stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרומוזום הומולוגי

כרומוזומים הוֹמוֹלוגיים (באנגלית: Homologous chromosomes) הם זוג כרומוזומים דומים בצורה, בגודל, בגנים שלהם, בכמותם ומיקומם. יוצאי דופן הם כרומוזומי המין (שאצל יונקים נקראים X ו-Y), השונים זה מזה. כרומוזומים הומולוגיים מצויים בתאים דיפלואידיים, ביצורים המקיימים רבייה זוויגית. במצב נורמלי, אחד הכרומוזומים מקורו באם והשני מקורו באב. בתהליך המיוזה כל כרומוזום הומולוגי נצמד לבן זוגו ומבצע איתו שחלופים. כל אחד מבני זוג הומולוגים מקורו או מהאב או מהאם. כרומוזום, שמקורו מהאב, יקרא "כרומוזום אבהי" ואילו כרומוזום, שמקורו מהאם, יקרא "כרומוזום אימהי". כל בן זוג (הומולוג) נושא גנים דומים לבן זוגו, אך ביטויים של הגנים יכולה להיות שונה.
החוקרים במעבדה מארגנים את הכרומוזומים זוגות זוגות על פי גודלם, על פי מיקום הצנטרומר ועל פי תבנית הפסים הבהירים והכהים. התצוגה החזותית נקראת קריוטיפ. זוגות הכרומוזומים בקריוטיפ ממוספרים על פי גודלם: כרומוזום מספר 1 הוא הגדול ביותר ואילו כרומוזום 21 הוא הקטן ביותר.
במקרים נדירים ביותר נורשים שני הכרומוזומים מאותו הורה. במקרה זה ילקה הצאצא בתסמונות חריפות, כגון תסמונת פרדר וילי או תסמונת אנגלמן.
זוג כרומוזומים הומולוגיים מחוברים בצנטרומר. הזרוע הקצרה (העליונה) נקראת זרוע p (פטיט בצרפתית - קטן). הזרוע הארוכה נקראת q. הקטע המחבר בין שתי הזרועות נקרא צנטרומר וקצה הכרומוזום נקרא טלומר.
היסטוריה

בתחילת 1900 ויליאם בייטסון ורגינלד פאנט למדו את תחום התורשה הגנטית והם הבחינו כי קיימים כמה שילובים גנטיים המופיעים לעיתים קרובות יותר מאחרים. הנתונים והמידע נחקרו ועובדו על ידי תומאס מורגן. באמצעות ניסויים צולבים, הוא גילה כי עבור הורה יחיד, גנים קרובים לאורך הכרומוזום נעו יחד. בהיגיון זה הוא הגיע למסקנה כי שני הגנים שהוא לומד נמצאים על כרומוזומים הומולוגיים. מאוחר יותר במהלך 1930s הרייט קרייטון (Harriet Creighton) וברברה מקלינטון (Barbara McClintock) חקרו ולמדו את תהליך המיוזיס (מיוזה), בתאי התירס ובחנו את גן הלוקוסים (gene loci) על תאי התירס. הרייט קרייטון וברברה מקלינטון גילו כי שילובים גנטיים חדשים היוצרים צאצא ואירוע המיוזיס קשורים אחד לשני בקשר ישיר. דבר זה מוכיח את ההתארגנות מחדש של הגנים בתוך הכרומוזומים.
מבנה

כרומוזומים הומולוגיים הם כרומוזומים המכילים את אותם גנים באותו הסדר לאורך זרועות הכרומוזומים. יש שתי תכונות מרכזיות של הכרומוזומים ההומולוגיים: האורך של זרועות ומיקום הצנטרומר.
האורך של הזרועות, המותאם למיקומם של הגנים, חשוב באופן קריטי לסידרם ומערכם התקין והראוי של הכרומוזומים. המיקום של הצנטרומר מאופיין בארבעה סוגי סידור שונים, סאב מטאצנטריק (submetacentric), טלוצנטריק (telocentric), אקרוצנטריק (acrocentric) ומטאצנטריק (metacentric). שתי יכולות אלו הן הגורם העיקרי ליצירת מבנה הומולוגי בין כרומוזומים.
מכיוון שהכרומוזומים ההומולוגיים אינם זהים ולא משתייכים לאותו אורגניזם הם שונים מכרומטידות אחיות. כרומטידות אחיות הן תוצאה של שכפול הדנ"א ולכן הם זהים מבחינה גנטית ונמצאים זה ליד זה עם חיבור הצנטרומר.
כרומוזומים הומולוגיים חשובים בתהליכים של מיוזה מיטוזה. הם מאפשרים ערבוב ובנייה אקראית מחדש של קומבינציית החומר הגנטי של האמא והאבא לתוך תאים חדשים.
הקשר בין כרומוזום, גן, מידע תורשתי ותכונה

במחקרים שבהם נבדק במדויק מבנה והרכב הכרומוזומים שבגרעין התא נמצא, שכל כרומוזום מורכב ממולקולה אחת של החומר דנ"א. מולקולת הדנ"א ארוכה מאוד ומסולסלת מאוד, ונמשכת לכל אורכו של הכרומוזום. מולקולת הדנ"א מורכבת משני גדילים השזורים לאורכה, ולכן היא נקראת "סליל כפול".
בדנ"א שבכרומוזומים הנמצאים בגרעין של כל אחד מתאי הגוף של הורי הילדים, נמצא מידע. כרומוזומים אלה הועברו לילדים מהוריהם באמצעות תאי הזיווג.
כרומוזומים באדם

תאי האדם מכילים 46 כרומוזומים, והם מאורגנים ב-23 זוגות כרומוזומים הומולוגיים, דהיינו שווים מבחינה מערך הגנים שלהם. קיימים 22 זוגות כרומוזומים אוטוזומלים וזוג אחד של כרומוזומי מין הנקראים X ו-Y (ראו בתחתית הקריוטיפ). כרומוזומי המין שונים זה מזה מבחינת מערך הגנים שלהם, ואף-על-פי-כן הם מתפקדים כהומולוגים במיוזה, בעת התחלקותם לשתי קבוצות. כרומוזומי המין קובעים את מינו של הפרט. אצל הנקבה הרכב הכרומוזומים הוא 22 זוגות כרומוזומים אוטוזומלים ושני כרומוזומים X. אצל הזכר ההרכב הוא 22 זוגות כרומוזומים אוטוזומלים, כרומוזום X וכרומוזום Y. הימצאותו של כרומוזום Y בביצית מופרית תקבע את מין הצאצא לזכר. ביצית עם סטייה כרומוזומלית כדוגמת XXY תתפתח לכדי צאצא ממין זכר.
לוגן סנטורי סנטר 1

| --- | --- |
לוגן סנטורי סנטר 1 הוא הבניין הימנילוגן סנטורי סנטר 1 הוא הבניין הימני
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים
 מיקום:  נאנינג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2013–2018 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  2017 
 מידות
 גובה:  386 מטר (1,266.4 רגל) מטר
 קומות:  82 
 
 קואורדינטות:  22°48′42″N 108°23′41″E﻿ / ﻿22.811722222222°N 108.39477777778°E﻿ / 22.811722222222; 108.39477777778
 he
 
לוגן סנטורי סנטר 1 הוא גורד שחקים אשר נמצא בעיר נאן-נינג שבמחוז גואנגשי שבסין. המגדל מתנשא לגובה של 386 מטרים (1266.4 רגל) וכולל כ-82 קומות. בניית המגדל החלה בשנת 2013 והושלמה בשנת 2018. הוא כולל משרדים ובית מלון.
המגדל כולל כ-32 מעליות.
ערך זה הוא קצרמרבנושא סין ובנושא גורדי שחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פוליפוניה

פוליפוניה (מלטינית: polyphonia, שנשאל מיוונית: πολυφωνία -"ריבוי צלילים", הלחם של מלים ממקור יווני: πολυ-, πολύς -פוליס, פולי – הרבה ו-φωνή פוני – צליל/קול), הוא מושג מוזיקלי, המתאר מרקם מוזיקלי שבו מספר קולות עצמאיים נעים במקביל זה לזה. הפוליפוניה שונה ממרקמים מוזיקליים אחרים בכך שאין בה היררכיה מובהקת בין הקולות. על אף שלעיתים ניתן לזהות בפוליפוניה קו ראשי וקו משני, אין הדבר דומה למצב במרקם ההומופוני, שבו קו מלודי אחד מוגדר באופן מובהק כמנגינה ראשית, והוא מלווה על ידי אקורדים או קווים מלודיים משניים. כוחה של הפוליפוניה נובע מעצמאותו של כל קול, כלומר ייחודו הריתמי או המלודי, כך שגם אם ישנו קו בולט מעל לשאר, נוצר טשטוש במידה מסוימת של ההיררכיה בין הקולות, ונדרשת האזנה ערה לכל קול בפני עצמו.
שימוש בטכניקה זו נפוץ ביותר במוזיקת רנסאנס ובארוק. בסגנונות אלו הפוליפוניה היא צורת הכתיבה השלטת, והיא שמגדירה את עקרונות הסגנון. עם זאת, גם בסגנונות מאוחרים יותר במוזיקה הקלאסית ישנן דוגמאות רבות לשימוש בפוליפוניה, לרבות מוזיקה קלאסית מודרנית, ג'אז, רוק מתקדם ועוד.
ישנו דמיון מסוים בין הפוליפוניה לבין המונח 'הטרופוניה', אלא שהאחרון מציין קו מלודי אחד שמבוצע על ידי כמה קולות במקביל, כאשר כל קול עושה בו שינויים ווריאציות מינימליות, חלקם בגדר קישוט בלבד, בעוד שהפוליפוניה נוצרת מקיומם בו זמנית של מספר קולות שונים ועצמאיים.
בסגנונות הרנסאנס והבארוק, הדרך המסורתית להתמודד עם האתגר שבהאזנה למרקם פוליפוני, הייתה ליצור "חיקוי" מוזיקלי, לרוב בפתיחת יצירה או בפתיחת חטיבה חדשה ביצירה. למוזיקה המבוססת על חיקויים גרסאות רבות, והמפורסמת שבהן היא ה'קאנון' – צורה שבה המנגינה שמופיעה בקול הראשון שנכנס, מחוקה באופן חמור ומדויק על ידי הקולות הבאים שנכנסים אחריו. אחת הצורות המפותחות ביותר שמבוססת על מרקם פוליפוני ועושה שימוש נרחב בחיקויים, הא צורת הפוגה. החיקויים עשויים לעזור למאזין לעקוב אחרי הקולות השונים המופיעים בו זמנית במרקם פוליפוני, אך מטרתם אינה רק לעזור למאזין, אלא להציג נושא מוזיקלי ראשי אחד, אשר עובר בין הקולות ומופיע בכל פעם במקום אחר, ובווריאציה אחרת.
ראו גם

מונחים בתאוריית המוזיקה
טרנספורמציית סטילטיס

במתמטיקה, ובפרט בתורת ההסתברות ובאנליזה מרוכבת, טרנספורמציית סטילטיס (Stieltjes transformation), או התמרת סטילטיס של מידת הסתברות  \mu  על הישר הממשי עם תומך  I היא הפונקציה המרוכבת  S_{\mu }\colon \mathbb {C} \backslash I\to \mathbb {C}  המוגדרת על ידי
S_{\mu }(z)=\int _{\mathbb {R} }{{\frac {1\,}{x-z}}d\mu (x)}.
בפרט, ניתן לראות כי  S_{\mu } מוגדרת היטב בחצי המישור העליון והתחתון של המישור המרוכב.
ההתמרה קרויה על שם המתמטיקאי ההולנדי תומאס יוהנס סטילטיס (Thomas Joannes Stieltjes) אשר הציגה לראשונה ב-1894.
להתמרת סטילטיס שימושים שונים במתמטיקה, כאשר העיקרי שבהם הוא בתורת המטריצות האקראיות ובפרט בניתוח התפלגות הערכים העצמיים של מטריצות אקראיות.
תכונות > סימטריה

לכל  z\in \mathbb {C}  מתקיים כי  {\overline {S_{\mu }(z)}}=S_{\mu }({\overline {z}}). לכן, לרוב מספיק לנתח את התנהגות טרנספומצית סטילטיס בחצי המישור המרוכב העליון.
תכונות > נגזרות

על פי כלל לייבניץ לגזירה תחת סימן האינטגרל, ניתן לראות כי -
\forall n\in \mathbb {N} \quad S_{\mu }^{(n)}(z)=\int _{I}{{\frac {n!}{(x-z)^{n+1}}}d\mu (x)}
בפרט, ניתן לחסום את הנגזרות בעזרת החלק המדומה של  z -
\forall n\in \mathbb {N} \quad |S_{\mu }^{(n)}(z)|\leq \int _{I}{{\frac {n!}{|x-z|^{n+1}}}d\mu (x)}\leq {\frac {n!}{|Im(z)|^{(n+1)}}}.
תכונות > אנליטיות, פיתוח לטור חזקות ומומנטים

כפי שראינו, טרנספורמציית סטילטיס  S_{\mu } היא פונקציה חלקה, ובנוסף, מהחסמים לעיל ניתן להסיק כי היא פונקציה אנליטית בתחום הגדרתה  \mathbb {C} \backslash I.
תחת ההנחה כי ל- \mu  קיימים מומנטים מכל סדר (למשל אם ל- \mu  תומך חסום), נוכל לפתח את טור טיילור של  S_{\mu } ולקבל-
S_{\mu }(z)=\int _{\mathbb {R} }{{\frac {1\,}{x-z}}d\mu (x)}=-{\frac {1}{z}}\int _{\mathbb {R} }{\frac {1}{1-{\frac {x}{z}}}}d\mu (x)=-{\frac {1}{z}}\int _{\mathbb {R} }\sum _{n=0}^{\infty }{\left({\frac {x}{z}}\right)^{n}}d\mu (x)=-\sum _{n=0}^{\infty }{z^{-(n+1)}\int _{\mathbb {R} }x^{n}d\mu (x)}
לכן, אם  X משתנה מקרי בעל התפלגות  \mu , נקבל כי -
S_{\mu }(z)=-\sum _{n=0}^{\infty }{z^{-(n+1)}\mathbb {E} [X^{n}]}כלומר, המקדמים של תור החזקות הם המומנטים של  X.
תכונות > ניתוח החלק המדומה

אם נכתוב עבור  z\in \mathbb {C} ,  z=a+ib נקבל כי -
Im(S_{\mu }(z))=\int _{\mathbb {R} }{Im\left({\frac {1}{t-z}}\right)d\mu (t)}=\int _{\mathbb {R} }{Im\left({\frac {\overline {t-z}}{(t-z)({\overline {t-z}})}}\right)d\mu (t)}=\int _{\mathbb {R} }{{\frac {b}{(t-a)^{2}+b^{2}}}d\mu (t)}
בפרט, מאגף ימין ניתן לראות כי  S_{\mu } ממפה את חצי המישור המרוכב העליון לעצמו, ולכן, בשילוב עם כך ש  S_{\mu } אנליטית, נסיק כי היא פונקצית הרגלוץ.
נוסחת ההיפוך של סטילטיס

תחת תנאים מסוימים ניתן לשחזר את המידה  \mu  מטרנספורמציית סטילטיס המתאימה  S_{\mu } בעזרת תוצאה חשובה הנקראת נוסחת ההיפוך של סטילטיס.
לדוגמה, אם פונקציית ההתפלגות המצטברת של  \mu  רציפה בקטע  [a,b]\subset \mathbb {R}  אזי
{\frac {1}{\pi }}\int _{a}^{b}Im(S_{\mu }(x+i\epsilon ))dx\longrightarrow \mu ([a,b])כאשר  \epsilon \to 0^{+}.
מתכונת הסימטריה המרוכבת המצוינת לעיל ניתן לשכתב תוצאה זו ולכתוב
{\frac {S_{\mu }(\cdot +i\epsilon )-S_{\mu }(\cdot -i\epsilon )}{2\pi i}}\longrightarrow \mu כאשר  \epsilon \to 0^{+} .
נוסחת ההיפוך של סטילטיס > הוכחה

מניתוח החלק המרוכב של  S_{\mu } המופיע בפרק התכונות נקבל כי -
{\frac {1}{\pi }}\int _{a}^{b}Im(S_{\mu }(x+i\epsilon ))dx={\frac {1}{\pi }}\int _{a}^{b}\int _{\mathbb {R} }{{\frac {\epsilon }{(t-x)^{2}+\epsilon ^{2}}}d\mu (t)}dx=\int _{\mathbb {R} }{\frac {1}{\pi }}\int _{a}^{b}{{\frac {\epsilon }{(t-x)^{2}+\epsilon ^{2}}}dxd\mu (t)}
=\int _{\mathbb {R} }{{\frac {1}{\pi }}\left[\arctan(\epsilon ^{-1}(b-t))-\arctan(\epsilon ^{-1}(b-t))\right]d\mu (t)}\quad {\xrightarrow[{\epsilon \to 0^{+}}]{}}_{(*)}\int _{\mathbb {R} }\mathbf {1} _{[a,b]}(t)d\mu (t)=\mu ([a,b])
כאשר המעבר  (*) נובע ממשפט ההתכנסות הנשלטת.
נוסחת ההיפוך של סטילטיס > מסקנה - שחזור פונקציית הצפיפות

מנוסחת ההיפוך של סטילטיס נוכל להסיק כי אם  Im(S_{\mu }(z)) רציפה בנקודה  z=x+0\cdot i אז נגזרת רדון-ניקודים של  \mu  קיימת בנקודה ונתונה על ידי -
{\frac {1}{\pi }}Im(S_{\mu }(x)).
משפט הרציפות של סטילטיס

נוסחת ההיפוך של סטילטיס מבטיחה לנו שתחת תנאים מתאימים, טרנספורמציית סטילטיס  S_{\mu } קובעת ביחידות את המידה  \mu . משפט הרציפות של סטליטיס מכליל תוצאה זו ומאפשר לנו לנתח את ההתנהגות הגבולית של סדרת מידות על ידי ניתוח הגבול של התמרות סטילטיס המתאימות.
משפט הרציפות של סטילטיס > ניסוח פורמלי

יהיו  \{\mu _{n}\}_{n\in \mathbb {N} } מידות הסתברות מקריות מעל הישר הממשי ותהא  \mu  מידת הסתברות.
אז, התנאים הבאים מתקיימים:
\mu _{n}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{\mathcal {w}}}\mu  כמעט תמיד אם ורק אם  S_{\mu _{n}}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{}}S_{\mu }  כמעט תמיד בחצי המישור המרוכב העליון.
\mu _{n}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{\mathcal {w}}}\mu  בהסתברות אם ורק אם  S_{\mu _{n}}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{}}S_{\mu }  בהסתברות בחצי המישור המרוכב העליון
\mu _{n}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{\mathcal {w}}}\mu  בתוחלת אם ורק אם  S_{\mu _{n}}{\xrightarrow[{n\to \infty }]{}}S_{\mu }  בתוחלת בחצי המישור המרוכב העליון.
שימושים בתורת המטריצות האקראיות

בעזרת משפט הרציפות של סטילטיס ניתן להוכיח את חוק חצי המעגל של ויגנר.
גרסה בסיסית של חוק זה קובעת כי עבור מטריצות אקראיות, ממשיות וסימטריות  M_{n}\in \mathbb {R} ^{n\times n} המקיימות:
ל  M_{n} כניסות בלתי תלויות ושוות התפלוגת.
ל  (M_{n})_{ij} תוחלת 0 ושונות 1 לכל  i,j\in [n] .
ל  (M_{n})_{ij} מומנטים מכל סדר לכל  i,j\in [n].
ההתפלגות הספקטרלית האמפירית (ESD) של  M_{n}, המוגדרת להיות  \mu _{M_{n}}={\frac {1}{n}}\sum _{i=1}^{n}\delta _{\lambda _{i}(M_{n})} כאשר  \lambda _{1}\leq \lambda _{2}\leq \ldots \leq \lambda _{n} הם הערכים העצמיים של  M_{n}, מתכנסת בתוחלת להתפלגות חצי המעגל של ויגנר. כלומר -
\ \lim _{n\rightarrow \infty }P(\lambda (M_{n})<t{\sqrt {n}})=\int _{-2}^{t}{\frac {1}{2\pi }}{\sqrt {4-x^{2}}}dx.
למשפט זה הכללות שונות אשר מבטיחות התכנסות כמעט תמיד תחת הנחות מקלות.
שימושים בתורת המטריצות האקראיות > סקיצה להוכחה

התמרת סטילטיס של המטריצה המנורמלת  \mu _{{\frac {1}{\sqrt {n}}}M_{n}} היא  S_{{\frac {1}{\sqrt {n}}}M_{n}}(z)={\frac {1}{n}}tr{\left({\frac {1}{\sqrt {n}}}M_{n}-zI\right)}^{-1}.
ההתמרה של התפלגות חצי המעגל של וויגנר,  S_{\mu _{sc}} נתונה על ידי - S_{\mu _{sc}}(z)={\frac {{\sqrt {z^{2}-4}}-z}{2}}
לכן, על פי משפט הרציפות של סטילטיס, על מנת להוכיח את המשפט די להראות כי לכל  z\in \mathbb {C}  בחצי המישור המרוכב העליון מתקיים כי -
S_{{\frac {1}{\sqrt {n}}}M_{n}}(z){\xrightarrow[{n\to \infty }]{}}S_{\mu _{sc}}(z).הוכחה מלאה ניתן למצוא בקישור המצורף.
ראו גם

מטריצה אקראית
התפלגות חצי המעגל של ויגנר
התפלגות טרייסי-וידום
התפלגות מרצ'נקו-פסטור
הערות שוליים

↑  Thomas Joannes Stieltjes, Recherches sur les fractions continues
↑  מאמר של יוג'ין ויגנר מ-1958 על התפלגות הערכים העצמיים במטריצות אקראיות מסוימות https://www.jstor.org/stable/1970008 ״On the Distribution of the Roots of Certain Symmetric Matrices״
↑  מאמר של L. Arnold מ-1971 עם הכללה של חוק חצי המעגל של ויגנר https://link.springer.com/article/10.1007/BF00534107 ״On Wigner's semicircle law for the eigenvalues of random matrices״
יחידת השכנות

בתכנון ערים, יחידת השכנות היא דיאגרמה או מודל של תכנון עבור פיתוח אזורי מגורים באזורי מטרופולין. המושג התגבש מתוך גישות סוציולוגיות ואינטלקטואליות נפוצות של תחילת המאה ה-20 על ידי מתכנן הערים האמריקני קלרנס פרי (אנ'). המודל פותח על ידי פרי על-מנת לשמש כמסגרת עבודה עבור מתכנני ערים המנסים לתכנן שכונות פונקציונליות, עצמאיות ונחשקות בתחילת המאה ה-20 בערים תעשייתיות. המושג השתרש והתרחב כאמצעי לסידור וארגון קהילות מגורים חדשות באופן שישביע את הרצון העכשווי עבור "הדרישות החברתיות, המנהלתיות והשירותיות עבור קיום עירוני מספק". השתרשות המושג התרחשה גם בישראל, בעיקר בעקבות "תוכנית שרון" משנת 1951, אשר הגדירה "ערים חדשות" כמבוססות על עקרונות התכנון של יחידת השכנות.
עקרונות

יחידת השכנות נחשבת לכלי של תכנון פיזי, המשמש ל"עיצוב שכונות מגורים עצמאיות בלתי תלויות אשר מקדמות אורח חיים הדוגל בקהילה במרכז, רחוק מהרעש של הרכבות, מעבר לטווח של הריח העשן והכיעור של המפעלים" המסמלים את העיר ניו יורק המתועשת של תחילת המאה ה-19.
המאפיינים הפיזיים של עקרונות היסוד של יחידת השכנות של קלרנס פרי:
יחידת השכנות תיבנה סביב בית ספר. מיקום בתי הספר במרכז השכונה על מנת שההליכה של הילדים לבית הספר תהיה באורך של כ-400 מטר ולא יותר מ-800 מטר ותוכל להיות מושגת מבלי לחצות כבישים ראשיים גדולים. במבנה בית-הספר ובסביבתו יהיו שאר המבנים הקהילתיים אשר ישמשו למפגש ולפעילות כמו שטחי משחק, ספריה ציבורית, מבני דת ומבנים בתכלית דומה המשמשים את אוכלוסיית השכונה.
גודל השכונה נועד לתמוך בבית ספר, עבור בין 5000 ל-9000 תושבים, בערך בגודל של כ-650 דונם. בצפיפות של 2.5 יחידות לדונם בממוצע. במרכז השכונה יהיו בתים פרטים, ודו משפחתיים בקצוות השכונה בניינים נמוכים בעלי 2–3 קומות.
כבישים ראשיים לאורך ההיקף או ככניסה ראשית לשכונה. על ידי יישום עיקרון זה ניתן להשיג מניעה של כניסת מכוניות לתוך שכונה ולאלץ עיקוף של תנועת הרכבים של מי שאינו תושב השכונה ומגיע לצורכי מסחר.
עיצוב כבישים פנימיים באמצעות היררכיה שעוזרת להבדיל בקלות בין כבישים מקומיים לכבישים ראשיים. המטרה להשתמש בעיצוב הכבישים על-מנת למנוע תנועה לא רצויה דרך השכונה ולהעצים את בטיחות הולכי הרגל. שימוש בעיצוב כביש מעגלי משיקולי בטיחות ואסתטיקה.
הרחקת אזורי הקניות להיקף או לכניסה הראשית לשכונה. עיקרון זה ימנע תנועה של תושבים מקומיים לעבר האזורים המסחריים והם לא יכנסו לתוך השכונה.
יש להקדיש לפחות 10 אחוז מתוך קרקע של השכונה לפארק ולשטחים פתוחים על-מנת ליצור מקומות למשחק ואינטראקציה של הקהילה.
השפעה רעיונית

רעיון יחידת השכנות אומץ בארצות שונות בגלל האידיאליזציה של הקהילתיות וכן בהיותו רעיון קל יחסית ליישום בערים מתפתחות.
באנגליה מהווה יחידת השכנות חלק בלתי נפרד מצורת התכנון והעיצוב של "העיר החדשה" (New Town Movement). תנועה זו התפתחה על בסיס יחידת השכנות כמו גם על גישת עיר הגנים, של אבנעזר הווארד כמענה לבעיות שמהן סבלו ערי בריטניה לאחר המהפכה התעשייתי כמו צפיפות, זיהום אוויר, תנאי תברואה ירודים, פערים ומתח חברתי.
בברית המועצות ותחת משטרו של סטלין יחידת השכנות נתפסה כרעיון רע אשר מבזבז שטח ו"בורגני באופיו". למרות הביקורת, רעיון ה"מיקרו-מחוז" שהוצע על ידי מתכננים סובייטים בשנות ה-50 היה דומה בסכימה שלו לרעיון יחידת השכנות.
אינטגרציה מול סגרגציה

במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, שבהן הגה פרי את רעיון יחידת השכנות, סגרגציה הייתה דבר מקובל בארצות הברית עם רחובות נפרדים לשחורים וללבנים. גם מבחינה כלכלית, ניתנו משכנתאות ותנאים בנקאיים ללבנים בלבד שיכלו לשפר דיור אל הפרבר ולהשתתף בפרויקטים של התחדשות עירונית שהתקיימו לאורך קוי הסגרגציה. התוצאה הייתה שהמטרופולין נחצה לשניים ונוצרה חלוקה כלכלית, מעמדית וגזעית. שחורים עניים משולי החברה גרו בצפיפות במרכז העיר, לעומת לבנים אמידים מהאליטה החברתית שעזבו לפרברים.
לתוך המציאות הזאת נכנס רעיון יחידת השכנות. פרי ראה ביחידת השכנות פתרון לצרכים סוציאליים רבים. לא רק על מנת לנתק את שכונת המגורים מתנועת המכוניות אשר גזלה חיי אדם, אלא גם להשיג קהילתיות ואינטראקציה בין אינדיבידואלים ומשפחות.
צורת המגורים בעיר באותה תקופה אופיינה בסידור סביב מפעל ייצרני: מחיה בתנאים לא טובים וחשיפה לרעש וזיהום. מצד שני, המגורים בפרברים הצריכו שימוש נרחב בתחבורה על מנת להגיע לעיר לעבודה ולצריכת שירותים. נקודת המוצא לתכנון של קלרנס פרי הייתה להרחיק את האנשים מהמגורים במפעלים וכפתרון פרי הציע למקם את בית ספר כמרכז השכונה כגרעין שסביבו השכונה נבנית. פרי הבין את חשיבתו של בית-הספר כמבנה עם פונקציה מסדרת ובונת קהילה, שבכוחו לאחד בין תושבים מקומיים וזרים, לייצר מיזוג אתני ולממש דמוקרטיה אמיתית.
למרות חזון זה ליחידת השכנות תפקיד מרכזי בשימור וחיזוק הסגרגציה. יחידת השכנות שהכילה בית ספר במרכזה הפכה לקונספט מועדף על האליטות האינטלקטואליות, אשר היה להן כוח כלכלי לגור בשכונה מסוג זה, והן השאירו בחוץ את מי שלא יכלו, דבר שהחריף את הסגרגציה והפערים. בנוסף, בתוך יחידות שכונות פעלו ועדים וארגוני שכונה אשר השתמשו בתקנות והגבלות על-מנת למנוע כניסת "זרים" אל השכונה ושימוש במתקנים שהם על פניו ציבוריים.
ביקורת

נקודת ביקורת אחת מני רבות, הועלתה כבר בשנות ה-40 על ידי רג'ינלד אייזק (Reginald Isaac), מנהל התכנון של בית החולים "מייקל ריס" בשיקגו. טענתו הייתה כי יחידת השכנות קיבלה תמיכה מוגזמת ומוטעית כ"תרופה לכל המחלות של העיר" ושחסידיה הנלהבים מייחסים לה כוחות מיסטיים תחת שיח קנאי.
טענתו העיקרית של אייזק הייתה כלפי השימוש ביחידות השכנות ככלי להפרדה קבוצות גזעיות, אתניות דתיות או כלכליות על ידי יזמים וקבלנים פרטיים, אשר רואים בהפרדה כמשרתת תועלת כלכלית עבורם. . כדי להוכיח את טענתו אייזק מציג חומרי פרסום עבור שכונה בבנייה, כמו גם ציטוטים מחוקרי סוציולוגיה ודו"חות תכנון ממשלתיים, המראים כולם כי יחידת השכנות היא מעוז לאדונים המשאירה את תנועת הרכבים בחוץ, אך גם את הלא רצויים.
טיעוניו של אייזק היוו את הבסיס לתנועת האופוזיציה ליחידת השכנות, ומתכננים החלו לתהות בנוגע להשפעותיה הבלתי צפויות של השימוש התכוף בה, אופייה המפריד חברתית והדגש של הסביבה הפיזית כאינדיקטור היחיד לחיים טובים. בארצות מתפתחות ברחבי העולם (וישראל בניהן) פיזור המערכות העירוניות והשימוש הלא יעיל בשטח אשר אומץ על-מנת לייצר אורח חיים קהילתי "כפרי" סינתטי החלו להיתפס ככאלה אשר פוגעים ביצירת עירוניות בת קיימא.
חולשתו של הטיעון הביקורתי היה היעדר הצעת אלטרנטיבה עבור תכנון קהילתי. גם נכון לשנת 2009 גופים פרטיים וציבוריים ממשיכים לפתח ולעשות שימוש ברעיון המודולארי של יחידת השכנות כשמתכננים עבור קהילות חדשות. עם זאת, זה נהיה בלתי אפשרי לטשטש את הבעיות הקשורות להמשך השימוש ברעיון הנפוץ הזה על חלופותיו השונות, כאשר פרבור היא אחת התוצאות המוכחות לשימוש ברעיון זה בערים מפותחות רבות.
בשלב זה, נהיה ברור כי יש צורך בחשיבה והתייחסות חדשה לגישה ההטרו-נורמטיבית של תכנון קהילות חדשות בשולי העיר, או בפיתוח מחדש של שכונות קיימות על-מנת להשיג את הצפיפות הנדרשת לגדילה בת קיימא.
יחידת השכנות בישראל – 'תוכנית שרון' והערים החדשות

הקונספט של יחידת השכנות השתרש בתכנון הישראלי בעקבות 'תוכנית שרון'. תוכנית שרון פורסמה בשנת 1951 כתוכנית אב הארצית המקיפה הראשונה וכונתה על שם האדריכל אריה שרון שעמד בראש הצוות התכנון.
כחלק מהתכנית הוגדרה טיפולוגיה של ערים חדשות עבור 14 יישובים. למרות שם זה גם ערים קיימות עם גרעין אוכלוסייה קטן כמו באר-שבע או צפת נכללו תחת תוכנית זו. הטיפולוגיה של הערים הללו מתוארת במסמך "תכנון פיסי בישראל" כמבוססת על יחידת השכנות. שרון מבקר את הגישות הישנות לבניית עיר, מכנה אותן שמרניות ומציג את תפיסת תכנון העיר על בסיס יחידת השכנות כרעיון הנכון והמודרני לאותה תקופה.
שרון מתאר את יחידת השכנות בדומה לרעיון שמופיע אצל קלרנס פרי: עיר המחולקת למספר יחידות שכנות המתפקדות כל אחת כיחידה עצמאית. תכנון השכונה צריך להיות כזה שמטרתו "למנוע תנועה מסוכנת מיותרת בגבולות יחידות השכנות ולאפשר גישה ברגל אל השירותים החיוניים לתושבי היחידה". שרון קובע גודל רצוי לכל יחידת שכנות (6000-10,000 תושבים) וכן מרחקי הליכה לשירותים חיוניים (עד 750 מ') ומדגיש את החשיבות של יצירת דרכים בטוחות לילדים על ידי יצירת שבילי הליכה לילדי גן והרחקת הדרכים הראשיות מבית-הספר. כלל יחידות השכונות יוקמו מסביב למרכז עירוני ובו עיקר המסחר ושירותי הציבור.
מעבר להגדרה המילולית התכנית מציעה טיפולוגיות תכנון לכל אחת מ-14 הערים החדשות מקריית שמונה ועד אילת. הטיפולוגיות במידה רבה זהות זו לזו – אזורי מגורים (יחידות שכנות) בצפיפות נמוכה מופרדים אלו מאלו ברצועות ירק. בכל שכונה מרכז ציבורי, והשכונות מתכנסות מסביב לאזור מרכז עיר. הכבישים מעוקלים על-מנת האט את התנועה, ואזור התעשייה נמצא בשטח אחר בנפרד. גרעין העיר הקיימת אינו משתלב בעיר החדשה, כחלק מנקודת מבט המתעלמת מהקיים ותופסת את הקיים כ"שממה".
לאחר פרסום "תוכנית שרון" רעיון יחידת השכנות השתרש בתוך תכנון הערים בישראל. כמו במקומות אחרים בעולם, אפשרות בניית העיר בשלבים ברורים העלה את קרנו את הרעיון, במיוחד עבור פיתוח של מדינה חדשה. זיקת התכנון הישראלי לזה האנגלי, כהשלכות של המנדט, וייבוא הרעיון תחת תנועות "העיר החדשה" ו"עיר גנים" יצרו גם הם כר נוח להשתרשות הרעיון באסכולת התכנון. כמו כן, בניית הערים המותאמות עבור קליטת עולים יצרה סיטואציה בה "צרכן השירות" הסופי הוא בגדר נעלם, והקמת יישובים חדשים הם כדף חלק. בכך יחידת השכנות היוותה מודל נייטרלי שמתאים, לפחות על הנייר לכולם ולאף-אחד.
בנוסף למרכיב הפרקטי של הפיתוח, רעיון יחידת השכנות תאם את האידאות הציונית שהיו רווחות בעת הקמת המדינה. חלק משמעותי ברעיון הציוני היה יישוב האדמה דרך חקלאות והעדפת הכפר על העיר. רעיון זה בא לידי ביטוי גם בתיאור הכללי של 'תוכנית שרון' הרואה בכפר את אבן הבניין העיקרית ובריכוזי האוכלוסייה ברצף אורבני כ"בעיה" שיש לפתור. אולם למעשה, תכנון יחידות השכנות מנע את הרצף האורבני ויצר איים בצפיפות ובבנייה נמוכה המתפרסות על פני שטחים רחבים ובכך ראה היישוב היהודי יתרון בצורת התכנון שתאם את אידאולוגיית ההתיישבות.
נרטיב יחידת השכנות שוכפל ברחבי כל הארץ, בעיקר בשנות ה-50. לא רק בערים החדשות כמו באר-שבע או קריית שמונה כי אם גם בשכונות חדשות של ערים קיימות כמו רמת-אביב א' (1954) או רמת-יוסף בבת-ים (1958). בין אם בערים חדשות או וותיקות, הפכה יחידת השכנות למזוהה עם המודל של "השיכון".