stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שי תמרי
הערות שוליים

↑  אבינעם מיסניקוב, ‏חיל האויר במבצע רוצץ 1, באתר "מרקיע שחקים"
↑  דני דור יהודה שיף ודב גולדשטיין, "המצביאים: סיפורם של הרמטכ"לים", הוצאת "מעריב", 2002, עמודים 187-188.
↑  ניר מן, חזיז ורעם בעורף האויב, באתר הארץ, 22 במאי 2009
↑  עמירם אזוב, צליחה, 60 שעות באוקטובר 1973, הוצאת דביר, 2011, עמוד 34.
↑  חטיבת עודד באתר "יד לשריון".
↑  שרון רופא-אופיר, חשיפה: המוסד צילם, מבצע אנטבה יצא לדרך, באתר ynet, 1 ביולי 2006
↑  מרדכי גור, "ראש המטה הכללי" - מתאר את תקופת כהונתו כרמטכ"ל, הוצאת משרד הביטחון, 1998, עמוד 179.
↑  יובל אזולאי, הקלטות הקשר שטרם פורסמו ממבצע אנטבה, באתר הארץ, 5 במאי 2008
↑  משה זונדר, סיירת מטכ"ל, כתר ספרים, 2000, עמוד 173.
↑  אלי סניור, אלוף ת"א, אחיינו של תמרי, נהרג על אופניו, באתר ynet, 16 באפריל 2011
ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל

הממשל הצבאי על ערביי ישראל התבסס על קובץ תקנות מנדטוריות שהחילה מועצת המדינה הזמנית משנת 1948 על אזורי הגליל, "המשולש", הנגב ועל הערים רמלה, לוד, יפו ומגדל-אשקלון, אזורים שהיו מאוכלסים ברוב ניכר של ערבים. הממשל הצבאי הסתיים בשנת 1966.
המאבק נגד הממשל הצבאי

ככל שחלפו השנים, גברה הביקורת על הממשל הצבאי בקרב חלקים בציבור היהודי. סאטירות, שירים וקריקטורות הציגו את מורת רוח חלק מהציבור מהממשל.
רבים מהמתנגדים לממשל הצבאי חשבו גם הם, כי הערבים בישראל מהווים איום ביטחוני פוטנציאלי, אך בניגוד למצדדי הממשל, טענו המתנגדים כי דווקא עצם קיומו של הממשל מחריף את הניכור בין הצדדים, בשל העובדה שהוא זורע שנאה ותלישות מהמדינה. כמו כן, רבים ניסחו את התנגדותם הפרגמטית לממשל תוך כדי הדגשת ערכי הדמוקרטיה והליברליזם שמדינת ישראל מחויבת אליהם.
כך חשבו אישי ציבור מקצוות שונות של הקשת הפוליטית כגון מנחם בגין מימין, יעקב חזן משמאל, פנחס רוזן הליברל, חיים משה שפירא מהמחנה הדתי, משה דיין איש הצבא ומשה שרת איש משרד החוץ. לדעת כל מחנה המתנגדים היה סיכוי סביר לשילובם של הערבים בחברה הישראלית ולכן היה ברור להם שהממשל הצבאי לא מאפשר חזון זה.
הן הביקורת הציבורית והן הביקורות בישיבות הכנסת הלכו והחריפו כאשר התברר יותר ויותר, שהאזרחים הערבים של מדינת ישראל ככלל, אינם מהווים סיכון ביטחוני ואילו רשויות הממשל מנצלות את כוחן לא לצורכי ביטחון. בעקבות ביקורות אלו מינתה הממשלה בודקים וועדות שחבריהן היו אנשי ביטחון בפועל או בדימוס. כל הבדיקות הללו הגיעו למסקנה בדבר הצורך בקיומו של המשטר הצבאי.
תאופיק זיאד שהיה מרותק בשנות החמישים לעירו נצרת, שלח מכתב מחאה לראשי רשויות יהודים וערבים בו הוא מזהיר שצעד זה עלול לבסוף להתנקם גם באזרחים יהודים.
יגאל אלון חשב שהממשל הצבאי הוא מעשה אנטי דמוקרטי ואנטי חינוכי כיוון שהוא משריש דעות קדומות כנגד ערבים ומגביר את טינת הערבים לשלטון היהודי. אמנון לין שהיה בשנת 1965 יושב ראש המחלקה הערבית של מפא"י נתן תוקף לטענה שהממשל היווה מכשיר פוליטי בידי מפא"י. יוחנן בדר, שהיה מבכירי הח"כים של תנועת חרות, כתב על כך במאמרו הנוקב "בכנות כלפי הערבי אזרח ישראל", חרות, 22 במאי 1959. מנחם בגין טען בישיבת הכנסת מיום טז באדר א' תשכ"ב, 20 בפברואר 1962:
קיומן של תקנות אלו מעלה סימן שאלה מעל זכויות היסוד של כל אזרח בישראל. וחופש שאול איננו חופש"; "יש סכנות שתודעתן וידיעתן החריפה חייבות להיות מנת חלקו של כל אזרח ואיש בישראל; אבל מה קשר בינן לבין המוסד המינהלי הקרוי ממשל צבאי?
ועדות הבדיקה הראשונות: 1949 – 1952

פיזור הסמכויות בין משרד המיעוטים והמחלקות לענייני ערבים שהיו קיימות במשרדי ממשלה שונים, גרמו למבוכות ואי בהירויות רבות שעליהן התלונן כבר אלימלך אבנר בשנת 1948. שר המיעוטים אף הוא טען שקיימת עמימות בפירוט הסמכויות בין הגופים האחראיים על הממשל.
במרץ 1949 מינה שר הביטחון ועדה לבירור בעיות הממשל הצבאי ועתידו. יושב ראש הוועדה היה אלימלך אבנר, מפקד הממשל הצבאי, וחבריה היו רב-סרן מיכאל הנגבי שהיה המושל הצבאי של הנגב ויהושע פלמון ממשרד החוץ. למזכיר הוועדה מונה היועץ המשפטי של הממשל הצבאי סרן ח. מירון הוועדה המליצה להמשיך את קיומו של הממשל הצבאי בגליל, למעט אזורים המאוכלסים ביהודים, בנגב וברצועה לאורך גבול ירדן. היא המליצה לבטל את הממשל בערים יפו, רמלה, לוד ועכו. בן-גוריון קיבל החלטה זו פרט לעכו שבה נשאר הממשל. שאר ההמלצות בקשו להגדיל את מספר בתי הספר והכשרת המורים וכן להדק את הפיקוח "על ידי פעולות סריקה, בדיקות תעודות, פיקוח על העוצר ועוד".
בשנת 1950 הוגש סיכום המלצותיו של שאול אביגור, שנתבקש גם הוא לבדוק את הנושא. מכתב ההמלצות שהוגש באפריל שנה זו, הופנה לראש הממשלה דוד בן-גוריון, לרמטכ"ל יגאל ידין ולסגנו מרדכי מקלף. גם שאול אביגור קבע שקיום הממשל הצבאי חיוני ביותר והאחריות עליו צריכה להיות בידי אחראי במשרד ראש הממשלה הכפוף ישירות אליו ולא בידי הצבא. אולם בניגוד להמלצות אלו נשאר הממשל צבאי בידי הצבא וכפוף לרמטכ"ל.
בשנת 1951 הוקמה ועדה נוספת שזכתה לשם "הוועדה לבירור שאלת הערבים בישראל". בראש הוועדה עמד שוב יהושוע פלמון גם ועדה זו קבעה שיש להמשיך את קיומו של הממשל הצבאי והוסיפה עוד שהמושל הצבאי בכל אזור הוא נציג הממשלה לכל דבר ועניין. בשנת 1952 הטיל בן-גוריון על פנחס לבון שהיה באותה עת שר בלי תיק, לברר שוב את בעיית הממשל. לבון קבע שהממשל לא עמד בתפקידיו באשר לצורכי ביטחון בשטחי תורפה וכן לא יכול היה בעזרת המנגנון המצומצם שעמד לרשותו לתת שירות יעיל לצורכי התושבים הערבים. לבון לא המליץ לבטל את הממשל הצבאי, אולם גם המלצותיו האחרות לייעול השלטון לא התקבלו.
במשך כל תקופת שלטונו חזר בן-גוריון על שלושה עיקרים שבגללם יש צורך להשאיר את המשטר הצבאי.
יש קשר בין הממשל הצבאי לבין הסכסוך בין ישראל למדינות ערב
הזדהותם הלאומית הטבעית של הערבים בישראל היא עם מדינות האויב, ולכן ציבור זה חשוד כגיס חמישי.
הממשל הצבאי הוא חלק מצה"ל וביטולו עלול לכרסם בכוח ההרתעה העיקרי של ישראל
ועדת רטנר

ב-6 בדצמבר שנת 1955 מינתה הממשלה, על פי סעיף 51 בקווי היסוד של הממשלה, ועדה אזרחית בראשותו של פרופ' יוחנן רטנר שהיה יושב ראש הוועדה ואליו חברו דניאל אוסטר, ראש עיריית ירושלים לשעבר והעו"ד החיפאי יעקב סלומון. במשך שני חודשי פעולתה בינואר ובפברואר, שמעה הוועדה את עדויותיהם של 39 עדים יהודים ו-50 עדים ערבים וגם סיירה בשלושת אזורי הממשל הצבאי.
הפרוטוקולים שכוללים את העדויות של התושבים הערבים, נמצאים בתיק הממשל הצבאי במרכז המידע בגבעת חביבה. אין בתיק זה עדויות של יהודים.
כמעט כל העדים הערבים שהופיעו לפני הוועדה הדגישו שסיבת העוינות שחשים ערביי ישראל למדינה, נובעת מפעולות הממשל הצבאי. רוסתום בסתוני ויוסף ח'מיס שניהם חברי כנסת מטעם מפ"ם טענו שבכל שנות שלטונו לא הצליח הממשל לעצור ריגול הברחות והסתננות של ערבים ובנוסף האשימו את הממשל שהוא מתפקד כמכשיר חשוב לגיוס קולות למען מפלגת השלטון. עו"ד אליאס כוסא האשים את הממשל בכוונה להשפיל ולדכא את הערבים.
הדו"ח הסופי של ועדת רטנר נמצא בגנזך המדינה בירושלים. כל הפרוטוקולים המפורטים של דיוני הוועדה עדיין מוגדרים סודיים אף על פי שעברו מאז ועד עתה, שנת 2017, שישים שנים. החומר המלא של ועדת רטנר נמצא בארכיון צהל בגבעתיים, אולם השב"כ עדיין לא מתיר לראות חומר זה.
ב-24 בפברואר 1956 הגישה הוועדה את מסקנותיה:
הוועדה עמדה על כל מה שאפשר וצריך לעמוד עליו, על מנת שתוכל...להסיק המסקנות
ועדת רטנר המליצה על המשך השלטון הצבאי על ערביי ישראל, וכן קבעה שאין אפשרות לצמצם את הממשל כיוון שכבר צומצם במידה מקסימלית.
ועדת רוזן

בסוף שנת 1959 מינה בן-גוריון ועדת שרים נוספת בראשות פנחס רוזן וחבריה היו יוסף בורג שר הדתות, מרדכי בנטוב שר הפיתוח, קדיש לוז שר החקלאות ובכור-שלום שטרית שר המשטרה. מזכיר הוועדה היה אורי לובראני ששרת בלשכת היועץ לעניינים ערבים במשרד ראש הממשלה. בשנת 1959 התפטר השר יוסף בורג מהוועדה עקב פרישת מפלגתו מהקואליציה והשר ישראל בר יהודה החליפו.
ועדת רוזן קראה את הדו"ח שפרסמה הוועדה הקודמת, ועדת רטנר, ערכה גם היא סיורים באזורים שבהם שלט הממשל הצבאי ושמעה עדויות של מספר מצומצם יותר של עדים. העדים שהופיעו בפניה היו: אל"ם משאל שחם, ראש אג"ם-ממשל צבאי במטכ"ל; אל"ם יהושפט הרכבי, ראש אגף מודיעין במטכ"ל; א. הלפרין (איסר הראל) ראש השב"כ; סא"ל יהושע ורבין, המושל הצבאי של אזור הצפון; סא"ל ז. מרט, המושל הצבאי של אזור התיכון; סא"ל פנחס עמיר, המושל הצבאי של אזור הנגב; ח"כ פארס חמדאן; ח"כ מסעד קסיס; ח"כ יוסף ח'מיס; ש. לנדמן, מנהל מחלקת המיעוטים במשרד הפנים, וחברי משלחת איגוד יהודי-ערבי למען שלום ושוויון זכויות
כדי לקצר את זמן חקירותיה הזמינה הוועדה, רק אחד עשר עדים שהיו לפי הגדרתה, "נציגים מובהקים של האוכלוסייה הערבית ונציגי מפלגות וגופים ציבוריים. שאר העדים, שביקשו להופיע בפני הוועדה נתבקשו להגיש לה את תמצית טענותיהם בכתב.
דבריהם של נציגי הממשל הצבאי, משאל שחם ואיסר הראל צוטטו בהרחבה בדו"ח הוועדה. משאל שחם הסביר לוועדה שפעולות הממשל מבוססות על שני תפקידים: "ביטחון שוטף" שעוסק במניעת הסתננויות וסיוע למסתננים, שמירת שטחי האימונים כשטח סגור בפני הערבים, מניעת התארגנויות עוינות ופיקוח על תנועת התושבים הערבים. תפקיד "הביטחון המצטבר" עוסק במניעת תפיסתן של קרקעות שתוכננו ליישוב יהודי וסיכול הקמתם מחדש של כפרים שננטשו על ידי הערבים במלחמת העצמאות. כמו כן הסביר משאל שחם את חשיבותו של הממשל הצבאי כגורם מתאם בין פעילויות משרדי הממשלה השונים לבין האוכלוסייה הערבית.
איסר הראל תמך גם הוא בהמשך הממשל הצבאי ונימוקיו היו גם מתחום יחסי החוץ של ישראל כמו, התמיכה הגדולה של רוסיה הסובייטית בלאומנות הערבית, והתגברות העיסוק בנושאי הלאומנות הערבית עם עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר במצרים. בנוסף סבר איסר הראל שהממשל משמש כמכשיר יעיל לבלימת הקומוניסטים הערבים ומאפשר גיבוש מדיניות אחידה כלפי המיעוט הערבי, שאחרת תתפצל בין משרדי משלה רבים ותאבד את אחידותה.
בעדויות האזרחים הערבים הופיעה בין השאר עצומה שעליה חתמו כאלף תושבים מהכפרים קלנסווה, אום אל-פחם וטייבה, בה הם קובלים על שלילת חופש התנועה, התערבות בעניינים פנימיים, רדיפות על רקע לאומי שכולם יחד עוזרים לטיפוח יחס האיבה של הערבים כלפי היהודים והמשטר בישראל.
בעיתון "אל-מרצאד" ב-5 ביוני 1958 פרסם תושב טייבה על אודות המסחר שנעשה בהסדרת רישיונות מעבר. גורמים שונים מנצלים את המצב לטובתם ומבקשים תשלומים תמורת השגת רישיון. גם אגודה בשם "איחוד" שהוקמה לשם קירוב לבבות בין האוכלוסייה הערבית ליהודית פנתה לוועדה ובין שאר נימוקיה כנגד הממשל טענה שהוא מהווה גורם אנטי חינוכי לבני הנוער, גורם נזק לביטחון ומהווה ביזיון לדמותה של המדינה.
רוב של שלושה חברים: פנחס רוזן מרדכי בנטוב וישראל בר יהודה הצביע בעד ביטול הממשל, כנגד שניים, בכור-שלום שטרית וקדיש לוז שהתנגדו לביטול. הוועדה המליצה להפסיק את הממשל הצבאי אולם עם זאת המליצה להשאיר על מקומן את תקנות ההגנה משנת 1945.
ייתכן שהרוב בוועדה הושפע גם מדברי יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, שכתב במסמך פנימי מספטמבר 1959 את הדברים הבאים:
הממשלה לא הסכימה עם מסקנתה של ועדה זו ובן-גוריון אף איים להתפטר מתפקידיו, החלטת הכנסת השאירה את המצב על כנו.
לקריאה נוספת

אדם רז, טבח כפר-קאסם: ביוגרפיה פוליטית, כרמל, ירושלים, 2018 (בפרט הפרק הראשון)
תום שגב, 1949 - הישראלים הראשונים, הוצאת דומינו-כתר, תל אביב, 1984
שרה אוסצקי-לזר, ישראל בעשור הראשון: הערבים בעשור הראשון, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו 2006
יוסי גולדשטיין, אשכול, ביוגרפיה, הוצאת כתר, ירושלים 2003
דן קורן ויחיאל (חיליק) גוטמן, ממשלות ישראל לדורותיהן: החלטות חכמות והחלטות מטופשות, ידיעות ספרים, 2017, עמודים 104–111
בובת מין

בובת מין היא אביזר מין דמוי אדם (גבר או אישה), ובעלת מאפיינים אנטומיים לטעמו הספציפי של הרוכש אותה, כגון צבע עור ושיער, נפח שפתיים, סוג מסוים של איבר מין וכו'). אין לבלבל בין בובת מין לאביזרי מין אחרים "פסיביים" (כלומר כאלה שפועלים עליהם יותר מאשר איתם), כגון נקב או ישבן מלאכותי, פנס מיני, וסוגים שונים של "רולים" של רקמות שונות המשמשים לדימוי איבר.
היסטוריה

בצרפת נפוצו בעבר סוגים ראשוניים של בובות מין (dame de voyage), נכון הדבר גם לספרד (dama de viaje). מדובר היה בבובות שנתפרו מפיסות בד או ביגוד ישן, ושימשו את המלחים הספרדיים בעת הפלגות ארוכות באוניות.
הדרמטולוג איוון בלוך תיעד בשנת 1908, בספרו (The Sexual Life of Our Time) איך החלה להתקדם התעשייה בהקשר זה בתקופתו.
ייצור הסימולאקרה האנושית למטרות של סיפוק מיני הואץ בשנות ה-70 עם תגליות שונות בתחום הכימיה. החומרים לטקס, סיליקון, וכן ציפוי הויניל, הפכו למרכיב עיקרי ברקמות הלאכותיות של בובות המין כאשר סיליקון הפך למרכיב עיקרי בכך שכן הוא מאפשר רמה גבוהה יותר של ריאליזם.
בשנת 1987 בוטל בבריטניה החוק המונע יבוא של מוצרים מגונים, וזאת בעקבות עתירה שהגיש איש העסקים דייוויד סאליבן, לבית המשפט האירופי לצדק במשפט, בריטניה הואשמה כי התקנה שתיקנה לפיה אין לייבא מוצרים מגונים (אשר בפועל הייתה בעלת אג'נדות מאוד ספציפיות ואנטי-מיניות), סותרת את מוסכמות הסחר החופשי כפי שנהגו בהסכם רומא שנחתם בשנת 1957 בין מספר מדינות אירופאיות, ומטרתו הייתה לבסס את השוק האירופי המשותף.
סיבות לשימוש בבובת מין

סיפוק מיני כתחליף לאוננות או בתקופות בהן ההזדמנויות המיניות מעטות מסיבות שונות.
ביצוע בבובת המין סוג ספציפי של יחסי מין שלא מקובל בתרבות הפרט או שהפרטנרים לו אינם בנמצא.
אימון רומנטי ברמת התנועה המוטורית וקשר העין.
פטיש מיני ספציפי למאפיינים גופניים מסוימים, שהודגשו בבות המין עצמה (כגון שדיים גדולים במידה גדולה ביותר או שפתיים עבות וחושניות בעלות גוון אדום או ורוד מנצנץ).
בובת המין כאובייקט מעבר.
קהל יעד והקשר בין בובת מין לנטייה המינית

קהל היעד העיקרי של בובות מין, כאביזר מין "פסיבי", הוא באופן טבעי זכרים, שזהותם המגדרית בדרך כלל גברית. מתוקף הכוח המנטלי של הכללה (Generalization) הרצון להגיע לסיפוק מיני עם בובת מין כפוף לנטייה המינית של הפרט, וכך יוצא שגבר הטרוסקסואל בדרך כלל יעדיף בובת מין בעלת חזות נשית טיפוסית, וגבר הומוסקסואל יעדיף בובת מין בעלת חזות גברית טיפוסית, כאשר גורמים תרבותיים יכולים לעצב מעט את אופיו של האידיאל החזותי בהקשר זה.
פיתוח בובות מין

העוסקים בפיתוח בובות מין הם לרוב כימאים, מהנדסים, וביוטכנולוגים המתמחים בבנייה של אביזרי מין והדמיות איברי מין. על העובדים בכך להכיר את ההיסטולוגיה והביוכימיה של הרקמות המיניות העיקריות של הגוף, את האנטומיה והפיזיולוגיה של החלבונים ואת פיזור השומן בהקשרם, להיות בקיאים בפוטנציאל האלרגני של חומרים כימיים שונים המשמשים לבניית הרקמות המלאכותיות, ולדעת לאחד בין חומרים כימיים לצורך יציקה של רקמות הדומות ככל הניתן לאלו של פתחי המין האנושיים.
תחום הנדסת המכונות נותן את חלקו בפיתוח המכשירים המשמשים להרכבה של בובות מין.
פיתוח בובות מין > מגוון ותפוצה

וריאציות שונות, גבריות ונשיות, של בובות מין הן בובה בעלת משקל-עודף, טרנסג'נדרית, טראנסקסואלית, זקנה, ואף בובות מין בצורת חייזרית או בדמות אגדית.
ביפן קיים ביקוש למכשיר אחר המזכיר בובת מין בכינוי דקימאקורה (מיפנית: 抱き枕, כרית אהבה).
תרבות האינטרנט חיזקה מאוד את תפוצת בובות המין בעולם וקמפיינים שונים המופיעים באתרי פורנו או באתרי מכירות, פונים לקהל יעד גברי בדרך כלל במטרה למכור בובות מין לקהל זה.
פיתוח בובות מין > בובות מין אנושיות

במדינות העולם כולל יפן והעולם המוסלמי, אסיה ואירופה (בפרט גאורגיה, פולין, איטליה, בולגריה ואמריקה הלטינית - בעתיד גם סין) החלו לפתח בובות מין אנושיות הדומות במבנה גופן, אזור הנרתיק וכו' לבני אדם אמיתיים - ההשקה עתידה להתקיים בשנת 2017.[דרושה הבהרה]
בובות מין בתרבות

בסרט הקולנוע לארס והבחורה האמיתית גיבור הסרט לארס מתמודד עם דיסוננס שנגרם בגלל מערכת יחסים סבוכה עם אביו הדיכאוני, אמו שנפטרה ואחיו שהזדרז לעזוב את הבית. עקב אי יכולתו לפתח מערכת יחסים עם נשים, הוא מזמין באינטרנט בובת אהבה יפנית ולאחר שהרכיב והלביש אותה הוא מתייחס אליה כאל ביאנקה - ארוסתו. מכיוון שביאנקה איננה יכולה למות או לעזוב, לארס זקוק לה. אחיו של לארס מגייס את תושבי העיירה כולה לעזור לשמר את הפנטזיה של לארס ועקב כך לארס מצליח להיפתח וכאשר אינו נזקק לביאנקה יותר, ביאנקה "מתה" ולארס נענה לחיזוריה של עמיתתו לעבודה.
ראו גם

רובוט מיני
אביזר מין
מכונת מין
עוררות מינית
הערות שוליים

↑  Ferguson, Anthony. The Sex Doll: A History. McFarland, 2010. p 16. ISBN 978-0-7864-4794-7
↑  Bloch, Iwan. The Sexual Life of Our Time. p. 660. ISBN 1-4510-0357-9.
↑  Ferguson, Anthony. The Sex Doll: A History. McFarland, 2010. p 31. ISBN 978-0-7864-4794-7
↑  Conegate v Commissioners of Customs and Excise (No 121/85) Queen's Bench (1987) 254.
↑  אהבה מסיליקון: בובות מין אנושיות עד סוף 2017, באתר nrg
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1001107 
בובת מין בעלת חזות גברית טיפוסית, יריד הלייף סטייל ונוס ברלין 2019
חלקים שונים של בובות מין
אלה קושניר-שטיין

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1941 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  2 באוגוסט 2013 (בגיל 71) תל אביב-יפו, ישראל 
 הישג בולט:  סגנית אלופת העולם שלוש פעמים (בשנים 1972, 1969, 1965)
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן לנשים משנת 1976
 מד כושר מרבי:  2430
 מד כושר נוכחי:  2,430 (נכון ל־אוגוסט 2013) 
 מקצוע נוסף:  מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל
 פרסים והוקרה:  סגנית אלופת העולם לנשים
 
אלה קושניר-שטיין (ברוסית: Алла Шулимовна Кушнир;‏ 11 באוגוסט 1941, מוסקבה; ברית המועצות – 2 באוגוסט 2013, תל אביב) הייתה פרופסור לנומיסמטיקה באוניברסיטת תל אביב, שחמטאית בדרגת רב אמן לנשים וגדולת השחמטאיות הישראליות בכל הזמנים (אף עלי פי שאת רוב הקריירה השחמטאית שלה עשתה כשחמטאית סובייטית). זכתה שלוש פעמים בתואר סגנית אלופת העולם בשחמט לנשים, ושלוש פעמים במדליית זהב קבוצתית ואישית באולימפיאדת השחמט (פעמיים כחברת נבחרת ברית המועצות, ופעם אחת כחברת נבחרת ישראל).
בשנת 1962 השיגה את הדרגה אמן בינלאומי לנשים ובשנת 1976 הפכה לרב אמן לנשים. בשנת 1973 עלתה לישראל. נפטרה סמוך ליום הולדתה ה-72. תרמה את גופתה למדע. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט (אנ').
קריירה שחמטאית - הישגים בולטים

1965 - התמודדה בפעם הראשונה בדו-קרב על אליפות העולם מול האלופה המכהנת, נונה גפרינדשווילי והפסידה לה.
1969 - ניצחה לראשונה עם ברית המועצות באולימפיאדה וזכתה בפעם השנייה בסגנות אליפות העולם לאחר שהפסידה בדו-קרב בגמר לגפרינדשווילי.
1970 - זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנשים, שהתקיימה במולדובה, בהשיגה 14 נקודות מ-19 אפשריות (זו הייתה הפעם ה-5 ששיחקה במסגרת זו).
1972 - צברה 8 מ-8 נקודות באליפות ברית המועצות לקבוצות , זכתה בשנית עם ברית המועצות באולימפיאדה, והפסידה בפעם ה-3 לגפרינדשווילי באליפות העולם.
1976 - הובילה את נבחרת הנשים של ישראל להישג היסטורי: מקום ראשון באולימפיאדת השחמט לנשים בחיפה. חודש לאחר מכן זכתה במקום הראשון בתחרות הבין-אזורית לנשים שנערכה בהולנד, שם קיבלה גם פרס עבור המשחק היפה ביותר.
1978 - בהיותה בת 37, הפסידה בגמר תחרות המועמדות לאליפות העולם לנשים מול מאיה צ'יבורדאנידזה מגאורגיה (הצעירה ממנה בכעשרים שנה) על חודה של נקודה (שנה מאוחר יותר זכתה הגיאורגית בת ה-18 בתואר אלופת העולם לנשים). בכך תמה קריירה השחמט המפוארת של קושניר.
קריירה אקדמית

קושניר-שטיין נטשה את משחק השחמט לטובת קריירה אקדמית כחוקרת ומרצה בעלת שם עולמי בתחום הנומיסמטיקה של ארץ ישראל, בחוג ללימודים קלאסיים בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"מחקרים בכתובות יווניות ורומיות על מטבעות ארץ ישראל בתקופת הפרינקיפט" (פרינקיפט הייתה תקופה בתולדות הקיסרות הרומית, שנמשכה מסוף המאה הראשונה לפני הספירה ועד לסוף המאה השלישית לספירה), ומאז הפכה לסמכות הבינלאומית החשובה ביותר בתחום זה. פרופ' קושניר-שטיין הייתה חברה בפרויקט קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה. גם לאחר יציאתה לגמלאות, בשנת 2009 המשיכה בפרסום, עריכה והנחיית סטודנטים.
פרסים והוקרה

1977 - עיטור הכבוד "לאיש כפעלו" מטעם מרכז הפועל על "היותה שחמטאית ברמה עולמית, שהביאה כבוד למדינת ישראל בהובילה את נבחרת הנשים של ישראל לניצחון ב-1976".
2013 - זכתה בפרס יעקב משורר לנומיסמטיקה מטעם אוניברסיטת תל אביב. בדברים שפרסם מוזיאון ישראל לקראת מתן הפרס נכתב: "עבודתה של אלה בנושא הנומיסמטיקה של ארץ ישראל מאופיינת בראייה רחבה ויוצאת דופן. היא ניחנה בהבנה וידע יוצאים מן הכלל של החומר עליו היא עובדת: מטבעות, משקולות ומקורות הכתובים". עוד נכתב, כי "אלה ידועה בכישרונה ויכולתה לפתור שאלות ובעיות קשות שהמחקר התמודד איתן ארוכות, כשהיא משלבת הגיון צרוף ודמיון".
התמודדויות

| שנה | מיקום | המתמודד השני | תוצאה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1965 | ריגה | נונה גפרינדשווילי | 5.5 מ-13 | הפסד, סגנית אלופת העולם |
| 1967 | מוסקבה | מאיה רניקו | 4 מ-7 | ניצחון |
| 1969 | מוסקבה | נונה גפרינדשווילי | 4.5 מ-13 | הפסד, סגנית אלופת העולם |
| 1971 | קיסלובודסק | ננה אלכסנדריה | 6.5 מ-9 | ניצחון |
| 1971 | מינסק | טטיאנה זטולובסקייה | 5.5 מ-10 | ניצחון |
| 1972 | ריגה | נונה גפרינדשווילי | 7.5 מ-16 | הפסד, סגנית אלופת העולם |
| 1977 | דורטמונד | אירינה לויטינה | 6 מ-9 | ניצחון |
| 1977 | ברלין | ילנה פטליבקובה | 6.5 מ-10 | ניצחון |
| 1978 | באד קיסינגן | מאיה צ'יבורדאנידזה | 6.5 מ-14 | הפסד |
התמודדויות > הופעות באולימפיאדות השחמט

קושניר זכתה להישג פנומנלי של 23 נקודות מ-25 אפשריות (92%) בשלוש אולימפיאדות שחמט שבהן השתתפה, ובשלוש הפעמים זכתה במקום ראשון אישי וקבוצתי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | נקודות | תוצאות |  % |
| 1969 | 2 | ברית המועצות | 8.5 מ-9 | 8+ 1= 0- | 94.4 |
| 1972 | 2 | ברית המועצות | 7 מ-8 | 6+ 2= 0- | 87.5 |
| 1976 | 1 | ישראל | 7.5 מ-8 | 7+ 1= 0- | 93.8 |
הערות שוליים

↑  טבלת התוצאות באליפות ברית המועצות לקבוצות ב-1972
↑  הודעת אוניברסיטת ת"א על זכייתה בפרס לנומיסמטיקה על שם יעקב משורר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288318105171  BIBSYS: 1678650009299  BnF: cb12129779d (data)  GND: 116262874X  ISNI: 0000 0000 5472 0821  LCCN: nr88006500  NTA: 165674873  RERO: 02-A003860830  SUDOC: 029738245  VIAF: 64040319   WorldCat (עם VIAF): 64040319 
אלה קושניר במהלך טורניר ב-1973 בהולנד
צלופן

אריזות נייר עטיפה מצלופן
נייר צלופן הוא משטח דק ושקוף של חומר העשוי מתאית מחודשת של נסורת עצים, כותנה, קנאביס או צמחים אחרים. הצלופן שימש לעטיפת מזון עקב אטימותו כך שמנע מעבר לחות, חיידקים, שמן ואוויר. וכך המוצר שעטוף בתוכו שומר על טריותו. בנוסף בעת גילויו זה היה המוצר השקוף היחידי (עד להמצאת הפלסטיק) כך שאפשר לראות את המוצר מבעד לעטיפתו ללא הצורך בפתיחת האריזה.
צלופן מיוצר מזהורית, שממנה מייצרים אריגים.
גילוי וייצור

צלופן יוצר לראשונה ב-1908, במקביל להמצאת התהליך הכימי לייצור אריגי זהורית (ויסקוזה)  באותה תקופה. הממציא היה כימאי שווייצרי בשם ז'אק בראנדנברגר בזמן שעבד בחברת Blanchisserie et Teinturerie de Thaon. את הרעיון הוא פיתח בשנת 1900, אולם רק בשנת 1908 הוא הצליח לייצר את הצלופן הראשון על ידי מכשיר שאיפשר לייצור משטח שקוף של תאית. הוא פרסם את תגליתו ורשם עליו פטנט בשם הצלופן בשנת 1917. זה היה גם שם החברה שהוא הקים על מנת לייצר את הצלופן בשני מפעלים שונים באזור פריז. מקור השם של הפטנט שהפך לשמו של המוצר נוצר מהלחם של שתי מילים cellulose (תאית) ו-diaphane (שקוף-למחצה).
תהליך הייצור בנוי משבלונה שבו פתח צר שדרכו מעבירים זהורית בתוך אמבטיית חומצה אשר הופך זהורית לתאית בצורה של הסרט בעובי של הפתח שבשבלונה. בתהליך דומה עם שבלונה בה יש חורים, ניתן לייצר סיבים סינתטיים של זהורית.
ייצור הצלופן שהחל בשנות ה-20 נמשך עד היום.
שימושים

הצלופן שימש במקור כדי לאטום צנצנות של ריבה. בשימוש לאטימה היו מרטיבים את הצלופן כך שהוא היה מתייבש ומתהדק על פתח הצנצנת.
החל משנות ה-80 החליף את הצלופן הפוליפרופילן בשימושים רבים מפני שייצורו זול יותר. הצלופן עדיין משמש עבור עטיפת סלסלות שי ומארזי מתנות, ונמכר ביריעות מגולגלות.
הערות שוליים

↑  מידע היסטורי מאתר targetstudy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4190664-0  NDL: 00570822
התחזות

.
התחזות היא הצגה עצמית בצורה כוזבת, עם או בלי כוונה פלילית, המשמשת למתחזה (האדם המבצע התחזות) כדי להישאר אנונימי תוך עשיית פעולה לא נאותה, לרוב כדי להשיג מטרות שקשות יותר או בלתי ניתנות להשגה בהצגה עצמית אמיתית או לשם מתיחה. כאשר המתחזה מבצע הונאה בניגוד לחוק, התחזותו היא בגדר עבירה פלילית. לעיתים ההתחזות היא תוך שמירת זהותו האמיתית של המתחזה, אך תוך ייחוס תכונות כוזבות, למשל אדם שמציג את עצמו בשמו האמיתי אך טוען שיש לו תואר אקדמי מסוים, בזמן שאין לו אותו. לעיתים ההתחזות היא בזהות בדויה, כלומר המתחזה מציג עצמו כאחר, תוך החלפת שמו.
בתרבות ובאומנות, שחקן המתחזה לאדם מפורסם לצורך בידורי נקראת חקיין, והתחזותו גלויה מראש.