stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי חוסט
השואה > השלטון ההונגרי

עם חזרת האזור לריבונות הונגריה התחיקה ההונגרית האנטי יהודית, יושמה בו בחומרה רבה יותר משיושמה בתוך הונגריה עצמה. כנופיות של פורעים אנטישמיים תקפו יהודים ברחובות חוסט, ולעיתים תכופות בזזו בתי כנסת ובתים בבעלות יהודים. למרות זאת הצליחו יהודי חוסט להסתיר פליטים יהודים רבים מפולין, דאגו להם לתעודות מזויפות וסייעו להם להגיע לבודפשט שם חברו לאנשי המחתרת החלוצית בהונגריה שרבים מהם היו מיהדות קרפטורוס.
ב-13 ביולי 1941 הכריזו השלטונות ההונגריים על כ-150 משפחות יהודיות שהיוו כ-500 נפשות, שהן חסרות נתינות הונגרית וגירשו אותן לאוקראינה שם נרצחו ב-27 או 28 באוגוסט 1941 בקמניץ-פודולסקי ביחד עם יהודי ליפשה הסמוכה.
השואה > השלטון הגרמני

הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944 ובסוף מרץ 1944 נכנסו יחידות הצבא הגרמני לחוסט. בתי יהודים הוחרמו לשם איכסון הקצינים הגרמניים. הגסטפו מינה מועצה יהודית ובראשה עורך הדין ד"ר הגדוש Hegedus. הגרמנים אסרו ארבעים מנכבדי הקהילה היהודית והחזיקו אותם בני ערובה בבית המדרש עץ חיים להבטחת שילוחם ללא בעיות של יהודי הקהילה אל הגטו.
השואה > הגטו

המינהל ההונגרי נותר בשלטון גם אחרי הכיבוש הגרמני והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך תקנות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי. ב-12 באפריל 1944 נדרשו כ-5,000 יהודי חוסט יחד יהודים נוספים מאזור נפת חוסט ונפת אוקורמצו Okormezo לעבור אל הגטו בחוסט. לפני המעבר לגטו נכלאו יהודי חוסט מספר ימים בבית הכנסת הגדול ושם בוצעו בדיקות דקדקניות והוחרמו מהם דברי ערך. בין 20 ל-27 באפריל 1944 הועברו היהודים אל הגטו והתגוררו שם בצפיפות גדולה מאוד של 15–20 נפשות בחדר אחד. לפני גירושם לאושויץ פונו רוב תושבי הגטו לבית החרושת ללבנים (דפוס פעולה דומה בוצע בכל העיירות בסביבה) דווידוביץ Davidovics. הקבוצה האחרונה שפונתה מהגטו הובאה לבניין תלמוד התורה. הם נחקרו שם ועברו בדיקות גופניות לגילוי חפצי ערך מוסתרים, ומספר יהודים נורו למוות במקום. היו יהודים שניסו לברוח מן הגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות הסמוכים. הז'נדרמריה ההונגרית לכדה רבים מן הנמלטים וחלק מהם שהצליחו להימלט, נורו למוות בידי הפרטיזנים האוקראינים.
הגסטפו מינה מועצה יהודית חדשה, בראשותו של סמואל לזרוביץ שהיה סוחר עצים ונשיאה האחרון של הקהילה. המועצה היהודית הקימה בגטו מטבח ציבורי מרכזי. בגטו היו די רופאים ואחיות, וגם תרופות בכמות מספקת. הגרמנים תפסו צעירים יהודים מן הגטו לעבודת כפייה בסלילת כבישים, בניית ביצורים ונשיאת תחמושת.
השואה > עבודות כפיה

כבר בשנת 1940 גויסו צעירים יהודים לפלוגות עבודה והולבשו במדי צבא הונגריה, אלה שגויסו ב-1941 כבר לא זכו לקבל מדי צבא. חלקם נשלחו לחזית אוקראינה ורובם נספו שם בשל הרעבה, מחלת טיפוס, עבודות פרך או קפיאה. פלוגה שלמה מחוסט והסביבה נשלחו למכרות הנחושת במחנה בור בסרביה שהייתה חלק מיוגוסלביה, מהם לא נשאר שריד.
השואה > ההשמדה

תושבי גטו חוסט גורשו לאושוויץ בין 22 במאי ל-6 ביוני 1944 בשלושה משלוחים. רוב היהודים הומתו מיד עם הגעתם לאושוויץ בירקנאו בתאי הגזים.
השואה > לאחר המלחמה

בקיץ 1946 היו בחוסט כ-400 יהודים, חלקם הגדול היו משוחררי פלוגות העבודה ששרדו, אליהם הצטרפו יהודים מתושבי היישובים הסמוכים. החיים הדתיים בעיר התחדשו והתרכזו סביב בית המדרש של ר' משה אהרון עד להעברת האזור לשלטון הסובייטי. גם תחת השלטון הקומוניסטי התנהלו החיים היהודיים כשחלק מהמצוות כמו מילה ואפיית מצות קויימו לעיתים תוך מסירות נפש וסיכון. בתי המדרש ומוסדות הקהילה הוחרמו בידי השלטונות ונמסרו לשימוש חולין של כלל הציבור.
אישים יוצאי הקהילה

גיטה סיקוביץ
ר יעקב יחזקי גרינוואלד אח של הערוגת הבושם
משה זליקוביץ'
שנפלד צבי הרמן
הנצחה

אנדרטה לזכר הנספים בשואה מחוסט וסביבתה נמצאת בבית הקברות הדרום בחולון
מועצת העיר חוסט באוקראינה, שינתה את שמו של רחוב מרכזי בעיר, לכבוד בעל 'ערוגת הבושם' הרב משה גרינוולד ע"ה. הרב הראשי של אוקראינה משה ראובן אסמן, ביקר בבית הכנסת בחוסט שנבנה לפני 172 שנים. בהמשך הביקור נציגי העיר ערכו לרב אסמן סיור בבית הקברות היהודי בעיר
לקריאה נוספת

קהילת חוסט והסביבה – ספר זיכרון, איסוף החומר, ריכוזו ועריכתו – צבי מנשל, עורך – דוד זית, רחובות, 2000
אברהם פוקס, חוסט ובנותיה: לתולדות עיר ואם בישראל וקהילותיה הכפריות, ירושלים, תשס"ח 2007
רז סגל (אנ'), הוסט, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 340–341), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

^ קונטרס "כתוב זאת זיכרון בספר", חוסט, תרצ"ה.
1 2 3 4  ש"י גרוס/י' יוסף כהן, ספר מארמארוש, תל אביב: בית מארמארוש, תשמ"ג
1 2  הוסט, באתר יד ושם - המכון הבינלאומי לחקר השואה
↑  חוסט, באתר באהלי צדיקים
↑  הוסט (Huszt) | האנציקלופדיה של הגטאות, באתר www.yadvashem.org
↑  הדר גיל עד, גלעד כהן, ניצולות השואה שניפגשו עם ביידן, באתר ynet, 13 ביולי 2022
↑  דברי ראש הממשלה בטכס הוקרה לניצולי השואה באוניברסיטת תל אביב, באתר משרד ראש הממשלה, ‏10.04.2011
↑  שנפלד צבי הרמן, באתר לדורות סיפוריהם של ניצולי השואה החיים בישראל
↑  חוסט, באתר מרכז האירגונים של ניצולי השואה
↑  חוסט נחנך רחוב ע"ש בעל 'ערוגת הבושם' רבה של העיר, באתר חב'ד אינפו
בית הכנסת בחוסט
ארון הקודש בחוסט
ארון הקודש בבית הכנסת בחוסט
אגודת הנוער היהודי בחוסט, "אגודת בחורים", נובמבר 1930.
אנדרטה לזכר יהודי חוסט והסביבה שנספו בשואה, בבית הקברות הדרום בחולון
סיגמא

ערך זה עוסק באות יוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| Σ σ ς סיגמא |
| --- | --- |

אלפבית יווני
Α α אלפא: Β β בטא
Γ γ גמא: Δ δ דלתא
Ε ε אפסילון: Ζ ζ זטא
Η η אטא: Θ θ תטא
Ι ι יוטא: Κ κ קפא
Λ λ למדא: Μ μ מו
Ν ν נו: Ξ ξ קסי
Ο ο אומיקרון: Π π פאי
Ρ ρ רו: Σ σ ς סיגמא
Τ τ טאו: Υ υ אופסילון
Φ φ פי: Χ χ כי
Ψ ψ פסי: Ω ω אומגה
אותיות או ליגטורות שאינן בשימוש
 דיגמא:  סטיגמא
 הטא:  סאן
 קופא:  סאמפי
 שו: 
סִיגְמַא או סִיגְמַה (גדולה Σ, קטנה σ, קטנה סופית ς) היא האות ה-18 באלפבית היווני. האות נהגית כסמך (צליל S).
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 200.
מקור האות הוא באות הפיניקית שין . אולם, שם האות נובע מסמך.
בכתיבה היוונית מזרחית (בניגוד לאלפבית היווני מערבי שהשתמשו בו במחוזות יווניות אירופיות) ובימי הביניים, צורת האות הייתה כסיגמא ירחית (בצורת חצי סהר) כלומר C, c אשר מזכירה את האות הלטינית C, אך אינה קשורה אליה כלל. בסיגמא הירחית השתמשו בעיקר ביוונית של ימי הביניים. ניתן לראות זאת עדיין בכתבי הכנסייה האורתודוקסית היוונית וגם בחלק ממהדורותיהם של סופרים קלאסיים. צורתה של האות אס (С) באלפבית הקירילי וצורתה של האות סימא באלפבית הקופטי נוצרו מהסיגמא הירחית (lunate sigma) הנזכרת לעיל.
התפתחות האות

העיצורים השורקים הפיניקיים –  (זין), 𐤎 (סמך), 𐤑 (צדי), 𐤔 (שן) – בעיתיים בכך שמקבילותיהם היווניות לא תואמות את המקור הפיניקי במדויק, ואף שמות האותיות ביוונית לא תואמים את השמות בפיניקית. המקובל הוא שהאות זֵין הפיניקית הפכה ל־ζῆτα (זֵטה) היוונית, האות סמך הפכה ל־ξεῖ (קסה), האות צדֵי הפכה ל־σάν (האות סַן הארכאית) והאות שַן הפכה ל־σίγμα (סיגמה). חוקרים אחדים הציעו ששמות האותיות התערבבו, כך ששם האות קסה הגיע מהאות שַן ושם האות סיגמה הגיע מהאות סמך, אך התקשו להסביר מדוע; אחרים הציעו שהאותיות צדי ושַן אומצו שתיהן לייצוג העיצור s, אך אחת מהן (לרוב הגלגול של האות צדי) נדחקה בהדרגה עד שהגלגול של האות השנייה נעשה הייצוג היחיד לעיצור s. השם "סיגמה" עשוי להיות מוסבר כשימוש מאוחר במילה האונומטופאית σίζω (סיזו), "לִחשוּש".
האות התפתחה לאות הלטינית S, שמזכירה בצורתה סיגמא קטנה סופית. צורתה כסיגמא ירחית התפתחה לאות הקירילית С, שמזכירה בצורתה את האות הלטינית C (אך אינה קשורה אליה כלל – C הלטינית התפתחה מהאות גמא היוונית).
שימושי האות σ

במתמטיקה, סיגמא גדולה (Σ) מייצגת סכום, לדוגמה:  \sum _{n=1}^{N}{a_{n}}=a_{1}+a_{2}+...+a_{N}
בפיזיקה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת כמות מטען חשמלי על אחד מטר רבוע.
בסטטיסטיקה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת סטיית תקן.
בתורת המספרים, סיגמא קטנה (σ) מייצגת את פונקציית המחלקים ולעיתים גם את סכום המחלקים של מספר.
בתורת חוזק חומרים, סיגמא קטנה (σ) מייצגת מאמץ.
בכימיה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת קשר בין אטומים.
בכימיה סיגמא קטנה (σ) מייצגת אורביטלים קושרים ואנטי קושרים עם קשר קוולנטי אחד.
בהנדסה כימית, סיגמא מייצגת מקדם חספוס.
בתורת החשמל, סיגמא קטנה (σ) מייצגת צפיפות מטען חשמלי ליחידת שטח.
בפונולוגיה, סיגמא קטנה (σ) מייצגת הברה.
באלגברה רלציונית (טבלאית) מציינת את הפעולה הטלה
באסטרונומיה סיגמא קטנה מציינת את הכוכב ה-18 בבהירותו במערכת כוכבים.
בביקורת המקרא, סיגמא גדולה (∑) מציינת את תחילתה וסופה של גרסה שיש להשמיטה או שאיננה במקומה.
בסלנג של דור ה-z ודור האלפה זכר סיגמא מתאר אדם קשוח ומגניב שמתנהג כמו"זאב בודד" ולא מנסה להשיג תשומת לב בכוח ועל כך זוכה להערצה של סביבתו. סיגמא בדרך כלל יתאר גם מישהו בעל ריז.
הערות שוליים

↑  Madadh Richey, "The Alphabet and its Legacy", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 246–247, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.17
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שומר הראש

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  מיק ג'קסון
 הופק בידי:  קווין קוסטנר, לורנס קסדן, ג'ים וילסון 
 תסריט:  לורנס קסדן 
 עריכה:  דון קמברן ריצ'רד א. האריס
 שחקנים ראשיים:  קווין קוסטנר ויטני יוסטון גארי קמפ ביל קובס
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי 
 צילום:  אנדרו דאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Tig Productions Kasdan Pictures
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 25 בנובמבר 1992
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט מתח, סרט דרמה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  25,000,000 דולר אמריקאי
 הכנסות:  $411,006,740
 הכנסות באתר מוג'ו:   bodyguard
 פרסים:  זוכה פרסי המוזיקה הבריטית פרסי הקולנוע של MTV פרסי BMI
 דף הסרט ב־IMDb
 
שומר הראש (במקור: The Bodyguard) הוא סרט מותחן-רומנטי אמריקאי משנת 1992 בבימויו של מיק ג'קסון ובכיכובם של קווין קוסטנר, ויטני יוסטון, גארי קמפ וביל קובס. קוסטנר מככב בסרט כסוכן לשעבר של השירות החשאי של ארצות הברית, שנשכר להיות שומר הראש של כוכבת מוזיקה, אותה מגלמת ויטני יוסטון. לורנס קסדן כתב את התסריט לסרט כבר בשנות ה-70, במקור בעבור סטיב מקווין ודיאנה רוס. סרט זה, אותו הפיק קוסטנר, היה הופעת הבכורה הקולנועית של יוסטון כשחקנית. סרט זה היה לסרט השני הרווחי ביותר ברחבי העולם בשנת 1992. פסקול הסרט הפך לפסקול הנמכר ביותר בכל הזמנים, שמכר למעלה מ-42 מיליון עותקים ברחבי העולם.
צוות השחקנים

| שחקנ/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קווין קוסטנר | פרנק פרמר | שומר ראש פרטי, לשעבר סוכן בשירות החשאי של ארצות הברית |
| ויטני יוסטון | רייצ'ל מארון | כוכבת קולנוע ומוזיקה המועמדת לפרס אוסקר |
| גארי קמפ | סיי ספקטור | איש יחסי הציבור של רייצ'ל |
| ביל קובס | דבאני | מנהלה האישי של רייצ'ל |
| מייק סטאר | טוני | שומר הראש של רייצ'ל |
| תומאס אראנה | גרג פורטמן | חבר לשעבר של פרנק, איתו עבד ביחד בשירות החשאי |
| כריסטופר בירט | הנרי | הנהג של רייצ'ל |
| ניקסון דה-ווהאן | פלטשר | בנה של רייצ'ל |
| מישל לאמר ריצ'רדס | ניקי | אחותה הבכורה של רייצ'ל |
| ראלף וייט | הרב פארמר | אביו של פרנק |
ליהוק

התסריט הראשון של הסרט מאת לורנס קסדן הוצע במקור בשנת 1976 עם לסטיב מקווין ודיאנה רוס כזוג השחקנים הראשי, אולם המשא-ומתן עימם לא צלח, שכן מקווין סירב ששמו יופיע מתחת/אחרי שמה של רוס. בשנת 1979 נעשה ניסיון נוסף להפיק את הסרט, הפעם עם ראיין אוניל לצידה של רוס, אולם הפרויקט נפל בשל מחלוקות קשות ביחסים האישיים שבין שני הכוכבים.
אוליביה ניוטון-ג'ון, מדונה, דבי הארי, ג'נט ג'קסון ודולי פרטון היו, בשלב כזה או אחר, מועמדות לתפקיד של רייצ'ל מארון.
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון 34% מתוך 47 ביקורות. כמו כן קיבל הסרט שבע מועמדויות לפרס פטל הזהב, לרבות פרס הסרט הגרוע ביותר של השנה.
הערות שוליים

↑  Murphy, Ryan (1992-11-01). "A look inside Hollywood and the movies. : TINKER, TINKER : Today's Special: 'Bodyguard.' Care for the Director's Cut or the Final Cut?". The Los Angeles Times. נבדק ב-2010-10-24.
↑  The Bodyguard (1992). Box Office Mojo (1993-04-27). Retrieved on 2011-04-05.
↑  John J. Puccio (8 בפברואר 2005). "Bodyguard (DVD)". DVDTown.com. אורכב מ-המקור (review) ב-2008-12-11. נבדק ב-2012-03-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ford, Rebecca (15 במרץ 2012). "Whitney Houston's 'The Bodyguard' to Re-Release in Theaters for One Night". The Hollywood Reporter. נבדק ב-16 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Bodyguard (1992), IMDb.com
↑  The Bodyguard script at IMSDb.com
↑  Beck, Marilyn, Stacy Jenel Smith. – "Costner Sings to Houston's Debut". – Los Angeles Daily News. – October 7, 1991.
↑  "The Bodyguard". Variety. 1991-12-31. נבדק ב-2010-11-04.(הקישור אינו פעיל)
↑  "The Bodyguard". Washington Post. 1992-11-27. נבדק ב-2010-11-04.
↑  "The Bodyguard‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  1992 RAZZIE® Nominees & "Winners" – The Official RAZZIE® Forum. Razzies.com. Retrieved on 2011-04-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb142944031 (data)  LCCN: n94021362  MusicBrainz work: f3bb24df-9f1b-48dc-b738-47ee8604b388  VIAF: 204612288   WorldCat (עם VIAF): 204612288
הקרב על תל חי

הקרב על תל חי נערך ב-1 במרץ 1920 בין חמושים ערבים לבין כוח צבאי מגן יהודי שהגן על החווה החקלאית תל חי שבאצבע הגליל. במהלך הקרב תקפה מיליציה ערבית שיעית, מלווה בבדואים מכפר סמוך, את תל חי. לאחר הקרב נהרגו שמונה יהודים וחמישה ערבים. יוסף טרומפלדור, מפקד המגנים היהודים של תל חי, נורה בידו ובבטנו ומת באותו ערב, בזמן שפונה לכפר גלעדי. תל חי ננטשה על ידי היהודים ונשרפה על ידי הערבים.
האירוע נתפס על ידי כמה חוקרים כחלק ממלחמת הממלכה הערבית של סוריה נגד צרפת ועל ידי חלקם כמאורעות תל חי.
רקע

תל חי הייתה מיושבת לסירוגין מאז 1905 ונוסדה כקיבוץ ב-1918, לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
האזור היה נתון לאחר מכן להתאמות גבול לסירוגין בין הבריטים לצרפתים. מלחמת סוריה–צרפת התרחשה בתחילת 1920 בין לאומנים ערבים סורים, שהיו נאמנים למלך ההאשמי פייצל, לבין צרפת. כנופיות של איכרי גבול מבוססי שבט, ששילבו פוליטיקה ושודדים, היו פעילים באזור הגבול המוגדר באופן רופף בין המנדט הבריטי, לבין אזורי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
יוסף טרומפלדור שירת כקצין בצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, בהיותו אחד מיהודי רוסיה הבודדים שזכו לנציבות תחת הצאר. הוא גם פיקד על יחידת עזר יהודית שנלחמה יחד עם הצבא הבריטי במהלך מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. ככזה, הוא היה איש צבא מנוסה היטב, שהתנועה הציונית יכלה לשלוח אותו לפקד על המוצב המאוים, ואכן בסוף דצמבר 1919 החל טרומפלדור לפקד על תל חי.
תל חי בימי מלחמת סוריה-צרפת

בתחילת מלחמת סוריה-צרפת אוכלס הגליל העליון בכמה שבטים ערבים בדואים נוודים למחצה, השבטים הגדולים נמצאו באל-ח'אלצה, וארבעה יישובים יהודיים זעירים, בהם מטולה, כפר גלעדי, תל חי וחמארה. בעוד הכפרים הערביים והבדואים התחברו לממלכה הערבית של סוריה, התושבים היהודים בחרו להישאר נייטרליים במהלך הסכסוך הערבי עם הצרפתים.
בתחילת המלחמה נהרג תושב כפר גלעדי בידי בדואים חמושים, מה שהגביר מאוד את המתיחות באזור. כפרים יהודיים נבזזו בקביעות על ידי הבדואים הפרו-סוריים בתואנה של חיפוש אחר מרגלים וחיילים צרפתים. בתקרית אחת, טרומפלדור ויהודים אחרים הופשטו מבגדיהם כעלבון פומבי על ידי מיליציה ערבית בדואית.[דרוש מקור]
הקרב

ב-1 במרץ 1920 צעדו כמה מאות ערבים שיעים מרמת תבנין בדרום לבנון אל שערי תל חי יחד עם בדואים מאל-ח'אלצה ובראשם המוח'תאר שלהם כאמל חוסיין אפנדי. הם דרשו לבדוק בתל חי אם אין חיילים צרפתים. אחד החקלאים ירה ירייה באוויר, אות לתגבורת מכפר גלעדי הסמוכה, שהביאה עשרה גברים בראשות טרומפלדור, שהוצבו על ידי השומר להגן על החווה החקלאית. יוסף טרומפלדור ועשרת אנשיו ניסו להשפיע על השיעים ועל מיליציות הכפר המשוטטות בתל חי לצאת משם באמצעות משא ומתן.
כמיל אפנדי הורשה להיכנס לתל חי כדי לחפש חיילים צרפתים. הוא נתקל באחת מהלוחמות היהודיות דבורה דרכלר שכיוונה את אקדחה לעבר אפנדי, ככל הנראה היא הופתעה לראות בדואי חמוש בכפר. במהלך המאבק נורתה ירייה באוויר (לא ברור אם מהאקדח או מנשק אחר) ופרץ קרב אש גדול. טרומפלדור נורה ונפצע קשה, בעוד הצדדים הלוחמים התבצרו בכפר. אפנדי ביקש לעזוב, ואמר שהכל היה למעשה אי הבנה, והכוח היהודי אישר את הפסקת האש. במהלך הנסיגה הערבית, ירה לעבר החמושים הערבים אחד המגינים היהודים, שלא היה מודע להסכמות של חבריו והיה לקוי שמיעה כתוצאה מקרב האש הקודם, וחילופי האש החלו מחדש.
בקרב נהרגו שמונה יהודים וחמישה ערבים. טרומפלדור נורה בידו ובבטנו ומת בעת שפונה לכפר גלעדי באותו הערב. ניצולי תל חי מצאו את עמדתם בלתי נסבלת ולא הייתה להם ברירה אלא לסגת, ואז הציתו הערבים את תל חי.
שולמית לסקוב מתארת את גבורתו, קור רוחו ותפקודו של טרומפלדור, גם לאחר שנפצע באורח קשה: "במשך כל אותו יום שכב טרומפלדור על הרצפה מבלי להטריד איש, כאילו אמר לסלק מתודעת האנשים את העובדה שהוא פצוע קשה וזקוק לטיפול... לא הביעו פניו כאב או צער. מדי פעם היה שואל לנעשה, מבקש לעודד את החברים, מוסר להם את משאלתו שיעמדו בכבוד במערכה".
אחרית דבר

שמונת היהודים שנהרגו בתל חי (מספר זה כולל שניים שנהרגו במתקפה קודמת בינואר 1920) נקברו בשני קברי אחים בכפר גלעדי, ושני המקומות ננטשו לזמן מה.
ב-3 במרץ 1920 הותקף גם כפר גלעדי על ידי קבוצה גדולה של בדואים. המגינים נטשו את העמדה ונסוגו לכפר השיעי טייבה (בלבנון של ימינו) שם ניתן להם מחסה וליווי לקיבוץ איילת השחר שהיה בשליטה בריטית.
מלחמת סוריה–צרפת נכנסה לשלביה האחרונים ביולי 1920, עם תבוסת הנאמנים ההאשמים בקרב מייסלון. הגבול באזור הגליל העליון הוסכם לבסוף בין הבריטים לצרפתים, ואזור זה אמור להיכלל בפלשתינה. כך יכלה תל חי להתיישב מחדש ב-1921, למרות שלא הפכה לקהילה עצמאית בת קיימא וב-1926 נקלטה בקיבוץ כפר גלעדי.
אנדרטה לאומית הוקמה לזכר הרוגי תל חי, שישה גברים ושתי נשים, כולל יוסף טרומפלדור. האנדרטה ידועה בעיקר בזכות פסל של אריה שואג המייצג את טרומפלדור וחבריו. על שמם נקראה העיר קריית שמונה.
הערבי שהנהיג את הקרב, כאמיל חוסיין אפנדי, ייצג את הקרן הקיימת לישראל שרכשה ב-1939 אדמות עבור קיבוץ דפנה.
משמעות הקרב

עדית זרטל, חוקרת בעלת נטיות פוליטיות מובהקות (פעילת מרצ), ציינה שלדעתה הקרב סימן את "ההתחלה הדרמטית של הסכסוך האלים על פלשתינה".
משמעות הקרב > מורשתו של טרומפלדור

טרומפלדור נפצע אנושות בקרב תל חי. באותו ערב הגיעה קבוצה מכפר גלעדי כדי לטפל בפצועים, ובה הרופא ד"ר גרשון גרי ואברהם הרצפלד. טרומפלדור פונה לכפר גלעדי ומת מפצעיו בדרך. במכתב של הרצפלד עוד באותו לילה, לחבריו במרכז החקלאי, הוא מספר שכאשר הגיע לתל חי הוא שאל את טרומפלדור כיצד הוא מרגיש, והוא ענה "בלי שום אנחה כל שהיא": "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל". גם בעדותו של ד"ר גרי, כפי שנדפסה אחד עשר יום לאחר אירועי תל חי בכתב העת "קונטרס", מספר הרופא כי לאחר שבדק את פצעיו של טרומפלדור שאלו כיצד הוא מרגיש וטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ". באותו גיליון נדפס גם הספדו של ישעיהו דרז'נר, ממגיני תל חי, שבו כתב: "דבריו האחרונים, בתשובה על השאלה מה שלומו היו: טוב למות בעד המולדת". פנחס שניאורסון שהחליף את טרומפלדור בפיקוד על תל חי אישר גם הוא את נכונות האמרה במאמר שפרסם ב"קונטרס" פחות מחודש לאחר הקרב.
מורשת טרומפלדור באה לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס. שם השווה כצנלסון את גבורת המתיישבים מול הטרור הערבי בשנים 1936 - 1939, לגבורת טרומפלדור וחבריו: "דוֹר המצוֹר והבּצרוֹן, אשר קלט חצים ולא נסוֹג, אשר לא הפקיר שוּם נקוּדה ולא נתן לפַנוֹת שוּם מקוֹם ישוּב... דוֹר זה רשאי לוֹמר ליוֹסף טרוּמפּלדוֹר ולאהרן שֶר, אנשי תל-חי: לא בּיישנוּכם. לא ערירים הלכתם".
במלאת מאה שנים להולדתו של טרומפלדור, כתב עליו פרופ' יגאל עילם: "לו הייתי מתבקש לנקוב בשמו של אדם אחד, גיבור אמיתי אחד, משכמו ומעלה בכל ההיסטוריה הציונית והיישובית שלנו לא הייתי מהסס: טרומפלדור, זה האיש. המיתולוגיה שלנו לא טעתה בזיהוי. היא בחרה באיש הנכון".
ראו גם

מאורעות תל חי
יוסף טרומפלדור
הקרב על תל חי (דרמת טלוויזיה)
לקריאה נוספת

מרדכי נאור (עורך), איש תל חי, פרשת תל חי אחרי יותר ממאה שנים, הוצאת מטר, 2023
הערות שוליים

↑  סיפור תל חי
↑   שולמית לסקוב, טרומפלדור: סיפור חייו, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  מכתבו של הרצפלד בארכיון תנועת העבודה, הובא אצל:  שולמית לסקוב, טרומפלדור: סיפור חייו, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  מן הימים האחרונים. (מפי הרופא החבר ד"ר ג. גרי), קונטרס, כ"ט, כ"ב באדר תר"ף (12 במרץ 1920), עמ' 6.
↑  ד. ישעיהו, קונטרס, כ"ט, כ"ב באדר תר"ף, עמ' 4.
↑  מרדכי נאור (עורך), איש תל חי: זלמן בלחובסקי, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009, עמ' 88-83.
↑  "עדות לדור" -פּתיחה לספר "מאוֹרעוֹת תרצ"ו", ברל כצנלסון, פרויקט בן-יהודה
לקרוא ולשרוף

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 בימוי:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן 
 הופק בידי:  טים ביבן 
 תסריט:  האחים כהן 
 עריכה:  האחים כהן 
 שחקנים ראשיים:  ג'ון מלקוביץ' ג'ורג' קלוני טילדה סווינטון פרנסס מקדורמנד בראד פיט
 מוזיקה:  קרטר בורוול 
 צילום:  עמנואל לובצקי 
 מדינה:  צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  רלטיביטי מדיה, StudioCanal, Working Title Films 
 חברה מפיצה:  Focus Features Working Title Film Alliance Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 בספטמבר 2008   ישראל 9 באוקטובר 2008
 משך הקרנה:  96 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  וושינגטון די. סי. 
 תקציב:  $37,000,000
 הכנסות:  $163,720,069
 הכנסות באתר מוג'ו:   burnafterreading
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.burnafterreading.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
לקרוא ולשרוף (באנגלית: Burn After Reading), הוא סרט קומדיה שחורה משנת 2008, נכתב בוים והופק על ידי ג'ואל ואיתן כהן, בכיכובם של: ג'ון מלקוביץ', ג'ורג' קלוני, טילדה סווינטון, פרנסס מקדורמנד ובראד פיט. פסקול הסרט נכתב על ידי קרטר בורוול שעבד גם על סרטים קודמים של האחים כהן. הסרט הוקרן לראשונה כסרט הפותח של פסטיבל הסרטים של ונציה 2008.
עלילה

הסרט מספר את סיפוריהם של שלושה גיבורים, סיפורים המצטלבים במהלך הסרט:
אוזבורן קוקס (ג'ון מלקוביץ'), אנליסט סיגינט המפוטר מה-CIA.
לינדה ליצקי (פרנסס מקדורמנד), מדריכה במכון כושר, הרוצה לעבור סדרה של ניתוחים פלסטיים.
הארי פארר (ג'ורג' קלוני), עובד כמאבטח אישים במשרד האוצר, המנסה לשכב עם נשים רבות ככל האפשר.
אוזבורן קוקס (ג'ון מלקוביץ') הוא אנליסט סיגינט ב-CIA, המתפטר מעבודתו לאחר שהורד בדרגה בעקבות בעיית השתייה שלו. הוא מחליט לכתוב ספר זכרונות אודות עבודתו ב-CIA. אשתו, רופאת הילדים קייטי קוקס (טילדה סווינטון), מתכננת להתגרש מאוזבורן ובעצת עורך דינה מעתיקה את מסמכיו הפיננסיים והאישיים מהמחשב שלו לדיסק אופטי. המזכירה של עורך הדין מאבדת את הדיסק במכון הכושר שבו היא מתעמלת, הארד-בודיס. אחד המדריכים במכון הכושר, צ'אד פלדהיימר (בראד פיט) מקבל את הדיסק מהמנקה של המכון, ומגלה כי נמצא עליו חומר מסווג. יחד עם שותפתו לעבודה, לינדה ליצקי (פרנסס מקדורמנד), הוא מנסה להשתמש בדיסק כדי לסחוט את אוזבורן; לינדה זקוקה לכסף כדי לממן לעצמה סדרת ניתוחים פלסטיים להגשמת רצונה להיראות יפה יותר. הם מתקשרים לאוזבורן באמצע הלילה אך הוא לא נענה לדרישותיהם. לאחר שניסיון הסחיטה נכשל, לינדה מחליטה לקחת את הדיסק לשגרירות הרוסית. היא מוסרת להם את הדיסק ומבטיחה כי תספק להם חומר נוסף בהמשך. כדי להשיג חומר נוסף, לינדה וצ'אד מחליטים לפרוץ לביתו של אוזבורן.
מאהבה של קייטי, אשתו של אוזבורן קוקס, הוא עובד משרד האוצר הארי פארר (ג'ורג' קלוני), הנשוי לסופרת ילדים ופוגש את לינדה בשירות דייטים באינטרנט ויוצא איתה במקביל. צ'אד פורץ לביתם של הזוג קוקס אחרי שהארי וקייטי יוצאים. הארי חוזר לבית קוקס לאחר שבילה עם קייטי ומגלה במפתיע את צ'אד בארון. הארי הנסער יורה בצ'אד בטעות באמצעות אקדחו. הארי נפטר מגופתו של צ'אד. הארי נעשה פרנואיד ומגלה שאדם נוסף שעוקב אחריו הוא עובד מטעם משרד עורך הדין של אשתו שרוצה להתגרש ממנו. הארי מגיע מדוכא אל לינדה ומבטיח לעזור לה בחיפושיה אחר צ'אד האבוד. כשהיא מוסרת לו מידע נוסף לגבי היעלמותו של צ'אד, הארי מבין שמדובר באדם שלמותו גרם, חושד בלינדה שגם היא מרגלת ובורח ממנה בבהלה.
אוזבורן חוזר לביתו ומגלה שאשתו החליפה את המנעול כחלק מהליך הגירושין. הוא ישן לילה בסירה שלו ולמחרת פורץ לבית בעזרת גרזן. שם הוא מוצא את טד טרפון (ריצ'רד ג'נקיס), מנהל מכון הכושר, המחפש מידע במחשב האישי שלו - בגלל אהבתו הנסתרת אליה, טד החליט לעזור ללינדה להשיג עוד מידע מסווג עבור הרוסים, בהם היא חושדת בחטיפתו של צ'אד. אוזבורן יורה בטד אך זה מצליח לברוח מהבית אל הרחוב, שם אוזבורן מכה בו למוות בעזרת הגרזן.
ההתרחשויות שחותמות את הסרט אינן מוצגות על המסך, אלא נמסרות לצופה באמצעות שיחה בין איש ה-CIA הממונה על אוזבורן לבין הממונה עליו (ג.ק סימונס). הסוכן מדווח כי צ'אד מת, טד מת, אוזבורן בתרדמת אחרי שנורה על ידי הסוכן שעקב אחריו והתערב כאשר טד הותקף, הארי נעצר כשניסה לעלות על טיסה לוונצואלה ולינדה הסכימה לשתף פעולה בתנאי שה-CIA יממן לה את הניתוחים הפלסטיים. הממונה הבכיר חותר למטרה אחת: להשתיק את הפרשה. לפיכך הוא מורה לאפשר להארי לטוס לוונצואלה (עמה אין לארצות הברית הסכם הסגרה), ולממן ללינדה את הניתוחים. הסוכנים המבולבלים מסכמים כי מוסר ההשכל מכל הסיפור הוא: לעולם לא לעשות זאת שוב, על אף שלא ברור להם בדיוק מה הם עשו.
הפקה

הסרט הוא סרטם הראשון של האחים כהן מאז צומת מילר (1990) שבו לא עבדו עם הצלם הקבוע שלהם, רוג'ר דיקינס. על הצילום הופקד הצלם המקסיקני עמנואל לובצקי. את פסקול הסרט הלחין קרטר בורוול, המלחין הקבוע של סרטי כהן. הפסקול כולל שימוש רב בכלי הקשה, במטרה ליצור אווירה בומבסטית המדגישה את החשיבות העצמית המופרזת של הדמויות.
את התסריט כתבו האחים בחלקו במקביל לעבודתם על התסריט של "ארץ קשוחה", סרטם האחרון לפני "לקרוא ולשרוף" שאופיו שונה לגמרי. הצילומים, שנערכו ברובם בברוקלין שבניו יורק, התחילו בסוף אוגוסט 2007 והסתיימו בתוך כחודשיים.