stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערת צדקיהו
שמות המערה

מסורת יהודית, שמופיעה לראשונה במפורש במקורות מן המאה ה-16, קושרת את המערה לבריחת צדקיהו, מלכהּ האחרון של ממלכת יהודה, אל ערבות יריחו מירושלים הבוערת מפני צבא בבל. האירוע מתואר בספר ירמיהו, פרק נ"ב:
וַתִּבָּקַע הָעִיר, וְכָל אַנְשֵׁי הַמִּלְחָמָה יִבְרְחוּ וַיֵּצְאוּ מֵהָעִיר לַיְלָה דֶּרֶךְ שַׁעַר בֵּין הַחֹמֹתַיִם אֲשֶׁר עַל גַּן הַמֶּלֶךְ. וְכַשְׂדִּים עַל הָעִיר סָבִיב וַיֵּלְכוּ דֶּרֶךְ הָעֲרָבָה. וַיִּרְדְּפוּ חֵיל כַּשְׂדִּים אַחֲרֵי הַמֶּלֶךְ וַיַּשִּׂיגוּ אֶת צִדְקִיָּהוּ בְּעַרְבֹת יְרֵחוֹ וְכָל חֵילוֹ נָפֹצוּ מֵעָלָיו. וַיִּתְפְּשׂוּ אֶת הַמֶּלֶךְ וַיַּעֲלוּ אֹתוֹ אֶל מֶלֶךְ בָּבֶל... וַיִּשְׁחַט מֶלֶךְ בָּבֶל אֶת בְּנֵי צִדְקִיָּהוּ לְעֵינָיו... וְאֶת עֵינֵי צִדְקִיָּהוּ עִוֵּר. וַיַּאַסְרֵהוּ בַנְחֻשְׁתַּיִם וַיְבִאֵהוּ מֶלֶךְ בָּבֶל בָּבֶלָה וַיִּתְּנֵהוּ בֵית הַפְּקֻדֹּת עַד יוֹם מוֹתוֹ.
על פי מסורת זו, הייתה המערה מפולשת משני צדיה, ולכן יכול היה צדקיהו להסתתר בה ולברוח דרכה, כמובא אצל רש"י בפירושו לספר יחזקאל:
'וּפָרַשְׂתִּי אֶת רִשְׁתִּי עָלָיו וְנִתְפַּשׂ בִּמְצוּדָתִי וְהֵבֵאתִי אֹתוֹ בָבֶלָה אֶרֶץ כַּשְׂדִּים וְאוֹתָהּ לֹא יִרְאֶה וְשָׁם יָמוּת' (יחזקאל, י"ב, י"ג) - מערה הייתה לו (לצדקיהו) מביתו עד ערבות יריחו ויצא דרך המערה. מה עשה הקב"ה? - הביא צבי אחד לפני חיל כשדים, והולך לפניהם על גג המערה, והם רודפים אותו. וכשיצא צדקיהו מן המערה בערבות יריחו ראוהו יוצא ותפשוהו.
המסורת היהודית אף קושרת את המעיין הנובע בבטן המערה לדמעותיו של המלך העיוור, הנוטפות שם עד היום מצער חורבנה של ירושלים. בשל כך הוא נקרא 'מעיין דמעות צדקיהו'. למרות זאת, לא ניתן להתחקות בוודאות אחר הזמן המדויק בה החלה המערה להיקרא על שם צדקיהו המלך.
השם האנגלי של המערה הוא "מחצבות המלך שלמה" (King Solomon's Quarries), המקדים את תיארוך המערה לימי שלמה המלך, כ-300 שנה לפני ימי צדקיהו. בערבים היא נקראת מערת שלמה ומכונה גם בשמות "מערת המלכים" או "מערת קורח". השם הראשון מושפע מן השם האנגלי, המייחס את המערה לשלמה המלך, ואילו השם השני מבוסס על פולקלור מקומי, המזהה את המערה עם המקום בו נקברו קורח ועדתו, לאחר שהאדמה בלעה אותם.
כך או כך, נראה כי זיהוי המערה עם מלכים שונים קשור בכך שסוג אבן הגיר בה נקרא 'מֵלֶכֶּה'. אבן זו נוחה לחציבה, עמידה בפגעי מזג האוויר, ומתקשה במגע עם אוויר על ידי ציפוי טבעי בנארי, כראוי למבני מלכות.
תולדות המערה > ימי בית המקדש הראשון

מסורות שאין להן סימוכין ארכאולוגים מייחסות את תחילת הפעילות במערה לימי בית ראשון, ואף לימי שלמה המלך. תיארוך זה נשען על התיאור המקראי של בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה: "וַיְהִי לִשְׁלֹמֹה שִׁבְעִים אֶלֶף נֹשֵׂא סַבָּל וּשְׁמֹנִים אֶלֶף חֹצֵב בָּהָר... וַיְצַו הַמֶּלֶךְ וַיַּסִּעוּ אֲבָנִים גְּדֹלוֹת אֲבָנִים יְקָרוֹת לְיַסֵּד הַבָּיִת אַבְנֵי גָזִית" (ספר מלכים א', פרק ה').
ב-1873 גילה החוקר הצרפתי, שארל קלרמון-גנו, תבליט של יצור מכונף בגודל 35X27 סנטימטרים על קיר באולם הכניסה של המערה. היצור, המזכיר את הכרובים שעל ארון הברית, דומה בסגנונו לאמנות האופיינית לימי בית ראשון.
התיאור המקראי והתבליט שנמצא עמדו בבסיס תיארוך ראשית הפעילות במערת צדקיהו לימי שלמה המלך. הארכאולוג גבריאל ברקאי, שבחן את התבליט שנית לאחר מלחמת ששת הימים, גרס כי אין הוכחה ארכאולוגית לתיארוך פעילות החציבה במערת צדקיהו לימי בית ראשון: "השטח (של הסלע) הוחלק טרם החריטה בכלי משונן, שתאריך השימוש בו לפי המקובל הוא בימי בית שני."
תולדות המערה > ימי בית המקדש השני

לעומת "שתיקת הממצאים" מימי הבית הראשון, המערה עשירה בעדויות מימי הבית השני. מקובל לזהות את מערת צדקיהו כמקור האבן העיקרי של המלך הורדוס, בעת שבנה את מקדש הורדוס לפני כאלפיים שנה. זיהוי זה מסתמך על סגנון החציבה שהיה מקובל אז, וניכר בקירות המערה, וכן בגודל האבנים שהוצאו ממנה, המאפיינות את כותלי הר הבית. המערה סמוכה מאוד להר הבית, ושוכנת מעט גבוה ממנו, דבר שהקל מאוד על ניוד האבנים. בחינת האבנים המרכיבות את הכותל המערבי העלה כי הן זהות מבחינה גאולוגית למסלע מערת צדקיהו, אישוש נוסף להנחה כי מקורן ממערה זו.
ייתכן כי מערת צדקיהו שימשה גם את המלך אגריפס הראשון, נכדו של הורדוס, במפעלי הבנייה הרבים שלו בירושלים, ואולי גם את אגריפס השני ממשיכו, שבנה את החומה השלישית במאה הראשונה לספירה.
תולדות המערה > התקופה הרומית

אין כל מידע על קורות מערת צדקיהו לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה. עם זאת, בתוספתא, שנכתבה במאות השנייה והשלישית לספירה, מובאת הלכה בנושא יציאה מתחום שבת, המזכירה את מערת צדקיהו:
השובת בעיר, אפילו גדולה כאנטוכיא, מהלך את כולה וחוצה לה אלפיים אמה. השובת במערה, אפילו כמערת צדקיהו, מהלך את כולה וחוצה לה אלפיים אמה. (לעומת זאת) על גגה אין לו אלא ארבע אמות בלבד.
מאחר שהמערה הייתה כבר קיימת בימי התוספתא, ומוכרת בוודאי לתושבי ירושלים, ייתכן שניתן למצוא במקור זה הוכחה כי באותה עת כבר נקשרה המסורת בין צדקיהו והמערה. עם זאת, ייתכן כי התוספתא לא התייחסה כלל למערה הנקראת היום 'מערת צדקיהו', אלא נתנה דוגמה ערטילאית למערה ארוכה מאד.
תולדות המערה > ימי הביניים

בשנת 985 פרסם הגאוגרף המוסלמי, מוקדסי ספר על ארץ ישראל. בספר זה הזכיר מוקדסי את מערת צדקיהו ואת המסורת המוסלמית הקושרת אותה לקורח ועדתו, אולם הוא מסתייג ממסורת זו:
ויש בירושלים מחוץ לעיר מערה גדולה, שלפי מה ששמעתי מאנשים מלומדים וגם קראתי בספרים, היא מובילה למקום בו נשחטו האנשים בידי משה. אולם הדבר לא בטוח, מכיוון שייתכן שהמערה אינה אלא מחצבה גדולה עם מעברים שאפשר ללכת לאורכם עם לפידים.
רבי אשתורי הפרחי שעלה לארץ בשנת 1322 ועסק בחקר ארץ ישראל, פרסם את הספר "כפתור ופרח" ובו תיאור מערת צדקיהו: "לפנים מחומת ירושלם לצפון הוא פתח מערת חזקיה. והיא גדולה כים." (כפתור ופרח, פרק ו', על הר ציון). נראה כי אין מדובר כאן בפליטת קולמוס (חזקיה במקום צדקיה), שכן מקור יהודי מן המאה ה-19 (להלן) מציין אף הוא את השם חזקיהו, דבר המעיד על מסורת יהודית נוספת. כך או כך, תיאור המערה ומיקומה מעיד כי הכותב הכיר את המערה וידע היכן היא.
בחיבור "תולדות ירושלים וחברון" של ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א-דין משנת 1495 מובא מידע אודות מערת צדקיהו, תחת הכותרת "מערת הכותנה":
מול א-סאהרה מצד דרום, מתחת לחומות הצפוניות של העיר, ישנה מערה גדולה ועמוקה, הנקראת בשם 'מערת הכותנה'. אומרים שהיא מגיעה עד לכיפת הסלע. מספר אנשים שנכנסו אליה סיפרו סיפורים מבהילים.
מוג'יר א-דין מעיד, שבשלהי המאה ה-15 הייתה מערת צדקיהו ידועה, אולם היא נקראה משום מה בשם 'מערת הכותנה', והטילה אימה גדולה על המבקרים בה. האחרון שמזכיר את מערת צדקיהו בתקופה ההיא, הוא הנוסע היהודי רבי משה באסולה, שביקר בירושלים בראשית המאה ה-16. בספר המסע שלו תיאר את מערת צדקיהו, השוכנת בסמוך לשער שכם ומוסיף:"הרבה יהודים סיפרו לי שהלכו בה מיל, והיא גבוהה כסוס ורומח בידו."
תולדות המערה > העת החדשה

בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל נפתחה שוב המערה לקהל המבקרים, ובימי מלחמת העולם השנייה נבנה בפתחה קיר אבן, והיא הפכה למקלט כמחסה להפצצות. עם חלוקת ירושלים בשנת 1948 חסמה ממשלת ירדן את הכניסה למערת צדקיהו, שפתחה עמד אז על הגבול בין ירדן וישראל.
אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 חודשה הפעילות במערה, אך המקום לא הוסדר למבקרים, והביקור בה היה מסוכן.
כשנה לאחר המלחמה טען מוסלמי תושב העיר העתיקה כי סבו החביא במערה שלושה ארגזים מלאים במטבעות זהב עוד לפני מלחמת העצמאות. הוא ביקש לאפשר לו לחפש את הארגזים על פי סימנים שהותיר הסב, והבטיח לתת בתמורה 75% מהמטבעות למדינת ישראל. האישור ניתן, אך האיש לא מצא דבר. יש לציין שהוא לא היה האדם האחרון שטען שהוא יכול למצוא אוצר במערה: בשנת 2016, נעצר תייר אמריקאי בן 19 במערה שטען שהוא מחפש את המטמון של קורח.
המערה נותרה בשיממונה, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הועברה לניהול החברה לפיתוח מזרח ירושלים. החברה הסדירה שבילים במערה ושילבה בה תאורת קבע, דבר שאפשר את פתיחתה המסודרת לקהל.
מאז 1985, המערה פעילה כאתר תיירות רשמי.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נסגרה שוב המערה, בשל קרבתה למרכזי האוכלוסייה הערבית בירושלים. היא נפתחה מחדש רק בשנת 2006, אך נסגרה לקהל בימי שישי ושבת מסיבות ביטחוניות ודתיות. החל משנת 2013, המערה פתוחה לביקור גם בשבת.
החל משנת 2008 כלולה המערה ב'פסטיבל האור בעתיקה', שבו אתרים שונים מוצגים באור מיוחד בשעות הלילה המאוחרות. בפסטיבל שהתקיים ביוני 2010, למשל, היא עוצבה כמערת ענק בקרקעית אוקיינוס.
בחג הסוכות תשע"ז, אוקטובר 2016, נפתח מסלול חדש במערה בשם "מסלול הזחילה" העובר בחלקה הצפוני של המערה במחילות ומנהרות שאינן פתוחות לקהל. בקטע זה נראות כתובות גרפיטי ישנות, כמו זו של הנוער העובד והלומד משנת 1941, בצד קיר צלבני שמטרתו אינה ידועה, וכן תיבת עץ גדולה מתקופת המנדט הבריטי ששימושה אף הוא אינו ידוע. ההליכה בקטע זה דורשת תיאום וכן הצטיידות בקסדות ופנסי ראש.
בשנים -2019-2023 עברה המערה שדרוגים מקיפים במימון משרד ירושלים ובביצוע פמ״י (החברה לפיתוח מזרח ירושלים) שכללו הוספת תשתיות מודרניות ושילוב חיזיון אורקולי בשם ״סודות מתחת לחומות״ (Mysteries Beneath the Walls) המספר את קורותיה במספר תחנות צפייה.
המערה מארחת חגיגות בר מצווה, חתונות, אירועים פרטיים, מופעי מוזיקה ואירועי תרבות מעת לעת.
הבונים החופשיים

רבים מחברי 'הקרן לחקר ארץ ישראל', שחקרו את מערת צדקיהו במאה ה-19 ותיארכו אותה לימי שלמה המלך, היו חברי מסדר הבונים החופשיים. שלמה נחשב לאביו הרוחני של המסדר, והוא אף מכונה "הבונה החופשי הראשון". בשל כך, הציע צ'ארלס וורן, חבר הקרן ובונה חופשי לקיים את הטקס השנתי של הלשכה הירושלמית באולם הגדול ביותר במערה. לצורך האישור, קיים וורן פגישות עם פקידי ממשל עות'מאניים, שהיו אף הם חברים במסדר.
במשך שנים רבות התקיימו באולם זה טקסים שונים, ולכן הוא נקרא עד היום בשם 'אולם הבונים החופשיים'. פעילות הבונים החופשיים במערת צדקיהו נקטעה עם חלוקת ירושלים בשנת 1948, ושבה לסדרה רק לאחר מלחמת ששת הימים.
מערת צדקיהו בתרבות

המשורר יהודה עמיחי הקדיש למערה את השיר 'מערת צדקיהו', בו כתב בין היתר:
...כאן במעמקי המערה הגדולה

נמשך המשחק הנצחי של מחבואים,

אדם מאלוהיו ואלוהים מאדם...
כאן נבלעה עדת בני קורח

קולותיהם הגאים נשמעים

בדממות בין דת לדת.

כאן חצב שלמה המלך את אבניו ממעמקים,

כמו תפילות ממעמקים.

מכאן ברח המלך האחרון

מגורלו אל גורלו ושמו נשאר כהד...
במערכון "שבת שלום" של הגשש החיוור מספר מיסייה לוי את חלומו לחכם מרדכי ובו הוא טס במטוס ללא כנפיים במערת צדקיהו.
ב-2012 ביקר במערה הזמר מתיסיהו. המערה שימשה אותו לצילומי הקליפ של הסינגל "SUNSHINE". בניגוד לכל הקליפ, שבו הוא מופיע בגילוי ראש, במערה הוא מופיע עם כיפה על ראשו.
ראו גם

חצר המטרה
לקריאה נוספת

יהוסף שוורץ, תבואות הארץ ירושלים 1840, פרק ז' עמ' 336
הרב שאול הורנשטיין, גבעת שאול, ירושלים 1878, עמוד 9
ברטה ספפורד, ירושלים שלנו, קורות המושבה האמריקאית בירושלים, הוצאת אריאל, ירושלים 1992, עמ' 107
נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים 1980, עמ' 134
מאיר בן דב, מערת צדקיהו, פרסום החברה לפיתוח מזרח ירושלים, ללא תאריך
דן בהט, ירושלים אוסף מקורות, ירושלים 1992, עמ' 238
גבריאל ברקאי, מערת צדקיהו, ההיבט הארכאולוגי, בתוך אריאל 43, ירושלים 1986, עמ' 102
רמי יזרעאל, "מערת צדקיהו", אריאל גיליון 43, ירושלים 1986, עמ' 99
הערות שוליים

↑  התבליט הוסר מן הקיר, והוא מוצג במוזיאון הבריטי בלונדון
↑  כתב העת קרדום גיליון 40, עמ' 17
↑  ניתן ללמוד על גודל האבנים על פי מגרעות הסלע שנותרו במערה
↑  בית קברות הקיים עד היום בקרבת שער שכם
↑  מסע רבי משה באסולה, אצל אברהם יערי, 'מסעות ארץ ישראל', עמ' 112
↑  מובא אצל דן בהט, ירושלים אוסף מקורות, עמ' 238
↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ה', פרק ב', 2
↑  על שמו 'שער ברקלי' שבכותל המערבי
↑  ברטה ספפורד, ירושלים שלנו עמ' 108
↑  על פי עדותו של רבי שאול הורנשטיין, בספרו גבעת שאול, עמוד 9
↑  Thomas Friedman, Quarrying History in Jerusalem The New York Times, December 1, 1985
↑  שמעון כהן, התייר שחיפש את רכוש קורח במערת צדקיהו, באתר ערוץ 7, 16 במרץ 2016
↑  Matisyahu - Sunshine, נבדק ב-2022-02-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511346805171  VIAF: 315161538   WorldCat (עם VIAF): 315161538 
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
חוברת הסבר על המערה, ועליה תחריט היצור המכונף
המערה נחקרת על ידי הבריטים במאה ה-19; תחריט עץ מתוך סדרת ארץ ישראל הציורית, 1881 על פי ציור של ג'ון דאגלס וודוורד
מבקרים במערה בראשית המאה ה-20
מבקרים במערה בראשית המאה ה-20
התיאור המלא מתוך 'שערי ירושלים' למ' ריישר
מודעה על הסדרי הכניסה למערה, הצבי 1909
פתח המערה בתקופת המנדט, שנות ה-40
מערת צדקיהו
עיצוב המערה כקרקעית אוקיינוס ב'פסטיבל האור' 2010
קיר צלבני ב"מסלול הזחילה" שאינו פתוח לקהל ללא תיאום
קיר האבן שבנו הבריטים בעת שהמערה שימשה מקלט
גרפיטי בבטן המערה הנושא את שמו של ברוך קטינקא, שהיה מהבונים החופשיים
קבוצת טרפלגר

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  Robert Cahaly 
 מיקום המטה:  אטלנטה 
 משרד ראשי:  אטלנטה, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  ביצוע סקרי דעת קהל
 מנכ"ל:  רוברט קאהלי
  
 https://www.thetrafalgargroup.org/
 
קבוצת טרפלגר (באנגלית: Trafalgar Group) היא חברה שמבצעת סקרי דעת קהל ומשרדיה שוכנים באטלנטה, ג'ורג'יה והם משתמשים בשיטות שמטרותיהן היא להגדיל את השקלול של מה שהיא מכנה "מצביעי טראמפ ביישנים", שלטענתם מיוצגים מעט מדי במרבית הסקרים. קבוצת טרפלגר הוקמה על ידי רוברט קאהלי באטלנטה, ג'ורג'יה.
טרפלג אף פעם לא חשפה באופן מלא את מתודולוגיית הסקרים שלה, שגררה ביקורת מצד סוקרים רגילים (שכן חושפים את מתודולוגיה הסקרים שלהם). צוות האתר FiveThirtyEight מצא כי טרפלגר בדרך כלל מעריכה יתר על המידה את ביצועי המפלגה הרפובליקנית.
שיטות

לקבוצת טרפלגר יש מספר שיטות עבודה, דוגמה לאחת מהן היא מספר השאלות בסקרים שהיא עורכת, מנכ"ל החברה, קאהלי התראיין מספר פעמים לתקשורת ואמר כי הגישה המרכזית שלו היא צמצום מספר השאלות ואמר כי אם לא תעשה זאת “כך אתה מגיע בסוף לייצוג לא-פרופורציונלי של אנשים שאוהבים לדבר על פוליטיקה, שהם בדרך כלל הימנים ביותר או השמאלנים ביותר או המשועממים ביותר. שיטה נוספת היא שהמראיינים לא שואלים את המשיבים רק למי הם בעצמם מצביעים אלא למי הם חושבים שהשכנים שלהם מצביעים (ובכך מרחיבים את קהל המצביעים שסקרו בזמן קצר יותר), עוד שיטה שאיתה עובדה החברת היא ניסיון ליצור אינטימיות עם המשיב מאחר שהתגברות התופעה בה משיבים מביעים דעה שונה מדעתם האמיתית מחשש לאבד את עבודתם, מתחושה בה המראיין שופט את המשיב או לחוות שיימינג ברשתות החברתיות, הפתרון לבעיה זו היא שהמשיבים עונים בעזרת הודעות או באמצעות שימוש במענה קולי (דבר שיחזק את תחושת האנונימיות) או להפך - בשיחות אישיות יותר שיכינו את הקרקע באופן יותר נעים.
היסטוריה

במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2016, קבוצת טרפלגר הייתה חברת הסקרים היחידה שחזתה שדונלד טראמפ יזכה במדינת מישיגן ולדברי RealClearPolitics - חברת הסקרים ככמעט היחידה שחזתה באופן מיטבי את זכייתו של טראמפ בפנסילבניה.
במהלך בחירות אמצע הקדנציה שנערכו ב-2018, קבוצת טרפלגר ניבאה במדויק את הניצחון הרפובליקני של רון דה-סנטיס בבחירות למושל פלורידה, בנוסף לכך חזתה החברה את ניצחונו של הרפובליקני ריק סקוט בבחירות לסנאט של ארצות הברית שנערכו באותה שנה ואף ניבאה באופן מדויק שבע מתוך תשע מדינות בשנת 2018 (פלורידה, מישיגן, מונטנה, מיזורי, דקוטה הצפונית, טקסס ווירג'יניה המערבית).
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020, טרפלגר חזו כי שטראמפ ינצח בבחירות, והעריכה כי ינצח במדינות מתנדנדות (או מדינות שנחשבות נוטות רק באופן קל למפלגה הרפובליקנית - "מדינות ורודות") כמו אריזונה, פלורידה, ג'ורג'יה, מישיגן, נבדה, צפון קרולינה ופנסילבניה. על פי הסקרים של טרפלגר, טראמפ היה צפוי לנצח בג'ורג'יה ב-4 נקודות, באריזונה ב-3 נקודות, במישיגן ב-3 נקודות, בפנסילבניה ב-2 נקודות ובנבדה בנקודה אחת. בפועל, ביידן ניצח בכל המדינות האלו, הוא ניצח בג'ורג'יה בנקודה אחת, באריזונה בפחות מנקודה אחת, במישיגן בקרוב ל-3 נקודות, בפנסילבניה ב-2 נקודות ובנבדה ב-2.5 נקודות.
הערות שוליים

↑  Cahaly, Robert (29 באוקטובר 2020). "Polling Methodology". Trafalgar Group. נבדק ב-29 באוקטובר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Trafalgar Group". Ballotpedia. נבדק ב-15 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Russonello, Giovanni (25 בנובמבר 2019). "Four Problems With 2016 Trump Polling That Could Play Out Again in 2020". New York Times. נבדק ב-15 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Easley, Jonathan (27 ביוני 2020). "Where things stand in 13 battleground states". The Hill. נבדק ב-15 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ריץ' לאורי, נשיונל רוויו, נגד הזרם: הסוקר שמאמין שטראמפ עומד לנצח, באתר מידה, 27 באוקטובר 2020
↑  Bevan, Tom (22 ביוני 2020). "Pollster Who Got It Right in 2016: Michigan a Dead Heat". RealClearPolitics. נבדק ב-15 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Russonello, Giovanni; Lyall, Sarah (4 בנובמבר 2020). "The One Pollster in America Who Is Sure Trump Is Going to Win". The New York Times. נבדק ב-5 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Presidential Election Results: Biden Wins". New York Times. 3 בנובמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wiederkehr, Ryan Best, Aaron Bycoffe, Ritchie King, Dhrumil Mehta and Anna (28 ביוני 2018). "President: general election : 2020 Polls". FiveThirtyEight. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קבוצת טרפלגר".
מגדן (מחוז)

מחוז מגדן (ברוסית: Магаданская область; תעתיק: מגדנסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המזרח הרחוק הרוסי, על שפת ים אוחוצק והאוקיינוס השקט. המחוז הוקם ב-3 בדצמבר 1953. יש בו יערות ביצה, וטייגה של ליבנה ואשוח, אך רוב פני השטח הם טונדרה.
המחוז מתאפיין בתנאים אקלימיים קשים במיוחד: חורף קשה במשך כ-8–9 חודשים עם טמפרטורה של עד 50 מעלות מתחת לאפס. בקיץ הטמפרטורה עולה עד לכ-12 מעלות. כ-75% משטח המחוז מכוסה בטונדרה.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 133,387 תושבים.
היסטוריה

בשנת 1653 לאוזר לראושנה הגיעו קוזאקים והחלו לגבות מיסים מתושבי האזור. בשנת 1739 הוקם מבצר להגנת הדרך היבשתית לאזור קמצ'טקה. מבחינה מנהלית האזור היה חלק של יחידות מנהליות אחרות ואוכלוסייתו הייתה דלה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו לאזור להגיע משלחות גאולוגיות שגילו מרבצי זהב גדולים באזור נהר קולימה. בשנת 1929 הוקם יישוב מגדן.
בשנת 1931 הוחלט להקים באזור תשלובת לבניית דרכים והפקת זהב. התשלובת התבססה על עבודת אסירי גולאג. המחנה הראשון הוקם בשנת 1932.
בשנת 1934 לנמל מגדן הגיע אוניה עם מספר מטוסים. בעקבות כך היה ניתן להתחיל במיפוי מפורט של האזור. בשנת 1936 במגדן הופעלה תחנת ממסדר לשידורי רדיו.
בתקופת הטיהורים הגדולים רבים מאסירי המחנות והנהלת המחנות הוצאו להורג.
בשנת 1953 החלה החלפת אסירי גולאג במרבצי זהב בעובדים רגילים. התושבים החדשים של האזור קיבלו משכורות ותנאים שלא היה ניתן להשיג באזורים אחרים של ברית המועצות. בשנת 1954 החלו טיסות סדירות למוסקבה. משך הטיסה כולל עצירות ביניים היה 48 שעות.
בשנת 1953 הוקם מחוז מגדן שבאותה תקופה כלל את צ'וקוטקה שפוצלה ממנו בשנת 1992.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז מגדן" שכוללת 21 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר ל-5 שנים. בספטמבר 2018 לתפקיד נבחר סרגיי נוסוב שמהכן כיום בכהונה השנייה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-8 ראיונים ועיר בעל חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 133,387 תושבים. זאת לעומת 355 אלף בשנת 1992. תוך 30 שנים במחוז נותרו פחות מחצי מאוכלוסייתו. זהו המחוז הכי פחות מאוכלס ברוסיה. מעל 50% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר הבירה - מגדן (כ-90 אלף תושבים). בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-81% מאוכלוסיית המחוז. קבוצות אתניות נוספות הן אוקראינים (2.7%) ועמי הצפון השונים (אבן, למוט, יוקאגיר, סאקה, יקוט)- (כ-2%), העוסקים בעיקר בגידול עדרי איילים, בדיג ובציד.
כלכלה

בשטח המחוז התגלו זהב, כסף, טונגסטן, בדיל, נחושת, מוליבדן, נפט וגז טבעי. הכלכלה מבוססת בעיקר על מרבצי זהב והדגה בים.
גילוי מרבצי זהב בשנות ה-20 של המאה ה-20 נתן דחיפה לפיתוח האזור. החל משנות ה-30 היקף הזהב המופק גדל בהתמדה. באותה תקופה הוקמו במחוז מספר מחנות גולאג והוקם העיר מגדן.
הקשר עם "האדמה הגדולה" מבוסס על קשר ימי (נמל מגדן) ותעופה (שדה תעופה בקרבת מגדן).
כלכלה > תחבורה

במחוז אין מסילות ברזל.
רק 330 ק"מ של כבישים מכוסים באספלט. הכביש הראשי יאקוטסק-מגדן באורך כ-2,032 ק"מ לא מכוסה באספלט ברוב אוכרו. בשנת 2015 הושלמ הבניית כביש מאזור קולימה לצ'וקוטקה.
העברת סחורות לאזור מבוססת על מנל מגדן ונמל התעופה הבין-לאומי מגדן-סוקול.
הערות שוליים

↑  מגדן, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| חלוקה אדמיניסטרטיבית של הפדרציה הרוסית |
| --- | --- | --- |
| סובייקטים פדרליים | סובייקטים פדרליים |  |
| רפובליקות | אדיגיה • אלטאי • בשקורטוסטן • בוריאטיה • צ'צ'ניה • צ'ובשיה • דאגסטן • אינגושטיה • קברדינו-בלקריה • קרליה • חקסיה • קומי • קלמיקיה • קאראצ'אי-צ'רקסיה • מארי אל • מורדוביה • צפון אוסטיה - אלניה • סאחה-יקוטיה • טטרסטן • טובה • אודמורטיה • קרים 1 • דונצק 1 • לוגנסק 1 |  |
| חבלים מנהליים (קראיה) | אלטאי • חברובסק • סטברופול • פרימוריה • פרם • עבר הבאיקל • קמצ'טקה • קרסנודאר • קרסנויארסק |  |
| מחוזות (אובלסטי) | אוליאנובסק • אומסק • אורנבורג • אוריול • איוואנובו • אירקוטסק • אמור • ארכנגלסק • אסטרחן • בלגורוד • בריאנסק • טמבוב • טומסק • טולה • טבר • טיומן • ולדימיר • וולגוגרד • וולוגדה • וורונז' • ירוסלבל • לנינגרד • ליפצק • מגדן • מוסקבה • מורמנסק • ניז'ני נובגורוד • נובגורוד • נובוסיבירסק • פנזה • פסקוב • רוסטוב • ריאזאן • סחלין • סמרה • סראטוב • סמולנסק • סברדלובסק • צ'ליאבינסק • קלינינגרד • קלוגה • קמרובו • קירוב • קוסטרומה • קורגן • קורסק • דרום חרסון 1 • זפורוז'יה 1 |  |
| ערים פדרליות | מוסקבה • סנקט פטרבורג • סבסטופול 1 |  |
| מחוזות (אובלסטי) אוטונומיים | המחוז היהודי האוטונומי |  |
| מחוזות (אוקרוגה) אוטונומיים | צ'וקוטקה • חנטי ומנסי • ננץ • ימאלו-ננץ |  |
| טריטוריה פדרלית | סיריוס |  |
| מחוזות כלכליים | מחוזות כלכליים |  |
| מחוזות כלכליים | מרכזי • צ'רנוזמיה-מרכז • מזרח סיביר • מערב סיביר • המזרח הרחוק • צפוני • אורל • צפון הקווקז • צפון מערב • עבר הוולגה • וולגה-וויאטקה • קלינינגרד |  |
| מחוזות פדרליים | מחוזות פדרליים |  |
| מחוזות פדרליים | מרכזי • המזרח הרחוק • סיביר • הצפון-מערבי • דרומי • אורל • וולגה • צפון קווקז • (קרים 2)  הערות: 1מרבית מדינות העולם לא מכירות בסיפוח דרום ומזרח אוקראינה וחצי האי קרים לרוסיה והם אינם מוכרים בינלאומית כחלק מרוסיה. 2התקיים בשנים 2014–2016. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559614505171  MusicBrainz: 26c5a7f9-34f3-4555-8bab-1eacb78088a2  NKC: ge821845
יוהאן גוטליב נאומן

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1741 Blasewitz, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 באוקטובר 1801 (בגיל 60) דרזדן 
 מקום קבורה:  דרזדן 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  קרויצשולה 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  קתרינה מגדלנה גרודטשילינג 
 צאצאים:  קרל פרידריך נאומן, מוריץ ארנסט אדולף נאומן, קונסטנטין נאומן 
 
יוהאן גוטליב נאומן (בגרמנית: Johann Gottlieb Naumann; ‏17 באפריל 1741 – 23 באוקטובר 1801) היה מלחין, מנצח וקאפלמייסטר גרמני.
ביוגרפיה

יוהאן גוטליב נאומן קיבל את ראשית השכלתו המוזיקלית ממורי בית הספר בעיר הולדתו, שלימדו אותו נגינה בפסנתר ובעוגב. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר של הכנסייה בדרזדן, שם גם השתתף במקהלה. מורו לעוגב בדרזדן היה נגן העוגב ומנצח מקהלת בית הספר, גוטפריד אוגוסט הומיליוס, תלמידו של באך. במאי 1757 נסע לאיטליה עם הכנר השוודי אנדרס וסטרום. המלחין ג'וזפה טרטיני התוודע אל נאומן ואל יצירותיו בשנת 1762 וגילה בהן עניין. בהמשך אותה שנה נודע לראשונה כמלחין אופרה בוונציה, בהצגת הבכורה של האופרה שלו, Il tesoro insidiato. בעקבות הצלחת האופרה Li creduti spiriti בשנת 1764 נשכר נאומן כמלחין כנסייה שני בחצר של דרזדן, בהמלצת המלחין יוהאן אדולף האסה.
בשנת 1777, כתוצאה ממשא ומתן עם הדיפלומט השוודי הרוזן לוונהלם, נקרא נאומן להכניס שיפורים בתזמורת החצר של סטוקהולם ולסייע למלך גוסטב השלישי בתוכניותיו לייסוד אופרה. עבודתו בשוודיה הגיעה לשיאה בשנת 1782, כשהפקת האופרה שלו, "קורה ואלונזו", חנכה את בית האופרה החדש בסטוקהולם ובהפקה משנת 1786 של "גוסטב ואזה", שהתבססה על רעיון של המלך לאופרה שוודית לאומית. אחרי תקופה קצרה כמלחין אורח בקופנהגן (1785-6) חזר נאומן לדרזדן, שם התמנה לקאפלמייסטר ראשי. בשנת 1792 נשא לאישה את קטרינה פון גרודטסשילינג, בתו של תת-אדמירל דני.
מבחר מיצירותיו > אופרות

ארמידה (1773)
אליזה (1781)
גוסטב ואזה (1786)
אורפיאוס ואאורידיקה (1786, דנית; 1787, גרמנית)
אקיס וגלתיאה (1801)
מבחר מיצירותיו > יצירות כנסייתיות

מיסה סולנה ב-לה במול מז'ור (1804)
עשרים מיסות קטנות יותר
שתים-עשרה אורטוריות:
ייסורי ישו הצלוב (1767)
מות הבל (1790)
איל פלגריני אל ספולקרו (1798)
בטוליה ליבראטה (1805)
תהילים ס"ט, ק"ג וקמ"ט
יצירות אינסטרומנטליות

שתים עשרה סימפונות (1766 - 1777)
שש רביעיות לצ'מבלו, חליל, כינור וקונטרבס
שש סונאטות לפסנתר או הרמוניקת זכוכית (1786 - 1792)
לקריאה נוספת

Dieter Härtwig and Laurie Ongley: "Johann Gottlieb Naumann," Grove Music Online ed. L. Macy (Accessed 12 December 2006) (subscription access).