מטען הכאב
הפקה > צילומים

הסרט צולם בירדן, במרחק קילומטרים מהגבול העיראקי, כדי להשיג את מטרת האותנטיות שביגלו ביקשה להשיג. פליטים עיראקים שימשו כניצבים והצוות עבד בחום העז של המזרח התיכון. ביגלו רצתה לצלם בעיראק, אבל צוות האבטחה של ההפקה לא יכול היה להבטיח את שלומם מפני המורדים העיראקים. יוצרי הסרט חיפשו מיקומים במרוקו, שאותם העדיף צ'רטייר (המפיק) בשל עלותם הזולה יותר, אך ביגלו הרגישה שהם לא דומים מספיק לעיראק. אנשי הקשר של בול בסוכנות הביון המרכזית הציעו לצלם בירדן משום שעיר הבירה שלה עמאן דומה מאוד לבגדד ומשום שמשפחת המלוכה הירדנית תמכה מאוד בהפקות סרטים מערביות. ממשלת ירדן, שניסתה להקים תעשיית קולנוע מקומית, אכן הייתה נדיבה מאוד כלפי הסרט. היא הציעה תעריפי משלוח מוזלים ואף עזרה לממן את הסרט כאשר אגרת החוב שלו כמעט נמשכה לאחר שמפיק-קו פרש בשלושת השבועות הראשונים של הצילומים. סיוע זה אפשר לביגלו לקצץ את התקציב ל-15 מיליון דולר בלבד. ירדן השתמשה ביצירת הסרט כדי לייסד בית ספר לקולנוע ותוכנית התמחות. בנוסף, ביגלו רצתה להגיע כמה שיותר קרוב לאזור המלחמה. חלק מהמקומות היו פחות משלושה קילומטרים מהגבול העיראקי, והיו בטווח של קילומטרים ספורים מאזורי סכסוך פעילים בעיראק עצמה.
להפקה היה בתחילה אישור מיחידת הקשר הקולנועית של משרד ההגנה של ארצות הברית לצלם בבסיס לוגיסטי אמיתי של צבא ארצות הברית במחנה אריפג'אן, כווית. עם זאת, אישור הצילומים בוטל מכיוון שגורמים צבאיים האמינו שצולמו סצנות חדשות שלא היו בתסריט המאושר. לאחר שמשרד ההגנה האמריקאי השעה את שיתוף הפעולה עם הסרט, הוא השתמש במקום זאת בציוד של הצבא המלכותי הירדני.
הצילום הראשי החל ביולי 2007 בירדן. הטמפרטורות היו בממוצע 49 מעלות צלזיוס במהלך 44 ימי הצילום. השחקנים שוכנו באוהל עם רצפות עפר ועודדו לשחק במשחק מתודי. לעיתים קרובות ארבעה או יותר צוותי צילום צילמו בו-זמנית, מה שהביא לכמעט 200 שעות של צילומים. המפיק גרג שפירו סיפר על דאגות ביטחוניות של צילומים בירדן, "היה מעניין להגיד לאנשים שאנחנו הולכים לעשות את הסרט בירדן כי השאלה הראשונה שכולם שאלו הייתה על המצב הביטחוני כאן".
הבחירה של ביגלו לצלם בירדן נתקלה בהתנגדות מסוימת. בדיון היא גילתה שחלק מהצוות שלה חלקו סטריאוטיפים של האזור מהתרבות האמריקאית. "לצערי לאנשים באמריקה ובלוס אנג'לס יש את התפיסות האלה", אמרה, "אבל ברגע שאתה יורד מהמטוס אתה מבין שזה כמו מנהטן בלי העצים", המשיכה. מכיוון שעיראק שלטה בשיח באמריקה וברחבי העולם, ביגלו האמינה שיוצרי קולנוע ימשיכו לחקור את הסכסוך, מה שהופך את ירדן למקום הטבעי לצילום.
לדברי המפיק טוני מארק, הדם, הזיעה והחום שנתפסו במצלמה בהפקה שיקפו מאחורי הקלעים.
"זה סרט קשה וקשוח על נושא קשה וקשה", אמר מארק בראיון, "היה מתח מורגש לאורך כל הסט. זה היה בדיוק כמו הסיפור על המסך של שלושה בחורים שנלחמים זה בזה, אבל כאשר הגיע הזמן לעשות את העבודה, הם מתאחדים כדי לבצע את העבודה".
ג'רמי רנר נזכר, "יש לי פשפשי מזון. ואז קיבלתי הרעלת מזון: ירדתי 15 ק"ג בשלושה ימים". בנוסף לנטל החום, חליפת סילוק הפצצה שנאלץ ללבוש כל היום שקלה 36–45 ק"ג. בסצנה שבה דמותו נושאת ילד עיראקי מת, רנר נפל במורד כמה מדרגות וסובב את קרסולו, מה שעיכב את הצילומים כי הוא לא יכול היה ללכת. באותו שלב, "אנשים רצו להפסיק. כל המחלקות נאבקו לבצע את עבודתן, אף אחת מהן לא התקשרה". שבוע לאחר מכן, הצילומים חודשו.
המפיק מארק נזכר שהוא גילה בסיום יום צילום של 12 שעות, שהוא צריך להישאר ער כל הלילה כדי לייצר תחמושת מתאימה לרובה צלפים, מכיוון שהאספקה לא אספה את המכס הירדני בזמן לצילום המתוכנן, עקב הגבלות יבוא על אביזרים צבאיים. אמן האפקטים המיוחדים של הסרט, ריצ'רד סטוצמן, השתמש בזיקוקים סיניים לאבק שריפה. יום אחד, הוא הרכיב אביזר, והחום והחיכוך גרמו לזיקוקים להתפוצץ בפניו. כעבור יומיים הוא חזר לעבודה.
לצילומי הסרט היו מעט מההטבות הרגילות של הוליווד ; אף אחד על הסט לא קיבל קרוואן ממוזג או חדר אמבטיה פרטי. רנר אמר כי ננקטה זהירות רבה להבטיח את האותנטיות של הסרט, צילום הסרט במזרח התיכון תרם לכך; "היו שני אנשי הפקה שהשליכו מסמרים ואבנים מבניינים דו-קומתיים שפגעו בי בקסדה ... ירו עלינו כמה פעמים בזמן שצילמנו", אמר רנר, "כשתראה את זה, אתה תרגיש כאילו היית במלחמה".
אנתוני מאקי מוסיף:
"אתה לא יכול לזייף את כמות החום הזו, כשאתה על הסט וכל הניצבים הם פליטים עיראקים, זה הופך אותך למודע לסרט שאתה עושה. כשאתה מתחיל לשמוע את הסיפורים מפרספקטיבה אמיתית של אנשים שהיו שם, זה נותן לך נקודת מבט ברורה על המקום שבו אתה נמצא כאמן ועל הסיפור שהיית רוצה לספר. זו הייתה חוויה נהדרת להיות שם".
עבור הסרט, הבמאית ביגלו ביקשה להטמיע את הקהל "למשהו שהיה גולמי, נע וקרביים". היא התרשמה מעבודתו של הצלם בארי אקרויד על טיסה 93 ועל הרוח שמרעידה את השעורה והזמינה אותו לעבוד על סרטה. בעוד שהסרט הופק באופן עצמאי וצולם בתקציב נמוך, ביגלו השתמשה בארבע מצלמות 16 מ"מ כדי ללכוד נקודות מבט מרובות. על כך אמרה:
"כך אנו חווים את המציאות, על ידי הסתכלות על המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס בו זמנית. העין רואה אחרת מהעדשה, אבל עם אורכי מוקד מרובים וסגנון עריכה שרירי, העדשה יכולה לתת לך את הפרספקטיבה של המיקרוקוסמוס/מאקרוקוסמוס וזה תורם לתחושה של טבילה מוחלטת".
בבימוי קטעי הפעולה של הסרט, ביגלו לא רצתה לאבד את תחושת הגאוגרפיה והשתמשה במספר מצלמות כדי לאפשר לה "להסתכל על תפאורה מסוימת מכל פרספקטיבה אפשרית".