stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תקופת השיקום
נושאים עיקריים של השיקום > החזרת הדרום לאיחוד

בתקופת השיקום רווחו שתי דעות עיקריות בנוגע להחזרת מדינות הדרום לאיחוד. הראשונה, דעתם של לינקולן וג'ונסון, שהתבססה על העיקרון שכל פרישה מהאיחוד היא בלתי חוקית, ומדינות הקונפדרציה לא היו עצמאיות אלא מרדניות, ולפיה אין להחזיר את מדינות הדרום, אלא להכריח אותן לאשר את החוקים שנחקקו בעת "היעדרותן", כלומר התיקון השלושה עשר – שחרור העבדים. השנייה, דעתם של הרפובליקנים הרדיקלים, לפיה יש להעניש קשות את מדינות הדרום ולהקשות על חזרתן לאיחוד. המאמינים בדעה זו גם השתמשו באזרוח השחורים ובמתן זכויות להם כתנאי לחזרת המדינות.
נושאים עיקריים של השיקום > מעמדם של העבדים המשוחררים

עם תום מלחמת האזרחים נותר מעמדם החוקי של העבדים המשוחררים מעורפל ביותר. התיקון ה-13 אמנם שחרר את העבדים, אך לא קבע בדיוק מה מעמדם, ולא היה ברור אם העבדים המשוחררים הם אזרחי המדינה ויש להם למשל זכות הצבעה. בסופו של דבר, הקונגרס הכריע ואושרו התיקונים ה-14 וה-15 שהשיגו מטרות אלו.
תולדות השיקום > הניסיונות לגיבוש מדיניות שיקום במהלך מלחמת האזרחים

הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס טענו שהמדינות הפורשות איבדו, בעצם מעשה הפרישה, את מעמדן כחברות בברית ושטחיהן שבו להיות, מבחינה משפטית, טריטוריות כמו טריטוריות-הסְפַר הריקות-מאדם אשר במערב. לפי החוקה כפופות הטריטוריות לקונגרס ולא לנשיא או לממשלות מקומיות. הרפובליקנים הרדיקלים יצרו פרשנות זו כדי שבאמצעות הרוב הרפובליקני בקונגרס יענישו את הדרום על הפרישה.
לינקולן טען כי מבחינה רשמית, מדינות הדרום לא פרשו אף פעם מהברית, שכן הפרישה לא הייתה חוקית, ולכן הרשויות המוסמכות שלהן הם הממשלים המדינתיים – והנשיא, בתוקף תפקידו כמפקד הצבאי העליון. הוא לא הכיר בקונפדרציה או ברשויותיה, ובכל משא ומתן שהתקיים מטעמו עם הדרום, היה התנאי היחיד שלו להפסקת המלחמה – שיבת מדינות הדרום לברית, ונציגיהן לקונגרס. גישה זו נקט לינקולן נוכח האיום של הרפובליקנים הרדיקלים לנקום בדרום הכבוש ולהשית עליו מדיניות נוקשה.
לינקולן לא ביקש להתוות תוכנית שיקום אחידה לכל מדינות הדרום, שכן היו ביניהן כאלה, כארקנסו ולואיזיאנה, ששבו לברית עוד ב-1862, כאשר בתי המחוקקים שלהן אימצו חוקות חירות, למרות שלא כל שטחן נכבש. הרפובליקנים הרדיקלים רצו לבטל את השבתן של לואיזיאנה וארקנסו לברית, שכן החוקה לא כללה גם מתן זכות הצבעה לשחורים. לינקולן טען שיש בכך צעד לאחור מבחינת השגת מטרות המלחמה. הוא ביקש להשיג מטרה אחת בכל פעם. את מדיניות השיקום המזגזגת שלו הסביר במשל מניסיון נעוריו: "נווטי הנהרות במערב חותרים מנקודה לנקודה, כפי שהם קוראים לכך – קובעים את מסלולה של הסירה לנקודה שאינה רחוקה יותר מכפי שהם יכולים לראות; וזה כל מה שאני מציע לעצמי, בבעיה גדולה זו" (הדגש במקור). או, בקצרה: "מדיניותי היא - לא להיות בעל מדיניות" (My policy is to have no policy). בכך הרגיז רבים בממשלו, שבלבלו קביעה זו עם הדעה שאין ללינקולן גם עקרונות.
נכונותו של לינקולן לא להיצמד לדגם נוקשה של שיקום סייעה להשבה מהירה של מדינות הדרום לברית. הוא דרש שבית המחוקקים של כל מדינה שפרשה יאמץ חוקת חירות שתזכה לתמיכתם של 10% בלבד מבעלי זכות ההצבעה באותה מדינה ב-1860 – גם אם כולם הצביעו בעד פרישה. הוא נמנע ממשפטים צבאיים לחיילים ולקצינים זוטרים של הדרום, למרות שמעמדת הכוח שהחזיק בה, ועל פי הגדרת המלחמה כ"מרד", היה מוסמך לעשות זאת. תוכניתו זו נחשבה כמתונה מדי על ידי הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס, ואימוצה יצר סכנת קרע בין הרשות המבצעת לרשות המחוקקת. הסנטורים וייד ודייוויס הציעו תוכנית שיקום נוקשה (The Wade-Davis Bill): קביעת שיעור המצביעים הדרוש לשם השבת מדינה לברית, ל-50% ממצביעי 1860, ועד אז - שלטון צבאי. לינקולן עיכב את הגשתה של הצעתם לקונגרס, על ידי יצירת קואליציה של דמוקרטים ורפובליקנים מתונים שתתמוך בתוכנית השיקום המתונה-יחסית שלו. משהוגש חוק וייד-דייוויס נמנע לינקולן מלחתום עליו. החוק הוגש בתוך עשרת הימים האחרונים של מושב הקונגרס, בסתיו 1864, וכך היה בהימנעותו של לינקולן משום "וטו של כיס" (Pocket Veto): החוקה הסמיכה אותו להחזיק את הצעת החוק עשרה ימים, וכך נמנע מהקונגרס להעביר את החוק.
תולדות השיקום > ניהול עצמי של קהילת השחורים

מקרב השחורים עצמם, צמחו שלושה מוסדות אשר ארגנו ותיווכו את המעבר המחיי עבדות נטולי זכויות לחיי אזרחים בעלי זכויות: בתהליך של סגרגציה עצמית עזבו רוב השחורים את הכנסית הלבנות שבהן היו חברים, והצטרפו לכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית (אנ') שמספר החברים בה גדל משמעותית, מ-20,000 מאמינים ב-1856, ל-200,000 ב-1876. הוכשרו כמרים רבים שעמדו בראש הקהילות החדשות שצמחו, והיו מנהיגים טבעיים שלהן. הוקמה מערכת חינוך שנתנה מענה לאוכלוסייה שלמה שעד אותו זמן לא ידעה קרוא וכתוב. היא כללה בתי ספר יסודיים ולאחר מכן בתי ספר תיכוניים, מכללות ואוניברסיטאות לשחורים. בנוסף הוקמה לשכת בני החורין (Freedmen's Bureau) אשר פעלה במספר חזיתות במקביל, ביניהן סיוע חירום במנות אוכל, פיקוח על חוזי עבודה, סיוע משפטי לנזקקים לכך, ועוד.
מורשת השיקום

רוב ההיסטוריונים כיום מסכימים כי השיקום כשל. התיקונים לחוקת ארצות הברית והחוקים הנלווים היוו אמנם מהפכה חוקתית, אך זו לא שוקפה במהפכה חברתית. חמש עשרה שנים בלבד אחרי תום מלחמת האזרחים, החליפו ה"שיירקרופינג", חוזים שקשרו פועלים שחורים למעסיקים כלכלית בתנאי מגורים ותברואה נוראים, את העבדות. במשך 75 השנים הבאות, ממשלות המדינות הדרומיות חוקקו חוקים גזעניים רבים ("חוקי ג'ים קרואו") ומפלים תחת הנימוק המטעה "נפרד אבל שווה". רק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית וחקיקתו של חוק זכויות האזרח (1964), השיקום בא סופית לידי ביטוי. ההיסטוריון אריק פונר (אנ') טוען כי -
"היה זה ניסיון מדהים, ניסיון מעורר השראה, ליצור דמוקרטיה בין-גזעית מאפר העבדות. היו לו הצלחות גדולות וכמה כישלונות. בסופו של הכריעו אותו אלימות וטרור. וההשלכות של כישלונות תקופת השיקום היו הרות אסון עבור אמריקאים שחורים ועיוותו את כל ההיסטוריה של ארצות הברית מאז... זהו סיפור מעורר השראה וטרגי גם יחד. וזו אולי הסיבה שאנשים לא מבינים אותו. אין לזה סוף טוב."
הערות שוליים

↑  Bertis English, A Black Belt Anomaly: Biracial Cooperation in Reconstruction-era Perry County, 1865-1874, Alabama Review 62, 2009-01, עמ' 3–36 doi: 10.1353/ala.2009.0007
↑  Du Bois, W. E. B, Reconstruction and its Benefits, American Historical Review. 15 (4): 781–799. 15 (4), עמ' 781–799
↑  Konczal, Mike (2015-02-03). "How Radical Change Occurs: An Interview With Historian Eric Foner" (באנגלית אמריקאית). ISSN 0027-8378. נבדק ב-2025-01-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565888005171  BnF: cb11949920z (data)  LCCN: sh85111862  NARA: 10643044  NKC: ph1143505 
נציג לשכת העבד המשוחרר מפריד בין מתפרעים לבנים ולבין שחורים (הרפרס ויקלי, 25 ביולי 1868, באדיבות ספריית הקונגרס של ארצות הברית)
קריקטורה פוליטית המתארת את מצוקתם של השחורים אחרי השתלטות הלבנים בדרום. בכתובת כתוב, "גרוע יותר מעבדות". (הרפרס ויקלי, 24 באוקטובר 1874)
רג'י לואיס

| --- | --- |
 לידה:  21 בנובמבר 1965 בולטימור שבמרילנד
 פטירה:  27 ביולי 1993 (בגיל 27) וולת'ם, ארצות הברית 
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.01 מטרים
 מספר:  35
 מכללה:  אוניברסיטת נורת'איסטרן
 דראפט:  בחירה מספר 22, 1987 בוסטון סלטיקס
 קבוצות כשחקן
 1987–1993:  בוסטון סלטיקס
 הישגים כשחקן
 נבחר למשחק האולסטאר (1992)
 
רג'י לואיס (באנגלית: Reggie Lewis;‏ 21 בנובמבר 1965 – 27 ביולי 1993) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA עבור בוסטון סלטיקס בשנים 1987 עד 1993.
ביוגרפיה

לואיס נולד בבולטימור שבמדינת מרילנד. בצעירותו שיחק בבית הספר התיכון דנבאר שזכה באליפות בתי הספר התיכוניים של מדינת מרילנד עם 50 ניצחונות ללא הפסד.
הוא למד ושיחק באוניברסיטת נורת'איסטרן שבבוסטון. מגלי הכישרונות של הסלטיקס איתרו את הכוכב שצמח בעירם ומדי קיץ היה משתתף במחנה האימונים של הקבוצה.
את תקופתו בליגת המכללות סיים לואיס כשבמאזנו 2,708 נקודות והוא נבחר על ידי הסלטיקס בסיבוב הראשון של דראפט 1987 במקום ה-22. העונה הראשונה במדי הסלטיקס לא הייתה מוצלחת מבחינתו של לואיס, כאשר הוא שותף ב-49 משחקים בלבד ותרם 4.5 נקודות ו-1.3 ריב'. אולם בעונה השנייה חל שינוי גדול ביכולתו, ולאחר שלארי בירד נפצע שולב לואיס בהרכב הפותח והעמיד ממוצעים של 18.5 נקודות, 4.7 ריב', ו-2.7 אסיסטים ב-81 משחקים.
עונתו הטובה ביותר הייתה 1991/92, אז השיג 20.8 נקודות למשחק ב-50.3% מהשדה. בעונה ההיא לואיס זומן למשחק האולסטאר בו שיחק 15 דקות, קלע 7 נקודות וקטף 4 ריבאונדים. בסיום העונה הוא דורג במקום ה-15 בין קלעי הליגה.
בעונת 1992/93, מונה לואיס לקפטן הקבוצה במקומו של בירד שפרש ממשחק, את העונה סיים לואיס עם ממוצע עונתי של 20.8 נקודות וסה"כ עם ממוצע קריירה במדי הסלטיקס של 17.6 נקודות למשחק.
ביוגרפיה > מחלתו ומותו

בחודש מרץ 1993, נראה לואיס מבולבל בעת אימון שגרתי, והתלונן על סחרחורות. חודש אחר כך, הוא התמוטט בעת משחק כדורסל מקצועי בתחילת שנת 1993. בעקבות אירוע זה עבר השחקן מספר בדיקות רפואיות. ד"ר גילברט מדג', שטיפל ובדק את השחקן לאחר ההתמוטטות הראשונה, הגיע למסקנה שהשחקן התעלף כתוצאה מבעיה נוירולוגית, והוא יכול לחזור לשחק.
רופא הקבוצה, ד"ר ארנולד שֵלֶר, לא חש בנח מחוות דעת זו, ויזם קשר נוסף עם עוד מספר קרדיולוגים בכירים באזור בוסטון. קרדיולוגים אלה הביעו את החשש שלואיס סובל מהפרעות קצב לב קטלניות ושאסור לו לעסוק יותר בספורט, ובוודאי שלא בספורט תחרותי. ד"ר שלר שלח אותו לבדיקות נוספות אצל קבוצת קרדיולוגים בלוס אנג'לס וגם אלה הגיעו למסקנות דומות. בעקבות ממצאים אלה, ד"ר שלר הודיע בריאיון לטלוויזיה כי על אף הצער שבדבר, נראה שלואיס לא יוכל להמשיך את הקריירה שלו כשחקן כדורסל מקצועי.
בעקבות הודעה זו, כינס ד"ר מדג' (Dr. Gilbert Mudge) מסיבת עיתונאים משלו, והודיע כי אין כל נזק לליבו של לואיס ושהוא יכול לחזור לשחק ללא הגבלה. הקבוצה אימצה את האבחון של ד"ר מדג', והותר ללואיס לעלות חזרה למגרש המשחקים.
שלושה חודשים אחר כך, ב-27 ביולי 1993, לואיס התמוטט שנית בעת אימון. הוא הובהל לבית החולים, שם לא הצליחו להחיות אותו, והוא מת כעבור כשעתיים. נתיחה שלאחר המוות קבעה כי דלקת ויראלית שפגעה בליבו חשפה אותו לפעימות לב לא סדירות.
גופיית השחקן שלו, הנושאת את המספר 35 נתלתה במרומי הבוסטון גארדן. אחרי מותו נפתח מרכז אתלטיקה על שמו ברוקסבורי, מסצ'וסטס.
אגם וולטה

| --- | --- |
תצלום לוויין של אגם וולטה
תצלום לוויין של אגם וולטה
 מידע כללי
 מיקום:  גאנה גאנה
 סוג:  מאגר מים 
 מידות
 שטח:  8,502 קמ"ר
 נפח:  148 קמ"ק
 גובה:  85 מטר מעל לפני הים
 אורך:  550 קילומטר
 עומק מרבי:  75 מטר
 ‏עומק ממוצע:  18.8 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  הוולטה הלבן, הוולטה השחור
 מקור לנהר:  וולטה
 ‏אגן ניקוז:  385,180 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  גאנה
 אורך קו החוף:  4,800 ק"מ
 קואורדינטות:  7°24′N 0°12′E﻿ / ﻿7.4°N 0.2°E﻿ / 7.4; 0.2
  (למפת גאנה מוגדלת) אקרה סקונדי-טקורדי קומאסי טאמאלה טוגו בנין בורקינה פאסו חוף השנהב  מפרץ גינאהאגם וולטה(למפת גאנה רגילה) אקרה סקונדי-טקורדי קומאסי טאמאלה טוגו בנין בורקינה פאסו חוף השנהב  מפרץ גינאהאגם וולטה
 
אגם וולטה (באנגלית: Lake Volta) הוא מאגר המים המלאכותי הגדול בעולם מבחינת שטח פניו (surface area). המאגר נמצא בגאנה ואוצר את מימי נהר הוולטה הסכור על ידי סכר אקוסומבו שנבנה ב-1965.
שטחו של אגם וולטה 8,502 קמ"ר ומתנקזים אליו מים מאגן ניקוז של 385,180 קמ"ר. עומקו הממוצע 18.8 מטר, אורך חופיו 4,800 ק"מ ונפח מימיו 148 קמ"ק.
עם היווצרות אגם וולטה היה צורך לשכן מחדש 78,000 תושבים ו-200,000 חיות משק השייכות להם.
גאוגרפיה

שטחו של האגם הוא כ-8,500 קמ"ר. הוא שוכן לאורך קו גריניץ', שש מעלות מצפון לקו המשווה. הנקודה הצפונית ביותר של האגם קרובה לעיירה Yapei (אנ'), והקצה הדרומי ביותר שלו הוא בסכר אקוסומבו (אנ'), 520 ק"מ במורד הזרם. סכר אקוסומבו מעכב הן את נהר הוולטה הלבן והן את נהר הוולטה השחור, שהתכנסו בעבר למקום בו נמצא אמצע המאגר כיום, ויוצרים את נהר וולטה היחיד. נהר הוולטה הנוכחי זורם מהיציאה של תחנת הכוח של הסכר ומברצי המים, אל האוקיינוס האטלנטי בדרום גאנה.
האיים העיקריים בתוך האגם הם האי דודי (אנ'), אי הגמדים וקורפה. הפארק הלאומי דיגייה (אנ') שוכן על חלק מהחוף המערבי של האגם.
היסטוריה

סכר אקוסומבו, מבט מדרום-מערב. משמאל תחנת הכוח ההידרואלקטרית
האגם נוצר לצורך הפעלת סכר אקוסומבו (אנ'). הוא תוכנן במקור על ידי הגאולוג אלברט קיטסון (אנ') במהלך התקופה הקולוניאלית הבריטית ב-1915, כדי לנצל את האנרגיה של הנהר להיתוך המינרל בוקסיט, עופרת האלומיניום, שמקורה במקום. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם סיום העידן הקולוניאלי, פעל קוואמה נקרומה, נשיא גאנה הראשון, למודרניזציה של הארץ. גאנה התברכה במינרל בוקסיט (עופרת האלומניום) שהפקתו והתכתו מחייבת אנרגיה עצומה. בניית תחנת כוח הידרואלקטרית בנהר וולטה, הייתה הדרך להפיק את האלומיניום ולקדם את כלכלת גאנה באופן משמעותי. ועדת תכנון שהוקמה, הגיעה למסקנה כי על מנת ליצור סכר כה גדול, יהיה צורך בהרחבת דרום נהר וולטה לצורך ייצור אגם מלאכותי. הדבר הצריך להציף אזור גדול שבו עשרות כפרים ויישובים, ולהעביר את התושבים למקומות אחרים. עם זאת, מעבר לתועלת הברורה שבהפקת האלומיניום, האגם שייווצר יגדיל את הזדמנויות הדיג, ובכך יסייע להאכיל את האוכלוסייה באזור. בהמשך התפתח גם תחום התיירות לאגם. מצד שני, נחזו בעיות עם מחלות הקשורות לקיומו של מאגר מים פתוח ענק, כגון התפשטות מלריה ומחלות אחרות.
החברה הבריטית "אלומיניום לימיטד", נותנת החסות התעשייתית הראשית של הפרויקט, פרשה לאחר שגאנה הפכה לעצמאית ב-1957. חברת "קייזר אלומיניום" נכנסה לפרויקט בשלב זה ולאחר משא ומתן ממושך עם מדינת גאנה הצעירה, הובטח מימון לפרויקט, אך זאת ללא התחשבות בתושבי האזור המושפע, כצעד לקיצוץ עלויות. בניית האגם והסכר החלה אפוא לפני שהממשלה החלה לתכנן את היישוב מחדש. בסופו של דבר הוצף אזור שבו היו 740 כפרים, והדבר חייב יישוב מחדש של 78,000 בני אדם.
בסמוך לתחילת העבודה על האגם, הוקמה סוכנות ציבורית, וארגנה בנייה של 52 עיירות חלופיות, שהתיימרו לשמש מודל למודרניזציה ולשיפור פרנסת האוכלוסייה המקומית.
בדיעבד התברר, שהיישוב מחדש של התושבים בשנת 1964 היה כאוטי ולא יעיל. ארגון לקוי גרם לבעיות להימשך זמן רב לאחר השלמת הפרויקט וגרם לקשיים משמעותיים לאוכלוסייה המקומית.
בטווח הארוך, היווצרות האגם שיבשה את שיטות הדיג והחקלאות המסורתיות באזור וגרמה לעלייה גדולה בשכיחות המחלות. המודרניזציה בהנהגת הממשלה לא הצליחה, ואנשים נאלצו להסתגל לנסיבות החדשות בעצמם. עם זאת, ייצור המזון האזורי, בעיקר בתחום הדייג, התגבר בעשרות השנים שלאחר בניית סכר אקסומבו, והאגם פתח גם נתיב גדול לניווט לצפון המדינה וסיפק הזדמנויות חדשות לפיתוח התיירות. ההתחממות הגלובלית משפיעה גם על כמות המים בנהר וולטה, מה שהביא לירידת מפלס המים בשנים האחרונות, ולכן להפחתה ביכולת ייצור החשמל.
כלכלה

סכר אקוסומבו מייצר 912 MW של חשמל עבור המדינה, ובנוסף מאפשר ייצוא חשמל למדינות הסמוכות טוגו, בנין ומדינות אחרות, ובכך מאפשר לגאנה להרוויח מטבע חוץ. אגם וולטה משמעותי גם לתחבורה, ומספק נתיב מים הן למעבורות והן לכלי שיט. מכיוון שהאגם הענק שוכן באזור טרופי, המים נשארים חמים כל השנה באופן טבעי, ומאפשר לאוכלוסייה עצומה של דגים, כולל דגים גדולים, להתרבות במקום.
האגם מושך גם תיירות, כולל ספינות קרוז לביקור באי דודי, האי הגדול באגם.
ההתפתחויות האחרונות כוללות הקמת מפעל בקנה מידה גדול לקצירת עצים שקועים בבוץ, מהיערות המוצפים מתחת לאגם וולטה. פרויקט זה מאפשר ייצוא של גזעי עצים טרופיים בעלי ערך גבוה מבלי לדרוש כריתה נוספת או הרס של יער קיים. בנוסף להפקת מטבע חוץ עבור האזור והפחתת התלות של המקומיים בדיג כפעילות כלכלית עיקרית, הסרת העצים השקועים גם משפרת את הניווט באגם ומגבירה את הבטיחות לכלי השיט בו.
הערות שוליים

↑  פי עשרה יותר משטחו של אזור הגליל העליון בישראל
↑  סיור באי דודי וסביבתו, מפרסומי משרד התיירות של גאנה. (באנגלית)
↑  להרחבה על המינרל ועל ייצור האלומיניום באפריקה, ראו Aluminium in Africa
↑  Stephan F. Miescher, Ghana's Akosombo Dam, Volta Lake Fisheries & Climate Change, Daedalus 150, 2021-10-01, עמ' 124–142 doi: 10.1162/daed_a_01876
↑  Lake Volta | Africa, Map, History, & Facts | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
↑  P. Gyau-Boakye, Environmental Impacts of the Akosombo Dam and Effects of Climate Change on the Lake Levels, Environment, Development and Sustainability 3, 2001-03-01, עמ' 17–29 doi: 10.1023/A:1011402116047
↑  Harvesting an Underwater Forest Sloan Fellows find a triple-bottom-line business in West Africa., web.archive.org, ‏2012-03-04
סנהדריה

| --- | --- |

רחוב ים סוף בשכונת סנהדריה
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1926
 על שם:  קברי הסנהדרין
 קואורדינטות:  31°47′54″N 35°13′15″E﻿ / ﻿31.798379°N 35.220805°E﻿ / 31.798379; 35.220805
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) סנהדריה(למפת ירושלים רגילה) סנהדריה(למפת הרי ירושלים רגילה) סנהדריה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) סנהדריה he
 
סנהדריה היא שכונה חרדית בצפון ירושלים, ממזרח לשדרות גולדה מאיר וצמוד לשכונות רמת אשכול, שמואל הנביא, ומעלות דפנה, וכן לבית הקברות סנהדריה. השכונה כוללת בתוכה את שיכון פאג"י.
השכונה קרויה על שם קברי הסנהדרין, מערת קבורה במתחם גן הסנהדרין שבפאתי השכונה הקרוי על שם 70 חברי הסנהדרין.
תולדות השכונה > רקע היסטורי

עולי רגל וחוקרי ארץ הקודש היהודיים זיהו עוד מהמאה השלוש עשרה את מערות הקבורה בצפון ירושלים, בדרך העולה לכיוון קבר הנביא שמואל, עם קברי הסנהדרין. וסיפרו כי במערת קבורה זו נטמנו שבעים חברי הסנהדרין הגדולה, שפעלה בירושלים בימי בית-שני.
הערבים קראו למערה זו קבור אלקוצ’א (אלקודא) ומכאן כונה האתר ההיסטורי בשם קברי השופטים.
בשנת 1897 התגלתה באזור מערת קבורה נוספת – מערת אשכולות.
בשנת 2005 חשפה רשות העתיקות ברחוב ניסן בק בשכונת מחניים הסמוכה, מחצבה מתקופת בית שני, שמשערים כי שימשה לחציבת אבנים לכותל המערבי ולחומה השלישית של ירושלים. האבנים שנמצאו במחצבה דומות בגודלן לאבנים הקטנות שניתן לראותן בכותל המערבי, או לאלה של החומה השלישית ולפיכך, משערים שאבני המחצבה הזו שימשו גם לבניית מבנים אלה. המחצבה ננטשה בתקופת המרד הגדול.
תולדות השכונה > רכישת הקרקע

בשנת 1910 נודע לרבי דוד צבי אריה שניאורסון (1869–1948) כי שטח אזור מערת קברי הסנהדרין עתידה להימכר על ידי הקונסול הגרמני, שפעל ככונס נכסים, והוא החל לפעול לרכישתה. שניאורסון, יליד חברון, היה עורך דין שהתמחה במשפט העברי וסחר בקרקעות. לאחר משא ומתן נחתם חוזה בין הצדדים ביוני 1914. הידיעה על הרכישה הגיעה לאוזניו של אברהם משה לונץ, חוקר ירושלים, שציין:
... רבות בשנים עמלו בו בוני היישוב הראשונים ולא עלתה בידם. כי עלה בידיך לקנות על פי חוזה לזמן מוגבל את החלקה הגדולה אשר בצפון עיר קדשינו שבה נמצאת המערה הגדולה והיפה מערת סנהדרי... בפרט גדול ונכבד חשיבות הדבר בזמנינו בעת שכל העמים והלאומיים השונים לוטשים עיניהם לרכוש להם אחוזות ומערות עתיקות שיש להם איזה יחס קדמוניות הארץ מידם אי אפשר עוד להציל.
באותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה שמנעה את השלמת העסקה, והחלקה לא הועברה לידי הרוכש, אף ששילם את רוב הסכום הנדרש.
בשנת 1915 פרסם אברהם משה לונץ בלוח ארץ ישראל קול קורא להציל את החלקה:
טוב ונכון יהיה אם אחד מגדולי עשירי אחינו שבגולה יקנה על שמו את המערה הזאת ויקדישה בתור "הקדש" לעדת היהודים בירושלים ואפשר שבאחוזה הגדולה שבסביבה תוסד שכונה מיוחדת לאחינו, ואז נהיה בטוחים בטהרת המקום... והקונה והמייסד יעשו בזה הדבר הערך שתועלתו כפולה לגאולת עתיקות ארצנו הקדושה והרחבת יישוב עיר קדשנו...
תולדות השכונה > הקמת השכונה

לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ירושלים ב־1918 נתמנה מנהל לנכסי הגרמנים שהוגדרו כנכסי האויב. דוד שניאורסון פנה בבקשה לאישור זכויותיו כפי שעוגנו בחוזה שנערך לפני המלחמה, והנושא נידון בפני בית משפט. במשך שלוש שנים השקיע שניאורסון ממרצו ומכספו בהמתנה לפסיקת בית-המשפט עד שעלה בידיו לממש חלקים מהקרקעות שרכש. בשנת 1923 נתקשרה חברת נחלת בית מיסודה של המזרחי הצעיר בחוזה עם דוד שניאורסון למימוש זכויותיו בשטח. כעבור שלוש שנים בראשית 1926, הונחה אבן הפינה להקמת שכונת סנהדריה, בטקס רב משתתפים בנוכחות הרב הראשי לארץ ישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בתקנות אגודת 'נחלת בית' נאמר כי האגודה הוקמה משני טעמים מרכזיים: לשם פתרון בעיית הדיור בארץ ישראל, על ידי יסוד שכונות עירוניות, מתאימות לצורך ולדרישות ההיגייניות, ולהקל על התנאים הכלכליים של המתיישבים בארץ, על ידי יסוד כפרי גנים בסביבת ערי הארץ, שיסייעו למתיישב להכניס חיסכון בחייו הכלכליים".
תולדות השכונה > הקרבות על השכונה במאורעות תרפ"ט

בסנהדריה התקיים אחד הקרבות המרכזיים של מאורעות תרפ"ט. על פי הערכות, בזכות הגנה מוצלחת על המקום והדיפת התוקפים החמושים ניצלו חלקים גדולים מהעיר. בשעות הבוקר המוקדמות של יום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל להתאסף המוני ערבים ברחבי ירושלים, והאווירה הייתה מתוחה מאד. בשעה 11 בבוקר החלו אלפי ערבים שיצאו מהר הבית להתקדם לכיוון מאה שערים תוך רצח תושבים יהודים שחיו במערב העיר העתיקה. במקביל הותקפו שכונות יהודיות נוספות ברחבי העיר. ב-12:30 הגיעו ערבים מהכפרים בית חנינא וליפתא לסנהדריה, דקרו ג'ורג'י זקן שהיה במקום ושברו שמשות.
בסנהדריה היה כוח של 5 תושבים חמושים בנשק חם, ו-4 שוטרים ערבים חמושים במקלות, כעבור חצי שעה הגיעו שוטרים נוספים ויחד הניסו את הפורעים. בחמש הגיעו תגבורת של כ-15 אנשים, כולל 9 שוטרים, שניים מהם יהודים תחת פיקודו של סרגנ'ט ערבי. במקום הוקמו 5 עמדות הגנה עם פחים מלאי חול.
בשעה 9 בערב שישי פתחו הערבים באש מכיוון ההרים הסמוכים ללפיתא ומצד העמק. ב-9:30 הומטרה אש על השכונה מכל הכיוונים והירי נמשך עד חצות בלילה. לאחר מכן השתתקה האש, אולם הסרגנ'ט ערבי העריך כי המתקפה תחודש עם אור השחר. ביום שבת, בשעה 5 בבוקר חודשה האש משני צידי השכונה – מצד ליפתא ומצד בית חנינה על ידי כ-100 תוקפים מצוידים ברובים. המגינים נתנו לתוקפים להתקרב עד לטווח של כ-300 מטרים ואז החל קרב יריות שהתקיים עד 11 בבוקר. צלפים ערבים המטירו אש על הרחוב הראשי של השכונה.
במהלך השבת, 24 באוגוסט, התברר כי השכונה היא נקודת מפתח לשאר השכונות העבריות הסמוכות – מאה שערים, בית ישראל והבוכרים ולכן תקפו הערבים את המקום בצורה חזקה. בשעה 2 בצהרי שבת, דיווחו תושבים משכונת הבוכרים על התארגנות של כ-300 תוקפים שמתכוונים להתקיף את סנהדריה. מגיני המקום ביקשו תגבורת של כ-20 מגינים, 10 רובים ומכונת ירייה אולם תגבורת כזו לא הגיעה.
על הגנת המקום הופקד בשלב זה קורפורל יהודי, ונוספו עוד שני מגינים חמושים. נוכח העדר התגברות חשבו חלק מהתושבים לעזוב אולם לבסוף הוחלט להמשיך להגן על השכונה ונוספו עוד כ-5 מגינים לא חמושים. במוצעי שבת בתשע בערב תפס כוח של ההגנה עמדות על ההר ליד משתלה שהייתה במקום. ב-10 הגיע למקום סרג'נט יהודי בשם בן זאב ועוד 4 רוכבים ביניהם שני יהודים. בואם עודד את מגיני המקום. ב-10:30 החלה מתקפה של המון ערבי שנע לעבר השכונה. החל קרב יריות נוסף שנמשך במשך כ-3 שעות עד 1:00 בלילה.
ביום ראשון בבוקר, 25 באוגוסט, הגיע סרג'נט של המשטרה הבריטית וירד לעמק מתחת לשכונה, ובשובו דיווח כי יש בו הרוגים רבים. מתקפה ערבית נוספת על השכונה התקיימה ב-10 בבוקר אך היא נהדפה בקרב שנמשך חצי שעה. לפנות ערב יצאו מספר מגינים לסיור בסביבה וחזרו כולם עד ליום ב' בצהריים. מיום ב' ועד יום ד' היו חילופי יריות בודדים. ביום רביעי בלילה, לאחר קרבות הגנה של 6 ימים, הגיע למקום כוח של 7 חיילים של הצבא הבריטי עם מכונת ירייה.
לאחר מאורעות תרפ"ט נעזבה השכונה לזמן קצר, אך לאחר מכן חזרה ונתיישבה. דמי השכירות בשכונה, בתקופת המנדט, היו מהנמוכים בירושלים.
התפתחות השכונה

שנתיים לפני פרוץ מלחמת העצמאות, בשנת 1946, נבנה שיכון פאג"י בצמוד לשכונה. דוד שניאורסון נפטר במאי 1948, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בסמוך לשכונה. ביוני 1947 נוספה תאורת רחוב בשכונה והשכונה הייתה במגמת התפתחות.
מספר ימים לאחר קום המדינה, ב-20 במאי 1948 תקף טור של הלגיון הירדני את בתי השכונה אך נהדף, ביום למחרת נערכה התקפה חוזרת על ידי יחידת חיל רגלים של הלגיון מכיוון בית הספר לשוטרים ואף היא נהדפה. הקו העירוני נמתח לאחר מלחמת העצמאות בסמוך לבתי השכונה וכך הפכה שכונת סנהדריה לשכונת ספר הסובלת מצליפות והתנכלויות מצד הלגיון הירדני. קו הגבול המזרחי עבר בסמוך לרחוב הקרוי היום רחוב 'משמר הגבול', ונמצא בשכונת רמת אשכול, הסמוכה. השכונה סבלה מהזנחה ומחירי הבתים בה היו נמוכים. כך תואר השכונה בשנת 1962:
בסוף 1962 לאור התוכניות להקמת שכונת שמואל הנביא עלתה תקווה שהדבר יוציא את סנהדריה מבידודה.
במהלך מלחמת ששת הימים שימשה השכונה כמקום ריכוז לחטיבת הצנחנים לפני היציאה לקרב על גבעת התחמושת, והלוחמים עברו דרך אחד הבתים בשיכון פאג"י כדי להימנע מחשיפה לאויב.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמו בסמוך לשכונת סנהדריה שכונות הבריח בשטחים שהיו מפורזים או בשליטת ירדן. מצפון-מזרח לשכונה הוקמה רמת אשכול, וממזרח לה שכונת מעלות דפנה. בתחילתה, היו ברמת אשכול חילונים רבים והקרבה לסנהדריה החרדית יצרה חיכוך רב שבא לידי ביטוי בהפגנות ועימותים בעיקר על רקע 'מלחמות שבת'. אולם, בין סוף שנות השמונים לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 התפשטה האוכלוסייה החרדית אל השכונות הסמוכות לסנהדריה.
בעקבות המלחמה עברה השכונה הליך של עיור מואץ. שכונת סנהדריה עצמה הורחבה בשנת 1971 לכוון צפון מערב, על ידי הקמת שכונת סנהדריה המורחבת.
אתרים בשכונה > בית הקברות סנהדריה

בפברואר 1948, לאור הסכנה בהגעה לבית הקברות היהודי בהר הזיתים נמסר לחברה קדישא קהילת ירושלים שטח בן 24 דונם ששימש כמשתלה ותחנת ניסיונות ממשלתית ליד שכונת סנהדריה, לקבורה זמנית. לאחר מלחמת העצמאות, משהתברר שאין אפשרות לחדש את הקבורה בהר הזיתים שהיה תחת שליטה ירדנית, הפך בית הקברות סנהדריה לבית עלמין קבוע ולידו הוקמה בית לוויות. כיום בית העלמין מלא וכמעט לא מתבצעת בו קבורה.
אתרים בשכונה > צומת סנהדריה (כיכר בית החיים)

בסמוך לשכונה נמצא צומת סנהדריה, שהוא צומת רחובות ראשי בצפון ירושלים. הצומת מחבר בין רחוב בר-אילן, רחוב שמואל הנביא רחוב חטיבת הראל (בהמשכו מתחלף לשדרות לוי אשכול) ושדרות גולדה מאיר. בסמוך לצומת נמצאת הכניסה לבית הקברות סנהדריה, כמו גם הכניסה המרכזית לשכונה עצמה.
עד לסלילתו של שדרות בר-לב וכביש בגין שימש הצומת חלק ניכר מהתנועה משכונת רמות למרכז העיר ירושלים, דבר שגרר הפגנות ועימותים רבים באזור לגבי התנועה בשבת, בכביש רמות וברחוב בר-אילן הסמוך לו, העוברים בצמוד לשכונות חרדיות.
אתרים בשכונה > רחוב שאול לוי (שאול המלך)

בעקבות הירצחו של הנוטר שאול לוי על משמרתו בסנהדריה ב-15 בינואר 1938, נקרא הרחוב הראשי של סנהדריה, שבאותו זמן נגמרה סלילתו, "רחוב הקדוש שאול לוי". טקס קביעת השם התקיים ביום ה-30 להירצחו. עבודות נוספות על רחוב זה היו לקראת סיום בסוף 1946 עת נחנך הכביש המקביל, רחוב הרב בלוי, שנסלל לשיכון פאג"י. שלט המציין את שם הרחוב המשיך להתנוסס בשכונה לפחות עד תחילת שנות ה-60. אולם לפחות משנת 1964 מופיע שם הרחוב כרחוב "שאול המלך" ובאתר עירית ירושלים יש אזכור רק לרחוב "שאול המלך" ולא לרחוב "שאול לוי". ברשימת מיקוד של ירושלים מופיעים מספרי מיקוד סמוכים, אך לא זהים, לרחובות "שאול לוי" ו"שאול המלך".
אתרים בשכונה > מוסדות חינוך בשכונה

בשכונה שוכנים מוסדות חינוך רבים.
ישיבות: 'באר יהודה' בראשות הרב אליהו תופיק, 'מבקשי השם', 'שערי רחמים' מיסודו של הרב יהושע ברכץ, 'ראשית חכמה' מיסודו של הרב שבתי אטון, 'תפארת אברהם' טש, ישיבת 'חפץ חיים' ישיבת קיבוץ ׳רוממות האדם׳ ועוד.
בתי ספר יסודיים: תלמוד תורה 'חכמת שלמה', תלמוד תורה 'באר יהודה', בית יעקב 'דרכי רחל', 'בית יעקב הצפון', 'אפיקים' מרשת סולם ועוד.