stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו די וידאש
קורות חיים

נולד בצפת לרב משה די וידאש, בן למשפחה שמוצאה מיהדות חצי האי האיברי. בצעירותו התייתם מאביו, ושנות צעירותו עברו עליו בייסורים.
היה תלמידו של הרמ"ק, ובפטירתו הועברו אליו כתבי ידו. כן למד תורה מפי האר"י ומפי הרב אברהם הלוי ברוכים (מוגרבי). היה שותף בחבורתם של הרמ"ק ורבי שלמה אלקבץ, אשר נהגה לצאת להתבודדות בהרים אשר סביב לצפת, גלות זאת הייתה נקראת בפי בני החבורה בשם "גירושין", והם עשו זאת כתיקון לגלות השכינה.
הושפע מכתביו של יצחק דמן עכו ומגישתו הקבלית-אקסטטית, וכן הושפע מהגות סופית[דרוש מקור].
לאחר זמן מה עבר להתגורר בחברון, ובשנת ה'שכ"ו (1566) התמנה לראש רבני חברון.[דרושה הבהרה]
בי"ח באדר ה'של"ה (1575), סיים את כתיבת ספרו "ראשית חכמה". הספר עוסק בהיבטים השונים של חיי האדם על פי המשמעות הקבלית. הספר זכה למהדורות רבות, למהדורה מקוצרת, ולתרגום מבאר ביידיש.
נקבר בבית העלמין העתיק בחברון. האוהל של קברו נבנה בראשית שנות ה-30 בידי מתנדבים, ונהרס בידי ערבים בתקופת השלטון הירדני. שוחזר על ידי פרופ' בן ציון טבגר כחלק משיקום בית העלמין.
מחיבוריו

ראשית חכמה
תוצאות החיים, ברוקלין: הוצאת בית הלל, תשמ"ט.
לקריאה נוספת

משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, ירושלים תרצ"ח, חלק ב', עמ' 223, באתר היברובוקס
מרדכי פכטר, עקבות השפעתו של ספר ראשית חכמה לר’ אליהו די וידאש בכתבי ר’ יעקב יוסף מפולנאה, מחקרים בקבלה, בפילוסופיה יהודית ובספרות המוסר וההגות, תשמ"ו-1986, עמ' 569–591.
מרדכי פכטר, ספר "ראשית חכמה" לר’ אליהו די-וידאש וקיצוריו, קריית ספר, מ"ז, תשל"ב-1972, עמ' 686–710.
מרדכי פכטר, ערכי המידות בספר "ראשית חכמה" : לר’ אליהו די וידאש ועקבות השפעתו בספרות החסידות בראשיתה, (עבודת דוקטור), האוניברסיטה העברית בירושלים: חמו"ל, תש"ל.
יוספה פרימן, ר’ אליהו די וידאש תלמידו של ר’ משה קורדובירו, (עבודת דוקטור), אוניברסיטת באר-שבע : חמו"ל, תשנ"ב 1992.
שמואל אבא הורודצקי, המסתורין בישראל, א-ד, תל אביב : הוצאת שטיבל והוצאת נ’ טברסקי, תרצ"א-תשכ"א.
אדם אפטרמן, 'כמים הפנים לפנים': לשונות של איחוד מיסטי בספר 'ראשית חכמה', דעת, כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, גיליון 84, (תשע"ח/2017), עמ' 155–182
הערות שוליים

↑  כשנדפס הספר ראשית חכמה בפעם הראשונה בשנת של"ט היה עוד בין החיים, ורבי דוד תמר מצא כי רבי שמואל אריפול, מחכמי צפת, בספרו "לב חכם" שנדפס בשנת שמ"ו מזכירו עם תואר "ז"ל", הרי נפטר בין השנים של"ט=שמ"ה.
↑  בספר ראשית חכמה, ורשה תרצ"ז, באתר hebrewbooks.
↑  כן ציין בסוף ההקדמה לספרו: ”והיתה השלמת הספר פה צפת תבנה ותכונן במהרה בימינו, שנת ה'של"ה, י"ח יום לחדש אדר”.
↑  זכרו ישיני חברון, הארץ, 30 בנובמבר 1931, עמ' 1
| רבני היישוב היהודי בחברון |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | שמואל סגל (ה'תק"ץ - ה'תר"ט) • שמעון מנשה חייקין (ה'תרט"ו - ה'תרמ"ז) • יהודה ליב שאול ליבין (ה'תרמ"ז - ה'תרנ"ג) • דובער אפרת (ה'תרנ"ג - ה'תרס"ב) • שלמה יהודה ליב אליעזרוב (ה'תרס"ג - ה'תרע"ה) • יעקב יוסף סלונים (ה'תרע"ה - ה'תרפ"ט) |  |
| הרבנים הספרדים | אליהו די וידאשׂ (ה"ראשית חכמה") (ה'שכ"ו - ה'שמ"ז) • משה פירירה (?- עד ה'תרכ"ד) • אליהו מני (ה'תרכ"ד - ה'תרנ"ט) • חיים רחמים יוסף פרנקו (ה'תרל"ח - ה'תרס"ב) • חיים חזקיהו מדיני (ה'תרס"ב - ה'תרס"ה) • סלימאן מנחם מני (ה'תרס"ה - ה'תרפ"ד) |  |
| היישוב החדש בחברון | דוב ליאור (ה'תשל"ו - ה'תשע"ה) • הרב אברהם יצחק שוורץ (מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260875505171  PLWABN: 9810661834705606  BNE: XX5416794  BnF: cb14637389g (data)  GND: 1050618432  ISNI: 0000 0001 1768 2018  LCCN: n80153711  NTA: 070202400  SNAC: w6k43hq7  VcBA: 495/17617  VIAF: 303476526   WorldCat (עם VIAF): 303476526 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דניס צ'רקוב

דניס צ'רקוב (ברוסית: Денис Черков; נולד ב-6 ביוני 1991) הוא יוטיובר, אושיית רשת קומיקאי ישראלי, יליד טג'יקיסטן הסובייטית.
ביוגרפיה

צ'רקוב נולד בדושנבה שבטג'יקיסטן הסובייטית ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1994.
תחילה למד בבית הספר התיכון "אורט רמת יוסף" בבת ים, וממנו עבר לבית הספר התיכון המקצועי "הולץ" בתל אביב, שם סיים את לימודיו. את שירותו הצבאי החל בחיל האוויר ומשם עבר לתפקיד מתדלק ספינות בחיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל להשתלב בחיי הלילה של תל אביב כיחצ"ן ומפיק אירועים, ובמקביל למד ניהול רשתות ואבטחת מידע במכללת ג'ון ברייס. בין היתר שותף צ'רקוב במועדון ה"פאשן בר" בתל אביב וכן היה שותף בצוות ההפקה של הופעת התקליטן טייסטו בישראל באוקטובר 2016.
פעילות ברשת

ב-20 בינואר 2016 פרסם צ'רקוב בעמוד הפייסבוק שלו סרטון שבו מתח את חברתו. הסרטון הפך לוויראלי תוך מספר שעות, וגרף מעל למיליון ומאתיים אלף צפיות. הסרטון הקנה לצ'רקוב חשיפה גדולה והוא זומן להופיע במספר תוכניות טלוויזיה כגון "הצינור" ו"הבוקר של קשת". צ'רקוב מרבה להעלות לעמוד הפייסבוק ולערוץ היוטיוב שלו סרטוני וידאו מקוריים העוסקים באקטואליה היומיומית מנקודת מבט הומוריסטית.
עמוד הפייסבוק של דניס צ'רקוב מונה, נכון לאוגוסט 2019, מעל 226 אלף עוקבים, והוא דורג במקום הראשון בדירוג עמודי הפייסבוק הישראלים האינטראקטיביים ביותר לשנת 2016 של אתר "מזבלה". חשבון האינסטגרם של צ'רקוב מונה כ-167 אלף עוקבים וערוץ היוטיוב כ-268 אלף, כאשר מספר הצפיות הכולל בערוץ, נכון לאוגוסט 2019 הוא מעל 100,000,000.
במסגרת פעילותו ברשת השתתף צ'רקוב במספר קמפיינים חברתיים, בהם המאבק לאי הפללה של צרכני קנאביס, קמפיין נגד אלימות, בצוותא עם אושיות הרשת סמיון גרפמן ומישל טרוני וקמפיין למען העלאת המודעות לזכויות בעלי החיים, גם הוא יחד עם מישל טרוני.
בשנת 2016 השתתף צ'רקוב, יחד עם אושיות הרשת יבגני זרובינסקי וסמיון גרפמן, בסרטון ברכה הומוריסטי לכבוד חג הפסח עם יו"ר מפלגת ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן, ובהמשך לקח חלק בסרטון הומוריסטי נוסף לכבוד השנה החדשה האזרחית עם זרובינסקי וגרפמן, יחד עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
באפריל 2017 השתתף, יחד עם סמיון גרפמן ומישל טרוני, בקמפיין רשת למותג הבושם דיזל BAD. השתתף בתוכנית הדוקו ריאליטי "מתחילים מאפס".
הונאת פונזי

ב-29 ביוני 2021 פורסמה בכאן חדשות סדרת כתבות על מעורבותו של דניס ושותפו מישל טרוני בהונאת פונזי, שבה לכאורה הונו השניים אנשים רבים, בהם חיילים משוחררים וחיילים בודדים, באמצעות חברה בשם "אמוזה". במהלך התחקיר ביקרו כתבי התאגיד במשרדי החברה בתל אביב והותקפו פיזית ומילולית על ידי שותפיו במקום. 27 מלקוחותיהם הגישו בקשת פירוק נגד חברת "אמוזה", בטענה כי זו לא סיפקה להם את השירות שרכשו ממנה. בקשת הפירוק נדחתה על ידי בית המשפט בטענה שאינה רואה הונאה מצד אמוזה, ולכל היותר מדובר בסכסוך עסקי עם חברת "פאפא דיגיטל", אותה אמוזה תובעת. לאחר פרסום הכתבה דניס ומישל הגישו קובלנה פלילית נגד כתב התחקיר של כאן חדשות, דניאל אלעזר. דניס אף הביע תמיכה באמצעות לייק על תגובות ובהן איומים על אלעזר.
ב-21 בדצמבר 2022, הוצא צו הרחקה ל-3 חודשים נגד דניס צ'רקוב ושותפו, מישל טרוני, בשל התקפות ואיומים מצידם כנגד כתב כאן 11, דניאל אלעזר, שהיה ממפרסמי התחקיר.
חיים אישיים

מתגורר בבת-ים עם ארוסתו אולגה ניקולייבה.
הערות שוליים

↑  "חוטיני באוטו": המתיחה הישראלית ששברה את פייסבוק, באתר וואלה, 20 בינואר 2016
↑  דורי בן ישראל, הדירוג השנתי: אלו הם עמודי הפייסבוק הישראלים האינטראקטיביים ביותר לשנת 2016, באתר מזבלה, 7 בפברואר 2017.
↑  מחליפים תמונת פרופיל: אושיות הרשת מצטרפות למאבק, מתוך מגזין קנאביס, 26 בדצמבר 2016.
↑  דורי בן ישראל,צ'רקוב-גרפמן-טרוני נלחמים באלימות עם סרטון מגה ויראלי, באתר מזבלה, 7 בפברואר 2017.(הקישור אינו פעיל, 26.1.2019)
↑  כמו חיה בכלוב: כוכב הרשת מישל טרוני כלא עצמו בכלוב בדיזנגוף סנטר, באתר IT portal ‏, 1 בפברואר 2017.
↑  דורי בן ישראל, פסח בלאט: אביגדור ליברמן פוגש את יבגני זרובינסקי, סמיון גרפמן ודניס צ'רקוב, באתר מזבלה, 22 באפריל 2016.
↑  דורי בן ישראל, בנימין נתניהו פונה למחוזות זרים; סרטון נובי גוד עם יבגני זרובינסקי, סמיון גרפמן ודניס צ'רקוב, באתר מזבלה, 29 בדצמבר 2016.
1 2  אלון סין משה, חוטיני ברכב, כוסית עם ביבי: דניס צ'רקוב חושף סודות, באתר nrg
↑   מיליונים שנעלמו וצעירים שאיבדו את כספם: הצד האפל של דניס ומישל, סרטון בערוץ "כאן חדשות", באתר יוטיוב (אורך: 15:07)
↑   השיטה והמיליונים: מה קרה כשחיפשנו תשובות בחברה של מישל ודניס?, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 16:22)
↑  ליטל דוברוביצקי, בקשת פירוק נגד חברת השיווק של מישל טרוני ודניס צ'רקוב: "הטעו בכוונה", באתר ynet, 1 בספטמבר 2021
↑  כתב כאן 11 סופג איומים ברצח: "דניס עשה לייקים", באתר אייס, 15 בספטמבר 2021
↑  גיל משעלי, ‏כתב כאן 11 הוציא צו הרחקה נגד מישל טרוני ודניס צ'רקוב, באתר ‏מאקו‏, 21 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419022405171
איסק אברמוב

איסק אברמוב (נולד ב-31 בדצמבר 1971), הוא טניסאי שולחן ישראלי, 6 פעמים אלוף ישראל ליחידים, שחקן נבחרת ישראל בין השנים 2013-1994 ומאמן נבחרת ישראל. מנכ"ל חברת הרשתות הכחולות ביחד עם שותפו יניב שרון. נכון לשנת 2022 משחק אברמוב בבית"ר מיכה ראשון לציון מליגה לאומית.
ביוגרפיה

איסק נולד בעיר דושנבה, טג'יקיסטן, בן לרחמים ורוזה. הוא החל לשחק טניס שולחן בגיל 9 בדינמו דושנבה. מגיל 9 ועד גיל 12 התאמן בהדרכתה של אלה סבורובה ומגיל 12 ועד גיל 19 התאמן בהדרכתו של וולארי אלנתנוב. בשנת 1985 נכנס לנבחרת של טג'יקיסטן ולנבחרת הקדטים של ברית המועצות. בשנת 1987 זכה באליפות טג'יקיסטן ונכנס לנבחרת הנוער של ברית המועצות. בשנת 1989 זכה במדליית ארד באליפות ברית המועצות לגילאי 20.
ביוגרפיה > עלייה לישראל

בשנת 1992 עלה לישראל ושיחק בקריית מלאכי עם נועם ברקאי ודרור פולק. בשנת 1993 זכה במדליית כסף באליפות ישראל לאחר הפסד ליוסי בוגן במשחק הגמר. הוא התגייס לצה"ל ושירת כשנתיים ובמקביל התאמן במכון וינגייט כספורטאי מצטיין בהדרכתם של איזי כהן ולמבי פודגוריינו. בשנת 1994 זכה שוב במדליית כסף באליפות ישראל לאחר שהפסיד שוב ליוסי בוגן במשחק הגמר. הוא עבר לשחק בשורותיה של מכבי תל אביב ביחד עם גיא בסיס וגיל ברכה.
ביוגרפיה > אלוף ישראל

בשנת 1995 זכה במדליית זהב באליפות ישראל. הוא הגן על תוארו בשנת 1996. באליפות אירופה שנערכה בסלובקיה הוא ניצח בשלב 1/64 את אלפרדו קרנרוס מספרד והפסיד בשלב 1/32 ליאן אובה ולדנר. בשנת 1997 זכה באליפות ישראל בפעם השלישית ברציפות.
בשנת 1998 באליפות אירופה לזוגות מעורבים שנערכה בהולנד, הגיע אברמוב ביחד עם מרינה קרבצ'נקו לשלב רבע גמר שבו הפסידו לזוג מאיטליה, למרות שהובילו במערכה השלישית והמכרעת 15:19 הם הפסידו 21:19.
באליפות העולם שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 1999 הוא הגיע לשלב 1/16 שבו הפסיד לקריסטוף לגו. בשלב 1/64 הוא ניצח את Qian Qialnly ובשלב 1/32 הוא ניצח את בבור מהודו.
בשנת 2000 זכה במדליית זהב קבוצתית באליפות העולם דרג ב' במלזיה ביחד עם שמעון רבינוביץ' ויניב שרון. בשנים 2001 ו-2002 הוא זכה במדליית ארד באליפות ישראל. בשנת 2003 זכה במדליית כסף באליפות ישראל לאחר הפסד במשחק הגמר ליניב שרון. בשנת 2004 זכה באליפות ישראל בפעם הרביעית. בשנת 2006 מונה למאמן/שחקן בקבוצת קידום הספורט גבעתיים. בשנת 2007 זכה במדליית ארד באליפות ישראל. בשנת 2008 זכה במדליית זהב באליפות ישראל בפעם החמישית ומונה למאמן נבחרת ישראל (מאמן/שחקן) עד לשנת 2010. בשנת 2009 זכה במדליית ארד באליפות ישראל ובשנת 2010 זכה במדליית זהב באליפות ישראל בפעם השישית. בשנת 2016 עבר לשחק בקבוצת מכבי רחובות.
בין השנים 2016-2014 ומשנת 2018 מאמן את נבחרת ישראל.
שיאים והישגים

6 פעמים אלוף ישראל (1995, 1996, 1997, 2004, 2008 ו-2010)
8 פעמים אלוף ישראל בזוגות גברים
זכה 15 פעמים בדאבל קבוצתי (7 פעמים עם קבוצת מכבי תל אביב, 3 פעמים עם מכבי חולון ו-5 פעמים עם קבוצת קידום הספורט גבעתיים)
הגיע לשלב רבע גמר בזוגות מעורבים באליפות אירופה (1998) ביחד עם מרינה קרבצ'נקו
לדרוג השיא הגיע בשנת 1999, מקום 102 בעולם.
בשנת 2000 זכה במדליית זהב קבוצתית באליפות העולם דרג ב' במלזיה ביחד עם שמעון רבינוביץ' ויניב שרון
בשנת 2005 זכה במדליית כסף במכביה השבע-עשרה
חיים אישיים

איסק נשוי, אב ל-4 ילדים ומתגורר בחולון. בנו נתנאל גם שחקן טניס שולחן, ומשחק בבית"ר מיכה ראשון לציון לצד אביו.  הוא הקים את חברת הרשתות הכחולות ביחד עם שותפו יניב שרון.
קישורים חיצוני

ריאיון עם אלוף ישראל - איסק אברמוב (אורכב 23.01.2020 בארכיון Wayback Machine) באתר איגוד טניס השולחן בישראל 2007
ניל, על השולחן-והיום ריאיון עם איסק אברמוב באתר ספינים - חדשות טניס שולחן, 28 בדצמבר 2012
דוד דודסון, טנ"ש: אברמוב בשולחן של הגדולים, באתר nrg‏, 5 במאי 2010
ברנרדו או'היגינס

| --- | --- |

 לידה:  20 באוגוסט 1778 צ'ילאן, צ'ילה 
 פטירה:  24 באוקטובר 1842 (בגיל 64) לימה, פרו 
 מדינה:  צ'ילה, פרו, הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית 
 השכלה:  Colegio San Buenaventura  האוניברסיטה הלאומית סן מרקוס 
 בן או בת זוג:  María del Rosario Melchora Puga y Vidaurre Patricia Rodríguez 
 
 
 
 חתימה:   
 
ברנרדו או'היגינס ריקלמה (בספרדית: Bernardo O'Higgins Riquelme (מבטאים: אוחיגינס);‏ 20 באוגוסט 1778 – 24 באוקטובר 1842) היה פוליטיקאי ואיש צבא צ'יליאני. הוא נחשב לאחד מאבותיה של צ'ילה העצמאית ולאחד מהאישים החשובים בעצמאות מדינות אמריקה הלטינית בכלל. או'היגינס היה ראש המדינה הצ'יליאנית הראשון, בין השנים 1817–1823, וב-1818 הכריז רשמית על עצמאותה. ב-1823 הודח, ואחרי הדחתו גלה לפרו למשך שארית חייו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ברנרדו או'היגינס נולד בצ'ייאן (Chillán), צ'ילה, הממוקמת כ-400 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה. הוא היה בנם הבלתי חוקי של איסבל ריקלמה, בתו של חבר מועצת העיר, ושל אמברוסיו או'היגינס, אירי בשירות האימפריה הספרדית שהיה בזמן הלידה קצין בדרג לא גבוה, קודם לימים לתפקידים בכירים, כמו האינטנדנט הראשון של האינטנדנסיה של קונספסיון, מושל צ'ילה והמשנה למלך של מלכות המשנה של פרו. אביו מעולם לא הכיר בברנרדו כבנו, אשר נשא לפיכך, עד מות אביו בשנת 1801, את שם משפחתה של אמו, ולא פגש אותו פנים אל פנים. עם זאת, תמך בו אביו כספית, והיה מעורב בחינוכו. או'היגינס גודל בשנותיו הראשונות על ידי משפחת אמו, אשר נישאה כשנתיים לאחר לידתו לדון פליקס רודריגס (Rodriguez), חבר של אביו. לאחר מכן, עבר לטלקה, כ-250 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה, שם גודל על ידי משפחת סנדקו, הסוחר הפורטוגלי ז'ואן אלבנו פריירה מרקס (Albano). בגיל 15, נשלח או'היגינס על ידי אביו ללימה, ובהמשך, בגיל 17, נשלח ללונדון כדי להשלים את השכלתו. בלונדון למד היסטוריה ואומנויות, ברנרדו והתוודע אל פרנסיסקו דה מירנדה, אשר בהשפעתו הצטרף אל הבונים החופשיים, וכן פיתח גאווה לאומית ומחויבות לעצמאות אמריקה הלטינית. בשנת 1798 עשה או'היגינס דרכו לספרד, ועקב מלחמות המהפכה הצרפתית, התמהמה זמן מה בטרם חזר לדרום אמריקה. או'היגינס חזר לצ'ילה ב-1802. אביו, שהלך בינתיים לעולמו, הוריש לברנרדו, אשר כאמור אימץ אז את שם משפחתו, אסיינדה (hacienda, נחלה במושבות ספרד הקולוניאלית) באזור לוס אנחלס, אשר באותה תקופה, עידן מלחמת האראוקו, נחשב כאזור ספר, שם חי או'היגינס כאציל כפרי. בשנת 1806, או'היגינס נתמנה כחבר מטעם לאחה (Laja) שבסמוך ללוס אנחלס, בקבילדו המקומי.
ביוגרפיה > המאבק לעצמאות צ'ילה > הצטרפות או'היגינס

בשנת 1808 עברה ספרד לשליטת נפוליאון, אשר המליך עליה את אחיו. האליטה הצ'יליאנית, אשר נותרה נאמנה לפרננדו השביעי, מלך ספרד בטרם נפוליאון השתלט עליה, הקימה ממשלה (חונטה), בעלת אוטונומיה ככל הקשור לשלטונות באירופה, כל עוד מצב זה נמשך. ב-18 בספטמבר 1810 (כיום יום העצמאות הצ'יליאני), או'היגינס הצטרף לאותה התארגנות, בה הלך וגדל המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה, דעה בה דגל או'היגינס, בהשוואה לזה הדוגל בנאמנות למלך הספרדי. לאחר שהצטרף, לחץ להקמת קונגרס לאומי צ'יליאני, ועם כינונו של זה, נבחר אליו כנציג מטעם מחוז לאחה. המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה היה מפולג אף הוא, הן על רקע גאוגרפי, בעיקר סנטיאגו דה צ'ילה לעומת קונספסיון, הן על רקע נאמנויות אישיות ומשפחתיות, והן בין הדוגלים במיקוד המאמץ בעצמאות צ'ילה לבדה, לעומת עצמאות לאמריקה הלטינית כולה. עם האחרונים נמנה או'היגינס, אולם הדוגלים במאבק למען עצמאות צ'ילה הם הם אשר ריכזו בידם את מירב הכוח. בשלב זה, או'היגינס אייש עמדת פיקוד נמוכה יחסית בקרב המורדים, ואף ממנה פרש חזרה לאחוזתו, ב-1812, בשל בריאותו הלקויה.
ביוגרפיה > המאבק לעצמאות צ'ילה > לחימה כנגד המלוכנים

ב-1813, הספרדים, אשר השתחררו בינתיים מעולו של נפוליאון, שיגרו לצ'ילה חיל משלוח על מנת לחזור וליטול לידיהם את השלטון במקום. או'היגינס, לשמע הידיעות, גייס כוח מקומי ועל פי הוראות פיקוד צבא המורדים, נשלח אל לינארס (Linares, יישוב אשר נוסד על ידי אמברוסיו אביו), כ-300 ק"מ מדרום לסנטיאגו, על מנת לנתק שם את הצבא הספרדי. בקרב אשר התחולל במקום, נחל הכוח בפיקודו של או'היגינס ניצחון, ובעקבות הצלחה זו, או'היגינס קודם לדרגת קולונל. באוגוסט 1813, או'היגינס והכוח אשר תחת פיקודו נטלו חלק במצור הבלתי מוצלח על צ'ייאן. ב-17 באוקטובר, הותקף כוח של צבא המורדים באל רובלה (El Roble), כ-40 ק"מ דרומה מערבה לצ'ייאן. מפקד הצבא, חוסה מיגל קאררה (Carrera), נס מן המקום. או'היגינס, לעומת זאת, קיבץ כ-200 לוחמים, ואלה עמדו בפרץ, ואף גרמו לנסיגת המלוכנים. בהמשך, על אף שנפצע ברגלו, פיקד על רדיפה אחר הנסוגים. בעקבות קרב זה, החליף או'היגינס את קאררה בפיקוד על הצבא. בחודשים הבאים, שני הצדדים היריבים הותשו, ולפיכך, ב-3 במאי 1814, חתמו על הסכם ולפיו המורדים בצ'ילה הכירו פורמלית בכפיפותם לכתר הספרדי, ומאידך, הספרדים הכירו בממשלה הזמנית של צ'ילה, אך לא בדגל הצ'יליאני אשר זו קבעה, והבטיחו להסיג את כוחותיהם. בפועל, שני הצדדים לא מילאו חלקים רבים בהסכם, אשר אף לא כלל חילופי שבויים, אחד מהם קאררה, והוא שימש עבורם אך כאמתלה להפוגה. קאררה, אשר התנגד הן להסכם הן לאו'היגנס, נמלט מן השבי, וב-23 ביולי ערך הפיכה אשר העלתה אותו לשלטון. ב-26 בחודש הבא התנגשו כוחותיו של קאררה, בפיקוד אחיו לואיס, והכו את כוחותיו של או'היגינס, אם כי אלה האחרונים שימרו את כושר לחימתם. זמן קצר לאחר סיום אותו קרב, הגיעו ידיעות אודות כוח מלוכני העושה דרכו לעבר קונספסיון, דבר שהניע הן את או'היגינס הן את קאררה, להניח לעת עתה ליריבותם, ולאחד כוחות כנגד האויב המשותף. בקרב רנקגואה, ב-1 וב-2 באוקטובר, הובסו המורדים, ואו'היגינס, וכן חלק קטן מן החיילים שבפיקודו, נחלצו בעור שיניהם. הספרדים (פורמלית: כוחות מלכות המשנה של פרו), אשר המשיכו וכבשו את סנטיאגו, חזרו והשתלטו על צ'ילה.
ביוגרפיה > המאבק לעצמאות צ'ילה > או'היגינס גולה מצ'ילה

עם הכיבוש מחדש של "המולדת הישנה" (Patria Vieja), כפי שכונתה צ'ילה בין שלבי עצמאותה הראשונים ב-1810, לקרב רנגקואה, בידי כוחות מלכות המשנה של פרו, או'היגינס חצה את הרי האנדים מזרחה, עם שארית הכוח שבפיקודו. אלה מצאו מקלט, יחד עם גולים רבים, בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה של ימינו, בקירוב), שם הצטרף לצבא האנדים, שירת תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין, ונתמנה לאחד מן המפקדים הבכירים בצבא זה. או'היגינס שהה מחוץ לצ'ילה במשך כשנתיים וחצי, ובתחילת 1817, חצה מחדש את הגבול לכיוון צ'ילה, עם צבא האנדים. המסע לחציית הרי האנדים החל ב-19 בינואר, ונמשך כשלושה שבועות, כאשר או'היגינס משמש כמפקד אחד מכוחות המשנה.
ביוגרפיה > מנהיגה של צ'ילה

ב-12 בפברואר, צבא האנדים, בו או'היגינס כאמור פיקד על אחד מכוחות המשנה, ניצח בקרב צ'קבוקו (Chacabuco), אשר נערך לא הרחק מסנטיאגו, את המלוכנים. ב-16 בפברואר, ימים אחדים לאחר אותו קרב, התמנה או'היגינס לראש המדינה הצעירה (אם כי טרם הוכרזה רשמית ככזאת), בתור "דירקטור" (Director Supremo), התואר עבור המנהיג אשר היה מקובל בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה. סן מרטין, אשר לו הוצע התפקיד לראשונה, העדיף במקום זאת להמשיך ולשחרר חלקים נוספים מדרום אמריקה משלטון הספרדים. המלוכנים, מצדם, התבססו לזמן מה בשטח בדרומה של צ'ילה, אולם עיקרה של צ'ילה הפך, כתוצאה של אותו ניצחון, למדינה עצמאית, וזו אף הכריזה רשמית על עצמאותה ב-12 בפברואר 1818. עם זאת, עדיין נדרש זמן ונערכו כמה קרבות על מנת לעקור את האחיזה המלוכנית בצ'ילה. ב-16 במרץ 1818, בקרב קאנצ'ה ראיאדה (Cancha Rayada), ליד טאלקה, הביסו המלוכנים את הצבא שבפיקודו של סן מרטין. בקרב זה או'היגינס, אשר פיקד על אחד מכוחות המשנה, נפצע, וסוסו נהרג. עם זאת, הכוחות הצ'יליאנים התאוששו במהירות, לא מעט עקב פעילות נמרצת של או'היגינס, קיבלו תגבורות ניכרות, התאמנו, ובסופו של דבר, ב-5 באפריל, בקרב מאיפו, אשר נערך ליד סנטיאגו, נוצחו המלוכנים באופן סופי, פרט למאחזים מספר (ר' להלן). קאררה, אשר בראש כוח צבאי של תומכיו ניסה לערער על שלטונו של או'היגינס, נתפס במנדוסה שבארגנטינה סמוך לגבול צ'ילה. לקאררה נערך משפט ראווה, והוא הוצא להורג ב-1821. אף על פי שהתהליך המשפטי לא נערך על ידי שלטונות צ'ילה, יוחסה לפסק הדין השראתו של או'היגינס.
שש שנותיו של או'היגינס בשלטון קידמו את צ'ילה לא מעט, מבחינה ארגונית, כלכלית ותרבותית. אלה ניכרו בשיפור תשתיות וכן ברפורמות בצבא, כאשר בין היתר, ב-1817, ייסד אקדמיה צבאית. בימים בהם או'היגינס עמד בראש המדינה, הוא שיגר צבא צ'יליאני לסייע לפרו בהשגת עצמאותה מספרד. בנוסף לרפורמה אשר נערכה בהנהגתו בצבא, ומתוך מודעות לכך שלצ'ילה אחד החופים הארוכים בעולם, ולכך שכמעט כל נקודה בה קרובה למדי לים, או'היגינס ייסד את הצי הצ'יליאני, ולמפקדו מינה את האדמירל הסקוטי תומאס קוקרן, אשר קודם לכן עשה לו שם במלחמות הנפוליאוניות. הצי בהנהגתו של קוקרן כבש את ואלדיביה מידי נאמני המלך הספרדי, ואלה האחרונים קיימו בידם מובלעת בצ'ילואה אשר שרדה עד 1826.
עם זאת, שלטונו של או'היגינס עורר ביקורת הולכת וגוברת. כך למשל, כוונתו להנהיג יתר דמוקרטיזציה בחיים הפוליטיים של צ'ילה, אשר אחד הצעדים שערך או'היגינס לקראתה היה ביטול של תוארי האצולה, נתקלה בביקורת עזה של בעלי האחוזות הגדולות. גורם מקומי אחר אשר התנגד לאו'היגינס הייתה הכנסייה הקתולית. כן איבד או'היגינס את תמיכת אנשי העסקים, כל זאת בעוד ממשלת צ'ילה פושטת את הרגל, דבר שאילץ את או'היגינס לבקש הלוואה בארצות הברית. לכך נוספו צעדים נוספים אשר או'היגינס נקט, כמו חוקה שנויה במחלוקת אשר הנהיג ב-1822, והגברת כוח הממשל המרכזי, אשר נתקלה בהתנגדות בפרובינציות. גם הוצאתו להורג של קאררה, האמורה לעיל, עוררה או הגבירה ביקורת כלפי שלטונו.
ביוגרפיה > או'היגינס בגלות בפרו

ב-28 בינואר 1823 או'היגינס הודח בהפיכה אשר בוצעה על ידי גורמים שמרניים בפוליטיקה הצ'יליאנית. החונטה השלטת החדשה הצהירה כי אין לה דבר נגד או'היגינס עצמו, והוא מונה למושל קונספסיון, משרה בה החזיק זמן קצר. ביולי הוא יצא לגלות אשר כפי שהעלה מהלך המאורעות, הייתה לבלי שוב, באוניית מלחמה בריטית אשר יעד הפלגתה היה אירלנד. בעת שעברה בפרו, סימון בוליבר שכנע את או'היגינס להפסיק את נסיעתו ולסייע לו במאבק לעצמאותה, אשר טרם הסתיים באותו שלב. עם זאת, בעת שהותו בפרו, או'היגינס לא השתתף בפועל בלחימה. ב-1842, הותר לאו'היגינס לחזור לצ'ילה, ואף הוחזרה לו דרגתו הצבאית. אולם, אף כי או'היגינס החל בהכנות לחזור, מצב בריאותו מנע זאת ממנו. עקב בעיות בליבו, או'היגינס נפטר בלימה בשנת 1842, כעשרים שנה לאחר שעזב את צ'ילה.
הנצחה

על שמו קרויים מחוז ליברטדור חנרל ברנרדו או'היגינס והפארק הלאומי ברנרדו או'היגינס שבדרום צ'ילה.
לקריאה נוספת

(באנגלית אם לא צוין אחרת)
Arana, Diego Barros, Historia General de Chile 16 vol. Santiago: Imprenta Cervantes. (בספרדית)
Archivo de don Bernardo O'Higgins Santiago: Nascimento, 1946–, 36 v. {בספרדית)
Ávila, A. "The Latin American revolutions seen from the XXI century". Journal of Ibero-American History Vol. 1, No. 1, (2008) pp. 9–39
Clissold, Stephen. "The O'Higgins of Chile" History Today (June 1957) 7#6 pp. 396–403; father and son.
Crow, John A. The Epic of Latin America (Fourth Edition); University of California Press, 1992.
Cruz, J.L. "The Army of the Andes: Chilean and Rioplatense Politics in an Age of Military Organisation, 1814–1817." Journal of Latin American Studies. 2014 Feb 1:29–58.
"O'Higgins, Bernardo", Encyclopædia Britannica. 2008. Encyclopædia Britannica Online; accessed 13 October 2008. (אנציקלופדיה בריטניקה המקוונת)
Harvey, Robert (2000). Liberators: Latin America's Struggle for Independence. New York: The Overlook Press. ISBN 1-58567-284-X.
Lynch J. "Spanish American Independence in Recent Historiography". In: McFarlane A. – Posada Carbó E. (eds.) Independence and Revolution in Spanish America (London: Institute of Latin American Studies, 1999)
"Ambrose Bernard O'Higgins". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. 1913.
Ossa, Juan Luis Armies, politics and revolution. Chile, 1808–1826 (Liverpool University Press, 2014).
Ossa-Santa-Cruz, Juan Luis. "Bernardo O'Higgins' government through the eyes of five North American agents, 1817–1823." Co-herencia 13, no. 25 (2016): 139–66. online
Ruiz Moreno, Isidoro, Campañas militares argentinas. La política y la guerra (Buenos Aires: Emecé, 2005) (בספרדית)
Valencia, Avaria Luis, O'Higgins, el buen genio de América (Santiago de Chile: Universitaria, 1980) (בספרדית)
דיוקנו של ברנרדו או'היגינס בספריית הקונגרס הלאומי של צ'ילה.
אמברוסיו או'היגינס, אביו של ברנרדו או'היגינס, עמו הוא לא נפגש מעולם
פרוטומה של ברנרדו או'היגינס בדבלין.
עונש מוות בארצות הברית

מדינות בהן ניתן לגזור גזר דין מוות
  מדינות בהן לא ניתן לגזור גזר דין מוות
מקרא
  עונש מוות בוטל
  עונש מוות בחוק, אך הוצאות להורג הופסקו רשמית
  עונש מוות בחוק, אך לא בוצעו לאחרונה הוצאות להורג
  עונש מוות בחוק עם נסיבות ייחודיות
  עונש מוות בחוק ואף בוצעו לאחרונה
עונש מוות בארצות הברית הוא עונש מוות הנגזר על נאשמים בפשעים חמורים בארצות הברית. עונש מוות קיים ב-27 מדינות ארצות הברית מתוך 50. ארצות הברית היא אחת מארבע המדינות הדמוקרטיות המפותחות בהן קיים עונש מוות והמדינה המערבית היחידה.
היסטוריה

עונש המוות המתועד הראשון בוצע ב-1608, כאשר קפטן ג'ורג' קנדל הוצא להורג על ידי כיתת יורים בגין ריגול מטעם ממשלת ספרד.
15,269 אנשים הוצאו להורג בארצות הברית בין 1608 ל-1991. בשנים 1930 עד 2002, בוצעו 4,661 הוצאות להורג, כשני שלישים מהם ב-20 שנה הראשונות. בנוסף, הוציא צבא ארצות הברית להורג 135 חיילים בין השנים 1916 ל-1955 (האחרון).