stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלתען
מינים

Chauliodus barbatus
Chauliodus danae
Chauliodus dentatus
Chauliodus macouni
Chauliodus minimus
Chauliodus pammelas
Chauliodus schmidti
מַלְתְּעַן הַתְּהוֹמוֹת (Chauliodus sloani)
Chauliodus vasnetzovi
הערות שוליים

↑  על פי האקדמיה ללשון
מחזור החמצן בגוף

קסקדת החמצן היא חלק מתהליך הנשימה, זהו מעבר החמצן מהאטמוספירה אל המיטוכונדריון.
חמצן מגיע מהאוויר הנשאף מבחוץ. לצורך ביצוע תהליך הנשימה התאי (הפקת אנרגיה מגלוקוז) על החמצן להיות מומס במים, ולשם כך יש צורך במערכת אשר תוביל את החמצן מהאוויר אל הגוף, תמיס את החמצן ותביא אותו אל המיטוכונדריות לצורך תהליך הנשימה התאית.
הלחץ האטמוספירי בגובה פני הים הוא 760 מ"מ כספית, באוויר יבש יש כ־21% חמצן ומכאן שהלחץ היחסי של החמצן הוא 160 מ"מ כספית באוויר אשר נשאף לגוף האדם (760*21%).
בקנה הנשימה (טרכאה) האוויר היבש מתערבב עם אדי המים. הלחץ החלקי של המים הוא 47 מ"מ כספית, ולכן סך הלחץ בקנה הנשימה הוא 713 מ"מ כספית (760-47), ומכאן שהלחץ החלקי של החמצן הוא 150 מ"מ כספית (21%*713).
בנאדיות הריאה, האוויר הלח שהגיע מקנה הנשימה מתערבב עם פחמן דו-חמצני. הלחץ החלקי שלו הוא 40 מ"מ כספית, כאשר היחס שבין ניצול החמצן לייצור הפחמן הדו-חמצני הוא 0.8 (על כל 1 יחידת חמצן מנוצלת, נוצרת 0.8 יחידת פחמן דו-חמצני- יחס החילוף הנשימתי) ומכאן, שהלחץ החלקי של החמצן בנאדיות הריאה הוא 100 מ"מ כספית.

arteriosity
הלחץ החלקי של החמצן בארטריולות (עורקיות) הוא מעט נמוך יותר- 90 מ"מ כספית. למעשה, הלחץ החלקי של החמצן בנאדיות, שהוא 100 מ"מ כספית, אינו שווה ללחץ החלקי של החמצן בדם- הפרש זה קרוי Aa difference: מפל הלחצים בין הנאדיות לבין הדם. הפרש זה נובע, אצל אנשים בריאים, כתוצאה מכך שיש דלף מימין לשמאל (זרימה דרך האנסטמוזות שבין הסימפונות לריאות ודליפה של דם ורידי תוך לבבי דרך thebesian veins). דלף זה גורם לירידה בלחץ החמצן בדם לעומת לחצו בנאדיות (דם זורם בוורידים סיסטמיים אל עורקים סיסטמיים בלא שיורווה לגמרי בחמצן בריאות ולכן לחץ החמצן וריכוזו בעורקים הסיסטמיים יורד). הפרש זה יכול לעלות גם כתוצאה ממצבים פתולוגיים, כגון דלקת ריאות קשה אשר פוגעת ברקמה, בצקת ריאות או מחלות ריאה שונות (כגון פיברוזיס, מחלת קרינה וסרטן ריאות). עליה בהפרש זה גורמת להיפוקסמיה: מחסור בחמצן.
לחץ החמצן בדם ורידי הוא 40 מ"מ כספית.
באינטרסטיציום של הרקמות השונות הלחץ החלקי של החמצן הוא 20 מ"מ כספית, ובתוך התאים עצמם 10 מ"מ כספית. המיטוכונדריה מסוגלת לבצע מטבוליזם חמצוני בלחץ חמצן שערכו נמוך עד כדי 1–2 מ"מ כספית.
מאגר החמצן בגוף האדם

בגוף האדם, לחץ החמצן- PO2 ברקמות נמוך, והחמצן אינו נמס טוב במים. לכן, רק חמצן מועט יכול להיאגר בתמיסה לשעת חירום.
במקרה של פגיעה במערכת הנשימה, ישנם מספר אתרים בגוף בהם יש מאגר של חמצן, (פחות מ-2 ליטר חמצן) המספיק למספר דקות מועט על מנת להחזיק את האדם בחיים:
במערכת הדם, בה זורמים בממוצע כ־5 ליטרים של דם, קיים המוגלובין הקושר את החמצן. רמת ההמוגלובין התקינה היא 15 מ"ג ל-100 מ"ל, וגרם אחד של המוגלובין יכול לקשור 14 מ"ל חמצן: כלומר, סה"כ 1 ליטר של חמצן נמצא בדם.
בנוזל הפלזמה מומסים בסה"כ עוד 7.5 מ"ל חמצן.
בריאות- חלק מהחמצן נאגר בנאדיות הריאה: ב FRC של 2.4 ליטרים, כאשר לחץ החמצן העורקי הוא 100 מ"מ כספית, יש כ־500 מ"ל חמצן נוספים.
במיוגלובין- שרירי השלד והלב מכילים מיוגלובין- חלבון האוגר חמצן. ואולם, ריכוז המיוגלובין בשריר החדר שבלב הוא נמוך- 4 מ"ג לגרם, וכמות זו מספיקה לצריכת חמצן בסיסית בלב למשך 3–4 שניות. ריכוז המיוגלובין בשריר השלד עוד נמוך מריכוזו בלב.
הערות שוליים

↑  150 מ"מ כספית שהיו בקנה הנשימה, בניכוי הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני לחלק ל-0.8,  כלומר, בניכוי 50 מ"מ כספית, כלומר, סך הלחץ החלקי של החמצן בנאדיות הריאה הוא 100 מ"מ כספית.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מלתעות האימה

| --- | --- |

 בימוי:  אלכסנדר אז'ה 
 הופק בידי:  קרייג פלורס   סם ריימי   אלכסנדר אג'ה
 תסריט:  מיכאל רסמוסן, שון רסמוסן 
 עריכה:  אליוט גרינברג
 שחקנים ראשיים:  קאיה סקודלריו   ברי פפר
 מוזיקה:  מקס ארוג'   סטפן תום
 צילום:  מקסים אלכסנדר
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Ghost House Pictures   aimi Productions
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 ביולי 2019   ישראל 29 באוגוסט 2019
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה • מותחן
 תקציב:  13–15 מיליון דולר
 הכנסות:  91.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   crawl
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"מלתעות האימה" (באנגלית: Crawl) הוא סרט אימה-הישרדות אמריקאי אשר בוים על ידי אלכסנדר אג'ה, לפי תסריט שכתבו מיכאל רסמוסן ושון רסמוסן. את הדמויות הראשיות מגלמות קאיה סקודלריו וברי פפר.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 ביולי 2019, בהפצת סרטי פרמאונט. בישראל יצא הסרט ב-29 באוגוסט 2019. סרט אימה חדש על סופת הוריקן מאלכסנדרה אג'ה.
עלילה

הסרט מתחיל כאשר סופה טרופית כבדה פוגעת בפלורידה, עיר הולדתה של היילי קלר (קאיה סקודלריו). היא בוחרת להתעלם מהתרעות הפינוי של העיר, ומחליטה לנסוע לשם במטרה למצוא את אביה, דייב קלר (ברי פפר), שנעלם בפתאומיות.
כאשר מגיעה היילי אל בית אביה, היא מגלה כי הוא פצוע אנושות. בסמוך לכך, היא מנסה לעצור את הדימום שלו, תוך שהיא מטפלת בו. לאחר מכן, השניים ננעלים במרתף, תוך שהשיטפון מבחוץ חודר פנימה ויחד איתו, גם האליגטורים שתוקפים ופוצעים את השניים בצורה קשה ובלתי הפיכה.
ליהוק

קאיה סקודלריו – היילי קלר, בתו של דייב
ברי פפר – דייב קלר, אביה של היילי
רוס אנדרסון – וייד טיילור
אנסון בון – סטאן
חוסה פלמה – פיט
מורוויד' קלארק – בת' קלר
הערות שוליים

↑  Zoran Janković, PRODUCTION: Alexandre Aja Shoots Paramount Pictures Production Crawl in Serbia, FilmNewEurope.com, ‏1970-01-01 (באנגלית)
↑  Crawl, Box Office Mojo
↑  Alexandre Aja, Sam Raimi Team for Paramount Horror Thriller 'Crawl' (Exclusive), The Hollywood Reporter (באנגלית)
↑  Brad Miska, Here’s the Star of Alex Aja and Sam Raimi’s ‘Crawl’, Bloody Disgusting!, ‏2018-05-31 (באנגלית)
↑  Barry Pepper Joins Kaya Scodelario in Paramount Thriller 'Crawl', The Hollywood Reporter (באנגלית)
↑  Paramount Sets Horror Pic 'Crawl' for Late Summer; 'Loud House' Film Taken Off Calendar, The Hollywood Reporter (באנגלית)
↑  מלתעות האימה, באתר Seret.co.il | אתר סרט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: cf4e9bc7-e304-4489-ab62-988bcff41a4e
מסחתי

מסחתי בגאורגיה
מֶסחֶתי (בגאורגית: მესხეთი) או סאמצחה הוא אזור הררי ופרובינציה לשעבר של דרום מערב גאורגיה.
השבטים הגאורגים הקדומים משקי-Meshki (מאוחר יותר מוסח-Moskh, והמוסיניקים, היו ילידי האזור הזה, שזוהו, בידי חלק מהמחברים כ-מושקי (Muški) מאסיה הקטנה, מהמאה ה-12 לפנה"ס, על פי מקורות אשוריים. רוב האוכלוסייה המסחתים הגאורגים כיום הם צאצאי שבטים אלו. המוסיניקים היו ממציאי המטלורגיה. במיליניום השני - המאה הרביעית לפנה"ס, מסחתי הייתה חלק מהממלכה הגאורגית דיאוחי (დიაოხი). המאה ה-4 לפנה"ס - המאה ה-6, חלק מממלכת איבריה. בין מאה העשירית ועד למאה ה-15, האזור היה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת. במאה ה-16 מסחתי נכבשה וסופחה לאימפריה העות'מאנית. בשנים 1829-1917 האזור היה חלק מפרובינציית טביליסי. בשנים 1918-1921 חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ובשנים 1921-1990 חלק ממחוז גאורגיה בברית המועצות. משנת 1990 מסחתי הפכה לפרובינציה בגאורגיה בשם סאמצחה-ג'אוואחתי.
ראו גם

שותא רוסתוולי
הטורקים המסחתים
מלחמת רוסיה–צרפת (1812)

מלחמת רוסיה–צרפת פרצה ב-1812 עם פלישת נפוליאון לרוסיה. היה זה האירוע המרכזי במלחמות נפוליאון. בעקבות התבוסה שנחל נפוליאון בפלישה הכושלת, הצטמצם צבאו לכדי שבריר מגודלו ערב הפלישה, ורבים מבעלי בריתו (מאונס) נטשו אותו והצטרפו לכוחות שלחמו כנגדו. כישלון הפלישה לרוסיה סימן את תחילת סוף שלטונו של נפוליאון.
את התפקיד הכביר שמילאה מלחמת 1812 בהיסטוריה ובתרבות של העם הרוסי ניתן לראות ברומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, ובקווי הדמיון אשר מתח המשטר הסובייטי בינה לבין פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941.
המינוח

עד לשנת 1941 נודעה מלחמה זו ברוסיה בתור "מלחמת המולדת" או "המלחמה להגנת המולדת". לאחר מכן הונהג ברוסיה לכנותה כ"מלחמת המולדת של שנת 1812" (ברוסית: Отечественная война 1812 года), וזאת כדי להבדילה מ"מלחמת המולדת הגדולה", השם בו השתמשו בברית המועצות למלחמה בגרמניה הנאצית ובנות בריתה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
הפלישה > הצדדים היריבים

ב־24 ביוני 1812, החל הגרנד ארמה של נפוליאון, שמנה כ־700,000 איש, לחצות את נהר ניימן ופניו לכיוון מוסקבה. חלוקתו של הגרנד ארמה הייתה כדלקמן:
הכוח המרכזי, המונה 250,000 חיילים בפיקודו האישי של נפוליאון.
שתי ארמיות נוספות:
בפיקוד בנו המאומץ של נפוליאון, הנסיך אז'ן דה בוארנה, ובה 80,000 חיילים.
בפיקוד אחיו הצעיר של נפוליאון, ז'רום, ובה 70,000 חיילים.
גיס בפיקודו של ז'אק מקדונלד (Jacques Macdonald) ובו 32,500 חיילים
גיס אוסטרי בפיקודו של הנסיך משוורצנברג קרל פיליפ שוורצנברג (Karl Schwarzenberg) ובו 34,000 חיילים.
ארמיית עתודה שמנתה 225,000 חיילים.
נוסף על זאת 80,000 חיילי המשמר הלאומי גויסו לשירות צבאי מלא כדי להגן על גבולות האימפריה עם דוכסות ורשה. בהתחשב בכוחות אלה, הגיע מספר החיילים שריכזה האימפריה הצרפתית על גבולותיה של רוסיה לכמעט 800,000 איש. ריכוז כוחות בסדר גודל זה היווה מעמסה עצומה על מכונת המלחמה הצרפתית בהתחשב בעובדה שבאותה עת, למעלה מ־300,000 חיילים צרפתיים לחמו בספרד ו־200,000 חיילים נוספים היו מוצבים בגרמניה ובאיטליה. 450,000 חיילים צרפתיים היוו את השלד של צבא הפלישה הגדול והשאר הורכב מצבאות בעלות בריתה. נוסף על הגיס האוסטרי כלל צבאו של נפוליאון 95,000 פולנים, 90,000 גרמנים (24,000 בוורים, 20,000 סקסונים, 20,000 פרוסים, 17,000 וסטפלים ומספר אלפים מנסיכויות ריין קטנות יותר), 25,000 איטלקים, 12,000 שווייצרים, 4,800 ספרדים, 3,500 קרואטים ו־2,000 פורטוגלים. נוסף על כך נכלל כוח משלוח בלגי והולנדי. למעשה לכל אחד מהלאומים אשר הרכיבו את האימפריה של נפוליאון היה ייצוג בצבאו.
באשר לגודלו של הצבא הרוסי ערב המלחמה, מחד יש הנוקטים במספר של 350,000 חיילים ומאידך יש הנוטים ליחס לצבא הרוסי 710,000 חיילים סדירים ערב המלחמה. קיים יסוד להניח כי המספר 400,000 הוא המדויק ביותר. כך או אחרת מוסכם כי גודלו היה קטן מזה של הצרפתי. 280,000 חיילים רוסים התפרסו על הגבול הפולני (בהכנות לפלישה לבת חסותה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ורשה). הצבא הרוסי התחלק לשלוש ארמיות עיקריות:
הארמייה המערבית הראשונה בפיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי שמנתה 159,800 חיילים.
הארמייה המערבית השנייה בפיקודו של פיוטר בגרטיון שמנתה 62,000 חיילים.
הארמייה המזרחית בפיקודו של טורמסוב המונה 58,200 חיילים.
שתי ארמיות נוספות, המונות 65,000 ו־47,000 חיילים היוו עתודה.
על פי מספרים אלה ניתן להסיק כי גודלו של הצבא הרוסי אשר ניצב מול נפוליאון מיד עם חצייתו את נהר ניימן עמד על כ־400,000 חיילים. בנוסף על זאת הצליחה הדיפלומטיה הרוסית להגיע לשלום עם שוודיה והאימפריה העות'מאנית ובכך להשקיט את הגבולות עמן, דבר שאפשר לרתום יותר מ־100,000 חיילים מחזיתות אלו להגנה על הגבול המערבי. מאמצים נוספים שהשקיעו הרוסים להגדלת צבאם נשאו פרי ובספטמבר 1812 עמד גודלו של הצבא הרוסי על 920,000 חיילים, חלק ניכר מהם חסרי אימון בסיסי, לא כולל יחידות קוזאקים בלתי סדירות שעל פי ההערכות תרמו כ־75,000 חיילים למספר הכולל.
הפלישה > המסע למוסקבה

הפלישה החלה ב־24 ביוני 1812.
זמן קצר לפני כן שלח נפוליאון הצעת פיוס אחרונה לסנקט פטרבורג וכשזו נותרה חסרת תשובה, הורה לצבאו להתקדם אל תוך שטחה של האימפריה הרוסית. בראשית הוא כמעט ולא נתקל בהתנגדות משמעותית והגיע במהרה לעומק שטח האויב. ההתנגדות הרוסית הייתה ספונטנית ונקודתית בלבד וברקלאי, המפקד העליון סירב להילחם חרף שכנועיו של בגרטיון, כיוון שידע שלצבא הרוסי חסרים האמצעים להילחם בקרב פנים אל פנים. הנסיגה של הצבא הרוסי נעשתה בהתאם לאסטרטגיית האדמה חרוכה – המטרה הייתה למשוך את הצרפתים אל מעמקי רוסיה כשהחורף הרוסי והשיבושים באספקה יסייעו להביס אותם. בלא התייחסות לתוצאות של אסטרטגיה זו, הפיקוד הרוסי דחה על הסף אפשרות למערכה מכרעת בתנאים מטיבים לנוכח עוצמתה ומהירותה של ההתקדמות הצרפתית.
הלחץ הפוליטי על ברקלאי וראיית האסטרטגיה שבה נקט כבלתי סבירה בעיני העם הובילו להדחתו מהפיקוד העליון והחלפתו על ידי קוטוזוב הפופולרי. למרות הרטוריקה וההתרברבות של קוטוזוב הוא דבק במדיניות קודמו, כאשר הבין כי מערכה מכרעת נגד הצרפתים טומנת בחובה תוצאה הרת אסון לצבאו. בסופו של דבר עלה בידו של קוטוזוב לבסס קו הגנה בבורודינו, לאחר הקרב על סמולנסק (16-18 באוגוסט) שהסתיים בתיקו מדמם, אך ללא הכרעה. קרב בורודינו שב־7 בספטמבר היה ליום קרב עקוב מדם שבו נגרמו לצדדים עשרות אלפי אבדות. הקרב הסתיים ללא הכרעה, אך בעקבות האבדות הכבדות שספג הצבא הרוסי (הוא איבד כמחצית מכוח האדם שלו), העדיף קוטוזוב לסגת למחנה טרטוטינו.
עד לרגע זה הצליחה רוסיה לגייס כוחות תגבורת לצבאה ולהביאו לכ־900,000 חיילים כאשר כ-100,000 נמצאו בקרבה ישירה למוסקבה - שרידי צבאו של קוטוזוב ששוקמו בחלקם ואורגנו מחדש אחרי קרב בורודינו. יכולת זו של הרוסים לתגבר את כוחותיהם באופן שוטף הקנתה להם יתרון מכריע אשר בסופו של דבר הביאה לידי ניצחונם המוחץ במלחמה.
הפלישה > תעלומת כיבושה של מוסקבה

אחת התהיות שמעלה חקר מלחמה זו היא מדוע בחר נפוליאון להתקדם לעברה של מוסקבה ולא לעבר סנקט פטרבורג הבירה. זוהי תעלומה היסטורית כיוון שעל פניו היתרון הצבאי והמדיני בהתקדמות אל עבר סנקט פטרבורג הוא מובן וברור. נפילתה של סנקט פטרבורג שבה רוכזו רוב מוסדות השלטון של האימפריה הייתה גורמת לרוסיה נזק כבד, ומקשה מאוד על המשך המלחמה. יתרה מזאת, ב־1808 התרחשה מלחמה בין רוסיה לשוודיה שבמהלכה נחלה שוודיה תבוסה קשה, ונאלצה לוותר על שטחה של פינלנד לטובת רוסיה. עקב כך העדיפה שוודיה לשמור על נייטרליות במהלך הפלישה הצרפתית מחשש לתגובה הרוסית, אך ייתכן מאוד כי התקדמותו של נפוליאון צפונה בשילוב עם ניתוק של הצי הבלטי מבסיסיו ומספינותיו, הייתה יכולה להוביל לשינוי במעמדה של שוודיה כלפי הרוסים ולשנות את מאזן הכוחות.
אחד ההסברים שנתנו לכך הוא שנפוליאון סבר כי ימצא בני ברית להקמת ממשלת בובות בחסות צרפתית, בין אצילי מוסקבה שנותרו ללא השפעה פוליטית, והיו מלאי טינה כלפי הצאר, בעקבות העברת הבירה ממוסקבה העתיקה וההיסטורית לסנקט פטרבורג המערבית, בתחילת המאה ה-18. נפוליאון נכשל ביוזמתו זו, ולא נמצא אציל מוסקבאי אחד אשר מוכן היה לשתף פעולה עמו. בהסתמך על תוצאה זו ניתן לומר בבירור שכיבוש מוסקבה היה צעד מיותר מבחינה פוליטית ואף הרסני מבחינה צבאית.
הסבר נוסף הוצע על ידי ההיסטוריון הרוסי טרלה. לדבריו נפוליאון נפל קורבן להבנתו השגויה את מהותה וזהותה של רוסיה. חרף התמורות שהתחוללו ברוסיה במאה השנים הקודמות לפלישתו, נתפסה רוסיה בעיני המערב עדיין כ"ממלכת מוסקבה". שם זה דבק בממלכה הרוסית לאחר שסיים הצאר הרוסי הראשון איוואן הרביעי (האיום), לאחד סביב נסיכות מוסקבה את נסיכויות רוסיה לממלכה רוסית מאוחדת במאה ה־16. בטרם הפלישה אמר נפוליאון שאם יכבוש את קייב יתפוס את רוסיה ברגליה, אם יכבוש את סנקט פטרבורג יתפוס את רוסיה בראשה ואם יכבוש את מוסקבה יתפוס את רוסיה בליבה. משפט זה בהחלט מבטא את הבורות שאפיינה את תפיסת מהותה וזהותה של האימפריה הרוסית על ידי איש המערב הממוצע בימי נפוליאון, שראה ברוסיה ממלכה ברברית-אקזוטית שמאוכלסת על ידי חצי-אנשים חצי-דובים כשמוסקבה היא עיר קדושה בעבורם, בעלת תפקיד דומה למכה בעיני האסלאם. ברור מעל לכל ספק, כי נפוליאון, שהיה מהאישים המשכילים בדורו, לא היה שותף לדעות קדומות מעין אלה אך סבר גם הוא כי סנקט פטרבורג היא הבירה הפורמלית של רוסיה ואילו מוסקבה היא עיר בעלת מעמד מיוחד וסמלי בעיני העם הרוסי. בהסתמך על הבנתו זו סבר נפוליאון כי נפילתה של מוסקבה תכה בתדהמה את העם הרוסי ותשמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של הדוגלים בהמשך התנגדות לצרפתים.
הפלישה > נפילת מוסקבה

נפוליאון נכנס למוסקבה השוממת, שכל מחסניה רוקנו מבעוד מועד על ידי המושל רסטופצ'ין. בהסתמכותו על כללי המלחמה הקלאסיים, העריך נפוליאון שלאחר נפילת הבירה (אף על פי שסנקט פטרבורג הוכרזה כבירתה הרשמית של רוסיה בתחילת המאה ה־18 למוסקבה היה מעמד מיוחד של ה"בירה השנייה") יכיר הצאר אלכסנדר הראשון בתבוסתו ויורה לצבאו להיכנע, אך לא כך היה הדבר. במוסקבה פרצו שרפות ענק שהתפשטו במהרה, בתיה העשויים עץ נשרפו כליל והותירו את הצרפתים ללא קורת גג. נפוליאון עצמו כמעט ונשרף באחת השריפות, כשהארמון בו שהה עלה בלהבות. נהוג לחשוב שהשרפות היו מעשי ידם של הרוסים.
לאחר תבוסתו, שב וציין נפוליאון כי לו היה מקדים בשבועיים לעזוב את מוסקבה, היה מסוגל להשמיד את צבאו המשתקם של קוטוזוב ליד טרוטינו. בכך היה מתיר את רוסיה ללא הכוח המגן המאוחד הגדול ביותר שלה, והופך אותה לחסרת ישע מפניו של נפוליאון.
הפלישה > הנסיגה

יושב על גחליה של מוסקבה החרוכה, חסר כל תקווה לכניעת הרוסים, וניצב בפני תמרוני הצבא הרוסי המאלצים אותו לעזוב את העיר, התחיל נפוליאון את נסיגתו הארוכה. בקרב מלויארוסלבץ, אילץ קוטוזוב את הצרפתים להשתמש באותה דרך בה התקדמו מזרחה מספר חודשים קודם לכן; כשהוא חוסם את אגפם הדרומי ומונע שימוש בדרכי נסיגה אחרות, השתמש קוטוזוב בהתקפות גרילה תכופות, והכה ללא הרף בנקודות התורפה של הצרפתים – קווי האספקה הארוכים. חיל הפרשים הרוסי בשיתוף עם קוזקים רכובים, תקף והתיש יחידות צרפתית מבודדות. מציאת אספקה נהייתה למשימה בלתי אפשרית כמעט ורבים מהחיילים הצרפתיים החלו לערוק.
החורף הרוסי, שהחל בנובמבר 1812, הערים קשיים נוספים על הצבא הצרפתי כשחיילים וסוסים החלו למות מרעב, היפותרמיה, כוויות קור ומסעות מפרכים. חציית נהר ברזינה טמנה בחובה מפלה חדשה לצרפתים, כשקוטוזוב החליט לפתוח במתקפה, חלקו של הצבא הצרפתי שלא הספיק לחצות את הנהר הושמד, נפל בשבי וטבע במי הנהר. בשבועות שלאחר קרב ברזינה הלך צבאו הנסוג של נפוליאון והצטמצם וב־14 בדצמבר 1812 גורש מגבולות רוסיה. רק 22,000 מחייליו של נפוליאון שרדו את הפלישה לרוסיה. אבדותיו של הצבא הרוסי בקרבות מלחמה זו השתוו לאלה של הצרפתים, אך האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית היו גבוהות בהרבה – אזרחים רוסים רבים שלרוע מזלם המלחמה הגיעה לביתם - קיפחו את חייהם. במלחמה נהרגו 300,000 צרפתים, 70,000 פולנים, 50,000 איטלקים, 80,000 גרמנים, וכ־450,000 רוסים. נוסף על האבדות בנפש איבד הצבא הצרפתי 200,000 סוסים ויותר מ־1,000 כלים ארטילריים שונים.
המפה ששירטט שארל מינארד מציגה את מסלול מסעו של נפוליאון ברוסיה. עובי הקו מייצג את גודל צבאו ההולך ופוחת של נפוליאון במהלך המסע: הקו החום בדרך הלוך והקו השחור בדרך חזור. בתחתית הציור נמצא גרף שמציג את הטמפרטורה בדרך חזרה, במעלות ראומיר.
הקשר ההיסטורי

לניצחון הרוסי ב־1812 נודעת חשיבות רבה גם מפני שגדע את שאיפותיו של נפוליאון להשיג עליונות כלל אירופית, וגם מפני שהיווה נקודת מפנה במלחמות נפוליאון, שהובילה בסופו של דבר למפלתו. עבור רוסיה המושג "מלחמה לאומית" יסד מודל לחוסן והזדהות לאומית והשליך רבות על אופיו של הפטריוטיזם הרוסי במאה ה־19. השפעה נוספת של התעוררות לאומית הייתה ביצירת דחף עז לשינויים והתחדשות בקרב העם הרוסי אשר בא לידי ביטוי בשורה של מהפכות אשר הסתיימו בסופו של דבר בנפילת המשטר הצארי ב־1917.
נפוליאון לא הובס סופית ברוסיה. ב־1813 הוא הצליח לגייס צבא המונה 400,000 צרפתים ו-250,000 בעלי ברית כדי להיאבק על השליטה בגרמניה. בקרב האומות אשר התחולל בין ה־16 ל־19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון ונסוג לצרפת בה נחל מפלה סופית במהלך המערכה על צרפת אשר ניהל ב־1814. התבוסה ברוסיה שידרה בבירור לכל עמי אירופה כי נפוליאון אינו בלתי מנוצח והייתה לדחף שדחק בתנועת השחרור הלאומית בגרמניה למרוד בשלטונו של נפוליאון.
ראו גם

הפתיחה 1812: יצירה תזמורתית שנכתבה על ידי  פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי לרגל יום השנה השבעים לניצחון הרוסי במערכה.
מלחמה ושלום: רומן אפי מאת לב טולסטוי המנתח את פלישת נפוליאון לרוסיה.
מלחמה ושלום (אופרה): אופרה מאת המלחין סרגיי פרוקופייב.
ישיבת מפקדי צבא לאחר קרב בורודינו - ציוד של אלכסיי קיבשנקו
היכל התהילה הצבאית בארמון החורף עם דיוקנאות של גיבורי המלחמה הרוסים.
מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מוסד חינוכי
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־14 שנים)
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ד"ר טל בן שחר
 מיקום
 מיקום:  הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°10′36″N 34°50′08″E﻿ / ﻿32.176575°N 34.835625°E﻿ / 32.176575; 34.835625
 https://maytiv.idc.ac.il/
  (למפת נתניה מוגדלת) מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר(למפת נתניה רגילה) מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר
 
מיטיב לפסיכולוגיה חיובית ומדע האושר, נוסד בשנת 2010 כמרכז יישומי ומחקרי לקידום תפקוד אנושי מיטבי של יחידים וקבוצות בחברה הישראלית וברחבי העולם, במסגרת בית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה. המרכז פועל להטמעת פסיכולוגיה חיובית במערכות חינוך בישראל ומחוצה לה.
הקמת מכון המחקר

המרכז הוקם על ידי טל בן שחר, מריו מיקולינסר, ענת שושני (חברת סגל במרכז הבינתחומי) ואריאל קור. עד יוני 2021 שימש כמנכ"ל המרכז עו"ד ערן דוידי.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית

מרכז מיטיב ביצע התערבויות בבתי ספר ובגני ילדים ברחבי הארץ. המרכז עוסק בהטמעת פסיכולוגיה חיובית במערכות חינוך בישראל ומחוצה לה.
המרכז עוסק בהכשרת צוותי חינוך וביצירת שינויים בתהליכי ההוראה והלמידה בבתי הספר. בנוסף המורים מצוידים בתוכניות ייעודיות, הממוקדות בחיזוק הדימוי העצמי, מיומנויות חברתיות ורגשיות, תחושת אחריות ונחישות בהשגת מטרות, מוטיבציה ומסוגלות בלמידה ושיפור הישגים לימודיים.
עבודת המרכז מתבססת על מחקרים האמורים לסייע בהעלאת הרווחה הנפשית של האדם. תוכניות ההתערבות במערכת החינוך מפנה זמן ומשאבים לעיסוק במשמעות העשייה החינוכית, ומתמקדות בחשיבה על התפתחותם הרגשית של ילדים. התוכניות תורגמו לאנגלית, ספרדית וערבית ומופעלות במערכות חינוך ברחבי העולם.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית > בתי ספר

תוכניות ההתערבות בבתי הספר מתמקדות ברווחה הנפשית של הצוותים החינוכיים ושל התלמידים.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית > מורים מובילים

מהלך "מורים מובילים מחוללי שינוי" הוא מהלך ארצי של משרד החינוך הישראלי בשיתוף מכללת לוינסקי לחינוך, שמטרתו לאתר ולהכשיר מורים שישמשו מובילי קהילות לומדות בבתי הספר שלהם.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית > גני ילדים

תוכנית מיטיב לילדי הגן, מדגישה את העצמת דימויו העצמי של הילד ומערכות היחסים החיוביות שלו עם הזולת, ערוצים מרכזיים לקידום רווחתו הנפשית בגיל הרך.
עבודת המרכז במערכת החינוך הישראלית > תוכנית מיטיב להורים

זוהי תוכנית משלימה לתוכניות מיטיב במערכת החינוך. התוכנית נועדה לחשוף את הורי הילדים והמתבגרים לתוכניות מיטיב בבתי הספר.
מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל
ראו גם

ממלכת ירושלים
מוזיקה נאו-קלאסית

המלחינים המשפיעים ביותר במוזיקה הנאו קלאסית.
איגור סטרווינסקי. אחד המלחינים הנאו קלאסיים המשפיעים ביותר.
מוזיקה נאו-קלאסית הוא כינוי לזרם וסגנון מוזיקלי שפעל בעיקר במאה ה-20, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, אולם גם כמה עשרות שנים אחר כך. בזרם הזה, מלחינים חזרו לדרכי הלחנה וביצוע הקשורים למושג "קלאסיציזם". המוזיקה הנאו-קלאסית השתמשה בשיטות הלחנה דומות לאלו של המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית. מלחיני הזרם הנאו קלאסי, הרגישו צורך לחבר יצירות שדומות לאלה של התקופה הרומנטית. המוזיקה הנאו-קלאסית מצא את ביטויה בתכונות כמו שימוש באופן ביצוע שונה, דגש על קצב, על קונטרפונקט והרמוניה טונאלית.
במוזיקה ובטכניקה, מוזיקה נאו-קלאסית לעיתים קיבלה השראה מהמוזיקה של המאה ה-18. במוזיקה הנאו-קלאסית היו שני זרמים בולטים: הזרם הצרפתי (חלקה מהשפעתו של אריק סאטי ומיוצגת על ידי איגור סטרווינסקי) וזרם גרמני (בהשפעתו של פרוצ'ו בוזוני ומיוצגת על ידי פאול הינדמית). המוזיקה הנאו קלאסית לא הייתה תנועה מאורגנת. מלחינים רבים שלא נחשבים בדרך כלל כ"נאו קלאסים", השתמשו במונחים ושיטות מהסגנון כדי להלחין את יצירותיהם.
זרמים בולטים ויצירות

אף על פי שהמונח "נאו-קלאסי" מתייחס לתנועה של המאה ה-20, היו מלחינים קודמים חשובים שהשתמשו בשיטה זו, מהמאה ה-19. ביצירות מאת פרנץ ליסט, סוויטת הולברג (אנ') של אדוורד גריג (1884), פיק דאם מאת צ'ייקובסקי, סוויטת הפסנתר של ג'ורג'ה אנסקו: "סטייל" (1897), "הקונצ'רטו של מקס רגר" (1912) ועוד יצירות רבות של מלחינים רומנטיים ופוסט רומנטיים אחרים. האסכולה של המלחין ארנולד שנברג, (האסכולה הווינאית השנייה) הראתה את השפעתם של מושגים ושיטות נאו-קלאסים. יצירותיו של שנברג לאחר שנת 1920, תוארו כ"נאו-קלאסיים גלויים". תלמידו של שנברג, אלבן ברג, גם הלחין מס' יצירות נאו-קלאסיות.
זרמים בולטים ויצירות > מוזיקה נאו-קלאסית בשיטתו של סטרווינסקי

שיטתו של סטרווינסקי מתחילה דווקא בסימפוניה מס' 1 "הקלאסית" מאת סרגיי פרוקופייב (1917). שנחשבת לעיתים כיצירה המבשרת את התחלת המוזיקה הנאו-קלאסית. פרוקופייב עצמו חשב שהלחנתו מהווה "שלב חולף" במוזיקה הנאו-קלאסית ואילו יצירותיו הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי מהוות בסיס והשראה משמעותית ליצירותיו של פרוקופייב. המלחין ריכרד שטראוס גם הכניס מובנים נאו-קלאסיים למוזיקה שלו, בעיקר בסוויטה התזמורתית שלו: "גם הוא באצילים".
אריק סאטי הוא נציג משמעותי במוזיקה הנאו-קלאסית. יצירותיו נחשבות למיוחדות ופורצות דרך. הן דומות לאלו מתקופת הרנסאנס. רוב המלחינים הנאו-קלאסים התשמשו בשיטה של סאטי.
אוטורינו רספיגי היה גם אחד ממבשרי המוזיקה הנאו-קלאסית, עם הסוויטה שלו אווירות וריקודים עתיקים (אנ') שהולחנה בשנת 1917. במקום להסתכל על צורות מוזיקליות של המאה ה-18, רספיגי, שבנוסף על היותו מלחין ומנצח היה גם מוזיקולוג בולט, התבונן במוזיקה איטלקית של המאה ה-16 וה-17. וכך שיטת הלחנתו הייתה שונה. המלחין המודרני ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו, גם הוא מוזיקולוג, חקר גם יצירות וניסה למצוא דרך קלה ונוחה יותר בשביל מלחינים כדי להלחין סונאטה בשיטה 'חופשית' יותר מצורת סונאטה.
הגיחה הראשונה של איגור סטרווינסקי לסגנון הנאו קלאסי החלה בערך בשנת 1919, כשהלחין את הבלט "פולצ'ינלה". סטרווינסקי הלחין עוד יצירות רבות מהסגנון הנאו-קלאסי אולם הנאו-קלאסיות של סטרווינסקי הגיעה לשיאה באופרה "דרכו של הולל", עם ליברטו של ויסטן יו אודן. האופרה השפיעה על מלחינים צרפתיים כגון דריוס מיו, פרנסיס פולנק וארתור הונגר. החל מסביבות שנת 1926, המוזיקה של בלה בארטוק מציגה עלייה ניכרת בתכונות הנאו-קלאסיות שלה. וכעבור שנה-שנתיים הושפעה משיטת ההלחנה של סטרווינסקי. בלה בארטוק כינה את עמיתו זולטאן קודאי כחסיד הונגרי של הנאו-קלאסיות.