stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב ויסגלס
ביוגרפיה > קריירה משפטית

במהלך עבודתו ייצג אישי ציבור בתביעות דיבה נגד עיתונים, בין השאר:
בשנת 1980 ייצג את ראש הממשלה יצחק רבין בתביעת דיבה נגד השבועון הצרפתי לה אקספרס
בשנים 1983–1985 ייצג את אריאל שרון בתביעות דיבה נגד השבועון "טיים" (שבה ניצח שרון), ולאחר מכן, יחד עם עו"ד יעקב וינרוט, נגד עיתון "הארץ" והעיתונאי עוזי בנזימן, בעקבות מאמרים שפרסמו על אמינותו הציבורית של שרון במלחמת שלום הגליל. תביעה שבה הפסיד שרון בבית המשפט המחוזי, וגם בערעור לבית המשפט העליון.
ייצג את חבר הכנסת אריה דרעי בתביעת דיבה נגד "ידיעות אחרונות".
ייצג את חבר הכנסת אהוד אולמרט בתביעתו נגד עיתון "דבר".
ייצג את הרב הראשי לישראל (לשעבר), ישראל מאיר לאו, בתביעה נגד עיתון "חדשות".
ייצג את פרופ' גבי ברבש בתביעה נגד עיתון "העיר".
בנוסף, הוא ייצג אישי ציבור ובכירים במערכת הביטחונית בעניינים אחרים, כמו:
את שר הביטחון אריאל שרון בוידת החקירה לאירועי סברה ושתילה (ועדת כהאן);
ייצג את מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור ליברמן, בפרשת בר-און חברון, וכן ייצג אותו בקובלנה פלילית פרטית שהגיש נגד עיתון ידיעות אחרונות.
ויסגלס ייצג את ראש הממשלה אריאל שרון גם בעת שזה התמודד על ראשות הממשלה. ויסגלס טיפל בצדדים המשפטיים הנוגעים למימון קמפיין הבחירות לראשות הליכוד. בדו"ח מבקר המדינה על מערכת הבחירות אז, נקבע, כי מימון הבחירות נעשה שלא כדין, וכאשר נפתחה חקירה פלילית בעניין (2001), גם ויסגלס נחקר בפרשה.
9 אנשי שב"כ בפרשת קו 300 והעתירה לבג"ץ לביטול החנינות;
ייצג את יוסי גינוסר בוועדת החקירה לבענין שיטות החקירה של השב"כ (ועדת לנדוי);
ייצג את רפי איתן מול השלטונות האמריקנים, בפרשת פולארד..
ייצג את תת-אלוף אפי איתם בעתירה לבג"ץ בעקבות ביטול מינויו למפקד אוגדת הגליל.
ייצג את האלוף שאול מופז בוועדת החקירה לאירועי מערת המכפלה (טבח ברוך גולדשטיין);
ייצג טת מפקד טייסת היסעורים וסגנו בוועדת החקירה לאסון המסוקים;
ייצג את ח', ראש האגף לענייני זרים (הלא ערבים) בשב"כ ואת ראש אגף המודיעין היהודי בשב"כ, בפני ועדת החקירה לרצח יצחק רבין;
ייצג את שני אנשי המוסד שנתפסו בירדן במהלך הניסיון להתנקש בחייו של חאלד משעל בפני ועדת החקירה;
ייצג את נהג הקטר באסון הרכבת במפגש הבונים (11 ביוני 1985).
ייצג את יורם אייל, יו"ר הוועד המארגן של משחקי המכביה ה-15, בפרשת אסון המכביה.
בנוסף:
1982 - שירות מילואים בלשכת היועץ המשפטי של משרד הביטחון, בו סייע באיסוף חומר החקירה לוועדת כהן.
ייצג את המדינה בדרישה להחרמת ביתו של רמי דותן, ראש להק ציוד בחיל האוויר.
ייצג את איש העסקים הפלסטיני בשאר אל-מסרי בניסיון הכושל להשתלט על החזקותיה של חברת השקעות הנדל"ן דיגל בינואר 2011, ניסיון שמטרתו העיקרית הייתה להפסיק את בניית השכונה היהודית "נוף ציון" במזרח ירושלים ולייעד את הבנייה במקום לאוכלוסייה פלסטינית.
ייצג את קבוצת יפעת ובעליה בדיונים השונים של ועדות הכנסות, ובתביעות משפטיות מצד מוצאי לאור העיתונים המודפסים "גלובס" ו"הארץ" על העתקה והפצת כתבות ללא רשות.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 ייצג את סמי שמעון שרכש את יכין-חק"ל. במסגרת עבודתו זו פעל, להשיג ממינהל מקרקעי ישראל הטבות בתנאי החכירה של הקרקעות החקלאיות של החברה.
ייצג את קופת חולים כללית במספר הליכים משפטיים עקרוניים, בעיקר בנושא חוק ביטוח בריאות. שבמקביל ייצג משרדו את הקופה גם בתיקי רשלנות רפואית.
ייצג את איש העסקים היהודי-אוסטרי מרטין שלאף בהליכי אישור והקמת קזינו "אואסיס" ביריחו.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

1991 – מונה למנהל מורשה של חברת הביטוח "הסנה", במסגרת הליכי הפירוק שלה. ויסגלס הצליח לממש כמעט את כל רכושה ופרע חלק הארי של החובות שלה למבוטחים, לחברות ולספקים.
2002 – ויסגלס התמנה למנהל לשכת ראש הממשלה אריאל שרון, וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2004. הוא נאלץ לפרוש מתפקידו לאחר שהתנועה לאיכות השלטון, וגורמים נוספים פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה למנוע את העסקת ויסגלס במקביל לעבודתו כעורך דין פרטי. ויסגלס היה אחד הפעילים המרכזיים בגיבושה ועיצובה של תוכנית ההתנתקות. ויסגלס ספג ביקורת מבוגי יעלון, הרמטכ"ל שכיהן בעת יוזמת התוכנית, שהאשים אותו בספרו בניהול לא ענייני של ההתנתקות ובאי-עמידה בנורמות ציבוריות תקינות, מכיוון שלא התייעץ ועם הדרג הצבאי על הסיכונים האפשריים הכרוכים ביישומה של התוכנית; ויסגלס הגיב על אישומים אלו בספרו. בנוסף שימש ויסגלס כשליחו של ראש הממשלה אריאל שרון, אל נשיא ארצות הברית והבית הלבן. הוא המשיך בתפקיד יועץ מיוחד לראש הממשלה במשרה חלקית אף לאחר אוגוסט 2004, כולל במהלך כהונתו של אהוד אולמרט כממלא-מקום ראש הממשלה, עד לפרישתו הסופית מהתפקיד ב-4 ביוני 2006.
2006 – במאי מונה ויסגלס לתפקיד יו"ר דירקטוריון בזק, על ידי קבוצת המשקיעים שרכשה את החברה בהליך הפרטה בישראל, ולצורך כך פרש מתפקידו בלשכת ראש הממשלה, אולם פרש מתפקידו לאחר שנה ושלושה חודשים בלבד, כשהוא מקבל את מענק הפרישה הגבוה ביותר שניתן ליו"ר דירקטוריון בזק עד אז מיליון וחצי ש"ח. בתקופתו הסתבך הדירקטוריון עם מנכ"ל החברה הקודם, יעקב גלברד, בפרשת האופציות והבונוסים לבכירי החברה
2009 - מונה ליועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו ולאחר תקופה קצרה פרש[דרוש מקור].
2010 - שימש כבורר בסכסוך בין זכיינית הרכבת הקלה בירושלים, חברת סיטיפס, ומדינת ישראל.
2011 - עמוד בראש ועדת איתור לתפקיד מנכ"ל קופ"ח מכבי
ב-5 בספטמבר 2019 נבחר ויסגלס ליו״ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה > פעילות עסקית

בקיץ 2000 נכנס ויסגלס להשקעה ב"קבוצת פלד-השקעות", שהקים מפכ"ל המשטרה לשעבר רפי פלד. הקבוצה רכשה תוך זמן קצר מספר חברות והגיעה להיקף פעילות נרחב, אולם במאי 2002 ויסגלס משך את השקעתו לאחר פחות משנה והמניות החברה צנחו ב-60% תוך יומיים. בהמשך הקבוצה נכנסה לחובות, ופלד הואשם במרמה והפרת אמונים.
בשנת 2016, במסגרת חשיפת מסמכי פנמה, התגלה כי ויסגלס רשם ארבע חברות במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים, מטרתם המוצהרת, לפי טופס רישום, הייתה קידום עסקאות נדל"ן במזרח אירופה.
עמדותיו

באוקטובר 2004 צוטט ויסגלס בריאיון ל"הארץ" כאומר שההתנתקות תשמר בטווח הרחוק את גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון ושרוב גדול של המתנחלים לא ייעקרו ממקומם. אולם, בספטמבר 2009 אמר ויסגלס שלישראל אין ברירה אלא לפנות את כל ההתנחלויות מכיוון שאין מדינה בעולם המכירה בזכותה של ישראל ליהודה ושומרון וכי ללא עזרת העולם ישראל תהיה מדינת עולם שלישי. הוא צוטט כאומר: "לאחר שהחזרנו את רצועת עזה, נחזיר במוקדם או במאוחר את כל השטחים וכל המתנחלים יצאו משם עד האחרון שבהם". באוקטובר 2011 אמר כי: "הסיכוי לשלום עכשיו הוא פחות או יותר אפס...הפלסטינים חושבים שהם קיבלו את ההצעה הטובה ביותר כשהם היו ילדים ממש רעים. איזה תמריץ יש להם להיות טובים?".
חיים אישיים

ויסגלס נשוי ללואיז ויסגלס ואב לשלוש בנות.
לקריאה נוספת

דב ויסגלס, אריק שרון ראש ממשלה - מבט אישי, ידיעות ספרים, 2012.
עזיז סנג'אר

| --- | --- |
צילום מ-2015 בסטוקהולם
 לידה:  8 בספטמבר 1946 (בן 78) סאבור, טורקיה 
 ענף מדעי:  תיקון DNA, ביולוגיה מולקולרית, ביוכימיה
 מקום מגורים:  טורקיה טורקיה   ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית ספר לרפואה של איסטנבול (1969)  האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול  אוניברסיטת טקסס בדאלאס  אוניברסיטת איסטנבול 
 מוסדות:  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל 
 פרסים והוקרה:  פרס צפון קרולינה לשירות ציבורי (2016)  פרס ברט ונטלי ואלי בביו-רפואה (2016)  דיפלומת כבוד נשיאותית (אזרבייג'ן)  פרס נובל לכימיה (2015)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  הפרס הנשיאותי לחוקר הצעיר (1984) 
 הערות:  שם לידה: עבד-אל-עזיז סנג'ר
 sancar.org
 תרומות עיקריות
 חקר תיקון DNA
 
עזיז סנג'אר (בטורקית: Aziz Sancar; נולד ב-8 בספטמבר 1946) הוא רופא ביוכימאי וביולוג מולקולרי טורקי-אמריקאי המתמחה בתיקון DNA ובמחזור התא. בשנת 2015 זכה בפרס נובל לכימיה בשיתוף עם תומאס לינדל ופול מודריץ' על מחקריהם הנפרדים בנושא תיקון DNA.
ביוגרפיה

סנג'אר נולד בעיירה סאבור, במחוז מרדין שבדרום-מזרח טורקיה, הוא היה הילד השביעי מבין שמונה במשפחה דוברת ערבית וטורקית., אביו היה איכר פשוט, ואמו עקרת בית  בת של אמאם כפרי, אבל אנלפבתית, אולם שמו דגש על חינוך ילדיהם. סנג'אר הוא חבר האקדמיה הטורקית למדעים וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2015, סנג'אר נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים כחבר טורקי-אמריקאי. הוא פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. הוא נשוי לאסטה גוון (גוונדולין) לבית בולז (Esta Gwen Boles Sancar), אשר גם היא פרופסורית לביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. ביחד הם הקימו את ארגון Carolina Turk Evi, מרכז טורקי קבוע, בסמוך לאוניברסיטה שבה הם מרצים, אשר משמש כמרכז מגורים לסטודנטים וחוקרים טורקים.
השכלה

סנג'אר עשה MD-PhD באוניברסיטת איסטנבול והמשיך ללמוד באוניברסיטת טקסס בדאלאס. סנג'אר הוא חבר של כבוד באקדמיה הטורקית למדע ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פרסים

עזיז סנקאר זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2015 במשותף עם תומאס לינדל ופול מודריץ' על מחקריהם בנושא תיקון DNA ועל כך שהצליחו לפצח ולמפות ברמה המולקולרית את המכניזם שבאמצעותו מצליחים התאים לתקן דנ"א פגום ולשמור על המידע הגנטי.
אמילי דייוויס

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1830 סאות'המפטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  13 ביולי 1921 (בגיל 91) המפסטד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  גירטון קולג' (1875) 
 תפקיד:  principal (1871–1874)  עורכת דין לזכויות אדם 
 
שרה אמילי דייוויס (באנגלית: Sarah Emily Davies;22 באפריל 1830 –  13 ביולי 1921) הייתה ציירת אנגלייה פמיניסטית, סופרג'יסטית ומחלוצות המאבק למען זכות נשים להשכלה גבוהה. מייסדת גירטון קולג', קיימברידג', שהיא המכללה הראשונה באנגליה שקיבלה לשורותיה סטודנטיות.
ביוגרפיה

דייוויס נולדה בסאות'המפטון, אנגליה ב-22 באפריל 1830, ובילתה את רוב שנות נעוריה בגייטסהד, שם גר אביה, ג'ון דייוויס, שהיה מנהל בית ספר פרטי. האב החזיק בהשקפות מסורתיות בנוגע לחינוך, ועל כן, בעוד שלושת אחיה של דייוויס נשלחו לפנימייה, דייוויס התחנכה בבית על ידי אמה ומורים פרטיים.
דייוויס עזרה לאליזבת גארט אנדרסון, חברתה בלימודי הרפואה, לאחר שצברה ניסיון בנושא כשכתבה את המאמר "נשים רופאות" עבור כתב העת הפמיניסטי "English Woman's Journal" (אנ') במאי 1860, והמאמר "רפואה כמקצוע לנשים" ב-1862. לזמן מה, דייוויס שקלה את האפשרות ללמוד רפואה בעצמה, אבל בסופו של הדבר החליטה שחינוכה הדל אינו מאפשר זאת. דייוויס קיבלה החלטה שתקדיש את שארית חייה לסיוע לנשים צעירות אחרות להשיג את הזדמנויות ההשכלה שנמנעו ממנה. תפיסתה הייתה כי יש לקבל נשים ללימודי השכלה גבוהה ולאפשר להן לעסוק בכל מקצוע שגברים יכולים לעסוק בו.
פעילות סביב זכות הבחירה לנשים

ב-1865, אחרי מותו של אביה, עברה דייוויס ללונדון, שם ערכה את כתב העת "English Woman's Journal" והתחברה עם פעילות זכויות הנשים ברברה בודיצ'ון (Barbara Bodichon (אנ')), אליזבת גארט אנדרסון ואחותה הקטנה של האחרונה, מיליסנט פוסט (Millicent Fawcett). דייוויס הפכה לחברה מייסדת של קבוצת דיון לנשים, בשם חברת קנזינגטון (Kensington Society (אנ')) – זאת יחד עם אליזבת גארט, ברברה בודיצ'ון, דורותיאה ביל (Dorothea Beale (אנ')) ופרנסס מרי בס (Frances Mary Buss (אנ')). מנהיגות הקבוצה ניסו להגיש יחד עצומה לפרלמנט הבריטי לקידום הענקת זכויות בחירה לנשים, אך לא הצליחו בזאת. בשנה שלאחר מכן הקבוצה הקימה את ועדת הסופרג' בלונדון והחלה לארגן פנייה נוספת לפרלמנט בקריאה להעניק לנשים זכות בחירה.
עד מהרה מצאה דייוויס את עצמה במחלוקת עם רוב חברי ועדת הסופרג' של לונדון. דייוויס, ברברה בודיצ'ון והלן טיילור דרשו זכות הצבעה לנשים תחת תנאים זהים לאלה הניתנים לגברים. לעומתן, דייוויס חשבה שיש להן סיכוי רב יותר להצליח אם יבקשו זכות הצבעה לרווקות בלבד. לאחר המחלוקת הזאת, אמילי דייוויס מילאה תפקיד פחות מרכזי במאבק למען מתן זכות בחירה לנשים.
בשנת 1865 דייוויס הייתה מעורבת בארגון העצומה של ג'ון סטיוארט מיל לפרלמנט הבריטי למען מתן זכות בחירה לנשים (עצומה שנחתמה על ידי פאולינה אירבי (Paulina Irby (אנ')), אליזבת גארט אנדרסון ו-15,000 אחרים). ב-1906 עמדה בראש משלחת לפרלמנט. היא הייתה נגד שיטות מיליטנטיות ואלימות ששימשו את התנועה למען זכות בחירה לנשים בראשות אמלין פנקהרסט (Pankhursts Emmeline). ב-1919, דייוויס הייתה אחת מהחברות הראשונות באגודת זכות ההצבעה לנשים, שם מילאה תפקיד מרכזי.
הקמת מכללה לנשים

לאחר המחלוקת בתנועה למען זכות הבחירה, התמקדה דייוויס ברעיון הקמתה של מכללת נשים. בעזרתן של ברברה בודיצ'ון ופמיניסטיות אחרות, גייסה דייוויס מספיק כסף כדי לרכוש את בנסלו (Benslow), בניין שנמצא כשני קילומטרים מחוץ לקיימברידג'. בשנת 1873 נפתחה מכללה לנשים בבית Benslow בשם "גירטון קולג'". עם זאת, סטודנטיות בגירטון לא התקבלו לחברות מלאה באוניברסיטת קיימברידג' עד אפריל 1948.
רעיונותיה של דייוויס על החינוך היו שמרניים למדי, דבר שהביא אותה לקונפליקט עם חברתה לתנועה הפמיניסטית, ברברה בודיצ'ון. דייוויס האמינה שהתלמידות שלה צריכות להתרכז בנושאים מסורתיים כגון קלאסיקה ומתמטיקה, ואילו בודיצ'ון העדיפה גישה רדיקלית יותר לתוכנית הלימודים. שתי הנשים לא הסכימו גם בנושא משמעת הסטודנטיות: דייוויס העדיפה משטר קפדני בהשוואה לגישה הליברלית יותר של בודיצ'ון. אמילי דייוויס גם התעקשה כי המכללה החדשה חייבת להיות מזוהה עם הכנסייה האנגליקנית.
פעילות נוספת בתחום חינוך לנשים

בנוסף להקמת המכללה, דייוויס הייתה מעורבת במאבק להבטחת השתתפותן של נערות ונשים בבחינות הקבלה לאוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. ב-1864הייתה לדייוויס הצלחה ראשונה בתחום, כאשר ועדת הבדיקה של בתי-הספר הסכימה לבחון את אי-השוויון בין המינים בחינוך. בהמשך, שכנעה את הרשויות לאפשר לנשים להפוך לסטודנטיות באוניברסיטאות אלה, כמו גם באוניברסיטת לונדון. דייוויס הייתה פעילה במועצת בית ספר בלונדון ובוועדת הבדיקה של בתי הספר, וסייעה בקבלת נערות לבחינות רשמיות עבור קבלה לבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1866 כתבה דייוויס את הספר "השכלה גבוהה של נשים". ספר זה דן במצב החינוך בראייה מגדרית, ובוחן את עמדות כלפי חינוך נשים. הוא כולל גם שתי חוברות העוסקות בדינים בחינוך נשים ובמגבלות חוקיות של נשים נשואות.
מ-1873 עד 1875 דייוויס שימשה כמנהלת המכללה שהקימה. אחר כך כיהנה כמזכירת המכללה, עד שנת 1904.
מאבקה העיקש של דייוויס למען מתן חינוך שווה לנשים הועיל מאוד בייסוד מכללת ניוהנהם (Newnham College (אנ')) ב-1875, בראשות אן ג'מימה קלו (Anne Jemima Clough (אנ')). ביוני 1901, קיבלה דייוויס תואר דוקטור של כבוד במשפטים (DLL) מאוניברסיטת גלאזגו.
חייה האישיים ומותה

שרה אמילי דייוויס מעולם לא נישאה ולא ילדה ילדים. היא מתה ב-1921.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  John Simkin, Emily Davies, spartacus educational, ‏September 1997 (updated January 2015) (ארכיון)
↑  Emily Davies, 
Emily Davies (ארכיון), 
Emily Davies
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452429405171  BIBSYS: 90571136  BnF: cb12160084q (data)  CiNii: DA02601715  GND: 118944622  ISNI: 0000 0000 8115 3893  LCCN: n86130330  NDL: 01123210  NTA: 073965359  SNAC: w64c3qd2  SUDOC: 090296168  VIAF: 36956940   WorldCat (עם VIAF): 36956940
ארתור שניצלר

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1862 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  21 באוקטובר 1931 (בגיל 69) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), אוסטריה 
 לאום:  אוסטרים
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 אירועים משמעותיים:  שריפת הספרים בגרמניה הנאצית (1933) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  סיפור חלום, סגן גוסטל, העלמה אלזה, המעגל, עשרה דיאלוגים, Flirtation 
 תקופת הפעילות:  מ-1891 
 בן או בת זוג:  אולגה שניצלר (26 באוגוסט 1903–7 ביולי 1921)   קלרה קתרין פולצק 
 צאצאים:  היינריך שניצלר, לילי שניצלר, Paul Schnitzler 
 פרסים והוקרה:  פרס בלומנפלד (1899)  פרס פרנץ גרילפרצר (1908)  Raimund Award 
 חתימה:   
 
ארתור שניצלֶר (בגרמנית: Arthur Schnitzler; ‏15 במאי 1862 – 21 באוקטובר 1931) היה מחזאי וסופר יהודי-אוסטרי. נחשב יחד עם הוגו פון הופמנסתאל לאחד מהנציגים הבולטים של "המודרנה הספרותית של וינה".
היה רופא אף-אוזן-גרון בהכשרתו.
ביוגרפיה

שניצלר נולד בשנת 1862 בווינה כבנם הבכור של יוהאן שניצלר (1835–1893), רופא אף-אוזן-גרון מפורסם, ושל אשתו לואיז לבית מארקברייטר (1840–1911). בשנת 1885 קיבל בעצמו את התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת וינה. לאחר שלמד רפואה התנודד שנים ארוכות בעבודתו בין הרפואה לספרות. שניצלר מילא תפקיד מרכזי בחיי התרבות של וינה בתור הזהב שלה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
יצירותיו

שניצלר כתב מחזות ופרוזה (בעיקר סיפורים), שבהם הדגיש בעיקר את התהליכים הפסיכולוגיים המתחוללים בנפשם של גיבוריו. ביחד עם המבט אל עולמם הפנימי של הגיבורים מתקבלת אצל הקורא תמונה של החברה הסובבת את הגיבורים ומעצבת אותם.
העלילה ביצירותיו של שניצלר מתרחשת לרוב בסביבה הקונקרטית של וינה של סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. רבים מסיפוריו ומחזותיו מתבססים על האווירה הווינאית הייחודית. גיבוריהם הראשיים הם דמויות טיפוסיות מהחברה הווינאית בת התקופה: קצינים ורופאים, אומנים ועיתונאים, שחקנים וגנדרנים נהנתנים, וכן נערת הפרברים קלת הדעת (יצאנית), אשר הייתה לאחד מסימני ההיכר של הסיפורת של שניצלר, ושימשה בידי מתנגדיו - בראש ובראשונה קרל קראוס, כנשק בעזרתו ביקשו להציג את שניצלר כפשטני ושטחי.
שניצלר אינו מתאר תהליכים נפשיים חריגים או חולים, אלא מתמקד במהלכי נפשם של בני אדם נורמליים וממוצעים, על שקרי חייהם הרגילים, אשר מתמודדים מול חברה מלאה באיסורים ותקנות בלתי כתובים, במיוחד בתחום המיניות והכבוד האישי. בערך באותו הזמן כמו עמיתו זיגמונד פרויד בתחומי הפסיכואנליזה נותן שניצלר ביטוי לאיסורים השונים, בעיקר המיניים, אשר רווחו בחיים הציבוריים כמו גם בחיי הפרט בחברה בת זמנו, אשר הייתה משועבדת לערכי הרציונליות והקידמה. שניצלר מדגים את פעולתם של כוחות בתת מודע שאינם נשמעים להיגיון. פרויד עצמו היה מלא הערכה לתובנות הפסיכולוגיות העמוקות שביצירותיו של שניצלר.
ביצירתו של שניצלר מופיעים לא פעם גירושין (למשל במחזה השערורייתי "המעגל", 1896/1897), רומנים חשאיים, ונשים כגיבורות ראשיות.
לא במקרה היה זה שניצלר אשר החדיר לספרות הגרמנית את המונולוג הפנימי בנובלה "Leutnant Gustl" (סגן גוסטל). בעזרת נקודת מבט ייחודית זו סיפק לקוראיו מבט עמוק וישיר אל הקונפליקטים הפנימיים של הדמויות. בגין נובלה קצרה זו עמד שניצלר במרכזה של שערורייה ציבורית גדולה שסופה העמדתו, בתור קצין מילואים, לדין צבאי באשמת פגיעה בכבוד הצבא ההבסבורגי, ושלילת דרגותיו.
שניצלר הוא גם אחד מגדולי כותבי היומנים בספרות הגרמנית. מגיל שבע-עשרה ועד יומיים לפני מותו ניהל יומן מדוקדק, כתב-יד בן 8,000 עמודים אשר פורסם בין השנים 1981 ל-2000 בעשרה כרכים בידי האקדמיה האוסטרית למדעים.
שניצלר היה ידידו של בנימין זאב הרצל, התכתב איתו וייעץ לו על המחזות שכתב.
יצירתו של שניצלר "סיפור חלום" (Traumnovelle) שימשה כבסיס לעלילת סרטו של סטנלי קובריק, עיניים עצומות לרווחה.
נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית, וכן קרוי על שמו רחוב בשכונת פלורנטין בתל אביב.
יצירות חשובות

המעגל, עשרה דיאלוגים (קומדיה, 1896/7)
סגן גוסטל (סיפור, 1901)
הדרך אל החופש (Der Weg ins Freie) (רומן, 1908)
פרופסור ברנהרדי (מחזה, 1912)
העלמה אלזה (סיפור, 1924)
סיפור חלום (נובלה, 1926)
נעורים בווינה (אוטוביוגרפיה, יצאה לאור 1968)
יצירותיו שתורגמו לעברית

מיתה: נובילה (תרגם מאשכנזית: א.ל. יעקבוביץ), ורשה: א"י שטיבל, תרע"ט. (מהדורה ב': תר"ף; מהדורה ג': תרפ"א.)
פרופסור ברנרדי : קומדיה בחמש מערכות (תרגם: א.ל. יעקבוביץ), ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ג 1922.
פרופסור ברנרדי (עברית: תום לוי), רמת גן: בית-צבי, בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1990.
העלמה אלזה (בתרגום ישורון קשת; חוברות י-יב של "ספריה קטנה"), תל אביב: פ. גינזבורג, תרפ"ז-תרפ"ח.
העלמה אלזה (תרגום: דוב קמחי), ירושלים: עופר (ידיעות אחרונות), 1946.
העלמה אלזה (תרגום: אילנה המרמן), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
הקוקאי הירוק: מחזה במערכה אחת (עברית בידי יצחק שנברג [=שנהר]), ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ד.
הבן והמאהב: סיפור אהבה (עברית: י' בן-יעקב), תל אביב: נ’ טברסקי, תש"ט (סדרת 'ספר כיס לכל', 14).
עושר גנוז (תרגם: א' כהן), תל אביב: עידית, תש"ו.
מחולות מחנים : עשרה דו-שיחים (תרגם: נ' סנפירי), ירושלים: העברי, תש"ז.
במעגל (מגרמנית: א' קהתי), יפו: הספרייה הקטנה, [תשי"-].
חויה / בר הופמן, שניצלר, הופמנסתאל (עברית: שלמה טנאי; ציורים: גד אולמן), תל אביב: עקד, 1968 (קובץ יצירות של שלשה מסופרי וינה).
שובו של קזנובה (מגרמנית: צבי ארד), תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. (קובץ סיפורים)
אנאטול (מגרמנית: שמעון לוי), רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית-צבי", תשמ"ח 1987.
דוקטור גראסלר, רופא המרחצאות וסיפורים אחרים (מגרמנית: יצחק עקביהו), תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993.
סיפור חלום (מגרמנית: ניצה בן-ארי ואורי בן-ארי; אחרית דבר: ניצה בן-ארי; בצירוף מכתב לשניצלר מאת זיגמונד פרויד), תל אביב: גוונים, תשס"ח 2008. (סיפור מסעו של פרידולין, רופא צעיר, אל נבכי נפשו.)
לקריאה נוספת

Robert S. Wistrich, The Jews of Vienna in the Age of Franz Joseph, Oxford University Press, 1989, chapter 17. Arthur Schnitzler's Road to the Open, pp. 583-620
הערות שוליים

↑  ארכיון ארתור שניצלר, בספרייה הלאומית (Arthur Schnitzler Collection)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307799905171  PLWABN: 9810623200605606  BIBSYS: 90053339  BNC: 000225543  BNE: XX866167  BnF: cb11924097f (data)  CANTIC: a10154747  CiNii: DA00597082  GND: 118609807  ICCU: CFIV006233  ISNI: 0000 0001 2141 5481  LCCN: n80032767  LNB: 000019723  MusicBrainz: 8cfcbd68-b525-4e41-8f48-029d569bda64  NDL: 00455692  NKC: nlk20000086905  NLA: 35482027  NLG: 69756  NLK: KAC199624472  NSK: 000052639  NTA: 068297777  RERO: 02-A003804128  SELIBR: 211265  SNAC: w63f4rs5  SUDOC: 027127869  Trove: 968907  ULAN: 500524442  VcBA: 495/80837  VIAF: 82526567   WorldCat (עם VIAF): 82526567 
השער למחזה "המעגל" שפורסם בשנת 1896-7
רחוב על שם שניצלר בתל אביב
גלונית מצויה

| גלונית מצויה |
| --- | --- |
 גלונית מצויה
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: גלונית
מין:: גלונית מצויה
שם מדעי
 .Ballota undulata Benth ‏בנתם, 1834

נקבה של צלפונית מפוספסת אוספת צוף מגלונית מצויה, מורדות החרמון, 9 ביולי 2011
גַּלּוֹנִית מְצוּיָה (.Ballota undulata Benth, שם עברי קודם: בלוטה גלונית) - בן-שיח ים-תיכוני ממשפחת השפתניים. הוא צמח סלעים טיפוסי נמוך, ירוק במרבית עונות השנה, שעיר כולו, גובהו 50 עד 80 ס"מ, ריחו נעים ומתקתק, ופרחיו הלבנים חבויים בגביע משתייר ורחב שנשאר זמן רב לאחר הפריחה. הלבלוב בתחילת החרף הוא מבסיס הגבעולים המעוצים שנשאו פרחים ופרי בשנה הקודמת. הפריחה בחודשי האביב המאוחר ולאורך כל הקיץ, מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר. בעת הפריחה מתייבשים רוב העלים. הפצת זרעים באמצעות רוחות של תחילת החורף בסיוע גביע משתייר ויבש.
במקורות העבריים שם הסוג היה "בלוטה" ושמו המלא היה בלוטה גלונית. השם המדעי "בלוטה" הוא שמו של אחד המינים הגדלים ביוון ואין לא משמעות בעברית. שם הסוג בָּלוֹטָה הוחלף לשם עברי על שום צורת שולי העלים האופיינית בשנת 2003.
מאפיינים של המין

בן-שיח ים-תיכוני שגובהו 30 עד 80 ס"מ, נמוך, ירוק במרבית עונות השנה ושעיר כולו.
השורשים שיפודיים וצפופים. הגבעולים מעוצים בבסיסם, רְבוּעִים ומכוסים בשערות רגילות ובשערות בלוטיות.
הפטוטרות קיימות. הלוואים אינם.
העלים נגדיים, פשוטים, אורכם 3 עד 6 ס"מ, רכים, עבים, מקומטים ומכוסים בשערות בלוטיות. מעיכת העלים מעלה ריח אופייני נעים ומתקתק. הטרף דמוי ביצה או עגלגל ושפתו בעלת שיניים משוננות וגלוניים. לעלי הגבעול האמצעיים בסיס מפורץ דמוי לב או כליה.
התפרחות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת דו-בדית. והן ערוכות בדורים "כדוריים" לאורך גבעול התפרחת בחיק עלים. בכל תפרחת הרבה פרחים צפופים.
הפרחים, דו-מיניים, דו-שפתניים (שתי השפתיים ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), עם 4 אבקנים.
הגביעים גדולים, מאוחה עלים לגמרי, דמויי משפך רחב, קוטרם 10 עד 15 מ"מ, מכוסים בשערות בלוטיות, בעלי 10 עורקי אורך ועורק רוחב אחד. שפת הגביע, רחבה ופרושה לרווחה. היא מעט גלונית ומפורצת, ו-10 שיניה אינן ניכרות כמעט. בגלונית הסלעים יש 10 שיניים ואילו בגלונית פלשתית ובגלונית מבאישה רק 5 שיניים. הגביע משתייר עם הפרי ומסייע בהפצת הזרעים.
הכותרת לבנה, שפתה העליונה שעירה, אורכה 15 עד 18 מ"מ והיא שקועה-חבויה בתוך הגביע.
תפוצה בעולם בישראל וסביבותיה

תפוצתה העולמית של גלונית מצויה היא ים-תכונית - אירנו-טורנית. הוא גדל בכל רחבי ארץ ישראל פרט למרומי החרמון ולערבה הדרומית. היא גדלה בבתי גידול שונים ושחונים, אבל טבעיים בלבד: במדבריות, בערבות, בבתות ספר. תמיד בבתי גידול סלעיים ובמחשופים של סלעים קשים, ובעיקר בשולי החבלים הים-תיכוניים ובחגורת הספר. המין נפוץ בבקעת כנרות, בגלבוע, בבקעת בית שאן, במדבר שומרון, בהר הנגב, בשפלה, בהרי יהודה, במדבר יהודה, בעמון, במואב ובאדום; מצוי בגולן, בבקעת חולה, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בערבות הירדן, בצפון הנגב, בדרום הנגב ובגלעד; נדיר בבקעת ים המלח, במערב הנגב, בערבה, בדרום שפלת החוף ובשומרון; ונדיר מאוד בחרמון ובכרמל.
תכונות המין כצמח מרפא

לצמח ריח נעים מתקתק, מכינים מעליו תה מרגיע. מייחסים לצמח תכונות חיטוי והרגעה לעור.
הערות שוליים

↑  מיכה לבנה ודוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ-ישראל: אנציקלופדיה שימושית מאויירת - כרך 11 – צמחים בעלי פרחים ב', רעננה: ישראל. משרד הבטחון. ההוצאה לאור, 1986, עמ' 68-69
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר לצמחי ישראל, מהדורה שניה מורחבת, תל אביב: עם עובד, 1999, עמ' 388-399
קולנוע גת

| --- | --- |

קולנוע גת על רחוב אבן גבירול בתל אביב
 מידע כללי
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°04′45″N 34°46′54″E﻿ / ﻿32.07916667°N 34.78166667°E﻿ / 32.07916667; 34.78166667
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) קולנוע גת(למפת תל אביב רגילה) קולנוע גת(למפת גוש דן רגילה) קולנוע גת(למפת גוש דן מוגדלת) קולנוע גת  he קולנוע גתhe קולנוע גתמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קולנוע גת היה בית קולנוע בעל אולם אחד גדול תת-קרקעי במרכז תל אביב, בפינת הרחובות אבן גבירול וציטלין.
בית הקולנוע הוקם בשנת 1957, ומאז עבד באותה מתכונת - סרט אחד או שניים, המוצגים על פני מספר שבועות או חודשים בהתאם להצלחתם. כמו כן בבית הקולנוע התקיימו אירועים מיוחדים: פרמיירות לסרטים חדשים ולסדרות שונות, "גאלות" (הקרנות מיוחדות לעיתונאים) וכו'. גת נחשב לבית קולנוע איכותי ברמת ההקרנה והסאונד וגם באיכות הסרטים המוצגים בו.
קולנוע גת מוזכר בשירו של מתי כספי "יום שישי חזר" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, שפקד את הקולנוע בימי שישי דרך קבע.
שם הקולנוע שונה בהמשך ל"רב חן גת" ושויך לרשת רב חן. עקב שיקולים כלכליים במאי 2015 נסגר בית הקולנוע, וההקרנה האחרונה התקיימה ב-25 במאי 2015.
כיום פועל במקומו סניף של "סופר פארם".
הערות שוליים

ערך זה הוא קצרמרבנושא תל אביב-יפו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.