stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליטים יהודים ממדינות ערב
סקירה לפי מדינה > לבנון

בשנת 1948 היו בלבנון כ-24 אלף יהודים, שהשתכנו בעיקר בביירות. בניגוד לארצות ערב האחרות, הקהילה היהודית בלבנון לא פחתה לאחר 1948 אלא גדלה, בעיקר מכיוון שהגיעו אליה פליטים יהודים מארצות ערב האחרות, כגון סוריה ועיראק. מה שגם כן תרם לביטחונם היחסי של היהודים בלבנון הוא הדומיננטיות של הנוצרים המרונים בלבנון באותה תקופה. עם זאת, מחוץ לביירות מצבם של היהודים בלבנון היה יותר מעורער, ובעיר טריפולי נערכו פרעות בנובמבר 1945 שבהן נהרגו 14 יהודים. בשנת 1948 התחוללו בעיר הפגנות שבמהלכן רכוש יהודי נפגע והושמעו קריאות אנטי-יהודיות. בעקבות חוסר הביטחון המתמשך רבים מיהודי טריפולי עזבו אותה לטובת ביירות בשנים אלו. בשנת 1950 הונחה פצצה תחת בית הספר של כל ישראל חברים בביירות, ומנהל בית הספר נהרג בפיצוץ. בשנת 1953 נאסר על תנועת מכבי לפעול במדינה.
בשנות ה-50 המוקדמות התמעטו הפגיעות והפעולות נגד היהודים בלבנון, שחיו ברובם באזור ביירות. עם זאת לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הראשונה של לבנון בשנת 1958 ועד 1967 מרבית יהודי לבנון היגרו ממנה, בעיקר לישראל, לאירופה ולארצות הברית. בשנת 1971 ראש הקהילה היהודית בלבנון בן ה-69, אלברט אליה, נחטף על ידי סוכנים סורים, נעצר ועונה בדמשק יחד עם יהודים סורים שניסו להימלט מהמדינה. בקשה אישית לשחררו מצד ראש סוכנות האו"ם למען פליטים נענתה בהתעלמות מצד סוריה. בשנות ה-80, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון ארגון חזבאללה חטף מספר אנשי עסקים יהודים לבנונים. שרידי הקהילה היהודית היגרו ברובם מאימת המלחמה.
סקירה לפי מדינה > מצרים

בשנת 1948 מספר יהודי מצרים עמד על כ-75,000 נפשות. האווירה הציבורית החלה להשתנות נגד יהודי מצרים, כמו גם נגד בני מיעוטים אחרים במדינה, עוד מימי מלחמת העולם השנייה. תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כגון האחים המוסלמים והמצרים הצעירים פסלו את היהודים אם מפני שאינם מוסלמים ואם מפני שלא ראו בהם כ"מצרים אמיתיים". יהודי מצרים היו נתונים לסדרה קשה של מעשי אלימות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1945, במהומות אלימות בקהיר ואלכסנדריה 11 יהודים נהרגו ועשרות נפצעו. בשנת 1948 שורה של פרעות, פיגועים, מעצרים המוניים ומעשי אלימות והתנכלות כוונו נגד יהודי מצרים. כך ביוני 1948 התפוצצה פצצה ברובע היהודי-קראי בקהיר והרגה 22 יהודים. חודש לאחר מכן נערכו התקפות דומות על בית כנסת בקהיר וחנויות יהודיות, ו-19 יהודים נהרגו. מספר היהודים שנרצחו או נחטפו ונעדרו לאורך כל אותה שנה הוערך בדיווח בן הזמן ב-150 נפשות. באותה שנה נעצרו מאות יהודים על ידי הרשויות של מצרים ורכוש יהודי רב הולאם. עד שנת 1950 כ-40 אחוז מיהודי מצרים נמלטו ללא רכושם מהמדינה.
הצעדים המשמעותיים ביותר נגד יהודי מצרים ננקטו בשנת 1956 לאחר פרוץ מלחמת סיני. כחלק מגירוש יהודי מצרים כ-1,000 יהודים נעצרו על ידי הרשויות של מצרים, 500 בתי עסק וחשבונות בנק יהודיים הופקעו, ובעלי מקצוע יהודים רבים (כגון רופאים, עורכי דין ומורים) איבדו את הזכות לעסוק במשלח ידם. אלפי יהודים קיבלו הוראה מהרשויות לעזוב את מצרים תוך היתר לקחת איתם תיק-יד וסכום מזומנים קטן בלבד. יהודים רבים נאלצו לחתום על הצהרה שהם "תורמים" את רכושם לממשלת מצרים. כחלק מצעדים אלו למעלה מ-25,000 יהודים ברחו וגורשו ממצרים, והגיעו בעיקר לישראל, אירופה וארצות הברית. עד שנת 1957 מספר היהודים במצרים צנח ל-17,000 נפשות, ועד מלחמת ששת הימים הקהילה פסקה למעשה מלהתקיים, למעט מספר עשרות בודדות של יהודים.
סקירה לפי מדינה > עיראק

| --- | --- |
 :  ראו גם – יהדות עיראק, הפרהוד, מבצע עזרא ונחמיה, יהדות כורדיסטן
בשנת 1948 היו כ-150,000 יהודים בעיראק, בעיקר בבגדאד ובצרה. בשנת 1941, בעקבות ההפיכה הפרו-נאצית של רשיד עאלי אל-כילאני, התרחשו בבגדאד פרעות הידועות בשם הפרהוד. במהלך פרעות אלה 180 יהודים נהרגו, 240 נפצעו, 586 בתי עסק יהודיים נבזזו ו-99 בתים נהרסו. כמו רוב ארצות ערב, עיראק תחילה אסרה על עלייה לישראל מהחשש שזה יחזק את ישראל הצעירה. למרות האיסור, בשנת 1949 כ-1,000 יהודים עזבו את עיראק כל חודש.
בהמשך, בהובלת נורי א-סעיד, הממשלה העיראקית שינתה את מדיניותה ועברה לעודד את עזיבת היהודים. בשנת 1950 ממשלת עיראק העבירה חוק התקף לשנה שקבע שליהודים מותר להגר מהמדינה אם הם מוותרים על אזרחותם העיראקית, וכתוצאה מכך מותירים את רוב רכושם לממשלת עיראק. לפי החוקר איאן בלאק הסיבות לשינוי המדיניות היה הרצון של עיראק לקבל נתח מרכוש היהודים לקופת המדינה, וכן רצון להיפטר מהמיעוט היהודי שנתפש כמערער את היציבות במדינה. באוגוסט 1950 נורי א-סעיד איים על חברת התחבורה שהייתה אחראית להובלת היהודים אל מחוץ למדינה שאם היא לא תעמוד במכסה של 500 יהודים שעוזבים את המדינה כל יום, רישיונה יישלל. בספטמבר הוא איים שאם קצב העזיבה לא יוגבר, הוא ייקח את כל היהודים לגבול ויגרשם. כחודשיים לפני שפג תוקפו של החוק, לאחר שכבר 85,000 יהודים נרשמו לעלייה, החלה סדרה של פיגועים נגד מטרות יהודיות בעיראק. ממשלת עיראק עצרה 28 יהודים בהאשמה שהם אחראים לפיגועים, והוציאה להורג 2 מהם.
החוק הוארך לתקופה נוספת, ובמהלכה כמעט כל יתר יהודי עיראק עלו לישראל. במחצית השנייה של 1951 הועברו חוקים שהוציאו את הציונות מחוץ לחוק, והורו על גירוש מעיראק של כל יהודי שלא יסכים לחתום על הצהרה נגד הציונות.
מתוך היהודים המעטים שנותרו בעיראק, בשנת 1969 כ-11 יהודים הוצאו להורג בפומבי אחרי משפטי ראווה. הרדיו העיראקי קרא להמונים לצאת לרחובות, ואכן הגופות הוצגו בפני עשרות ומאות אלפי אנשים באווירת קרנבל.
סקירה לפי מדינה > לוב

בשנת 1948 יהדות לוב מנתה כ-38 אלף נפשות. סדרת פרעות בטריפולי בנובמבר 1945 הותירה 130 יהודים הרוגים (כולל 36 ילדים), מאות פצועים ו-4,000 שאיבדו את ביתם והפכו לחסרי קורת גג. חמישה בתי כנסת בטריפולי וארבעה נוספים בעיירות סמוכות נהרסו על ידי הפורעים. למעלה מ-1,000 בתים וחנויות יהודיות נבזזו בטריפולי לבדה. הפרעות זעזעו את יהודי לוב. ביוני 1948 התרחש פוגרום נוסף, שבמהלכו נהרגו 15 יהודים ו-280 בתים נהרסו. בעקבות הישנותם של מקרי אלימות, וההתרגשות שעוררה הקמת מדינת ישראל, בשנים 1948–1951 עלו לישראל כ-30 אלף מיהודי לוב. בשנת 1967 נותרו עוד מספר אלפי יהודים במדינה, ועל רקע מלחמת ששת הימים התרחש פוגרום נוסף, שבמהלכו נהרגו 18 יהודים נוספים. ממשלת לוב הצהירה שעל היהודים "לעזוב את לוב באופן זמני", ואפשרה להם לעזוב עם רכוש בשווי 50$ בלבד, תוך הותרת רוב רכושם מאחוריהם. ביוני-יולי 1967, כ-4,000 יהודים מלוב הגיעו לאיטליה, מתוכם 1,300 המשיכו לישראל, 2,200 נותרו באיטליה והיתר היגרו לארצות הברית.
בשנת 1970 ממשלת לוב חוקקה חוקים חדשים שהפקיעו את הרכוש היהודי במדינה. שארית היהודים היגרו מלוב בשנים הבאות. בפברואר 2002 נפטרה היהודייה האחרונה בלוב, סמראלדה מגנאג'י.
סקירה לפי מדינה > תוניסיה

יהדות תוניסיה מנתה כ-105 אלף נפשות בשנת 1948. משקיבלה תוניסיה עצמאות ב-1956 החל השלטון להתנכל ליהודים. כך למשל נאסר קיומו של ועד הקהילה היהודי ונאסרה פעילותם של האגודות ומוסדות התרבות והספורט היהודיות. באותה שנה החל גל פיגועים נגד מטרות יהודיות. ב-1958 התגברו ההתנכלויות, בוטלה פעילותו של בית הדין הרבני, הרובע היהודי בתוניס, כולל בתי כנסת עתיקים, נהרס בידי השלטונות ובית העלמין היהודי הופקע עבור "חידוש עירוני" ו"לטובת הכלל". בעקבות צעדים אלה והחשש לגבי עתיד היהודים במדינה, עזבו את תוניסיה לאורך שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 כשמונים אלף יהודים. בשנת 1960 חולל בית הכנסת הגדול של תוניס. בשנת 1967 נערכו פרעות ברכוש היהודי ובבתי הכנסת שנותרו בתוניסיה. אף על פי שהשלטון הפרו-מערבי של תוניסיה בראשות חביב בורגיבה דיכא במהירות את האלימות נגד יהודים בשנת 1967, החל גל נוסף של הגירת יהודים מתוניסיה, וכ-7,000 יהודים נוספים עזבו אותה, בעיקר לצרפת. קהילה יהודית קטנה נותרה במדינה גם לאחר מלחמת יום כיפור, בעיקר בג'רבה ובתוניס. למרות התפרצויות אלימות שונות לאורך השנים, כולל פיגוע בשנת 1985 שבו חייל תוניסאי ירה למוות ב-5 מתפללים בבית כנסת בג'רבה, הקהילה הקטנה זכתה לרוב להגנה מצד הרשויות.
סקירה לפי מדינה > אלג'יריה

החל משנת 1870 היו יהודי אלג'יריה אזרחי צרפת. כתוצאה מכך היו היהודים בתווך שבין השלטון הצרפתי והפייה-נואר (המתיישבים האירופאים באלג'יריה), לבין האוכלוסייה המוסלמית המקומית שלא זכתה לאזרחות צרפתית. יהודי אלג'יריה הצרפתית זכו לרוב להגנה ונהנו מביטחון תחת הממשל הצרפתי, אך לעיתים נפגעו מהתפרצויות אנטי-יהודיות מקומיות. מקרה הטבח הזכור ביותר נגדם הוא הפרעות של אוגוסט 1934 שפרצו בעיר קונסטנטין לאחר שיהודי הואשם בהעלבת דת האסלאם – פרעות שבהן נהרגו עשרות יהודים ובתי עסק יהודיים רבים נבזזו. מהומות אלה לא גרמו לגל עזיבה, אך נותרו בתודעת יהודי אלג'יריה וגרמו להידוק קשריהם עם צרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה הורע מצב יהודי אלג'יריה, אך עם תום המלחמה זכויותיהם הושבו להם. במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1956–1962) מוסדות הקהילה היהודית נקטו בעמדה נייטרלית מוצהרת, אך למרות זאת יהודים רבים נפגעו במהלך המלחמה. כך למשל, בין ראש השנה ליום כיפור של שנת 1961 נערכו סדרה של מהומות אנטי-יהודיות באלג'יר ואוראן. כוחות הצבא הצרפתי הצליחו להדוף את הפורעים מהשכונות היהודיות, אך בכל זאת יהודי אחד נהרג ונער יהודי בן 15 נפצע קשות. התנקשויות בחייהם של מספר אישים יהודים מפורסמים, בהם הזמר הנודע רמונד לריס, גם כן זיעזעו את יהודי אלג'יריה. כמעט כל היהודים עזבו את המדינה בשנים 1960–1962, עם נסיגת צרפת מאלג'יריה, יחד עם למעלה ממיליון המתיישבים האירופאים שעזבו את המדינה.
לאחר עצמאות אלג'יריה בשנת 1962 חוקק חוק אזרחות חדש (1963) אשר מנע מלא-מוסלמים לקבל אזרחות. החוק קבע כי רק מי שאביו או סבו מצד האב הם מוסלמים, יכול לקבל אזרחות. מעמדם המורע של לא-מוסלמים באלג'יריה העצמאית, ופרוץ מלחמת האזרחים האלג'יראית, גרמה למרבית היהודים שנותרו במדינה לעזוב גם כן. מוסדות יהודיים רבים הולאמו והופקעו בידי השלטונות, ובשנת 1975 הוחרם אף בית הכנסת הגדול של אוראן על ידי הממשלה האלג'ירית ונהפך למסגד.
סקירה לפי מדינה > מרוקו

יהדות מרוקו הייתה הקהילה הגדולה שבקהילות היהודיות בארצות ערב, ומנתה בשנת 1948 כ-205 אלף נפשות. עד שנת 1956 מרוקו נותרה מדינת חסות של צרפת, סטטוס שלרוב הטיב עם היהודים. עם זאת, גם בתקופת הממשל הצרפתי התרחשו פגיעות בביטחון היהודים במרוקו. בשנת 1912, עם תחילת החסות הצרפתית, התרחש פוגרום ביהודי פאס (הידוע גם בשם התריתל) שמנו אז כ-12,000 נפשות. 52 יהודים נטבחו במהלך התריתל בפאס, וחלקים רבים מהמלאח (הרובע היהודי) נהרסו במהלך הביזה שנמשכה שלושה ימים ברציפות. ב-15 בנובמבר 1942, מעט לאחר שחרור קזבלנקה על ידי הכוחות האמריקאים כחלק ממבצע לפיד במלחמת העולם השנייה, התרחש פוגרום ביהודי העיר על ידי האוכלוסייה המוסלמית ובעידוד פקידים צרפתים אנטישמים.
העלייה ממרוקו התגברה במיוחד לאחר פרעות אוג'דה וג'ראדה של שנת 1948, במהלכם נהרגו 42 יהודים, כולל רב הקהילה של ג'ראדה ומשפחתו. בשנה לאחר הפרעות עלו לארץ כ-18 אלף יהודים ממרוקו. באוגוסט 1953 שבו ונערכו פרעות בעיר אוג'דה שבמהלכן 4 יהודים נהרגו, כולל ילדה בת 11. באותו חודש המשטרה הצרפתית מנעה מהמון מוסלמי לפרוץ גם למלאח של רבאט. בשנת 1954 בעיירה פטיז'אן (הידועה כיום בשם סידי קאסם) נערכו שוב פרעות נגד יהודים, במהלכן נהרגו 7 סוחרים וגופותיהם עברו התעללות אכזרית. בשנת 1955 המונים מוסלמים התפרצו לרובע היהודי בעיר מזאגאן ובזזו עשרות בתים. 1,700 יהודים נמלטו ומצאו מחסה בחלק האירופאי שבעיר. מספר רב של בתים ברובע היהודי הוצתו ונשרפו עד יסוד ו-200 יהודים נותרו ללא קורת גג לחזור אליה. כחלק מאותו גל פרעות נערך טבח בעיר וואדי זם (אנ') ובו נהרגה משפחה בת חמש נפשות ושני יהודים נוספים. היציבות במרוקו כולה הייתה מעורערת בשנים אלה, עקב המאבק הלאומי המרוקאי לעצמאות מצרפת שהיה בחלקו גם מאבק חמוש.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956, הוטלו איסורים על הגירה יהודית ממרוקו ועל הוצאת רכוש יהודי. במשך שלוש שנים התקיימה עלייה חשאית לישראל שכחלק ממנה עלו כ-30,000 יהודים ממרוקו. אולם סופה של העלייה החשאית היה באסון מר, טביעתה של ספינת אגוז כשעל סיפונה עשרות עולים ממרוקו ואנשי צוות ישראלים. לאחר שנת 1961 השלטונות המרוקאים נקטו במדיניות של עצימת עין לנוכח עזיבת יהודי מרוקו, תמורת תשלום מישראל עבור כל עולה. אולם ההגבלות על הוצאת רכוש נמשכו, ומרוקו הגבילה את שיעור ההון שניתן להוציא מהמדינה לסכום זעיר בשווי כ-60 דולרים בלבד. בעקבות זאת פעלו רשתות הברחת הון בניסיון להוציא חלק מהרכוש היהודי מחוץ למדינה, אך לא בפני רבים עמדה אפשרות זו. שיטה נפוצה יותר להברחת כספים הייתה המרתם לתכשיטים או לחפצים אישיים אחרים, שאותם כן היה ניתן להוציא מהמדינה. מלחמת ששת הימים הובילה לגל העזיבה האחרון של יהודים ממרוקו על רקע התגברות האיום על ביטחונם עקב המלחמה. רוב יהודי מרוקו עלו לישראל, וחלק ניכר היגרו לצרפת או לשאר מדינות אירופה וצפון אמריקה.
סקירה לפי מדינה > בחריין

בבחריין הייתה קהילה יהודית קטנה בת 600 נפשות נכון לשנת 1948. בעקבות החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 החל גל הפגנות בעולם הערבי שנמשך במהלך הימים הראשונים של דצמבר אותה שנה. בבחריין הפגנות אלו התבטאו תחילה בהשלכות אבנים על יהודים, וב-5 בדצמבר התרחש פוגרום בעיר מנאמה, עיר הבירה של בחריין. חנויות ובתים של יהודים נבזזו, בית הכנסת בעיר נהרס, יהודים רבים הוכו ואישה יהודית קשישה נהרגה.
רוב יהודי בחריין עזבו את המדינה, בעיקר לבריטניה. נכון לשנת 2006 נותרו בה 36 יהודים.
סקירה לפי מדינה > סודאן

הקהילה היהודית בסודאן, שנוסדה במאה ה-19, מנתה בשיאה כ-1,000 יהודים ממוצא ספרדי שחיו בעיקר בעיר הבירה ח'רטום. עד אמצע המאה ה-20 פעלו בעיר גם בית כנסת והתקיימו חיים קהילתיים ערים בהנהגת הרב שלמה מלכה. החל משנות ה-50 חברי הקהילה החלו להגר מסודאן, בעיקר לאחר עצמאות סודאן בשנת 1956, והקהילה חדלה להתקיים בשנות ה-60.
סקירה לפי מדינה > תימן

| --- | --- |
 :  ראו גם – מבצע על כנפי נשרים
יהדות תימן, כולל עדן, מנתה בשנת 1948 כ-63 אלף יהודים. במהלך פרעות עדן של שנת 1947 נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו. בנוסף עשרות חנויות ושני בתי ספר יהודיים נבזזו, וארבעה בתי כנסת ולמעלה מ-200 בתים הוצתו.
המצב בתימן המשיך להיות קשה, ובמהלך שנת 1948 תימן ידעה מאבקי כוח שלטוניים ואי-יציבות, וכתוצאה מכך סבלו היהודים מפרעות ומהתנכלויות קשות. השילוב של תקופה קשה מלווה ברעב בתימן וחדשות על הקמת מדינת ישראל היה זרז מספק לפגיעות אלימות נוספות ביהודים. עם זאת, לאחר ניצחון ישראל במלחמת העצמאות, ועלייתו לשלטון של אחמד בן יחיא, תימן באופן מפתיע אפשרה ליהודים לעזוב את המדינה. המוני יהודים יצאו בדרכם לעדן והגיעו למחנה חאשד, נקודת האיסוף טרם העלייה לישראל. יהודים רבים נפטרו במהלך המסע הקשה לעדן, ורבים נוספים נפטרו במחנה עצמו עקב התנאים הקשים. בסך הכול במבצע על כנפי נשרים כ-44 אלף יהודי תימן עלו לישראל. יהודי תימן יכלו על פי רוב למכור את רכושם לפני עזיבתם, אך נאלצו לעשות זאת במחירים אפסיים עקב ידיעת הרוכשים המוסלמים שהיהודים ממהרים לעזוב. קהילה יהודית זעירה נותרה בתימן גם לאחר עלייתם של רוב בני הקהילה, וממנה המשיכו לצאת עולים לישראל במיוחד בזמנים של אי יציבות בתימן, כגון מלחמת האזרחים בצפון המדינה שהחלה בשנת 1962.
סוגיית הרכוש

המצב הכלכלי של חלק מהקהילות היהודיות לפני תחילת ההתנכלויות היה טוב. הקולוניאליזם האירופאי במדינות ערב הביא לביקוש גובר במקצועות עתירי ידע בהתאם לתקופה כגון תרגום, מסחר, עמילות מכס, בנקאות וניהול כספים, שבהם היהודים שיחקו תפקיד מרכזי. הבריחה המהירה והמאולצת מארצות ערב לא הותירה לרובם ברירה ורוב רכושם נשאר מאחור. הרכוש שנותר מאחור כלל אדמות, בתים, עסקים וחנויות, סחורות, חשבונות בנק ועוד. רוב הרכוש הולאם על ידי שלטונות המדינות או נתפס על ידי אנשים פרטיים אחרים, ומעולם לא הושב לבעליו. שווי הרכוש הנטוש שהולאם מוערך במילארדי דולרים.
יש הערכות שונות לגבי שווי הרכוש היהודי שנותר מאחור או שהוחרם במדינות ערב. השוני הרב בין ההערכות נובע מהקושי להעריך את סך רכוש הפליטים היהודים על פני מספר רב של מדינות, וכמו כן חוקרים וארגונים שונים מגדירים בצורה שונה מה יכול להיחשב כרכוש יהודי בר-פיצוי. הארגון העולמי של יהודים ממדינות ערב (אנ') העריך בשנת 2007 שסך כל הרכוש שהותירו מאחוריהם 900,000 הפליטים מארצות ערב הוא בשווי של כ-300 מיליארד דולר במונחים של שנות האלפיים, וסך כל הנדל"ן בבעלות יהודית שנותר מאחור מגיע ל-100,000 קמ"ר של אדמה.
לעומת זאת, פרופ' סידני זבלודוף, כלכלן שמתמחה בפיצוי ניצולי השואה, בחן את סוגיית הרכוש של הפליטים היהודים מארצות ערב והפליטים הפלסטינים מארץ ישראל תוך שימוש בהגדרות שמרניות יותר לרכוש בר פיצוי. על פי מחקרו, סך כל הרכוש של הפליטים היהודים מארצות ערב שוויו כ-6 מיליארד דולר במחירי 2007, בעוד שסך כל הרכוש של הפליטים הפלסטינים שוויו כ-3.9 מיליארד דולר.
בשנת 2013 פרופ' מיכאל ר. פישבך (Michael R. Fischbach), היסטוריון שפרסם בעברו ספר לגבי תביעות הרכוש של הפליטים הפלסטינים, פרסם ספר בשם "תביעות רכוש יהודיות נגד מדינות ערב" (Jewish Property Claims Against Arab Countries) המנסה להציג סקירה מקיפה של הסוגיה. אולם הוא ציין גם שללא איסוף מידע שיטתי, שוויו הכולל של הרכוש היהודי שנותר במדינות ערב לעולם לא ייוודע במדויק. בנוסף, טרם נעשו מחקרים בניסיון להעריך את שווי ההפסד והרווח (דרך סיוע בנקודות מינימום ומקסימום) מאותו רכוש, ללא הופעת הגורמים המתסיסים שהובילו לבעיית הפליטות וגזילת או אובדן הרכוש.
גורל הפליטים היהודים והקהילות

חלק מהפליטים היגרו למדינות אמריקה ואירופה וחלקם הגיעו למדינת ישראל, נקלטו כעולים חדשים וזכו לסיוע ושירותי עזר מהמדינה. תהליך קליטת העולים יצר קשיים ומתחים עדתיים בחברה הישראלית אך אלו הלכו והתפוגגו לאורך השנים. לאחר כחמישים שנה רוב הפליטים שהגיעו מקהילה יהודית במדינות ערב לישראל, הצליחו, ממעמד של פליטים חסרי כל שנקלטו במעברות ומחנות אוהלים וסבלו מקשיי שפה, הלם תרבותי וקיפוח עדתי, להשתלב בהצלחה במרקם החברתי של מדינת ישראל. בשנים האחרונות עולות טענות בקרב חוקרים, נציגי וצאצאי קהילות יהודים ממדינות ערב, שממשלת ישראל אינה עושה די לתיעוד ולהפצת סיפורם של הפליטים היהודים ממדינות ערב לעומת מפעלי הנצחה ליהדות אירופה שמרביתה נספתה בשואה. בימינו, חלק מהקהילות היהודיות שנותרו במדינות ערב (למשל יהדות לוב, יהדות אלג'יריה ויהדות לבנון) התפוררו לחלוטין. חלק מהקהילות הקימו בישראל עמותות וארגונים שנועדו לתעד ולשמר את מסורת ומורשת תרבותם.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להוסיף גם ביקורת פנים-ישראלית וביקורת מהיסטוריונים למזרחנות.
בקרב הפלסטינים קיימת התנגדות לתפיסה לפיה יהודים שעלו לישראל ממדינות ערב הם פליטים. סאמי אבו זוהרי, דובר חמאס, אמר לאחר דברי דני אילון באו"ם: "היהודים האלה לא היו פליטים כפי שהם טוענים. הם היו אחראים למעשה לעקירת העם הפלסטיני לאחר שהיגרו בחשאי ממדינות ערב, ואז גירשו את הפלסטינים מאדמותיהם כדי לבנות מדינה יהודית על חשבונם". גם חנאן עשראווי טענה שיהודי ארצות ערב אינם פליטים וכי ישראל משתמשת בטענותיהם כניסיון ליצור סימטריה מול הפליטים הפלסטינים.
הנצחה > אנדרטאות

האנדרטה הראשונה במדינת ישראל לזכר יציאתם וגירושם של יהודי ארצות ערב ואיראן הוקמה ב-9 במאי 2021. פסל הזיכרון ניצב בטיילת שרובר בשכונת ארמון הנציב בירושלים, תחת הכותרת "לציון היציאה והגירוש". הקמתו נעשתה במסגרת החוק שהועבר בכנסת לקיום יום זיכרון לאומי ב-30 בנובמבר לשם הגברת המודעות לפרק זה של ההיסטוריה בתולדות העם היהודי.
על האנדרטה נכתב:
"עם הקמת מדינת ישראל למעלה מ-850,000 יהודים גורשו מארצות ערב ומאיראן. רבים מהפליטים עזבו את מולדתם חסרי כל ומצאו מקלט במדינת ישראל. 30 בנובמבר כל שנה נקבע כיום הזיכרון לאומי. האנדרטה הוקמה באדיבות החברה היהודית האמריקאית לשימור ההיסטוריה בשיתוף הפדרציה הספרדית העולמית, עיריית ירושלים והקרן לירושלים."
האנדרטה היא פרי יצירתו של הפסל והאומן הירושלמי סם פיליפ, דור חמישי בעיר.
הנצחה > יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן

"יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן" הוא יום זיכרון לאומי, שמצוין בישראל מדי שנה החל משנת 2014, ב-30 בנובמבר, במטרה לציין את היציאה והגירוש של יהודי ארצות ערב ואיראן. התאריך 30 בנובמבר נקבע באופן סמלי משום שהוא למחרת כ"ט בנובמבר, יום החלטת החלוקה בעצרת האו"ם, כאשר קהילות רבות של יהודים בארצות ערב ובאיראן חשו לחץ מצד שכניהם, וכתוצאה מלחץ זה נאלצו לעזוב את מדינותיהם (ראו למשל, פרעות חלב).
ראו גם

הגירה של נוצרים מהמזרח התיכון
העלייה ההמונית
מזרחים
יהדות ארצות האסלאם
יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי
הפרהוד
פרעות טריפולי (1945)
פרעות עדן (1947)
פרעות אוג'דה וג'ראדה
פרעות קהיר ואלכסנדריה (1945)
הארכיון של יהודי עיראק
פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן
לקריאה נוספת

ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגום: אהרן אמיר, 1988
בת יאור, יהודי מצרים, תל אביב: ספרית מעריב והקונגרס היהודי העולמי, 1974.
בת יאור, הד’ימים-בני חסות: יהודים ונוצרים בצל האסלאם, תרגום: אהרן אמיר, עריכה מדעית: משה שרון, ירושלים: כנה, 1986.
שמואל טריגנו (עורך), סוף היהדות בארצות האסלאם, הוצאת כרמל בשיתוף עמותת דיאלוגיה, 2018.
Michael R. Fischbach, Jewish Property Claims Against Arab Countries, Columbia University Press, 2008
Shmuel Trigano (ed.), La fin du judaïsme en terres d’lslam, Paris: Denoël, 2009
ביאורים

↑  לליבון הסוגיה המשפטית העוסקת בשם המסגרת למדינות (מדינות ערב או מדינות האסלאם או מדינות הליגה הערבית) שמהן גורשו הפליטים, ראו דיון בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת בנוגע להצעת חוק לשמירה על זכויותיהם של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב.
↑  לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, סך הכול של עולי אסיה ואפריקה מ-1948 עד 1951 היה כ-331 אלף זאת לפי תקופת העלייה מ-1948 עד 1951. מזאת יש לחסר את עולי טורקיה שהיו כ-35 אלף. המספר הנותר הוא כ-296,000 והוא כולל את עולי איראן שאיננה מדינה ערבית.
יהדות סין

דגם בית הכנסת בקאיפנג מהמאה ה-12 מוצג בבית התפוצות
אישה סינית יהודיה בקאיפנג
כתבה על יהדות סין בעיתון יהודי בפילדלפיה בשנת 1836 (קטע מוגדל בלבן)
יהדות סין היא תפוצה בה קיימות מספר קהילות יהודיות, ביניהן אחת מהקדומות ביותר במזרח הרחוק.
עדות לקדמות הקשר מוצא יצחק בן צבי במאמרו על לוחות-האבן מבית-הכנסת הקדום בקאי-פנג-פו בו נמצאו שלוש האסטלות החרותות על שלוש אבנים בלוו-יאנג (Lo Yung) שבמחוז הונאן. הועלתה ההשערה שהכתובת כתובה בעברית-תדמורית מן המאה השנייה לספירה בימי שושלת האן ונכתבה בידי יהודים מסוריה או ארץ ישראל בדרכם לסין.
הבלשן ברונו הנינג ודוד דירינגר אף הקדימו את תארוך הכתובת וקבעו כי הוא כתוב בניב חארושתי מצפון הודו אפגניסטן ומרכז אסיה ושהשתמשו בו עוד בראשית ימי הנצרות. החוקר אלן גודבי הביא דוגמאות על קדמות הקשר של היהודים עם סין לפני חדירת הנסטוריאניזם, דברים אלה מחזקים את הכתוב בכתובת היהודית משנת 1684 שראשית ישובם של היהודים בסין מאז שושלת האן.
מ. ברג, עורך דין וידיד של הקהילה היהודית בקאיפנג מפקפק באמינות ההיסטורית שנקשרה באסטלות ומביא דוגמה אחת לאנכרוניזם, בה היהודים טוענים שהיה זה הקיסר משושלת מינג שהעניק את הקרקע לבניית בית הכנסת הראשון ב-1163 במהלך תקופת שושלת סונג.
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20

במחצית הראשונה של המאה ה-20 התקיימו בסין כמה קהילות יהודיות. הגדולות שבהן היו בערים חרבין, שאנגחאי וטיינג'ין.
בשנות השלושים, אף הוצע לישב יהודים ביונאן כפתרון למצוקת היהודים באירופה באותה תקופה.
קהילות יהודיות במאה ה-19 וה-20 > חרבין

הקהילה היהודית בחרבין היא מהגדלות בסין. העיר חרבין היא בירת מחוז היילונג קיאנג (בעבר מנצ'וריה). התפתחותה כעיר החלה לקראת סוף המאה ה-19 כשרוסיה קיבלה בשנת 1897 זיכיון לבניית מסילת הברזל מזרח-סין, שחצתה את מנצ'וריה והגיעה לפורט ארתור. חרבין הייתה למרכז המנהלי של המסילה, וסביבו התפתחה העיר.
המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה עברו כמה משפחות יהודיות רוסיות לחרבין באישור מיוחד מהממשלה הצארית, שהייתה מעוניינת בפיתוח מהיר של האזור. הקהילה גדלה במהירות רבה. ב-1908 חיו בחרבין כ-8,000 יהודים, בהם סוחרים, חיילים משוחררים ממלחמת רוסיה-יפן, ופליטים מפרעות 1905. בעקבות המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1919) הגיעו לעיר עשרות אלפי "רוסים לבנים" ופליטים יהודים רבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שגשגה העיר והפכה למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין ומשכה אליה אוכלוסייה מגוונת ביותר. על תושביה נמנו אירופאים ואסיאנים ממדינות ולאומים שונים. עד סוף העשור העיר הייתה תחת הנהלה רוסית והקהילה הרוסית, שהגיעה לכ-120,000 נפש, הייתה הגדולה שבקהילות הזרים. יהודי חרבין שמנו אז כ-15,000 עד 20,000 נפש השתלבו היטב בכלכלת העיר ובהרחבת קשרי המסחר עם אירופה, יפן, וארצות הברית. הם מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות התעשיות המקומיות. בין השאר, בכריית פחם, עיבוד וסחר בפולי סויה, וסחר בפרוות. הבנק הלאומי היהודי שפעל בעיר מ-1923 סייע רבות ליוזמות עסקיות של יהודים וגם של לא יהודים.
היהודים היוו אמנם חלק מסביבת התרבות הרוסית בעיר אך קיימו מסגרת חברתית וקהילתית נפרדת ופעילה מאוד. קהילת חרבין הפעילה מספר בתי כנסת, בית ספר יסודי, בית חולים, בית אבות, בית עלמין ואגודות צדקה ועזרה שדאגו, בין השאר, לפליטים היהודים שעברו בעיר. כ־20 עיתונים יהודיים, רובם בשפה הרוסית, יצאו בעיר ואמני במה ותיאטרון יהודים הגיעו אליה. לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
תחת שלטון רוסי נהנו היהודים בחרבין מזכויות כשל כל הזרים, ולא התערבו בענייניהם הפנימיים. אולם ב-1928, בעקבות העברתה של מסילת הברזל מזרח סין לידי הסינים, פרץ משבר כלכלי קשה. בקרב האוכלוסייה הרוסית בעיר התחזקו מגמות אנטישמיות והביטחון האישי התערער. ב-1931 כבש הצבא היפני את מנצ'וריה וחרבין הייתה לבירת מנצ'וגואו, מדינת הבובות שהקימו היפנים. בשנות ה-1930 נמשכה הפעילות הקהילתית והציונית, אך יהודים רבים עזבו את העיר בעיקר לשנגחאי ולטיינג'ין. בתקופת מלחמת העולם השנייה החמיר המצב ויהודים היו נתונים לטרור ולסחיטה, אך בהנהגתו של ד"ר קאופמן הצליחה הקהילה לסכל ניסיונות של גורמים אנטישמיים להביא לפגיעה חמורה יותר ביהודים. השלטון היפני היה מעוניין, בדרך כלל, לשתף פעולה עם האוכלוסייה המקומית ולא פגע באוטונומיה של הקהילה. היפנים עודדו את הקמת "המועצה הלאומית ליהודי המזרח הרחוק" שהתכנסה בחרבין שלש פעמים בשנים 1937–1939 בהשתתפות משלחות מטעם קהילות יהודיות בסין.
בשנים 1945–1947 הייתה חרבין תחת כיבוש סובייטי. מנהיגי הקהילה היהודית נעצרו באשמת שיתוף פעולה עם השלטון היפני וקאופמן נשלח למחנה עבודה בסיביר. הפעילות הציונית לא נפסקה אך הוגבלה מאוד ונערכה כמעט במחתרת.