stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע הפדרציה 1992
מהלך התחרות > משחק הגמר

| גרמניה   גרמניה   2 | גרמניה   גרמניה   2 | גרמניה, פרנקפורט   19 ביולי 1992  משטח חימר | גרמניה, פרנקפורט   19 ביולי 1992  משטח חימר | ספרד   ספרד   1 | ספרד   ספרד   1 | ספרד   ספרד   1 | ספרד   ספרד   1 | ספרד   ספרד   1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 |  |  |
| 1 | גרמניה | אנקה הובר   |  | 6 | 6 | 6     |  |  |
| 1 | ספרד | קונצ'יטה מרטינס |  | 3 | 7  | 1 |  |  |
| 2 | גרמניה | שטפי גראף |  | 6  | 6 |  |  |  |
| 2 | ספרד | ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו |  | 4 | 2 |  |  |  |
| 3 | גרמניה | אנקה הובר/ברברה ריטנר |  | 1 | 2 |  |  |  |
| 3 | ספרד | קונצ'יטה מרטינס/ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו |  | 6 | 6 |  |  |  |
ישראל בתחרות

בנבחרת ישראל השתתפו יעל סגל, לימור זלץ ואנה סמשנובה. הנבחרת שיחה בבית העולמי. בסיבוב  הראשון הן נפגשו עם פולין והפסידה 0:3. 
במשחקי הבית העולמי הן נפגשו עם איטליה והפסידו 1:2.
במשחקי מבחן הן נפגשו עם שווייץ והפסידה 0:3. כתוצאה מכך הנבחרת ירדה מהבית העולמי לתחרויות אזוריות.
גביע הפדרציה 1988

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 ארגון מפעיל:  הפדרציה הבין-לאומית לטניס 
 תקופת התחרות:  4 בדצמבר 1988 – 11 בדצמבר 1988 (8 ימים)
 מספר תחרות:  26 
 מספר משחקים:  54
 מדינות משתתפות:  35
 עיר מארחת:  מלבורן, אוסטרליה אוסטרליה
 זוכה:  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה (5)
 → 1987 1989 ← 
 
מגרשי מועדון מלבורן פארק בו התקיימה התחרות
גביע הפדרציה 1988 הייתה התחרות ה-26 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון מלבורן פארק במלבורן. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-4 בדצמבר בהשתתפות 35 נבחרות והסתיימה ב-11 בדצמבר 1988.
נבחרת צ'כוסלובקיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ברית המועצות וזכתה בגביע בפעם החמישית בתולדות הנבחרת.
מהלך התחרות > משחק הגמר

| ברית המועצות   ברית המועצות   1 | ברית המועצות   ברית המועצות   1 | אוסטרליה, מלבורן   11 בדצמבר 1988  משטח קשה | אוסטרליה, מלבורן   11 בדצמבר 1988  משטח קשה | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   2 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   2 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   2 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   2 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 |  |  |
| 1 | ברית המועצות | לריסה סבצ'נקו |  | 1 | 6 |  |  |  |
| 1 | צ'כוסלובקיה | רדקה זרובקובה |  | 6 | 7  |  |  |  |
| 2 | ברית המועצות | נטשה זברבה |  | 3 | 4 |  |  |  |
| 2 | צ'כוסלובקיה | הלנה סוקובה  |  | 6  | 6 |  |  |  |
| 3 | ברית המועצות | לריסה סבצ'נקו/נטשה זברבה  |  | 7 | 7 |  |  |  |
| 3 | צ'כוסלובקיה | יאנה פוספישילובה/יאנה נובוטנה |  | 6 | 5 |  |  |  |
ישראל בתחרות

בנבחרת ישראל השתתפו חגית אוחיון יעל סגל ואילנה ברגר. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם אוסטרליה והפסידו 0:3.
בסבב תנחומים ישראל נפגשה עם פולין וניצחו 0:3. בהמשך הם נפגשה עם ברזיל והפסידו 0:3.
גביע הפדרציה 1986

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 ארגון מפעיל:  הפדרציה הבין-לאומית לטניס 
 תקופת התחרות:  20 ביולי 1986 – 27 ביולי 1986 (8 ימים)
 מספר תחרות:  24 
 מספר משחקים:  64
 מדינות משתתפות:  41
 עיר מארחת:  פראג, צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 זוכה:  ארצות הברית ארצות הברית (12)
 → 1985 1987 ← 
 
גביע הפדרציה 1986 הייתה התחרות ה-24 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הטניס בפראג. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-20 ביולי בהשתתפות 41 נבחרות והסתיימה ב-27 ביולי 1986.
נבחרת ארצות הברית ניצחה במשחק הגמר את נבחרת צ'כוסלובקיה וזכתה בגביע בפעם ה-12 בתולדות הנבחרת. זו היית ההופעה הראשונה של מרטינה נברטילובה במולדת לאחר שארקה ממנה בשנת 1975.
מהלך התחרות > משחק הגמר

| ארצות הברית   ארצות הברית   3 | ארצות הברית   ארצות הברית   3 | צ'כוסלובקיה, פראג   27 ביולי 1986  משטח חימר | צ'כוסלובקיה, פראג   27 ביולי 1986  משטח חימר | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   0 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   0 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   0 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   0 | צ'כוסלובקיה   צ'כוסלובקיה   0 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 |  |  |
| 1 | ארצות הברית | כריס אוורט  |  | 7 | 7 |  |  |  |
| 1 | צ'כוסלובקיה | הלנה סוקובה |  | 5 | 6 |  |  |  |
| 2 | ארצות הברית | מרטינה נברטילובה |  | 7  | 6 |  |  |  |
| 2 | צ'כוסלובקיה | האנה מנדליקובה |  | 5 | 1 |  |  |  |
| 3 | ארצות הברית | מרטינה נברטילובה/פם שרייבר  |  | 6 | 6 |  |  |  |
| 3 | צ'כוסלובקיה | האנה מנדליקובה/הלנה סוקובה |  | 4 | 2 |  |  |  |
ישראל בתחרות

בנבחרת ישראל השתתפו שגית דורון ואילנה ברגר. בסיבוב המוקדם הן נפגשו עם סין והפסידו 0:3.
בסבב תנחומים ישראל נפגשה עם פינלנד והפסידו 2:1.
בורובודור

בורובודור (באינדונזית: Borobudur) הוא מונומנט מהאיאני בודהיסטי מהמאה ה-9, אשר נבנה בשנים 772–851 על ידי ממלכת סאילנדרא הקרויה גם שאילנדרא. שוכן במאגלאנג שבמרכז ג'אווה שבאינדונזיה. המונומנט מורכב משישה משטחים בצורת ריבוע שמעליהם נמצאים שלושה משטחים בצורת עיגול, והוא מקושט ב-2,672 תבליטים ו-504 פסלי בודהה. הכיפה המרכזית שוכנת במרכז המשטח העליון, ומוקפת ב-72 פסלי בודהה המונחים בתוך סטופות מחוררות. אורך צלעו של ריבוע הבסיס הוא 123 מטרים וגובהו של המונומנט הוא 35 מטרים.
המונומנט הוא מקדש לבודהה ומקום פולחן בודהיסטי. שביל עולי הרגל מתחיל בבסיס המונומנט ומקיף אותו במסלול העולה כלפי מעלה דרך שלושת השלבים המטפוריים בקוסמולוגיה הבודהיסטית - קאמאדהאטו (עולם החשק), רופאדהאטו (עולם הצורות) וארופאדהאטו (העולם חסר הצורה). במהלך המסע בשביל, עוברים עולי הרגל דרך מערכת של מדרגות ומסדרונות, המקושטים ב-1,460 תבליטים נרטיביים הנמצאים על הקירות והמעקות.
לפי מספר עדויות ארכאולוגיות ננטש בורובודור במהלך המאה ה-14, בעקבות דעיכת הממלכות הבודהיסטיות וההינדואיסטיות בג'אווה, ובעקבות התפשטות האסלאם שהתרחשה במקביל. האתר התגלה מחדש ב-1814 על ידי סר תומאס סטמפורד ראפלס, שליט ג'אווה מטעם הבריטים. בתקופה שלאחר הגילוי מחדש נערכו במקום מספר מבצעי שיקום ושיפוץ. מיזם השיפוץ הגדול ביותר בוצע בין 1975 ל-1982 על ידי ממשלת אינדונזיה ואונסק"ו, ובעקבות זאת זכה האתר למעמד של אתר מורשת עולמית. בורובודור ממשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, ואחת לשנה חוגגים בו הבודהיסטים באינדונזיה את חג הוואסק (התקופה הקדושה ביותר בלוח השנה הבודהיסטי). האתר נחשב לאתר התיירות הפופולרי ביותר באינדונזיה.
אטימולוגיה

מקדש הינדי או בודהיסטי נקרא באינדונזית צ'אנדי, ולכן מקדש בורובודור ידוע בפי המקומיים כצ'אנדי בורובודור. המונח צ'אנדי משמש גם על מנת לתאר כל מבנה עתיק, לדוגמה שערים ובתי מרחץ. מקור המונח בורובודור לא ברור, אף על פי שהשמות המקוריים של רוב המקדשים האינדונזיים העתיקים ידועים. השם בורובודור נכתב לראשונה בספרו של סר תומאס סטמפורד ראפלס על ההיסטוריה של ג'אווה. ראפלס כתב על מונומנט בשם בורובודור, אך אין מסמכים קדומים יותר שבהם השם הזה מוזכר. כתב היד הג'וואי העתיק היחידי שבו נרמז על המונומנט כמקדש בודהיסטי הוא הנאגאראקרטאגאמה, שנכתב על ידי מפו פראפאנקה ב-1365.
ההשערה היא שראפלס השתמש בשם "בורה-בודור", ומכאן "בורובודור", על מנת לתאר את הכפר הקרוב שנקרא בורה; רוב הצ'אנדים נקראים על שם הכפר הסמוך. אילו היה נקרא בג'וואית, שמו היה צריך להיות "בודורבורו". כמו כן, ראפלס טען שמשמעותו של השם "בודור" עשויה להתאים למילה בודה (עתיק) בג'וואית מודרנית, כלומר "בורו העתיק". אולם, ארכאולוג אחר טען שהרכיב השני של השם (בודור) נגזר מהמונח הג'וואי בהודהארה (או הר).
מיקום

בורובודור שוכן על רמה שבין שני הרי געש ושני נהרות, במרחק של ארבעים ק"מ צפון-מערבית ליוגיאקרטה. לפי מיתוס מקומי האזור הידוע בשם מישור קדו הוא אתר ג'וואי קדוש שכונה "גן העדן של ג'אווה" בזכות פוריות הקרקע שלו. באזור בורובודור יש מקדשים בודהיסטיים והינדואיסטיים נוספים, כולל מתחם מקדשי פראמבאנאן. במהלך שיקום המקדשים בתחילת המאה ה-19 התגלו שלושה מקדשים באזור: בורובודור, פאוון ומנדוט, שנבנו לאורך קו ישר. ייתכן כי הדבר קרה במקרה, אך סידור המקדשים מתאים לסיפור עם עתיק שלפיו הייתה דרך לבנים שחיברה בין בורובודור ומנדוט. שלושת המקדשים מאופיינים בסגנון אדריכלי וקישוטים דומים, סגנון המתוארך לתקופה זהה. ההשערה היא כי בין המקדשים היה קשר כלשהו שיצר אחדות רוחנית, על אף שהמאפיינים המדויקים של קשר זה אינם ידועים.
בניגוד למקדשים אחרים שנבנו על משטח שטוח, בורובודור נבנה על גבעה בגובה 265 מטרים מעל גובה פני הים, ובגובה 15 מטרים מעל קרקעית אגם פלאוקני שהתייבש. קיומו של האגם היה נושא לדיונים רבים בקרב הארכאולוגים במאה ה-20; ההשערה הייתה שבורובודור נבנה על חוף האגם או אף צף על האגם. ו. א. ג' ניואנקאמפ, אמן ומומחה הולנדי לאדריכלות הינדואיסטית ובודהיסטית, פיתח ב-1931 תאוריה שלפיה מישור קדו היה בעבר אגם וכי בורובודור ייצג את פרח הלוטוס שצף על האגם. פרחי לוטוס נמצאים כמעט בכל עבודת אמנות בודהיסטית, ולעיתים קרובות הם משמשים ככס המלכות של הבודהה וכבסיס לסטופה. באדריכלות של בורובודור ניתן למצוא תיאור של לוטוס שבו תנוחתו של בודהה מסמלת את לוטוס סוטרה, אלמנט הנמצא בטקסטים רבים של הבודהיזם המהאיאני. ישנה השערה כי שלושה משטחים הנמצאים בראש המקדש מייצגים את עלי הלוטוס. אולם, התאוריה של ניואנקאמפ נתקלה בהתנגדויות כיוון שהקרקע באזור הייתה יבשה.
עם זאת, מספר גאולוגים הביעו תמיכה בדעתו של ניואנקאמפ והצביעו על כך שבקרבת האתר נמצאו משקעי חרסית. במחקר סטרטיגרפי שנערך בשנת 2000 התגלו ממצאים התומכים בהשערה כי בקרבת בורובודור התקיים אגם בתקופת הפליאוקן, ובכך התאוריה של ניואנקאמפ זוכה לאישוש נוסף. אזור האגם נעלם בהדרגה במשך הזמן, ובמחקרים שונים הוכח שבורובודור היה ליד חוף אגם בין המאה ה-13 למאה ה-14. זרמי נהר ופעילויות געשיות עיצבו את האזור כולו, כולל האגם. אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באינדונזיה, הר מראפי, נמצא במרחק קצר מבורובודור והיה פעיל מאוד מאז הפליסטוקן.
היסטוריה > בנייה

אין מסקנה חד-משמעית מהעדויות לאחראים לבניית בורובודור, או לייעודו המקורי של המתחם. ההשערה כי בורובודור נוסד בסביבות שנת 800 מתבססת על השוואה בין תבליטים שונים במרגלות המקדש, ועל כתובות שהיו חלק מצ'ארטרים מלכותיים במאה ה-8 ובמאה ה-9. הערכה זו מתאימה לתקופה שבין 760 ל-830, שבה שושלת סיילנדרה הייתה בשיא פריחתה במרכז ג'אווה ונתונה להשפעתה של אימפריית סריוויג'איה. ההערכה היא כי הבנייה נמשכה 75 שנים והושלמה בתקופת שלטונו של סאמארטונגה, בשנת 825.
בתקופה שבה בורובודור נבנה היה בלבול מסוים בין השליטים ההינדואיסטיים והבודהיסטיים בג'אווה. הסיילנדראים היו ידועים כמאמינים אדוקים של הבודהה, אף על פי שכתובות אבן שנמצאו בסוג'ומרטו מלמדות על כך שייתכן כי הם היו הינדים. בתקופה זו נבנו מונומנטים רבים על המישורים וההרים שמסביב למישור קדו. המונומנטים הבודהיסטיים, כולל בורובודור, הוקמו בערך באותה תקופה שבה הושלמה בנייתו של מקדש פראמבאנאן לכבוד שיווה. המלך סאנג'איה, שהאמין בשיווה, הורה בשנת 732 להקים לינגה לכבוד שיווה בגבעת אוקיר הנמצאת במרחק 10 ק"מ מזרחית לבורובודור.
בנייתם של המקדשים הבודהיסטיים באותה תקופה, כולל בורובודור, התאפשרה בזכות ראקאי פאנאגקאראן שירש את סאנג'איה, שנתן רשות למאמינים הבודהיסטיים לבנות מקדשים. למעשה, על מנת להפגין את הכבוד שרכש, פאנאגקאראן העניק את הכפר קאלאסאן לקהילה הבודהיסטית, כפי שנכתב בצ'ארטר קאלאסאן המתוארך לשנת 778. מספר ארכאולוגים שיערו על סמך הצ'ארטר כי מעולם לא היה עימות רציני בנוגע לדת בג'אווה, כיוון שהמלך ההינדי היה יכול לפרוס את חסותו על הקמת מונומנט בודהיסטי, ולהפך. אולם, סביר להניח כי באותה תקופה היו בג'אווה שתי שושלות יריבות - סיילנדרה הבודהיסטית וסאייביט סאנג'איה - כאשר האחרונה גברה על יריבתה בקרב שהתרחש ב-856 במישור ראטו בוקו. בלבול זה קיים גם ביחס למקדש לארה ג'ונגגראנג במתחם פראמבאנאן, שנטען כי הוקם על ידי ראקאי פיקאטאן כתשובה להקמת בורובודור על ידי שושלת סאנג'איה, אך יש הטוענים כי האקלים הפוליטי היה אקלים רגוע של דו-קיום, וסיילנדרה הייתה מעורבת בלארה ג'ונגגראנג.
היסטוריה > נטישה

בורובודור היה חבוי במשך מאות שנים מתחת לשכבות של אפר געשי וג'ונגל הולך וגדל. סיפור נטישתו הוא תעלומה. לא ידוע מתי נפסק השימוש במונומנט כאתר עלייה לרגל בודהיסטי. ההערכה היא כי בין 928 ל-1006 מרכז הכוח עבר למזרח ג'אווה, ובמקביל התרחשו כמה התפרצויות געשיות; התפרצות הר הגעש מראפי בשנת 1006 גרמה לנטישת המקום בשנת 1007 כאשר כשל יבולים רושש את תושבי האזור, ובזה בא הקץ לכוחה של ממלכת מאטאראם של ימי הבינים, אחת משלוש בשם זה שהיו באינדונזיה. לא ברור האם יש קשר סיבתי בין שני הגורמים, אך מספר מקורות מזכירים כי זו הסיבה הסבירה ביותר לנטישה. סוקמונו (1976) מזכיר את הדעה הפופולרית כי המקדשים ננטשו כאשר האוכלוסייה המירה את דתה לאסלאם במאה ה-15. עד המאה ה-15 פקדו את האתר קומץ מאמינים.
אולם, המונומנט לא נשכח לחלוטין, אם כי אופי סיפורי העם הקשורים אליו השתנה מתהילה לאמונות טפלות הקשורות למזל רע ואומללות. בשתי כרוניקות (באבאד) ג'וואיות מהמאה ה-8 מוזכרים מקרים של מזל רע הקשור למונומנט. בבאבאד תאנאה ג'אווי (ההיסטוריה של ג'אווה) המונומנט היה גורם חשוב במרד שפרצה כנגד מלך מאטאראם ב-1709. הגבעה הייתה נתונה במצור והמורדים הובסו ונדונו לעונש מוות על ידי המלך. בבאבאד מאטאראם (ההיסטוריה של ממלכה מאטאראם) המונומנט קשור לחוסר המזל שפקד את נסיך הכתר של סולטנות יוגיאקארטה ב-1757. למרות הטאבו שלפיו היה אסור לבקר במונומנט "הוא לקח את מה שכתוב כאביר שנלכד בכלוב" (פסל באחת הסטופות המחוררות). יום אחד לאחר חזרתו לארמון הוא חלה במחלה מסתורית ונפטר.
היסטוריה > גילוי מחדש

לאחר מלחמת ג'אווה בין אנגליה להולנד האי היה בשלטון אנגלי בין 1811 ל-1816. המושל הממונה היה תומאס סטמפורד ראפלס, שאחד מתחומי ההתעניינות שלו היה ההיסטוריה של ג'אווה. בזמן שסייר באי הוא אסף עתיקות ג'וואיות והכין רשימות באמצעות קשריו עם התושבים המקומיים. בסיור פיקוח שנערך בסמאראנג ב-1814 הוא קיבל מידע על מונומנט גדול הנמצא במעמקי הג'ונגל שליד הכפר בומיסגורו. הוא לא היה יכול לחפש את המונומנט בעצמו, ובמקום זאת שלח את ה. סי קורנליוס, מהנדס הולנדי.
בתוך חודשיים כרתו קורנליוס ו-200 האנשים שליוו אותו עצים, שרפו צמחייה וחפרו בקרקע על מנת לגלות את המונומנט. בגלל סכנת ההתמוטטות הם לא יכלו לחשוף חלק מהגלריות. קורנליוס דיווח על ממצאיו לראפלס, כולל על מגוון ציורים. על אף שהגילוי מוזכר במספר משפטים בודדים, שיקום המונומנט נזקף לזכות ראפלס כיוון שהוא זה שהביא אותו לידיעת העולם.
הרטמן, מנהלן הולנדי באזור קדו, המשיך את עבודתו של קורנליוס וב-1835 נחשף לבסוף כל המבנה. העניין של הרטמן בבורובודור היה יותר אישי מאשר רשמי. הוא לא כתב דו"חות על פעילותו, ובמיוחד על הטענה כי הוא זה שגילה את הפסל הגדול של בודהה בסטופה הראשית. מכיוון שהסטופה הראשית נותרה ריקה, לא ידוע מה גילה הרטמן בחקירותיו בכיפה הראשית ב-1842.
ממשלת איי הודו המזרחיים ההולנדיים (שמה של המושבה ההולנדית שהפכה אחר כך לאינדונזיה) מינתה את פ. סי וילסן, מהנדס הולנדי, לחקור את המונומנט ולשרטט איורים של מאות התבליטים. ג. פ. ג. ברומונד מונה גם כן לחקור את המונומנט בצורה מעמיקה, והוא השלים את עבודתו ב-1859. הממשלה התכוונה לפרסם מאמר המבוסס על עבודתו של ברומונד והאיורים של וילסן, אך ברומונד סירב לשתף פעולה. הממשלה מינתה מומחה אחר, סי. לימאנס, שחיבר מונוגרפיה המבוססת על מקורותיהם של ברומונד ווילסן. המונוגרפיה הראשונה של מחקר מפורט על בורובודור פורסמה ב-1873, ושנה אחת לאחר מכן היא תורגמה לצרפתית. התמונה הראשונה של המונומנט צולמה ב-1873 על ידי איזידור ואן קינסברגן, אמן חריטה הולנדי-פלמי.
חשיבותו של האתר התגברה באיטיות, ובמשך תקופה ארוכה הוא היה מקור למזכרות והכנסה עבור "ציידי מזכרות" וגנבים. המפקח הראשי לחפצים תרבותיים המליץ ב-1882 לפרק את בורובודור ולהעביר את תכולתו למוזיאונים מכיוון שהמונומנט לא היה יציב. בעקבות ההמלצה הזו הממשלה מינתה את הארכאולוג גרונוולדט לבצע חקירה מקיפה באתר, ולהעריך את המצב האמיתי של המתחם; גרונדוולט דיווח כי לדעתו החששות אינם מוצדקים והמליץ לא לפרק את בורובודור.
היסטוריה > מאורעות מאוחרים

ב-1973 מימן ארגון אונסק"ו מבצע שיקום נרחב של האתר, ולאחר מכן הוא חזר לשמש כאתר עלייה לרגל. אחת לשנה, כאשר הירח מלא במאי או ביוני, מציינים הבודהיסטים באינדונזיה את יום ואסק המנציח את הלידה, מוות, והזמן שבו גאוטמה הבודהה השיג את עיקר חוכמתו והפך לבודהה שקיאמוני. ואסק הוא חג לאומי רשמי באינדונזיה, והטקסים החשובים ביותר נערכים במנדוט, פאוון ובורובודור.
בורובודור הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר באינדונזיה. ב-1974 ביקרו בו 260,000 תיירים, ומתוכם 36,000 היו זרים. בשנות ה-90 עלה והתייצב המספר על 2.5 מיליון מבקרים בשנה (80% מתוכם מקומיים), לפני המשבר הכלכלי שפקד את אינדונזיה. אולם, נמתחה ביקורת על תעשיית התיירות המתפתחת כיוון שהיא לא כללה את הקהילה המקומית. תושבים ואנשי עסקים מקומיים ארגנו פעולות מחאה ב-2003, והביעו התנגדות לתוכניתה של הממשלה הפרובינציאלית לבנות קניון תלת-קומתי בשם "Java World" (עולם ג'אווה).
ב-21 בינואר 1985 נפגעו תשע סטופות על ידי תשע פצצות. ב-1991 נגזר דינו של מוסלמי קיצוני עיוור בשם חוסיין עלי אל האבסיי למאסר עולם, לאחר שהורשע באחריות לסדרת פיצוצים שהתרחשה בשנות ה-80, כולל בבורובודור. שני חברים נוספים במחתרת הימנית הקיצונית שהיו בפיצוצים נדונו לעשרים שנות מאסר ב-1986, וחבר נוסף נדון ל-13 שנות מאסר. ב-27 במאי 2006 נפגע החוף הדרומי של מרכז ג'אווה מרעידת אדמה בעוצמה של 6.2 בסולם ריכטר. הרעידה גרמה לנזקים קשים ולהרוגים רבים ביוגיאקארטה, אך בורובודור עצמו לא נפגע.
פסלי בודהה

בבורובודור מוצבים פסלי בודהה רבים המתארים מצבים שונים שלו. פסלי הרגליים המוצלבות ממוקמים בתנוחת לוטוס ומפוזרים בחמש הקומות המרובעות (רופאדהאטו) ובקומה העליונה.
פסלי בודהה ממוקמים בתוך נישות הנמצאות ברופאדהאטו, והם מסודרים בשורות בצדיו החיצוניים של המעקות, כאשר מספרם הולך ופוחת לקראת הקומה העליונה. במעקה הראשון והשני יש 104 נישות כל אחד, בשלישי 88, ברביעי 72 ובחמישי 64 (סך הכול 432 פסלים). בשלוש הקומות המעגליות פסלי הבודהה נמצאים בתוך סטופות מחוררות. בקומה המעגלית הראשונה יש 32 סטופות, בשנייה 24 ובשלישית 16 (סך הכול 72 סטופות). בזמן בניית המקדש היו בו 504 פסלים, ומתוכם נפגעו 300 (בעיקר לקיחת הראש שלהם). 43 פסלים נוספים נעלמו. מאז גילויו של בורובודור נגנבו ראשי פסלים כפריטי אספנות, בעיקר עבור מוזיאונים מערביים.
במבט ראשון נראה כי יש דמיון רב בין פסלי הבודהה, אך ישנם הבדלים עדינים ביניהם מבחינת היבטים שונים של המיקום (מודרה) ותנוחת הידיים. חמש קבוצות מודרה: צפון, מזרח, דרום, מערב וזנית, מייצגים את חמש רוחות השמיים לפי המהאיאנה. בארבעת המעקות הראשונים נמצאים ארבע המודרות הראשונות: צפון, מזרח, דרום ומערב, שבהם מוצבים ארבעה פסלי בודהה לפי ארבעת כיווני המצפן. לפסלי הבודהה הנמצאים במעקה החמישי ובתוך הקומה העליונה, 72 במספר, יש מודרה זהה: זנית. כל מודרה ייחודית מבחינה סימבולוגית.
שיקום

ב-1885, כאשר פורסם שיושב ראש החברה הארכאולוגית ביוגיאקארטה גילה את הבסיס החבוי, זכה בורובודור לתשומת לב ציבורית. בין 1890 ל-1891 צולמו מספר תצלומים של התבליטים בבסיס זה. הגילוי גרם לממשלת הודו המזרחית לפעול למען הגנה על המונומנט. ב-1900 החליטה הממשלה להקים ועדה בת שלושה חברים שתעריך את מצבו של בורובודור: ברנדס, היסטוריון של האמנות, תאודור ואן ארפ, מהנדס צבאי הולנדי, וואן דה קאמר, מהנדס בנייה ממחלקת העבודות הציבוריות.
ב-1902 פרסמה הוועדה את תוכניתה, שכללה שלושה שלבים:
בשלב הראשון היה צורך להימנע מהסכנות המידיות האורבות למקדש באמצעות סידור מחדש של הפינות, הזזת אבנים המסכנות את החלקים הסמוכים אליהן, חיזוק המעקות הראשונים ושיקום חלק מהנישות, קשתות, סטופות והכיפה הראשית.
גידור החצרות, תחזוקה הולמת ושיפור ניקוז המים באמצעות שיקום הרצפה והצנרת.
הסרה של כל האבנים הרופפות, ניקוי המקדש עד למעקה הראשון, הסרת אבנים שצורתן הושחתה ושיקום הכיפה הראשית.
ההערכה היא כי עלות העבודות הכוללת באותה תקופה עמדה על 48,800 גילדן הולנדי.
עבודות השיקום התבצעו בשנים 1907–1911, והן היו מבוססות על המלצותיו של תאודור ואן ארפ. בשבעת החודשים הראשונים התרכזו הפועלים בחפירות מסביב למקדש בחיפוש אחר ראשי בודהה ותבליטי אבן חסרים. ואן ארפ פירק ובנה מחדש את שלוש הקומות המעגליות העליונות ואת הסטופות. במהלך העבודות הוא גילה כי יש ביכולתו לעשות דברים נוספים על מנת לשפר את מצבו של המקדש; הוא הגיש הצעה נוספת שאושרה, וכתוצאה מכך נוספו 34,600 גילדנים לתקציב העבודות. בשלב זה נראה היה כי בורובודור חזר להיות כפי שהיה בשיא פריחתו.
בגלל התקציב המוגבל המטרה הראשונית של עבודות השיקום הייתה לנקות את התגליפים והתבליטים, וואן ארפ לא פתר את בעיית הניקוז. בתוך 15 שנים היו קירות הגלריות ספוגים במים, וניתן היה להבחין בסדקים ובהתפוררות התבליטים. ואן ארפ השתמש בבטון נטול מלחים-אלקליים וסידן הידרוקסידי, והעביר אותן לתוך המקדש. פעולה זו גרמה לכמה בעיות, כך שנוצר צורך דחוף בעבודות חידוש נוספות.
מאז עבודות השיקום שהחלו ב-1907, נערכו מספר סבבי עבודות נוספים, אך הם לא סיפקו למקדש את ההגנה המלאה שהוא היה זקוק לה. בשלהי שנות ה-60 ביקשה הממשלה האינדונזית מהקהילה הבינלאומית לסייע לה במאמץ שיקום גדול של המקדש, ובשנת 1973 הוכנה תוכנית-אב לשיקום בורובודור. הממשלה האינדונזית ואונסק"ו החלו בפרויקט שיקום נרחב שנמשך בין 1975 ל-1982. יסודות המקדש חוזקו, וכל 1,460 התבליטים נוקו. השיקום כלל את פירוק חמש הקומות ושיפור הניקוז באמצעות שיבוץ תעלות מים בתוך המקדש. הוסיפו שכבות בלתי חדירות ומסננות מים למקדש. בשיקום נטלו חלק כ-600 עובדים, ועלותו הכוללת הייתה 6,901,243 דולר אמריקני. לאחר שעבודות השיקום הללו הושלמו, הכריז אונסק"ו על בורובודור ב-1991 כעל אתר מורשת עולמית.
לקריאה נוספת

Luis O. Gomez and Hiram W. Woodward (1981). Barabudur, history and significance of a Buddhist monument. presented at the Int. Conf. on Borobudur, Univ. of Michigan, May 16-17, 1974. Berkeley: Asian Humanities Press. ISBN 0-89581-151-0.
August J.B. Kempers (1976). Ageless Borobudur : Buddhist mystery in stone, decay and restoration, Mendut and Pawon, folklife in ancient Java. Wassenaar: Servire. ISBN 90-6077-553-8.
John Miksic (1999). The Mysteries of Borobudur. Hongkong: Periplus. ISBN 962-593-198-8.
Adrian Snodgrass (1985). The symbolism of the stupa. Southeast Asia Program. Ithaca, N.Y.: Cornell University. ISBN 0-87727-700-1.
גלינה וולצ'ק

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1933 מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 פטירה:  26 בדצמבר 2019 (בגיל 86) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Галина Борисовна Волчек 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1953–2019 (כ־66 שנים) 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1955) 
 בן או בת זוג:  יבגני יבסטיגנייב (1955–1964)  מארק אבלב (1966–1976) 
 צאצאים:  דניס יבסטיגנייב 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1967)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (2006)  "His own way" award (2001)  עיטור הידידות בין העמים (1993)  מסכת הזהב (2014)  גיבור העמל של הפדרציה הרוסית (25 באפריל 2017)  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 3 (19 באפריל 2004)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1979)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1969)  עיטור הדגל האדום של העמל (1976)  האמנית העממית של ברית המועצות (1989)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (2008)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (19 בדצמבר 2003)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (1996)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (2013)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית ותיק העמל 
 פרופיל ב-IMDb
 
גלינה וולצ'ק (ברוסית: Галина Борисовна Волчек‏; 19 בדצמבר 1933 - 26 בדצמבר 2019) הייתה שחקנית ובמאית תיאטרון סובייטית-רוסיה ממוצא יהודי. בשנת 1989 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות. הוענקו לה עיטורי ההצטיינות למען המולדת מכול הדרגות.
קורות חיים

גלינה וולצ'ק נולדה בשנת 1933 במוסקבה למשפחה יהודית. אביה בר וולצ'ק היה צלם, במאי ותסריטאי קולנוע. על פעילותו הוא קיבל פרס ברית המועצות ארבע פעמים. אשתו הייתה תסריטאית.
בשנת 1955 גלינה וולצ'ק סיימה לימודים בבית ספר לשחקנים ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. ביחד עם אולג יפרמוב, יבגני יבסטיגנייב, אולג טבקוב ועוד הם הקימו תיאטרון חדש שבהמשך קיבל שם "תיאטרון סוברמניק".
בשנת 1962 גלינה וולצ'ק לראשונה ביימה הצגת תיאטרון. הצגה זו הייתה ברפרטואר התיאטרון כ-30 שנים. על הצגה שוולצ'ק ביימה בשנת 1966 היא קיבלה פרס ברית המועצות. בשנת 1972 היא מונתה לבמאי ראשי של התיאטרון ומשנת 1989 ועד פטירתה היא הייתה מנהלת אמנותית של התיאטרון.
בשנת 1978 וולצ'ק הוזמנה ליוסטון בה ביימה הצגת תיאטרון. בשנים 1996–1997 התיאטרון עשה סבב הופעות בניו יורק.
בנוסף לעבודה בתיאטרון וולצ'ק השתתפה במספר סרטי קולנוע כשחקנית.
בשנת 1995 היא נבחרה לדומה הנייה כנציגת "רוסיה ביתנו". היא סיימה את הכהונה בשנת 1999.
בשנת 2000 וולצ'ק חתמה על העצומה נגד חזרה להמנון ברית המועצות.
בשנים אחרונות וולצ'ק הייתה חולה ומרותקת לכיסא גלגלים.
על פעילותו בתחום התיאטרון וולצ'ק קיבלה עיטורים רבים לרבות 4 עיטורי ההצטיינות למען המולדת ועיטור "גיבור העמל של הפדרציה הרוסית". בשנת 1989 היא קיבלה תואר אמן העם של ברית המועצות. וולצ'ק קיבלה פרסים ועיטורים נוספים לרבות עיטורים מאוקראינה ופולין.
ווולצ'ק נפטרה בשנת 2019 במוסקבה ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בעלה הראשון היה יבגני יבסטיגנייב, שחקן קולנוע ותיאטרון. לזוג נולד בן דניס יבסטיגנייב שפעיל בתחום הקולנוע. בשנת 1966 וולצ'ק התחתנה בפעם השנייה. בעלה היה מארק אבלב, פרופסור להנדסת בניין.
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2002

| --- | --- |
 מארחת:  ארצות הברית ארצות הברית   קנדה וקנדה
 תקופת התחרות:  27 באוקטובר 2002 – 9 בנובמבר 2002 (14 ימים) 
 מספר משתתפות:  8
 הזוכה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מספר משחקים:  16
 מספר שערים:  80 (5 בממוצע למשחק)
 מלכת השערים:  קנדה צ'רמיין הופר   ארצות הברית טיפני מילברט   קנדה כריסטין סינקלייר   (7 שערים)
 השחקנית מצטיינת:  ארצות הברית טיפני מילברט
 → 20002006 ←
 
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2002, הוא גביע הזהב לנשים השישי שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך בארצות הברית ובקנדה והתקיים מ-27 באוקטובר עד ה-9 בנובמבר 2002. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 2003, שנערך שנה לאחר מכן גם כן בארצות הברית.
במשחק הגמר נפגשו המארחות ארצות הברית (בפעם החמישית בתולדותיה) וקנדה, שלה זה היה גמר רביעי במפעל. בסיום המשחק, שנערך מול 6,911 צופים ברוז בול, פסדינה, ניצחו האמריקאיות 1-2 משער זהב של מיה האם וזכו בטורניר. שלוש שחקניות כבשו שבעה שערים כל אחת והתחלקו בתואר מלכת השערים של הטורניר - צ'רמיין הופר וכריסטין סינקלייר מקנדה וטיפני מילברט מארצות הברית, שגם זכתה בפרס השחקנית המצטיינת.
בעקבות השתתפותן בגמר, העפילו ארצות הברית וקנדה ישירות לגביע העולם כנציגות CONCACAF, ואילו מקסיקו שסיימה במקום השלישי נשלחה לשני משחקים בשיטת בית-חוץ נגד יפן על הכרטיס הנוסף לטורניר. בסיום משחקים אלו, נוצחה מקסיקו והפסידה את המקום בגביע העולם.