תראקיה המערבית
היסטוריה

לאחר הכיבוש הרומי, תראקיה המערבית הייתה שייכת למחוז הרומי תרקיה שנוסד בשנת 46 לספירה. בראשית המאה ה-2 לספירה הקים כאן קיסר רומא טראיאנוס, כחלק מהמדיניות הפרובינציאלית, שתי ערי מדינה, טראיאנופוליס ופוטינופוליס. מאזור זה עברה ויה אגנטיה המפורסמת, אשר הבטיחה את התקשורת בין מזרח למערב, בעוד השלכותיה קישרו את העולם האגאי עם עורף תראקיה (כלומר העמק העליון והאמצעי של נהר אוורוס). מהחוף עבר גם נתיב הים טרוד – מקדוניה, בו השתמש השליח פאולוס במסעותיו ביוון. במהלך המשבר הגדול של האימפריה הרומית במאה ה-3 לספירה, תראקיה המערבית סבלה מפלישות תכופות של הברברים עד שלטונו של דיוקלטיאנוס, אז הצליחה לשגשג מחדש בזכות הרפורמות המינהליות שלה.
האזור היה בשליטת האימפריה הביזנטית מאז חלוקת האימפריה הרומית לאימפריות המזרח והמערב בתחילת המאה הרביעית לספירה. האימפריה העות'מאנית כבשה את מרבית האזור במאה ה-14 ושלטה בו עד מלחמות הבלקן בשנים 1912–1913. בתקופת השלטון העות'מאני, חיה בתראקיה אוכלוסייה מעורבת של טורקים ובולגרים, עם אלמנט חזק יווני בערים והים האגאי Littoral. באזור התגוררו גם מספר קטן יותר של פומקים, יהודים, ארמנים וצוענים. בשעת 1821, כמה חלקים של תראקיה המערבית, כגון Lavara, Maroneia, ו-Samothraki מרדו השתתפו במלחמת העצמאות היוונית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הליגה הבלקנית (סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו) נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וסיפחה את מרבית שטחה האירופי, כולל תראקיה. תראקיה המערבית נכבשה על ידי חיילים בולגרים שהביסו את הצבא העות'מאני. ב-15 בנובמבר 1912, על גדתו הימנית של נהר מריצה חיל המתנדבים המקדוני-אדריאנופוליטני הביס את הכוח הטורקי של ייבר פחה, שהגן על רכס הרודופי המזרחי ותראקיה המערבית מפני פלישת הבולגרים.
בין חברות הליגה הבלקנית נתגלתה מחלוקת אודות שיוך השטחים שנכבשו, ובעיקר בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה. כתוצאה מהמחלוקת מכך פרצה מלחמת הבלקן השנייה. באוגוסט 1913 בולגריה הובסה, אך זכתה בתראקיה המערבית על פי תנאי חוזה בוקרשט.
בשנים שלאחר מכן, מעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה והאימפריה העות'מאנית), לצידן לחמה בולגריה, הפסידו במלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מכך נלקחו שטחי תראקיה המערבית מבולגריה על פי תנאי חוזה ניי מ-1919. תראקיה המערבית הייתה בניהול זמני של מדינות ההסכמה בראשות הגנרל הצרפתי שארל אנטואן שארפי. במחצית השנייה של אפריל 1920 בועידת סן רמו של ראשי ממשלות בעלות הברית העיקריות של מעצמות ההסכמה (למעט ארצות הברית) תראקיה המערבית ניתנה ליוון.
במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, בולגריה, יוון וטורקיה גירשו כל אחת מאוכלוסיות מיעוטים בהתאמה באזור תראקיה מחוץ לאזורים שבשליטתם. אוכלוסייה גדולה של יוונים בתראקיה המזרחית, ובחוף הים השחור ובדרום בולגריה, גורשה מדרום וממערב לתראקיה שבשליטת יוון. במקביל, אוכלוסייה גדולה של בולגרים נאלצה לעקור מהאזור לבולגריה על ידי פעולות יווניות וטורקיות. אוכלוסיות טורקיות באזור גם גורשו על ידי כוחות בולגרים ויוונים ונדחפו מזרחה כחלק מהסכם נוילי וההסכמים הבאים, ניתנה לגיטימציה למעמד האוכלוסיות המגורשות. בעקבות זאת הושגו חילופי אוכלוסין נוספים ששינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה של האזור לעבר הגברת הומוגניזציה אתנית בשטחים שבסופו של דבר הוענקה לכל מדינה בהתאמה.
בעקבות זאת נערכו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בקנה מידה גדול בשנת 1923 (הסכם לוזאן), שביצעה סופית את היפוך הדמוגרפיה של אזור תראקיה המזרחית. האמנה העניקה מעמד של מיעוט למוסלמים בתראקיה המערבית, בתמורה למעמד דומה למיעוט היווני האתני באיסטנבול ובאיים האגאים אימברוס וטנדוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית (אפריל 1941) נמסר האזור לחזקת בולגריה, שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת-צדדי. במרץ 1943ביצעו כוחות בולגריים תחת פיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה, עצרו ובהמשך גירשו 4,219 מיהודי תראקיה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. כ-100 נפשות ניצלו.