פאנק רוק
היסטוריה > המשך הפיתוח של הז'אנר

במהלך שנות השמונים סגנון חדש של מוזיקת הפאנק רוק בשם הארדקור-פאנק החל לצבור פופולריות ולהקות הארדקור-פאנק רבות הוקמו בעקבות כן בארצות הברית. כאשר ההארדקור פאנק הפך לסגנון הפאנק רוק הדומיננטי, חלק גדול מלהקות הגל הראשון והגל השני של מוזיקת הפאנק רוק החלו להתפרק ברחבי אמריקה הצפונית, בעוד שמוזיקאים צעירים החלו לפתח וריאציות חדשות על מוזיקת הפאנק רוק בהשראת תנועה הפאנק רוק. חלק מלהקות הפאנק הוותיקות הפכו באותה העת להרכבי הארדקור פאנק. בניגוד לסצנת הפאנק רוק באמריקה הצפונית, בבריטניה יותר להקות פאנק רוק ותיקות נשארו פעילות. בינתיים, תנועות ה-Oi!‎ והאנרכו-פאנק החלו להתפתח.
בפברואר 1979, הסולן לשעבר של להקת הסקס פיסטולס סיד וישס נפטר בניו יורק ממנת יתר של הרואין. מותו של וישס סימל עבור רבים את סופה של סצנת הפאנק הבריטית.
במהלך סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים תנועת הפאנק רוק התפצלה באופן ניכר הותירה מגוון סצנות רבות ומגוונות. מהצד האחד היה את מוזיקת הגל החדש ואמני הפוסט פאנק – חלק אימצו סגנונות מוזיקליים נגישים יותר וצברו בעקבות כך פופולריות רבה, בעוד שאחרים התנסו בסגנונות פחות נגישים וזכו בשל כך לא זכו להצלחה מסחרית רבה. מהצד השני, ההארדקור פאנק, ה-Oi!‎, ולהקות האנרכו-פאנק הפכו לקשר הדוק יותר עם תתי-התרבויות המחתרתיות ופיתחו לאורך השנים מגוון של תתי-סוגות חדשים.
כמו כן, לאורך השנים התפתחו מגוון סגנונות נוספים כאשר רבים מהם היו למעשה היתוכים של ז'אנר הפאנק רוק עם ז'אנרים אחרים. דוגמה טובה להיתוכים של הז'אנר הוא האלבום של להקת הקלאש "לונדון קולינג" אשר יצא לשווקים בדצמבר 1979 והכיל שילובים של מוזיקת פאנק רוק עם מוזיקת רגאיי, סקא, רית'ם אנד בלוז ורוקבילי. האלבום זכה להצלחה רבה ונחשב בעיני רבים כאחד מאלבומי הרוק הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשנות ה-80 הפאנק כמעט שלא נשמע יותר בתקשורת המיינסטרים, אך זאת הייתה שעתו הגדולה ביותר. גישת ה-DIY אותה אימצו הלהקות שניגנו את הז'אנר שמשמעה – לעשות הכול בעצמך, אם מדובר בהקלטות, חזרות, סיבובי הופעות או הדפסה של פוסטרים וסחורה ללהקה – אפשרה לז'אנר להתקיים במחתרת, וכך קרה בכל העולם.
מרכז הפאנק בשנים האלו עבר בצורה מוחלטת לארצות הברית, עם שני מוקדים גדולים:
דרום קליפורניה – שם פעלו באותה תקופה הלהקות המרכזיות כמו בלק פלג, הדד קנדיז, הסרקל ג'רקס והמינוטמן
החוף המזרחי – הערים הראשיות בהן פעלו להקות היו ניו יורק (להקות: המיספיטס, אגנוסטיק פרונט גלוחי הראש (סקינהדז), ובאופן מפתיע גם הביסטי בויז), וושינגטון הבירה (להקות: בד בריינז, מיינור ת'רט – שהתחילה תת-זרם בפאנק הנקרא סטרייט אדג', בוסטון (להקות: כמה להקות סטרייט-אדג' כמו אס-אס דיקונטרול)
אפשר לציין את שנת 1986 כשנה בה הפאנק התמוטט. הדבר לא קרה בבת אחת – היה מדובר בהתדרדרות שבה ניתן היה להבחין גם שנתיים לפני כן, אבל באותה שנה הלהקות החשובות ביותר בז'אנר, בהן בלק פלג, דד קנדיז וקראס התפרקו בזו אחר זו. נראה שהז'אנר הגיע לידי מיצוי והסצנות בכל העולם הגיעו לשפל של כל הזמנים. בשנת 1987 אפשר היה להכריז שהז'אנר באמת התפרק. הלהקות התפרקו או התחילו לנגן סוגים אחרים של מוזיקה.
בערך בשנת 1985 התחילו לנגן באזור ניו יורק כמה להקות שהיו קוריוז בעיני הפאנקיסטים - הם לא היו פאנקיסטים, אלא קבוצות של טיפוסים קשוחים שהלכו בקבוצות וגילחו את הראש, אבל הם היו סטרייט-אדג'ים – חלק מזרם שנולד בפאנק והגדיר את עצמו כנמנע ממשקאות חריפים, סמים ולעיתים יחסי מין. הם גם ניגנו הארדקור, שהיה שונה מאוד ממה שנשמע עד אז (לכן זה גם לא נקרא הארדקור פאנק) – אבל זה היה אגרסיבי ומהיר לפחות כמו המקור. התנועה הזאת הגיעה לשיא בשנת 1988, כשלהקות כמו בולד (Bold), יות' אוף טודיי (Youth of Today) וגורילה ביסקויטס (Gorilla Biscuits) הובילו את התנועה.
להקת בד רליג'ן (Bad Religion) חזרה גם כן לנגן בשנת 1985. באד רליג'ן הוציאה אלבום בשם "Suffer" שהיה פריצת דרך בפאנק. הוא היה חתרני כמו בימי הפאנק הגדולים של תחילת שנות ה-80, אבל הוא גם היה מלודי וניתן לעיכול. האלבום הזה ולהקות כמו נופקס (NOFX) אופריישן אייוי (Operation Ivy), ורנסיד (Rancid) שניגנו באותה תקופה הובילו לפריצת דרך שיצרה את הפאנק המודרני, המשתייך לפאנק רוק ופאנק פופ. הסצנה של אותם ימים התמקדה בחוף המערבי במועדונים כמו ה"924 גילמן סטריט" בברקלי, קליפורניה,