stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הורשת הכתר

הורשת הכתר (באנגלית: Demise of the Crown) הוא מונח משפטי הנפוץ בעיקר בממלכות חבר העמים הבריטי ובמונרכיות אחרות, שבהן הוא מציין את סיום המשטר של המלך, מלכה או קיסר, בעקבות מוות או ויתור על הכס.
המונח נקבע בחוק האנגלי על מנת לציין את המעבר המיידי של הריבונות והפררוגטיבות המלכותיות מהמלך או המלכה המנוחים ליורשיהם, ללא אינטררגנום. מונח זה יוצר הטעיה מסוימת בשפה האנגלית, מאחר שמשמעות המילה Demise היא גם פטירת אדם, כך שלעיתים מפרשים את המונח כאילו הוא מתייחס למות הריבון ולא למעבר הכתר. משמעות שגויה זו מנוגדת לעיקרון המשפט החוקתי האנגלי של רציפות המונרכיה, הבא לידי ביטוי בהצהרת המועצה המלכותית שניתנה לאחר מות הנרי השלישי, מלך אנגליה, ולפיה "כס המלוכה לעולם לא יהא ריק; המדינה לעולם לא תהא בלא מונרך".
לאחר מות הריבון בממלכה המאוחדת נערכת פגישה של מועצת העלייה בלונדון, על מנת לתת הוראות בנוגע להכרזה על יורשו של המונרך המנוח. פגישה זו נועדה למטרות רשמיות, מאחר שזהות המונרך הבא או עלייתו לשלטון לא תלויה בה. ההכרזה נערכת בארמון סנט ג'יימס בצ'רינג קרוס, בגבול העירוני שבטמפל בר, וברויאל אקסצ'יינג'. בקנדה נערכת פגישה של מועצת המלוכה של קנדה באוטווה על מנת לבצע תפקידים דומים.
באופן מסורתי הורשת הכתר גורמת לפיזורו של הפרלמנט. דרישה זו בוטלה ברחבי האימפריה הבריטית לאחר קבלת חוק הרפורמה 1867. בחוק ירושת הכתר 1707 נקבע כי במקרה והתרחשה הורשת הכתר הפרלמנט, אם סיים את ישיבתו או הפסיק את הדיון מסיבה כלשהי, ייפגש בהקדם האפשרי ואם הוא עדיין פעיל ימשיך בדיוניו מיד. בחוק ייצוג העם 1985 נקבע כי אם הורשת הכתר מתרחש בזמן בחירות כלליות, ההצבעה תידחה ב-14 ימים בדיוק.
בישיבת הפרלמנט הראשונה תחת המונרך החדש לא ניתן נאום מאת הכתר. כל חברי הפרלמנט וחברי בית הלורדים נשבעים שבועת נאמנות לריבון החדש. הבית מצביע על פנייה לכתר (Address to the Crown) בתגובה להודעה הרשמית על מות המונרך הקודם, ומביע בה את תנחומיו על המוות ואת נאמנותו ליורש.
באופן מסורתי, כל משרדי השירות הציבורי והכתר מתפנים לאחר פטירת המונרך. מאחר שכל אנשי הצוות הם עובדיו של המונרך, העסקתם מסתיימת עם מותו וכולם צריכים להיות מועסקים מחדש ולהישבע על נאמנותם למלך או למלכה החדשים. בחוק הורשת הכתר 1901, ובחקיקה דומה בממלכות חבר העמים הבריטי האחרות, נקבע כי הליך זה לא נחוץ יותר, וכי כל אנשי השירות הציבורי והכתר הם עובדי הכתר ולא של ריבון ספציפי.
הכתרת המונרך החדש מתרחשת כ-18 חודשים לאחר מות המונרך הקודם, אך היא איננה הכרחית לצורך הבטחת הירושה.
ראו גם

המלך מת, יחי המלך!
הגימנסיה היהודית של בודפשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית ספר יסודי, גימנסיה 
 על שם:  מיקלוש רדנוטי 
 כתובת:  Cházár András utca 10. 
 מיקום:  בודפשט
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 אדריכל:  בלה לייטה, ארמין הגדוש 
 סגנון אדריכלי:  אר דקו 
 קואורדינטות:  47°30′23″N 19°05′22″E﻿ / ﻿47.506448°N 19.089509°E﻿ / 47.506448; 19.089509
 radnoti.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) הגימנסיה היהודית של בודפשט(למפת בודפשט רגילה) הגימנסיה היהודית של בודפשט
 
הגימנסיה היהודית של בודפשט (לשעבר) נקראת היום בהונגרית: ELTE Radnóti Miklós Gyakorló Általános Iskola és Gyakorló Gimnázium ובאנגלית: ELTE Radnóti Miklós Practice School Primary School and Practice High School הוא אחד מבתי הספר של אוניברסיטת אטווש לוראנד ברובע 14 בבודפשט. בית הספר מציע הכשרה בכיתות ל-12 ל-8 ול-6 כיתות ומשמש כבית ספר להתמחות למורים בהכשרת מורים באוניברסיטה (משימתם של בתי הספר להתמחות היא לשמש מקום התמחות מקצועי עבור הסטודנטים שלומדים בהכשרת מורים באוניברסיטה). לפי השבועון הכלכלי הפוליטי החשוב HVG בית הספר נמצא בין 3–4 בתי הספר התיכוניים הטובים ביותר בדירוג לימודי ארצי בהונגריה במשך שנים רבות.
היסטוריה > הבניין

הבניין תוכנן על ידי האדריכל היהודי בלה לייטה (במקור לַייטֶרְסְדוֹרְפֶר) בסגנון אר דקו. המאפיין המיוחד שלו הוא שמעטים מאוד מהבניינים פרי תכנונו של לייטה עומדים כיום, אך מודגשת משמעות המבנה גם כאנדרטה אדריכלית יהודית. התוכניות הן מעשה ידיו של לייטה, אבל העיצוב הסופי נוצר על ידי ארמין הגדוש בשל מותו בטרם עת של לייטה בשנת 1920 בגיל 47. הבניין נפגע במלחמת העולם השנייה ותוקן כבר בשנת 1945.
היסטוריה > כבית ספר יהודי

בשנת 1887 הוקמה קרן להקמת בית הספר. הלימודים בבניין הזה של לייטה התחילו ב-12 באוקטובר 1923. הגימנסיה נפתחה בשם "הגימנסיה לבנים ולבנות של הקהילה היהודית של פשט". בתוך בית הספר נבנה גם בית כנסת שהושלם לבסוף בשנת 1927. המסירה הסופית של הבניין הייתה ב-14 באוקטובר 1931.
הגימנסיה פעלה במקום עד 1942. אז הוקם במבנה מחנה של שירות העבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וגטו. קצין הצבא ההונגרי במילואים הסרן לאסלו אוצ'קאי הציל 2,500 פועלים יהודים ובני משפחותיהם במלחמה תחת השם שהמציא: "שירות העבודה לתפירת בגדים". (על כך הוענק לו לאחר מותו התואר חסיד אומות העולם). אחרי המלחמה הוצב במקום מרכז להכשרת מורים ובית ספר יסודי. גם הגימנסיה היהודית, שמספר המורים והתלמידים שלו הצטמצם מאוד בשל השואה, חזר למקום. בצד שפונה לרחוב אנדראש צ'אזאר פעלה בין 1952 לבין 1957, גימנסיית אישטוואן הקדוש.
בשנת 1955 בוטל המרכז להכשרת מורים ובאגף רחוב אבוני הוקמה במקומו גימנסיה כללית לבנות. בשנת 1957 עזבה גימנסיית אישטוואן הקדוש את הבניין וחזרה למקומה המקורי בדרך אייטושי דירר, ואילו בית הספר היסודי והתיכון הדו-לשוני גורקי תפס את מקומו בבניין.
היסטוריה > כבית ספר רדנוטי

בית הספר קיבל את שמו של המשורר היהודי-הונגרי מיקלוש רדנוטי בשנת 1959 תחת ניהולו של יוז'ף שימון. מ--1 ביולי 1961 הפכה לבית ספר להתמחות. מאז הוא מקבל סטודנטים להוראה מהפקולטה למדעי הרוח ומהפקולטה למדעים באוניברסיטת אטווש לוראנד. בזמן חילוף המשטר בשנת 1990, נוצרה תוכנית הלימודים והתכנית של גימנסיה לשש ולשמונה כיתות. בשנת 2009 חגג בית הספר 50 שנה לשם רדנוטי. ההיסטוריה של 50 השנים של בית הספר פורטה בספר זיכרון ליובל.
תלמידים מפורסמים (חלקי מאוד)

הושם דגש על בוגרים ממוצא יהודי.
תלמידים מפורסמים (חלקי מאוד) > סופרים, משוררים

פאל בקש, סופר, יהודי-הונגרי מחזאי, מתרגם, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס אטילה יוז'ף.
ז'וז'ה הטני, היסטוריונית ספרות זוכת פרס מילאן פושט, מתרגמת, פרופסורית באוניברסיטה, נכדתו של פרופסור (רפואה) גזה הטני (במקור:הכט).
פטר קנטור, משורר יהודי-הונגרי זוכה פרס יוזפה אטילה, מתרגם..
יאנוש קומלוש, עיתונאי, במאי קברט, קומיקאי, סופר ועידה, סופר, מבקר, מתרגם, מחזאי יהודי-הונגרי.
תלמידים מפורסמים (חלקי מאוד) > פוליטיקאים

יאנוש קיש, פילוסוף יהודי-הונגרי, חבר מייסד ונשיא ראשון של SZDSZ (ברית הדמוקרטים החופשיים).
תלמידים מפורסמים (חלקי מאוד) > מדענים

טמאש באואר, כלכלן, יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, פוליטיקאי.
אנדראש פטקוש, פיזיקאי יהודי הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא חוקר ידוע בפיזיקת חלקיקים, בפיזיקה סטטיסטית ובקוסמולוגיה.
תלמידים מפורסמים (חלקי מאוד) > אנשי דת

שלמה כובש, רב אורתודוקסי, ממייסדי ומנהיגי הקהילה היהודית ההונגרית המאוחדת (EMIH), רב בית הכנסת אובודה.
הערות שוליים

↑  "Itt a HVG 2018-as középiskolai rangsora: a száz legjobb gimnázium". Eduline. 2017-10-04.
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
המבורגר באנהוף

ערך זה עוסק במוזיאון לאמנות מודרנית בברלין, הממוקם בבניין תחנת הרכבת הישנה להמבורג. אם התכוונתם לתחנת הרכבת המרכזית של העיר המבורג, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות מודרנית
 על שם:  תחנת הרכבת המבורג בברלין 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 מבקרים בשנה:  250,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1996
 תאריך פתיחה רשמי:  1996 
 אדריכל:  Josef Paul Kleihues 
 קואורדינטות:  52°31′42″N 13°22′20″E﻿ / ﻿52.528333333333°N 13.372222222222°E﻿ / 52.528333333333; 13.372222222222
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) המבורגר באנהוף(למפת ברלין רגילה) המבורגר באנהוף
 
המבורגר באנהוף (בגרמנית: Hamburger Bahnhof; תחנת הרכבת המבורג) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנקרא "מוזיאון ההווה" (Museum für Gegenwart), הממוקם בתחנת רכבת במרכז ברלין בירת גרמניה. התחנה שימשה בעבר את קו הרכבות לעיר המבורג.
היסטוריה

תחנת הרכבת נבנתה על פי תוכניות האדריכל פרידריך נויהאוס בין השנים 1846–1847. תחנה זו היא אחת התחנות הראשונות שנבנו בגרמניה ואחת היחידות מתקופה זו הקיימת כיום. הבניין הפסיק לשמש כתחנת רכבת בשנת 1884 כשקו הרכבות צפונה הופנה לתחנת הרכבת להרטר (Lehrter Bahnhof) שפעלה במקום בו עומדת כיום תחנת הרכבת המרכזית של ברלין.
ב-14 בדצמבר 1906 הפכה התחנה לשעבר לביתו של המוזיאון המלכותי החדש לבניין ותחבורה (בגרמנית: Königliches Bau-und Verkehrsmuseum), בפיקוח מסילות הרכבת הממלכתיות של פרוסיה, ששולב במסילות הברזל הלאומיות הכל-גרמניות החדשות Deutsche Reichsbahn. ב-1920 "סככת הרכבת" הנוכחית נבנתה במקום הישנה לצורכי תערוכה, אך גם להמחשת טכניקות בנייה. המונח 'מלכותי' ירד עם סיום המלוכה הפרוסית בשנת 1918. המוזיאון משך המונים והוא הורחב פעמיים עם אגפים נוספים משמאל ומימין לבניין הראשי בשנים 1909–11 ו-1914–16. נפגע מהפצצות בעלות הברית ב-1944, המוזיאון נסגר; עם זאת, רוב האוסף שרד.
לאחר המלחמה, על אף שהיה ממוקם במה שהפך לאזור הבריטי של ברלין, המוזיאון נשאר בפיקוח הרייכסבאן המזרח-גרמני, אשר - בהסכמת כל בעלות הברית - הפעיל את מסילות הברזל בכל ברלין בנוסף למזרח גרמניה. להנהלת המזרח-גרמנית של הרייכסבאן לא היה עניין לפתוח מחדש מוזיאון שנמצא במערב ברלין, אלא רק בתערוכות, שבעלות הברית המערביות לא אפשרו להביא למזרח. בשנת 1984 העביר הרייכסבאן הן את המבנה והן את האוסף לידיים מערביות. האוסף כלל דוגמאות להתפתחויות תעשייתיות וטכנולוגיות של זמנו, ובכך היה מבשר של המוזיאון לטכנולוגיה, המציג כיום רבות מהתערוכות שהוצגו בעבר בהמבורגר באנהוף. ב-1987 שימשו האולמות הריקים לתערוכות מתחלפות.
באמצע שנות ה-80 היזם הברלינאי אריך מרקס הציע לעיר את האוסף הפרטי שלו של אמנות עכשווית. הסנאט של ברלין החליט ב-1987 להקים מוזיאון לאמנות עכשווית בתחנת הרכבת לשעבר. הקרן למורשת התרבות הפרוסית הסכימה להפעיל את המוזיאון כחלק מהגלריה הלאומית. תחרות לשיפוץ התחנה הוכרזה על ידי הסנאט ב-1989, וזכה בה האדריכל יוסף פול קלייהוס.
בין השנים 1990 ל-1996 שיפץ קלייהוס את הבניין, ובנובמבר 1996 נפתח בו מוזיאון לאמנות מודרנית בשטח של 10,000 מ"ר. עם תערוכה של עבודות של זיגמר פולקה.
היסטוריה > המוזיאון כיום

"מוזיאון ההווה לאמנות מודרנית", מציג אמנות מודרנית ועכשווית: השאלות קבועות מאוסף מרקס, כולל יצירות של אמנים כמו אנסלם קיפר, רוי ליכטנשטיין, אנדי וורהול, ריצ'רד לונג, ג'וזף בויס, רוברט ראושנברג וסי טוומבלי, מוצגות בתצוגה קבועה. דגש של אוסף Nationalgalerie הוא אמנות על וידאו וקולנוע, כולל אוסף של וידאו ארט משנות ה-70 - מתנת מייק שטיינר - וארכיון המדיה של ג'וזף בויס.
מאז פתיחת המוזיאון היצירה "ללא כותרת" של דן פלבין (1996) מאירה את חלונות הבניין וחזית האבן באורות ניאון ירוקים וצהובים.
בשנת 2004 נבנה מחדש חלק נוסף של מתחם הבניינים, ה-Güterbahnhof לשעבר המחובר ל-Hamburger Bahnhof, כאולם תצוגה, Rieckhallen, עבור אוסף פרידריך כריסטיאן פליק. בין השנים 2004 ל-2010 הציג המוזיאון לגנוורט חלקים מאוסף פרידריך כריסטיאן פליק, שעיקרו הוא סוף המאה ה-20. האוסף מכיל יצירות בפורמט גדול של פול מקארתי, ג'ייסון רואדס, רודני גרהאם, פיטר פישלי ודייוויד וייס וסטן דאגלס, כולל מיצבים משוכללים וחללים קולנועיים מורכבים. בשל הקשר עם משפחת פליק, התצוגה (שנדחתה על ידי העיר ציריך) גרמה למחאות בשנת 2004. פליק בכל זאת הסכים להשאיל 1,500 יצירות למוזיאוני מדינת ברלין, בתחילה למשך שבע שנים. המופע הראשון כלל כ-400 יצירות. לאחר מכן האריך פליק את ההשאלה בעשר שנים נוספות עד 2021. הוא גם השקיע 8 מיליון יורו בשיפוץ Rieckhallen, המחסן לשעבר של הרכבת האימפריאלית הגרמנית, בידי האדריכל Kuehn Malvezzi כדי כדי להציג את עבודותיו.
בשנת 2020 הודיעו הבעלים של בניין המוזיאון - חברת הנכסים האוסטרית CA Immo - על תוכניות להרוס את Rieckhallen לאחר שחוזה השכירות יסתיים בספטמבר 2021. ההריסה המתוכננת גרמה לפליק להפסיק את השאלת האוסף שלו. זמן קצר לאחר מכן, הסוכנות הפדרלית לנדל"ן (BIMA) נכנסה למשא ומתן לרכישת ה-Hamburger Bahnhof. עד נובמבר 2022, הממשלה הפדרלית שילמה 66 מיליון אירו (68 מיליון דולר) עבור ההמבורגר באנהוף ומדינת ברלין קנתה את ה-Rieckhallen תמורת כ-100 מיליון אירו (103 מיליון דולר) באמצעות שילוב של כספים והחלפת קרקעות.
הגליאנים ימניים

הגל עם אות מסדר העיט האדום (אנ')
הגליאנים ימניים (בגרמנית: Rechtshegelianer), הגליאנים מבוגרים (Althegelianer), או הימין ההגליאני (die Hegelsche Rechte) הוא כינוי לקבוצת אינטלקטואלים, תאולוגים, סופרים ופילוסופים גרמנים פוסט-הגליאנים, שהיו ברובם מחוג תלמידיו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, ונטו לשמרנות פוליטית ודתית.
קבוצה זו מונגדת על פי רוב להגליאנים השמאליים או ה"צעירים", שהורכבה ברובה מהדור השני של תלמידי הגל ונטה לפרש את הפילוסופיה הפוליטית של הגל כדי לתמוך בפוליטיקה שמאלית, ליברליזם וביקורת הדת.
סקירה כללית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הימין ההגליאני נטה לפרש את הגותו הפוליטית של הגל כביטוי לסטטיזם, ותפס אותה כאישור של הפוליטיקה הממסדית והדת האורתודוקסית בפרוסיה. הגליאנים ימניים האמינו שחברות אירופיות מתקדמות, כפי שהתקיימו במחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה, הן פסגה של כל התפתחות חברתית, תוצר של דיאלקטי של ההיסטוריה עד כה. רובם שיבחו את המדינה הפרוסית, שנהנתה ממערכת שירות אזרחית ענפה, אוניברסיטאות טובות, תיעוש יחסי עובד–מעביד מתקדמים יחסים, כהתגלמותו של הצייטגייסט. רבים מחברי הימין ההגליאני המשיכו לקריירה מכובדת באקדמיה הציבורית או בכנסייה הלותרנית. כאסכולה, הם היו קשורים קשר הדוק עם אוניברסיטת ברלין, והחזיקו בה בקתדרלות לפילוסופיה ותאולוגיה.
המוניטין האקדמי והתהילה ההגליאנים הימניים הואפלה בידי דור ההגליאנים השמאליים, בהם דוד שטראוס, ברונו באואר, ארנולד רוגה, לודוויג פוירבך, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס. הם השאירו את חותמם בעיקר בתאולוגיה. מאמציהם לא הביאו את האפקט המיועד של חיזוק תחושת הבלתי נמנעת של אמונה כתוצר של היסטוריה; במקום זאת, הם היו חלוצים בהכנסת ביקורת היסטורית על ידי הדגמת השפעתו של עידן על התפתחות הנצרות. מחקרים מאוחרים הטילו ספק בפרדיגמה החלוקה בין שמאל וימין של ההגליאניזם. אף הגליאנים מהתקופה מעולם לא התייחסו לעצמם כ"הגליאנים הימניים", שזה היה מונח של עלבון שמקורו בניתוח של שטראוס.
סקירה כללית > דמויות בולטות

קארל דאוב (אנ') (1765–1836). האסכולה הספקולטיבית.
פיליפ קונרד מארהיינקה (אנ') (1780–1846) – עורך הרצאות על הפילוסופיה של הדת. האסכולה הספקולטיבית.
קרל פרידריך גאשל (גר') (1781–1861). האסכולה הספקולטיבית.
יוהנס שולצה (אנ') (1786–1869).
גאורג אנדראס גאבלר (גר') (1786–1853).
אדוארד גנז (1798–1839) – עורך קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט. נחשב ליברל על אף השתייכותו לדור תלמידי הגל.
לאופולד פון הנינג (אנ') (1791–1866).
הרמן פרידריך וילהלם הינריקס (אנ') (1794–1861).
קארל שנאסה (אנ') (1798–1875).
קרל לודוויג מישלה (אנ') (1801–1893) – עורך הרצאות על תלודות הפילוסופיה. נחשב "הגליאן אמצעי".
לודוויג בומן (גר') (1801–1871).
היינריך גוסטב הוטו (אנ') (1802– 1873) – עורך הרצאות על האסתטיקה.
קארל רוזנקרנץ (1805–1873) – הביוגרף הראשון של הגל. נחשב "הגליאן אמצעי".
יוהאן אדוארד ארדמן (אנ') (1805–1892).
יוליוס שאלר (אנ') (1810–1868).
קונסטנטין רוסלר (גר') (1820–1896).
אדולף לאסון (אנ') (1832–1917).
הערות שוליים

↑  Karl Löwith, From Hegel to Nietzsche: The Revolution in Nineteenth-Century Thought, translated by David E. Green, New York: Columbia University Press, 1964.
↑  Frédéric Lichtenberger, History of German Theology in the Nineteenth Century, Clark, 1889, עמ' 222, ISBN 978-0-608-33564-3. (באנגלית)
↑  Frédéric Lichtenberger, History of German Theology in the Nineteenth Century, Clark, 1889, עמ' 227, ISBN 978-0-608-33564-3. (באנגלית)
↑  Frédéric Lichtenberger, History of German Theology in the Nineteenth Century, Clark, 1889, עמ' 237, ISBN 978-0-608-33564-3. (באנגלית)
↑  פיני איפרגן, מבוא ל"פילוסופיה של המשפט", באתר הוצאת שלם.
↑  Georg Wilhelm Friedrich Hegels Leben. Duncker & Humblot, Berlin 1844 (Digitalisat); Nachdruck: Darmstadt 1977 und 1998.
הושן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אגם 
 מידות
 שטח:  2.61 קמ"ר
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  נורווגיה נורווגיה
 קואורדינטות:  62°28′40″N 11°40′40″E﻿ / ﻿62.4779°N 11.6778°E﻿ / 62.4779; 11.6778
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיההושן(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.הושן
 
הושן (בנורווגית: Håsjøen) הוא אגם בנפה ררוס שבמחוז טרנדלג בנורווגיה. האגם ממוקם בין האגמים פראגן ו- Rambergssjøen לאורך נהר האלאווה.
שטחו של האגם הוא 2.61 קילומטרים רבועים והוא ממוקם במרחק של כ-20 קילומטר דרום-מזרחית לררוס.
הערות שוליים

↑  "Håsjøen, Røros (Sør-Trøndelag)" (בנורווגית). yr.no. נבדק ב-2011-02-25.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של נורווגיה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הארמייה העשירית (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 בינואר 1915 – 6 בינואר 1919 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הארמייה העשירית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה

בסוף 1914 הוחלט בפיקוד הגרמני לרכז את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, ואילו בחזית המערבית להישאר בהגנה. בעקבות ההחלטה העבירו הגרמנים כוחות מהחזית המערבית לחזית המזרחית, ולצורך כך הקימו ב-26 בינואר 1915 את הארמייה העשירית בפיקוד גנרל הרמן פון אייכהורן שהיה אמור לפקד בתחילת המלחמה על הארמייה החמישית, אך נפצע קשה בתאונת רכיבה.
הארמייה שכללה את הקורפוס ה-21 ואת קורפוסי המילואים ה-38 וה-39, השתתפה בפברואר בקרב השני על האגמים המזוריים. באוגוסט 1915 השתתפה הארמייה במתקפה הגדולה של מעצמות המרכז שהביאה לנסיגת הצבא הרוסי מגליציה ופולין, וכבשה את וילנה. במרץ 1916 הדפה הארמייה את מתקפת אגם נארוץ' הרוסית.
לאחר שנחתם חוזה ברסט-ליטובסק, הועברו רוב יחידות הארמייה לחזית המערבית, ורק 6 דיוויזיות נשארו בארמייה ושימשו כחיל כיבוש בבלארוס.
ב-5 במרץ 1918 מונה גנרל פון אייכהורן למפקד קבוצת הארמיות אייכהורן ולמושל הצבאי של אוקראינה, ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל אריך פון פאלקנהיין שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה העשירית ב-6 בינואר 1919.
סדר הכוחות > 26 בינואר 1915

בעת הקמתה ב-26 בינואר 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
מפקדים

הרמן פון אייכהורן (26 בינואר 1915 - 5 במרץ 1918)
אריך פון פאלקנהיין (5 במרץ 1918 - 6 בינואר 1919)
ראו גם

החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
הגנת אלכין

הגנת אלכין שייכת לסוג הפתיחות בשחמט  ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה. בסוג פתיחות זה (משחק חצי פתוח) כלולות גם הגנת קארו-קאן, ההגנה הסיציליאנית וההגנה הצרפתית.
הגנה זו נקראת על שם אלוף העולם אלכסנדר אלכין משום שבתחרות בינלאומית בבודפשט בשנת 1921 הוא השתמש בה בהצלחה. אולם פתיחה זו הייתה בשימוש כבר בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ורק קרוב לשנת 1920 היא שוכללה על ידי התאורטיקן אהרון נימצוביץ' ובאה לידי ביטוי, כאמור, בתחרות של אלכין בה הוא הצליח לשלב בין הטקטיקה של הגנה זו עם רעיונותיו האסטרטגיים של נימצוביץ'.

נימצוביץ יצא נגד הסגנון המסורתי שהעניק חשיבות ראשונה במעלה להסעת הרגלים. הוא טען כי מבחינה טקטית צריך להעדיף את הצבת הרצים במרכז הלוח, משום ששליטתם בערוגות גדולה יותר מזו של הרגלים.
בפתיחה זו, השחור גורר את הלבן לפתח את חייליו על חשבון טמפו (זמן מסעים) שאותו השחור מנצל לפיתוח רציו. בהמשך הוא יחליף במרכז על ד6 ויתקיף את הרגלים הנותרים שם.
הגנת אלכין מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין B02-B05.
1. ה4   פו6
שחור תוקף את הרגלי הלבן. (אמנם הלבן יכול להגן על ידי פג3 ואז ישחק השחור ה5 אלא שאז תתקבל הפתיחה המוכרת בשם הפתיחה הווינאית כאן הלבן אינו מנסה להגן על הרגלי, אלא לתקוף בעזרתו את הפרש):
2. ה5   פד5
3. ג4   פב6
4. ד4   ד6
מטרת השחור במסע האחרון היא ניפוץ השליטה של הרגלים הלבנים במרכז. הלבן ינסה לחזק את הרגלי ה5, ולשם כך נתונות בידיו שתי אפשרויות: תמיכה על ידי הרגלים ותמיכה על ידי רצים.
א. תמיכה על ידי הרגלים:
5. ו4   ד6:ה5
6. ו:ה5   פג6
7. רה3   רו5
8. פג3   ה6
9. פו3   פב4
10. צג1   ג5
השחור מעוניין לפתוח את טור ג כדי לתקוף על ידי הצריח באגף המלכה ולהחליש את הרגלי ה5.
ב. תמיכה על ידי רצים:
5. פו3   רז4
6. רה2   ג6
והשחור ימשיך בהחלפת רצים: ר:פ, ר:ר ואחר כך יכה פ:ג4.

אמנם הרגלי השחור ג6 חוסם את הפרש, אך אסור לשחור להוציא במסע הששי את הפרש לערוגה ג6 משום שהקרב עלול להסתיים לא טוב מבחינתו: 6. ---   פג6 7. ה6   ו7:ה6 8. פז5   ר:ר 9. מה:ר   פ:ד4 10.מה-ה4   ה5 11. פ:ח7 ובהמשך מאיים מה-ז6+.

ללבן מוצעת גם דרך שונה במסע הששי:
6. ה:ד6   ה:ד6
7. רה2   רה7
8. פג3   0-0
9. ב3   צה8
10. 0-0   רו6
11. רה3   פג6
12. צג1   ד5
השחור מתקיף במרכז והלבן נאלץ להתגונן. במסעו האחרון, השחור שואף להחליף על ד5, כך שיישאר לבן מנותק ובודד על ד4, או שלבן יתקדם ג5 ויפצל את הרגלים באגף המלכה. כך או כך השחור מרוויח מהתקפתו במרכז.
הארארה

הארארה (באנגלית: Harare ובעבר סולסברי (Salisbury)) היא בירת זימבבואה, מרכזה הכלכלי והאדמיניסטרטיבי והעיר הגדולה בה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של זימבבואה משנת 2022 התגוררו בעיר כ-1.49 מיליון תושבים ובמטרופולין שלה כ-2.427 מיליון תושבים.
כלכלה

העיר משמשת כמרכז למסחר בטבק, דגנים, כותנה, הדרים. תעשיית העיר מתבססת על טקסטיל ומוצריו, פלדה וכימיקלים. בקרבת העיר יש מכרות זהב.
היסטוריה

העיר נוסדה כמוצב צבאי בשנת 1890 על ידי כוח של שכירי חרב בפיקודו של ססיל רודס. במקורה נקראה העיר סולסברי על שם רוברט גסקוין ססיל - המרקיז השלישי  של סולסברי, ובאותה עת ראש ממשלת בריטניה. המוצב הפך לעיר בשנת 1935. העיר הייתה בירת הפדרציה של רודזיה וניאזלנד ביו השנים 1953 ו־1963.
שם העיר שונה ב־18 באפריל 1982 - יום העצמאות השני של זימבבואה, והיא נקראת על שמו של ראש שבט השונה נהאראווה. שמותיהם של פרוורי העיר לא שונו, והם נושאים את שמותיהם האנגליים: בורודייל, מאונט פלזנט, טינוולד, רוטן רו וריטפונטיין.
ארגונים בינלאומיים, כגון נציבות זכויות האדם של האו"ם, טוענים כי מאז שנת 2002 מבוצע גירוש המוני של האוכלוסייה שהתקבצה לפרברי הארארה, מאז עצמאות זימבבואה ב-1980. רבבות בני אדם שגרו בפחונים מסביב לבירה נאלצו, על ידי שלטונו של רוברט מוגבה שליט המדינה, לעזוב את הבירה בכפייה. בעקבות צעד זה גונתה זימבבואה על ידי הקהילייה הבינלאומית והוטלו סנקציות שונות על המדינה.
מאז שנת 2000, נכרת הזנחה הולכת וגוברת בהארארה. מלונות הפאר והמסעדות בעיר נסגרו, האוכלוסייה הלבנה התמעטה, תנועת כלי הרכב כמעט הופסקה כליל עקב המחסור בדלק והפשיעה ברחובות עלתה.
גם הקהילה היהודית, שבימי תפארתה כללה שני בתי כנסת, בית ספר יהודי ותנועות נוער ציוניות, הדלדלה מאוד בשנים האחרונות. רבים מיהודי העיר היגרו לדרום אפריקה, בריטניה, אוסטרליה וישראל, שני בתי הכנסת בעיר מתקשים להשיג מניין ובבית הספר היהודי בעיר שרון כמעט ואין תלמידים יהודים.
השכלה

אוניברסיטת זימבבואה ממוקמת בהארארה.
אקלים

בהארארה שורר מזג אוויר ממוצע של 18 מעלות צלזיוס, פחות מהממוצע של מזג אוויר טרופי, בעקבות הגובה בו נמצאת העיר והרוח הדרומית הנושבת בה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 828 מ"מ.
ערים תאומות

בריטניה בקסטון, בריטניה
גרמניה מינכן, גרמניה
בריטניה נוטינגהאם, בריטניה