טרפדת
בין המלחמות ומלחמת העולם השנייה

המשחתות היו כלי השיט העיקריים נושאי הטורפדו במלחמת העולם הראשונה, והשימוש בספינות טורפדו דעך. למשחתות היה טווח ארוך יותר, יכולת להפליג בלב ים שלא הייתה לספינות הטורפדו, ורב שימושיות שהפכה אותן למשתלמות בהרבה עבור הציים השונים. ואולם, חתימת אמנת לונדון הראשונה ב-1930, שהגבילה את החימוש הימי (כהמשך לאמנת וושינגטון), לא הטילה כל מגבלות על כלי שיט שההדחק שלהם קטן מ-600 טון. סעיף זה יצר עניין מחודש בספינות קטנות ומהירות, שניתן היה לבנותן ללא הגבלה. ציים רבים, בהם הצי הגרמני המתחדש, הצי האיטלקי, הצי הצרפתי, והצי היפני, החלו בבניית ספינות רבות מסוג זה. ההתקדמות הטכנולוגית באותן שנים איפשרה להתקין בספינות אלה מנועי בעירה פנימית, מונעים בבנזין, שהיו בעלי עוצמה רבה בהרבה ממנועי הקיטור של ספינות הטורפדו הראשונות. סביב מנועים אלו נבנו סירות מהירות מאוד, שהיו באורך 15 עד 30 מטרים, והגיעו למהירות 30 עד 50 קשר (56 עד 93 קמ"ש). סירות אלה נשאו שניים או ארבעה טילי טורפדו, שנורו מצינורות - משגרים - טורפדו פשוטים. לצד צינורות הטורפדו נשאו סירות אלו כמה מקלעים. סירות הטורפדו הללו הופעלו בעיקר בנתיבי ים רדודים יחסית וקרובים לחוף, כמו בתעלת למאנש, בים התיכון, סביב האיים באוקיינוס השקט, ועוד.
לצד מהירותן הגבוהה ומחירן הנמוך, היו לסירות הטורפדו כמה חסרונות. הן לא היו יכולות לשמור על מהירות גבוהה במשך זמן רב, ולכן התקשו להתלוות למבצעים של הצי העיקרי. הן היו פגיעות למטוסים, שהיו יכולים לפגוע בהן זמן רב לפי שהגיעו לטווח הירי שלהן.
ספינות הטורפדו שפותחו בציים השונים התפרסמו בכינויים השונים שניתנו להם:
בצי הבריטי: MTB, קיצור של Motor Torpedo Boats;
בצי ארצות הברית: PT boats, לפי הסימול בשיטת הסיווג של הצי (Patrol Torpedo);
בקריגסמרינה, הצי הגרמני, נקראו הסירות S-Boote, קיצור של Schnellboot (סירות מהירות). בעלות הברית כינו סירות אלה E-boats.
בצי האיטלקי נקראו הסירות הללו MAS, קיצור של Motoscafo Armato Silurante, סירות חמושות בטורפדו.
ספינות טורפדו בריטיות וגרמניות לחמו ביניהן בתעלת למאנש. ספינות טורפדו גרמניות ליוו את סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, ואת הסיירת הכבדה פרינץ אויגן במבצע קרברוס, ב-11 בפברואר 1942, בו הצליחו שלוש האוניות הגדולות לחמוק ממצור בריטי בנמל ברסט, בצרפת. ספינות טורפדו בריטיות חיפו על פינוי הצבא הבריטי מצרפת בין 26 במאי ל-4 ביוני 1940, במבצע דינמו, על הפשיטה בסט. נזייר (מבצע צ'ריוט), ועל הפלישה לנורמנדי. שני הצדדים עשו שימוש בספינות הטורפדו המהירות לתקיפת אוניות הסוחר של היריב.
בים התיכון עשה הצי האיטלקי שימוש רב בספינות הטורפדו כנגד הצי הבריטי. בזירה זו הצליחו אוניות אלה להטביע את הסיירת אה"מ מנצ'סטר, כאשר זו ליוותה את השיירה הבריטית לאי מלטה, במבצע פדסטל, ב-13 באוגוסט 1942. הייתה זו האונייה הגדולה ביותר שטובעה על ידי ספינות טורפדו במלחמה.
באוקיינוס השקט הפעיל צי ארצות הברית מספר רב של סירות טורפדו. מטרתן העיקרית הייתה לוחמה במשחתות ובספינות סוחר, אך הן שימשו גם לתפקידי מודיעין, סיור, חילוץ, קישור, ואף למטרת הפעלת מסכי עשן. ספינות הטורפדו היו חלק ממבצעים של הצי, וגם פעלו עצמאית בהטרדת קווי האויב. בשלב מאוחר יותר של המלחמה, כאשר אבדות היפנים היו כבדות ומספר המטרות הימיות הצטמצם, הותקנו עליהן תותחים במקום צינורות הטורפדו, וכך היו הספינות יכולות לפגוע גם במטרות חוף. גופן של ספינות הטורפדו היה עשוי מעץ, כדי לחסוך בעלויות ובחומרי גלם יקרים; במחירה של משחתת אחת ניתן היה לבנות עשר ספינות טורפדו.
ספינות הטורפדו של ארצות הברית זכו לפרסום רב בשלב הראשון של המלחמה, בימים הקשים שלאחר המתקפה על פרל הארבור; הן היו בין הכוחות היחידים של צי ארצות הברית שהיו יכולים להילחם באויב, והתדמית של ספינות קטנות הלוחמות מול כוחות אויב עדיפים בהרבה מהן. כמה ספינות זכו לפרסום רב: PT-41 זכתה לתהילה לאחר שחילצה את הגנרל דאגלס מקארתור מאיי הפיליפינים, לאחר שכוחותיו כותרו בידי היפנים; מפקד הספינה, ג'ון ד. בולקלי (Bulkeley), עוטר על מבצע זה במדליית הכבוד. סירות אחרות התפרסמו במאמר בעיתון לייף, שתיאר את הקרבות בהן השתתפו בקרב גוודלקנל, ואחרות התפרסמו במבצעי החילוץ שלהן. נשיא ארצות הברית לעתיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי, היה מפקד ספינת הטורפדו 109-PT; במהלך מערכת הבחירות שלו פורסם כיצד הצליח קנדי לחלץ את אנשי צוותו לאחר שספינתם ננגחה על ידי משחתת יפנית. על החילוץ זכה קנדי בעיטור לב הארגמן, מדליית הצי, ומדליית המרינס.