stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ד"ר נו (סרט)

| --- | --- |
עטיפת ה-DVD של הסרט
עטיפת ה-DVD של הסרט
 מבוסס על:  "ד"ר נו" מאת איאן פלמינג
 בימוי:  טרנס יאנג
 הופק בידי:  אלברט ברוקולי   הארי זלצמן
 תסריט:  ריצ'רד מייבאום   ג'והנה הארווד   ברקלי מאתר
 עריכה:  פיטר האנט
 שחקנים ראשיים:  שון קונרי   אורסולה אנדרס   ג'וזף ויסמן   ג'ק לורד   אנתוני דוסון   זנה מרשל   ג'ון קיצמילר   יוניס גייסון   ברנארד לי
 מדבבים:  דיאנה קופלנד (אנ') וניקי ואן דר זיל (האני ריידר)   רוברט רייטי (ג'ון סטרנגווייז)
 מוזיקה:  מונטי נורמן
 צילום:  טד מור
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת   ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  איון הפקות
 חברה מפיצה:  MGM
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  5 באוקטובר 1962 (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת)   8 במאי 1963 (ארצות הברית ארצות הברית)
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ריגול, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט פעולה, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  לונדון, ג'מייקה 
 תקציב:  1,100,000‏$ (392,022‏£)
 הכנסות:  59,500,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   drno
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקנית (אלקה זומר, אורסולה אנדרס, טיפי הדרן) 
 סרט קודם:  סרט ראשון בסדרה
 סרט הבא:  מרוסיה באהבה
 דף הסרט ב־IMDb
 
ד"ר נו (באנגלית: Dr. No) הוא סרט ריגול משנת 1962 בבימויו של טרנס יאנג. זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד. את התסריט עיבדו ריצ'רד מייבאום, ג'והנה הארווד וברקלי מאתר על סמך הרומן "ד"ר נו" מאת איאן פלמינג. מככבים בו שון קונרי, אורסולה אנדרס, ג'וזף ויסמן וג'ק לורד. הוא הופק על ידי הארי זלצמן ואלברט ברוקולי. בסרט, הסוכן החשאי ג'יימס בונד נשלח לג'מייקה כדי לחקור את תעלומת רציחתו של מפקד תחנת ה-MI6 באי. החקירה מובילה אותו לבסיס התת-קרקעי של ד"ר יוליוס נו, הזומם לחבל בתוכנית החלל האמריקאית.
על אף שזהו הראשון מבין ספרי ג'יימס בונד שעובד לסרט קולנוע, "ד"ר נו" היה הספר השישי בסדרת הספרים של פלמינג, שהחלה ברומן "קזינו רויאל". הסרט מביא כמה אזכורים לשרשורים מספרים קודמים וגם מאוחרים יותר בסדרה, דוגמת ארגון הטרור ספקטר, שלא הופיע בסדרת הספרים עד ל"כדור הרעם" משנת 1961. הסרט, שהופק בתקציב נמוך, זכה להצלחה כלכלית רבה. בעוד שהסרט זכה לתגובות מעורבות עם עלייתו לאקרנים, הוא צבר מוניטין לאורך השנים כאחד מהסרטים הטובים ביותר בסדרה. הסרט עובד לקומיקס (אנ') ולאלבום פסקול (אנ') כחלק מקידומו ושיווקו.
בסרט זה היו מאפיינים שהפכו לסימני ההיכר של ג'יימס בונד: המשקה המנוער אך לא מעורבב (אנ'), האקדח האישי, המשפט "בונד, ג'יימס בונד" וכדומה.
צוות השחקנים

שון קונרי - ג'יימס בונד, סוכן חשאי בריטי בעל שם הקוד 007 המועסק על ידי ה-MI6.
אורסולה אנדרס - האני ריידר, מלקטת צדפות המתפרנסת ממכירתם לסוחרים במיאמי.
קול דיבורה של אנדרס דובב על ידי ניקי ואן דר זיל, וקול שירתה דובב על ידי דיאנה קופלנד (אנ'). שתיהן לא קיבלו על כך קרדיט.
ג'וזף ויסמן - ד"ר יוליוס נו, חבר הארגון ספקטר המנסה לחבל בשיגור החלל של תוכנית מרקורי.
ג'ק לורד - פליקס לייטר, חבר ה-CIA שנשלח ליצור קשר עם ג'יימס בונד בזמן שהותו בקינגסטון. זו הייתה הופעתו היחידה של לורד בתור לייטר.
ברנארד לי - M, ראש ה-MI6.
ג'ון קיצמילר - קוורל, איש מאיי קיימן שהועסק על ידי ג'ון סטרנגווייז כדי ללכת בסתר לקראב קי על מנת לאסוף דגימות סלעים; הוא גם עבד עם פליקס לייטר לפני הגעתו של בונד לג'מייקה.
אנתוני דוסון - פרופסור דנט, גאולוג מקינגסטון העובד בחשאי עבור ד"ר נו.
זנה מרשל - מיס טארו, מזכירתו של מר פלידל-סמית'. מאוחר יותר מתברר שהיא למעשה סוכנת כפולה שעובדת עבור ד"ר נו.
יוניס גייסון - סילביה טרנץ', אישה הפוגשת בבונד במהלך משחק באקארה במועדון Le Cercle בלונדון.
לואיס מקסוול - מיס מאניפני, מזכירתו של M.
פיטר ברטון - מייג'ור בוטרויד, ראש ענף Q שנשלח על ידי M להחליף את האקדח של בונד. זו הייתה הופעתו היחידה של ברטון בתור Q.
רג'ינלד קרטר - מר ג'ונס, עוזרו של ד"ר נו שנשלח לאסוף את בונד מנמל התעופה פליסדוס.
איבון שימה - האחות לילי, סוהרת העובדת במפקדתו של ד"ר נו.
מישל מוק - האחות רוז, סוהרת נוספת העובדת במפקדתו של ד"ר נו.
מרגריט לווארס - אנאבל צ'ונג, צלמת העובדת עבור ד"ר נו ונשלחת לעקוב אחר בונד.
לואי בלייזר - פלידל-סמית', המזכיר הראשי בבית הממשלה בקינגסטון.
טימותי מוקסון - ג'ון סטרנגווייז, מפקד תחנת ה-MI6 בג'מייקה. נרצח על ידי עוזריו של ד"ר נו המתחזים לעיוורים.
קולו של מוקסון דובב על ידי רוברט רייטי. שניהם לא קיבלו קרדיט.
חברים נוספים בצוות השחקנים כוללים את לסטר פנדרגאסט שגילם את חברו של קוורל, פאס פלר, ויליאם פוסטר-דייוויס בתור ניצב המשטרה דאף, דולורס קיטור בתור העוזרת האישית של סטרנגווייז, מרי טרובלוד, ואנתוני צ'ין בתור צ'ן, אחד מטכנאי המעבדה של ד"ר נו שאליו התחזה בונד. ביירון לי והדרקונארים (אנ') מופיעים בסצנה המתרחשת במועדון הלילה של פאס פלר. מילטון ריד, שמאוחר יותר שיחק בסרט "המרגלת שאהבה אותי", מופיע בסרט כאחד משומריו של ד"ר נו.
הפקה

במקור, איאן פלמינג כתב את "ד"ר נו" כמתווה טלוויזיוני עבור המפיק הנרי מורגנטאו השלישי (אנ') על מנת לקדם את תעשיית התיירות בג'מייקה. לאחר שהפרויקט ירד לטמיון החל פלמינג להיפגש עם המפיק הקנדי הארי זלצמן ולדון עמו על עיבוד קולנועי לספר. למרות שפלמינג לא העריץ את "דרמות כיור המטבח" (שזלצמן היה ידוע בהפקותיהן), לאחר שצפה ב"מוצאי שבת ובוקר יום א'" מכר לו פלמינג את הזכויות על כל ספרי ג'יימס בונד פרט ל"קזינו רויאל" ול"כדור הרעם", תמורת 50,000 דולר. אך בתחילה התקשה זלצמן במימון הפרויקט. התסריטאי וולף מנקוביץ הכיר לזלצמן את אלברט ברוקולי, שרצה את הזכויות על ספרי ג'יימס בונד וניסה לקנות אותם מזלצמן. זלצמן לא רצה לעשות כן, ובמקום זאת הם הפכו לשותפים ליצירת הסרטים. מספר אולפני קולנוע בהוליווד לא רצו לממן את הסרטים, וטענו שהם "בריטיים מדי" או "מיניים באופן בוטה מדי". בסופו של דבר קיבלו השניים אישור מאת יונייטד ארטיסטס להפיק את הסרט כדי שיצא לאקרנים ב-1962. לצורך כך הקימו זלצמן וברוקולי את חברת ההחזקות דנג'אק ואת חברת ההפקות איון הפקות. השותפות בין ברוקולי לזלצמן נמשכה עד 1975, כאשר במהלך צילומי הסרט "האיש בעל אקדח הזהב" התגברו המתחים בין השניים והובילו לפילוג, וזלצמן מכר את מניותיו בדנג'אק ליונייטד ארטיסטס.
בתחילה רצו ברוקולי וזלצמן להפיק את הרומן השמיני בסדרה, "כדור הרעם" מ-1961, כסרט הראשון בסדרת הסרטים. אך הדבר לא נעשה עקב מחלוקת משפטית מתמשכת בין המחבר של התסריט, קווין מקלורי (אנ'), לבין פלמינג. כתוצאה מכך בחרו ברוקולי וזלצמן ב"ד"ר נו".
שני המפיקים בחרו תחילה בפיל קרלסון (אנ') לביים את הסרט, אך הוא ביקש שכר גבוה מדי. בהמשך הם הציעו לגאי גרין, גאי המילטון, ואל גסט וקן יוז לביים את הסרט, אבל כולם דחו את ההצעה. לבסוף בחרו השניים בטרנס יאנג. ברוקולי וזלצמן חשו שיאנג יצליח לייצר רושם אמיתי מג'יימס בונד ולהעביר את מהות הדמות מהספר לסרט. יאנג הטיל בחירות סגנוניות רבות לדמותו של בונד שליוו אותה לאורך כל סדרת הסרטים.
המפיקים ביקשו מימון מיונייטד ארטיסטס, אבל האולפן ישלם רק מיליון דולר. מאוחר יותר סיפקה הזרוע הבריטית של יונייטד ארטיסטס 100,000 דולר נוספים כדי ליצור את סצנת השיא של הסרט שבה הבסיס של ד"ר נו מתפוצץ. כתוצאה מהתקציב הנמוך נשכר רק עורך סאונד אחד (בדרך כלל יש שני עורכי סאונד, אחד לאפקטים קוליים והשני לדיאלוגים), וחלקים רבים מהתפאורות יוצרו בדרכים זולות יותר, כאשר המשרד של M כולל ציורי קרטון ודלת מכוסה בניילון דמוי עור, עלות הבנייה של החדר בו פוגש פרופסור דנט את ד"ר נו הייתה רק 745 ליש"ט, והאקווריום בבסיס של ד"ר נו הכיל למעשה קטעי צילום מוגדלים של דגי זהב. יתר על כן, כאשר המנהל האמנותי סיד קיין (אנ') גילה ששמו לא מופיע בקרדיטים, נתן לו ברוקולי עט מוזהב כפיצוי ואמר לו שהוא לא רוצה לבזבז כסף על יצירת הקרדיטים שוב.
הפקה > כתיבת התסריט

ברוקולי שכר במקור את שירותיו של ריצ'רד מייבאום ושל חברו וולף מנקוביץ כדי לכתוב את התסריט לסרט, בין השאר בשל עזרתו של האחרון ביצירת השותפות בין ברוקולי לזלצמן. הם רצו לשכתב את דמותו של ד"ר נו מכיוון שהם ראו לא יותר מאשר "פו מנצ'ו עם ווי פלדה". טיוטה ראשונית של התסריט נדחתה מכיוון שהתסריטאים הפכו את הנבל, ד"ר נו, למרמוסט. מנקוביץ' פרש ומייבאום לקח על עצמו לכתוב גרסה שנייה לתסריט, שתתאים יותר לרומן. בסופו של דבר הוסר שמו של מנקוביץ' מהקרדיטים. ג'והנה הארווד ומחבר המותחנים ברקלי מאתר עבדו אז על התסריט של מייבאום. טרנס יאנג אמר שהארווד עזרה להתאים יותר אלמנטים לדמות בריטית. הארווד טענה שתסריטיה ל"ד"ר נו" ול"מרוסיה באהבה" עקבו מקרוב אחר הרומנים של פלמינג.
במהלך ההיסטוריה ארוכת השנים של הסדרה נשארו רק מעטים מהסרטים בה נאמנים באופן מהותי לחומר המקור שלהם; ל"ד"ר נו" יש קווי דמיון רבים לרומן והוא עוקב אחר העלילה הבסיסית שלו, אבל יש בו כמה השמטות בולטות. אלמנטים עיקריים מהרומן שחסרים בסרט כוללים את מאבקו של בונד עם דיונון ענק והבריחה מהמתחם של ד"ר נו בעגלת ביצות (אנ') המחופשת לדרקון - למרות שהסרט השתמש בזה כהשראה מאחורי טנק הלהביור המחופש לדרקון שרודף אחרי בונד, האני וקוורל בביצה. אלמנטים של הרומן ששונו באופן משמעותי עבור הסרט כוללים שימוש בטרנטולה (שאינה ארסית) במקום נדל; המתחם הסודי של ד"ר נו מחופש למכרה בוקסיט במקום מחצבת גואנו; מזימתו של ד"ר נו לשבש את שיגורי החלל של נאס"א מקייפ קנוורל באמצעות קרן רדיו במקום לשבש את ניסויי הטילים של ארצות הברית באי טרקס; שיטת הריגתו של ד"ר נו על ידי הפלתו לבריכת המים בכור במקום קבורתו מתחת למגלש של גואנו, והכנסתו של הארגון ספקטר, ארגון שלא הוצג בספרי ג'יימס בונד עד "כדור הרעם". הצגת השיבושים של ד"ר נו בשיגורי נאס"א נוספה בשל התפיסה שארצות הברית מפגרת אחרי ברית המועצות במרוץ לחלל. בנוסף, למרות שסדרת הסרטים תהיה קשורה למלחמה הקרה, זלצמן וברוקולי הציגו את ספקטר כתחליף לברית המועצות כדי להימנע מלהגיב על המצב הפוליטי הבין-לאומי. רכיבים שנעדרים מהרומן אך נוספו לסרט כוללים את הצגת דמותו של בונד בקזינו, הצגת המאהבת של בונד סילביה טרנץ', סצנת הקרב עם מר ג'ונס, סצנת הקרב עם קוורל והצגתו, הפיתוי של מיס טארו, הצגת בעל בריתו של בונד מה-CIA פליקס לייטר, הצגת שותפו של ד"ר נו לפשע פרופסור דנט ושיטת ההריגה השנויה במחלוקת של ד"ר נו.
לעיתים מכניסים פרקים ברומן הנשמרים בנרטיב המשתנה של הסרט אלמנטים אבסורדיים לעלילתו. בריחתו של בונד מתא מעצרו למשל, שבמקור נחשבה לתחבולה של ד"ר נו כדי לבחון את מיומנותו וסיבולתו של בונד, הופכת לפריצה אותנטית בסרט. עם זאת, לתכונות הנישאות ממסלול המכשולים שעובר בונד ברומן, כמו שטף המים ומשטח הצריבה, אין אזכור הגיוני בתסריט. אי התאמות אלו חזרו על עצמן בסרטים הבאים בסדרה.
הפקה > ליהוק > ג'יימס בונד

בתחילה ביקשו ברוקולי וזלצמן מקרי גרנט לגלם את ג'יימס בונד, אך הרעיון ירד מהפרק מכיוון שגרנט התחייב לסרט עלילתי אחד בלבד ולא לכמה סרטים. בעקבות זאת החליטו המפיקים לבקש משחקן אחר שיגלם את הדמות. ריצ'רד ג'ונסון טען שהיה הבחירה הראשית של הבמאי טרנס יאנג, אבל הוא דחה את ההצעה משום שכבר היה לו חוזה עם מטרו גולדווין מאייר. שחקנים נוספים שקיבלו את ההצעה היו פטריק מקגוהן, דייוויד ניבן (שמאוחר יותר יככב ב"קזינו רויאל") ורוד טיילור.
ישנן מספר טענות אפוקריפיות לגבי מי איאן פלמינג רצה אישית שיגלם את הדמות. לפי הדיווחים פלמינג העדיף את השחקן ריצ'רד טוד. בנו החורג של פלמינג, פול מורגן, טוען שאביו העדיף את אדוארד אנדרדאון (אנ'). באוטוביוגרפיה שלו טען ברוקולי שרוג'ר מור נשקל כבר אז כשחקן פוטנציאלי שיגלם את הדמות, אבל הוא נחשב "צעיר מדי, אולי בעל גוון יפה מדי". באוטוביוגרפיה של מור הוא טען שמעולם לא פנו אליו לגלם את דמותו של בונד עד 1972, עבור "חיה ותן למות".
בסופו של דבר פנו המפיקים אל שון קונרי בן ה-31 שיגלם את הדמות לחמישה סרטים. לעיתים קרובות נטען שקונרי זכה בתפקיד לאחר שניצח בתחרות שנערכה כדי "למצוא את ג'יימס בונד". על אף שהטענה אינה נכונה, התחרות עצמה אכן נערכה ושישה פיינליסטים נבחרו ונבדקו על ידי ברוקולי, זלצמן ופלמינג. הזוכה בתחרות היה דוגמן בן 28 בשם פיטר אנתוני, שלפי ברוקולי היה בעל איכות כמו זו של גרגורי פק, אולם אנתוני לא הצליח להתמודד עם התפקיד. לאחר שיצא מפגישה אליה הוזמן כדי לפגוש את ברוקולי וזלצמן, הבחינו האחרונים בהליכתו של קונרי אל מכוניתו והסכימו ללא כחל וסרק שהוא האדם המתאים לגלם את הדמות. לאחר הבחירה בקונרי הכיר לו טרנס יאנג את המסעדות המפוארות, בתי הקזינו והנשים בלונדון. ליהוקו של קונרי לתפקיד הוכרז ב-3 בנובמבר 1961.
בתחילה לא היה פלמינג מרוצה מבחירתו של קונרי לתפקיד, אך לאחר שבכורת הסרט נחלה הצלחה רבה שינה את עמדתו לטובה.
קונרי לקח את תפקידו ברצינות וכמעט נהרג בסצנת מרדף מכוניות.
הפקה > ליהוק > צוות השחקנים המשני

ג'ולי כריסטי נחשבה לשחקנית אפשרית שתגלם את נערת הבונד הראשונה, האני ריידר, אך הרעיון נזנח מכיוון שהמפיקים חשו שהיא איננה חושנית מספיק. מרטין בסוויק נדחתה גם היא בשל חוסר ניסיונה כשחקנית וגבריאלה ליקודי נדחתה בשל היותה צעירה מדי. שבועיים בלבד לפני תחילת צילומי הסרט נבחרה אורסולה אנדרס לגלם את דמותה של ריידר לאחר שהמפיקים ראו תמונה שלה שצולמה על ידי בעלה של אנדרס דאז, ג'ון דרק (אנ'). קירק דאגלס שכנע את אנדרס להיענות בחיוב להצעה לגילום הדמות במהלך מסיבה שערך דרק. עקב מבטאה הגרמני הכבד של אנדרס, דובבו המפיקים את דמותה. קול דיבורה דובב על ידי ניקי ואן דר זיל וקול שירתה על ידי דיאנה קופלנד (אנ'). איאן פלמינג רצה שחברו נואל קאוורד יגלם את דמותו של האנטגוניסט הראשי בסרט, יוליוס נו, אך קאוורד השיב להצעה: "לא! לא! לא!". פלמינג חשב שבן דודו החורג, כריסטופר לי, יהיה מועמד טוב לגילום הדמות, אם כי בעת שפלמינג התכוון להציע אותו למפיקים, הם כבר בחרו בג'וזף ויסמן לגלם את הדמות. הארי זלצמן בחר בוויסמן בזכות הופעתו בסרט "סיפור בלשי" משנת 1951 והוא אופר באיפור מיוחד כדי לעורר את המורשת הסינית של הדמות. השחקן השוודי מקס פון סידוב קיבל גם הוא הצעה לגלם את הדמות, אך דחה אותה. מאוחר יותר גילם את דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד ב"לעולם אל תאמר לעולם לא".
ג'ק לורד נבחר לגלם את דמותו של פליקס לייטר, על אף שדמותו לא מופיעה ברומן. זו הייתה הופעתו היחידה של לורד בתור לייטר, שכן הוא ביקש העלאה בשכרו וחיוב טוב יותר כדי לחזור לגלם את לייטר ב"גולדפינגר", אז הוחלף בידי סס לינדר.
צוות השחקנים כלל גם מספר שחקנים שיהפכו בעתיד לעמודי התווך של הסרטים העתידיים, דוגמת ברנארד לי, שגילם את M במשך עשרה סרטים נוספים בסדרה, ולואיס מקסוול, שגילמה את מזכירתו של M מיס מאניפני בארבעה עשר סרטים בסדרה. מקסוול קיבלה את התפקיד לאחר שהחלה לחפש תפקידים בקולנוע כדי לפרנס את משפחתה כאשר בעלה פיטר מאריוט לקה בהתקף לב חמור והיה שרוי בסכנת מוות. לי נבחר בשל היותו "דמות אב טיפוסית" ומקסוול לאחר שפלמינג חשב שהיא מתאימה לתיאור שלו את מיס מאניפני. למקסוול הוצע בתחילה לבחור בין התפקיד של מיס מאניפני לבין זה של סילביה טרנץ', והיא בחרה במיס מאניפני מכיוון שלדעתה התפקיד של טרנץ', שכלל הופעה בלבוש לא צנוע ומיני מדי. יוניס גייסון לוהקה לתפקיד סילביה טרנץ' ותוכנן שהדמות תהיה בת זוגו של בונד לאורך שישה סרטים, על אף שהופיעה רק בסרט זה ובזה שבא אחריו, "מרוסיה באהבה". את התפקיד העניק לה הבמאי טרנס יאנג, שעבד איתה בסרט קודם שביים והציע לה את התפקיד. יאנג אמר לה "את תמיד מביאה לי מזל בסרטים שלי", אם כי סיבה נוספת לליהוקה לתפקיד הייתה דמותה החושנית. תפקיד אחד שלא ניתן לשחקן עתידי קבוע היה מייג'ור בוטרויד, ראש ענף Q, שניתן לפיטר ברטון. ברטון לא יכל לגלם את הדמות בסרט הבא, "מרוסיה באהבה", והוא הוחלף על ידי דזמונד לואלין.
אנתוני דוסון, שגילם את דמותו של פרופסור דנט, פגש את טרנס יאנג בעת שעבד כשחקן תיאטרון בלונדון, אבל עד לצילומי הסרט עבד כטייס וכמרסס אווירי בג'מייקה. בהמשף גילם דוסון גם את דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד, ראש ארגון ספקטר, בסרטים "מרוסיה באהבה" ו"כדור הרעם", אף על פי שפניו מעולם לא נראו בסרטים וקולו דובב על ידי השחקן האוסטרי אריך פולמן (אנ'), שלא קיבל על כך קרדיט. זנה מרשל, שגילמה את דמותה של מיס טארו, נמשכה בעיקר על ידי האלמנטים ההומוריסטיים של התסריט, ותיארה את דמותה כ"אישה פתיינית קטנה ומושכת, ובו בזמן הייתי מרגלת, אישה רעה". התפקיד נועד במקור למרגריט לווארס, מיס ג'מייקה (אנ') לשנת 1961 שעבדה בנמל התעופה בקינגסטון, אך היא דחתה אותו בשל דרישותיו.
הפקה > צילום הסרט

הסרט מתרחש בלונדון, ג'מייקה ובקראב קי, אי בדיוני ליד ג'מייקה. שלב הצילומים החל בנמל התעופה פליסדוס בקינגסטון ב-16 בינואר 1962. הצילומים נערכו גם כמה מטרים מאחוזתו של פלמינג, גולדן איי, והוא צפה בקביעות בצילומי הסרט עם חבריו. צילומי הלוקיישן נערכו בעיקר באוראקבסה (אנ') וסצנות נוספות צולמו ברצועת פליסדו ובפורט רויאל שבסנט אנדרו (אנ'). ב-21 בפברואר עזב צוות ההפקה את ג'מייקה עקב שינוי במזג האוויר. חמישה ימים לאחר מכן החלו הצילומים באולפני פיינווד שבבקינגהאמשייר, אנגליה, עם סטים שעוצבו על ידי קן אדם, שכללו את בסיסו של ד"ר נו, תעלת האוורור וחלקו הפנימי של מטה ה-MI6. התקציב הראשוני של אדם עבור הסרט כולו היה רק 14,500 ליש"ט (390,728 ליש"ט במונחים של שנת 2023), אבל המפיקים השתכנעו לתת לו עוד 6,000 ליש"ט נוספים מכספם.
ב-30 במרץ 1962, לאחר 58 ימי צילום, הושלם שלב הצילומים העיקרי.
הסצנה שבה מטפסת טרנטולה על גופו של בונד צולמה בתחילה על ידי הצמדת מיטה לקיר שמעליה הונח שון קונרי, כשמגן זכוכית מפריד בינו לבין הטרנטולה. יאנג לא אהב את התוצאות הסופיות ועל כן שולבו הסצנות בצילומים חדשים שבהם הטרנטולה מטפסת על גופו של הפעלולן בוב סימונס (אנ'). סימונס, שלא קיבל על כך קרדיט בסרט, אמר כי הסצנה הייתה הפעלול המפחיד ביותר שביצע אי פעם. סצנה אחרת אמורה הייתה להציג את האני ריידר קשורה ומותקפת על ידי סרטנים, אך מכיוון שהם נשלחו קפואים מהאיים הקריביים הם זזו באיטיות במהלך הצילומים והסצנה שונתה. סימונס שימש גם ככוריאוגרף הקרב של הסרט, כשהוא משתמש בסגנון לחימה מחוספס. הסצנות האלימות בסרט זה, שכללו גם את בונד יורה בדנט בעזרת אקדחו (עליו הורכב משתיק קול), גרמה למפיקים לעבד את הסרט על מנת שיקבל דירוג "A" מהמועצה הבריטית לסיווג סרטים - המאפשר לקטינים לצפות בסרט בליווי מבוגר.
כשבונד נמצא בדרכו לארוחת הערב עם ד"ר נו הוא נדהם לראות את דיוקן הדוכס מוולינגטון של גויה. הציור נגנב מהגלריה הלאומית בלונדון על ידי גנב חובב בן 60, מעט לפני תחילת הצילומים. קן אדם יצר קשר עם הגלריה הלאומית בלונדון כדי להשיג שקופית של הדיוקן וצייר עותק שלו במהלך סוף השבוע, לפני שהצילומים החלו ביום שני הבא.
עורך הסרט פיטר האנט השתמש בשיטת עריכה חדשנית, שעשתה שימוש נרחב בחיתוכים מהירים, בתנועה מהירה ואפקטים קוליים מוגזמים בסצנות האקשן. האנט אמר שכוונתו הייתה "לזוז מהר ולדחוף אותו לאורך כל הזמן, תוך מתן סגנון מסוים", והוסיף כי הדבר יעזור לצופי הסרט לא להבחין בבעיות בכתיבה. כשמעצב כתוביות הפתיחה, מוריס בינדר (אנ'), יצר אותן, היה לו רעיון לקטע הקדמה שהופיע מאז בכל הסרטים הבאים בסדרה, רצף קנה האקדח (אנ'). הרצף צולם בספיה (אנ') על ידי הצבת מצלמת חור סיכה בתוך קנה אקדח שקוטרו 0.38, כשבוב סימונס מגלם את ג'יימס בונד. בינדר עיצב גם כתוביות פתיחה ראשיות מסוגננות במיוחד, שחזרו על עצמן בסרטים הבאים בסדרה (של חברת איון הפקות). תקציבו של בינדר להפקת כתוביות הפתיחה היה 2,000 ליש"ט (53,894 ליש"ט במונחים של 2023).
פסקול

ברוקולי אהב את עבודתו של המלחין מונטי נורמן בעולם התיאטרון, ולפיכך עליו הוטלה המלאכה ליצור את פסקול הסרט. נורמן הסכים ליצור את פסקול הסרט רק לאחר שזלצמן התיר לו לנסוע יחד עם צוות ההפקה לג'מייקה. הקומפוזיציה המפורסמת ביותר בו היא שיר הנושא של הסרט, המושמע בעת רצף קנה האקדח ובעת כתוביות הפתיחה. ג'ון בארי, שלימים יפיק את הפסקולים לאחד עשר הסרטים הבאים, עיבד את שיר הנושא, אך לא קיבל על כך קרדיט. לא אחת נטען כי בארי, ולא נורמן, הוא זה שהלחין את שיר הנושא. טיעון זה היה נושא לשני תיקים משפטיים, שהאחרון בהם נידון ב-2001, ונקבע כי נורמן הוא המלחין. שיר הנושא תואר על ידי דייוויד ארנולד, שיצר את הפסקולים של חמישה סרטים בסדרה, כ"מייצג כל דבר בדמות [ג'יימס בונד] שהיית רוצה: זה [שיר הנושא] היה שחצני, מטורף, בטוח, אפל, מסוכן, מרמז, ארוטי, בלתי ניתן לעצירה. והוא עשה את זה בתוך שתי דקות."
המוזיקה לסצנת הפתיחה של הסרט היא גרסת קליפסו לשיר הילדים "Three Blind Mice (אנ')", המכילה מילים חדשות המשקפות את כוונותיהם של שלושת המתנקשים בג'ון סטרנגווייז שגויסו על ידי ד"ר נו. שירים בולטים נוספים הם "Jump Up" והקליפסו הג'מייקני המסורתי "Under the Mango Tree", המבוצע על ידי דיאנה קופלנד (אז אשתו של נורמן), שדיבבה את קול שירתה של האני ריידר. הלהקה ביירון לי והדרקונארים הופיעה בסרט כשביצעה את השיר "Jump Up". אלבום הפסקול המקורי הופץ על ידי חברת התקליטים של יונייטד ארטיסטס (אנ') בשנת 1963, וכן מספר גרסאות כיסוי של שיר הנושא של הסרט הופצו על ידי חברת קולומביה רקורדס. סינגל משיר הנושא של הסרט נכנס למצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1962 והגיע למיקום שיא (13) והחזיק בו במשך אחד עשר שבועות. ארנסט רנגלין וקרלוס מלקולם (אנ'), שהיו שותפים ליצירת הפסקול, תבעו את איון הפקות בגין שכרי טרחה שלא שולמו. שני המקרים הסתיימו בפשרה ושנה לאחר מכן הופיעו מלקולם ולהקתו בבכורת הסרט בקינגסטון.
הפצה

כבר בסוף 1961 החלו אולפני יונייטד ארטיסטס לקדם קמפיין שיווקי לקראת הסרט, והפצת דמותו של בונד באמריקה הצפונית. העיתונים שיווקו מארז של ספרי ג'יימס בונד, וכן חוברת המפרטת על דמותו של בונד ותמונה של אורסולה אנדרס. איון הפקות ויונייטד ארטיסטס עשו עסקאות רישוי שכללו קשרי מסחר עם חברות משקאות, טבק, בגדי גברים ומכוניות. הקמפיין התמקד גם בשמו של איאן פלמינג בשל הצלחתם המעטה של הספרים. לאחר שהסרט הצליח באירופה ערכו שון קונרי וטרנס יאנג סיור חוצה מדינות בארצות הברית במרץ 1963, שכלל הקרנות מוקדמות של הסרט ומסיבות עיתונאים. שיאו של המסע היה בכורה של הסרט בקינגסטון (שם צולם רוב הסרט), שסוקרה על ידי כלי תקשורת רבים. חלק מהקמפיין הדגיש את המשיכה המינית של הסרט, עם יצירות האמנות של כרזתו, שעוצבה על ידי מיטשל הוקס, שבהן נראה קונרי כשמאחוריו ארבע נשים בלבוש מינימלי. הקמפיין כלל גם את הסמליל של ג'יימס בונד שעיצב ג'וזף קארוף (אנ').
בכורת הסרט נערכה ב-5 באוקטובר 1962 בביתן לונדון, ושלושה ימים אחר כך הוא כבר הוקרן בכל רחבי הממלכה המאוחדת. הסרט הופץ לשאר הממלכה המאוחדת בשלושת הימים שלאחר מכן. הבכורה באמריקה הצפונית נערכה ב-8 במאי 1963 בכ-450 בתי קולנוע במערב התיכון ובדרום-מערב ארצות הברית. ב-29 במאי הגיע הסרט לניו יורק וללוס אנג'לס.
קבלה וביקורת

עם יציאת הסרט לאקרנים הוא קיבל תגובות מעורבות. מגזין "טיים" כינה את בונד "נבל אידיוטי" ו"מרשמלו גדול ושעיר" ש"כמעט תמיד מצליח להיראות טיפשי במקצת". סטנלי קאופמן מה"ניו ריפבליק" כתב כי הוא לא אהב את הופעתו של קונרי בסרט ואת הרומנים של פלמינג. הסרט ספג גינויים מצד קריית הוותיקן בגלל אכזריותו של בונד והתוכן המיני בסרט, בעוד הקרמלין טען כי "בונד הוא התגלמות הרוע הקפיטליסטי". שתי הביקורות העלו את המודעות לסרט בקרב הקהל.
בשנים שלאחר יציאתו של הסרט לאקרנים הוא החל לצבור פופולריות. ב-1999 דורג במקום ה-41 ברשימת 100 הסרטים הבריטיים המובילים של מכון הסרטים הבריטי. ברשימת "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים" של מכון הסרטים האמריקאי, הגיע ג'יימס בונד למקום השלישי. הוא הגיע גם למקום ה-11 ברשימה דומה של המגזין "אמפייר".
באתר Rotten Tomatoes מחזיק הסרט בדירוג של 95% על סמך 61 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.8/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר אומר: "עם שפע מההומור, האקשן והריגושים האסקפיסטיים שהסדרה הייתה ידועה בהם, ד"ר נו פותח את זיכיון ג'יימס בונד בסטייל."
בממלכה המאוחדת הוקרן הסרט ב-168 בתי קולנוע, הכניס 840,000 דולר תוך שבועיים והפך לסרט החמישי הרווחי ביותר בממלכה המאוחדת והצליח מסחרית גם בשאר אירופה. הסרט גרף 6 מיליון דולר באירופה, מה שהפך אותו להצלחה כלכלית. הרווח הכולל של ד"ר נו בכל העולם עמד על 59.6 מיליון דולר. IGN הגדיר אותו כסרט השישי הטוב ביותר אי פעם מסדרת סרטי ג'יימס בונד, "אנטרטיינמנט ויקלי" מיקם אותו במקום השביעי ונורמן וילנר מ-Msn במקום ה-12. נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, שהעריץ את ספרי ג'יימס בונד, ביקש לערוך הקרנה פרטית של הסרט בבית הלבן, ואכן כך היה.
בשנת 2003 הגיעה הסצנה שבה מגיחה האני ריידר מהים בביקיני (אנ') לראש רשימת "מאה הסצנות הסקסיות ביותר בתולדות הקולנוע" של ערוץ 4. שנתיים קודם לכן, ב-2001, נמכר הביקיני במכירה פומבית תמורת 61,500 דולר. "אנטרטיינמנט ויקלי" ו-IGN דירגו את ריידר במקום הראשון בדירוג עשר נערות הבונד.
קבלה וביקורת > הצגתו של ג'יימס בונד בסרט

דמותו של ג'יימס בונד הוצגה בסצנה שבה מתרחש משחק פוקר במועדון לילה, שבו השתתפה גם סילביה טרנץ'. הצגתו של בונד במועדון הלילה היוקרתי מבוססת על ההצגה של בונד ברומן הראשון של פלמינג, "קזינו רויאל". פלמינג בחר דווקא במועדון הלילה מכיוון ש"מיומנות בהימורים וידע כיצד להתנהג בקזינו נתפסו כתכונות של ג'נטלמן". במהלך המשחק שואלת טרנץ' את בונד מה שמו, והוא עונה "בונד, ג'יימס בונד". בעת שקונרי אומר שורה זו מתנגן ברקע שיר הנושא של הסרט "ויוצר קישור בל יימחה בין מוזיקה לדמות." בסצנה זו מתוארות "איכויות של כוח, פעולה, תגובה, אלימות - והמהמר האלגנטי והמעט אכזרי הזה עם הלעג התמוה שאנו רואים לפנינו, שעונה לאישה כשהיא טובה ומוכנה".
לאחר עליית הסרט לאקרנים הפך הציטוט "בונד, ג'יימס בונד" לאמרת כנף שנכנסה ללקסיקון התרבות הפופולרית המערבית. בשנת 2001 נבחר הציטוט ל"אמירה האהובה ביותר בקולנוע" על צופי הקולנוע הבריטיים.
עיבוד הקומיקס

באוקטובר 1962 התפרסם בבריטניה עיבוד קומיקס לסרט שכתב נורמן ג'יי נודל, כחלק מסדרת האנתולוגיה "Classics Illustrated (אנ')". מאוחר יותר, בינואר 1963 הוא הודפס מחדש בארצות הברית על ידי DC קומיקס כחלק מסדרת האנתולוגיה "Showcase (אנ')". זו הייתה הופעתו הראשונה של ג'יימס בונד בחוברת קומיקס אמריקאית ואחת מחוברות הקומיקס הראשונות שצונזרו על רקע גזעני.