stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משולם בן משה ממגנצא
חיבוריו > פיוטים

כנהוג אצל חכמי אשכנז בתקופתו, היה רבי משולם גם פייטן, וצונץ מנה חמישה פיוטים שחיבר. בין פיוטיו יוצר לשבת חתן, פיוט אלהיכם, ופיוט בארמית לתרגום עשרת הדברות בקריאת התורה של שבועות.
אחד מפיוטיו הוא אהבה הפותחת "סגולתי מלוכה אזרתיך". אהבה זו היא הפיוט הודאי הראשון הכתוב במבנה המכונה "אהבה דיאלוגית", וייתכן שרבי משולם הוא שחידש מבנה זה, שהפך לאחר מכן לנפוץ למדי בקרב פייטני אשכנז. חוקר הפיוט עזרא פליישר כתב כי מבנה זה הוא בין החידושים היפים ביותר של אסכולת הפיוט האשכנזית לדורותיה. האהבה הדיאלוגית כתובה כדו-שיח בין עם ישראל לה', שבו עם ישראל פונה לה' ומתאר את נאמנותו הנצחית לה' על אף צרות הגלות העוברות עליו, וה' עונה כי אהבתו לעם ישראל אף היא נצחית ומבטיח כי הגאולה בוא תבוא. על מנת לחזק את תחושת השיחה, פותחת כל מחרוזת בכינוי לבן-השיח שהיא פונה אליו, וגם מסיימת באותו כינוי. במחזורי אשכנז, נקבעו פיוטים מסוג זה בעיקר לשבתות ספירת העומר, ופיוטו של רבי משולם נאמר במנהג פולין בשבת השלישית של ימי הספירה. להלן שתי מחרוזותיו הראשונות, לשם דוגמה:
סְגֻלָּתִי – מְלוּכָה אֲזַרְתִּיךְ, וְלִמְאֹד לִבַּבְתִּיךְ, רַחֵם רִחַמְתִּיךְ, וְעַל כַּף חַקֹּתִיךְ,
מִכּוּר הִצַּלְתִּיךְ, וְאַחֲרַי מְשַׁכְתִּיךְ, וַאַהֲבַת עוֹלָם אַהֲבְתִּיךְ – סְגֻלָּתִי
דּוֹדִי – שִׁמְךָ עֹז בָּנַי, וְזִכְרְךָ אוֹר פָּנַי, וּמִלַּחַץ מוֹנַי, לְךָ רֹב תַּחֲנוּנַי,
 וְכָל יָמַי וְשָׁנַי, לְךָ אַרְבֶּה רְנָנַי, אֵלֶיךָ נָשָׂאתִי אֶת עֵינַי – דּוֹדִי
לקריאה נוספת

אברהם גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, הוצאת מאגנס תשמ"א, עמ' 385–393.
מתניה יוסף בן גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן תשס"ז, עמ' 132–139, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, עמ' 387–388.
↑  Cecil Roth, "Economic Life and Population Movements", The World History of the Jewish People: The Dark Ages, Tel Aviv 1966, p. 42.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תקנ"ח.
↑  מתניה יוסף בן-גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עמ' 137–138.
1 2  גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, עמ' 390.
↑  למשל, מחזור ויטרי, סימן שכ"א.
↑  תשובות אל משולם בן משה ממגנצא, באתר מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית, כולל ניתוח מילוני.
↑  במקורות שונים, כגון אצל רבי יצחק מווינה, אור זרוע, סימן שצ"ג, מופיע שהספר היה ברשות רבי משה בן משולם (כנראה בנו), אך בחלק מהמקורות נזכר שהספר היה ברשות רבי משולם, ולדעת גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, עמ' 392–393, זו הגרסה המסתברת יותר.
↑  מתניה יוסף בן-גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עמ' 132–136.
↑  אברהם נפתלי צבי רות, "מצבת רבנא משלם בר' משה בן רבנא יתיאל ממגנצא", ציון כח [ג/ד] (תשכ"ג), עמ' 233–235.
↑  קונטרס גזירות שנת תתנ"ו לרבי שלמה בן שמעון, בתוך אברהם מאיר הברמן, גזירות אשכנז וצרפת, תרשיש, ירושלים תש"ה, עמ' ל, מ–מא.
↑  בן-גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עמ' 296–297.
↑  בן-גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עמ' 293.
↑  בן-גדליה, חכמי שפייר בימי גזרות תתנ"ו ולאחריהן, עמ' 285.
↑  גרוסמן, חכמי אשכנז הראשונים, עמ' 389. וראה שם שלדעת אברהם עפשטיין יש להגיה שמדובר בהעתקה של רבי משולם בן קלונימוס.
↑  על פרשנות הפיוט בכלל ראה אפרים אלימלך אורבך, ערוגת הבושם ד, ירושלים תשכ"ג, מבוא, עמ' 3–111.
1 2 3  אברהם גרוסמן, חכמי צרפת הראשונים, הוצאת מאגנס תשנ"ז, עמ' 510–516.
↑  אורבך, ערוגת הבושם ד, מבוא, עמ' 52–54.
↑  גרוסמן, חמכי צרפת הראשונים, עמ' 517–521.
↑  ישראל דוידזון, אוצר השירה והפיוט ד, ניו יורק תרצ"ג, לוח הפייטנים, עמ' 451.
↑  האחרון נדפס בידי יונה פרנקל, מחזור לשבועות לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם, ירושלים תש"ס, עמ' 523–531.
↑  ישנו פיוט אהבה במבנה דומה המיוחס לרבי שמעון בן יצחק, אולם ישנם פקפוקים רבים על ייחוס זה.
↑  עזרא פליישר, שירת הקודש העברית בימי הביניים, הוצאת מאגנס 2007, עמ' 459; הנ"ל, היוצרות בהתהוותם והתפתחותם, הוצאת מאגנס 1984, עמ' 677.
↑  זליגמן בר, סדר עבודת ישראל (פולין), רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 737.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007420677705171  VIAF: 194155103942276200181   WorldCat (עם VIAF): 194155103942276200181
מקדש ארטמיס בראורוניה

| --- | --- |

תוכנית שחזור של מחשב של מקדש ארטמיס בראורוניה, מימין הפרופיליאה משמאל הכלקותקה
 היסטוריה
 תרבויות:  יוון העתיקה 
 תקופות:  המאה ה-5 לפנה"ס 
 נבנה:  430 לפנה״ס 
 אתר ארכאולוגי
 אתר אינטרנט:  http://odysseus.culture.gr/h/2/eh251.jsp?obj_id=986 
 מיקום
 מדינה:  יוון 
 קואורדינטות:  37°58′17″N 23°43′31″E﻿ / ﻿37.97147°N 23.72538°E﻿ / 37.97147; 23.72538
  (למפת אתונה מוגדלת) מקדש ארטמיס בראורוניה(למפת אתונה רגילה) מקדש ארטמיס בראורוניה
 
מקדש ארטמיס בראורוניה (Artemis Brauronia) או בראורוניאון (Barauroneion) היה ניצב על האקרופוליס באתונה. שרידים מעטים מיסודותיו נחשפו מדרום-מזרח למבנה הפרופיליאה. ממה ששרד משחזרים כי המבנה היה סטיו דורי בעל מתאר דמוי 'ח' שחלקו האחורי נשען אל החומה הדרומית של האקרופוליס. שרידים של גרם מדרגות אבן עדיין נראים באתר.
זהו מקדש לאלה ארטמיס, נספח למקדש מרכזי שלה שהתקיים בבראורון, שהוא אתר המצוי בחוף המזרחי של אטיקה. על פי המסורת כאן הציבה איפיגניה, בתו של אגממנון, בחזרה מטאוריס, פסל לאלה שהצילה אותה. הפולחן של ארטמיס, המגינה על הנשים ההרות, החל כאן במאה השישית לפנה"ס ביזמתו של הטירן פסיסטרטוס.
לקריאה נוספת

Katerina Servi, The Acropolis, The Acropolis Museum, Ekdotike Athenon, Athens,2011: pp. 8, 60; ISBN 978-960-213-452-8
הר לא זז

הר לא זז הוא מחזה של גלעד עברון, שעלה בתיאטרון הבימה ב-1996 בבימויו של חנן שניר ובתיאטרון בית ליסין בשנת 2016 בבימויו של עירד רובינשטיין.
עלילה

הר לא זז מקיים דיאלוג מורכב עם הסרט "קאגמושה" של אקירה קורוסאווה המתרחש בימי הביניים ביפן. עברון מושך מהסרט תמות מרכזיות כמו מקומה של האישה בחברה צבאית ואלימה, גבולות התפקיד של השחקן, ושאלות על אותנטיות ומפתח אותן.
במרכז ההצגה עומדת דמותו של גנב הדומה במראהו למנהיג השבט, ומשום כך מאמנים אותו להפוך לכפיל שלו (מנהג שרווח כהגנה מפני רוצחים שכירים). כשמנהיג השבט נופל בקרב הופכים ראשיו את הגנב הכפיל למנהיג. תחילה משחק הכפיל את תפקידו כקליפה שנועדה להסתיר באופן זמני את מותו של המנהיג מפני מקורבים ובייחוד מפני האויבים, ואחרי כן בוחרים ראשי השבט, ואשתו של המנהיג המת, להסתיר לגמרי את התרמית על ידי קבלתו כמנהיג האמיתי.
במהלך הזה, לצד מהלכים אחרים, פוסע עברון מעבר לעלילת המוצא של הסרט המקורי שבו ברגע שמתגלה התרמית של הגנב הכפיל בפומבי, הוא מושלך מתפקידו ומהשבט.
בהצגה מתפתח הגנב בקליפת תפקידו כמנהיג המת, למנהיג של ממש, לבעלה של אשת המנהיג המת, והולכת ומתעצמת השאלה על האותנטיות של האישיות כשהגנב מזהה את עצמו לגמרי כמנהיג המת. יתרה מכך – הוא מוציא להורג את בנו של המנהיג המת, שמורד וקורא עליו תגר בטענה שהוא זיוף.
התפתחות אחרונה זו מביאה אותו לכדי טירוף והתאבדות משום שאינו יודע יותר מיהו, גנב עלוב או ראש שבט.
אודות ההצגה והבימוי

הצגת הבכורה הייתה ב-13 ביוני 1996 וההצגה רצה 139 פעמים.
שפת המחזה מסוגננת מאוד ומאופקת וניכרת בה השפעת האסתטיקה היפנית. הבמאי חנן שניר הדגיש אותה בבימוי ששאב גם הוא ממקורות ההשראה אלה, כמו גם מאמנויות לחימה מזרחיות, וטקסים מסורתיים. בסגנון המוקפד וביצירת הקודים החמורים של התנועה הסתייע שניר במורה לאמנויות לחימה, אשר אימן את השחקנים וסגנן את משחקם על ידי שיעורי מדיטציה ואימונים מפרכים.
על אף הסגנון האסתטי היפני, התלבושות התקופתיות, החרבות הסמוראיות ושאר המאפיינים המרחיקים לתרבות זרה ומרוחקת, לא היה ספק שההצגה מגיבה לחוויה המיליטריסטית בישראל.
הפקת 2016 בבית ליסין זכתה בשלושה פרסי התיאטרון הישראלי: שאדי מרעי - פרס השחקן המבטיח, מאור צבר - פרס עיצוב התלבושות, זיו וולושין - פרס עיצוב התאורה.
יוצרים

הפקת הבימה 1996/ הפקת בית ליסין 2016
מחזאי: גלעד עברון
במאי: חנן שניר / עירד רובינשטיין
עיצוב תפאורה ותלבושות: רקפת לוי / פולינה אדמוב (תפאורה) ומאור צבר (תלבושות)
מוזיקה: יובל מסנר / רועי ירקוני
אמנויות לחימה: סרגיי אובקימיאן (פטיק) / אורי בוסתן
עיצוב תאורה: אבי-יונה בואנו (במבי) / זיו וולושין
שחקנים

| שם הדמות | שם השחקן הפקת הבימה 1996 | שם השחקן הפקת בית ליסין 2016 |
| --- | --- | --- |
| הגנב/ראש שבט - טקאדה | יגאל נאור | יורם טולדנו |
| האשה הראשונה – קיוקו | נאוה זיו | יעל וקשטיין |
| האח – איטאמי | שלום שמואלוב | נמרוד ברגמן |
| הבן - יאמדה | מיכה סלקטר | שאדי מרעי |
| סמוראי – מוראטה | יגאל שדה | דני ברוסבני |
| שר הצבא – נומורה | חיים חובה | עומר עציון, טל דנינו |
| שומר א' | זיו בליסיאנו | מאיר טולדנו |
| שומר ב' | ג'וש שגיא | מעין רחמים |
| הילד, מאסו | דניאל מגון, אריק רוזנטל, יוני פליישמן, אלעד אלבז. | עמית מורשת |
| שומרים | רענן לוי, אורי בלק | אמיר שחם |
לקריאה נוספת

המחזה "הר לא זז" התפרסם בספרו של גלעד עברון, "שישה מחזות", קובץ מחזות, הוצאת ספרא, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 224-164.
הערות שוליים

1 2   יאיר אשכנזי, המחזאי הפוליטי גלעד עברון כותב על יפן, אך מתכוון אלינו, באתר הארץ, 25 ביולי 2016
↑  יאיר אשכנזי, טקס פרסי התיאטרון: "אשה בורחת מבשורה" היא הצגת השנה; רגב הפתיעה בנאום מפויס, באתר הארץ, 19 במאי 2017
פויבה (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית
 מקום מגורים:  הר אותריס
 אב:  אורנוס
 אם:  גאיה
 אחים:  אוקיינוס, קויוס, קריוס, היפריון, יאפטוס, קרונוס, תיאה, ריאה, תמיס, מנמוסינה, טתיס
 בן או בת זוג:  קויוס
 צאצאים:  אסטריה, לטו, לטונה, ללנטוס, אפירפה
 
במיתולוגיה היוונית פוֹיבֶה – "בעלת עטרת הזהב" (ביוונית עתיקה Φοίβη) שבשמה שלה הייתה ההעתק הנשי של פובוס, הייתה אחת מן הטיטאנים – צאצאי אורנוס וגאיה.
דמותה

על פי המסורת היא יוחסה לירח (ראו סלנה), כפי שמציג מייקל דרייטון ביצירתו "אנדימיון ופויבה" (1595) – הייחוס הנרחב הראשוני לאגדת אנדימיון בשפה האנגלית. בן זוגה הוא אחיה הטיטאן קויוס, איתו היו לה שתי בנות – לטו, אשר ילדה את ארטמיס ואפולו, ואסטריה, אלת הכוכבים, שלה בת יחידה – הקטה. דרך לטו הייתה פויבה סבתם של אפולו וארטמיס. השמות פויבה ופבוס רומזות על מילים נרדפות לארטמיס וככינויים לאפולו. על פי נאום שאייסכילוס שם בפיה של כוהנת דלפית, במחזהו "EUMENIDES" ("נוטות החסד" – על פי תרגומו של שלמה דיקמן), פויבה השיגה שליטה על האורקל מדלפי דרך תמיס. "פויבה תחת ירושה זו נראית כהמצאה הפרטית שלו", ד.ס רוברטסון הגיע למסקנה ששלוש החלוקות הגדולות של כוחות הנבואה בדלפי, מקבילות לשלושת דורות האלים, "אורנוס, העניק את האורקל לאשתו גאיה וקרונוס מן הראוי העניק זאת לאחותו תמיס." בכל אופן, בתורו של זאוס להעניק את המתנה, אייסכילוס לא יכול היה לדווח שהאורקל ניתנה ישירות לאפולו, אשר עדיין לא נולד, וכך פויבה נכנסה לתמונה.
ויקטור גניש

ויקטור גניש (נולד ב-19 בנובמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
קריירה כשחקן

גניש גדל בשכונת ג'סי כהן בחולון ושיחק במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון. עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה א' דרום בשנת 1984. עשה את כל המסלול כשחקן הרכב דרך עלייה לליגה הארצית, חזרה לליגה א' ועלייה עד לליגה הבכירה. בעונת 1996–1997 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד, שחיפשה מחליף לבלם רוני אוואט שנפצע. גניש העפיל עם עירוני לליגה הלאומית ולאחר מכן המשיך עוד עונה. בעונות הבאות שיחק בקבוצות שמשון תל אביב והפועל בת ים מהליגה הארצית. וסקציה נס ציונה והפועל מרמורק מליגה א'.
קריירת אימון

גניש התחיל כמאמן נוער ונערים ובמקביל השלים את תעודת הפרו שלו (מעניקה את האישור לאמן בליגה העל). בעונת 2007–2008 שימש כעוזר מאמן בהפועל ראשון לציון. אימן בוגרים במכבי בת ים בעונת 2008–2009 והוביל אותה בצמרת, אך עזב באמצע העונה בעקבות חילוקי דעות עם יושב ראש הקבוצה. אימן בשמשון בני טייבה, אימן שנתיים במכבי השקמה/רמת חן והוביל אותה עד למבחני העלייה לליגה הארצית. אימן את הפועל מרמורק בעונות 2012–2014 פעמיים לסירוגין והציל את הקבוצה מירידת ליגה. אימן את מ.ס. כפר קאסם בעונת 2014–2015 בליגה א'. בעונות 2015–2017 הוביל את מכבי קריית מלאכי עד למבחני העלייה לליגה א'.
את עונת 2017–2018 החל כעוזר מאמן בהפועל בני לוד ולאחר מספר מחזורים החל לאמן את בית"ר נורדיה ירושלים, איתה סיים במקום ה-4 והשתתפות במבחני העלייה לליגה הלאומית. בעונת 2018–2019 אימן את הפועל כפר שלם ובעונת 2019–2020 אימן את קבוצת ירמיהו חולון. 
באוק' 2024 מונה למאמן קבוצת הפועל אזור מליגה א'.
חיים אישיים

ויקטור גניש נשוי לדפנה ואב לבת ובן. מתגורר בראשון לציון. במקביל לעבודתו כמאמן כדורגל, עובד כמנהל תברואה בעיריית ראשון לציון. בנו טל גניש משחק כשוער בליגה ג'.
הערות שוליים

↑  נבחרת השבוע, בעיתון מעריב 29 באפריל 1990
↑  קבוצות הליגה הארצית, בעיתון מעריב 6 בספטמבר 1989
↑  מכבי בת-ים: שרון אביטן יאמן במקום גניש, באתר nrg 8 בינואר 2009
אסטריקס בבריטניה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רנה גוסיני
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  קומיקס
 מקום התרחשות:  בריטניה, לונדיניום 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1966
 סדרה
 סדרת ספרים:  אסטריקס
 ספר קודם:  קרב המנהיגים 
 הספר הבא:  אסטריקס והנורמנים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001310744
 
אסטריקס בבריטניה (בצרפתית: Astérix chez les Bretons) הוא הספר השמיני בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו, והוצג לראשונה במהלך שנת 1965 בהמשכים במגזין "Pilote" בחוברות מספר 307 עד 334, ובהמשך באוגדן במהלך 1966. הספר עובד לשני סרטים: סרט מצויר בשם "אסטריקס בבריטניה" וסרט לייב אקשן בשם "אסטריקס ואובליקס בשירות הוד מלכותה" בכיכובו של ז'ראר דפארדיה בתפקיד אובליקס.
תקציר העלילה

יוליוס קיסר פולש עם צבאו לבריטניה. הוא מתזמן את התקפותיו ליום סוף השבוע של הבריטנים וכך כובש אותה בקלות, ורק כפר בודד בדרום האיים הבריטיים מצליח להחזיק מעמד, אך בשלב מסוים גם הוא עומד ליפול מול הכיבוש הרומי. אטאראקס, בן-דודו הבריטני של אסטריקס, נשלח לגאליה כדי להביא שיקוי-פלא, מכיוון שמנהיג הכפר חושש שהכפר לא יוכל להחזיק מעמד עוד זמן רב כנגד הכיבוש הרומאי.
אסטריקס, אטאראקס ואובליקס מצטיידים בחבית גדולה מלאה בשיקוי-הפלא ויוצאים אל בריטניה. אובליקס, הודות לכוחו העל-אנושי ששורה עליו תמיד, יכול לסחוב בקלות את החבית הכבדה. טרם יציאתם מן הכפר אסטריקס לקח עמו מעט עשבים שאשפיקס טרם ידע מה שימושם (בסוף הסיפור מתברר שאלו עלי תה). לרומאים נודע על החבית, והנציב הרומי בבריטניה מעוניין לשים את ידיו על החבית, ומטיל עוצר על כל הפונדקים באי והחרמת החביות שלהן.
במהלך ההרפתקה החבורה מאבדת את החבית ועוברת שלל הרפתקאות, ביניהן השתכרותו של אובליקס, מאסרו במצודת לונדון וחיפושים אחרי החבית, תוך כדי מחוות שונות של היוצרים לתרבות הבריטית. לבסוף החבורה מגלה שמשתמשים בחבית במסגרת משחקי הראגבי כדי לחזק את השחקנים הפגועים, ללא שהקונה או השחקנים מודעים לכך שמדובר בחבית שיקוי הפלא. הגאלים לוקחים את החבית בחזרה, אבל מאבדים אותה באופן סופי לאחר שאבן גדולה נורתה לעברם בעודם שטים בדוגית של אטאראקס. החבית מתרסקת ושיקוי הפלא נשפך.
הם מגיעים לכפר הבריטי מאוכזבים, ומספרים למנהיג הכפר, איזדביגבוס, את שקרה. אך לאסטריקס יש רעיון, להשתמש באפקט פלצבו: אסטריקס מודיע שהוא יכול לרקוח שיקוי-פלא בעזרת העשבים שלקח מכפרו (אף על פי שרק אשפיקס מכיר את המתכון), ורוקח לכל בני הכפר את "שיקוי הפלא", שהוא למעשה תה. הבריטנים, יחד עם אסטריקס ואובליקס, תוקפים את הצבא הרומי וגורמים לרומאים לברוח. או אז מודה אסטריקס שמה שרקח לא היה שיקוי-פלא. איזדביגבוס, המנהיג של הבריטנים, אמר שהוא תיאר זאת לעצמו ובנוסף מכריז שיהפוך את המשקה למשקה הלאומי של הבריטנים.
ביאורים

↑  אף על פי שזהו אנכרוניזם, שכן היא לא הייתה קיימת אז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb122265408 (data) 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רפובליקת קובה (1902–1959)

הרפובליקה של קובה, המכסה את התקופה ההיסטורית בהיסטוריה של קובה בין 1902 ל-1959, הייתה מדינת אי שכללה את האי קובה, כמו גם איסלה דה לה חובנטוד (מאז 1925) וכמה ארכיפלגים קטנים. הוא היה ממוקם במקום שבו נפגשים הים הקריבי הצפוני, מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי. התקופה החלה בשנת 1902 לאחר סיום הכיבוש הצבאי הראשון של ארצות הברית, שנים לאחר שהכריזה קובה על עצמאות ב-1898 מהאימפריה הספרדית. עידן זה כלל ממשלות משתנות שונות וכיבושים צבאיים אמריקאים, והסתיים עם פרוץ המהפכה הקובנית ב-1959. במהלך תקופה זו, ארצות הברית הפעילה השפעה רבה על הפוליטיקה הקובנית, בעיקר באמצעות תיקון פלאט.
ממשלות קובה בין העצמאות מספרד למהפכה נחשבו כמדינת חסות של ארצות הברית. מ-1902 עד 1934 החוק הקובני וארצות הברית כלל את תיקון פלאט, שהבטיח את הזכות של ארצות הברית להתערב בקובה והטיל מגבלות על יחסי החוץ של קובה. בשנת 1934 חתמו קובה וארצות הברית על אמנת היחסים שבה קובה הייתה מחויבת לתת יחס מועדף לכלכלתה לארצות הברית, בתמורה העניקה ארצות הברית לקובה נתח מובטח של 22 אחוז משוק הסוכר האמריקני שלימים תוקן לנתח של 49 אחוז בשנת 1949.
המדינה המשיכה להשתמש בחוקת 1940 עד לפרסום החוקה החדשה ב-1976.
1902–1933: ממשלות מוקדמות

לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד חתמו ספרד וארצות הברית על הסכם פריז משנת 1898, שבאמצעותו ויתרה ספרד על פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם לארצות הברית תמורת סכום של 20 מיליון דולר (שווה ערך ל-730 דולר מיליון בשנת 2023). עם סיום תחום השיפוט של הממשל הצבאי של ארצות הברית (USMG), קובה קיבלה עצמאות רשמית ב-20 במאי 1902, בתור הרפובליקה של קובה. על פי החוקה החדשה של קובה, שמרה ארצות הברית על הזכות להתערב בענייני קובה ולפקח על הכספים ויחסי החוץ שלה. על פי תיקון פלאט, ארצות הברית חכרה את בסיס הצי של מפרץ גואנטנמו מקובה.
1902–1933: ממשלות מוקדמות > 1906–1909: כיבוש אמריקאי

לאחר טיהור פוליטי ובחירות מושחתות ומזויפות ב-1906 התמודד הנשיא הראשון, תומאס אסטרדה פאלמה, עם מרד מזוין מצד ותיקי המלחמה. כמו במלחמת העצמאות, אפרו-קובנים היו מיוצגים יתר על המידה בצבא המורדים של 1906. עבורם, מהפכת אוגוסט החיתה את התקוות ל'חלק צודק' בממשלת קובה. ב-16 באוגוסט 1906, מחשש שהממשלה מוכנה לנפץ את המזימה, פתח גנרל צבא השחרור לשעבר פינו גוארה במרד. מיד עצר פאלמה כל פוליטיקאי ליברלי בהישג יד; השאר ירדו למחתרת. במאמץ למנוע התערבות, שלח רוזוולט שני שליחים להוואנה כדי לחפש פשרה בין הממשלה לאופוזיציה. בהתייחס לנייטרליות כזו כמו צנזורה של ממשלתו, אסטרדה פאלמה התפטר וגרם גם לממשלתו כולה להתפטר, מה שהותיר את הרפובליקה ללא ממשלה ואילצה את ארצות הברית להשתלט על האי. רוזוולט הכריז מיד כי ארצות הברית נאלצה להתערב בקובה וכי מטרתם היחידה היא ליצור את התנאים הדרושים לבחירות שלום.
1902–1933: ממשלות מוקדמות > 1909–1924

בשנת 1909 הוחזרה ממשלת שלטון הבית כאשר חוסה מיגל גומס הוכנס לתפקיד הנשיא השני של קובה, בעוד ארצות הברית המשיכה להתערב בענייני קובה. במלחמת 1912 ניסתה ה-Partido Independiente de Color להקים רפובליקה שחורה נפרדת במחוז אוריינטה, אך דוכאה על ידי הצבא הלאומי הקובני בפיקודו של גנרל מונטאגודו, תוך שפיכות דמים ניכרת.
לייצור סוכר היה תפקיד חשוב בפוליטיקה ובכלכלה הקובנית. בשנות ה-1910, במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, מחסור באספקת הסוכר העולמית הניע פריחה כלכלית בקובה, בסימן שגשוג והפיכת עוד ועוד אדמות חקלאיות לגידול סוכר. המחירים הגיעו לשיא ולאחר מכן התרסקו ב-1920, והרסו את המדינה כלכלית ואיפשרו למשקיעים זרים לצבור יותר כוח ממה שכבר היה להם. סערה כלכלית זו כונתה "ריקוד המיליונים".
1902–1933: ממשלות מוקדמות > עידן מצ'אדו

בשנת 1924 נבחר ג'ררדו מצ'אדו לנשיא. בתקופת ממשלו, התיירות גדלה בצורה ניכרת, ומלונות ומסעדות בבעלות אמריקאית נבנו כדי להכיל את זרם התיירים. הפריחה התיירותית הובילה לעלייה בהימורים ובזנות בקובה. מצ'אדו נהנה בתחילה מתמיכה מרוב הציבור ומכל המפלגות הפוליטיות הגדולות במדינה. עם זאת, הפופולריות שלו ירדה בהתמדה. ב-1928 ערך בחירות שאמורות לתת לו כהונה נוספת, זו בת שש שנים, למרות הבטחתו לכהן רק לכהונה אחת; מצ'אדו היה המועמד היחיד.
1933–1958: אי שקט וממשלות חדשות > המהפכה של 1933

ההתרסקות בוול סטריט ב-1929 הובילה לירידות חדות במחיר הסוכר, אי שקט פוליטי ודיכוי. סטודנטים מפגינים, הידועים כדור 1930, וארגון טרור חשאי המכונה ABC, פנו לאלימות בניגוד למאצ'אדו שהפך למאוד לא פופולרי.
שגריר ארצות הברית סאמנר וולס הגיע במאי 1933 והחל בקמפיין דיפלומטי שכלל "תיווך" עם קבוצות אופוזיציה כולל ה-ABC. מסע זה החליש באופן משמעותי את ממשלתו של מצ'אדו, ובגיבוי איום בהתערבות צבאית, היווה את הקרקע לשינוי משטר.
שביתה כללית (בה המפלגה הסוציאליסטית העממית צידדה במצ'אדו), התקוממויות בקרב עובדי הסוכר, ומרד צבאי אילצו את מצ'אדו לגלות באוגוסט 1933. הוא הוחלף על ידי קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה, בנו של הפטריוט הקובני קרלוס מנואל דה סספדס ושגריר לשעבר בארצות הברית.
בספטמבר 1933, מרד הסרג'נטים, בראשות סמל פולגנסיו בטיסטה, הפילו את סספדס. הגנרל אלברטו הררה כיהן לזמן קצר כנשיא (12–13 באוגוסט) ואחריו קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה מ-13 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1933. ועדה של חמישה חברים (הפנטרכיה של 1933) נבחרה לעמוד בראש ממשלה זמנית. הם הודחו על ידי ארגון בראשות סטודנטים, "מדריך הסטודנטים", אשר מינה את רמון גראו סן מרטין לנשיא זמני והעביר רפורמות שונות במהלך ממשלת מאה הימים שלאחר מכן. גראו התפטר ב-1934, ולאחר מכן שלט בטיסטה בפוליטיקה הקובנית במשך 25 השנים הבאות, תחילה באמצעות סדרה של נשיאי-בובות. התקופה שבין 1933 ל-1937 הייתה תקופה של "לחימה חברתית ופוליטית כמעט בלתי פוסקת".
1933–1958: אי שקט וממשלות חדשות > חוקת 1940

בשנת 1940 התקבלה חוקה חדשה, אשר יצרה רעיונות פרוגרסיביים רדיקליים, כולל הזכות לעבודה ולשירותי בריאות. בטיסטה נבחר לנשיא באותה שנה, והחזיק בתפקיד עד 1944. עד כה הוא הקובני הלא-לבן היחיד שזכה בתפקיד הפוליטי הבכיר ביותר במדינה. ממשלתו ביצעה רפורמות חברתיות גדולות. כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית הקובנית כיהנו בתפקידו תחת ממשלו. הכוחות המזוינים הקובניים לא היו מעורבים במיוחד בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהנשיא בטיסטה הציע תקיפה משותפת של וארצות הברית ואמריקה הלטינית על ספרד הפרנקואיסטית כדי להפיל את המשטר האוטוריטרי שלה.
בטיסטה דבק במבנים של חוקת 1940 שמנעו את בחירתו מחדש. רמון גראו סן מרטין היה המנצח בבחירות הבאות, ב-1944. גראו הרס עוד יותר את בסיס הלגיטימיות המתנודדת ממילא של המערכת הפוליטית הקובנית, במיוחד על ידי ערעור הקונגרס ובית המשפט העליון הפגומים, אם כי לא לגמרי חסרי יעילות. קרלוס פריו סוקראס, בן טיפוחיו של גראו, הפך לנשיא ב-1948.
1933–1958: אי שקט וממשלות חדשות > הדיקטטורה של בטיסטה

לפני הבחירות לנשיאות ב-1952, בטיסטה ביצע הפיכה. הוא חזר לשלטון וקיבל תמיכה כספית, צבאית ולוגיסטית מממשלת ארצות הברית, השעה בטיסטה את חוקת 1940 וביטל את רוב החירויות הפוליטיות, כולל הזכות לשבות. הוא הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הקובנית בשנת 1952. לאחר מכן הוא יישר קו עם בעלי האדמות העשירים ביותר שהחזיקו במטעי הסוכר הגדולים ביותר, וניהל כלכלה עומדת שהגדילה את הפער בין קובנים עשירים לעניים. בסופו של דבר היא הגיעה לנקודה שבה רוב תעשיית הסוכר הייתה בידי ארצות הברית, וזרים החזיקו ב-70% מהאדמה הניתנת לעיבוד. ככזה, ממשלתו המדכאת של בטיסטה החלה אז להרוויח באופן שיטתי מניצול האינטרסים המסחריים של קובה, על ידי משא ומתן על יחסים רווחיים הן עם המאפיה האמריקאית, ששלטה בעסקי הסמים, ההימורים והזנות בהוואנה, והן עם חברות רב לאומיות גדולות בארצות הברית. שזכו לחוזים משתלמים. כדי להרגיע את חוסר שביעות הרצון הגוברת בקרב האוכלוסייה – שהוצגה לאחר מכן בהתפרעויות סטודנטים והפגנות תכופות – הקים בטיסטה צנזורה הדוקה יותר על התקשורת, תוך שימוש בלשכה שלו לדיכוי פעילויות קומוניסטיות במשטרה החשאית לביצוע אלימות רחבת היקף, עינויים והוצאות להורג פומביות. רציחות אלו התגברו ב-1957, כשהסוציאליזם הפך למשפיע יותר. אנשים רבים נהרגו, וההערכות נעות בין מאות לכ-20,000 הרוגים. בקובה היו שיעורי הצריכה הגבוהים ביותר באמריקה הלטינית לנפש של בשר, ירקות, דגנים, מכוניות, טלפונים ומכשירי רדיו, אם כי כשליש מהאוכלוסייה נחשבה עניה ונהנתה מצריכה זו מעט יחסית.
בעוד בקובה היה היחס הגבוה ביותר בין מיטות אשפוז לאוכלוסייה באמריקה הלטינית, כ-80% מהמיטות הללו היו ממוקמות בעיר הוואנה, היה רק בית חולים כפרי אחד והוא היה מצויד ב-10 מיטות בלבד. בשנת 1951 הבנק העולמי דיווח כי בין 80 ל-90% מהילדים באזורים הכפריים סבלו מסוג כלשהו של טפילי מעיים, בשנת 1956 לכ-13% מהאוכלוסייה הכפרית הייתה היסטוריה של טיפוס ו-14% בשלב מסוים סבלו משחפת. מחקר שנערך בשנת 1959 על ידי רשויות בריאות הציבור מצא כי ברחבי הארץ כ-72% מהאוכלוסייה סבלו מטפילות ובאזורים הכפריים אחוז זה הגיע ל-86.54%. רק 11% ממשפחות עובדי החווה שתו חלב, ותמותת תינוקות כפרית עמדה על 100 לכל 1000 לידות חי. רק 1 מכל 4 איכרים הצליח להרשות לעצמו אכילה קבועה של בשר, ביצים ודגים והאבטלה הכרונית עמדה על 25%. קובה הייתה חברה מאוד לא שוויונית כשרק 8% מבעלי הקרקעות החזיקו בכ-75% מהקרקע, ובעוד שחמישית מהאוכלוסייה לקחה 58% מההכנסה הלאומית, החמישית התחתונה קיבלה 2% ממנה, השיעורים הנמוכים ביותר. עבור 20% התחתונים בעולם אז וגם עכשיו.
קובה הייתה גם תחת השפעה רבה מארצות הברית עד לנקודה שבה ארצות הברית שלטה ב-80% מהמסחר של קובה. ב-1959 כ-40% מאדמות הסוכר של קובה, כמעט כל חוות הבקר, 90% מהמכרות ו-80% מהשירותים היו בבעלות חברות אמריקאיות.
ב-1958 נחשבה קובה למדינה מתקדמת יחסית בסטנדרטים של אמריקה הלטינית, ובמקרים מסוימים בסטנדרטים עולמיים. מצד שני, קובה הושפעה אולי מההרשאות הגדולות ביותר של איגודי העובדים באמריקה הלטינית, כולל איסורים על פיטורים ומיכון. הם הושגו במידה רבה "במחיר המובטלים והאיכרים", והובילו לפערים. בין 1933 ל-1958 הרחיבה קובה את הרגולציות הכלכליות בצורה עצומה, וגרמה לבעיות כלכליות. האבטלה הפכה לבעיה שכן בוגרים שנכנסו לכוח העבודה לא מצאו עבודה. מעמד הביניים, שהיה דומה לזה של ארצות הברית, הפך יותר ויותר לא מרוצה מהאבטלה ומהרדיפות הפוליטיות. איגודי העובדים תמכו בבטיסטה עד הסוף. בטיסטה נשאר בשלטון עד שנאלץ לצאת לגלות בדצמבר 1958 במהלך המהפכה הקובנית.
כלכלה > תיירות

בין 1915 ל-1930, הוואנה אירחה יותר תיירים מכל מקום אחר בקריביים. הנהירה נבעה במידה רבה מקרבתה של קובה לארצות הברית, שבה חוק היובש המגביל על אלכוהול ובילויים אחרים עמד בניגוד מוחלט ליחס המסורתי הרגוע של האי לעיסוקי פנאי. תיירות כזו הפכה למקור השלישי בגודלו של קובה למטבע חוץ, מאחורי שתי התעשיות הדומיננטיות של סוכר וטבק. משקאות קובניים כמו הדאקירי והמוחיטו הפכו נפוצים בארצות הברית בתקופה זו, לאחר ביטול חוק היובש.
שילוב של השפל הגדול של שנות ה-30, סיום תקופת היובש ומלחמת העולם השנייה פגעו מאוד בתעשיית התיירות של קובה, ורק בשנות ה-50 החלו מספרים לחזור לאי בכוח משמעותי כלשהו. במהלך תקופה זו, הפשע המאורגן האמריקני הגיע לשלוט בענפי הפנאי והתיירות, שיטת פעולה שפורטה בוועידת הוואנה הידועה לשמצה של 1946. באמצע שנות ה-50 הפכה הוואנה לאחד השווקים העיקריים והנתיב המועדף לסחר בסמים לארצות הברית. למרות זאת, מספר התיירים גדל בהתמדה בקצב של 8% בשנה והוואנה נודעה כ"לאס וגאס הלטינית".
כלכלה > חקלאות

תעשיית הסוכר הייתה אחת התעשיות הגדולות במדינה והייתה כזו במשך מאות שנים.