stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אניבלה קראצ'י
לקריאה נוספת

Catholic Encyclopedia: Carracci
Christiansen, Keith. “Annibale Carracci (1560–1609).” In Heilbrunn Timeline of Art History. New York: The Metropolitan Museum of Art, 2000–. (October 2003)
Wittkower, Rudolph (1993). "Art and Architecture Italy, 1600–1750". Pelican History of Art. 1980. Penguin Books. pp. 57–71.
Gianfranco, Malafarina (1976). "preface by Patrick J. Cooney". L' opera completa di Annibale Carracci. Rizzoli Editore, Milano.
H. Keazor: "Distruggere la maniera?": die Carracci-Postille, Freiburg im Breisgau, 2002.
C. Dempsey: Annibale Carracci and the beginnings of baroque style, Harvard, 1977; 2nd ed. Fiesole, 2000.
A. W. A. Boschloo: Annibale Carracci in Bologna: visible reality in art after the Council of Trent, 's-Gravenhage, 1974.
C. Goldstein: Visual fact over verbal fiction: a study of the Carracci and the criticism, theory, and practice of art in Renaissance and baroque Italy, Cambridge, 1988.
D. Posner: Annibale Carracci: a study in the reform of Italian painting around 1590, 2 vol., New York, 1971.
S. Ginzburg: Annibale Carracci a Roma: gli affreschi di Palazzo Farnese, Rome, 2000.
C. Loisel: Inventaire général des dessins italiens, vol. 7: Ludovico, Agostino, Annibale Carracci (Musée du Louvre: Cabinet des Dessins), Paris, 2004.
B. Bohn: Ludovico Carracci and the art of drawing, London, 2004.
Annibale Carracci, catalogo della mostra a cura di D. Benati, E. Riccomini, Bologna-Roma, 2006–2007.
M. C. Terzaghi: Caravaggio, Annibale Carracci, Guido Reni tra le ricevute del Banco Herrera & Costa, Roma, 2007.
H. Keazor: "Il vero modo". Die Malereireform der Carracci, (Neue Frankfurter Forschungen zur Kunst 5), Berlin: Gebrüder Mann Verlag, 2007.
C. Robertson: The Invention of Annibale Carracci (Studi della Bibliotheca Hertziana, 4), Milano, 2008.
F. Gage: "Invention, Wit and Melancholy in the Art of Annibale Carracci." Intellectual History Review 24.3 (2014): 389–413. Special Issue, The Nature of Invention. Edited by Alexander Marr and Vera Keller.
ביאורים

↑  ביטוי איטלקי ל"תמונה נישא" או "ציורים מובלים". הוא משמש באמנות לתיאור ציורי כן ציור עם מסגרת זהב או ציורים ממוסגרים הנראים בפרספקטיבה רגילה ומצוירים לפרסקו.
הערות שוליים

↑  ראו את קישוט המזבח המיומן יותר בפראדו, ציורים של אניבלה קראצ'י ב-Web Gallery of Art
↑  ראו למשל את "הקצביה"
↑  see mostra (אורכב 14.01.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  Apollo (8 March 2017). "Pick of the fair: Tomasso Brothers".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259459505171  PLWABN: 9810691481605606  AAG: 328  AGSA: 3964  BIBSYS: 90369735  BNE: XX1046147  BnF: cb12466547v (data)  CANTIC: a10325256  CiNii: DA07825673  GND: 118519255  ICCU: CFIV026223  ISNI: 0000 0001 2319 8652  KulturNav: b2ffc791-ff38-442a-a390-561939e87ae6  LCCN: n80043473  MusicBrainz: 48928e4d-6b07-40f7-b1c3-31ed5466f7a9  NGV: 879  NKC: ola2002153915  NLG: 254718  NSK: 000507238  NTA: 069702020  RERO: 02-A000029120  RKD: 15558  SNAC: w63n2h99  SUDOC: 033849811  TePapa: 398  ULAN: 500115350  VcBA: 495/23301  VIAF: 12405951   WorldCat (עם VIAF): 12405951 
הפייטה של אניבלה קראצ'י (בין 1599 ל-1600)
"דיוקן ג'אקומו פיליפו טוריני"
"קוו ואדיס" (ישו ופטרוס)
פייטה עם הקדושים פרנציסקוס ומרים המגדלית
"מדונה וילד עם לוצ'יה הקדושה, יוחנן המטביל כתינוק ומלאך
ארמונד לוי

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 באוקטובר 1932 אלכסנדריה, מצרים
 פטירה:  13 בספטמבר 1999 (בגיל 66)
 תאריך עלייה:  1949
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1952–1989 (כ־37 שנים)
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב  ראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה  סגן מפקד מחוז תל אביב
 
ארמונד לוי (5 באוקטובר 1932 – 13 בספטמבר 1999) היה קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב, כיהן כראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה וכסגן מפקד מחוז תל אביב.
ביוגרפיה

לוי נולד באלכסנדריה שבמצרים. בגיל 17 עלה לישראל. שירת כקצין בצה"ל. ב-1952 התגייס למשטרת ישראל, תחילה שירת כשוטר סיור בחיפה ולאחר מכן עבר למדור חקירות בעיר התחתית. בהמשך שירת כשוטר סיור ברמת גן וחוקר במחוז תל אביב, שימש חוקר ביחידה הכלכלית, הצטרף ליחידה המרכזית של המחוז ושימש בה ראש חוליית סמים. שירת כראש לשכת חקירות במרחב יפו. ב-1972 מונה למפקד היחידה המרכזית של המחוז ולאחר מכן שירת כקצין אגף חקירות של המחוז. הופקד על חקירת רצח אורון ירדן והוצאת ההודאה מהרוצח צבי גור, ששירטט לו מפה היכן קבר את גופת הילד. עמד בראש צוות חקירה מיוחד לחקירת רצח חבר הכנסת חמאד אבו רביעה. בפברואר 1981 מונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה, טיפל בחקירת רצח דני כץ יחד עם משטרת מחוז הצפון, רצח רוני ניצן ורצח החיילת אורלי דובי. ב-1985 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, ועמד בראש המבצע לתפיסתו של צבי גור שנמלט מכלא איילון.
ב-1986 נפתחה נגדו חקירה בעקבות האשמות שעלו נגדו במהלך משפטו של העיתונאי יגאל לביב, הנושא נבדק על ידי פרקליט המדינה יונה בלטמן שב-1987 ניקה את לוי מכל אשמה.
לאחר פרישתו מהמשטרה ב-1989 סיים לימודי משפטים ועבד כעורך דין.
נפטר ב-13 בספטמבר 1999.
הערות שוליים

↑  אלי דנון, הוא לא טיפוס שמסוגל לתכנן בריחה ולעזוב את הארץ, מעריב, 22 בדצמבר 1985
| היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) |
| --- | --- | --- |
| ראשי היחידה | ראובן מינקובסקי (1977–1980) • מנשה גולן (ממלא מקום 1980–1981) • ארמונד לוי (1981–1985) • שמעון סביר (1985–1988) • סנדו מזור (1988- ) • אבי כהן (1993- ) • יורם רודמן • משה מזרחי (אפריל 1997–2001) • משה לוין (2001–2002) • יוחנן דנינו (2002–2004) • עמיחי שי (2004–2007) • רוני ריטמן (2007–2010) • חיים איפרגן (2010–2012) • דוד ביטון (2012–2013) • גדי סיסו (2013 -2016) • יגאל בן-שלום (2016–2018) • חיים ניסים (2018-) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417815405171  VIAF: 7250156223630805400008   WorldCat (עם VIAF): 7250156223630805400008 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריאלה לבנשטיין

| --- | --- |

אריאלה לבנשטיין 2017
 לידה:  5 ביולי 1940 (בת 84) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה  המכללה האקדמית עמק יזרעאל 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזלי וולף  פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית לגרונטולוגיה  פרס ישראל לשנת 2021 בחקר העבודה הסוציאלית והקרימינולוגיה
 
אריאלה לבנשטיין (נולדה ב-5 ביולי 1940) היא פרופסור אמריטה בחוג לגרונטולוגיה של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה ולשעבר נשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל. כלת פרס ישראל בתחום חקר העבודה הסוציאלית וחקר הקרימינולוגיה לשנת תשפ"א.
ביוגרפיה

לבנשטיין נולדה בתל אביב לשרה ובנימין טטרסקי.
בשנת 1958 התגייסה לצה"ל ושירתה בשלישות הראשית ברמת גן ובמקביל החלה בלימודי ערב בקרימינולוגיה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב (לימים אוניברסיטת תל אביב). בשנת 1960, עם סיום השירות, ואחרי שקיבלה תעודה בלימודי קרימינולוגיה, נרשמה ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לסוציולוגיה ולמדה גם במכון לקרימינולוגיה בראשות פרופ' ישראל דרפקין.
היא בעלת תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת ניו יורק. את התזה כתבה על מוסדות לנערות עברייניות, תוך כדי עבודה במוסדות אלו. בשנת 1980 קיבלה תואר דוקטור בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "דפוסי התמודדות של משפחות אסירים במצבי מעבר : תוצאות אישיות וחברתיות".
בשנות ה-70 הצטרפה כמרצה לסגל האקדמי של בית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה, והתקדמה לדרגת פרופסור מן המניין. היא הקימה באוניברסיטה את המרכז לחקר ולימוד הזקנה ואת החוג לגרונטולוגיה. לאחר פרישתה כפרופסור אמריטה, כיהנה בשנים 2013–2016, כנשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנת 2008 הוענק לה פרס רוזלי וולף מהאגודה הבין לאומית למניעת הזנחה והתעללות בזקנים. הוענק לה גם פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית לגרונטולוגיה, והיא עמית כבוד של האגודה האמריקאית לגרונטולוגיה.
בשנת 2021 הוכרזה ככלת פרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית והקרימינולוגיה. בנימוקי ועדת הפרס נאמר:
חיים אישיים

נשואה לעמי לבנשטיין ולזוג 3 ילדים, ו10 נכדים.
הערות שוליים

↑  Lowenstein, Ariela, The Library of Congress
↑  INPEA International Rosalie Wolf Memorial Award
↑  חגית הורנשטיין, גם פרופ' לבנשטיין מהאוניברסיטה זכתה בפרס ישראל, באתר כלבו – חיפה והצפון, 18 בפברואר 2021
↑  GSA Current Fellows
↑  פרופ' אריאלה לבנשטיין זכתה בפרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית והקרימינולוגיה, באתר ערוץ 7, 16 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281527405171  BnF: cb15020527p (data)  CiNii: DA14842865  ISNI: 0000 0001 1683 7102  LCCN: n96031633  NKC: zcu2009417987  NTA: 296463914  SUDOC: 169829596  VIAF: 89824949   WorldCat (עם VIAF): 89824949 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנה קארנינה (מיני-סדרה, 2000)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הרומן אנה קארנינה מאת לב טולסטוי
 סוגה:  דרמה תקופתית, סדרה המבוססת על ספר 
 כותבים:  אלן קוביט
 בימוי:  דייוויד בלייר 
 שחקנים:  הלן מקרורי קווין מק'קיד סטיבן דיליין
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  4 
 הפקה
 מפיק:  מתיו בירד
 מפיקים בפועל:  ג'ורג' פאבר אלן קוביט רבקה איטון צ'ארלס פאטינסון סוזן הריסון
 חברת הפקה:  Company Pictures WGBH Boston
 הפצה:  All3Media 
 מוזיקה:  ג'ון אי קיני 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 4 
 פורמט (תמונה):  16:9
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  9 במאי 2000 – 30 במאי 2000
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אנה קארנינה (באנגלית: Anna Karenina) היא מיני-סדרה בריטית בת ארבעה חלקים עיבוד לרומן "אנה קארנינה" מאת טולסטוי.
את הסדרה ביים דייוויד בלייר והיא שודרה בערוץ 4 הבריטי בין ה-9 ל-30 במאי 2000. בארצות הברית שודרה הסדרה לראשונה בתיאטרון מאסטרפיס של רשת הטלוויזיה PBS בשנת 2001.
תקציר עלילה

אנה נוסעת ברכבת מסנקט פטרבורג למוסקבה לבקר את אחיה סטיבה. סטיבה נשוי לדולי, ויש לו רומן עם האומנת של ילדיהם.
אנה נשואה ולה ילד בן שמונה. בין אנה והרוזן ורונסקי מתפתחת פרשת אהבים. קונסטנטין לווין מחזר אחרי אשה צעירה בשם קיט. לווין וקיטי הם רווקים.
אחיו של קונסטנטין לווין, ניקולאי, חי עם אשה בשם מאשה שהייתה פרוצה בעבר.
צוות השחקנים

הלן מקרורי – אנה
קווין מק'קיד – ורונסקי
סטיבן דיליין – קארנין
מארק סטרונג – סטיבה
אמנדה רוט – דולי
דאגלס הנשל – לווין (קונסטנטין "קוסטיה")
פלומה באיזה – קיטי
אביגיל קרוטנדן – בטסי
פול ריס – ניקולאי
ג'יליאן בארג' – הנסיכה שרבטסקיה
מלקולם סינקלר – הנסיך שרבטסקיה
ויקטוריה קרלינג – אנושקה
אנטונלו דה מסינה

| --- | --- |

 לידה:  1430 מסינה, איטליה 
 פטירה:  1479 (בגיל 49 בערך) מסינה, איטליה 
 שם לידה:  Antonello di Giovanni di Antonio 
 תחום יצירה:  צבע שמן 
 זרם באמנות:  רנסאנס מוקדם 
 הושפע על ידי:  ניקולו קולאנטוניו 
 יצירות ידועות:  Ecce Homo, Christ at the Column, The Dead Christ Supported by an Angel, Calvary, Saint Gregor, Ecce Homo, Saint Augustine, Annunciation, Saint Jerome Penitent, Male portraits by Antonello da Messina, San Cassiano Altarpiece, Visit of the three angels to Abraham, Saint Sebastian, Pietà with three angels, Saint Jerome in His Study, Virgin Annunciate 
 צאצאים:  Jacobello d'Antonio, Paola da Messina 
 
אנטונלו דה מסינה (באיטלקית: Antonello Da Messina; סביבות 1430 – 1479) היה צייר סיציאלני שפעל בתקופת הרנסאנס, תלמידו של ניקולו קולאנטוניו. הוא הכניס כנראה ציורי שמן וטכניקות ציור פלמיות לאמנות הוונציאנית של אמצע המאה ה-15.
ביוגרפיה של דה מסינה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר. בשנים 1475–1476 היה אנטונלו בוונציה ואולי במילאנו. תוך זמן קצר מהגעתו לוונציה, עבודתו משכה תשומת לב כל כך חיובית שהוא נתמך על ידי המדינה הוונציאנית, וציירים מקומיים אימצו בהתלהבות את טכניקת השמן שלו.
הערות שוליים

↑  אנטונלו דה מסינה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389901405171  PLWABN: 9810535832105606  BIBSYS: 13070065  BnF: cb119525133 (data)  CANTIC: a10040948  CiNii: DA02219610  GND: 118645374  ICCU: RAVV025658  ISNI: 0000 0001 0872 6154  LCCN: n82020229  MusicBrainz: 561b18ee-960e-4675-9b1d-490b23cffbc6  NKC: ola2002146912  NLA: 36555270  NLG: 247445  NTA: 069369720  RKD: 2093  SELIBR: 282690  SNAC: w6wh39qb  SUDOC: 027498786  Trove: 1289751  ULAN: 500007324  VcBA: 495/18260  VIAF: 14972227   WorldCat (עם VIAF): 14972227 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציירים ובנושא איטלקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
"הירונימוס בחדר העבודה שלו". ציורו של האומן הסיציליאני מתקופת הרנסאנס, אנטונלו דה מסינה
בונוונטורה ברלינגיירי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-13 לוקה, הרפובליקה של לוקה 
 פטירה:  המאה ה-13 לוקה, הרפובליקה של לוקה 
 תקופת הפעילות:  1205–1244 (כ־39 שנים) 
 הושפע על ידי:  ברלינגיירו ברלינגיירי 
 יצירות ידועות:  Diptych of crucifixion and Madonna and Child, Saint Francis of Assisi and scenes of his life 
 
מעבודותיו של בונוונטורה ברלינגיירי
ציור של פרנציסקוס מאסיזי, 1235
בונוונטורה ברלינגיירי (באיטלקית: Bonaventura Berlinghieri) היה צייר איטלקי, תושב העיר לוקה, במאה ה-13.
בנו של הצייר המכונה ברלינגיירו ברלינגיירי, ואחיהם של: ברונה ומרקו ברלינגיירי.
אנטוניני

אנטוניני (באוקראינית: Антоніни) היא עיירה באוקראינה, על גדת הנהר איקופוט, 8 ק"מ מתחנת הרכבת על קו שפטובקה-סטרוקונסטנטינוב. בעיירה קיימים מפעל סוכר, מפעל לבני בניין וגן בוטני. סמוך לעיירה נמצאת העיירה שפטובקה, המהווה אתר נופש.
אנטוניני מוזכרת לראשונה ב-1593 בשם הולודיקי (Голодьки) או הולודיקיבצי (Holodykivtsi). בשנת 1629 היו בה שש מעשנות. בשנת 1770 שונה שמה והיא נקראה על שם אשת בעל הכפר, שבמקורה הייתה ממשפחת נסיכים. בכפר נבנתה טירה ולידה גן עם עצים אקזוטיים ופרחים. הגן נקרא על שם האישה, ושם הגן דבק מאוחר יותר בכפר כולו.
מסוף המאה ה-18 הייתה אנטוניני במחוז ווהלין. בשנת 1870 נבנה במקום ארמון בסגנון נאו-בארוק עבור משפחת האצולה פוטוצקי. הארמון הועלה באש על ידי מהפכנים בולשביקים באוגוסט 1919 ונשרף כמעט לחלוטין.
בתחילת המאה ה-20 היו בכפר בית חולים, טחנת מים, סניף דואר ותחנת טלגרף.
בשנת 1956 הוענק לכפר מעמד של עיירה.
יהודי אנטוניני

ערב פלישת הגרמנים לברית-המועצות התגוררו באנטוניני כ-100 יהודים. 
הגרמנים כבשו את אנטוניני ביולי 1941 וריכזו בגטאות בו ובגטו בכפר אורלינצי הסמוך קרוב ל-3,000 יהודים מיישובי הסביבה. רבים מהכלואים מתו בגלל תנאי הרעב, הקור ועבודות הכפייה. 
בקיץ 1942 נרצחו רוב יהודי הגטאות בידי הגרמנים לא רחוק מהעיירה מנייווצי.
אן אידלגו

אן "אנה" אידלגו (בצרפתית: Anne (Ana) Hidalgo; נולדה ב-19 ביוני 1959) היא פוליטיקאית צרפתייה, בת למהגרים, ילידת ספרד, חברת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. אידלגו היא האישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראשות עיריית פריז, וראש עיריית פריז המכהנת, מ-5 באפריל 2014.
ביוגרפיה

אידלגו נולדה בסן פרננדו, ליד קדיס שבאנדלוסיה, ספרד. סבה מצד אביה, היה סוציאליסט ספרדי, שברח לצרפת בסיום מלחמת האזרחים, עם אשתו וארבעת ילדיו. זמן קצר לאחר מכן, הם חזרו לספרד. סבתה נפטרה בנסיעה חזרה, וסבה נידון לעונש מוות, שהומתק למאסר עולם. אביה גדל בבית הורי אמו, התחתן בסוף שנות ה-50, ולזוג נולדו שתי בנות, אנה ומארי. בשנת 1961, היגרה המשפחה לצרפת, בשל המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה, והתיישבה בליון. אידלגו גדלה בשכונת וייז שבליון, דיברה בבית עם הוריה בספרדית, ועם אחותה בצרפתית. כיום, חיים הוריה בספרד, ואחותה מנהלת חברה ומתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה ארצות הברית.
קריירה

אידלגו בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית.
היא מומחית לדיני עבודה מטעם אוניברסיטאות ננטר וליון, שצברה ניסיון מעשי עשיר במשרדי המשפטים והעבודה. הקריירה של אידלגו זינקה בעיקר בתקופה שעבדה במחיצת מרטין אוברי, שרת העבודה בממשלתו של ליונל ז'וספ. עשייתה פוליטית והיא מבטאת עמדות חברתיות מובהקות.
ב-2001, נבחרה לייצג את הרובע החמישה-עשר של פריז, ושימשה כסגנית ראש העיר הראשונה של פריז, תחת ברטראן דלנואה (מרץ 2001 - מרץ 2014).
החל מ-5 באפריל 2014, מכהנת כראש העיר פריז.
בבחירות מוניציפליות לראשות העיר פריז בשנת 2020 נבחרה לכהונה שנייה.
קריירה > גישתה התכנונית עבור פריז

להשקפתה, פריז צריכה לשמר את היצירות האדריכלות הגדולות שלה ואת פני הנוף האופייניים לה, ועם זאת, להפוך לעיר עם דיור נגיש לתושביה, בנייה ייעודית לגובה, מרחב מציבורי ידידותי ועיר אקולוגית. גישתה התכנונית הולידה את המושג "ז'נרוסיטה" - העיר הנדיבה, בפי קבוצת אדריכלים צעירים בשם The French, Talk, שהרעיון שלהם הוא לתכנן עיר יפה, אקולוגית, בלתי מזהמת ונדיבה לתושביה.
בשנות האלפיים הראשונות, וביוזמתה, התקבלה תוכנית לחידוש הגן הגדול בלה-האל, שכללה שכלול מערכת התחבורה במקום, ומיצוב הגן כ-לב מסחרי ותרבותי מעודכן המשמש דלת הכניסה לפאריס מכל אירופה.
ב-2019, זכתה בכהונה שנייה. בהובלתה, הגישה עיריית פריז בפברואר, תביעה נגד airbnb, בטענה, שהאתר פרסם 1,000 מודעות השכרה לא חוקיות. זאת, בהתאם לחוק הצרפתי, לפיו, בעלי בתים בפריז מורשים להשכיר את נכסיהם לטווח קצר לתקופה שלא תעלה על 120 ימים בשנה במצטבר, וחובת רישום מסודר, כדי לוודא שהנכסים לא יושכרו לטווח ארוך יותר. לדבריה, מטרת התביעה היא להביא לסיומה של התופעה שפוגעת במספר שכונות פריזאיות.
קריירה > יחסה לנושא האקלים

בנובמבר 2018, ביקרה בישראל ונפגשה עם ראש עיריית חיפה, עינת קליש-רותם, לאחר בקורה של קליש-רותם בפריז, שנתיים קודם לכן, בו נוצר קשר אישי ביניהן, אשר הוביל להצטרפותה של חיפה לרשימת הערים החתומות על הסכם האקלים.
קריירה > יחסה לנושא נשים

בשנת 2018, טרם הגעתה לישראל, הזמינה אידלגו לפגישה מיוחדת את נטע ברזילי, זוכת אירוויזיון 2018, דברה איתה על העצמה נשית, נושא הקרוב ללב שתיהן, ואמרה לה: "אני רוצה להאמין שבזכותך אנחנו רואים עתיד חדש".
כמקדמת שוויון לנשים, מינתה אידלגו ב-2018, יותר נשים מגברים, לתפקידי ניהול בכירים בעירייה. בדצמבר 2020, נקנסה עיריית פריז ב-90,000 אירו, על מינויים אלה, תוך הפרת החוק שנועד לקדם שוויון מגדרי, (ומאז כבר שונה). לטענת אידלגו, הפערים המגדריים ברחבי המדינה עדיין גדולים, וכדי שיושג שוויון, יש לדעתה להאיץ את הקצב, ולהבטיח שיותר נשים מקבלות תפקידים מאשר גברים.
קריירה > יחסה ליהודים

באוקטובר 2020, ריססו אלמונים כתובות שטנה וצלבי קרס על קיר מסעדה כשרה ברובע ה-19 בפריז, ניפצו את חלונות המסעדה והשחיתו את השולחנות והכיסאות. אידלגו גינתה בחריפות את המעשה והביעה תמיכה מלאה בקהילה היהודית, והוסיפה ציוץ בנושא בטוויטר.
הוקרה

בשנת 2020, הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100
בשנת 2012, קיבלה אבירות בלגיון הכבוד הצרפתי
בטקס הנעילה של אולימפיאדת טוקיו 2020, קיבלה את הדגל האולימפי, לקראת אולימפיאדת פריז 2024
חיים אישיים

אם לשלושה ילדים, ונשואה בשנית.
הערות שוליים

1 2 3  אבירמה גולן, אן אידלגו רוצה לשנות את פאריס, באתר הארץ, 25 במאי 2010
↑  ראשת עיריית פריז: "נתבע את airbnb על פרסום לא חוקי", באתר כלכליסט, 11 בפברואר 2019
↑  ביקור ראש העיר פריז הגברת אן הידלגו ANNE HIDALGO בחיפה (באנגלית), נבדק ב-2021-08-08
↑  המסר של פריז, באתר כלבו – חיפה והקריות, ‏2021-02-13
↑  לינוי משעלי, ‏צפו: הפגישה המרגשת של נטע ברזילי וראש עיריית פריז, באתר "סרוגים", 18 בנובמבר 2018
↑  קנס לעיריית פריז: יותר מדי נשים בתפקידי מפתח, באתר ynet, 15 בדצמבר 2020
↑  תקרית אנטישמית: אלמונים השחיתו מסעדה כשרה בפריז, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  Anne Hidalgo: The 100 Most Influential People of 2020, Time
↑  ניפגש בפריז 2024: אשרם נשאה את דגל ישראל, אולימפיאדת טוקיו ננעלה בטקס מרשים, באתר ynet, 8 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811326417105606  BIBSYS: 1634281492358  BNE: XX6063186  BnF: cb150984640 (data)  GND: 1036302342  ISNI: 0000 0001 2124 0044  LCCN: n2007018042  RERO: 02-A018078221  SUDOC: 07885167X  VIAF: 22434326   WorldCat (עם VIAF): 22434326
אפוסטיל

אפוסטיל משרד חוץ של ישראל על תעודת נישואין
מסמך המאושר על ידי אפוסטיל מדינת קליפורניה
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מדינות העולם החתומות על אמנת האג לביטול הצורך בחקיקה למסמכי חוץ ציבוריים ("אמנת האפוסטיל")
אפוסטיל (Apostille, מצרפתית: אישור) הוא מונח הלקוח מהמשפט הבינלאומי המתאר אישור הניתן על ידי רשות מוסמכת של מדינה, וכן תוארו של בעל התפקיד המאמת את נכונות החתימה על גבי תעודות ציבוריות (כגון תעודת נישואין, תעודת לידה או כל מסמך רשמי אחר שיצא מידי אחת מרשויות המדינה), ומאשר כי התעודה רשמית, מקורית, והונפקה על ידי הרשות המוסמכת לכך. כמו כן מאשר האפוסטיל את סמכות הנוטריון לאשר מסמכים נוטריוניים. האפוסטיל מאמת את חתימת הנוטריון על גבי המסמך ומאשר כי הנוטריון החתום על המסמך הוא אכן נוטריון על פי דיני המדינה שהנפיקה את האפוסטיל.
האפוסטיל נועד לחסוך חלק משרשרת אימותים להם נדרש אדם המבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת. כך, למשל, לפני שנוצרה אמנת האג משנת 1961 (אמנת האפוסטיל), צריך היה אותו אדם לאמת את התעודה הציבורית ברשות המוסמכת שהנפיקה אותה, לאמת את חתימת אותה רשות במשרד החוץ של אותה מדינה, ולבסוף, לאמת את חתימת משרד החוץ בנציגות הדיפלומטית או הקונסולרית של המדינה בה הוא מבקש להציג את המסמך. הליך זה נדרש גם כיום במקרים בהם אדם מבקש להציג תעודה ציבורית של מדינה אחת במדינה אחרת, כאשר אחת מאותן מדינות אינה חתומה על אמנת האפוסטיל. כך למשל, אדם המבקש להציג תעודת לידה ישראלית בקנדה (שאינה חתומה על אמנת האפוסטיל), צריך להנפיק את התעודה במשרד הפנים, לאמת את חתימת פקיד הרישום של משרד הפנים במשרד החוץ, ולאחר מכן, לאמת את חתימת משרד החוץ בשגרירות קנדה בישראל. הדבר נהיה מורכב עוד יותר כאשר אדם מבקש להציג תעודה ציבורית ממדינה אחת במדינה אחרת, לה אין נציגות רשמית במדינה שהנפיקה את התעודה.
אמנת האפוסטיל

אמנת האג לביטול הצורך בחקיקה למסמכי חוץ ציבוריים (באנגלית: Hague Convention Abolishing the Requirement for Legalisation for Foreign Public Documents) היא אמנה בינלאומית שנוסחה בוועידת האג על משפט בינלאומי פרטי לצורך פישוט הליך ההכרה במסמכים ציבוריים בין המדינות החתומות על האמנה. האמנה נקבעה ביום 5 באוקטובר 1961. האמנה מפרטת את הדרכים אשר באמצעותן מסמך שהופק באחת המדינות החתומות יכול להיות מאושר לצורך הכרה משפטית בכל שאר המדינות החתומות. האישור נקרא אפוסטיל והוא דומה במעמדו לחותם נוטריון, אלא שהאחרון בעל תוקף משפטי מקומי בלבד.
את האפוסטיל יכולים לתת אך ורק הרשויות המוסמכות במדינה. כך למשל, על פי הוראות האמנה, הרשויות המוסמכות לתת אפוסטיל במדינת ישראל הם משרד החוץ, רשמים של בתי משפט השלום ועובדי מדינה שמונו לתפקידם על ידי שר המשפטים בהתאם לחוק הנוטריונים, ה'תשל"ו-1976. פקידים מוסמכים לעניין זה יושבים ברבים מבתי המשפט ברחבי הארץ.
כדי להיות זכאי לאפוסטיל, המסמך חייב להיות מאושר תחילה על ידי פקיד המוכר על ידי הרשות הנותנת את האפוסטיל. כך למשל, מסמך המאושר בחותם נוטריון, יוכר לצורך מתן אפוסטיל על ידי פקיד בית המשפט המוסמך, לאחר שיוודא כי הנוטריון אכן מופיע ברשימת הנוטריונים המוסמכים על ידי שר המשפטים. תעודת תואר אקדמי מישראל תהיה חייבת תחילה בחותמת משרד החינוך בטרם תאושר באפוסטיל על ידי משרד החוץ.
על האמנה חתומות רוב מדינות אירופה, ארצות הברית, וכן מדינות נוספות באמריקה הלטינית, אפריקה, אסיה ואוקיאניה. מדינת ישראל חתומה על האמנה, ואף תיקנה בשנת 1977 תקנות לשם יישומה.
קבלת אישור אפוסטיל בישראל

אפוסטיל בישראל ניתן בשני ערוצים (נכון למרץ 2020):
למסמכים ציבורים ישראליים, דוגמת תעודות של משרד הפנים (לידה, פטירה, וכדומה), פסקי דין והחלטות של בתי משפט, ניתן לקבל אפוסטיל במשרד החוץ בירושלים. לא ניתן לקבל אפוסטיל על מסמכים ציבוריים ישראלים בערים אחרות, או בשגרירויות ישראל.
אפוסטיל למסמכים נוטריוניים, (דוגמת אישור תרגום מסמך, אימות חתימה, תעודת חיים), ניתן לקבל במזכירות בתי המשפט ברחבי ישראל.
הערות שוליים

↑  Convention Abolishing the Requirement of Legalisation for Foreign Public Documents
↑  תקנות לביצוע אמנת האג (ביטול אימות מסמכי חוץ ציבוריים), תשל"ז–1977
↑  אימות מסמכים ציבוריים ישראלים – משרד החוץ
↑  אפוסטיל – הרשות השופטת
ארטה פלורסקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במרץ 1921 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  6 ביולי 1998 (בגיל 77) 
 מוקד פעילות:  רומניה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  רומנית 
 
ארטה פלורסקו (ברומנית: Arta Florescu ‏ 10 במרץ 1921 - 6 במאי 1998) הייתה זמרת סופרן ומורה רומניה.
חייה

פלורסקו נולדה בבוקרשט ולמדה בקונסרבטוריון שם בשנים 1939-42. הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1939 ברדיו בוקרשט, בתוכנית לידר משל דיפארק, שומאן ואלסנדרסקו. ב-1941 שרה באתניאום בבוקרשט לידר של וולף, שוסון, ריכרד שטראוס, סטרווינסקי, אנסקו ועוד.
בשנים 1937 עד 1945 הייתה סולנית באגודה הכוראלית של רומניה. הופעתה הראשונה באופרה הייתה ב-5 בדצמבר 1942 ב"לוצ'יה די למרמור" של דוניצטי באופרה הרומנית. מאז גילמה יותר מ-70 תפקידים באופרות רבות, בהן החטיפה מן ההרמון, נישואי פיגארו ודון ג'ובאני של מוצרט, הטרובאדור, לה טרוויאטה, אאידה, ריגולטו, כוחו של גורל, דון קרלו ואותלו של ורדי, "וילהלם טל" של רוסיני, "איפיגניה באאוליס" של גלוק ועוד. במהלך הקריירה שלה שרה פלורסקו בין השאר על בימות תיאטרון בולשוי במוסקבה, האופרה של ברלין, האופרה של לייפציג, "שאנז אליזה" בפריז ויצאה לסיורי קונצרטים בארצות הגוש המזרחי, באירופה, בסין ובברזיל. בין השאר ביקרה גם בישראל.
ארטה פלורסקו כיהנה כראש הקתדרה ללימודי קול ושירה באקדמיה ע"ש אנסקו בבוקרשט מ-1950 עד 1980. בין תלמידותיה שקנו פרסום עולמי היו הזמרות יוליה ואראדי, ויוריקה קורטז ואנג'לה גאורגיו.
מקור

אנציקלופדיה רומנית אינטרנטית
לקריאה נוספת

ארטה פלורסקו ויוסיף סאבה, "קונטרפונקט לירי", דיאלוגים בין זמרת למוזיקולוג וצ'מבליסט
הערות שוליים

↑  אלאן בליית, "אנג'לה גאורגיו" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  מקס לופרט, "יוליה ואראדי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648822005606  BnF: cb14036516j (data)  GND: 134142462  ISNI: 0000 0000 7840 425X  LCCN: n89602464  LNB: 000297569  MusicBrainz: b4798b89-0c66-47a8-b319-207d3ec29d09  NKC: mzk2009512088  SUDOC: 244080909  VIAF: 34657849   WorldCat (עם VIAF): 34657849