stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השואה
השואה והדת היהודית > אמונה ומשבר לנוכח השואה

החברה החרדית נפגעה קשה יותר מכל מגזר אחר באוכלוסייה היהודית, וזאת מכמה סיבות: הלבוש והמראה הבולט (פאות וזקן), היעדר אפשרות לנוע במשפחות גדולות או בישיבות, אי ידיעת שפת המדינה פרט ליידיש, חוסר קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הנוכרית, היעדר מקצוע מועיל, הפחד מבריחה אל רוסיה הסובייטית, והתלות הגמורה ברבנים. השואה והשלכותיה העלו בקרב העם היהודי שאלות ותהיות תאולוגיות קשות ונוקבות, באשר לקיומו או אי קיומו של אלוהים, ובאם אכן הוא קיים - מדוע לא סייע לעמו בשעתו הקשה ביותר. שאלות אלו מקבלות משמעות עמוקה ונוקבת עוד יותר – בקרב ניצולי שואה, שהיו עדים לתופת אך לא מצאו לה תשובות, כמו גם בקרב יהודים מאמינים, עד ימינו אלה. היטיב לתאר זאת הרב צבי מרקוביץ:
מה שעבר עלינו בתקופת השואה פוגע ביסודי השקפות עולם שלנו. מזעזע ערכים מקודשים וקניינים רוחניים שנראו כמוצקים. נזדעזעו אשיות תבל איתנים והועלו שאלות חדשות, בעיות איומות שותתות דם, שיש בהם כדי להריח כל יהודי, ואת האומה הישראלית בכלל, לבחון מחדש את דרכנו בחיים ומקומנו בעולם
השואה גרמה ליהודים רבים (נרצחים וניצולים ואף כאלו שלא חוו אותה באופן ישיר) לתהיות בדבר ההשגחה הפרטית ויחסו של אלוהים לעם ישראל. לחלקם גרמה השואה למשבר אמוני, ואף לכפירה בקיומו של אלוהים. לעומת זאת, חלקם דווקא התחזקו באמונתם בעקבות השואה. עם זאת, פרופ' אליעזר שבייד טוען כי רוב היהודים, לא שינו את אמונתם לכיוון זה או אחר בעקבות השואה, וקביעה זו אושרה גם במחקר מדעי. הקושי הוליד בהם כוחות ורצון לדבוק באמונתם למרות כל הקשיים. אליעזר שבייד מסביר תופעה זו בכך ש"האמונה מעוגנת בחוויות תשתית... שכיוון שנחוו והוכרו שוב אין הניסיונות הביוגרפיים וההיסטוריים הבאים אחריהם יכולים להכחישם". מסכימים למסקנה זו גם פרופ' אליעזר ברקוביץ, ניצול שואה בעצמו, ופרופ' אבי שגיא. משבר האמונה התעורר דווקא אחרי המלחמה, כאשר לא נמצא פתרון תאולוגי משביע רצון לבעיית הצדקת האלוהים. נעשו ניסיונות להתמודד מול עולם אמוני מורכב בתקופת השואה, ובניהם האדמו"ר מפיאסצ'נה, ר' קלונימוס קלמיש שפירא.
השואה והדת היהודית > משמעותה הדתית של השואה

תאוריות ופרשנויות רבות ומגוונות עולות מאז תום מלחמת העולם השנייה בניסיון לספק הסבר דתי לפרוץ השואה, כמו גם סיבה מניחה את הדעת לאי התערבותו של אלוהי ישראל בנעשה בה. יש הסבורים שלא ניתן ואף אסור להסביר את השואה מבחינה דתית, ויש שלא ראו את השואה כאירוע חריג אלא כשאר הצרות שהתרחשו בהיסטוריה היהודית. לעומת זאת, יש הסוברים, כי השואה באה כעונש משמיים בעקבות חטאיהם של היהודים, בשינוי התורה על ידי התנועה הרפורמית שהוקמה בברלין, או ההתבוללות העצומה והאתאיזם שפשו בחלק ניכר מיהדות גרמניה, אף על פי שרק יהודי גרמניה זכו לתקופה הארוכה ביותר להגר מחוץ למדינה ולהינצל מהשואה, מאביב 1933 ועד אוקטובר 1941.
יש הרואים את הנספים כקורבנות כפרה או טיהור של עם ישראל. אחרים סבורים שהשואה נועדה לעודד את העלייה לארץ ישראל, ויש שסברו כי השואה באה כעונש על האמירה שמדינת ישראל היא אתחלתא דגאולה. יש הדורשים את סמיכות האירועים של השואה ועליה חופשית לארץ ישראל, כפי שדורשים את סמיכות הפרשיות של התורה שרומזים על קשר וסיבה על סירוב היהודים לעלות לארץ ישראל לפני השואה, וכפי גודל החורבן – כך גודל הישועה והגאולה. יש המדמים את יסורי השואה כחבלי לידה, שככל שהמכאובים יותר גדולים – כך הלידה הולכת וקרבה, ועם ישראל ייוולד מחדש.
לעומתם, יש הרואים בשואה הוכחה לאי-קיומה של ישות אלוהית, ובעקבות כך – סיבה לדבוק בדעות אתאיסיטיות השוללות את קיום האל, או לקיים אורח חיים חילוני.
ראו גם

השואה – מונחים
לקריאה נוספת

ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1990.(הספר בקטלוג ULI)
גדעון גרייף, "בכינו בלי דמעות". עדויותיהם של אנשי הזונדרקומאנדו היהודים מאושוויץ. יד ושם, ידיעות אחרונות, תל אביב-ירושלים 1999
איתמר לוין, לקסיקון השואה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.(הספר בקטלוג ULI)
יעקב כ"ץ, השואה כנושא למחקר, בתוך: עת לחקור ועת להתבונן, ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשנ"ט-1999, עמ' 115–118
אמיל פאקנהיים, קולה המצַווה של אושוויץ, בתוך: על אמונה והיסטוריה, מסות ביהדות זמננו, ירושלים: הספרייה הציונית, תשמ"ט-1989
משה פראגר, חורבן ישראל באירופה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ח 1948.(הספר בקטלוג ULI)
אליעד מורה-רוזנברג, דיוקן אחרון - אמנים מתעדים בשואה, יד ושם ירושלים, 64, חורף תשע"ב, 2012, עמ' 12–13
בועז כהן, הדורות הבאים - איככה ידעו? לידתו והתפתחותו של חקר השואה הישראלי, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2011.(הספר בקטלוג ULI)
ז'ורז' בן-שושן, אירופה - תשוקה לרצח עם: מסה בהיסטוריה תרבותית, קריית שדה-בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012.(הספר בקטלוג ULI)
לוסי דווידוביץ',המלחמה נגד היהודים, תל אביב: זמורה ביתן מודן, 1982.(הספר בקטלוג ULI)
ראול הילברג, חורבן יהודי אירופה, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2012.(הספר בקטלוג ULI)
לימודי השואה, קורס מקוון (באנגלית עם כתוביות בעברית) | מבוא 1 | מבוא 2 | יד ושם ואוניברסיטת תל אביב,
גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באושוויץ. "מרד הזונדרקומאנדו באושוויץ", ידיעות אחרונות, תל אביב 2014, 2016
Dean, Martin, Robbing the Jews - The Confiscation of Jewish Property in the Holocaust, 1935 - 1945, Cambridge University Press, 2008
רוזה צ'ילאג

| --- | --- |

 לידה:  23 באוקטובר 1823 Irsa, הונגריה 
 פטירה:  20 בפברואר 1892 (בגיל 68) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 בן או בת זוג:  קומפארס הרמן 
 צאצאים:  בלאנש קרלי 
 
רוזה צ'ילאג או בחו"ל רוזה הרמן-צ'ילאג (במקור גולדשטיין, בהונגרית: Csillag Róza;‏ אלברטירשה, 23 באוקטובר 1832 – 20 בפברואר 1892) הייתה זמרת אופרה מצו-סופרן יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה

צ'ילאג נולדה במשפחה יהודית בקהילה היהודית של אירשה (היום חלק מאלברטירשה במרכז הונגריה. אביה היה מוריץ גולדשטיין, החזן של אירשה. היא משכה לראשונה תשומת לב במקהלה של התיאטרון הלאומי ההונגרי בבודפשט, שם שיחקה את התפקידים של ננסי באופרה מרתה של פרידריך פון פלוטו ואת מאתיאש הוניאדי (תפקיד גברי) בלאסלו הוניאדי של המלחין ההונגרי פרנץ ארקל.
קריירה

היא קיבלה המלצה לאופרת החצר של וינה (שמה היום האופרה של וינה) בשנת 1850 על ידי הזמרת הצרפתייה אנה דה לה גראנג' (אנ'), היא קיבלה הכשרה נוספת מהמלחין האוסטרי היינריך פּרוך (אנ') והופיעה שם לראשונה, בעיקר בתור Fidès ב-הנביא של ג'אקומו מאיירבר. היא הקסימה את הקהל בקולה המצו-סופרן היפה ונשארה חברה מועדפת בלהקת אופרת החצר של וינה עד 1873 במשך 23 שנים. רוזה גם סיירה ברחבי אירופה בהצלחה רבה, ובשנת 1870 הופיעה בניו יורק.
בשנת 1852 היא נישאה ליהודי-גרמני יליד הנובר בעל זריזות הידיים והקוסם המהולל קרל "קומפארס" הרמן. זמרת האופרה והשחקנית בלאנש קורלי (Blanche Corelli) הייתה בתם.
כאשר קולה החל להידרדר, היא הפכה למורה לזמר בקונסרבטוריון של וינה (שמה היום האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה). היא מתה בווינה ונקברה בבית העלמין המרכזי שם.
תפקידיה הנבחרים

מתיאש הוניאדי בלאסלו הוניאדי של פרנץ ארקל
Fidès ב-הנביא של ג'אקומו מאיירבר
ננסי במרתה של פרידריך פון פלוטו
רומיאו ב-I Capuleti ei Montecchi, של וינצ'נצו בליני
לוקרציה בלוקרציה בורג'יה, גאטנו דוניצטי
לקריאה נוספת

Constantin von Wurzbach: Csillag, Rosa. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 3. Theil. Verlag der typogr.-literar.-artist. Anstalt (L. C. Zamarski, C. Dittmarsch & Comp.), Wien 1858, S. 59 f. (Digitalisat).
Constantin von Wurzbach: Herrmann-Csillag, Rosa. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 8. Theil. Kaiserlich-königliche Hof - und Staatsdruckerei, Wien 1862, S. 398 (Digitalisat).
Ludwig Eisenberg: Großes biographisches Lexikon der Deutschen Bühne im XIX. Jahrhundert. Verlag von Paul List, Leipzig 1903, S. 169 f., (Textarchiv – Internet Archive).
Csillag, Rosa; eigentl. Goldstein (1832–1892), Sängerin. In: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Band 1, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1957, S. 158.
Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Vierte, erweiterte und aktualisierte Auflage, München 2003, ISBN 3-598-11598-9, S. 4941f
ראו גם

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
ארווין צ'רגף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באוגוסט 1905 צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 ביוני 2002 (בגיל 96) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת ייל 
 מעסיק:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, מכון פסטר 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1948)  גראן פרי שארל-לאופולד מאייר (1963)  פרס יוהאן היינריך מארק (1984)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1994)  פרס וינה לעיתונאות (1994)  Friedrich-Märker-Preis (2000)  המדליה הלאומית למדעים (1974)  פרס היינקן לביוכימיה וביופיזיקה (1964)  גרגור מנדל (1973)  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית 
 
ארווין צ'רגף בצעירותו
ארווין צ'רגף (באנגלית: Erwin Chargaff,‏ 1 באוגוסט 1905 – 20 ביוני 2002) היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי. כיהן כפרופסור לביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה, חבר הסגל שם במשך כ-40 שנה.
נודע בעיקר כמגלה חוקי שרגף, שהוליכו בהמשך לגילויו של מבנה הסליל הכפול של ה-DNA. כשג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1962, בשל גילוי מבנה ה-DNA, רבים טענו שצ'רגף צריך היה לקבל את הפרס יחד עימם.
זוכה המדליה הלאומית האמריקאית למדעים בשנת 1974.
קורות חיים

צ'רגף נולד ב-1905, להורים יהודים בצ'רנוביץ, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה. אביו, הרמן (1870–1934) היה בנקאי יהודי ממוצא ספרדי, בעלים של בנק פרטי קטן, אמו רוזה (לבית זילברשטיין) (1878-1943). הייתה לו אחות אחת צעירה ממנו. כשהיה צ'רגף בן חמש ירד אביו מנכסיו עקב מעילה של עובד בבנק שלו, אבל עדיין תנאי החיים הכלכליים בהם גדל היו לא רעים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בן תשע, ברחה המשפחה מאימת צבא האימפריה הרוסית, מצ'רנוביץ לווינה.
למד בבית ספר תיכון יוקרתי בווינה, ה-Maximiliansgymnasium והצטיין בעיקר בלימודי שפות, צ'רגף שלט בלא פחות מ-15 מהן. בגיל 18 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת וינה, כאשר סיבותיו לבחירת מקצוע זה דווקא, היו שתיים: א. הוא לא ידע דבר על המקצוע, מדעים לא היו חלק ממקצועות הלימוד בגימנסיה האוסטרית. ב. היה לו דוד עשיר בעל בתי חרושת לכוהל והוא סבר שיוכל לעבוד ככימאי אצל הדוד.
סיים את הדוקטורט ב-1928 בהנחיית פריץ פייגל, אף הוא יהודי ואז, עקב המחסור במקומות עבודה בווינה של אותה תקופה נסע לארצות הברית. במשך שנתיים שימש כעמית מחקר במחלקה לכימיה אורגנית של אוניברסיטת ייל. בתקופה זו גילה שתי חומצות שומן רוויות (Branched chain fatty acids) חדשות וחקר את חיידק השחפת. כמו כן, בתקופה זו, בספטמבר 1929 נישא לוורה ברוידו, חברתו עוד מימיו באוניברסיטת וינה.
ב-1930 חזר לאירופה כעמית מחקר האחראי ללימודי הכימיה במחלקה לבקטריולוגיה ובריאות הציבור של אוניברסיטת ברלין. הוא עבד שם שלוש שנים בלבד, בטרם סולק מהאוניברסיטה בשל יהדותו, על ידי הנאצים שעלו אז לשלטון בגרמניה.
ברח לפריז ושם במשך כשנתיים היה עמית מחקר במכון פסטר ואז, ב-1935 היגר סופית לארצות הברית. אמו, שנשארה מאחור בווינה, על אף מאמציו להביאה לארצות הברית (אביו נפטר עוד ב-1934), נרצחה על ידי הנאצים בשואה, ב-1943.
עם הגיעו לניו יורק התקבל צ'רגף כחבר סגל זוטר במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה ובה הוא המשיך במשך כמעט ארבעים השנים הבאות, עולה בהדרגה בסולם הדרגות האוניברסיטאי, עד שכיהן בשנים 1970–1974 כראש המחלקה. עם זאת, את הפרופסורה המלאה הוא קיבל רק ב-1952, שנתיים אחרי שפרסם את תגליתו בנוגע לחוק צ'רגף הראשון.
הוא פרש מההוראה בקולומביה בהגיעו לגיל 69, ב-1974 ובמשך 18 השנים שלאחר מכן, עד גיל 87 ב-1992 המשיך במחקריו במסגרת בית חולים רוזוולט, חלק ממערכת הבריאות של בתי החולים הר סיני הניו יורקית.
וורה צ'רגף נפטרה ב-1995 ושבע שנים אחריה נפטר גם ארווין צ'רגף והוא בן 97. הם השאירו אחריהם בן אחד.
חוקי שרגף

צ'רגף החל בחקר חומצות הגרעין ב-1944 וחוק צ'רגף הראשון פורסם על ידו ב-1950. לפי חוק זה, כמות האדנין והתימין ב-DNA, זהה וכך גם כמות הציטוזין והגואנין. החוק הזה היה השלב הראשון שהוליך למסקנה, שה-DNA מורכב משני זוגות בסיסים ולא סתם ארבעה בסיסים. עד צ'רגף סברו החוקרים שכמות כל אחד מארבעת הבסיסים, זהה. תגלית זו הייתה אבן דרך חשובה בגילוי מבנה הסליל הכפול של ה-DNA אותו הוכיחו בהמשך ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק.
חוק צ'רגף השני אומר שכמות כל זוג בסיסים ב-DNA משתנה על פי סוג בעל החיים. שונות מולקולרית זו הפכה את ה-DNA למועמד מתאים לשאת מטען גנטי.
פרסים ואותות כבוד

בניגוד לפרס נובל שנמנע ממנו, לדעתו שלא בצדק, פועלו של צ'רגף זכה להכרה בזכות הרבה מאוד פרסים ואותות כבוד אחרים, ביניהם:
1949 - מדליית פסטר
1958 - מדליית קרל ניוברג
1961 - חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1963 - פרס שארל לאופולד מאייר(אנ')
1964 - פרס היינקן לביוכימיה וביופיזיקה(אנ')
1965 - נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)
1971 - חבר באקדמיה לאופולדינה
1973 - מדליית גרגור מנדל(גר')
1975 - המדליה הלאומית למדעים
1979 - חבר החברה הפילוסופית האמריקאית
1984 - פרס יוהאן היינריך מרק(אנ')
1990 - עיטור כבוד בגין שירותיו למען הרפובליקה האוסטרית(אנ')
1994 - פרס וינה לפובליציסטיקה(גר')
1994 - העיטור האוסטרי למדע ולאמנויות(אנ')
2000 - פרס פרידריך מרקר(אנ')
כתיבתו

צ'רגף כתב במהלך הקריירה המדעית הארוכה שלו מעל ל-500 מאמרים מקצועיים, וכן מס' רב של ספרים, ובהם:
Chargaff, Erwin (1978). Heraclitean Fire: Sketches from a Life Before Nature. Rockefeller University Press. ISBN 0-874-70029-9.
Unbegreifliches Geheimnis. Wissenschaft als Kampf für und gegen die Natur. Stuttgart: Klett-Cotta, 1980, ISBN 3-608-95452-X
Bemerkungen. Stuttgart: Klett-Cotta, 1981, ISBN 3-12-901631-7
Warnungstafeln. Die Vergangenheit spricht zur Gegenwart. Stuttgart: Klett-Cotta, 1982, ISBN 3-608-95004-4
Kritik der Zukunft. Essay. Stuttgart: Klett-Cotta, 1983, ISBN 3-608-93576-2
Zeugenschaft. Essays über Sprache und Wissenschaft. Stuttgart: Klett-Cotta, 1985, ISBN 3-608-95373-6
Serious Questions, An ABC of Sceptical Reflections. Boston, Basel, Stuttgart: Birkhäuser, 1986
Abscheu vor der Weltgeschichte. Fragmente vom Menschen. Stuttgart: Klett-Cotta, 1988, ISBN 3-608-93531-2
Alphabetische Anschläge. Stuttgart: Klett-Cotta, 1989, ISBN 3-608-95646-8
Vorläufiges Ende. Ein Dreigespräch. Stuttgart: Klett-Cotta, 1990, ISBN 3-608-95443-0
Vermächtnis. Essays. Stuttgart: Klett-Cotta, 1992, ISBN 3-608-95851-7
Über das Lebendige. Ausgewählte Essays. Stuttgart: Klett-Cotta, 1993, ISBN 3-608-95976-9
Armes Amerika – Arme Welt. Stuttgart: Klett-Cotta, 1994, ISBN 3-608-93291-7
Ein zweites Leben. Autobiographisches und andere Texte. Stuttgart: Klett-Cotta, 1995, ISBN 3-608-93313-1
Die Aussicht vom dreizehnten Stock. Stuttgart: Klett-Cotta, 1998, ISBN 3-608-93433-2
Brevier der Ahnungen. Eine Auswahl aus dem Werk. Stuttgart: Klett-Cotta, 2002, ISBN 3-608-93513-4
Stimmen im Labyrinth. Über die Natur und ihre Erforschung. Stuttgart: Klett-Cotta, 2003, ISBN 3-608-93580-0
הערות שוליים

↑  "CHARGAFF, ERWIN"
↑  "Erwin Chargaff", באתר Famous Scientists
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259768105171  BIBSYS: 90234420  BnF: cb12026629p (data)  CiNii: DA00435411  GND: 11852013X  ISNI: 0000 0001 0931 0433  LCCN: n80046413  LNB: 000229505  NDL: 00435738  NKC: jo2002142219  NSK: 000570985  NTA: 069326304  RERO: 02-A003096238  SNAC: w6hf01t4  SUDOC: 028429087  VIAF: 108284187   WorldCat (עם VIAF): 108284187
שוטרים לוהטים

| --- | --- |

 בימוי:  אדגר רייט
 הופק בידי:  נירה פארק   טים בואן  אריק פלנר
 תסריט:  סיימון פג  אדגר רייט
 עריכה:  כריס דיקנס 
 שחקנים ראשיים:  סיימון פג  ניק פרוסט  ג'ים ברודבנט  מרטין פרימן  טימותי דלטון  פאדי קונסידיין  אדוארד וודוורד  רורי מק'קאן  בילי וייטלו
 מוזיקה:  דייוויד ארנולד 
 צילום:  ג'ס הול 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, צרפת 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Working Title Films, Big Talk Studios 
 חברה מפיצה:  Universal Studios
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 2007
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט פרודיה, סרט חבר'ה, סרט פעולה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקציב:  8 מיליון £
 הכנסות באתר מוג'ו:   hotfuzz
 סרט קודם:  מת על המתים
 סרט הבא:  סוף העולם
 דף הסרט ב־IMDb
 
שוטרים לוהטים (באנגלית: Hot Fuzz) הוא סרט קומדיית פעולה פרודי  משנת 2007. את הסרט ביים אדגר רייט שגם כתב את התסריט יחד עם השחקן הראשי בו סיימון פג.
זהו הסרט השני בטרילוגיית סרטים המכונה "טרילוגיית הקורנטו" ("The Three Flavours Cornetto"), הכוללים בנוסף לסרט זה את הסרטים מת על המתים (2004) וסוף העולם (2013).
עלילת הסרט

ניקולאס אנג'ל (סיימון פג), הוא שוטר ממושמע ומקצועי השייך למשטרת לונדון, מבצע את עבודתו כה טוב שהוא גורם לקולגות שלו להיראות רע. כתוצאה, הממונים עליו מעבירים אותו לתחנת משטרה בה הישגיו לא יביכו את שאר השוטרים בה: לכפר הפרברי סאנפורד שבמחוז גלוסטרשייר - כפר מנומנם ולכאורה חופשי מפשיעה.
כאשר הוא מגיע לראשונה הוא מצוות עם השוטר דני באטרמן- שוטר צעיר ונאיבי, בעל כוונות טובות אך נלהב בצורה מוגזמת. דני הוא בנו של מפקח המשטרה המקומי, פרנק באטרמן. הוא מעריץ נלהב של סרטי פעולה אמריקאים ועל כן הוא בעל יראת כבוד לשותפו החדש מהעיר, אשר הוא מקווה כי יספק לו את ההזמנות להתנסות בקרבות יריות או מרדפי מכוניות להם הוא כה משתוקק. אנג'ל, בינתיים, מוצא עצמו נאלץ להתאמץ להתאים עצמו לקצב נטול האירועים ואל השקט של הכפר. הוא מגלה כי תושבי העיירה והשוטרים המקומיים נוהגים לבצע שורה של עבירות קטנות ובין היתר מוצא עצמו מחרים כלי נשק ללא רישיון ומגלה כי אחת מהמשימות הבוערות ביותר שהונחתו עליו היא ללכוד ברבור שברח. לבסוף נוצר חיבור בין אנג'ל לדני לאחר שהשניים רואים יחד שני סרטי פעולה ויוצאים לשתות בפאב המקומי.
לאחר זמן מה מהגעתו של אנג'ל לכפר, סדרת רציחות מבעיתות אשר מוסוות כתאונות מטלטלת את הכפר השקט, כולן מתבצעות על ידי איש מסתורי לבוש בשחור. אנג'ל מתחיל לחשוד כי הכפר סאנפורד אינו כפי שהוא נראה וכי קורבנות התאונות למעשה נרצחו אך הוא נתקל בחילוקי דעות על העניין עם שאר קציני המשטרה המקומיים. אף על פי כן, אנג'ל מסרב להפסיק לחקור ובתחילה חושד בסימון סקינר, מנהל המרכול המקומי, כי הוא רצח את הקורבנות בגלל מעורבותם של כל הקורבנות בעסקת נדל"ן אשר הייתה אמורה להניב להם רווח גדול. העימות שלו עם סקינר רק מגלה תמימות ברורה לכאורה של סקינר אשר בהמשך גורמת לנזק באמון של אנג'ל בקולגות שלו.
הרוצח בלבוש השחור אורב לאנג'ל בחדר המלון שלו ומנסה לחנוק אותו אך לאחר התקוטטות בינם בה אנג'ל מנצח, אנג'ל מסיר את הכיסוי מפניו של הרוצח אשר מתברר כי הוא הנער אשר עוזר לסקינר במרכול שלו אשר פעל תחת הוראותיו של סקינר. אנג'ל הולך לטירה אשר ממוקמת בקרבת מקום בה הוא מגלה את האמת - המפקח באטרמן, סקינר וחברי הכפר הוותיקים הנוספים חברים בכת סודית בשם NWA, אשר תעשה הכל כדי לשמור על התואר של סאנפורד כ"כפר השנה", ועל כן הם נהגו לרצוח את כל מי שאיים לפגוע בתואר זה. פקח באטרמן מגלה שאשתו התאבדה לאחר שהכפר הפסיד את התואר לפני שנים רבות, דבר אשר הניע אותו להשתמש בשיטות קיצוניות כדי להבטיח שסאנפורד תנצח בתחרות השנתית. אנג'ל מגלה את מקום הימצאן של גופות התושבים "הבעייתיים" מהם ניסו ה-NWA להיפטר.
דני מחליט לעזור לאנג'ל וגורם לחברי ה-NWA להאמין כי אנג'ל נרצח, במקום זאת דני מסיע את אנג'ל לכפר השכן ומשחרר אותו, מתעקש על כך שהוא לא ידע שום דבר על הפעילויות האמיתית של ה-NWA. דני מאיץ באנג'ל שיברח כל עוד הוא יכול, משום שלדעתו אף אחד לא יאמין לסיפוריו על מה שבאמת מתרחש בכפר סאנפורד. אף על פי כן, בעודם בקניון שירות, אנג'ל רואה במקרה את שני סרטי הפעולה אשר הוא ראה יחד עם דני ("נקודת פריצה" ו"בחורים רעים 2") ומקבל השראה לעצור בעצמו את חברי ה-NWA. הוא נוהג חזרה לכפר ומחמש את עצמו בנשק שהחרים מתחנת המשטרה. לאחר שהוא נפגש עם דני בכפר, שניהם פותחים בסדרה של קרבות יריות מול חברי ה-NWA.
סוף העולם (סרט, 2013)

| --- | --- |

 בימוי:  אדגר רייט
 הופק בידי:  נירה פארק טים בוון אריק פלנר
 תסריט:  סיימון פג  אדגר רייט
 עריכה:  פול מצ'ליס 
 שחקנים ראשיים:  סיימון פג  ניק פרוסט  פאדי קונסידיין  מרטין פרימן  אדי מארסן  רוזמונד פייק
 מוזיקה:  סטיבן פרייס
 צילום:  ביל פופ 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, יפן, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  StudioCanal, Big Talk Studios, Working Title Films, סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  Universal Studios
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 ביולי 2013 (הממלכה המאוחדת)  23 באוגוסט 2013 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פעולה, סרט אפוקליפטי, קומדיה רומנטית, מדע בדיוני קומי, פלישת חייזרים, סרט פוסט-אפוקליפטי 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 הכנסות:  $46,089,287
 הכנסות באתר מוג'ו:   worldsend
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
סוף העולם (באנגלית: The World's End) הוא קומדיית מדע בדיוני  משנת 2013 בבימויו של אדגר רייט ובכיכובם של סיימון פג וניק פרוסט.
זהו הסרט השלישי בטרילוגיית סרטים המכונה "טרילוגיית הקורנטו" ("The Three Flavours Cornetto"), (הכוללים גם את הסרט "מת על המתים" משנת 2004 ואת הסרט "שוטרים לוהטים" משנת 2007).
תקציר העלילה

עלילת הסרט מתמקדת בדמותו של גארי קינג (מגולם על ידי סיימון פג), אלכוהוליסט נהנתן בן 40 אשר מצליח לשכנע ארבעה מחבריו הטובים מתקופת נעוריו- אנדרו (מגולם על ידי ניק פרוסט), סטיבן (מגולם על ידי פאדי קונסידיין), אוליבר (מגולם על ידי מרטין פרימן) ופיטר (מגולם על ידי אדי מארסן) להשלים את סבב הברים הפרוע אותו הם ערכו לפני עשרים שנים בעיירת מולדתם ניוטון הייבן בעת שהיו בני 18. אף על פי כן, בעת מרתון השתייה הם מגלים כי על העיירה השתלטו רובוטים חייזרים שמאיימים לשעבד את המין האנושי.
צוות השחקנים הראשי

סיימון פג - בתפקיד גארי קינג
ניק פרוסט - בתפקיד אנדרו "אנדי" נייטלי
רוזמונד פייק - בתפקיד סם צ'מברלין
פאדי קונסידיין - בתפקיד סטיבן פרינס
מרטין פרימן - בתפקיד אוליבר צ'מברלין
אדי מארסן - בתפקיד פיטר פייג'
הקומדי סטור

| --- | --- |

עטיפת האלבום שיצא בעקבות הסדרה
 שיר הנושא:  "Two Princes" מאת ספין דוקטורס
 סוגה:  מערכונים
 יוצרים:  יואב צפיר
 כותבים:  צביקה הדר אסף אשתר איתי שגב רובי דואניאס גיל ססובר
 בימוי:  יואב צפיר   יואב רודה (ארבעת הפרקים הראשונים)   אהרון קפלן (עונה 2)   תומר קמרלינג ("פרה פרה")   רובי דואניאס ("פרה פרה")
 שחקנים:  צביקה הדר (עונות 1–2) אסף אשתר (עונות 1–3) רובי דואניאס (עונות 2–3) גיל ססובר (עונות 2–3) איתי שגב (עונות 1–2) רובי מוסקוביץ' (עונה 1) אריק זילברמן (עונה 1) ארז בן הרוש (עונה 1) ליאור כלפון (עונה 3) יניב קציר (עונה 3)
 פרסים:  שני שירים שנכנסו לחמישים שירי היובל בשנת 1998
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  90
 תוכנית המשך:  פרה פרה
 הפקה
 מפיק:  דודו ירדני טמירה ירדני
 מפיקים בפועל:  נאוה קולטון
 חברת הפקה:  טדי הפקות
 עורכים:  יואב צפיר
 צלמים:  איציק חנית
 מוזיקה:  טל ירדני
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (טלעד)   yesVOD   פרטנר TV (עונת האיחוד)   ערוץ טדי HD (ש.ח)   ערוץ 24 (ש.ח, נובמבר 2019–הווה) ערוץ ביפ
 תקופת שידור מקורית:  14 במרץ 1994 – ספטמבר 1997
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
הקומדי סטור הייתה תוכנית מערכונים ישראלית, ששלוש עונותיה שודרו במסגרת הזכיינית טלעד בערוץ 2, בשנים 1994–1997. התוכנית, אשר נחשבת היום לתוכנית קאלט, כללה רצף מערכונים קצרים ופינות הומוריסטיות קבועות, לעיתים קרובות עם מוטיב ומשפטי מחץ חוזרים. מפיקי התוכנית היו טדי יזמות והפקות ובמאי התוכנית היה יואב צפיר.
נכון ל-2021, משודרת התוכנית בשידורים חוזרים בערוץ 24, המופעל בעצמו על ידי "טלעד". במרץ 2020, צולמה עונת איחוד לערוץ טדי בפרטנר tv, ובה 10 פרקים קצרים עם מערכונים חדשים.
היסטוריה > רקע

שורשיה של חבורת הקומיקאים שכיכבה ב"קומדי סטור" הם במקבץ מופעי סטנד-אפ, שהועלו בשם "הקומדי סטור" בבית ציוני אמריקה בתל אביב. עם האמנים הצעירים שנטלו חלק במופעים ניתן למנות את צביקה הדר, אסף אשתר, איתי שגב, רובי דואניאס וגיל ססובר, שהפכו אחר־כך לחברי הצוות במופע הטלוויזיוני, ולצדם קומיקאים נוספים כאריק זילברמן, ארז בן הרוש ורובי מוסקוביץ', שהופיעו בפרקיה הראשונים של התוכנית. במופעים אלה גם התגבשו כמה מן הדמויות ששולבו לאחר מכן בתוכנית, כמו דמותו הידועה של ז'וז'ו חלסטרה, אותה גילם הדר.
היסטוריה > העונה הראשונה (20 פרקים)

עם תחילת שידורי ערוץ 2 החדש בסוף שנת 1993, שיתפה חברת ההפקות "טדי" פעולה עם "טלעד" בהפקת תוכנית בידור, שהתבססה על מופעי הבמה של "הקומדי סטור". המתכונת הראשונית של התוכנית, שעלתה לשידור ב-14 במרץ 1994, הייתה שונה במידה ניכרת מזו שהתעצבה מאוחר יותר, וכללה בין השאר תיעוד של קטעים ממופעי ה"קומדי סטור" כפי שהועלו על הבמה. לאחר כמה ניסיונות כושלים לערוך שינויים במתכונת התוכנית – ובהם פינה של הדר וחידה לשונית נושאת פרסים – התעצבה התוכנית במתכונת מסורתית יותר של רצף מערכונים ושירים, בשילוב פינות קבועות – המתכונת המוכרת של התוכנית. בעונה הראשונה נולדו דמויות ומשפטי מפתח שהפכו למזוהים עם התוכנית, כמו: "יש לי, יש לי", "ז'וז'ו חלסטרה", "אבי ברך אותי" ובהמשך גם "פינת העצה הפולנית" ו"במיטה עם איתי". לקראת סוף העונה התווספו גם "המצלמה המשוטטת של ג'ודי" ו"הפרסומות של מ. כוערת". בשני הפרקים הראשונים של העונה השתתפו צביקה הדר, אסף אשתר, ארז בן הרוש, רובי מוסקוביץ', אריק זילברמן, איתי שגב, מירב גרובר, דרור שגב, גיל ססובר ורובי דואניאס. בהמשך העונה מירב גרובר ודרור שגב פרשו מהתוכנית ואילו זילברמן השתתף רק בשלושה פרקים נוספים. לקראת סוף העונה הצטרפו ססובר ודואניאס לצוות הקבוע של התוכנית ואילו בן הרוש ומוסקוביץ' עזבו אותה, וכך התגבש ההרכב המוכר של התוכנית.