stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכריה ארטשטיין
הערות שוליים

1 2 3  זכריה ארטשטיין, באתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי ומורדי הגטאות
1 2 3  זכריה ארטשטיין, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת עולם השנייה
1 2 3 4 5  אילה יניב, "היהודים יורים!", באתר ישראל היום, ‏22 באפריל 2017
1 2 3 4 5 6  אילה יניב, זכריה'ש : מפקד הגטו האחרון : סיפורו הביוגרפי של זכריה ארטשטיין, תל אביב-יפו: דרור לנפש, 2018, עמ' 15–42
1 2  אברהם לוינסון, תולדות יהודי וארשה, באתר פרויקט בן יהודה
↑  השיר 'עם חלוצים' מתוך השיר על העם היהודי שנהרג. במקור: "די יודען שיסן!" האָט באַוויזן ווער פון זיי דערשטוינט אַ רוף טאָן, יאָ, טאַקע װאָר! זכריה, דו! און אליעזר, דאָ - חלוצים! און אויף דער ניזקאַ - שומרים. יאָ, איר, איר! זיי האָבן ס́ניט געוואוסט ..."
↑  צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, תל-אביב:: הוצאת בית לוחמי הגטאות – הקיבוץ המאוחד., 1979, עמ' 107–108
↑  Melvyn Conroy, The Terrible Choice, JewishGen
↑  שרה נשמית, מתוך הספר "המרד בגטו וארשה : מרד ה-19 באפריל - מהלך הקרבות וחורבן הגטו", באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית, ‏1972
↑  ארז תדמור, "הסיפור האמיתי של מרד גטו ורשה זויף": משה ארנס והקרב על הזיכרון, באתר מידה, ‏2013-04-28
↑  איתמר לוין, עוד מסתתרים שרידי יהודים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 12 באפריל 2010
↑  איליה ארנבורג ווסילי גרוסמן, David Patterson (ע),  הספר השחור (באנגלית), Transaction Publishers, 2003-06-01, עמ' 553, מסת"ב 978-1-4128-2007-3. (באנגלית)
↑  מרד גטו ורשה- לא מאוחדים במאבק המשותף | מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם ה-2
↑  חוי דרייפוס, זכריה'ש : מפקד הגטו האחרון : סיפורו הביוגרפי של זכריה ארטשטיין, תל אביב-יפו: דרור לנפש, 2018, עמ' 45
↑  אריק בנדר, אחרי 70 שנה: הוקרה ללוחמי גטו ורשה, באתר nrg
↑  זכריה ארטשטיין, באתר הגבורה
↑  עמוס רגב, הדגל בגטו, באתר ישראל היום, ‏07.04.2013
ועדות ההתנגדות העממית

| --- | --- |
סמל ועדות ההתנגדות העממית
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־25 שנים) 
 אידאולוגיה:  לאומנות פלסטינית אנטי-ציונות
 אזורי פעילות:  הרשות הפלסטינית, בעיקר ברצועת עזה
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 qaweim.com
 
ועדות ההתנגדות העממית (בערבית: لجان المقاومة الشعبية, תעתיק מדויק: לִג'אן אלמֻקאוַמה אלשעביה) הוא ארגון טרור פלסטיני הפעיל בעיקר ברצועת עזה.
לפי דובר צה"ל מדובר בארגון חסות של חמאס שנתמך וממומן בידי איראן, ומשמש את חמאס כ"קבלני פיגועים" כדי להמשיך בפעילות הטרור כנגד ישראל אך ללא נטילת אחריות מצד חמאס. הארגון פועל בהשראת חזבאללה וככל הנראה גם במימונו.[דרוש מקור] למרות זאת, בניגוד לחזבאללה הלבנוני, הארגון אינו מהווה מפלגה או תנועה חברתית, אלא פועל כארגון טרור, העוסק בביצוע פיגועים בלבד, ואינו נוהג לזהות את עצמו עם אידאולוגיה לאומית או דתית ברורה בזירה הפוליטית הפנימית.
הארגון הוקם על ידי ג'מאל אבו סמהדאנה, שנחשב לאחד המבוקשים הבכירים ביותר ברצועת עזה עד שנהרג ב-8 ביוני 2006. חלק מנטילות האחריות של הארגון נעשות תחת שם הקוד "חטיבות סלאח א-דין", בהתייחסות ל"זרוע הצבאית" של הארגון.
ב-2006 התפצל הארגון, כאשר שני פלגים, האחד מכונה ועדות ההתנגדות העממית והשני תנועת ההתנגדות העממית פועלים תחת חסות חמאס, בעוד פלג שלישי הפך לארגון נפרד בשם צבא האסלאם.
הארגון נחשב להתארגנות החמושה השלישית בחוזקה ברצועת עזה, אחרי חמאס והג'יהאד האסלאמי.
היסטוריה > תחילת הפעילות

ועדות ההתנגדות הוקמו בשלהי 2001, על רקע המתיחות הגוברת בין ישראל לבין הפלסטינים, שהובילה לפרוץ האינתיפאדה השנייה. ג'מאל אבו סמהדאנה, מקים הארגון ומנהיגו עד שנהרג, היה פעיל מבצעי בכיר בפת"ח. הוא בחר לנצל את השפעתו ומעמדו בקרב בכירי הרשות הפלסטינית וחמולת אבו סמהדאנה כדי להתפלג מהפת"ח ולהקים ארגון טרור עצמאי ביחד עם פורשים נוספים מהפת"ח, מחמאס, מהחזית העממית לשחרור פלסטין ומארגונים נוספים.
הארגון החדש ביצע במהלך האינתיפאדה השנייה מספר רב של פיגועים, בהם פיגועי מטען רבי עוצמה נגד טנקים ברצועת עזה – הראשון בהם, ב-14 בפברואר 2002 (שבו נהרגו שלושה חיילים), היה הפיגוע הראשון שבו הצליחו מחבלים פלסטינים לייצר מטען גחון חזק דיו כדי לחדור את המיגון של טנק מסוג מרכבה סימן 3. בנוסף, ביצע הארגון גם מספר רב של פיגועים נגד יעדים אזרחיים, בהם פיצוץ מטען נגד אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום בנובמבר 2000 (שני הרוגים), רצח טלי חתואל ו-4 בנותיה (במאי 2004, יחד עם הג'יהאד האיסלאמי) וכן ירי מספר רב של פצצות מרגמה לעבר יישובים ברצועה, ושיגור רקטות לעבר יישובים בנגב המערבי.
ב-15 באוקטובר 2003, משך הארגון את תשומת לבם של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש והממשל האמריקאי כאשר הפך לחשוד העיקרי בפיגוע מטען נגד שיירת כלי רכב דיפלומטיים, שגבה את חייהם של שלושה מאבטחים אמריקאים. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, קיימים ממצאים הקושרים את המטען שבו השתמשו בפיגוע לבכיר הארגון עבד יוסף קוקא (שהוגדר על ידי דובר הארגון כ"מפקד הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממית, חטיבות סלאח א-דין"; נהרג מאוחר יותר על ידי ישראל). לפי פרסומים אלה, נמנעה הרשות הפלסטינית מלמצות את חקירת האירוע, ככל הנראה עקב קשריהם האישיים של בכירי הארגון לבכירים ברשות ובמנגנוני הביטחון שלה.
"הרגיעה" שהוכרזה בתחילת 2005 על ידי מרבית ארגוני הטרור לאחר מותו של יאסר ערפאת, העלתה פעם נוספת את "ועדות ההתנגדות" למוקד תשומת הלב, כאשר הארגון נמנע בהפגנתיות מהשתתפות ברגיעה הכללית, והמשיך – לסירוגין – בירי פצצות מרגמה ורקטות לעבר יישובים ישראליים.
היסטוריה > לאחר תוכנית ההתנתקות

בשבועות שלאחר יישום תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בקיץ 2005, המשיך הארגון להפגין מעורבות גוברת באנרכיה הפנימית ברצועת עזה, כאשר שמו הוזכר פעמים רבות כמעורב בחטיפות ובהתנקשויות בבכירי הרשות ברצועה. כך לדוגמה עלה שם הארגון – או ארגון הקשור אליו הנושא את השם "גדודי חללי ג'נין" – כחשוד במעורבות בהתנקשות בחייו של מוסא ערפאת.
ב-20 באפריל 2006, לאחר הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית והקמת ממשלה בראשות חמאס, מונה ראש הארגון, אבו סמהדאנה, לתפקיד בכיר במשרד הפנים של הרשות הפלסטינית, כמפקח הכללי של המשרד (האחראי בפועל על פעילות חלק ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים). במקביל, המשיך הארגון לבצע פיגועים רבים, בהם ירי רקטות קסאם לעבר יישובי הנגב המערבי. זאת, לפי חשדות מערכת הביטחון הישראלית, בתיאום עם פעילי חמאס, שנעזרו בפעילי "ועדות ההתנגדות" בתקופה שבה הם עצמם נמנעו מביצוע פיגועים מסיבות פוליטיות.
ב-9 ביוני 2006 נהרג מקים הארגון ומפקדו עד אז, ג'מאל אבו סמהדאנה, בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה אימונים של "ועדות ההתנגדות".
ב-25 ביוני 2006 ביצעו "ועדות ההתנגדות" (בשיתוף עם צבא האסלאם וחמאס, שכנראה היה הארגון שהוביל את הפעולה) מתקפה מתוכננת היטב על מוצב צה"ל בכרם שלום, במהלכה נחטף החייל גלעד שליט. במקביל, נטלו "ועדות ההתנגדות" אחריות גם על חטיפתו (וכפי שהתברר ב-29 ביוני, רציחתו) של האזרח אליהו אשרי בגדה המערבית ובכך סימנו גם כי הצליחו לבסס לארגון אחיזה, גם אם קטנה יחסית, מחוץ לרצועת עזה. רצף אירועים זה הוביל במישרין למבצע גשמי קיץ של צה"ל ברצועת עזה.
ב-2006, לאחר שנהרגו שני מנהיגיו, אבו סמהדנה ואבו יוסף אלקוקה, התפצל הארגון לשלושה ארגונים נפרדים: הפלג המרכזי, שבראשו עמד מכאל אל-נירב, פלג זה מחזיק בגוף צבאי הנקרא "חטיבות א-נאסר סלאח אל-דין", לצד זרוע הסברה וזרוע סטודנטיאלית; זכריא דע'מש הקים פלג בשם "תנועת ההתנגדות העממית", שהזרוע הצבאית שלה מכונה "גדודי א-נאסר סלאח א-דין", ופלג שלישי בראשות ממתאז דע'מש בשם צבא האסלאם, המזוהה עם חמולת דע'מש שמרכזה בשכונת סברה העזתית.
ב-18 באוגוסט 2011, ערכה קבוצת מחבלים שלטענת גורמים ישראלים השתייכו ל"ועדות ההתנגדות" (הארגון הכחיש זאת) את מתקפת הטרור בכביש 12 הסמוך לאילת, שבה נהרגו 8 ישראלים. 7 מהמחבלים נהרגו באירועים, ובערב תקף חיל האוויר הישראלי מבנה שבו שהו אנשי הארגון, וגרם ל-6 הרוגים, בהם כמאל א-נֵירַבּ (אבו עווד), מפקד הזרוע הצבאית של הארגון, וח'אלד שעת', בכיר בארגון. בהתלקחות שהחלה סביב רצועת עזה בעקבות המתקפה לקחו ועדות ההתנגדות חלק בירי עשרות רקטות גראד לעבר הערים אשקלון, אשדוד, קריית גת, אופקים ובאר שבע, בהם נמנו הרוג אחד ועשרות פצועים. אלכס פישמן כתב בידיעות אחרונות כי על פי תחקיר צה"ל המחבלים היו אנשי הג'יהאד העולמי תושבי סיני.
ב-9 במרץ 2012 נהרג מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, זוהיר אל-קייסי, בסיכול ממוקד שביצע כלי טיס של צה"ל. הריגתו הובילה לעימות בין ישראל לרצועת עזה שבמהלכו שיגרו ארגוני הטרור ברצועה למעלה מ-200 רקטות לעבר ערי הדרום, ובתקיפות חיל האוויר הישראלי נהרגו ברצועה 22 מחבלים ו-4 אזרחים.
ב-13 בנובמבר 2018 לאחר פעולת צה"ל בח'אן יונס במסגרת סבב ההסלמה שהתפתח בדרום ישראל, נטל הארגון אחריות על ירי רקטי לעבר ישראל ופעיל הארגון חוסל בסיכול ממוקד על ידי מסוק קרב.
היסטוריה > במלחמת חרבות ברזל

באוקטובר 2023 השתתפו מחבלי הארגון במעשי הטבח בעוטף עזה ובחטיפתם של ארבל יהוד ואוהד יהלומי בטבח ניר עוז.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חוסל ב-18 באוקטובר 2023 ראש הזרוע הצבאית של הארגון ברפיח, ראפת אבו הלאל.
מאפיינים אידאולוגיים

לנוכח העובדה שהארגון משלב בתוכו מספר רב של פעילים המזוהים עם ארגונים מרחבי הקשת הפוליטית הפלסטינית (החל מהחזית העממית הסוציאליסטית-חילונית וכלה בחמאס האסלאמיסטי), אין הוא מציג קו אידאולוגי או השקפה פוליטית רחבה הנוגעת לפוליטיקה הפנים-פלסטינית. המאפיין האידאולוגי העיקרי של הארגון הוא הקו המיליטנטי התקיף שהוא מנהיג נגד ישראל (מדיניות של "פיגועים בכל מחיר"), הכולל בעיקר פיגועים נגד חיילים או מתנחלים בתוך הרצועה (לפחות עד יישום ההתנתקות), וירי מתוך הרצועה לעבר ישראל.
עם זאת, אין הארגון נמנע משימוש בהסברה אסלאמית, בדומה לארגונים פלסטיניים חילוניים אחרים, אך בהתייחסות ברורה לאביו הרוחני, חזבאללה. כך למשל מצטט לוגו הארגון חלק מפסוק מהקוראן – "הרגום באשר תמצאום" (סורה 2 (סורת אל-בקרה), פסוק 185).
קשרים עם ארגוני טרור אחרים והרשות הפלסטינית > הקשר עם חזבאללה

לטענת מערכת הביטחון הישראלית, הארגון נהנה מאז הקמתו מסיוע טכני וכספי מצד חזבאללה, ומהווה סוכן השפעה שלו ברצועה. סימן נוסף להשפעה זו ניתן לראות בלוגו של הארגון, העושה שימוש במוטיבים רבים בהשראת דגל חזבאללה, ובראשם מוטיב היד האוחזת ברובה והציטוטים מהקוראן. לדברי בכירי מערכון הביטחון הישראלית, ארגון אף שאב את הידע הטכני אודות מיגון טנקי המרכבה וייצור המטענים נגדם מניסיונו של חזבאללה בלבנון.
קשרים עם ארגוני טרור אחרים והרשות הפלסטינית > הקשר עם חמאס

מעמדו הגובר של חמאס בשנים האחרונות, ובמיוחד לאור הפיחות שחל בהגמוניה של פת"ח ברחוב הפלסטיני, אילץ את חמאס לרסן את פעילותו נגד ישראל במקרים רבים, מטעמים של ראייה אסטרטגית ארוכת-טווח, או שיקולים של דעת קהל פנים-פלסטינית. זאת אף ביתר שאת לאחר זכיית חמאס בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בתחילת 2006 והקמת הממשלה בראשות התנועה. בעקבות זאת, הופך שיתוף הפעולה המבצעי והפוליטי בין חמאס לבין ועדות ההתנגדות העממית לנכס עבור שני הצדדים: מחד זוכות ועדות ההתנגדות לסיוע (טכני ואחר) מצד פעילי חמאס, ומאידך עמיתיהם בחמאס זוכים לרחוץ בניקיון כפיהם ולהשתמש באנשי הוועדות כ"קבלני פיגועים", ובמיוחד מאז השתלטות חמאס על הרצועה ב-2007.
תחת ממשלת חמאס ברשות הפלסטינית, ובעוד ארגון ועדות ההתנגדות מוסיף לבצע פיגועים, מונה באפריל 2006 ג'מאל אבו סמהדאנה לתפקיד בכיר במשרד הפנים של הרשות הפלסטינית, כאחראי על פעילות המשטרה. זאת לאחר שבמהלך אפריל 2006 הרגה ישראל מספר בכירים בארגון ועדות ההתנגדות, ובהם עבד יוסף קוקא. מינוי זה נתפס כהתרסה מצד חמאס בפני ישראל וארצות הברית, הואיל ומינויו של המבוקש הבכיר אבו סמהדאנה לתפקיד במערך הביטחון (שמניעת טרור היא חלק מתפקידיו) ביטא את המשך התמיכה שמספק חמאס בטרור נגד ישראל, גם כאשר מושכות השלטון בידיו ואנשיו נוצרים, לפחות להלכה, את נשקם. אבו סמהדאנה נהרג (ביוני 2006) בידי ישראל, בעודו מכהן בתפקידו הרשמי במשרד הפנים.
בתוך כך, נראה כי בעימותים האלימים שהלכו והסלימו בין הפת"ח לחמאס לקראת סוף 2006, ניצבו אנשי ועדות ההתנגדות לצד אנשי חמאס. נטייה חזקה זו העידה, בין היתר, על הזיקה החזקה בין ועדות ההתנגדות לחזבאללה, ועל השסע המעמיק בחברה הפלסטינית בין הזרם האסלאמיסטי לבין הזרם הלאומי-חילוני. במסגרת זהות האינטרסים החזקה שנוצרה בין חזבאללה וחמאס, גיוסן של ועדות ההתנגדות לצד זה נראתה כבלתי נמנעת, גם מבלי להתייחס למתיחות הקיימת ממילא בין הוועדות לבין הרשות.
לאחר הפיצול בארגון ב-2006, עברו שנים מהפלגים לפעול תחת חסות חמאס, בניגוד לצבא האסלאם שהצטרף לאל-קאעדה.
קשרים עם ארגוני טרור אחרים והרשות הפלסטינית > הקשר עם פת"ח והרשות הפלסטינית

פעילים רבים שפרשו מארגוני הטרור הפלסטיניים הוותיקים יותר הם חברים בוועדות ההתנגדות העממית. עם זאת, בכירי הארגון רובם ככולם נחשבים גם כיום לדמויות בכירות בפת"ח המפולג. לבכירי הארגון היו בתחילת העימות עם ישראל קשרים הדוקים גם עם בכירים במנגנוני הביטחון הפלסטיניים (ובפרט לביטחון המסכל המקורב למוחמד דחלאן) ובכלל זאת גם בשיתוף פעולה טכני בייצור חומרי נפץ ואמצעי לחימה. על פי פרסומי מערכת הביטחון הישראלית, חלק מאנשי ועדות ההתנגדות הועסקו על ידי הביטחון המסכל, במקביל לפעילותם, גם בייצור אמצעי לחימה, בידיעתם של מפקדיהם הבכירים ביותר (ראו אתר מל"מ).
ככל שנמשך העימות וככל שהרשות הפכה לחלשה יותר ופת"ח למפורר יותר, הלכו וגברו העימותים האלימים הפנימיים בין המחנות בפת"ח, והגיעו לשיאם במהלך 2004. פעילים מוועדות ההתנגדות העממית היו מעורבים עמוקות בסכסוכים אלה, ואנשיהם אף חשודים בהובלת חטיפות בכירי המנגנונים המזוהים עם ערפאת (ייתכן תוך שיתוף פעולה עם אנשי המחנה היריב באותה תקופה, של מוחמד דחלאן). עקב הזדהותם הגוברת של אנשי ועדות ההתנגדות עם חמאס וחוסר האמון השורר מאז ומתמיד בינם לבין אנשי המנגנונים, הורעו גם יחסי הארגון עם מחנהו של דחלאן בפת"ח. אנשי ועדות ההתנגדות אף האשימו את הביטחון המסכל בשיתוף פעולה עם ישראל בניסיונות התנקשות שביצעה, ובראשם הרג בכיר הארגון עבד יוסף קוקא באפריל 2006.
הערות שוליים

1 2  יואב זיתון ואליאור לוי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית חוסל בעזה, באתר ynet, 9 במרץ 2012
↑  ארגון טרור פלסטיני מזהיר מקיום פסטיבל היין, באתר ערוץ 7, 2 בספטמבר 2012
↑  "ועדות ההתנגדות" - ארגון חסות הנתמך על ידי חמאס, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 3 באוקטובר 2012
↑  Popular Resistance Committees, ynetnews, ‏27 בינואר 2012
↑  John F. Burns, 3 Americans Slain in Blast In Gaza Strip, The New York Times, ‏16 באוקטובר 2003
↑  ליאור אקרמן, ‏עזה: זירה עמוסת שחקנים, באתר "IsraelDefense‏", 23 בינואר 2019
↑  "ועדות ההתנגדות העממית:" קוים לדמותו של ארגון הטרור, שביצע את מתקפת הטרור המשולבת מצפון לאילת, באתר המרכז למורשת המודיעין, ‏22 באוגוסט 2011
1 2  "ועדות ההתנגדות העממית", באתר "IsraelDefense‏", 22 באוגוסט 2011
↑  אלכס פישמן, "טעות באויב", ידיעות אחרונות, 21 באוקטובר 2011
↑  Elior Levy, IDF attacks terror cell east of Deir al-Balah, ynetnews, ‏13 בנובמבר 2018
↑  "עשו דבר שלא יעשה": עקב הטבח האכזרי, מעמדו של חמאס ביו"ש נפגע?, באתר מעריב אונליין, 13 באוקטובר 2023
↑  חוסל בעזה ראש הזרוע הצבאית של ועדות ההתנגדות העממית, באתר ynet, 19 באוקטובר 2023
↑  ממצאי ניתוח פוסטר של "ועדות ההתנגדות העממית": השפעה ברורה של ה"חזבאללה", ה-"חמא"ס" והאסלאם הרדיקאלי בכלל, באתר המרכז למורשת המודיעין
↑  שילוב טרוריסט בכיר בממשל ה"חמא"ס": מינוי ג'מאל אבו סמהדאנה למפקח הכללי של משרד הפנים והמשטרה, באתר המרכז למורשת המודיעין, ‏23 באפריל 2006
↑  ועדות ההתנגדות העממית - ג'מאל אבו סנהדאנה, באתר המרכז למורשת המודיעין, ‏9 ביוני 2006
סמל חטיבות א-נאסר סלאח א-דין, הזרוע הצבאית של הפלג המרכזי
הקאה

| --- | --- |

 גורם:  כימותרפיה, Rotavirus, דלקת התוספתן, מיגרנה, גסטרופרזיס, כיב עיכולי 
 טיפול:  prochlorperazine  thiethylperazine  cyclizine  nabilone  THC  פרפנזין  buclizine  dimenhydrinate  chlorcyclizine  הידרוקסיזין  benzquinamide  promazine  dolasetron  מטוקלופראמיד  הלופרידול  כלורפרומאזין  diphenidol  פרומתאזין  triflupromazine  trimethobenzamide  דקסמתזון  לוראזפאם 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D014839
 סיווגים
 ICD-10:  R11 
 ICD-11:  MD90.1 
 
איור מהמאה ה-14
הקאה היא יציאה של תוכן הקיבה דרך הפה. בלועזית נקראת ההקאה אמזה (Emesis), ותוכן הקיבה (הקיא) נקרא אמזמה (Emesma). הענף הרפואי החוקר את תופעת ההקאה ואת התרופות הגורמות להקאה נקרא אמטולוגיה (Emetology). ההקאה יכולה לבוא כתוצאה ממחלה, הרעלה, גועל וגורמים גופניים נוספים או באופן יזום על ידי האדם. בולמיה היא הפרעה בה אדם מקיא באופן יזום על מנת להיפטר ממזון שאכל ובכך להימנע מקבלת אנרגיה וחומרים מזינים.
בחילה והקאה הן מנגנוני הגנה ביולוגיים שתפקידם לרוקן את הגוף מחומרים מזיקים ומחומרים רעילים.
תהליך ההקאה

בתהליך ההקאה שלושה שלבים:
בחילה – תחושה לא נעימה בבטן שמקדמת את ההקאה
התכווצויות ללא פליטה – קשיי נשימה והתכווצות של שרירי הבטן
הקאה – בניגוד לסברה הנפוצה, הקאה אינה מוּנעת בעזרת התכווצויות שרירי הקיבה (שנשארת פסיבית) או הוושט, אלא בעזרת שרירי מערכת הנשימה: הסרעפת ושרירי הבטן, בזמן ההקאה הסרעפת ושרירי הבטן לוחצים על הקיבה וגורמים ליציאת תוכנה דרך הוושט.
ההקאה היא תהליך מסובך שבו משתלבים:
סגירת בית הקול
כיווץ הסרעפת והעמדתה במצב של שאיפה
סגירת השוער (פתחה התחתון של הקיבה)
התרופפות חלקי הקיבה
פעילות נמרצת של שרירי הבטן.
בהקאה מופעלות כל הפעולות הללו באופן מותאם.
על פי רוב בהקאה קשורים בחילות, חיוורון, הזעה, קצב לב מוגבר וריבוי רוק.
הקיא הוא מיץ קיבה ובו מזון שנבלע ועדיין לא עוכל – ולפעמים גם מיץ המרה ודם. לעיתים קרובות הקיא מעורב במיצי מרה שהופרשו מכיס המרה ומהכבד, ומכאן צבעו הצהוב האופייני.
הקאה היא תהליך רפלקטורי מובהק שאינו ניתן להפעלה מרצון.
גורמים להקאה

פעולת ההקאה מתואמת במרכז ההקאה שבמדוּלה (לשד) שבמוח. קיימים מספר גורמים להקאה:
רפלקס הקאה – הרפלקס נגרם לאחר נגיעה בחלק האחורי של הגרון. עוצמת הרפלקס משתנה מאדם לאדם, יש אנשים המתקשים לעבור אפילו טיפול שיניים או בדיקת גרון עקב כך.
גירוי הקיבה או התריסריון – גירוי מכני או על ידי חומרים כימיים. מזון מקולקל ורעלנים גם עלולים לגרום להקאה (הרעלת מזון).
סחרור או האצה של הגוף (ובעיקר הראש) – עשויים לעורר בחילה ולעיתים הקאה בזמן שיט באונייה, נסיעה ברכב (במיוחד בישיבה נגד כיוון הנסיעה) וטיסה.
דימום מוחי – גורם לעלייה בלחץ התוך-גולגולתי ומעורר את מרכז ההקאה. לפיכך הקאה של נפגעי ראש נחשבת לסימן רע המעיד על דימום מוחי.
תרופות המעודדות הקאה – תרופות אלה נקראות תרופות אמטיות (Emetics). חלקן פועלות על מרכז ההקאה שבמוח וחלקן מגרות את הקיבה. תרופות כימותרפיות, למשל, המשמשות למאבק בסרטן, מעוררות לעיתים קרובות את מרכז ההקאה; גם חומרים מסוימים, כגון אתנול (אלכוהול), פועלים על מרכז ההקאה.
כאב – כאב חזק באזורים שונים בגוף (בגלל אבנים בכליות, למשל) עלול לעודד הקאה.
מחלות מסוימות – אשר אחת מהשפעותיהן יכולה להיות הקאה. למשל, וירוס הגורם להקאות.
רגשות, דחק ופחדים – כגון לאחר צפייה במראה מחריד או לפני מבחן או ראיון עבודה, עלולים לעודד הקאה.
חלחלה, גועל – תחושת הקאה או הקאה בפועל לנוכח ריחות לא נעימים, או בעקבות אכילת מזון מקולקל. גם צפייה במעשה המעורר סלידה עלולה לגרום להקאה.
היצרות מולדת של השוער – חסימה חלקית או מלאה של פתח הקיבה לתריסריון על ידי שריר השוער, המובילה להקאת תוכן הקיבה זמן מה לאחר אכילה. תופעה זו היא מום מולד נפוץ בקרב יילודים בני 1–3 חודשים. ההקאה עקב מום זה עזה יחסית לעומת הקאה רגילה (ובצורה קשתית) ונטולה מיצי מרה.
השפעה פיזיולוגית

הקאה מהווה תופעה רפואית שלילית, בדרך-כלל. הגוף מאבד נוזלים ומלחים רבים, דבר העלול לגרום להתייבשות ולבעיות במחזור הדם (ראו: שלשול). הקאות מרובות ותקופתיות עלולות לגרום להרס זגוגית השן ולשינוי צבע השיניים עקב החומצות, העולות מן הקיבה, שנמצאות בקיא.
תרופות נוגדות הקאה

לצד התרופות האמטיות קיימות תרופות אנטי-אמטיות, המדכאות את מרכז ההקאה; תרופות כאלו ניטלות לפני נסיעות או טיסות, למשל, על ידי אנשים הרגישים לפעילויות אלו.
תופעות פסיכולוגיות הקשורות להקאה

קיימות שתי תופעות פסיכולוגיות הקשורות להקאה:
אמטופוביה, פחד חמור מהקאות.
אמטופיליה, גירוי מיני המתעורר מהקאות או מצפייה בהן. אמטופילים קיצוניים נוהגים אף להקיא זה על זה בעת קיום יחסי מין.
הקשר בין שתי התופעות הדוק, ובמקרים רבים אמטופובים "נרפאים" והופכים לאמטופילים.
חדוה אלמוג

| --- | --- |

חדווה אלמוג בכנס ויקימניה 2011 בחיפה
 לידה:  23 במאי 1948 (בת 76)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1967–1991 (כ־24 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצינת ח"ן של הנח"ל, קצינת ח"ן פיקוד צפון, מפקדת בסיס ההדרכה המרכזי של צה"ל, קצינת ח"ן ראשית
 תפקידים אזרחיים
 יושבת ראש נעמת העולמית, חברת מועצת העיר חיפה, יושבת ראש העמותה להנצחת חללי ה-נח"ל
 
חדוה אלמוג (נולדה ב-23 במאי 1948) היא אשת ציבור ישראלית, ממלאת-מקום וסגניתו של ראש עיריית חיפה לשעבר. בשנים 1987–1991 הייתה קצינת ח"ן ראשית בצה"ל.
ביוגרפיה

גדלה בחיפה. בנעוריה הייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר" ובשנת 1967, התגייסה לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל של התנועה. לאורך השנים עשתה מסלול שירות צבאי שכלל תפקידי פיקוד והדרכה, עד מינויה לקצינת הח"ן של הנח"ל, בשנים 1978-1976. בשנת 1981 שימשה קצינת ח"ן בפיקוד הצפון ובשלוש השנים שאחר-כך, הייתה מפקדת בסיס ההדרכה המרכזי של צה"ל. היא מונתה לתפקיד קצינת ח"ן ראשית, בדרגת תא"ל בשנת 1987, ובתפקיד זה כיהנה עד 1991. במקביל, הייתה יועצת ראש אכ"א והמטה הכללי של צה"ל בנושאי שירות נשים בצבא.
לאחר שפרשה מצה"ל, החלה בהתנדבות במסגרת נעמת, וב-1994 מונתה לתפקיד יושבת ראש נעמת בחיפה. בשנת 1998 נבחרה ליושבת-ראש נעמת בישראל, ואחר כך, ליושבת-ראש נעמת העולמית.
אלמוג היא חברת מרכז מפלגת העבודה ומשתתפת בהנהגת ההסתדרות החדשה. כמו כן, היא דירקטורית בחברת "שקמונה" וממלאת מקום יושב ראש דירקטוריון "התיאטרון".
בשנת 2002 נבחרה למועצת העיר חיפה. מאז דצמבר 2008 היא משמשת ממלאת מקום וסגנית ראש העיר ומחזיקה בתיק מינהל ההנדסה בעירייה. היא חברה בוועדות מחוזיות וארציות לתכנון ובנייה, לשמירת חופים, מ"מ יו"ר הדירקטוריון של תיאטרון חיפה, חברה בוועדות מחוזיות וארציות לתכנון ובניה, ומשמשת יושבת-ראש ועדת גיל"ן (נגישות למוגבלים).
בפברואר 2020 נבחרה להיות יו"ר העמותה להנצחת חללי הנח"ל ובכך הפכה לאשה הראשונה הנושאת בתפקיד זה בעמותת הנצחה צבאית רשמית.
אלמוג היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי. בעלת תואר ראשון בחינוך ומדע המדינה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אלמנה ואם לשניים. מתגוררת בשכונת נווה שאנן בחיפה.
ביוגרפיה > ספרה

חדוה אלמוג, להיות חיילת - מדריך למתגייסת, (עורכת: סיגל בר-קובץ דינר), ירושלים: הוצאת כתר, 1993
הערות שוליים

↑  חדווה אלמוג, באתר www.ht1.co.il
↑  הספר "להיות חיילת - מדריך למתגייסת", באתר "סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453156405171
התבגרות מינית

ערך זה עוסק בתהליך ההתבגרות המינית באדם. אם התכוונתם לשלב הבגרות המינית של בעל חיים, ראו .




התבגרות מינית היא מכלול התהליכים הביולוגיים והשינויים הפיזיים המתרחשים בגוף האדם בין הילדות והבגרות, ובין היתר, מאופיינים בכך שהאדם הבוגר מסוגל להתרבות.
עד להתבגרות מינית השוני במבני הגוף של זכרים ונקבות מסתכם בעיקר לאיברי רבייה והבדלים קטנים כדוגמת צורת הגולגולת. תהליך ההתבגרות מתחיל באותות הנשלחים מהמוח לבלוטות מין: שחלות אצל נקבות ואשכים אצל זכרים. בתגובה הבלוטות מתחילות לייצר הורמונים המעודדים גדילה והתפתחותם של מוח, עצמות, שרירים, עור, דם, שיער, אזור החזה ואיברי רבייה. צמיחה לגובה ועליה במשקל מתגברות במחצית הראשונה של ההתבגרות ומסתיימת עם סיומה.
המושגים כאן מציינים רק את השינוי התבגרות הפיזיולוגיים מבלי להתייחס להיבטים תרבותיים וחברתיים.
שינויים המשותפים לשני המינים

בעקבות השפעתם של אנדרוגנים לשני המינים מתרחשת גדילת שיער באזורי בית השחי, שינוי ריח הזיעה בעקבות שינוי הרכב חומצות שומן בו והגברת פעילותן של בלוטות החלב שגורמת בתורה להתרבות החיידקים ותופעת האקנה.
התבגרות מינית בנערים > גודל האשכים, התפקוד והפוריות

בזכרים, גדילת האשכים הוא סימן ההתבגרות החיצוני הראשון. גודל האשכים משתנה רק במקצת מגיל 10 עד לתחילת ההתבגרות, בדרך כלל נפחם הוא 2–3 סמ"ק ו־1–2 ס"מ באורך. האשכים ממשיכים לגדול במהלך ההתבגרות, ומגיעים לגודלם המקסימלי בערך 6 שנים מאוחר יותר (כ־18–20 סמ"ק במבוגרים).
התבגרות מינית בנערים > אברי המין

הפין גדל רק במעט מגיל 4 ועד לגיל ההתבגרות. אורך הפין הממוצע לפני גיל ההתבגרות הוא כ־4 ס"מ. אברי המין הטרום־התבגרותיים מוכרים כשלב הראשון של ההתבגרות. חודשים אחדים אחרי תחילת גדילת האשכים, עולה רמת הטסטוסטרון וגורמת לגדילת הפין ושק האשכים. השלב המוקדם ביותר בו ניכרת גדילת אבר המין הוא שלב 2. הפין ממשיך לגדול עד לגיל 18 בערך, ומגיע לגודל של כ־7–14 סנטימטרים. בנערים מתבגרים מתרחשות גם זקפות ואביונות, ומתגבר יצר המין. שפיכה הופכת לאפשרית בשלב מוקדם יחסית של ההתבגרות. פליטת זרע יכולה להתרחש כתוצאה מאוננות או באופן בלתי־צפוי במהלך השינה (קרי לילה).
התבגרות מינית בנערים > שׂער ערווה

שער ערווה מופיע בגוף הנער זמן קצר לאחר שאברי המין שלו מתחילים לגדול. כמו אצל נערות, ההופעה הראשונית של שער ערווה היא בבסיס הגבי של הפין. השערות הראשונות מתוארות כשלב 2 בהתבגרות. שלב 3 מושג בדרך כלל כעבור 6–12 חודשים, כאשר השיער רב מכדי שיהיה אפשר לספור אותו. בשלב 4, שׂער הערווה ממלא בצפיפות את "משולש הערווה". שלב 5 מתייחס להתפשטות שׂער הערווה לירכיים ואל הטבור.
התבגרות מינית בנערים > זקן

צמיחת הזקן אצל נערים מתקיימת בגיל ההתבגרות המאוחר (גילאים 15–20).
התבגרות מינית בנערים > קול

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גדילה של תיבת הקול אצל נערים נמשכת כשנתיים, והיא מובילה לירידה של תדר הקול היסודי לרוב באוקטבה לעומת הקול של אותו הנער מהילדות.
התבגרות מינית בנערות > בלוטות החלב

התרחבות בלוטות החלב (בלטינית Thelarche) היא סימן ראשון של התהליך אצל רוב הנקבות ומתרחשת בממוצע קרוב לגיל 10.5 שנים. תחילה מתחת להילת הפטמה מצד אחד או שניהם מופיעה התקשות קטנה וכואבת. לאחר 6 עד 12 חודשים ההתקשות מופיעה משני הצדדים, מתרחבת, נהיית רכה יותר ויוצאת את גבולות האראולה. אחרי שנתיים הבלוטות מגיעות לגודלן וצורתן הבוגרים (השונים לכל נקבה) ופטמות נבדלות בבירור.
התבגרות מינית בנערות > שיער הערווה

שיער באזור ערווה מופיע כמה חודשים לאחר תחילת התפתחותן של בלוטות החלב (בלטינית, Pubarche). לכ-15% מן הנקבות הוא מופיע כסימן ראשון להתבגרות. תחילה הוא מופיע כשערות בודדות על שפתיים ומתפשט תוך 6 עד 12 חודשים לאזור הערווה ובהמשך מכסה את משולש הערווה.
התבגרות מינית בנערות > וסת ופוריות

אפיתל הנרתיק מתרחב בעקבות אסטרוגנים ותאים מתחילים לנשור ממנו. צוואר הרחם מתחיל להפריש ריר. הדבר מביא להפרשות לבנות. השחלות והרחם מתרחבים ובשחלות מתחילים לגדול זקיקים. הווסת הראשון (בלטינית, Menarche) מתחיל בממוצע כשנתיים אחרי התרחבות בלוטות חלב. במהלך השנה הראשונה לאחר קבלת הווסת בדרך כלל לא מתרחש ביוץ, ובשנה השנייה הוא מתרחש במחצית מהפעמים. הפוריות בתקופה זו עדיין מוגבלת, אך התעברות עדיין אפשרית.
ראו גם

בגרות מינית
שלבי טאנר
עיכוב בהתבגרות המינית