stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטון (סרט)
עלילה

בפתיחת הסרט נואם גנרל ג'ורג' פטון (ג'ורג' סי. סקוט) בפני קהל שאינו גלוי, כשדגל אמריקאי ענקי ניצב ברקע. בנאומו הוא מדגיש ערך הניצחון בחברה האמריקאית ומחדיר מוטיבציה בחיילים.
בעקבות התבוסה האמריקנית בקרב מעבר קסרין מתמנה פטון לפיקוד על הגיס האמריקאי השני בצפון אפריקה ומתחיל בהכלת משמעת נוקשה על החיילים. תחת פיקודו מנצחים האמריקאים בקרב על רכס אל-גואטר, אך פטון מתאכזב לגלות שארווין רומל לא פיקד בפועל על הכוחות הגרמניים שלחמו מולו.
בשלב מסוים במהלך המערכה בצפון אפריקה, לוקח פטון את צוותו לעיקוף דרך האתר שבו התרחש קרב זאמה העתיק. הוא מעלה זיכרונות מהקרב וטוען בפני סגנו שהוא נכח שם. גם באירוע אחר אומר פטון שהוא היה מפקד בצבאו של נפוליאון, ומבטא בכך את אמונתו בגלגול נשמות.
פטון וגנרל מונטגומרי מציעים שניהם תוכניות לפלישה לסיציליה אך גנרל אייזנהאואר בוחר בתוכניתו הזהירה של מונטגומרי, מה שממקם את פטון בכיוון דרום-מזרח וככיסוי לכוחותיו של מונטגומרי. בניגוד לפקודות שנתנו לו מתקדם פטון במירוץ מול מונטגומרי לכיבוש פלרמו ונמל מסינה.
בביקור בבית חולים שדה מבחין פטון בחייל הלום קרב שבוכה. פטון מכנה אותו פחדן, סוטר לו ודורש לפנות אותו מבית החולים ולהחזיר אותו לחזית. בפקודתו של אייזנהאואר פטון מחויב להתנצל בפני החייל וכמו כן לחזור בו מהתנהגותו אל מול כל פקודיו. פטון מועבר לתפקיד שולי במהלך הפלישה לנורמנדי כשהוא מוצב על הפיקוד המפוברק של הארמייה הראשונה של ארצות הברית בדרום-מזרח אנגליה ומשמש כפיתיון, כיוון שהגנרל הגרמני אלפרד יודל (ריכארד מינש) וסרן שטייגר (זיגפריד ראוש) משוכנעים שניהם שפטון יבחר להוביל את המתקפה.
פטון מתחנן בפני הגנרל עומר בראדלי, פיקודו לשעבר, לקבל תפקיד פיקודי ממשי לפני סיום המלחמה. הוא מקבל את הפיקוד על הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית ומתבלט בכיבוש מהיר של צרפת ואחר כך בשחרורה של העיר באסטון במהלך הקרב על הבליטה. אז פטון מסתער דרך קו זיגפריד ומוביל לתוך גרמניה בעצמו.
בנאום קליל שהוא נושא בפני קהל בריטי מציין פטון שארצות הברית ובריטניה ישלטו בעולם שאחרי המלחמה, אך בסיקור תקשורתי העניין מתפרש כעלבון כלפי ברית המועצות. בהזדמנות אחרת משמיע פטון הערה המשווה תנועות פוליטיות אמריקניות למפלגה הנאצית, וגילוי ליבו גורם לו לאבד את הפיקוד פעם נוספת, אם כי הוא נותר לצפות בשיקומה של גרמניה.
בסיום הסרט נראה פטון מטייל עם כלבו ברחובות גרמניה, כשקולו מקריין ברקע ומספר על גיבורי רומא העתיקה השבים מהמלחמה במצעדי ניצחון כאשר "עבד עומד מאחורי הכובש, מחזיק כתר מוזהב, ולוחש באוזנו אזהרה שהתהילה חולפת".
ההפקה > התנגדות משפחתו של פטון

תהליך הפקת הסרט החל עוד בשנת 1953 ונמשך יותר מ-15 שנה. המפיקים ניגשו למשפחתו של פטון וביקשו את עזרתם לצורך עשיית הסרט, בקבלת מידע מחברי המשפחה ובהענקת גישה ליומניו של פטון. היום שבו פנו אל המשפחה היה למחרת הלווייתה של ביאטריס אייר פטון, אלמנתו של הגנרל, והמשפחה סירבה להעניק סיוע כלשהו לעושי הסרט.
בסופו של דבר פרנסיס פורד קופולה ואדמונד הול נורת' כתבו את התסריט בהתבסס על שתי ביוגרפיות: Patton: Ordeal and Triumph מאת לדיסלאס פאראגו ו-A Soldier's Story מאת עומר בראדלי. ב-2005 כתב-היד "Button Box" של אשתו של פטון הותר לפרסום סוף-סוף בידי המשפחה, ביחד עם הספר שראה אור לאחר מותה של רות הלן פטון טוטן The Button Box: A Daughter's Loving Memoir of Mrs. George S. Patton.
ההפקה > הפתיחה

הסרט נפתח כשסקוט נואם את נאום המוטיבציה המפורסם בפני חברי הארמייה השלישית, כשמאחוריו הדגל הענקי של ארצות הברית. קופולה ונורת' היו צריכים למתן את מילותיו והתבטאויותיו האמיתיות של פטון בסצנה, כמו גם לאורך הסרט, כדי להבטיח את אישור הצנזורה. במונולוג הפתיחה, המילה "לנאוף" (fornicating) מחליפה את המילה "להזדיין" (fucking) בביקורת על המגזין Saturday Evening Post. בנוסף לכך, קולו הכבד של סקוט הוא למעשה ההפך מקולו של פטון, שהוא צורמני ולפעמים מאונפף.
כשסקוט נוכח לדעת שהנאום יפתח את הסרט הוא סירב לעשות אותו, מכיוון שהוא האמין שהוא יאפיל על יתר הופעתו, אך הבמאי פרנקלין ג'יימס שאפנר הבטיח לו שהוא ייראה בסיום הסרט. הסצנה צולמה באולפן במדריד, והדגל צויר על הקיר.
כל המדליות והעיטורים שנראים על מדיו של פטון במונולוג הם העתקים אותנטיים של אלו שבאמת הוענקו לו. עם זאת, הגנרל מעולם לא ענד את כולם בפומבי. הוא ענד את כולם ביחד רק במקרה אחד בחצר ביתו בווירג'יניה, לבקשת רעייתו שרצתה תצלום עם כל המדליות שלו. המפיקים השתמשו בהעתק מהתצלום כדי לסייע ליצור את המראה בסצנת הפתיחה. רובי השנהב שבהם השתמש סקוט במהלך הצילומים הם אכן של פטון והושאלו ממוזיאון פטון.
סצנת הפתיחה האייקונית שימשה מושא לפרודיה בסרטים, קריקטורות פוליטיות ותוכניות טלוויזיה רבות.
ההפקה > אתרי צילום

הסרט צולם כמעט במלואו בספרד. סצנה אחת, שמתארת את פטון נוהג לעיר עתיקה שנרמז שהיא קרתגו, צולמה בעיר הרומאית העתיקה ווליביליס, הנמצאת במרוקו. הסצנה המוקדמת שבה פטון ומוחמד החמישי סוקרים חיילים מרוקאים צולמה בארמון המלך בראבאט. סצנה קרב אחת צולמה ללא הודעה מראש בלילה קודם לכן, מה שעורר חשש מפני הפיכה בסביבתו של ארמון המלך. צנחן אחד חושמל למוות בקווי חשמל, אבל אף קטע מצילומי הקרב הללו לא הופיע בסרט. גם הסצנה בנאטספורד (Knutsford), אנגליה, צולמה באתר האמיתי. הסצנות באפריקה ובסיציליה צולמו בדרום ספרד, בעוד סצנות החורף בבלגיה צולמו בסמוך למדריד (לשם מיהר צוות ההפקה כשנודע להם שיורד שלג).
ההפקה > אביזרים אנכרוניסטיים

במהלך הסרט השתמשו במעט מאוד טנקים מתקופת מלחמת העולם השנייה, פרט לקטע מיומן קולנוע. הטנקים שבסרט סופקו בידי הצבא הספרדי, שסייע להפקה. הם כללו טנקים מסוג M46 Patton ,M41 Walker Bulldog, ו-M47 Patton עבור הצד האמריקני, טנקים מסוג M24 Chaffee עבור הצד הבריטי, וטנקים מסוג M48 פטון עבור הגרמנים. מבין אלו, רק ה-Chaffee שירתו במלחמת העולם השנייה, אם כי לא עבור הבריטים. במציאות, גנרל פטון פיקד על תערובת של M4 שרמן,
M-5 Stuarts, ובשלב מאוחר מאוד במהלך המלחמה M26 פרשינג. אולם בזמן הצילומים כוחות הצבא היחידים שעדיין השתמשו בטנקי שרמן היו צה"ל (בגרסה משודרגת מאוד, שנעשתה אחרי המלחמה), הצבא היוגוסלבי ומספר אומות של אמריקה הלטינית.
במספר סצנות השתמשו גם במטוסי CASA 2.111 הספרדים. אלו היו גרסאות משופרות של Heinkel He 111 הגרמני, שהלוטוואפה השתמש בו במידה נרחבת במלחמת העולם השנייה. ניתן לזהותם לפי מנוע ה-nacelles שלהם, שלו airscoop בולט בדיוק מתחת למדחף, בעוד ה-airscoop של ה-Heinkel He 111 היה ממוקם אחורנית יותר. בנוסף לכך ניתן לראות את ה-Cessna Bird Dog בכמה סצנות, שבפועל לא השתתף בקרבות אלא 4–5 שנים אחרי שמלחמת העולם השנייה הסתיימה.
פרט לכך, ניתן לראות ג'יפים M38 משנות החמישים, ומשאיות M35 cargo trucks משנות השישים בהן השתמשו (עבור המשאיות האמריקניות והגרמניות כאחד).
ניתן לראות את מפת אירופה ברקע בסצנה אחת המציגה גבולות לאומיים מהתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
פטון נראה מגיע ללונדון בלילה ברכב מסוג Eight Custom Packardblack. משתמשים במכונית מדגם זה אחרי המלחמה, והיא הושקה ב-25 ביולי 1947 עבור הדגם של שנת 1948.
קבלת הסרט

רוג'ר איברט אמר על ג'ורג' סי סקוט: "זוהי אחת מההופעות הנפלאות האלה שבהן אישיותו של השחקן ואישיותה של הדמות מתקיימות זו בזו." מבקר הסרטים המקוון, ג'יימס ברארדינלי, בחר ב"פטון" כסרט האהוב עליו ביותר בכל הזמנים. ו..."עד להיום זהו אחד מסרטי הביוגרפיה המלחמתיים הטובים ביותר של הוליווד." מבקר הסרטים באתר האינטרנט The Nostalgia Critic כלל את הסרט ברשימת 20 הסרטים האהובים עליו בכל הזמנים.
לפי הספר The Final Days של בוב וודוורד וקארל ברנסטין, היה זה גם הסרט האהוב ביותר על ריצ'רד ניקסון, שהקרין אותו פעמים מספר בבית הלבן וגם במהלך השיט על היאכטה הנשיאותית. ראש ממשלת סין, ג'ואו אנלאי, צפה בסרט במיוחד לפני ביקור ניקסון בסין כהכנה למפגש.
פרסים ואותות כבוד

משחקו של סקוט זיכה אותו בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ב-1971. הוא סירב לקבל אותו, בציינו את חוסר חיבתו להצבעה ואפילו את הרעיון עצמו של תחרות משחק.
הוא היה השחקן הראשון, אם כי לא האחרון, לעשות כן (מרלון ברנדו סירב לקבל את האוסקר שנתיים אחרי כן עבור משחקו בסרט "הסנדק" ב-1973).
הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר נוספים, עבור פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר, עיצוב התפאורה הטוב ביותר (יורי מקלירי, חיל פארונדו, אנטוניו מטאוס).
הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר בקטגוריות הצילום הטוב ביותר, הפעלולים הטובים ביותר והמוזיקה הטובה ביותר של נעימה מקורית.
ב-2006 בחרה גילדת הכותבים של אמריקה בעיבוד התסריט של פרנסיס פורד קופולה ואדמונד נורת' לתסריט ה-94 בטיבו בכל הזמנים.
פרס האוסקר על הסרט הטוב ביותר מוצג במוזיאון ג'ורג' סי. מרשל ב-Virginia Military Institute והוא תרומתו של פרנק מקארתי.
ההכרה של מכון הסרטים האמריקאי:
100 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים - מקום 89.
100 הגיבורים והנבלים – גנרל ג'ורג פטון, גיבור, מקום 29.
המשכים

סרט ההמשך שנעשה עבור הטלוויזיה, The Last Days of Patton, הופק ב-1986, וסקוט שב לגלם את פטון בתפקיד הראשי. הסרט היה מבוסס על השבועות האחרונים של פטון אחרי שנפצע באופן אנוש בתאונת מכונית, עם הבזקים לאחור לחייו של פטון.
הערות שוליים

↑  רעייתו של גנרל פטון, אזרחית ניו יורק, וושינגטון טיימס
↑  תיק השירות של ג'ורג' פטון, National Personnel Records Center
↑  Carlo D'Este, Patton: A Genius for War
↑  רוג'ר איברט, פטון (1970), ‏rogerebert.com. ‏ 17 במרץ 2002
↑  פטון (ארצות הברית, 1970), reelviews.net.
↑  James Berardinelli, פטון, reelviews.net.
↑  טים פורטל, זעם האוסקר, ew.com‏ 16 באפריל 1993
| פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1928‏-1940 | כנפיים (1928) • מנגינת ברודוויי (1929) • במערב אין כל חדש (1930) • סימרון (1931) • גרנד הוטל (1932) • תהלוכה (1933) • זה קרה לילה אחד (1934) • המרד על הבאונטי (1935) • זיגפלד הגדול (1936) • חייו של אמיל זולא (1937) • הן לא תקחהו עמך (1938) • חלף עם הרוח (1939) • רבקה (1940) |  |
| 1941‏-1960 | מה יפית עמק נוי (1941) • גברת מיניבר (1942) • קזבלנקה (1943) • הולך בדרכי (1944) • סוף השבוע האבוד (1945) • שנות חיינו היפות ביותר (1946) • הסכם ג'נטלמני (1947) • המלט (1948) • כל אנשי המלך (1949) • הכל אודות חוה (1950) • אמריקאי בפריז (1951) • ההצגה הגדולה בתבל (1952) • מעתה ועד עולם (1953) • חופי הכרך (1954) • מרטי (1955) • מסביב לעולם בשמונים יום (1956) • הגשר על הנהר קוואי (1957) • ז'יז'י (1958) • בן חור (1959) • הדירה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | סיפור הפרברים (1961) • לורנס איש ערב (1962) • טום ג'ונס (1963) • גבירתי הנאווה (1964) • צלילי המוסיקה (1965) • אדם לכל עת (1966) • כחום הלילה (1967) • אוליבר! (1968) • קאובוי של חצות (1969) • פטון (1970) • הקשר הצרפתי (1971) • הסנדק (1972) • העוקץ (1973) • הסנדק חלק שני (1974) • קן הקוקייה (1975) • רוקי (1976) • הרומן שלי עם אנני (1977) • צייד הצבאים (1978) • קרמר נגד קרמר (1979) • אנשים פשוטים (1980) |  |
| 1981‏-2000 | מרכבות האש (1981) • גנדי (1982) • תנאים של חיבה (1983) • אמדאוס (1984) • זיכרונות מאפריקה (1985) • פלאטון (1986) • הקיסר האחרון (1987) • איש הגשם (1988) • הנהג של מיס דייזי (1989) • רוקד עם זאבים (1990) • שתיקת הכבשים (1991) • בלתי נסלח (1992) • רשימת שינדלר (1993) • פורסט גאמפ (1994) • לב אמיץ (1995) • הפצוע האנגלי (1996) • טיטניק (1997) • שייקספיר מאוהב (1998) • אמריקן ביוטי (1999) • גלדיאטור (2000) |  |
| 2001‏-2020 | נפלאות התבונה (2001) • שיקגו (2002) • שר הטבעות: שיבת המלך (2003) • מיליון דולר בייבי (2004) • התרסקות (2005) • השתולים (2006) • ארץ קשוחה (2007) • נער החידות ממומביי (2008) • מטען הכאב (2009) • נאום המלך (2010) • הארטיסט (2011) • ארגו (2012) • 12 שנים של עבדות (2013) • בירדמן (2014) • ספוטלייט (2015) • אור ירח (2016) • צורת המים (2017) • הספר הירוק (2018) • פרזיטים (2019) • ארץ נוודים (2020) |  |
| 2021-היום | CODA ‏(2021) • הכול בכל מקום בבת אחת (2022) • אופנהיימר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16461240z (data)  GND: 1027788440  SUDOC: 130634298  VIAF: 270870827   WorldCat (עם VIAF): 270870827
נאדה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  קלוד שברול 
 הופק בידי:  אנדרה ז'נובה 
 תסריט:  קלוד שברול
 עריכה:  ז'אק גאיאר
 שחקנים ראשיים:  פביו טסטי   מוריס גארל
 מוזיקה:  פייר ז'נסן 
 צילום:  ז'אן ראבייה 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 הקרנת בכורה:  6 בפברואר 1974 
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט מתח פוליטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"נאדה" (צרפתית: "Nada") הוא מותחן קולנוע צרפתי משנת 1974 בבימויו של קלוד שברול. הסרט עוסק ביחסי הגומלין של המדינה (במקרה זה צרפת) מול טרוריסטים מהפכניים החוטפים את שגריר ארצות הברית. הסרט התבסס על מותחן ספרותי בעל אותו שם, מאת ז'אן-פטריק מאנשט שיצא לאור ב-1972. זהו אחד מסרטיו הבודדים של שברול העוסקים בסוגיות פוליטיות ועיסוקו בסוגיות האידאולוגיות והפוליטיות בסרט זה, בניגוד לסרטיו שקדמו ל"נאדה" ועסקו בבורגנות הצרפתית, זכה בדרך כלל לביקורות צוננות.
תקציר העלילה

נאדה (בספרדית "לא כלום") הוא שמו של תא אנרכיסטי מהפכני הפועל בפריז בשנות ה-60. את התא מנהיג בואן דיאז הספרדי והוא מנסה לגייס את ויקטור אפולה, מהפכן ותיק שאיבד את אמונתו במהפכה, לצורך מבצע מיוחד של חטיפת שגריר ארצות הברית בצרפת. אפולה מסרב בתחילה אך נעתר בסופו של דבר. טרפה, אחד מחברי התא, מסרב להשתתף במבצע החטיפה האלים. החבורה חוטפת את השגריר בבית בושת יוקרתי בו הוא מבקר בקביעות, אולם ביציאתם הם נתקלים בשוטרים ובחילופי האש נהרגים שוטרים והחוטפים מצליחים לחמוק עם בן הערובה למקום מסתור שהוכן מראש, חווה כפרית נטושה. בחווה מחכה להם קאש, החברה אף היא בתא המהפכני ומתפתח קשר בינה ובין אפולה.
החבורה דורשת כופר נפש תמורת שחרור בן הערובה ובינתיים, מנסה המשטרה לעלות על עקבותיהם. היא משחררת פעיל פוליטי כלוא תמורת תמונות החוטפים שצולמו במקרה על ידי תומכי הפעיל, מזהה את החוטפים ומגיעה אל טרפה, היחיד מהחבורה שאינו נמצא בחווה. הוא נחקר באלימות אך איננו מסגיר את חבריו. המשטרה מצליחה לאתר את חוות המסתור מקיפה אותה ומסתערת עליה בגלוי ללא שום ניסיון למשא ומתן ומתוך כוונה להרוג את כל החוטפים, גם במחיר מותו של השגריר החטוף. לאחר קרב עקוב מדם מודח המפקח גומון, מפקד המשטרה האחראי, בשל להיטותו חסרת הפשרות להרוג את כל החוטפים. אך גומון אינו נכון לוויתור ומנסה להרוג גם את החוטף האחרון שנותר בחיים.
שחקנים ראשיים

פביו טסטי - בואן דיאז (מנהיג נאדה)
מוריס גארל - אפולה (המהפכן הוותיק שהתפכח)
מריאנג'לה מלאטו - קאש (חברה בנאדה)
מישל דושוסואה - טרפה (חבר בנאדה)
מישל אומון - גומון (מפקד המשטרה האחראי)
דידייה קמינקה - מאייר (חבר בנאדה)
לו קסטל - ד'אריי (חבר בנאדה)
אנדרה פלקון - השר האחראי
ביקורת

חלק מהמבקרים רואים את שברול כמי שמזדהה יותר עם הצד של החוטפים ובעצם מבקר את המדינה. מבקרת הניו יורק טיימס, נורה סייר, רואה במשפט שאומר גיבור הסרט, דיאז: "המדינה מעדיפה את הטרור על המהפכה" את תמצית עמדתו של הבמאי. אולם, היא גם מציינת ששברול מצייר את החוטפים כשוטים, למשל כשהם דורשים כופר כספי, דבר שאינו נתפס בדיוק כמשרת את מטרותיהם המהפכניות. היא פוסקת כי שברול נכנס לתחום הזר לו וכי היה עדיף לו היה נצמד לתיאור הבורגנות הצרפתית אותה הוא מיטיב להכיר.
ביקורת אחרת טוענת כי הבמאי לועג לשני הצדדים בסרט, הן לחוטפים והן לממשלה ולמשטרה ועל כן חלק מהסצנות הן אבסורדיות וגרוטסקיות במכוון. גם כאן נטען כי שברול מביע את עמדתו במשפט אותו אומר דיאז: "הטרור השמאלני והטרור של המדינה הן שתי זרועות מלכודת הפתאים".
ביקורת נוספת רואה בסרט כמבטא את רוח התקופה בה נוצר, שבה עלו וגברו החששות בקרב חלקים בציבור האירופאי, הן מהתנועות השמאלניות האלימות והן מצעדי הדיכוי של המשטרים השולטים כלפי אותם גילויים מהפכניים. אותם חלקים בציבור חששו כי המשטרים הדמוקרטיים לכאורה, נשלטים למעשה על ידי בעלי ההון והמחוקקים, ואלו, החוששים מן המהפכה המאיימת, מוכנים לאמץ כל דרך כדי לשמר את שליטתם.
הערות שוליים

↑  James Travers, Nada (1974), 2008, Films de France
↑  Nora Sayre, The Nada Gang (1974), The New York Times,‏ 7 בנובמבר 1974
↑  Yuri German, Nada, Allmovie
↑  James Travers, Films de France
1936 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1936  בספרות |  |
< · 1934 · 1935 – 1936 – 1937 · 1938 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1936 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
באוגוסט 1936, נעצר המשורר והמחזאי פדריקו גארסיה לורקה, ונרצח בידי כיתת יורים של אנשי הימין הפשיסטי, עם תחילת מלחמת האזרחים הספרדית
השבועון "לייף" הופץ לראשונה בארצות הברית
נוסד הפרס הספרותי הבריטי "מדליית קרנגי"; הזוכה לשנה זו היה ארתור רנסום
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ייאוש (אנ'), מאת ולדימיר נבוקוב. מאנגלית – אילנה דן, ירושלים, כתר, 1987. יצא במהדורה מחודשת ב-2010
"חלף עם הרוח", מאת מרגרט מיטשל. מאנגלית: חנה בן-דב, תל אביב: מ' ניומן, תש"ז–תש"ח; ג. אריוך, תל אביב: מ. מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1971
ים המוות מאת ז'ורז'י אמאדו. תורגם לראשונה בידי מנשה לוין, הוצאת הקיבוץ הארצי (1951). תורגם שוב בידי אראלה לרר, זמורה ביתן (2003)
מסע טרזן מאת אדגר רייס בורוז. תרגום לעברית: ג. בן-חנה בשם "טרזן והילד הכושי", 1941
היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים מאת ארנסט גומבריך. תרגם מגרמנית: דן תמיר, הוצאת ספרי עליית הגג, 2009
הלוטוס הכחול מסדרת הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה. הספר לא תורגם לעברית
אנו החיים מאת איין ראנד. תרגמה שושנה עין-גד; ערך אברהם בירמן; הוצאת מ. מזרחי, 1958
המלחמה בסלמנדרות מאת קארל צ'אפק. תרגומו הראשון לעברית נעשה על ידי אפרים פרויד בשנת 1991. תרגום חדש מאת רות בונדי יצא בשנת 2012
סיפורו של פרדיננד מאת מונרו ליף
נולדו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נפטרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
דני אינגס

דניאל ויליאם ג'ון "דני" אִינְגְס (באנגלית: Daniel William John "Danny" Ings; נולד ב-23 ביולי 1992) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בווסטהאם יונייטד.
קריירה > בורנמות'

אינגס נולד בעיר וינצ'סטר שבמחוז המפשייר באנגליה. הוא החל לשחק כדורגל בסאות'המפטון לפני שסיים את לימודיו בבית הספר. במאי 2008 חתם על חוזה לשנתיים בבורנמות' והצטרף לקבוצת הנוער של המועדון. ב-6 באוקטובר 2009, ערך אינגס את הופעת הבכורה הרשמית שלו עבור בורנמות' בהפסד 1–2 בחוץ לנורת'המפטון טאון בגביע הפוטבול ליג. בעונתו השנייה בקבוצת הנוער של בורנמות' סבל אינגס מפציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה וחזר לפעילות רק בקיץ 2010 כשבחודש ספטמבר האריך את חוזהו בקבוצה בשלושה חודשים נוספים והושאל לדורצ'סטר טאון מהליגות הנמוכות יותר באנגליה. את הופעת הבכורה שלו במדי דורצ'סטר ערך ב-11 בספטמבר 2010 כשהוא כובש את השער המצמק בהפסד קבוצתו. עד סוף תקופת ההשאלה כבש אינגס ארבעה שערים במדי דורצ'סטר טאון. ב-30 בנובמבר האריך אינגס את חוזהו בבורנמות' עד לשנת 2012 ואת הופעתו הראשונה ערך ב-28 בדצמבר בהפסד 0–2 למ.ק. דונס בפוטבול ליג הראשונה. דני אינגס נהפך לשחקן הרכב קבוע בבורנמות' כשאת שער הבכורה הרשמי שלו עבור בורנמות' כבש ב-1 בפברואר 2011 בניצחון 2–3 על סווינדון טאון.
בקיץ 2011, עלו דיווחים כי אינגס מועמד לקבוצות כמו: סלטיק, ליברפול וניוקאסל יונייטד. פולהאם ששיחקה אז בפרמייר הגישה הצעה בסך 400 אלף ליש"ט על אינגס אך נדחתה על ידי בורנמות'. ביולי 2011, האריך אינגס את חוזהו בבורנמות' בפעם החמישית כשחתם על חוזה חדש ל-12 חודשים בזכותו נחשב לאחד המשתכרים הגבוהים ביותר בקבוצה. הוא נשאר בקבוצה במשחקי קדם העונה והמשחק הראשון של העונה בו הפסידה בורנמות' 0–3 לצ'רלטון את'לטיק היה למשחקו האחרון בקבוצה.
קריירה > ברנלי

ב-15 באוגוסט 2011, חתם אינגס במדי ברנלי מהצ'מפיונשיפ על חוזה לארבע עונות בעסקה ששווייה על פי דיווחים הגיע למיליון ליש"ט. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-14 בפברואר 2012, כשעלה כמחליף בדקות הסיום בניצחון 0–2 על ברנסלי. חודש לאחר מכן, ב-10 במרץ 2012, ערך הופעת בכורה בהרכב הפותח של ברנלי בתיקו 1-1 נגד קריסטל פאלאס. את שער הבכורה שלו כבש אינגס ב-31 במרץ בניצחון 1–5 על פורטסמות' במשחק הבא כבש אינגס את שערו השני במדי ברנלי כשכבש את השער המצמק בהפסד קבוצתו 1–3 לברמינגהאם סיטי. את שערו השלישי בקבוצה כבש אינגס במשחק האחרון של אותה העונה כשכבש שער ממרחק של 30 מטרים בתיקו 1-1 עם בריסטול סיטי.
את עונת 2012/13, פתח אינגס כאופציה הראשונה בחוד של ברנלי במשחקי קדם העונה עקב מכירתו של החלוץ ג'יי רודריגס לסאות'המפטון. במשחק האחרון של משחקי קדם העונה נפצע אינגס ונעדר לשישה חודשים. בעונת 2013/14, אחרי שגם החלוץ צ'ארלי אוסטין עזב את ברנלי, הפך אינגס לחלוץ הראשי של הקבוצה. הוא כבש שני שערים בשלושת משחקי הפתיחה של העונה, וכבש שער נוסף במשחק גביע הליגה נגד יורק סיטי. בזכות פתיחת העונה הטובה שלו, נבחר אינגס לשחקן המצטיין של חודש אוקטובר בצ'מפיושניפ. בחודש מרץ 2014, נבחר אינגס לשחקן העונה בצ'מפיונשיפ כשסיים את העונה ההיא עם 22 כיבושים שסייעו לברנלי לסיים במקום השני בצ'מפיונשיפ ולהעפיל לפרמייר ליג.
ב-19 באוגוסט 2014 ערך אינגס הופעת בכורה בפרמייר ליג, בהפסד קבוצתו 1–3 לצ'לסי. את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג כבש אינגס ב-26 באוקטובר בהפסד ברנלי 1–3 לאברטון. ב-22 בנובמבר, כבש אינגס צמד שערים בניצחון ברנלי 1–2 על סטוק סיטי בניצחון החוץ הראשון של ברנלי באותה העונה. ב-13 בדצמבר, רשם אינגס 100 הופעות ליגה עבור ברנלי בניצחון 0–1 על סאות'המפטון. במהלך החודשים ינואר ופברואר, כבש אינגס חמישה שערים בשישה מחזורי פרמייר ליג וסיים את העונה עם 11 שערים ב-35 הופעות.
קריירה > ליברפול

ב-8 ביוני 2015, הודיעה ליברפול כי הגיעה לסיכום על תנאים אישיים עם דני אינגס שיחתום בקבוצה בהתאם לבדיקות רפואיות. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך אינגס ב-29 באוגוסט בניצחון ליברפול 0–3 על ווסטהאם יונייטד ואת הופעת הבכורה האירופית שלו ערך ב-17 בספטמבר במסגרת של הבתים של הליגה האירופית במשחק נגד בורדו. ב-20 בספטמבר, כבש אינגס את שער הבכורה שלו במדי ליברפול בתיקו 1-1 נגד נוריץ' סיטי. ב-15 באוקטובר 2015, קרע דני אינגס את הרצועה באחד מאימוני ליברפול ונאלץ לתקופת מנוחה עד לתום עונת 2015/16.
בעונת 2016/17 בתאריך 25 באוקטובר בניצחון של ליברפול 0–2 במשחק שמינית גמר הגביע נגד טוטנהאם, אינגס נכנס כמחליף למשחק שנחשב משחק החזרה שלו לאחר הפציעה אך לרוע מזלו נפצע שוב ולא חזר לשחק באותה עונה.
במחצית השנייה של עונת 2017/18 החל להשתלב מחדש בסגל של ליברפול ועלה כמחליף במספר משחקים. ב-20 באפריל כבש את שערו הראשון לעונה זו והשני במדי ליברפול, במשחק הליגה נגד וסט ברומיץ' אלביון שהסתיים בתוצאה 2:2.
קריירה > סאות'המפטון

ב-9 באוגוסט 2018 הושאל אינגס לסאות'המפטון לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-16 ביולי 2020 הבקיע אינגס את שער הליגה ה-20 שלו בעונת 2019/20 בתיקו 1:1 עם ברייטון אנד הוב אלביון. הוא הפך לשחקן השלישי בהיסטוריה של סאות'המפטון שמגיע ל-20 שערים בפרמייר ליג. ב-26 ביולי כבש אינגס בבעיטת עונשין ב-3:1 של סאות'המפטון על שפילד יונייטד, במשחק האחרון לעונה, את שערו ה-22 בפרמייר ליג, וה-25 בכל המסגרות. הוא סיים במקום השני במלכות השערים, יחד עם חלוץ ארסנל פייר-אמריק אובאמיאנג, אחד מאחורי ג'יימי ורדי מלסטר סיטי.
קריירה > אסטון וילה

ב-4 באוגוסט 2021 חתם אינגס לשלוש שנים באסטון וילה.
את שער הבכורה כבש כבר במשחק הפתיחה של עונת 2021/2022 בהפסד קבוצתו 2–3 לווטפורד. בסך הכל כבש 7 שערים באותה העונה ב-30 הופעות.
קריירה > ווסטהאם יונייטד

אינגס חתם בוסטהאם יונייטד תמורת סכום של 12 מיליון לש"ט, לא כולל בונוסים.
קריירה בינלאומית

ב-3 באוקטובר 2013, קיבל אינגס זימון לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 את הופעת הבכורה שלו ערך שבוע לאחר מכן כשעלה כמחליף בניצחון 0–4 של אנגליה על נבחרת סן מרינו. בין 2013 ל-2015, ערך אינגס 13 הופעות במדי הנבחרת וכבש ארבעה שערים. ב-12 באוקטובר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת, בניצחון 0–3 על ליטא.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו ב-8 באוקטובר 2020, בניצחון 0–3 על ויילס במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  החלוץ דני אינגס סגר בליברפול, אומטיטי מועמד, באתר ערוץ הספורט, 8 ביוני 2015
לינדזי שו

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1989 (בת 35) ארצות הברית לינקולן, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 מקום לימודים:  תיכון נוטר דאם 
 http://lindsey-shaw.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
לינדזי שו (באנגלית Lindsey Shaw; נולדה ב-10 במאי 1989) היא שחקנית אמריקאית, אשר מוכרת בעיקר בשל גילום הדמות ג'ניפר "מוז" מוזלי בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" בערוץ ניקלודיאון, בתור קת' סטרפורד בסדרה "10 דברים שאני שונאת אצלך" ברשת Freeform ובתור פייג' מקולרס בסדרה "שקרניות קטנות" ברשת Freeform.
ביוגרפיה

שו נולדה בלינקולן, נברסקה שבארצות הברית.
קריירה

עיקר פרסומה הגיע כאשר שיחקה במשך שלוש עונות בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" (2004–2007) בערוץ ניקלודאון בתפקיד ג'ניפר "מוז" מוזלי. לאחר מכן בשנת 2007, שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בתור קלייר טולצ'וק בסדרה "חייזרים באמריקה" של ערוץ The CW, שבוטלה לאחר עונה אחת עקב ירידה ברייטינג.
אחרי הפסקה קצרה ממשחק, לוהקה שו לתפקיד ראשי בתור קת' סטרפורד בסדרה הקומית "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך" (2009–2010) של ערוץ ABC Family לצד ניקולס בראון. הסדרה, אשר המבוססת על סרט קולנוע מ-1999 באותו שם, צברה הצלחה וקהל מעריצים אך עם זאת בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2010 הופיעה בסרט "Devolved" ובסרט "Nic & Tristan Go Mega Dega".
בשנת 2011 שיחקה בסרט טלוויזיה של רשת Freeform "רוח נעורים" בדמותה של ליסה סאמראס, הילדה הכי לא פופאלרית בבית הספר והיא צריכה להפוך להיות מלכת הנשף הבא. הסרט הוקרן בבכורה ב-7 באוגוסט 2011. בהמשך השנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האימה "שחר חדש" בדמותה של אליאנה וינטר. בשנת 2012 שיחקה בסרט "16-Love" בתור אלי מאש ובסרט האימה "אף אחד לא נשאר חי" לצד לוק אוונס, בתפקיד של אמבר.
בשנים 2011–2017 השתתפה שו לסירוגין בסדרת הנוער "שקרניות קטנות" ברשת Freeform, בה היא גילמה את פייג' מקולרס, בת הזוג של אמילי פילדס (שי מיטשל).
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד חוזר של סשה הארווי בסדרה "מעמידות פנים"; קומדיה רומנטית מבית MTV.
בשנת 2021 גילמה בתפקיד אורח את קייט ג'ייקובס בסדרת הטלוויזיה "לוציפר" מבית הזרמדת המדיה נטפליקס.
חיים אישיים

בעברה, שו הייתה בזוגיות עם השחקן דבון ורקהייזר, ששיחק ביחד איתה בתוכנית "מדריך ההישרדות של נד", אך השניים נפרדו.
בשנת 2021, שו העלתה סרטון לרשת החברתית "טיקטוק" ובו מתחה ביקורת על טרנד במסגרתו יוצרי תוכן אפרו אמריקאים רוקדים ריקוד מסוים בפלטפורמה. לאחר הסרטון, שו  ספגה ביקורת מיוצרי תוכן אפרו אמריקאים והואשמה בגזענות. בעקבות זאת, שו העלתה סרטון בו היא מספרת על התגובות הקשות שקיבלה ולאחר מכן לקחה הפסקה מהרשתות החברתיות.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Nic & Tristan Go Mega Dega | אוברי |  |
| 2010 | Devolved | פגי |  |
| 2011 | שחר חדש | אליאנה וינטר |  |
| 2012 | 16-Love | אלי מאש |  |
| 2012 | אף אחד לא נשאר חי | אמבר |  |
| 2013 | Love Me | סילביה פוטר |  |
| 2015 | Yellow Day | בחורה בכנסייה |  |
| 2016 | Temps | סטפני |  |
| 2018 | 1/1 | ליסה |  |
| 2020 | Reboot Camp | מייסי |  |
| TBA | Involuntary | דיינה |  |