stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר ופניק
קריירה

ופניק נולד בברית המועצות. קיבל תואר מוסמך במתמטיקה באוניברסיטה האוזבקית הלאומית ב-1958, ודוקטור בסטטיסטיקה במכון למדעי הבקרה של מוסקבה ב-1964. הוא עבד במכון זה בין השנים 1990-1961 ואף כיהן כראש המחלקה למדעי המחשב. ב-1990 עבר לארצות הברית והצטרף למחלקה לחקר מערכות לומדות של מעבדות בל. ב-2002 עבר למעבדות NEC בפרינסטון, שם הוא פועל עד היום. בנוסף הוא מכהן כפרופסור למדעי המחשב ולסטטיסטיקה באוניברסיטת לונדון מ-1995, וכפרופסור באוניברסיטת קולומביה מ-2003. ב-2006 הצטרף לאקדמיה הלאומית להנדסה וב-2008 זכה בפרס פאריס קאנלקיס. ב-2012 זכה במדליית בנג'מין פרנקלין בתחום מדעים קוגניטיביים.
לוופניק השפעה מכרעת על התאוריה המודרנית של למידה סטטיסטית מתוך דוגמאות. יחד עם צ'רבוננקיס פיתח את המדד הקרוי בשם ממד VC, האומד את הסיבוכיות של משפחת היפותזות וקובע האם היא ניתנת ללמידה ומהם גודלי המדגם הדרושים. תרומתו הבולטת השנייה הייתה בהצגת האלגוריתם והתאוריה של מכונת וקטורים תומכים (פיתח ביחד עם איזבל גויון), שהוא אלגוריתם הלמידה הנפוץ ביותר כיום.
הערות שוליים

↑  ולדימיר ופניק באתר מכון פרנקלין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449507905171  BnF: cb12503901v (data)  dblp: 31/6484  GND: 1060237032  ISNI: 0000 0001 0929 4031  LCCN: n80050226  MGP: 204970  NKC: uk2009539234  NTA: 069554390  SELIBR: 315455  SUDOC: 034266208  Trove: 868384  VIAF: 101595313   WorldCat (עם VIAF): 101595313
אנגולה-גייט

איש העסקים ארקדי גאידמק
פייר פלקון, 
איש עסקים
שארל פסקואה, שכיהן כשר הפנים בצרפת בזמן הפרשה
אנגולה-גייט (בצרפתית: L'Angolagate) היא פרשת מכירת נשק בלתי חוקית לממשלת אנגולה בסוף תקופת מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה, בין השנים 1993 ל-2000. על פי חשדות המשטרה הצרפתית, שווי העסקות שבוצעו היה כ-790 מיליון דולר. העסקות כללו מכירת טנקים, מוקשים, להביורים, מסוקים, ספינות מלחמה ועוד.
בפרשה היו מעורבים רבים, בהם: ז'אן כריסטוף מיטראן - בנו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, שארל פסקואה, שכיהן בעבר כשר הפנים בצרפת, ואנשי העסקים פייר פאלקון וארקדי גאידמק. נגד פאלקון וגאידמק, הנחשבים שני החשודים העיקריים בפרשה, הוצאו צווי מעצר בינלאומיים.
שארל פסקואה, שהורשע בבית משפט הצרפתי בשיתוף הפעולה עם גאידמק, ניסה להתחמק מן העונש בטענה שכל הצמרת הפוליטית בצרפת ידעה על העסקות ואפילו הייתה מעוניינת בכך. באפריל 2011 זיכה בית המשפט בצרפת את גאידמק מאשמת סחר בנשק, שוחד והלבנת הון, אך הותיר את הרשעתו בהעלמת מס. עונשו של גאידמק הופחת משש שנות מאסר לשלוש, והוטל עליו קנס של כ-120 אלף יורו.
רקע היסטורי

נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש נפגש עם מנהיג תנועת המורדים ז'ונאס סאווימבי מארגון UNITA בביססה שליד ליסבון בפורטוגל, וחתם, ב-31 במאי 1991, על "הסכם ביססיה", הסכם שלום שניסה ללא הצלחה לסיים את מלחמת האזרחים באנגולה, בתיווך ממשלת פורטוגל. ההסכמים קבעו מעבר לדמוקרטיה רב-מפלגתית בפיקוח משלחת של ארגון האומות המאוחדות, ועריכת בחירות לנשיאות ב-1992.
ההסכמים ניסו לפרק את 152,000 הלוחמים הפעילים של הכוחות השונים, ולשלב את חיילי הממשלה הנותרים ומורדי UNITA בצבא אנגולה, כוח צבא לאומי חדש עם 40,000 חיילים בכוחות היבשה, צי עם 6,000 חיילים וחיל אוויר עם 4,000 חיילים. בעוד ש-UNITA ברובה לא התפרקה מנשקה, כוחות הנשיא (אנשי התנועה העממית לשחרור אנגולה - MPLA) צייתו להסכם והתפרקו, והותירה את הממשלה מקופחת. במקביל, החיילים הקובנים שסייעו לכוחות MPLA לדחוק את צבא דרום אפריקה ואת מורדי UNITA במהלך קרב Cuito Cuanavale, השלימו את נסיגתם מאנגולה. המשמעות הייתה חיסרון גדול עוד יותר לכוחות הנשיא.
על פי ההסכם, אנגולה ערכה בחירות לנשיאות בשנת 1992. בסיבוב הראשון קיבל דוש סנטוש רשמית 49.57% מהקולות סאווימבי זכה ב-40.6%. סאווימבי אמר שהבחירות לא היו חופשיות ולא הוגנות וסירב להשתתף בסיבוב השני. עם זאת, משקיפים בינלאומיים אישרו כי הבחירות היו ברובן חופשיות והוגנות. סאווימבי, יחד עם שמונה מפלגות אופוזיציה ומשקיפים רבים אחרים בבחירות, אמרו שהבחירות לא היו חופשיות ולא הוגנות. ה-MPLA טבח יותר מעשרת אלפים מצביעי UNITA ברחבי המדינה, תוך מספר ימים, במה שהיה ידוע בשם טבח ליל כל הקדושים. UNITA חידשה את מלחמת הגרילה שלה, וכבשה חמש מתוך שמונה עשרה בירות המחוז של אנגולה.
עסקאות הנשק

ה-MPLA היה על סף תבוסה, ודוש סנטוש יצר קשר עם ז'אן-ברנרד קוריאל, יועץ לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לדרום אפריקה, וביקש ממנו לבוא ללואנדה. כשחזר, קוריאל, שתמך בדוש סנטוש, יצר קשר עם חברי הממשלה, יועצו של הנשיא לענייני אפריקה, ברונו דלה וז'אן כריסטוף מיטראן, בנו של הנשיא פרנסואה מיטראן. ז'אן-כריסטוף הפנה את קוריאל לפייר פלקון, מנהל חברת "ברנקו אינטרנשיונל" ויועץ לשר הפנים שארל פסקואה, איש הימין ממפלגת "ההתלכדות למען הרפובליקה". פסקואה האמין שבתחילת שנות ה-90 התמיכה של ממשלת ארצות הברית ב-UNITA פחתה, בעוד התמיכה השקטה ב-MPLA גדלה, מכיוון שהשלום יגדיל את תפוקת הנפט בסיוע חברות נפט מארצות הברית. הוא טען שאם עמדתו של מיטראן לגבי אנגולה לא תשתנה במהירות, חברות הנפט הצרפתיות יחמיצו הזדמנות להיכנס לשוק האנגולי.
עורך דינו של ז'אן כריסטוף מיטראן אמר שהוא פגש לראשונה את פלקון, לאחר שהפסיק לעבוד כמומחה לאפריקה עבור הנשיא. פלקון וז'אן כריסטוף מיטראן נפגשו לראשונה ביולי 1992 בפיניקס, אריזונה, לאחר שעזב את תפקידו כיועץ הנשיא לענייני אפריקה. באותו זמן הוא היה עם משפחתו, בחופשה, בארצות הברית, עם קרוב משפחה שהיה עובד של Thomson CSF (שהפכה אחר כך לחלק מקבוצת תאלס), חברת נשק ואלקטרוניקה צרפתית. קרוב המשפחה הכיר את ז'אן-כריסטוף מיטראן לחברו פייר פלקון במהלך ארוחת ערב בביתו בסקוטסדייל ביולי 1992.
לאחר הבחירות באנגולה, פגש קוריאל את פלקון, שנסע לאנגולה בפעם הראשונה וארגן עבור ממשלת אנגולה משלוח נשק בתשלום מראש תמורת נפט. מאוחר יותר העניקה לו ממשלת אנגולה משימה רשמית לפקח על אספקת נשק לצבאה מסלובקיה ואספקת מזון ותרופות לאוכלוסייה. ממשלת אנגולה קנתה ב-7 בנובמבר 1993 תחמושת, מרגמות וארטילריה בשווי של 47 מיליון דולר מחברת ZTS-OZOS הסלובקית. באפריל 1994 קנתה הממשלה מטוסי קרב וטנקים בשווי 463 מיליון דולר. עד סוף 1994 ממשלת אנגולה רכשה נשק בשווי 633 מיליון דולר.
חשיפת הפרשה

ז'אן-שארל מרציאני, עוזרו של שארל פסקואה, נסע ללואנדה וחתם על הסכם עם הנשיא דוש סנטוש ב-29 בנובמבר 1994, שהבטיח ליישם מערכת יחסים טובה יותר עם ממשלת צרפת, שבה היו כמה שרים, כולל פרנסואה לאוארד (שר ההגנה), ואלן מדלין (שר האוצר), שתמכו בגלוי בז'ונאס סאווימבי במשך שנים רבות. בתמורה, נראה שהם קיבלו תמיכה כספית עבור מפלגתו של פסקואה, שהתמודדה לבחירות באירופה. לאחר מכן, ז'אק שיראק, תכנן להתמודד לנשיאות בבחירות 1995, כאשר פסקואה תמך באדוארד בלדור, יריבו של שיראק. תומכיו של שיראק סיפרו למשרד המס הצרפתי על משלוחי הנשק של פלקון ועל העלמת מס הכנסה לכאורה. אף על פי שקיימת הסכמה שאף נשק מעולם לא עבר דרך צרפת, משרד המס חקר אנשים הקשורים לשערורייה מכיוון שההסכמים נחתמו לכאורה בפריז. עורך הדין של "ברנקו אינטרנשיונל" בצרפת, אמר אחר כך כי ממשלת אנגולה חתמה על העסקה של מרצ'אני בלואנדה, לא בפריז.
ב-1996 החרימו הרשויות הפיננסיות הצרפתיות 50,000 מסמכים ממשרדיהם של פלקון וארקדי גאידמק, שהיה שותף של פלקון. גאידמק תיווך בשורה של עסקאות נשק מרוסיה ומצ'כוסלובקיה לאנגולה, ואף קנה את החוב ההיסטורי של אנגולה לברית המועצות (חוב שעבר לרוסיה). אנגולה שילמה לו בנפט וביהלומים אותם שיווק בעולם, בסיוע איש העסקים לב לבייב. לבייב עצמו קיבל זיכיון בלעדי לשיווק רוב ייצוא היהלומים של אנגולה, בהיקף כמיליארד דולר בשנה. הוא הקים חברה בשיתוף ממשלת אנגולה ששיוקה את המותג "יהלומי אנגולה", שכמתחרה בתאגיד דה בירס. בנוסף, הקים באנגולה את מלטשת היהלומים הגדולה ביותר באפריקה. בשנת 2012 תבע גאידמק את לבייב בלונדון, בטענה כי גנב את החצי שלו במיזם היהלומים. אחר כך טען כי שוכנע לחתום על הסכם פשרה עם לבייב במרמה, ולבסוף באפריל 2014, הפסיד בתביעה.
מעצר ומשפט

המשטרה הצרפתית עצרה את פלקון ב-1 בדצמבר 2000, באשמת הונאת מס. שבעה ימים לאחר מכן הוציאה ממשלת צרפת צו מעצר נגד גאידמק. המשטרה הצרפתית עצרה את ז'אן-כריסטוף מיטראן ב-21 בדצמבר, על תפקידו לכאורה בעסקת הנשק, אך שחררה אותו ב-11 בינואר לאחר שאמו שילמה ערבות של 725,000 דולר. שופט מצא את מיטראן אשם ב-2004 בהונאת מס, והוא נידון למאסר על תנאי של 30 חודש. במקביל מונה צוות חקירה, בראשות שופט חוקר, לחוקר את ההיבטים הפליליים בפרשה.
בינואר 2006, חשף לראשונה גאידמק את גרסתו לפרשה, במסגרת תביעה לא קשורה שהוגשה נגדו בישראל, על ידי איש העסקים יוסף טרוים. בתצהיר לבית המשפט הודה במעורבות בעסקאות נשק באנגולה, אך טען שהדבר נעשה בצורה חוקית, והחקירה בצרפת נערכת מסיבות פוליטיות.
במרץ 2007, המליץ צוות החקירה להעמיד לדין 42 אנשים במעורבות בפרשה, בהם: ז'אן-כריסטוף מיטראן, ז'אק אטאלי, שארל פסקווה וז'אן-שארל מרציאני, בגין קבלת תשלומים בלתי חוקיים מפייר פלקון. גם נגד ארקאדי גאידמק ופלקון הוגש כתב אישום. גם הסופר פול-לופ סוליצר הועמד לדין, והואשם בקבלת 380,000 אירו מפלקון. סגן האיחוד לתנועה עממית, ז'ורז' פנק, הואשם בכך שקיבל 15,200 אירו ב-1997 מחברת ברנקו. המשפט החל בשנת 2008, בהיעדרו של גאידמק שעזב לישראל. סוליצר הודה שלקח 300,000 אירו בתמורה למידע בדצמבר 2008 והעיד נגד פלקון. הוא האשים את התובעים ב"ניסיון להרוג יתוש באמצעות פצצה גרעינית". לעומת זאת, ז'אן כריסטוף מיטראן זוכה מאשמה של סחר בנשק.
על שר הפנים לשעבר של צרפת, שארל פאסקווה, נגזרה שנת מאסר וקנס של מיליון אירו בשל חלקו בפרשה. מיד אחר כך אמר בריאיון לעיתון לה פיגארו כי גאידמק, היה סוכן של ה-DST, שירות הביטחון הצרפתי. פאסקווה, שמתוקף תפקידו כשר הפנים היה אחראי על ה-DST וגם על החברה הממשלתית לסחר בנשק, אישר את טענותיו של גאידמק כי עבד בשירות הביון הצרפתי. גאידמק טוען כי סייע בחילוצם של טייסים צרפתים שנפלו בשבי בשנות ה-90 של המאה ה-20 במלחמות יוגוסלביה, ושל קציני מודיעין צרפתים שנשבו על די מורדים בקווקז.
אדם נוסף שנחקר במסגרת הפרשה היה סמואל מנדלספט, אזרח צרפת ממוצא יהודי-פולני, שנאשם ששימש בלדר כספים של ארקדי גאידמק ושותפו פייר פלקון בפרשה, נמלט לישראל ב-2001 ועברת את שמו לשמואל שקד. באוגוסט 2005 הוציאה נגדו צרפת צו מעצר בינלאומי, וביקשה מישראל להסגירו. ישראל לא נענתה לבקשה, בטענה שהעבירות שבגינן הוא מבוקש אינן בנות הסגרה.
ב-26 באוקטובר 2009 בית המשפט בצרפת גזר עונש של שש שנות מאסר וקנס של חמישה מיליון אירו על גאידמק. יחד עם 41 הנאשמים הנוספים, הורשע גאידמק בסחר בלתי חוקי בנשק, ובמעורבות בהלבנת הון בסכומים של מאות מיליוני דולרים. בהחלטתו תקף השופט הצרפתי, ז'אן באטיסט פרלו, בחריפות את גאידמק והאשים אותו שפעל לקידום עסקאות נשק "תוך זלזול בגבולות, חוקים ומשפט". הנאשמים הגישו מיד ערעור על פסק הדין. גאידמק היה באותה עת ברוסיה שאין לה הסכם הסגרה עם צרפת, כך שהוא התחמק ממאסר. במקביל היה אמור להתייצב למשפט בישראל על הלבנת הון בסך כ-650 מיליון שקלים בנק הפועלים, אך חשש להגיע למשפט בישראל, שלה הסכם הסגרה עם צרפת. בפבאור חתמה הפרקליטות על הסדר טיעון עם גאידמק, בו בוטל האישום נגדו בהלבנת הון, הוא הודה בקבלת דבר בתחבולה, ושילם קנס.
הערעור על פסק הדין

החלטת בית המשפט לערעורים בפריז ניתנה ב-29 באפריל 2011, וממצאיו היו שונים בתכלית. בית המשפט ביטל את הרשעותיהם של שר הפנים לשעבר שארל פסקואה ושל ז'אן-שארל מרציאני. גם האישומים נגד פייר פלקון וארקדי גאידמק באשמת סחר בנשק, שוחד והלבנת הון בוטלו, אך הוא הותיר את הרשעתם בהעלמת מס. עונשו של גאידמק הופחת משש שנות מאסר לשלוש, והוטל עליו קנס של כ-120 אלף יורו. בית המשפט לערעורים הכיר במיוחד בכך שהם פעלו בסמכותו של "מנדט ממלכתי" שהוצא על ידי ממשלת אנגולה, אשר ביקשה "להבטיח את הישרדותה" של המדינה. וכי הסחר בנשק נעשנה בהקשר של מצב ביטחוני מחמיר, לפיכך ביקשה ממשלת אנגולה מפייר פלקון ומארקאדי גאידמק לרכוש נשק, מזון ותרופות.
הסגרה ומאסר

בשנת 2013, נעצר גאידמק בשווייץ, בשל מעורבות בפרשה אחרת, וצרפת ביקשה את הסגרתו. עם זאת, גאידמק התחמק מהסגרה, ונמנע מהגעה לצרפת. ב-24 בנובמבר 2015, גאידמק הסגיר את עצמו לצרפת, נעצר מיד על ידי המשטרה, ונשלח לרצות את עונשו בכלא. אולם אחרי 4 חודשים בלבד שוחרר ממאסר בתנאים מגבילים, כולל ענידת אזיקים אלקטרוניים, למשך יתרת תקופת המאסר לה נדון.
ראו גם

יחסי אנגולה–ישראל
שמעון נוה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בן 77 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן צנחנים  מפקד גדוד 450  קצין אג"מ האוגדה המוטסת 98  מפקד גדוד גפן  מפקד חטיבת ירושלים ובמקביל מפקד מרכז נ"ט  מפקד חטיבת ביסלמ"ח  מפקד אוגדת העמקים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 
שמעון נוה (הקר; (נולד ב-1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. הקים ועמד בראשו של המלת"ם (המכון לחקר תורת המערכה) בצה"ל, הוגה בתחום האמנות המערכתית. כיום עומד בראש הסדנא למצביאות מערכתית.
שירות צבאי

שמעון נוה נולד בחדרה, בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב נוה לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך מונה למפקד פלוגה. במהלך מלחמת יום הכיפורים פיקד על פלחה"ן צנחנים. בהמשך היה נוה מפקד גדוד 450 ולאחר מכן פיקד על גדוד גפן, גדוד קורס קציני החי"ר בבה"ד 1. במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין אג"ם של עוצבת האש. בהמשך שירת כמפקד חטיבת ביסלמ"ח וכמפקד אוגדת העמקים. נוה הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
פעילותו האקדמית וההכשרתית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  חסר מידע על התארים הראשונים ועל עבודת הדוקטורט: מוסד, מנחים וכדומה.
ב-1994 קיבל נוה תואר דוקטור בהיסטוריה, וספרו הראשון "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית", שראה אור ב-2001, מבוסס על עבודת הדוקטורט. בספר הוא מתבסס על רעיונות אמנות המערכה (operational art) הסובייטית ועל גישת תורת המערכות המורכבות אשר מאפשרות יחד לבחון את פעולות המערכת באמצעות יחסי הגומלין הנוצרים בין הפרטים המרכיבים אותה והשפעתם על המכלול. בספרו הוא מבחין בארבע אבני דרך בהתפתחות תורת המערכה: האחת היא המחשבה הצבאית של המאה ה-19, השנייה היא הבליצקריג, השלישית היא התגבשותה של תורת המערכה הסובייטית במחצית הראשונה של המאה העשרים, הרביעית היא תאורית המערכה המשולבת האמריקאית שיושמה במלחמת המפרץ. הספר זכה בשנת 2002 לפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
ב-1995 הקים ביחד עם תא"ל במיל' דב תמרי את המלת"ם (המרכז לחקר תורת המערכה) ולימד באוניברסיטת תל אביב. המלת"ם פורק ב-2005 עקב דוח ביקורתי של מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, שמתח ביקורת על כך שתורת המערכה לא הועלתה על הכתב ועל אי-סדרים בניהול המכון. בעקבות כך פרש נוה מפעילותו בצה"ל.
לפעילותו בצה"ל בשנים אלו נודעת השפעה נרחבת על תפיסת ההפעלה של הצבא ועל קצינים מובילים רבים בצה"ל, בהם הרמטכ"לים משה יעלון ואביב כוכבי, האלוף גרשון הכהן, תא"ל גל הירש ואחרים. ההשפעה הרבה לה זכה באותן שנים הובילה ליצירת מחלוקת בין מחנה תומכי גישתו ואלו המתנגדים לחידושים שביקש להנחיל. החל משנת 2014 חזר נווה להדריך בצה"ל במסגרת "הסדנא למצביאות מערכתית" לתתי-אלופים ומקבילים להם במגזר הציבורי, המתקיים תחת המכללה לביטחון לאומי[דרוש מקור: המקור שהובא חלש מאוד]
נוה נשוי לחוקרת ספרות עברית ומגדר פרופ' חנה נוה ולזוג ארבעה ילדים. אחיו הצעיר הוא פרופסור ראובן הקר.
ספרו

In pursuit of military excellence: the evolution of operational theory / Shimon Naveh; London: F. Cass, 1997
"אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית" / שמעון נוה; מתרגם: מיכאל גוגנהיימר. תל אביב: מערכות, 2001.
הערות שוליים

↑  מקורות החשיבה המערכתית, באתר דואלוג
↑  לכבודו של "הידיד" גנרל אורד וינגייט.
↑  מעוזיה סגל, עדויות מגובה החול – קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, 2007, עמודים 64-65.
↑  רשימת מפקדי פלוגת ההנדסה החטיבתית של הצנחנים, באתר חטיבת הצנחנים.
↑  פליאה קטנר ועדי חכמון, חמישים לשמונה מאות תשעים, במחנה, ‏ 20 ביוני 2003.
↑  אהוד ערן, תמצית געגוע – סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, ידיעות ספרים, 2007, עמוד 56.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'יוסי בן ארי,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'עמדנו על הגג, הפלנגות נכנסו למחנה. חשתי אי־שקט שהלך וגבר, באתר הארץ, 17 בפברואר 2021.
↑  אמנון ברזילי,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'שיעור לגנרלים, באתר הארץ, 31 ביולי 2002
↑  אמנון ברזילי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'‏אולי טיל נגד אגו?, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2006.
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'גילי כהן, עמוס הראל,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'ה"גורו" שקציני הצבא העריצו עד לכישלון במלחמת לבנון השנייה חזר להדריך בצה"ל, באתר הארץ, 8 בינואר 2015
התערוכה העולמית של וינה (1873)

| --- | --- |

 פרטים
 מקום תצוגה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 קואורדינטות:  48°12′58″N 16°23′44″E﻿ / ﻿48.216111°N 16.395556°E﻿ / 48.216111; 16.395556
 תאריך פתיחה:  1 במאי 1873 
 תאריך סגירה:  1 בנובמבר 1873 
 שנה:  1873
 he
 
שער הכניסה הראשי, עם הרוטונדה ברקע
הרוטונדה
מפת התערוכה
ביתן העיתון "נויה פרייה פרסה"
דגם ירושלים במאה ה-19
התערוכה העולמית של וינה (בגרמנית: Weltausstellung 1873 Wien) נערכה בין 2 במאי ל-1 בנובמבר 1873 בפראטר, הפארק הציבורי הגדול בעיר וינה. סיסמת התערוכה הייתה קידום החינוך. במרכז התערוכה, שמנתה 194 ביתנים, ניצב מבנה עגול שנקרא הרוטונדה. טקס הפתיחה התקיים במעמד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
ביתני התערוכה > הרוטונדה

הרוטונדה הייתה בנויה משלד פלדה בגובה 84 מטרים ובקוטר 108 מטרים. היא תוכננה על ידי האדריכל האוסטרי קארל פון האוזנר ונבנתה על ידי חברה גרמנית. המבנה עלה באש ונהרס בשנת 1937.
ביתני התערוכה > ביתנים נוספים

באזור התצוגה האדריכלי הוצגו מבנים כפריים מרחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מטרנסילבניה, קרואטיה, אלזס וגליציה ומבנים עירוניים מגרמניה, הולנד ונורווגיה. כמו כן הוצג צריף אפריקאי.
ביתנים נוספים הראויים לציון הם ביתן התעשייה, היכל המכונות, ביתן העיתון נויה פרייה פרסה, ביתני הכרייה והרכבת וביתני האמנות.
בין 35 ביתני האומות שהשתתפו בתערוכה בלטו ביתני האומות המתעוררות, כגון האימפריה היפנית העולה של תקופת מייג'י, ביתנה של מצרים שמוקם בדגם בגודל טבעי של ארמונו של המשנה למלך מצרים, איסמעיל פאשא, ביתן האימפריה הברזילאית, ביתן סיאם, ביתן ממלכת פרס וכן ביתני האימפריה הרוסית, והאימפריה ההולנדית שהציגו מוצגים מאזורי סיביר והמזרח הרחוק וביתן האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בביתני המכונות והתעשייה בלטה שליטתה של פרוסיה ובראשה תאגיד הפלדה קרופ.
בביתן האימפריה העות'מאנית הוצגו ארבעה דגמים של ירושלים ואתריה, ובהם דגם אחד עשוי אבץ של העיר, כפי שנראתה באותה עת ביחס 1:500, מעשה ידי הקרטוגרף ההונגרי סטפן אילש. הדגם נדד לאחר התצוגה בתערוכה לתצוגה בבירות אירופה ובשנת 1878 נרכש על ידי פרנסי העיר ז'נבה והוצג בה במשך למעלה מ-40 שנה בסאל דה לה רפורמסיון. לאחר מכן נשכח והתגלה רק ב-1984, אז שוחזר והוא מוצג מאז במגדל דוד.
ביקורים מלכותיים ומגעים דיפלומטיים

בתערוכה ביקרו מספר רב של מלכים וקיסרים בהם וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מלווה בקנצלר שלו, אוטו פון ביסמרק; אלכסנדר השני, קיסר רוסיה; לאופולד השני, מלך הבלגים; ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה; נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה הפרסי; הנסיך מוויילס, אלברט אדוארד ואחרים.
בשל נוכחות זו הייתה התערוכה גם כר למפגשים דיפלומטיים חשובים ובראשם חתימת ברית שלושת הקיסרים בין קיסרי גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורוסיה (ששימשה כדי לבלום את המדיניות הליברלית של צרפת ובריטניה.)
הכנות ולוגיסטיקה

אחד החידושים בתחום הלוגיסטיקה של הקמת התערוכה היה הכנת מערכת לאספקת מים זורמים ומגדלי מים  שסיפקו זרם מים בלחץ לכל הצרכים.
עבור התערוכה הורחבה תחנת הרכבת הצפונית, הוקמו מלון מטרופול בעיר וגשר מריה תרזה על הדנובה,  נחנך קו "אוטובוס קיטור", קו סדיר של ספינות על הדנובה והוסדרו גדות הנהר ליד הפראטר, כדי למנוע הצפות.
הערות שוליים

↑  מוזאון מגדל דוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007378131805171  GND: 2104874-5  LCCN: n85085328  NKC: kn20070523006  SNAC: w6ch0gzr  VIAF: 270320655   WorldCat (עם VIAF): 270320655
פריץ טיסן

| --- | --- |
פריץ טיסן, 1928 לערך
 לידה:  9 בנובמבר 1873 Styrum, Gemeinde, הרייך הגרמני 
 פטירה:  8 בפברואר 1951 (בגיל 77) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  גרמניה 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של גרמניה הנאצית 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
פרידריך "פריץ" טיסֵן (בגרמנית: Friedrich "Fritz" Thyssen;‏ 9 בנובמבר 1873 – 8 בפברואר 1951) היה תעשיין ובנקאי גרמני, אחד האנשים העשירים בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. סייע לעליית הנאצים לשלטון, אך נסוג מתמיכה בהיטלר לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה ונרדף עקב כך.
קורות חייו > רקע משפחתי ושנים ראשונות

פריץ טיסן היה בנו של אוגוסט טיסן, בעלי חברת הפלדה "טיסן", חברת החזקות שפעלה כאינטגרציה אנכית, החברה, שמרכזה היה בדיסבורג שבחבל הרוהר, שלטה לא רק בבתי חרושת שבהם ייצרו פלדה, אלא גם במכרות ברזל ופחם, באניות אשר הובילו את הברזל ובמסילות ברזל אשר הובילו את הפחם למפעל ובכבשנים שבהם הפחם מעובד. אוגוסט טיסן היה האדם העשיר ביותר בגרמניה ועם מותו ב-1926 הועברה החברה לבנו, פריץ.
פריץ טיסן נולד במילהיים על הרוהר, אמו, הדוויג (לבית פלצר), הייתה ממוצא בלגי. לאחר שלמד בלונדון, לייז' וברלין, שירת בצבא הקיסרות הגרמנית לפני שנכנס לעסקים. במלחמת העולם הראשונה שוחרר משירות מסיבות בריאות.
קורות חייו > ברפובליקת ויימאר

טיסן היה לאומן שמרני, חבר מפלגת העם הלאומית הגרמנית. הוא התנגד באופן נחרץ לחוזה ורסאי ולתשלום הפיצויים על פי חוזה ורסאי. כאשר השתלטה צרפת על חבל הרוהר ב-1921, כצעד עונשין על אי-תשלום הפיצויים על ידי גרמניה, סירב טיסן לשתף פעולה עם השלטונות והשבית את מפעליו. הוא הועמד לדין, הורשע ונשלח למאסר והפך לגיבור לאומי בגרמניה.
טיסן, שהיה דמות מפתח בכלכלה הגרמנית, רכש חברות רבות שפשטו רגל בעת האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים ובשנת 1928 שלט על 75% מייתרת עפרות הברזל של גרמניה, כיהן כיו"ר אגודת תעשייני הברזל והפלדה ואיגוד הרייך של התעשייה הגרמנית וכחבר מועצת המנהלים של הרייכסבנק.
ב-1923 נענה טיסן להזמנתו של אריך לודנדורף להאזין להרצאה של היטלר, שהיה באותה עת מנהיג של פלג קיצוני וזניח. טיסן התרשם מהיטלר ותרם לו ולמפלגתו 100,000 גולדמרק. היה זה צעד יוצא דופן, כיוון שהתעשיינים העשירים השמרנים באותה עת הסתייגו מהמפלגה המהפכנית שפנתה בעיקר למעמד הפועלים. בהמשך מימן טיסן את היטלר, וכספו סייע למפלגה לרכוש את "הבית החום" במינכן, ששימש כמטה שלה, ולממן את מסעות הבחירות התכופים.
עם זאת, טיסן לא היה עד 1933 חבר המפלגה הנאצית. בנובמבר 1932 שיגר, יחד עם היילמאר שאכט, מכתב לנשיא הרפובליקה פאול פון הינדנבורג, בו הפצירו השניים בנשיא הקשיש למנות את היטלר לקנצלר גרמניה. טיסן המריץ תעשיינים אחרים לתרום לנאצים סכום שהצטבר ל-3 מיליון רייכסמרק למימון מערכת הבחירות המכרעת של מרץ 1933. לאחר עליית הנאצים לשלטון קיבלת טיסן מושב ברייכסטאג ומושב במועצת המדינה של פרוסיה (שניהם תוארי כבוד נבובים).
קורות חייו > בתקופה הנאצית

משפחת טיסן הייתה בעלת שליטה במספר בנקים, בהם הבנק ההולנדי בנק פור האנדל אן-שיפווארט, במסגרתו שלט גם בבנק ההשקעות הגדול בעולם, יוניון בנקינג (UBC) האמריקאי, איש הקשר בין טיסן לבנק האמריקאי היה פרסקוט בוש, אביו של נשיא ארצות הברית ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ה-43 ג'ורג' ווקר בוש. הבנק האמריקאי מימן, דרך הולנד, את מפעלי טיסן וחיזק את הכלכלה הנאצית באמצעות השקעות באיגרות חוב אמריקאיות וסחורות.
טיסן היה אנטישמי מובהק, אך הוא הלך ונרתע מהאלימות הנאצית. הוא פיטר את עובדיו היהודים, אך הזדעזע מליל הבדולח ובפרט, כקתולי, מהגישה האנטי-נוצרית של הנאצים.
ב-2 בספטמבר 1939, מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שיגר מברק להרמן גרינג, בו הביע התנגדות למלחמה. מיד לאחר מכן יצא לוילה שהייתה בבעלותו לחופי אגם לוגאנו בשווייץ. הוא הודח מתפקידיו וחברותיו הולאמו. בדצמבר 1939 פנה במכתב ישירות להיטלר ובו הזהיר שמדיניותו של האחרון תוליך את גרמניה והגרמנים לאבדון ודרש הנהגת דמוקרטיה בגרמניה וחופש ביטוי לפרט.
ב-1940 נסע טיסן עם משפחתו לדרום צרפת, במטרה להמשיך לארגנטינה, לבתו, אניטה, שהיגרה לפני כן לשם.
בדרום צרפת כתב עם העיתוני האמריקאי אמרי רבש את הספר "מימנתי את היטלר". הספר יצא לאור בלונדון בשנת 1941.
בסוף 1940, ולמרות הבטחתו המפורשת של המרשל פטן, בלחץ הגסטאפו, נאסר בידי הצרפתים ונמסר לידי הנאצים.
טיסן נאסר, תחילה בבית חולים לחולי נפש ליד ברלין, לאחר מכן מ-1943 במחנה הריכוז זקסנהאוזן וממרץ 1945 בדכאו. הוא זכה ליחס סביר יחסית וכמו אסירים נכבדים אחרים הועבר בסוף אפריל 1945 לטירול, שם שוחרר במאי 1945.
טיסן נחקר על ידי כוחות בעלות הברית. החוקרים הסתמכו על הספר הביוגרפי "אני שילמתי להיטלר", שהתפרסם בארצות הברית ב-1941. בעיקר נחקרו היקף המימון שהעניק טיסן לנאצים, שנע בין 600,000 למיליון רייכסמרק ושליטתו על הבנק ההולנדי. נכסי הבנק, ובהם 1,100 מטילי זהב, בשווי כולל של 3 מיליון לירה שטרלינג, נתפסו כנכסי אויב, אולם טיסן הצליח להוכיח שהבנק היה בשליטת "נאמנות פלצר", אשר הוקמה בשווייץ בידי אמו הבלגית ולפיכך לא הייתה נכס אויב. לבסוף, בשל הטיעון המשפטי הפורמלי, קיבלו טיסן ויורשיו את רוב הזהב, משום שפורמלית הבעלות על הבנק לא הייתה בידי נתיני אויב. בעוד ניצולי השואה, שהיו אזרחי גרמניה, נחשבו רשמית לאויבים, ולכן היה עליהם להיאבק שנים כדי לקבל חלק מרכושם הרי שהבנק ההולנדי של טיסן, ששסייע להיטלר, לא נחשב רשמית לאויב, ולכן קיבל את רכושו בתוספת ריבית.
בעדותו בפני הוועדה לדה-נאציפיקציה, הכה טיסן על חטא והסכים לשלם פיצויים בסך 500,000 מארק גרמני למשפחות עובדיו היהודים שפיטר. עם זאת, כפר באשמת העסקת עובדי כפייה במפעליו וזוכה מהאשמה זו.
ב-1950 יצאו טיסן ואשתו לבואנוס איירס, ארגנטינה, שם מת כעבור כשנה.
הערות שוליים

↑  איתמר לוין,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏"פשוט חומר נפץ", באתר גלובס, 7 בנובמבר 1999
↑  איתי להט,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'הבנקאים של היטלר, באתר כלכליסט, 19 באפריל 2004
↑  שרה ליבוביץ דר,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'מסע העסקים של סבא, באתר הארץ, 10 ביוני 2003
↑  איתמר לוין,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'‏"פשוט חומר נפץ", באתר גלובס, 7 בנובמבר 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275983705171  PLWABN: 9810639301905606  BnF: cb16233616q (data)  GND: 118622498  ISNI: 0000 0001 0947 3961  LCCN: n85249771  NDL: 00550230  NLG: 156298  NTA: 07081497X  SNAC: w6qc2s1v  SUDOC: 080245838  Trove: 992482  VIAF: 805136   WorldCat (עם VIAF): 805136