stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השושלת הפלאבית
היסטוריה משפחתית

שנים ארוכות של מלחמות אזרחים במהלך המאה ה-1 לפנה"ס גרמו לסילוקה של האצולה הוותיקה ברומא, שהוחלפה על ידי האצולה האיטלקית החדשה בתקופת המאה ה-1 לספירה. משפחה כזו הייתה המשפחה הפלאבית, שהחלה לעלות לגדולה רק בזמן השושלת היוליו-קלאודית. סבו של אספסיאנוס, טיטוס פלאביוס פטרו, שימש כסנטוריון תחת פומפיוס, בעת מלחמת האזרחים שלו נגד יוליוס קיסר. הקריירה הצבאית שלו הסתיימה בבושה רבתי כשנטש את שדה הקרב ב-48 לפנה"ס בקרב פארסאלוס. עם זאת, מעמדו של פטרו לא נפגע בעיקר בשל נישואיו לטרטולה שהייתה בת למשפחה עשירה ביותר – דבר שעזר לו לקדם את בנו, טיטוס פלאביוס סאבינוס הראשון (אביו של אספסיאנוס).
סאבינוס עצמו צבר רכוש רב אגב כהונתו כגובה מיסים באסיה, וכבנקאי בהלבטיה (שווייץ של ימינו) (אנ'). על ידי נישואיו לווספסיה פולה הוא שייך את עצמו למעמד אציל עוד יותר והבטיח את מעמד בניו, סבינוס השני ואספסיאנוס, למעמד סנאטורי.
בסביבות שנת 38 לספירה נישא אספיאנוס לדומיטילה "הזקנה" ונולדו להם שני בנים ובת: טיטוס ב-39, דומיטיאנוס ב-51 ודומיטילה ב-45. ואולם, דומיטילה "הזקנה" לא זכתה לראות את בעלה מוכתר לקיסר כי נפטרה זמן מה לפני שנת 69, וכך הפכה פילגשו, סיאניס, לאישה הראשונה בקיסרות הרומית עד מותה ב-74. אספסיאנוס התקדם בפוליטיקה הרומית וזכה למוניטין רב כמצביא, בפלישה לבריטניה ב-43.
במהלך שנות ה-50 לספירה מילא אספסיאנוס תפקידים ציבוריים תחת הנהגתו של הקיסר נירון: הוא שירת כפרו-קונסול בפרובינקיה אפריקה וכמלווהו הרשמי של הקיסר ב-66, במהלך הביקור הרשמי ביוון.
בין השנים 57-59 שימש בנו של אספסיאנוס, טיטוס, כטריבון הצבאי בגרמניה ולאחר מכן בבריטניה. אשתו הראשונה, ארסינה טרטולה, נפטרה שנתיים לאחר נישואיהם ב-65 וטיטוס נשא אשה נוספת ממשפחה מכובדת יותר – מארסיה פורניליה. ברם, משפחתה של פורניליה הייתה קשורה מאוד לאופוזיציה כנגד הקיסר נירון, וטיטוס התגרש ממנה. טיטוס מעולם לא נישא שוב, אך ידועים קשריו הרומנטיים עם ברניקי היהודיה מבית הורדוס.
ב-66 מרדו יהודי הפרובינקיה יודיאה באימפריה הרומית והלגיון הסורי נסוג מירושלים בקרב בית חורון. המלך הפרו-רומי אגריפס השני ואחותו ברניקי נסוגו לגליל, ותמכו ברומאים להחזרת שלטונם ביהודה. הקיסר נירון מינה את אספסיאנוס לדיכוי המרד הגדול ביהודה בראש הלגיון החמישי והלגיון העשירי. בעזרת סיוע נוסף של הלגיון החמישה-עשר כבש אספסיאנוס את הגליל ושם פעמיו לכיוון ירושלים, אך המלחמה על ירושת הקיסרות שהתרחשה ברומא ב-69 ("שנת ארבעת הקיסרים") הביאה להפסקה זמנית בלחימה ולמסעו של אספסיאנוס בחזרה לרומא.
קיסרי השושלת > אספסיאנוס

טיטוס פלביוס אספסיאנוס (בלטינית: Titus Flavius Vespasianus;‏ 18 בנובמבר 9-23 ביוני 79) היה קיסר רומא מ-69 עד 79, וייסד את השושלת הפלאבית. הוא שירת בצבא בתראקיה, שימש כקווסטור בכרתים ובקירניה, השתתף בפלישה הרומית לבריטניה והפך לקונסול אפריקה. אספסיאנוס היה המצביא שדיכא את המרד הגדול במרבית האזורים בארץ ישראל. במקורות היהודיים הוא מוזכר לצד בנו טיטוס כאחד מגדולי הצוררים שקמו לעם היהודי. לאחר מותו העלה אותו הסנאט הרומאי לדרגת אל, ובנו טיטוס ירש אותו.
קיסרי השושלת > טיטוס

טיטוס פלאביוס אספסיאנוס (30 בדצמבר 39-13 בספטמבר 81) היה קיסר רומא מ-79 לספירה ועד למותו. טיטוס היה בנו של הקיסר אספסיאנוס, ואחד משלושת הקיסרים מבית הפלאביים. אף שבקרב הרומאים נחשב ל"תענוג לבני אדם" (כפי שכינה אותו, במרירות, יל"ג בשירו "בין שני אריות", ובמקור הלטיני של סווטוניוס - "amor ac deliciae generis humani"), במסורת היהודית נחשב טיטוס לאחד מגדולי הצוררים והרשעים שקמו לעמנו, בשל דיכוי המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני ב-70 לספירה.
עלייתו לשלטון נתקלה בהתנגדות בשל קשריו הרומנטיים עם ברניקי, הנסיכה היהודית. במהלך כהונתו התמודד עם מספר אסונות, כהתפרצות הר הגעש וזוב והשריפה הגדולה שפקדה את רומא. בגיל 42 מת ממחלה כשהוא ערירי ואת מקומו תפס אחיו דומיטיאנוס. הסנאט הרומי העלה אותו לדרגת אל לאחר מותו.
קיסרי השושלת > דומיטיאנוס

טיטוס פלאוויוס דומיטיאנוס אוגוסטוס (24 באוקטובר 51-18 בספטמבר 96) היה קיסר רומא מ-81 ועד למותו. ע"פ סווטוניוס הוא חי כצעיר חיי הוללות, ואף נהג לעסוק בזנות בגלל אישיותו המופרעת - אך סיפורים אלו ככל הנראה אינם אמינים מכיוון שסווטוניוס, כרוב המקורות העוסקים בדומיטיאנוס, גרס דעה שלילית על תקופת שלטונו ונקט בגישה עוינת כלפיו. ב-96 קמה קבוצת קושרים להתנקש בחייו, ביוזמת הסנאטור הזקן נרווה. הקושרים הגיעו לחדר השינה של דומיטיאנוס, ובעוד אחד מהם ניהל עמו שיחה, אחר תקע בו פגיון. הוא מת בגיל 45 והיה אחרון הקיסרים הפלאביים.
מפעלי בנייה ברומא

השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובניו טיטוס ודומיטיאנוס, ביקשו להותיר חותם בעת שלטונם על האימפריה הרומית. אספסיאנוס, שנבחר לקיסר חרף היותו ממשפחה לא מיוחסת, התכוון להצדיק את שלטונו, ולכן הפריז בכוחם של המורדים היהודים, ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס: מלחמת היהודים. אספסינוס עצמו הקים את הקולוסאום בעזרת השלל שנלקח מבית המקדש; טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים; ודומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בויה סקרה, ובכך ניכס לעצמו ניצחון בדיכוי המרד הגדול, למרות שכלל לא השתתף בלחימה.
הקולוסאום נבנה בזמן השושלת הפלאבית, את הבניה החל הקיסר אספסיאנוס, שבנה את שלושת היציעים הראשונים. בנו, הקיסר טיטוס המשיך בבנייה והוסיף שני יציעים, וזו הושלמה על ידי אחיו של טיטוס, הקיסר דומיטיאנוס, ב-80 לספירה. כתובת הבנייה של הקולוסיאום הוצבה לכבוד הקמת האמפיתיאטרון החדש, מהשלל שנלקח עם כיבוש ירושלים ובית המקדש ב-70 לספירה.
ב-81 לספירה, במלאת עשור לחגיגת הניצחון של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה, שער טיטוס (קירקוס מקסימוס). הכתובת עצמה לא נשתמרה, אך הטקסט הועתק בימי הביניים וכך הגיע לידינו. בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לכבד את טיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על כך שבצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכובשה.
לאחר מות טיטוס ב-82 לספירה, כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים ודיכוי המרד הגדול, הקדיש אחיו הקיסר דומיטיאנוס שער ניצחון הממוקם בפורום רומאנום שברומא, הוא שער טיטוס בויה סאקרה. בכך דומיטיאנוס שייך את עצמו לניצחון ולדיכוי המרד הגדול, למרות שלא השתתף בלחימה.
אישים אחרים הקשורים לשושלת

יוסף בן מתתיהו
ברניקי
טיטוס פלביוס קלמנס
ראו גם

קולוסיאום
המרד הגדול
מלחמת היהודים
שער טיטוס
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס)
יהודה השבויה
לקריאה נוספת

סווטוניוס, שנים עשר הקיסרים (תרגום ד"ר אלכסנדר שור), הוצאת מסדה, 1977.
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (תרגום ד"ר יעקב נפתלי שמחוני), הוצאת מסדה, 1968.
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, עמ' 339-327, 392-385, 412-408.
Barbara Levick, Vespasian, (Roman Imperial Biographies), London: Routledge, 1999
Brian W. Jones, The Emperor Titus, London: Palgrave Macmillan, 1984
Brian W. Jones, The Emperor Domitian, London: Routledge, 1992
Brian W. Jones, Milns, Robert Suetonius: The Flavian Emperors: A Historical Commentary, London: Bristol Classical Press, 2002
Fergus Millar, Last Year in Jerusalem: Monuments of the Jewish War in Rome, Flavius Josephus and Flavian Rome J. C. Edmondson, Steve Mason, J. B. Rives (eds.), pp. 101-128
Robin Haydon Darwall-Smith, Emperors and Architecture: A Study of Flavian Rome (Bruxelles: Latomus: Revue d'Etudes Latines), 1996
הערות שוליים

↑  תאריך הולדתו לא ברור, קיימת סתירה בדבריו של סוויטוניוס, בתחילת הפרק על טיטוס הוא טוען שטיטוס נולד ב"שנת הירצחו של גאיוס" (קליגולה), כלומר ב-41 לספירה, ובסוף הפרק הוא אומר "בשנת הארבעים ושתיים לחייו". עובדה אחרונה זו עולה בקנה אחד עם דברי דיו קסיוס המציין שטיטוס חי שנתיים, חודשיים ועוד עשרים יום מאז עלה לשלטון וזאת לאחר 39 שנים, חמישה חודשים ו-25 יום שחי לפני כן ברומא - זה מביא אותנו קרוב ל-42 שנה ושמונה חודשים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 11863089X  HDS: 010320  VIAF: 3263867   WorldCat (עם VIAF): 3263867
יגאל כספי

אין תמונה חופשית
יגאל כספי (נולד ב-1950) הוא איש שירות החוץ בדימוס. כיהן כשגריר ישראל בשווייץ. קודם לכן כיהן כסמנכ"ל לענייני הסברה ותקשורת במשרד החוץ וכשגריר ישראל בקוריאה הדרומית.
ביוגרפיה

כספי נולד בחיפה בן להורים שעלו ממצרים. ב-1968 התגייס לצה"ל, הוא שירת כקצין בחיל התותחנים והיה בצוות ההסבה של גדוד 405 לגדוד הראשון בחיל של תותחים מתנייעים מדגם M-109 "רוכב". לאחר שחרורו סיים ב-1975 תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1988 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
את שירותו במשרד החוץ החל ב-1977. הוא שירת כמזכיר שני בשגרירות ישראל בפריז, ב-1983 מונה לקונסול בסן פרנסיסקו, ב-1987 מונה לסגן ראש מחלקת מצרים במשרד החוץ, ב-1989 מונה לסגן שגריר ישראל בסטוקהולם. ב-1993 מונה לראש מחלקת מידע במשרד. ב-1996 מונה לציר מדיני בשגרירות ישראל בטוקיו שביפן. ב-2001 מונה לראש מחלקת צפון מזרח אסיה. ב-2005 מונה לשגריר ישראל בקוריאה הדרומית. ב-2009 שב לישראל ומונה לסמנכ"ל לענייני הסברה ותקשורת במשרד החוץ.
ביולי 2012 מונה לשגריר ישראל בשווייץ. הוא הושעה מתפקידו בפברואר 2015 וזומן לשימוע לפני פיטורים לאחר שנחשף כי פרסם בחשבון הטוויטר שלו, באמצעות ציוץ מחדש, ביקורת שנמתחה על ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון ושר השיכון, בניגוד לתקנון נציבות שירות המדינה, הוא שב לתפקידו לאחר כחודש וחצי עד סיום הבירור בעניינו. לאחר חשיפת הפרשה מחק כספי את חשבון הטוויטר שלו.
בדצמבר 2015 פורסם כי כספי שיתף בחשבון הפייסבוק שלו ציטוט של הבכיר הנאצי הרמן גרינג. הציטוט הוא תרגום לעברית של דברי גרינג לפיהם ניתן להכריח את העם לציית למנהיגיו באמצעות הודעה שהמולדת נמצאת תחת מתקפה, ובסיום הציטוט ההערה "אנחנו בדרך הנכונה" בכוונו ככל הנראה לממשלת ישראל. למרות התנצלותו והסרת הפוסט, משרד החוץ החל בהליך משמעתי לבירור העניין, במקביל לבירור משמעתי בעניין תלונות שהתקבלו מעובדי השגרירות על התעמרות בכפיפים, וכספי נקרא, שוב, להגיע לבירור בארץ. בסופו של דבר סוכם על יציאתו לפרישה מוקדמת משירות החוץ ב-1 ביוני 2016, וכך היה.
כספי נשוי ואב לשניים.
הערות שוליים

↑  אריאל כהנא, הדיפלומטים המצייצים הוחזרו זמנית לתפקידם, באתר nrg‏, 25 במרץ 2015
↑  איתמר אייכנר, מסתבך סדרתי: השגריר שיתף ציטוט של בכיר נאצי, באתר ynet, 28 בדצמבר 2015
אביעזר שלוש

| --- | --- |

אביעזר שלוש (בשנת 2003)
 לידה:  28 ביולי 1923 
 פטירה:  11 בנובמבר 2011  (בגיל 88)
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  שגריר 
 
אביעזר שלוש (28 ביולי 1923 – 11 נובמבר 2011) היה דיפלומט בשירות משרד החוץ של מדינת ישראל.
אביעזר שלוש, שנת 1948
ביוגרפיה

נולד ב-1923 בתל אביב הקטנה לצדוק שלוש ולשושנה (רוז) לבית אפלבוים. אביו היה בן ליוסף אליהו שלוש, ממייסדי אחוזת בית, ונכד לאהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות יפו. אימו הייתה בת למשפחת אפלבוים, שעלתה ארצה מרומניה בסוף המאה ה-19 והשתתפה בייסוד המושבה זכרון יעקב.
כבן העיר העברית הראשונה מצא לנכון להצטרף לגדוד מגיני השפה - ארגון שביקש לשמור על מעמדה של העברית במרחב הציבורי בתל אביב בשנות ה-20' וה-30' נוכח העלייה הרביעית, שבמהלכה גבר השימוש בשפות שונות ברחבי העיר. לימים התוודה על כך ששבר שלט הכתוב לועזית שהועמד בחזית הסניף התל אביבי של "בנקו די רומא" האיטלקי כחלק מפעולותיו בגדוד.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה בשנת 1940, החל בלימודי משפטים בירושלים, אלא שאותם הוא בחר לקטוע על מנת להתגייס לפלמ"ח. לאחר שעבר קורס מ"כים בעין השופט, הצטרף לפלוגה ו' והוצב בקיבוץ דפנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסע לצרפת כדי להשלים את לימודיו, אך גם בתקופה זו התבקש לסייע לארגון ההגנה, ואף הוסמך לכתוב את חוקת השיפוט של הצבא שבדרך. כמו כן, זייף תעודות עבור מעפילי האקסודוס, ופיקד על מחנה עלייה במרסיי טרם חזרתו ארצה.
לאחר קום המדינה התקבל לראיון אצל שר החוץ משה שרת. הייתה זו תחילתה של קריירה דיפלומטית בת חצי יובל, שבמהלכה שירת בנציגויות ישראל באירופה ואפריקה. במהלך שליחותו לפריז הכיר את מי שתהיה רעייתו - רחל גרפינקל, בת לאחת המשפחות שהשתתפו בייסוד המושבה ראשון לציון. לאחר כמה שנים שבהן שימש כשגריר ישראל בניגריה, חזר לישראל וקבע את בית המשפחה בירושלים. במשרד החוץ התקדם עד לתפקיד המשנה למנכ"ל וראש המחלקה הכלכלית והיה מעורב בפרשיות רבות, ובייחוד בפרשה של חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה. לימים סיפר שעסקת שחרור החטופים גובשה סביב הרעיון שהחוטפים ישחררו את החטופים כמחווה לממשלת איטליה, שמשטחה יצא המטוס, וישראל תהיה מוכנה לשחרר את מה שהגדיר "אסירים ללא דם על הידיים" - היה זה השימוש הראשון בנוסחה זו.
בשנות ה-70' בחר לעבור אל המגזר הפרטי, התמנה למנכ"ל של "נשיונל בנק אוף שיקגו" בישראל ועבר עם משפחתו לרמת השרון. לאחר מכן גם היה לסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב, והקים את האגף לקשרי חוץ של האוניברסיטה.
מאז פרש לגמלאות הקדיש את מירב זמנו להנצחת המורשת המשפחתית - בייחוד התחקה אחר שורשיה של משפחת אימו, וכתב על כך בספרו "מי היה אותו אפלבוים". בשנת 2009, שנת המאה לתל אביב, סייע בארגון הכנס המשפחתי של צאצאי אהרן שלוש. גם בשנותיו האחרונות לא חדל מפעילותו הציבורית ושימש כיו"ר ועד הדיירים בבית ההורים "משען" ברמת אביב.
בנו הבכור (מתוך שלושת בניו) הוא מנכ"ל ונשיא סאיטקס לשעבר יואב שלוש.
לקריאה נוספת

אביעזר שלוש, מי היה אותו אפלבוים, הוצאת רחל, גינות שומרון, 1998
אביתר (תרי) שלוש, ציר ישראל בבלגרד: שליחותו הדיפלומטית של אביעזר שלוש ביוגוסלביה 1963-1961, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  "חוקת השיפוט של בסיס עליה מס' 1 (מרסיל)" מאת צבי ענבר בכתב העת "משפט וצבא" 14 (2000), עמ' 336
↑  שינויים יסודיים במבנה משרד־החוץ, על המשמר, 1 במרץ 1968
↑  רועי מנדל, שושלת שלוּש, באתר ynet, 9 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430832305171  ISNI: 0000 0000 3965 3878  LCCN: no00022052  VIAF: 78319243   WorldCat (עם VIAF): 78319243
איחוד הצעירים היהודים באיטליה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה 
 מטה הארגון:  רומא 
 תקופת הפעילות:  21 במאי 1995 – הווה (29 שנים) 
 www.ugei.it
 
UGEI – אגודת הצעירים היהודים באיטליה (Unione Giovani Ebrei d'Italia) היא ארגון יהודי איטלקי המייצג כל הנוער היהודי באיטליה בני 18 עד 35, מייצג את ארגוני הנוער באיחוד הקהילות היהודיות הכללי באיטליה (UCEI), ומשתתף כמשקיף עם זכות דיבור בכנסים של מועצת איחוד הקהילות ובוועידה הכללית המתקיימת כל ארבע שנים.
הפעילות העיקרית של אגודת הצעירים היא הוצאת העיתון 'התקווה', וארגון אירועים מיוחדים על ידי מחלקת Rewibe.
היסטוריה

האגודה נוסדה ב-21 במאי 1995 בוועידה המייסדת שהתקיימה במילאנו, והיא החליפה את הפדרציה של הנוער היהודי באיטליה - FGEI, שהייתה פעילה לפני כן.
הוועד הפועל

כל שנה, במסגרת הוועידה הכללית, נבחרים חברי הוועד הפועל של השנה הנכנסת, עליהם לבצע התוכניות שנתקבלו במשך עבודות הוועידה.
| תפקיד | שם | מקור | אחריות |
| --- | --- | --- | --- |
| נשיא | Luca Spizzichino | Roma | מייצג אותה באופן רשמי, קשרים עם הקהילה היהודית ברומה |
| סגן נשיא | Ioel Arturo Roccas | Roma | אחראי של התקווה, אחראי על הדיאלוג הבין דתי |
| גזבר | Anna Tognotti | Torino | קשרים עם הקהילה היהודית של מילאנו, קשרים עם הקהילה היהודית של טורינו |
| מזכירות כללית | Ariela Di Gioacchino | Roma | קשרים עם איחוד הקהילות היהודיות באיטליה UCEI, קשרים עם CNG |
|  | Andrea Luzzatto Voghera | Padova | קשרים עם CDEC וזיכרון, קשרים עם הקהילות היהודיות הקטנות באיטליה |
|  | Ghila Lascar | Firenze | אחראית על Rewibe, קשרים עם אגודות נוער אחרות, קשרים עם הקהילה היהודית בפירנצה |
|  | Danny Sanders | Roma/Atlanta | אחראי על התקשורת, ואחראי על הקשרים מחוץ לאיטליה |
חלוקת התפקידים בוועד הפועל של UGEI בשנים הקודמות

| שנה | שם |
| --- | --- |
1995-1997: Claudio Morpurgo
1998: Afshin Kaboli
1999: Yoram Orvieto
2000-2001: Silvia Levis
2002-2003: Diletta Cesana
2004: Gadiel Liscia
2005-2006: Tobia Zevi
2007-2009: Daniele Nahum
2010: Giuseppe Piperno
2011-2012: Daniele Regard
2013: Susanna Calimani
2014: Simone Disegni
2015: Talia Bidussa
2016-2017: Ariel Nacamulli
2018: Carlotta Jarach
2019: Keren Perugia
2020-2021: Simone Santoro
2022-2023: David Fiorentini
2024-2025: Luca Spizzichino
פעילויות

אגודת הנוער היהודי באיטליה מרכזת ומקשרת את ארגוני הנוער היהודי באיטליה ואת הצעירים היהודים הקשורים אליה. תפקידה הוא לפתח תודעה יהודית ולמטרה הזאת היא פעילה בתחומים שונים:
ייצוג רשמי
UGEI מייצגת את ארגוני הנוער היהודי באיטליה באיחוד הקהילות היהודיות - UCEI - ומשתתפת בכל האספות של UCEI כמשקיף עם זכות הדיבור. בין מטרותיה הכנת הצעירים להשתתפות לא רק בחיי הקהילות היהודיות אלא גם בחיי מדינת איטליה באופן כללי.
נסיעות, טיולים ושבתונים
במטרה לשמור ולחזק את הזהות היהודית, האיטלקית והאירופאית, האגודה מארגנת סופי שבוע להכרה של הקהילות היהודיות הקטנות המפוזרות בכל גבולות איטליה. כמו כן האגודה מארגנת מסעות זיכרון למקומות השואה באיטליה ובמדינות אחרות.
תרבות ושפה עברית
האגודה מטפחת את הכרת התרבות היהודית ולימוד השפה העברית, מכבדת את אורח חיים היהודי, ומתחייבת ליצור את התנאים המאפשרים שמירת המצוות. היא משמרת את זיכרון השואה למען הדורות הבאים, נלחמת נגד עיוות של ההיסטוריה, ומעבירה לנוער את המורשת המוסרית של זיכרון ההתקוממות נגד השלטון הנאצי-פשיסט.
שיח בין-דתי
האגודה משתפת פעולה עם כל ישות דתית שמטפחת את הערכים הנצחיים של שלום, של חרות, של דמוקרטיה, התקדמות החברה האנושית ואחווה. במקביל, על בסיס של חופש מחשבה וחופש פעולה הדדית, האגודה משתפת פעולה עם המוסדות שמייצגים את יהדות איטליה ועם ארגונים יהודים שונים, גם מאיטליה וגם בין לאומיים.
אירועים לחברי האגודה
האגודה מארגנת אירועים שונים לצעירים החברים בה, אירועים המהווים גורם מלכד. בנוסף, בתור נציגים בארגון הגג UCEI, האגודה מאפשרת לחבריה להשתתף כנציגיה לאירועים באיטליה ובעולם, ומקדמת אירועים של ארגונים אחרים בתאום איתם.
סמינריונים ודיונים
האגודה מארגנת סמינריונים ודיונים כדי ליצור מפגע לעיון והעמקה בין הצעירים היהודים.
שיח פוליטי
פעילות האגודה בתחום הרעיוני והתרבותי פתחה בפניה את האפשרות להשתתף בדיונים בנושאים מדיניים באיטליה בתור בר שיח אמין שאינו קשור למפלגה כלשהי.
'התקווה'

האגודה מפרסמת ביטאון בשם 'התקווה', שפתוח לשיח חפשי והעלאת רעיונות. הביטאון הופיע לראשונה ב-1949 כמוסף של העיתון 'ישראל' שהיה אז בטאון הקהילות היהודיות באיטליה. 'התקווה' יצא כעיתון עצמאי החל משנת 1957. מאז שנת 2010 יוצא כעיתון און ליין וגם כמוסף בדפוס של הירחון Pagine Ebraiche.
עיתון התקווה מצטיין כבר מהתחלה כבמה לשיח בנוער היהודי באיטליה על הנושאים החשובים הקשורים לענייני זהות ומדינת ישראל, כמו כן נותנים תשומת לב מיוחדת לנושאים העומדים על הפרק בתוך החברה האיטלקית, כמו ההתנגדות נגד כל גלוי חדש של פשיזם, הנצחת זיכרון ההתקוממות נגד המשטר של הנאצי-פשיזם במלחמת העולם השנייה. מאז שנות הששים והשבעים של המאה העשרים ישנם מאמרים מרובים הקשורים לפעילות של תנועות הסטודנטים ותנועת המחאה של הנוער וגם כן לנושאים בוערים של רפורמות סוציאליות באיטליה, כמו חוק הגירושים וחוק היתר ההפלה.
אחרי שנות השמונים העיתון יוצא מדי פעם, תוך הפסקות זמן מרובות, בשנת 2010 העיתון חוזר להופיע כמוסף חודשי של Pagine Ebraiche ועל האתר של www.ugei.it.
משנת 2020 נעשה הסכם של שיתוף פעולה עם העיתון Shalom, בטאון הקהילה היהודית ברומא.
בחודש יוני 2020 עיתון התקווה נכנס להיסטוריה אחרי שיצר את הפודקאסט העברי האיטלקי הראשון: "היהודים שעשו היסטוריה".
Rewibe

בזמן הסגר, בעבקבות הפנדמיה בשנת 2020 ,הורגש הרצון עז ללכד ולחזק את חיי היהדות באיטליה שהביא את הוועד הפועל של UGEI לידי יצירת מחלקה מיוחדת באגודה, המוקדשת במיוחד לארגון מסיבות ואירועים. תוך יצירת צורות, סימנים ואמצעי תקשורת חדשים וחדשנים, דרך התכנית Rewibe מנסה אגודת הנוער היהודי באיטליה לפנות לדורות החדשים כדי לבנות את עתידה של יהדות איטליה.
ציונים לשבח

Ambrogino D'Oro
2009
WUJS Awards
Developing Union of the Year Award
2018
Interfaith Award
2020
Maurice L. Perlzweig Social Action Award
2022
Event of the Year Award
2023
Hersch Lauterpacht Leader of the Year Award
2023 (David Fiorentini)
Political Activist of the Year Award
2024 (Luca Spizzichino)
EUJS Awards
Union of the Year Award
2022
Community Initiative of the Year Award
2023
Interfaith Initiative of the Year Award
2024
EJCC Awards
Share the Light Prize
2024
הערות שוליים

↑  "Storico del Consiglio – UGEI".
↑  "Cos'è HaTikwa". נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  CDEC - Centro di Documentazione Ebraica - Digital Library
↑  ""Ebrei che hanno fatto la storia: gli eroi di ieri e di oggi, gli esempi di domani"".
הלוגו של התקווה
הלוגו של Rewibe
דיר יאסין

ערך זה עוסק בכפר ערבי בהרי ירושלים. אם התכוונתם ללהקה ישראלית, ראו .
| --- | --- |

חלק מבתי הכפר כיום
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים
 נפה:  נפת ירושלים
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  2,857 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  פרשת דיר יאסין
 תאריך נטישה:  9 באפריל 1948
 יישובים יורשים:  שכונות גבעת שאול, הר נוף ובית החולים כפר שאול בירושלים
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  610 (1945)
 קואורדינטות:  31°47′09″N 35°10′41″E﻿ / ﻿31.785833333333°N 35.178055555556°E﻿ / 31.785833333333; 35.178055555556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) דיר יאסין(למפת ירושלים רגילה) דיר יאסין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הגבעה שעל ראשה היה הכפר
דיר יאסין (בערבית: دير ياسين) היה כפר ערבי בהרי ירושלים עליו נבנו לימים אזור התעשייה גבעת שאול ושכונת הר נוף. הכפר התפרסם בשל פרשת דיר יאסין – כיבוש הכפר במלחמת העצמאות, שבמהלכו הוחרב חלק ממנו ונהרגו רבים מתושביו.
היסטוריה

הכפר היה ממוקם במרחק של כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר אחד משכונת גבעת שאול, באזור הר נוף של היום, הוא שכן דרומית לכפרים ליפתא וקאלוניה במורדות הר בגובה של כ-800 מטרים.
בשנת 1517 מוזכרת לראשונה בכתובים ח'ירבת עין אל תות הנמצאת כמה מאות מטרים מערבית למרכז הכפר. בסוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן של הכפר. שני מעיינות מדרום ומצפון סיפקו מים לכפר. כל אוכלוסיית הכפר הייתה מוסלמית. בשנת 1907 החלה להיבנות שכונת גבעת שאול מן הצד המזרחי של הוואדי על קרקעות שנרכשו מתושבי דיר יאסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את הכפר, אולם הוא נכבש בידי הצבא הבריטי ב-8 בדצמבר 1917.
בזמן פרעות תרפ"ט (1929) ניסו תושבי הכפר שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
עד שנות ה-20 עסקו תושבי הכפר בחקלאות ובגידול צאן, אולם גידולה של ירושלים והבנייה הנרחבת בה הביאו להקמתן של מחצבות אבן בכפר (בשנות ה-40 פעלו 4 מחצבות בכפר). בזכות שגשוג ענף המחצבות הוקמו בתים חדשים בכפר וכן נוסדה בשנת 1935 חברת אוטובוסים בשיתוף הכפר ליפתא.
בשנת 1943 נפתחו בו שני בתי ספר יסודיים – אחד לבנות ואחד לבנים. באותה עת היו בכפר שני מסגדים, מועדון תרבות, שתי אכסניות וחנויות אחדות. בחקלאות עסקו באותה עת רק כ-15 אחוז מכלל התושבים.
בשנת 1922 מנתה האוכלוסייה 254 תושבים.[דרוש מקור] על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 מנה הכפר 428 איש ו-91 בתים נושבים. בשנת 1945 הוערכה האוכלוסייה ב-610 תושבים (לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל).
היסטוריה > במאורעות תרפ"ט

במאורעות תרפ"ט נטלה קבוצת תושבים מהכפר חלק פעיל בהתקפות על יהודים בשכונות בית הכרם בית וגן וגבעת שאול ששכנו דרום מזרחית לכפר. ביום שישי, ה-23 באוגוסט 1929, בשעה 2 בצהרים נורו יריות ממספר כיוונים על בית הכרם. אנשי ועד השכונה התאספו בבית הסמינר וארגנו הגנות על הגגות. בשעה שתיים וחצי קבוצה של כ-30–40 ערבים מדיר יאסין נערכו להתנפל על בית הכרם ומגיני השכונה ירו לכיוונם מבלי לפגוע בהם. לפנות ערב חדרו הערבים לשכונת בית וגן שם שרפו ושדדו את הצריפים במקום. היו יריות מכיוון גבעת שאול אבל התוקפים הערבים לא נכנסו אל בית הכרם עצמה. למחרת הגיעו סטודנטים אנגלים שגויסו והצטרפו למגינים נגד הפורעים מדיר יאסין. בקרב יריות נהרג אחד הסטודנטים ושניים נוספים נפצעו. מאוחר יותר הגיעו כוחות צבא בריטיים עם מכוניות ירייה וירו לעבר הכפר. הירי נמשך עד מוצאי שבת.
היסטוריה > במלחמת העצמאות

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באוגוסט 1947 חתמה נציגי הקהילות של דיר יאסין וגבעת שאול על הסכם אי-תוקפנות הדדית.
ב-20 בינואר 1948, שוב התקיימה פגישה בין נכבדי דיר-יאסין ואנשי גבעת שאול, ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה. ואכן במשך החודשים אחר כך מנעו אנשי הכפר התבססות של לוחמים בכפרם. עם זאת, לקראת אפריל אירעו כמה מקרים של ירי ולחימה בהם נטלו חלק אנשי הכפר. הערבים הפרו את ההסכם תוך שבוע. יהודה לפידות, שהיה מפקד כוח האצ"ל בעת הקרב, מספר שב-2 באפריל 1948 פתחו אנשי דיר יאסין באש על השכונות היהודיות בית-הכרם ויפה-נוף. ניצפו ביצורים שנעשו בכפר וכן נאסף מידע על כלי נשק רבים המאוחסנים בו. דווח גם על נוכחות לוחמים עיראקים וחברי כנופיות. יהודה לפידות מעיד שהתושבים בדיר יאסין לקחו חלק פעיל בפעולות נגד מטרות יהודיות תחת פיקודו של עבד אל קאדר אל חוסייני. בכניסות לכפר נחפרו תעלות מגן ולמעלה מ-100 מתושבי הכפר אומנו וצוידו ברובים וגם במקלעים מסוג ברן.
בבוקר 9 באפריל 1948 הותקף הכפר על ידי כוח משותף של אנשי אצ"ל ולח"י שמנה כ-110 לוחמים. אף שמטרת המבצע הייתה לכבוש את הכפר ולפנות את האוכלוסייה ממנו, התפתחו הדברים לידי קרב, שעל נסיבותיו חלוקות הדעות, ובמהלכו נהרגו כ-100 עד 120 מתושבי הכפר, בהם נשים וילדים. בקרב נהרגו גם 5 לוחמים יהודים ו-14 נפצעו.
היסטוריה > אחרי הקמת מדינת ישראל

בקיץ 1949 שוכנו בכפר כמה מאות עולים יהודים מאירופה המזרחית, חרף מחאה שהגישו כמה מאנשי הרוח הבכירים של היישוב לבן-גוריון, בהם מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון.
בכפר הוקם מחנה עולים, ובמקביל אליו שיכנו בכפר גם גרעין מתיישבים שהיה קשור לפועלי אגודת ישראל, מיוצאי פולין, רומניה וסלובקיה, שהקימו בו יישוב יהודי חדש - גבעת שאול ב'.
בשנת 1951 הוקם במבני הכפר, בין השאר בבית הספר, בית החולים הפסיכיאטרי כפר שאול. בשלוחה אשר ממערב לבית החולים נותרו שטחים חקלאיים גדולים וכן בורות מים. על יתרת השטח שהיה שייך לכפר נבנו השכונות גבעת שאול והר נוף.
גלריה

אחד מבתי הכפר המשמש היום את 'כפר שאול'
בית המוכתר שכיבושו הכריע את הקרב
אחד הבתים ששופצו המשמש כיום מרכז תעסוקה ב'כפר שאול'
אחת הסמטאות שהשתמרה