stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דליה איציק
ביוגרפיה > מועצת עיריית ירושלים

לאחר שכיהנה כיו"ר הסתדרות המורים בירושלים הצטרפה למפלגת "העבודה" ונבחרה מטעם רשימת "ירושלים אחת" למועצת העיר בירושלים ובהמשך כיהנה כסגנית ראש עיריית ירושלים טדי קולק והממונה על תחום החינוך בעירייה.
ביוגרפיה > חברת הכנסת

הפריצה שלה לפוליטיקה הארצית התרחשה בשנת 1992 כאשר נבחרה בפריימריס למקום ה-25 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-13, כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. במהלך כהונתה לאורך השנים בכנסת שימשה כיו"ר ועדת החינוך והתרבות (בכנסת ה-13) ויו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה (בכנסת ה-14). בשנת 1996 נבחרה לעשירייה הראשונה (מקום 6).
ביוגרפיה > חברה בממשלת ברק ובממשלת שרון

לקראת הבחירות לכנסת ולראשות הממשלה ב־1999 נבחרה למקום השישי בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה. לאחר ניצחון המפלגה בבחירות מונתה איציק לשרה להגנת הסביבה בממשלת אהוד ברק, אף שחפצה בתיק החינוך.
בשנת 2001 בעקבות התפטרותו של ברק מראשות הממשלה התקיימו בחירות מיוחדות לראשות הממשלה בהן הפסיד ברק לאריאל שרון. איציק מונתה ב-13 במרץ 2001 לשרת התעשייה והמסחר בממשלת שרון (האשה הראשונה שנבחרה לתפקיד).
בהתמודדותה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לכנסת ה-16 קבלה מספיק קולות כדי להיבחר לכנסת ללא שריון לנשים והגיעה למקום הרביעי ברשימה. איציק שימשה במערכת הבחירות כיו"ר צוות התגובות של מפלגת העבודה.
ביוגרפיה > הכנסת ה-16 ומעברה למפלגת קדימה

בשנת 2003 עם כינון הכנסת ה-16 לא הצטרפה סיעת העבודה לממשלת שרון ונשארה בשורות האופוזיציה. איציק נבחרה כיו"ר סיעת העבודה-מימד בכנסת והובילה את סיעות האופוזיציה נגד ממשלת שרון השנייה תחת יו"ר האופוזיציה שמעון פרס. בתקופה זו שימשה כחברת הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 2005 עמדה בראש צוות המשא ומתן של העבודה מול הליכוד ועם כניסת מפלגת העבודה לממשלה, שימשה כשרת התקשורת (עד פרישת מפלגת העבודה מן הממשלה, ב-23 בנובמבר 2005).
ב-28 בנובמבר 2005 הכריזה על פרישתה ממפלגת העבודה ועל מעברה למפלגת קדימה, יחד עם חיים רמון ושמעון פרס, שהפסיד בבחירות על ראשות מפלגת העבודה לטובת עמיר פרץ.
בעקבות החלטתו של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי לא תוכל להתמנות לשרה בממשלת המעבר עקב היותה סיעת יחיד, התפטרה ב-17 בינואר 2006. בפברואר 2006 עתרה מפלגת העבודה לוועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-17 ולבג"ץ כדי למנוע מאיציק, פרס ורמון להתמודד במסגרת רשימת קדימה בטענה שלא פרשו מן הכנסת בסמוך להודעת הפרישה שלה ממפלגת "העבודה" על פי האמור בחוק. שתי העתירות נדחו ואיציק הוצבה במקום ה-14 ברשימת קדימה ונבחרה לכנסת ה-17.
ביוגרפיה > יושבת ראש הכנסת

ב-4 במאי 2006, לאחר הבחירות לכנסת ה-17, נבחרה איציק ליושבת ראש הכנסת, והייתה לאישה הראשונה והיחידה לכהן בתפקיד. היא נבחרה פה אחד בהצבעה גלויה שתמכו בה 107 חברי הכנסת.
בעקבות חקירת חשדות לעבירות מין של נשיא המדינה משה קצב הכריזה ועדת הכנסת, לבקשת הנשיא קצב, על נבצרותו מלשמש כנשיא בזמן השבעת נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש. על פי החוק, יו"ר הכנסת משמש כממלא מקום נשיא המדינה, כך שבתקופת נבצרותו של קצב (שארכה 16 שעות ב-14 בספטמבר 2006) הייתה איציק נשיאה בפועל והשביעה את ביניש לנשיאת בית המשפט העליון. ב-25 בינואר 2007 אישרה ועדת הכנסת את הודעת הנשיא משה קצב, כי נבצר ממנו למלא את תפקידו כנשיא המדינה, לנוכח הודעת היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי יש כוונה להגיש כנגדו כתב אישום. בעקבות הודעה זו החלה איציק לכהן בתור נשיאה בפועל של מדינת ישראל, ובזמן זה חננה אסירים, השביעה שגרירים והשתתפה בטקסים ואירועים בארץ ובעולם. ב-1 ביולי 2007 נכנסה לתוקף התפטרותו של משה קצב, ואיציק כיהנה כנשיאה בפועל עד השבעתו של שמעון פרס לנשיא ב-15 ביולי.
בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה בדצמבר 2008, הגיעה למקום הראשון מבין המתמודדים. בהתאם לכך, מוקמה במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18, לאחר יושבת הראש, ציפי לבני ושאול מופז, אשר שוריין למקום השני ברשימה, עם כישלונו בהתמודדות על ראשות התנועה ומונתה ליו"ר מטה הבחירות (הרשימה השיגה 29 מנדטים בבחירות).
ביוגרפיה > הכנסת ה-18

בכנסת ה-18 שימשה יושבת ראש סיעת קדימה, והייתה חברה בוועדת הכנסת. במהלך כהונתה בכנסת ה-18 יזמה את חקיקתם של מספר חוקים, בהם חוקים אלה:
תיקון לחוק גיל פרישה שדחה את ההעלאה המדורגת לגיל הפרישה לנשים מגיל 62 לגיל 64 עד לשנת 2017 (יחד עם חברי כנסת רבים נוספים)
הארכת חופשת הלידה ללא תשלום מ-14 שבועות ל-26 שבועות (יחד עם ציפי חוטובלי)
תיקון חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, המשווה את תנאיהם של יתומים משני הוריהם לתנאיהם של אלמנים ואלמנות (יחד עם זבולון אורלב).
חוק הקובע חובת ייצוג הולם לנשים בוועדות בדיקה ממשלתיות ובוועדות חקירה.
תיקון לחוק הבחירות לכנסת המאפשר לחברי ועדות קלפי להצביע בקלפי שבה הוצבו (יחד עם זאב אלקין ויריב לוין).
תיקון לחוק הגנת הצרכן המחייב עסקים הנותנים תעודות אחריות להדביק על המוצר מדבקת אחריות שעליה מוטבע תאריך תום תקופת האחריות, או לקבוע מספר סידורי שישמש בעת מתן שירות (יחד עם כרמל שאמה הכהן).
ב-5 בדצמבר 2012 הודיעה כי היא פורשת מן החיים הפוליטיים ולא תתמודד בבחירות לכנסת ה-19.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים

לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים, מונתה ב-10 באפריל 2013 לחברת דירקטוריון ברשת רמי לוי שיווק השקמה. לדירקטורית בתאגיד המיחזור אל"ה ושמשה כחברת ועדת ההיגוי העליונה של מיזם "סיסמה לכל תלמיד", שמטרתו צמצום הפערים החברתיים בחינוך על ידי קידום, פיתוח והטמעת תחום התקשוב במוסדות חינוך בפריפריה.
ב-2014, התמודדה איציק בבחירות לנשיאות, אך לא העפילה לסיבוב השני.
מ-2016, מכהנת איציק כיושבת ראש חבר הנאמנים של "הדסה אינטרנשיונל – ישראל", הגוף העוסק בפיתוח משאבים, כולל גיוס תרומות וייעוץ עסקי עבור מרכז רפואי הדסה. בנובמבר 2020, דווח כי איציק מתמודדת לתפקיד יושב ראש מרכז רפואי הדסה.
בינואר 2019, הצטרפה איציק לדירקטוריון חברת כנפיים אחזקות בעלת השליטה באל על.
במרץ 2021, מונתה ליו"ר הדירקטוריון של המרכז הרפואי הדסה.
איציק נשואה ואם לשלושה.
לקריאה נוספת

יורם יובל, ישראל – שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמודים 31–37 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  בן כספית, כוח איציק, באתר nrg‏, 4 בפברואר 2005
↑  גם איציק רוצה לנווט, באתר הארץ, 14 במרץ 2001
↑  צבי לביא, ‏ח"כ דליה איציק במקום הראשון ברשימת מקבלי התרומות האישיות - 133,400 שקל, באתר גלובס, 7 בינואר 2003
↑  חנה קים, שקט, בחירות, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2002
↑  שחר אילן, היתרונות שבתפקיד יו"ר הכנסת, באתר הארץ, 3 באפריל 2009
↑  יורם מלצר, ממלא-מקום ממלאת-מקום הנשיא, באתר הארץ, 6 ביוני 2007
↑  גיל קליאן, הג'וב החדש של דליה איציק: דירקטורית ברשת רמי לוי שיווק השקמה, באתר כלכליסט, 10 באפריל 2013
↑   שרון שפורר, מה עושה דליה איציק אצל הטייקונים? "מה אתם רוצים, שאני אעבוד אצל עניים?", באתר TheMarker‏, 14 במאי 2014
↑   רוני לינדר, התפקיד החדש של דליה איציק, באתר TheMarker‏, 29 בדצמבר 2015
↑   שוקי שדה, רוני לינדר, ליאת לוי, דליה איציק עושה קאמבק: מי מריץ אותה לראשות בית חולים הדסה - ולמה?, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2020
↑  אביב לוי, ‏דליה איציק הצטרפה לדירקטוריון בעלת השליטה באל על, באתר גלובס, 29 בינואר 2019
↑  נינה פוקס, דליה איציק מונתה ליו"ר דירקטוריון בית החולים הדסה, באתר ynet, 25 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307665305171  ISNI: 0000 0001 0844 1706  VIAF: 160957586   WorldCat (עם VIAF): 160957586 
דליה איציק בעת טקס האזכרה לחללי פעולות האיבה בהר הרצל, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה 2008
דליה איציק בעת ביקור נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בכנסת, 2008
הבחירות לראשות העבודה (2001)

הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-4 בספטמבר 2001 בין מתפקדי המפלגה. בספירה הראשונית של הקולות ניצח יו"ר הכנסת אברהם בורג את שר הביטחון בנימין בן אליעזר. בעקבות אי-סדרים לכאורה, הבחירות בוטלו חלקית, כאשר בחירות חוזרות נערכו ב-26 בדצמבר בחלק מהקלפיות. בעקבות הבחירות החוזרות, נבחר בן אליעזר להוביל את המפלגה, תוך שהוא מביס את בורג.
רקע

מנהיג המפלגה המכהן, אהוד ברק, הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה לאחר שהפסיד בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בישראל בשנת 2001, והתמודד עם התנגדות בתוך המפלגה.
מועמדים

בנימין בן אליעזר, חבר כנסת משנת 1984, שר הביטחון משנת 2001, לשעבר סגן ראש הממשלה (1999–2001) שר הבינוי (1992–1996; 2000–2001), שר התקשורת (1999–2001).
אברהם בורג, חבר כנסת משנת 1984, יו"ר הכנסת משנת 1999
תוצאות > ספטמבר

בבחירות בספטמבר ניצח בורג את בן אליעזר בהפרש של 1,088 קולות.
תוצאות > דצמבר

לאחר ההצבעה החוזרת, התוצאה הסופית של הבחירות הייתה כזו:
הערות שוליים

↑  Kenig, Ofer (2009). "Democratizing Party Leadership Selection in Israel: A Balance Sheet". Israel Studies Forum. 24 (1): 62–81. ISSN 1557-2455. JSTOR 41805011. נבדק ב-25 בינואר 2022. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  לינוי בר-גפן, בורג: מנסים להרוס את המפלגה מבפנים, באתר ynet, 6 בספטמבר 2001
↑  אבישי בן-חיים ולינוי בר-גפן, בן אליעזר: "בעזרת השם, נביא למהפך", באתר ynet, 26 בדצמבר 2001
↑  Clyde Haberman, Israeli Party Is Bickering After Near-Tie In Its Primary, The New York Times, ‏6 September 2001
↑  לינוי בר-גפן, בן אליעזר ניצח; הרב עובדיה התקשר לברך, באתר ynet, 27 בדצמבר 2001
↑  Sontag, Deborah (21 בפברואר 2001). "Barak, Angry With His Party and Sharon, Quits Politics Again". The New York Times. נבדק ב-18 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
קונור ויקהאם

קונור ניל ראלף ויקהאם (באנגלית: Connor Neil Ralph Wickham; נולד ב-31 במרץ 1993) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ.
הוא שיחק כדורגל נערים ברדינג לפני שעבר לאיפסוויץ' טאון ב-2006.
הופעתו הראשונה בקבוצת הבוגרים של המועדון הייתה ב-9 באפריל של אותה שנה. בנוסף, שיחק ויקהאם ברמות שונות של כדורגל בינלאומי, והבקיע את שער הניצחון של אנגליה בגמר אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 17 שהתקיימה בליכטנשטיין בשנת 2010.
צבי זליקוביץ'

| --- | --- |
כריכת ספר שירים וצילומים מאת צבי זליקוביץ
כריכת ספר שירים וצילומים מאת צבי זליקוביץ
 לידה:  18 במרץ 1935 (בן 89) פתח תקווה, פלשתינה (א"י)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  פזמונאי, גרפיקאי, צלם
 סוגה:  זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  יעקב הולנדר
 
צבי (צביקה) זליקוביץ' (נולד ב-18 במרץ 1935) הוא גרפיקאי, צלם, משורר ופזמונאי ("תנו לנו יד ונלך") ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה, היה חבר השומר הצעיר ועסק בספורט (בין היתר שיחק בנבחרת הכדורסל של הנח"ל ובהפועל פתח תקווה שהגיעה לליגה הלאומית בכדורסל; אחיו, אשר זליקוביץ היה כדורגלן הפועל פתח תקווה).
שירת בנח"ל ולאחר שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ גבים, שם היה אחראי על עבודות הגרפיקה בקיבוץ. בשנת 1958 עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם פתח סטודיו לגרפיקה ולעיצוב במסגרתו עיצב ספרי אמנות וקטלוגים לתערוכות.
את שירו הראשון כתב בעקבות מלחמת ששת הימים לחברה שבעלה נהרג במלחמה. באותה שנה, 1967, הוקלט שירו המולחן הראשון "בימים שכאלה", אותו הלחין יעקב הולנדר עבור תוכניתה של להקת פיקוד הדרום "זמר בדרום". עוד כתב עם הולנדר את "לא לך" (לשלישיית לא אכפת להם) ואת "אני יודע" לצוות הווי חיל האוויר. בשנת 1969 הלחין מתי כספי את שירו "לי אמי כך סיפרה" ששובץ באלבום הבכורה של דני גרנות.
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1973 ביקש מנהל הפסטיבל, חנוך חסון מיוצרים ישראלים שירים בנושאים הקשורים לחצי יובל המדינה. זליקוביץ', שהיה פעיל במועצה לשימור אתרים על רקע החרבת הגימנסיה הרצליה לשם הקמת מגדל שלום, ביקש לכתוב שיר מחאה נגד החרבת תל אביב הקטנה. הלחן של הולנדר העניק לשיר אופי מלנכולי ומרגש והפך אותו לשיר נוסטלגי ולא מחאתי:
תנו לנו יד ונלך,

 בהרצל בלי כביש ומדרכת.

 עם שיירת גמלים על החול,

 תנו לנו היום ללכת

 לגימנסיה הרצליה כמו אתמול.
השיר בוצע בפסטיבל על ידי עירית דותן ובוצע מאז במספר ביצועים. בשנת 2009 נערכה תחרות לבחירת "שיר המאה של תל אביב" שיזמה עיריית תל אביב בשיתוף גלי צה"ל לרגל חגיגות המאה לעיר. בסיומה של התחרות שבה השתתפו אלפי מאזינים נבחר השיר במקום הראשון כשיר שתוכנו מייצג את העיר באופן הטוב ביותר.
זליקוביץ' והולנדר שיתפו פעולה בשירים נוספים כגון "אומרים שהשבת" ו"הלא תשאלו ציון" (בביצוע עירית דותן) ו"יש לי עיר אחרת" (יפה ירקוני).
משנת 1984 החל לעסוק בצילום והשתתף במספר תערוכות. בהן תערוכות היחיד "צביקה זליקוביץ': צלם-צייר-צייד", במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בנובמבר-דצמבר 1986 ו"הצילו - תערוכת צילום בצבע מתקלף" בבית ראובן ב-1987 ועוד.
ב-1987 ראה אור ספרו "אישונים = מנצ'לך" (מֶנְטְשָלָך או מֶנְשָלָך), המתעד בתצלומים ובשירים את מחזיקי התריסים הזעירים המפוסלים בברזל, שהיו סמל לאדריכלות תל אביב.
ב-1998 ראה אור ספרו "תנו לנו יד ונלך" - איגוד מיטב שיריו ותצלומיו (הוצאת משרד הביטחון).
כן הוציא את ספרי הילדים "כל אלה ואף לא חתול אחד" ו"הקיפוד יהושע ועיר הצבים".
ספריו

אישונים = מנצ'לך, הוצאת אישונים, 1987
תנו לנו יד ונלך, הוצאת משרד הביטחון, 1998
כל אלה ואף לא חתול אחד, 1999
הקיפוד יהושע ועיר הצבים, הוצאת אבן חושן, 2012
יואב דגון, אוצר: רשימות, מאמרים, מסות, עורך: גדעון עפרת, עיצוב, הפקה וצילומים: צביקה זליקוביץ'
הערות שוליים

↑  שורות קצרות במקום קווים, דבר, 17 ביוני 1983
↑  דף הספר ב"סימניה"
↑  דף הספר ב"סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270128505171  ISNI: 0000 0000 4739 0721  LCCN: nr90017377  MusicBrainz: 32f87100-b041-46b8-86be-6953ab236348  NTA: 274126486  VIAF: 297560886   WorldCat (עם VIAF): 297560886
משכנתה הפוכה

משכנתה הפוכה (או משכנתה פנסיונית) הוא מונח המתאר שעבוד נכס מקרקעין כבטוחה להחזרת הלוואה, כאשר הלווה אינו נדרש לפרוע את ההלוואה או לשלם תשלומים למלווה כל עוד הוא מתגורר בנכס. הלוואה זו ניתנת לאנשים מבוגרים שברשותם נכס, והם מעוניינים בסכום כסף נזיל לשם מחייתם או צורך אחר.
בעל הנכס מקבל מהמלווה סכום כסף שגובהו המקסימלי משתנה ומושפע משווי הנכס ומתוחלת החיים הצפויה של בעל הנכס (בהתבסס על גילו). לאחר קבלת ההלוואה ממשיך בעל הנכס להתגורר בביתו ואינו נדרש לשלם תשלומים כלשהם לגוף המלווה. מסיבה זו אין צורך בבדיקת יכולתו הכלכלית של הלווה.
לאחר מותו של הלווה הנכס יימכר, והסכום שיתקבל ישמש לכיסוי ההלוואה בתוספת הריבית, ואילו ההפרש יועבר ליורשיו של בעל הנכס. בדרך כלל ניתנת האפשרות ליורשיו של בעל הנכס לפרוע את ההלוואה בעצמם ולשמור בעלות על הנכס, אם הם מעוניינים בכך.
החזר משכנתה הפוכה אינו מותנה בהכרח במותו של בעל הנכס, וגם אם זה יעזוב את ביתו (למשל לבית אבות) או יציע אותו למכירה, ידרוש הבנק את החזר ההלוואה בתוספת ריבית. שיעור הריבית על משכנתה הפוכה בדרך כלל גבוה יותר מאשר זה שעל משכנתה קונבנציונלית.
הלוואה זו מיועדת לאנשים מבוגרים שברשותם נכס מקרקעין והם מעוניינים לקבל סכום כסף נזיל מבלי למכור את ביתם או ליטול הלוואה שיידרשו להחזיר בתשלומים מדי חודש בחודשו.
הגדרת "אדם מבוגר" לטובת משכנתה הפוכה משתנה ונע בין גילאי 55 ל-65 ומעלה.
בישראל

בישראל משכנתאות הפוכות ניתנות על ידי חברות ביטוח ובנקים, ביניהם:
מזרחי טפחות
כלל ביטוח
הראל
הפניקס
איילון
הבנק הבינלאומי
בית ההשקעות אי.בי.אי
ביקורת

משכנתאות הפוכות זכו לביקורת בגלל מספר חסרונות משמעותיים
משכנתאות הפוכות יכולות להיות מבלבלות ואזרחים מבוגרים רבים לוקחים אותן מבלי להבין לחלוטין את התנאים וההגבלות. דו"ח אמריקאי משנת 2012 העלה שחלק מהמלווים בארצות הברית ניסו לנצל את מורכבות המוצר כדי להציע חוזים שפוגעים בבעלי בתים.
עלויות התחלתיות גבוהות הופכות את המשכנתאות ההפוכות ליקרות.
הערות שוליים

↑  משכנתא פנסיונית | בנק מזרחי-טפחות, באתר www.mizrahi-tefahot.co.il
↑  הגדרת "אדם מבוגר" לטובת משכנתה הפוכה משתנה ונע בין גילאי 55 ל-65 ומעלה.
↑  משכנתא פנסיונית - החלופה הבנקאית הגמישה למשכנתא הפוכה | בנק מזרחי-טפחות, באתר www.mizrahi-tefahot.co.il
↑  עירית אבישר, מזרחי טפחות יציע הלוואות לפנסיונרים תמורת שעבוד דירתם, באתר כלכליסט, 2 ביולי 2020
1 2  מה זה משכנתא 60+ (משכנתא הפוכה), באתר harel-group.co.il
1 2  The World Today with Sally Sara, ABC listen, ‏2024-10-01 (ב־Australian English)
↑  כיצד משכנתא הפוכה יכולה לתרום לתחושת ביטחון כלכלי בצל המצב?, באתר חדשות 13, 28 בינואר 2024
↑  ayalon-ins.co.il
↑   מיכאל רוכוורגר, משכנתא הפוכה: מי יכול לקחת - והאם זה משתלם?, באתר TheMarker‏, 6 באוקטובר 2021
↑  "Report to Congress on Reverse Mortgages" (PDF)
↑  How much does a reverse mortgage loan cost?, Consumer Financial Protection Bureau, ‏2024-05-28 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7660013-0
הבנק המרכזי של ברזיל

| --- | --- |
לוגו הבנק

 מטה מרכזי:  ברזיליה, ברזיל
 קואורדינטות:  15°48′11.1″S 47°53′7.84″W﻿ / ﻿15.803083°S 47.8855111°W﻿ / -15.803083; -47.8855111
 הקמה:  31 בדצמבר 1964
 נגיד:  אלכסנדר טומביני
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 מטבע:  ריאל ברזילאי
 קוד ISO 4217:  BRL
 קודמו:  Caixa de Amortização 
 www.bc.gov.br
 
הבנק המרכזי של ברזיל (בפורטוגזית: Banco Central do Brasil) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי ברפובליקה הפדרלית של ברזיל.
הקמה

הבנק נוסד ב-31 בדצמבר 1964, (כתוצאה משיתוף פעולה של שלושה מוסדות פיננסיים: לשכת המטבע והאשראי (SUMOC), בנק ברזיל (BB), ובית האוצר הלאומי.) במטרה לייצב את הכלכלה הברזילאית לאחר תקופה של אינפלציה גבוהה.
תפקידים עיקריים > יציבות המחירים

הבנק אחראי על שמירה על יציבות המחירים במדינה, תוך הגדרה ומימוש של מדיניות מוניטרית.רגולציה ופיקוח: הוא פועל לפיקוח על המערכת הבנקאית והפיננסית, וודא שהבנקים פועלים בהתאם לחוקים ולתקנות.
תפקידים עיקריים > ניהול המטבע

הבנק מנהל את המטבע הלאומי, הריאל הברזילאי, ומבצע פעולות בשוק המט"ח.
תפקידים עיקריים > מושל

הבנק מנוהל על ידי מושל, הממונה על ידי הנשיא של ברזיל, ודרוש אישור מהקונגרס.
תפקידים עיקריים > מדיניות מוניטרית

הבנק משתמש בכלים כמו שיעור הריבית (SELIC) כדי להשפיע על האינפלציה והצמיחה הכלכלית.
תפקידים עיקריים > חדשנות ופיתוח

בשנים האחרונות, הבנק עוסק גם בקידום טכנולוגיות פיננסיות חדשות, כולל יוזמות בתחום הדיגיטליזציה של מערכת התשלומים.
במסגרת תפקידיו פעיל הבנק בקידום מדיניות פיננסית כוללת עבור ברזיל, וכן הוא מופקד על מילוי כלל התפקידים המוטלים על בנקים מרכזיים במדינות אחרות.
נכון ל-2017, נשיא הבנק המרכזי של ברזיל הוא אילן גולדפיין.
Elle

| --- | --- |


שער המהדורה הצרפתית, אוקטובר 2001
 סוגה:  מגזין אופנה
 מו"ל:  Hachette Filipacchi Media
 מייסד:  Hélène Gordon-Lazareff, Marcelle Auclair 
 בעלים:  לגארדר אקטיב 
 עורך ראשי:  רוברטה מאיירס
 תאריכי הופעה:  1945 (צרפת) 1985 (ארצות הברית) 1987 (שוודיה) – הווה
 שפה:  סינית, קרואטית, צ'כית, טורקית,  הולנדית, אנגלית, פינית, צרפתית,  גרמנית, יוונית, הונגרית, אינדונזית,  איטלקית, יפנית, קוריאנית, נורווגית,  פולנית, פורטוגזית, רוסית, סרבית,  סלובנית, ספרדית, שוודית, תאית, דנית
 תפוצה:  1.1 מיליון בחודש
 מדינה:  צרפת צרפת
 ISSN:  0935-462X, 0013-6298
 www.elle.com
 
אֶל (בצרפתית: Elle - "היא") הוא מגזין צרפתי רב-לאומי המתמקד באופנה, יופי, בריאות ובידור ומיועד לנשים.
המגזין נוסד על ידי פייר לזארף ואשתו הלן גורדון בשנת 1945.
"אל" הוא מגזין האופנה הנפוץ ביותר בעולם, מופץ ביותר מ-411 אלף עותקים בצרפת לבדה, ובעותקים בשפות זרות במדינות רבות אחרות ברחבי העולם.
למגזין "אל" למעלה מ-20 מיליון קוראים.
היסטוריה

EllO נוסד בצרפת בשנת 1945. בשנות ה-60, הוא נחשב ל"לא כל כך מצביע על האופנה כמו יוצר אותה", עם כ-800 אלף קוראים קבועים וסיסמה מוכרת באותה התקופה: "Si elle lit elle lit Elle" (אם היא קוראת, היא קוראת אל). בשנת 1981 דניאל פיליפאטצ'י וז'אן-לוק לגרדר רכשו את מגזיני האכט, אשר כללו את מגזין אל הכושל באותה תקופה. לאחר מכן הושק המגזין אל בארצות הברית.
כיום, יש ל"אל" 39 מהדורות בינלאומיות ב-60 ארצות, ו-27 אתרי אינטרנט בשפות שונות, המושכים למעלה ממיליון מבקרים שצופים ב-26 מיליון דפים מדי חודש.
"אל" הוא גם הבעלים של קולקציית בגדים בלעדית לנשים בשם "Elle Contemporary Collection".
משנת 1993 ועד לשנת 2019 התפרסם במגזין תור של אי. ג'ין קרול.
הערות שוליים

↑  Elle - ACPM, www.acpm.fr
↑  elle magazine מגזין אופנה, באתר www.womag.co.il
↑  elle - כל הכתבות | מגזין את, באתר elle - כל הכתבות | מגזין את
↑  ראו ויקיפדיה בצרפתית
↑  מגזין "Elle" לא יפרסם יותר פרווה ב-45 המהדורות שלו ברחבי העולם in 2022 | Elle magazine, Magazine, Edition, באתר Pinterest
↑  Mediaweek (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012449556705171  LCCN: n88645804  MusicBrainz: 0a8c20a4-05d2-46db-90f2-7d8a898201d5  VIAF: 123699564   WorldCat (עם VIAF): 123699564 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כתבי עת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלינור אוסטרום

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1933 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביוני 2012 (בגיל 78) בלומינגטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elinor Claire Awan 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  תיכון בוורלי הילס 
 מנחה לדוקטורט:  דוויין מרוויק 
 מוסדות:  אוניברסיטת אינדיאנה (1965–2012)  תאגיד קבוט (1955–1957)  אוניברסיטת המדינה של אריזונה (2006–2012)  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1957–1961) 
 תלמידי דוקטורט:  John Paul McIver 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכלכלה (2009)  פרס ג'ון קרטי לקידום המדע (2004)  פרס יוהאן חיטה למדע המדינה (1999)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  וינסנט אוסטרום 
 
אלינור אוסטרום (באנגלית: Elinor Ostrom;‏ 7 באוגוסט 1933 – 12 ביוני 2012) הייתה כלכלנית פוליטית אמריקאית ממוצא יהודי. כלת פרס נובל לכלכלה לשנת 2009 יחד עם אוליבר ויליאמסון על ניתוחה את הכלכלה הארגונית, באופן מיוחד ביחס לנחלת הכלל. עבודתה קשורה לתאורית הכלכלה המוסדית החדשה (New institutional economics). האישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לכלכלה.
ביוגרפיה

אוסטרום נולדה בלוס אנג'לס, כבת יחידה לאב יהודי, מעצב תפאורה, ולאם פרוטסטנטית, מוזיקאית. הוריה נפרדו מוקדם בחייה, ואלינור התגוררה עם אמה רוב הזמן. היא הייתה מבקרת בקביעות בכנסייה פרוטסטנטית עם אמה, ולעיתים קרובות בילתה סופי שבוע עם משפחתו היהודית של אביה. אוסטרום מתארת את עצמה כ"ילדה ענייה", שגדלה בתקופת השפל הכלכלי, בת להורים שעסקו באמנות. במהלך לימודיה בבית הספר התיכון הצטרפה למועדון הוויכוחים, התנסות שהשפיעה על האופן בו התפתחה בהמשך. שם נוכחה כי לכל מדיניות ציבורית יש יותר מצד אחד וכי כדי לשכנע יש להציג נימוקים טובים.
היא סיימה לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1954 אך היותה אשה הקשה עליה למצוא תעסוקה שהלמה את כישוריה. לאחר זמן מה הצליחה להתמנות כעוזרת למנהל כוח אדם בחברה שעד אז העסיקה נשים בתפקידי פקידות ומזכירות בלבד. תפקיד זה עודד אותה להמשיך לרכוש השכלה, והיא סיימה לימודי מוסמך בשנת 1962 ולימודי דוקטורט במדע המדינה בשנת 1965, באותה אוניברסיטה.
צוות הסטודנטים לתארים מתקדמים שבהם הייתה מעורבת, ניתח את ההשפעות הכלכליות הפוליטיות על ניהול קבוצת אגני מי תהום בדרום קליפורניה. באופן ספציפי, על אוסטרום הוטל להסתכל על האגן המערבי. היא גילתה שקשה מאוד לנהל משאב מים משותף כאשר הוא נחלק בין פרטיים. התושבים המקומיים שאבו יותר מדי מי תהום ומי מלח חלחלו לאגן. אוסטרום התרשמה מכך שאנשים עם אינטרסים סותרים או חופפים, שתלויים באותו מקור, מצאו תמריצים ליישב סתירות ולפתור בעיות. היא הפכה את המחקר על שיתוף פעולה זה לנושא עבודת הדוקטורט שלה, והניחה את הבסיס לחקר "המשאבים המשותפים".
את הסמינר שלה לתואר שני הוביל וינסנט אוסטרום, פרופסור חבר למדע המדינה, המבוגר ממנה ב-14 שנה. ב-1963 היא נישאה לו.
בשנת 1961 פרסמו, צ'ארלס טיבוט ורוברט וורן את המאמר "ארגון הממשל באזורי המטרופולין", שהפך למאמר רב השפעה, והציג נושאים שיהיו מרכזיים בעבודות המחקר של אלינור ווינסנט אוסטרום. עם זאת, המאמר החמיר את הסכסוך של וינסנט עם הלשכה למחקר ממשלתי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מכיוון שבניגוד לאינטרסים של הלשכה הוא ייעץ לא לרכז את השלטון באזורי המטרופולין, אלא לפתח שיטת ממשל ביזורית. סכסוך זה גרם לאוסטרום ובעלה לעזוב את אוניברסיטת קליפורניה ויחדיו הם עברו לאינדיאנה, שם הצטרפו לסגל של אוניברסיטת אינדיאנה בה פיתחו את חייהם המקצועיים.
אוסטרום אובחנה כחולה בסרטן הלבלב באוקטובר 2011. במשך שנת חייה האחרונה המשיכה לכתוב וללמד עד לשבועות האחרונים לחייה.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

אוסטרום שימשה כפרופסור למדע המדינה וכמנהלת סדנה בהגות מדינית וניתוח מדיניות באוניברסיטת אינדיאנה (בלומינגטון).
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה מעורבת במדיניות ניהול משאבים והקימה מרכז מחקר בשנת 1973, שמשך אליו מדענים מתחומים שונים מרחבי העולם. העבודה וההוראה במרכז התנהלו על פי עיקרון של סדנה, ולא בשיטת אוניברסיטאית מסורתית של הרצאות והיררכיה קפדנית. אוסטרום בחנה את האינטראקציה של אנשים ומערכות אקולוגיות במשך שנים רבות, והדגימה כי השימוש במשאבים מתכלים על ידי קבוצות אנשים (קהילות, קואופרטיבים, נאמנויות, איגודים מקצועיים) יכול להיות רציונלי, ולמנוע את הידלדלות המשאב ללא התערבות ממשלתית.
היא התפרסמה בעקבות הביקורת שלה על תפיסת "הטרגדיה של נחלת הכלל", התיאוריה שהציע הביולוג גארט הרדין בשנת 1968. "במאמר שפורסם בכתב העת Science, טען הרדין כי אם כל רועה צאן שיש לו גישה לחלקת מרעה משותפת, יקבל את ההחלטה הכלכלית הרציונלית באופן אינדיבידואלי, להגדיל את הצאן שהוא מחזיק על האדמה, חלקת המרעה המשותפת תתכלה או תהרס לגמרי. במילים אחרות, אנשים הפועלים באופן עצמאי ופועלים באופן רציונלי על פי האינטרס האישי שלהם, יהרסו בסופו של דבר משאב מוגבל משותף, גם כאשר ברור כי אין זה אינטרס ארוך הטווח של איש מהם. אוסטרום סברה כי ה"הטרגדיה של נחלת הכלל" במצבים כאלה אינה בלתי נמנעת, כפי שחשב הרדין. במקום זאת, אם הרועים יחליטו לשתף פעולה זה עם זה, לפקח על השימוש זה בזה באדמה ולאכוף כללים לניהולו, הם יכולים להימנע מהטרגדיה".
אוסטרום הציעה אלטרנטיבה אפשרית ל"טרגדיה של נחלת הכלל" בספרה "Governing the Commons: The Evolution of Institutions for Collective Action". הספר מדגים, על בסיס מחקר עובדתי, כי ישנם אלגוריתמים מעשיים לשימוש קולקטיבי במשאב משותף מוגבל, המאפשרים התנהגות אנוכית של בעלי העניין, בעוד שהתוצאה של האינטראקציה אינה הרס, אלא שימוש רציונלי וחידוש המשאב המשותף. אוסטרום התבססה על מחקרי שדה, שלה ושל אחרים. היא בילתה שנים בחקר מלחמות המים ושאיבת היתר שהתרחשה בשנות החמישים בארצות הברית. בניגוד לתחזיות הרציונליות-כלכליות הרווחות של מלתוסיאניזם והטרגדיה של הנחלת הכלל, היא הראתה מקרים שבהם בני אדם לא היו לכודים בטרגדיה וחסרי אונים על רקע אספקה מצומצמת. בספרה Governing the Commons, היא מתבססת על מחקרים על מערכות השקיה בספרד ובנפאל, על כפרים מבודדים בשווייץ וביפן, ועל דיג במיין ובאינדונזיה.
בעקבות מחקרי שדה אוסטרום הייתה למומחית בתחום יוזמה קולקטיבית, אמון ומשאבי הכלל. גישתה המוסדית לנושאי מדיניות ציבורית זכתה להכרה כגישה נפרדת בתחום תאוריית הבחירה הציבורית. היא חיברה ספרים רבים בתחום התאוריה הארגונית, מדע המדינה ומינהל ציבורי.
אוסטרום שימשה כיועצת מדעית בכירה לגופים של האו"ם בנושאי שמירה על משאבים. היא הייתה חברה באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) ונשיאת הארגון האמריקאי למדעי המדינה.