אין אדם משים עצמו רשע
הכלל במשפט הישראלי

דיני הראיות במדינת ישראל אינם מבוססים על המשפט העברי. ברוב שיטות המשפט הנהוגות כיום במערב ובעיקר במשפט המקובל, הודאה באשמה היא ראיה חזקה, ובלבד שניתנה מרצונו החופשי של הנאשם. מעמדה של ההודאה באשמה לעומת ראיות אחרות משתנה ממדינה למדינה.
בישראל נעשה שימוש רב בהודאת החשוד במשפט הפלילי, על פי מסורת משפטית הרואה בה "מלכת הראיות". על פי חוק סדר הדין הפלילי, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
ביטוי לגישה הישראלית ששונה מגישת המשפט העברי, ניתן למצוא בפסק הדין של השופט מישאל חשין בעניין רצח חנית קיקוס: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע; קרא: אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה". חשין הפך לגמרי את משמעותו המקורית של הביטוי, והסביר בו שאדם על פי רוב לא מודה בכך שהוא רשע, ולכן אם אדם שם עצמו רשע, כלומר הודה באותה עבירה, הרי זו ראיה שהוא אכן עבר את העבירה.
השימוש הרב שנעשה בישראל בהודאה באשמה מעורר ביקורת, לנוכח כמה מקרים של הרשעות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק. מקרים של הרשעות שווא או הרשעות בספק שנפסקו בעקבות הודאת הנאשם הן, למשל: פרשת רצח תאיר ראדה, פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, וההרשעה ברצח חנית קיקוס. במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה. מבקרי שיטת ההודאה כ"מלכת הראיות" מעלים מספר בעיות:
הודאה באשמה היא בעייתית כשהיא אינה נתמכת בשום ראיה אובייקטיבית אחרת.
הסתמכות על ההודאה לבדה פוגעת באנשים המעורערים בנפשם, שכן הם עלולים להודות בפשעים שלא ביצעו, ודווקא הם זקוקים במיוחד להגנת בית המשפט.
הודאה שהנאשם חזר בו ממנה היא בעייתית.
מן הראוי לדרוש מהמשטרה להציג ראיות לכך שהודאה באשמה ניתנה מרצון חופשי. המשטרה יכולה לצלם את החקירה כדי להוכיח לשופט שההודאה נגבתה בצורה הוגנת.
יש להקפיד להבהיר לנאשם שהודאתו עלולה לגרור הרשעה. זאת, עקב מקרים שבהם חשודים הבינו בטעות כאילו לאחר ההודאה באשמה הם ישוחררו ממעצר, ובכך יסתיים עניינם, ובעצם לא ברור אם הודאתם היא אמיתית.
יש קולות הקוראים לאמץ את שיטת המשפט העברי השולל את ההודאה כראיה (גם אם ניתנה מרצון חופשי). אחרים אינם מציעים לבטל את ההודאה כראיה, אולם קוראים לבטל את מעמדה המיוחס כ"מלכת הראיות".
מנגד, בפסק דין משנת 2015 קבע בית המשפט העליון מפי השופט עמית בפרשת זדורוב:
ההודאה, שנחשבה בעבר למלכת הראיות הולכת ויורדת במעמדה, אך שומא עלינו להישמר מלהגיע לצד השני של תנועת המטוטלת, ולהפוך את ההודאה לשפחת הראיות. כשלעצמי, איני סבור כי יש לקשור כתרים להודאה ואין לראותה כמלכה שכל הראיות האחרות משתחוות לה ומסתופפות בצילה. אך גם אין להפוך את היוצרות וליצור חזקה לפיה כל הודאה שנמסרה "נופלת" מיניה וביה לאחת המשבצות של הודאות השווא...
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של פרופ' מנשה ועו"ד שי אוצרי כי אין פגם מהותי בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה.
השופט דנציגר, שזיכה את זדורוב מחמת הספק בפרשת רצח תאיר ראדה, טוען כי כלי עזר לבדיקת ההודאה הוא המבחן המשולש, על פיו יש לבדוק שלושה היבטים בהודאת חוץ של נאשם: "מי אמר", "מה אמר" ו"דבר מה". ההיבט הראשון עניינו זהותו של הנאשם שהודה. האם הוא משתייך לאחת מן הקבוצות אשר לחבריה נשקף סיכון גדול יותר למסירת הודאת שווא? ההיבט השני דורש התמודדות עם פרטי ההודאה: ההיגיון הפנימי שלה; סבירותה; הרציפות שלה; מידת הקונקרטיות שבה, והשלב שבו הודה הנאשם במהלך חקירתו כדי להתחקות אחר הדינמיקה החקירתית בהקשר זה. ההיבט השלישי הוא דרישת ה"דבר מה". היבט זה אינו דורש אך ורק קיומה של תוספת ראייתית לצורך קבלת ההודאה, אלא הוא מחייב את בית המשפט לבחון אם קיים גם "דבר מה חסר" או "דבר מה סותר".