stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויקינגים

ערך זה עוסק בשבטים צפון-גרמאניים יורדי ים מסקנדינביה. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
.
שייטים ויקינגים בספינותיהם, ציור מהמאה ה-9 או ה-10
ויקינגים (Viking) היו יורדי ים, ברובם שבטים צפון-גרמאניים דוברי נורדית עתיקה שמקורם בסקנדינביה. הם נהגו לערוך פשיטות על חופי צפון אירופה, מערב אירופה והאיים הבריטיים, כמו גם לאורך הנהרות במזרח אירופה עד לים הכספי, מסוף המאה ה-8 עד המאה ה-11. יעילותם וכיבושיהם נודעו ברחבי אירופה והם הפכו לאימת חופיה המערביים של היבשת. במקביל לכישורי הלחימה שלהם היו הוויקינגים ידועים גם כסוחרים ומתיישבים. הם התיישבו בארצות זרות והיו סוחרים ובעלי מלאכה.
התקופה הוויקינגית החלה בזמן הפשיטות הראשונות, בשלהי המאה השמינית, ונמשכה עד כיבוש ממלכת אנגליה על ידי "ויליאם הכובש", מלך הנורמנים. את התקופה הזו, של התפשטות ונדידת שבטים צפון-גרמאניים מסקנדינביה, ניתן לראות כשלב מאוחר יותר של נדידת השבטים הגרמאניים, הסלאבים ואחרים, שהתרחשה בין המאה הרביעית למאה התשיעית לספירה.
זיהוי

"ויקינגים" הוא כינוי ליורדי ים שעסקו (בין היתר) בשוד, ולא לקבוצה שבטית. מעבר לכך, הוויקינגים היו קבוצות, לרוב ללא מוצא אתני משותף, שהתאגדו סביב מנהיג צבאי אחד. בתהליך של אתנו-ג'נסיס לאורך הדורות, נוצרה קבוצה בעלת מאפיינים תרבותיים דומים.
בשפה הנורדית של ימי הביניים, "Viking" היה מסע שוד או מלחמה ימי, ושודדים או לוחמים יורדי ים נקראו Vikingr. מקור השם אינו ברור. בין ההשערות שעלו למקור הביטוי ניתן למנות את המילים "מפרצון" (Vic בנורדית עתיקה) או "מחנה צבאי ארעי" (Wic באנגלית עתיקה). באנגלו-סקסונית של המאה השמינית, משמעות שם העצם Wicingsceaoa היה "פיראטיות". ברונות עתיקות שנחקקו על סלע בשוודיה במאה ה-11, נכתב כי "טוֹלָה הציבה את האבן הזאת לזכר בנה גֵייר, גבר טוב ואמיץ שנפל במהלך ויקינג." במקורות רואים גם שמות חלופיים רבים אחרים. הוויקינגים אשר פשטו על מזרח אירופה והאימפריה הביזנטית כונו על ידי הסלאבים והיוונים הביזנטיים בשם "ורנגים". האנגלו-סקסונים קראו להם גם "דֶנים", הפרנקים כינו אותם "נורמנים" (אנשי הצפון, ומכאן שם הנחלה בצרפת שניתנה להם, נורמנדי).
בערבית הם נקראו "רוסים", על שם ממלכת רוּס שהקימו, ובאירית עתיקה "גאלים" (זרים). בתרגום נורווגי של התנ"ך מהמאה ה-13, תורגם הפסוק מספר מלכים: ”וּגְדוּדֵי מוֹאָב יָבֹאוּ בָאָרֶץ, בָּא שָׁנָה”, כ-á því sama ári herjaðu ",nökkurir víkingar af ríki Moab á Israelitas, שפירושו: "באותה שנה, הגיעו ויקינגים מממלכת מואב כדי לשדוד את בני ישראל". מכאן ניתן ללמוד כי בסקנדינביה ויקינגים היו פשוט שודדים, בלי קשר הכרחי לקבוצה אתנית כלשהי. במקרים אחרים, שימש המושג לתיאור בריונים, עובדי אלילים או נוצרים ש"סטו מדרך הישר".
הוויקינגים לא היו בהכרח סקנדינביים – רבים מהם היו ככל הנראה סלאבים, באלטים או בני עמים אחרים. כך, למשל, בכתובת שוודית מהמאה ה-13:
"והם הפליגו מערבה לאורך הים [הבלטי], ואז תקפו אותם ויקינגים אסטונים".
התרבות הוויקינגית

אמונת הוויקינגים הייתה פגאנית והתבססה על המיתולוגיה הנורדית.
הם האמינו כי מוות בקרב הוא המוות המהולל ביותר ורק מי שמת מוות כזה זכאי להגיע לוולהאלה, גן העדן של הלוחמים. כל ויקינגי נולד עם תג מחיר, ששוויו נקבע לפי המעמד בו הוא נולד, וזה המחיר שאותו לדוגמה היה מחויב רוצח לשלם למשפחה של הנרצח.
עם זאת, לאור העובדה כי החברה הוויקינגית הייתה ניידת מבחינה מעמדית, תג מחיר זה לא היה קבוע. על אף שלא ניתן היה לרדת מתחתיו, ניתן היה לעלות. האדם התקדם בחברה על פי כישוריו, וגם אם נולד למעמד נמוך, לא בהכרח נשאר במעמד זה. כישורים מסוימים כמו כושר גופני טוב וכוח פיזי, יכולת להשתמש במגוון כלי נשק, יכולת לקרוא ולדבר כמה שפות וידע במלאכות מסוימות, היו יכולים להעלות את ערכו של האדם הוויקינגי.
בניגוד לתפיסה המקובלת על דמות הוויקינגים כפראים מוזנחים, השתמשו הוויקינגים בכלים דוגמת מסרק, סכין גילוח, מלקטת וכדומה, ומנהג נפוץ היה לסרק את שיערם בכל יום. דימוי נוסף שככל הנראה שגוי הוא ששערם היה בהיר. על פי בדיקות גנטיות נראה שבדרך כלל היה שחור. הוויקינגים באנגליה אף זכו למוניטין של מתנקים כפייתיים שכן נהגו להתרחץ פעם בשבוע, בניגוד לאנגלו-סקסונים. עם זאת, ישנם גם דיווחים סותרים. הנוסע והדיפלומט הערבי אחמד אבן פדלאן, שביקר את הוויקינגים ברוּס ותיעד את מנהגיהם, כתב שהם אומנם "יפים ובעלי גוף מושלם", אולם גם "המטונפים ביותר מבין ברואיו של אללה". ניתן לייחס את הבדל זה לכך שמנהגי המוסלמים כללו התנקות יומית, בניגוד לוויקינגים. אבן פדלאן תיאר גם באריכות את מנהגם של הוויקינגים לשרוף את מתיהם בתוך סירה, ואת קורבנות האדם שהקריבו (במקרה זה, שפחה צעירה שנחנקה למוות, "מרצונה", כביכול, על גופת אדוניה). גם מקורות אחרים מדווחים שהוויקינגים נהגו להקריב קורבנות אדם לאל אודין, לרוב בתלייה. התלויים נחשבו כשייכים לאל אודין, ובעלי כוחות ניבוי כמותו, משום שהם מרחפים בין עולם האדם לעולם האלים. אמונה זו מתקשרת למיתוס הנורדי הידוע, לפיו אודין תלה את עצמו על עץ העולם יגדראסיל ו"הקריב את עצמו לעצמו" כדי להשיג ידע נבואי על אחרית הימים.
הוויקינגים דיברו נורדית עתיקה וכתבו באמצעות האלפבית הרוני.
התפשטות הוויקינגים > תחילת ההתפשטות

כמו רוב הסקנדינבים היו גם הוויקינגים תחילה ציידים, חוואים ודייגים אשר חיו בקהילות אוטונומיות קטנות. עם פיצוץ האוכלוסין בסקנדינביה, התגלעו עימותים פנימיים והתעורר הצורך בשווקים חדשים למסחר. אז החלו חלק מהשבטים לחפש את פרנסתם בים ולהתנחל בחופי הים הצפוני והים הבלטי. כך הפכו חלק מהם ל"וויקינגים", יורדי ים ובוני ספינות מעולים.
כלי השיט העיקרי של הוויקינגים היה הספינה הארוכה. הדגם דומה לגליאה עם הבדל משמעותי אחד: הספינה הארוכה התאימה למסע ארוך באוקיינוס. ספינותיהם הארוכות באופן בולט היו בנויות בעיקר מעץ אלון וכללו 40–60 חותרים. לכל ספינה היה תורן בודד ועליו מפרש מרובע, ודפנותיה היו מכוסות מגנים. כל ספינה הייתה זוויתית בשני צדיה כך שיכלה לנוע קדימה ואחורה מבלי להסתובב.
הוויקינגים היו עורכים את פשיטותיהם עם בוקר מן הים על יישובים לחופי אירופה, הם נהגו לבזוז אותם ואחר להעלותם באש. בטרם היה מגיע כוח סיוע להגן על היישוב, כבר היו הוויקינגים מפליגים אל לב הים בספינותיהם. הציים הוויקינגיים לא היו גדולים, אך היות שלמדינות באירופה המערבית לא היו ציי מלחמה שיכלו להילחם בהם, כוחו של הצי הוויקינגי היה כה גדול, עד שאפילו האימפריה הביזנטית סבלה מהם.
במרוצת הזמן השתלטו הוויקינגים על שטחים נוספים מחוץ לארצותיהם והחלו להתיישב בהם. אימתם של הוויקינגים על תושבי אירופה הייתה כה גדולה, עד שלעיתים, היו תושבי היישובים נמלטים כשרק התקרבו הוויקינגים לאזור, וכך כבשו הלוחמים שטחים חדשים ללא מאמץ. סיפורי הפשיטות, הקרבות והתגליות תועדו בסאגות הנורדיות, שתחילה עברו מפה לאוזן, ובתקופה מאוחרת יותר הועלו על הכתב.
ידוע גם על פלישות ויקינגיות בים התיכון. הוויקינגים ניווטו על פי השמש והכוכבים, ונסחפו כאשר היה יורד הערפל, לכן הקפידו רוב הזמן לשוט בטווח ראייה מהחופים.
התפשטות הוויקינגים > שיא ההתפשטות

ככל שהתרחבה ההיכרות של הוויקינגים עם התרבויות האירופאיות, הם הושפעו מהן, והחברה שלהם נהייתה עשירה יותר. הוויקינגים שנודעו כיורדי ים וכדייגים, החלו גם לעבד את האדמה, ובחלוף הזמן נודעו גם בקשרי מסחר עם ערים רבות. וכך, מעמד הסוחרים התחיל להשפיע יותר מאשר מעמד הלוחמים שהיה השליט עד אז. קמו התיישבויות קבע נורדיות במקומות דוגמת בריטניה, נורמנדי שבצרפת ופנים רוסיה ואוקראינה. סגנונו הלוחם של העם הוויקינגי השתנה, ורבים מהם פנו לעסוק במסחר, בחקלאות ובגילוי ארצות. על אף זאת, היו כאלה שהמשיכו להתקיים בעיקר משוד, דבר שניכר בביצורים של ערים נורדיות באותה תקופה, שנאלצו להתגונן מפני לוחמים מבני עמן.
קבוצות ויקינגים החלו נודדות מערבה, ואחת מהן, בהנהגת לייב אייריקסון, הגיעה לאיסלנד. קבוצה אחרת הגיעה לניופאונדלנד שבצפון אמריקה (זמן רב לפני קולומבוס) שנקראה בפיהם וינלנד, והקימו בה מושבות לאורך החוף. על פי העדויות שנותרו ועל פי ממצאים בשטח נראה שהם נהדפו עקב פשיטות של שבטי אינדיאנים מקומיים.
קבוצות אחרות, שכונו ורנגים, נדדו מזרחה, וקיימו יחסי מסחר עם קיסרי ביזנטיון. חלק מהם אף עבדו כשכירים במשמר ראש הקיסר. היו אלו חיילי "המשמר הוורנגי" מטיל-האימה, החיילים המובחרים ביותר בצבא הביזנטי.
סחר

הוויקינגים עסקו במסחר במדינות ברחבי העולם הידוע והייתה להם השפעה עמוקה על ההתפתחות הכלכלית של אירופה וסקנדינביה. העולם הוויקינגי לא הכיר את השימוש במטבעות ממתכת זולה, והתבסס בעיקר על מטבעות זהב, ומתכות יקרות (כמו כסף). כסף היה המתכת הנפוצה ביותר במשק הוויקינגי, וזהב שימש גם במידה מסוימת. כסף הועבר ממקום למקום בעיקר בצורה של מטיל זהב, תכשיטים ואביזרים. מספר רב של מטמוני מטבעות מתקופת הוויקינגים נחשפו, בסקנדינביה ובארצות בהן הסחר התקיים. סוחרים נשאו מאזניים קטנים, מה שאפשר להם למדוד משקל בצורה מדויקת מאוד, כך שניתן היה לקיים מסחר בשיטה מדויקת מאוד של מסחר והחלפה, גם ללא מטבע רגיל.
סחר > סחורות > יבוא

תבלינים הושגו מסוחרים סינים ופרסיים, שנפגשו עם הסוחרים הוויקינגים ברוסיה. הוויקינגים השתמשו בתבלינים ועשבי תיבול תוצרת בית כמו קימל, טימין, חזרת וחרדל, אך הוויקינגים ייבאו קינמון.
זכוכית זכתה להערכה רבה על ידי הנורדים. הזכוכית המיובאת נעשתה לעיתים קרובות לחרוזים לקישוט ואלה נמצאו באלפים. העיר אווס בסקניה ועיר השוק העתיקה ריבה היו מרכזים מרכזיים לייצור חרוזי זכוכית.
משי היה מצרך חשוב מאוד שהושג מביזנטיון (איסטנבול של ימינו) ומסין. המשי היה מוערך על ידי תרבויות אירופאיות רבות באותה תקופה, והוויקינגים השתמשו בו כדי לציין מעמד כמו עושר ואצילות. רבים מהממצאים הארכאולוגיים בסקנדינביה כוללים משי.
יין יובא מצרפת וגרמניה כמשקה של עשירים, ונחשב כיוקרתי יותר מהבשר והבירה הרגילים.
כדי להתמודד עם ייבוא יקר ערך זה, הוויקינגים ייצאו מגוון גדול של סחורות. סחורות אלו כללו:
סחר > סחורות > יצוא

ענבר – השרף המאובן של עץ האורן – נמצא לעיתים קרובות בים הצפוני ובקו החוף של הים הבלטי. הוא הפך לחרוזים וחפצי נוי, לפני שנסחר.
פרווה יוצאה כיוון שהיא סיפקה חום. יצוא הפרוות כלל פרוות של דלק אירופי, שועלים, דובים, לוטרות ובונים.
בד וצמר. הוויקינגים היו אורגים מיומנים, וייצאו בד וצמר באיכות גבוהה.
פוך נאסף ויוצא. החוף המערבי של נורווגיה סיפק פוכים ולפעמים נוצות נקנו מהסאמים. פוך שימש למצעים ולבגדים מרופדים. ציד עופות על מדרונות התלולים והצוקים הייתה עבודה מסוכנת ולעיתים קרובות הייתה קטלנית.
עבדים. בפשיטות שלהם, הוויקינגים לכדו אנשים רבים, ביניהם נזירים ואנשי דת. לעיתים הם נמכרו כעבדים לסוחרים ערבים תמורת כסף.
התפלגות השבטים הוויקינגיים

במהלך השנים התפלגו השבטים הוויקינגיים ללאומים שונים ובימינו צאצאיהם חיים בדנמרק, בשוודיה, בנורווגיה ובאיסלנד; הדבר בא לידי ביטוי בין השאר, בהבדלים הלשוניים בין שפות הארצות שמקור כולן בנורדית העתיקה.
שיעור ניכר מהאוכלוסייה של בריטניה, בלארוס, אוקראינה, מזרח אירלנד וצפון צרפת הוא בעל שורשים ויקינגיים.
בסקירה גנטית שבוצעה בשנת 2020, והייתה הרחבה מסוגה שבוצעה עד אז, נאספו ממצאי DNA מקברים רבים שמקושרים לוויקינגים. על פי מסקנות הסקירה, מסעות הסחר והפשיטה של הוויקינגים היו מורכבים במקרים רבים מאנשים שמקורם באותו אזור וכללו קרובי משפחה. הוויקינגים הדנים, השוודים והנורווגים לא נטו להתערבב ביניהם ושמרו על הפרדה בדרך כלל, למעט במספר ערי סחר-ימי מרכזיות שהיו יותר רב-תרבותיות. הוויקינגים הנורווגים היו אלו שהרחיקו יותר מכולם, והם אלו שיישבו את אירלנד, איסלנד וגרינלנד.
על פי הערכות החוקרים, נכון לשנת 2020, כ-5% מהפולנים הם צאצאי הוויקינגים, ומספר קרוב לכך ככל הנראה גם באנגליה.
המורשת הוויקינגית

הוויקינגים נהגו לשפוט נאשמים בפני קבוצה של 12 איש, מסורת שהתגלגלה לחבר המושבעים בימינו. התושבים המקומיים במזרח אירופה כינו את הוויקינגים "רוּס", מילה שבהמשך התייחסה לטריטוריה ומאוחר יותר לרוסיה עצמה. יישובים רבים באנגליה עם הסיומת by מקורם ביישובים קדומים שהקימו הוויקינגים. חלק מימי השבוע באנגלית נקראו בשמות של אלים ויקינגיים כמו יום רביעי, Wednesday, הקרוי על שמו של האל אודין ויום חמישי, Thursday, הקרוי של שמו של האל תור.
ראו גם

שוד ימי
מטאל ויקינגי
נורמנים
דנים (שבט גרמאני)
לקריאה נוספת

יצחק חן, סוף האלף הראשון, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  פרק י"ג, פסוק כ'
↑  דני אורבך, הקסדה של אוֹלָף השעיר: אז מי היו בעצם הוויקינגים? "הינשוף". 4 בפברואר 2012
1 2 3  ד"ר יונת אשחר, ויקינגים: לא מי שחשבתם, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 10 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4066083-7  NKC: ph118182 
התפשטות הוויקינגים
מסעות הוויקינגים
לטינית

| --- | --- |

 מדינות:  קריית הוותיקן
 אזורים:  חצי האי האיטלקי, המזרח התיכון, צפון אפריקה, אירופה
 דוברים:  5,000,000
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  הודו-אירופית איטלית לטינית
 לאום:  קריית הוותיקן קריית הוותיקן
 מוסד:  האקדמיה הפונטיפיקלית ללטינית 
 קוד שפה:  la 
 קוד ISO 639-1:  la 
 קוד ISO 639-2:  lat 
 קוד ISO 639-3:  lat 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
כתובת באנגלית ובלטינית, בתחנת הרכבת וולסנד שבטיין אנד ור שבצפון אנגליה.
כתובת דואנוס, אחד הטקסטים הקדומים ביותר בלטינית, המאה השביעית לפנה"ס
לטינית (Lingua latīna, תעתיק: "לִינְגְּוַּה לַטִינַה"), או בשמה האחר רומית, היא שפה אחת מתוך קבוצת השפות האיטליות של משפחת השפות ההודו-אירופאיות. בתחילה נודעה הלטינית כשפת האזור במרכז חצי האי האיטלקי, האזור בו נמצאת העיר רומא, המכונה לטיום (כיום, מחוז לאציו באיטליה), אך מאוחר יותר כשהפכה לשפתה הרשמית של האימפריה הרומית, הופצה הלטינית באמצעות כיבושי הקיסרות לכל רחבי האימפריה. הלטינית אינה שפה מדוברת, אם כי נעשים ניסיונות להחיות אותה.
מהלטינית המדוברת המכונה וולגרית ("עממית"), שהפיצו המתיישבים והחיילים הרומאים בשטחי האימפריה, התפתחו כל השפות הרומאניות המודרניות, בהן רומנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, ורומאנש. כיום לטינית היא השפה הרשמית בקריית הוותיקן והשפה הרשמית של הכנסייה הקתולית בכלל. השפה הוסיפה לשמש בכתיבת ספרות משפטית, מדעית ודתית, ולצורכי תקשורת בין מדינות שונות באירופה, ולמעשה הייתה הלטינית ללינגואה פרנקה בקרב החוגים המשכילים באירופה של ימי הביניים.
השפעת הלטינית עדיין ניכרת בתחום הרפואה, האסטרונומיה ובתחומי מדע אחרים. כמו כן, מילים לטיניות חדרו לאוצר המילים של שפות רבות, וקיימות הקבלות רבות בינה לבין האנגלית, בעיקר מונחים מדעיים וטכנולוגיים. בחלק מארצות אירופה השפה הלטינית עדיין נלמדת בבתי הספר, אם כי נוהג זה הולך ונעלם. באוניברסיטאות ברחבי העולם (בהן בישראל) מקובל להקדיש ללימודי לטינית ויוונית עתיקה חוג מיוחד במסגרת מדעי הרוח, המכונה לימודים קלאסיים.
הגיית השפה וכתיבתה

הלטינית החלה להיכתב באלפבית הלטיני שנשאל מהשפה האטרוסקית. האטרוסקים קיבלו את האלפבית, ככל הנראה, מדוברי יוונית שישבו באיטליה. הגרסה הלטינית לאלפבית שונה במקצת מן היוונית, והיא הגרסה המשמשת היום לכתיבת רוב שפות העולם (שינויים קלים הוכנסו במהלך ימי הביניים).
מערכת ההגייה להלן היא שחזור צורת הגיית הלטינית הקלאסית:
הגיית השפה וכתיבתה > עיצורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | שִנִּי | שִנִּי | שפתי (־שִנִּי) | שפתי (־שִנִּי) |
| אפי |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  |  | ɡ | kʷ |  |  | d | t | b | p |
| חוכך |  | h |  |  |  |  | z | s |  | f |
| מקורב (צדי) |  |  | w |  | j |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| רוטט |  |  |  |  |  |  | r |  |  |  |
* תוספת פונמה בהתאמה
B - נהגה כהגיית בי"ת
C - נהגה כהגיית כ"ף (מתועתק מלטינית קלאסית תמיד כ-"ק"; מלטינית מאוחרת כ"צ'" לפני E, I או Y)
CH - צירוף המופיע במילים ממקור יווני. נהגה בלטינית קלאסית ככ"ף מנושפת (בדומה לכ"ף רפה בעברית). מקביל לאות היוונית Χ ("כי")
D - נהגה כהגיית דל"ת
F - נהגה כהגיית פ"א רפה
G - נהגה כהגיית גימ"ל
H - נהגה כהגיית ה"א
I - נהגה כהגיית יו"ד עיצורית לפני תנועה אחרת
K - נהגה כהגיית כ"ף (מופיע במילים ספורות בלבד, בעיקר ממקור אטרוסקי או פניקי)
L - נהגה כהגיית למ"ד
M - נהגה כהגיית מ"ם
N - נהגה כהגיית נו"ן
P - נהגה כהגיית פ"א
PH - צירוף המופיע במילים ממקור יווני. מקביל לאות Φ ("פי") היוונית, בדומה לפ"ה רפה בעברית
QU - נהגה כהגיית KW
R - נהגה כהגיית רי"ש (ככל הנראה, רי"ש "מתגלגלת", כמו בספרדית או באיטלקית)
S - נהגה כהגיית סמ"ך
T - נהגה כהגיית ת"ו
TH - צירוף המופיע במילים ממקור יווני. מקביל לאות Θ ("תטא") ביוונית.
V - נהגה כהגיית ו"ו עיצורית (כמו W באנגלית)
X - נהגה קְס או גְז.
Z - נהגה כ-זי"ן או כ-דְז (מופיע בעיקר במילים ממקור יווני)
הגיית השפה וכתיבתה > תנועות

בלטינית קלאסית (שדוברה על ידי מלומדים) משוחזרות חמש תנועות בסיסיות: a e i o u. כיוון שמשך ההגייה הוא פונמי בלטינית, כל אחת מהן יכולה להיות קצרה או ארוכה, וכפי שקורה בשפות רבות, התנועות הקצרות נוטות להתמרכז (לֵיהגוֹת במרכז חלל הפה). על כן למעשה יש עשר תנועות, ונוספת עליהן תנועת /y/ במילים שנשאלו מיוונית.
A - נהגית כהגיית פתח.
A - בגרסה הארוכה נהגית כהגיית פתח ארוכה.
E - נהגית כהגיית צירה פתוח (בין פתח לצירי).
E - בגרסה הארוכה נהגית כהגיית צירה מוארך.
I - נהגית כהגיית חיריק פתוחה (בין חיריק לצירי).
I - בגרסה הארוכה נהגית כהגיית חיריק ארוכה.
U - נהגית כהגיית קובוץ פתוח (בין חולם לקובוץ).
U - בגרסה הארוכה נהגית כהגיית קובוץ מוארך.
O - נהגית כהגיית חולם פתוח (בין חולם לפתח).
O - בגרסה הארוכה נהגית כהגיית חולם ארוכה.
Y - נהגית כהגיית Ü בגרמנית או U בצרפתית (שימשה לרישום מילים שאולות ממקור יווני).
הגיית השפה וכתיבתה > תנועות > דיפתונגים

AE או Æ - נהגה כהגיית אַי.
OE או Œ - נהגה כהגיית אוֹי.
AV - נהגה כהגיית אַוּ.
EI - נהגה כהגיית אֶי.
EV - נהגה כהגיית אֶוּ.
הגיית השפה וכתיבתה > ניואנסים בהגיית הלטינית

הלטינית איננה שפה מדוברת, ואין כללים מחייבים לגבי אופן הגייתה, אך יש מספר מסורות הגייה. האפיפיור לשעבר בנדיקטוס השישה עשר, למשל, שהוא ממוצא גרמני, קורא את התפילות הלטיניות על-פי המסורת הגרמנית, כלומר, הוא יהגה ecce כ"אקְצה", בשעה שחבריו החשמנים ממוצא איטלקי יהגו "אצּ'ה/אטּשׁה" (ettše).
בישראל הייתה מקובלת בחוגים הקלאסיים הגייה שמקורה בגרמניה, זאת משום שהמורים היו, ברובם, יוצאי גרמניה. מאז חל מהפך, וכיום יש נטייה לדבוק בהגייה הלטינית ההיסטורית. זאת ההגייה המשוחזרת לפי מחקרים בלשניים, המתבססים על תעתיקים עתיקים מהלטינית המדוברת לעברית. לפי מחקרים אלה, אין ספק שהמילה כ-ecce נהגתה, לפני 2,500 שנה, "אקּה". ואכן, בחוגים הקלאסיים בישראל כיום כך נהוג לבטא את המילה. לפיכך נהוג לומר "קיקרו" ולא "ציצרו", כפי שנהגו המורים ממוצא גרמני בעבר, או צ'יצ'רו, כפי שנוהגים האיטלקים כיום.
דקדוק לטיני > ההברות בלטינית

בלטינית מספר ההברות במילה הוא לפי מספר התנועות והדיפתונגים שבה, להלן מספר דוגמאות:
שתי אותיות ניקוד שביניהן אות רגילה לעולם לא תהיינה באותה ההברה (ראה בדוגמאות הנ"ל).
את ההברות מחלקים כדלקמן:
ההברה האחרונה במשפט נקראת ultima (אולטימה), הלפני אחרונה penult (פי-נולט) וזאת שלפניה antepenult (אנטי פינולט).
הצירוף nct מתחלק כך: nc-t.
דקדוק לטיני > הטיות שמות עצם ופעלים

לטינית היא שפה שבה משתמשים ב"גזע" המילה, או שורשה, ואליו מוסיפים תוספות, בדרך כלל בסוף השורש על מנת לציין את פרטי המילה - מין, מספר, ויחסה בשמות עצם, שמות תואר, וכינוי הגוף (הליך הקרוי הטיה או בלעז declension), או גוף, מספר, זמן, מנח (פעיל/סביל), ומודוס בפעלים (בדומה לבניינים בדקדוק העברי, ובלעז conjugation).
לדוגמה, שם העצם amicus, שפירושו "חבר" (צורת שייכות amicī, בניין ראשון) מסתיים ב-us, מה שמלמד על מינו (זכר), מספרו (יחיד), והיחסה שלו (יחס ישר - Nominative). ישנם שמות עצם שאי אפשר לדעת מה הוא מינם לפי צורת היחסה הישרה שלו, למשל המילה manus (צורת שייכות manūs, בניין רביעי) שפירושה "יד", והיא ממין נקבה. על מנת להימנע מטעויות תחביריות, יש לדעת את מין שם העצם. דבר זה מקבל חשיבות כאשר משתמשים בשמות תואר, אשר צריכים להתאים לשם העצם אותו הם מתארים במין, יחסה, ומספר. כך "ילד טוב" יהיה "puer bonus" בעוד ש"ילדה טובה" תהיה "puella bona".
הפועל cantō, שפירושו "אני שר" צורתו מלמדת על גוף (ראשון), מספר (יחיד), זמן (הווה), מנח (פעיל), ומודוס (חיווי).
בלטינית יש חמש הטיות לשמות עצם, שמות תואר, וכינויי גוף, וארבעה בניינים לפעלים.
דקדוק לטיני > שמות עצם

לשמות עצם ישנן חמש הטיות אפשריות, ולכל הטיה שש יחסות אפשריות.
היחסות הן:
ישרה/נושא (nominative) - יחסת הנושא.
שייכות (genitive) - יחסת השייכות (של X)
עקיפה (dative) - יחסת המושא העקיף (ל- X)
ישירה (accusative) - יחסת המושא הישיר (את X)
שימוש (ablative) - יחסת השימוש (מתוך X)
קריאה (vocative) - לקריאה ישירה לאדם/חפץ (לדוגמה - "הגם אתה, ברוטוס?" בלטינית - "Et tu, Brute" - השם "ברוטוס" מופיע ביחסת הקריאה.
הטבלה הבאה מציגה את ההטיות האפשריות לפי יחסה של מרבית שמות העצם:
| שמות עצם> . | שמות עצם> יחיד.ראשונה | שמות עצם> יחיד.שנייה | שמות עצם> יחיד.שנייה | שמות עצם> יחיד.שלישית | שמות עצם> יחיד.שלישית | שמות עצם> יחיד.שלישית | שמות עצם> יחיד.רביעית | שמות עצם> יחיד.רביעית | שמות עצם> יחיד.חמישית | שמות עצם> רבים.ראשונה | שמות עצם> רבים.שנייה | שמות עצם> רבים.שנייה | שמות עצם> רבים.שלישית | שמות עצם> רבים.שלישית | שמות עצם> רבים.שלישית | שמות עצם> רבים.שלישית | שמות עצם> רבים.רביעית | שמות עצם> רבים.רביעית | שמות עצם> רבים.חמישית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| יחסה | נקבה | זכר | סתמי | זכר/נקבה | סתמי | I | זכר/נקבה | סתמי | זכר/נקבה | נקבה | זכר | סתמי | זכר/נקבה | I | סתמי | I | זכר/נקבה | סתמי | זכר/נקבה |
| ישרה (nominative) | a | us | um | - | - | - | us | ū | ēs | ae | ī | a | ēs | - | a | ia | ūs | ua | ēs |
| שייכות (genitive) | ae | ī | - | is | - | - | ūs | ū | ēī, eī | ārum | ōrum | - | um | ium | - | ium | uum | - | ērum |
| עקיפה (dative) | ae | ō | - | ī | - | - | uī | ū | ēī, eī | īs | īs | - | ibus | - | - | - | ibus | - | ēbus |
| ישירה (accusative) | am | um | - | em | [nom] | - | um | ū | em | as | ōs | a | ēs | - | a | ia | ūs | ua | ēs |
| שימוש (ablative) | ā | ō | - | e | - | ī | ū | ū | ē | īs | īs | - | ibus | - | - | - | ibus | - | ēbus |
| קריאה (vocative) | a | e | um | - | - | - | - | - | - | ae | ī | a | - | - | - | - | - | - | - |

במקום שלא מצוין אחרת, המין הסתמי זהה לזכר.
על מנת לדעת איך להטות שם עצם, יש לדעת מה מינו (זכר, נקבה, או סתמי) ומה ההטיה הנכונה שלו. אפשר לזכור את הפרט הזה אם זוכרים את צורת השייכות של שם העצם. לדוגמה, שם העצם "חבר" - amicus, ביחסת השייכות שלו הוא amicī, ולפיכך יציית על פי רוב להטיה השנייה (לדוגמה, ביחסה הישרה ברבים הצורה תהיה amicōs). לעומתו שם העצם "פרי" frūctus, צורת השייכות שלו היא fructūs, ולכן הוא יציית להטיה הרביעית (לדוגמה, ביחסה הישרה ברבים הצורה תהיה גם כן fructūs).
דקדוק לטיני > פעלים

גם בפעלים לוקחים את שורש הפועל, ואליו מוסיפים תוספות אשר מצביעות על הגוף, המספר, הזמן, המנח, והמודוס.
הגופים והמספר - ראשון ביחיד או ברבים (אני / אנחנו); שני ביחיד או ברבים (את/אתה / אתם/אתן); ושלישי ביחיד או ברבים (הוא/היא / הם/הן).
המנח (אנ') - האם הפועל הוא פעיל או סביל.
המודוס - האם הוא במודוס חיווי (בלועזית: אינדיקטיב), ציווי, תילוי (בלועזית: סובג'נקטיב subjunctive) וכדומה.
הזמן - הווה, עתיד, עתיד מושלם (future perfect), עבר לא נשלם (imperfect), עבר (perfect), עבר מושלם (pluperfect).
בנוסף, אפשר להשתמש בשורש הפועל על מנת להרכיב את צורת המקור של הפועל (למשל "לאכול"), את שם הפעולה ("אכילה"), את צורת בינוני הפועל ("אוכל"), ואת צורת הסופינום (supine).
על מנת לדעת כיצד להטות פועל לכל צורותיו, יש לדעת עליו ארבעה פרטים -- צורת הווה יחיד (לדוגמה - אני אוכל - cenō), צורת מקור (cenāre), צורת עבר (cenāvī) וצורת הסופינום (cenātum).
הפעלים מתחלקים לארבעה בניינים ראשיים, ועוד כמה פעלים חריגים אשר אינם מצייתים תמיד לאותם הכללים.
דקדוק לטיני > פעלים > צורות הפועל

בניין ראשון
(*) בעבר לא מושלם, צורת התילוי היא זו של המקור (לדוגמה - cenāre) בתוספת הסופית המופיעה בטבלה.
(**) לצורות הסביל בזמנים אלו משתמשים בשורש הסופינום (לדוגמה cenatum) בתוספת ההטיה המתאימה של sum המופיעה בטבלה.
הבניין השני דומה לבניין הראשון, אך צורת הפעולה היא עם ē במקום ā. לדוגמה - moneō, monēre (לייעץ) ובעבר הצורה היא uī-, לדוגמה - monuī. הצורה הרביעית היא על פי רוב itum- (לדוגמה monitum). שאר השינויים מופיעים בטבלה.
הבניין השלישי שונה מהשני בכך שה- e בשורש הפועל קצרה ולא ארוכה. צורות העבר והסופינום בבניין זה אינן זהות, ועל מנת להטות נכונה את הפעלים בבניין זה, יש לזכור את צורות אלו. ההבדלים בצורות לבניין זה, ביחס לבניינים הראשון והשני מופיעים בטבלה להלן:
הבניין הרביעי מתאפיין ב- ī בשורש הפועל. צורות העבר והסופינום שלו אינן זהות, ועל מנת להטות נכונה את הפעלים בבניין זה, יש לזכור את צורות אלו. ההבדלים בצורות לבניין זה, ביחס לבניינים הראשון והשני מופיעים בטבלה להלן:
ניתן לראות שישנן צורות שחוזרות על עצמן, כך שמילה כמו dicam יכולה להיות גם מילה בגוף ראשון, הווה, תילוי, יחיד וגם גוף ראשון, עתיד, חיווי, יחיד. תרגום המילה במקרה זה חייב יהיה להתבסס על ההקשר.
דקדוק לטיני > סדר המילים במשפט

בשל העובדה שצורת המילה מלמדת על תפקידה התחבירי, אין משמעות רבה לסדר המילים במשפט. זאת בניגוד לעברית מודרנית, שבה סדר המילים עשוי לשנות את המשמעות. לדוגמה, במשפט "ילד ראה כלב", ה"ילד" הוא הנושא, "ראה" הוא הנשוא, ו"כלב" היא המושא הישיר. אם נהפוך את סדר המילים ("כלב ראה ילד") משמעות המשפט תשתנה. בלטינית המשפט "puer canem vidit" ללא קשר לסדר המילים במשפט, יגיד תמיד "ילד ראה כלב". עם זאת, נהוג שמשפט בלטינית יהיה "נושא-מושא-נשוא", אך מבנה זה משתנה תכופות בשירה ובפרוזה.
ראו גם

קטגוריה:מילים וביטויים בלטינית
לקריאה נוספת

גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לאטיניים. ירושלים, הוצאת מאגנס, תשמ"ב (מהדורה שנייה, מתוקנת ומורחבת).(הספר בקטלוג ULI)
נתן שפיגל ודבורה גילולה, מילון לטיני-עברי. ירושלים, האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודים קלאסיים, תשל"ה.
נתן שפיגל, דקדוק רומי. ירושלים, האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי הרוח, החוג ללימודים קלאסיים, תשכ"ח.
חיים רוזן, יסודות הלשון הרומית. תל אביב, חברת "אמנות" בע"מ, תשכ"ז. 2 חלקים.
אברהם ארואטי, מבוא ללטינית, ספר לימוד מקיף ללימוד יסודות השפה הלטינית, 2022 (הוצאת המחבר).
כתובת בלטינית, הקולוסאום, רומא
כתב יד לטיני מעוטר מימי הביניים
בית פרנק

| --- | --- |

חזית בית פרנק, כולל הכתובת "אבן העזר"
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 על שם:  מתיאס פרנק
 כתובת:  רחוב עמק רפאים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1873
 תאריך פתיחה רשמי:  1873 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות טמפלרית 
 
 קואורדינטות:  31°45′59″N 35°13′21″E﻿ / ﻿31.766438888889°N 35.2224°E﻿ / 31.766438888889; 35.2224
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית פרנק(למפת ירושלים רגילה) בית פרנק(למפת הרי ירושלים רגילה) בית פרנק(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית פרנק
 
ערך זה עוסק במבנה במושבה הגרמנית בירושלים. אם התכוונתם למוזיאון באמסטרדם להנצחת אנה פרנק וקורבנות השואה, ראו .
בית פרנק היה המבנה הראשון שנבנה במושבה הגרמנית בירושלים. המבנה ממוקם ברחוב עמק רפאים 6.