stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיכר ניו אורלינס
מסעדות וחנויות

בעת תכנון הכיכר, היו אמורים להיבנות בה שני מתקנים ובשניהם מסעדה. מסעדת הביצה הכחולה אכן נמצאת על חוף "הים הקאריבי" של מתקן שודדי הקאריביים, ומגישה אוכל קריאולי טיפוסי.
כמו כן נמצאים בכיכר חנויות התואמות לרובע הצרפתי ומוכרות מזון קריאולי וקאז'ון.
בכיכר נמצא גם המועדון הפרטי - מועדון 33 שבו המסעדה היחידה בפארק המגישה משקאות אלכוהוליים. עלות החברות במועדון גבוהה (בין 2,000 - 10,000 $) ורשימת ההמתנה להתקבל לחברות אורכת כמה שנים.
ראו גם

מועדון 33
יאן ברייטנבך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביולי 1932 דרום אפריקה
 פטירה:  16 ביוני 2024 (בגיל 91)
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  South African Army College 
 השתייכות:  דרום אפריקה בריטניה
 תקופת הפעילות:  1950–1955 צבא דרום אפריקה 1955–1961 חיל הים המלכותי הבריטי 1961 – 1987 צבא דרום אפריקה
 דרגה:  קולונל
 פעולות ומבצעים
 מבצע מוסקטיר מלחמת ביאפרה מלחמת הגבול של דרום אפריקה מלחמת האזרחים באנגולה
 עיטורים
 עיטור ון ריבק עיטור הצלב הדרומי מדליית הצלב הדרומי מדליית הצטיינות צבאית
 תפקידים אזרחיים
 סופר
 
יאן דירק ברייטנבך (באפריקאנס: Jan Dirk Breytenbach;‏ 14 ביולי 1932 – 16 ביוני 2024) היה איש צבא דרום אפריקני. בריטנבך היה המייסד והמפקד הראשון של גדוד הסיור הראשון, מייסד גדוד 32, הידוע גם בשם "גדוד באפלו", וכן של חטיבת צנחנים 44. בקריירה הארוכה שלו שירת במבצע מוסקטר, במלחמת ביאפרה, במלחמת הגבול של דרום אפריקה ובמלחמת האזרחים באנגולה, והגיע לדרגת קולונל לפני פרישתו.
קריירה צבאית

הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בחיל השריון בכוחות ההגנה של דרום אפריקה ב-1950. הוא עזב ב-1955 והצטרף לזרוע האווירית של הצי המלכותי הבריטי כנווט. הוא השתתף בנחיתות סואץ ב-1956. ב-1961 הצטרף מחדש לצבא דרום אפריקה והפך לצנחן. לאחר ששירת בגדוד הצנחנים הראשון, גנרל פריץ לוטס הטיל עליו לארגן את יחידת קומנדו הראשונה בצבא דרום אפריקה ב-1971.
ב-1975 הוביל ברייטנבך את הכוחות המיוחדים של צבא דרום אפריקה מבצע סוואנה, ההתערבות החשאית של דרום אפריקה במלחמת האזרחים באנגולה. השרידים של קבוצה זו הפכו לגדוד 32 הידוע כ"גדוד התאו".
הוא למד במכללה הצבאית למטה ב-1977 והועלה לדרגת קולונל. בשנת 1978, הוביל את המתקפה האווירית של צבא דרום אפריקה על קאסינגה, ולאורך שנים המשיך להתמודד עם גרסאות מנוגדות של האירוע בעיתונות.
הוא הפך לקצין מטה בכיר למבצעים בפיקוד צפון טרנסוואל ופיקד על חטיבת הצנחנים 44 מ-24 בספטמבר 1980 עד 31 בדצמבר 1982. הוא הקים את בית הספר לגרילה של צבא דרום אפריקה, עליו פיקד עד פרישתו.
ברייטנבך פרש מהצבא ב-1987, ומאז כתב מספר ספרים. הוא אחיו של המשורר והסופר הדרום אפריקאי בריטן ברייטנבך ושל כתבת המלחמה/צלמת המלחמה קלוט ברייטנבך.
עיטורים

עיטור ון ריבק
עיטור הצלב הדרומי
מדליית הצלב הדרומי
מדליית הצטיינות צבאית
מדליית עבור המולדת
מדליית אפריקה הדרומית
מדליית שירות כללי
מדליית שירות טוב, זהב (30 שנה)
מדליית שירות טוב, כסף (20 שנה)
מדליית שירות טוב, ארד (10 שנים)
מדליית השירות הכללי של הצי (בריטניה)
ספריו

Breytenbach, Jan (1986). Forged in battle. Saayman & Weber. ISBN 0-7971-0025-3
Breytenbach, Jan (1990). They live by the sword. Lemur. ISBN 0-620-14870-5
Breytenbach, Jan (1997). Eden's exiles, one soldier's fight for paradise. Queillerie. ISBN 1-874901-24-4
Breytenbach, Jan (2001). The plunderers. Covos Day. ISBN 1-919874-01-1
Breytenbach, Jan (2002). The Buffalo Soldiers, the story of South Africa's 32-Battalion, 1975–1993. Galago. ISBN 1-919854-07-X
Breytenbach, Jan (2008). Eagle Strike: The Story of the controversial airborne assault on Cassinga 1978. Manie Grove Publishing. ISBN 978-0-620-40614-7
Breytenbach, Jan (2011). The Tempered Sword: Forged in battle revisited; Operation Savannah and the birth of 32Bn. South Africa: Manie Grove Publishing. ISBN 978-0-620-500470
הערות שוליים

1 2 3  Galago, web.archive.org, ‏2019-10-26
↑  Ian S. Uys, South African military whoơs who, 1452-1992, Germiston, Republic of South Africa : Fortress Publishers, 1992, ISBN 978-0-9583173-3-7
↑  Enduring suffering: the Cassinga Massacre of Namibian exiles in 1978 and the conflicts between survivors' memories
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143888161  ISNI: 0000 0001 1619 9470  LCCN: n85256966  NTA: 185947263  VIAF: 268123523   WorldCat (עם VIAF): 268123523
מרגישה פצצה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אבי קון מארק סילברסטיין
 הופק בידי:  ניקולאס צ'רטייר ג'וסף מקגינטי ניקול אליסה פיליפס דומיניק רוסטם איימי שומר מרי ויולה
 תסריט:  אבי קון מארק סילברסטיין
 עריכה:  טיה נולן
 שחקנים ראשיים:  איימי שומר, מישל ויליאמס, אמילי רטאייקאוסקי, רורי סקובל, איידי בראיינט, ביזי פיליפס, טום הופר, נעמי קמפבל, לורן האטון
 מוזיקה:  מייקל אנדרוז 
 צילום:  פלורין בלהאוס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי וולטאג', Wonderland Sound and Vision 
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, STX Entertainment, הולו, נטפליקס, אייטונס 
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביוני 2018 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  32 מיליון דולר
 הכנסות:  94.5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   ifeelpretty
 www.ifeelpretty.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
מרגישה פצצה (באנגלית: I Feel Pretty) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2018, שנכתב ובוים על ידי אבי קון ומארק סילברסטיין, בכיכובם של איימי שומר, מישל ויליאמס, אמילי רטאייקאוסקי, רורי סקובל, איידי בראיינט, ביזי פיליפס, טום הופר, נעמי קמפבל ולורן האטון. העלילה סובבת אחר בחורה שסובלת מהערכה עצמית נמוכה, שלאחר פגיעה בראשה משיגה שינויי קיצוני בביטחון העצמי שלה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 באפריל 2018 על ידי חברת STX, וגרף בקופות מעל ל-94 מיליון דולר ברחבי העולם.
עלילה

רנה בנט סובלת מהערכה עצמית נמוכה ועובדת בניהול האתר של חברת תמרוקים. כאשר מתפנה משרה עבור פקידת קבלה במטה החברה, היא מחליטה לוותר על הגשת המועמדות לתפקיד לאחר שקראה את הדרישות שמסתכמות ב"להיות יפה". היא מביעה משאלה במזרקה להיות יותר יפה ולמחרת נופלת מאופני הספינינג במכון הכושר ונחבטת בראשה. לאחר שהיא מתעוררת, היא משוכנעת שהמראה שלה השתנה באורח פלא, וכעת היא נראית מעולה.
רנה יוצאת אל העולם בגישה חדשה. כאשר אית'ן פונה אליה בתמימות במכבסה, היא מתעקשת כי הוא מנסה להשיג את המספר שלה. היא מגישה מועמדות למשרת פקידת הקבלה והיא מתקבלת אליה על ידי המנכ"לית אייברי לקלייר. רנה יוצאת עם אית'ן ונכנסת איתו לתחרות ביקיני. היא זוכה באהדת הקהל אבל לא מנצחת את התחרות, ואית'ן אומר לה שהיא לא צריכה אימות חיצוני שיאמר לה שהיא יפה. אית'ן משבח את המודעות העצמית שלה, והיא מעריכה את פתיחותו. הם נפגשים שוב לפיקניק שאחריו הם מבלים ביחד את הלילה.
רנה משיגה את הכבוד של עמיתיה לעבודה עם הדעה שלה לגבי קו המוצרים החדש של החברה. אייברי מזמינה את רנה ואית'ן לפגישה עם גראנט ומייסדת החברה לילי לקלייר. רנה מפתחת קרבה ללילי, ואייברי מזמינה את רנה לפגישה עסקית חשובה בבוסטון כדי לשאת את הנאום המרכזי. רנה הופכת להיות שטחית בהתייחסות שלה לאנשים. היא שופטת את המבקרים של לקלייר שהם אינם אופנתיים הוא זוהרים, ועוזרת לחברותיה ויויאן וג'יין להשתתף במסיבה סגורה עם עמיתיה לעבודה.
בבוסטון היא כמעט נכנעת להצעות הרומנטיות של גראנט, אך נמנעת מנשיקה כשהיא מקבלת הודעה מאית'ן. היא נועלת את עצמה בחדר האמבטיה כדי להתחמק מגראנט ונחבטת שוב בראש בעת נפילה במקלחת. כשהיא מתעוררת, היא תופסת את המראה החיצוני האמיתי שלה.
רנה ההרוסה עוזבת את המלון לבדה וחוזרת לניו יורק, תוך שהיא מפספסתאת הנאום שהייתה אמורה לתת.
היא מתבצרת בדירתה, נמנעת מהטלפונים של אית'ן ואייברי, ושותה ואוכלת מזון מהיר. שיכורה ואומללה, רנה מגיעה לדירת החברות ומתנצלת על התנהגותה. הן דוחות את התנצלותה. בהנחה שאית'ן כבר לא יימשך אליה, היא נפרדת ממנו בשיחת טלפון, רגעים אחדים לאחר שדיברה איתו פנים אל פנים, כשהיא מאמינה שהוא לא יכול לזהות אותה. ליבו של אית'ן נשבר מעזיבתה של רנה.
רנה מנסה ללא הצלחה לשחזר את הפגיעה המקורית שהפכה אותה, כך היא מאמינה, ליותר יפה. היא פוגשת את המכרה היפה שלה, מלורי, שעצובה על כך שנזרקה. מלורי אומרת שהיא סובלת מהערכה עצמית נמוכה ושהיא מרגישה כי אנשים מניחים שהיופי שלה משליך על היותה אינטליגנטית.
כאשר רנה שומעת שמלורי נבחנת לדגמן לקו המוצרים של לקלייר, היא מבינה שהחברה עדיין לא נוגעת לנשים יומיומיות. היא מחרבת את השקת המוצר, ובמהלך מצגת שבה היא מציגה את תמונות ה"לפני ואחרי" שלה, היא מבינה שהיא מעולם לא השתנתה ותמיד הייתה יפה. היא נושאת נאום נרגש על נשים שמקבלות את עצמן כפי שהן, תוך שהיא מציגה קולאז' של נשים אמיתיות בצורות ומראות חיצוניים שונים, כולל ויויאן וג'יין, שמעריכות את המחווה. גראנט ולילי משבחים את אייברי על שחשבה להשתמש ברנה לצורך הנאום.
רנה הולכת לדירתו של אית'ן ומתנצלת בפניו, כשהיא מסבירה שחוסר הביטחון שלה קשור לרגשותיה כלפי עצמה ולא כלפיו. אית'ן אומר לה שהיא תמיד הייתה האישה היפה ביותר בעולם בעיניו, והם משלימים, בטוחים ומאושרים.
פרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV | ההופעה הקומית הטובה ביותר | איימי שומר | מועמדות |
| 2018 | פרסי בחירת הנוער | בחירת הקולנוע: קומדיה | "מרגישה פצצה" | מועמדות |
| 2018 | פרסי בחירת הנוער | בחירת הקולנוע: שחקנית בסרט קומדיה | איימי שומר | מועמדות |
העולם המוסלמי

שיעור המוסלמים ברחבי העולם, נכון ל-2022
העולם המוסלמי הוא מונח המשמש לתיאור כלל הישויות הפוליטיות הנמצאות בשליטה מוסלמית או כלל הקהילות המוסלמיות בעולם.
נכון לשנת 2020, 1.8 מיליארד מאוכלוסיית העולם הם מוסלמים. 91% מאוכלוסיית המזרח התיכון וצפון אפריקה הם מוסלמים, 89% במרכז אסיה, 40% בדרום מזרח אסיה, 31% בדרום אסיה' 30% באפריקה שמדרום לסהרה, 25% באסיה, 1.4% באוקיאניה, 6% באירופה, ו-1% במדינות אמריקה.
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה בתבל (אחרי הנצרות עם 33%)/ המוסלמים מהווים מעל ל-22% מאוכלוסיית העולם כולו.
ברחבי תבל, ישנן כ-50 מדינות מוסלמיות וכאלו בעלות רוב מוסלמי.
קהילות מוסלמים בימינו

אנשים מכל מוצא אתני יכולים להצטרף לשורות המאמינים בדת האסלאם, ולכן ישנן קהילות מוסלמים בכל העולם. מדינות מוסלמיות (קרי מדינות שהמוסלמים מהווים רוב מתושביהן) נמצאות באסיה, באפריקה, ובאירופה. אוכלוסיית המוסלמים הגדולה ביותר חיה באינדונזיה (כ-13%)
קהילות מוסלמים בימינו > יבשת אסיה

אינדונזיה אינדונזיה
מלזיה מלזיה
אפגניסטן אפגניסטן
פקיסטן פקיסטן
ערב הסעודית ערב הסעודית
תימן תימן
עומאן עומאן
קטר (מדינה) קטר
בחריין בחריין
כווית כווית
עיראק עיראק
לבנון לבנון
סוריה סוריה
טורקיה טורקיה
ירדן ירדן
הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית (אוטונומית למחצה)
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
בנגלדש בנגלדש
ברוניי ברוניי
האיים המלדיביים האיים המלדיביים
איראן איראן
קירגיזסטן קירגיזסטן
טג'יקיסטן טג'יקיסטן
טורקמניסטן טורקמניסטן
אוזבקיסטן אוזבקיסטן
קזחסטן קזחסטן
קהילות מוסלמים בימינו > יבשת אפריקה

מצרים מצרים
לוב לוב
מאוריטניה מאוריטניה
מרוקו מרוקו
סהרה המערבית סהרה המערבית (אוטונומית למחצה)
אלג'יריה אלג'יריה
תוניסיה תוניסיה
סיירה לאון סיירה לאון
צ'אד צ'אד
סנגל סנגל
סומלילנד סומלילנד (אוטונומית למחצה)
בורקינה פאסו בורקינה פאסו
מאלי מאלי
סומליה סומליה
ג'יבוטי ג'יבוטי
גמביה גמביה
גינאה גינאה
גינאה ביסאו גינאה ביסאו
קומורו קומורו
חוף השנהב חוף השנהב
ניגריה ניגריה
ניז'ר ניז'ר
סודאן סודאן
אריתריאה אריתריאה
קהילות מוסלמים בימינו > יבשת אירופה

בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה
קוסובו קוסובו (אוטונומית למחצה)
אלבניה אלבניה
צפון קפריסין צפון קפריסין (אוטונומית למחצה)
אזרבייג'ן אזרבייג'ן
בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר (ובפרט אלו באזור מרכז אסיה, אירואסיה, והקווקז) ישנן גם מדינות שבהן שולטת דת האסלאם, אולם מצבן הגאופוליטי אינו ברור דיו, בשל עברן הקומוניסטי תחת השלטון הסובייטי. בכל מדינות ברית המועצות לשעבר, הפיקוח של המפלגה הבולשביקית אסר על הצגת סממני דת ברורים בקרב האוכלוסייה, ובכך דיכא את כל הדתות שהיו בהן ברמות שונות.
ראו גם

העולם הנוצרי
העולם הערבי
הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי
חלוקת העולם על פי האסלאם
הערות שוליים

↑  https://www.nationsonline.org/oneworld/muslim-countries.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563054605171  LCCN: sh85068436
החגיגה של באבט

| --- | --- |

פוסטר הסרט
 מבוסס על:  החגיגה של באבט 
 בימוי:  גבריאל אקסל 
 הופק בידי:  ג'סט בצר בו כריסטנסן בני קורצן פרמיל סיסביי
 תסריט:  גבריאל אקסל קארן בליקסן
 עריכה:  Finn Henriksen 
 שחקנים ראשיים:  בירגיט פדרשפיל, יארל קולה, סטפאן אודראן
 מוזיקה:  פר נורגארד 
 צילום:  Henning Kristiansen 
 מדינה:  דנמרק, צרפת 
 חברת הפקה:  נורדיסק פילם 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 באוגוסט 1987
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  דנית, שוודית, צרפתית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מוזיקלי 
 הכנסות:  4,398,938‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   babettesfeast
 פרסים:  פרס אוסקר, פרס באפטא
 דף הסרט ב־IMDb
 
החגיגה של באבט (בדנית: Babettes gæstebud) הוא סרט דני בבימויו של גבריאל אקסל. הסרט מבוסס על סיפור קצר של הסופרת הדנית איזק דינסן (קארן בליקסן). ב-1987 זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מספר על פליטה חסרת כל שמגיעה לכפר נוצרי קטן והופכת לסוכנת ביתן של שתי זקנות עדינות. יום אחד היא זוכה בהגרלה בסכום כסף גדול ומחליטה להכין סעודה מפוארת בנוסח הפריזאי הישן לכבודם של אנשי הכפר.
עלילה

שתי אחיות נוצריות פרוטסטנטיות אדוקות, מרטין ופיליפה, גרות בכפר קטן על החוף המערבי המרוחק של יוטלנד בדנמרק של המאה ה-19. אביהן היה כומר שהקים קהילה נוצרית קטנה בכפר. כשאביהן מת, ובאין אנשי קהילה חדשים, האחיות המזדקנות מפקחות על הקהילה המידלדלת של המאמינים הזקנים. הבזק של 49 שנים לאחור מראה את האחיות בצעירותן. יש לבחורות היפות מחזרים רבים, אך אביהן דוחה את כולם. כל בת הייתה מחוזרת על ידי בחור נלהב שביקר ביוטלנד - מרטין חוזרה על ידי קצין פרשים שוודי צעיר בשם לוראנס, שנשלח להישאר עם דודתו ביוטלנד כדי לתקן את התנהגותו הרעה. פיליפה חוזרה על ידי זמר בריטון מהאופרה של פאריס, אשיל פאפין, בזמן שהיה בחופשה בכפר.
שלושים וחמש שנים מאוחר יותר, אשה בשם באבט (סטפאן אודראן) מופיעה בפתח ביתן של האחיות. היא נושאת רק מכתב מהמחזר לשעבר של פיליפה, הזמר פאפין, שבו הסביר כי היא פליטה מההתקפה על הקומונה הפריזאית ב-1871 והמליץ עליה לתפקיד סוכנת בית. האחיות לקחו את באבט כטבחית ועוזרת בית שלהם ללא משכורת, ובמשך 14 השנים הבאות היא התגלתה כדמות צנועה ועקשנית שמקלה בהדרגה את חייהן של האחיות בכפר הנידח. הקשר היחיד שלה לעברה הוא כרטיס לוטו שחבר בפריז מחדש לה בכל שנה. יום אחד, היא זוכה בהגרלה של 10,000 פרנקים. במקום להשתמש בכסף כדי לחזור לפריז ואל אורח החיים שאבד לה, היא מחליטה להוציא אותו בהכנת "ארוחה צרפתית אמיתית" לאחיות ולקהילה הקטנה שלהן לרגל יום הולדתו המאה של הכומר המייסד. יותר מסתם חג, הארוחה היא מתנת התודה של באבט לאחיות.
באבט חוזרת לפריז כדי להסדיר את האספקה שתישלח ליוטלנד. החומרים מגיעים מפוארים ואקזוטיים, והגעתם לכפר גורמת לדיונים רבים בקרב התושבים. הם מעולם לא ראו בעבר את מרכיבי הארוחה והאחיות מתחילות לדאוג שהארוחה תהיה חטא של יוקרה חושנית, אם לא צורה כלשהי של תעלול. בכנס חפוז, האחיות והקהילה מסכימות לאכול את הארוחה אבל לוותר על כל אזכור על האוכל ועל ההנאה ממנו במהלך כל הערב.
החלק האחרון של הסרט מתמקד בהכנה ובהגשה של הארוחה של באבט, פרוסה ביד רחבה עם מגוון מנות בבית הכפרי של האחיות. הסרט, שהוצג עד עכשיו בעיקר בצבעים קודרים, מראה בהדרגה יותר ויותר צבעים, תוך התמקדות במאכלים השונים. לוראנס, המחזר לשעבר של מרטין, הוא עכשיו גנרל הנשוי לחברת בית הדין של המלכה. הוא מופיע כאחד מהאורחים יחד עם דודתו, כשהוא תוהה האם הבחירה שעשה בצעירותו, לוותר על אהובתו בשביל חיים נוחים, אכן הייתה נכונה. הוא אינו מודע לתוכניות של האורחים האחרים, וכאיש העולם הגדול שהוצב בפריז, הוא האדם היחיד בשולחן שמגיב על הארוחה. הוא מבדר את האורחים בתשבחות על האוכל והשתייה יוצאי הדופן, ומשווה אותם לארוחה בלתי נשכחת שאכל שנים קודם לכן אצל שפית ב"קפה אנגלה" המפורסם בפריז.
למרות שהחוגגים האחרים מסרבים להגיב על התענוגות שמסיבה להם הסעודה (והם אף אינם מבחינים בין לימונדה לבין שמפניה), הארוחה של באבט מפרקת את חוסר האמון והאמונות הטפלות שלהם, ומרוממת אותם פיזית ורוחנית. עוולות ישנות נשכחות, אהבות עתיקות ניצתות מחדש, ואמונה ברוח האדם מתיישבת על השולחן.
לאחר הארוחה האחיות מניחות כי באבט תחזור לפריז, אלא שהיא מגלה להן לתדהמתן, שהיא הוציאה את כל כספי הזכייה שלה על הארוחה ושהיא לא הולכת לשום מקום, כי אף אחד לא מחכה לה בפריז, כל מכריה מתו. היא גם מגלה להן שהיא הייתה השפית של אותו "קפה אנגלה" שהגנרל הזכיר. מרטין אומרת לה בדמעות, "עכשיו תהיי ענייה כל ימי חייך", ואילו באבט משיבה "אמן הוא אף פעם לא עני", על מנת להבהיר שהבישול הוא האמנות שלה.
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, "גסטרונומיה רב תרבותית בסרט "החגיגה של באבט"", בספר פוסטמודרניזם בקולנוע, חיים כאלב (עורך), הוצאת אופטימוס, תל אביב, 2010.
הערות שוליים

↑  שני ליטמן, מת גבריאל אקסל, במאי "החגיגה של באבט", באתר הארץ, 10 בפברואר 2014
↑  החגיגה של באבט, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2002
| פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1947‏-1955 (לשם כבוד) | מצחצחי הנעליים (1947) • מר וינסנט (1948) • גונבי האופניים (1949) • מעבר לחומות (1950) • רשומון (1951) • משחקים אסורים (1952) • (לא הוענק פרס) (1953) • השער לגיהנום (1954) • מיאמוטו מוסאשי (1955) |  |
| 1956‏-1960 | לה סטרדה (1956) • לילות כביריה (1957) • זה הדוד שלי (1958) • אורפאו נגרו (1959) • מעיין הבתולים (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מבעד לזכוכית האפלה (1961) • רק בימי ראשון (1962) • שמונה וחצי (1963) • אתמול היום ומחר (1964) • החנות ברחוב הראשי (1965) • גבר ואישה (1966) • רכבות נשמרות היטב (1967) • מלחמה ושלום (1968) • Z‏ (1969) • חקירתו של אזרח העומד מעל לכל חשד (1970) • הגן של פינצי קונטיני (1971) • סוד הקסם הבורגני (1972) • לילה אמריקאי (1973) • זיכרונות (1974) • שומר היערות (1975) • שחור ולבן בצבעים (1976) • כל החיים לפניו (1977) • הכינו את הממחטות (1978) • תוף הפח (1979) • מוסקבה אינה מאמינה בדמעות (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מפיסטו (1981) • לאהוב מחדש (1982) • פאני ואלכסנדר (1983) • מהלכים מסוכנים (1984) • הסיפור האמיתי (1985) • התנקשות (1986) • החגיגה של באבט (1987) • פלה הכובש (1988) • סינמה פרדיסו (1989) • מסע של תקווה (1990) • מדיטראנו (1991) • הודו-סין (1992) • הפיתוי היפה ביותר של חיי (1993) • שמש בוגדנית (1994) • שושלת אנטוניה (1995) • קוליה (1996) • שאלה של אופי (1997) • החיים יפים (1998) • הכל אודות אמא (1999) • נמר, דרקון (2000) |  |
| 2001‏-2020 | שטח הפקר (2001) • אי שם באפריקה (2002) • שיחות נפש (2003) • הים שבפנים (2004) • צוצי (2005) • חיים של אחרים (2006) • הזייפנים (2007) • פרידות (2008) • הסוד בעיניהם (2009) • בעולם טוב יותר (2010) • פרידה (2011) • אהבה (2012) • יפה לנצח (2013) • אידה (2014) • הבן של שאול (2015) • הסוכן (2016) • אישה פנטסטית (2017) • רומא (2018) • פרזיטים (2019) • עוד סיבוב (2020) |  |
| 2021-היום | הנהגת של מר יוסוקה (2021) • במערב אין כל חדש (2022) • אזור העניין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011900374305171  BnF: cb16717642p (data)  GND: 7696791-8  LCCN: n2013014299  VIAF: 316751646   WorldCat (עם VIAF): 316751646
פול טראנק

| --- | --- |
פול טראנק בהופעה, מאי 2019
פול טראנק בהופעה, מאי 2019
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 סוגה:  בלוז רוק, הארד רוק
 חברים
 גל ניסמן יותם אלעזרי  עופר ויינר   אריאל קשת
עטיפת האלבום הראשון של הלהקה
גל ניסמן
פול טראנק (באנגלית: Full Trunk) היא להקת בלוז רוק ישראלית, שחברים בה גל ניסמן, עופר ויינר, יותם אלעזרי ואריאל קשת. הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים ומיני-אלבום. הלהקה שרה בעיקר בעברית, פרט לאלבומה השני בו בוצעו מרבית השירים באנגלית.
היסטוריה

ב-2010 הקים ניסמן יחד עם ויינר ואלעזרי את ההרכב "גל ניסמן טריו". במקביל לחברות בלהקה, עסקו כל אחד מהשלושה בפרויקטים צדדיים: ניסמן הקליט אלבום סולו והופיע ברחבי הארץ עם פרויקט מחווה לאריק קלפטון, אלעזרי היה חבר בלהקת "טררם" וויינר ניגן בלהקת הקאברים "ריטלין".
לאחר הצטרפות הקלידן אריאל קשת, שינתה הלהקה את שמה ל-"Full Trunk" והחלה לעבוד על אלבום הבכורה, שיצא בפברואר 2014 ואשר נושא את שמה. האלבום, שכולל שלושה שירים באנגלית והיתר בעברית, מושפע רבות מסגנון בלוז רוק של שנות ה-60 וה-70 האופייני ללהקה. האלבום זכה להשמעות רבות בישראל ומחוצה לה (צרפת, קנדה ושווייץ) ואף נבחר על ידי "עמותת הבלוז הישראלית" כ"אלבום הבלוז הישראלי הטוב ביותר לשנת 2014". באותה שנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בישראל, אשר כללו שיתופי פעולה (מרסדס בנד, גיא מזיג, אפרים שמיר, לוסיל קרו, גל דה פז, איתי פרל, דיאנה גולבי ועוד).
במאי 2015 יצא אלבומה השני "Time For Us To Move", אשר לווה בהופעת השקה מיוחדת במועדון הבארבי בתל אביב. האלבום הופק על ידי אריאל קשת וכולל שירים באנגלית בלבד. באלבום שילבה הלהקה בין מקצבים מעולם המזרח וצלילים מעולם הבלוז-רוק המערבי. בדומה לאלבום הראשון, גם הפקתו של אלבום זה מומנה באמצעות פרויקט מימון ההמונים הדסטארט.
בנובמבר 2017 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם "Show Us What You Got".
ביוני 2020 הוציאה הלהקה את "עוד יום", שיר הנושא של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תאג"ד". סולן הלהקה גל ניסמן מופיע בסוף העונה בתפקיד משנה כנמרוד חכים, אחיו הנעדר של עומר.
בפברואר 2022 הוציאה הלהקה אלבום בשם "ממותה" בהם שירים בשיתוף פעולה עם ג'ימבו ג'יי וגאיה אלבז, שיר הנושא "ממותה" הגיע במהרה למיליון השמעות.
השיר "סתלבט בקיבוץ" שהוציאו עם ג'ימבו ג'יי זכה להצלחה רבה ולהשמעות בכל תחנות הרדיו, ואף זכה בתואר שיר השנה של גלגלצ, 102FM וכאן 88.
ב-22 במאי 2024 הלהקה הוציאה שיר ראשון מאלבומה החמישי ששמו "שובר במות". השיר נקרא "אין לזה לאן". את "אין לזה לאן" כתב גל ניסמן והלחין אותו יחד עם זוהר ברזילי, מתופף הלהקה, יחד עם אריאל קשת. ניסמן סיפר על השיר: ”התחלתי לכתוב את השיר הזה, לפני כמעט שנתיים. הוא היה הראשון מתוך כל השירים באלבום, הרגשתי שזה הולך להיות הדבר האחרון שיש לי להגיד בשרשרת השירים שלי שעוסקים בחוויות, מחשבות ושאלות על פוסט לחימה ושאני רוצה לסיים להגיד את כל מה שיש לי על הלב בנושא ולפנות מקום בלב ובנפש לנושאים אחרים שגם בהם רציתי לגעת, לחקור ולכתוב. [...] אז כמו שכתבתי אותו ראשון, הרגשתי שהוא גם צריך להיות הראשון שיוצא מתוך "שובר במות".”.
דיסקוגרפיה > אלבומים

2014: Full Trunk
2015: Time For Us To Move
2022: ממותה
2024: שובר במות
דיסקוגרפיה > מיני אלבומים

2017: Show Us What You Got
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | הרכב השנה במוזיקה | פול טראנק | מועמדות |
| 2021 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | הרכב השנה במוזיקה | פול טראנק | מועמדות |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | הרכב השנה במוזיקה | פול טראנק | מועמדות |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שיר השנה | "סתלבט בקיבוץ" (עם ג'ימבו ג'יי) | מועמדות |
הערות שוליים

↑  רז ישראלי, האם גל ניסמן טריו הם הדבר הבא ברוקנרול הישראלי?, באתר nrg‏, 7 ביוני 2012
↑  איילת קליין כהן, Full Trunk בפול גז: הבלוז הישראלי מכוון לחול, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2015
↑  Full trunk bio, fulltrunk.com
↑  דף הפרויקט, באתר הדסטארט
↑  יובל אראל‏, פול טראנק – אין לזה לאן, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 22 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401862505171  ISNI: 0000 0004 6920 4036  MusicBrainz: 6c9de65f-dbd1-419f-b32b-e7e2426c6f04
גוזו

גוזו (במלטית: Għawdex – "עוודש", באנגלית: Gozo) הוא האי השני בשטחו ובמספר תושביו בארכיפלג האיים של מלטה, השוכן במרכזו של הים התיכון. בשנת 2015 התגוררו בגוזו כ־31,000 תושבים, והוא מיושב בדלילות ביחס לאי מלטה. האי מחולק ל־14 רשויות מקומיות, והיישוב הגדול והחשוב בו הוא ויקטוריה, שבו מתגוררים יותר מחמישית מכלל תושביו.
מקור השם

שם האי בפי יושביו הפיניקים הקדומים נכתב 𐤂𐤅𐤋 (גול), כנראה עם חולם סופי, בהגייה "גַוְּלֹ". השם הזה עבר ללטינית כ־Gaulus, והשתבש במבטא ל־Gaudus ולבסוף ל־Gozzo.
היסטוריה

| --- | --- |
 :  ראו גם – היסטוריה של מלטה
היסטוריה > העת העתיקה

גוזו יושב בשנת 5000 לפנה"ס לערך, כאשר חקלאים מסיציליה, ככל הנראה מאזור אגריג'נטו, חצו את מצר הים המפריד בין שני האיים, והתיישבו במערות לאורך חופו המערבי. בסביבות 3600 לפנה"ס, הוקם מקדש ג'גנטייה ("מגדל הענק" מ-"ġgant" – "ענק") בגוזו, וזה נחשב למוקדם מבין המקדשים המגליתיים במלטה. המקדש הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1980, ובשנת 1992 נוספו להכרזה זו חמישה מקדשים נוספים באי מלטה הסמוך.
האי נשלט על ידי הפיניקים, שקראו לו "גול", והקימו מושבות בו ובמלטה. בין הממצאים שהותירו אחרים הפיניקים באי נמצאת כתובת גול, כתובת של הממשלה הפיניקית באי המנציחה את חידוש מקדשי האי.
האי זוהה על ידי היוונים כאי אוגיגיה (Ὠγυγία), מקום מגוריה של הנימפה קליפסו, שלפי האודיסאה, הצילה את אודיסאוס לאחר שספינותיו טבעו בסערה. היא החזיקה בו בניגוד לרצונו שהיה לחזור למשפחתו ביוון ובמשך שבע שנים שהה עמה. המקומיים מזהים מערה במפרץ רמלה שבצפון האי כמערתה של הנימפה.
היוונים והרומאים כינו את האי בשם גאולוס (Gaulus).
היסטוריה > ימי הביניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > העת החדשה

בשנת 1551, פלשו כוחות עות'מאניים אל האי, שבו את רוב 5,000 תושביו ושלחו אותם לחופי לוב, שם היו לעבדים. לאחר המצור הגדול על מלטה ב-1565, בתמיכת האבירים ההוספיטלרים, יושב האי מחדש על ידי תושבים מהאי מלטה. טופל אדום (Cynomorium coccineus) ממשפחת הטופליים הוא צמח הגדל בסלע הפטריות שבמפרץ דוויירה במערב גוזו, והאבירים האמינו כי לתמצית שהופקה מהצמח היו איכויות רפואיות שכללו עצירת שטפי דם פתוחים ומניעת זיהומים בפצעים פתוחים. הם עשו בצמח שימוש גם כנגד כיב קיבה, דיזנטריה, ומחלות מין.
כשנפוליאון כבש את איי מלטה, גילו תושבי גוזו התנגדות והתבצרו במצודת העיר ויקטוריה שבמרכז האי. הצבא הצרפתי עזב את האי בשל מחסור במים ובמזון, וב-28 באוקטובר 1798 הכריזו תושבי גוזו על מדינה עצמאית בשם "האומה הגוזית" (In-Nazzjon Għawdxi). מדינה זו התקיימה במשך שנתיים בלבד, ועם הכיבוש הבריטי ב-5 בספטמבר 1800, חזר גוזו לשלטונו המלא של האי מלטה. ב-1987 הוענקה לגוזו מידה מסוימת של אוטונומיה, ויחד עם האי הקטן קומינו השוכן דרומית-מזרחית לו, מופקדים ענייניו בידיו של שר בממשלת מלטה. גם מבחינה כנסייתית מהווה גוזו דיוקסיה עצמאית מאז שנת 1864, ובראשה עומד הבישוף של גוזו.
גאוגרפיה

שטחו של גוזו הוא 67 קמ"ר והוא שוכן כחמישה קילומטרים צפונית-מערבית לאי מלטה. אורכו ממזרח למערב הוא 14 ק"מ ורוחבו מצפון לדרום מגיע ל-7.25 ק"מ. נופו של האי גבעי וחקלאי יותר בהשוואה לזה של האי מלטה, ושלוש הגבעות המופיעות על דגלו ועל סמלו מייצגות עובדה זו. הנקודה הגבוהה ביותר באי מתנשאת לרום של 176 מטרים מעל פני הים.