stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגירה השלישית של סבא
על הסופרת

ג'ודי (יהודית) טל-קופלמן, סיימה בהצלחה חוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, למדה לימודי עיצוב גרפי בבצלאל והוסמכה על ידי החוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביה של ג'ודי הוא פרופ' אוריאל טל, וכאשר הייתה בת 19 הוא התאבד. אביה אוריאל היה יליד גרמניה שהוברח לארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה, אולי מסיבות אלו בחרה לכתוב ספר דווקא על השואה. הספר נכתב מנקודת המבט של אורי, נכד לניצול שואה שמגלה על עברו של סבא, כמו ג'ודי, שבאותה שנה בה יצא הספר לאור, טסה לברלין לגלות את עברו של אביה. לאחר מכן היא הוציאה שני ספרים נוספים: "השד מברלין" (שעוסק מפורשות ומתעמק בעברו של אביה) ו"החלילן".
דמויות

אורי - דובר הספר, ילד קטן שלומד על השואה
סבתא ג'ניה - סבתא של אורי, אוהבת לפנק את אורי ולהביא לו הרבה מתוק.
סבא יודה - סבא של אורי, ניצול שואה, החביא חפצים מהעבר שלו במגירה השלישית בחדר העבודה שלו.
אנה - אחותו הקטנה של סבא, לא נוכחת בסיפור בהווה אך סבא מדבר עליה בהקשר לעברו
עלילת הספר

בכל חופשה אורי נוסע למקום האהוב עליו, ביתם של סבא יודה וסבתא ג'ניה. שם הוא יכול לבלות בלי ההורים או אחותו, לשחק עם חברו הטוב ביותר סבא יודה, ולאכול עוגיות ושוקו שסבתא ג'ניה מכינה.
החדר האהוב על אורי בבית הוא חדר העבודה של סבא, אך באותו החדר יש גם את הדבר היחיד בבית שלאורי אסור לגעת בו- המגירה השלישית של סבא. יום אחד אורי מוצא את המפתח למגירה, ודרכה מגלה על העבר של סבא בשואה ובגטו ועל המשפחה של סבא שנספתה בשואה.
ביקורות ופרסים

הספר זכה לביקורות חיוביות רבות, פרס זאב לספרות ילדים ואף זכה פעמיים בתחרות "מצעד הספרים".
הערות שוליים

1 2  המגירה השלישית של סבא - e-vrit
1 2 3  ג'ודי טל-קופלמן, המגירה השלישית של סבא, ידיעות ספרים, 2003
↑  ג'ודי טל - לקסיקון הספרות העברית
↑  דליה קרפל, מצאה את מותו, באתר הארץ, 8 בינואר 2008
↑  ידיעות ספרים, באתר המגרה השלישית של סבא
עשוראא

ערך זה עוסק ביום קדוש באסלאם. אם התכוונתם לטיל איראני, ראו .
מאמינים שיעים מתכנסים בתהלוכת אבל בכיכר האימאם חוסיין בטהרן, 2016
עשוראא (בערבית: عاشوراء, תעתיק מדויק: עאשוראא) הוא היום העשירי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי. ליום זה משמעויות שונות בעדות מוסלמיות שונות. בקרב הסונים הוא ידוע כיום של צום שאינו חובה, אולם הוא ביטוי לאדיקות דתית (صيام التطوّع, "ציאם אלתטווע"). הצום נמשך מן הזריחה עד השקיעה. בקרב השיעים הוא ידוע כיום אבל על מות האימאם חוסיין בן עלי.
יום עשוראא בשיעה

ביום עשוראא של שנת 61 להג'רה (10 באוקטובר 680) יצא חוסיין, בנו הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי) ונכדו של מוחמד, לתבוע את השלטון באימפריה המוסלמית מידי הח'ליף יזיד בן מועאויה, שתפס את השלטון לאחר מות אביו. תומכיו של חוסיין היו השיעים, שסברו שהח'ליפות חייבת להימסר רק לבני משפחתו של מוחמד. חוסיין יצא להתייצב בראש תומכיו בכרבלא ובכופה, אולם תומכי יזיד בן מועאויה שלחו צבא גדול נגדו. צבאו של יזיד השתלט על חוסיין ותומכיו וטבח בו וב-70 איש ממשפחתו של מוחמד.
השיעים מציינים איפוא את יום עשוראא כיום אבל על מות חוסיין, היורש הראוי למוחמד, בכרבלא. מנהגי האבל כוללים תהלוכות שבהן קורא הקהל בשמו של חוסיין. יש שיעים שאף מצליפים בעצמם או פוצעים את עצמם עד זוב דם ואף חותכים את גופם בסכין לאות אבל ולאות חרטה על כך שאבותיהם לא מנעו את הטבח בחוסיין. מנהג זה נקרא "תטביר" (בערבית: تطبير) והוא הפך להיות המנהג המזוהה ביותר עם תהלוכות העשוראא מחוץ לעולם המוסלמי. בקרב חלק מהמאמינים השיעים אף השתרש מנהג לשתף גם את ילדיהם ב"תטביר" ולחתוך את פניהם, דבר שאף אותו גינו חכמי דת.
אזכור מותו של חוסיין מלווה לעיתים קרובות ב"תברי" (تبري) - גינויים וחרפות כלפי שושלת בית אומיה שעמה נמנה הח'ליף יזיד בן מועאויה, וכלפי שלושת הח'ליפים שקדמו לעלי, אשר גזלו כביכול את הח'ליפות ממנו. ביטויי האבל של השיעים יצרו תמיד מתיחות בינם לבין הסונים. מתיחות זו גולשת לאלימות בתקופות של עימות פוליטי בין הסונים לשיעים, בפרט במקומות שבהם חיות הקהילות זו בצד זו - בדרום עיראק ובדרום לבנון.
בעת החדשה, לאור המודרניזציה שעברו השיעים, טענו חלק ניכר מחכמי ההלכה השיעים שטקסי ה"תטביר" אסורים מבחינה דתית וגורמים לפגיעה בתדמיתם של השיעים. למרות התנגדותם של חכמי הדת השיעים לעריכת טקסי אבל שנועדו לפגוע בגופו הפיזי של האדם, הרי מרביתם של השיעים כיום מקפידים לשמור על טקסים אלה, המהווים סמל מבחין מרכזי בין הסונים לבין השיעים. במקומות אחרים ניסו ליזום חכמי הדת חלופות לטקסים האלימים. בלבנון, ניסה חסן נסראללה ליזום מבצע תרומות דם לחולים ופצועים אשר זקוקים למנות דם, לרגל יום העשורא.
יום עשוראא בשיעה > יום העשוראא באיראן

הטקס המרכזי ששימש לשחזור מאורעות כרבלא הוא ה"תעזיה" (تعزية), שבמסגרתו מומחזים האירועים באמצעות ייצוגים תיאטרליים. במשך השנים מופעי התעזיה ציינו את סבלם של חוסיין ואנשיו ולא התמקדו בהתנהגותו האופוזיציונית או החתרנית. טקסי הזיכרון שידרו עצב, ולקח פוליטי פסיבי של מניעה מהתנגדות לשלטון. נוסע איטלקי שביקר באיראן של המאה ה-17 אף תיעד קריאות שבח לשאה במהלך הטקסים. כך קרה שהאתוס סביב כרבלא היה אחד הגורמים העיקריים לפסיביות הפוליטית השיעית. החל משנות ה-60 של המאה ה-20, במקביל לרפורמות החילון של השאה באיראן, חל שינוי נרטיבי במסגרתו הגישה הפסיבית הוחלפה בגישה אקטיביסטית-מרדנית. קריאה מרדנית שכזו של טקסי העשוראא התרחשה באירועים קדומים יותר (למשל, כשכיתרו הכוחות המלוכניים את העיר תבריז ב-1909), אולם היו אלה יותר אירועים נקודתיים, שלא סחפו את ההמונים מעבר לגבולות הרטוריים והפרפורמטיביים של האתוס סביב אירועי כרבלא. טקסי העשוראא סייעו למאבק האסלאמיסטי באיראן, ושמשו נשק בידי ח'ומייני בקרב על המהפכה של 1979. לאחר המהפכה היו לטקסי העשוראא תפקיד מרכזי בטיפוח תרבות ההקרבה העצמית (אסתשהאד (אנ')), לה היה זקוק ח'ומייני בתקופת מלחמת איראן–עיראק.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  היינריך בל
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן
 נושא:  עיתונות צהובה, גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה 
 מקום התרחשות:  מערב גרמניה 
 תקופת התרחשות:  1974 
 הוצאה
 הוצאה:  Kiepenheuer & Witsch 
 הוצאה בשפת המקור:  Verlag Kiepenheuer
 תאריך הוצאה:  1974
 מספר עמודים:  142
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  1975
 תרגום:  חיים איזק
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 965-03-0461-4
 הספרייה הלאומית:  003889595, 001813540, 003577671
 
"הכבוד האבוד של קתרינה בלום, או: איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך" - הוא ספר מאת הסופר הגרמני היינריך בל, שיצא לאור בשנת 1974 בגרמניה המערבית. הספר חושף כיצד בילוי תמים לכאורה של סוכנת בית, קתרינה בלום, עם אהובה בלילה בודד הפך לסיפור סנסציוני בעיתון צהוב אחד בעטיו של כתב העיתון, ורנר טטגס. הפרסומים גורמים בסופו של דבר להרס שמה וחייה של בלום ושל אנשי שלומה, למות אמה ולמעורבות בלתי נמנעת של גורמים שונים במשטרה ובפוליטיקה, אשר בוחשים בפרשייה מתוך אינטרסים אישיים שלהם.
הספר נכלל ברשימת 100 הספרים של המאה של "לה מונד", שפורסמה בשנת 1999. צמד המילים "הכבוד האבוד" השתרש בשפה העברית בעקבות שם הספר במשמעות של פגיעה בכבוד או עלבון.
עלילה

קתרינה בלום היא סוכנת בית חרוצה, מאורגנת ומסורה לעבודתה ולמעבידיה, שמוקירים את שירותיה. נתונים אלו מאפשרים לה לרכוש בעמל רב דירה ומכונית, שתוביל אותה בין מקום עבודה אחד למשנהו. במסיבה שנערכה אצל קרובתה היא הכירה בחור שקסם לה, ובילתה איתו לילה רומנטי בדירתה. למחרת בבוקר פושטת המשטרה על ביתה כדי לעצור את הבחור, לודוויג גטן, שחשוד ברצח ובשוד, אך זה חמק מהדירה בסיועה של קתרינה, שהתמצאה במבנה הסניטרי של הבניין. קתרינה נעצרת ונחקרת, ומשוחררת למחרת.
מאותו יום מתחיל עיתון ה"צייטונג", טבלואיד יומי, לפרסם כתבות מפלילות מדי יום ביומו על קתרינה. העיתונאי, ורנר טטגס, מראיין אנשים שונים הקשורים להווה ולעבר של קתרינה, ומפרסם את "ממצאיו" תוך סילוף קיצוני של דבריהם. הוא "תמה" מהיכן יש לעוזרת בית מימון לקנות דירה ומכונית, מאשים אותה בקבלת גברים זרים המבקרים בדירתה, באופי קר ומחושב, ושם בפי כל מיודעיה השמצות והכפשות על שמה, כאשר הוא מוציא לחלוטין דברים מהקשרם, וגורם לדברי השבח שהעניקו לה להישמע כהאשמות בולטות. טטגס מצליח גם לחדור לבית החולים שבו מאושפזת אמה של קתרינה לאחר ניתוח קשה, וגורם למותה, לאחר שפרסם את דבריה על בתה, שקיבלו משמעות הפוכה במאמריו. קתרינה בלום, שמקפידה לקרוא את פרסומי ה"צייטונג" עליה, מחליטה לעשות מעשה; היא מציעה לטטגס ראיון בלעדי איתה, מזמינה אותו אל ביתה, ולאחר שזה מנסה לאנוס אותה - היא יורה בו.
הספר מתחיל בתיאור הודעתה במשטרה של קתרינה בלום על הרצח שביצעה, ולאחר מכן מתאר את הימים שקדמו לרצח והובילו אליו.
מקץ ארבעה ימים, לאחר השתלשלות-דברים דרמתית [...], במוצאי שבת [...] סמוך ל-19.04 - היא [קתרינה בלום] מצלצלת בדלת דירתו של פקד המשטרה הראשי ואלטר מדינג [...] ומדווחת למדינג מוכה התדהמה, שסמוך ל-12.15 בצהריים הרגה בדירתה את העתונאי ורנר טטגס ושיצווה נא עכשיו לפרוץ את דלת דירתה ו'לקחת' משם את האיש. היא עצמה שוטטה בעיר בין 12.15 ו-19.00 כדי למצוא חרטה לנפשה, אבל לא מצאה חרטה.
דמויות עיקריות

קתרינה בלום, סוכנת בית, חשודה בסיוע ללודוויג גטן להימלט
לודוויג גטן, עבריין נמלט
ד"ר הוברט בלורנה, עורך דין, מעסיקה וסנגורה של קתרינה בלום
גרטרוד (טרודה) בלורנה, אדריכלית, אשתו של הוברט בלורנה, ידועה בכינוי "טרודה האדומה"
פטר האך, פרקליט המחוז
ורנר טֶטגֶס, עיתונאי בעיתון "צייטונג"
ואלטר מדינג, פקח משטרה
בייצמֶנאֶ, מפקח משטרה, ממונה על מגינג
אלזה וולטרסהיים, סנדקיתה ואשת סודה של קתרינה בלום.במסיבה שהערכה בביתה פגשה קתרינה את לודוויג גטן
אלואיס שטרויבלדר, יזם עשיר.
הכבוד האבוד של קתרינה בלום במדיה האמנותית

בשנת 1975 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הספר שביימו וכתוב במשותף מרגרטה פון טרוטה ווולקר שלנדורף בשנת 1984 יצא עיבוד טלוויזיוני של הספר, ובשנת 2012 הומחז הספר לרדיו. הספר קיבל גם עיבוד אופראי.
הערות שוליים

↑  ראו למשל: נתן ברון,  "הכבוד האבוד של השופט העליון," קתדרה, 101;  אורי קליין, "הכבוד האבוד של סרט הקאלט הישראלי "המלאך היה שטן", הארץ, 31 במרץ 2016;  ירון אחיטוב,  "הכבוד האבוד של ניצולי השואה"  ועוד
1 2  גד יאיר, הכבוד האבוד של היינריך בל, Prof. Gad Yair's Blog
↑  רות גביזון, זכויות האדם בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמ' 62
↑  עוזי בנזימן, הכבוד האבוד של ישראל חסון, באתר העין השביעית, 18 באוקטובר 2010
↑  הכבוד האבוד של קתרינה בלום (קריטריון), האוזן השלישית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950602605171  GND: 4234618-6  VIAF: 198551999   WorldCat (עם VIAF): 198551999
מיקרוגל פוטוניקה

רדיו פוטוניקה או מיקרוגל פוטוניקה RF/Microwave Photonics  הוא תחום טכנולוגי השייך להנדסת חשמל המשלב את האלקטרומגנטיות בתחומי אורכי גל של רדיו ומיקרוגל, עם האופטיקה והפוטוניקה, ליצירת יישומים חדשים ומגוונים.
היישומים הם בתחומי תקשורת אופטית, האלחוטית והניידת וביישומים צבאיים כגון מכ"ם, לוחמה אלקטרונית, מערכות איכון, זיהוי, ניווט מיגון אישי ואיסוף מודיעיני אלקטרוני, Sigint מודיעין אותות ומודיעין אנושי – Humint ומודיעין לייזר – Lasint בזמן אמת בשדה הקרב.
מבוא

ההתפתחות הרבה בענף הפוטוניקה בעשורים האחרונים אפשרה את פיתוח תחום הרדיו-פוטוניקה. צרכים חדשים בתחומים כמו מערכות תקשורת ומכ"ם מכתיבה עלייה חדה בקצבי השידור, רוחב הפס והתחום הדינאמי. יישומים רבים מחייבים מיזעור, כוונון (Tunability) רחב וגמיש, הספק נמוך, ממדים ומשקל נמוכים והפחתה משמעותית בעלויות. השימוש בשבבים מהירים לטיפול דיגיטלי באותות המיקרוגל מאוד נפוץ אך מוגבל בקצבי פעולה ורחבי סרט גבוהים מאוד – בעיה הידועה כ "צוואר הבקבוק האלקטרוני". היכולת של רכיבים פוטונים לעיבוד אותות אופטי בתנאים אילו מהווה אלטרנטיבה מתקדמת לעיבוד אותות מיקרוגל רחבי סרט.
האינטגרציה של כל המערכות הללו להתקנים ממוזערים ויעילים יותר מהמערכות הקיימות. תחום זה עתיד להשפיע על שדה הקרב העתידי. ההגדרה של תחום זה היא רחבה מאוד ואיננה חד משמעית ומדויקת וכוללת בתוכה מספר רב של טכנולוגיות, רכיבים ויישומים המשלבים בין המיקרוגל לפוטוניקה הן ברמת רכיבי המיקרו וננו והן ברמת המערכת הכוללת.
עיבוד נתונים אופטי

עיבוד נתונים אופטי בעולם המחשוב ובעולם התקשורת, טכנולוגיות כגון AON – All Optical Networks ומחשוב אופטי קיבלו תפנית משמעותית בתחילת שנות האלפיים בעקבות התפתחות האינטרנט אך מאז 2002 חלה האטה בתחום התקשורת האופטית והדבר השפיע גם על תחום הרדיו-פוטוניקס בו יש דרישה לרכיבים רדיו-פוטונים מהירים שמחיר פיתוחם גבוה יחסית. אולם הצורך הגובר במערכות מתוחכמות לתחום הביטחוני הביא להתעניינות חוזרת בתחום זה, שבעקבותיה גדל מספר פרויקטי פיתוח והמחקר באוניברסיטאות ובגופי הביטחון השונים בארצות הברית, באירופה ובאסיה. ההתקדמות של פיתוח רכיבים פוטוניים לתקשורת אופטית כתוצאה מהתפתחות האינטרנט מחד והתגברות איומי הטרור מאידך הביאו לעניין רב ביישומים הביטחוניים השונים.
ראו גם

אלקטרואופטיקה
אופטיקה
ננוטכנולוגיה
ננופוטוניקה
הערות שוליים

↑  http://www.site.uottawa.ca/~jpyao/mprg/index2.html
| פוטוניקה |
| --- | --- | --- |
| תחומים | ביו-פוטוניקה • ננו-פוטוניקה • מיקרו-פוטוניקה • מחשוב פוטוני |  |
| כלים | ביו פוטון • ODPSK • אינרפרומטר השהייה • EDWA • לייזר • מרבב אופטי • הייבריד אופטי • מעגל משולב פוטוני • גביש פוטוני • סיב גביש פוטוני • מוליך גל חריץ • SDOF • סופר מנסרה • TS-ADC • העברת אנרגיה אלחוטית |  |
| עקרונות | מערך מוליכי גל • סריג עקיפה • סריג הולוגרפי • שיטת מונטה קרלו • מיתוג ארכי גל • קוהרנטיות אטומית • מיקרוגל פוטוניקה • שיבוט אוטומטי • מצב חשוך • דיפוסיה פוטונית |  |
| יישומים | רשת ניורונית אופטית • מפרש שמש • תקשורת אופטית |  |
| ראו גם | אופטיקה • אלקטרואופטיקה |  |
קוד LDPC

איור של קוד LDPC
בתורת המידע קוד Low-Density Parity-Check) LDPC) הוא קוד תיקון שגיאות ליניארי, המשמש להעברת מידע מעל ערוץ רועש, הקוד מיוצר באמצעות גרף דו-צדדי דליל.
מאפיין עיקרי של משפחת קודים זו הוא מטריצת בדיקת הזוגיות דלילה (כלומר ישנו מספר מועט של אחדות בכל עמודה ושורה), בזכות כך ניתן להשתמש במפענח איטרטיבי בזמן פענוח מהיר.
קודי LDPC הוצעו לראשונה על ידי רוברט גלאגר, שפיתח את הרעיון בעבודת הדוקטורט שלו ב-MIT בשנת 1962, אך עקב כח החישוב המועט של החומרה הנפוצה באותו תקופה הם נשארו רעיון קונספטואלי בלבד. הרעיון התגלה מחדש בשנות ה-90 על ידי זוג החוקרים מקיי וניל אשר עקב התקדמות בעולם הקודים לתיקון שגיאות חיפשו קודי בלוק החולקים תכונות דומות לקודי הטורבו שהתגלו באותה תקופה.
יישומים

10GBase-T Ethernet (802.3an)
G.hn/G.9960 (ITU-T Standard for networking over power lines, phone lines and coaxial cable)
DVB-S2 (Digital video broadcasting)
WiMAX (IEEE 802.16e standard for microwave communications)
ראו גם

תורת הקודים
תורת הגרפים
קוד ליניארי
הערות שוליים

↑  Sarah J. Johnson, [http://sigpromu.org/sarah/SJohnsonLDPCintro.pdf Introducing Low-Density Parity-Check
Codes] (ארכיון)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הניו דיל הירוק

אלכסנדריה אוקסיו-קורטז בהפגנה לקידום הניו דיל הירוק
הניו דיל הירוק (באנגלית: Green New Deal) הוא כינוין של הצעות למאבק במשבר האקלים, שהבולטת בהן היא הצעה שהוצעה על ידי חברת בית הנבחרים אלכסנדריה אוקסיו-קורטז מהמפלגה הדמוקרטית בשנת 2019. ההצעה כוללת תוכנית תמריצים כלכלית בה הממשל הפדרלי מתגייס כדי להעביר את המדינה למאה אחוז אנרגיה מתחדשת תוך עשור אחד בלבד, תוך מעבר לכלכלה נטולת פחמן והפסקה כמעט מוחלטת של פליטת גזי חממה וצעדים נוספים כמו השקעות בחקלאות בת קיימא, תחבורת אפס פחמן כמו אופניים, תחבורה ציבורית ועוד. השם ניו דיל מתייחס לתוכניתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30 של המאה ה-20 להוציא את ארצות הברית מהמיתון כלכלי הקשה באמצעות השקעה מסיבית של הממשל הפדרלי בתשתיות.
נשיאותו של ג'ו ביידן

אחת מהבטחות הבחירות העיקריות של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הייתה המאבק במשבר האקלים. ביידן מינה את ג'ון קרי, מזכיר המדינה לשעבר לשליח הנשיאותי המיוחד לענייני אקלים ואת מנהלת הסוכנות להגנת הסביבה לשעבר, ג'ינה מקארתי ליועצת האקלים הלאומי של הבית הלבן היעד העיקרי של הממשל הוא להשיג פליטת גזי חממה אפסית עד לשנת 2050. אחד הצווים נשיאותיים הראשונים שביידן חתם עליהם הוא הצו לחזור להסכם פריז, ממנו הנשיא דונלד טראמפ יצא.
בישראל

בשנת 2019 הוציאה רשימת המחנה הדמוקרטי (שהתנועה הירוקה הייתה חלק ממנה) תוכנית לניו דיל ירוק בישראל לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
באפריל 2020 הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל כי משרדה יפרסם תוכנית ניו דיל ירוק לישראל, כאסטרטגיה ליציאה ממשבר הקורונה.
בפברואר 2021 יזמו פעילים בארגונים עומדים ביחד ומגמה ירוקה הקמת תנועה בשם "גרין ניו דיל לישראל"
. בין מטרות התנועה: התמודדות הממשלה עם משבר האקלים, יצירת משרות חדשות ברחבי הארץ במקומות עבודה ירוקים, מעבר הדרגתי לאנרגיה מתחדשת, סגירת תעשיות מזהמות שפוגעות בסביבה ובבריאות ופיתוח תעשיות ירוקות, וחיזוק מערכות הבריאות, הרווחה, החינוך והתחבורה הציבורית.
הערות שוליים

↑  שני אשכנזי, ‏ביידן והאקלים: השקעות עתק של הממשל והמגזר העסקי, הסכם פריס, גרין-ניו-דיל רך, באתר גלובס, 9 בנובמבר 2020
↑  אחרי ההשבעה: ביידן החזיר את ארה"ב להסכם האקלים, באתר ynet, 21 בינואר 2021
↑  שני אשכנזי, ‏אגרות גודש ותחבורה ירוקה: המחנה הדמוקרטי מציג תוכנית "גרין ניו דיל" ישראלית, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2019
↑  שני אשכנזי, ‏ה"גרין ניו דיל" של גילה גמליאל: לרתום את מגפת הקורונה למאבק במשבר האקלים, באתר גלובס, 31 במאי 2020
↑  מור גלבוע, תקווה אדומה-ירוקה: ה"גרין ניו דיל" מגיע לארץ, באתר "שיחה מקומית", 17 בפברואר 2021.
↑  אתר תנועת "גרין ניו דיל לישראל".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012124159605171  LCCN: sh2020001010
המחתרת היהודית באלג'יריה

המחתרת היהודית באלג'יריה (בצרפתית: La clandestinité juive en Algérie) הוקמה ב-8 בנובמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. מטרתה העיקרית הייתה לפעול כנגד הכיבוש הנאצי באלג'יריה.
הרקע להיווצרותה של המחתרת

אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830 והוכרזה בשנת 1848 כשטח צרפתי. בשנת 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי הגרמנים, הפכה אלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה למדינה תחת חסות ממשלת וישי, שנודעה בשיתוף הפעולה ההדוק שלה עם הנאצים. ממשל וישי שבראשו עמד הגנרל אנרי פיליפ פטן, ביטל את "צו כרמיה" (צו שניתן ב-1870 בצרפת והעניק לכ-35 אלף יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית), ובכך ניתן האות למסע דה-לגיטימציה שהתנהל נגד הקהילה היהודית.
המחתרת היהודית באלג'יריה קמה לשם מטרה פוליטית כללית – שחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני – ולא למען אינטרסים יהודיים ספציפיים. הדעה המקובלת בין חברי המחתרת הייתה שאינטרסים אלה יבואו על סיפוקם לאחר השגת המטרה הכלל-צרפתית, ביטול הכיבוש הגרמני. המשטר של וישי האשים את היהודים בגיוס כספים למען בריטניה. היהודים הואשמו בתבוסתה של צרפת ורבים מתושבי אלג'יריה קראו לגרשם מאלג'יריה בכך שבזזו מחנויות היהודים באלג'יר (הביזה הייתה אחד מסימני האלימות ביוזמת המשטר הצרפתי החדש).
הצעדים האנטי-יהודיים החלו להופיע בזה אחר זה: ביטול 'צו כרמיה' 'וצו מרשאנדו', שאסר על כל צורת הסתה על רקע דת או גזע. כמו כן נקבע 'מעמד היהודים' לפיו אדם מוגדר כיהודי אם שניים או שלושה מהורי-הוריו היו יהודים והוא עצמו נשוי ליהודיה. נאסר על היהודים לעבוד במינהל ציבורי, בית משפט, הוראה, רשויות מקומיות, תקשורת, צבא, תעשיית הקולנוע ואומנות הבמה. בין השנים 1941–1942 התקיימה 'אריזציה של הרכוש היהודי', הופקעו הנכסים של היהודים והם פוטרו מענפי הבנקאות, הביטוח והבורסה. הורחקו תלמידים יהודים מבתי הספר היסודיים והתיכוניים מן הלימודים וגם הסטודנטים היהודים מאוניברסיטת אלג'יר התבקשו לעזוב את לימודיהם. בנוסף, בתקופת וישי נאסרה הפעילות הציונית מטעם שלטון וישי בכל צפון אפריקה והגדירה מחדש את יהודי אלג'יריה כ"יהודים" ולא כ-"צרפתים". המחתרת הוקמה למטרה אחת והיא להגן על חיי היהודים.
פעילותה של המחתרת

עם ריבוי החוקים האנטישמים כנגד הקהילה היהודית, התאגדו כמה צעירים שמפקדם היה ז'וזה אבולקר.
חברי המחתרת לא השלימו עם היחס הגזעני של משטר וישי כלפי היהודים, ואבולקר צירף אליו כמה מאנשי משפחתו וכמה סטודנטים יהודים. הם הקימו את המחתרת היהודית באלג'יריה שסיפור הכיסוי שלה היה קבוצת כושר וספורט שנקראה "ג'יאו גרא", שמו של מאמן הספורט הלא-יהודי שנשכר על ידם ולא היה מודע לסיפור מאחורי פעילותו. המחתרת הגנה על היהודים מאלימות, רכשה כלי נשק והפיצה כרוזים נגד השלטונות.
הסיוע העיקרי של המחתרת היה במבצע לפיד. מבצע זה החל ב-23 באוקטובר 1942. מטרתו של מבצע לפיד היה כיבוש אלג'יריה על ידי הבריטים וסיום שלטון וישי.
חברי המחתרת נפגשו בעיר קרקל ומטרתה של המחתרת היהודית באלג'יריה והבריטים שלחמו לצידם הייתה לתאם את ההכנות לפלישה לאלג'יריה. ב-8 בנובמבר התחילה הפלישה. המחתרת מנתה כ 800 איש, מכוניות וכלי נשק ישנים. המשימה של המחתרת הייתה לנתק את העיר אלג'יר ולשלוט בכל מרכזי השלטון, עד שהגיעו בעלות הברית. מבצע זה שימש גשר לקראת כיבוש אירופה ושינה את מהלך המלחמה.
חברי המחתרת

בעקבות השנאה כלפי היהודים התאגדו כמה צעירים יהודים בראשות ז'וזה (יוסף) אבולקר.
ז'וזה אבולקר- אבולקר פעל באלג'יר, היה המפקד, תכנן וניהל את המבצע.
לרשותו עמדו 800 איש יהודים בקבוצות קטנות, 30 כלי רכב ו-900 רובים מיושנים.
פול סבאון- היה אחד הפעילים הבולטים במחתרת.
רוז'ה קרקסון- בן דודו של ז'וזה אבולקר, הצליח לנטרל את אמצעי הקשר של שלטונות וישי, למנוע את הריסת הנמל. הוא קיים קשר עם צי בעלות הברית ותרם להצלחת המבצע.
אנרי אבולקר- אחד מן המנהיגים
ברנד קארסאנטי- אחד מן המנהיגים
ז'וזה, אנרי, רוז'ה וברנד היו נאמנים לצרפת ופעלו נגד השלטון הנאצי ושלטון וישי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  יאיר שלג, המחתרת היהודית הנשכחת, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2007
1 2 3 4 5 6 7   בית התפוצות, גיבורי המחתרת היהודית באלג'יריה: הסיפור שנשכח ואבד, באתר הארץ, 10 בינואר 2018
1 2 3 4  על המחתרת היהודית באלג'יריה בתקופת וישי, באתר Facebook
1 2  המחתרת היהודית הנשכחת- מאת יאיר שלג
↑  IDEA - ALM : ז'וזה אבולקר, ממנהיגי המחתרת היהודית באלג'יריה., באתר www.infocenters.co.il
↑  ז'וזה אבולקר, באתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  הלוחם היהודי במלחמת עולם השנייה, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2
הגטו החדש

עמוד השער של המחזה בגרמנית, 1897
הגטו החדש (בגרמנית: Das neue Ghetto) הוא מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של בנימין זאב הרצל אז עיתונאי ומחזאי וינאי, ולימים מייסד הציונות המדינית. המחזה הפוליטי הראשון של הרצל נכתב במשך 17 יום בלבד, מ-21 באוקטובר עד 8 בנובמבר 1894. מחשש לתגובות למחזה כתב הרצל את המחזה תחת שם העט "אלברט שנאבל".
המחזה תורגם לעברית על ידי ראובן בריינין עוד בסוף המאה ה-19.
הרקע לכתיבת המחזה

בשנות ה-1890 היה תאודור הרצל שרוי במשבר אישי חמור: תקוותיו האישיות והקולקטיביות להתבוללות וקבלה של היהודים בחברה האירופאית נכזבו; התעצמותה של האנטישמיות, שנראתה לו קודם כשריד מן העבר שיעלם עם הזמן, הובילו אותו להכרה כי מדובר באידאולוגיה מודרנית וחיונית. המתח הפנימי שלו, בין תיעוב כלפי היהודים ושנאה עצמית לבין תחושת הזדהות והתקוממות על מנת חלקם, הלך והחמיר, והוא דש בפתרונות קיצוניים לשאלה היהודית, כמו התנצרות המונית. על רקע זה נכתב המחזה.
הרצל כתב את המחזה במשך "שלושה שבועות־אושר של להט ועבודה, דמעות וצחוק עד טירוף". בתחילה קרא לו "הגטו", אולם אחר כך שינה את שמו ל"הגטו החדש". הוא הקדיש אותו "בידידות לבבית" למקס נורדאו.
עלילת המחזה

המחזה הוא מלודרמה שמתרחשת בווינה בשנת 1893, ובמרכזהּ עומד פרקליט בשם יעקב סמואל, יהודי מתבולל הנחוש לצאת מן הגטו החברתי שנכפה על יהודי המערב. יעקב נישא להרמינה הלמן, "נסיכה" יהודיה, בלונדינית מפונקת, בת למשפחה עשירה, אשר אינה מבינה לליבו של בעלה. יעקב אינו רגיל בחברת יהודים. גיסו החדש הוא פריץ ריינברג, סוחר מניות יהודי, שהופעתו אינה "יהודית" טיפוסית. סוכן בורסה יהודי נוסף הוא עמנואל וסרשטיין, שאינו מסוגל ואינו מנסה להיפטר ממחוות גופניות "יהודיות" ומשרידיה של לשון יהודית-גרמנית לא תקנית. יעקב חש אי-נוחות בחברתו, כמו גם בחברתו של קצין פרשים ("שר הפרשים") בעל השם האצילי הברון פון-שראם, שבהמשך מתברר כי שנים קודם לכן הזמין את יעקב לדו-קרב בשל מריבה טיפשית, אך מכיוון שאביו של יעקב היה חולה באותו זמן, סירב יעקב להזמנה והתנצל, ולפי כללי משחק זה הוקע כפחדן.
יעקב נכשל בניסיונו לצאת מן הגטו החברתי של יהודי המערב. חברו הנוצרי הטוב ביותר, פרנץ וורצלכנר, אדם הגון וישר, מודיע לו בצער רב כי הוא אינו יכול להמשיך ולקיים את ידידותם, שכן בכוונתו לפנות לקריירה פוליטית, ועל כן אינו יכול להיחשב כחברם של היהודים, שבהם מוקף יעקב מאז נישואיו.
דמויות נוספות במחזה הן הרב פרידהיימר והרופא ד"ר ביכלר, שהמיר את דתו.
פון-שראם הוא בעליו של מכרה פחם שבו מועסקים כורים בתנאים לא אנושיים ויעקב נרתם לסייע להם בחינם. הוא מעודד אותם לפתוח בשביתה, אך כעבור שלושה שבועות הם שבים לעבודה וכעבור שבוע מתרחש אסון: המכרה קורס וקורסות גם מניותיו. אירוע זה מרושש את פון-שראם ואת ריינברג, שהיה מעורב בתרגיל ספקולטיבי של הנפקת המכרה בבורסה, אך מעשיר את וסרשטיין, שמכר את מניותיו בשיאן. פון-שראם מגיע לפגוש את ריינברג שותפו, אך לריינברג אין אומץ לפגוש אותו, והוא מבקש מיעקב שיעשה זאת במקומו. פון-שראם מאשים את יעקב בהסתת הפועלים לשביתה, שגרמה לטענתו לאסון, בשל אי אחזקת המכרה במשך מספר שבועות. הוא אף מאשים את יעקב ב"קנוניה יהודית" שתוכננה עם ריינברג. פון-שראם שומע מיעקב הסבר מקיף על המשגים והעוולות להן הוא אחראי כבעל מכרה הפחם: מצד אחד הוא מעלה את ערך הנכס ללא צידוק ריאלי כדי למקסם את רווחי ההון הספקולטיבי בבורסה, ומצד שני הוא לא דואג לשיפור תנאי העבודה במכרה, דבר המוביל לתאונה בה נספים כמה פועלים. יעקב מכיר את הנושא מקרוב מכיוון שהוא הסכים לשמש כעורך הדין של חברת מניות של יהודים המעורבת בעסקה. כשיעקב מסיים להטיח בפון-שראם את האמת, מכנה בעל המכרה את יעקב וגיסו "אספסוף יהודוני". בתגובה לעלבון האנטישמי, סוטר יעקב על לחיו בפניו של פון-שראם ומגרש אותו מביתו. במצב זה נאלץ האציל לשמור על כבודו והוא קורא ליעקב לדו-קרב. יעקב מסרב לנהוג באופן המצופה מיהודי ונענה להזמנה. בדו-קרב נפצע יעקב אנושות, וכשהוא גוסס הוא אומר בקול חלש: "יהודים, אחי, יבוא יום ויניחו לכם לחיות – כאשר תדעו כיצד למות". בקול רעם ובכוחותיו האחרונים הוא אומר: "אני רוצה החוצה! החוצה מהגטו!".