stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף פרנס
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה

הכוחות הגרמניים נכנסו ללבוב ב-29 ביוני 1941 והחלו מיד ברדיפת כ-160,000 היהודים שבעיר. כמה אלפי יהודים נרצחו בפוגרומים ביולי ובאוגוסט 1941. ב-15 ביולי 1941 הוטלו על יהודי לבוב גזרות למיניהן, ובהן החובה לשאת טלאי על הבגדים והגבלות תנועה. ב-27 ביולי, במצוות שלטונות הצבא הגרמני, הוציא ראש העירייה האוקראיני גאורג פולנסקיי (Polanskyi) את הפקודה להקים מועצה זמנית לקהילה היהודית, וב-1 באוגוסט הוקם יודנראט בעיר שבראשו הועמד יוסף פרנס. יוסף פרנס מונה לתפקיד בהמלצת ראש העיר לאחר שאחרים סירבו לתפקיד.
בזמן שהיה בראשו, מחלקות רבות הוקמו ביודנראט בלבוב. המחלקה החשובה ביותר הייתה מחלקת המשק, שהייתה אחראית על הקצבה ואספקת מצרכים מזון. למרות מאמציה, הורגש מחסור גדול במצרכי מזון, מכיוון שהגרמנים הקצו כמות מזון מצומצמת ביותר. חלק מהיהודים בגטו הטיחו ביקורת על התנהלות היודנראט וטענו שהמקורבים לחברי היודנראט זוכים בטובות הנאה, וכי חלק גדול מהמזון שהוקצב ליהודים הלך לעובדי היודנראט והמקורבים אליהם. תחת ניהולו של יוסף פרנס פעלה גם מחלקת שירות הסדר היהודי. בנוסף, פרנס ביקש לשקם את מוסדות הדת, והאמין שגל הגזרות של התקופה הראשונה של הכיבוש ישכך. לכן חשב להקים את הרבנות כמחלקת דת, אולם לקח זמן עד שזאת הוקמה בפומבי וזאת מפני שהיו הרבה דרישות לגירושים מבני זוג מעורבים יהודים ונוצרים.
ד"ר יוסף פרנס נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה.
לקריאה נוספת

אליהו יונס, עשן בחולות - יהודי לבוב במלחמה 1944-1939, יד ושם, 2001
בלה גוטרמן, בבוא האימה - יהודי לבוב תחת הכיבוש הגרמני (דפי עדות, יוני 1941–אפריל 1942), המרכז לחקר תולדות יהדות פולין ומורשתה : המכון לחקר התפוצות, 1991
הערות שוליים

1 2 3  גוטרמן בלה, בבוא האימה דפי עדות יהודי לבוב, הוצאת אוניברסיטת תל אביב: בבוא האימה, 1991
1 2 3 4  אליהו יונס, עשן בחולות, יד ושם: הוצאת יד ושם, 2001
יוהאן היינריך פון ברנסטורף

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1862 לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  6 באוקטובר 1939 (בגיל 76) ז'נבה, שווייץ שווייץ 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  Cemetery of Genthod 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית הגרמנית 
 
יוהאן היינריך גראף פון ברנסטורף (בגרמנית: Johann Heinrich Graf von Bernstorff‏; 14 בנובמבר 1862 – 6 באוקטובר 1939) היה פוליטיקאי ושגריר גרמני בארצות הברית בין השנים 1908–1917.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פון ברנסטורף נולד ב-14 בנובמבר 1862 בלונדון, והיה בנו של אחד הפוליטיקאים החזקים ביותר בממלכה הפרוסית. כשר החוץ של פרוסיה, אביו, הרוזן אלברכט פון ברנסטורף, זכה לזעמו של אוטו פון ביסמרק במשבר החוקתי הפרוסי של 1859–1866. בהערכת יתר של כוחו הפוליטי, התפטר ברנסטורף בעימות על החוקה מתוך ציפייה לכפות את רצונו על הממשלה הפרוסית. עם זאת, הקיסר קיבל את האתגר המוטעה של ברנסטורף ומינה את ביסמרק לקנצלר ושר החוץ. במשך שארית חייו, ברנסטורף ביקר את סגנון השלטון המקיאוולי של ביסמרק. בשנת 1862, ברנסטורף המבוגר שימש כשגריר בחצר סנט ג'יימס. באחת-עשרה השנים הבאות גדל ברנסטורף הצעיר באנגליה עד מות אביו, ב-1873. לאחר שעבר חזרה לגרמניה, הוא הלך לגימנסיה ההומניסטית בדרזדן, שם סיים בגרויות ב-1881.
בעוד שחלומו של ברנסטורף תמיד היה להמשיך בקריירה דיפלומטית, הריב המשפחתי עם ביסמרק הפך את המינוי לשירות הדיפלומטי לבלתי אפשרי. כתוצאה מכך, הוא הצטרף לצבא הפרוסי במשך שמונה השנים הבאות ושירת ביחידת ארטילריה בברלין.
לאחר שנבחר לחבר הרייכסטאג, הוא הצליח לבסוף לשכנע את הביסמרקים ליישב את המחלוקת עם האב שמת מזמן. ב-1887 התחתן פון ברנסטורף עם ז'אן לוקמאייר, גרמנייה-אמריקאית. היא הייתה ילידת ניו יורק ובתו של סוחר משי עשיר.
ביוגרפיה > קריירה > תפקידים דיפלומטיים ראשונים

משימתו הדיפלומטית הראשונה הייתה בקונסטנטינופול, שם שירת כנספח צבאי. בין השנים 1892–1894 שירת בשגרירות גרמניה בבלגרד. לאחר משימה קצרה בסנקט פטרבורג (1895–1897), הוצב ברנסטורף במינכן למשך תקופה. לאחר מכן הפך למזכיר הראשון של שגרירות גרמניה בלונדון (1902–1906). כישוריו הדיפלומטיים של ברנסטורף צוינו בברלין לאורך המשבר המרוקאי הראשון ב-1905. לאחר מכן שימש כקונסול כללי בקהיר (1906–1908).
למרות הבעיות של משפחתו עם הביסמרקים, ברנסטורף הסכים בעצם עם מדיניותו של ביסמרק, במיוחד ההחלטה לייסד את הרייך הגרמני ללא אוסטריה ב-1871. כדיפלומט, ברנסטורף תמך בתוקף בהתקרבות אנגלו-גרמנית וראה במדיניות של וילהלם השני "פזיזות".
ביוגרפיה > קריירה > שגריר בארצות הברית

ב-1908 מונה ברנסטורף לשגריר גרמניה בארצות הברית.
ברנסטורף הוחזר לגרמניה ב-7 ביולי 1914 וחזר ב-2 באוגוסט, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. שגרירותו של ברנסטורף בוושינגטון התאפיינה בקרב דיפלומטי עם השגריר הבריטי, סר ססיל ספרינג רייס, כאשר שני הגברים ניסו להשפיע על עמדת הממשל האמריקאי בנוגע למלחמה. באותה שנה, גם הנציגות הדיפלומטית הגרמנית החלה לתמוך בתנועת העצמאות ההודית.
לפני משבר הצוללות בעקבות טביעת ה-RMS לוסיטניה, השגריר הגיע למסקנה באופן פרטי כי מסע הצוללות הוא בעל חוקיות מוטלת בספק ומנוגד לאינטרסים של גרמניה. ברנסטורף פרסם אזהרה בעיתונים אמריקאים על הסכנות הכלליות של אזור המלחמה של הצוללות, אך אזהרה זו הודפסה במקרה רגע לפני שהספינה יצאה להפלגה. במהלך המשבר, בניגוד להגנות הרשמיות של גרמניה, ברנסטורף האמין שלא ניתן היה להתמקד בלוסיטניה באופן ספציפי, וכי זו "ברור שמדיניות נכונה להימנע ככל האפשר מכל התקפה על ספינות נוסעים". ברנסטורף ראה בתפקידו שמירה על יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית "בכל הנסיבות", ולעיתים קרובות פעל ללא הוראה מברלין או חרג מהן, שעליהן ננזף לעיתים. האירוע המשמעותי ביותר במשבר סביב טביעת ה-SS אראביק באוגוסט 1915.
ברנסטורף הוחזר הביתה ב-3 בפברואר 1917, כאשר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה לאחר חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת. עם קבלת הידיעה, כתב לו קולונל אדוארד מ. האוס: "זה עצוב מדי שממשלתך הייתה צריכה להכריז על מלחמת צוללות הבלתי מוגבלת ברגע שבו היינו כל כך קרובים לשלום. יבוא היום שבו אנשים בגרמניה נראה כמה עשית למען ארצך באמריקה".
ביוגרפיה > קריירה > פעילויות חבלה

כשגריר, סופקה לברנסטורף גם קרן שחורה גדולה למימון פעולות מודיעין. הוא התחיל בניסיונות לסייע לגרמנים-אמריקאים שרצו לחזור הביתה להילחם על ידי זיוף דרכונים כדי להעבירם את הסגר של מדינות ההסכמה. כשהמצור החל למנוע מיצרניות תחמושת אמריקאיות לסחור עם גרמניה, החל ברנסטורף לממן משימות חבלה למניעת משלוחי נשק לאויבי גרמניה. חלק מהתוכניות כללו ניסיון בספטמבר 1914 להרוס את תעלת וולנד, העוקפת את מפלי הניאגרה.
ברנסטורף נעזר בקפטן פרנץ פון פאפן, לימים קנצלר גרמניה, וקפטן קרל בוי-אד, נספח ימי. הנספח המסחרי, היינריך אלברט, היה קצין הכספים של פעולות החבלה. ידוע כי פאפן והקונסוליה הגרמנית בסן פרנסיסקו היו מעורבים באופן נרחב בקונספירציה ההינדית-גרמנית, במיוחד במזימת הירי של אנני לארסן. למרות שברנסטורף עצמו הכחיש רשמית כל ידיעה, רוב הדיווחים מסכימים שהוא היה מעורב באופן מורכב כחלק ממתקפת המודיעין והחבלה הגרמנית באמריקה נגד בריטניה. לאחר תפיסתה של אנני לארסן והחרמת המטען שלה, ברנסטורף עשה מאמצים לקבל את הנשק בשווי 200,000 דולר והתעקש שהם נועדו לקולונל פואל פון לטו-פורבק במזרח אפריקה הגרמנית. עם זאת, זה היה חסר תועלת, והנשק נמכר במכירה פומבית.
בדצמבר 1914 פורסם ב-Sunday Chronicle מאמר בריטי הומוריסטי על פעילותו בארצות הברית, The Amazing Ambassador, מאת PG Wodehouse. באותו חודש גם קיבל ברנסטורף שדר ממשרד החוץ הגרמני שהורה לו לכוון על מסילות הרכבת הקנדית. ב-1 בינואר 1915, מפעל Roebling Wire and Cable בטרנטון, ניו ג'רזי, פוצץ. ב-28 בינואר הוטבעה ספינת סוחר אמריקאית שהובילה חיטה לבריטניה. ב-2 בפברואר 1915, לויטננט ורנר הורן נתפס לאחר הפצצת הגשר הבינלאומית של ואנסבורו.
ב-1915, ברנסטורף גם עזר לארגן את מה שנודע כמזימת הפנול הגדולה, ניסיון להסיט את הפנול מייצור חומרי נפץ בארצות הברית, שבסופו של דבר יימכר לבריטים, ולחזק כמה בבעלות גרמנית. חברות כימיות שייצרו אספירין והמבשרת שלו, חומצה סליצילית. בספטמבר 1915, ניסו סוכניו להשפיע על המשא ומתן בין בנקים אמריקאים לבין הוועדה הפיננסית האנגלו-צרפתית אך לא הצליחו למנוע את השגת הסכם. בשנת 1916, אשתו הייתה מעורבת במזימת סחיטה של מרגל גרמני לשעבר, ארמגורד קרל גרייבס. ביולי 1916, פיצוץ הטום השחור היה המרהיב ביותר מבין פעולות החבלה.
חלק מפעילויותיו האחרות של ברנסטורף נחשפו על ידי השירות החשאי הבריטי, שהשיג והפיץ לעיתונות תצלום שלו "בתחפושת שחייה עם זרועותיו סביב שתי נשים בלבוש דומה, שאף אחת מהן לא הייתה אשתו". בשנת 1910, אוניברסיטת בראון העניקה לברנסטורף תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים. עם תחילתו של הסמסטר ב-1918, בזמן שהמלחמה נמשכת, קרא נשיא האוניברסיטה, ויליאם פאונס, החלטה של מועצת העמיתים לביטול התואר משום ש"בזמן שהיה שגריר ממשלת גרמניה הקיסרית בארצות הברית ובעוד האומות היו בשלום, [ברנסטורף] היה אשם בהתנהגות חסרת כבוד כאחד אצל ג'נטלמן ודיפלומט".
ביוגרפיה > קריירה > שגריר באימפריה העות'מאנית

הוא קיבל את תפקידו כשגריר באימפריה העות'מאנית ב-1917. ברנסטורף הודה שהמדיניות העות'מאנית נגד הארמנים הייתה של השמדת הגזע. ברנסטורף סיפק תיאור מפורט של מעשי הטבח בזיכרונותיו, "זיכרונותיו של הרוזן ברנסטורף". בזיכרונותיו מספר ברנסטורף על שיחה עם טלעת פאשה לאחר סיום מעשי הטבח: "כשהמשכתי להציק לו על השאלה הארמנית, הוא אמר פעם בחיוך: 'מה לעזאזל אתה רוצה? השאלה הוסדרה, אין יותר ארמנים'".
ביוגרפיה > קריירה > רפובליקת ויימאר

לברנסטורף הוצע לכהן כשר החוץ בקבינט של פיליפ שיידמן ב-1919, אך הוא סירב לתפקיד זה ועזב את השירות הדיפלומטי. הוא הפך לחבר מייסד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei) וחבר ברייכסטאג בשנים 1921 עד 1928. הוא היה הנשיא הראשון של האגודה הגרמנית לחבר הלאומים, נשיא הפדרציה העולמית של אגודות חבר הלאומים וחבר בכל משלחת גרמנית לחבר הלאומים.
בשנת 1926, הוא הפך ליושב ראש הוועדה הציונית הגרמנית של קורט בלומנפלד (Deutsches Pro-Palästina Komitee) כדי לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. מ-1926 עד 1931, הוא היה יושב ראש המשלחת הגרמנית לוועידת ההכנה העולמית לפירוק נשק.
ברנסטורף, שהוזכר במפורש על ידי היטלר כאחד מאותם אנשים הנושאים את "האשמה והאחריות להתמוטטות גרמניה", עזב את גרמניה ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון ועבר לז'נבה, שווייץ, שם מת ב-6 באוקטובר 1939. הוא מצא את מקום מנוחתו האחרון בבית הקברות של ג'נת'וד, מטרים ספורים מקברו של חתנו ריימונד דה פורטלס (1882–1914), שהיה מזכירו בשגרירות בוושינגטון די.סי.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, מזימות במלחמה "מברק צימרמן", הוצאת מערכות, 1966
יוהאן ה. פון ברנסטורף, 1919
קברו של ברנסטורף בשנת 2024.
יוסף פרויד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1882 ילניצה, גליציה, אוסטריה
 פטירה:  1925 (בגיל 43 בערך)
 תפקידים:  רדיולוג 
 
יוסף פרויד (1882 – 1925) היה רנטגנולוג, מחלוצי הרנטגנולוגים בעולם, ייסד את מכון הרנטגן המחודש ונתמנה למנהלו בבית החולים הדסה בירושלים (1924–1925).
קורות חיים

פרויד נולד בילניצה שבגליציה, אוסטריה. עד גיל 16 למד תורה ותלמוד בלבד, ואז יצא ללמוד בגימנסיה בצ'רנוביץ. בשנת 1903 סיים את הגימנסיה ונסע ללמוד פילוסופיה בווינה. לאחר מות אביו החליט ללמוד משפטים, אך עבר ללמוד רפואה כדי לעסוק בפסיכיאטריה. בשנת 1909 סיים פרויד את לימודי הרפואה והחל לעבוד כפסיכיאטר. בשנת 1910 הוזמן לקבל משרה בפסיכיאטריה בקליניקה של פראג, אך מאחר שנרמז לו שעליו להמיר את דתו, עבר למקצוע הרנטגנולוגיה.
בשנים 1912–1919 עבד פרויד במחלקת הרנטגן של אוניברסיטת וינה. בשנת 1919 קיבל תואר דוצנט (מרצה בכיר), בזכות עבודותיו על התריסריון.
"הדסה" בירושלים הזמינה את פרויד לייסד ולנהל מכון רנטגן, ואפשרה לו לרכוש ציוד רנטגן מודרני. בשנת 1923 רכש פרויד ציוד באירופה למכון הרנטגן שהיה אמור להיפתח, וב-1924 נפתח מכון הרנטגן בירושלים.
פרויד נפטר בשנת 1925 מאנמיה אפלסטית עקב קרינת יתר.. במאמר בהארץ שנכתב בינואר 1938 שכותרתו "בירור שאלת הרנטגן בארצנו" נכתב: "לפי דעת הרופאים אין ספק בדבר שהמנוח ניזוק על ידי קרני רנטגן, בייחוד על ידי הניסיונות הרבים שעשה עליהם". בידיעה ארוכה שתיארה את הלווייתו של פרויד בהשתתפות כל האינטליגנציה של ירושלים ובייחוד את אלה השייכים למקצוע הרפואה נוכח גם הרב קוק
היסטוריה מכון הרנטגן ב"הדסה" ירושלים

באוקטובר שנת 1919 נסגר מכון הרנטגן של "הדסה", עקב חילוקי דעות בין מנהל "הדסה" הד"ר יצחק מקס רובינוב לבין מנהל מכון הרנטגן הד"ר יוסף שוהאן, אשר הצטרף ל"הדסה" במאי 1918 אחרי סיום לימודיו בפריז אך כעבור חודש פורסמה בעיתונות הודעה שהמכון ממשיך לעבוד בהנהלת שוהאן. זמן קצר לאחר מכן התקלקלה מכונת הרנטגן של 'הדסה' עקב חדירת מי גשמים לחדר הרנטגן, והפעילות הרנטגנולוגית ב'הדסה' הופסקה לחלוטין. חילוקי הדעות בין רובינוב לשוהאן הובילו לפרישתו של שוהאן מניהול המכון, ו'הדסה' הזמינה את הד"ר יוסף פרויד, מחלוצי הרנטגנולוגיה בעולם, לנהל את
מכון הרנטגן
ראו גם

בית החולים מאיר רוטשילד
הערות שוליים

↑  "פרויד יוסף", נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמ' 343.
↑  בנובמבר 1918 נפתח בית החולים הדסה מחדש תחת הניהול של ארגון נשות הדסה, בשמו החדש "בית החולים רוטשילד–הדסה". לאחר מלחמת העולם הראשונה שופץ בית החולים בעזרת משפחת רוטשילד, ונוספו שני בניינים חדשים.
↑  נסים לוי, "פרקים", עמוד 193
↑  "מחיר הקרן", מקור ראשון, דיוקן גיליון 1213, יעל פרוינד אברהם, י"ט במרחשוון תשפ"א, 6 בנובמבר 2020, עמודים 29-24 / ראו עמוד 27
↑  "סגירת המעבדה של קרני הרנטגן", דואר היום, 29 באוקטובר 1919, עמוד 3
↑  "'פַּארְך על הראש': המבצע לביעור הגזזת ביישוב היהודי בארץ", שפרה שורץ, קתדרה, יד יצחק בן-צבי, גיליון 153, תשע"ה, עמודים 112-113
ערך זה הוא קצרמרבנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זינומורף

| --- | --- |
default
 הופעה ראשונה:  "הנוסע השמיני" (1979)
 יוצרים:  דן אובון  רונלד שוסט  קרלו רמבלדי  הנס רודי גייגר
קוספליי של זינומורף
זינומורף (באנגלית: Xenomorph) הוא מין של פרזיטואידים (טפילים) חוצנים בדיוניים והוא האנטגוניסט הראשי בסדרת סרטי הנוסע השמיני. הדמות נוצרה במקור על יד האמן השווייצרי הנס רודי גייגר, והיא הוצגה לראשונה בקולנוע בסרט "הנוסע השמיני" (1979) בבימויו של רידלי סקוט. הזינומורפים נכללו לאורך השנים במספר רב של סרטים, משחקי וידאו, חוברות קומיקס וספרים.
האופן בו ראשן של דמויות החוצנים מגזע הזינומורף ייראה ויפעל בקולנוע תוכנן במקור על ידי מעצב האפקטים המיוחדים האיטלקי קרלו רמבלדי (אנ').
ביוני 2003 פרסם מכון הסרטים האמריקאי את הרשימה "100 הגיבורים והנבלים", אשר ריכזה את 50 הגיבורים ו-50 הנבלים הגדולים ביותר בקולנוע האמריקאי, כאשר זינומורף (אשר מוזכר ברשימה בתור "החייזר") דורג במקום ה-14 ברשימת הנבלים.
מאפיינים

גופם של הזינומורפים משלב מאפיינים חוצניים ואנושיים. יש להם ראש גלילי מוארך ללא עיניים גלויות ולסת פנימית, עם שיניים חדות במיוחד, אשר פורצת בעת הצורך מתוך הפה בכוח רב במטרה לנקב, לנשוך או לשפד את הטרף שלה. לזינומורפים יש גם זנב ארוך עם קצה דמוי להב בו הם נוהגים גם להשתמש על מנת להרוג את הטרף שלהם. גובהם של הזינומורפים הבוגרים הוא בין 2 מטר ל-2.5 מטר. הזינומורפים ניזונים בעיקר מבשרם של יצורים חיים.
מאפיין בולט נוסף אצל הזינומורפים הוא הדם החומצי שלהם, אשר יכול להתיך מתכות ואת כל מי שמותז עליו הדם שלהם. בנוסף, יש להם את היכולת להתרבות באופן מואץ בתנאים הנכונים.
זינומורפים נולדים באופן הבא - בתחילה הם מטילים ביצים, ומהביצים בוקע יצורים דמויי עכביש עם זנב המכונים "מחבקי פנים" (Facehuggers) אשר תופסים את הראשים של האורגניזמים ה"מארחים", אשר בסדרת הסרטים הם בני אדם, באמצעות זנבם אותו הם עוטפים סביב צווארם, ומשתילים לאחר מכן, דרך הצוואר, עובר בגוף המארח. בשלב הבא, העובר, אשר מכונה גם "פורץ חזה" (Chestburster), ניזון מגוף המארח. לאחר שהעובר התפתח במלואו, הוא פורץ דרך החזה של המארח, והופך לאחר מכן תוך שעות ספורות לזינומורף בוגר. הזינומורפים הבוגרים הם אגרסיבים, חזקים וזריזים במיוחד, והם מסוגלים לרוץ ולתפס לאורך תקרות וקירות. יש להם יכולות הסתגלות גבוהה, והם מסוגלים ללמוד היטב את הסביבה בה הם נמצאים ולנצל את החולשות של הטרף שלהם.
שלא בדומה לגזעי חוצנים רבים בספרות ובסרטי מדע בדיוני, לחוצנים מגזע הזינומורף אין יכולת טכנולוגית מכל סוג שהוא. הם יצורים קדומים, אשר ממוקדים רק בשימור עצמי של בני מינם ובחיסול צורות חיים אחרות העלולות לאיים על קיומן. בדומה לצרעות ולטרמיטים, לחוצנים מגזע הזינומורף מלכה, המגדלת נחיל של צאצאים.
הערות שוליים

↑  A Timeline of the Alien Franchise's Xenomorph in All Its Terrifying Forms, SYFY Official Site, ‏2024-03-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Tim Brinkhof ShareShare This Article, As Seen on ‘Alien’: H.R. Giger’s Biomorphic Nightmare, Artnet News, ‏2024-04-26 (באנגלית אמריקאית)
↑  Matthew Wood, The Xenomorph From Alien's 11 Greatest Strengths (& 4 Biggest Weaknesses, CBR, ‏2017-04-25 (באנגלית)
↑  100 Greatest Heroes and Villains - AFI, www.filmsite.org
| סדרת סרטי הנוסע השמיני |
| --- | --- | --- |
| סרטים | הנוסע השמיני (1979) • שובו של הנוסע השמיני (1986) • הנוסע השמיני 3 (1992) • הנוסע השמיני 4: התחייה (1997) • פרומתאוס (2012) • הנוסע השמיני: קובננט (2017) • הנוסע השמיני: רומולוס (2024) |  |
| הנוסע השמיני נגד הטורף | הנוסע השמיני נגד הטורף (2004) • הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם (2007) |  |
| יוצרים ושחקנים | פול אנדרסון • מייקל ביהן • ג'נט גולדשטיין • איאן הולם • ג'ון הרט • סיגורני ויבר • ז'אן-פייר ז'נה • הארי דין סטנטון • ג'ורג סטראס • קולין סטראס • רידלי סקוט • דייוויד פינצ'ר • ביל פקסטון • ג'יימס קמרון • פול רייזר • מארק רולסטון • איזבלה מרסד • ארצ'י רנו • קיילי ספני • דייוויד ג'ונסון • ספייק פרן •   פדה אלוורז |  |
| שונות | הטורף • זינומורף |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405868805171  LCCN: sh2017003462 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זינובי טולקצ'וב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1903 (יוליאני) שצ'דרין, פלך מינסק, בלארוס 
 פטירה:  30 באוגוסט 1977 (בגיל 74) קייב, ברה"מ 
 מקום לימודים:  וחוטמא"ס (1920)  האקדמיה האוקראינית לאמנות חזותית ולארכיטקטורה (1930)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  פיוטר קונצ'יובסקי, אלכסנדר אוסמרקין, פדיר קריצ'בסקי 
 
ז'ינובי טוֹלקָצ'וב (ברוסית: Зиновий Сендерович Толкачёв;‏ 23 בפברואר 1903, שצ'דרין, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) - 30 באוגוסט 1977, קייב) היה אמן יהודי סובייטי, פרופסור לאמנות במכון לאמנויות בקייב. מתעד שחרור מיידנק ואושוויץ.
ביוגרפיה > ראשית דרכו

טולקצ'וב למד בבית ספר מקצועי ובבית ספר לאמנויות. בשל מצוקה כלכלית החל לעבוד כשוליה בסדנה של צייר שלטים, ולאחר מכן הצטרף לקואופרטיב ציירים. בתקופת המהפכה הקומוניסטית הצטרף טולקצ'וב לקומסומול והיה חבר במחתרת המהפכנית בקייב. הוא השתלם במוסקבה וב-1921 חזר לקייב והתמנה כאחראי לחינוך פוליטי בקומסומול. בתקופה זו צייר ציורי קיר למועדוני הנוער באזורים אלו. בשנים 1925 - 1927 שירת בחיל התותחנים של צבא האדום. לאחר סיום השירות הצבאי למד במכון לאמנויות היפות בקייב ותערוכה מיצירותיו על מות לנין אף הוצגה בקייב ובמוסקבה. בשנת 1940 מונה טולקצ'וב לפרופסור מן המניין במכון לאמנויות היפות בקייב.
ביוגרפיה > בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת טולקצ'וב בצבא האדום והמשיך לעסוק באמנות מטעם השלטונות. טולקצ'וב התלווה לכוחות הצבא האדום מיד לאחר שחרור מיידנק בקיץ 1944 ותיעד את השחרור. בינואר 1945 הצטרף לכוחות הצבא האדום ששחררו את אושוויץ ותיעד את שחרור המחנה בציורים וברישומים. הוא צייר את הסדרות "מיידנק", "אושוויץ" ו"פרחי אושוויץ".
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

סדרות "מיידנק" ו"פרחי אושוויץ" הוצאו לאור כאלבומים והוצגו ברחבי פולין בערים לובלין, ז'שוב, קרקוב, קטוביץ, לודז' וורשה. ב-1965 יצא לאור בקייב האלבום "אושוויץ", שהכיל מציוריו. בערוב ימיו צייר דיוקנאות של סופרים אוקראינים ואייר ספרים.
י"ח בתמוז

י"ח בתמוז הוא היום השמונה עשר בחודש העשירי 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השמונה עשר בחודש הרביעי 
למניין החודשים מניסן. י"ח בתמוז לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים שלישי, חמישי ושבת, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא גהז".
חגים ומועדים

בשנה שחל י"ז בתמוז בשבת, נדחית התענית ליום זה
ימי בין המצרים
אירועים היסטוריים

משה עולה להר סיני להתפלל על בני ישראל לאחר חטא העגל
ה'תרי"ח – רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים החל למלא את תפקידו כרבה של סיגט.
ה'תשמ"ד – הוקמה ההתנחלות יצהר שבשומרון.
נולדו

ה'תרמ"ג – אלברט וורנר, מפיק וממקימי אולפני האחים וורנר (נפטר ב-ה'תשכ"ח)
ה'תרמ"ו – יצחק קצנלסון, מחנך ומשורר (נפטר ב-ה'תש"ד)
ה'תרצ"ד – סידני פולאק, במאי סרטים (נפטר ב-ה'תשס"ח)
ה'תש"א – אהוד מנור, פזמונאי ומתרגם זוכה פרס ישראל (נפטר ב-ה'תשס"ה)
ה'תש"י – ישראל אהרוני, שף ומסעדן ישראלי
ה'תש"י – אולסי פרי, כדורסלן אמריקאי-ישראלי
ה'תשל"ט – יניב בן משיח, זמר חסידי מזרחי ישראלי
ה'תשמ"ו – נעמי לבוב, שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלית
נפטרו

ה'תקפ"ח – רבי יהודה ליב אדל, המגיד מסלונים, למדן ליטאי ומומחה לאגדות חז"ל ולסדר טהרות. (נולד בז' באדר ה'תקי"ז)
ה'תר"ח – הרב אברהם משכיל לאיתן, רב בהרדוק ובמינסק
ה'תרט"ז – הרב משה דוד אשכנזי, רב ואדמו"ר בטולצ'ובה שבהונגריה ואב"ד לקהילות האשכנזים בצפת (נולד ב-ה'תקל"ד)
ה'תרל"ז – רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין, מייסד חסידות ראדזימין (נולד ב-ה'תקנ"ב)
ה'תרע"ד – רבי אברהם יהושע השיל טברסקי (צ'ודנוב), האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות צ'רנוביל
ה'תשנ"ה – מרדכי (מוטה) גור, הרמטכ"ל העשירי של צה"ל (נולד ב-ה'תר"ץ)
ה'תש"ס – הרב יוסף קאפח, מפוסקי יהודי תימן (נולד ב-ה'תרע"ח)
ה'תשס"ז – רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול, רב בנארול שבגליציה ולאחר השואה היה אדמו"ר בבני ברק (נולד ב-ה'תרס"ז)
י"ז בתמוז – י"ט בתמוז
תמוז
הערות שוליים

↑  כ-28% מכלל השנים.
יום הצבא (פולין)

ערך זה עוסק ביום הצבא (פולין). אם התכוונתם ליום הצבא של מדינות אחרות, ראו .
| --- | --- |
המצעד הצבאי המרכזי בורשה, 2008
המצעד הצבאי המרכזי בורשה, 2008
 מדינה:  פולין 
 סוג:  חג לאומי
 סיבה:  ניצחון הצבא הפולני בקרב וורשה
 סמלים:  דגל פולין, סמל פולין, אדום ולבן
 חוגגים:  פולין פולין
 חגיגות:  מצעדים צבאיים, טקסי זיכרון, קונצרטים, מופעי זיקוקים
 מתקשר עם:  חג העצמאות הלאומי
 מועד
 תאריך:  15 באוגוסט
 
יום הצבא הפולני או בשמו הרשמי חג הצבא הפולני (בפולנית: Święto Wojska Polskiego) הוא החג הרשמי של הכוחות המזוינים של פולין. החג נחגג מדי שנה ב-15 באוגוסט, יום הניצחון בקרב ורשה שנערך במסגרת המלחמה הפולנית סובייטית, והוא יום שבתון. באותו היום מתקיים במקביל חג עליית מרים.
היסטוריה

במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, במה שנודע כ"נס על הוויסלה", הצבא הפולני בפיקודו של המרשל יוזף פילסודסקי הדף בהצלחה מתקפה של הצבא האדום מחוץ לוורשה באמצע אוגוסט 1920. תבוסת הצבא הרוסי הבטיחה את הגנתה של הבירה ורשה ולמעשה את הישרדות הרפובליקה הפולנית השנייה שקמה זה לא מכבר. לזכר ניצחון פולין על הצבא האדום, קבע שר הצבא סטניסלב שפטיצקי (פול') את חג החייל (בפולנית: Święta Żołnierza), ב-1923 כחג ציבורי. בהכרזת החג, הצהיר שפטיצקי כי, "ביום השנה לתבוסה הבלתי נשכחת של המתקפה הבולשביקית על ורשה, אנו מכבדים את זכרם של ההרוגים בקרבות עם אויבים לאורך כל הדורות ולמען עצמאות פולין." התאריך 15 באוגוסט נבחר כיוון שהוא עלה בקנה אחד עם מתקפת הערב של דיביזיית ההרים ה-21 על הצבא הסובייטי, מתקפה שבסופו של דבר הובילה לנסיגה כללית של הצבא האדום חזרה לכיוון ברית המועצות ובראייה מקיפה למניעת נפילתה של פולין לידי שלטון קומוניסטי פרו-סובייטי.
חג החייל נשאר באופן רשמי בתוקף עד 1947, כאשר הממשלה הקומוניסטית החדשה של הרפובליקה העממית הפולנית הפסיקה את המסורת. בשנת 1950 העבירה מועצת השרים תחת ראש הממשלה יוזף סירנקייביץ' תקנות לשינוי שם החג ליום הצבא הפולני ותאריך החג שונה ל-12 באוקטובר לציון יום השנה של דיביזיית הרגלים הפולנית הראשונה ע"ש תדאוש קושצ'יושקו, שאורגנה על ידי ברית המועצות ונלחמה נגד הצבא הגרמני בקרב לנינו באוקטובר 1943. הדבר במסגרת רצון של הממשלה הפולנית הקומוניסטית למחוק או לכל הפחות להתעלם מהנרטיב ההיסטורי שהתגבש במהלך קיומה של הרפובליקה הפולנית השנייה ובכלל זה של ניצחון צבאי פולני על ברית המועצות והאדרת הפסדו של הצבא האדום. לאחר הקמתה של הרפובליקה השלישית (פולין המודרנית) בעקבות התמוטטות המשטר הקומוניסטי באירועי 1989, אישר ב-30 ביולי 1992 הבית התחתון של הפרלמנט הפולני, הסיים, את החזרת יום הצבא לתאריך ולמשמעות המקוריים של 15 באוגוסט.
מנהגי החג

יום הצבא נחגג ברחבי פולין, עם מצעדים צבאיים, הנצחה לאנשי צבא פולין לדורותיהם, חיילי מילואים וחללים. כיוון שהחג חופף ליום העלייה, הכנסיות ברחבי המדינה מציינות את זכר החללים של צבא פולין. בנוסף, מתקיימים מספר אירועים בנושאי צבאי ברבות מהעיירות והערים הגדולות של המדינה, כולל טקסים, פתיחת מספר בסיסי צבא והדגמות ציוד לציבור הרחב.
בבירה וורשה מציינים את החג במספר אירועים ממלכתיים בהשתתפות נשיא פולין שמשמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים ובניהם טקס הענקת דרגות לקצינים בארמון הנשיאות וטקס בהנצחות ליד קבר החייל האלמוני בכיכר פילסודסקי. בנוסף, באופן מסורתי מתקיים בוורשה המצעד הצבאי המרכזי הנערך בדרך כלל לאורך שדרת אוייזדוב (ורשה) (פול'). אנשי שירות פעילים כמו גם מילואים משתתפים באירועים רבים, אליהם מצטרפים לעיתים קרובות מתנדבים המופיעים במדי צבא היסטוריים ששימשו את צבא פולין לאורך הדורות.
ראו גם

חג העצמאות הלאומי (פולין)
הערות שוליים

↑  חג הצבא הפולני, dzieje.pl
↑  יום החיילים: "חופש לא ניתן אחת ולתמיד. זה דורש מאמץ יומיומי
↑  KFP / ה-12 באוקטובר, יום הצבא הפולני העממי
יחסי ספרד–פינלנד

| יחסי ספרד–פינלנד |
| --- | --- |
ספרד: פינלנד


ספרד: פינלנד
שטח (בקילומטר רבוע)
505,370: 338,145
אוכלוסייה
47,905,341: 5,618,827
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,580,695: 300,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,996: 53,425
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי ספרד–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של פינלנד לממלכת ספרד. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי וב-OECD. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות באופן מסורתי טובים ופוריים. ספרד, בנוסף, היא אחד היעדים המועדפים על התיירות הפינית. כעשרה אחוזים מאוכלוסיית פינלנד נוסעים לחופשה בכל שנה לספרד.