stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאזן עדוי
ביוגרפיה

נולד למחמוד וצדיקה וגדל בכפר טורעאן. למד בבית ספר יסודי ובתיכון בכפר.
משנת 1983 ניהל את תחנת הדלק של אביו בצומת גולני. במקביל עסק במכירת תוספי דלק ופריטים שונים לרכבים. בנוסף הקים וניהל את מסעדת אל מוכתר בצומת גולני.
בשנים 1983—1989 שימש גזבר וחבר הנהלה בקבוצת הכדורגל מכבי בני טורעאן.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998 התמודד לראשות המועצה מול נאג'י נאסר וניצח עם 68.12% לעומת 31.88% לנאסר.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד לראשות המועצה מול עימאד דחלה וניצח עם 52.10% לעומת 47.90% לדחלה. כיהן בתפקיד אוקטובר 2007 אז משרד הפנים החליט על פיזור המועצה והוא הועבר מתפקידו.
בשנים 2007—2018 חזר לנהל את עסקיו בתחנת הדלק והמסעדה בצומת גולני.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול מוחמד דחלה, מחמוד נאסר עימאד דחלה וניצח עם 47.10% לעומת 39.34% לעימאד דחלה.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה ונבחר כמועמד יחיד עם 68.61% מהקולות. משמש כחבר הוועדה מחוזית לתכנון ובנייה. סגן יו"ר מליאת אשכול כנרת ועמקים וגזבר הוועד הארצי לראשי הרשויות המקומיות הערביות.
הוא בוגר לימודי תעודה במנהל עסקים ולימודי חוץ ולימודי תעודה בחוג ללשון עברית מאוניברסיטת חיפה.
הוא נשוי לסינא ואב לחמישה. מתגורר בטורעאן.
הערות שוליים

↑  "דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ נ' עדוי ואח', באתר psakdin
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 4707, עמ' 1034
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 5242, עמ' 632
↑  פיזור מועצות נבחרות ומינוי ועדות קרואות בשלטו המקומי, באתר ספריית הפרסומים
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 8000, עמ' 3091
↑  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12188, התשפ"ד, 13 במרץ 2024, עמ' 4989
↑  للمرة الثانية – مازن غنايم رئيسا للجنة القُطرية بعد فوزه على د.سمير محاميد, rwaq
לידיה פדוסייבה שוקשינה

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1938 (בת 86) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 שם לידה:  Лидия Николаевна Федосеева 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מקום לימודים:  המכון לקולנוע על שם גרסימוב (1964) 
 בן או בת זוג:  וסילי שוקשין (1964–1974)  Vyacheslav Voronin (1959–1963)  מיכאיל אגרנוביץ' (1975–1984)  Bari Alibasov   Bari Alibasov 
 צאצאים:  מריה שוקשינה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (25 בספטמבר 1998)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (31 בדצמבר 1976)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1984)  מסדר ההצטיינות בתרבות של פולין (1988) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לידיה פדוסייבה - שוקשינה (ברוסית: Лидия Николаевна Федосеева-Шукшина; נולדה ב-25 בספטמבר 1938 בעיר סנקט פטרבורג) היא שחקנית רוסייה ידועה שכיכבה בסרטים שוברי קופות בעיקר בשנות ה-60 וה-70 בברית המועצות. פדוסייבה היא אלמנתו של הסופר, השחקן והבמאי וסילי שוקשין וכן היא אמה של השחקנית ומגישת הטלוויזיה מריה שוקשינה.
ביוגרפיה

לידיה פדוסייבה נולדה בלנינגרד ב-25 בספטמבר 1938, בתם של זיניידה וניקולאי, אשר נפטר סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה. ללידיה היו שני אחים שהיו צעירים ממנה והם נפטרו בגיל צעיר. מ-1946 עד 1956 היא למדה בבית הספר № 217 (בעבר היה ידוע בשם בית הספר סנט פיטר) ובנערותה התקבלה למועדון הדרמה של בית הספר למשחק ודרמה תחת ניהולו מטייב דוברובין. היא גרה עם משפחתה בלנינגרד במגורים משותפים.
ב-1964 היא סיימה את לימודי המשחק ב-המכון לקולנוע על שם גרסימוב בניהולם של סרגיי גרסימוב ותמרה מקרובה.
פדוסייבה שיחקה בקולנוע מאז 1955. בהופעת הבכורה שלה שיחקה בתפקיד עוזרת מעבדה בסרט בבמויו של אנטולי "מקסים פרפליצה", על תפקיד זה לא קיבלה קרדיט. תפקידה הגדול הראשון היה בסרט "עמיתים" (1959).
ב-1964 במהלך העבודה על הסט של הסרט "מה זה, הים?" לידיה הכירה לראשונה את בעלה לעתיד, התסריטאי, השחקן והבמאי הידוע וסילי שוקשין. באותה שנה הזוג נישא. פריצת הדרך שלה לקריירה ככוכבת קולנוע מפורסמת הייתה בסרטים שביים בעלה, בהם גילמה את תפקיד גיבורת הסרט - שברוב המקרים הייתה אשה רוסיה מהמעמד הנמוך, כנה וישירה, עוצמתית, הניחנת בכוח פנימי, כמו בתפקיד ניורה בסרט "שמח לך מזל" (1972), או בתפקיד לובה בייקלובה בדרמה אדום כדור שלג עץ (1973).
ב-1974נפטר בן זוגה שוקשין, ורק לאחר פטירתו לידיה פדוסוביה הוסיפה לשם נעוריה את שם משפחתו - פדוסייבה -שוקשינה.
במהלך שנות ה-70 המשיכה השחקנית לשחק במגוון סרטים, לרוב גילמה את תפקיד הגיבורה בסרטים בסגנונו של שוקשין, ביניהם בסרטו של סרגיי ניקוננקו (1976) ובסרטו של לובשין סטניסלב והרמן לברוב (1977).
כמו כן, פדוסייבה גילמה תפקידים מרכזיים בסרטים היסטוריים ידועים במהלך שנות ה-80, וכן בדרמות, עיבודים קולנועיים פופולריים לרומנים ועוד.
פדוסייבה שיחקה במעל ל-80 סרטים במהלך הקריירה הקולנועית שלה.
בין השנים 1939–1974 הייתה חלק מצוות השחקנים בתיאטרון הלאומי של רוסיה במוסקבה.
לידיה פדוסייבה היא הנשיאה ויו"ר חבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הרוסי "ויוה".
היא זכתה להצלחה וביסוס מעמדה כשחקנית מוערכת בקולנוע המזרח אירופאי.
חיים אישיים

מנישואיה הראשונים עם השחקן ויאצ'סלב וורונין, לזוג נולדה בתם אנסטסיה. מנישואיה עם וסילי שוקשין לפדוסייבה שתי בנות - מריה ואולגה. מריה, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאיים לשפות זרות הייתה לשחקנית קולנוע ומגישת טלוויזיה ידועה.
אותות והוקרות

אות הכבוד "Заслуженный артист РСФСР" פרס ההערכה הגבוה ביותר מטעם ממשלת ברית המועצות (31 בדצמבר 1976).
אות הכבוד "Народная артистка РСФСР" הוקרה בעלת חשיבות עליונה מטעם ברית המועצות (1984)
אות ההוקרה "Орден «За заслуги перед Отечеством» IV степени" בעבור תרומה משמעותית להתפתחות הקולנוע הרוסי (1998)
מדליית ההוקרה Медаль «За заслуги перед обществом» בעבור התרומה למולדת (2009)
אות הכבוד וההוקרה Нагрудный знак За заслуги перед польской культурой בעבור התרומה לתרבות פולין, מאת ממשלת פולין.(1988)
פילמוגרפיה

1955 - שני קפטנים (Два капитана) בתפקיד העוזרת
1956 - מקסים פרפליצה (Максим Перепелица) בתפקיד עוזרת מעבדה
1971 - דוריה (Даурия) בתפקיד שדכנית.
1972 - שמח לך מזל (Печки-лавочки) גילמה את נורה.
1974 - אדום כדור שלג עץ (Калина красная) בתפקיד לובה.
1975 - הם נלחמו על המדינה שלהם ( сражались. Родину) בתפקיד גלאשה
1976 - עשרת הכיסאות (12 стульев) בתפקיד מאדאם Gritsatsuyeva
1979 - מעט טרגדיות (Маленькие трагедии) בתפקיד יקטרינה פבלובנה
1980 - ימי הנעורים של פטר הגדול (Юность Петра) בתפקיד השדכנית.
1981 - אפשר לדמיין? (Вам, לא снилось...), בתפקיד ורה וסילבנה
1983 - בידוד (Карантин) בתפקיד קרקס קופה
1984 - "נשמות מתות" (Мёртвые души) בתפקיד הגברת הנחמדה
1986 - לאורך הרחוב הראשי עם התזמורת (По главной улице. оркестром), בתפקיד לידיה איבנובנה
1987 - "סונטת קרויצר (Крейцерова соната) בתפקיד אמא של לייזה
1989 - "אל תעזוב.." כמלכה פלורה
1991 - ויוה Gardes-הנחתים! בתפקיד יקטרינה.
הערות שוליים

↑  "Биография Лидии Федосеевой-Шукшиной". RIA Novosti.
↑  "Лидия Федосеева-Шукшина". 24smi.
↑  "Пытаясь удержать дочь, Лидия Федосеева-Шукшина прошла 13 судов". Komsomolskaya Pravda. 23 בספטמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rusactors.ru
↑  "Лидия Федосеева-Шукшина - биография, информация, личная жизнь". Shtuki Dryuki.
↑  מערכת חדשות RIA, Биография Лидии Федосеевой-Шукшиной, ria.ru, ‏25 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303235205171  PLWABN: 9810686595205606  BIBSYS: 90265237  BnF: cb12555911p (data)  GND: 128535172  ISNI: 0000 0001 1351 990X  LCCN: n80096000  NKC: mzk2009544350  NTA: 070700907  SUDOC: 133662462  VIAF: 165835652   WorldCat (עם VIAF): 165835652
מאזן פוקהא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוגוסט 1979 
 פטירה:  24 במרץ 2017 (בגיל 37) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
מאזן פוקהא (בערבית: مازن فقهاء; 1979 – 24 במרץ 2017) היה מחבל פלסטיני, בכיר בגדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס, שנידון בישראל לתשעה מאסרי עולם, שוחרר בעסקת שליט, ונהרג בעזה בידי מתנקש.
ביוגרפיה

מאזן פוקהא נולד בטובאס שבמזרח השומרון.
כראש גדודי עז א-דין אל-קסאם בטובאס עסק בתכנון ובהכוונה של פיגועים, שאחדים מהם סוכלו. הוביל גם את פיגוע ההתאבדות בקו 361 בצומת מירון שבו נרצחו 9 נוסעים וכ-50 נפצעו. פוקהא נלכד בטובאס יומיים לאחר הפיגוע, וכעבור עוד יומיים הרס צה"ל את ביתו בטובאס. על חלקו בפיגוע זה נידון פוקהא בשנת 2003 לתשעה מאסרי עולם ועוד חמישים שנות מאסר, אך שוחרר בסוף 2011 במסגרת עסקת שליט. בהתאם לדרישת ישראל לא חזר לטובאס, אלא גורש לרצועת עזה.
ברצועת עזה המשיך פוקהא לארגן פיגועים של פלסטינים מהשומרון, במסגרת "מטה הגדה" של חמאס.
ב-24 במרץ 2017 נורה למוות בראשו ליד ביתו, בשכונת תל אל-הווא שבדרום עזה. חמאס ייחס את ההתנקשות לישראל, וסגר את מעבר ארז ליציאת פלסטינים מעזה לישראל, ולאחר מכן סגר גם את המרחב הימי ברצועת עזה על מנת למנוע מהמחסלים לברוח מהרצועה. מקורות אחרים טענו הרקע לחיסול הוא סכסוך בין פוקהא ליחיא סנוואר שנבחר בפברואר 2017 למנהיג חמאס ברצועה סביב גביית עמלות ממנהרות ההברחה לתוך רצועת עזה.
במאי 2017 הודיע אסמאעיל הנייה שרוצחו של פוקהא נלכד, ובהמשך לכך פורסם שהרוצח הוא אשרף אבו לילה, פלסטיני ממחנה הפליטים נוסייראת שבעברו היה חבר בזרוע הצבאית של החמאס והודח משם. ב-25 במאי 2017 הוצאו להורג ברצועת עזה אשרף אבו לילה ושני פלסטינים שהואשמו כסייעניו.
הערות שוליים

↑  ‏9 הרוגים בפיגוע בצומת מירון, באתר ynet, 4 באוגוסט 2002
↑  נלכד בכיר חמאס ששיגר המתאבד למירון, באתר הארץ, 6 באוגוסט 2002
↑  עמוס הראל, פלשתינאי נהרג מירי צה"ל בבית להייה, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2002
Report on Recently Demolished Homes in the Tubas Region, International Solidarity Movement, August 11, 2002
↑  תשעה מאסרי עולם נגזרו על משלח המחבל למירון, באתר nana10‏, 28 באוקטובר 2003
↑   עמוס הראל, משוחררי עסקת שליט מפקדים מרצועת עזה על רשת הטרור בגדה, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2013
↑  יאסר עוקבי, ‏בכיר בזרוע הצבאית של חמאס חוסל בעזה: "ישראל תשלם מחיר", באתר מעריב אונליין, 25 במרץ 2017
אליאור לוי, 4 יריות לראש, עם משתיק קול: כך חוסל בכיר חמאס, באתר ynet, 25 במרץ 2017
↑  אליאור לוי, בגלל החיסול: חמאס סגר את היציאות מעזה, באתר ynet, 26 במרץ 2017
↑  חיסול בכיר חמאס: אחרי חסימת המעברים – חמאס סגר את המרחב הימי, באתר וואלה, 27 במרץ 2017
↑  עמי רוחקס דומבה, ‏חיסול מאזן פוקהא ופרשת העמלות ממנהרות ההברחה, באתר "IsraelDefense‏", 4 באפריל 2017
↑  אליאור לוי, בעזה טוענים: זה האיש שחיסל את בכיר חמאס, באתר ynet, 12 במאי 2017
↑  אליאור לוי, עזה: מחסלו של פוקהא הוצא להורג עם שני סייעניו, באתר ynet, 25 במאי 2017
מבצר סמאיפאטה

מבצר סמאיפאטה (בספרדית: Fuerte de Samaipata) שוכן במחוז סנטה קרוס בבוליביה, כ־120 ק"מ דרומית־מערבית לסנטה קרוס. המבצר ממוקם במורדותיהם המזרחיים של הרי האנדים, בגובה 1,970 מטר מעל פני הים. פירוש שמו בקצ'ואה: "מקום מנוחה בין ההרים". ב־1951 הכריזה עליו ממשלת בוליביה כאתר לאומי, ובשנת 1998 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
אף שהוא מכונה "מבצר", הוא לא שימש ככזה, והוא זכה לכינוי בציבור הרחב בשל מיקומו בראש גבעה. בפועל, שימש סמאיפאטה כמקום בעל חשיבות טקסית־דתית בתקופה הפרה־קולומביאנית, וייתכן כי היו לו גם שימושים בתחום האסטרונומיה.
הראשונים לקיים פעילות דתית בסמאיפאטה הם בני המוחוקויה, בסביבות שנת 300, והם גם היו הראשונים לחצוב בסלע. בתקופה מאוחרת יותר, המקום שימש כבירת מחוז של אימפריית האינקה, והוא אף סימן גבולה המזרחי בשיא התפשטותה. השפעת בני האינקה ניכרת בכיכר המרכזית שסביבה מבני ציבור, האופיינית לעריהם, ובטראסות שהיו בסביבה.
המבנים

סמאיפאטה מורכב משני חלקים עיקריים. החלק הראשון כולל סלע חצוב שאורכו 250 מטר ורוחבו 60 מטר, שהוא ככל הנראה הפטרוגליף הגדול בעולם. בסלע, שסוגו אבן חול, נחצבו גם ציורים בדוגמות יגוארים, נחשים, פומות וכן צורות גאומטריות שונות. בחלק השני, דרומית לסלע, שכנו מבני המגורים והמבנים האדמיניסטרטיביים.
בני האינקה הקימו שלוש במות גדולות מדרום לסלע, העיקרית שבהן, ה־Kallanka, בגודל 68×16 מ', בגובה 12 מטר, ועובי בסיסי הקירות התומכים בה 1.4 מטר. מערבית ל־Kallanka במה נוספת, הידועה כ־Akllawasi, ועליה 12 מבנים בצורת האות H. מבנים אלה טרם נחקרו, אך על פי המסורת המקומית נמצאו בהם שריד בגדי נשים. ככל הנראה מדובר בשרידי אריגים ששימשו למטרות פולחן. על הבמה השלישית שבעה בתים, שתחתיהם נמצאו שרידים להימצאותם המוקדמת יותר של המוחוקויה.
סמאיפאטה בעידן הספרדי ואילך

לא ברור מתי השתלטו הספרדים על סמאיפאטה. מלכות המשנה של פרו התפשטה לאזור בשנות ה־60 של המאה ה־16, אך ייתכן שבשל חשיבותו האסטרטגית, הוא נכבש עוד קודם לכן, לאחר הקמת העיר פוטוסי בסמוך למרבצי הכסף שבסרו ריקו ב־1546.
עם הקמת עיירה חדשה באותו שם 8 ק"מ למרגלות המבצר במאה ה־16, הוא ננטש, וצמחייה החלה לכסותו. חוקרים החלו לגלות בו עניין החל מסוף המאה ה־18. מאז שנות ה־60 נערכו בסמאיפאטה חפירות ארכאולוגיות, ומ־1992 במיוחד בידי חוקרים מאוניברסיטת בון.
הפסבדו־מדען השווייצרי אריך פון דניקן ביקר בסמאיפאטה פעמיים, ותיאר את המקום בספרו "מרכבות האלים". פון דניקן סבר שהסלע הגדול שימש כמנחת.
ליובה

| --- | --- |

 מקום הקמה:  לוברצי 
 מוקד פעילות:  ליוברצי, ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 סוגה:  רוק גל חדש הארד רוק פולק פולק רוק רומנסה
 http://www.lubeh.matvey.ru
 חברים
 ניקולאי רסטורגוייב ויטלי לוקטב אלכסנדר יירוכין סרגיי פרגודה דמיטרי סטרלצוב אלכסיי טרסוב
 
ליובה (ברוסית: Любэ) היא להקת רוק סובייטית ורוסית. הלהקה נוסדה ב־14 בינואר 1989 על ידי המלחין איגור מטוויינקו, המנהיג והסולן הקבוע הוא ניקולאי רסטורגוייב. עבודתו של הצוות מתמקדת במוזיקת רוק תוך שימוש באלמנטים של שירי בארד ומלחמה.
את רוב המוזיקה כתב איגור מטוויינקו, והמילים נכתבו על ידי אלכסנדר שגנוב ומיכאיל אנדרייב.
הרעיון ליצור את הלהקה שייך למפיק והמלחין איגור מאטוויינקו, שעבד באותה תקופה באולפן המוזיקה הפופולרי "Record". בשנת 1987 נולדה בראשו הרעיון של יצירת להקה חדשה, שהייתה שונה מהבמה הסובייטית הרגילה של התקופה המאוחרת. כתוצאה מכך נוצרה להקה מוזיקלית שיצירתה קרובה לטרנד הלאומי-פטריוטי, עם אלמנטים של פולקלור, נושאים צבאיים, שירת אמנות ויצירות ליריות. השירים הם ווקאליים, עם שימוש תכוף בסולני גיבוי, במקרים מסוימים עם חלקי מקהלה מפורטות. הליווי המוזיקלי הסתמך על מוזיקת רוק, בתוספת אלמנטים משיר עם רוסי, ובהמשך גם שירי בארד.
הערות שוליים

↑  https://popkult.org/lube/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 3d224f8b-692d-4e7e-9cd1-8e2aa90aa2ad 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליגבוינו

| ליגבוינו> תקופה |
| --- | --- |
קרטיקון תחתון, 125 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
סוג:: ליגבוינו
מין:: Ligabueino andesi
שם מדעי
 Ligabueino ‏בונפרטה, 1996

ליגבוינו (שם מדעי: Ligabueino) הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הנואזאוריים שהתקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון התחתון שלפני 125 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר ב-1996 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה כשמשמעות שמו היא: "הקטן של גיאנקרלו ליגבוי (אנ')". ליגבוי היה פוליטיקאי ורופא איטלקי, אשר חפר לראשונה את עצמותיו.
הדינוזאור ידוע מדגימות מקוטעות מתצורות לה אמרגה (אנ'), במחוז נאוקן, ארגנטינה בהם התגלו מספר חוליות שכנראה השתייכו לפרט צעיר באורך 75 ס"מ. מרבית החוקרים כיום מסווגים את הדינוזאור לשייך לנואזאוריים, אשר רבים מהם התפתחו באמריקה הדרומית. עם זאת חלק רואים בו סוג קדום יותר מהעל-משפחה אבליזאורים.
הערות שוליים

↑  Carrano, M.T., Loewen, M.A. and Sertic, J.J.W. (2011). "New Materials of Masiakasaurus knopfleri Sampson, Carrano, and Forster, 2001, and Implications for the Morphology of the Noasauridae (Theropoda: Ceratosauria). Smithsonian Contributions to Paleobiology, 95: 53pp
מבצר סן פדרו דה לה רוקה

מבצר סן פדרו דה לה רוקה (בספרדית: Castillo de San Pedro de la Roca) שוכן 10 ק"מ דרומית-מערבית לסנטיאגו דה קובה, בפתח המפרץ שלחופו שוכנת העיר. לעיתים מכונה המבצר גם "קאסטיו דל מורו" (Castillo del Morro), אולם שם זה, אותו הוא חולק עם מבצר אל מורו שבהוואנה, נפוץ פחות.
היסטוריה

המפלס התחתון של המבצר הוקם בין 1590 ל-1610 על גדות המפרץ (El Morro) שהעניק למבנה כולו את אחד משמותיו. המפלסים האחרים תוכננו ב-1638 בידי המהנדס האיטלקי ג'ובאני באוטיסטה אנטונלי, לבקשתו של מושל סנטיאגו, פדרו דה לה רוקה אי בורחה (Pedro de la Roca y Borja), לאחר שהביצורים הקיימים לא הצליחו להגן על העיר מפני התקפות של שודדי ים. המבצר קרוי על שמו של אותו מושל. העבודות החלו ב-1638 ונמשכו לסירוגין עד סוף המאה ה-17. המבצר הוקם על צלעו של צוק תלול המתנשא לגובה של 60 מ' מעל המפרץ. הוא כלל ארבעה מפלסים ושלוש סוללות עליהן הוצבו תותחים. הגישה אליו הייתה רק בדרך הים.
ב-1662 השתלטו שודדי ים אנגלים על סנטיאגו למשך שבועיים, שבמהלכם הרסו חלק מהביצורים שכבר נבנו, ובזזו את התותחים. לאחר עזיבתם הציבו הספרדים במקום כוח שמירה של 300 חיילים. שיקום המבצר נמשך עד 1669, ובמהלכו חוזקו בו יתר הביצורים. תלאותיו של המבצר נמשכו גם בהמשך המאה. ב-1678 הוא הותקף בידי צרפתים וב-1680 תקף אותו כוח של 800 שכירי חרב, אך המבצר הוכיח את יעילותו בפני התקפות אלה. בנוסף, ניזוק המבצר בשורה של שלוש רעידות אדמה בין 1675 ל-1679, אך הוא שופץ ובוצר שוב בסופה של המאה. בין 1738 ל-1740 הורחב המבצר, ולאחר רעידות אדמה נוספות, בין 1757 ל-1766, הוא שופץ שוב.
לאחר שהוסר החשש מפני התקפות שודדי ים, הוסב המבצר לבית כלא לאסירים פוליטיים ולמחנה צבאי. הוא שב ומילא את ייעודו במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898. במהלך המאה ה-20 ננטש המבצר, וסבל מהזנחה רבה, עד ששוקם בשנות ה-60. ב-1997 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בנימוקי ההכרזה צוין כי המבצר שמור באופן הטוב ביותר מבין המבצרים הספרדיים ביבשת אמריקה, וכי הוא מהווה את הדוגמה הטובה ביותר לארכיטקטורה הצבאית של הספרדים ביבשת. כיום יש במבצר מוזיאון, והוא פתוח למבקרים.
מבנה המבצר

במבצר ארבעה מפלסים ושלוש סוללות תותחים, חלקן הרוסות - סוללת לה אסטרייה (La Esrella - "הכוכב") וסנטה קטלינה (Santa Catalina) הפונות אל המפרץ ממערב וסוללת אגואדורס (Aguadores) הפונה אל הים הקריבי מדרום. המבצר הוקם לפי כללי האדריכלות הצבאית הספרדית-אמריקאית, ועיצובו תואם את אדריכלות הרנסאנס האיטלקית. מפלסי המבצר בנויים זה מעל זה ומחוברים בגרמי מדרגות:
המפלס הנמוך ביותר - "לה לנגואה דל אגואה רוולין" (La lengua del agua Ravelin) - הוא המוקדם והנמוך ביותר, וממוקם סמוך לקו המים. שטחו 320 מ"ר, ונוסף לסוללה התותחים הוא כולל מחסן לאבק שרפה, עמדת שמירה ומבנה פיקוד.
מעליו נמצאים מפלסי "אל אלחיבה" (El Aljibe) הקטן ו"סנטיסימו סקרמנטו" (Santisimo Sacramento) הגדול יותר, שהוקמו במהלך המאה ה-17. חלקו זה של המבצר קיבל את צורתו הנוכחית במאה ה-18 עת הוקמו בו מגדלי השמירה בקצה הדרומי והצפוני של המבנה.
המפלס הגבוה ביותר - "סנטיסימה טרינידד" (Santisima Trinidad) הוקם בשנות השישים של המאה ה-17, ושוכן בו מחסן אבק שרפה גדול. מאוחר יותר הוספו לו מגדל האיתות, המגדלור וקפלת "סנטו קריסטו", שנבנו כולם בשנת 1840. שתי סוללות נוספות הוקמו במקום מבטון במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898.
לידיה פילד אמט

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1866 ניו רושל, ארצות הברית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1952 (בגיל 86) ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
לידיה פילד אמט, דיוקן עצמי,1912
לידיה פילד אמט (באנגלית: Lydia Field Emmet;‏ 23 בינואר 1866 – 16 באוגוסט 1952) הייתה אמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות עבודתה כדיוקנאית. היא למדה, בין השאר, אצל ויליאם מריט צ'ייס, הארי סידונס מובריי, קניון קוקס וטוני רוברט-פלורי.
ביוגרפיה > ילדות ומשפחה

אמט נולד ב־23 בינואר 1866 בניו רושל, ניו יורק, השביעית מבין שמונה ילדים שנולדו לסוחר ויליאם ג'נקינס אמט והמאיירת ג'וליה קולט פירסון.
סבא רבא של אמט, תומאס אדיס אמט, היה עורך דין שכיהן כיועץ המשפטי של מדינת ניו יורק. תומאס היה לאומן אירי שמילא תפקיד מרכזי בדבלין, לאחר המרד האירי בשנת 1798. אחיו הצעיר של תומאס - רוברט אמט, נתלה בשנת 1803 באשמת בגידה על ידי ממשלת בריטניה, בגלל חלקו במרד האירי. תומאס היגר לארצות הברית עם משפחתו זמן קצר לאחר הוצאתו להורג של אחיו.
סבה מצד אביה של לידיה אמט, השופט רוברט אמט (1792–1873), התחתן עם רוזינה האלי, שימש כקצין של גדוד פרשים במלחמת 1812, והלך בדרכו של אביו והפך למשפטן בולט בניו יורק. הוא שמר על התעניינותו בפוליטיקה האירית, וכיהן כנשיא התנועה בארצות הברית, שתמכה בביטול האיחוד עם אנגליה.
סבה מצד אמה של אמט, ג'ושיה פירסון, היה ממציא שהקים את משרד ג'יי פירסון והאחים ברמפו, ניו יורק, שעסק בתעשיית מתכת. [9] על פי ההערכה פירסון המציא את מכשיר חיתוך לציפורניים הראשון שתפקד כראוי, עם פטנט שנרשם למכשיר זה בשנת 1795.
שתי אחיותיה של לידיה אמט ששרדו, רוזינה אמט שרווד (1854–1948) וג'יין אמט דה גלאן (1873–1961), הפכו גם הן לאמניות מצליחות, וכך גם בת דודתה אלן אמט ראנד (1876–1941).
ביוגרפיה > השכלה

לידיה אמט קיבלה את שיעורי האמנות הראשונים שלה בילדותה מאחותה הגדולה רוזינה. אמט ורוזינה המשיכו להשתלם באקדמיה ז'וליאן בפריז, צרפת בשנים 1884–1885. משפחת אמט נפגעה משפל כלכלי קשה בעקבות מלחמת האזרחים. אבל האחיות הצליחו ללמוד בצרפת רק לאחר שקיבלו ירושה מדודן, באך וויטלוק.
עם זאת, הן התאכזבו מהאקדמיה ז'וליאן, ורוזינה העירה כי תקני הכניסה "כל כך נמוכים שהמקום לא מעורר השראה מיוחד", והן חזרו לניו-יורק.
לאחר שחזרו לניו יורק, האחיות אמט, ובת דודתם אלן, הפכו לתלמידות של הצייר האמריקאי הבולט ויליאם מריט צ'ייס. במהלך שהותה בעיר ניו יורק, לידיה אמט למדה גם עם אמנים כמו: הארי סידונס מובריי, ורוברט ריד. היא עבדה בעיקר במדיום של צבעי מים ושמן.
בזמן שלמדו באירופה, אמט ובת דודתה אלן הצטרפו למושבת קיץ של אמנים אמריקאים, בהם ג'ון לסלי ברק ותאודור רובינסון, במלון באודי ליד ביתו של קלוד מונה בז'יברני, צרפת.
קריירה

אחד ההישגים האמנותיים הראשונים של לידיה אמט הגיע בשנת 1883, בגיל שש-עשרה, אז הוזמנה לאייר את ספר הילדים של הנרייטה כריסטיאן רייט.
כדי להשלים את הכנסותיה, עבדה אמט בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 כעוזרת המדריך לשעבר שלה, ויליאם מריט צ'ייס, בהוראת שיעורי הכנה בבית הספר שלו לאמנות קיץ בהינקס הילס בלונג איילנד, ניו יורק, שם עבדה גם ג'ני אקין דלוני.
בשנת 1893 נבחרה לידיה אמט, יחד עם אמניות אמריקאיות בולטות כמו מארי קאסאט, מרי מקמוני-לואו, לוסיה פיירצ'ילד פולר ואחותה, רוזינה (אמט) שרווד, לצייר ציורי קיר בבניין "האישה החדשה" שנבנה בתערוכה הקולומביאנית העולמית. התרומתה של אמט כללה ציור שכותרתו "חותם של מועצת מדינת ניו יורק" וציור קיר שכותרתו אמנות, ספרות ודמיון.
לימים עיצבה לידיה אמט לעצב חלונות ויטראז' עבור לואיס קומפורט טיפאני והייתה מאיירת פורייה למגזין הרפרס בזאר. היא קיבלה גם משימה מהנשיא הרברט הובר לצייר דיוקן רשמי של הגברת הראשונה, לו הנרי הובר, שתלוי כעת בבית הלבן.
בשנת 1896 עיצבה לידיה אמט את מדליית "קולום", אחד הפרסים הוותיקים של החברה הגיאוגרפית האמריקאית, שהוקמה בצוואתו של ג'ורג' וושינגטון קולום (1809-92), סגן נשיא האגודה, ומוענקת "לאלה המצטיינים ותורמים בתגליות גאוגרפיות או בקידום המדע הגאוגרפי."
אף על פי שהיא ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של ילדים, לידיה אמט העדיפה לצייר דיוקנאות של בוגרים, מכיוון שהיא לא ראתה בדיוקנאות ילדים עבודה מאתגרת במיוחד.
אחד הדיוקנאות המפורסמים ביותר של אמט הוא זה של אחיינה הצעיר, המחזאי רוברט אמט שרווד.
אמט הציגה עבודותיה לעיתים קרובות באקדמיה הלאומית לעיצוב, והשתתפה בכמה תערוכות בינלאומיות מרכזיות. היא קיבלה פרסים בתערוכה הקולומביאנית העולמית (1893), בתערוכת אטלנטה (1895), בתערוכה הפאן-אמריקאית (1901), בתערוכת סנט לואיס (1904) וכדומה.
לידיה אמט נעשתה חברה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 ובשנת 1911 קודמה לאקדמאי מלא באקדמיה.
מורשת

בסוף אפריל 2007 ערכו גלריית ארדן במנהטן תערוכת ציורים של חמישה דורות של נשים ממשפחת אמט. התערוכה כלל 130 תמונות של 14 אמנים, שהתחילו בתשעה דיוקנאות של דודתה של לידיה פילד אמט, אליזבת אמט, והסתיימו בפסלים של סבתא רבתא שלה ג'וליה טאונסנד ובולה אמט.
הערות שוליים

↑  Emmet Family Art, www.emmetart.com
↑  Time magazine. Friday, May 4, 2007
↑  Lydia Field Emmet, Schwarz Galley, Philadelphia, www.schwarzgallery.com
↑  Harper's New Monthly Magazine, Harper & Brothers, 1883. (באנגלית)
↑  United States Women Painters: 1893 Exposition--page 5, arcadiasystems.org
↑  Delaware Art Museum (ארכיון)
↑  Emmet, Thomas Addis. Memoir of Thomas Addis and Robert Emmet, Vol 2, p. 523. New York: Emmet Press, 1915
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6704 3006  LCCN: nr94026862  RKD: 26194  SNAC: w68s5hdq  ULAN: 500010240  VIAF: 17106593   WorldCat (עם VIAF): 17106593 
לידיה אמט, האחים, 1909
לידיה פילד אמט, מיס ג'ני ופולי, 1916
מבצע עולים הביתה

פליטים יהודים מז'יטומיר בישראל, 8 במרץ 2022
מבצע עולים הביתה הוא מבצע שיזמה ממשלת ישראל בשנת ה'תשפ"ב, 2022, להעלאת יהודי אוקראינה, רוסיה ובלארוס למדינת ישראל וקליטתם בה, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הרקע למבצע

ב־24 בפברואר הודיע ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, על הכרזת מלחמה כללית כנגד אוקראינה (מבצע צבאי מיוחד),במטרה לכבוש את אוקראינה כולה או חלקים משטחה. המלחמה כשעה לאחר הכרזת פוטין על "מבצע צבאי מיוחד" בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה. "מכת הפתיחה", שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות.
בעקבות הפלישה, מיליוני אוקראינים נמלטו מהמדינה. רובם מצאו מקלט במדינות השכנות ממערב לאוקראינה: פולין, הונגריה, מולדובה, רומניה וסלובקיה. רבים מהפליטים מצאו מקלט בבתיהם של קרובי משפחה המתגוררים בחו"ל. האיחוד האירופי ומדינות נוספות הודיעו שהם פותחים את גבולותיהם לאוקראינים. חברות רכבת במספר מדינות כמו פולין וגרמניה מאפשרות לפליטים אוקראינים לנסוע ברכבת ללא תשלום.
לישראל נמלטו אלפי פליטים, חלקם הגדול יהודים או זכאי אזרחות ישראלית מטעם חוק השבות. ממשלת ישראל נערכה לקליטה ואזרוח של אלפי פליטים אוקראינים בישראל במסגרת חוק השבות, וכן קליטת פליטים שאינם זכאים לאזרחות, במסגרת המאמץ העולמי לקליטה זמנית של פליטי המלחמה עד לסיומה.
בעקבות המלחמה הוטלו עיצומים על רוסיה ובלארוס שהובילו להידרדרות המצב הכלכלי. כמו כן, היה חשש לביטחון האישי וייאוש ממצבה של רוסיה תחת שלטון פוטין והיחס למבקרי המשטר. היו שחששו שייסגרו גבולות המדינה ולא יהיה ניתן לעזוב. אחרים חששו מגיוס לצבא הרוסי במטרה להשתתף בלחימה. כל אלו הביאו לעליית יהודים גם מארצות אלו לישראל.