stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוואמה נקרומה
הערות שוליים

↑  Yamada, Shoko, ‘Traditions’ and cultural production: character training at the Achimota School in colonial Ghana, History of Education 38/1, 2009, עמ' 29-59
1 2 3 4  Ronney David, Kwame Nkrumah. Vision and Tragedy, African Books Collective, 2007
↑  Addo Ebenezer, Kwame Nkrumah: A case study of religion and politics in Ghana, University Press of America, 1997
↑  John Henrik Clarke, Kwame Nkrumah: His Years in America, The Black Scholar, 1974, עמ' 9-16
↑  Marika Sherwood, Kwame Nkrumah: The London Years, 1945–1947, Immigrants & Minorities, 1993, עמ' 164-194
1 2 3 4  Kwame Nkrumah, Class struggle in Africa, Zed Books, עמ' 1970
1 2 3  Boni Yao Gebe, Ghana's Foreign Policy at Independence and Implications for the, Journal of Pan African Studies, עמ' 160-187
1 2  Yuri Smertin, Kwame Nkrumah, International Publishers Co, 1987
1 2 3  Richard Clook, Legitimacy, authority and the transfer of power in Ghana, Political Studies, 1987, עמ' 552-572
↑  Carmen White, Rastafarian repatriates and the negotiation of place in Ghana, Ethnology 49, 2010, עמ' 303-320
↑  John Esseks, Political independence and economic decolonization: the case of Ghana under Nkrumah, The Western Political Quarterly 24, 1971, עמ' 59-64
1 2  Ama Biney, The political and social thought of Kwame Nkrumah, Springer, 2011
↑  ⁨נקרומה מבקש להרחיב שתוף הפעולה עם ישראל | ⁨מעריב⁩ | 26 נובמבר 1959 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  admin, 1967: סוף 'תור הזהב' של ישראל באפריקה, ‏2021-06-25
↑  Kiven Tunteng, Kwame Nkrumah and the African Revolution, Civilisations, 1973, עמ' 233-247
1 2  Kwame Nkrumah, Neo-Colonialism: The Last Stage of Imperialism, New York: International, 1965
1 2  Kwame Botwe-Asamoah, Kwame Nkrumah's Politico-Cultural Thought and Politics: An African-Centered Paradigm for the Second Phase of the African Revolution, Routledge, 2013
↑  Africa must re-examine, implement Nkrumah’s ideas – Francis Nkrumah
1 2  Ama Biney, The Development of Kwame Nkrumah Political Thought In Exile, he Journal of African History, 2009, עמ' 81-100
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265903605171  PLWABN: 9810625411805606  BIBSYS: 90394419  BNC: 000037157  BNE: XX1049054  BnF: cb119177627 (data)  CANTIC: a10982413  CiNii: DA00613203  GND: 118588354  ISNI: 0000 0001 1054 9118  LCCN: n79065621  LNB: 000348626  MusicBrainz: a6164932-856a-4e07-844d-ed64eddf582b  NARA: 134379849  NDL: 00451399  NGV: 24077  NKC: jx20050606009  NLA: 35950245  NSK: 000441807  NTA: 070852405  RERO: 02-A003643004  SELIBR: 324658  SNAC: w6rr261x  SUDOC: 027291812  Trove: 1159455  VIAF: 36922592   WorldCat (עם VIAF): 36922592 
בנין מטה הוועידה בעיירה Saltpond
קוואמה נקרומה וג'ון פיצג'רלד קנדי
המאוזוליאום בו נקבר קבורה שנייה באקרה
מועצת השרים של סוריה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הצבא הסורי החופשי סוריה
 תחום שיפוט:  סוריה
 תאריך הקמה:  1930
 יו"ר:  ראש ממשלת סוריה
 מטה מרכזי:  דמשק 
 www.pministry.gov.sy
 קואורדינטות:  33°30′09″N 36°16′11″E﻿ / ﻿33.5025°N 36.269616666667°E﻿ / 33.5025; 36.269616666667
 he
 
הקבינט של סוריה (בערבית: مجلس وزراء سوريا) הוקמה לראשונה בחוקה הסורית בשנת 1930. לאחר נפילת משטר אל-אסד ב-8 בדצמבר 2024, סוריה נמצאת כעת במעבר מדיני, כאשר מוחמד אל-בשיר עומד בראש ממשלת המעבר הסורית.
הקבינט בחוקה

על פי חוקת סוריה המעודכנת ביותר, שאומצה ב-2012:
הקבינט בחוקה > מינוי, סמכויות והדחה > מינוי הקבינט

מונתה על ידי הנשיא
הקבינט בחוקה > מינוי, סמכויות והדחה > כוחות הקבינט

יישום מדיניות ציבורית של המדינה
אכיפת חוקים
פיקוח על גופים ממשלתיים
קבלת החלטות מנהליות
ייעוץ לנשיא
הקבינט בחוקה > מינוי, סמכויות והדחה > החלפת הקבינט

עם הגשת התפטרות של נשיא המדינה
עם הדחתו או התפטרותו של הנשיא
בהצבעת אי אמון של בית המחוקקים
ממשלת המעבר 2024

ממשלת המעבר הוקמה בעקבות נפילת משטר אל-אסד ב-8 בדצמבר 2024. ראש הממשלה היוצא מוחמד ע'אזי אל-ג'לאלי המשיך בתפקידו ליומיים נוספים עד שמוחמד אל-באשיר הוגדר כראש הממשלה ב-10 בדצמבר 2024.
| תפקיד | מבצע | סיעה | תאריך כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| ראש הממשלה | מוחמד אל-בשיר | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר החקלאות והרפורמה החקלאית | מוחמד אל-אחמד | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר ההגנה | מורהף אבו קסרה | היאת תחריר א-שאם (HTS) | 21 בדצמבר 2024 |
| שר הפיתוח | פאדי אל קאסם | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר הכלכלה והמסחר | בזל עבדול עזיז | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר החינוך | נזיר אל-קאדרי | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר ההקדשים | חוסאם חאג' חוסיין | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר החשמל | עומר שרקוק | HTS/SSG | 17 בדצמבר 2024 |
| שר הכלכלה | ריאד עבדול ראוף | עצמאי | 23 בספטמבר 2024 |
| שר החוץ | אסעד חסן א-שיבאני | HTS/SSG | 21 בדצמבר 2024 |
| השר להשכלה גבוהה | עבד אל-מונעם עבד אל-חאפז | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר המידע | מוחמד אל-עומר | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר הפנים | מוחמד עבדול רחמן | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר הצדק | שאדי אל-ואיסי | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר המנהל המקומי והסביבה | מוחמד מוסלמם | HTS/SSG | 10 בדצמבר 2024 |
| שר הבריאות | מאהר א-שרע | HTS/SSG | 16 בדצמבר 2024 |
| ראש המשרד לענייני נשים | עיישה אל-דיבס | עצמאי | 22 בדצמבר 2024 |
ממשלת המעבר 2024 > ביאורים

↑  מונה על ידי הממשלה הקודמת, כרגע נשאר בתפקידו
ממשלות קודמות

ממשלת מוסטפא מרו השנייה (2001–2003)
ממשלת מוחמד נאג'י אל-עוטרי (2003–2011)
ממשלת עאדל ספר (2011–2012)
ממשלת ריאד חיג'אב (2012)
ממשלת ואאל אל-חלקי הראשונה (2012–2014)
ממשלת ואאל אל-חלקי השנייה (2014–2016)
ממשלת עימאד חמיס (2016–2020)
ממשלת ארנוס הראשונה (2020–2021)
ממשלת ארנוס השנייה (2021–2024)
ממשלת מוחמד ע'אזי אל-ג'לאלי (2024)
הערות שוליים

↑  "English Translation of the Syrian Constitution". Qordoba. 15 בפברואר 2012. נבדק ב-28 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   "Constitutional history of Syria". constitutionniet.org. נבדק ב-11 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mohammed al-Bashir assigned to form new Syrian government, Ammon News, ‏10 בדצמבר 2024
1 2 3 4 5  Syrian Transitional Government Officially Established, L24, ‏11 בדצמבר 2024
↑  טימור אזארי, Exclusive: Syria's new rulers back shift to free-market economy, business leader says, Reuters, ‏10 בדצמבר 2024
↑  Electricity Minister inspects work at Tishreen Thermal Power Plant, Syrian Arab News Agency, ‏19 בדצמבר 2024
↑  "Appointment of Asaad Hassan al-Sheybani as Foreign Minister in the Syrian Transitional Government, Erem News (בערבית), ‏21 בדצמבר 2024
↑  Widespread Condemnation of Sharaa's Brother Appointment as Minister of Health & Rejection of His Condescending Rhetoric Towards Revolutionary Organizations, The Syrian Observer, ‏19 בדצמבר 2024
ארלינגטון (טקסס)

ארלינגטון (באנגלית: Arlington) היא עיר במחוז טראנט שבמדינת טקסס, ארצות הברית. זו העיר השביעית בגודלה בטקסס וה-50 בארצות הברית כולה, עם 394,266 תושבים (נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2020). 
העיר נמצאת כ-20 קילומטר מזרחית ממרכז העיר פורט וורת' וכ-32 ק"מ מערבית למרכז העיר דאלאס, ויחדיו יוצרות שלוש הערים מטרופלין.
בעיר מספר מוקדי משיכה ציבוריים: אוניברסיטת טקסס בארלינגטון, קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס, אצטדיון AT&T המקורה עם 80,000 מקומות ישיבה, מרכז ארגון מנסה בארצות הברית ופארק השעשועים סיקס פלאגס המקורי - "סיקס פלאגס אובר טקסס".
העיר נוסדה באופן רשמי בשנת 1876, אם כי התיישבות אירופאית במקום החלה כבר בשנות ה-40 של המאה. בשנת 1925 הוערכה האוכלוסייה ב-3,031 תושבים והגיעה ל-4,000 לפני מלחמת העולם השנייה. פתיחת מפעל של ג'נרל מוטורס בעיר גרם לזינוק באוכלוסייה בין השנים 1950–1990, עם אחוז גידול האוכלוסייה מהגבוהים ביותר בארצות הברית כולה. הגידול נמשך, אם כי בקצב מתון יותר, עד ימינו.
גאוגרפיה

ארלינגטון שוכנת בצפון טקסס, ברום של מעט פחות מ-200 מ'. נהר טריניטי ויובלו נחל ג'ונסון זורמים בתחומיה. שטחה הכולל של העיר הוא כ-258 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית, פחות מ-1500 נפש לקמ"ר.
האקלים הוא אקלים סובטרופי גשום, הקיץ חם ולח, עם טמפרטורות שמגיעות עד ל-35 מעלות באופן טיפוסי. החורף מתון, הטמפרטורה בחודש הקר ביותר, ינואר, אינה יורדת בדר"כ מתחת לאפס. החודש הגשום ביותר הוא מאי אך גשם בכמות משמעותית יורד בכל חודשי השנה, וסך המשקעים השנתי הממוצע היא 1007 מ"מ. העיר נפגעת לעיתים מסופות טורנדו.
דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין של 2010 נמנו בעיר 365,438 תושבים, גידול של כ-10% לעומת המפקד הקודם ב-2000, ב-133,072 משקי בית. כ-59% מן התושבים היו לבנים, 18.8% אפריקנים אמריקנים, כ-6.8% אסייתים, 3.3% משני גזעים או יותר וכ-12% ממוצא אחר. היספנים, מכל גזע, היוו 27.4% מן האוכלוסייה. הגיל החציוני היה 32, צעיר ב-5.2 שנים מן הממוצע הארצי.
ההכנסה החציונית למשק בית ב-2011 נאמדה ב-$50,655, בדומה לארצות הברית כולה.
במפקד האוכלוסין של 2020 מנתה אוכלוסיית העיר ב-394,266 נפש.
ספורט

בעיר שוכנים כמה אצטדיוני ספורט גדולים ופועלים בה מספר מועדוני ספורט מקצועני. קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס עברה לעיר ב-1972 ואצטדיון גלוב לייף הוא אצטדיון הבית שלה. ב-2013 העסיק המועדון 1,881 עובדים בארלינגטון, והיה המעסיק התשיעי בגודלו.
מתחם אצטדיון AT&T שנחנך סמוך לאצטדיון הבייסבול של הריינג'רס ב-2009, בעלות של 1.15 מיליארד דולר, הוא אחד הגדולים והיקרים בארצות הברית. המתחם כולל מתקני פוטבול, כדורסל, כדורגל, אגרוף, ספורט מוטורי, רודיאו וענפים נוספים, ונערכים גם הופעות מוזיקה ואירועי בידור. תושבי העיר הצביעו בעד העלאת מיסים עירוניים שונים כדי לממן את חלקה של העירייה בבנייתו. האצטדיון משמש כאצטדיון הבית של הדאלאס קאובויס, קבוצת הפוטבול מה-NFL, וכן נערכו בו מספר אירועי ספורט לאומיים כגון משחק האולסטאר של ה-NBA והסופרבול.
חינוך

אוניברסיטת טקסס בארלינגטון היא השלישית בגודלה בטקסס, ולמדו בה 40,000 סטודנטים ב-2016. מלבדה קיימים בעיר כמה מוסדות חינוך על-יסודי פרטיים, ומכללה קהילתית.
תחבורה

התחבורה בארלינגטון מבוססת כמעט בלעדית על הרכב הפרטי. ארלינגטון הייתה במשך שנים רבות העיר הגדולה ביותר בארצות הברית ללא מערכת תחבורה ציבורית. בשנים 1980 עד 2013 דחו הבוחרים בעיר שלוש הצעות להפעיל בה קווי תחבורה ציבורית. בשנת 2013 החל ניסוי במערכת תחבורה ציבורית מצומצמת בגודלה, בת קו אחד בלבד, שנמשך כשנתיים. בדצמבר 2017 החל לפעול בחלק מן העיר שירות של תחבורה שיתופית לפי דרישה, שמפעילה חברת ויה (Via). בשנה הראשונה לפעילותו נמנו בו 85,000 נוסעים. העירייה והשלטון הפדרלי מממנים את השירות ב-1.8 מיליון דולר לשנה, ועלות נסיעה בודדת היא 3 דולרים. בתום שנת פעילות חודש החוזה עם החברה לשנה נוספת וצי כלי הרכב גדל מ-13 ל-15.
ארלינגטון שוכנת בהצטלבות שני כבישים בין-מדינתיים, I-20 ו-I-30, ומספר כבישים מהירים נוספים עוברים בה. בתחומי העיר מצוי שדה תעופה קטן למטרות תעופה כללית, המשמש בין היתר את חברת בל הליקופטר. מסילת רכבת של יוניון פסיפיק עוברת בעיר אך אין בה תחנות לרכבות נוסעים.
הערות שוליים

↑  "City of Arlington CAFR" (PDF). Arlington-tx.gov. נבדק ב-27 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ארלינגטון - עיר הריינג'רס, ללא מערכת תחבורה ציבורית, San Francisco weekly‏ 29 באוקטובר 2010
↑  "ארלינגטון משיקה מערכת תחבורה ציבורית", הסטאר-טלגרם, 19 באוגוסט 2013.
↑  "ארלינגטון כעת עם קו אוטובוס", האובזרבר, 19 באוגוסט 2013
↑  Arlington’s Via Rideshare Transportation Program to Continue in 2019, ‏ 6 בדצמבר 2018
| דגל טקסס מדינת טקסס |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אוסטין |  |
| אזורים גאוגרפיים | ביג בנד • עמק ריו גראנדה • מטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון |  |
| היישובים הגדולים ביותר | יוסטון • סן אנטוניו • דאלאס • אוסטין • פורט וורת' • אל פאסו • ארלינגטון • קורפוס כריסטי • פלאנו • לארדו • לאבק • גרלנד • אירווינג • אמרילו • גרנד פריירי • בראונסוויל • פסדינה • מקיני • מסקיט • קילין |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות טקסס |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561792705171  GND: 4352237-3  LCCN: n79059512  MusicBrainz: bc468dff-11c5-47d0-b5f3-353acbcd14c0  NKC: ge710936  SUDOC: 149775229  VIAF: 144873168   WorldCat (עם VIAF): 144873168 
מגרשי חנייה סמוך לאצטדיון AT&T. בהיעדר תחבורה ציבורית, מגיעים הצופים לאצטדיון ברכב פרטי, ונדרשים עשרות אלפי מקומות חנייה כדי לשרתם
גאורג אלזר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בינואר 1903 Hermaringen, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  9 באפריל 1945 (בגיל 42) מחנה הריכוז דכאו, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Johann Georg Elser 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של גרמניה 
 
לוח מידע במרכז התרבות של מינכן, גאשטייג, השוכן בקרבת מקום ההתנקשות. במרכז הלוח, תמונתו של גאורג אלזר
יוהאן גאורג אלזר (בגרמנית: Johann Georg Elser;‏ 4 בינואר 1903 – 9 באפריל 1945) היה מתנגד גרמני לנאציזם. הוא ידוע בזכות ניסיונו הכושל להתנקש בחייו של אדולף היטלר ב-1939.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית וחיי משפחה

אלזר נולד בהרמרינגן, וירטמברג כבן הבכור למשפחה בת שישה ילדים. הוריו, לודוויג ומריה, נישאו שנה לאחר לידתו. הוא למד בבית הספר העממי בקניגסברון מ-1910 ועד 1917, והראה כישורים בחשבון, ציור ובמלאכת יד. אביו היה סוחר בעץ וחוואי, וציפה מבנו להצליח באותו המקצוע. גאורג, שלעיתים עזר לאביו בעבודתו, בחר לעסוק בתחום אחר. עם סיום בית הספר החל הכשרה מקצועית כחרט וכרסם במפעל פלדה, אותה לא סיים מסיבות בריאותיות.
בשנת 1919 החל הכשרה מקצועית כנגר, אותה סיים כתלמיד מצטיין ב-1922 ועבד בתחום זה במספר מקומות עד 1925. עד שנת 1929 עבד במפעל לשעונים בקונסטנץ והתגורר בעיר. הוא עסק בייצור תיבות לשעוני קיר ורכש גם ידע בתחום המכניקה של השעונים, מה שאיפשר לו, שנים מאוחר יותר, לבנות שעון-עצר עבור הפצצה. עד 1932 הוא עבד שוב כנגר בשווייץ ובעיר מרסבורג (Meersburg) בחברה לייצור שעונים. באופן פרטי עסק גם בתיקון שעונים.
בקונסטנץ הכיר את המלצרית מטילדה נידרמן וב-1930 נולד לשניים בן. ההריון לא היה מתוכנן, ולכן אלזר לא היה מוכן להתחתן איתה. הוא חויב לשלם לה דמי מזונות עבור הילד, ולרוב עשה זאת, למרות שכעס על כך ולפעמים איחר בתשלומים. (נידרמן נישאה מאוחר יותר והבעל אימץ גם את בנה).
באוגוסט 1932 שב לבדו לבית הוריו בקניגסברון, שם עסק בחקלאות, בעבודות ייעור, במסחר בעץ וניהול נגריה קטנה שהקימו הוריו.
בשנת 1933 הכיר אלזר אישה נשואה בשם אלזה בקניגסברון. בין השניים התפתח רומן.
בשנת 1936 מכרו הוריו של אלזר את ביתם ואלזר שכר חדר בבית אהובתו. בעקבות פרידתה של אלזה מבעלה, היא שבה לבית הוריה ביבנהאוזן (Jebenhausen) ואלזר מצא דירה בהיידנהיים, שם החל בדצמבר 1936 לעבוד כנגר במפעל שסתומים. במפעל למד על היקף ההתחמשות של המשטר הנאצי. המפעל ייצר במחלקה מיוחדת, בניגוד לחוזה ורסאי, פיקות להצתת קליעים.
ביוגרפיה > תפישות פוליטיות ופילוסופיות

במהלך עבודתו כנגר, אלזר הצטרף לאיגוד המקצועי של ארגון עובדי-העץ. הוא האמין שכל אחד צריך להצטרף לאיגוד עובדים, ובכך נימק את הצטרפותו לאיגוד המקצועי. ב-1928 אחד מעמיתיו לעבודה שכנע אותו להצטרף לחזית האדומה, מיליציה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית. אלזר לא השקיע זמן רב בפעילות של הארגון, אך עד שנת 1933 (השנה בה עלו הנאצים לשלטון) הוא הצביע למפלגה הקומוניסטית, בתואנה כי היא המגינה הטובה ביותר על טובת העובדים.
אלזר התנגד לנאציזם מלכתחילה, ולכן סירב לבצע כל פעולה הקשורה במשטר הנאצי: הוא לא ביצע הצדעה במועל יד, לא הקשיב לנאומיו של היטלר, ולא הצביע למפלגה הנאצית בבחירות ובמשאלי עם.
בתחילה, הוא התנגד לשלטון הנאצי בעקבות דאגותיו לתנאי העבודה של הפועלים. הבנתו הפוליטית הושפעה במידה רבה מהשתייכויותיו הפוליטיות. הוא סלד מההגבלות על זכויות האדם. הוא תיעב במיוחד את ההגבלות הנאציות על הפועלים, בהן על חופש העבודה והזכות להתאגדות. הוא גם הבחין ותיעב את התעמולה הנאצית והשליטה המוחלטת של הנאצים במערכת החינוך ובחופש הדת.
אלזר היה פרוטסטנטי ומסורתי. הוא נהג לשאת תפילה אחת בלבד, תפילת האדון, אותה נהג לומר מדי יום. הוא טען כי היא זו שתמכה בו בשעות הקשות של ההכנות לניסיון ההתנקשות.
ביוגרפיה > ההתנקשות

בעקבות משבר הסודטים וחתימת הסכם מינכן בין גרמניה לאנגליה וצרפת בסוף ספטמבר 1938 היה אלזר משוכנע שפניו של היטלר למלחמה. אלזר לא האמין להצהרות השלום של היטלר, ושקל את האפשרות לחסל את המשטר הנאצי באמצעות רצח פוליטי.
ב-8 בנובמבר 1939 נסע אלזר למינכן על מנת לצפות בנאום השנתי של היטלר ביום השנה לפוטש במרתף הבירה. הוא התרשם מהשמירה הרופפת באירוע ואירועי ליל הבדולח אותם חווה באותו הלילה שכנעו אותו כי שלטון המסוגל להסית לכזו אלימות יכניס את גרמניה למלחמה כללית, ורק רצח היטלר יכול למנוע את האסון.
אלזר בחר ביום השנה הבא לפוטש הכושל, שבו ישוב היטלר למינכן וינאם בבִּירגֶרבּרוֹיקֶלֶר. הוא החליט להתנקש בו באמצעות פצצה, אותה רצה לטמון בקיר הסמוך לדוכן הנואמים.
ראשית אגר אלזר חומר נפץ אותו גנב ממחצבה שבה עבד בקניגסברון.
בקיץ 1939 עבר להתגורר במינכן ושכר בה בית מלאכה קטן. לשכנים סיפר שהוא ממציא והוא החל בבניית מנגנון השהיה. החל מאוגוסט בילה 30–35 לילות בבִּירגֶרבּרוֹיקֶלֶר. הוא היה מזמין ארוחת ערב פשוטה ובסיומה מסתתר בחדר הניקוי עד לסגירת המסעדה בעשר וחצי. הוא החל בהתקנת דלת סתרים בלוחות העץ ומאחוריה פינה חלל בלבנים עבור הפצצה שתמוקם מאחורי דוכן הנאומים. לרוב היה מסיים לעבוד בין שתיים לשלוש בלילה, מנמנם במחסן עד לפתיחת הדלתות בשש וחצי בבוקר, ויוצא דרך דלת אחורית, כשפסולת הבניין במזוודה קטנה, ומפזר אותה על גדת נהר האיזר. בימים היה מכין את הפצצה עצמה.
במהלך ביצוע ההכנות פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, וחיזקה את הנחותיו של אלזר.
בעקבות פרוץ המלחמה, היטלר החליט לבטל את נאומו השנתי, אך לבסוף שינה את דעתו והסכים להגיע לאירוע על מנת לנאום. לאירוע הגיע קהל של כ-3,000 איש.
מזג אוויר ערפילי בליל 8 בנובמבר, גרם לכך שטיסת החזור של היטלר לברלין בוטלה, והוא חזר לברלין ברכבת בנסיעה מיוחדת. היטלר יצא מוקדם יותר בשל אילוצי הזמנים של הרכבת, הקדים את נאומו וקיצר אותו. הנאום הסתיים ב-21:07 והיטלר עזב עם צמרת המפלגה. כאשר התפוצצה הפצצה ב-21:20, בדיוק לפי התכנון של אלזר, נותרו באולם כ-120 עד 150 איש. מן הפיצוץ נפצעו 63 מהם ו-8 נהרגו. תוכניתו של אלזר להתנקש בהיטלר ובבכירי המפלגה נכשלה.
ביוגרפיה > המעצר

אלזר נעצר במקרה ב-20:45, כחצי שעה לערך לפני התפוצצות הפצצה, על ידי משטרת המכס בקונסטנץ, כאשר ניסה לעבור את הגבול לשווייץ הנייטרלית. בכיסיו נמצאו תרשימים של הפצצה וגלויה מן הבירגרברויקלר. כששמעו על ההתנקשות, הוא הועבר למינכן, שם חקרו אותו אנשי הגסטאפו. אלזר לא נשבר בחקירה והכחיש כל מעורבות לאירוע, אך נמצאו הוכחות מוצקות למעורבותו בהתנקשות. ההוכחות הסופיות למעורבותו היו ברכיו המשופשפות והשרוטות כתוצאה מרכינה יום יומית לחפירת הגומה בה הוטמנה הפצצה. לאחר שהתגלה מקום החבאת הפצצה, שהגישה היחידה אליו הייתה באמצעות זחילה על הברכיים, הובן כי אלזר הוא המתנקש. לבסוף, מלצרית במקום ציינה כי אלזר היה לקוח קבוע במקום, ואלזר נשבר והודה כי תכנן את ההתנקשות ופעל להשלימה לבדו.
לאחר הודאתו בהנחת הפצצה, הוא נלקח למפקדת המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין, שם עונה קשות על ידי הגסטאפו במטרה לגלות את שותפיו. אולם אלזר נותר נחרץ בטענתו שהוא פעל לבדו. מפקד האס אס, היינריך הימלר, זעם בעקבות העובדה כי בעל מלאכה זעיר בעל השכלה יסודית כמעט והצליח להתנקש בהיטלר ללא שותפים לפשע.
ב-21 בנובמבר 1939 הודיעו הנאצים על מעצרו והודאתו של אלזר בהנחת הפצצה במרתף הבירה. הנאצים טענו שההתנקשות הייתה יוזמה של אוטו שטראסר (אנ'), פעיל סוציאליסטי-לאומני שהתנגד להיטלר והתגורר בגלות בשווייץ, בסיועה של ההנהגה הבריטית. העיתונות הגרמנית טענה לקשר בין ההתנקשות לתקרית פנלו מ-9 בנובמבר אותה שנה, במהלכה חטפו אנשי אס אס בעיר פנלו שבהולנד שני קציני מודיעין בריטים, שהגיעו לעיר הגבול על מנת לפגוש ולסייע למתנגדים לנאצים מקרב הוורמאכט.
אלזר נכלא במחנות הריכוז זקסנהאוזן ומאוחר יותר בדכאו. הוא נשמר במעצר מיוחד וכל חומר החקירה סווג כסודי ביותר. אלזר לא הוצא להורג כי שר התעמולה, גבלס, רצה לקיים לו משפט ראווה בו יוצגו קשריו עם גורמי חוץ.
באפריל 1945 לאור התבוסה הקרבה של הנאצים, הורה היטלר על חיסולו של "האסיר הביטחוני המיוחד אלזר", כינויו של אלזר בדכאו. אלזר חוסל בירייה בידי איש האס אס תיאודור בונגרץ ב-9 באפריל 1945 במחנה הריכוז דכאו, חודש אחד לפני כניעת גרמניה הנאצית. רוצחו של אלזר נלכד על ידי הצבא האמריקאי ונשלח למחנה שבויים, שם מת במאי 1945. למרות זאת, נפתח בשנת 1954 דיון משפטי בעניין רצח אלזר והשופט קבע חד-משמעית שתיאודור בונגרץ הוא זה שרצח את אלזר.
תגובות להתנקשות > בקרב גרמניה ובעלות בריתה

היטלר עצמו ראה בהינצלותו עקב עזיבתו המוקדמת, אות הרגעה, וראיה לכך שמשמים רוצים בהצלחתו.
כ"צעד תגמול" להתנקשות, הורה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד, קרל אוטו קוך, על הוצאתם להורג של 21 אסירים יהודים כבר למחרת היום, ב-9 בנובמבר 1939.
הנאצים ערכו חיפושים בעיירת מגוריו של אלזר והוריו של אלזר נעצרו ל-4 חודשים. אחיינו, שהתגורר בשטוטגרט נשלח לבית יתומים.
המשטר הסובייטי גינה את ההתנקשות בחריפות, בירך על כך שהיטלר ניצל ושלח תנחומים למשפחות הנפגעים.
ב-11 בנובמבר נערך טקס אשכבה להרוגים, בו היטלר הניח זרים על ארונותיהם.
תגובות להתנקשות > בקרב מתנגדי הנאצים

רוב מתנגדי הנאצים בגרמניה ובעולם סברו שההתנקשות הייתה מבוימת על ידי הנאצים, בדומה לשרפת הרייכסטאג, במטרה להוכיח לעם הגרמני שהיטלר נשמר על ידי ההשגחה האלוהית.
כהוכחה לכך שההתנקשות הייתה מבוימת הובאה העובדה שאלזר לא הועמד לדין. כן הובאה עדות של אסיר לשעבר שטען שאלזר ניסה לגייסו לעבוד עבור הגסטפו בשנת 1935. ידיעה אחרת סיפרה שהוא פעל כמודיע בדכאו בשנים 1936–1937. על פי תאוריה אחת, מטרת הגסטפו הייתה לחסל את רודולף הס שהיה אמור לנאום אותה שנה במקום היטלר.
תגובות להתנקשות > בקרב מתנגדי הנאצים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הפיץ הכומר ומתנגד המשטר מרטין נימלר את הטענה שאלזר היה איש אס אס וביצע את ההתנקשות כצעד מבוים בהוראת המשטר הנאצי.
אמו של אלזר, לעומת זאת, ביקשה לטהר את שמו של אלזר וטענה שהוא פעל כמתנגד לנאצים. רוב ההיסטוריונים היו בדעה שאלזר שימש ככלי בידי הנאצים.
בשנת 1959 פרסם העיתונאי וההיסטוריון גינתר פייס (Günter Peis) סדרה בת 8 כתבות, שהתבססה על תחקיר ועדויות וטענה, בניגוד לדעת ההיסטוריונים אז, שאלזר יזם את ההתנקשות על דעת עצמו בלבד.
מידע ביוגרפי רב על אלזר ועל ההכנות להתנקשות נמצא בפרוטוקולים של חקירתו בידי הגסטאפו מנובמבר 1939. פרוטוקולים אלו, בהיקף של 203 עמודים, התגלו בידי ההיסטוריון לותאר גרוכמן בשנת 1964. הפרוטוקולים מאשרים מידע שנאסף על אלזר מקרובי משפחתו, מכריו ועמיתיו לעבודה ושוללים חד-משמעית את כל גרסאות הקונספירציה של הנאצים, לפיהן פעל אלזר בהוראה או בסיוע מגורמים אחרים. בהסתמך על הפרוטוקולים הוכיחו גרוכמן וההיסטוריון אנטון הוך במחקר היסטורי משנת 1969 שאלזר פעל לבדו. לא נמצאה כל עובדה הקושרת את האס אס ו/או השלטון הנאצי לניסיון ההתנקשות.
בשנת 1970 הונצח לראשונה בקריאת פארק על שמו בעיר היידנהיים. בשנה שלאחר מכן הוצב בפארק גם גלעד ועליו שלט הנצחה. ההנצחה נתקלה בהתנגדות רבה ועוררה דיון ציבורי משמעותי.
עיבוד לסרטים

הסרט התיעודי הראשון (באורך של 90 דקות) הופק בשנת 1969 והתבסס על הפרוטוקולים של חקירתו. סרט זה אף זכה בפרס הטלוויזיה בגרמניה.
עד כה הופקו עוד שלושה סרטים תיעודיים על אלזר. בשנת 1989 יצא סרט עלילתי בבימויו של קלאוס מריה ברנדאואר (שגם הופיע בתפקיד אלזר) לבתי הקולנוע. בפברואר 2015 הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין סרטו העלילתי של אוליבר הירשביגל, "אלזר" (שפורסם בכמה מדינות תחת השם "13 דקות") בכיכובו של כריסטיאן פרידל כגאורג אלזר.
הנצחתו

אלזר לא היה מוכר בציבור הרחב בגרמניה. רק מאמצע שנות ה-90 הוא זוכה לפרסום והוקרה כמתנגד לנאצים.
הוא מונצח במקומות רבים, ביניהם:
בשנת 1971 הוקם גלעד לזכרו בפארק בעיר היידנהיים.
בקניגסברון, שבה למד, נקראו על שמו בתחילת שנות ה-90 בית ספר ומכון מחקר.
בשנת 1988 הוקם "צוות העבודה גאורג אלזר" בהיידנהיים שפועל לקידום זכרו כמתנגד לנאצים. אתר הבית הושק ב-2005
בשנת 1997 נקראה כיכר על שמו בשכונת שוואבינג במינכן, בקרבת מקום מגוריו. על קיר בית ספר נחנך ב-2009 מיצב שבו מואר הטקסט "השמיני בנובמבר" למשך דקה אחת בכל יום בשעה 21:20 – הרגע בו התפוצצה הפצצה שהטמין אלזר במרתף הבירה.
בשנת 1999, לציון יום השנה ה-60 להתנקשות נקבע במדרכה ביישוב הולדתו אבן נגף.
לכבוד מאה שנים להולדתו בינואר 2003 הנפיק הדואר הגרמני בול לזכרו.
אולם הופעות במינכן הקרוי על שמו (Georg Elser Hallen) עמד במינכן עד יולי 2008 עת נהרס.
בקונסטנץ, בגן בו נעצר, סמוך לגבול השווייצרי, הוקמה אנדרטה לזכרו ב-2009
בקניגסברון הוצב בתחנת הרכבת פסל בגובה של 2.2 מטרים לזכרו.
בשנת 2011 הוקמה אנדרטה לזכרו בברלין, בין המפקדה הראשית לבונקר של היטלר.
ראו גם

התנגדות גרמנית לנאציזם
קלאוס שנק פון שטאופנברג
הוורד הלבן
תוכניות התנקשות באדולף היטלר
הערות שוליים

↑  חצי מליון מארק פרס למגלי עקבות המתנקשים, הַבֹּקֶר, 10 בנובמבר 1939
↑  ניאורג אלזר נאסר בגבול גרמניה - שוויץ ונאשם בהכנת ההתפוצצות במינכן, הַבֹּקֶר, 23 בנובמבר 1939; המשך
↑  יומנו הבלינאי של ויליאם שיירר, המשקיף, 19 באפריל 1942
↑  ויהי כי תמצא המתנקש, המשקיף, 23 בנובמבר 1939
↑  אלזר טרם נשפט?, הַבֹּקֶר, 16 בינואר 1940
↑  אסיר שברח מספר: הייתי עם אלזר בצריף אחד..., הַבֹּקֶר, 12 בדצמבר 1939
↑  הנאצים באספקלרית האופוזיציה שלהם, המשקיף, 18 בנובמבר 1941
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431268605171  PLWABN: 9810661314505606  BnF: cb12186021p (data)  GND: 118530046  ISNI: 0000 0001 1672 0908  LCCN: n85269746  NKC: xx0133935  NTA: 070038309  SUDOC: 030447984  VIAF: 73898009   WorldCat (עם VIAF): 73898009 
גלעד בפארק בהיידנהיים. הנצחה פומבית ראשונה בגרמניה
דיוקנו של אלזר בחזית מבנה משרד הפנים הפדרלי בברלין
שלט זיכרון במקום ההתנקשות במרכז מינכן
בית הבירה לאחר ניסיון ההתנקשות ב-9 בנובמבר 1939