stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקברות היהודי בבז'ג
היסטוריה ותיאור

בית הקברות היהודי בבז'ג הוקם ב-1798, אם כי מעשה המכירה עצמו נכתב רק ב-1863. למרות זאת, הקבורה הראשונה התקיימה ב-1801, והאחרונה ב-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה האגודה היהודית בגרמניה למכור את שטח בית הקברות. הרוכשת הייתה עיריית ברזג.
עד היום השתמרו על שטח של 0.5 דונם כ-170 מצבות, העתיקה שבהן מתוארכת לשנת 1806 ומנציחה את זנויל, בנו של מאיר מגרודקוב (נפטר ב-20 במאי 1806), והשאר – רובן מהמחצית השנייה של המאה ה-19. השער הירוק עם מגן דוד נותר פתוח למבקרים.
85% מהמצבות היו עשויות מאבן חול, אחת – מגרניט Strzelin, והשאר – משיש מסלבניוביץ'. על מצבות האבן השטוחות נשתמרו עיטורים וכתובות אופייניים בעברית ובגרמנית. האזור מוקף בגדר מודרנית. תיחום המקום ברור ועולה בקנה אחד עם הגבולות משנת 1939.
ב-28 בדצמבר 1989 נרשם המבנה בפנקס האנדרטאות מס' 235/89.
בספטמבר 2004, בני נוער בית ספר מחיל העבודה הסביבתי יחד עם בני נוער מגרה בגרמניה, בתמיכתם הכספית של חילופי הנוער הפולני-גרמני ומטה חיל העבודה המתנדבים, סידרו ושיפצו את בית הקברות. במהלך העבודות נוקו הסמטאות, תוקנו הגדר ושער הכניסה ונוקו המצבות.
במקום פזורות כ-150 מצבות. ואף על פי שכמה מצבות נפולות וסדוקות, רובם נשתמרו במצב טוב.
ממוקם ברחוב מקארסקי, מימין לבית הקברות הקתולי.
תעלומת המצבה מימי הביניים

המקום משך תשומת לב עם ההיסטוריה יוצאת הדופן בעקבות מצבה שנמצאה באקראי שמוצאה מתוארך לימי הביניים. מצבה זו חוללה ושימשה כשולחן האבן של השופט, ואחר כך כאבן בקיר אחד המבנים בכיכר השוק, שם התגלתה במאה ה-19. פרידריק לוקה הזכיר את שולחן השופט ב-1689, אך התיאור לא כלל מידע על הכתובת העברית.
המידע הראשון על המצבה מופיע רק ב-1923 בעבודתו של מקס הלמיץ' על צלבי תשובה שלזיה. ב-1929 פורסמו שני תרגומים עצמאיים של הכתובות – האחד מאת הינטצה (קטלוג המוזיאון היהודי בוורוצלב), השני מאת גונתר (מדריך לבז'ג). אזכורים נוספים הופיעו בשנות ה-30 בפרסומים אזוריים. בשנת 1931 פורסם תצלום המצבה. בשנת 1934 עוד הייתה עדיין במקומה הקודם, בחומת בית העירייה. אחרי המלחמה היא נעלמה. בשבר של המצבה הייתה כתובת: "... האציל... בנו של האדון המלומד משה, אשר עבר אל הנצח ביום ב' בח' תשרי בקרבנו ונח בשקט בשנת האלף השישי שתהא נשמתו צרורה בצרור החיים"  [מתוארך ל-1 בספטמבר 1348].
עד היום לא נחקרו מקורה ותולדותיה של המצבה. היא בוודאי לא הגיעה מבית הקברות ברחוב מקארסקי, שהרי הוא נרכש רק ב-1798. לא קיים מסמך מקור המאשר את קיומו של בית קברות יהודי בבז'ג בימי הביניים. ישנה השערה שייתכן והתקיים בית קברות יהודי בעיר בימי הביניים, כי בית הקברות היהודי הקרוב ביותר היה בוורוצלב מה שיוצר היתכנות שמפאת המרחק קברה הקהילה היהודית הקטנה בבית קברות משלה. עם זאת, לא ידוע דבר על גורלו של בית העלמין המשוער – אין מידע על מועד הקמתו, סגירתו או מיקומו. רק ברילינג כותב על החרמת המצבה לאחר גירוש היהודים מברזג על ידי יאן קפיסטראן, אך מיקומה ומקורה נותרו בגדר תעלומה.
ראו גם

הקהילה היהודית בבז'ג
בית הכנסת בבז'ג
גלריית תמונות

בית הקברות לפני המלחמה
בית הקברות
מצבה
מצבה בבית הקברות
בית הקברות
שער הברזל בכניסה
הכניסה
בית הקברות
הערות שוליים

↑  Cmentarz żydowski w Brzegu Jewish cemetery in Brzeg, cmentarze-zydowskie.pl
↑  השטעטל הוירטואלי – בית הקברות בבז'ג
↑  השעטל הוירטואלי – תעלומת במצבה
בנדיקוט קוצני קלרה

| בנדיקוט קוצני קלרה> מצב שימור |
| --- | --- |
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בנדיקוטיים
סוג:: בנדיקוט קוצני
מין:: בנדיקוט קוצני קלרה
שם מדעי
 Echymipera clara ‏שטיין, 1932
תחום תפוצה


בנדיקוט קוצני קלרה או בנדיקוט קוצני לבן-שפתיים (שם מדעי: Echymipera clara), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי לצפון גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין.
מידע כללי

לבנדיקוט קלרה מבנה גוף מסורבל וגוצי, צוואר קצר וחרטום מחודד ומוארך בדומה ליתר המינים בסוגו. הגולגולת שלו מסיבית ומפותחת עם ניבים ארוכים מאוד וטוחנות חזקות יותר מקרוביו. הפרווה של הבנדיקוט צפופה, זיפית וקוצנית, וצבעה הכללי חום כהה או חום מהגוני. היא נוטה להתכהות יותר באזור הגב, והופכת ללבנבנה בצד התחתון. סוליות הכפות האחוריות בצבע שחור. השפתיים הלבנות הן סימן ההיכר של המין. אורך ראשו וגופו של בנדיקוט קלרה 27–41 סנטימטרים, אורך זנבו 10.5-8 סנטימטרים ומשקלו 1.7-0.8 קילוגרם. המין מפגין דו-צורתיות זוויגית בולטת במיוחד, והזכר עשוי לשקול חצי קילוגרם יותר מן הנקבה.
בנדיקוט קלרה אנדמי לצפון גינאה החדשה הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה. הוא מצוי גם על האי יאפן השייך לאינדונזיה. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ראשוני ומשני לאורך השפלה הגינאית הצפונית ורכסי ההרים המבודדים באזור (הרי טוריצ'ילי והרי פוג'ה), בגבהים של 300 עד 1,700 מטר מעל פני הים.
בנדיקוט קלרה פעיל בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בקינים קרקעיים תחת פסולת עלים, שכבות טחב ופלורה נמוכה אחרת על אדמת היער. למרות שהמין אוכל-כל וניזון מחסרי חוליות בסבירות גבוהה, בקיבתם של הפרטים שנלכדו נמצאו רק פירות. לנקבה יש 6 פטמות בכיס, אך לרוב היא ממליטה ולד אחד או תאומים בחודש ינואר עד יולי.
מצב

בנדיקוט קלרה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), על בסיס ההנחה שאוכלוסייתו גדולה למדי בהתחשב בטווח התפוצה הרחב, ובשל העובדה שחלקים גדולים מהתפוצה שלו אינם מאוכלסים על ידי האדם או מאוכלסים בדלילות. אין איומים משמעותיים על המין, למרות ציד לבשר שמתרחש על ידי התושבים המקומיים. בנדיקוט קלרה מצוי במספר אזורים מוגנים.
הערות שוליים

↑  בנדיקוט קוצני קלרה באתר הרשימה האדומה של IUCN
בית בורג'ה

| --- | --- |

 מדינה:  כתר אראגון, ממלכת נאפולי, ממלכת צרפת, מדינת האפיפיור 
 מייסד:  קליקסטוס השלישי 
 תקופת השושלת:  1455–הווה (כ־569 שנים) 
 
קליקסטוס השלישי
אלכסנדר השישי
משמאל לימין: צ'זארה בורג'ה אחותו לוקרציה בורג'ה ואביהם אלכסנדר השישי. מולם עומד איש צעיר, צ'זארה מציע לו לשתות, אולם הצעיר מסרב משמע חושש שהיין מורעל.
צ'זארה בורג'ה
לוקרציה בורג'ה
בית בורג'ה (באיטלקית: Borgia) הייתה משפחת אצולה משפיעה באיטליה בתקופת הרנסאנס. בית בורג'ה הצמיח מקרבו מדינאים מצביאים ופטרוני אומנות, ואף שני אפיפיורים, קליקסטוס השלישי ואלכסנדר השישי. בתקופתו של אלכסנדר השישי הואשמו בני המשפחה בעבירות חמורות מעילה בקודש, גנבה, רצח ושוחד. הם היו אויבים מושבעים של בית מדיצ'י ובית ספורצה, אך נודעו כפטרוני אמנות בולטים.
היסטוריה מוקדמת

מוצא המשפחה היה מוולנסיה שבספרד, שנשלטה אז בידי ממלכת אראגון. הושמעו טענות כי מוצא המשפחה היה יהודי. שמועות מחתרתיות אלה הופצו בין היתר בידי ג'וליאנו דלה רוברה (האפיפיור יוליוס השני), והמשפחה תוארה לעיתים קרובות, בידי אויביה הפוליטיים המגוונים, כמשפחת אנוסים שהיגרה מספרד.
בני בורג'ה בולטים > קליקסטוס השלישי

אלפונס דה בורג'ה (נולד בשנת 1378) היה ראשון בני בורג'ה שהתבלט. הוא נולד לחואן דומינגו דה בורג'ה, ואשתו פרנקינה לנסול ב-ולנסיה שבספרד. הוא היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת ליידה, ושימש כדיפלומט עבור מלכי אראגון לפני שהפך לקרדינל. בשנת 1455 נבחר כמועמד פשרה למשרת האפיפיור, ובמסגרת תפקידו זה נשא את השם קליקסטוס השלישי. במסגרת תפקידו הוא מינה את אחיינו רודריגו בן ה-26 (לימים אלכסנדר השישי), בהתאם לגישה הנפוטיסטית אשר רווחה אז, לבישוף, ולקרדינל ולבסוף לסגן קנצלר ולמנהל החצר של האפיפיור.
תקופת כהונתו של קליקסטוס השלישי הייתה קצרה, הוא מת בשנת 1458.
בני בורג'ה בולטים > תקופת אלכסנדר השישי

אחד מהבולטים שבבני המשפחה היה רודריגו בורג'ה. אף על פי שכיהן כקרדינל במשך 35 שנה, הוא נודע כאיש מושחת ביותר, ופילגשיו וילדיו היו מוכרים היטב בציבור. על פי המסופר, הוא קנה את כהונת האפיפיור פשוטו כמשמעו. הוא השיג את תמיכתו של המועמד השני אסקניו ספורצה, כאשר שלח לטירתו ארבעה פרדים עמוסי זהב טהור. הוא הוכתר כאפיפיור אלכסנדר השישי בשנת 1492, ועוד באותה שנה זעזע את העולם הנוצרי כאשר חגג את שחרור חצי האי האיברי מידי המוסלמים במלחמת שוורים אכזרית בכיכר פטרוס. ג'ובאני דה מדיצ'י כתב במכתב לחברו לאחר שנפגש עם האפיפיור החדש: "ברח, אנו נתונים בכף זאב".
עוד מזמן כהונתו כקרדינל, היו לרודריגו דה בורג'ה בן ושתי בנות מנשים ששמן לא ידוע. פילגשו המפורסמת ואנוזה דה קטנאיס, שייתכן שגם אמה הייתה פילגשו, ילדה לו עוד שלושה בנים ובת. רודריגו הצליח לארגן עבור בנו הבכור פדרו לואיס בורג'ה את דוכסות גנדיה שבספרד, וכן אירס אותו לאינפנטה מבית המלוכה הספרדי. בן בולט נוסף היה חואן בורג'ה שהיה האהוב על אביו, וכן התפרסמו האחים צ'זארה ולוקרציה. את העושר הרב שצבר ניצל בורג'ה להתענגות על מנעמי החיים; הוא בנה לעצמו ארמון רחב ידיים בן שלוש קומות, שרוהט ברהיטים מפוארים מצופים בבד סאטין וקטיפה רקומת זהב, אולמות מעוטרים בגובלנים וכלי שולחן עשויים זהב ופנינים. הוא התרברב שברשותו די מטבעות זהב כדי למלא את הקפלה הסיסטינית.
אויביו הפוליטיים באיטליה הסיתו את הצרפתים לפלוש לאיטליה. האפיפיור ניסה לכרות ברית עם נאפולי ורפובליקת פירנצה, אולם פירנצה נכנעה מיד כשהגיעו הצרפתים, והדרך אל רומא הייתה פתוחה בפניהם. הם ערכו מצעד ניצחון מעורר אימה ברחובות רומא, ומקרי רצח היו דבר יום ביומו. האפיפיור ניהל משא ומתן עיקש עם הצרפתים, שבסופו של דבר עזבו את רומא והמשיכו אל נאפולי. עם זאת, ספרד חפצה בנאפולי לעצמה, ומלך ספרד פרננדו השני כרת ברית אנטי-צרפתית עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וכן עם מילאנו והרפובליקה של ונציה. כאשר הכוחות הגרמנים והספרדים לצדו, חש האפיפיור בטוח להכריז מלחמה מחדש על הצרפתים.
עוד בתקופת המלחמה בצרפתים החל ג'ירולמו סבונרולה להטיף בפירנצה נגד האפיפיור וגינה את מידותיו המושחתות שהיו ידועות היטב בציבור. אלכסנדר מצדו הורה לו להפסיק להטיף, אולם סבונרולה הצהיר כי אלכסנדר "איננו עוד נוצרי. הוא כופר, סוטה מדרך הישר ועל כן חדל מלהיות אפיפיור". האפיפיור מצדו הגיב בגזירת נידוי, שסבונרולה התעלם ממנה. בתגובה איים האפיפיור על שלטונות פירנצה שאם לא ישתיקו את המטיף בעצם ינדה את העיר כולה. סבונרולה עונה בפירנצה, ופעם נוספת בידי האינקווזיטורים של האפיפיור ברומא במאמץ לגרום לו "להודות" שרימה ושיקר. בשנת 1498 הוא הוצא להורג בידי השלטונות בפירנצה.
בני בורג'ה בולטים > צ'זארה

צ'זארה בורג'ה נולד לאלכסנדר ופילגשו ואנוצה בשנת 1475. בעקבות לחץ מצד אביו, מונה בגיל שבע למשרה ציבורית שבצידה תגמול כספי. עד גיל 12 חי ברומא והתחנך על ידי מורים פרטיים שסיפק אביו. מאוחר יותר למד משפטים ותאולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה. בגיל 18 מונה לקרדינל על ידי אביו ושירת ככזה בין השנים 1493–1498. אביו אף נתן לו מדינה קטנה באיטליה, שאותה ניסה להרחיב על ידי הקמת צבא משלו. הוא התחתן ונולדה לו ילדה מנישואיו. בנוסף נולדו לו שני ילדים, בן ובת, מפילגשיו.
צ'זארה היה פעיל מאוד בפוליטיקה האפיפיורית, והייתה לו יד בנישואיה של אחותו לוקרציה אליה היה קשור מאוד. הוא שכנע את אביו להשיא אותה לאלפונסו נסיך נאפולי, לאחר שפגש אותו והתרשם מיופיו וממידותיו. באותה שנה בה נישאה לוקרציה לאלפונסו, נמצאה בנהר גופתו של אחיו החורג חואן בורג'ה, שהיה הבן האהוב על אביהם. לא נמצאו אשמים ברצח, אולם בני התקופה הפנו אצבע מאשימה כלפי צ'זארה, וטענו בין היתר שצ'זארה קינא ביוקרתו של חואן, וכן שהשניים התחרו על תשומת לבה של אחותם. ברברה טוכמן סבורה ש-"בקלחת השמועות הרותחת ברומא, גם החמורה שבשמועות לא נחשבה לדבר שהוא מעבר ליכולתם של בני בורג'ה". עם זאת, לחואן היו אויבים רבים ובמחקר המודרני מקובל להאמין שצ'זארה אינו בהכרח הרוצח.
בהמשך קידם צ'זארה מהלך מורכב, במסגרתו ביטל אביו את נישואיו של לואי השנים עשר, מלך צרפת כדי שיוכל לשאת את אן מברטאן. בתמורה לכך, היה אמור מלך צרפת לשכנע נסיכה מנאפולי ששהתה בפריז להינשא לצ'זארה שרצה להגדיל באמצעותה את כוחו הפוליטי. צעד זה, שהגדיל למעשה את כוחה של צרפת (אן הייתה יורשת של ארץ רחבת ידיים שעברה לצרפת עם נישואיה ללואי), ספג גינויים מצד משפחות רבות עוצמה ברחבי איטליה כולה, ואף שגרירים מספרד ביקרו את האפיפיור על צעד זה. אחד השליחים הספרדיים הצהיר בפני אלכסנדר כי כהונתו כאפיפיור בטלה ומבוטלת, בתגובה איים אלכסנדר להשליך אותו אל מימי הטיבר. בסופו של דבר לא נענתה הנסיכה הנפוליטנית לחיזוריו של צ'זארה, וכפיצוי השיא אותו מלך צרפת לנסיכת נווארה. נישואים אלו חיזקו את הברית בין צרפת לאפיפיור, ועוררו את זעם אירופה כולה. צבא צרפתי חצה את האלפים, מתוגבר בכוחות ונציאנים, וכבש את מילאנו כשהאפיפיור תומך בצעד זה.
צ'זארה נחשב לעריץ חסר מוסר שלא בחל באמצעים על מנת לסייע ולהאדיר את עוצמת משפחתו ועוצמתו הוא. נטען כי ניקולו מקיאוולי ששימש כשגריר לחצר צ'זארה מטעם עירו, פירנצה, התרשם משיטותיו. בספר "הנסיך" מאת ניקולו מקיאוולי מוזכר צ'זארה כמודל לדמות הנסיך.
על פי המסופר על צ'זארה, מי שסיפר בדיחה אודותיו - נמצא מת ביום המחרת; גופתו של ונציאני שהפיץ עלונים נגדו נמצאה צפה במימי הטיבר. פניו של צ'זארה צולקו בעקבות מחלת אבעבועות קשה, וכדי להסתיר אותן החל לעטות על פניו מסיכות, דבר שהוסיף לתדמיתו השלילית.
בני בורג'ה בולטים > לוקרציה

לוקרציה בורג'ה הייתה בתו של אלכסנדר השישי מ-ואנוצה צ'זארה היה אחיה. לוקרציה מתוארת כדוכסית יפת מראה בעלת עיניים כחולות ושיער זהוב (אם כי אין בנמצא ציור שהוא בוודאות שלה). כבר כשהייתה בת 13, אביה ואחיה השיאו אותה לג'ובאני ספורצה במטרה להשיג ברית עם משפחת ספורצה רבת העוצמה, אולם ערכם של בני ספורצה ירד במהרה בעיני בני בורג'ה, והאב והאח ביטלו את נישואיה של לוקרציה לספורצה והשיאו אותה לאלפונסו יפה התואר, יורש העצר של נאפולי. בני ספורצה מצדם, זועמים על ההשפלה, טענו שלוקרציה כבר נישאה לג'ובאני ספורצה וכי הוא כבר ממיש את בעלותו עליה. בהדרגה התרככו בני ספורצה ובראש ובראשונה דודו של ג'ובאני הקרדינל אסקניו ספורצה, וניסו לשכנע את ג'ובאני להסכים לגירושין. מאחר שלוקרציה לא הרתה, ביטל אלכסנדר את הנישואין בתוקף סמכותו כאפיפיור והציע לג'ובאני את הנדוניה של לוקרציה אם יסכים לביטול. משפחת ספורצה איימה על ג'ובאני שאם לא יקבל את ההצעה תפסיק להגן עליו, ובחוסר ברירה, הוא חתם בנוכחות עדים על הודאה באימפוטנציה ועל מסמכי ביטול הנישואין.
אלפונסו נודע כיפה תואר, ולוקרציה אהבה אותו באמת ובתמים ככל הנראה. אולם אהבתה לבעלה עוררה את קנאתו של אחיה, שבאותה עת היה מצולק כל כך עד שנאלץ לכסות את פניו במסכה. בשנת 1501 תקפו קבוצת אנשים את אלפונסו. הוא נפצע קשה, אולם שרד. לוקרציה טיפלה בו במסירות, ובעוד הוא מתאושש, ניסה אלפונסו להשיב נקמה באיש שלדעתו אשם בפציעתו - צ'זארה. הוא ירה במו ידיו חץ בצ'זארה שטייל בגן, אולם החטיא, ושומרי ראשו של צ'זארה הרגו אותו כנקמה. לוקרציה סלחה לאחיה על מעשהו, והם המשיכו להיות קרובים כתמיד.
לוקרציה מתוארת לרוב כאשה שטנית ומרושעת, שנהנית מתעלוליהם של אחיה ואביה. היא מתוארת "צופה בנעשה בצחוק רם ובהנאה מרובה" בשעה שאחיה יורה למוות באסירים כדי לבדר אותה. בגיל 21 נישאה לאלפונזו ד'אסטה, יורש דוכסות פרארה. פרארה הייתה אז מרכז תרבותי מזה כמה עשרות שנים ולדוכס היו מוזיקאי חצר וזמרים רבים. בורג'ה ילדה לו כמה ילדים, צברה כוח והפכה לדוכסית מכובדת. היא דיברה איטלקית, צרפתית, לטינית וקטלאנית, הייתה פטרונית אמנים כמקובל אז בחברה הגבוהה, עסקה בהתכתבות ובאמנות וטיפלה בילדיה.
אלכסנדר מת באוגוסט 1503 בגיל 73. רכלנים בני התקופה נהגו לספר שגופתו הפכה לשחורה ונפוחה ואיש לא העז לגעת בה. היא נגררה לקבורה בחבל שנקשר לרגלה. לאחר מותו ירד כוחו של צ'זארה, הוא איבד את ממלכתו וברח לנאפולי, לאחר שנתפס שם הועבר לספרד ומשם ברח אל ממלכת נווארה, שם מת כשניהל קרב בשירות גיסו מלך נווארה. בזכות מעמדה החדש התגברה לוקרציה על עברה המפוקפק וירידת המשפחה מגדולתה. בזמן נישואיה השלישיים ניהלה רומן (כנראה אפלטוני) עם המשורר פייטרו במבו. היא מתה ב-24 ביוני 1519 אחרי הריון שהסתבך.
בני בורג'ה בולטים נוספים

לאחר מותו של אלכסנדר השישי, ירדה מאוד קרנם של בני בורג'ה, אולם הם המשיכו להיות גורם מכריע באיטליה בפרט ובעולם הנוצרי בכלל. העידן בו שלטו ביד רמה ברומא, זכור עד היום בשם "עידן בורג'ה".
ג'ופרה בורג'ה, נולד בשנת 1482, היה בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי. הוא נישא לנסיכת אראגון, וקיבל כנדוניה את נסיכות ספוליאצ'ה, ואת דוכסות אלוויטו. אלוויטו נשללה ממנו בשנת 1506 עם מותה של אשתו, אולם הוא הצליח לשמור על שאר נחלותיו. הוא נישא בשנית למריה דה מילה, והוריש את אדמותיו לבנו פרנצ'סקו בורג'ה. נינו של אלכסנדר השישי פרנסיס בורג'ה, נולד בספרד בשנת 1510, והתגייס לשירותו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1543 ירש את אביו כדוכס גנדיה, אולם בשנת 1551 ויתר על תואריו לטובת בנו, ופרש מהחיים הפוליטיים לטובת פעילות דתית.
הוא התגייס למסדר הישועים שהקים בשנת 1534 איגנטיוס מלויולה, ונודע כאחד מהפעילים הבולטים והנמרצים ביותר בו. הוא דחה את בקשת האפיפיור יוליוס השלישי למנותו לקרדינל, ואף יצא לגלות כדי שהאפיפיור לא יוכל לכפות עליו רצון זה. הוא הביע את רצונו לבלות את זמנו בבדידות בתפילה. מאוחר יותר, בלחץ חבריו, קיבל את ההצעה. הוא נחשב כיום לאחד מהאבות המייסדים של המסדר הישועי לצד איגנטיוס מלויולה.
בן בורג'ה בולט נוסף היה גספר דה בורחה. אם כי בניגוד לבני משפחתו האחרים, העדיף גספר להשתמש בהגיה הספרדית של שמו "בורחה" במקום בהגיה האיטלקית "בורג'ה". כמו רוב בני משפחתו הוא היה איש דת. הוא שימש כארכיבישוף של סביליה וכמשנה למלך נאפולי. כמו רוב בני משפחתו, גם הוא ניסה להיבחר לאפיפיור, אולם נכשל.
בני בורג'ה בתרבות

בני בורג'ה נזכרים לשבח בספרו של ניקולו מקיאוולי "הנסיך". במשחק הווידאו Assassin's Creed II, אלכסנדר השישי משמש כאנטיגוניסט ראשי, ונרצח על ידי בנו צ'זארה בורג'ה במשחק ההמשך Assassin's Creed: Brotherhood.
על סיפורם הופקו בשנת 2011 סדרת הדרמה האמריקאית הבורג'ס וכן סדרת קו-פרודוקציה אירופאית שושלת בורג'ה וגם הופק סרט על משפחת בורג'ה. הם מככבים במגוון רב של ספרים.
לקריאה נוספת

ברברה ו. טוכמן, "האפיפיורים של הרנסאנס מעוררים את הפרישה הפרוטסטאנטית: 1470-1530", בתוך: מצעד האיוולת, הוצאת ספרית מעריב, 1986. עמ' 59–138.
ניקולו מקיאוולי, הנסיך, (תרגום:מרים שוסטרמן-פדובאנו), דביר בשיתוף הוצאת שלם 2005.
הערות שוליים

↑  טוכמן, עמ' 85-86.
↑  טוכמן, עמ' 85.
↑  טוכמן, עמ' 87.
↑  טוכמן, עמ' 91.
1 2  טוכמן, עמ' 95.
↑  ראו רשימה בוויקיפדיה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313984905171  BNE: XX862455  GND: 118661817  LCCN: sh94009678  NKC: jx20060403014  VIAF: 20474244   WorldCat (עם VIAF): 20474244 
פרנסיס בורג'ה
פסל פרנסיס בורג'ה מאת פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף בגשר קארל
גיבור (ספרות ואמנות)

ערך זה עוסק בדמות ארכיטיפית. אם התכוונתם לדמות הראשית ביצירה, ראו .
סר גלהאד בציורו של ג'ורג' פרדריק ואטס
גיבור הוא מושג שניתן למצוא לו מקורות במיתולוגיה ובפולקלור של העמים מאז העת העתיקה. בתרבות האנושית, המונח משלים בדרך כלל את ההגדרה לאדם שנחשב טוב במעשיו ולאדם אמיץ, אציל ובעל תושייה שניחן בתכונות אבירות. הנכונות להקריב את חייו למען מטרה נעלה אחרת כמו הצלת חיי אדם אחר היא המאפיין או ההגדרה של הגיבור.
סוג נוסף של גיבור הוא אדם הנתפס בתודעת החברה כבעל אומץ לב. גבורה כזו מתוארת במיתוסים המספרים על הגיבור ועל כוחותיו יוצאי הדופן.
באמרות חז"ל

באמרות חז"ל מופיעות התייחסויות אחדות לשאלה מיהו גיבור:
במסכת אבות (ד' א'): איזה הוא גיבור? הכובש את יצרו, שנאמר "טוֹב אֶרֶךְ אַפַּיִם, מִגִּבּוֹר; וּמֹשֵׁל בְּרוּחוֹ, מִלֹּכֵד עִיר." (משלי טז, לב).
באבות דרבי נתן: איזהו גיבור שבגיבורים – מי שעושה שונאו לאוהבו.
ראו גם

אנטי גיבור
גיבור-על
גיבור תרבות
גיבור לאומי
לקריאה נוספת

גיליון המוקדש לנושא "גיבורים", משקפיים 22, אוקטובר 1994
זיוה קורט, גיבור ואנטי-גיבור באמנות - או הגיבור ושברו, בתוך: רב-גוניות ורב-תרבותיות בחברה הישראלית, תשנ"ט, עמ' 70–78
שלה הראל, גיבור, סופר-גיבור, אנטי-גיבור : 40 שנות ספרות ילדים בארץ - שלבים ומגמות, בתוך: באמת?!, 4-5, תשנ"א, עמ' 11–35
בלומה אודס רונקין

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1912 פלונגה, ליטא 
 פטירה:  2007 (בגיל 94 בערך) 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  מרדכי ארדון, מרסל ינקו, צבי מאירוביץ 
 פרסים והוקרה:  פרס הרמן שטרוק (1966) 
 צאצאים:  עמנואל רונקין 
 
בלומה אודס-רונקין (14 בנובמבר 1912–2007) הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בפלונגיאן, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), אחותה של הפסלת זהבה אודס-שטרן. עלתה ארצה ב-1935 והצטרפה לקיבוץ כפר מסריק. נישאה ליצחק רונקין, שהיה עורך עיתון "על המשמר" ונולדו להם בן (עמנואל רונקין) ובת (ענת רונקין-נשרי). שני ילדיה ציירו, ובכמה הזדמנויות אף הציגו אתה ביחד. בארץ נחשפה אודס-רונקין במיוחד לנוף הנגב הסלעי ואהבה גם את הסלעים ואת הצמחייה של הגליל.
ביוגרפיה > אמנות

במסגרת סמינרים שונים של אגודת הציירים של הקיבוץ המאוחד למדה ציור אצל מרדכי ארדון, מרסל ינקו, צבי מאירוביץ ויוחנן סימון. השתלמה גם זמן קצר בבצלאל אצל מרדכי ארדון, לאחר מכן השתלמה בצרפת באקדמיה גראנד שומיאר  וכן באנגליה ובאיטליה. כמו כן השתלמה אצל ד"ר אויגן קולב בקורס למורים לציור. החל משנת 1948 הייתה חברה באגודת הציירים, ותערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה ב-1959 בגלריה דוגית בתל אביב. אך את התערוכות העיקריות החלה להציג בשנות השישים, הן בתערוכות יחיד נוספות והן בתערוכות קבוצתיות רבות, בגלריות ובמוזיאונים שונים בישראל ומחוצה לה.
היא ציירה בשמן, בצבעי אקריליק, בגירי פנדה ובצבעי מים. סגנון ציורה היה מופשט ואקספרסיוניסטי, כפי שניתן לראות בציור "חמסין בהרים", 1957. עבודותיה נמצאות באוספים רבים של המוזיאונים הגדולים בארץ.
בשנת 1967 נהרג בנה עמנואל בקרב על קלע וזעורה במלחמת ששת הימים, ולאחר מכן עקרה המשפחה לתל אביב. ב-1968 התקיימה תערוכה לזכרו ב מוזיאון תל אביב (בבית דיזנגוף). 
לאחר מותו הקדישה את כל חייה לזכרו ולהנצחתו, ואפילו במודעות האבל שפורסמו לאחר מותה צוין תחת שמה כי היא "אמו של הצייר עמנואל רונקין".
תערוכות

1958, תערוכת העשור לישראל, מוזיאון בצלאל, ירושלים; במוזיאון לאמנות חדשה, חיפה; במוזיאון תל אביב.
1959 תערוכת "האדם באמנות הישראלית", מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה. ותערוכת המופשט הראשונה, תל אביב.
1964 תערוכה בינלאומית, מונקו.
1967 תערוכת "ירושלים בעיני אמנים ישראליים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2022 "חיים מחוץ לזמן", תערוכת יצירות שלה ושל בנה במוזיאון פתח תקווה לאמנות
השתתפה בקביעות בתערוכות של אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ובחיפה.
תערוכות > תערוכות יחיד

1959, גלריה דוגית
1963 גלריה צ'מרינסקי
1966, גלריה רינה, ירושלים
פרסים

1966 - "פרס שטרוק" מטעם עיריית חיפה
לקריאה נוספת

מרקוס, רות (עורכת), נשים יוצרות באמנות הישראלית 1970-1920, סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
הערות שוליים

↑  קורות החיים של עמנואל רונקין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270190  NLI: 987007499265705171  GND: 1209627876  RKD: 251865  VIAF: 308272503   WorldCat (עם VIAF): 308272503
ג'יימס זוגבי

| --- | --- |

 לידה:  1945 (בן 79 בערך) יוטיקה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת טמפל, מכללת לה מוין 
 מספר צאצאים:  5 
 
ג'יימס זוגבי (James J. Zogby נולד ב-1945) הוא סופר ומרצה ערבי-אמריקאי, פעיל בולט בלובי הערבי בארצות הברית והמייסד ויושב ראש זה כ-30 שנה של המכון הערבי-אמריקאי (אנ').
ביוגרפיה

הוא נולד בניו יורק להורים ממוצא לבנוני מרוני. הוא למד ב-Le Moyne College וסיים בשנת 1967 תואר בכלכלה. בשנת 1975 סיים דוקטורט מ-Temple University ואחר כך המשיך ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון כעמית מחקר של הקרן הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 1980 ייסד יחד עם הסנטור ג'יימס אבורזק את הליגה הערבית נגד השמצה ועמד בראש הארגון עד לשנת 1984. הארגון ביקש לשפר את הדימוי של הקהילה הערבית בתקשורת האמריקאית, ולתת מקום נרחב יותר לעמדה הערבית.
בשנת 1985 הקים את המכון הערבי-אמריקאי ומאז הוא עומד בראשו.
זוגבי נמצא בוועד המייעץ לאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, בוועדה המייעצת לענייני המזרח התיכון במשמר זכויות האדם, ב-Council on Foreign Relations.
זוגבי מקורב במשך שנים למפלגה הדמוקרטית בארצות הברית. בשנת 2001 הוא מונה לוועד המנהל של "הוועדה הדמוקרטית הלאומית" (Democratic National Committee), הוועדה אחראית לפיתוח וקידום מצע המפלגה הדמוקרטית וכן לגיוס כספים.
הוא כותב בעיתון המקוון הפינגטון פוסט. ספרו, "Arab Voices: What They Are Saying to Us, and Why it Matters", יצא בשנת 2010 בהוצאת Palgrave Macmillan.
זוגבי נשוי לאיליין מקמאהון ואב לחמישה ילדים.
הערות שוליים

↑  ג'יי. ג'יי. גולדברג, שאלה של אמון, באתר העין השביעית, 4 במרץ 2009
1 2  ליאון הדר (וושינגטון), הלובי הערבי: נצחון בנקודות, חדשות, 6 ביולי 1984
↑  נתן גוטמן,, גל שנאה לערבים בארה"ב, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2001
↑   מצע המפלגה הדמוקרטית קורא לעצמאות פלסטינית, אך לא לסיום הכיבוש, באתר הארץ, 27 ביוני 2016
אורי ניר, בבחירות הבאות בוש יכול לשכוח מאתנו, באתר הארץ, 30 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278512305171  BIBSYS: 12006851  ISNI: 0000 0000 2364 650X  LCCN: n82076299  NKC: ola2013757821  NTA: 34040535X  SUDOC: 151763801  VIAF: 70274903   WorldCat (עם VIAF): 70274903
בנדיקוט קוצני מצוי

| בנדיקוט קוצני מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בנדיקוטיים
סוג:: בנדיקוט קוצני
מין:: בנדיקוט קוצני מצוי
שם מדעי
 Echymipera kalubu ‏פישר, 1829
תחום תפוצה


בנדיקוט קוצני מצוי או בנדיקוט קוצני קלובו (שם מדעי: Echymipera kalubu), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קוצני שחי ברחבי מלנזיה. הוא תואר מדעית בשנת 1829 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן בפטיסט פישר (Johann Baptist Fischer) ולו 4 תת-מינים. מקור שמו המדעי (קלובו), בכינוי מקומי בשפה אוסטרונזית במספר איים אינדונזים. מין זה הוא הנפוץ ביותר בסוגו לצד המין בנדיקוט קוצני אדמוני, וטווח התפוצה של השניים חופף באזורים רבים.
לבנדיקוט המצוי 4 תת-מינים:
E. k .kalubu - מרבית גינאה החדשה, מזרח איי מאלוקו ושרשרת האיים הקטנים בצפון.
E. k. oriomo - דרום גינאה החדשה.
E. k. cockerelli - ארכיפלג ביסמרק.
E. k. philipi - איי ביאק.