מלחמת הוונדלים
המלחמה > טריקמארום וכניעתו של גלימר

לאחר שהבטיח את נאמנות האוכלוסייה והצבא, והשלים את תיקוני החומות, החליט בליסאריוס לפגוש את גלימר בקרב, ובאמצע דצמבר יצא מקרתגו לכיוון מחנה הוונדלים המבוצר בטריקמארום, כ-28 ק"מ מקרתגו. כמו באד דקימום, הפרשים הרומיים הקדימו את חיל הרגלים, וקרב טריקמארום שלאחר מכן היה עניין של פרשים גרידא, כאשר מספרם של פרשי בליסאריוס היה גדול בהרבה. שני הצבאות שמרו על האלמנטים הכי לא אמינים שלהם - המאורי וההונים - בעתודה. יוחנן הארמני מילא את התפקיד החשוב ביותר בצד הרומי, וצאזון בוונדלים. יוחנן הוביל מתקפות חוזרות ונשנות במרכז הוונדלים, שהגיעו לשיא במותו של צאזון. לאחר מכן התקפה רומית כללית על פני החזית והתמוטטות צבא הוונדלים, שנסוג למחנהו. גלימר, משראה שהכל אבוד, נמלט עם כמה מלווים לטבע הפראי של נומידיה, ואז ויתרו הוונדלים הנותרים על כל מחשבות ההתנגדות ונטשו את מחניהם כדי ליפול בידי הרומאים. כמו הקרב הקודם באד דקימום, שוב ראוי לציין כי בליסאריוס לא הצליח לשמור על כוחותיו, ונאלץ להילחם עם חיסרון מספרי ניכר. פיזור צבאו לאחר הקרב, ביזה ללא תשומת לב למרות שנותרו חשופים להתקפת נגד ונדלית, היו גם אינדיקציה למשמעת הירודה בצבא הרומי ולקשיי הפיקוד שאיתם התמודד בליסאריוס. כפי שמעיר ברי, גורל המשלחת עשוי היה להיות שונה לגמרי "אם בליסאריוס היה ניצב מול מפקד בעל יכולת וניסיון כלשהו בלוחמה", ומציין כי פרוקופיוס עצמו "מביע פליאה על סוגיית המלחמה, ואינו מהסס להתייחס לזה לא כעל הישג של אסטרטגיה מעולה אלא כפרדוקס של מזל".
יחידה רומאית בפיקודו של יוחנן הארמני רדפה אחרי מלך הוונדלים הנמלט במשך חמישה ימים ולילות, וכמעט עלתה עליו כאשר יוחנן נהרג בתאונה. הרומאים עצרו להתאבל על מנהיגם, ואפשרו לגלימר לברוח, תחילה להיפו רגיוס ומשם לעיר מדאוס שעל הר פפואה, שעל תושביה המאורים יכול היה לסמוך. בליסאריוס שלח 400 איש תחת ההרול פאראס כדי לחסום אותו שם. בליסאריוס עצמו התקדם להיפו רגיוס, שם הוונדלים, שברחו למקדשים שונים, נכנעו לגנרל הרומי, שהבטיח כי יטופלו היטב ויישלחו לקונסטנטינופול באביב. בליסאריוס התמזל מזלו גם בהחזרת האוצר המלכותי הוונדלי, שהוטען על ספינה בהיפו. בוניפאטיוס, מזכירו של גלימר, היה אמור להפליג איתה לספרד, לשם יבוא מאוחר יותר גם גלימר, אך רוחות שליליות החזיקו את הספינה בנמל ובסופו של דבר, בוניפאטיוס מסר אותה לרומאים בתמורה לביטחונו שלו (כמו גם חלק ניכר מהאוצר, אם להאמין לפרוקופיוס). בליסאריוס החל להרחיב את סמכותו גם על המחוזות והמאחזים הרחוקים יותר של ממלכת הוונדלים: קירילוס נשלח לסרדיניה ולקורסיקה עם ראשו של צאזון כהוכחה לניצחונו, יוחנן נשלח לקיסריה על חוף מאוריטניה קיסרנסיס, יוחנן אחר נשלח אל המבצרים התאומים של ספטם וגאדירה, ששלטו במצר גיברלטר, ואפולינריוס להשתלט על האיים הבלאריים. סיוע נשלח גם לפרובינציאלים בטריפוליטניה, שהיו נתונים להתקפות של שבטי המאורי המקומיים. בליסריוס גם דרש את החזרת נמל ליליבאיום במערב סיציליה מהאוסטרוגותים, שכבשו אותו במהלך המלחמה, שכן גם הוא היה חלק מממלכת הוונדלים. לאחר מכן החלו חילופי מכתבים בין יוסטיניאנוס לחצר האוסטרוגותית, שבאמצעותם נמשך יוסטיניאנוס לתככים של האחרון, מה שהוביל לפלישה הרומית לאיטליה שנה לאחר מכן.
בינתיים, גלימר נותר חסום על ידי פאראס במעוז ההר של מדאוס, אך ככל שהמצור נגרר במהלך החורף, פאראס הפך חסר סבלנות. הוא תקף את מעוז ההר, רק כדי להכות בחזרה עם אובדן של רבע מאנשיו. למרות הצלחה עבור גלימר, זה לא שינה את מצבו חסר התקווה, שכן הוא ותומכיו נותרו חסומים והחלו לסבול ממחסור במזון. פאראס שלח לו הודעות הקוראות לו להיכנע ולחסוך מתומכיו את האומללות, אך רק במרץ הסכים מלך הוונדלים להיכנע לאחר שקיבל ערבויות לשלומו. לאחר מכן לווה גלימר לקרתגו.