stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרון אלכסנדר
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

כשהשתחרר בשנת 1984 התקבל ללימודי תיאטרון בבית הספר למשחק בית צבי. ב-1987 סיים את לימודי המשחק שלו בבית הספר למשחק בית צבי עם שתי מלגות הצטיינות וכבר באותה שנה השתתף בסרט "אהבה אסורה".
בשנת 1989 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "אחד משלנו", לצד אלון אבוטבול ודן תורן, ועל משחקו בסרט זכה בפרס שחקן השנה.
בשנת 1990 השתתף בסרט "נשיקה במצ"ח" בבימויו של שמוליק פירסטנברג והפקתו של יהודה ברקן כקצין בצה"ל.
בשנת 1991 השתתף בסרט "שרה אהרנסון" של הבמאית אורנה בן דור, וכן בסרט "גמר גביע" לצד משה איבגי.
הוא השתתף בהצגות בתיאטרון באר שבע; "אילוף הסוררת", "מפיסטו", "ברווז הפרא", "מסיבת יום ההולדת של ישראל שפי", "מותו של סוכן", "קומדיה של טעויות" ו"מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1992 זכה בפרס אופיר שני על משחקו בסרט של אסי דיין, "החיים על פי אגפא", בו שיחק לצד גילה אלמגור ושולי רנד. כמו כן השתתף בסרט "סיפורי תל אביב" לצד יעל אבקסיס וענת וקסמן, ובתפקיד הראשי בסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן לצד אקי אבני ורבקה מיכאלי.
הסרטים "החיים על פי אגפא" "אחד משלנו" ו"חסד מופלא" מוגדרים כנכסי צאן ברזל בקולנוע הישראלי.[דרושה הבהרה][דרוש מקור]
השתתף בסדרת הטלוויזיה "רצח למהדרין". ב-1993 שיחק בסרט "אישה זרה" לצד גידי גוב, בדרמת הטלוויזיה "אור אחר" ובסדרה "רצח בים המלח",
כמו כן, הספיק להעלות באותה שנה בפסטיבל תיאטרון נטו את הצגת היחיד "הנחש", אותה עיבדו וביימה דליה שימקו.
בין השנים 1994 ו-1996 שיחק בתיאטרון הספרייה ב"בנו כופתא בוכתא" ו"ההבטחה", ובתיאטרון הבימה, השתתף בהצגות "הנפש הטובה מסצ'ואן", "הדה גאבלר", "מלינקי", "לב טוב", "ציד המכשפות" ו"הבחורים בדלת ממול". שיחק בהקאמרי ב"אלמה" ו"מעין הגפרית" ובתיאטרון בית ליסין ב"המים זוכרים".
בשנת 1995, השתתף בסרטו של רפי בוקאי "מרקו פולו: הפרק האחרון" לצד אביטל דיקר ובסרט "לילה לבן" לצד שמיל בן-ארי שזכה בפרס מיוחד בפסטיבל קאן.
עד 1998 שיחק בתיאטרון הסימטה ב"אשתי הנצחית לשעבר" ו"מלחמת טרויה לא תהייה" וביים את ההצגה "בשר".
ב-1995 הקים ביחד עם זוגתו דאז, סמדר קילצ'ינסקי, בית ספר למשחק ומשחק מול מצלמה. היה הראשון שאפשר לימודי משחק ברמה מקצועית מחוץ למסגרות הממוסדות. בתקופה זאת פיתח תרגילים ושיטות חדשניות בהעברת הנושא של משחק מול מצלמה. בית הספר פעל כשמונה שנים ונסגר לאחר פרידתו מקילצ'ינסקי, וגם ללמד במספר קורסים, ביניהם בבית הספר קמרה אובסקורה. בין השנים 2006–2009 הוא לימד הדרכת שחקנים בחוג לקולנוע באוניברסיטת ת"א, בבית צבי. כיום הוא מלמד בבית הספר למשחק של טלי שרון. משנת 2011 ועד 2020 לימד וביים באקדמיה לאמנויות המופע, תל אביב.
בשנת 1997 שיחק בסרט "אופציה" ובסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" של אמנון רובינשטיין.
ב-1998 שחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "כרוניקה של אהבה" ובדרמת הטלוויזיה "משחקי ילדים".
בשנת 1999 שיחק בסדרה "סיבת הרצח מוות" של ערן ריקליס' בתפקיד, ראשי בסרט הקולנוע "קשר עיר" לצד דפנה רכטר ובתפקיד ראשי בסרט "שקרים לבנים" לצד אורנה פורת.
ביוגרפיה > בשנות ה-2000

באותה שנה נמנה עם מייסדי שח"ם - איגוד שחקני המסך שכיום מהווה את איגוד האמנים הגדול ביותר ומונה כמעלה מ-2,500 חברים.
ב-2001 שיחק בסרט הקולנוע "חמש דקות בהליכה" לצד נועה תשבי ובדרמת הטלוויזיה "חיה מוגנת".
ב-2002 שיחק בסרט "תמונה קבוצתית עם אישה" לצד מיכל ינאי ובתפקיד הראשי בסרט "פיתוי" לצד גיא מרוז ואורנה פיטוסי.
ב-2003 שיחק בסרט הקולנוע "הביוגרפיה של בן", ב"סיפורו של בן-דן וולמן" ובתפקיד אורח בסדרה "שבתות וחגים".
בשנת 2004 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אדומות" ובטלנובלה "מיכאלה".
בשנת 2005 שיחק ב"טלנובלה בע"מ" בתפקיד נפתלי אונגר שלמשך פרקים אחדים בתחילת הסדרה שיחק אותו טוביה צפיר. באותה שנה שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
בשנת 2006 השתתף בסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי ה-11 לסרטי סטודנטים, הסרט המוקומנטרי הקצר "סיפורו של ג. ג. אסלמונד", לצידם של גורי אלפי וגילה אלמגור.
בשנת 2007 שיחק בעונה השנייה של הסדרה האלופה בתור זאביק.
בסוף 2007 שיחק אלכסנדר בטלנובלה "בובות" בתור צלם מזדקן.
בין השנים 2005–2007 שיחק בהצלחה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" אשר נכתב על ידי סביון ליברכט.
בשנת 2008 השתתף בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" בתיאטרון הבימה לצידם של גילה אלמגור, אריה מוסקונה, מרים גבריאלי, ליליאן ברטו ואחרים. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "סוף שבוע בגליל" בבימויו של משה מזרחי ובסרט הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 שיחק אלכסנדר בסדרה "חצויה" אשר הועלתה ישירות ל-Hot V.O.D ואף שודרה בערוץ הילדים לאחר מכן.
ביוגרפיה > בעשור השני של המאה ה-21

בשנים 2012–2016 שיחק בסדרת הנוער "החממה" בתור זאב נאמן בעונה הראשונה בה הוא היה ראש לשכתו של ראש הממשלה הנבל הראשי אך פעל בשביל דמות בעלת סמכות רמה יותר. בעונה השלישית שימש שוב כנבל הראשי והיה בראש שרשרת המזון.
ב-2010 שיחק אלכסנדר בעונה השנייה של סדרת הילדים והנוער "דאוס" המשודרת ב-yes.
ב-2011 שיחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתור גנן ועובד בית וכן גילם את נוח ראש העיר בסדרת הילדים "החולמים" של HOT בערוץ הילדים. באותה שנה לוהק אלכסנדר לתפקיד בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10 "אחת אפס אפס" בתפקיד פקד גדעון ברקוביץ'.
השתתף בסדרה של הוט "תנוחי", לצד ישי גולן, יעל גרובגלס, ואחרים.
בין השנים 2008 ו-2010 יצר אלכסנדר את הסדרה האינטרנטית "חייו הנפלאים של הסלב" אותה כתב ובה כיכב (את הסדרה ביים אורי הוכמן) ובה סימן לראשונה את התרבות הסלבריטאית כמטרה סאטירית. המיזם התקשורתי הפרובוקטיבי והסדרה המצולמת, אשר מנתה 16 פרקים, שודרה באתר nrg במשך שנה וחצי. הקמפיין התקשורתי שליווה אותה היה ייחודי ונמשך יותר משנתיים. בהם הופיע אלכסנדר באמצעי התקשרות כדמות הסלב הנלעג והמוקצן ויצר בלבול תקשורתי מכוון, אשר נועד לחדד את המסר. הסדרה זכתה להדים רבים ונחשבת כפורצת דרך.
בשנת 2011 כתב שיחק והפיק את ההצגה "החמור והשמנמונת" בה שיחק עם השחקנית קטיה זימבריס תחת הבימוי של יגאל זקס במסגרת אנסמבל קבוצת עבודה. ההצגה היא קומדיה קיצונית וסרקסטית החושפת את הריקנות, השקרים וחוסר התכלית בחיפוש אחרי אשליית האהבה הרומנטית. ההצגה קצרה שבחים והציגה בתיאטרון הסמטה ביפו עד 2014.
ב-2012 שיחק בסדרת האינטרנט "הרפתקאות מגה מופלא וילדון הפלא" לצד איציק לוי, הוא גילם גיבור על מזדקן בשם "מגה-מופלא" שהחליט לעשות קאמבק כדי להביס את אויבו ד"ר קפטן, אותו גילם דב גליקמן.
ב-2013 שיחק בסדרה "אניגמה".
ב-2015 שיחק את אמנון בסדרה "החדש של עומרי גורדון" ואת הרב בסרט הסטודנטים "שפסעלך" של דרור נובלמן.
משנת 2014 החל לשחק בהצגת היחיד "הנחש" בבימויה של דליה שימקו.
בשנת 2016 שיחק בסרט "שבוע ויום" שזכה בפרס של פסטיבל קאן וב"נמל בית" של ארז תדמור.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד זאב בן יאיר בהצגה אידיאליזם בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה בבימויו של יגאל זקס
בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן", ובהצגה "בעלים ונשים" בתיאטרון חיפה.
החל בשנת 2018 הנחה את ה"פודקאסט של התנ"ך" ביחד עם הד"ר ליאורה רביד.
בשנת 2019 שיחק בתפקידים מרכזיים בסרטים "מבצע שלאגר" ו"המחשמלים".
בשנת 2020 החל לשחק במחזמר "מאמא מיה" אשר הועלה בתיאטרון הבימה.
בתקופת הקורונה, הפיק כתב ושיחק בסרטונים אשר שיקפו את האבסורד במצב בו הוא נמצא. הסרטונים הופקו עבור טדי הפקות ושודרו בערוץ הצחוק של הוט ובפרטנר טיוי. סרטו הראשון נקרא "חצי זין" שצבר מאות אלפי צפיות סרטו השני "האור מן האסלה" גם עלה לשידור והוא ממשיך כיום ליצור סרטונים נוספים.
בשנת 2021 גילם בקומדיית הנעורים "לבד בבית" את בן ציון שטרית, ראש עיריית יבנה.
בשנת 2022 גילם בסדרת הרשת "קנאה" את יוסי לוי, הנבל הראשי בסדרה.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה וולקאם של אנסמבל קבוצת עבודה, בבימויו של יגאל זקס
ב- 2024 גילם את דמותו של איש העסקים נוח קני בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" ששודרה בקשת 12, בסוף 2024 שיחק את מנכ"ל העירייה ישראל שמוקלר בסדרה "סברי מרנן".
חיים אישיים

אלכסנדר היה נשוי לשחקנית סמדר קילצ'ינסקי ולהם שלושה ילדים. בתקופת נישואיהם ניהלו השניים בית ספר למשחק. לאחר גירושיו ניהל מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית ענת עצמון.
מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

1 2 3  שרית ישי לוי, "כי אני כהן והיא גרושה", חדשות, 12 בדצמבר 1991
↑  אושרה שוורץ, סרט ישראלי / בתנועה מתמדת, חדשות, 30 באפריל 1992
↑  דליה שלף, סרטים חדשים - אישה זרה, חדשות, 27 במאי 1993
↑  נילי ברקן, ‏המים האלה היו רוצים לשכוח, באתר גלובס, 4 ביולי 2000
↑  אורי קליין, מתיחה שנמתחה, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2002
↑  אורי קליין, חוסר הבנה וייחודיות, באתר הארץ, 14 ביולי 2003
↑  שירות גלובס, ‏אלכסנדר אצל ספילברג, באתר גלובס, 6 ביוני 2005
↑  אלון עידן, העיר ת"א, הבובות של טופז, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2007
↑  איתן בר-יוסף, גילה אלמגור מגישה הופעה פנטסטית, באתר הארץ, 15 בפברואר 2009
מיכאל הנדלזלץ, גילה אלמגור מולכת, באתר הארץ, 9 בפברואר 2009
↑  נעם בוקסבאום, עכבר העיר, שמחת חיים ודיכאון קיומי, באתר הארץ, 1 ביוני 2008
↑  רון שוורץ, ‏בית ספר לעיבוד, באתר גלובס, 9 בפברואר 2017
↑  הפודקאסט של התנ"ך – עם ד"ר ליאורה רביד וחברים – ד״ר ליאורה רביד חושפת את האמת המרתקת שמאחורי הסיפורים התנכיים המוכרים
↑  מאיה כהן, "קנאה זה אחד הרגשות המסוכנים שיש": שרון אלכסנדר בסדרת רשת אפלה ומסקרנת, באתר ישראל היום, 1 בינואר 2023
↑  רוני טרנובסקי‏, שרון אלכסנדר חיפש אהבה עם בחורה צעירה - וחטף מהגולשות, באתר וואלה, 8 באוגוסט 2024
| פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | ששון גבאי (1991) • שרון אלכסנדר (1992) • אסטבן גוטפריד (1993) • עמוס לביא (1994) • שמואל סגל (1995) • יגאל נאור (1996) • אריה מוסקונה (1997) • עמוס לביא (1998) • מוסקו אלקלעי (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף שילוח (2000) • מוני מושונוב (2001) • איתי תורג'מן (2002) • אלון אבוטבול (2003) • משה איבגי (2004) • אסי דיין (2005) • צחי גראד (2006) • סאלח בכרי (2006) • שמיל בן ארי (2008) • זהר שטראוס (2009) |  |
| 2010–2019 | מיכאל מושונוב (2010) • ליאור אשכנזי (2011) • גל פרידמן (2012) • צחי הלוי (2013) • ששון גבאי (2014) • נורמן עיסא (2015) • תומר קאפון (2016) • עמי סמולרצ'יק (2017) • דב גליקמן (2018) • דובר קוסאשווילי (2019) |  |
| 2020 ואילך | נועם אימבר (2020) • איהאב אליאס סלאמה (2021) • שמואל וילוז'ני (2022) • דרור קרן (2023) • יעקב זדה-דניאל (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304597505171  GND: 1172112088  ISNI: 0000 0003 6097 9495  LCCN: no2007058048  VIAF: 297105718   WorldCat (עם VIAF): 297105718
פטיפון

.
גרמופון עם ידית מנואלה לסיבוב התקליט
גרמופון חשמלי
מכונת הדיבור בתור מורה שפות. 
אריזה של ערכת תקליטים ללימוד עברית, גרמניה, 1934
גרמופון בעבודת יד מדגם Mark Xb עם קרן בקוטר 29.5 אינץ'. יצורו של דגם זה החל בשנת 1933.
הפָּטֵיפוֹן או מָקוֹל, פונוגרף(בצרפתית: Pathéphone) הוא מכשיר לנגינת תקליטים. בשפות רבות נקרא המכשיר "גרמופון", שם שהיה במקור סימן מסחר מאז 1887.
מקור השם הגנרי "פטיפון" הוא במותג של דגמי פונוגרפים שיוצרו בצרפת על ידי החברה של האחים אמיל ושארל פָּטֵה (Pathé). בקטלוג החברה משנת 1912 יש עשרה דגמים שונים של פטיפונים. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות לייצר פטיפון למכונית.
המילה "פטיפון" הגיעה ככל הנראה לשפה העברית מן השפה הרוסית, שם התקבל המותג בתקופה מסוימת כשמו של המכשיר.
אליעזר בן-יהודה הציע לקרוא למכשיר "מָקוֹלִית", בעקבות השם הערבי, אבל המילה לא נקלטה בעברית.
הגרמופון

גרמופון הוא מכשיר לנגינת תקליטים שטוחים. הגרמופונים הראשונים כללו מנגנון מכני לסיבוב התקליט וכן זרוע שעקבה אחרי חריצי התקליט. הזרוע הגבירה בצורה מכנית אקוסטית את הצליל על ידי שופר (מעין חצוצרה) וכך שמעו את הצלילים שהוטבעו בתקליט. טכנולוגיה זו לייצור תקליטים ולהשמעתם הומצאה בארצות הברית בשנת 1887 על ידי הממציא היהודי אמיל ברלינר יליד העיר הנובר בגרמניה, אשר היגר לארצות הברית בגיל 19. פטנט נרשם על ההמצאה בשנת 1888.
אמיל ברלינר הקים את חברת גרמופון האמריקאית שהיו לה חברות בנות ברחבי העולם מה שהפך את שם חברתו לשם הגנרי למוצר בארצות רבות. בדצמבר 1898 ייסד אמיל ברלינר יחד עם אחיו יוסף ברלינר, את דויטשה גרמופון (Deutsche Grammophon Gesellschaft) בעיר הולדתם הנובר, כענף הגרמני של חברת Berliner Gramophon האמריקאית שאמיל הקים. זאת לאחר שבשנת 1897 ייסד אמיל ברלינר את הענף הבריטי, The Gramophone Company בלונדון. בית החרושת של דויטשה גרמופון בהנובר היה המפעל הראשון בעולם שהוקם במיוחד לייצור תקליטים ותוך עשור ייצר מספר מיליוני תקליטים בשנה.
הגרמופון של ברלינר התחרה שנים רבות בפונוגרף של תומאס אדיסון. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של גלילים (צילינדרים) עבור הפונוגרף. עם חלוף הזמן גבר התקליט על הצילינדר, עד שאדיסון נאלץ לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו, ב-1913. עד היום משמשות דסקות שטוחות לאחסון מידע (לאורך ספירלה או בלעדיה) במגוון מדיות המאופיינות ביכולת גישה ישירה, למשל תקליטור או דיסק קשיח.
ייצור מסחרי של גרמופונים החל בשנת 1893. הם היו בתחילה מעין צעצוע שכלל מנגנון מכני עם ידית ותמסורת ישירה ופשוטה שסובבה את התקליט ידנית. החל משנת 1896 הוכנס לשימוש מנגנון "מנוע" של קפיץ לסיבוב התקליט. הקפיץ נדרך על ידי סיבוב של ידית מחוץ למכשיר ואגר בתוכו אנרגיה, תמסורת מבוקרת על ידי וסת צנטריפוגלי שחררה את הקפיץ שחרור מבוקר וסובבה את התקליט במהירות קבועה לאורך זמן.
החל מאמצע המאה ה-20 שולבו במכשיר מנוע חשמלי לסיבוב התקליט, זרוע עם מחט העוקבת אחרי חריצי התקליט, מגבר להגברת אותות חשמליים ורמקול להשמעת הקול. מכשירים כאלה יוצרו ונמכרו בצורה של מזוודה שהכילה את כל הרכיבים. לגרסאות אחרות של המכשיר אין מערכת הגברה מובנית, והם תלויים בחיבור למערכת הגברה חיצונית.
בשנות השמונים של המאה ה-20, עם התפתחות התקליטורים, ירדה בהדרגה קרנם של תקליטי הוויניל, ועימם מכשירי הגרמופון. אבל בשנות האלפיים שב הגרמופון ותפס את מקומו כאמצעי השמעה מוערך. חברות רבות מייצרות פטיפונים ברמה גבוהה המגיעים למחירים של אלפי שקלים. הגרמופון מיועדים בין היתר לקהל הולך וגדל של חובבי מוזיקה המעדיפים לשמוע את הצליל האותנטי והייחודי הבוקע מן התקליטים, מאשר זה של אמצעי השמע החדישים יותר, קלטות ותקליטורים. תקליטנים רבים עדיין משתמשים כיום בגרמופונים, בעיקר במיקסים ובצורות של מוזיקה אלקטרונית הנוצרת על ידי התקליטן. במערכות לתקליטנים יש בדרך כלל אפשרות לנגן שני תקליטים או יותר במקביל.
בתחילת המאה ה-21 החלו לייצר פטיפונים עם יציאת USB ועם אפשרות לחברם למחשב ובו תוכנת הקלטה.
ראו גם

הקלטה
אריך-נגן - תקליט פטיפון המסתובב במהירות של ⅓33 סיבובים לדקה, עם זמן השמעה ממוצע של 25 דקות בכל צד ועם מספר שירים בכל צד.
הערות שוליים

↑  מָקוֹל, פָּטֵפוֹן, גְּרָמוֹפוֹן. מקול הוא מכשיר להשמעת מוזיקה וכדומה מתקליטים. יש המציעים לכנות מכשיר להשמעת מוזיקה מתקליטורים – מְקוֹלוֹר. באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  The turntable-in-car sound system, in Music and Culture blog, July 23, 2011 (באנגלית)
↑  המילים האובדות של אליעזר בן יהודה, באתר www.ruvik.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb169443512 (data)  GND: 4174890-6  NKC: ph120603 
מערכת גרמופון לתקליטנים המנגנת שני תקליטים במקביל
קולות בערפל

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של ג'נט גרין
 בימוי:  דייוויד מילר
 הופק בידי:  רוס הנטר, מרטין מלצ'ר
 תסריט:  איבן גוף, בן רוברטס
 עריכה:  ויליאם ליון
 שחקנים ראשיים:  דוריס דיי רקס הריסון ג'ון ויליאמס ג'ון גאווין
 מוזיקה:  פרנק סקינר
 צילום:  ראסל מטי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באוקטובר 1960
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקציב:  3,500,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
קולות בערפל (באנגלית: Midnight Lace) הוא מותחן אמריקאי משנת 1960 בבימויו של דייוויד מילר, עם דוריס דיי, רקס הריסון וג'ון גאווין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "מתילדה צעקה אש" של ג'נט גרין (אנ') משנת 1958.
העלילה מתמקדת באישה, ששומעת בערפל ובטלפון קול, שמודיע לה כי ירצח אותה, ועל כך שם הסרט בעברית. בתגובה לכך, היא לובשת שמלת תחרה שחורה ברגע המכריע בחצות, ומכאן שם הסרט באנגלית.
מבחינת מועמדויות לפרסים, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, ודוריס דיי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בעקבות הסצנות הקשות בסרט, אשר השפיעו עליה - דוריס דיי החליטה להפסיק להופיע בסרטי מתח. רקס הריסון היה באותה תקופה במצב קשה היות שאשתו השחקנית קיי קנדל הייתה על ערש דויי עקב מחלת סרטן.
הסרט כולל מספר מאפיינים דומים במקצת לסרט "אליבי" של אלפרד היצ'קוק: בשני הסרטים מנסה בעל לחסל את אשתו, ושני שחקנים משחקים בשני הסרטים בתפקיד דומה - ג'ון ויליאמס בתור חוקר משטרה ורוי דוסון בתור רוצח.
תקציר העלילה

קיט פרסטון (דוריס דיי) היא יורשת אמריקאית עשירה שנשואה לאנתוני "טוני" פרסטון (רקס הריסון) בריטי בעל חברת ההשקעות פרסטון. הם גרים בלונדון בבניין שבו נעשים שיפוצים בהשגחת הקבלן בריאן יונגר (ג'ון גאווין).
כאשר קיט צועדת בערפל כבד בכיכר טרפלגר היא שומעת קול שמאיים עליה ברצח. היא רצה מהר לביתה וכמעט נהרגת ממוט שנופל עליה מהפיגומים. בבית היא מקבלת שיחת טלפון מאותו קול שמאיים עליה ברצח. היא חדורת פחד ומשתפת בו את שכנתה פגי (נטשה פגי) ואת בעלה טוני.
קיט וטוני פונים לסקוטלנד יארד ושם חוקר אותם המפקח בירנס (ג'ון ויליאמס). קיט מפוחדת ומבולבלת והמפקח מתחיל לחשוב שהיא הוזה.
בחברת פרסטון מעלים השותף דניאל (ריצ'רד ניי) והגזבר מניניג (הרברט מרשל) לפני טוני, חשש למעילה. הוא דוחה את ההאשמות ומבטיח לחקור.
כאשר קיט ממתינה לאוטובוס היא נופלת על הכביש וכמעט נדרסת. היא טוענת שמישהו דחף אותה.
דודתה של קיט, ביאטריס "בי" (מירנה לוי) מגיעה ללונדון והיא מתייחסת לחששותיה של קיט ברצינות ורוצה לעזור לה אך חושבת שהיא זקוקה לבדיקת רופא. הרופא בודק אותה וממליץ על בדיקה פסיכיאטרית.
סטנלי (רודי מקדואל) בנה המובטל של עוזרת הבית נורה (דוריס לויד) לוחץ על קיט שתיתן לו כסף. היא חושדת שהוא עומד מאחורי האיומים וטוני מסלק אותו.
טוני מבטיח לקיט חופשה בוונציה והיא שמחה ולובשת שמלת תחרה שחורה לכבודו. ברגע האחרון הוא מודיע לה כי הוא חייב לחזור לעבודה הוא "מרים טלפון" למפקח ומבקש שישלחו שוטרים לשמירה על קיט. קיט נשארת בחושך ושומעת שוב את הקול המאיים הבוקע הפעם מרשמקול. טוני מצפה שהיא תתאבד אבל באופן בלתי צפוי חודר לדירה רוי (אנתוני דוסון), בעלה של פגי שחושד ברומן של אשתו עם טוני. במאבק שלו עם טוני נפלט כדור ורוי נפצע. טוני מתוודה כי הוא רוצה במותה של קיט והשתלטות על רכושה כדי להחזיר את הכסף שמעל בחברה.
הוא מגלה לה גם את הרומן שלו עם פגי.
למקום מגיעים המפקח בירנס והשוטרים כדי לעצור את טוני. בירנס מגלה לו כי כל הזמן היה הטלפון שלו בהאזנה ולכן גילה מי עמד מאחורי המזימה.
קיט בורחת מהדירה, הולכת על פיגומי הברזל וניצלת על ידי בריאן שעקב כל הזמן אחרי רוי מהמסעדה של דורה (הרמיוני באדלי) עד לדירה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דוריס דיי | קיט פרסטון |  |
| רקס הריסון | טוני פרסטון |  |
| ג'ון גאווין | בריאן יונגר | קבלן בניין |
| ג'ון ויליאמס | מפקח בירנס | חוקר |
| מירנה לוי | ביאטריס "בי" | דודתה של קיט |
| רודי מקדואל | סטנלי | בנה של נורה |
| הרמיוני באדלי | דורה | בעלת פאב/מסעדה |
| נטשה פרי | פגי | שכנה/ידידה של קיט |
| אנתוני דוסון | רוי | בעלה של פגי |
| הרברט מרשל | ריצ'רד מנינג | גזבר החברה |
| ריצ'רד ניי | דניאל גרהם | שותף בחברה |
| דוריס לויד | נורה | עוזרת בית |
עוצמתיחות

| --- | --- |
מבנה העושה שימוש בעקרון העוצמתיחות. מוצג בפארק המדע שבמתחם "עיר המדע", קולקטה, הודומבנה העושה שימוש בעקרון העוצמתיחות. מוצג בפארק המדע שבמתחם "עיר המדע", קולקטה, הודו
 מידע כללי
 סוג:  תכונה של חומר 
 
הקונסטרוקציה הפשוטה ביותר של טנסגריטי (פירמידת T3). כל אחד משלושת החלקים הדחוסים (בירוק) סימטרי ביחס לשניים האחרים, וסימטרי מקצה לקצה. כל קצה מחובר לשלושה כבלים (באדום), שמספקים מתיחה ומגדירים בדיוק את מיקומו של הקצה באופן דומה לכבלים של הסקיילון המגדירים את קצה העמוד המפולס.
עוצמתיחות, טנסגריטי, שלמות מתוחה או דחיסה צפה היא עיקרון מבני המבוסס על מערכת של רכיבים מבודדים הנתונים בדחיסה בתוך רשת של מתיחות רציפה, המסודרים בצורה כזו שהחלקים הדחוסים (בדרך כלל מוטות או סמוכות) אינם נוגעים אחד בשני, בעוד שהחלקים המתחברים המותחים (בדרך כלל כבלים או גידים) מקבעים את המערכת במרחב.
מבני טנסגריטי נמצאים הן בטבע והן באובייקטים מעשה ידי אדם: בגוף האנושי, העצמות מוחזקות בדחיסה בעוד שהגידים מחזיקים אותן במתיחה, והעקרונות הללו מיושמים גם בעיצוב רהיטים, אדריכלות ועוד.
המונח טנסגריטי הומצא על ידי באקמינסטר פולר בשנות ה-60 כהלחם של המילים האנגליות "שלמות" ו-"מתיחה".
המהות העיקרית

מבנה עוצמתיחות מתאפיין בכמה עקרונות בסיסיים המגדירים את תכונותיו הייחודיות:
מתיחה רציפה: עקרון יסוד בעוצמתיחות, רכיבי המתיחה—בדרך כלל כבלים או גידים—יוצרים רשת רציפה המקיפה את כל המבנה. זה מאפשר הפצת לחצים מכניים באופן שווה ומחזיק את צורת המבנה, מה שתורם ליציבות ולגמישות של המערכת.
דחיסה לא רציפה: רכיבי הדחיסה, כמו סמוכות או מוטות, נבדלים בכך שהם אינם נוגעים ישירות זה בזה אלא תלויים בתוך רשת המתיחה. זה מסיר את הצורך בחיבורים קשיחים, ומשפר את היעילות המבנית והעמידות של המערכת.
מתוח לפני הרכבה: היבט חשוב במבני עוצמתיחות הוא מצבם המותח לפני הרכבתם, שבו רכיבי המתיחה נמתחים במהלך תהליך ההרכבה. המתיחה לפני הרכבה תורמת באופן משמעותי לקשיחות וליציבות של המבנה, ומבטיחה שכל הרכיבים יהיו או במתיחה או בדחיסה תמיד.
איזון עצמי: מבני עוצמתיחות מאזנים את עצמם ומפיצים את הלחצים הפנימיים באופן אוטומטי לאורך המבנה. זה מאפשר להם להסתגל לעומסים משתנים מבלי לאבד את שלמות המבנה.
מינימליזם ויעילות: מערכות עוצמתיחות מאמצות פילוסופיית עיצוב מינימליסטית, תוך שימוש בכמות מינימלית של חומרים להשגת עוצמה מבנית מרבית.
הרחבה ומודולריות: עקרונות העיצוב של העוצמתיחות מאפשרים הרחבה ובנייה מודולרית. מבני עוצמתיחות יכולים להיות מותאמים או מורחבים בגודל ובמורכבות בהתאם לדרישות ספציפיות.
בשל הדפוסים הללו, אף רכיב מבני לא נתון למומנט כיפוף ואין לחץ גזירה בתוך המערכת. תכונה זו מאפשרת להפיק מבנים חזקים במיוחד ונוקשים עבור המסה שלהם ולחתך הרכיבים.
עקרונות אלה יחד מאפשרים למבני טנסגריטי להשיג איזון של כוח, עמידות וגמישות, מה שהופך את הרעיון ליישום רחב בתחומים כמו אדריכלות, רובוטיקה וביומכניקה.
דוגמה אדריכלית מוקדמת

מבנה עוצמתיחות קונספטואלי הוקם בפסטיבל סקיילון ב-1951. הוא בנוי משישה כבלים, שלושה בכל קצה, המחזיקים את המגדל במקומו. שלושת הכבלים המחוברים לקצה התחתון "מגדירים" את מיקומו. שלושת הכבלים האחרים שומרים עליו אנכי.
עוצמתיחות בעלת שלושה מוטות (המוצג למעלה בהדמיה מסתובבת של פירמידת T3) נשענת על המבנה הפשוט הזה: הקצוות של כל מוט ירוק דומים לקצה העליון והתחתון של הסקיילון. כל עוד הזווית בין כל שני כבלים קטנה מ-180°, מיקום המוט מוגדר היטב. למרות ששלושה כבלים הם המינימום הדרוש ליציבות, ניתן לחבר כבלים נוספים לכל צומת לצורכי אסתטיקה ולעודפות. לדוגמה, מגדל ה־Needle Tower של סנלסון משתמש בדפוס חוזר הנבנה באמצעות צמתים המחוברים לחמישה כבלים כל אחד.
אלינור הארטני מציינת את השקיפות הוויזואליות כתכונה אסתטית חשובה של מבנים אלה. Korkmaz et al. טוענים כי מבני עוצמתיחות קלים מתאימים לאדריכלות אדפטיבית.
יישומים > אדריכלות

היישום של העוצמתיחות באדריכלות התפשט בשנות ה-60, כאשר Maciej Gintowt ו-Maciej Krasiński עיצבו את ה-Spodek בקטוביץ', פולין, כאחד מהמבנים הגדולים הראשונים שהשתמשו בעקרון העוצמתיחות. הגג מורכב ממשטח מישורי המוחזק על ידי מערכת כבלים שמחזיקים את היקפו. עקרונות עוצמתיחות שימשו גם בתכנון אולם ההתעמלות של דייוויד גייגר באולימפיאדת סיאול (1988), וב-Georgia Dome (אולימפיאדת אטלנטה 1996).
ב-4 באוקטובר 2009, נפתח גשר קורילפה בבריסביין שבאוסטרליה. מדובר במבנה כבלי-עמוד מרובה מבוסס עקרונות עוצמתיחות, והוא כיום הגשר העוצמתיחות הגדול בעולם.
יישומים > רובוטיקה

מאז תחילת שנות ה-2000, עוצמתיחות משכה את תשומת הלב של רובוטיקאים בשל הפוטנציאל שלהן לעצב רובוטים קלים ועמידים. מחקרים רבים חקרו רובוטים מסוג "רובוטי עוצמתיחות", רובוטים ביומימטיים, ורובוטים רכים מודולריים. רובוט העוצמתיחות המפורסם ביותר הוא ה-סופר בול בוט, רובוט למטרות חקר חלל באמצעות מבנה עוצמתיחות של 6 קשתות, הנמצא בפיתוח ב-NASA Ames.
יישומים > אנטומיה

ביועוצמתיחות, מונח שהמציא סטפן לוין, הוא יישום תאורטי מורחב של עקרונות הטנסגריטי למבנים ביולוגיים. מבנים ביולוגיים כגון שרירים, עצמות, חיתולית, רצועות וגידים, או ממברנות תאים נוקשות וגמישות, מתחזקים על ידי שילוב בין חלקים מתוחים ובלתי מכווצים. מערכת השרירים-שלד האנושית מורכבת מרשת רציפה של שרירים ורקמות חיבור, בעוד שהעצמות מספקות תמיכה דחיסתית בלתי רציפה, ומערכת העצבים שומרת על מתח במהלך החיים באמצעות גירוי חשמלי. לוין טוען כי עמוד השדרה האנושי, הוא גם מבנה עוצמתיחות אף שאין תמיכה לתיאוריה זו מבחינה מבנית.
יישומים > ביוכימיה

דונלד אי. אינגבר פיתח תיאוריה של עוצמתיחות כדי לתאר תופעות רבות שנצפו בביולוגיה מולקולרית. לדוגמה, הצורות המופיעות בתאים, בין אם זו תגובתם ללחץ המופעל, אינטראקציות מולקולריות בין פיברילין ואקטין, או חלוקה לשניים של DNA קשורה לשילוב של מתח-מתח פנימי. אינגבר טוען כי העוצמתיחות שולטת במרבית התהליכים הפיזיולוגיים בגוף, ורקמות רבות ומערכות חיות, כולל התפקוד המולקולרי, התגובה ללחץ ועוד.
פטנטים

"מבנים בעלי שלמות מתיחה", 13 בנובמבר 1962, באקמינסטר פולר.
פטנט צרפתי מס' 1,377,290, "בניית רשתות אוטוטנדנטיות", 28 בספטמבר 1964, דוד ג'ורג' אמריך.
פטנט צרפתי מס' 1,377,291, "מבנים ליניאריים אוטוטנדנטיים", 28 בספטמבר 1964, דוד ג'ורג' אמריך.
"בניית תלייה" (המכונה גם אספנשן), 7 ביולי 1964, באקמינסטר פולר.
"מבנה עם מתיחה רציפה, דחיסה לא רציפה," 16 בפברואר 1965, קנת' סלסון.
"מבנים בעלי שלמות מתיחה לא סימטרית," 18 בפברואר 1975, באקמינסטר פולר.
מבני עוצמתיחות בסיסיים

המבנה הפשוט ביותר של עוצמתיחות, פְּרִיזְמָה בת 3 קודקודים
פְּרִיזְמָה נוספת בת 3 קודקודים
מבנה דומה אך עם ארבעה רכיבי דחיסה
פרוטו-טנסגריטי פריזמה מאת קרל יוהנסון, 1921
עוצמתיחות טטרהדרון, פרנצ'סקו דלה סאלה, 1952
עוצמתיחות טטרהדרון מודול X, קנת' סלסון, 1959
מבני עוצמתיחות

פסל האמנות "מגדל מחט" מאת קנת' סלסון.
כיפת עוצמתיחות עשויה ממסמרות גן ופי.וי.סי, נבנתה בחצר בית בשנת 2009
תצוגת מבנה עוצמתיחות בגובה 12 מטר בפארק המדע, קולקטה.
Dissipate, מגדל בצורת שעון חול הכולל מבנה עוצמתיחות, נבנה ב־AfrikaBurn, 2015, אירוע אזורי של פסטיבל ברנינג מן
ראו גם

כבל (מבנה)
מהמט אלי אג'ה

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1958 (בן 67) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, טורקיה 
 מדינה:  טורקיה 
 
מהמט אלי אג'ה (בטורקית: Mehmet Ali Ağca; נולד ב-9 בינואר 1958) הוא טרוריסט טורקי שניסה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-13 במאי 1981. ריצה מאסר בן 19 שנים בכלא האיטלקי בשל כך, ולאחר מכן גורש לטורקיה, שם ריצה מאסר עולם בגין רצח העיתונאי אבדי איפקצ'י (Abdi İpekçi), אותו רצח בשנת 1979 (ונמלט מכלאו לאחר שישה חודשים).
אג'ה השתחרר ב-18 בינואר 2010.