stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוף האוצר

מפת אזור חוף האוצר בפלורידה. המחוזות המסומנים באדום הן, מצפון לדרום: אינדיאן ריוור, סנט לוסי ומרטין. המחוז המסומן בורוד הוא מחוז אוקיצ'ובי, אשר יש הכוללים אותו באזור חוף האוצר
חוף האוצר (באנגלית: Treasure Coast) הוא כינויו של אזור החוף של מדינת פלורידה שבארצות הברית הכולל את המחוזות אינדיאן ריוור, סנט לוסי ומרטין המצויים לאורך החוף המזרחי של המדינה - לחוף האוקיינוס האטלנטי. יש הכוללים גם את מחוז אוקיצ'ובי שאינו גובל באוקיינוס, במסגרת אזור זה.
מועצת התכנון האזורית חוף האוצר אחראית על תכנון המחוזות אינדיאן ריוור, סנט לוסי ומרטין, וכן פאלם ביץ' אך לא אחראית לתכנון מחוז אוקיצ'ובי.
מקורו של השם בשלהי המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 עת ספינות רבות שהפליגו מהים הקריבי לאימפריה הספרדית התרסקו לחופי פלורידה באזור זה כתוצאה מסופות הוריקן.
אוכלוסייה

אזור חוף האוצר כולל שני אזורים מטרופוליניים:
| האזורים המטרופוליניים של חוף האוצר | 2005 |
| --- | --- |
פורט סנט לוסי: 381,033
סבסטיאן-ורו ביץ': 130,043
באזור מספר ערים עיקריות (אוכלוסייה נכון לשנת 2004 אלא אם נאמר אחרת):
פורט סנט לוסי (141,000)
פורט פירס (37,959)
פאלם ביץ' (20,097) (מפקד 2000)
סבסטיאן (18,671)
ורו ביץ' (17,209)
סטיוארט (15,728)
הוב סאונד (11,376) (מפקד 2000)
אוקיצ'ובי (5,376) (מפקד 2000)
הערות שוליים

↑  המחוז השיפוטי ה-19 של פלורידה כולל גם את מחוז אוקיצ'ובי, וכן מחוז ההשכלה של אינדיאן ריוור כולל את מחוז אוקצ'ובי יחד עם שלושת מחוזות החוף.
↑  אתר מועצת התכנון האזורית חוף האוצר
| דגל פלורידה פלורידה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | טאלאהאסי |  |
| אזורים גאוגרפיים | אזור מפרץ טמפה • ביג בנד • דרום פלורידה • דרום מערב פלורידה • החוף הנשכח • החוף הראשון • הידית של פלורידה • הקיז • חוף האוצר • חוף האיזמרגד • חוף הזהב • חוף החלל • חוף הטבע • חוף השמש • מרכז פלורידה  • צפון מרכז פלורידה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | ג'קסונוויל • מיאמי • טמפה • סנט פיטרסבורג • אורלנדו • הייליה • טאלאהאסי • פורט לודרדייל • פורט סנט לוסי • פמברוק פיינס • קייפ קורל • הוליווד • גיינסוויל • מיראמר • קורל ספרינגס • קלירווטר • מיאמי גארדנס • פאלם ביי • וסט פאלם ביץ' • פומפנו ביץ' |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות פלורידה |  |
זירץ

זירץ (בהונגרית: Zirc) היא עיר קטנה במחוז וספרם שבהונגריה. זו העיר הגבוהה ביותר בהונגריה.
זירץ הייתה קיימת שנים רבות כעיירה עד שבשנת 1984 קיבלה הכרה כעיר עצמאית.
אתרים בעלי חשיבות

מנזר זירץ שנוסד בשנת 1182, הפך בשנת 1776 למוסד לימודי. במקום קיימת ספריה המכילה למעלה מ-65,000 כותרים החל משנת 1700. כמו כן פועלת במנזר מבשלת בירה.
ארבורטום זירץ - הארבורטום הגבוה ביותר בהונגריה קיים מאז המחצית השנייה של המאה ה -18. הוקם בצמוד למנזר הסיסטרסיאני ומעוצב בסגנון גן אנגלי. זהו אזור טבעי מוגן בעל חשיבות לאומית מאז שנת 1951.
מוזיאון הטבע של זירץ נוסד בשנת 1972 והוא מוזיאון הטבע ההיסטורי היחיד בהונגריה. במוזיאון תערוכות מתחלפות ותצוגות קבועות של הטבע והצומח באזור ובהונגריה כולה.
בעיר וסביבה קיימים מסלולי הליכה רבים.
קהילה יהודית

בזירץ חיו יהודים בתקופות זמן שונות. חלק מהיהודים ילידי הכפר נרצחו בשואה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 13 | 2,043 |
| 1910 | 92 |  |
| 1920 | 67 |  |
| 1930 | 65 |  |
| 1941 | 61 | 3,062 |

בסמוך לעיר היה קיים מחנה עבודה.
ויליס גולדבק

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1898 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1979 (בגיל 80) Sag Harbor, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה של ווסטר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליס גולדבק (באנגלית: Willis Goldbeck;‏ 28 באוקטובר 1898 - 17 בספטמבר 1979) היה תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. בשנים 1923 עד 1962 הוא כתב תסריטים ל-40 סרטים. כמו כן, ביים עשרה סרטים בין השנים 1942 עד 1951.
ביוגרפיה

נולד בניו יורק. בראשית שנות ה-20 השתלב בעסקי הסרטים האמריקאיים כתסריטאי, לאחר שעסק קודם לכן בעיתונאות. הוא כתב את מרבית הסרטים בסדרת הסרטים של MGM על "ד"ר קילדרה" (Kildare), החל בסרט הראשון, Young Dr. Kildare ("ד"ר קילדרה הצעיר"; 1938) בכיכובו של לו איירז (Lew Ayres), וכמה מבין הסרטים בסדרה הוא גם ביים. על אף שביים לאחר מכן כמה סרטים נוספים - לרבות סרט ההרפתקאות Ten Tall Men ‏(1951) בכיכובו של ברט לנקסטר - גולדבק התמקד בעיקר בכתיבת תסריטים, ובאמצע שנות ה-50 החל לעסוק בהפקה. בשנת 1931 אף השתתף בכתיבת התסריט לסרט הפולחן "פריקס" (שיצא ב-1932) בבימויו של טוד בראונינג.
ב-1962 פרש מתעשיית הקולנוע. ב-17 בספטמבר 1979 מת בסאג הרבור, ניו יורק.
כמה מסרטיו

Mare Nostrum‏ (1926)
The Garden of Allah‏ (1927)
The Enemy‏ (1927)
פריקס (1932)
Young Dr. Kildare‏ (1938)
Rationing‏ (1944)
Ten Tall Men‏ (1951)
The Colossus of New York‏ (1958)
Sergeant Rutledge‏ (1960)
האיש שירה בליברטי ואלנס (1962)
הר בואן (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,875 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי הנסיך אלברט 
 קואורדינטות:  75°45′S 161°03′E﻿ / ﻿75.75°S 161.05°E﻿ / -75.75; 161.05
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בואן(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בואן
 
הר בואן (באנגלית: Mount Bowen) הוא הר בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,875 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם צפונית לקרחון דייוויס; ו-11 קילומטרים דרומית - מזרחית להר האוורד.
ההר מורכב בעיקרו משכבות של אבן חול, ופסגתו של ההר שחורה.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנים 1901–1904.
היסטוריה > מקור השם

משלחת דיסקברי נתנה להר את שמו.
ההר נקרא על שמו של צ'ארלס סי. בואן (Charles Bowen), שהעניק למשלחת דיסקברי סיוע רב בניו זילנד.
לקריאה נוספת

• Oberholzer, P.; Baroni, C.; Salvatore, M. C.; Baur, H.; Wieler, R (2008), , Antarctic Science e 20 (1), 89–98 (2008), http://doi.org/10.1017/S095410200700079X
• Richard Glen, Christian Ve´rard and Jennifer Tait, , JOURNAL OF GEOPHYSICAL RESEARCH, VOL. 110, B06201, doi:10.1029/2004JB003287, 2005
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 195
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 235
הערות שוליים

↑  ההודעה הרשמית על מתן שמות אנטארקטיים בצו פרסום השמות הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
↑  לפי מקור אחר, וכן לפי הספר Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60° (המפורט בפסקת "לקריאה נוספת") גובהו של הר בואן 1,250 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר הר בואן ממוקם דרומית - דרום-מזרחית מהר האוורד
| אתרים בהרי הנסיך אלברט |
| --- | --- | --- |
| הרים | הר בואן • הר בילינג • הר ג'ויס • הר ג'ורג' מארי • הר האוורד • הר מאליס • הר מארי • הר מוריסון • הר מקינטוש • הר סמית' • הר פריסטלי |  |
| מעברי הרים | אוכף דוגווץ' |  |
| סלעים ומצוקים | סלעי שפרד • סלעי בובי |  |
| גבעות | רייקר |  |
| קרחונים | דייוויד • פראר • פריסטלי |  |
| מקפא קרחוני | פריסטלי |  |
| נונאטאקים | נונאטאקי טריו |  |
חוף דופק

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 קואורדינטות:  84°30′S 179°00′W﻿ / ﻿84.5°S 179°W﻿ / -84.5; -179
 נתונים מדיניים
 על שם:  George J. Dufek 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף דופק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף דופק
 
חוף דופק או חוף דאפק (באנגלית: Dufek Coast) הוא אזור חוף בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
האזור הוא חלק החוף הנמצא מדרום מערב לגדת מדף הקרח רוס, בין פסגת איירדרופ, שלגדתו המזרחית של קרחון בירדמור, לפסגת מוריס שבצידו המזרחי של קרחון ליב.
היסטוריה > מקור השם

שמו של החוף ניתן לו בשנת 1961 על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של ניו זילנד.
החוף נקרא על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי. דופק (George J. Dufek), מצי ארצות הברית ששירת תחת אדמירל משנה ריצ'רד א. בירד בשירות האנטארקטי של ארצות הברית, בין השנים 1939 -1941, וכן שירת כמפקד כוח המשימה המזרחי של מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946-1947. דופק הוא מפקד כוח התמיכה של חיל הים האמריקני לאנטארקטיקה, בין השנים 1954– 1959, תקופה בה הוקמו תחנות המחקר האמריקאיות: תחנת מקמרדו, תחנת אמריקה הקטנה V, תחנת בירד, תחנת הקוטב הדרומי, תחנת וילקס, תחנת כף האלט ותחנת אלזוורת' . אוניות, מטוסים ואנשי צי בפיקודו של דופק סיפקו תמיכה לוגיסטית רחבה במבצעי מחקר וסקר, במשימות צילום אוויריות בכל רחבי אנטארקטיקה. ב־31 באוקטובר 1956 דופק טס במטוס דאגלס C-47 דקוטה בשם "קה סרה סרה" (שהוטס על ידי לוטננט קומנדר קונראד שין (Conrad Shinn)), עם, ממצר מקמרדו דרך קרחון בירדמור כדי לבצע את הנחתת המטוס הראשונה בקוטב הדרומי.
ראו גם

אתרים נוספים באנטארקטיקה הקרויים על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי. דופק:
ראש דופק
מסיב דופק
הר דופק
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  Que Sera, Sera (ביטוי באנגלית, מבוסס על ספרדית) שמשמעו: "יהיה מה שיהיה"
↑  ראש דופק באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑  מאסיב דופק באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑  הר דופק באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
חאליד בשליץ'

| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1953 (בן 70) Vrapci, Sokolac, בוסניה והרצגובינה 
 מדינה:  בוסניה והרצגובינה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 
חאליד בשליץ' (בבוסנית: Halid Bešlić; נולד ב-20 בנובמבר 1953) הוא זמר ומוזיקאי בוסני. הוא נחשב לאחד מבין הזמרים הידועים ומצליחים ביותר ביוגוסלביה במהלך שנות השמונים ולאחר מכן במדינות יוגוסלביה לשעבר, לאחר התפרקותה.
קורות חייו

חאליד בשליץ' נולד בכפר קנז'ינה (אנ'), סמוך לבירה סרייבו בבוסניה והרצגובינה כאשר זו הייתה חלק מיוגוסלביה, אביו מויו היה איש צבא בצבא העממי היוגוסלבי. הוא החל את להופיע באופן חובבני כאשר היה ילד בתקופת בית הספר היסודי ובמקביל גם הופיע במועדוני שירה. אחרי שסיים את שירותו הצבאי בצבא היוגוסלבי עבר להתגורר בסרייבו והתחיל את הקריירה המקצועית כשהופיע במסעדות שונות.
בשנת 1979 הקליט את הסינגל הראשון שלו, "Grešnica / Ne budi mi nadu". בין השנים 1979–2003 הקליט בשליץ' 16 אלבומים שנמכרו במיליוני עותקים. הופיע פעמים רבות ברחבי העולם בביצוע יחיד. שירים שהוציא לאור בשנת 1984 "Budi budi uvijek srećna"‏ ו-"Neću neću dijamante" הגיעו במהירות למעמד של פלטינה, שזכה להצלחה כבירה, שהובילה אותו להיות אחד הזמרים פופוולריים ששיריו מושמעים ביותר בכל יוגוסלביה בסצנת המוזיקה העממית הבוסנית והבלקנית. במהלך מלחמת בוסניה הוא הופיע ברחבי אירופה במופעי צדקה במטרה לגייס תרומות לנפגעי המלחמה בבוסניה והרצגובינה.
חוף הובס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  קו חוף 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  74°50′00″S 132°00′00″W﻿ / ﻿74.8333°S 132°W﻿ / -74.8333; -132
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הובס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הובס
 
חוף הובס (באנגלית: Hobbs Coast) הוא חוף בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
החוף משתרע בין כף ברקס, לבין נקודת החוף שמול האי דין; או החוף שבין חוף רופרט ממערב לחוף באקוטיס שממזרח.
היסטוריה > גילוי החוף

החוף התגלה על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
היסטוריה > מקור השם

החוף נקרא על שמו של פרופסור ויליאם ה. הובס, חוקר קרחונים, המתמחה בגאוגרפיה והיסטוריה של הקוטב, מאוניברסיטת מישיגן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10037590
ז'ורז' קלמנסו

ז'ורז' קלמנסו, 1929
ז'ורז' בנז'מן קלמנסו (בצרפתית: Georges Benjamin Clemenceau)‏ (28 בספטמבר 1841 – 24 בנובמבר 1929) היה מדינאי צרפתי, כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת, ובכהונתו השנייה הנהיג את האומה הצרפתית לניצחון במלחמת העולם הראשונה והיה ממעצבי חוזה ורסאי. נחשב להיות מגדולי המדינאים בדורו וכונה בתואר "הנמר" ו"אבי הניצחון". הקריירה הפוליטית הארוכה שלו ידעה עליות ומורדות רבות, ושיאה היה בהנהגת צרפת בשנה האחרונה של מלחמת העולם ובעקבותיה.
חייו > ילדות ונעורים

קלמנסו נולד במחוז ונדה שבמערב צרפת. הוא נולד למשפחה אמידה וגדל באחוזה. בילדותו חי בסביבה של איכרים, אך היה זה אביו, בנז'מן, מעריץ של המהפכה הצרפתית, וולטר ואוגוסט קונט, שעיצב את התודעה החברתית שלו בילדותו. דרך אביו פגש בגיל צעיר והתוודה לחברים בקשר להדיח מהשלטון את הקיסר נפוליאון השלישי כמו גם ההיסטוריון ז'ול מישלה, שנרדף בידי המשטר. אביו של קלמנסו נעצר לתקופה קצרה בשנת 1858 עקב התנגדותו למשטר הקיסרות השנייה.
קלמנסו היה רופא בהכשרתו, מקצוע שלמד בעצת אביו. במהלך לימודיו קשר קשרים עם קבוצות אופוזיציה רפובליקניות שהורכבו מצעירים בני גילו. לאחר סיום לימודיו עבר לפריז, שם היה לפעיל פוליטי ולעיתונאי. בדצמבר 1861, במהלך לימודיו, היה שותף, עם כמה ידידים, לייסוד ביטאון שבועי, "העבודה" (Le Travail). ב-23 בפברואר 1862 עצרה אותו המשטרה באשמת תליית כרזות, שקראו לעצרת הפגנתית לציון יום השנה למהפכות 1848 בצרפת. הוא ישב 77 ימים בכלא. בשנת 1865 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה. הוא ייסד כמה כתבי עת ספרותיים וכתב מאמרים רבים, שרובם תקפו את המשטר הקיסרי של נפוליאון השלישי. כאשר החלו סוכני הקיסרות להצר את רגליהם של מתנגדי המשטר, שרבים מהם נשלחו למתקן הענישה אי השדים בגיאנה הצרפתית, יצא קלמנסו לארצות הברית, שם עבד בניו יורק בשנים 1865–1869, לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא החזיק במשרת רופא אך את רוב זמנו הקדיש לכתיבה פוליטית לעיתון פריזאי. כמו כן לימד צרפתית בבית ספר בקונטיקט, ונישא לתלמידתו, מארי אלייזה פלומר. לזוג נולדו שלושה ילדים, אך הם נפרדו כעבור שבע שנים. עם הגיעו לאמריקה הוקסם קלמנסו מהחירות האזרחית וחופש הביטוי שהיו זרים באותם ימים לתושבי צרפת, והעריץ את המודל של החירות האמריקאית.
חייו > קריירה פוליטית מוקדמת

חמישה ימים לאחר נישואיו שב קלמנסו לצרפת והתיישב כרופא במחוז הולדתו ונדה. אבל הפוליטיקה החזירה אותו עד מהרה לפריז. ביולי 1870 הכריז נפוליאון השלישי מלחמה על ממלכת פרוסיה. פחות מחודשיים לאחר מכן הובסו הצרפתים בקרב סדאן והאימפריה קרסה לאחר שנפוליאון נלקח בשבי. חוסר סדר, כאוס, אנרכיה ומהפכה שטפו את צרפת. קלמנסו היה בין הקהל שפרץ אל ארמון בורבון ב-4 בספטמבר ובירך את המנהיג הרדיקלי לאון גמבטה, שהכריז על הקמת הרפובליקה. זמן קצר לאחר מכן, מונה קלמנסו לראש העיר של הרובע השמונה-עשר של פריז (מונמארטר), ונותר בה עד שצבא הקיסרות הגרמנית כיתר את העיר. ב-8 בפברואר 1871 נבחר כנציג רפובליקני מטעם המפלגה הרדיקלית לייצג את מחוז הבחירה סן באספה הלאומית שהתקיימה בבורדו (כיוון שפריז הייתה נתונה באותה העת במצור של הצבא הגרמני). הוא הצביע נגד תנאי השלום הקשים שדרשה הקיסרות הגרמנית והשאיר את חברי האספה נחושים לנקום ב"ההשפלה המבישה" של צרפת במלחמה.
במקביל בפריז פרץ ניסיון מהפכה סוציאליסטית כושל שנודע לימים בתור הקומונה הפריזאית. קלמנסו ניסה לתווך בין המהפכנים למנהיגי הרפובליקה בעוד הצבא הגרמני צר על העיר. הוא לא הצליח בניסיון התיווך ולכן התפטר מתפקידיו בתור ראש העיר וחבר האספה הלאומית (27 במרץ 1871). ב-1875 נבחר לנשיא מועצת העיר פריז וכיהן בתפקיד עד לשנה שלאחר מכן. בשנת 1876 התייצב שוב בבחירות לאספה הלאומית, ונבחר לאספה מטעם הרובע השמונה-עשר של פריז. מרצו ורהיטותו המלהיבה הפכו אותו במהירות למנהיג בולט של הגוש הרדיקלי.
בשנת 1877, במשבר החוקתי שפרץ ב-16 במאי, כאשר נשיא צרפת פטריס דה מק-מהון ניסה לשנות את הגדרות האחריות של הממשלה כך שתהיה בחסות מוסד הנשיאות ולא בפני האספה הלאומית, קלמנסו לקח חלק מוביל בהתנגדות למדיניות אנטי-רפובליקנית כזו. המאמץ של מק-מהון להוביל לשינוי חוקתי עלול היה להשיב את צרפת לימי המלוכנות. ב-1880 הוא הקים את העיתון שלו, לה ז'סטיס (La Justice), שהפך לעורק התקשורת הראשי של תנועת הרדיקלים בפריז; מאותו זמן ואילך, לאורך נשיאותו של ז'ול גרווי, הוא בנה במהירות את המוניטין שלו כמבקר פוליטי של רפובליקנים ורדיקלים כמו גם של שמרנים וכמבקר קוטל של אי אלו שרים, שלצד זאת נמנע מלדרוש את משרותיהם לעצמו. בכך ביסס עצמו כפוליטיקאי מעין עצמאי וככוח פוליטי בפני עצמו.
חייו > פוליטיקאי עצמאי-למחצה

קלמנסו התנגד להתפשטות קולוניאלית שלדאבונו פיזרה את משאביה של צרפת המוחלשת, ביקר ללא רחם את מקדמיה, ובשנת 1885 הקול שלו היה מכריע בהפלת ממשלת ז'ול פרי על רקע מלחמה קולוניאלית בווייטנאם, מלחמת סין–צרפת. בבחירות של 1885, מצא עצמו בעמדת כוח באספה הלאומית. משסירב להקים קבינט בעצמו, כיוון שלא יכול היה לנצח על רוב תומכים בסנאט, הוא תמך בממשלתו של שארל דה פרייסין ב-1886 והיה אחראי להכללתו בקבינט של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה כשר המלחמה. קלמנסו זיהה בטעות את בולנז'ה כרפובליקאי, אבל כשהלה התגלה בתור דמגוג ולאומן מתסיס בעיניו של קלמנסו, כמו גם מוקד לתמיכה בונפרטיסטית ומלוכנית כאחד, הפך קלמנסו למתנגד נמרץ של בולנז'ה וחבר תומכיו ועזר להקים את הליגה לזכויות האדם שנועדה להפעיל לחץ על הממשלה לקדם רפורמות חברתיות מרחיקות לכת. בתחום היחסים מול גרמניה היה קלמנסו "נץ" פוליטי, שדרש נקמה והשבה של חבל אלזס-לורן לצרפת, לאחר שזה סופח אל גרמניה במלחמת 1870.
על ידי חלקו בחשיפת מעורבות חתנו של הנשיא גרווי בסחר בשוק שחור פלילי, הוביל קלמנסו להתפטרותו של ראש הממשלה, מוריס רובייה, נאמנו של הנשיא גרווי, בשנת 1887. עם זאת הוא סירב לבקשתו של גרווי להקים קבינט בראשותו. בעקבות הביקורת הרבה שכמה עליו כתוצאה מהפרשה, התפטר גרווי מהנשיאות. כוחו הפוליטי ההרסני זיכה אותו במספר הולך וגדל של אויבים, וכאשר בשנת 1892 התגלתה הפרסה הפלילית מאחורי עסקת הבנייה של תעלת פנמה בידי פרדיננד דה לספס, מיזם שקלמנסו היה מעורב בו, מיהרו יריביו הרבים להוקיע אותו כמוצאים שלל רב. במיוחד ניצלו את ההזדמנות מחנה תומכיו של גנרל בולנז'ה. קשריו של קלמנסו עם איש הכספים היהודי קורניליוס הרץ, שהיה מעורב לעומק בפרשה, הטיחו בו חשד למעורבות בשחיתות שלטונית; והכתימו את שמו. המתקפה על קלמנסו נערכה בעיתון היומי החזק, לה פטיט ז'ורנל (Le Petit Journal). האירועים קיבלו תפנית דרמטית כאשר בדיון סוער באספה הלאומית ב-20 בדצמבר 1892, תומכו של בולנז'ה, הסופר פול דראול, הטיח בקלמנסו שהוא פועל מטעמו של הרץ. קלמנסו לא כפר בכבודו, השיב שדראול משקר במצח נחושה ואתגר אותו לדו-קרב. הדו-קרב, באקדחים, הסתיים בלא שאף אחד מהצדיים נפצע, ולאחריו קלמנסו הגיש תביעה מוצלחת נגד מתנגדיו שהוקיעו וגינו אותו והפיצו נגדו כזב. ההרשעה שלהם במשפטי דיבה אילץ כמה מהם להתפטר מתפקידם כחברי האספה הלאומית, אבל בסופו של דבר הם לקחו איתם את קלמנסו. כל הארס המצטבר שעורר התרכז בבחירות של 1893 כאשר, כשהתמודד פעם נוספת על מושב הבחירה שלו, הובס וסיים את תפקידו באספה הלאומית, אף שהוכחה חפותו בשערוריית פנמה.
חייו > עיתונאי ופרשת דרייפוס

במקביל לכהונותיו הציבוריות המשיך לעסוק בעיתונות. תבוסתו הפוליטית בשנת 1893, לצד השאפתנות הרבה שאפיינה אותו, הובילו לכך שעתה התרכז בעיקר בכתיבת ספרים ובעבודתו העיתונאית. הוא הקים את העיתון ל'אורור (L'Aurore) בשנת 1897, שבמהרה הפך לאחד העיתונים החשובים והמשפיעים ביותר בצרפת. דרך כתיבתו העיתונאית נחשף קלמנסו לצד אחד בדמותו ובאישיות של קלמנסו, אדם מהורהר ומחושב, מקורב למיטב אנשי התרבות הצרפתית ותומך של אי אלו אומנים. בין היתר קלמנסו אהב במיוחד ציירים מזרם האימפרסיוניזם ותמך בקלוד מונה. במקביל, קלמנסו כתב ספרים, בעיקר פוליטיים וסוציולוגיים, אבל ספרו המאוחר 'למרגלות הר סיני' (1922), שאייר אנרי דה טולוז-לוטרק, היה כרך של פרקים בהיסטוריה של העם היהודי. הוא גם ניסה את כוחו בכתיבת מחזה. בין השאר היה פעיל במסגרת המאבק של פרשת דרייפוס. ב-1898 פרסם בעיתונו ל'אורור את מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!", לו אף נתן את הכותרת. במשך שמונה שנים נאבק קלמנסו בשני העיתונים שניהל על חפותו של דרייפוס, מה שהעלה את קרנו מחדש והשיב אותו למרכז הבמה הציבורית, ובאפריל שנת 1902 שב ונבחר לאספה הלאומית, והפעם לבית העליון, בתור סנאטור מטעם מחוז הבחירה ואר.
חייו > שיבה לבכורה פוליטית

לבחירות אלו הייתה חשיבות חיונית בקריירה הפוליטית של קלמנסו. הוא נשאר סנאטור עד 1920, השנה שבה פרש מרצונו מפעילותו הפוליטית. היה זה כסנאטור שבלטו תכונותיו הגדולות כמדינאי. בשנת 1906 נעשה שר הפנים בממשלתו של פרדיננד סריה. כשר הפנים, קלמנסו התמודד עם בעיות קשות, בעיקר אכיפת החוק החדש (1905) המפריד בין כנסייה למדינה, כמו גם מאבקים בשוק העבודה בין עובדים למעסיקים. כאשר שביתת כורים במחוז פה-דה-קאלה הובילה לאיום של אי סדר אזרחי, הוא החליט לערב את הצבא. עמדתו בעניין הבדילה אותו מהמפלגה הסוציאליסטית, ובנאום בולט קבע דיכוטומיה בין עמדותיו לאלו של הסוציאליסטים. מהלכים אלו סימנו אותו כ"איש החזק" של היום בפוליטיקה הצרפתית, וכאשר פרדיננד סריה התפטר באוקטובר 1906, קלמנסו הפך לראש הממשלה. במהלך השנים 1907 ו-1908 הוחלט על חיזוק הברית עם בריטניה, בדמות ההסכמה הלבבית. עימות גאופוליטי פרע בין צרפת לגרמניה על השליטה במרוקו, בדמות המשבר המרוקאי הראשון. אוסטריה-הונגריה דחקה בגרמנים להפחית מגובה הלהבות, ובפברואר 1909 נחתם הסכם משותף, המכיר באינטרסים הכלכליים של גרמניה ובאינטרסים המדיניים המיוחדים של צרפת במרוקו. ממשלת קלמנסו נפלה ב-20 ביולי 1909, קלמנסו התפטר לאחר ויכוח פוליטי חריף, מהיר ובלתי צפוי עם המדינאי רב ההשפעה תאופיל דלקאסה, שר החוץ האגדי שעיצב את הבריתות עם בריטניה ורוסיה. בדיון מתוח על מצבו של הצי הצרפתי התנגד דלקאסה למשא ומתן עם גרמניה על מרוקו, אז נאלץ קלמנסו להודות בפומבי שצרפת אינה מוכנה למלחמה מול גרמניה וכי במערכה אחד על אחד בין פריז לברלין צרפת תפסיד נוכח מצבו של הצבא. בעקבות העימות נפלה הממשלה בהצעת אי-אמון.
משוחרר מאחריות השלטון, טייל קלמנסו ברחבי העולם. הוא ניצל את ההזדמנות הזו לשאת נאומים בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל בנושא דמוקרטיה. "אני חייל של הדמוקרטיה", אמר. "זו צורת הממשל היחידה שיכולה לבסס שוויון לכולם, ואשר יכולה לקרב את המטרות הסופיות: חופש וצדק". ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר בכתב ובעל פה מפני כוונותיה של גרמניה וקרא לצרפת להתכונן לקראת הסכנה. בשובו לסנאט ב-1911, מונה קלמנסו לחבר בוועדות הבית לענייני חוץ וצבא. הוא היה משוכנע שגרמניה מתכננת מלחמה, ורדוף על ידי החשש שצרפת עלולה להיתפס שוב לא מוכנה, הוא בירר בחריצות את מצב החימוש של צרפת. כדי לפרסם את דעותיו על חימוש מחדש, הוא הקים במאי 1913 עיתון יומי חדש, ל'אום ליברה (L'Homme Libre), עם עצמו בתפקיד העורך.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, פינה הפרטיזן שבו את מקומו לפטריוט, שקרא לכל צרפתי להצטרף למאבק. העיתון שלו סבל מידי הצנזורה, ובספטמבר 1914 נסגר בהוראתה. אולם יומיים לאחר מכן, הוא הופיע שוב בשם חדש, ולמרות שבהתחלה הוא היה נתון לצנזור רב, חיתוכים מתוכו הפכו בהדרגה יותר נדירים. בינתיים, בסנאט קלמנסו נאבק לשם הגברת הייצור של רובים, תחמושת וגיוס חיילים, למען שימוש מושכל בכוח האדם הזמין, ולמען שירות רפואי מאורגן ומצויד בצורה טובה יותר מהקיים. מודאג עמוקות מיחסה של ארצות הברית למלחמה, הוא שלח פניות דחופות לציבור האמריקאי ולנשיאו וודרו וילסון ושמח מאוד על כניסתה של ארצות הברית למלחמה באפריל 1917. מעל לכל, קלמנסו שאף ליצור "רצון לניצחון" בלתי ניתן למיתון בציבור הצרפתי. ככל שהמלחמה התארכה, החלו להופיע עייפות, רפיון ופציפיזם בשיח הציבורי. קלמנסו היה הראשון שהסב את תשומת הלב הציבורית לסכנות שבגישות אלו ופעל למסמס את השפעתם על דעת הקהל והמורל הציבורי. דרך העיתונים שלו, קלמנסו האשמים את מרשל ז'וזף ז'ופר בניהול לקוי של המערכה וגינה את שר הפנים לואי מלווי כתבוסתן הפוגע במאמץ הלחימה. הביקורת הממושכת שלו השפיעה בסופו של יום על התפטרותו של מלווי.