stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'דדיה סמית
השיבה לסנט לואיס

לאחר שסמית שב לסנט לואיס ב-1830, הוא ושותפיו כתבו מכתב ב-29 באוקטובר לשר המלחמה ג'ון איטון, שבאותה עת היה מסובך בשערורייה בממשלה שהייתה קרויה פרשיית התחתונית (Petticoat Affair). ודיווח לאיטון על "ההשלכות הצבאיות" שהבריטים מסיתים את האוכלוסייה האינדיאנית כלפי ציידי הפרוות האמריקנים באזור הפסיפיק נורת' וסט. לדברי הביוגרף, דייל מורגן היה המכתב של סמית "הצהרה צלולת רואי של האינטרס הלאומי". המכתב כלל תיאור של פורט ונקובר ותיאר כיצד הבריטים היו בתהליך הקמת מבצר חדש בזמן שסמית ביקר במקום ב-1829. סמית האמין שהבריטים מנסים לקבוע אחיזה קבועה באדמת אורגון.
סמית לא שכח את הקשיים הכלכליים של משפחתו באוהיו. אחרי שקצר רווחים נאים ממכירת פרוות, מעל ל-17,000 דולרים (שווי ערך ל-4 מיליון במונחי 2011), שלח סמית 1,500 דולרים למשפחתו שהתגוררה אז בעיירה גרין. אחיו, רלף, השתמש בכסף ורכש חווה. סמית גם רכש בית בשדרה הראשונה בסנט לואיס שנועד לחלוק עם אחיו. סמית קנה שני עבדים שחורים שנועד לטפל ברכוש בסנט לואיס.
הפעילות של השותפים לשעבר כללה גם הכנת מפה קרטוגרפית בעזרת סמיואל פרקמן (Samuel Parkman) של תגליותיהם במערב, כשסמית תרם את התרומה העיקרית. ב-2 במרץ 1831 כתב סמית מכתב נוסף לאיטון, שאז היה במרחק חודשים ספורים לפני התפטרותו בשל פרשיית התחתונית, כשהוא מתייחס למפה וביקש לארגן משלחת מחקר פדרלית דומה למשלחת לואיס וקלרק. סמית דרש שהוא ורובן הולמס (Reuben Holmes), בוגר וסט פוינט וקצין צבאי, יובילו את המשלחת.
סמית החל גם להתכונן להצטרף למסחר המכונה "מסחר הערבה" (commerce of the prairies). בתחילה התכוון לממן את שני אחיו כדרך להכשירם למסחר, אבל לבסוף החליט לצרף למיזם את שני ידידיו הוותיקים, דייוויד ג'קסון וויליאם סבלט, שותפיו לשעבר לחברת הפרוות שנמכרה שנה קודם לכן. לבקשתו של ויליאם אשלי קיבלה חברת "סמית, ג'קסון וסבלט" החדשה פספורט מהסנטור תומאס הרט בנטון (Thomas Hart Benton‏; 1858-1782) ב-3 במרץ 1831, ביום אחרי שסמית כתב את המכתב שלו לאיטון והם החלו לארגן חבורה של 74 אנשים, 22 קרונות, ותותח 6 ליטראות לשם הגנה.
מותו

לאחר שלא קיבל תשובה מאיטון הצטרף סמית לשותפיו ועזב את סנט לואיס ב-10 באפריל 1831 על מנת לסחור בסנטה פה. סמית הוביל את השיירה בשביל סנטה פה עד 27 במאי 1831, כאשר עזב את הקבוצה במטרה לחפש מים בסמוך למעיין המכונה "וגון בד" (Wagon Bed Spring) שעל נהר הסימארון (Cimarron) בדרום-מערב קנזס של ימינו, ולא שב. החבורה המשיכה לסנטה פה בלעדיו בתקווה שסמית יצטרף אליהם, אבל זה לא קרה. הם הגיעו לסנטה פה ב-4 ביולי 1831, וזמן קצר אחר-כך גילו חברים בקבוצה קומאנצ'רו שברשותו חלק מחפציו האישיים של סמית. הוא סיפר שסמית פגש ושוחח עם קבוצה של קומאנצ'רוס, זמן קצר לפני שניגש לקבוצה של קומאנצ'י. סמית ניסה לשאת ולתת עם הקומאנצ'י, אבל הם הקיפו אותו ותקפו אותו.
מקום מותו של ג'דדיה סמית היה באזור שהיה אז בצפון הטריטוריה של מקסיקו, דרומית לעיירה יוליסס במחוז גרנט בקנזס של ימינו. לטענת עזרא דלוס סמית (Ezra Delos Smith), נכד אחיו של ג'דדיה סמית, היו בקבוצה 20 קומאנצ'ים. סמית ניסה לפייס אותם, עד שהקומאנצ'ים ירו חץ בכתפו השמאלית. סמית נלחם בחזרה, והרג את מנהיג הקבוצה. גם בגרסה שכתב אוסטין סמית במכתב לאחיו אירה ארבעה חודשים אחרי מות ג'דדיה סמית הוא כתב שג'דדיה הרג את המנהיג. אוסטין סמית, אחיו של ג'דדיה, שיחד עם אח נוסף, פיטר, היה בשיירה לסנטה פה, הצליח להשיב את הרובה והאקדחים של סמית שהאינדיאנים לקחו ומכרו לקומאנצ'רוס. גופתו של ג'דדיה סמית לא נמצאה מעולם.
אופיו ואמונתו הדתית

ג'דדיה סמית לא היה "איש הרים רגיל". הוא ניחן בחוש הומור יבש, לא וולגרי, ולא ידוע שנהג לנבל את פיו כפי שנהגו אנשי הרים אחרים. בני משפחתו הקרובים של סמית היו נוצרים אדוקים; אחיו הצעיר בנג'מין נקרא על שם מטיף מתודיסטי נודד ומכתביו של סמית מצביעים על אמונתו הנוצרית. אבל אף על פי שאחרי מותו הופצה אגדה על היותו מטיף ומיסיונר, בכל הדיווחים שמקורם בו או בידידיו אין בסיס לטענות כי הוא נשא עמו ספר תנ"ך באזורי הספר. התיעוד היחיד של הפגנה פומבית של אמונתו היה תפילה שאמר על קברו של אחד מקורבנות טבח אריקרה. עם זאת, גם דיווחים אלו לא מתארים כי הגזים בשתיית אלכוהול או כי שכב עם בנות הילידים; מה שמעיד על כך שהייתה לו משמעת פנימית הקשורה לעיתים קרובות לקוד מוסרי נוקשה. ידוע כי היו לו לפחות שני עבדים, מה שעומד בסתירה לחינוך המתודיסטי הצפוני שקיבל, והתנהגותו לא תמיד הייתה מכובדת כשהתנהל מול אלו שראה כיריביו. הוא היה ידוע כאדם חזק פיזית, קר רוח תחת לחץ, מיומן מאוד בהישרדות בטבע וניחן בכישורי מנהיגות יוצאי דופן. אופיו האמיתי של סמית הוא חידה שעדיין פתוחה לפרשנות.
דעותיו על הילידים

בעת שעבר ברחבי מערב אמריקה הצפונית הייתה המדיניות של ג'דדיה סמית לשמור על יחסים ידידותיים עם האינדיאנים בעזרת חלוקת מתנות וסחר חילופין, ולנסות ללמוד מהתרבויות שלהם. הוא ניסה תחילה ליישם מדיניות זו גם כאשר עבר דרך צפון קליפורניה, אז חלק של הטריטוריה המקסיקנית "אלטה קליפורניה", אך המצב הידרדר במהירות. בני שבט המאידו היו מאוד מפוחדים ומתגוננים, ואנשיו של סמית הרגו לפחות שבעה מהם על פי פקודותיו כשסירבו לפניות אליהם בדרכי שלום, והפגינו התנהגויות תוקפניות. מאוחר יותר כתב סמית עליהם כי הם "חוליה בדרגה הנמוכה ביותר בשלב הביניים שבין האדם לבין החיה". מאוחר יותר, במהלך מסעו על פני האגן הגדול, הוא אמר כי האינדיאנים שחיו במדבר בהם הוא נתקל הם "ילדים של הטבע [...] סוג של יצורים לא אינטליגנטיים [...] הם מהווים חוליה בין החיה ליצור התבוני..." גם לאחר שסבל מהטבח של מוהאבי כאשר הוא חזר לקליפורניה המקסיקנית, הוא המשיך לשמור על יחסים טובים, והעניש שניים מאנשיו, אם כי עונש קל, על שגרמו למותו של אחד הילידים ופצעו אחר. אך ככל שהחבורה המשיכה צפונה, המשיכו הילידים בתגובות התוקפניות, ואנשי סמית הרגו שלושה ילידים ופצעו לפחות שניים נוספים. כשהחבורה הגיעה לאזור שבט האומפקווה, בחבל הארץ אורגון בשליטה משותפת בריטית-אמריקאית, הייתה סובלנותם בשפל, והובילה לתקרית הגרזן שתוצאותיה היו הרסניות.
בסוף 1829 כתב סמית בשם חברת סמית ג'קסון וסבלט מכתב נוסף לוויליאם קלארק. המכתב תיאר את ההתנגשויות של החברה עם השבטים האינדיאנים השונים, והמליץ על נוכחות צבאית והתערבות על מנת להכניע את הילידים.
מוניטין היסטורי

במשך 75 שנים לאחר מותו נשכח סמית בקרב בני עמו. טבח אומפקווה הוזכר בספר שכתב סוחר הפרוות פיטר אוגדן (Peter Skene Ogden) ב-1853, וסוחרי פרווה אחרים הזכירו אותו בזיכרונותיהם, אבל רק ב-1908 החלו היסטוריונים לקונן על האנונימיות הבלתי ראויה של סמית. מאז יצאו ספרים רבים על חייו ומסעותיו, כשהספר הראשון יצא ב-1918: "משלחות אשלי-סמית וגילוי הנתיב המרכזי לחוף האוקיינוס השקט" (The Ashley-Smith Explorations and the Discovery of a Central Route to the Pacific, 1822–1829: With the Original Journals) מאת הריסון קליפורד דייל (Harrison Clifford Dale).
לטענת העיתונאי מוריס סאליבן (Maurice S. Sullivan‏; 1935-1893) היה סמית "האדם הראשון שחצה את מדינת נבדה לעתיד, הראשון שחצה את הרי הסיירה נבדה של קליפורניה, והראשון שחקר את כל המורדות של האוקיינוס השקט מקליפורניה התחתית ועד לגדות נהר הקולומביה".
סמית נודע בתצפיותיו השיטתיות המתועדות על הטבע והטופוגרפיה. מסעותיו גם עוררו ספקות לגבי קיומו של הנהר בואנוונטורה האגדי. מחקריו של ג'דדיה סמית היו הבסיס העיקרי להכנת מפות מדויקות של אזור המערב וחוף האוקיינוס השקט. סמית ושותפיו, ג'קסון וסבלט הכינו מפה, שבהספד לסמית שפורסם בכתב עת באילינוי ביוני 1832 טען הכותב האלמוני "המפה הזו היא כנראה הטובה ביותר כיום, של הרי הרוקי, ושל הארץ משני הצדדים, מן המדינות אל האוקיינוס השקט". מפה זו נקראה "ציון דרך במיפוי המערב האמריקאי". המפה המקורית אבדה, אבל היא הועתקה על ידי ג'ורג' גיבס על גבי מפה בסיסית שהכין ג'ון פרימונט ב-1845 ונתגלתה ב-1954 באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי. המשלחת היבשתית במימון הפדרלי למערב שאותה הציע סמית ב-1831 התקיימה לבסוף החל משנת 1842 בפיקודו של לוטננט ג'ון פרימונט. השלטון המשותף, השנוי במחלוקת, בין בריטניה לארצות הברית של ארץ אורגון, שבה שהה סמית בפורט ונקובר, הסתיימה באמנת אורגון ב-1846. בשנת 1848 מסרה מקסיקו את קליפורניה, שבה נכלא סמית פעמיים על ידי המושל אצ'נדיה, לארצות הברית על פי הסכם גואדלופה אידלגו שסיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מחוות > אתרים גאוגרפיים

נהרות – הנהר סמית בקליפורניה, והנהר סמית באורגון, והיובלים סמית (Smith's Fork) של הנהרות בר בדרום-מערב ויומינג ושל הנהר בלקס פורק (Blacks Fork), יובל של הנהר גרין
הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Redwoods State Park) – פארק על גדות הנהר סמית בקליפורניה, חלק ממערכת הפארקים רדווד.
אזור הטבע הבראשיתי ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Wilderness) – אזור טבע בראשיתי בוויומינג
שביל הנצחת ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Memorial Trail) – דרך אספלט המיועדת לאופניים סמוך לעיר סקרמנטו בקליפורניה
מחוות > אזכורים בתרבות

בסדרת סרטי "לילה מוטרף במוזיאון" משחק אוון וילסון בוקר בשם ג'דדיה.
הדמות ג'בדיה ספרינגפילד (Jebediah Springfield) המופיעה בסדרת המצוירת "משפחת סימפסון" מבוססת לדברי "לוס אנג'לס טיימס" על ג'דדיה סמית.
ב-2005 הפיק סטיבן ספילברג מיני-סדרה בשם "אל תוך המערב" (Into the West) שבה שיחק ג'וש ברולין את ג'דדיה סמית.
ב-2005 הופק הסרט הדוקומנטרי "אילוף המערב הפרוע: אגדת ג'דדיה סמית" (Taming the Wild West: The Legend of Jedediah Smith). שון גלושקה (Sean Galuszka) שיחק את תפקיד ג'דדיה סמית.
לקריאה נוספת

Allen, John Logan, Jedediah Smith and the Mountain Men of the American West, Chelsea House Publishers, 1991, ISBN 9780791013199
Barbour, Barton H. (2011). Jedediah Smith: No Ordinary Mountain Man. Norman: University of Oklahoma Press. ISBN 978-0-8061-4196-1.
Blevins, Winfred (2005) [1973]. Give Your Heart to the Hawks: A Tribute to the Mountain Men. Macmillan. ISBN 978-0-7653-1435-2.
Buckley, Jay H. (2008). William Clark: Indian Diplomat. Norman: University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-3911-0.
Camp, Charles L. (2013) [1973].  Joe J. Molter (ed.). "Jedediah Smith's First Far-Western Expedition" (PDF). Castor Canadensis (PDF). University of the Pacific, Stockton, California: Jedediah Smith Society.
Latham, Frank, Jed Smith: Trail Blazer of the West, Christian Liberty Press, 2003, ISBN 9781930367869
Maynard, Charles W., Jedediah Smith: Mountain Man of the American West, The Rosen Publishing Group, 2003, ISBN 9780823962877
Morgan, Dale L. (1964) [1953]. Jedediah Smith and the Opening of the American West. Bison Book. Lincoln, London: University of Nebraska Books. ISBN 0-8032-5138-6.
Neihardt, John Gneisenau (1941). The Song of Jed Smith. New York: MacMillan.
Schafer, Joseph (1935).  Dumas Malone (ed.). Dictionary of American Biography Smith, Jedidiah Strong. New York: Charles Scribner's Sons. pp. 290–291.
Smith, Jedediah Strong; Rogers, Harrison G.; Ashley, William Henry (1992) [1918].  Clifford Dale (ed.). The Ashley-Smith Explorations and the Discovery of a Central Route to the Pacific, 1822-1829: with the original journals (PDF ed.). leveland, Ohio: Arthur H. Clark Co.
Smith, Jedediah S.; McLeod, Alexander R. (1992) [1934].  Maurice S. Sullivan (ed.). The Travels of Jedediah Smith; A Documentary Outline, Including his Journal. Lincoln and London: University of Nebraska Press. ISBN 0-8032-9206-6.
Weber, David J. (1982). The Mexican Frontier, 1821-1846: The American Southwest Under Mexico. University of New Mexico Press. ISBN 0-8263-0602-0.
ביאורים

↑  זהו התאריך המקובל, אם כי על פי ספרו של קליפורד דייל הוא נולד ב-24 ביוני 1798. הערך באנציקלופדיה בריטניקה על ג'דדיה סמית מאמץ תאריך מוקדם זה
↑  יש מחלוקת בין החוקרים מתי הגיע סמית לסנט לואיס, כשהתאריך המוקדם ביותר הוא 1816
↑  לאחר שהחברה נמכרה שוב ב-1830, היא נקראה "חברת הפרוות של הרי הרוקי" (Rocky Mountain Fur Company), ומקורות רבים טוענים כי כך כינו אשלי והנרי במקור את חברתם
↑  ציידי פרוות מהחברה של אשלי-סמית וחברות פרוות אמריקניות אחרות כבר חדרו לטריטוריה מקסיקנית באזורים שכיום הם דרום-מערב ויומינג, צפון-מערב קולורדו וצפון-מזרח יוטה מבלי לקבל רשות מהשלטון המקסיקני. בפועל, לא השתרעה הסמכות המקסיקנית מעבר לאזור החוף של האוקיינוס השקט
↑  זו הייתה ההזדמנות השנייה שהוחמצה של סמית לגלות את נהר ההמבולדט. אם היה ממשיך בדרך זו, סביר להניח שהיה מוצא את הדרך אל הנהר שהוא נתיב מים חיוני לחציית מדבר האגן הגדול
↑  מהרגע שעזבו את מרגלות הרי הסיירה, המחסור במים ומזון מנעו מהילידים לגדל סוסים. הסוסים של סמית ואנשיו התמוטטו במהלך המסע
↑  התותח, תותח 4 ליטראות, נשלח על ידי אשלי על גבי כן נייד והיה כלי הרכב בעל הגלגלים הראשון שחצה את המעבר הדרומי
↑  בעיקר לאורך נהר האמריקן הקרוי על שמם
↑  סמית רכש את סוסי הבר הספרדיים בקליפורניה במטרה למכור אותם ברווח גדול בהרי הרוקי
↑  ריצ'רד לילאנד וג'ון טרנר נשארו בפורט ונקובר
↑  סוחרים מקסיקנים שנקראו כך בשל המסחר עם האינדיאנים, בעיקר עם שבט הקומאנצ'י
↑  המאידו והאינדיאנים של האגן הגדול נודעו בכינוי הגנאי "חופרים" (diggers). מאחר שמעולם לא פיתחו תרבויות הנעזרות בסוסים, וחיו בסביבות קשות, נראתה תרבותם לחוקרים ולמתיישבים הראשונים פרימיטיבית בהשוואה לאינדיאנים של המישורים הגדולים. עם זאת, ביקורתו של סמית על האינדיאנים של האגן הגדול חמורה במיוחד, בהתחשב בכך שהם כנראה הצילו את חייו יותר מפעם אחת כשחצה את המדבר.
ספינקס

ערך זה עוסק במפלצת מיתולוגית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הספינקס הגדול של גיזה, מצרים. מאחוריו נמצאת פירמידת חעפרע.
שדרת הספינקסים בכרנך
ספינקס (ביוונית: Σφιγξ) הוא יצור מיתולוגי המתואר כשילוב של אריה עם ראש פרעה או ראש אישה, לפעמים מתואר כבעל כנפיים. הספינקס מתואר לראשונה בתקופת הממלכה הקדומה במצרים העתיקה, אך הייתה לו השפעה על תרבות יוון העתיקה אשר בה היא מופיעה כאישה בעלת חזה וגוף תחתון בדמות אריה ולעיתים מחובר לה זנב נחש.
מקור שם החיה "ספינקס" (Σφιγξ) ביוונית במילה σφιγγω, "ספינגו" שמשמעו "לחנוק", משום שבגרסתה היוונית הייתה חונקת למוות את אלה שלא ענו נכון על חידתה. בזכות חידתה הספינקס מתוארת במקורות רבים כיצור מסתורי וחכם ולעיתים רבות ניתן לשמוע את הביטוי "חכמת הספינקס". כמו כן, שמה של הספינקס מעלה קונוטציות של רוע, משום שהייתה טורפת באכזריות את כל מי שלא ענה נכון על חידתה.
ספינקס מצרי

במיתולוגיה המצרית משלב הספינקס גוף של אריה עם ראשו של פרעה.
המפורסם מבין הספינקסים הוא הספינקס הגדול של גיזה, הנמצא בגיזה שבגדה המערבית של הנילוס. ספינקס זה פונה מזרחה, ובין כפות רגליו נמצא מקדש. כיום סבורים שראשו של ספינקס זה הוא ראשו של חעפרע, ובנייתו מתוארכת למאה ה-28 לפני הספירה כנראה בין 2723 ל-2563 לפני הספירה. אולם יש סברות המתארכות את הספינקס לתקופה קדומה הרבה יותר (המאה ה-40 לפני הספירה).
ספינקסים מצריים נמצאים גם במוף שבמצרים – ספינקסים עם ראש ראם המייצגים את האל אמון.
תפוצת הספינקס הורחבה גם מחוץ למצרים, והוא מוכר גם מהלבנט, שם מזוהה לפי רוב החוקרים עם הכרוב.
לא ידוע כיום כיצד המצרים הקדמונים קראו לספינקס. בערבית נקרא הספינקס "אבו אל-הול" – "אבי האימה".
הספינקס משמש כדימוי בפסל המונומנטלי המודרני "תחיית מצרים" של מחמוד מוח'תאר (1928).
ספינקס יווני

הספינקס היוונית מוזכרת  במיתולוגיה היוונית. ישנן מחלוקות לגבי זהות הוריה של הספינקס: אורתוס וכימרה, כימרה וטייפון או טייפון ואכידנה, אך כל היצורים הללו מתוארים כיצורי כלאיים מפלצתיים.
סיפורה הידוע של הספינקס מהמיתולוגיה היוונית מספר על חידתה ואדיפוס המלך.
הספינקס, אשר נשלחה כעונש על חטאיו של לאיוס המלך ושל תושבי העיר תבאי, התמקמה על חומה בכניסה לעיר. כל העוברים ושבים מן העיר נאלצו לענות על חידתה וכשטעו, נטרפו או נחנקו על ידה. העיר נכנסה למצור, מכיוון שאיש לא היה יכול להיכנס או לצאת ממנה ולכן לאיוס היה בדרכו לדלפי לנסות לקבל עזרה או חנינה מהאלים. בדרכו נרצח על ידי אדיפוס, ועקב כך נוצר מצב שבו העיר הייתה שרויה במהומה רבה, משום שלא ידעו מי יצילם מן הספינקס. אחיה של המלכה הצהיר כי האיש אשר יענה נכונה על חידת הספינקס ויציל את העיר, יינשא למלכה ויהיה המלך. אדיפוס הגיע לעיר תבאי ובהגיעו נתקל בספינקס, הספינקס חדה לו את החידה אשר מתנה את כניסתו לעיר בתשובה נכונה, אך אם יטעה ייטרף על ידה וימצא את מותו. החידה הייתה: "מי הוא אשר אף שיש לו קול אחד, הוא ארבע רגלי, דו רגלי ותלת רגלי?". על חידה זו אדיפוס ענה נכונה. תשובתו הייתה כי זהו אדם: אדם הולך על ארבע כתינוק, על שתיים כבן אדם בוגר ולעת זקנה מתווסף לו המקל כרגל שלישית. לאחר שאדיפוס ענה נכונה על החידה, הוא למעשה הביס את הספינקס. היא הרגישה מושפלת ומבוישת והשליכה עצמה למוות מן החומה. אדיפוס הוכתר למלך על ידי תושבי תבאי אסירי התודה על שהצילם מידי הספינקס.
ספינקסים נוספים

במאה ה-16 החלו לפסל בצרפת פסלים בצורת ספינקס - בעלת ראש של אישה צעירה וגוף של אריה שוכב. פסלים אלה היו נפוצים כחלק מהאומנות ה"גרוטסקית".
שני ספינקסים, האחד ממוצא אטרוסקי והשני ממוצא מצרי, מוצבים בווילה סן מיקלה, באי קאפרי.
השימוש בתואר "ספינקס"

כיום, נהוג לכנות מנהיגים ותיקים בכינוי "ספינקס". כך, לדוגמה, זכה חוסני מובארכ, נשיא מצרים לשעבר, בכינוי "הספינקס", ואילו נשיא סוריה לשעבר, חאפז אל-אסד, כונה "הספינקס מדמשק".
הבעת הפנים הקפואה של הפסל יצרה את הביטוי "פני ספינקס" לאדם שאינו מסגיר בהבעות הפנים את רגשותיו.
הספינקס הייתה פופולרית מאוד באומנות העתיקה, פסלים של הספינקס הונחו על קברים של אנשים שמתו בצעירותם, כמו כן הספינקס מופיעה בציורי אגרטלים יוונים רביםַֹׁ וביצירות אומנות מכל התקופות.
האסטרואיד 896 Sphinx (אנ') שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שם הספינקס.
הספינקס בתרבות

הסמל של אולפני "Hollywood Pictures" הוא הספינקס המצרי.
אחת מהמפלצות שהופיעו בעונה הראשונה של "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" נקראה "קינג ספינקס", כשבגרסה היפנית (זיורנג'רס) נהגה, בתור אדם, לשאול את קורבנותיה שאלות,  ונהגה להעיף לתוך עץ מי שהשיב תשובה שגויה. בגרסה האמריקאית תוארה רק כבעלת יכולת להעיף אנשים למרחק רב באמצעות נפנוף כנפיה.
בסדרת ספרי הארי פוטר בספר הרביעי (הארי פוטר וגביע האש) מופיעה הספינקס במשימה האחרונה של טורניר הקוסמים המשולש, במבוך.
הספינקס הופיעה בספר פרסי ג'קסון והקרב על המבוך.
ראו גם

כרוב (מיתולוגיה)
הערות שוליים

↑  רז קלטר, זאב הרצוג, הרמאפרודיטה ביהודה? צלמית קנטאור מתקופת הברזל בתל באר־שבע, קדמוניות לז, 2004, עמ' 42
↑  הסיודוס, תרגום: שמעון בוזגלו, תאוגוניה, רעננה: אבן חושן, 2016, עמ' 50
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565812205171  PLWABN: 9810577546705606  LCCN: sh85126609  NDL: 00575777  NKC: ph700528  SUDOC: 240569555  VIAF: 172279165   WorldCat (עם VIAF): 172279165 
ספינקס על פיקסיס (אנ') יווני, המחצית השנייה של המאה ה־5 לפנה"ס, נולה
ספינקס צרפתי בארמון בלוודר, וינה, אוסטריה
תקופת הצרות

ערך זה עוסק בתקופה בהיסטוריה של רוסיה. אם התכוונתם לסכסוך בצפון אירלנד, הידוע גם בשם הצרות, ראו .
תקופת הצרות (ברוסית: Смутное время) הייתה תקופת משבר בהיסטוריה של רוסיה שהייתה נתונה תחת שלטון רוסיה הצארית. תקופה זו החלה בשנת 1598, עם מותו של פיודור הראשון, והסתיימה בשנת 1613, עם עלייתו לשלטון של מיכאל הראשון.
התקופה החלה לאחר מותו של שליט רוסיה הצארית פיודור הראשון, שהיה ידוע בתור מנהיג חלש עם מוגבלות שכלית. פיודור מת ללא יורש עצר וגרם לקריסתה של שושלת רוריק. לאחר מותו החל מאבק ירושה אלים שכלל מספר רב של טענות לא לגיטימיות לבעלות על התואר שליט הצאר. בתקופה זו, בין השנים 1691-1603, התרחש רעב עצום שגרם למותה של שליש מהאוכלוסייה. במהלך תקופה זו רוסיה הותקפה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי, במסגרת מלחמת רוסיה-פולין, בו נכבשה, עד גירוש האיחוד משטחים רוסיים בשנת 1612. תקופה זו ידועה בתור אחת התקופות הסוערות ביותר בהיסטוריה של רוסיה - התקופה מאופיינת בחוסר יציבות, אנרכיה, מלחמה, ובמשבר פוליטי, כלכלי וחברתי קשה.
איור על תקופת הצרות בטושינו
רקע המשבר

איוואן האיום, שליט רוסיה הצארית בשנים 1547-1575 ומייסד רוסיה הצארית, היה אביהם של פיודור הראשון וצארייביץ' איוואן איוואנוביץ'. יורש העצר הטבעי לתואר הצאר היה איוואן איוואביץ הצארייביץ', בנו הבכור של איוואן. אולם ב-19 בנובמבר 1581 נהרג הצארייביץ' על ידי אביו בטעות, במהלך התקף זעם - תופעה שהייתה שכיחה אצל איוואן. בנו הצעיר, פיודור, הפך ליורש העצר היחיד לתואר, בלית ברירה. אך לא היה כשיר לנשיאת תואר הצאר עקב המוגבלות השכלית ממנה סבל.
עם מותו של איוואן האיום ב-28 בנובמבר 1584, הוכתר פיודור כצאר. עם זאת, הוא לא החזיק בכל כוח השלטון. אחיה של אימו, יועצו האישי ובויאר, בוריס גודונוב, הכריז על עצמו כצאר באותה עת ביחד עם פיודור. פיודור, שסבל ממוגבלות שכלית והיה ידוע בתור שליט חלש מאוד, לא היה כשיר לניהול, ובוריס שימש בתור סגנו לתואר הצאר עד מותו של פיודור בשנת 1598.
תחילת המשבר

פיודור הראשון היה האדם האחרון בשושלת רוריק אליה שושלת השלטון השתייכה. לפיודור לא היו בנים, ולכן לתואר הצאר לא היה יורש עצר מוחלט. עם מותו של פיודור, תואר הצאר עבר לאשתו של פיודור, אירנה. אירנה הפכה לנזירה תשעה ימים אחרי מינויה כצארית, והתואר עבר לבוריס גודונוב, סגנו לתואר של פיודור. בוריס נבחר להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור. עם מינויו לצאר, פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
תחת שלטונו של בוריס סבלה רוסיה מקשיים. בשנים 1601-1603 נכנסה רוסיה לתקופה של רעב גדול שגרם למותה של כשליש מאוכלוסיית רוסיה. היבול גדל בקצב מאוד איטי והטמפרטורות בלילות בחודשי הקיץ צנחו בצורה קיצונית. המשטר החל לחלק כסף ומזון לאזרחים עניים במוסקבה, והעיר הוצפה בכמות אדירה של פליטים, דבר שגרם להחמרה במשבר הכלכלי. באזורים מרוחקים יותר סבלו המקומיים מבצורת כבדה והתפרצויות של מגפות. התנגדות הבויארים לשלטון התעצמה, והמונים שהשתייכו לקבוצות בראש בני אצולה משושלת רומנוב התנגדו לשלטו וסירבו להישמע לשליט שהוא בויאר.
דמיטרי הכוזב הראשון

על רקע זה הופיע דמיטרי הכוזב הראשון. בפגישה עם מלך פולין, זיגמונט השלישי, הבטיח דמיטרי שלאחר קבלת השלטון ברוסיה, יעביר לשליטת פולין שטחים משמעותיים מהמדינה, יעניק את תמיכתו בהפצת הנצרות הקתולית ברוסיה, ויפעל לאיחוד בין המדינות. בהתאם, הוא קיבל תמיכה ממלך פולין, זיגמונט השלישי, והחל בפלישה לרוסיה הצארית בתמיכת האצולה הפולנית. בעיצומה של מערכה צבאית, ב-13 באפריל 1605, בוריס גודונוב נפטר והשלטון הועבר לבנו. אולם הצבא התנגד לשליט החדש ובתחילת יוני 1605 הוא נהרג במסגרת הפיכה שלטונית. ב-20 ביוני 1605 דמיטרי הכוזב הראשון נכנס עם צבאו למוסקבה. חלק ניכר מהאצולה המוסקבאית, כולל אלמנתו של איוואן הרביעי (אמו של הנסיך דמיטרי), הכירו בו כבנו של הצאר וכיורש העצר. אך לא כל האצולה תמכה במהלך. קבוצה בראשות וסילי שויסקי החלה להפיץ שמועות שהצאר המיועד אינו יורש העצר הלגיטימי. הקושרים נתפסו ורובם הוצאו להורג. שויסקי עצמו קיבל חנינה.
דמיטרי לא עמד מאחורי ההבטחות שנתן לפולנים. התנהגות הפולנים, שהעבירו מספר תפקידי מפתח בשלטון לידם, גרמה לקרע בין השלטון לבין חלק משמעותי של האצולה הרוסית וכלל האוכלוסייה. בשנת 1606 שויסקי ארגן קשר נוסף. הפעם הוא נחל הצלחה, וב-17 במאי 1606 דמיטרי הכוזב הראשון נהרג.
שלטון וסילי שויסקי

לאחר שעלה וסילי שויסקי לשלטון החלה בדרום התקוממת איכרים. חלק ניכר של האוכלוסייה לא תמך בשלטונו, ובנוסף, הופיע טוען חדש לכתר, דמיטרי הכוזב השני. לקראת סוף שנת 1608 רוב המדינה הייתה בשליטתו. בשליטת הצאר היו הערים מוסקבה, קולומנה, סמולנסק, ניז'ני נובגורוד, קאזאן וערים נוספות במזרח המדינה. כתוצאה מחולשת השלטון החלו פלישות של הורדת נוגאי, וכוחות של חאנות קרים הגיעו עד לאזורים במרכז רוסיה, דבר שלא התרחש כבר תקופה ארוכה. במקביל, כוחות של פולנים וליטאים, שהיו חלק מצבא דמיטרי הכוזב השני, פלשו לערים רבות והטילו מיסים על ערים שבשליטתם. בתחילת 1609 היו לצבא הצאר, בראשות מיכאל סקופין-שויסקי, כמה הצלחות בשדה הקרב, אך גם כמה הפסדים בקרבות חשובים. ממשלת שויסקי חתמה על חוזה עם שוודיה, לפיו הרוסים יעבירו שטחים נכבדים לשליטה שוודית בתמורה לתמיכה צבאית. כוחות של כ-15 אלף שכירי חרב שוודים הועברו לרוסיה. הצבא המשותף הצליח להתקדם בשדה הקרב וזכה לכמה הצלחות. המצור על מוסקבה הופסק ודמיטרי הכוזב השני עזב את המחנה שלו בפרברי מוסקבה ונמלט. ב-12 במרץ 1610, צבאו של מיכאל סקופין-שויסקי, אחיינו של הצאר ואסילי, נכנס למוסקבה. באופן מפתיע, ב-29 באפריל המפקד הצעיר והאהוד נפטר. על פי הגרסה המקובלת, הוא הורעל בהוראת וסילי שויסקי עצמו, שפחד מהתמיכה בו בקרב האצולה ומהאהדה לה הוא זכה. הצבא, תחת פיקודו של דמיטרי שויסקי, אחיו של הצאר, יצא ממוסקבה במטרה לשחרר את העיר סמולנסק ממצור של צבא זיגמונט השלישי, מלך פולין. ב-4 ביולי 1610 התרחש קרב קלושינו. הרוסים נחלו תבוסה מוחצת וצבאם התפזר. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון על ידי הבויארים, הפולנים נכנסו למוסקבה וכל משפחת שויסקי הועברה לוורשה.
שליטה בויארית

תבוסת הצבא בקרב קלושינו הביאה לכך שווסילי שויסקי סולק מן השלטון והשליטה הועברה למועצה של 7 בויארים (מסטסלבסקי, טרובצקוי, אובולנסקי, רומנוב, ליקוב ושרמטייב). האצולה המוסקבאית נשבעה אמונים לנסיך הפולני ולדיסלאב, ובמהלך 20–21 בספטמבר 1610 הפולנים נכנסו למוסקבה. הביזה שביצעו הכוחות הפולנים וההבדלים בין האמונה הקתולית לאורתודוקסית, הביאו לכך שמספר ערים בצפון-מערב ובמזרח המדינה התנגדו למהלך ולא הסכימו להכיר בנסיך הפולני כצאר חדש. ב-17 במרץ 1611, הפולנים, שסברו כי המהומות אשר התקיימו בשוק של מוסקבה מהוות את תחילתה של התקוממות, רצחו מעל 7,000 מתושבי העיר. בתגובה התארגן צבא מתנדבים בראשות וויוודה של ריאזן פרוקופי ליאפונוב בערים שהתנגדו לנסיך וולדיסלאב. צבא המתנדבים הגיע לפרברי מוסקבה והחל קרב על כיבושה. בעקבות מאבקים פנימיים, ליאפונוב נהרג וצבא המתנדבים התפזר. באותה שנה כוחות של חאנות קרים פלשו לאזור ריאזן. לאחר 20 חודשי מצור נפלה העיר סמולנסק לידי הפולנים. נוסף על כך, השוודים פירקו את הברית הצבאית עם הרוסים והחלו בכיבוש ערים בצפון השטח הרוסי הידוע בשם מלחמת אינגריה.
בשנת 1612 החל להתארגן צבא מתנדבים שני בראשות קוזמה מינים שהזמין את הנסיך דמיטרי פוז'ארסקי לניהול המערכה הצבאית. בפברואר 1612 כבש הצבא את ירוסלבל ובמשך ארבעה חודשים המתין, כשבתווך קיים התארגנות ואימונים בעיר זו. בתקופה זו נשקלה מועמדות של נסיך שוודי לתפקיד הצאר, אך מועמדות זו לא הגיעה לכדי בשלות. בספטמבר 1612 כוח פולני כבש את וולגדה וכמעט כל תושביה נהרגו. ב-30 באוגוסט 1612 צבא המתנדבים יצא מירוסלבל לכיוון מוסקבה, וב-1 בספטמבר 1612 הקרב על מוסקבה (1612) התחיל. בתחילת נובמבר 1612 הצבא הרוסי כבש את העיר. למרות זאת, הכוחות הפולנים בעיר התבצרו בקרמלין. ב-17 בנובמבר 1612, רק כאשר לכוחות הפולנים אזלה האספקה, הפיקוד הפולני בעיר חתם על הסכם כניעה וכוחותיו עזבו את העיר.
בחירת הצאר החדש

בהתאם לכרוז שפורסם ב-10 בנובמבר 1612 הוחלט על אספת זמסקי סובור ועל בחירת צאר חדש. כל עיר הייתה צריכה לשלוח משלחת בהרכב של עשרה אנשים. מלך פולין זיגמונט ניסה לכבוש את מוסקבה מחדש, אך בהיעדר כוח גדול מספיק נסוג.
בינואר 1613 החלו הישיבות של זמסקי סובור. 4 מועמדים נשקלו: וסאילי שויסקי, וורטינסקי, טרובצקוי ומיכאל רומנוב. ב-7 בפברואר התקיימה בחירת הצאר החדש. ההכרזה הרשמית נדחתה עד ל-21 בפברואר, במטרה לוודא שהבחירה (במיכאל רומנוב) מקובלת על כל שכבות האוכלוסייה.
עם בחירת הצאר החדש, השלטון המרכזי השתרש והסתיימה תקופת הצרות.