stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב קורסון-צ'רקאסי
הצדדים היריבים > הצבא הסובייטי

שתי חזיתות (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) נטלו חלק במבצע הכיתור של מבלט קורסון-צ'רקאסי. אולם רק חלק מכוחותיהן (האגף השמאלי של החזית האוקראינית הראשונה, והאגף הימני של החזית האוקראינית השנייה) השתתפו בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית. החזית האוקראינית הראשונה, שכללה 11 ארמיות, מתוכן 4 ארמיות טנקים, הקצתה רק 3 מהארמיות שלה (שכללו כ-90 אלף חיילים, 190 טנקים ותותחים מתנייעים וכ-2,000 תותחים ומרגמות) לצורך מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי, משום שכוחותיה נדרשו להגן על חזית שרוחבה למעלה מ-600 ק"מ, והחל מאמצע ינואר 1944 חלקם רותקו על ידי התקפות נגד גרמניות עזות בציר ויניצה-בילה צרקווה. החזית האוקראינית השנייה, שתפסה חזית ברוחב כ-250 ק"מ בלבד, יכלה להקצות למתקפה המתוכננת 4 מתוך 7 הארמיות שלה (הארמיות ה-52 וה-53, ארמיית המשמר ה-4 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5), שכללו כ-165 אלף חיילים, 320 כלי רכב משוריינים ולמעלה מ-3,000 תותחים ומרגמות. בסך הכל השתתפו בשלבי הפתיחה של המתקפה הסובייטית כ-255 אלף חיילים, 510 כלי רכב משוריינים וכ-5,300 תותחים ומרגמות. בשלבים המאוחרים יותר של המבצע, תוגברו הכוחות שהשתתפו בו בכ-80 אלף חיילים וכ-400 טנקים נוספים.
כוחות הקרקע הסובייטיים קיבלו סיוע אווירי מארמיות האוויר ה-2 וה-5, שכללו ערב פתיחת המתקפה הסובייטית 1054 מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצי יום ולילה מבצעיים.
סדר הכוחות הסובייטי נכון ל-1 בפברואר 1944:

החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד ניקולאי ואטוטין
| ארמייה | מפקד | קורפוס | דיוויזיות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הארמייה ה-27 | סרגיי טרופימנקו | קורפוס 47 | דיוויזיות 136, 167, 359 |  |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיות 180, 206, 337 |  |
| הארמייה ה-40 | פיליפ ז'מאצ'נקו | קורפוס 50 | דיוויזיית המשמר המוטסת ה-4, דיוויזיות 38, 240, 340 |  |
|  |  | קורפוס 51 | דיוויזיית המשמר המוטסת ה-42, דיוויזיות 163, 232 |  |
|  |  | קורפוס 104 | דיוויזיות 58, 74, 133 |  |
| ארמיית האוויר השנייה | סטפן קרסובסקי |  |  |  |
| ארמיית הטנקים ה-6 | אנדריי קרבצ'נקו | הקורפוס הממוכן ה-5 |  |  |
|  |  | קורפוס משמר הטנקים ה-5 |  |  |
| ארמיית הטנקים ה-2 | סמיון בוגדנוב | קורפוס הטנקים ה-3 |  | החל מה-4.2.1944 |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-16 |  |  |
החזית האוקראינית השנייה בפיקוד איבן קונייב
| ארמייה | מפקד | קורפוס | דיוויזיות |
| --- | --- | --- | --- |
| ארמיית המשמר ה-4 | אלכסנדר רישוב | קורפוס המשמר ה-20 | דיוויזיות המשמר המוטסות ה-5 וה-7; דיוויזיית המשמר ה-62 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-21 | דיוויזיות המשמר 69 ו-94; דיוויזיות 252, 375 |
| הארמייה ה-52 | קונסטנטין קורוטייב | קורפוס 73 | דיוויזיות 254, 294 |
|  |  | קורפוס 78 | דיוויזיה 373 |
| הארמייה ה-53 | איוואן גלאנין | קורפוס המשמר ה-26 | דיוויזיית המשמר המוטסת ה-1; דיוויזיית המשמר ה-25; דיוויזיה 6 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-48 | דיוויזיות המשמר ה-14, 66 ו-89 |
|  |  | קורפוס 75 | דיוויזיות 138, 213, 233 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-78 | דיוויזיות 63, 214 |
| ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 | פאבל רוטמיסטרוב | קורפוס הטנקים ה-18 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-20 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-29 |  |
| ארמיית האוויר החמישית | סרגיי גוריונוב |  |  |
| יחידות הכפופות ישירות למטה החזית |  | קורפוס 49 | דיוויזיית המשמר המוטסת ה-6; דיוויזיית המשמר ה-80; דיוויזיה 84 |
|  |  | קורפוס משמר הפרשים ה-5 | דיוויזיית משמר הפרשים ה-11 וה-12; דיוויזיית הפרשים ה-63 |
|  |  | הקורפוס הממוכן ה-7 |  |
הצדדים היריבים > הצבא הגרמני

5 קורפוסים גרמניים נטלו חלק בקרב סביב כיס קורסון-צ'רקאסי. בשלב הראשון של הקרב השתתפו 4 קורפוסים בחלקם או במלואם: הקורפוסים ה-7 וה-42 מארמיית הפאנצר הראשונה, והקורפוס ה-11 וקורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית, הם כללו 15 דיוויזיות, 120–140 אלף חיילים, כאלף תותחים ומרגמות ו-142 טנקים ותותחי סער מבצעיים. שני הקורפוסים שנלכדו בכיס קורסון כללו כ-59 אלף חיילים, 70-50 כלי רכב משוריינים ו-313 קני ארטילריה.
כוחות התגבורת, שנשלחו לעזרת הכוחות המכותרים, כללו 5 דיוויזיות פאנצר, דיוויזיית פאנצרגרנדיר, דיוויזיית חי"ר, 2 גדודי פאנצר כבדים (ה-503 וה-506), 2 גדודי פנתר ומספר גדודים של תותחי סער. קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית תוגבר על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10 ודיוויזיית החי"ר ה-376. ארמיית הפאנצר הראשונה תוגברה על ידי קורפוס הפאנצר ה-3, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר ורגימנט פאנצר כבד. כוחות אלו כללו 60–80 אלף חיילים, ולפחות 250 כלי רכב משוריינים.
במהלך המערכה סביב בליטת קורסון כוחות הקרקע הגרמניים קיבלו סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה, ובעיקר מקורפוס האוויר השמיני שלו.
הצדדים היריבים > הפיקוד של הצבאות היריבים

הפיקוד הבכיר של הכוחות הגרמניים והסובייטיים, שהשתתפו במערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי, הורכב מקצינים מוכשרים ומנוסים. בצד הסובייטי ניהל את המערכה גאורגי ז'וקוב, הרמטכ״ל לשעבר של הצבא הסובייטי, ששימש כנציג הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה), וכמתאם המבצעים הצבאיים של החזיתות האוקראיניות הראשונה והשנייה במרחב קורסון מטעמו. מפקדי שתי החזיתות הסובייטיות, שנטלו חלק בקרב, ניקולאי ואטוטין ואיבן קונייב, לא היו כפופים באופן פורמלי לפיקודו של ז'וקוב. ואטוטין היה קצין מטה מוכשר, ששימש כראש אגף המבצעים של הצבא האדום לפני מבצע ברברוסה, והוכיח את יכולותיו במהלך קרב סטלינגרד וקרב קורסק, ואילו קונייב היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום. עם פתיחת המלחמה הוא מונה כמפקד ארמייה, וקודם במהירות לפיקוד על "חזית" (קבוצת ארמיות) בעקבות הביצועים שהפגין בשדה הקרב בחודשים הראשונים של המערכה בחזית הגרמנית-סובייטית. בשלב הסיום של הקרב, ואטוטין הורחק מזירת המערכה, וז'וקוב וקונייב חילקו ביניהם את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון.
בצד הגרמני מבנה הפיקוד היה ברור יותר מאשר בצד הסובייטי. אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, אולי המצביא הגרמני המוכשר ביותר במלחמת העולם השנייה, ניהל את המערכה. מפקדי שתי הארמיות שהשתתפו בקרב קורסון-צ'רקאסי - האנס הובה, מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ואוטו והלר מפקד הארמייה השמינית. שניהם מפקדים מוכשרים בעלי ניסיון עשיר בלחימה בחזית המזרחית - לחמו תחת פיקודו.
מהלך הקרב > ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון

אריך פון מאנשטיין הגיב במהירות על המהלך הסובייטי, ועד לראשית פברואר ריכז 2 קורפוסי פאנצר (ה-3 וה-47), שכללו לא פחות מ-8 דיוויזיות פאנצר, לקראת מאמץ החילוץ של הכוח הגרמני המכותר בכיס צ'רקאסי-קורסון (שקיבל את הכינוי ״כוח שטמרמן״). במקביל החל הלופטוואפה, כבר ב-29 בינואר 1944, במבצע גדול של תיספוק מהאוויר של הכוח המכותר.
היטלר לא היה מוכן לאשר פריצה החוצה של הכוחות שכותרו במבלט קורסון-צ'רקאסי. הוא דרש שהקורפוסים ה-11 וה-42 ימשיכו להחזיק בעמדותיהם, והורה לקבוצת ארמיות דרום לתכנן מבצע, שנועד בשלב ראשון לחבור אל הכוחות המכותרים, ובשלב שני לכבוש מחדש את קייב, ולחסל את ראש הגשר הגדול בו החזיקה החזית האוקראינית הראשונה בגדה המערבית של הדנייפר, באמצעות מתקפה מהמבלט הגרמני לכיוון צפון לאורך הדנייפר. מאנשטיין הבין, שכוחותיו אינם חזקים מספיק ליישם את השלב השני בתוכניתו השאפתנית של היטלר,
אך לא היה מוכן להסתפק בפריצת טבעת הכיתור הסובייטית ובחידוש הקשר עם כוחותיו במבלט קורסון-צ'רקאסי, ורצה לנצל את ההזדמנות לצורך הנחתת מכה קשה על החזיתות האוקראיניות ה-1 וה-2. המטה שלו הכין תוכנית למבצע כיתור נגדי של הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון, שנועד לנתק ולהשמיד את ארמיות הטנקים ה-5 וה-6, באמצעות מתקפה מתמקדת של קורפוסי הפאנצר ה-47 וה-3. קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית נועד לתקוף מאזור נובומירגורוד צפונה לכיוון שפולה ואולשנה, לחבור לקורפוס ה-11 ולתקוף מהעורף את הכוחות הסובייטיים באזור זבניגורודקה, בעוד  קורפוס הפאנצר ה-3 מארמיית הפאנצר הראשונה, נועד לתקוף מאזור אומן לכיוון בויארקה (Boyarka (אוק')) ומדווין (Medvin (אוק')), לחבור עם הקורפוס ה-42, ולאחר מכן לנוע דרומה, כדי לחבור לקורפוס הפאנצר ה-47 ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים.
מהלך הקרב > ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון > הלחימה בתוך כיס קורסון-צ'רקאסי (28 בינואר-15 בפברואר)

במקביל ללחימה סביב טבעת הכיתור החיצונית של כיס קורסון, התנהלה לחימה קשה גם בתוך שטח הכיס. שני הקורפוסים הגרמניים, שכותרו בתוך הכיס, כללו כ-60 אלף חיילים, 50-70 כלי רכב משוריינים ולמעלה מ-300 קני ארטילריה (מתוכם כמה עשרות תותחים מתנייעים). הכוחות הסובייטיים שהוקצו לחיסול הכוחות המכותרים, כללו את הארמייה ה-52 וארמיית המשמר ה-4 מהחזית האוקראינית ה-2, וחלק מכוחה של הארמייה ה-27 של החזית האוקראינית ה-1 (הקורפוס ה-47 של הארמייה סופח לארמיית הטנקים ה-6 בטבעת הכיתור הסובייטית החיצונית). שלוש הארמיות הנ"ל כללו בסך הכל כ-90 אלף חיילים עם פתיחת מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי, כך שכוחן לא עלה בהרבה על הכוחות הגרמניים המכותרים. רוב הכוחות המשוריינים הסובייטיים רותקו להדיפת מאמצי החילוץ של מאנשטיין בטבעת הכיתור החיצונית, ולכן הכוחות שהיו פנויים לעסוק בחיסול הכיס כללו בעיקר חיל רגלים בסיוע ארטילריה. בנוסף, הפשרת השלגים, שהקשתה כל כך על מאמצי החילוץ הגרמניים, יצרה בעיות אספקה קשות גם לצד הסובייטי, ולא אפשרה להעביר כמויות מספיקות של פגזים לארטילריה הסובייטית, לצורך חיסול העמדות המבוצרות ומעוזי ההתנגדות הגרמניים בתוך שטח הכיס.
למרות בעיות אלו, שהקשו מאוד על התקדמות הכוחות הסובייטיים בטבעת הכיתור הפנימית, ועל חיסול הכוחות המכותרים בכיס קורסון, שטחו של הכיס הגרמני, שעמד בתחילה על כ-1,500 קמ"ר, הצטמצם במהירות. בשלב ראשון פינו הגרמנים במהירות את כוחותיהם מהחלק המערבי של מבלט קורסון-צ'רקאסי, כדי להגן על עורפם, שנחשף עקב התקדמות הכוחות הסובייטיים שכיתרו את המבלט, ויצרו מערך הגנה היקפי. בשלב שני החל שטמרמן להסיג את כוחותיו מהחלקים המזרחי והצפוני של הכיס לכיוון העיר קורסון, כדי להתקרב ככל האפשר לכוחות החילוץ של מאנשטיין. עד 10 בפברואר הצטמצם שטח הכיס הגרמני ל-450 קמ"ר בלבד. יום לפני כן כבשו הכוחות הסובייטיים את העיר גורודישצ'ה (אנ'). החל מ-11 בפברואר, במקביל לחידוש ההתקדמות של קורפוס הפאנצר ה-3 לקראתו, החל "כוח שטמרמן" להבקיע את דרכו לכיוון דרום-מערב, בשורה של התקפות לילה, דרך שטח שכבר נכבש על ידי הצבא האדום, כדי להגיע לעמדת זינוק טובה לקראת הפריצה החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית. ב-13 בפברואר איבדו הגרמנים את מסלול הנחיתה האחרון שעמד לרשותם בתוך הכיס (וכתוצאה מכך לא ניתן היה להמשיך לפנות פצועים מהכיס, והלופטוואפה התקשה להמשיך בהעברת אספקה ל"כוח שטמרמן"), וב-14 בחודש נפלה העיר קורסון עצמה לידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים. עד 15 בפברואר נותר בידי הגרמנים שטח של כ-18 קמ"ר, שכלל 3 נקודות יישוב, סביב הכפר שנדרובקה, שהיה חשוף כולו לאש הארטילריה הסובייטית.
סיכום והשלכות הקרב

אין מחלוקת על כך שקרב קורסון-צ'רקאסי הסתיים בניצחון סובייטי, אם כי השגתו עלתה לצבא האדום במחיר יקר. אף על פי שהצבא הסובייטי נכשל בהשמדת כל הכוחות שכותרו בכיס קורסון, הוא גרם אבדות כבדות לקבוצת ארמיות דרום. היחידות שנלכדו בתוך הכיס, חדלו להתקיים ככוח לוחם. הן איבדו לפחות 50 אחוז ממצבתן, וכמעט את כל הציוד הכבד וכלי הרכב שלהן, ושרידיהן נשלחו לעורף לצורך מנוחה וארגון מחדש. הקרב שאב לתוכו חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום, שנדרשו בגזרות אחרות של החזית, והיחידות שהשתתפו במאמצי החילוץ של "כוח שטמרמן" מקורפוס הפאנצר ה-47 ומקורפוס הפאנצר ה-3, ספגו אף הן אבדות ניכרות בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד. שני הקורפוסים - שכללו 8 דיוויזיות פאנצר, 2 גדודי פאנצר כבדים, שני גדודי פנתר וכמה גדודים של תותחי סער - נותרו בראשית מרץ 1944 עם מספר עשרות כלי רכב משוריינים מבצעיים בלבד. על חומרת המצב תעיד העובדה, ש-171 מתוך 187 הטנקים מדגם פנתר, שנותרו לארמיית הפאנצר הראשונה, ניזוקו בדרגות חומרה שונות ונמצאו בתיקונים.
מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי סימן שינוי באסטרטגיה של הצבא האדום במלחמתו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר. הייתה זו הפעם הראשונה, שהצבא הסובייטי הצליח לכתר ולהשמיד כוחות גדולים של הוורמאכט מאז קרב סטלינגרד. עד ראשית 1944 היעד העיקרי של מבצעי הצבא האדום היה שחרור שטחי ברית המועצות מידי הכובשים הנאצים, ואילו לאחר מכן הסטאבקה שמה דגש על כיתור והשמדת כוחות האויב ולא רק על כיבוש שטחים. במהלך השנים 1944–1945 ניהלו כוחות הצבא האדום שורה ארוכה של מערכות כיתור והשמדה, במסגרתם כותרו כוחות גדולים של צבאות הציר, ומאות אלפי חיילים נפלו בשבי הסובייטי. הצבא האדום צבר ביטחון עצמי ומיומנות מקצועית, וארמיות הטנקים שלו ניהלו מבצעים עמוק בשטחי העורף של האויב, תוך שימוש באותן טקטיקות אותן הפעיל הצבא הגרמני בהצלחה כה רבה בשנים הראשונות של המלחמה.
בראשית מרץ 1944, זמן קצר לאחר סיום קרב קורסון-צ'רקאסי, פתחו החזיתות האוקראיניות הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית בשורת מתקפות גדולות חדשות, במהלכן הם אילצו את כוחות קבוצת ארמיות דרום לסגת שוב ושוב, כדי להינצל מכיתור והשמדה. הדיוויזיות הניידות של מאנשטיין, נשחקו כל כך במהלך הלחימה בחודשיים הראשונים של 1944, עד שלא יכלו להציג התנגדות משמעותית לכוחות המשוריינים הסובייטיים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה. עד אמצע אפריל שחררו הכוחות הסובייטיים כמעט את כל שטח אוקראינה המערבית, הגיעו לגבולות ברית המועצות ערב מבצע ברברוסה, ואף חדרו לשטח רומניה, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לקבוצת ארמיות דרום, ומפצלים את כוחותיה.
אבדות הצדדים היריבים והמחלוקת ההיסטוריוגרפית סביב הקרב

קיימת מחלוקת חריפה בין המקורות הסובייטיים והמקורות המערביים ביחס להערכת קרב קורסון-צ'רקאסי. בברית המועצות נתפס הקרב כניצחון סובייטי גדול, "סטלינגרד על הדנייפר", במסגרתו כותרו והושמדו כוחות נאציים גדולים, לאחר שסוכלו כל ניסיונות קבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. בגרמניה הנאצית, לעומת זאת, הציגה התעמולה הנאצית את הקרב כניצחון גרמני, תוך שימת דגש על הצלחת "כוח שטמרמן" להיחלץ מהכיתור הסובייטי בסיוע כוח החילוץ של מאנשטיין ועל גבורת החיילים הגרמנים בתוך הכיס ומחוץ לו. נראטיב זה אומץ במידה מסוימת על ידי מספר חוקרים מערביים, שכתבו מחקרים העוסקים בקרב.
המחלוקת העיקרית בין המקורות הסובייטיים והמערביים מתמקדת בשתי נקודות - מספר החיילים הגרמניים שהצליחו להיחלץ מכיס קורסון, ומספר האבדות שספג הצד הגרמני במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי. המקורות הסובייטיים טענו, שכמעט כל הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס קורסון הושמדו, ושבמהלך הקרב ספגו הגרמנים לפחות 73 אלף אבדות, מתוכם כ-18 אלף שבויים. בנוסף לכך איבדו הגרמנים כמויות גדולות של ציוד כבד, כולל כ-600 טנקים וכ-500 מטוסים. לפי מחקר של הצבא הסובייטי על הקרב, אבדות הצד הגרמני היו כבדות אף יותר, והסתכמו ב-83 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, מתוכם כ-20 אלף נפגעים לכוחות שהשתתפו במאמצי החילוץ של הכוחות שכותרו בכיס קורסון. על פי המקורות הגרמניים, הכוחות שכותרו בתוך כיס קורסון ספגו בסך הכל כ-31 אלף אבדות, מתוכם כ-19 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים, וכ-12 אלף פצועים (שחולצו מהכיס בדרך האוויר, או בפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"). בנוסף לכך, ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה השמינית ספגו למעלה מ-9,000 נפגעים בין 20 בינואר ל-20 בפברואר 1944, שרובם נפגעו במסגרת מאמצי החילוץ של כיס קורסון. האבדות הגרמניות בציוד כבד הסתכמו ב-156 טנקים ו-50 מטוסים בלבד, אולם נתונים אלו מתייחסים רק לרק״מ ולכלי טיס שהושמדו לחלוטין, ולא לציוד לחימה כבד שנפגע או ניזוק בדרגות חומרה שונות, אך חולץ משדה הקרב. לפי מחקר מערבי אחר, המסתמך אף הוא על נתונים גרמניים, הצבא הגרמני איבד במהלך הקרב כ-300 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ננטשו מסיבות שונות, 240 מתוכם אבדו במהלך ניסיונות החילוץ של ״כוח שטמרמן״ על ידי קורפוסי הפאנצר ה-3 וה-47.
לפי מחקר עדכני של החוקר הרוסי גרגורי קריוושייב, אבדות שתי החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע קורסון-שבצ'נקובסקי בין 24 בינואר ל-17 בפברואר 1944 הסתכמו בכ-80 אלף חיילים, מתוכם 24,300 הרוגים ונעדרים וכ-56 אלף פצועים אולם חלק מהאבדות, במיוחד של החזית האוקראינית הראשונה, היו של כוחות שלא היו מעורבים בלחימה סביב כיס קורסון. הגרמנים טענו שהשמידו למעלה מ-700 טנקים סובייטיים במהלך הקרב, וטענות אלו אומצו על ידי מחקרים מערביים עדכניים העוסקים בקרב, שהעריכו את אבדות הצד הסובייטי ב-606 עד 850 כלי רכב משוריינים.
מורשת הקרב

הקרב הונצח במספר סרטים וספרים שיצאו לאור בברית המועצות. הסרט התיעודי "הניצחון באוקראינה המערבית" הוצג לראשונה כבר בשנת 1945. הסרט העלילתי "אם האויב לא נכנע" בבימויו של טימופיי לווצ'וק עלה לאקרנים בשנת 1982.
בנוסף, בשנת 1945 הוחלט להקים מוזיאון המוקדש לקרב. המוזיאון הוקם בארמון נסיכי לופוכין, משפחת אצולה שעלתה לגדולה בסוף המאה ה-18 ונותרה בעלת השפעה באזור קורסון עד מהפכת אוקטובר. התצוגה הראשונה נפתחה לקהל בשנת 1947 והתמקמה בשלושה אולמות בארמון. בשנת 1952 עבר המוזיאון עיצוב מחודש, והתצוגה הורחבה לכדי 12 אולמות. לאחר התפרקות ברית המועצות עבר המוזיאון לידי ממשלת אוקראינה העצמאית. האוקראינים המשיכו את המורשת הסובייטית וכללו את המוזיאון במסגרת פארק לאומי גדול המוקדש להיסטוריה של העיר קורסון.
המוזיאון כולל, בין השאר, תצוגה של כלי נשק וציוד צבאי כבד (טנקים, תותחים וכו') של הצדדים היריבים, שנטלו חלק בקרב, ומספר רב של מסמכים ארכיונים הקשורים למערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי.
בשנת 2014 טבעה ממשלת אוקראינה מטבע זיכרון לציון 70 שנים לפרוץ הקרב.
ראו גם

קרב סטלינגרד
לקריאה נוספת

Фогель Г. Потерпевшие победу. Немцы в Корсуньском «котле» = (перевод издания: Niklas Zetterling, Anders Frankson Korsun Pocket: The Encirclement and Breakout of a German Army in the East 1944. Havertown, PA, 2008). — М, 2010. הלמוט פוגל, ניצחון הקורבנות - הגרמנים ב"כיס" קורסון (2010). תרגום לרוסית של ספרם של החוקרים צטרלינג ופרנקסון על המערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי.
C. Bergstrom & M. Pegg, Jagdwaffe - War in the East 1944-1945, 2005 (Luftwaffe Colours, Vol 5 Sec 2)
Martin Pegg, Transporter Vol II - Luftwaffe Transport Units 1943-1945
David Glantz & Harold Orenstein, The Battle for the Ukraine - The Red Army Korsun-Shevchenkovskii Operation, 1944 (2003) (תרגום לאנגלית של מחקר סובייטי משנת 1944 על קרב קורסון-צ'רקאסי, בעריכת שני המחברים)
Douglas E. Nash, Hell's Gate: The Battle of the Cherkassy Pocket, January–February 1944, RZM Publishing, 2002
ביאורים

↑  צטרלינג ופרנקסון מעריכים, שבסך הכל הושמדו במהלך הקרב כ-850 טנקים ותותחים מתנייעים סובייטיים, מתוכם כ-600 השתייכו לחזית האוקראינית הראשונה. יש לזכור, שכוחות החזית כללו 210 כלי רק"מ בלבד בשלב הפתיחה של המתקפה הסובייטית, ותוגברו במהלך הקרב על ידי ארמיית הטנקים השנייה, שכללה פחות מ-200 טנקים. לאור הנתונים הנ"ל, ההערכה של צטרלינג ופנקסון ביחס לאבדות בשריון שספגה החזית במהלך המערכה סביב כיס קורסון, נראית מוגזמת
ראש ממשלת אסטוניה

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  קריסטן מיחאל
 תאריך כניסה לתפקיד:  23 ביולי 2024
 דרכי מינוי:  ממונה על ידי נשיא אסטוניה. פעם ב-4 שנים נערכות בחירות פרלמנטריות לריגיקוגו ולרוב ראש המפלגה הגדולה ביותר נבחר לראשות הפרלמנט
 תחום שיפוט:  אסטוניה אסטוניה
 כפוף:  ריגיקוגו
 מעון:  בית סטנבוק, טאלין
 מושב המשרה:  טאלין
 ייסוד המשרה:  24 בפברואר 1918
 איוש ראשון:  קונסטנטין פטס
 
ראש ממשלת אסטוניה (באסטונית: Eesti peaminister; פירוש מילולי: "השר הראשי") הוא ראש הפרלמנט של רפובליקת אסטוניה. ראש הממשלה ממונה על ידי נשיא המדינה, לאחר שנערך סבב התייעצויות בין נציגי המפלגות בפרלמנט. הפרלמנט יכול להתנגד למינוי הנשיא ולהציב מועמד מטעמו בראשות הפרלמנט. ברוב המקרים, ראש הממשלה הנבחר הוא ראש המפלגה הגדולה ביותר ומנהיג הקואליציה.
ראש הממשלה המכהן של אסטוניה הוא קריסטן מיחאל, מנהיג מפלגת הרפורמה.
היסטוריה

תפקיד ראש הממשלה נוסד לראשונה לאחר הכרזת העצמאות של אסטוניה מהאימפריה הרוסית בשנת 1918.
בחוקה הראשונה של אסטוניה (1920–1933) הונחלה במדינה דמוקרטיה פרלמנטרית. תפקיד ראש הממשלה החדש נקרא "ראש המדינה" (riigivanem), וסמכויותיו שילבו בין תפקידו של ראש ממשלה ושל נשיא. בשיטה שהונהגה אז, פיזור הפרלמנט התאפשר רק לאחר משאל עם, והדחתו של ראש הממשלה התאפשרה על ידי הצעת אי-אמון. בפועל, כוחו של ראש המדינה היה יחסית מועט.
לאחר משאל עם בשנת 1933, נכתבה החוקה השנייה של אסטוניה (1934–1938). לפיה, תפקיד ראש הממשלה הותאם לאופן בו הוא מקובל במשטרים נשיאותיים. כעת, מינוי והדחה של ראש ממשלה התאפשרו רק על ידי נשיא המדינה, כמו גם פיזור הממשלה והפרלמנט. כך בשנת 1934, קונסטנטין פטס מינה עצמו לתפקיד ראש הממשלה במקביל לתפקידו כראש המדינה, ובתפקיד משולב זה כיהן עד שנת 1937. במעמד כוח זה, התאפשר לפטס לדחות בחירות לתפקיד ראש המדינה וגם בחירות לפרלמנט. בשנת 1937 איחד פטס בין תפקיד הנשיא וראש הממשלה לתפקיד יחידני. בשנת 1938, לאחר בחירות מחודשות תחת החוקה השלישית (דה פקטו 1938–1940, דה יורה 1938–1992) נבחר לתפקיד נשיא המדינה (והתפקיד היחידני שקבע בוטל), והמבנה הקלאסי של ראש ממשלה ונשיא נפרדים הונחל מחדש.
לאחר השתלטות ברית המועצות על אסטוניה, נכפתה על המדינה חוקה סובייטית החל מ-25 באוגוסט 1940. באסטוניה הסובייטית, תפקיד זה המשיך להתקיים בממשלה הגולה שהייתה תחת חסות סובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות והשבת עצמאותה, נכתבה החוקה הרביעית של אסטוניה (1992–כיום). חוקה זו משלבת אלמנטים משתי החוקות הראשונות של המדינה, וסמכויות תפקיד ראש הממשלה שבו לסורן.
ראשי ממשלת אסטוניה > 1918–1920

| דיוקן> דיוקן.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | שם (תקופת חיים)> שם (תקופת חיים).הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | תקופת כהונה> התחלה.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | תקופת כהונה> סיום.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | מפלגה> מפלגה.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | מערכת בחירות> מערכת בחירות.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. | ראש המדינה> ראש המדינה.הצו המנהלי של ממשלת אסטוניה הזמנית ומועצת הזקנים של האספה המחוזית, החליפו את מועצת השרים. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קונסטנטין פטס (1874–1956) ראש הממשלה הזמנית   | 12 בנובמבר 1918 | 9 במאי 1919 | איחוד העם (EMRL) | האספה המחוזית ב-1917 | לא התקיים |
|  | אוטו אוגוסט סטרנדמן (1875–1941) ראש הממשלה הראשון   | 9 במאי 1919 | 18 בנובמבר 1919 | מפלגת הפועלים (ETE) | האספה המכוננת ב-1919 | לא התקיים |
|  | יאן טיניסון (1868–1941?) ראש הממשלה השני   | 18 בנובמבר 1919 | 28 ביולי 1920 | מפלגת העם (ER) | האספה המכוננת ב-1919 | לא התקיים |
|  | אדו בירק (1883–1942) ראש הממשלה השלישי   | 28 ביולי 1920 | 30 ביולי 1920 | מפלגת העם (ER) | האספה המכוננת ב-1919 | לא התקיים |
|  | יאן טיניסון (1868–1941?) ראש הממשלה הרביעי (כהונה שנייה) | 30 ביולי 1920 | 26 באוקטובר 1920 | מפלגת העם (ER) | האספה המכוננת ב-1919 | לא התקיים |
|  | אנטס פיפ (1884–1942) ראש הממשלה החמישי | 26 באוקטובר 1920 | 20 בדצמבר 1920 | מפלגת הפועלים (ETE) | האספה המכוננת ב-1919 | לא התקיים |
המשרה בוטלה תחת החוקה הראשונה של אסטוניה בשנת 1920 והוחלפה בתפקיד "ראש המדינה".
ראשי ממשלת אסטוניה > 1934–1937

| דיוקן> דיוקן.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | שם (תקופת חיים)> שם (תקופת חיים).החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | תקופת כהונה> התחלה.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | תקופת כהונה> סיום.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | מפלגה> מפלגה.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | מערכת בחירות> מערכת בחירות.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. | ראש המדינה> ראש המדינה.החוקה השנייה של אסטוניה בשנת 1934 פיצלה את תחומי האחריות של התפקיד, לתפקיד ראש מדינה נפרד וראש ממשלה. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קונסטנטין פטס (1874–1956) ראש הממשלה השישי   | 24 בינואר 1934 | 3 בספטמבר 1937 | אסיפות החקלאים ואיגוד המתיישבים (PK/ARVK) | 1932 | קונסטנטין פטס בתפקיד ראש המדינה והן ראש הממשלה |
|  | קונסטנטין פטס (1874–1956) ראש הממשלה השישי   | 24 בינואר 1934 | 3 בספטמבר 1937 | איחוד המולדת (I) | פיזור הפרלמנט (תקופת השתיקה) | קונסטנטין פטס בתפקיד ראש המדינה והן ראש הממשלה |
תיקון בחוק בשנת 1938 איפשר באופן זמני לאחד בין תפקיד ראש הממשלה לתפקיד ראש המדינה.
ראשי ממשלת אסטוניה > 1938–1944

| דיוקן> דיוקן.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | שם (תקופת חיים)> שם (תקופת חיים).בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | תקופת כהונה> התחלה.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | תקופת כהונה> סיום.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | מפלגה> מפלגה.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | מערכת בחירות> מערכת בחירות.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. | ראש המדינה> ראש המדינה.בצל החוקה השלישית של אסטוניה בשנת 1938, בוטל התפקיד המאוחד ופוצל בחזרה לתפקידי נשיא וראש ממשלה. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קרל אנפאלו (1888–1942) מ"מ ראש הממשלה   | 24 באפריל 1938 | 9 במאי 1938 | איחוד המולדת (I) | פיזור הפרלמנט | הנשיא קונסטנטין פטס (1938–1940) |
|  | קרל אנפאלו (1888–1942) מ"מ ראש הממשלה   | 24 באפריל 1938 | 9 במאי 1938 | איחוד המולדת (I) | 1938 | הנשיא קונסטנטין פטס (1938–1940) |
|  | ראש הממשלה השביעי | 9 במאי 1938 | 12 באוקטובר 1939 | איחוד המולדת (I) | 1938 | הנשיא קונסטנטין פטס (1938–1940) |
|  | יורי אולואוטס (1890–1945) ראש הממשלה השמיני   | 12 באוקטובר 1939 | 21 ביוני 1940 | איחוד המולדת (I) | 1938 | הנשיא קונסטנטין פטס (1938–1940) |
כיבוש סובייטי (1940)
הכיבוש הנאצי (1941–1944)
|  | אוטו טיפ (1889–1976) מ"מ ראש הממשלה | 18 בספטמבר 1944 | 25 בספטמבר 1944 | קואליציה בהנהגת טיפ | פיזור הפרלמנט | יורי אולואוטס החזיק בסמכויות ראש הממשלה |
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה (1944–1991)
ראו גם

נשיא אסטוניה
הערות שוליים

↑  ב-20 במרץ 1935, נאסר על מפלגות להתקיים, ואיחוד המולדת היה הארגון הפוליטי היחיד במדינה, אך לא נחשב למפלגה בפועל.
↑  "תקופת השתיקה" החלה ב-21 במרץ 1934, כאשר פטס נטל לידיו את תפקיד ראש הממשלה. הפרלמנט בפעם האחרונה ב-2 באוקטובר 1934 ופוזר באופן רשמי ב-1 באוקטובר 1938.