stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה ושומרון וחבל עזה
כינויים > בשפות אחרות

בערבית, השמות "יהודה" ו"שומרון" אינם מוכרים כמעט. הכינוי המקובל בערבית לאזורים הגאוגרפיים האלה הוא "הרי חברון" (جبال الخليل לציון אזור יהודה) ו"הרי שכם" (جبال نابلس לציון אזור השומרון). היחידה הפוליטית נקראת בערבית "הגדה המערבית" (الضّفّة الغربيّة). הגרסה הערבית לשם "עזה" היא غزّة (ההגייה: "רזה").
בשפות אירופיות, השמות "יהודה" ו"שומרון" מקובלים כשמות גאוגרפיים (אנגלית: Judea, Samaria; צרפתית: Judée, Samarie; גרמנית: Judäa, Samarien), אולם היחידה הפוליטית מכונה "הגדה המערבית", למשל באנגלית: The West Bank, בצרפתית: Cisjordanie, שמשמעותו "עבר זה של הירדן" (כנגד "Transjordanie" שמשמעותו "מעבר לירדן") ובגרמנית: Westbank או Westjordanland, אשר משמעותו "ארץ ירדן המערבית". השמות המקראיים אינם נמצאים בשימוש בשפה היום-יומית ומשמשים רק בספרות נוצרית או במחקר היסטורי.
כינויים > שמות נוספים

ממלחמת ששת הימים ואילך, שאלת הכינוי הראוי לשטחים האלה עוררה בישראל ויכוח סוער. כמה כינויים רווחו במהלך השנים, ועד היום הבחירה באחד מהם נגזרת מתפיסתו הפוליטית של הדובר:
יהודה ושומרון (בראשי תיבות: איו"ש - אזור יהודה ושומרון, יו"ש, או ש"י): השם הרשמי שבו משתמשות הרשויות המנהליות של מדינת ישראל לשטחים שנכבשו מירדן. שם זה נפוץ בפי יהודים, במיוחד כאלו המזוהים עם הימין.
השטחים: כינוי קצר זה רווח בעבר בעיתונות ובשפת היום-יום.
השטחים הכבושים: תרגום המונח "Occupied territories" המופיע באמנת האג מ-1907 ואמנת ז'נבה הרביעית. שם זה ניתן לאזור במקור בידי גורמים משפטיים בצה"ל, והוא מצוי בפוליטיקה בין-לאומית ואף בקרב דוברים ישראליים המזוהים לרוב עם השמאל.
השטחים המוחזקים: תרגום אחר למונח "Occupied territories". תרגום זה הוכנס לשימוש בידי צה"ל מספר חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, והיה מקובל על הממשל הישראלי. מילון אבן-שושן ומילון רב-מילים משתמשים בשם זה, אך כיום הוא אינו נפוץ.
השטחים המשוחררים: שם המשמש את הרואים בשטחים אלה נחלת אבות ודורשים את המשך שליטתה של ישראל בהם.
אזור: אחדים מחוקי מדינת ישראל, למשל סעיף 3א לפקודת מס הכנסה וסעיף 378 לחוק הביטוח הלאומי, משתמשים בכינוי זה.
הגדה המערבית (ובקיצור, הגדה): שם השגור בפי פלסטינים, חלק מדוברי שפות זרות, וחלק מהישראלים, בעיקר אלו המזוהים עם השמאל.
דמוגרפיה

בחודשים אוגוסט וספטמבר 1967 ערך צה"ל מפקד אוכלוסין ביהודה ובשומרון וברצועת עזה. לפי מפקד זה מנתה אז האוכלוסייה 954,898 נפש. במניין זה לא נכללו קרוב ל-390 אלף פלסטינים, מהם כ-50,000 תושבי רצועת עזה שחלקם ברחו במהלך המלחמה וכן פלסטינים ששהו באותה תקופה בחו"ל. הפלסטינים בשתי קבוצות אלו איבדו את מעמדם כתושבי יהודה ושומרון וחבל עזה[דרוש מקור]. בשנים 1981 ו-1988 ביצע המנהל האזרחי מפקדי אוכלוסין נוספים.
התושבים הפלסטינים: רובה של האוכלוסייה ביהודה ושומרון הוא פלסטיני. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2016 חיו ביהודה ושומרון כ-2.61 מיליון פלסטינים וברצועת עזה כ-1.91 מיליון. אמינותו של הלמ"ס הפלסטיני שנויה במחלוקת; צוות חוקרים אמריקאי-ישראלי פרסם ב-2005 דו"ח ולפיו נתוני הלמ"ס הפלסטיני נופחו באופנים שונים.
הפלסטינים חיים בכמה ערים גדולות, בעיירות ובכפרים חקלאיים רבים. בסמוך לחלק מהערים הוקמו מחנות פליטים לפלסטינים שהגיעו לאזור במהלך מלחמת תש"ח (1947 - 1949).
התושבים היהודים: ביהודה ושמרון ישנה התיישבות יהודית, המכונה מפעל ההתנחלות. על פי נתוני הלמ"ס בשנת 2019, נמנו ביהודה ושומרון, 464,000 יהודים. נתון זה אינו כולל כ-300 אלף היהודים המתגוררים בשכונות בצפון ובמזרח ירושלים. וכן כ-60 אלף יהודים הלומדים במוסדות חינוך ביהודה ושומרון, בהן ישיבות הסדר, אולפנות, מכינות קדם צבאיות ומכללות . כל ההתיישבות היהודית באזור הוקמה אחרי מלחמת ששת הימים (1967), אם כי באזור גוש עציון מדרום לירושלים, באזור צפון ירושלים: עטרות ונוה יעקב, בבית הערבה שבצפון ים המלח ובכפר דרום שברצועת עזה, היו יישובים יהודיים לפני מלחמת העצמאות. במקומות אלו הוקמו חלק מהיישובים הישנים מחדש, והוקמו גם יישובים חדשים. בגוש עציון השתתפו בהקמת היישובים מחדש גם בנים למתיישבים המקוריים, אולם מקימי כפר דרום מחדש אינם בני המתיישבים המקוריים (שהקימו את היישוב בני דרום בתחומי הקו הירוק). בעיר חברון הייתה קהילה יהודית לאורך מאות שנים עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז הצטמצמה הקהילה מכ-1,400 נפש עד לכ-430. בשנת 1929, בטבח חברון (תרפ"ט), נרצחו 67 מתושביה על ידי ערבים תושבי חברון. במפקד 1931 נמנו בחברון 131 יהודים, אך לאחר המרד הערבי הגדול פינו הבריטים את כל יהודי חברון, מלבד משפחה אחת, שהמשיכה להתגורר במקום עד החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר. מלבד היישובים הקהילתיים והכפריים, קיימים ביהודה ושומרון יישובים בעלי אופי עירוני, בהן ארבע ערים - מעלה אדומים, אריאל, מודיעין עילית וביתר עילית.
מעמד משפטי > עמדת הקהילה הבינלאומית

רוב מדינות העולם והגופים הבינלאומיים, אינם מכירים בריבונותה של ישראל על שטחים אלו, ורואים בהם שטח כבוש עליו חלה אמנת ז'נבה הרביעית.
ההשקפה הבינלאומית הרווחת היא שגבולות מדינת ישראל נקבעו דה-פקטו בהסכמי רודוס מ-1949, וכל שינוי בגבולות אלה בעקבות מלחמה, נחשב ככיבוש בכוח לכל דבר ועניין. שינוי לגיטימי בגבולות הריבונות הישראלית, על-פי השקפה זו, יכול להיעשות רק בהסכם בין הצדדים, הישראלי והפלסטיני.
גם מדינת ישראל עצמה לא ניסתה לשפר את מעמדה החוקי ולא החילה את ריבונותה על השטחים. באזור מזרח ירושלים, וכן בגולן שנכבש מידי סוריה, הוחל "החוק המשפט והחיקוק הישראלי". בכוונה נזהרו המנסחים מלכלול את המושג "ריבונות", כדי שלא לספק עילה להטלת סנקציות על ישראל מצד מדינות שרואות בשטחים אלה שטחים כבושים. על רוב שטחי יש"ע הוטל בעבר משטר צבאי בין השנים 1967 עד 1981, אשר שודרג כתוצאה מהסכמי קמפ-דייוויד למשטר משולב של המנהל האזרחי, ומ-1994 משטר משולב על-פי הסכמי אוסלו הכולל את הרשות הפלסטינית כאוטונומיה.
בעיית הגדרתם של השטחים היא סוגיה פוליטית, לאומית ובינלאומית, הקשורה קשר הדוק עם הסוגיה הדמוגרפית, כלומר הרכב האוכלוסייה במדינת ישראל. סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יגרור בהכרח הענקת זכויות תושב או אזרח לפלסטינים החיים בהם. זאת בהנחה שישראל מחויבת לאמנות הבינלאומיות האוסרות על כל מדינה לשלול אזרחות ממי שנולד בה, חי בה ואין לו אזרחות אחרת.
רמת הגולן, נכבשה אף היא על ידי ישראל במלחמת ששת-הימים, ובדומה לשטחי יהודה שומרון ועזה הוטל עליה ממשל צבאי. אולם ב־1981 הוחל עליה החוק הישראלי, בחוק רמת הגולן. תושבי רמת הגולן זכו לזכויות תושב בישראל, ויש להם הזכות לקבלת אזרחות, על אף שרק מיעוט קטן מימש אותה. רוב מדינות העולם רואות באזור שטח סורי ריבוני, ובתושביו אזרחים סוריים, אך יחסה של ישראל לתושבי רמת הגולן נחשב הוגן[דרושה הבהרה].
המחלוקת הפנים-ישראלית > רקע היסטורי למחלוקת

עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור היהודי בישראל הייתה מצומצמת. בין התומכים המובהקים בחזרה לקו הירוק, למעט בירושלים וברמת הגולן, היה דוד בן-גוריון. אף על פי שלא כיהן בתפקיד רשמי בתקופת מלחמת ששת הימים ואחריה, הוא הביע את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו. אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, ירון לונדון ואחרים. כחצי שנה לאחר מלחמת ששת הימים כתב ישעיהו ליבוביץ':
לא הטריטוריה היא הבעיה, אלא האוכלוסייה של כ-1.25 מיליון ערבים היושבים בה, ושעליהם נצטרך לכפות את מרותנו. הכללתם של ערבים אלה (נוסף על 300,000 שהם אזרחי המדינה) בתחום שלטוננו פירושה - חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי, חורבן העם היהודי כולו, התמוטטות המבנה הסוציאלי שהקימונו במדינה והשחתת האדם - היהודי והערבי כאחד.
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל ראתה תמיד בשטחים הגובלים בקו הירוק, ובכלל זה שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, כשטחים בעלי חשיבות צבאית אסטרטגית. עד תום מלחמת ששת הימים היה כל שינוי במערך הצבאי בשטחים האלה עילה לכוננות של צה"ל. אף על פי כן, שליטה בשטחים האלה נתפסה תמיד כבעייתית בשל הרכב האוכלוסייה. בהסכם השלום עם מצרים ב-1979 נקבע כי סיני תוחזר למצרים אך תישאר מפורזת, ודרישה דומה נדרשת על ידי ישראל ביחס ליהודה ושומרון אם יועברו לשלטון אחר, או אם תוקם בהם מדינה פלסטינית. הסכם מיוחד בין ישראל למצרים בעקבות תוכנית ההתנתקות קובע כי צבא מצרים ישלוט בגבול בין מצרים לרצועת עזה וימנע מעבר נשק לתוכה, אולם יישום ההסכם נתקל בקשיים.
האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בדצמבר 1987, עוררה ביתר שאת את המחלוקת הציבורית בעניין שליטת ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק. בתחילת שנות התשעים, התמיכה במסירת שטחים, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו ב-1994. אף-על-פי-כן, גם בתקופתו של רבין, המתנגדים לפינוי השטחים בקרב הציבור היהודי בישראל היוו מיעוט גדול. בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996 זכה בנימין נתניהו ברוב קטן. אפשר לפרש את זכיית נתניהו כהבעת ספק ביתרונותיה של נסיגה לגבולות הקו הירוק. נתניהו עצמו השאיר את הסוגיה מעורפלת - מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה כזו, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
האינתיפאדה השנייה הביאה להתנגדות ציבורית רחבה בציבור היהודי הישראלי לכל ויתור נוסף על שטחים מעבר לקו הירוק, אולם בהדרגה התפשטה ההשקפה כי הפתרון לסכסוך הוא "התנתקות חד צדדית", כלומר נסיגה ישראלית חד-צדדית משטחים מעבר לקו הירוק, לחלופין או בנוסף, יצירת מכשול פיזי, גדר ההפרדה, שימנע מעבר של פלסטינים לתוך תחומי הקו הירוק. כשהודיע אריאל שרון כי יביא לאישור הממשלה את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, התקבל הדבר באהדה בחוגים רחבים בציבור היהודי הישראלי, גם חוגים במרכז הפוליטי שהתנגדו לנסיגה בעבר. קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה - היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בינלאומיים. ההנחה הייתה שהקהילה הבינלאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק. לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, והתוצאות שאירעו בתקוותיה, חלקים מסוימים בציבור חזרו בהם מתמיכתם בהתנתקות חד צדדית.
המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, אולם הדומיננטי ביותר מביניהם הוא הציבור הדתי-לאומי. תנועות של הציבור הדתי-לאומי היו דומיננטיות גם במאבק למניעת הנסיגה מרצועת עזה.
המחלוקת הפנים-ישראלית > טיעונים בעד יציאת ישראל מהשטחים

פגיעה בדמוקרטיה - מדינת ישראל לא סיפחה את השטחים וממשיכה להחזיק בהם במסגרת "הסדר זמני", ולכן נוצר בפועל מצב בלתי דמוקרטי בו לחלק מהתושבים שבשטחים שבשליטת המדינה יש זכויות אזרחיות מלאות (כגון הזכות לבחור ולהיבחר), ואילו לחלק אחר יש זכויות חלקיות בלבד. זוהי פגיעה בדמוקרטיה של מדינת ישראל, שתגרום לקשיים רבים הן בענייני הפנים שלה והן בזירה הבינלאומית.
זכות פלסטינית על השטחים - ניתן להפריד את טיעון הזכות הפלסטינית למדינה ביש"ע לשני טיעונים שונים, המגיעים לאותה מסקנה אבל משתי נקודות שונות. הראשונה קובעת כי לעם הפלסטיני יש זכויות לגיטימיות על אדמות, זכויות שיש לו מתוקף ישיבתו ההיסטורית בא"י, זכויות שישראל מונעת את מימושן בכוח שליטה על השטחים. זה הטיעון העיקרי של הפלסטינים עצמם, ובייחוד של תנועת הפת"ח. הטיעון השני קובע שמתוקף הזכות להגדרה עצמית, זכות טבעית שקיימת לכל העמים, העם הפלסטיני זכאי לקבוע כי רצונו בשלטון עצמי בטריטוריה בה יושב, על כן, חובתה של ישראל להעביר את השליטה השטחים ליושביהם. בגישה זו תומכים אישים כגון שולמית אלוני, מנהיגת מרצ לשעבר, ואורי אבנרי, מייסד ומנהיג הארגון "גוש שלום". גישה זאת אינה מקדשת את גבולות 67, אלא קובעת שהעיקרון מימוש השאיפה הלגיטימית להגדרה עצמית גובר על הטיעונים בעד המשך השליטה ביש"ע.
הנימוק הביטחוני - השליטה של ישראל על השטחים היא הגורם לטרור, וההתנחלויות הן מכשול ליישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני. על-פי דעה זו פינוי ההתנחלויות יתקבל ברצון על ידי הפלסטינים ויזרז את יישוב הסכסוך. זו הייתה ההנחה המוצהרת שעמדה בבסיס הסכמי אוסלו, שקודמו בידי שמעון פרס ויוסי ביילין ממפלגת העבודה. לגישה זו היו תומכים רבים בישראל במהלך שנות התשעים, בעיקר מקרב חוגי מפלגת העבודה ומר"צ. גישה זו הייתה למעשה גישתו של רובו הגדול של מחנה השמאל בישראל[דרוש מקור], עד לפרוץ "האינתיפאדה השנייה". החלק המעשי של הסכמי אוסלו לא כלל פינוי התנחלויות, וגם לא נסיגה של ממש מן ה"שטחים", אלא היערכות מחדש של צה"ל מסביב לריכוזי האוכלוסייה, במקום בתוכם. צה"ל הטיל מגבלות על מעבר תושבים פלסטיניים דרך צירי התנועה שנותרו בשליטתו. בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה לאחר הסכמי אוסלו ועליית החמאס וירי הקאסמים לאחר תוכנית ההתנתקות התרבו הדעות כי פינוי שטחים לא בהכרח יביא להפחתת האלימות מצד הפלסטינים.
נטל כלכלי וביטחוני - ההיאחזות בשטחים מהווה נטל כלכלי וביטחוני כבד על מדינת ישראל, על כן זהו האינטרס המובהק של ישראל לוותר על השטחים ועל תושביהם העוינים, או לפחות לצמצם למינימום את מספר התושבים הפלסטינים שישתלבו במדינת ישראל.
הבעיה הדמוגרפית - הריבוי הטבעי הגבוה בקרב הפלסטינים בהשוואה לזה שבקרב היהודים הישראלים, והחשש שברבות הימים יהיו היהודים מיעוט בשטח הכולל של ארץ ישראל, מצב שעלול לסכן את קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. לפיכך, האינטרס של ישראל הוא לסגת מאזורים בעלי רוב פלסטיני, כדי להבטיח את הרוב היהודי במדינה היהודית. על פי נציגי גישה זו, ובהם ארנון סופר הריבוי הטבעי הלא-יהודי ימשיך לגדול. לדבריהם, תוך כעשור יהיה מיעוט יהודי ממערב לירדן (ללא רצועת עזה). תפיסה זו התגברה בקרב יהודים ישראלים בעקבות האינתיפאדה השנייה.
מעמד בינלאומי - הכיבוש הנמשך וההתנחלויות גורמים לכרסום מתמשך במעמדה הבינלאומי של ישראל. כרסום זה פוגע בחוסנה הלאומי של המדינה, פוגע בכלכלתה ובהשתלבותה במשפחת העמים.
המחלוקת הפנים-ישראלית > טיעונים נגד יציאת ישראל מהשטחים

דמוגרפיה - יש כאלו, ובהם יורם אטינגר, המציגים עמדה לפיה הריבוי הטבעי היהודי גדול מזה של הערבים במדינת ישראל, והמאזן משתפר באופן עקבי. על פי תחזיתם יישאר רוב יהודי מוצק ממערב לירדן (ללא רצועת עזה). ועל כן הסיבה העיקרית למסירת יהודה והשומרון לשליטה זרה הולכת ונעלמת.
זכות היסטורית, דתית ולאומית - שטחי יש"ע הם חלק מארץ ישראל בה ישבו, וביהודה ושומרון אף שלטו, אבותיו של עם ישראל במשך מאות שנים, במסורת היהודית מיוחסת לה קדושה וסגולה מיוחדת ולדעת הרמב"ן אף ישנה מצווה מיוחדת להתיישב בה.
זכות משפטית על פי החוק הבינלאומי - על פי "החלטת ועידת סן-רמו" (25 באפריל 1920), "המנדט הבריטי על ארץ ישראל", שהוענק על ידי מעצמות ההסכמה הראשיות ואושר על ידי חבר הלאומים (24 ביולי 1922), "חוזה הגבולות הצרפתי-בריטי" (23 בדצמבר 1920), והחוזה האנגלו-אמריקני (3 בדצמבר 1924) בנוגע למנדט על ארץ ישראל. מסמכים וחוזים אלו מבטאים הכרה משפטית בינלאומית בזכויות המשפטיות ובריבונות של העם היהודי על ארץ ישראל בהתאם למשפט הבינלאומי.
טעמים ביטחוניים - השטחים הם נכס אסטרטגי מבחינה ביטחונית. כלומר, הרחבת גבולותיה של המדינה מאפשרת לצה"ל ולשב"כ לפעול ביתר חופשיות בכל עת, למניעת צבאות זרים או ארגוני טרור מפעולה סמוך לריכוזי אוכלוסייה ישראליים. דוגמה לכך היא הגדלת טווח רקטות הקסאם מרצועת עזה אחרי נסיגת צה"ל (אף כי בפועל רקטות מסוג זה נורו לעבר ישראל גם כשצה"ל שלט חלקית ברצועת עזה לאחר הסכמי אוסלו. מצד שני, לאחר פינוי רצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות כמות הרקטות שנורו גדלה בהרבה - מכמה בודדות בשנה לפני יציאת צה"ל למאות בשנה). מצדדי תפיסה זו מראים את ההבדל שקיים באיומים כלפי ישראל מצד רצועת עזה לבין האיומים שקיימים מיהודה ושומרון. דוגמה נוספת: במבצע צוק איתן בשנת 2014 - נורו מרצועת עזה 4,594 רקטות ופצצות מרגמה לעבר ישראל, נתגלו 34 מנהרות טרור ברצועת עזה - 14 מהן היו מנהרות חדירה, חדירת יחידת הקומנדו הימי של חמאס וכלי טיס בלתי מאויש לעבר שטחה של ישראל. בנוסף עוד במהלך מבצע "צוק איתן": השב"כ וצה"ל סיכלו השתלטות של חמאס על הרשות הפלסטינית: שתכננה לבצע הפיכה על ידי תשתית צבאית רחבה של הארגון, שהייתה אמורה להוציא לפועל פיגועים בישראל ולערער את היציבות הביטחונית ביהודה ושומרון- מטרת השתלטות הייתה לפתוח "חזית שנייה"/ "אינתיפאדה שלישית" מול ישראל. במסגרת הסיכול נעצרו 93 פעילי חמאס, סכומי כסף, כלי רכב ואמצעי לחימה רבים.
ירדן היא המדינה הפלסטינית - כבר קיימת מדינה פלסטינית, הלא היא ירדן, שבין 60% ל-70% מאוכלוסייתה פלסטינית. לפי טענה זו, השאיפות הלאומיות של הפלסטינים כבר הוגשמו. כיום השקפה זו נדחקה לשוליים, אך לא נעלמה.
חשש מחמאסטן- חמאס עלול להשתלט על יהודה ושומרון לאחר שהשליטה הביטחונית הישראלית במקום תעבור לפלסטינים, כפי שעשה ברצועת עזה. בנסיבות כאלה מרכזי האוכלוסייה הישראליים, בירושלים, בגוש דן ועוד, יהיו קרובים מאוד לטווח הטילים שיירו לעברם מיהודה ושומרון.
פיצויים למפונים - אם יפונו, אף רק היישובים שמחוץ לגדר ההפרדה, עלויות הפינוי, כולל הפיצויים שיקבלו המפונים, כפי שקיבלו בעבר מפוני גוש קטיף, יסתכמו לסך של מאות מיליארדי שקלים, שספק אם המדינה יכולה לעמוד בהם.
שלטון נוכחי

בהסכם אוסלו ב' חולקו השטחים לשלוש קטגוריות מנהליות:
שטח A: רשמית, בשליטת הרשות הפלסטינית.
שטח B: רשמית, בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של צה"ל.
שטח C: רשמית, בשליטה מלאה של צה"ל ושל הרשויות המקומיות האזרחיות, ברובן מועצות מקומיות. בשטחי C נמצאים כל ההתנחלויות.
גם על פי הסכמי אוסלו, הריבונות (הזמנית) נתונה באופן רשמי בידי צה"ל, והוא זה שמעניק לרשות הפלסטינית את סמכויות השלטון הרשמיות שלה. כיום שלטון רשמי זה מוגבל ביותר, באזורי יהודה ושומרון אך לא מוגבל ברצועת עזה, ומאז יישום תוכנית ההתנתקות השלטון שם הוא כולו פלסטיני.
ראו גם

מועצת יש"ע
יהודה ושומרון
מחוז יהודה ושומרון
הקו הירוק
כיבוש
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה
לקריאה נוספת

שלמה גזית, פתאים במלכודת : 30 שנות מדיניות ישראל בשטחים, זמורה-ביתן, 1999.
אהוד מנור, לעשות שלום עם הפלסטינים: הוויכוח בישראל על הגדה המערבית, הוצאת כרמל, תשע"ב 2012.
דניאל בר-טל ויצחק שנל (עורכים), השפעת הכיבוש על החברה הישראלית, הוצאת הספרים של האגודה הישראלית למדע המדינה, 2013.
משה אלעד, אם תרצו – זו הגדה: הממשל הישראלי בגדה המערבית בעשור הראשון 1967–1976, הוצאת פרדס, 2016.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  Prolonged Military Occupation: The Israeli-Occupied Territories Since 1967 (עמ' 85-86), web.archive.org
↑  דו"ח הוועדה על מעמד הבניה באזור יהודה ושומרון בראשות שופט בית המשפט העליון העליון אדמונד לוי, 2012, עמ' 12
↑  איתמר אייכנר, בית הדין בהאג: ההתנחלויות לא חוקיות. ישראל צריכה לסגת מהגדה בהקדם האפשרי, באתר ynet, 19 ביולי 2024
↑   אמיר תיבון וחן מענית, בית הדין בהאג קבע שהנוכחות הישראלית בגדה אינה חוקית, ושיש לסיימה בהקדם האפשרי, באתר הארץ, 19 ביולי 2024
↑  החלטת האומות המאוחדות על הקמת המדינה העברית
↑  סרטו של רענן אלכסנדרוביץ', "שלטון החוק"
↑  כפי שמופיע בראיון בסרטו של רענן אלכסנדרוביץ', "שלטון החוק"
↑  חיים לוינסון, "איגרת לחייל בשטחים המוחזקים" מספקת הצצה לימים שהכיבוש היה נראה תקין, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2010
↑  כ-2.97 מיליון בגדה המערבית לפי דו"ח הלמ"ס הפלסטיני (עמ' 35) המתייחס לסוף 2016, ללא כ-316,000 תושבים ערבים הרשומים במזרח ירושלים, לפי דוד קורן, יועץ חיצוני לענייני מזרח העיר של ראש העירייה, כפי שדווח ב-ועדת המשנה לעניינים אזרחיים וביטחוניים ביו"ש של ועדת החוץ והביטחון ביוני 2016
↑  הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, "Palestinians at the end of 2016" (עמ' 35)
↑  עוזי ברוך, "גידול במספר התושבים ביו"ש", אתר ערוץ 7, 15.01.12
↑  ליטל דוברוביצקי, במישור אדומים אפשר לזהם אוויר ולא לשלם, באתר ynet, 7 בינואר 2015
↑  צפריר רינת, המתנחלים דורשים להחיל את חוקי הסביבה הישראלים ביהודה ושומרון, באתר הארץ, 17 ביוני 2013.
↑  אריאל כהנא וארז לין, הצהרה דרמטית: ארה"ב הודיעה כי ההתנחלויות אינן מנוגדות לחוק, באתר ישראל היום, 18 בנובמבר 2019
↑  פסק דין בג"ץ 5666/03, באתר קו לעובד
↑  ישראל בשנת 2020
↑  מחדל הפטליזם הדמוגרפי, יורם אטינגר, "חדשות מחלקה ראשונה", 23.3.09
↑  הווארד גריף, זכויותיו המשפטיות וריבונותו של העם היהודי על ארץ-ישראל על-פי המשפט הבינלאומי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 במאי 2003
↑  משה ליכטמן, ‏בדיקת G: עלות פינוי יהודה ושומרון - 42 מיליארד שקל; בתרחישי פינוי רחבים - 220 מיליארד שקל, באתר גלובס, 11 באוקטובר 2011
מפת השטחים שהיו בשליטת ישראל בסוף מלחמת ששת הימים
מפה מפורטת המציגה את היישובים באזור ואת החלוקה לשטחי A, B, C
חיילים בבית לחם, 1978
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001

תרשים תוצאות הבחירות לראש הממשלה 2001
הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה התקיימו ב-6 בפברואר 2001, י"ג בשבט תשס"א. מערכת בחירות זו, הייתה מערכת הבחירות היחידה בישראל, בה נבחר ראש הממשלה, בשיטת הבחירה הישירה, ללא בחירת כנסת חדשה; כמו כן זו הייתה מערכת הבחירות השלישית והאחרונה בה נבחר ראש הממשלה בשיטת הבחירה הישירה.
שני המועמדים שהתמודדו על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה המכהן אהוד ברק ויושב ראש האופוזיציה אריאל שרון שלאורך כל מערכת הבחירות נהנה מיתרון משמעותי בסקרים ולבסוף ניצח בבחירות בהפרש גדול.
כ-62.3 אחוזים מבעלי זכות הבחירה הצביעו ביום הבחירות, שהוא אחוז ההצבעה הנמוך ביותר בבחירות ארציות בישראל, במיוחד בקרב הציבור הערבי.
רקע > השפעת בחירות 1999 על הליכוד

בעקבות בחירות 1999 בהן הפסיד, הודיע בנימין נתניהו על פרישתו מהחיים הפוליטיים, התפטר מראשות מפלגת הליכוד, ופינה את מקומו בכנסת ליובל שטייניץ.
בעקבות התפטרות נתניהו מונה אריאל שרון לראש התנועה באופן זמני ונקבעו בחירות מקדימות לראשות התנועה. הפריימריז נערכו ב-2 בספטמבר 1999 ושרון זכה בהם (לאחר שגבר על ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט), לא מעט בזכות הבטחתו לערוך בחירות נוספות למועמדות לראשות הממשלה לפני הבחירות הבאות (אף על פי שחוקת הליכוד קובעת את יו"ר התנועה כמועמדה לראשות הממשלה).
במהלך פריימריז אלו הוצאו כספים רבים על ידי המועמדים, דבר שהביא לפתיחת חקירה נגד שרון לאחר הגשת דו"ח מבקר המדינה לשנת 2001.
רקע > התפוררות הקואליציה

מיד לאחר בחירות 1999 הצליח אהוד ברק להקים ממשלה רחבה יחסית עם מפלגות רבות: מפלגת המרכז, יהדות התורה, מרצ, ש"ס, ישראל בעלייה והמפד"ל. בתחילה הבעיה העיקרית הייתה מעמדו של שמעון פרס, שמונה לאחר ויכוחים רבים לשר לפיתוח אזורי. עם זאת, עד מהרה התגלעו קשיים ניכרים בקואליציה: ב-9 בספטמבר 1999 פרשה ממנה יהדות התורה וזאת בשל פרשת העברת משחן (חלק מטורבינה של חברת החשמל) בשבת. בעיה משמעותית יותר החלה במרץ 2000, כאשר הקואליציה התפוררה למעשה, תוך שרבים מחבריה הפורמליים מצביעים בניגוד למשמעת הקואליציונית.
סגן ראש הממשלה, יצחק מרדכי, הסתבך מתחילת 2000 בפרשה של הטרדות מיניות ונאלץ לפרוש בסוף מאי 2000, מה שהאיץ את התפוררות מפלגת המרכז, אחת השותפות הבכירות בקואליציה. בנוסף, שורה של סכסוכים חמורים בנוגע לסמכויות המוענקות לסגן שר החינוך מש"ס, משולם נהרי, על ידי יוסי שריד הביאו לפרישה של מרצ בסוף יוני.
יציאתו של ברק לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000 מוטטה למעשה את הקואליציה: המפד"ל וישראל בעלייה פרשו ממנה ונותרו בה רק ישראל אחת (שגשר פרשה ממנה לאחר השיחות), ש"ס ושארית מפלגת המרכז. ויכוח בין שר העבודה והרווחה אלי ישי, יו"ר ש"ס, לברק הוביל להצבעה של חברי הכנסת מש"ס נגד הקואליציה. באותו היום פיטר ברק את שרי ש"ס, שהתכוונו ממילא להתפטר מהממשלה.
רקע > הנסיגה מלבנון

הנסיגה מלבנון שבוצעה בסוף מאי 2000 הייתה מימוש הבטחת הבחירות של ברק מסוף 1999.
עם זאת, הנסיגה לא התנהלה כמתוכנן: בעוד שבתוכנית שהוצגה לפני הבחירות אמור היה צה"ל לסגת בעקבות הסכם שלום עם לבנון, הרי שבפועל בוצעה הנסיגה באופן חד-צדדי, בשל כישלון המשא ומתן עם סוריה. על מנת למנוע סיכון חיי אדם, החליט ברק לפעול באופן חד צדדי ולהוציא את כוחות צה"ל מהשטח. מבצע "דמדומי בוקר" בוצע במהלך מהיר, שתוכנן לפרטיו בחודשים שקדמו לנסיגה, והוקדם בכמה שבועות ממועדו המקורי על מנת להפתיע את חזבאללה ולהימנע מיציאה תחת אש.
בשבועות שלאחר יציאת כוחות צה"ל מהשטח, התפרק צד"ל, וחזבאללה השתלט על השטח שפונה מיד לאחר הנסיגה. לאחר תקופת שקט בת מספר חודשים החל ארגון הטרור להטריד את חיילי צה"ל לאורך הגבול, בעיקר באזור הר דב וחוות שבעא שלבנון טוענת כי הם חלק משטחיה (בניגוד לקביעת האו"ם). שיאן של פעולות אלו היה חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דב ב-7 באוקטובר 2000.
רקע > ועידת קמפ דייוויד

ועידת קמפ דייוויד שנערכה ב-27-12 ביולי 2000 הייתה הניסיון המשמעותי האחרון להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בתקופה שלפני האינתיפאדה השנייה. יאסר ערפאת התנגד לכינוס הוועידה בשל חששו כי יופעל עליו לחץ, אולם הסכים להגיע לוועידה לאחר שביל קלינטון, נשיא ארצות הברית, הבטיח לו כי לא יואשם בכישלון הוועידה. בישראל, היציאה לוועידה נעשתה שלא על דעת מרבית חברות הקואליציה, שפרשו ממנה בעקבות כך, אולם בתמיכת סיעות האופוזיציה מרצ, חד"ש, בל"ד ורע"ם.
בוועידה זו הסכים אהוד ברק לתנאים רבים של הפלסטינים, אולם הוועידה התפוצצה לבסוף על רקע שתי דרישות אולטימטיביות של ישראל: ויתור של הפלסטינים על זכות השיבה והכרזה על סיום הסכסוך. ישראל וארצות הברית האשימו את הפלסטינים באי-נכונות מוחלטת להציג גמישות הדומה לזו שהפגין ברק. למרות ניסיונות שנערכו בהמשך, לפני פרוץ האינתיפאדה, סימנה ועידה זו את המעבר ממצב של רגיעה יחסית למצב של התכוננות אקטיבית למלחמה.
רקע > האינתיפאדה השנייה

האינתיפאדה השנייה פרצה ב-29 בספטמבר 2000 והיוותה מכה קשה לישראל בכלל ולממשלת ברק בפרט. פריצת האינתיפאדה נחשבה על ידי הציבור ככישלון מוחלט של הממשלה, כאשר הממשלה והעומד בראשה הואשמו באי-יכולת להגן על אזרחי המדינה. העובדה שברק הטיל את האשמה לפריצת האירועים על הרשות הפלסטינית ובפרט על יאסר ערפאת לא סייעה לו בקרב הציבור הישראלי. האינתיפאדה גרמה להקצנה ניכרת בעמדות הפוליטיות במחנה השמאל המתון שהיה קהל היעד הטבעי של ברק והיווה את בסיס התמיכה בממשלתו. מחנה זה החל להאשים גם את הממשלה על ויתוריה כלפי הפלסטינים שנתפשו כעת כהפגנת חולשה מול האויב. מצד שני, ההאשמות כלפי הפלסטינים והעימות עמם גרמו לירידה בתמיכה בברק בקרב ערביי ישראל והשמאל הרדיקלי.
התעקשותו של ברק להמשיך בתהליך המדיני במהלך הלחימה הביאה להחמרה נוספת במצבו הפוליטי. התחושה הייתה שצה"ל איננו מורשה להפעיל את מלוא כוחותיו ונאלץ לבצע "תקיפות נדל"ן" שבהן מופצצים בניינים ריקים של המשטרה הפלסטינית בתחמושת יקרה. אירועים חמורים כמו תקרית קבר יוסף והלינץ' ברמאללה תרמו גם הם לתחושה כי הממשלה מאבדת שליטה על האירועים. ניסיונותיה הרבים של הממשלה להביא להפסקת אש נכשלו ברובם, וגם כאשר הצליחו (במהלך ועידת טאבה) נחשבו כהוכחה לאוזלת ידה של הממשלה שמנהלת משא ומתן עם האחראים למתקפה.
התרומה היחידה של האירועים לשיפור מצבו הפוליטי של ברק הייתה בנכונות הליכוד להיכנס לדיונים על ממשלת אחדות לאומית שנערכו במהלך חודש אוקטובר. דיונים אלו נכשלו מסיבות שונות, ובעיקר עקב סכסוכים על הדרך הנכונה לטפל באינתיפאדה ועל המשך התהליך המדיני.