stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תולעת סיכה

| תולעת סיכה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: תולעים נימיות
מחלקה:: Secernentea
סדרה:: Ascaridida
משפחה:: Oxyuridae
סוג:: תולעת סיכה
שם מדעי
 Enterobius

תולעת סיכה (שם מדעי: Enterobius vermicularis; מכונה באנגלית: Pinworm, קרויה גם תולעת מרצע) היא טפיל המצוי במעיים של בני אדם ובעיקר של ילדים.
בעקבות הדבקה בתולעת סיכה עלולה להתעורר מחלה הנקראת "אנטרוביאזיס". בדרך כלל, ההדבקה מתרחשת דרך בליעה ועיכול של ביצי התולעת, היכולות להימצא על הידיים, על המזון ולעיתים גם במים. התסמין העיקרי הוא גירוד באזור פי הטבעת.
במקרים קלים הטיפול פשוט, אך הדבקות המוניות בטפיל עשויות להוות בעיה קשה יותר לטיפול בעקבות הדבקות חוזרות. תפוצת התולעת היא כלל-עולמית, והידבקות בה חוצה גבולות ומעמדות חברתיים.
המיקרופילריה של תולעת הסיכה הם באורך 250-200 מיקרון ורוחבם 7-5 מיקרון.
הערות שוליים

↑  זיהומים על ידי תולעים וטפילים, אתר דוקטורס
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תאו סודאני

תאו סודאני (שם מדעי: Syncerus caffer brachyceros; קרוי גם תאו סוואנה מערבי), הוא תת-מין של תאו אפריקני החי במערב אפריקה לאורך האזור הידוע כסאהל. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואלוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי. זהו תת-המין השני בגודלו לאחר תאו הכף, והוא די דומה לו באופן כללי. פירוש שמו המדעי brachyceros הוא "קרן קצרה" ביוונית עתיקה, ומתייחס לכך שקרניו קטנות באופן ניכר מתאו הכף.
תיאור

לתאו הסודאני פרווה בהירה יותר בצבעה מתאו הכף, וזהו בין סימני ההיכר היחידים של תת-המין. הצבע הוא בגוונים של חום קפה בהיר או כהה עד לחום שוקולד כהה. הנקבות בהירות יותר מהזכרים, והעגלים עד גיל מסוים מתאפיינים בפרווה אדמדמה בדומה לתאו היער. מבנה הגוף של התאו הסודאני רחב, מוצק וחביתי, והוא מתאפיין בכתפיים שריריות וגבוהות, רגליים מוצקות ועבות, ופרסות עגולות ורחבות. הזנב ארוך ושעיר, והאוזניים גדולות, רחבות ושעירות בחלק התחתון שלהן. המשקל הממוצע של התאו הסודאני הוא כ-450 ק"ג. התאו הסודאני מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות דמויות האות S, אך הן קצרות וקלות יותר מקרני תאו הכף. לעומת הנקבות, הקרניים גדולות ועבות יותר אצל הזכרים, ומתפתח בבסיס "מגן" חזק שנעדר אצל הנקבות.
תפוצה ובית גידול

התאו הסודאני נפוץ במערב אפריקה, והמקור לשמו הוא "הסוואנות הסודאניות" שהנמצאות לאורך טווח התפוצה שלו. בין המדינות שבהם הוא נוכח ניתן למנות את סנגל, בורקינה פאסו, גינאה, גינאה ביסאו, חוף השנהב, מאלי, גאנה, טוגו, בנין, ניגריה, ניז'ר, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום סודאן, סודאן ואתיופיה; התאו שמצוי ב-4 המדינות האחרונות, משתייך למעשה לתת-מין אחר פחות מוכר המכונה "תאו הנילוס" (Syncerus caffer aequinoctialis), אולם חוקרים מסוימים כוללים אותו תחת התאו הסודאני. בית הגידול של תת-מין זה נופל אמנם ברוב בשטחי סוואנה, אך אין מדובר באותם סוואנות עשב פתוחות ויבשות של דרום ומרכז אפריקה, אלא בסוואנות שיחים דוקרניות או בסוואנות טרופיות העשירות במשקעים, ובסבך צפוף וגבוה. בנוסף, התאו הסודאני מאכלס בתי גידול כמו ביצות ומישורי הצפה, ובמידה חלקית גם את קצה יערות הגשם הטרופיים שבהם הוא מוחלף בהדרגה על ידי קרובו - תאו היער. טורפו העיקרי הוא האריה הסנגלי.
מצב

הרשימה האדומה של IUCN לא סיווגה את התאו הסודאני בקטגוריה נפרדת, ועל כן הוא כלול תחת קטגוריית ללא חשש (LC) המתייחס למצב של שלושת תת-המינים יחדיו. עם זאת, התאו סודאני נכחד מגמביה ומצבו במדינות רבות אינו מזהיר עקב ציד ואובדן בית גידול, כך שייתכן שמצבו אינו יציב כעמיתו הדרומי. מגמת האוכלוסייה נמצאת בוודאות בירידה. התאו הסודאני מצוי במספר אזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי W, הפארק הלאומי ניוקולו-קובה, הפארק הלאומי פאנדג'ירי, הפארק הלאומי קומואה, הסנגהה התלת-לאומי, הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס ועוד.
עדר תאואים סודאניים שותה מים מאגם בפארק הלאומי פאנדיג'ירי שבבנין.
שפות אוסטרו-אסיאתיות

לפי פול סידוול ורוג'ר בלנץ' השפות האוסטרו-אסיתאטיות התפשטו לאורך אגן הנהר מקונג
אילן יוחסין תאורטי וסיווג של השפות האוסטרו-אסיאתיות
תפוצת השפות האוסטרו-אסיאתיות
שפות אוסטרו-אסיאתיות היא משפחת שפות המדוברות בעיקר בדרום-מזרח אסיה. המונח הוא הלחם המילים היווניות שמשמעותן "דרום אסיה". למשפחת שפות זו שטחי תפוצה מפוצלים, המופרדים על ידי אזורים בהם מדברים שפות ממשפחות לשוניות אחרות. פרט לארצות המוגדרות כחלק מדרום-מזרח אסיה, דוברים של שפות אלה חיים גם בהודו, בבנגלדש, בנפאל ובאזור הסְפר הדרומי של סין.
מקרב השפות האוסטרו-אסיאתיות, רק לשלוש שפות – וייטנאמית, קמרית ומון – יש היסטוריה ארוכה של תיעוד כתוב. לשתיים מהן, וייטנאמית וקמרית, יש מעמד של שפות לאומיות מודרניות רשמיות – בווייטנאם ובקמבודיה בהתאמה. במיאנמר לשפה וא יש בפועל מעמד של שפה רשמית של מדינת וא. שאר השפות מדוברות על ידי קבוצות מיעוט ואין להן מעמד רשמי.
מאגר אתנולוג מזהה 168 שפות אוסטרו-אסיאתיות, המתחלקות ל-13 קבוצות (או 14 אם מביאים בחשבון את שומפן) תחת שתי תתי-משפחות: מון-קמרית ומונדה. בשיטות מיון אחרות מוגדרות שלוש תתי-משפחות: מונדה, קמרית גרידא וחאסי-חמואית.
משערים כי השפות האוסטרו-אסיאתיות הן שפות של אוכלוסייות ילידות בדרום-מזרח אסיה ובדרום הודו, במובן שדובריהן קדמו לגלי ההגירה של דוברי השפות טאי-קדאי (אנ'), אוסטרונזיות, דראווידיות, סינו-טיבטיות והודו-אירופיות.
הועלו תאוריות באשר לקשר של שפות אלה למשפחות שפות אחרות, בעיקרן התאוריה האוסטרית – של שמידט (1906) ועד לקשר הדרום-מזרחי של סגארט-סטארוסטה (2005).
מספר דוברי השפות האוסטרו-אסיאתיות חצה בתחילת המאה ה-21 את ה-100 מיליון.
שוגרלנד אקספרס

| --- | --- |

 בימוי:  סטיבן ספילברג 
 הופק בידי:  ריצ'רד ד. זאנוק, דייוויד בראון 
 תסריט:  האל ברווד, מתיו רובינס, סטיבן ספילברג 
 עריכה:  אדוארד אברומס, ורנה פילדס 
 שחקנים ראשיים:  גולדי הון גרגורי ולקוט לואיז לייתם James N. Harrell סטיב קנאלי ויליאם את'רתון Michael Sacks בן ג'ונסון Dean Smith 
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס 
 צילום:  וילמוש ז׳יגמונד 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 הקרנת בכורה:  14 ביוני 1979 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, נאו-נואר, סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   sugarlandexpress
 דף הסרט ב־IMDb
 
שוגרלנד אקספרס (באנגלית: The Sugarland Express) הוא סרט דרמת פשע אמריקאי, בבימויו של סטיבן ספילברג שגם היה שותף בכתיבתו. זהו סרטו הראשון של ספילברג אשר הוצג בבתי הקולנוע. בסרט מככבים גולדי הון, בן ג'ונסון, ויליאם אתרטון ומייקל סאקס.
הסרט מגולל את סיפורם של בעל ואישה המנסים להימלט מהחוק והוא מבוסס על אירוע שהתרחש במציאות. בסרט, לוקחים בני הזוג שוטר סיור כבן ערובה ויוצאים למסע בריחה לאורך מדינת טקסס, בניסיונם לתבוע בחזרה לחזקתם את בנם בטרם יימסר למשפחת אומנה. הסרט צולם כולו במדינת טקסס שבה אירע גם הסיפור האמיתי (אם כי באזורים שונים). לפי עלילת הסרט, בני הזוג מנסים להגיע לבית המשפחה אשר בחזקתה נמצא הילד בעיר שוגרלנד שבטקסס, ומכאן שמו של הסרט.
ספילברג שכנע את המפיקים ריצ'רד זאנוק (בנו של מפיק העל ומייסד אולפני פוקס דריל זאנוק) ודייוויד בראון שיאפשרו לו לביים את סרטו הקולנועי הראשון בהתבסס על הסיפור האמיתי לעיל. הסרט צולם בינואר עד אפריל 1973 בסיוע כ-5,000 ניצבים מתושבי טקסס. סרט זה כולל גם את שיתוף הפעולה הראשון בין ספילברג ובין המלחין ג'ון ויליאמס. מבין כל הפסקולים שחיבר ויליאמס עבור ספילברג (כל סרטיו מלבד חמישה), זהו היחיד שלא יצא לאור כאלבום נפרד. עם זאת, ויליאמס הקליט בשנית את נעימת הסרט ב-1991 בליווי טוטס טילמנס ותזמורת הטיילת של בוסטון. ההקלטה נכללה באלבום האוסף משנת 1991 שכולל מגוון יצירות מבין שלל שיתופי פעולה בין השניים.
עלילה

לו-ג'ין פופלין מבקרת את בעלה קלוביס בבית כלא בטקסס ומבשרת לו כי בנם עומד להימסר לידי משפחת אומנה לצמיתות. אף על פי שקלוביס נמצא ארבעה חודשים בלבד לפני שחרורו, היא משכנעת אותו לברוח ולסייע לה להשיג את הילד בחזרה. הם תופסים טרמפ במכוניתו של זוג מבוגר, אך כאשר ניידת סיור עוצרת אותם בגין עבירת תנועה קלה, לו-ג'ין וקלוביס נמלטים עם המכונית. שוטר הסיור שעצר אותם, מקסוול סלייד, פותח במרדף אחריהם וכאשר המכונית נקלעת לתאונה והוא ניגש לסייע להם, הם מצליחים להשתלט על האקדח והניידת שלו ולוקחים אותו כבן ערובה. בני הזוג וסלייד נוסעים לאורכה של טקסס כאשר מלווה אותם שיירת ניידות משטרה (בפיקודו של קפטן טאנר), רכבי חדשות ומסוקים. במהלך המסע, אשר כולל עצירות תדלוק וקניית מזון מהיר בדרך, נרקמים בין בני הזוג ובין סלייד קשרי חברות וכבוד הדדי.
כאשר בני הזוג וסלייד מגיעים לבית משפחת האומנה הם נתקלים במארב של כוחות משטרה. קלוביס נורה בידי צלפים ונהרג, לו-ג'ין נלקחת למעצר וסלייד משוחרר ללא פגע. שקופית המופיעה בסוף הסרט מספרת כי לאחר ריצוי מאסרה, לו-ג'ין הצליחה בסופו של דבר לשכנע את הרשויות וקיבלה בחזרה את בנה.
צוות השחקנים

גולדי הון – לו-ג'ין פופלין
ויליאם אתרטון – קלוביס פופלין
בן ג'ונסון – קפטן טאנר
מייקל סאקס – מקסוול סלייד
גרגורי וולקוט – משבורן (שוטר)
סטיב קנאלי – ג'סופ (שוטר)
לויס ליית'ם – גברת לובי (אם אומנת)
שוטר הסיור שנחטף במציאות, ג'יימס קנת' קרון, השתתף אף הוא בסרט בתפקיד אורח קטן.
הסיפור האמיתי

הדמויות של לו-ג'ין וקלוביס פופלין מבוססות על איילה פיי הולידיי דנט בת ה-21 ורוברט "בובי" דנט בן ה-22, דמותו של מקסוול סלייד מבוססת על שוטר הסיור ג'יימס קנת' קרון, בן ה-27 ודמותו של קפטן טאנר מבוססת על קפטן ג'רי מילר.
במציאות, איילה פיי לא הבריחה את בובי מבית הכלא - הוא שוחרר עוד לפני אירוע החטיפה, שאירע ב-2 במאי 1969. בניגוד למסע בן היומיים בסרט, המסע האמיתי ארך מספר שעות והסתיים באותו היום. בובי נורה בבית הוריה של איילה פיי בעיירה ווילוק שבטקסס, לשם הם נסעו על מנת לבקר את שני ילדיה של איילה פיי מנישואים קודמים. הוא מת בדרך לבית החולים. איילה פיי נעצרה ובהמשך נידונה לחמש שנות מאסר, אך בסופו של דבר ריצתה רק מספר חודשים. היא מתה מסרטן ב-1992. השוטר קנת' קרון המשיך לשרת כשוטר במחלקת ביטחון הציבור של טקסס עד לשנת 1978. הוא מת כתוצאה מהתקף לב בפברואר 2011.
ביקורות

התגובות לסרט היו חיוביות ברובן. בעוד חלק מהמבקרים טענו כי ספילברג לא העניק מספיק עומק לדמויות הראשיות והתרכז יתר על המידה בסיטואציה המגוחכת שיצר המרדף, אחרים שיבחו את משחקה של גולדי הון ובעיקר את יכולות הבימוי של ספילברג שהיה אז צעיר וכמעט אנונימי, ואת יכולתו להפוך את הסיפור האמיתי הפשוט לסרט המשלב אלמנטים קומיים וטרגיים ומייצג תמונה מפוכחת של החברה האמריקאית. מבקרים רבים ניבאו על בסיס הסרט כי ספילברג עוד יוכיח את עצמו כבמאי שיירשם בספרי ההיסטוריה של הוליווד.
גם בישראל התקבל הסרט בתגובות חיוביות. כך למשל נתן גרוס בביקורתו על הסרט: "סרט שבולט לטובה בביצועו המבריק, בחינו, בסגולותיו הקולנועיות ובמשקלו." מאיר שניצר כותב: "זהו האנושי שבסרטי שפילברג, שהוא בדרך-כלל בלתי אנושי ביותר. תערובת של הומור וחרדה ומלודרמה, עם גולדי הון המצוינת בתפקיד הראשי."
פרסים

הסרט זכה בפרס "התסריט הטוב ביותר" לשנת 1974 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הערות שוליים

↑  Howard, Allan R., "Sugarland Hard Sell", The Hollywood Reporter, April 29, 1974
↑  Vangelisti, Paul, "Almost 5,000 Extras Carried Aboard 'Sugarland Express'",The Hollywood Reporter, April 18, 1973
↑  "The Spielberg/Williams Collaboration: John Williams Conducts His Classic Scores For the Films of Steven Spielberg". Amazon.
1 2  Campbell, Frank, "Our Stories", Highway Patrol Magazine, pages 20-23, December 12, 1995
↑  Gonzales, J.R, "Obituary: James Kenneth Crone, 69", Chron, February, 2011
↑  Ebert, Roger (August 26, 1974). "The Sugarland Express". RogerEbert.com. Retrieved April 24, 2019.
↑  Thomas, Kevin (April 5, 1974). "Mother's Love Leads a Curious Caravan". Los Angeles Times. Part IV, p. 1
↑  Kael, Pauline (March 18, 1974). "The Current Cinema". The New Yorker. 130.
↑  נתן גרוס, "משפט שלמה המלך", על המשמר, 30 באוגוסט 1974
↑  מאיר שניצר, "טלוויזיה", העיר, 29 בינואר 1988
| סטיבן ספילברג |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | שוגרלנד אקספרס (1974) • מלתעות (1975) • מפגשים מהסוג השלישי (1977) ‏• 1941 (1979) • שודדי התיבה האבודה (1981) • אי.טי. (1982) • אזור הדמדומים: הסרט (1983) • אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור (1984) • הצבע ארגמן (1985) • אימפריית השמש (1987) • אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון (1989) • תמיד (1989) • הוק (1991) • פארק היורה (1993) • רשימת שינדלר (1993) • פארק היורה: העולם האבוד (1997) • אמיסטד (1997) • להציל את טוראי ריאן (1998) • אינטליגנציה מלאכותית (2001) • דו"ח מיוחד (2002) • תפוס אותי אם תוכל (2002) • טרמינל (2004) • מלחמת העולמות (2005) • מינכן (2005) • אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) • הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן (2011) סוס מלחמה (2011) • לינקולן (2012) • גשר המרגלים (2015) • העי"ג (2016) •‏ העיתון (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • סיפור הפרברים (2021) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סרטים שהפיק | פולטרגייסט (1982) • גרמלינס (1984) • בחזרה לעתיד (1985) • הגוניס (1985) • סיפור אמריקאי (1986) • זהירות הבית מתפרק (1986) • יום במלכודת (1987) • המסע לעמק החלומות (1988) • מי הפליל את רוג'ר רביט (1988) בחזרה לעתיד 2 (1989) • ארכנופוביה (1990) • בחזרה לעתיד 3 (1990) • ג'ו נגד הוולקנו (1990) • פסגת הפחד (1991) • פייבל במערב הפרוע (1991) • קספר (1996) • טוויסטר (1996) • גברים בשחור (1997) • פגיעה קטלנית (1998) • המסכה של זורו (1998) פארק היורה 3 (2001) • גברים בשחור 2 (2002) • האגדה של זורו (2005) • זכרונותיה של גיישה (2005) • גיבורי הדגל (2006) • מכתבים מאיוו ג'ימה (2006) • רובוטריקים (2007) • לכודים ברשת (2008) • רובוטריקים 2 (2009) • רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011) • גברים בשחור 3 (2012) • מסע של מאה צעדים (2014) • עולם היורה (2015)  • העי"ג (2016) •‏ העיתון‏ (2017) • שחקן מספר אחת (2018) • עולם היורה: נפילת הממלכה (2018) • עולם היורה: עולם חדש (2022) • הפייבלמנים (2022) |  |
| סדרות שהפיק | עלילות טייני טון (1990-92) • אנימניאקס (1993-98) • פינקי והמוח (1995-98) • אחים לנשק (2001) • The Pacific (2010) • השמיים נופלים (2011-15) • עולם היורה: מחנה הקרטיקון (2020-22) • עולם היורה: תאוריית הכאוס (2024-) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4151970  BnF: cb164754593 (data)  LCCN: no2011147354  VIAF: 182986982   WorldCat (עם VIAF): 182986982
תיאטרון ניל סיימון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 על שם:  ניל סיימון 
 כתובת:  250 West 52nd Street 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  הרמן ברנשטיין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 22 בנובמבר 1927
 תאריך פתיחה רשמי:  22 בנובמבר 1927 
 אדריכל:  הרברט ג'יי קראפ 
 קואורדינטות:  40°45′47″N 73°59′04″W﻿ / ﻿40.763055555556°N 73.984444444444°W﻿ / 40.763055555556; -73.984444444444
 www.neilsimontheatre.com
  (למפת מנהטן מוגדלת) תיאטרון ניל סיימון(למפת מנהטן רגילה) תיאטרון ניל סיימון
 
חזית התיאטרון ב-2003
חזית התיאטרון (במופע "דגל נולד" מאת בן הכט, למען ארץ ישראל חופשית, 5 בספטמבר 1946)
תיאטרון ניל סיימון (באנגלית: Neil Simon Theatre) הוא תיאטרון במנהטן, ניו יורק, ברחוב 52 מערב (בין ברודוויי והשדרה השמינית). התיאטרון נוסד ב-1927 ועד 1983 נקרא תיאטרון אלווין (Alvin Theater). ב-1983 נקרא על שם המחזאי ניל סיימון.
תולדות התיאטרון

התיאטרון תוכנן על ידי האדריכל הרברט ג'יי קראפ (Herbert J. Krapp) עבור איל ההון אלכסנדר פינקוס ונקרא על שם המפיקים 
אלכס אהרונס ו-וינטון פרידלי (ALex Aarons and VINton Freedley). התיאטרון, שהכיל באופן מקורי 1362 מקומות, נחנך ב-22 בנובמבר 1927 עם בכורת המחזמר פנים מצחיקות פרי עטם של ג'ורג' ואיירה גרשווין, בכיכובם של אדל ופרד אסטר. ב-1930 הופיעה בו לראשונה על במות ברודוויי אתל מרמן במחזמר "Girl Crazy" של האחים גרשווין (עוד הופיעו במחזמר ג'ינג'ר רוג'רס ששרה את Embraceable You ובתזמורת ניגנו בני גודמן, גלן מילר, וג'ן קרופה) וב-1934 שבה וכיכבה במחזמר "Anything Goes" שחיברו קול פורטר, גאי בולטון ופי. ג'י וודהאוס. ב-1935 נערכה במקום בכורת האופרה פורגי ובס, שלא הייתה הצלחה. עקב השפל הגדול נאלצו אהרונס ופרידלי לוותר על המקום והוא הפך למשך תקופה מסוימת לאולפן רדיו של CBS.
התיאטרון אירח את הופעות הבכורה בברודוויי של לוסיל בול (1960, Wildcat) ולייזה מינלי (1965, Flora the Red Menace). ב-1962 הועלתה הפארסה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" שזכתה בפרס טוני למחזמר. ב-1977 הועלה המחזמר אנני, שרץ שש עונות רצופות וקבע שיא הצעות לתקופתו עם מעל 2,000 הצגות.
ב-1983 נרכש התיאטרון על ידי ארגון נדרלנדר (Nederlander Organization) וב-29 ביוני נקרא על שמו של ניל סיימון ונפתח מחדש עם בכורת מחזהו יומן חוף ברייטון (שזיכה את מתיו ברודריק בפרס טוני). ב-1984 הועלה במקום מחזה ההמשך ב"טרילוגיית יוג'ין", טירונות.
ב-1985 הוכרז המבנה כציון דרך (New York City landmark).
ב-2002 הועלה בתיאטרון המחזה "Hairspray", שהועלה 2,642 פעמים, עד 2009‏, וקבע בכך שיא לאורך זמן ריצה של מחזה בברודוויי.
הערות שוליים

↑  אנני במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
↑  Hairspray במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7acae193-d717-470f-9312-6fd9a5fc6b40  VIAF: 316597546   WorldCat (עם VIAF): 316597546
תחנת ביניים

ערך זה עוסק בנקודת עצירה הנמצאת על מסלולו של נוסע. אם התכוונתם לתחנה להחלפת קווים בתחבורה הציבורית, ראו .
תחנת דלק משמשת בהרבה מקרים כתחנת ביניים
תחנת ביניים (מכונה גם: עצירת ביניים) היא תחנה שבה המשתמש בדרך עוצר, וממשיך מאוחר יותר.
ברכב פרטי הפסקה זו יכולה להעשות על מנת לאפשר לנהג להתרענן ולנוח, או משלל סיבות אחרות. בתחבורה ציבורית עצירה זו נעשית בדרך כלל על מנת להחליף קווי תחבורה.
ברכב פרטי

בתחנות ביניים הנמצאות בשימוש על ידי הנוסע ברכב פרטי, ניתן לעיתים לרכוש דלק, צידה לדרך ואוכל או להשתמש בשירותים. במהלך ההיסטוריה, ככל שנסיעות הפכו ארוכות יותר, היה נפוץ למצוא אכסניות ללון בהן בנקודות אלה, ולעיתים היה מתפתח סביבן יישוב של ממש. לעיתים ניתן היה גם להחליף בהן קבוצה לדרך.
בתחבורה ציבורית

עצירת ביניים בתחבורה ציבורית מאפשרת פרק זמן קצר בין נסיעות, אותו מנצלות חברות התחבורה בהרבה מקרים לפצות על עיכובים, מנוחה לנהגים או החלפתם.
נוסעים יכולים להשתמש בתחנות אלה כתחנות מעבר ולהחליף בהן בין קווי תחבורה שונים. תחנות מרכזיות הן דוגמה לתחנות מעבר כאלה.
בנסיעה בינעירונית (בדרך כלל), ברכבת או באוטובוס בין עירוני, עצירת הביניים היא הפסקה שעל הנוסע לעשות בין קטעי הנסיעה. זהו זמן השהייה בטרמינל לאחר עזיבת כלי אחד והמתנה לעלות לכלי הרכב הבא. נסיעות בין עירוניות ובינלאומיות רבות כוללות עצירות ביניים.
לנהגי האוטובוס קיימת תחנת התערננות בסוף כל מסלול קו.
באוויר

בתחבורה אווירית, תחנת ביניים (המכונה גם "תחנת קונקשן") היא נמל התעופה שבו נוסעים מחליפים בין טיסה אחת לאחרת, או מחכים בו שטיסתם תמשיך ליעדה. זמן השהיה בתחנות מסוג זה יכול לנוע בין שעות בודדות עד ליממה שלמה.
הערות שוליים

↑  כיום, כאשר כלי התחבורה העיקרי הוא הרכב ולא הסוס, בתים כאלה אינם קיימים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4842454-7
שיבל

| --- | --- |

Sibal
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  האחים Choi Mu-seong, Choi Hae-seong, Choi Soon-seong
 שנות ייצור:  1955–1963
 הרכבה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 משקל:  1,500 ק"ג (כולל כושר העמסה מקסימלי)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,323 סמ"ק (מנוע בנזין)  6 צילינדרים, 2,195 סמ"ק (מנוע בנזין)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות, בורר להנעת ארבעה גלגלים - נמוך.
 מהירות מרבית:  80 קמ"ש
שיבל (בקוריאנית: 국제 시-바-ㄹ 자동차; באנגלית: Sibal) הוא רכב שטח קטן, בעל הנעה כפולה 4x4, מתוצרת האחים Choi Mu-seong, Choi Hae-seong, Choi Soon-seong. אשר יוצר בקוריאה הדרומית בין השנים 1955-1963
"שיבל"

"שיבל" היה כלי הרכב הראשון שיוצר בקוריאה הדרומית.
"שיבל" התבסס על ג'יפ ויליס.
50% מחלקי הרכב יובאו.
אב הטיפוס היה ג'יפ 6 צילינדרים עם שישה נוסעים.
יוצרו כ-3,000 יחידות.
"שיבל" זכה בפרס המוצר הטוב ביותר (פרס הנשיא) בתערוכה בהנחיית האגודה לעידוד קוריאה לציון יום השנה העשירי לשחרור קוריאה באוקטובר 1955.
"שיבל" > דגמים

"4288" - 6 נוסעים.
"4288" - 9 נוסעים.
תמונות

דגם "שיבל"
דגם "שיבל"
דגם "סיבאל"
ראו גם

רכב שטח
הערות שוליים

↑  "שיבל" autocade.net/index.php/Sibal
↑  "שיבל" הרכב הראשון שיוצר בקוריאה topgear.com/car-news/classic/meet-first-ever-korean-car
שמורות היער האטלנטי בחוף דסקוברימנטו

שמורות היער האטלנטי בחוף דסקוברימנטו (בפורטוגזית: Reservas de Mata Atlântica da Costa do Descobrimento) כוללות שמונה אזורים מוגנים ביער האטלנטי.
גאוגרפיה

השמורות משתרעות על פני שטח כולל של כ-1,120 קמ"ר במדינות באהיה ואספיריטו סאנטו בברזיל. האזור בו הן מצויות מכונה "חוף דסקוברימנטו" (Costa do Descobrimento; מילולית: "חוף הגילוי"), שכן בו התקיים, ב-1500 המפגש הראשון בין אירופאים לאינדיאנים של ברזיל של ימינו. בשנת 1999 הוכרזו השמורות בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
השמורות כוללות שלושה פארקים לאומיים (הר פסקואל, דסקוברימנטו ופאו ברזיל), שתי שמורות ביולוגיות (אונה וסואורטאמה), שתי תחנות מחקר (וראקרוס ופאו ברזיל ספלאק) וכן את שמורת היער ליניארס. תחנת וראקרוס ושמורת היער ליניארס הן בבעלות פרטית, אך ניהולן נעשה בתיאום עם האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע.
היער האטלנטי הוא מהמגוונים והעשירים שביערות הגשם, אך הוא מצוי בנסיגה מתמדת כתוצאה מברוא יערות לצורכי חקלאות והקמת ערים. למעשה, הוא מורכב כיום משתי יחידות ביוגאוגרפיות נפרדות. חלקו הדרומי מצוי בעיקר בשטחיהן של מדינות סאו פאולו ופרנה, וגם בו 25 שמורות שהוכרזו ב-1999 כאתר מורשת עולמית.
תיאטרון סמבטיון

מרדכי בן זאב (מימין) וזאב ברלינסקי במערכון "קליטת עלייה" בתיאטרון סמבטיון
תיאטרון סמבטיון היה תיאטרון סאטירי שהוקם על ידי השחקנים מרדכי בן זאב וזאב ברלינסקי ופעל בשנים 1957–1960.
היסטוריה

התיאטרון הסאטירי המטאטא נסגר ב-1954 ומאז לא הייתה בימה עברית לסאטירה. זאב ברלינסקי ועמיתו מרדכי בן זאב רצו להקים תיאטרון כזה אך היו קשורים לעבודתם בתיאטרון הקאמרי. בסוף 1956 פוטר ברלינסקי מהקאמרי ובעקבות זה הגיש בן זאב מכתב התפטרות לתיאטרון. השניים החלו לאסוף חומר לתיאטרון החדש. בתחילה ביקשו לתת לתיאטרון את השם שש בש אבל לבסוף החליטו על השם סמבטיון על שם הנהר האגדי אשר בכל ימות השבוע הוא רותח, גועש וזורק אבנים גדולות כך הם רצו - שהתיאטרון החדש יהיה סמל להצלפה ולביקורת בכל תחומי החיים, ברוח טובה ובהומור דק.
התוכנית הראשונה נקראה "הצילו, שרפה ב-14 בתים", כללה מערכונים ופזמונים. את הקטעים הפוליטיים כתבו אפרים קישון, יוסף הייבלום, יגאל מוסינזון, גבריאל דגן ויעקב בר נתן. את הפזמונים חיבר יחיאל מוהר והם בוצעו על ידי ג'טה לוקה. במאי הצגה היה דוד ברגמן, במאי להקת הנח"ל לשעבר.
הצגת הבכורה התקיימה ביולי 1957 בבית ציוני אמריקה והתקבלה בהתלהבות.
לאחר ההצלחה הראשונה באו הוצגו התוכניות: "ש.ב." (נובמבר 1957), "זלמן יש לו משקפיים" (מרץ 1958), "דבר אל הקיר" (אוגוסט 1958),  "תן חיוך" (ינואר 1959),  "השד יודע" (מאי 1959), "עמוד על הראש" (אוקטובר 1959). שחקנים רבים הצטרפו לתוכניות השונות כמו: גילה אלמגור, שמעון ישראלי, רחל אטאס, אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, גאולה נוני, שושיק שני, צדוק סביר ועוד. לכותבים הצטרפו דן אלמגור, דידי מנוסי, יורם מטמור ועוד. למלחינים הצטרפו פרנק פלג, יוחנן זראי, אריה לבנון, סשה ארגוב ועוד.
לאחר שהתיאטרון הקאמרי עבר לאולם נחמני, התמקם הסמבטיון במרתף קולנוע מוגרבי.
השחקן גדעון שמר ביים את מרבית התוכניות. אשתו הצעירה נעמי שמר כתבה מספר פזמונים לסמבטיון שחלקם נחלו הצלחה. לשמעון ישראלי היא כתבה את "הלילה הולך בשדרות" ולרחל אטאס, יוסי פרוסט ואריק איינשטיין היא כתבה את "מצעד האביב.
בתור במה זעירה לסאטירה הגיבו בסמבטיון על אירועים אקטואליים. כשהתפוצצה פרשת הפורץ הנוצץ, שרה רחל אטאס את השיר "שיתפוצץ - זאת סיסמת החוג הנוצץ" (אלמגור/פלג). כשמספר "בני טובים" נתפסו בקלקלתם, שרו רחל אטאס ושמעון ישראלי על "עשרה בני טובים" (מנוסי/זראי, בהשראת עשרה כושים קטנים). לתוכנית "תן חיוך" כתב דן אלמגור את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח כפר קאסם, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
לאחר שלוש שנים התדרדר מצב התיאטרון והוחלט על תוכנית חדשה בשם "מסיבת קוקטייל" שכללה מערכונים מאת ברטולט ברכט, אנטון צ'כוב ומיכאל זושצ'נקו. התוכנית נכשלה והתיאטרון ניאלץ להיסגר. בן זאב הכריז על פשיטת רגל ונאלץ לקבל הגנה מבעלי החוב. הקאמרי סירב לקבלו בחזרה והוא נאלץ להצטרף לשמעון דז'יגאן ולהופיע ביידיש עד שנקלט בתיאטרון חיפה.
לקריאה נוספת

מרדכי בן זאב: זאב במה, הוצאת נוצה וקסת, 1988
הערות שוליים

↑  להקה סאטירית חדשה בתל־אביב, למרחב, 27 במאי 1957
↑  ש. יהודה, אבל קלעו למטרה!, קול העם, 2 באוגוסט 1957
↑  מצעד האביב -  רחל אטאס ויוסי פרוסט
↑  שיתפוצץ - רחל אטאס
↑  עשרה בני טובים-רחל אטאס ושמעון ישראלי
↑  יהודה בלכר, זוֹ כל תורת הַיְחָסִים: יום הולדת לדן אלמגור, בבלוג "עונג שבת", 17 ביולי 2020
תולעת צינור ענקית

| תולעת צינור ענקית |
| --- | --- |
 קבוצה של תולעי צינור ענקיות, צולמו במשלחת של NOAA לאזור גלאפגוס, ב-2011.
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: תולעים טבעתיות
מחלקה:: רב זיפיות
סדרה:: נרתיקניות
משפחה:: Siboglinidae
סוג:: Riftia
מין:: תולעת צינור ענקית
שם מדעי
 Riftia pachyptila ‏מ. ל. ג'ונס, 1981

תולעת צינור ענקית (שם מדעי: Riftia pachyptila) היא מין של תולעת טבעתית, המצויה במעשנות שחורות, סוג של נביעות הידרותרמיות בקרקעית האוקיינוס השקט. הן ייחודיות בשל יכולתן לשרוד בסביבה בה יש ריכוז גבוה במיוחד של מימן גופרי. אורכן עשוי להגיע ל-3 מטרים. הטמפרטורות בבית הגידול שלהן נעות בין 2 ל-30 מעלות צלזיוס. התולעים מתפתחות מפגיות השוחות באזור הפלאגי, ולאחר שהתבגרו, הן מחפשות נביעה הידרותרמית מתאימה לידה יוכלו לחיות. לאחר שזיהו את החומרים הכימיים המתאימים, הן מתיישבות על קרקעית האוקיינוס ונהפכות לנייחות. תולעי הצינור הענקיות כמעט ואינן מאוימות בידי טורפים.
תולעת הצינור הענקית מתרבה בהפריה חיצונית: הנקבה משחררת תאי ביצה עשירים בליפידים אל תוך המים; לאחר מכן, הזכרים משחררים תאי זרע, ששוחים במים עד שהם מתמזגים עם תאי הביצה ליצירת זיגוטה. תולעי הצינור הענקיות גדלות בקצב הגבוה ביותר שנמדד בחסרי חוליות ימיים: הן גדלות לגודל של כ-1.5 מטר, מגיעות לבגרות מינית ומאכלסות נביעה הידרותרמית תוך פחות משנתיים. זאת בניגוד לתולעי ה-Lamellibrachia, שגדילתן עד לאורך של 2 מטר נמשכת 170–250 שנים.