביוס ברבו (Brabo) אזרח רומי, שחתך את ידו של הענק אנטיגון (Druoon Antigoon) שהטיל אימה על העיר והנמל, וזרק אותה לנהר. שם העיר, על פי סברה זו, הוא שיבוש של המילים ההולנדיות hand werpen (לזרוק את היד). פסל של ברבו והיד של הענק מוצב בכיכר המרכזית בעיר, ובסמל העיר מופיעה היד החתוכה של הענק.
פסל של ברבו והיד של הענק המוצב בכיכר המרכזית בעיר
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היה נמל אנטוורפן יעד אסטרטגי ממדרגה ראשונה עבור בעלות הברית. העיר שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הבריטים, הנמל לא ניזוק הודות לפעולה אמיצה של המחתרת הבלגית. לעומת זאת, לא שוחרר אזור שפך נהר הסכלדה ליד פליסינגן באי וולכרן (Walcheren) בדרום הולנד, והנמל נשאר סגור. כוחות קנדים ויחידות קומנדו שחררו בפעולה אמפיבית ארוכה ועקובה מדם את שפך הנהר שנפתח רק בדצמבר 1944. עם פתיחת הנמל הופגזה העיר קשות באמצעות טילי V-2 שגבו קורבנות רבים, בין היתר בקולנוע רקס בו נהרגו מאות בני אדם. המטרה העיקרית של היטלר עם פתיחת מתקפת הארדנים בחורף 1944 הייתה כיבוש מחדש של אנטוורפן ויצירת טריז בין צבאות בעלות הברית.
ספורט

בעיר נערכו משחקי הקיץ האולימפיים בשנת 1920.
מועדון הכדורגל רויאל אנטוורפן המייצג את העיר משחק בליגת העל הבלגית. בירסחוט, מועדון כדורגל נוסף מהעיר, התפרק בשנת 2013.
קבוצת אנטוורפ ג'יינטס מתמודדת בליגת הכדורסל הבכירה בבלגיה.