stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בזיליקת פטרוס הקדוש
מזבחות הבזיליקה > מזבח העיבור ללא חטא

מזבח "העיבור ללא חטא" הוא אחד ממזבחות הבזיליקה העומד לפני פסיפס מרהיב. המתחם נוצר על ידי פייטרו ביאנקי (Pietro Bianchi) המציג את תהליך התעברותה של מריה אם ישו מזרע האלוהים. בפסיפס מופיעה מריה כאשר מעופפים סביבה מספר דמויות ובהן כמה וכמה קדושים חשובים. הקדושים הם: פרנציסקוס מאסיזי, יוחנן כריסוסטומוס ואנטוניוס מפדובה. בהמשך הוסף לפסיפס בשנת 1904 כחלק מפעולות שיזמו כנס נשים בינלאומי כתרומה לבזיליקה. לפני קיומו של הכתר על הפסיפס היה במקומו נזר שהוסף ליצירה על ידי פיוס התשיעי ב-1854.
כיכר פטרוס הקדוש

כיכר פטרוס הקדוש תוכננה על ידי ברניני והוזמנה על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי באפריל 1655. ממדי הכיכר הם: 240X196 מטרים. הכיכר אליפטית ויש לה מבנה של שתי אכסדראות צדדיות. התפיסה של ברניני הסבירה כי שתי אכסדראות אלו מסמלות את זרועות הכנסייה, המחבקות את העולם ואת המאמינים. זרועות אלו מכילות בסך הכל כ-284 עמודים דוריים ו-84 עמודים נוספים והן הוקמו 5 שנים מאוחר יותר, בשנת 1660. את האכסדראות מעטרים 140 פסלים פרי עבודתם של ברניני ותלמידיו, ומציגים דמויות דתיות ואפיפיורים לאורך ההיסטוריה. תכנון הכיכר נעשה מתוך הבנה של הפרספקטיבה של מי שעומד מול הכנסייה, על מנת ליצור תחושה שהכיכר הרבה יותר גדולה. כך גם ברניני יצר את האשליה האופטית שכאשר אדם עומד במרכז הכיכר נראה לו רק עמוד אחד בכל שורה (אף על פי שישנם ארבעה). פרט לכך הכיכר אכן ענקית ומסוגלת להכיל מאות אלפי בני אדם. במרכז הכיכר עומד אובליסק בגובה 25 מטרים ושתי מזרקות. הזרועות הן אכסדרה מקורה של עמודים כדי להגן מפני הגשם בחורף והשמש בקיץ. על רצפת הכיכר יש צורה של שמש. האובליסק עצמו הובא לרומא על ידי הקיסר קליגולה. האמונה שהתקיימה בימי הביניים הייתה שאפרו של הקיסר הגדול יוליוס קיסר טמון בכדור הברונזה שמעל לאובליסק לברניני באותה התקופה לא היו הרבה אפשרויות לבנייה, שכן היה לו שטח מצומצם יחסית במרכז רומא שהיה חייב לכלול את האובליסק במרכזו (האובליסק הועבר לשם ב-1586). קרלו מאדרנו הצטרף לברניני והוסיף לכיכר מזרקה מפוארת.
הכיכר יכולה להכיל כ-400,000 איש. כיום היא מכילה בקרבת מקום תחנת רכבת בשם "סן פייטרו" המובילה אליה את התיירים המרובים מדי שנה.
אל הכיכר מובילה דרך מפוארת בשם via della Conciliazione. דרך זאת המעוטרת בעמודי רחוב מרשימים ובעיטורים מרובים, נבנתה על ידי מרסלו פיאסנטיני (M. Piacentini) על חורבות כפר ימי ביניימי קדום שנאלצו להרוס.
הנקרופוליס שמתחת לבזיליקה

החלוקה הקיימת כיום של השכבות הטופוגרפיות של הנקרופוליס הנמצא מתחת לבזיליקה היא הבאה:
הנקרפוליס של הוותיקן – המתחם התת-קרקעי הנמוך ביותר
המערות האפיפיוריות – המתחם האמצעי
מבנה הבזיליקה היום – המתחם העליון שמעל לקרקע
הנקרופוליס של הוותיקן כולל מתחם גדול במיוחד שמתחיל במאוזוליאום A עד למאוזוליאום S. ממאוזוליאום S ישנה גישה אל המערות האפיפיוריות שעוברת דרך מסדרון צר ומדרגות. בחלל עומדים כמה עמודים מסיביים שמחזיקים מעליהם את הבלדקינו של ברניני. מכאן ואילך ניתנת גישה אל קברו של פטרוס, שכדי להגיע אליו יש לעבור דרך שער שיש עצום שבהם קונסטנטינוס הגדול. שער שיש זה נמצא באופן ישיר מתחת לבלדקינו. במהלך השנים בוצעו בשער שיש זה שינויים, והם:
גרגוריוס הראשון העלה את מפלס הרצפה במתחם. הוא גם הקים בנוסף שער קטן יותר למתחם על שיצר כניסה אחורית לחלל.
קליסטוס השני בנה שער נוסף על גבי השער של גרגוריוס הראשון.
ובתקופת הרנסאנס קלמנס השמיני בנה שער נוסף, על גבי זה של קליסטוס.
המתחם כולל בתוכו קפלה מפוארת לכבוד קברו של פטרוס ועמודי שיש מתקופתו של קונסטנטינוס הגדול. הקפלה מובילה אל קברו של פטרוס.
קברו של פטרוס הקדוש

במשך אלפיים שנה הייתה מקובלת בוותיקן המסורת שבמקומה של הבזיליקה (החדשה והישנה) נמצא קברו של פטרוס הקדוש. מבחינה ארכאולוגית, עד למאה ה-20 היה ידוע כי ישנו נקרופוליס, לפי המסורת פטרוס חי ברומא ונקבר בנקרופוליס הזה, שהכיל באותה התקופה מקדש קטן. על אף שמכאן נובעת אפשרות כי הוא אכן קבור שם, עד אז לא נמצא לו אף קבר. עד 1941 לא היו אף עובדות ממשיות, אך משנה זאת תגליות ארכאולוגיות נתנו מענה למסורת המקורית, והיום נראה כי הקבר והעצמות שנקברו בו היו כנראה שייכים לפטרוס הקדוש. יש כמה רמזים באזור הקבר ובקבר עצמו שמצביעים על כך: המת היה בשנות ה-60 או ה-70 לחייו, בדיוק באותו הגיל שפטרוס נפטר לפי המסורת. הוא גם לא היה אדם עשיר (דבר שמשתקף עקב הקבר שלו) בדיוק כמו פטרוס. הוא כנראה חי ברומא, גם כמוהו, והוא נקבר באדמה עקב חתיכות אפר שנמצאו על העצמות. הרמז הגדול ביותר הוא גרפיטי הצמוד לקבר, האומר:
Petros eni (בעברית: פטרוס נמצא כאן)
עדויות אלו מצביעות כי הסבירות כי זהו אכן קברו ואלו אכן עצמותיו של פטרוס גבוהה יחסית. על הגרפיטי מופיע סימן הכי רו (Chi-Ro) הידוע המסמל את פטרוס הקדוש, ובכך מבדיל אותו מאדם סתמי בשם פטרוס שחי גם הוא ברומא. בכל מקרה, העובדה שמאמינים ראו בקבר זה כקברו של פטרוס היא ודאית – גם אותם יוצרי הגרפיטי וגם אנשי המסורת הנוצרית המאוחרת.
לפי מסורות אחרות פטרוס הקדוש קבור בקטקומבות של ויה אפיה ברומא ולא בוותיקן.
חשיבות קברו של פטרוס הקדוש בוותיקן מוזכרת כאחד הקריטריונים בהן עמדה קריית הוותיקן לקבלת התואר אתר מורשת עולמית:
"אתר קברו של פטרוס הקדוש ומתחם העלייה לרגל, קריית הוותיקן מקושרת באופן ישיר וחומרי להיסטוריה של הנצרות. מלמעלה לאלפיים שנה, באתר המיוחס הזה, נאספו אוצרות מזכרונות רבים (כתבי יד וספרים מרובים מהספרייה) והגאון האוניברסלי שלה"
רשימת הקבורים בבזיליקה

להלן מספר אישים מרשימת הקבורים בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא:
| שם | תמונה | תואר/ייחוס | שם | תמונה | תואר/ייחוס | שם | תמונה | תואר/ייחוס |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אגאפטוס הראשון |  | אפיפיור | גרגוריוס התשיעי |  | אפיפיור | ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט |  | מלך |
| אלכסנדר השני |  | אפיפיור | גרגורי הרביעי |  | אפיפיור | ג'ובאני פלסטרינה |  | מלחין |
| אלכסנדר השביעי |  | אפיפיור | גרגורי החמישי |  | אפיפיור | סרגיוס השני |  | אפיפיור |
| אלכסנדר השמיני |  | אפיפיור | אדריאנוס הראשון |  | אפיפיור | תאודור השני |  | אפיפיור |
| ניקולאוס החמישי |  | אפיפיור | יוחנן הרביעי |  | אפיפיור | Saint Processus |  | קדוש |
| יוחנן פאולוס השני |  | אפיפיור | יוליוס השני |  | אפיפיור | הורמיסדס |  | קדוש |
| לאו השביעי |  | אפיפיור | פיוס האחד עשר |  | אפיפיור | פטרוס הקדוש (לפי המסורת אכן ולפי עדויות מודרניות מסוימות סבירות גבוהה יחסית שגם כן) |  | קדוש |
| כריסטינה, מלכת שוודיה |  | מלכה | סוטריוס |  | אפיפיור | מריה קלמנטינה סובייסקי (Maria Clementina Sobieski) |  | אשתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט |
| גרגוריוס השישה עשר |  | אפיפיור | יוליוס השלישי |  | אפיפיור | צ'ארלס אדוארד סטיוארט |  | בנם של מריה קלמנטינה סובייסקי וג'יימס אדוארד סטיוארט, נסיך |
| פביאנוס |  | אפיפיור | פלוויה יוליה הלנה |  | אשתו של קונסטנטיוס כלורוס | הנרי בנדיקט סטיוארט |  | בנם של מריה קלמנטינה סובייסקי וג'יימס אדוארד סטיוארט, חשמן |
השפעתה של הבזיליקה על אדריכלות אירופה

השפעתה של בזיליקת פטרוס הקדוש על האדריכלות באירופה, במיוחד על אדריכלות הבארוק הייתה עצומה. היא נחשבה ועדיין נחשבת לדוגמת המופת של מבנה הכיפה בכנסיות בעולם, ורבים ניסו לחקות אותה – בהם כריסטופר רן בקתדרלת סנט פול והאינווליד בפריז. גם האבות המייסדים של ארצות הברית ביססו את הכיפה של מבנה הקונגרס של ארצות הברית על הכיפה של הבזיליקה. השפעה גדולה במיוחד הייתה לבזיליקה על בזיליקה אחרת הנמצאת בחוף השנהב, בזיליקת גבירתנו של השלום ביאמוסוקרו.
השפעתה של הבזיליקה על אדריכלות אירופה > חשיבותה העולמית של הבזיליקה על פי אונסק"ו

בקריטריון הראשון להפיכת קריית הוותיקן לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מנצחת בחשיבות הגדולה ביותר הבזיליקה:
"קריית הוותיקן, יצירת אומנות רציפה אחת שבנייתה נמשכה לאורך שנים, מייצגת דוגמת מופת ייחודית של עיצוב החלל ושילוב יצירות שהן מהנודעות של המין האנושי.... האייקון המפורסם ביותר של אדריכלות דתית, בזיליקת פטרוס הקדוש..."
השפעתה של הבזיליקה גם מוזכרת בקריטריון השלישי:
"קריית הוותיקן הפעילה השפעה עמוקה על התפתחות האומנות מהמאה ה-16. אדריכלים ביקרו בה כדי ללמוד את המבנים של ברמנטה (בזיליקת פטרוס הקדוש, חצר הבלוודרה), של מיכלאנג'לו (כיפת הבזיליקה) של ברניני (שדרת העמודים של כיכר פטרוס הקדוש, הבלדקינו של הבזיליקה). בעל השפעה גם מחוץ לאירופה, מבני הוותיקן הועתקו וחוקו בשפע, הציורים (הפרסקאות של רפאל ומיכלאנג'לו) וכך גם לא פחות עתיקות המוזיאונים."
הסגנון האדריכלי מוזכר בנוסף גם בקריטריון הרביעי:
"קריית הוותיקן היא יצירה דתית מפוארת ואידיאלית למופת של אומנות הרנסאנס ושל אמנות הבארוק."
השפעתה מוזכרת גם על ידי הסופר ג'ון יוליוס נורדויץ' בספרו:
"בזיליקת פטרוס הקדוש, הכנסייה המשמעותית בכל העולם הנוצרי היא פרי של כישרונות מרובים, מזדקפת בנצחון מעל גבעת הוותיקן. במשך קרוב למאה וחמישים שנה, אפיפיורים הירשו זה את זה האדירו את הרעיון הנעלה של מקדש פטרונם"
לקריאה נוספת

Jerusalem on the Hill. Rome and the Vision of Saint Peter's Basilica in the Renaissance
הדיוויזיה ה-197 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 בדצמבר 1939 – 22 ביולי 1944 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-197 (בגרמנית: 197. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 בדצמבר 1939 במחוז הצבאי ה-21 בוורתגאו ליד פוזן. במרץ 1940 עברה הדיוויזיה לאזור טריר. במאי 1940 עברה הדיוויזיה לאזור הסאר. מ-17 ביוני 1940 התקדמה הדיוויזיה על פני סייל ותעלת ריין-מארן ופרצה לקו מז'ינו מדרום-מערב לזארבריקן ליד שאטו-סאלין. הדיוויזיה השתתפה אז בקרב המוזל והווז'. לאחר שביתת הנשק, הדיוויזיה אבטחה את קו התיחום ושימשה ככוח כיבוש בצרפת ביולי 1940. באמצע יולי 1940 עברה הדיוויזיה לאזור דרום הולנד (צפון בראבנט וזילנד) לצורך אבטחה והגנה על החוף. כאן התכוננה הדיוויזיה לנחיתה באנגליה. בסוף פברואר 1941 הועברה הדיוויזיה לאזור מנהיים - לנדאו על מנת לסיים שם אימון יחידה. ב-21 ביוני 1941 הועמסה הדיוויזיה על מסילת הברזל והועברה מזרחה. הדיוויזיה נפרקה ב-Lohow והועמדה לרשותה בקו התיחום. מה-26 ביוני צעדה הדיוויזיה על פני הבוג אל הברזינה. הדיוויזיה השתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב רוסלאבל. ב-2 באוקטובר 1941 החל מבצע טייפון, שבו הדיוויזיה השתתפה בקרב ויאזמה, ולאחר מכן בקרבות סביב מוסקבה. עד ה-24 בינואר 1942 נסוגה הדיוויזיה לאזור העורף, שם שהתה עד מאי 1942. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות השונים בגזרה המרכזית של החזית המזרחית, ובכלל זה קרבות רז'ב. הדיוויזיה הושמדה ליד ויטבסק במהלך מתקפת ויטבסק-אורשה הסובייטית, שהייתה חלק ממבצע בגרטיון בקיץ 1944.
פשעי מלחמה

על פי עדותו של שבוי מלחמה גרמני, מש"ק בפלוגה ה-10 של רגימנט הרגלים ה-332 של הדיוויזיה ה-197, קרל ביירליין, הגדוד היה מעורב בעינויים ובמותה של זויה קוסמודמיאנסקיה. סטלין הורה שלא לקחת את חיילי וקציני הדיוויזיה, שהשתתפו בהוצאה להורג, בשבי.
מפקדים

הרמן מאייר-רבינגן, 1 בדצמבר 1939 – 1 באפריל 1942
אהרנפריד בגה, 1 באפריל 1942 – 5 בנובמבר 1943
אויגן ווסנר, 5 בנובמבר 1943 – 14 במרץ 1944
הנס האן, 14 במרץ 1944 – 24 ביוני 1944
הדיוויזיה ה-196 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  27 בנובמבר 1939 – אוגוסט 1944 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הדיוויזיה ה-196 (בגרמנית: 196. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה ה-196 הוקמה באזור דנציג כחלק מהמחוז ה-21 ב-27 בנובמבר 1939, ולמפקדה מונה ריכרד פלנגהר.
עם שני רגימנטים בלבד, הדיוויזיה ה-196 לא הייתה עדיין דיוויזיית חי"ר מלאה, מכיוון שדיוויזיה כזו כללה בדרך כלל שלושה רגימנטים. הרגימנט השלישי של הדיוויזיה ה-196 הוקם ב-10 בינואר 1940, כאשר לדיוויזיה הוקצו גדודי התחלופה 6, 16 ו-26. גדודים אלו, שאוישו במתגייסים מבילפלד, מינסטר וקלן בהתאמה, שולבו לרגימנט הרגלים ה-362. בנוסף, סוללת הארטילריה הקלה ה-233 הצטרפה לסוללה מרגימנט הארטילריה ה-311 ולסוללה 1 של רגימנט הארטילריה ה-239 אשר הפכו לרגימנט הארטילריה ה-233.
באפריל 1940, הדיוויזיה ה-196 לקחה חלק במבצע וזריבונג כחלק מהקורפוס ה-21.
ב-11 בספטמבר 1940 הוצאו מהדיוויזיה רגימנט הרגלים ה-345 וסוללה 1 של רגימנט הארטילריה ה-233 והצטרפו לדיוויזיה ה-199. ב-17 בספטמבר 1940 חוזק רגימנט הארטילריה בשתי סוללות נוספות. לאחר הוצאת רגימנט הרגלים ה-345, הדיוויזיה הצטיידה בציוד טיפוס הרים בסיסי.
ב-1 במרץ 1942 החליף פרידריך פרנק את פלנגהר כמפקד הדיוויזיה.
הגדוד ה-1 ברגימנט הגרנדירים ה-362 הוקצה לקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית בשנת 1943, שם פורק ואנשיו חולקו לכוחות אחרים. רגימנט זה הוחלף ברגימנט חדש שנפרס בספטמבר 1943.
הדיוויזיה, בפיקודו של קורט מהרינג מאז 23 בדצמבר 1943, הותאמה מחדש למודל של "אוסטדיוויזיון" ב-6 בינואר 1944.
בפברואר 1944 קיבל אוברסט קלינגה את הפיקוד על הדיוויזיה. הוא הוחלף על ידי פרידריך פון אונגר ביוני 1944.
ביולי 1944 הועברו חלקים מהדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז. שם הושמדו זמן קצר לאחר מכן, ופורקו ב-15 בספטמבר 1944. יחידות שעדיין היו במצב לחימה הועברו לדיוויזיה ה-131, ואילו יחידות שלא יכלו להילחם צורפו לדיוויזיה ה-361 בוואהן בקלן.
יחידות הדיוויזיה שנותרו בנורווגיה כללה רק את יחידת הסיור ה-233, לימים הגדוד ה-2 של רגימנט הסיור עם האופניים נורווגיה, וחלקים מרגימנט הארטילריה ה-233, לימים הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-269 וכן סוללת ארטילריית המבצרים ה-1048. מכיוון שכוחות אלו כבר לא הצדיקו לשמור על דיוויזיה עצמאית, הדיוויזיה ה-196 פורקה באוגוסט 1944.
מפקדים

ריכרד פלנגהר (27 בנובמבר 1939 – 1 במרץ 1942).
פרידריך פרנק (1 במרץ 1942 – 23 בדצמבר 1943).
קורט מהרינג (23 בדצמבר 1943 – פברואר 1944).
קלינגה (פברואר 1944 – יוני 1944).
פרידריך פון אונגר (יוני 1944 – אוגוסט 1944).
הדיוויזיה ה-227 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – 27 במרץ 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-227 (בגרמנית: 227. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים 227 הוקמה בקרפלד ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי. זמן קצר לאחר מכן היא שירתה כחלק מהארמייה החמישית בהגנת גבולות באזור אייפל. בדצמבר 1939 היא הוכפפה לארמייה השישית והפכה לחלק מקבוצת ארמיות B לקראת 'מבצע מקרה צהוב'. בתחילת 1940 צורפו יחידה רכובה על אופנועים של דיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה בפיקודו של קורט מאייר לדיוויזיית הרגלים ה-227 במהלך ההכנות לפלישה להולנד. הדיוויזיה השתתפה בפלישה להולנד ולצרפת במאי–יוני 1940. כחלק מהקורפוס ה-10 של הארמייה ה-18, היא השתתפה בהתקדמות דרך אנסחדה ודוונטר, ועזרה לכבוש את המבצר בפנרדן ולאחר מכן השתתפה בפריצה דרך קו גרבה. לאחר חציית האייסל התקדמה הדיוויזיה דרך זוולה ואמרספורט. זמן קצר לאחר מכן התרחשה הכניעה של הולנד. בעקבות הניצחון בצרפת הדיוויזיה ביצעה תפקידי כיבוש, ביטחון והגנה על החוף לאורך חוף נורמנדי ליד לה האבר מיולי 1940 עד דצמבר 1941.
בסוף 1941 הועברה הדיוויזיה לקבוצת קבוצת ארמיות צפון בחזית המזרחית. שם הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות קשים בלנינגרד וסביבתה. בינואר 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-28 של הרברט לוך בארמייה ה-18. הדיוויזיה התגוננה מפני המתקפה העיקרית של הצבא האדום ברמת סיניאווינו, בצ'רנאיה ובחוף הדרומי של אגם לאדוגה. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במה שכונה הקרב הראשון על אגם לאדוגה מאוגוסט עד ספטמבר 1942.
בינואר 1943 פתחו הסובייטים במבצע איסקרה (הקרב השני על אגם לאדוגה) והדיוויזיה כותרה בשליסלבורג, יחד עם שני גדודים של דיוויזיית הרגלים ה-96. לאחר לחימה עזה הצליחה הדיווק להתאסף ולפרוץ מהכיס. היא הגיעה לקווים הגרמנים דרומה משם, אך שלושה מגדודי הגרנדירים שלה נפגעו בצורה כה קשה עד שפורקו, והניצולים הועברו לגדודים אחרים בדיוויזיה.
בינואר 1944 הלחץ מהצבא הסובייטי היה מאוד כבד, ובעקבות כך דיוויזיית הרגלים ה-227 ושאר הקורפוס ה-43 נסוגו לעמדות מאחורי נרווה. במהלך נסיגה זו ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות. בפברואר 1944 חוזקה הדיוויזיה על ידי גורמים מדיוויזיית השדה ה-9 של הלופטוואפה, שבעצמה סבלה מאוד ופורקה. קרבות עזים התרחשו בקורלנד, כאשר הדיוויזיה נאספה על ידי הקריגסמרינה במהלך הפינוי, היא חברה לארמייה השנייה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה והועברה למערב פרוסיה. היא נלחמה בוויסלה, דנציג וגוטהפן, שם הושמדה בסוף מרץ 1945.
מפקדים

פרידריך ציקוולף (1 בספטמבר 1939 – 6 במאי 1940)
פרידריך-קרל פון ואכטר (6 במאי 1940 – 1 ביולי 1940)
פרידריך ציקוולף (1 ביולי 1940 – 12 באפריל 1941)
פרידריך פון סקוטי (12 באפריל 1941 – 7 ביוני 1943)
וילהלם ברלין (7 ביוני 1943 – 11 במאי 1944)
מקסימיליאן ונגלר (11 במאי 1944 – 27 במרץ 1945)
הדיוויזיה ה-209 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – 24 באוגוסט 1940 (0 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הדיוויזיה ה-209 (בגרמנית: 209. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים ה-209 הייתה אחת הדיוויזיות שנפרסו לקראת הפלישה לפולין כחלק מגל הגיוס השלישי. היא הקומה לראשונה ב-26 באוגוסט 1939 בקומוטאו במחוז הצבאי הרביעי. היא כללה בתחילה את רגימנטים הרגלים 304, 394 ו-414, וכן את רגימנט ארטילריה 209.
הדיוויזיה נפרסה בעתודת הארמייה הראשונה (ארווין פון ויצלבן) תחת קבוצת ארמיות C (וילהלם ריטר פון לב), שהופקדה על ההגנה על גבולה המערבי של גרמניה עם צרפת. עד נובמבר, היא הועברה לקורפוס ה-32 והועברה לפולין הכבושה. הדיוויזיה הוצבה בגבול המזרחי עם ברית המועצות בעוד הכוחות העיקריים של הצבא התמקדו במערכה על צרפת.
בעקבות צו מ-24 ביולי 1940, הדיוויזיה פורקה ב-24 באוגוסט 1940. רגימנטים הרגלים 304 ו-394 הפכו לרגימנטים רובאים 304 ו-394 כחלק מדיוויזיית הפאנצר השנייה ודיוויזיית הפאנצר השלישית. גדוד ההנדסה של הדיוויזיה צורף לדיוויזיית הפאנצר ה-11, מחלקת המודיעין הפכה לחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-18 שהוקמה לאחרונה. רגימנט הרגלים 414 שימש לשמירה על שבויים.
מפקדים

הנס שטנגל (1 בספטמבר 1939 – 7 בינואר 1940)
וולף שדה (7 בינואר 1940 – 24 באוגוסט 1940)
יאיר קלינגר

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1944 (בן 80) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מוקד פעילות:  ישראל 
 כלי נגינה:  פסנתר
 
יאיר קְלִינְגֶר (נולד ב-13 ביולי 1944) הוא מלחין ישראלי, פזמונאי, זמר, מנהל מוזיקלי של הרכבים מוזיקליים רבים. עם שיריו המוכרים נמנים "אדמה" (עפרה חזה), "חלומות" (רוחמה רז), "דרישת שלום" (ירדנה ארזי), "אני עושה לי מנגינות" (סקסטה), "אצלך כמו תמיד" ("סילבן ויאיר"), "כל נדריי" (חיים משה), "הביתה" (ירדנה ארזי), "נשבע" (חיים משה), "עפרה", "אבשלום" (מוטי פליישר), "אין דבר" (טל סונדק), "קום והתהלך בארץ" (להקת פיקוד הצפון) ו"עגילי דמאר".
ביוגרפיה > ילדות

קלינגר נולד בתל אביב, ב-1944, כבן זקונים להורים שעלו לישראל מפולין בשנת 1933. ביתו היה מסורתי ובילדותו למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "בילו", שהיה סמוך למקום מגוריו.
חשיפתו הראשונה למוזיקה באה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך ביקוריו עם אחותו הגדולה בבית הקפה "גינתי" שעל שפת ימה של תל אביב. בבית הקפה הייתה תזמורת קטנה שניגנה שירים ישראליים, הזמר-מתופף בתזמורת היה יהושע שתיל, שנעשה לאליל ילדותו של קלינגר.
את לימודי הפסנתר הסדירים שלו החל קלינגר בגיל 9. כבר בגיל 11 התחיל לכתוב את יצירותיו הראשונות, שבהן ניסה ליצור בסגנון המוזיקה הקלאסית ששמע בבית הוריו.
בשנת 1956, בהיותו בכיתה ו', הצטרף ל"צופים", שם עברה עליו כל תקופת ההתבגרות והשפיעה על עיצוב אישיותו והשקפותיו. בשנת 1958 החליט לחצות את הקווים לכיוון החילוניות, ונרשם ללימודי תיכון עירוני א' בתל אביב.
ביוגרפיה > בגרות

בבית הספר התיכון היה פעיל בחוג הדרמטי, ולראשונה בחייו הופיע על במת תיאטרון. תפקידו הראשון היה אליק, במחזה "הוא הלך בשדות".
באותה תקופה נכתבו גם השירים הראשונים שלו, בעידודו של אחיו שנהג לארגן הצגות בבית הספר שבו היה מורה לאמנויות. בין הלחנים שהלחין באותה תקופה היו שירים להצגה "הזמיר של מלך סין".
באותה תקופה המשיך להיות פעיל מאוד ב"צופים" ולשחק כדורסל. תחילה בקבוצת "אליצור" תל אביב ואחר כך ב"מכבי תל אביב". בקיץ 1961 נבחר להשתתף במשלחת צופי ישראל שיצאה למחנות קיץ בארצות הברית.
ביוגרפיה > צבא

בשנת 1962 התגייס קלינגר לצבא, ושירת בנח"ל במסגרת גרעין הצופים "רגב". באותה תקופה כתב הצגות והעלה אותן כנח"לאי, בין השאר בקבוצת כנרת, שם שהה הגרעין. אחרי קורס הצניחה והאימון המתקדם, נשלח קלינגר לשל"ת (שירות ללא תשלום) כמדריך בתנועה. מאז ועד סוף שירותו הצבאי היה מרכז שבט צופי "קהילה" ברחוב "מלצ'ט" בתל אביב, שם פגש את המדריכה דורית פולק, לימים אשתו.
ביוגרפיה > תקופת התיאטרון והמוזיקה

בשנת 1964 החל קלינגר לימודי תיאטרון ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
באותה תקופה זכה לגלם תפקידים במחזות "אנה פרנק", "השיעור" מאת אז'ן יונסקו ו"השכנים" מאת ג'יימס סונדרס. במקביל ללימודיו באוניברסיטה השתלם בסדנת משחק לשחקנים צעירים של נולה צ'לטון ולמד בסטודיו למשחק של תיאטרון הקאמרי, בניהולו של אפרים סטן. בהמשך החל גם לשחק בהצגות התיאטרון של הקאמרי.
בשנת 1966 כתב, את השיר "בואי ילדה", (מילים ולחן) שהתקבל לפסטיבל הזמר והפזמון. ככל שירי הפסטיבלים הראשונים, זכה גם שיר זה לביצוע כפול, של עדנה גורן ושל שלישיית גשר הירקון. זה היה שירו הראשון שהתפרסם ברבים והושמע ברדיו.
אחרי יותר משלוש שנים בקאמרי שיחק מספר תפקידים בתיאטראות אחרים: בתיאטרון אהל, ובתיאטרון החאן.
בשנת 1968 הלחין ושר בהצגה "ירושלים שלי" ב"תיאטרון החאן" את השיר "שילחו את הרשימה" (מילים: דן אלמגור לחן: יאיר קלינגר). באותה תקופה הלחין למוטי פליישר את "עפרה" (מילים: אורי אסף) ואת "אבשלום" (מילים: רות חשמן). ללהקת פיקוד הדרום הלחין את "אני אצבוט לך" (מילים: חשמן), ולדני גרנות את "לאהוב את החיים" (מילים: יובב כץ). השירים זכו להצלחה ונתנו דחיפה גדולה לקריירה המוזיקלית שלו.
ב-1970 הקים קלינגר יחד עם צילה דגן ודני מסנג את ההרכב "שלישיית הצירוף המקרי". השיר הבולט שלהם היה "בלדה ללוח השנה", שהלחין קלינגר למילים של אפרים רימון.
ביוגרפיה > 1971-1982: פריז

בקיץ 1971, לאחר פירוק "שלישיית הצירוף המקרי", נסע קלינגר לפריז עם להקת כרמון לחודש הופעות בתיאטרון "אולימפיה" בפריז. בעקבות מספר היכרויות מקצועיות שיצר, נשאר בפריז 11 שנים, עד 1981.
בפריז הכיר את סילבן מרגי, זמר ישראלי, שניסה את מזלו בעיר. ההיכרות ביניהם הולידה את הצמד "סילבן ויאיר". הם עבדו יחד במשך כ-11 שנים במסגרות שונות. סילבן ויאיר הופיעו בתוכניתה של ריקה זראי, שהייתה אז כוכבת גדולה בצרפת, ובהופעות מטעם משרד התיירות הישראלי בפריז, לקידום התיירות לישראל. ההופעות התקיימו במקומות רבים בעולם. בין השאר השתתפו סילבן ויאיר בשני סיבובי הופעות כמלווים של הזמר ז'ו דסאן, המוכר משירים כ"הו שאנז אליזה", ו"קיץ אינדיאני", ב"אולימפיה" בפריז.
בפריז למד קלינגר הלחנת מוזיקה לסרטים וכתב לחנים לזמרים מקומיים, בהם ללהקת הקומפניון דה לה שנסון וכן לזמרת הישראלית במקורה ריקה זראי.
מדי שנה שלח קלינגר שירים לתחרויות פסטיבל הזמר, ואחר כך לקדם אירוויזיון. לא מעט שירים התקבלו והוקלטו, ובהם "אצלך כמו תמיד" ("סילבן ויאיר", 1973), "שיר לאבא ואמא" ("סילבן ויאיר", 1974), "שיר לי שירי לי" (עירית בולקא וויקי תבור, 1979), "אני עושה לי מנגינות" (סקסטה (להקה), 1980) ו"בוא אליי" (חדווה עמרני).
אחד השירים ששלח מפריז לישראל היה "חלומות". הוא בוצע בתחילה בצרפת על ידי הזמרת ניקול ריו, בארץ היה ללהיט גדול בביצוע רוחמה רז (למילים של רחל שפירא).
ביוגרפיה > שנות ה-80 וה-90 בישראל

בתחילת שנות ה-80, חזר קלינגר לישראל. שירים בולטים שלו באותה תקופה היו "ימים טובים, ימים באים", ששרה להקת "סקסטה", ו"הביתה", ששרה ירדנה ארזי למילים של אהוד מנור. השיר נכתב בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, וקרא להחזיר את החיילים הביתה "משדות זרים". הלחן הזה בוצע במקור עם מילים בצרפתית על ידי סילבי ורטאן. שיר נוסף מתקופה זו הוא "דרישת שלום" ששרו ירדנה ארזי ולהקת הנח"ל באירוע ה"שירותרום" של גלי צה"ל ב–1985.
באותה שנה הופיע קלינגר במסגרת להקת "ארבע לב אדום", יחד עם סילבן מרגי ועם פנינה בריק ורותי בן אברהם, יוצאות "סקסטה", בקדם האירוויזיון עם השיר "הוא יבוא". גם שירה של הלהקה "הנערה עם השחפים" זכה להשמעות רבות.
להיטו הגדול של קלינגר באותה שנה היה השיר "קום והתהלך בארץ", למילותיו של יורם טהרלב בביצוע להקת פיקוד צפון, כשהסולנים היו יהודה אליאס (שקולו הביא להשוואות לקולו של הזמר יהורם גאון) ויסמין גמליאל. שיר נוסף שהלחין למילותיו של שמוליק קלוסקי, בביצוע יהודה אליאס, הוא "ארץ אחת" שהיה לאחד מריקודי העם הקלאסיים והאהובים.
להיטים נוספים שלו היו "אדמה" של עפרה חזה, "כל נדרי", "נשבע" למילים של שמוליק קלוסקי ו"לפני שנפרדים" שהלחין לחיים משה, "כל כך מוכר", שהלחין לאלבומה המצליח של מרגלית צנעני "מנטה", ושירים שהלחין ליהורם גאון, ובהם "אישה חופשייה". ב–1988 הלחין קלינגר לירדנה ארזי את השיר "עגילי דמאר", שהקדיש הפזמונאי דודו ברק לשושנה דמארי, כלת פרס ישראל באותה שנה. במופע המרכזי של חגיגות 40 השנה למדינה שרו דמארי עצמה, יחד עם יפה ירקוני, את שירם של חיים חפר וקלינגר "רק שובו בשלום". לכבוד מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' באותה שנה הלחין קלינגר למילים של דודו ברק את השיר "האיש מן החלום", שזכה להצלחה בביצועה של ירדנה ארזי.
ביוגרפיה > פעילות עם להקות נוער בשנות ה-80 וה-90

קלינגר הקים סדנאות מוזיקליות יצירתיות לנוער במרכז ביכורי העיתים בתל אביב. בראשון לציון ייסד, יחד עם חנן גולדבלט, את להקת הנוער "צעירי ראשון", שממנה צמחו מוזיקאים מוכשרים ויצירתיים, שחלקם פעילים בתחום המוזיקה עד היום. כמו כן ניהל קלינגר מוזיקלית את להקת "בנות בנות" מקריית שלום בתל אביב, ואת להקת צופי תל אביב. הוא היה בין הראשונים שהפיק אירוע תחרותי לנוער, בקנה מידה ארצי, שנקרא "שיראשון".
בעיר הנוער בתל אביב ניהל את הפעילות המוזיקלית.
שיא הפעילות עם בני נוער הייתה בשנים 1995 עד 1998, עם הפרויקט "צליל צעיר", שהקיף למעלה מ-1200 בני נוער העוסקים במוזיקה, מקרוב ל-100 מוסדות חינוך, כפרי-נוער ופנימיות בכל רחבי ישראל.