אמנות עכשווית בטלאים
היסטוריה

אמנות עכשווית בטלאים, צמחה מתוך התחייה המחודשת של יצירת שמיכות הטלאים הקלאסיות המאורגנות שהתחילה בשנות ה-1960 ונמשכת עד היום. העניין המחודש במלאכות יד מכל הסוגים היה חלק ממרד הנעורים של אותן שנים. כשצעירים למדו הרבה ממלאכות היד שהיו נפוצות במאה ה-19 שנדחו ונשכחו על ידי הוריהם וסביהם שראו במלאכות הללו משהו מיושן וארכאי שיש להיפטר ממנו.
בעוד שאמנות הפופ הרחיבה את מושגי המקובל כאמנות בתכנים, בחומרים ובצורות, אמניות הפופ בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתמשו בטקסטילים ועבודות טלאים כקשר פמיניסטי קדום ומסורתי למלאכות היד.
בשנות ה-1970 המוקדמות התחילו מחלקות האמנות באוניברסיטאות לשלב תוכניות מלאכה לתוך תוכנית הלימודים שלהם, אמניות כגון מרים שפירו וג'ודי שיקגו שילבו מסורות של מלאכת יד 'נשית' לתוך יצירותיהן, תוך עידוד הסטודנטיות שלהן לשבור את המוסכמות של הגדרות האמנות מפעם.
בספרים, קטלוגים ומאמרים בכתבי עת בשנות ה-1970 מוזכר שוב ושוב שבתקופה שבה אמנים התנסו במגוון חומרים ואופני עבודה במטרה להרחיב את מושגי האמנות, רב הנשים עדיין נחשבו כמוזות סבילות ולא כיוצרות סמכותיות. אמניות הבינו שבעולם החדש הזה עליהן להיאבק על מקומן מנקודות הכוח שלהן – דורות של יצירה בחוטים ובדים, בעוד ג'ודי שיקגו דורשת ממוריה לאפשר לה ליצור דגמים מבד במקום מקרשים ומסמרים, שלוש אמניות מניו יורק וושינגטון התכוננו להקים תערוכה ב-1975 שהוכרזה להיות "השנה הבינלאומית של האשה" הן דנו בדרכים שבהן נשים הביאו את ניסיונות החיים והחוויות שלהן לתוך האמנות באופן שלא היה מקובל עד אז.
ב-1971 הציג מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, תערוכה בשם "Absract design in Americam Quilts" שבה האוצר אתגר את ההנחה המקובלת באמריקה ששמיכות הטלאים הן רק בעלות ערך שימושי. התערוכה צמחה מתוך אוסף גדול של שמיכות טלאים שנאספו משנות ה-1960 על ידי שני אספני האמנות יונתן הולשטיין [Jonathan Holstein] וג'ייל פאן דר הוף [Gale van der hoof] התערוכה הוצגה בהרבה ארצות.
בשנת 1974 יסדה קאריי ברסנהן (Karey Bresenhan) "פסטיבל בינלאומי לשמיכות טלאים" ביוסטון טקסס. הפסטיבל הפך לאירוע שנתי שאליו מגיעות יוצרות עכשויות בטלאים מכל רחבי העולם.
בשנת 1979 קבוצה של יוצרות שמיכות טלאים בבריטניה, התאגדו והקימו את ה"גילדה ליצירת קווילטים" הן התחילו עם 300 חברות ויש להן 6,500 חברות מכל העולם. בשנת 2017 היו להן 400 סניפים. הקבוצה הבריטית הפכה ל'גילדה בינלאומית לייצירת שמיכות הטלאים'. בישראל קמה ב-1992 'אגודה ישראלית למעשה-טלאים', המסונפת לארגון הבינלאומי. בין מטרות האגודה להרבות ידע, להופיע בתערוכות בינלאומיות, ולהציג בישראל יצירות מחוצה לה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 התחילו אמני סיבים רבים להתארגן בקהילות, מציגים בתערוכות, ורוכשים קהל של תומכים ואספנים, היצירות הסיביות הן גבוליות, הן כבר אינן מוגדרות כמלאכה ועדיין לא תמיד מקובלות כאמנות, אבל היצירות הללו בהחלט שברו מוסכמות ועברו את כל ההגדרות המקובלות עד אז. במקביל יש גם אמנים שבתחילת דרכם היו ציירים או פסלים שהתחילו לגלות עניין ליצור גם בטקסטיל ביניהם מיכאל ג'יימס (Michael James) וננסי קרו (Nancy Crow) שקראו תיגר על אופני היצירה המסורתיים, עבורם זה היה פשוט עוד אופן יצירה.
באופן 'מפתיע' היה מחסור במקומות תצוגה לאמנות עכשווית בטלאים כי בתערוכות שמיכות טלאים, סירבו לשתף את היצירות הללו. האגודות ומועדוני טלאים התקינו כל מיני תקנות כגון איסור תצוגה של יצירת קווילט בלי מילוי, שופטים שהעדיפו קווילט מסורתי עם פינות מדויקות על פני יצירות מקוריות עם סיפור או דימוי שהם לא הכירו מקודם וכך נולדו מקומות שהציגו את הטלאים כאמנות.
בשנת 1986 מציגים היסטוריונית שמיכות הטלאים והאוצרת פני מקמוריס (Penny McMorris) ואספן האמנות והמו"ל מיכאל קאייל (Michael Kile) את התערוכה "אמנות שמיכות הטלאים" באופן שייראו כאמנות חזותית שונה מאשר שמיכות הטלאים המסורתיות.
ב-1988 מצהירה אמנית הטלאים איליין פלוגמן (Eiaine Plogman) בייאוש בספר uncommom Threads כי "אנו הופכים את עצמנו למכונות קווילט כאשר אנו שמים ערך רב יותר על איכות העבודה מאשר על עיצוב העבודה".
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, האמנות העכשווית בטלאים, ממשיכה להתרחק משמיכות הטלאים המסורתיות, בשילוב נרחב יותר של חומרים ממוחזרים שונים, בגדים ישנים, פסולת תעשייתית, מטבעות, אבזמים, רוכסנים, מסמרים, צמחים מיובשים וכל מיני חומרים. יש גם אמנים שמתחילים להדביק את הבד ועל הבד, יש צביעה וציור על הבד ועל הפריטים שהם מוסיפים. יש גם אמנים שמחפשים קטעי עבודות טקסטיל שלא סיימו אותן והושלכו, אם בגלל פירוק בתים של חובבות מלאכה שנפטרו או עבודות שמאסו בהן והם נמכרים או נמסרים, הם משלבים אותם בעבודה אחרת כפרק או כקטע.
הארייט פאוורס (Harriet Powers) שחיה בין השנים 1839 ו-1910 לא הוכרה כאמנית כיוון שהייתה שפחה אפרו אמריקנית, מספרת סיפורי פולקלור.