סוזי אורבך
מפרסומיה > "Fat is a Feminist Issue"

ספרה הראשון של אורבך, (תורגם לעברית: "לא עוד דיאטה-השמנה מהיבט נשי") יצא לאור ב-1978 במהדורה ראשונה וב-1982 במהדורה שנייה. הספר נכתב לאחר התנסות אישית, עבודה עם קבוצות נשים וטיפולים פרטניים בנושא של הפרעות אכילה. אורבך מעלה לתודעת הציבור את הבעייתיות של יחסי נשים עם גופן ועם הרגלי האכילה שלהן. היא בוחנת את המשמעות הבלתי מודעת של שומן ורזון, והסיבות לכך שאנשים אוכלים כשאינם חשים ברעב, או בצורך פיזי לאכול. בנוסף, היא דנה בשאלת האכילה הכפייתית כמבטאת עבור נשים מספר משמעויות: 1) אכילה ללא תחושת רעב גופני, 2) דיאטות או אכילת יתר כאמצעי להילחם בתחושה של אובדן שליטה סביב אוכל, 3) התעסקות רבה בנושאי מזון-השמנה- דיאטות, 4) להרגיש רע ביחס לעצמך ולגופך (דימוי עצמי ודימוי גוף) כמי שאיבדה שליטה. אורבך מתייחסת לאכילה כפייתית לא כסימפטום בלבד, אלא כבעיה בפני עצמה. נקודת המוצא שלה היא הגורמים החברתיים שהובילו נשים לאכילה כפייתית כתגובה והסתגלות ללחצים סקסיסטיים בחברה המערבית המודרנית: הצורך הנשי בהכרה חברתית וציפיות החברה הגברית הפטריארכלית, אחריותן של נשים כקנייניות עיקריות לבריאות המשפחה והעימות הבלתי פוסק עם רזון ודקיקות.
בספר כותבת אורבך פרק על משמעות השומן עבור האכלנית הכפייתית, התעסקות בהשמנה כבעיה ולא כסימפטום לקושי בהתמודדות עם רגשות קשים או כעס מודחק. השמנה כאקט המנטרל נשים מהתמודדות עם היותן יצור מיני, אכילה כפייתית והניסיון להשמין כמטשטשת מיניות, כזאת המונעת את זכותן הראשונית "להיות אדם". בנוסף, השמנה כמנגנון הגנה מפני מגוון שלם של רגשות תחרותיים (מתוך הכרה חברתית כי נשים שמנות נתפסות כ"לוזריות" ואינן יכולות לנצח). בקרב נשים אחרות השומן מייצג דחייה של התביעה להעניק שירותים ולספק צרכים לאחרים (גופניים ורגשיים). עבור נשים מסוימות השמנה ביטאה התמודדות עם טראומות של מוות או רעב בילדות. לטענתה של אורבך אכילה כפייתית עלולה לנבוע מתשוקה בלתי מודעת להשמין ועל מנת להתגבר על השומן יש לחשוף את המניע לו ולהתמודד עם משמעותו (כמגונן רב עוצמה – המרחיק אנשים, מנטרל מיניות, מעניק מוחשות ועוזר לכבוש רגשות). אורבך מסיקה כי הקושי של נשים להגדיר מחדש את המיניות שלהן ולהתמודד עמה, גורם להן למעשה לוותר על כוחן ולמוסרו לשומן.
אורבך מקדישה פרק לרזון: עבור אכלניות כפייתיות רזון עלול לגרום תחושה שהן קרירות ולא מעניקות, עסוקות מדי בעצמן, נמדדות רק על פי מראן החיצוני, חושף את מיניותן ולכן מאלץ אותן להתמודד עם היותן מושא תשוקה מינית. עבור נשים רבות רזון משמעו הצלחה וכוח רב מדי, אשר יגרמו לחריגה ממקומן (המשני, לצד הגבר) בחברה. בניגוד לשומן, המבטא עבור אישה את נבדלותה והמרחב האישי שלה, בלעדיו - במצב של רזון - היא עלולה לחוש פגיעה ונטולת הגנה. רזון עלול ליצור עוינות, קנאה ותחרות מצד נשים אחרות. לנשים מסוימות רזון מבטא יעילות וביטחון, ומשקל עודף מבטא קשיים וכאב. אורבך מתארת בספר חוויות טיפול של נשים, המתמודדות עם משמעויות השומן והרזון, במטרה לשנות את הדימוי העצמי, הגופני והנפשי.
אורבך מנתחת את משמעותה של חווית הרעב ואת מנגנון האכילה הכפייתית והמשמעויות האישיות והחברתיות הנלוות לו: "בעיני האכלנית הכפייתית קיבל המזון משמעויות נוספות רבות כל-כך, עד שזה מכבר איבד את הקשר הביולוגי המובן מאליו שלו". אורבך מציעה הסבר לפיו אימהות, כמטפלות ראשוניות, עלולות להתקשות לפרש את איתותיו של ילדן - כתוצאה מתחושת קיפוח מוקדם וחשש מכישלון – ולהאכילו יתר על המידה. השלכה של העיוות המוקדם ביחסי האכלה ניתן ליחס גם ליחסי הגומלין בין אימהות ובנות. אורבך כותבת כי "חווית האכילה" עבור האכלנית הכפייתית מהווה מספר משמעויות: אכילה חברתית (גיבוש משפחתי, מפגש חברתי), מזון כפיצוי או מקור לעונג, אכילה מתוך עצבנות או לחלופין לשם חגיגה, אכילה מתוך שעמום או אכילה מונעת. הדיאטה הכפייתית, טוענת אורבך, מכתיבה אכילה על פי מערכת כללים המקטלגת למזונות מותרים ואסורים מבלי להתייחס לרעב פיזיולוגי או לאכילה כאדם "נורמלי". בנוסף "...לחצי תעשיות האופנה והדיאטה, המוציאות הון עתק לוודא שנשים לא יחליטו בעצמן מה הן רוצות לאכול וללבוש, מחזקת את המחשבה שהאכלנית הכפייתית היא בלתי-אחראית, מחוסרת שליטה, מוזנחת ודוחה". לראייתה של אורבך, היכולת לספק את צרכיה ולהיענות לרצונותיה, עשויה לשנות את נקודת מבטה של האישה, באשר להיותה קשובה לצורכי אחרים ובאשר למאווייה בתחומים שונים.
אורבך מציעה בספר תוכנית התמודדות אישית לנשים עם דפוס אכילה כפייתית ומקדישה פרק ליתרונותיה של עבודה בקבוצה לעזרה עצמית. אורבך נוגעת בפרק אחד בנושא של הרעבה עצמית-אנורקסיה נרבוזה, כחלק מגישתה לאכילה כפייתית, בהתבסס על שיחות עם נשים שחלו באנורקסיה ולא בהסתמך על ניסיון קליני-טיפולי. על אף ההבדלים בין הסובלות מן ההפרעה בשני עברי הרצף – אנורקטיות ואכלניות כפייתיות – אורבך טוענת כי פעילותן היא תגובה כאובה של נשים, המנסות להשפיע במשהו על חייהן.
הביקורת על אורבך
חוקרות וכותבות עכשוויות מבקרות את התייחסותה של אורבך להפרעות אכילה (ובתוכן השמנה) כבעיה שיש צורך להסביר ולטפל: מדיקליזציה של הגוף הנשי השמן והחיפוש אחר הגורם להשמנה בקרב נשים, מחזקים את ההנחה כי מדובר בתופעה חברתית-תרבותית שלילית, או כסוג של בעיה רפואית המחייבת פתרון מדעי.
בנוסף, חוסר בהירות בהבחנה מוביל לשאלה האם אורבך מתייחסת במסקנותיה לנשים הסובלות מיחס חברתי שלילי כתוצאה מהשמנה, או לנשים רזות/ממוצעות החשות חוסר נוחות זמנית בשל מה שנראה "במשקפיהן" עודף משקל.
אורבך בוחנת בעבודתה את השיח התרבותי-חברתי הנסוב סביב תפקידי המגדר והשפעתו על הקונפליקט ביחסי אימהות-בנות: מאבקה של הבת לעצמאות והבדלות מאמא (חיפוש אחר עיסוקים מחוץ לספרה הביתית), לצד ההזדהות עם התפקידים הנשיים המסורתיים שהיא מייצגת עבורה.
החוקרות אינן מקבלות את הניסיון של אורבך להסביר השמנה בקרב נשים כנובעת מקונפליקטים ביחסי אימהות-בנות ובכך לחזק את הקבלה התרבותית "המתבקשת" בין הגוף הנשי השמן לבין כשלים והפרעות, ויותר מכך, לגוף המשקף טראומה.
לראייתן של החוקרות, פרשנותה של אורבך מחזקת את ההנחה כי הגוף הוא למעשה "פרפורמנס" של הנפש. בכך, היא מחזקת את המודל הפסיכולוגי של הדיכוטומיה בין גוף ונפש במחשבה הפילוסופית המערבית. התייחסות זו מדגישה את עליונותה של הנפש אל מול נחיתות הגוף. אורבך מפרשת התנהגויות מסוימות (כגון "אכילה כפייתית") כביטוי גופני לסימפטומים נפשיים. פרשנות זו מבטאת את חולשתן של נשים בהתמודדות עם קונפליקטים נפשיים.