stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדור אדוריאן
ביוגרפיה > לימודיו

אנדור לקנבכר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ לקנבכר, סוחר עורות, ושל מלווין זינגר (1858–1940), היו לו חמישה אחים נוספים. הוא סיים את בית הספר היסודי בעיר הולדתו. המשפחה עברה לבודפשט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. בין השנים 1900–1905 למד באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) משפטים ומדע המדינה) וביקר, בין השאר, בסמינר "תרגילי סגנון הונגרי" של לאסלו נג'שי. בפריז למד בסורבון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה וכן בבית הספר לעיתונאות של פריז. בשנת 1904, אימץ את השם אדוריאן. אחד מאחיו, אישטוואן גם כן החליף את שמו לאדוריאן. הוא השתמש גם ב"באדו" (Badaud) כשם ספרותי בדוי.
ביוגרפיה > קריירה בהונגריה

אדוריאן היה הכתב הראשון של פשטי נפלו בפריז ובבלקן, וב-1905 הפך לעובד מערכת של העיתון. ב-1908 חזר הביתה לבודפשט והביא עמו את כלתו לעתיד, גבריאל הנרייט קוקארדון (Gabrielle Henriette Cocardon) מפריז-מונפרנאס, שהבריח מהוריה. הם התחתנו ב-1 בספטמבר 1908 בבודפשט.
בין 1910 לבין 1919 עבד כחבר מערכת של עיתון האשט. בשנים 1912–1913 היה כתב מלחמה במלחמת הבלקן, ובמלחמת העולם הראשונה. עבד בבלקן ככתב מלחמה עבור כמה עיתונים הונגרים ואחרים. באותה תקופה הייתה לאשתו גבריאל חנות אופנה צרפתית בשדרת אנדראשי.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, הוא תרגם ספרות אנגלית, ספרות גרמנית ובעיקר ספרות צרפתית להונגרית, לרבות יצירותיהם של ארתור קונאן דויל, האחים גונקור (אנ'), פול הרוויו (Paul Hervieu), ז'ול ורן, מוריס מטרלינק, מקס בוקהרדט, אלפרד קאפי, אנטול פראנס עבור הוצאת למפל ואתנאום הוצאה לאור. לפני מלחמת העולם הראשונה יצאו לאור גם אחדים מספריו, חלקם ללא ציון שנת ההוצאה. יצירתו ההיסטורית הפופולרית היא "המאה של הרוקוקו", והיצירה שעוסקת במהפכה הצרפתית ובנפוליאון בשם "המהפיכה והקיסרות" (Forradalom és császárság) וכן ספרו הדן בארבעה עשר הגנרלים של ההיסטוריה האירופית מחניבעל ועד ארתור גרגאי. בשם: חיילים גדולים". יצירתו ההיסטורית הספרותית היא הספר "גורלות ומסלולים" (Sorsok és pályák): דיוקנאות ספרותיים, בו עסק בחייהם וביצירותיהם של סופרים ומשוררים צרפתים מהמאה ה-18 והמאה ה-19. בשנים 1912–1913 הוא ניהל יומן מלחמה במהלך מלחמת הבלקן ומלחמת העולם הראשונה לאחר מכן, אותו פרסם ב-1913 וב-1917 בהתאמה. שתי החוברות שלו, שפורסמו ללא ציון שנת הוצאה,
פרימדונות וכוכבים משניים: מעולם של אחורי הקלעים
האנקדוטות, מקרים מצחיקים על גברים מפורסמים
שייכות לספרות הבידור: בעוד שהראשונה מכילה אנקדוטות מחיי התיאטרון והאופרה בבודפשט, השנייה היא על המשפחה המלכותית האוסטרית והפוליטיקאים.
ביוגרפיה > קריירה בצרפת

לאחר מלחמת העולם הראשונה חזרו אדוריאן ואשתו לצרפת, ב-1919 התיישבו דרך קבע בפריז, אך שמרו על דירתם בבודפשט לעוד כמה שנים. בפריז, אדוריאן הקים את סוכנות העיתונות "משרד עיתונות מזרח אירופה בע"מ" (East-Europe Távirati Iroda Rt), המשיך בעבודתו כעיתונאי והמשיך לעבוד בעיתוני אשט, Messageries Parisiennes, שנוסד על ידי Lucien Vogel ובשנות ה-30 ב-Vu et Lu שנוסד על ידי לוסיאן פוגל (Lucien Vogel). הוא היה עמיתו של לאסלו גארה במשרד המערכת של העיתון Vu et Lu. אדוריאן דיווח ללא הרף על אירועים הקשורים להונגריה בחו"ל בעיתונים ההונגרים. בין 1934 לבין 1939, הוא היה הכתב בפריז של השבועון "בוקר" (Reggel) שהופיע בבודפשט. בין השנים 1912 לבין 1934 פורסמו במגזין ניוגט בסך הכל אחד-עשר מכתביו. הוא כתב מאמרים גם בכתבי עת צרפתיים, גרמניים ושווייצריים.
כמתרגם, תרגם לצרפתית את הנערים מרחוב פאל, "השטן" ו"הברבור" מאת פרנץ מולנר, וכן את המחזה "טייפון" של מלכיאור לנדייל. הוא תרגם מספר יצירות של בלזק וז'ול ורן להונגרית: הצפון נגד הדרום (1910), רב חובל בן חמש-עשרה.
במהלך המשבר הכלכלי הגדול של 1929, אדוריאן ואשתו קנו את טירת Clos de l'Olive באובון, אשר נבנתה מחדש בין 1780 לבין 1784 על ידי ז'אן סימון גאלן, צורף המלכה. בשנת 1931, הוא מכר את האורנג'רי הישן של הטירה לצייר פליקס-פול ג'ובה-דובל (צר'), שהקים שם את הסטודיו שלו. בין השנים 1940 לבין 1944, כאשר אובון הייתה נתונה לכיבוש גרמני, אדוריאן, שנחשב ליהודי זר, מצא מקלט עם משפחתו ברובע Figeac Lascombes במחוז לוט, ליד התחנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא הפך למנהל של Éditions du Bateau Ivre, שפעלה בשנים 1946–1947. הוא פרסם, בין השאר, את הרומן מאת לאסלו גארה ורעייתו נטלי בשם St. Boniface et ses Juifs (סן בוניפס ויהודיה) את זיכרונותיה של אולגה לנדייל על מה שחוותה באושוויץ בשם "מזכרות דה לו-דלה" (Souvenirs de l’au-delà), ואת הכרך של אנדרה לאזאר באיומי Hongrois de la résistance.
בהקשר למלאת מאה שנים לסיום מלחמת העולם הראשונה, הבחינו כמה היסטוריונים והיסטוריונים ספרותיים בעבודתו של אדוריאן כעיתונאי בהונגריה, בעיקר בגלל הראיונות שלו ודיווחי המלחמה שלו.
עבודותיו

מצבי הרוח של הילדה הקפריזית (רומן, בודפשט, 1901)
המהפכה הצרפתית הגדולה ונפוליאון, I–III (עם פאל קרי ובלה קיש, בודפשט, 1911)
חיילים גדולים (בודפשט, 1912) - בסדרה קריירה
גורלות ומסלולים. דיוקנאות ספרותיים (בודפשט, 1912)
רשימות של כתב מלחמה (בקשצ'אבה, 1913)
אנקדוטות, מקרים הומוריסטיים על אנשים גדולים (עם אנדרה נאג' וקורנל טאבורי, בודפשט, 1913)
מאה שנות הרוקוקו (בודפשט, 1914)
הקיסרות I–II. (בודפשט, 1914-15) - בסדרה מהפכה ואימפריה
מקרים מצחיקים של סופרים ומשרבטים. (עם קורנל טאבורי, בודפשט, 1915)
מתחת להרים מושלגים, בדרכים עקובות מדם. יומן המלחמה שלי על הבלקן (בודפשט, 1917)
La Finlande rempart de l'Europe (פריז, 1947)
תרגומיו הספרותיים

פרנץ מולנר : הנערים מרחוב פאל (פריז, 1938)
פרנץ מולנר: השטן
פרנץ מולנר: הברבור
מלכיאור לנדייל : טייפון
ספרות

גזה לנדייל: אילי עיתונים הונגריים (בודפשט, 1963)
ארנה הלאס: אנדור אדוריאן (כתב עת ספרותי, 1966)
מיהאי סייביי: אנדור אדוריאן בבית הספר לעיתונאות צרפתית (הודעה, 1995)
ראו גם

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון לאמנות הבמה)
לקריאה נוספת

Magyar irodalmi lexikon I. (A–K). Főszerk. Benedek Marcell. Budapest: Akadémiai. 1963. 8. o. (לקסיקון ספרותי הונגרי)
Új magyar életrajzi lexikon I. (A–Cs). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2001. 50. o. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש)
בג"ץ קול העם

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  ז' בחשוון תשי"ד (16 באוקטובר 1953)
 החלטה
 קבלת העתירה – ביטול הצוים לסגירת העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד"
 חברי המותב
 חברי המותב:  שמעון אגרנט, יואל זוסמן, משה לנדוי
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  כאשר חופש הביטוי מתנגש עם אינטרס מוגן אחר, ייסוג חופש הביטוי רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית באינטרס האחר
 
המאמר שהוביל לצו הסגירה נגד "קול העם"
בג"ץ קול העם (בשמו המלא: בג"ץ 73/53 חברת קול העם נ' שר הפנים) הוא פסק דין משנת 1953 של בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ שנכתב על ידי השופט שמעון אגרנט.
העיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בעברית ובערבית, עתרו לבג"ץ נגד צו של שר הפנים שהורה על סגירתם לימים אחדים עקב מאמרי ביקורת על הממשלה שהופיעו בהם.
השופט אגרנט קיבל את עתירות העיתונים בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק דין מנומק ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו מאז את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו כאשר חופש הביטוי מתנגש עם אינטרס מוגן אחר, ייסוג חופש הביטוי רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית באינטרס האחר.
פסק דין זה מהווה בסיס למשפט החוקתי הישראלי. היה זה פסק דין ראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, וכן המסמך הראשון של מוסד שלטוני במדינת ישראל אשר מכריז כי ישראל היא מדינה דמוקרטית.
האירועים שהובילו לעתירה לבג"ץ

ב-9 במרץ 1953 פרסם העיתון "הארץ" ידיעה שבה דיווח על נכונות להעמדת סיוע צבאי של ישראל לרשותה של ארצות הברית במלחמת קוריאה, על רקע מינויו של גאורגי מלנקוב לראש ממשלת ברית המועצות. בנוסח הידיעה:
מר הנרי מורגנטאו אמר, כי גיאורגי מאלנקוב הוא בוודאי גרוע יותר מסטלין, וכאשר תבוא שעת המבחן תעמיד ישראל 200,000 חיילים לצד ארצות-הברית. שגריר ישראל מר אבא אבן הביע את הסכמתו המלאה להודעת מר הנרי מורגנטאו, שישראל תוכל להעמיד 200,000 חיילים לצד ארצות-הברית במקרה של מלחמה. והוסיף, שמר מורגנטאו לא העריך במידה מספקת את כושר הגיוס של ישראל.
הידיעה הייתה משוללת יסוד, וב-25 במרץ תיאר אותה ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כ"בדותה עיתונאית", אך בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמרי ביקורת חריפים בעיתונים "קול העם" ו"אל-איתיחאד", ביטאוניה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) בעברית ובערבית. במאמר המערכת של "קול העם" נאמר שידיעה זו היא סימן מובהק ל"מדיניות האנטי-סובייטית" של ממשלת ישראל:
באם אבא אבן רוצה להילחם לצד מציתי המלחמה האמריקאים שילך, אך שילך לבדו. אנחנו, המוני העם רוצים בשלום ועצמאות לאומית ואיננו מוכנים לוותר על החזון תמורת הצטרפות ל'פיקוד המזרח התיכוני'. נגביר את מאבקנו נגד המדיניות האנטי-לאומית של ממשלת בן גוריון המספסרת בדם הנוער הישראלי.
לנוכח זאת הורה שר הפנים, ישראל רוקח, לסגור את "קול העם" לעשרה ימים ואת "אל-איתיחאד" ל-15 ימים, בהתאם לסמכותו לפי סעיף 19(2)(א) לפקודת העיתונות, להוציא צו המורה להפסיק פרסום של עיתון לתקופה שימצא לנכון, "אם מתפרסם בעיתון דבר שיש בו לדעתו של שר הפנים כדי לסכן את שלום הצבור".
באותו יום פרסמה האספה הכללית השנתית של אגודת העיתונאים בתל אביב הודעה שבה נאמר: "האספה הכללית מביעה את תקוותה, כי עם זירוז אישור חוק העיתונות יצומצם עד למינימום השימוש בהנמקה הסתמית 'סכנה לשלום הצבור' לשם סגירת עיתון".
מאמר המערכת של "הארץ" מתח ביקורת על החלטתו של שר הפנים, בנימוק ש"איש במדינה לא יעלה בידו להצביע על שום סכנה לשלום הציבור שיצאה מפרסומו [של המאמר ב"קול העם"]". מר רוקח משתמש בסמכויותיו כדי להציק לעיתונה של מק"י. אין פירוש אחר להוצאת צו האיסור, ואין זאת אלא שימוש שרירותי בסמכויותיו".
"מעריב" פרסם טור המסתייג ממפלגת מק"י ומביטאונה "קול העם", אך שלל את צעדו של שר הפנים וציין: "פעולה מעין זו עלולה היא עצמה לסכן את שלום הציבור, אם שר הפנים ישתמש יותר מדי בחוק זה, ואמצעי זה ייהפך לדרך הממשל ל'ריגולציה' של העיתונות החפשית במדינה". אפרים קישון, בטורו "חד גדיא", פרסם סאטירה התוקפת את גילויי התמיכה ב"קול העם".
שני העיתונים שלגביהם הוצא צו סגירה עתרו לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי, וזה הוציא צו ביניים להמשך הופעת העיתונים וכן צו על תנאי המורה לשר הפנים "לבוא וליתן טעם, מדוע לא יבטל את הצו שניתן על ידו ביום 22/3/53, לפי סעיף 19 לפקודת העיתונות, להפסיק את פרסום העיתון 'קול העם' לתקופה של עשרה ימים".
הערכת השפעתו של פסק הדין

חודשים מעטים לאחר מתן פסק הדין פרסם "הפרקליט", ביטאונה של לשכת עורכי הדין בישראל, סקירה שלו, שהסתיימה במילים:
אהרן ברק הקדיש מאמר נרחב לפסק הדין, ובו כתב:
דוד קרצמר ציין:
ראו גם

חופש הביטוי בישראל
פקודת העיתונות
חופש העיתונות
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי
לקריאה נוספת

משה נגבי, חופש העיתונות בישראל: ערכים בראי המשפט, ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 1995.
אהרן ברק, "הנשיא אגרנט: "קול העם" – קולו של העם", מבחר כתבים, א, 2000, עמ' 575–596.
מרדכי נאור, רבותי, העיתונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004, הפרק "משפט בן-גוריון – קול העם", עמ' 120–138.
הערות שוליים

↑  אריה גלבלום, הערבים מצהירים "שביעות־רצון עמוקה" מההודעה על ביקור דאלס במצרים במאי, הארץ, 9 במרץ 1953
↑  דברי הכנסת, מושב שני, חוברת י"ט, עמ' 1096.
↑  "קול העם" נסגר לעשרה ימים, הַבֹּקֶר, 22 במרץ 1953.
↑  י. רוקח סגר את "אל-איתיחאד", על המשמר, 16 באפריל 1953.
↑  דן פינס (עורך), ספר השנה של העיתונאים, תשי"ג, עמ' 232.
↑  "איסור 'קול העם'", הארץ, 23 במרץ 1953, כפי שצוטט: "הארץ" נגד סגירת "קול העם", על המשמר, 24 במרץ 1953.
↑  ב. ה., שלום הצבור, מעריב, 23 במרץ 1953.
↑  אפרים קישון, אנשי "בלא כל ספק", מעריב, 24 במרץ 1953
↑  בתוקף צו ביניים יחדש "קול העם" את הופעתו, על המשמר, 24 במרץ 1953.
↑  ר"ק, "חופש העיתונות", הפרקליט י', פברואר 1954, עמ' 1–2
↑  אהרן ברק, "הנשיא אגרנט: "קול העם" – קולו של העם", מבחר כתבים, א, 2000, עמ' 575–596.
↑  דוד קרצמר, חמישים שנה של משפט ציבורי בבית־המשפט העליון – זכויות אדם, משפט וממשל ה(1), תש"ס-1999
ג'ורג' טבורי

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1914 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 ביולי 2007 (בגיל 93) ברלין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 מדינה:  הונגריה, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 מקום לימודים:  אולפן השחקנים 
 בן או בת זוג:  ויוקה לידפורס (1954–1972) 
 פרסים והוקרה:  פרס ביכנר (1992)  פרס פטר וייס (1990)  פרס הדרמה של מילהיים (1990)  מדליית גתה (2000)  פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1997)  פרס ארנסט הופריכטר (1987)  פרס האמנות של ברלין (1981)  Jeanette Schocken Prize (2003)  פרס הספרות של קאסל (2001)  פרס נסטרוי (2001)  פרס ולטר האזנקלבר (1998)  פרס קונקורדיה (1998)  מדליית קינץ  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  אות הקצין הגדול המוזהב על שירות הרפובליקה האוסטרית  Jeanette Schocken Prize 
 http://www.tabori.de/index.htm
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' טאבורי
לוח הנצחה בבית הולדתו בבודפשט
ג'ורג' טאבורי (בהונגרית: Tábori György;‏ 24 במאי 1914 – 23 ביולי 2007) היה מחזאי, במאי ותסריטאי, יליד הונגריה. יש הרואים בו את גדול מחזאי גרמניה בסוף המאה ה-20.
חייו

ג'ורג' טאבורי נולד לאלזה זיפר ולקורנל טאבורי, עיתונאי במקצועו, בבודפשט, כבן שני למשפחה יהודית מתבוללת. סבו מצד אמו היה רופא ובביתו דיבר הונגרית וגרמנית. עד גיל שבע קיבל חינוך קתולי ואז סיפרו לו הוריו על מוצאם היהודי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החליט אביו לשלחו באוקטובר 1932 להכשרה מקצועית במלונאות בברלין. הוא התלמד במלון אדלון ובמלון נוסף, אולם נאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. הוא חזר לבודפשט ועבד כעיתונאי ומתרגם. ב-1936 היגר ללונדון, שם התגורר אחיו הבכור, פאול.
בשנת 1941 זכה לאזרחות בריטית ושירת בתחילת מלחמת העולם השנייה במודיעין הבריטי, ובין המדינות הרבות שעבר בהן נכללה גם ארץ ישראל, שבה הכיר את אשתו הראשונה. משנת 1943 עבד במחלקה ההונגרית של ה-BBC.
ב-1947 נסע לארצות הברית לביקור של שלושה חודשים, אך נשאר שם כעשרים שנה. בארצות הברית כתב תסריטים רבים לסרטי קולנוע שהופקו בהוליווד, בהם כאלה שבוימו בידי אלפרד היצ'קוק. כן תרגם לאנגלית מיצירותיהם של ברטולט ברכט ומקס פריש. בשנת 1952 כתב את מחזהו הראשון. בתקופת "ציד המכשפות" נכלל ברשימה השחורה של מקארתי. בשנות השישים עבד בסטודיו למשחק של לי סטרסברג בניו יורק. ב-1968 הוצג בניו יורק מחזהו "הקניבלים", העוסק באסירים באושוויץ האוכלים את חברם כדי לשרוד. השואה היא נושא מרכזי במחזות נוספים של טבורי.
ב-1968 הגיע לגרמניה והשתתף בסימפוזיון על ברכט. בשנת 1971 שב להתגורר בגרמניה המערבית, שם הקים וניהל קבוצות תיאטרון אחדות, ובהן בברמן (1979-1975) ובווינה (1997-1986). בשנים 1978–1999 התגורר במינכן. משנת 1999 פעל והתגורר בברלין.
על עבודתו המחזאית הוענקו לטאבורי מספר פרסים, ביניהם פרס ביכנר בשנת 1992.
באוקטובר 2006 העניק לו נשיא אוסטריה עיטור הוקרה על פעילותו בתיאטראות של וינה.
חייו > חייו הפרטיים

טבורי היה נשוי ארבע פעמים. ב-1942 התחתן בירושלים עם חנה פרוינד, עולה מדרמשטט. הם התגרשו בשנת 1951.
בשנים 1948–1950 התגורר בהוליווד ובתקופה זו ניהל רומן עם השחקנית גרטה גרבו.
בשנת 1954 נישא לשחקנית השוודית ויוקה לידפורס (Viveca Lindfors). בשנת 1972 התגרשו בני הזוג. טבורי טען כי הסיבה לגירושין הייתה עבודתו בברלין.
בגיל 62 נישא טבורי לאורסולה גריצמכר (Ursula Grützmacher). באותה התקופה התגוררו השניים בברמן. ב-1978 עברו להתגורר במינכן. בשנת 1984 התגרשו.
ב-12 בינואר 1985, נישאו טבורי והשחקנית אורסולה הפנר (Ursula Höpfner) בפונדק לחוף אגם שטארנברג.
טבורי נפטר בברלין ונטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בעיר.
מחזותיו שהוצגו בישראל

אף שמחזותיו עוסקים בנושאים הנמצאים במרכז העניין של תושבי ישראל, ג'ורג' טאבורי כמעט ואינו מוכר בארץ. מחזהו "המסע של אמא טאבורי" הוצג בשנת 1987 בתיאטרון הקאמרי. מחזהו "הקניבלים" הוצג בתל אביב ביוני 2003, על ידי תיאטרון רומני שביקר בארץ. במאי 2004 הוצג מחזהו "הווריאציות של גולדברג" ב"תיאטרון האוניברסיטה" של אוניברסיטת תל אביב. מחזה נוסף שלו, "וייסמן ואדום הפנים", תורגם לעברית בידי פרופ' גד קינר, מאוניברסיטת תל אביב. ב-2011 הוצג מחזה מפורסם שלו, "יובל" על ידי תלמידי הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בת"א וזכה לתשבחות גדולות[דרוש מקור]. כמו כן, באותה שנה, "מיין קאמפף" שלו זכה להפקה מרכזית ובולטת ב"פסטיבל עכו" לתיאטרון אחר, בבימויו של גיל אלון. המחזה זכה בפרסים בפסטיבל ואומץ לאחר מכן על ידי תיאטרון גשר בתל אביב. גיל אלון גם ביים את ההצגה "ואריאציות גולדברג" באנסמבל תיאטרון תמונע ושיחק בתפקיד של אדון-איי. מעונות מלדמנשטראסה (אנ') בווינה בהם התגורר אדולף היטלר בצעירותו שימשו להצגת המחזה בין השנים 2002 ו-2003.
ממחזותיו

"הקניבלים" (1968)
שמחתו של זיגמונד (1975)
המסע של אמא טבורי (1979)
המציצן (1982)
יובל (1983)
מיין קאמפף (1987): עוסק בקשר בין היטלר ובין יהודי בשם שלמה הרצל.
מצדה (1988)
וייסמן ואדום הפנים (1990): מפגש בין יהודי אמריקאי, המבקש להמציא מנוחה נכונה לכד האפר של אשתו, ובין אינדיאני שתקן, הרוכב על גבי פרד.
הווריאציות של גולדברג (1991).
הלילה האחרון בספטמבר (1997).
זכויות להט"ב בארצות הברית
יחסי-מין של בני-זוג מאותו המין

ב-26 ביוני 2003 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין לורנס נגד טקסס כי התנהגות מינית אינטימית בהסכמה מוגנת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. על פי דעת הרוב, שנכתבה על ידי השופט אנתוני קנדי, בוטל פסק דין באוורס נגד הארדוויק משנת 1986, שקבע כי חוקים האוסרים קיום מעשי סדום הם חוקתיים. למרות פסק דין זה, מדינות מסוימות בארצות הברית לא ביטלו חוקים מקומיים האוסרים על קיום מעשי סדום, וגורמי אכיפת חוק מקומיים השתמשו בחוקים אלה על מנת להטריד או לעצור גברים להט"בים.
לפני פסק דין לורנס נגד טקסס ב-2003, קיום יחסי-מין של בני-זוג מאותו המין הייתה בלתי חוקית ב-14 מדינות בארצות הברית, בפוארטו ריקו ובצבא ארצות הברית. עד 2003, 29 מדינות, מחוז קולומביה וחמש טריטוריות ביטלו את החוקים האוסרים על מעשי סדום במדינתם באמצעים חקיקתיים. לאחר ביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בשנת 2010, הקונגרס האמריקני ביטל את החוקים האוסרים על מעשי סדום בצבא ארצות הברית בשנת 2014. ב-12 מדינות בית המשפט העליון או בית הדין לערעורים של המדינה פסק כי החוקים האוסרים מעשי סדום אינם חוקתיים. במדינות ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מסצ'וסטס ומינסוטה בוטלו החוקים האוסרים על מעשי סדום על ידי בתי המשפט, והמחוקקים במדינות אלו לא ביטלו אותם. ב-18 באפריל 2018 חתם מושל מונטנה על הצעת חוק שמבטלת את חוק המדינה האוסר על מעשי סדום; קודם לכן החוק בוטל על ידי בית המשפט העליון במונטנה. ב-23 באפריל 2014 חתם מושל וירג'יניה על הצעת חוק המבטלת את חוק המדינה האוסר על מעשי סדום. ב-1 באוקטובר 2020 תיכנס לתוקף הצעת חוק המבטלת את חוק מדינת מרילנד האוסר על מעשי סדום, ללא חתימת מושל מרילנד.
14 מדינות טרם ביטלו באופן רשמי את חוקיהן האוסרים פעילות מינית בהסכמה בקרב בני-אדם בוגרים, או שלא עידכנו אותן כדי לשקף במדויק את משמעות פסק דין לורנס נגד טקסס. לעיתים קרובות, במונח מעשה סדום נעשה שימוש הכולל גם צורות אחרות של התנהגות מינית (שאיננה בהסכמה בין בני-אדם בוגרים) כגון משכב בהמה, ועד כה לא צלח שום ניסיון להפריד בין המונחים. תקנות של 12 מדינות אוסרות כל צורה של מעשי סדום, חלקן כוללות איסור על מין אוראלי, וזאת ללא קשר למגדר של המשתתפים/ות: פלורידה, ג'ורג'יה, איידהו, לואיזיאנה, מסצ'וסטס, מישיגן, מינסוטה, מיסיסיפי, צפון קרוליינה, אוקלהומה ודרום קרוליינה. שלוש מדינות מתייחסות בחקיקות שלהן באופן ספציפי ליחסי מין של בני-זוג מאותו המין: קנזס, קנטקי וטקסס.
בארצות הברית, גיל ההסכמה (בין שני קטינים, בין קטין ובגיר, בין שני בגירים) עשוי להשתנות בין תחומי שיפוט שונים, אך בכל תחומי השיפוט בארצות הברית - גיל ההסכמה עבור יחסי מין של בני-זוג מאותו המין זהה לגיל ההסכמה עבור יחסי מין הטרוסקסואליים.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין > נישואים

פעילות ציבורית להשגת הכרה בנישואים אזרחיים בין בני-זוג מאותו המין, לרבות שוויון זכויות והטבות, החלה בשנות השבעים אך לא רק שנותרה לא הצלחה במשך ארבעים שנה, גררה אף תגובת נגד. בשנת 1996 הקונגרס האמריקני חוקק את חוק ההגנה על הנישואים (אנ') (בראשי תיבות: DOMA), שאסר על הממשל הפדרלי להכיר בנישואים של בני-זוג מאותו המין וביטל את חובתן של מדינות ארצות הברית להכיר באיחודים של בני-זוג מאותו המין שבוצעו בתחומי שיפוט אחרים. לאחר שעבר DOMA בשנת 1996, מחוקקים מקומיים רבים חוקקו תקנות מדינה, שכונו "mini-DOMA's", האוסרות על נישואים של בני-זוג מאותו המין. החל משנת 1972 במדינת מרילנד, כל מדינות ארצות הברית למעט ניו מקסיקו קבעו חוקים האוסרים על נישואים של בני-זוג מאותו המין.
ב-17 במאי 2004 הפכה מדינת מסצ'וסטס למדינת ארצות הברית הראשונה ולתחום השיפוט השישי בעולם שאיפשר נישואים של בני-זוג מאותו המין, וזאת בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של המדינה שהתקבל כשישה חודשים קודם לכן. בעקבות החלטת מסצ'וסטס, 14 מדינות שינו את חוקתן כך שתאסור הכרה בנישואים של בני-זוג מאותו המין. מדינות רבות אסרו גם איחודים אזרחיים.
לאורך השנים, 28 מדינות העבירו תיקונים בחוקה של המדינה שאסרו על נישואים של בני-זוג מאותו המין: אלבמה, אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, פלורידה, ג'ורג'יה, איידהו, קנזס, קנטקי, לואיזיאנה, מישיגן, מיסיסיפי, מיזורי, מונטנה, נברסקה, נבאדה, צפון קרולינה, צפון דקוטה, אוהיו, אוקלהומה, אורגון, דרום קרוליינה, דרום דקוטה, טנסי, טקסס, יוטה, וירג'יניה וויסקונסין. מצביעים בהוואי אישרו תיקון חוקתי צר יותר, שמאפשר למחוקקים לקבוע חוקים בנוגע לנישואים של בני-זוג מאותו המין, דבר שנעשה כבר בשנת 1993. ב-6 בנובמבר 2012 הפכה מינסוטה למדינה הראשונה שהצביעה על הצעת תיקון לחוקה האוסר על נישואים של בני-זוג מאותו המין. התיקון זכה לתמיכה של 48.1% בלבד (מול 51.9% מתנגדים) ולא עבר.
ב-26 ביוני 2013 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין ארצות הברית נגד וינדזור (אנ') כי סעיף 3 של DOMA ("הגדרת נישואין") איננו חוקתי.
ב-26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין התקדימי "אוברגפל נגד הודג'ס" כי כל האיסורים החוקתיים והחוקיים על נישואים של בני-זוג מאותו המין הם בלתי חוקתיים וכי על מדינות ארצות הברית להעניק רישיון ולהכיר בנישואים של בני-זוג מאותו המין. כתוצאה מכך, DOMA הפך לבלתי ניתן לאכיפה בפועל, ובכך נישואים של בני-זוג מאותו המין הפכו לחוקיים בכל 50 המדינות, מחוז קולומביה, פוארטו ריקו, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים. עם זאת, פסק דין זה לא הפך נישואים אלו למוכרים בסמואה האמריקנית, בשל מעמדה החוקתי הייחודי. מסיבה דומה, המצב החוקי של נישואים חד-מיניים משתנה בתחומי השיפוט השונים של שמורות האינדיאנים.
עוד לפני הפסיקה הנ"ל, שהכירה בנישואים של בני-זוג מאותו המין בכל ארצות הברית, נישואים אלו היו חוקיים ב-36 מדינות; ב-24 מדינות על פי פסיקת בית משפט, ב-9 מדינות על ידי פעולות חקיקה וב-3 מדיניות על ידי משאל עם. במדינות מסוימות, נישואים אלו התאפשרו ביותר מדרך אחת.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין > איחוד אזרחי

עוד בטרם נישואים של בני-זוג מאותו המין היו חוקיים בכלל ארצות הברית, 15 מדינות איפשרו איחודים אזרחיים או הכירו בזוגות של בני-זוג מאותו המין כידועים בציבור. במדינות רבות, חוקים אלו עדיין תקפים.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין > אימוץ

בעקבות פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, בני-זוג מאותו המין מורשים לאמץ במדינות ארצות הברית ובשטחים אחרים שבתחום שיפוטה. לפני פסק דין זה, מספר מדינות איפשרו אימוץ לבני-זוג מאותו המין, בעקבות חקיקה או פסיקת בית משפט.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין > אזרחות

אזרחי ארצות הברית, אשר ילדיהם הביולוגיים נולדו מחוץ לגבולות ארצות הברית, עלולים שלא להיות מסוגלים לקבל אזרחות אמריקאית לילדיהם, גם אם בן-זוגם הוא אזרח אמריקאי בעצמו. ההשפעה של חוקי האזרחות האמריקאים פוגעת בזוגות להט"ביים באופן לא פרופורציונלי, נוכח העובדה שבדרך כלל רק אחד מבני-הזוג הוא ההורה הביולוגי של הילד המשותף.
נישואים של בני-זוג מאותו המין ואימוץ על ידי בני-זוג מאותו המין > דעת קהל

בסקר גאלופ שפורסם במאי 2018 נמצא כי 67% מהאמריקאים תומכים בנישואים של בני-זוג מאותו המין. סקר דעת קהל שנערך במרץ 2014 על ידי וושינגטון פוסט / ABC News הראה תמיכה בנישואים של בני-זוג מאותו המין בקרב 59% מהאמריקאים, וסקר של הניו יורק טיימס מפברואר 2014 הראה שיעור תמיכה של 56%. בסקר של גאלופ מנובמבר 2012 נמצא כי 61% תומכים באימוץ על ידי הומואים ולסביות.
חוקים נגד אפליה

החוק הפדרלי בארצות הברית אינו כולל במפורש הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. ביוני 2020, קבע בית המשפט העליון בארצות הברית כי נטייה מינית וזהות מגדרית נכללים תחת "מין" באיסור לאפליה תעסוקתית הקיים בחוק זכויות האזרח משנת 1964.‏ פסק הדין עשוי להשפיע על זכויות אזרחיות פדרליות אחרות המונעות אפליה של מין בחינוך, שירותי בריאות, דיור ואשראי פיננסי.
הגנה מפורשת ומקיפה נגד אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נשקלת על ידי הקונגרס של ארצות הברית, והיא חלק מהחוק לשוויון (אנ') שהליך חקיקתו החל במרץ 2019, וטרם הושלם.