stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פירוק הביטלס
1966–1970 > תחילת הסוף

בשנת 1966 חברי הלהקה נשחקו מקצב ההופעות האינטנסיבי ובעקבות זאת החליטו שלא להופיע עוד ולהתמקד בהקלטות. מקרטני תמך בדילול כמות ההופעות, אך התנגד לביטול מוחלט שלהן. מחלוקת זו הובילה את האריסון לעזוב את הלהקה, אך הוא חזר בו בעקבות הבטחתו של אפשטיין שיבטל את ההופעות כליל. בתקופה זו כל אחד מחברי הלהקה כבר החל ליצור גם באופן אישי, שלא במסגרת הלהקה. למעשה, עד לשנה זו הובילו לנון ומקרטני את הלהקה והם שכתבו והלחינו את מירב שירי הלהקה.
בנובמבר 1966 חברי הלהקה התכנסו להקליט את האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. בתקופה זו הרביעייה עדיין שאפה ליצור ביחד, אך החלו להסתמן הבדלים ביניהם על רקע תפיסותיהם האינדיבידואליות. מקרטני המשיך לדבוק בסגנון הפופ שאפיינה את הלהקה עד אותן השנים ואילו האריסון הביע עניין במוזיקה ובתרבות ההודית. במקביל, לנון בחן כיוונים מוזיקליים ייחודיים.
ב־27 באוגוסט 1967 בריאן אפשטיין נפטר ממנת יתר של סמים. מותו הפתאומי הגביר את המצב המעורער שבו הייתה שרויה הלהקה ואת המחלוקות הרבות שהתגלעו בין חבריה בנוגע לעסקי הלהקה ולניהולה. גורם נוסף למתיחות בין החברים היה התפתחותו של האריסון כמלחין וכיוצר אשר רבים מרעיונותיו נדחו על ידי לנון ומקרטני. בתקופה זו שניים מחברי הלהקה (סטאר והאריסון) אף פרשו מלהקה לזמן קצר. בשנת 1968 היה האריסון לחבר הלהקה הראשון שהוציא אלבום סולו, שהוקלט ברובו בבומביי בינואר של אותה השנה.
במאי 1968 החלה הלהקה להקליט את האלבום הלבן. במהלך ההקלטות הייתה מתיחות רבה בין המוזיקאים. לנון אף טען מאוחר יותר כי "ניתן היה לשמוע את פירוק הביטלס באלבום". מגזין הרולינג סטון הגדיר את ההקלטות כ"ארבעה אלבומי סולו תחת קורת גג אחת". באותו חודש פגשו חברי הלהקה לראשונה את בת זוגו של לנון יוקו אונו שנכחה במרבית ההקלטות. בדבר היה חריג שכן חברי הלהקה מיעטו להזמין את בנות זוגם להקלטות. נוכחותה של אונו העמיקה ככל הנראה את המתיחות בין חברי הלהקה. עם צאת האלבום בנובמבר 1968 חדלו חברי הלהקה להתראיין ולהופיע במשותף.
1966–1970 > סופה של פעילות הלהקה ופירוקה

ב־30 בינואר 1969 הביטלס התקיימה הופעתם הפומבית האחרונה של הביטלס על גג משרדי חברת התקליטים Apple Corps בלונדון. ההופעה נמשכה כ־42 דקות ונקטעה על ידי המשטרה שהגיעה למקום בעקבות תלונות השכנים. בתקופה זו העמיקו המחלוקות העסקיות בנוגע לניהול הלהקה אף יותר. בתקופה זו הלהקה עמלה על הקלטת האלבום Let It Be. למרות שלקחו חברי הלהקה חלק בפרויקט המשותף כל אחד מהם עבד גם על אלבום עצמאי. לנון ואונו עסקו בפעילות למען שלום עולמי והקליטו את השירGive Peace a Chance במסגרת שביתת המיטה של הזוג באמסטרדם ובמונטריאול.
ההקלטה המשותפת האחרונה של חברי הלהקה הייתה ב־18 באוקטובר 1969 ובמהלכה הוקלט השיר The End מהאלבום Abbey Road שראה אור כחודש לאחר מכן. כעבור יומיים הגיעו חלק מחברי הלהקה לאולפנים על מנת להשלים את הקלטת השיר I Want You.
לאחר יציאת האלבום Abbey Road דנו חברי הלהקה באפשרות להמשיך להקליט אך דבר שלא יצא לפועל בעקבות עזיבתו הפתאומית של לנון. ב־20 בספטמבר הודיע לנון באופן פרטי לחבריו ללהקה על כוונתו לעזוב את הביטלס, אם כי לא היה ברור האם תכנן לעזוב את הלהקה באופן סופי. לאחר עזיבתו השלימו חברי הלהקה את האלבום Let It Be ובתקופה זו אף צולם סרט המתעד את ההקלטות.
ב־10 באפריל 1970 פרסם מקרטני הודעה לעיתונות שבה נכתב כי הוא אינו עובד עוד עם הלהקה והדבר הגביר את המתיחות בין חבריה. אומנם מקרטני לא הכריז באופן רשמי על פירוק הלהקה אך כך פירשו זאת עיתונים ברחבי העולם. סכסוכים משפטיים בין חברי הלהקה נמשכו זמן רב לאחר הכרזה זו והפירוק הרשמי לא הושלם עד שנת 1974.
לאחר הפירוק

שמועות על איחוד הלהקה נשמעו לאורך כל שנות השבעים שכן חברי הלהקה התאחדו מדי פעם ושיתפו פעולה באופן חלקי. בשנת 1973 התארחו האריסון ולנון, ללא פול מקרטני, בהקלטת אלבומו של סטאר. התקוות לאיחוד הלהקה נגדעו ב־8 בדצמבר 1980 עם רציחתו של ג'ון לנון. בשנת 1994 התאחדו שלושת חברי הלהקה הנותרים לפרויקט "האונטולוגיה של הביטלס".
ראו גם

הופעת הביטלס על הגג
Let It Be (סרט)
Abbey Road
רצח ג'ון לנון
פרד גרופה

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1892 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  3 באפריל 1972 (בגיל 80) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ferdinand Rudolph von Grofé 
 שם במה:  Ferde Grofé 
 מקום קבורה:  בית הקברות אינגלווד פארק 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרד גרופה (אנגלית: Ferde Grofé;‏ 27 במרץ 1892 - 3 באפריל 1972), מעבד מוזיקלי, פסנתרן ומלחין אמריקאי. לעיתים חתם את שמו בצורה Ferdie Grofe.
חייו ועבודתו

נולד בניו יורק כ-Ferdinand Rudolph von Grofé, ממוצא הוגנוטי (פרוטסטנטי-צרפתי). בן למשפחה בת ארבעה דורות של מבצעי מוזיקה קלאסית. אביו היה זמר בריטון ואמו הייתה צ'לנית. לאחר מות אביו ב-1899 לקחה אותו אמו ללייפציג לשם לימודי פסנתר, ויולה והלחנה. ייחודיותו של גרופה הייתה שליטתו בכלי נגינה רבים ושונים, הוא ניגן בנוסף לפסנתר גם בכינור, בריטון (כלי נשיפה), קורנט ועוד. היכרותו האינטימית עם כלי הנגינה הכשירה אותו לעבודה כמתזמר ומעבד.
גרופה חזר לניו יורק והחל לעבוד לפרנסתו בגיל 14, בין היתר עבד כפועל בבית חרושת, כנער מעלית, חלבן, מחלק עיתונים ועוד. במקביל ניגן כפסנתרן בבארים ועם תזמורות ריקודים ועבד גם כיצרן גלילי-נגינה (Piano Rolls, סרטים מנוקבים עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט). יצירת הסרט התבצעה תוך כדי נגינת יצירה, כך שבמהלך הנגינה קלידי הפסנתר ניקבו את הסרט, ששימש מאוחר יותר להפעלת הפסנתרים המכניים. חלק סרטי הנגינה שהפיק עבור חברת (American Piano Company (Ampico השתמרו ומהווים עדות יחידה לכישרונו בנגינה ולעושר הצליל, בעל אופי תזמורתי, שהפיק מהפסנתר.
בשנת 1920 שכר אותו מנצח התזמורת פול וייטמן "מלך הג'אז" כפסנתרן ומעבד. גרופה שימש כמעבד הראשי של תזמורתו של וייטמן בין השנים 1920 - 1932, בתפקיד זה תיזמר את יצירתו של ג'ורג' גרשווין רפסודיה בכחול, עיבודו הצבעוני והעשיר קנה לו שם בקרב מוזיקאי ג'אז. הוא תזמר את היצירה מספר פעמים להרכבים משתנים ותזמר יצירות נוספות של גרשווין עבור וייטמן כגון הקונצ'רטו בפה מז'ור.
כמעבד ומתזמר ובייחוד בעקבות עבודתו עם וייטמן, פיתח גרופה רגישות לצדדים הלוגיסטיים והכלכליים של התזמורת. שלא כמו מלחין, המתזמר חייב לדעת שמנגן סקסופון, למשל, אפשר לדרוש לנגן בקלרינט, משום שהיצע הסקסופוניסטים בשוק רב יותר ועליהם להילחם יותר על מישרתם. בשנת 1932 כינה אותו הניו יורק טיימס "ראש הממשלה של הג'אז".
לחניו כוללים מספר סוויטות תזמורתית על נושאים הלקוחים מהגאוגרפיה של ארצות הברית בהן "מיסיסיפי", "מפלי ניאגרה", "נהר הדסון" "הטבלואיד" ואופרה המבוססת על סיפור של אדגר אלן פו (מפלת בית אשר). כמו כן נבחר לחבר נעימה עבור התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) ובאוקטובר 1940 התקיים יום לכבודו בביתן האמריקאי במסגרת עונתה השנייה של התערוכה. בניגוד ליכלתו כמעבד ומתזמר מוכשר, הלחנתו המקורית לא זכתה לשבחים. רק "סוויטת הקניון הגדול" נחשבה טובה למדי והוקלטה על ידי התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני (קרנגי הול; 1945), מאז הוקלטה עוד מספר פעמים.
בשנות השלושים ניצח על תזמורת בתוכנית רדיו בשם "המופע של פרד גרופה" (The Ferde Grofé Show) וניצח על מספר קונצרטים בקרנגי הול. בשנת 1937 היה מבין נושאי ארונו של ג'ורג' גרשווין וניצח באותה שנה על התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בקונצרט לזכרו שנערך באצטדיון לוינסון (Lewisohn Stadium) בניו יורק בפני 20,223 צופים.
החל מ-1930 ביצע גרופה עיבודים בהוליווד, בין היתר עבור הסרט The King of Jazz אודות פול וייטמן ותזמורתו וכתב מספר פסקולים לסרטים כמו Minstrel Man ‏ (1944), Time Out of Mind ‏ (1947), Rocketship X-M ‏ (1950) ו-The Return of Jesse James ‏ (1950).
בשנת 1944 הפך לחבר סגל בבית הספר ג'וליארד שם לימד תזמור אולם ב-1945 עבר להתגורר באופן קבוע בלוס אנג'לס בה התגורר עד מותו.
הערות שוליים

↑  מאמר מן הניו יורק טיימס
↑  למשל: New York Times, "Grofé Guest Conductor at Benefit Concert for 'Free Milk Fund for Babies', 25 March 1938
↑   "The King of Jazz", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459070005171  PLWABN: 9810648098005606  BNE: XX896418  BnF: cb138947492 (data)  CiNii: DA07549816  GND: 134391616  ICCU: DDSV008466  ISNI: 0000 0000 8159 1631  LCCN: n83065664  LNB: 000084769  MusicBrainz: 524d91c8-2162-4a41-a88e-600fa87d8b32  NDL: 01065036  NKC: jn20000602544  NLG: 233345  NTA: 07323804X  SNAC: w6dj5grm  SUDOC: 083048979  Trove: 1137505  VIAF: 79166770   WorldCat (עם VIAF): 79166770
פטריס ואסקס

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1946 (בן 78) איזפוטה, לטביה 
 מוקד פעילות:  לטביה, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  אקדמית יאזפס ויטולס הלטבית למוזיקה, האקדמיה הליטאית למוזיקה ותיאטרון 
 עיסוק:  מלחין
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  לטבית 
 כלי נגינה:  קונטרבס
 פרסים והוקרה:  פרס הרדר  עיטור שלושת הכוכבים, דרגה שלישית  מסדר הכוכב הלבן, דרגה 3 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
פטריס ואסקס (בלטבית: Pēteris Vasks; נולד ב-16 באפריל 1946) הוא מלחין לטבי.
ביוגרפיה

נולד באייזפוטה במערב לטביה, אשר הייתה בעבר חלק מברית המועצות, במשפחה נוצרית מן הזרם הפרוטסטנטי; אביו היה כומר פרוטסטנטי מוכר ברחבי לטביה. ואסקס למד לנגן בכינור אצל א.דארזין באקדמיה למוזיקה יאזפס ויטולס בריגה משנת 1959 ועד לשנת 1964. בשל מדיניות הדיכוי בלטביה הסובייטית נגד הדת הבפטיסטית, נאלצה משפחת המלחין להדרים זמנית לרפובליקה הסובייטית השכנה, ליטא; שהייתה ליברלית יותר. בליטא, ואסקס למד לנגן בקונטרבס באקדמיה למוזיקה ולתיאטרון בוילניוס, בכיתה של ויטאוטס סרייקא, עד שנת 1970. בין השנים 1963–1978 ניגן בתזמורות סימפוניות וקאמריות שונות בארצו ובליטא: התזמורת הפילהרמונית הליטאית (1966-1969), התזמורת הקאמרית של הפילהרמונית הלטבית (1969-1970), תזמורת רשות השידור הלטבית (1971-1974) עוד לפני שנרשם בשנים 1973-1978 ללימודי קומפוזיציה (הלחנה) בקונסרבטוריון בריגה בכיתה של ולנטין אוטקין.
ואסקס מימן את לימודיו מתעסוקתו כנגן קונטרבס בתזמורת האופרה הלאומית הלטבית בריגה.
השיג הכרה בינלאומית בשנות ה-90 כאשר גדעון קרמר, כמו כן המנצח הפיני יוהא קאנגס, אנסמבל היליארד והצ'לן דוד גרינגאס, סייעו בהפצת יצירותיו בעולם.
לכך תרמו גם להקת הבלט האמריקאית ביל ג'ונס ולהקת תיאטרון הבלט ההולנדי.
הוא נשוי לבמאית דזינטרה גקה-וסקה.
פעילותו כמלחין

בהתחלה סגנונו של ואסקס נקשר לניסיונות האליאטוריים
של מלחינים כמו ויטולד לוטוסלבסקי, קשישטוף פנדרצקי וג'ורג' קרמב. יצירותיו המאוחרות כללו, בין היתר, יסודות מהפולקלור המוזיקלי הלטבי, כפי שבאו לידי ביטוי בקונצרטו לקרן אנגלית משנת 1989, המעודן והפסטורלי.
יצירותיו הן בדרך כלל בהירות מאוד ונגישות, תוך נוכחות הרמונית חזקה. הקטעים הליריים יכולים להיות מוחלפים לסירוגין על ידי דיסוננסים חסרי שקט ועל ידי קטעים קודרים מונעים הקצב של שיר לכת.
ואסקס רגיש מאוד לנושאי הגנת הסביבה ושימור הטבע שבאים לידי ביטוי בכמה מיצירותיו:
"קנטבילה", (1979), "מוזיקה דולורוזה" (1984). פטריס הלחין חמש רביעיות מיתרים מהן הרביעית (2003) והחמישית (2006) נכתבו למען רביעיית קרונוס.
בשנת 1996 ואסקס היה המלחין האורח של הפסטיבל למוזיקה חדשה בסטוקהולם ומלחין הבית של פסטיבל פרסטיין למוזיקה.
ב-2006 היה מלחין הבית של הפסטיבל מוייל גלמורגן בוויילס.
פרסים ואותות כבוד

חבר כבוד של האקדמיה הלטבית למדעים
1996 - הפרס הרדר של קרן אלפרד טפפר - מטעם אוניברסיטת וינה
1997 - הפרס הגדול למוזיקה של לטביה Liela muzikas balva- בשביל הקונצרטו שלו לכינור, "טאלה גאיסמה" ("אור מרוחק") (1996-1997)
2001 - חבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה
פרס למוזיקה קלאסית בקאן
רשימת יצירות חלקית

1973 Tris skandarbi (שלושה קטעים)
1974 מוזיקה לשני פסנתרים
1974 Partita per violoncello e piano
1975 Mate saule (אמא שמש) על מילים מאת יאניס פטרס
1975 Liepa (התרזה)
1976 מדריגל לפי שיר של קלוד דה פונטו Claude de Pontoux
1977 In memoriam
1977 Moments musicaux
1977 Musu mašu vardi (שמות אמנו) על מילים של המשורר מאריס צקלאיס
1977 Ne tikai lirika (לא רק ליריקה)
1977 Quintett Nr. 1 החמישייה מס. 1
1977 Toccata טוקטה
1977 רביעיית מיתרים מס. 1
1978 Baltais fragments (קטע לבן)
1978 Concerto vocale קונצרטו קולי
1978 Gramata cellam (הספר)
1978 Vasara (קיץ)
1979 Cantabile
1979 Tris skatieni (Drei Blicke)
1979 Concerto per timpani e strumenti di percussione -
קונצ'רטו לתופים וכלי הקשה
1979 Klusas dziemas (שירים שקטים)
1980 Ainava ar putniem (נוף עם צפורים)
1980 Balta ainava (נוף לבן)
1980  קנטטה לצ'מבלו
1980 Skumja mate (אם מתאבלת)
1981 Kekatu dziesma (Fastnachtlied)
1981 Rudens muzika (מוזיקת סליו)
1981 Ziles zina (שליחות הירגזי)
1981 Ganu dziesma (שיר רועים)
1982 Quintett Nr. 2 חמישייה מס.2
1982 Ugunssargs (כובעי אש)
1982 Vestijums (בשורה)
1982/83 Pieskarieni (מגעים)
1983 Musica dolorosa
1984 Cantus ad pacem
1984  רביעיית מיתרים מס.2
1985 Episodi e Canto perpetuo
1985 Maza vasaras muzika (מוזיקת קיץ זעירה)
1986 מוזיקת לילה זעירה
1986 Lauda
1986 Sonata per contrabbasso solo
1987 Latvija (קנטטה "לטביה")
1987 Pavasara sonate (סונטת אביב)
1988 Mazi silti svetki (חגיגה זעירה)
1988 Musica seria
1988 Musu dziesma (שירנו)
1989 קונצ'רטו לקרן אנגלית ולתזמורת
1989 Varonis (הגיבור)
1989 Zemgale לפי שיר של המשוררת מרה זליטה
1990 Sava tauta (בתוך עמו)
1990 Vientulibas sonate (סונטת הבדידות)
1991 Balsis (קולות)
1991 Te Deum
1991 Pater noster
1992 Izdegušas zemes ainavas (תמונות אדמה חרוכה)
1993 Litene בלדה ל-12 קולות - על מילים של אולדיס ברזינס - על אודות טבח בקצינים לטבים על ידי הצבא הסובייטי ב-1941
1993/94 Concerto per violoncello ed orchestra קונצ'רטו לצ'לו ולתזמורת
1995 Pavasara muzika (מוזיקת אביב)
1995 רביעיית אביב
1995 Three Poems by Czesław Miłosz שלוש פואמות מאת צ'סלב מילוש
1995/96 Adagio אדג'ו
1995/96 Musica adventus
1996/97 Dona nobis pacem
1996/97  Tāla gaisma  "אור רחוק לכינור ולתזמורת מיתרים,
1998/99 Sinfonie Nr. 2
1999  רביעיית מייתרים מס. 4
2000 Missa per coro a cappella מיסה למקהלת א קפלה
2001 Viatore
2001 רביעיית פסנתר
2002 Musica appassionata
2002 Plainscapes
2002/03 Bass Trip
2004/05 Canto di forza ל-12 צ'לי לפי הזמנת האופרה העתיקה של פרנקפורט
2004/05 Sinfonie Nr.3
2006 Meditation für Violine und Streichorchester
2007 Sala (אלגיה סימפונית)
2009  קונצ'רטו לחליל ולתזמורת - לפי הזמנת התזמורת הסימפונית של קלן
פישינגיניה

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1897 ברזיל ריו דה ז'ניירו, ברזיל
 פטירה:  7 בפברואר 1973 (בגיל 75) ברזיל ריו דה ז'ניירו, ברזיל
 שם לידה:  Alfredo da Rocha Vianna 
 שם במה:  Pixinguinha 
 מוקד פעילות:  ברזיל
 תקופת הפעילות:  מ-1911 
 סוגה:  שורו 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית 
 כלי נגינה:  סקסופון 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2008) 
 www.pixinguinha.com.br
 פרופיל ב-IMDb
 
אלפרדו דה רושה ויאנה הבן (בפורטוגזית: Alfredo da Rocha Viana Filho;‏ 24 באפריל 1897 – 7 בפברואר 1973), הידוע בכינוי פישינגיניה (Pixinguinha), הוא מגדולי המלחינים של מוזיקה עממית ברזילאית, במיוחד בסוגת השוׂרוּ. פישינגינה היה חלילן, סקסופוניסט, מלחין ומעבד. מעבר ללחניו הרבים שהפכו לנכסי צאן ברזל בברזיל, פישיניגיניה שכלל וקידם את מוזיקת השורו, מוזיקה אורבנית מריו דה-ז'ניירו, באמצעות הקלטותיו הרבות, תוכניות רדיו קבועות בהשתתפותו, וחידושים סגנוניים כמו אלתור וקונטרפונקט. מיצירותיו המפורסמות: Um a Zero, Carinhoso, Rosa.
על חייו

פישינגיניה נולד למשפחה של מוזיקאים, אביו שהיה עובד דואר היה גם חלילן ובעל אוסף גדול של מנגינות שורו עתיקות, וכמה מאחיו היו מוזיקאים בעלי שם. בגיל 14 הוא חיבר את היצירה הראשונה שלו, ובגיל 15 התחיל לעבוד כנגן במועדון בריו דה ז'ניירו. לאחר מכן היה חלילן בתזמורת מלווה באולם ראינוע, וב-1914 יצר עם חבריו את הרכב "קשנגה" (Caxangá) שזכה לפרסום ניכר.
מתוך הרכב זה נוצרה ב-1919 הלהקה "שמונת הנגנים המדהימים" (Os Oito Batutas), שהייתה לאחד ההרכבים המשפיעים ביותר במוזיקה הברזילאית. הם ניגנו בלובי של בית ראינוע, ומשכו קהל יותר מהסרטים עצמם.
בתחילה ההרכב היה מסורתי למדי ופישינגניה ניגן בחליל, אך עם הזמן הוא שילב במוזיקה השפעות של ג'אז ורגטיים, וניגן בסקסופון. "שמונת המדהימים" היו מוכרים ואהובים ברחבי ברזיל, אך הייתה עליהם גם ביקורת משני כיוונים, מצד אחד האליטה הלבנה שלא ראתה בעין יפה הרכב משולב של שחורים ולבנים מנגן באולמות פאר, ומצד שני אנשים שחרדו מן ההשפעה האמריקאית והאירופית על המוזיקה הברזילאית השורשית.
המוזיקה של פישיניגיה הפכה לחלק בלתי נפרד מהקנון של השורו, הוא כתב ועיבד עשרות יצירות, ויום הולדתו, ה-23 באפריל, נחוג בברזיל כ"יום השורו הלאומי".
על המוזיקה שלו

פישינגיניה נשען על מסורת השורו של סוף המאה ה-19, אך שילב במוזיקה שלו קווים מלודיים מורכבים ומשתנים, קווי בס קונטרפונקטים, ומקצבים ג'זיים סינקופים. עם הזמן הוא הוסיף לעיבודים כלים לא מסורתיים כמו כלי נשיפה ותופים, וניצל במלואם את ההרכבים הגדולים שאיתם עבד. עיבודיו הושפעו מהג'אז והרגטיים האמריקאים שהיו פופולריים באותו תקופה.
פישינגיניה השאיר אחריו עשרות יצירות, ביניהן: Sofres porque Queres - הקלטה של "שמונת הנגנים המופלאים" משנת 1919
Vou vivendo - הקלטה משנת 1946
ו"רוזה" (Rosa) - מנגינת שורו לירית באחד הביצועים היפים ביותר שלה. מנגנת קמילה סימונט (Camila Simont), גיטריסיטית ברזילאית מחוננת בראשית דרכה, שנרצחה בגיל 24 על ידי שיכור.
ראו גם

שורו (מוזיקה)
פולקלור ברזילאי
הערות שוליים

↑  https://www.youtube.com/watch?v=iQ7TqSB7vks הקלטה של "שמונת הנגנים המופלאים" משנת 1919
↑  https://www.youtube.com/watch?v=3dIahUWMNBY הקלטה משנת 1946
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416175105171  PLWABN: 9811774126405606  BIBSYS: 9004659  BNC: 000587099  BNE: XX1517742  BnF: cb124082029 (data)  GND: 119512629  ICCU: DDSV018577  ISNI: 0000 0000 8151 2585  LCCN: n81108886  MusicBrainz: 15051984-4d2a-419f-8241-787403e3dc54  NSK: 000579895  NTA: 148262317  SELIBR: 275878  SUDOC: 033190445  VIAF: 71478494   WorldCat (עם VIAF): 71478494 
"שמונת הנגנים המדהימים", צילום מסביבות 1920, פישינגיניה במרכז על הסקסופון.
השורו 1x0 של פישינגיניה, שחובר ב-1919. ההקלטה משנת 1946, יחד עם שותפו המוזיקלי Benedito Lacerda
טיילר פרי
חיים אישיים

לפרי שלושה אחים. ילדותו תוארה בדיעבד כ"גיהנום חי". אמו לקחה אותו מדי שבוע לכנסייה, שם הוא חש מפלט וסיפוק מסוים. בגיל 16, שמו הפרטי שונה באופן חוקי מאמיט לטיילר במאמץ להרחיק את עצמו מאביו.
שנים רבות לאחר מכן, לאחר שהפיק את הסרט "פרשס" (דרמה מחוספסת שגרפה שש מועמדויות לאוסקר ושני פרסים, כולל פרס התסריט המקורי הראשון אי פעם שהוענק לתסריטאי שחור), פרי חשף לראשונה שהוא עבר התעללות מינית על ידי אמו של חברו כשהיה בן 10. עוד קודם לכן הוא עבר התעללות מינית על ידי שלושה גברים שונים ומאוחר יותר נודע לו שאביו התעלל מינית באחד מחבריו. בדיקת DNA שנלקחה על ידי פרי הראתה שאמיט האב לא היה אביו הביולוגי של פרי.
בעוד שפרי לא סיים בית ספר תיכון, הוא קיבל תואר חינוך כללי (GED). בשנות ה-20 המוקדמות לחייו, כשצפה בפרק של "המופע של אופרה וינפרי", הוא שמע מישהו מתאר שלפעמים לפעולת הכתיבה יכולה להיות השפעה טיפולית, המאפשרת למחבר לפתור את הבעיות שלו או שלה. הערה זו נתנה לו השראה להתחיל קריירה בכתיבה. עד מהרה הוא החל לכתוב סדרת מכתבים לעצמו, שהפכו לבסיס המחזמר "I Know I've Been Changed".
קריירה > תיאטרון

בסביבות 1990 עבר פרי לאטלנטה, שם שנתיים לאחר מכן הוצג לראשונה המחזמר "I Know I've Been Changed" בתיאטרון קהילתי, במימון חסכונות חייו של פרי בסך 12,000 דולר (השווים ל: $26,879 בשנת 2022). המחזה כלל נושאים נוצריים של סליחה, כבוד וערך עצמי, תוך התייחסות לנושאים כמו התעללות בילדים ומשפחות לא מתפקדות. המחזמר קיבל תחילה קבלת פנים פחות מרשימה והיה כישלון כלכלי. פרי התעקש, ובמשך שש השנים הבאות הוא כתב מחדש את המחזמר שוב ושוב, אם כי הביקורות השליליות נמשכו. בשנת 1998, בגיל 28, הוא הצליח לבנות מחדש את המחזה ולהעלות אותו מחדש באטלנטה, תחילה בבית הבלוז, ואז בתיאטרון פוקס. פרי המשיך ליצור הפקות במה חדשות, סייר איתן במה שמכונה " מעגל צ'יטלין " (הידוע כיום גם כ"מעגל התיאטרון העירוני") ופיתח קהל חסידים גדול ומסור בקרב הקהל האפרו-אמריקאי. ב-2005, פורבס דיווח שהוא מכר "יותר מ-100 מיליון דולר בכרטיסים, 30 מיליון דולר בסרטונים של התוכניות שלו וסכום מוערך של 20 מיליון דולר במרצ'נדייז", ו"ב-300 ההופעות החיות שהוא מפיק מדי שנה משתתפים בממוצע 35,000 איש בשבוע".
ספרים

ספרו הראשון של פרי, "אל תגרום לאישה שחורה להוריד את העגילים: הפרשנויות חסרות המעצורים של מדאה על אהבה וחיים", יצא לאור ב-11 באפריל 2006. הספר נמכר ב-30,000 עותקים. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ונשאר ברשימה במשך 12 שבועות. הוא נבחר לספר השנה, ספר ההומור הטוב ביותר בטקס פרסי קוויל 2006.
ספרו השני, "Higher Is Waiting", ראה אור ב-14 בנובמבר 2017. הוא הופיע לראשונה במקום ה-5 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
חיים אישיים

ב-30 בנובמבר 2014 ילדה בת זוגו של פרי, גלילה בקלה, את בנם, אמן. בדצמבר 2020, פרי הכריז שהוא רווק.הוא חי ועובד בדרום מערב אטלנטה, שם הוא מפעיל את אולפני הסרטים והטלוויזיה של טיילר פרי.
פרי העלה סרטון לחשבון האינסטגרם שלו שבו הוא דיבר על המאבקים שלו בדיכאון, וחשף שהוא ניסה להתאבד כמה פעמים לפני שהקריירה שלו המריאה.
כדי להתגבר על הפחד שלו מטיסות, פרי לקח שיעורי אימון טיסה והשיג תעודת טייס פרטית. הוא מטיס מטוס Cirrus SR22T.
חיים אישיים > אמונה

פרי הוא נוצרי. רבים מהנושאים ביצירתו משקפים תאולוגיה והתנהגות חברתית המעידים על תרבות הכנסייה השחורה בעיקרה, כמו הסצנות הרבות בעבודות הבמה והמסך שלו הכוללות סצנות כנסייה וסגנונות פולחן הנפוצים בכנסיות אפרו-אמריקאיות בעיקרן, כולל מופעי ראווה של מוזיקת גוספל ואמנים.
חיים אישיים > נדל"ן

בשנת 2007, פרי קנה אחוזה בשטח של 17 דונם בשכונת פייס של בקהד, אטלנטה. במאי 2016 הוא מכר את הבית תמורת 17.5 מיליון דולר, ובכך גם סגר את העסקה הגדולה ביותר אי פעם עבור בית פרטי בבירת ג'ורג'יה. בשנת 2013, החברה שלו, ETPC LLC, רכשה כ-1100 אייקרים באזור ניו מנצ'סטר, ג'ורג'יה של מחוז דאגלס, ג'ורג'יה.
באוגוסט 2010, דווח שהוא רכש את דין גרדנס, אחוזה של 58 דונם בפרבר ג'ונס קריק באטלנטה. הוא פירק את 3000 המטרים הרבועים הקיימים באחוזה ותכנן, אך מעולם לא בנה, בית חדש וידידותי לסביבה על אותו השטח.
בספטמבר 2017, פרי רכש בית ב-Mulholland Estates, קהילה סגורה בלוס אנג'לס. תשעה חודשים לאחר רכישת האחוזה, מכר פרי את הנכס תמורת 15.6 מיליון דולר.
פרי מחזיק בנכסי נופש גם בוויומינג וגם באיי הבהאמה.
חיים אישיים > פילנתרופיה

ב-20 ביולי 2009, פרי מימן ל-65 ילדים ממחנה יום בפילדלפיה ביקור בוולט דיסני וורלד, לאחר שקרא שמועדון שחייה בפרברים, מועדון השחייה העמק בהנטינגדון ואלי, פנסילבניה, התרחק מהם. הוא כתב באתר שלו, "אני רוצה שידעו שעל כל מעשה רשע שכמה אנשים יזרקו עליך, יש עוד מיליונים שיעשו משהו טוב בשבילם".
חיים אישיים > קשרים חברתיים

פרי חבר טוב של ג'נט ג'קסון, ויל סמית' ואופרה וינפרי.
ב-7 במרץ 2021, הנסיך הארי, הדוכס מסאסקס ומייגן, הדוכסית מסאסקס חשפו בפומבי בראיון הטלוויזיה "אופרה עם מייגן והארי" שפרי סיפק להם אבטחה ראשונית ומגורים במשך שלושה חודשים שאפשרו לבני הזוג לעבור בבטחה מקנדה לקליפורניה במרץ 2020, לאחר שנמנעה מהם האבטחה המלכותית הבריטית. פרי הוא גם הסנדק של בתם, הנסיכה ליליבת מסאסקס.
פנטי הולפה

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1927 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, פינלנד 
 פטירה:  10 באוקטובר 2017 (בגיל 90) הלסינקי, פינלנד 
 שם לידה:  Pentti Vihtori Holappa 
 מדינה:  פינלנד 
 מקום מגורים:  טמפרה, פריז, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  צרפתית, פינית 
 בן או בת זוג:  Olli-Matti Ronimus 
 פרסים והוקרה:  פרס פינלנדיה (1998)  פרס פינלנד לספרות (1960)  מפקד במסדר האריה של פינלנד  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי  קצין מסדר האמנויות והספרות 
 www.penttiholappa.net
 
פֶּנְטִי הוֹלָפָּה (בפינית: Pentti Holappa;‏ 11 באוגוסט 1927 באיליקימינקי, שבצפון-מערב פינלנד - 10 באוקטובר 2017 בהלסינקי) הוא מחשובי המשוררים והסופרים הפינים במאה ה-20. במשך שישים ושתיים שנים פרסם יותר מעשרים ספרים, רובם ספרי שירה, רומנים וסיפורים קצרים. כמו כן, פרסם מחזות וקבצים של מאמרי עיתונות, זיכרונות, רשמי מסע, מסות ומכתבים. ב-1995 זיכה אותו ספר שיריו "מעגן" בפרס רשות השידור הפינית, וב-1998, בעקבות פרסום הרומן "דיוקן החבר", זכה בפרס הספרותי החשוב ביותר במולדתו, פרס פינלנדיה.
ביוגרפיה

הולפה בילה את ילדותו בבית סבו וסבתו, במשק קטן ליד העיר איקאלינן, שבמרכז פינלנד. אביו נטש את המשפחה זמן קצר לפני הולדת המשורר, ילדו השלישי, והאם היחידנית לא יכלה לקחת עימה את שלושת ילדיה לטמפרה (עיר) שבה עבדה. אחרי שש שנות לימוד בבית הספר העממי עבר המשורר בכל זאת לגור עם אימו, ובגיל שתים-עשרה התחיל לעבוד. במקביל לכך השלים את השכלתו. בשנת 1953 התוודע הולפה למשורר אולי-מטי רונימוס, השניים התאהבו וחיו יחד למן אותה העת ועד למות רוֹנִימוּס בשנת 2005. באמצע שנות החמישים, לאחר שובו מצרפת, עבד הולפה בערך חמש שנים כפרסומאי, כעיתונאי וכמבקר ספרות, ובה בעת שימש מזכיר אגודת הסופרים הפינים.
בשנת 1961 עברו המשורר ובן זוגו לפריז וגרו בה כמעט חמש שנים. באותה תקופה תרגמו בצוותא רומנים ומחזות מצרפתית לפינית. הולפה עבד בצרפת גם ככתב בשביל עיתונים פיניים. מששבו לפינלנד, לקראת סוף שנות השישים החל הולפה בפינלנד בפעילות פוליטית ענפה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1972 כיהן המשורר בממשלת פינלנד שישה חודשים בתפקיד שר התרבות. בשנת 1976 קנו בני הזוג חנות ספרים יד שנייה ומאז ואילך עבדו כבעליה וכמוכרים בה עד לפרישתם לגמלאות. כבר בספרו הראשון של הולפה מוזכרים הר סיני, העם הנבחר, ארץ כנען וחומת יריחו. למן ראשית כתיבתו ועד ספרו האחרון גילה המשורר עניין ער הן במולדתו והן בארצות רחוקות ממנה. כתיבתו מרחיבת אופקים ושירתו מעניקה לקוראיה הסתכלות מפוכחת על העולם ועל החברה האנושית.
אחדים מהרומנים שכתב ורבים משיריו תורגמו, בין השאר לאנגלית, לאסטונית, לגרמנית, לדנית ולשוודית, אבל מחוץ לגבולות ארצו זכו כתביו לפרסום ולתהודה במיוחד בצרפת, ארץ שהמשורר חי בה תקופה ממושכת. בישראל ראו אור אחדות מיצירותיו, בין השאר, במוסף "תרבות וספרות", שבעיתון הארץ ובמדור תרגומי השירה, שבאתר האינטרנט של נילי דגן. אסופה עברית מקיפה משירתו, "מעגן" שמה, ראתה אור בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2017.
יצירתו > ספרי שירה

"ליצן החצר באולם המראות" (1950)
"בן הארץ" (1953)
"קרוב" (1957)
"הביטו בעיניכם" (1959)
"שירים נבחרים" (1977)
"חמישים ושניים" (1979)
"מילים ארוכות" (1980)
"כאן בשכירות" (1983)
"עיר מוארת בחשכת פִינְמַרְק" (1985)
"ריח עשן" (1987)
"השבשבת הצהובה" (1988)
"על פני האדמה – מתחת לשמים" (1991)
"טביעות אצבעות בריק" (1992)
"מעגן" (1994)
"אל תפחַד!" (1997)
"על עור התוף" (1999)
"קול הפיל" (2003)
"שירים 2012" (2012).
ספרי פרוזה

"הבודדים" (1954)
"מלכי השדונים" (1952)
"מטמורפוזות" (1959)
"בדיל" (1961)
"תכונות הצאצא" (1963)
"עוברי הדרך הארוכה" (1976)
"ראש המשרד" (1996)
"דיוקן החבר" (1998)
"שני סופרים" (2002)
"גבר לגבר" (2006).