stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדס ממן שטינדל
שיפור איכות המים

פרופסור ממן שטינדל היא ראש התוכנית להנדסת סביבה בפקולטה להנדסה וחוקרת בכירה במרכז לחקר המים באוניברסיטת תל אביב בנוסף היא מנהלת את המעבדה Water–Tech Laboratory. עבודתה של הדס ממן מתייחסת לזיהוי, הבנה ופתרון בעיות מים שיצרו בני אדם בביסוס על ידע מדעי ופיתוחים טכנולוגיים. המעבדה של פרופסור ממן שטינדל מתמקדת בפיתוח טכנולוגיות ותהליכי טיפול במים על ידי החדרת פוטונים טבעיים, רדיקלים, מינים תגובתיים וננו-חלקיקים לתוך המים כדי לשפר את איכותם.
שלושת המחקרים המובילים והמשמעותיים ביותר של פרופסור הדס ממן שטינדל הם:
שיפור איכות מים מושבים - שיפור איכות המים שעוברים התפלה לשימוש שני. (מכון טיהור שפכי גוש דן, בשיתוף עם פרופסור דרור אבישר, אוניברסיטת תל אביב).
מניעת ביופאולינג - תהליך הצמדות אורגניזמים- חיידקים למשטחים מימיים והיווצרות רשת מאורגנת המכונה ביופילם (כנרת, בשיתוף עם פרופסור אליאורה רון, אוניברסיטת תל אביב).
טיפול וניקוי שפכי בתי חולים לשימוש חוזר - מניע מחומרים מסרטנים או חומרים מסוכנים אחרים להגיע למי השתייה. (בית החולים תל השומר, שיתוף עם פרופסור דרור אבישר, אוניברסיטת תל אביב).
בנוסף לאלו חוקרת פרופסור ממן במעבדתה את ההשפעות של חומרי הדברה ומזהמים אחרים על הבריאות בעיקר בקרב ילדים.
פעולה בהודו

פרופסור הדס ממן שטינדל ביקרה בהודו בפעם הראשונה לאחר סיום התואר הראשון שלה בהנדסה כימית ומאז התחברה למקום. היא מאמינה בקשר שבין רוחניות ותרבות למדע וטכנולוגיה. בקיץ 2018 היא, בן זוגה ושלושת ילדיהם נסעו לצ'נאי שהיא אחת הערים התעשייתיות הגדולות ביותר בהודו, כדי לחקור יחד עם פרופסור מוהאן מאוניברסיטת IIT Madras (שבטאמיל נאדו, דרום הודו) דרכים יעילות למניעת זיהום שנגרם מהאינטראקציה הכימית של מי תהום ומי שתייה עם המזבלות הפתוחות (שיטה נפוצה להיפטרות מפסולת מוצקה בהודו - העברת האשפה לאתר פתוח ללא כל טיפול, ניהול או ניקיון). בתקופת הגשמים הנוזלים מחלחלים דרך המזבלות, והתוצאה היא שפכים מזוהמים ורעילים מאוד הכוללים מתכות רעילות, כלור אורגני, אמוניה, שאריות חומרי הדברה וכימיקלים. מסיבה זו, אחד מתוך ארבעה מקרי מוות בהודו נגרם בגלל זיהום­.
הערות שוליים

↑  פרופסור הדס ממן שטינדל, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  מרכז לחקר המים נחנך באוניברסיטת תל אביב, באתר coolair
1 2 3 4 5 6  רנן נצר, ‏גנגס סטייל, באתר גלובס, 16 במאי 2018
↑  שרון מגנזי, הדס של הסביבה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 17 ביולי 2019
↑  Mamane Water-Tec Laboratory, אוניברסיטת תל אביב (ארכיון)
1 2 3 4 5  ד"ר הדס ממן שטינדל: מה באמת יש במים שלנו?, באתר youtube
↑  מזבלה פתוחה, באתר מטח
↑  משבר המים קווים לדמותו, באתר ליאור כותבת באחראיות (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380781305171  VIAF: 21902120   WorldCat (עם VIAF): 21902120
איילון חברה לביטוח

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  אילון
 מייסדים:  לוי רחמני
 תקופת הפעילות:  1976–הווה (כ־49 שנים)
 מיקום המטה:  בית איילון ביטוח 
 קואורדינטות:  32°05′05″N 34°48′14″E﻿ / ﻿32.084722222222°N 34.803888888889°E﻿ / 32.084722222222; 34.803888888889 
 משרד ראשי:  בית איילון ביטוח, דרך אבא הלל 12, רמת גן
 ענפי תעשייה:  ביטוח ופיננסים
 מוצרים עיקריים:  ביטוח בריאות, ביטוח כללי, ביטוח חיים, ביטוח אשראי למגורים, ניהול תיקי השקעות ושירותים פיננסים נוספים
 מנכ"ל:  שרון רייך
  
 http://www.ayalon-ins.co.il
 he
 
סמליל החברה הישן בשנות ה-90'
סמליל החברה עד 2024
בית איילון ברמת גן
איילון חברה לביטוח בע"מ היא היא חברת ביטוח ישראלית, הפועלת בתחומי ביטוח רכוש (ביטוח רכב וביטוח דירה), ביטוחי עסקים, ביטוח אחריות מקצועית, ביטוח בריאות, חיסכון לטווח ארוך, אשראי ועוד.
היסטוריה

איילון חברה לביטוח נוסדה בשנת 1976 על ידי לוי יצחק רחמני באמצעות "חברת שלמה רחמני ובניו בע"מ" (73%) וחברת הביטוח הזרה NZI (אנ') (27%). שלמה רחמני ובניו בע"מ הייתה סוכנות ביטוח משפחתית שנוסדה בשנת 1949 על ידי שלמה זלמן רחמני, אביו של לוי יצחק רחמני. בשנת 1987 מכרה NZI את החזקותיה באיילון למשפחת רחמני. בחודש יולי באותה שנה נרשמו לראשונה מניותיה של איילון אחזקות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לוי יצחק רחמני, בעל השליטה בחברה, נפטר ב-19 ביוני 2020.
בחודש יוני 2021 התקשר מנהל העיזבון של לוי יצחק נחמני עם חברת ווישור גלובלטק בע"מ בהסכם למכירת מניות השליטה בחברה שבבעלות העיזבון. ב-30 ביוני 2022 הושלם ההסכם למכירת מניות השליטה בחברה, המהוות 67.26% מההון המונפק והנפרע של החברה, וכן התמזגה חברת הבת לשעבר, "איילון חברה לביטוח", עם ולתוך "איילון אחזקות" וחוסלה ללא פירוק. ב-10 ביולי 2022 שינתה "איילון אחזקות" את שמה ל"איילון חברה לביטוח בע"מ".
מבנה

איילון חברה לביטוח מעסיקה כ-1,150 עובדים ופועלת באמצעות ארבעה מחוזות אזוריים: תל אביב, מרכז, חיפה וירושלים, המפעילים מערך של כ-2,600 סוכנים וסוכנויות ברחבי הארץ. החברה פועלת בכל ענפי הביטוח הכללי, בביטוח חיים ובביטוחי בריאות ומספקת פתרונות גם בתחום הפיננסים.
לקבוצת איילון מספר חברות בת, בהן "איילון ח.ל.ב נכסים והשקעות", שהיא זרוע הנדל"ן של החברה.
הכנסייה באלוני אבא

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה
 מיקום:  אלוני אבא
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1916
 תאריך פתיחה רשמי:  1916 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-גותית
 
 קואורדינטות:  32°43′48″N 35°10′16″E﻿ / ﻿32.729998751705°N 35.171121756268°E﻿ / 32.729998751705; 35.171121756268
 he
 
הכנסייה באלוני אבא היא כנסייה אוונגלית(אנ') השוכנת במרכז המושב אלוני אבא.
היסטוריה

הכנסייה הוקמה בשנת 1916, בידי תושבי המושבה הטמפלרית ולדהיים, לאחר שחלק מהטמפלרים שבו אל חיק הכנסייה הלותרנית. במהלך מלחמת העולם השנייה הביעו הטמפלרים את תמיכם בשלטונו של היטלר ובגרמניה הנאצית. הבריטים חששו שיפעלו נגדם צבאית מתוך תמיכה זו, וגירשו את הטמפלרים מהארץ. רוב הטמפלרים גורשו לאוסטרליה והשאר לאירופה ולאסיה. המקום שימש ככנסייה עד סוף שנות החמישים, עם גירוש אחרוני הטמפלרים.
באפריל 1948 נכבשה המושבה בידי מתיישבים יהודים. לאחר הקמת המושב אלוני אבא בשנת 1955 שופצה הכנסייה. המבנה שימש כבית תרבות מאותה שנה ועד לשנת 1971 ולאחר מכן נזנח והפך למרכז בילוי בעבור בני נוער.
בשנת 2011 הוחלט לשפץ את המבנה ולהכשירו כמקום לעריכת הופעות וקונצרטים. ההחלטה לשפץ את הכנסייה זכתה לברכת שגריר גרמניה בישראל.
עיצוב

הכנסייה עוצבה בסגנון נאו-גותי, והאבנים להקמתה נחצבו בנחל ציפורי.
הערות שוליים

1 2 3  אלי אלון, הכנסייה הטמפלרית באלוני אבא תשוקם בסיוע גרמניה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 ביוני 2017
1 2  מיכל בן ארי, יוצאים לסיור: בעקבות הטמפלרים של הגליל, באתר ynet, 11 באוקטובר 2009
↑  הכנסייה האוונגלית באלוני אבא
↑  היסטוריה באלוני אבא: מתחילים לשקם את הכנסייה הטמפלרית הוותיקה ביישוב
↑  עידן אבני‏, ישו לא גר יותר באלוני אבא, באתר וואלה, 22 בינואר 2011
הדסה בן-עתו

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1926 בז'ז'יני, פולין פולין 
 פטירה:  14 באפריל 2018 (בגיל 91) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 תקופת כהונה:  ? – 14 באפריל 2018 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 באפריל 2018 
 תפקידים בולטים:  שופטת בית המשפט העליון 
 פרסים והוקרה:  פרס חיים הרצוג (2007) 
 
הדסה בן־עִתּוֹ (16 במאי 1926 – 14 באפריל 2018) הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון. ידועה גם בשל מחקרה על אודות הפרוטוקולים של זקני ציון, שפורסם בספרה "השקר מסרב למות" משנת 1998.
ביוגרפיה

לאה הדסה נולדה בבז'ז'יני שבפולין, בתם של החסידים דבורה ברודר ודוד ליפמנוביץ, קבלן בניין. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב־1935 ולאחר מכן נולדה נירה, אחותה של הדסה (לימים נירה כפיר, פסיכולוגית). עד 1941 התגוררה המשפחה, שירדה מנכסיה, בקריית מוצקין ובן־עתו למדה בבית הספר הריאלי העברי. לאחר מכן עברה לירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בעיר, לבקשתה של דבורה מהמנהל, היות שלמשפחה לא היה כסף לממן את הלימודים. מאוחר יותר למדה בן-עתו היסטוריה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, לאורך שלושה סמסטרים. ב־1946 עבדה כרכזת מועדוני נוער בוויצו, הייתה המזכירה הארצית של הארגון, ונשלחה מטעמו כנציגה לוועידה העולמית של ויצו בבזל.
ב־1947 עברה להתגורר בחולון והחלה ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בצה"ל בתפקיד סגנית קצין התרבות של פיקוד מרכז. לאחר שחרורה ב־1949 עבדה כמנהלת ענף הנוער במחלקת התרבות במשרד החינוך, ופעלה להקמה ולניהול של כחמישים מועדוני נוער לעולים ברחבי הארץ; בהמשך עברה לתפקיד מנהלת ענף הסטודנטים במשרד. ב־1951 עזבה את עבודתה וחזרה ללימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שאותם סיימה ב־1953. בן־עתו השתלמה בקורסים נוספים במשפטים ובקרימינולוגיה בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת דנוור. ב־1955, לאחר התמחות בבית המשפט המחוזי ביפו ובפרקליטות מחוז תל אביב, התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל, ומאז עבדה חמש שנים במשרד עורכי דין, עם התמחות במשפט פלילי.
ב־1960 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, והצטרפה בכך לארבע שופטות שכיהנו במדינה כולה. כעבור עשור מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובין היתר גזרה עונש מאסר על אשר ידלין בשל חלקו בפרשת ידלין (עונש שלא היה מקובל באותם ימים על עבירות צווארון לבן, לדבריה). בשנים 1971–1974 הייתה גם מרצה בתחום המשפט הפלילי באוניברסיטת בר־אילן. ביולי 1980 ניצלה מפצצה שהונחה בביתה; ייתכן כי הפצצה הייתה קשורה למשפט על שוד בנק שניהלה באותה תקופה.
ב־1980 כיהנה במינוי זמני בבית המשפט העליון. ב־1988 התמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בן־עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו־1975), ופעמיים במשלחת ישראל לוועידת אונסק"ו לזכויות האדם (ביניהן בפריז 1982). מונתה ב־1988 לנשיאת הארגון הבין־לאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים. כן עמדה בראשות הוועדה לבדיקתה של בעיית הזנות בישראל.
ב־1991, לאחר 31 שנים שבהן כיהנה כשופטת בערכאות שונות בבתי המשפט בישראל, הקדימה בן־עתו ופרשה מתפקידיה במערכת המשפט כדי לעסוק ב"פרוטוקולים של זקני ציון".
ביוגרפיה > לאחר פרישתה

מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן־עתו במאבק נגד האנטישמיות, תופעה שנתקלה בה בזמן שירותה במשלחת לאו"ם. המאבק הוביל אותה לכתוב את הספר "השקר מסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון ומתאר את מקורם. בעבודתה ביקשה להראות כי הטקסט, שגם אותו שמעה מצוטט בעצרת הכללית, הוא זיוף. כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן־עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב. היא בדקה את ההוכחות שהוצגו במשפט בברן, בירת שווייץ. הספר תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם. לאחר פרסומו עסקה בן־עתו גם בכתיבה ובהרצאות על הקשר בין אנטישמיות ובין אירועים עכשוויים, כגון מלחמת לבנון השנייה וגל המחאות בארצות ערב (2010–2011). כן כתבה שני ספרים נוספים.
ב־1999 זכתה בפרס צלטנר לחקר המשפט. ב־2007 הוענק לה פרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל ולתפוצות. ב־2011 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר־אילן, כהוקרה על מאבקה באנטישמיות ותרומתה למערכת המשפט ולחברה.
על כובד המשקל של שיפוט הוגן אמרה: "שופט לא מקבל עצות על איך לשפוט. סומכים על שיקול הדעת שלך – וזו מעמסה מאוד כבדה[.] כששלחתי צעיר, בפעם הראשונה, לבית סוהר, חלמתי בלילה על הדלתות שנטרקות אחריו ועל מה שקורה במשפחה שלו. זו אחריות מאוד גדולה".
נפטרה ב־14 באפריל 2018, והיא בת 91.
חיים אישיים

ב־1950 נישאה לגרשון בן־עתו, וב־1957 אימצו השניים בת, אורלי. הם התגרשו ב־1982.
ספריה

השקר מסרב למות: מאה שנות הפרוטוקולים של זקני ציון; הקדמה: חיים ה' כהן, תל אביב: דביר, ה'תשנ"ח, 1998 (הספר ראה אור בתרגום לשפות גרמנית, רומנית, ספרדית, אנגלית וערבית)
פנינים ורודות משנחאי (עורכת שושי בריינר), אור יהודה: דביר, 2008 (13 סיפורים אוטוביוגרפיים, המתארים פרקים בחייה, בתחום המשפט, ובתחום ההסברה על העם היהודי)
אל תלכי לשם (עורכת תמר ביאליק), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, ה'תשע"ב 2012 (רומן על לבטיה של שופטת בישראל)
הערות שוליים

↑  גלעד מורג, השופטת הדסה בן עתו נפטרה בגיל 91, באתר ynet, 14 באפריל 2018
↑  ארכיון המדינה, LEA HADASSA LIPMANOWICZ - עמ' 7, באתר ארכיון המדינה
1 2 3 4 5 6 7  עופר אדרת, "השופטת שגדלה בלי מים וחשמל", הארץ, 28 באפריל 2018
↑  שופטי שלום חדשים, מעריב, 31 ביולי 1960
↑  הודעות על מינוי שופטים, ילקוט הפרסומים 2624, התש"ם, 14 באפריל 1980, עמ' 1514
↑  תואר דוקטור לשם כבוד לשופטת הדסה בן-עתו, באתר אוניברסיטת בר־אילן
↑  אלה לוי-וינריב, ‏השופטת הדסה בן עתו: "אמשיך כל עוד הראש והגוף עובדים", באתר גלובס, 4 בספטמבר 2011
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258569205171  GND: 12035831X  ISNI: 0000 0000 6680 9428  LCCN: no98098687  NTA: 207292051  RERO: 02-A005741904  SUDOC: 101665369  VIAF: 22970295   WorldCat (עם VIAF): 22970295
דוד פישר

ערך זה עוסק בקולנוען ישראלי. אם התכוונתם לזמר וחזן, ראו .
| --- | --- |

דוד פישר, 2013
 לידה:  14 באוקטובר 1956 (בן 68) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
משמאל לימין: פישר עם אחותו ושלושת אחיו: רונאל, אסתי, אמנון וגדעון
דוד פישר (נולד ב-14 באוקטובר 1956) הוא במאי קולנוע ומפיק סרטים תיעודיים, מנהל ומרצה לקולנוע בישראל ובחו"ל. בין השנים 1999 ל-2008 כיהן כמנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. פישר יצר את הטרילוגיה המשפחתית של הסרטים רשימת אהבה (2000), מוסטאר הלוך ושוב (2011) ושישה מיליון ואחד (2011).
קורות חייו

דוד פישר נולד בפתח תקווה ליוסף (יליד וישאו דה סוס, רומניה) ומלי (ילידת וושקבוץ, אוקראינה) במשפחה בת חמישה ילדים. שני הוריו הם ניצולי שואה.
דוד היה חניך ומדריך בתנועת הנוער השומר הצעיר בקן פתח תקווה. במסגרת השירות הצבאי שירת בנח"ל והיה חבר בגרעין "נשנה" שיועד להתיישבות בקיבוץ זיקים.
פישר סיים את החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ב-1983. התסריט לסרט הגמר "מנוסת החוגלה", בכיכובו של דורון תבורי, נכתב על ידי הסופר ישראל ברמה. לאחר מכן החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית ובשנת 1989 נטל חלק בקבוצה שייסדה את סדנאות הווידאו הלימודיות של מוזיאון תל אביב לאומנות.
החל משנת 1990 הוא יוצר סרטים דוקומנטריים.
בשנת 1999 הוא נבחר להיות מנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וכיהן כמנהל כללי ומנהל אמנותי עד 2008 (הרחבה בהמשך).
בין השנים 2002 ל-2009 פישר תרם לעיתונות הכתובה והאינטרנטית כתבות בתחומי חברה ותרבות ויזם את "דוקומנטלי" – אנתולוגיה ראשונה של מאמרים על יצירת קולנוע דוקומנטארי ישראלי, בהוצאת עם עובד.
לאחר סיום כהונתו כמנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה פישר הוזמן לשמש כמפיק להפקת סדרת הדרמה בארבעה חלקים "The Promise" שהופקה על ידי Daybreak Pictures עבור Channel 4 ו-Canal Plus בתמיכת ARTE.
בשנת 2009 הוא הקים את חברת פישר פ'יצרס בע"מ באמצעותה הוא מפיק, כותב ומביים את סרטיו.
פישר מלמד קולנוע במכללות ובאוניברסיטאות בארץ ובעולם ומשמש מנטור ליוצרים בתחילת דרכם
. בארץ הוא שימש מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, במכללת בית ברל ובבית הספר לקולנוע מעלה.
בארצות הברית שימש מרצה במחלקה ללימודי הקולנוע באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט.
בשנת 2012 היה פישר הישראלי הראשון שזכה במענק פיתוח לסרט הדוקומנטרי "להיות או לא להיות באידיש" מהקרן הלאומית למדעי הרוח NEH בארצות הברית.
קורות חייו > כמנהל בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה

בין השנים 1999 ל-2008 כיהן כמנהל כללי ומנהל אמנותי של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה התומכת בהפקות של סרטים עצמאיים, ברובם דוקומנטריים, ביניהם: ואלס עם באשיר, מחסומים, אביב, מועדון בית הקברות, הילדים של ארנה, וסרטים עלילתיים כ-חופשת קיץ. בשנים 2003 ו-2004 דורג כאחד ממאה האנשים מובילי התרבות של ישראל בעיתון ידיעות אחרונות.
מבין הפרויקטים שיזמה הקרן בשנות כהונתו:
וידאו אקטיביזם- לעידוד אחריות אזרחית בקרב יוצרי קולנוע ישראלים.
סיפורי ילדים - בסדרה שכוונה לקהלים צעירים במטרה להרחיב את קהל היעד לסרטים דוקומנטריים.
כרטיס ביקור - לעידוד היצירה של במאים מתחילים בסרטם הראשון.
סיפור מהסרטים - סדרת דרמות המבוססות על ספרות ישראלית מקורית בהוצאת כתר.
פנים אחרות - לפיתוח והפקת דרמות המבוססות על סיפורים מאת ש"י עגנון.
תוכנית MEDEA של האיחוד האירופאי - לתמיכה בהפקת קו-פרודוקציות בין ארצות אירופה לארצות הים התיכון.
גרינהאוס (Greenhouse) - תוכנית לפיתוח סרטים דוקומנטריים המיועדת ליוצרים צעירים מישראל ומשאר ארצות הים התיכון, כולל מדינות שאין לישראל איתן יחסים דיפלומטים. התוכנית, בתמיכת האיחוד האירופי בסכום של 1.5 מיליון יורו, נתקלה בשנתה הראשונה בהתנגדות מצד ארגוני השמאל בישראל ויוצרים פלסטינים, אך הפכה לתוכנית משפיעה ומוכרת בעולם.
הקמת מסגרת לפיתוח סרטים דוקומנטריים באורך מלא בשיתוף עם ה-National Film Board of Canada.
מחוות לסרטי תעודה ישראליים במקומות שונים בעולם. בשנים 2002 ו-2003 לקח פישר חלק במיזם הקרנה של סרטים דוקומנטריים ישראליים בקהיר. האירוע לא פורסם בתקשורת לבקשת היזם המצרי.
קורות חייו > כשופט בפסטיבלים ואירועי קולנוע בארץ ובעולם

פישר הוזמן לשפוט בתחרויות ובפסטיבלים דוקומנטריים בינלאומיים, ביניהם: פסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי בקוסובו 2014, פסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי הבינלאומי IDFA באמסטרדם 2011, פסטיבל זאגרב-דוקס קרואטיה 2009, יו"ר צוות השיפוט של "עגן הזהב" בפסטיבל הסרטים חיפה 2008, תחרות האקדמיה האירופאית לקולנוע EFA בתחום הדוקומנטרי 2007, חבר הפאנל הבינלאומי של ITVS בארצות הברית 2007, נשיא חבר השופטים הדוקומנטארי בפסטיבל הבינלאומי של קארלובי-וארי 2005, פסטיבל הוט דוקס בטורונטו 2005, הפסטיבל הבינלאומי דוק לייפציג 2005, הפסטיבל הדוקומנטרי הבינלאומי דוקפסט מינכן 2004 וב"יורומד-קפה", פסטיבל ים-תיכוני, רומא 2004.
קורות חייו > חברות בארגונים

חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה משנת 1998.
חבר האקדמיה האירופית לקולנוע (EFA) משנת 2004.
חבר באיגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל משנת 1992.
חבר בהנהלת מכון  משואה בין השנים 2008–2011.
חבר בהנהלת הפסטיבל הבינלאומי דוקאביב בתל אביב בשנים 2000–2001.
פרסים

סרטו של פישר רשימת אהבה זכה בפרס וולגין לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2000), בפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר של האקדמיה הישראלית לקולנוע (2000), בפרס דוקונוגה לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (2000)
בפרס הצטיינות בפסטיבל הבינלאומי בטייוואן (2002) ובפרס הברונזה בפסטיבל הקולנוע WorldFest יוסטון, ארצות הברית 2001.
הסרט שישה מיליון ואחד זכה בפרס ליצירה בתחום הציונות של משרד התרבות והספורט (2012), פרס Silver Horn לבמאי הטוב ביותר של סרט באורך מלא בפסטיבל הבינלאומי קרקוב (2012)
, פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר של פסטיבל דוקפסט במינכן (2012)
,ציון לשבח בפסטיבל דוקסה בוונקובר (2012)
ופרס הסרט הגרמני הטוב ביותר (כקו-פרודוקציה ישראל-גרמניה) בפסטיבל הקולנוע היהודי בברלין (2012).
משפחתו

ארבעת אחיו של פישר הם: אסתי פישר היים, מייסדת המרכז לאינטליגנציה אינטואיטיבית לאימון אישי מקצועי, עו"ד גדעון פישר, עו"ד רונאל פישר והשחקן והמוזיקאי אמנון פישר. אחיו ואחותו של פישר מופיעים בסרטיו רשימת אהבה ושישה מיליון ואחד. אמנון פישר יצר את המוזיקה לסרטיו רשימת אהבה, מוסטאר הלוך ושוב ו-לא רחוב ולא נעליים.
דוד נשוי ללילי, אמנית וקלינאית תקשורת, ולהם שלושה ילדים: הבנות – יעל ודניאל והבן יובל, שניצב במרכז סרטו של פישר מוסטאר הלוך ושוב.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | אורך | תקציר |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | לא רחוב ולא נעליים | 50 דק' | רחוב נוה-שאנן בדרום תל אביב, שהיה ידוע כ"רחוב הנעליים", מציג זה לצד זה, סוחרים יהודיים, מהגרים מפיליפינים, פליטים מאפריקה, עוברי אורח שיש להם סיפור. כולם גיבורים לרגע בג'ונגל האנושי, בסרט המנסה לפענח את החוקיות שלו. הופק עבור הרשות השנייה לרדיו וטלוויזיה. |
| 2011 | שישה מיליון ואחד | 93 דק' | מסע כואב, מרגש אבל גם רווי הומור של דוד הבמאי בעקבות יומן השואה של אביו שהתגלה רק לאחר מות האב, יוסף פישר. קו-פרודוקציה ישראל-גרמניה-אוסטריה. הופק עבור YES דוקו ו-ARTE בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. |
| 2011 | מוסטאר הלוך ושוב | 72/52 דק' | הבמאי דוד פישר יוצא לחפש את הקשר לבנו יובל שעזב את הבית ונסע ללמוד בתיכון בינלאומי בעיר מוסטאר שבבוסניה והרצגובינה. הופק עבור הרשות השנייה לרדיו וטלוויזיה בתמיכת קרן מקור. |
| 2000 | רשימת אהבה | 90 דק' | לאחר מות הוריו, דוד פישר מגייס את אחותו ושלושת אחיו לחיפוש אחר אחותם האבודה שנלקחה מהוריהם עם לידתה בשנת 1951. הסרט הופק עבור ערוץ 8 בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. |
| 1998 | אחות קטנה, אחות גדולה. | 60 דק' | האחיות הדי וליבי ניצלו ממחנות הריכוז הנאצים ובנו את ביתן בסטוקהולם. הן עברו בחייהן דרך דומה אבל חוות אחרת את הטראומה. בהשתתפות ביבי אנדרסון. הופק עבור נוגה תקשורת ערוץ 8 בשיתוף SVT הטלוויזיה השוודית וקרן האיחוד האירופי. |
| 1997 | עניין של רועים | 80 דק' | זיעה, מתח, אהבה ומשברים בחיי מגדלי בקר יהודים ודרוזים ברמת-הגולן בצל החשש מנסיגה אם יבוא השלום. הסרט הופק במסגרת פרויקט "קו-התפר" של "שרות הסרטים הישראלי". |
| 1997 | עם ברק בעיניים | 25 דק' | שלוש נקודות מבט שונות של אנשי חינוך בישראל: אביטל גבע, הרב יואל בן-נון וד"ר רוני אבירם. |
| 1997 | ימים אבודים בנובמבר | 25 דק' | במלאת שנתיים להירצחו של יצחק רבין הסרט עוקב אחרי רשימת הפגישות שהמתינו לראש הממשלה בשבועיים שלאחר הירצחו. הופק עבור "עובדה" ערוץ 2. |
| 1996 | קברו אותו והוא חי | 70 דק' | מזל סעיל, אשה עגונה, יוצאת לחפש את בעלה דני סעיל, פעיל הפנתרים השחורים, שלאחר היעלמו נחשד על ידי השב"כ כבוגד - וע"י חבריו כסוכן מוסד. הסרט השתתף בפסטיבלים: ירושלים, לייפציג, פיפא ביאריץ, World Fest, מונטריאול. הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן טלוויזיה ליצוא, עבור הטלוויזיה הישראלית ערוץ 1. |
| 1996 | המתווך | 60 דק' | על ההתנקשות בחייו של המתווך, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, במלחמת העצמאות. עבור המחלקה הדוקומנטארית, הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1. |
| 1995 | מיסטר X | 25 דק' | חידת חייו ומותו של אברום אגם, הסוכן הסמוי של זרועות הביטחון שכונה מיסטר X. במסגרת "מבט שני" הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1. |
| 1993 | נעדרים | 40 דק' | מפגש בין יונה באומל לעיסא חאמד, שני צדדים למתרס הנעדרים במזרח-התיכון. עבור ערוץ 1. |
| 1993 | צינורות מקבילים | 50 דק' | פרופ' יהודה אלקנה וסטודנטים מהתוכנית למצוינות בינתחומית באוניברסיטת תל אביב ומולם רם כהן, בן-דרור ימיני והסטודנטים בתוכנית להכשרת פעילי ציבור בשכונות. עבור מח' תעודה ערוץ 1. |
| 1993 | נופים של זיכרון | 25 דק' | המיתוס הלאומי וכתיבתו בנוף - אנדרטאות לנופלים בישראל - הופק בתמיכת המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון עבור ערוץ 2 הניסיוני. |
הערות שוליים

↑  אמיר קמינר, דברים שרואים משם, ידיעות אחרונות, 28.8.1998
↑  דנה צימרמן, פורטרט של אישה נעלמת, הארץ, 16.5.1999
↑  דוד פישר, הקולנוע מחכה למג'דלה, באתר ynet, 22 במרץ 2007
↑  דוד פישר, הפיתרון לערוץ הראשון, באתר ynet, 11 בינואר 2006
↑  דוד פישר, חשיפה כפתרון לבושה, באתר ynet, 3 ביוני 2007
↑  דוד פישר, הזמרים משתמטים? שימו אותם בלהקה, באתר ynet, 3 בספטמבר 2007
↑  דוד פישר, להסיר המגבלות מלוח המשדרים של ערוץ 2, באתר TheMarker‏, 20 בנובמבר 2006
↑  דוד פישר, לשנות את השיטה, באתר nrg‏, 20 בפברואר 2008
↑  דוד פישר, תמונה מטושטשת, באתר nrg‏, 30 באוקטובר 2007
↑  דוד פישר, כבר לא בן חורג, באתר nrg‏, 18 בפברואר 2007
↑  מאמרו "מזל סעיד ואני - אמן ולא שליח" פורסם ברבעון "פנים" בעריכת רוביק רוזנטל
↑  הספר "דוקומנטלי" בהוצאת עם עובד
↑   Docuvillage Mentorship
↑  Documentary Film Workshop, Yale University
↑  Documentary Filmmaker: When Private Goes Public, Brandeis University Seminar
↑  Israeli Documentary Film, Brandeis University Seminar
↑  When Private Meets Public in Israeli Documentary Films, Wesleyan University Seminar
↑  דוד פישר, 100 האנשים מובילי התרבות של ישראל 2004, באתר ynet, 20 במאי 2004
↑  ארי ליבסקר, ‏פישר והשרוטים, באתר גלובס, 14 בפברואר 2002
↑  הדר פרבר, הוארכה כהונת דוד פישר מנכל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ב-3 שנים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 ביוני 2004
↑  שירות אייס, נבחרו 50 הסרטים שישתתפו בפרוייקט ’כרטיס ביקור’ של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, באתר ביזפורטל, 29 במרץ 2006
↑  אביבה קרול, ‏טלעד משיקה בפסטיבל חיפה את פרויקט "סיפור מהסרטים", באתר גלובס, 28 בספטמבר 2004
↑  פרויקטים באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
↑  איתי שטרן, מזרח תיכון חדש, באתר nrg‏, 20 בפברואר 2006
↑  דני ספקטור, על בתים ירוקים וצביעות, גלי צה"ל, 3.6.2006
↑  Edna Fainaru, Israeli-Palestinian consortium joins forces to promote docs, Screen International, 23.11.2006
↑  דוד פישר חבר צוות השופטים בפסטיבל הקולנוע הדוקמנטרי בקוסובו 2014
↑  דוד פישר נשיא חבר השופטים הדוקומנטרי בפסטיבל הבינלאומי של קארלובי-וארי 2005
↑  הדר פרבר, דוד פישר ישפוט בפסטיבל סרטים בינלאומי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בספטמבר 2005
↑  פרס וולגין לסרט הדוקומנטארי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2000)
↑  שני זוכים ב"דוקונגה", באתר ynet, 24 בספטמבר 2000
↑  פרס הצטיינות בפסטיבל הבינלאומי בטייוואן (2002)
↑   פסטיבל הסרטים WorldFest
↑   פרס ליצירה בתחום הציונות
↑  פרס Silver Horn לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קרקוב (2012)
↑  הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר פסטיבל דוקפסט במינכן (2012)
↑  ציון לשבח בפסטיבל דוקסה בוונקובר (2012)
↑  פרס הסרט הגרמני הטוב ביותר (כקו-פרודוקציה ישראל-גרמניה) בפסטיבל הקולנוע היהודי בברלין (2012)
↑  חן קוטס-בר, פצעי בגרות: המשפחה של רונאל פישר נחשפת בסרט חדש, באתר nrg‏, 25 במרץ 2012
↑  
 אחות קטנה, אחות גדולה - באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
↑  עידית אברהמי, כולם עושים קולנוע דוקומנטרי, אבל רק מעטים מצלמים מאחורי הקלעים, באתר הארץ, 20 ביוני 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90389271  BnF: cb12349726k (data)  CiNii: DA04903205  GND: 1033660132  ISNI: 0000 0000 5472 8647  LCCN: n2008018743  LNB: 000181170  NTA: 074983091  RERO: 02-A003245915  SELIBR: 212461  SUDOC: 032474067  VIAF: 78248073   WorldCat (עם VIAF): 78248073