stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המעיין
הפקה > טרום-הפקה

ארונופסקי החל לקדם את הפקת "המעיין" מיד לאחר צאתו לאקרנים של סרטו הקודם, רקוויאם לחלום, בשנת 2000. באפריל 2001 הוא נכנס למשא ומתן עם אולפני ההפקה ווילג' רודשואו והאחים וורנר על מנת לביים את הסרט (אז ללא שם) כאשר בכוונתו ללהק את בראד פיט לתפקיד הראשי. רקוויאם לחלום הוקרן בפני פיט, וניתן לו התסריט הראשוני לסרט העתידי.
ארונופסקי התכונן להפקה על ידי נסיעה יחד עם צוותו לאמריקה המרכזית שם פגש מומחים לתרבות המאיה איתם התייעץ, ובחן את הריסות העיר הקדומה פלנקה שבמקסיקו. הקבוצה סיירה גם בטיקאל, עיר הנמצאת באמצע הג'ונגלים שבצפון גואטמלה ובה צולמו חלקים מהסרט מלחמת הכוכבים 4. נוסף על הטיול, הוקרנו בפני הצוות הסרטים "אגירה: זעם האל" ו"ההר הקדוש" על מנת לתת להם השראה לעיצוב יער הגשם עבור הסט של הסרט.
ביוני 2001 החלו המגעים עם קייט בלאנשט על מנת להצטרף לפרויקט. ארונופסקי, שביקש לשמור על שם הסרט בסוד, נתן לו את השם הזמני "האיש האחרון" (The Last Man).‏ ההפקה הושהתה על מנת לבצע שיפורים בתסריט וכדי להמתין שבלאנשט, שהייתה בהריון בעת הצטרפותה לפרויקט, תלד את בנה בדצמבר 2002. ביוני 2002 נפגשו נציגי חברת האחים וורנר עם ארונופסקי ומפיק הסרט אריק ווטסון והביעו דאגה בשל האמרת עלויות ההפקה. החברה הודיעה כי אם לא יימצא משקיע נוסף בסרט היא תבטל את הפרויקט. ווטסון פנה לחברות הפקה עצמאיות והצליח לגייס את רייג'נסי אנטרפרייזס לפרויקט. לאחר עיכובים נקבעה תחילת ההפקה לאוקטובר 2002 בקווינסלנד וסידני שבאוסטרליה. הסרט, לו ניתן באופן רשמי השם "המעיין", קיבל אור ירוק לצאת לדרך עם תקציב של 70 מיליון דולר שמומן על ידי האחים וורנר וחברת ההפקה ניו-רייג'נסי, לאחר שווילג' רודשואו משכו את ידם מהפרויקט. ההכנות להפקה לבדן עלו כ-18 מיליון דולר.
בלא התראה, בראד פיט, אשר בקשותיו לשינויים בתסריט לא נענו, עזב את ההפקה שבעה שבועות לפני יום הצילומים הראשון. פיט עזב על מנת לגלם את דמותו של אכילס בסרטו של וולפגנג פטרסן "טרויה". בעוד הסטודיו מאיים לבטל את הפרויקט, שלח ארונופסקי את התסריט לשחקן ראסל קרואו כמחליף אפשרי עבור פיט. קרואו, שהיה מותש מצילומי הסרט "אדון ומפקד", סירב להצעה. בספטמבר 2002 הודיע ג'ף רובינוב, יו"ר מחלקת ההפקה של האחים וורנר, כי ההפקה מבוטלת. בלאנשט קיבלה פיצוי על זמנה באוסטרליה וחברי הצוות המקומי קיבלו הודעה על פיטוריהם. הסט שנבנה עבור הפקת הסרט, בתוכו מקדש מאיה בן עשר קומות, נמכר במכירה פומבית יחד עם אביזרי הפקה נוספים.
ארונופסקי החל בפיתוח של סרטים אחרים, אך התקשה לזנוח את "המעיין" אליו חש קרוב מבחינה יצירתית. ללא סטודיו ושחקן, הוא החליט לכתוב גרסה "ללא תקציב" לסרט בהתבסס על ניסיון ההפקה הקודם שלו עם סרטים בעלי תקציב נמוך. בנוסף, הוא הוציא רומן גרפי בעל אותו השם. בפברואר 2004 החליטו בחברת האחים וורנר לחדש את הפרויקט והחלו במגעים עם השחקן יו ג'קמן בהחלפת פיט בתפקיד הראשי. הסרט קיבל אור ירוק נוסף עם תקציב של 30 מיליון דולר, שניתן בחלקו בשל הסכמתו של הבמאי לוותר על חלקים בתסריט שהיו יקרים מדי להפקה. באוגוסט הצטרפה לפרויקט רייצ'ל וייס שמילאה את מקומה של בלאנשט. הצילומים נמשכו 60 ימים בתחילת שנת 2005 והתקיימו בעיקר באולפנים במונטריאול.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

רייצ'ל וייס (מימין) לוהקה לסרט באוגוסט 2004, לאחר שקייט בלאנשט עזבה את התפקיד. יו ג'קמן (משמאל) לוהק לתפקיד אחרי שבראד פיט ביטל את השתתפותו בסרט שבעה שבועות לפני התאריך המקורי לתחילת הצילומים.
הפקה > ליהוק

ארונופסקי ראה את יו ג'קמן מבצע את תפקיד פיטר אלן במחזמר הברודוויי "הנער מאוז" והתרשם מביצועיו. הבמאי נפגש עם השחקן, שחיפש באותה התקופה אחר "תפקיד שיכול להראות ממדים רבים", וליהק אותו לתפקיד הראשי בסרט. ג'קמן כיכב קודם לכן בתפקיד דמותו השרירית של וולברין בסדרת הסרטים אקס-מן ועבור "המעיין" הוא נדרש לאמץ מבנה גוף דומה: הוא תרגל טאי צ'י במשך שבעה חודשים עבור הצגת גופו למשך חצי דקה על המרקע ויוגה במשך יותר משנה על מנת להציג את תנוחת הלוטוס המופיעה בסצנות בחלל. עבור אותן סצנות בהן הוא נראה מרחף באוויר הושקע ג'קמן בבריכת שחייה ונקשר לרתמות שסובבו אותו 360 מעלות על מנת שבגדיו ייראו כמרחפים מעליו בחופשיות.
בתהליך למידת התסריט צפה ג'קמן בניתוח הסרת גידול סרטני של אישה שסבלה מסרטן המוח, ונחרד לגלות דמיון בינה ובין אשתו: ”כל מה שיכולתי לחשוב עליו היה אשתי על שולחן הניתוחים הזה. ככל שקראתי את התסריט ותרגלתי פילוסופיה, באותו הרגע הבנתי שאני כל כך לא מוכן למוות.” על מנת לגלם את שלוש הדמויות של הסרט תרגל השחקן יציבה שונה עבור כל דמות; עבור הקונקיסטאדור היה ג'קמן זקוף ושעון קדימה כדי לדמות טבע בלתי-ניתן לעצירה. עבור המדען היה ג'קמן רכון קדימה כמתמקד בעבודתו, משווה לדמות אופי של איש "הנושא את העולם על כתפיו". עבור דמות הנוסע בחלל ג'קמן למד את עקרונות ההתנהלות לפי הזן בודהיזם.
ג'קמן הציע לארונופסקי ללהק את רייצ'ל וייס לתפקיד האישה הראשי. הבמאי, אשר היה במערכת יחסים עם השחקנית, חשש להראות למנהלי האולפנים סימנים לפיהם הוא מעדיף אותה על פני אופציות ליהוק אחרות. עם המלצתו של ג'קמן הוחלט לבסוף ללהק את וייס לגילום דמויותיהם של איזי ואיזבלה. עבור התפקיד שלה קראה וייס אודות מחלות סופניות ונפגשה עם אנשים הסובלים ממחלות כאלו. השחקנית גם ביקרה במוסדות רפואיים בהם שהו אנשים צעירים הנוטים למות ונמצאים תחת טיפול פליאטיבי. על הקושי בתקופה זו אמרה וייס: "היו כמה ימים בהם הייתי במצב בו יכולתי לומר 'אני מוכנה לעזוב עכשיו'."
בסרט משחקים גם אלן בורסטין בתור ד"ר ליליאן גוזטי, המעסיקה של טומי הנוירולוג, ומארק מרגוליס בתור הכומר אווילה המתלווה למסעו של תומאס הקונקיסטאדור. בורשטיין ומרגוליס הופיעו בסרטו של ארונופסקי רקוויאם לחלום, ואת התפקידים ב"המעיין" כתב ארונופסקי עבורם. שון פטריק תומאס, דונה מרפי, ואית'ן סופלי לוהקו לתפקידי עוזרי המעבדה של טומי. קליף קרטיס לוהק לתפקיד קפטן אריאל, קונקיסטאדור נוסף, וסטיבן מק'האטי לוהק לתפקיד האינקוויזיטור סילסיו; קנאי דתי המאיים על כס המלכה הספרדית. שבעים ניצבים לוהקו כלוחמי המאיה, עשרים מתוכם בעלי רקע גואטמלי וצאצאי המאיה. אחד מתוך העשרים היה מנהיג רוחני בפועל, והוא לוהק לתפקיד כהן המאיה בסרט.
עיצוב

הסט בו צולם הסרט נבנה על ידי מעצב ההפקה ג'יימס צ'ינלונג וצוותו באולפן במונטריאול, להוציא את הסצנות שצולמו במוזיאון ובחווה. הסט כלל את הג'ונגל בו צולמו סצנות המאה ה-16 ואת החללית דמוית הבועה והעץ הענק שבתוכה. החללית הוצבה אל מול מסך ירוק והצוות תלה חומרים צבעוניים מחזירי אור בצבעים ירוק, שחור, זהב וכסף, אשר נעו בשלושה מסלולים מעגליים מסביב לסט. החומרים הופרדו במחיצות ואור הוקרן על החומרים השונים בהתאם לצבע המבוקש. צבע כסף שימש עבור הסצנות בהן החללית עברה בין הכוכבים, וצבע זהב שימש בסצנות בהן נכנסה החללית אל תוך הערפילית.
ב"המעיין" עץ החיים הוא אלמנט עיצובי מרכזי בכל אחת משלוש התקופות המוצגות בסרט. העץ מבוסס על מושג הספירות בקבלה המסמלות כוחות שונים של האלוהות. עץ הספירות, אשר לפי הפולקלור גובהו מאתיים עד שלוש מאות מטר, היה צריך לעבור עיצוב מחודש על מנת להיכנס לפריים מצלמת הקולנוע. חתיכות של סחף וענפים מעצים אמיתיים נאספו באזור הצילומים בקנדה על מנת לבנות את ענפיו ושורשיו של העץ, ותבניות מתכת הוכנו מהן על מנת לבנות את גוף העץ. לדבריו של ג'יימס צ'ינלונג, תהליך בניית העץ עצמו, שהיה חלק מסט עצום המוקף במסכים ירוקים, לווה בבעיות לוגיסטיות משמעותיות בשל התקציב הנמוך שניתן לפרויקט בפעם השנייה שאושר (תקציב שהיה נמוך בחצי מזה המקורי). תכנון הסט של העץ עצמו היה שיתוף פעולה בין צ'ינלונג לבין ארונופסקי יחד עם צלם הסרט מתיו ליבטיק. השלושה שיתפו פעולה בעיצוב על מנת ליצור את הסט הרצוי, ובמיוחד על מנת לתכנן את המרווח היחסי שבינו לבין דפנות החללית הנושאת את האסטרונאוט. ארונופסקי תיאר את התקופה בה מתרחשת עלילת האסטרונאוט כמחווה אומנותית לשירו של דייוויד בואי "Space Oddity" ("תעלומה בחלל"), ושמו של האסטרונאוט הוא 'טום' בדומה לאסטרונאוט האבוד בחלל המתואר בשיר. ההשראה לעיצוב החללית בה נוסע האסטרונאוט עם העץ בחלל נבעה ממחקר שערך השותף לכתיבת התסריט, ארי הנדל, על ביוספירות שונות כגון המבנה "ביוספרה 2" שבאריזונה. בהתייחסו לכך שהחללית מעוצבת כעשויה מזכוכית אמר ארונופסקי: "אין שום סיבה שחללית תהיה בנויה כמו משאית ענקית בחלל".
ארונופסקי וצלם הסרט מתיו ליבטיק החליטו להשתמש בפלטת צבעים מוגבלת עבור הסרט, גישה אומנותית שהחלה כבר בסרטיו הקודמים של ארונופסקי אשר גם אותם צילם ליבטיק. ב"המעיין", הצבעים העיקריים הם זהב ולבן. צבע הזהב "מסמל את שבט המאיה, מעין זהב של שוטים, אמת שהיא שקר"; ארונופסקי הסביר את הבחירה: "כאשר אתה רואה זהב, הוא מייצג חומרנות ועושר וכל אותם דברים המסיחים את דעתנו מן המסע האמיתי בו אנחנו נמצאים." לבן נבחר על מנת לייצג תמותה ואמת. דמותה של איזי היא לבנה, והיא לובשת לבן או מוקפת בלבן על מנת להעצים את הצגתה בהקשר זה. צבעים משניים הם ירוק, המייצג את החיים, ואדום, המייצג מוות.
במאי הסרט השתמש גם במבנים גאומטריים זהים על מנת להבדיל בין שלוש העלילות, והצורות מהוות מוטיב חוזר ויזואלי בכל אחת מהן מבחינת קומפוזיציה ואלמנטים ויזואליים נוספים; סיפורו של הקונקיסטאדור בן המאה ה-16 משקף צורות של משולש דרך פירמידות וקונסטלציות משולשות. סיפורו של המדען בן המאה ה-21 משקף מלבנים כדלתות, חלונות ומסכי מחשב. סיפור מסעו המהורהר של האסטרונאוט בן המאה ה-26 משקף מעגלים באמצעות החללית וגופים שמימיים הנעים דרך קבע מסביבה.
פסקול

| --- | --- |

 פסקול מאת קלינט מנסל בשיתוף רביעיית קרונוס ומוגוואי
 יצא לאור:  27 בנובמבר 2006
 סוגה:  מוזיקה קלאסית עכשווית מוזיקה אינסטרומנטלית
 אורך:  46:21
 חברת תקליטים:  Nonesuch Records
 הפקה:  טוני דוגן, ג'ף פוסטר וסקוט פרייזר
פסקול "המעיין" (The Fountain: Music from the Motion Picture) יצא לאור ב-27 בנובמבר 2006 בחברת התקליטים Nonesuch Records. האלבום הוקלט בשיתוף פעולה בין מלחין המוזיקה הקלאסית העכשווית קלינט מנסל, שותף תדיר בעבודותיו של ארונופסקי, עם רביעיית המיתרים "רביעיית קרונוס" מסן פרנסיסקו ולהקת הפוסט-רוק הסקוטית מוגוואי. האלבום, שבו עשרה קטעים, זכה לתגובות חיוביות של מבקרי המוזיקה והיה מועמד למספר פרסים בתחומי הקולנוע והמוזיקה.
מנסל חיפש אחר לחן אחד שיקשור יחדיו את שלושת קווי העלילה של הסרט. הוא חיפש אחר "תחושה אורגנית" וביקש להטמיע יחד אלמנטים של תזמורת ושל מוזיקה אלקטרונית ולהשיג "אלמנטים אנושיים שנושמים", לדבריו. בניגוד לרוב הפסקולים המוקלטים עוד בשלב טרום-ההפקה, פסקול "המעיין" הוקלט במקביל להפקת הסרט בפועל. על התהליך המקביל אמר מנסל: "זה אינסטינקטיבי, להקשיב למה שהסרט אומר לך שהוא צריך." תהליך הכנת החומרים לפסקול ארך כחמש שנים.
דארן ארונופסקי קיווה שדייוויד בואי, אשר שירו "Space Oddity" היווה השראה לעלילת האסטרונאוט שבסרט, יקליט שיר עבור הפסקול אך התוכנית לא יצאה לפועל. את הקולות לשיר הרקע של כתוביות הסיום של הסרט הקליט במקור אנתוני הגרטי, אך ארונופסקי החליט שהקולות אינם מתאימים ואת השיר ביצע לבסוף הפסנתרן רנדי קרבר.
עם צאת האלבום הושק אתר אינטרנט בשם "The Fountain Remixed" המבוסס תוכן גולשים. באתר ניתנה אפשרות להוריד קטעי אודיו מתוך האלבום, לעשות להם רמיקס ולהעלות אותם חזרה לאתר על מנת לקבל חוות דעת מגולשים אחרים.
מנסל זכה בשנת 2006 בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו לפסקול הטוב ביותר. בנוסף, הוא זכה בפרס "World Soundtrack Award" ובפרס בחירת הקהל והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר ולפרס ה-BFCA‏ (אותו הפסיד לפיליפ גלאס).
| רשימת השירים:> מס' | רשימת השירים:> שם | רשימת השירים:> משך | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  | רשימת השירים:>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | The Last Man  | 6:09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | !Holy Dread  | 3:52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Tree of Life  | 3:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Stay with Me  | 3:36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Death Is a Disease  | 2:34 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Xibalba  | 5:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | First Snow  | 3:09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Finish It  | 4:25 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Death Is the Road to Awe  | 8:26 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Together We Will Live Forever  | 5:02 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 46:21 |  |  |  |  |  |  |  |
רומן גרפי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דארן ארונופסקי (כותב) קנט ויליאמס (מאייר)
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן גרפי
 מקום התרחשות:  ספרד 
 הוצאה
 הוצאה:  Vertigo
 תאריך הוצאה:  2005
 
כאשר האחים וורנר החליטו לבטל את ההפקה בשנת 2002, השתמש ארונופסקי בזכויותיו על התסריט על מנת לפרסם רומן גרפי המבוסס עליו. הוא אמר: "אני יודע שזה סרט קשה להפקה, אבל אם הוליווד דופקת אותי, לפחות ייצא לי מזה ספר קומיקס." הוא מכר את הסיפור לחברת ורטיגו (השייכת ל-DC קומיקס) ונפגש עם אמן הקומיקס קנט ויליאמס אשר ציוריו הרשימו אותו. ארונופסקי שכר את ויליאמס על מנת ליצור את הרומן הגרפי, והשותף לתסריט - ארי הנדל - סייע לו במחקר ותמונות של "המאיה, אסטרונומיה, פולסרים, וכל מיני דברים מגניבים" לטובת עיצוב הרומן. ארונופסקי נתן לוויליאמס את החופש האומנותי לפרש את התסריט לפי ראות עיניו.
ברומן מופיעות סצנות אשר אינן מופיעות בסרט הקולנוע, כגון סצנה בה כהן המאיה תוקף את האסטרונאוט המופיע בחזיונו.
שיווק והפצה ביתית

במקור תוכנן הסרט לצאת ב-13 באוקטובר 2006, אך יציאתו לאקרנים עוכבה על מנת לבסס מעין "קמפיין מתמשך" וליצור ציפייה באמצעות העברת מידע מפה לאוזן. לבסוף נקבעה הפצתו של הסרט ל-22 בנובמבר 2006.‏ ארונופסקי שיתף את התסריט עם אחד-עשר אמנים מתחומי יצירה שונים: פיל הייל, מרטין וילנר, ג'ייסון שון אלכסנדר, קוסטס סרמיטיס, דייב גיבונס, בארון סטורי, ג'יימס ג'ין, ג'ים לי, אוליבייה בראמנטי, סת' פישר וביל סנקביץ. הוא הזמין אותם לפרש את התסריט לפי ראות עיניים ובמדיום לפי בחירתם, ועבודותיהם הועלו לאתר האינטרנט של הסרט. ארונופסקי פרסם ספר אודות הסרט המכיל פרטים על ההפקה, התסריט המקורי, אמנות מקורית והערות היוצרים. בנוסף, הושק אתר תוכן גולשים ייחודי עבור הסרט (ראו פרטים נוספים בפרק הפסקול).
"המעיין" יצא להפצה ביתית בפורמטים DVD,‏ HD DVD ובלו-ריי ב-15 במאי 2007 בארצות הברית. התוספים שנכללו במהדורות הביתיות הם הטריילר של הסרט וגלריה בת שישה חלקים על התקופות המוצגות בסרט. ארונופסקי התאכזב מדלות התוספים שנכללו במהדורות הביתיות. לדבריו, האחים וורנר לא רצו שהוא יקליט חלק של 'הערות הבמאי' שכן הם סברו שזה לא יסייע למכירות. ארונופסקי הקליט הערות באופן עצמאי והעלה אותן לאתר האינטרנט האישי שלו. בדצמבר 2008 הוא הביע רצון בהוצאה מחודשת של "המעיין", לא בתור גרסת במאי אלא בתור סיפור אלטרנטיבי המשלב חלקים מסרט הקולנוע וצילומים שלא נעשה בהם שימוש.
לקריאה נוספת

Aronofsky, Darren (2006). The Fountain. Universe. ISBN 0789314959.
Calhoun, John (בנובמבר 2006). "Eternal love". American Cinematographer. 87 (11): 50–60, 62–63. ISSN 0002-7928. {{cite journal}}:  (עזרה)
Goldsmith, Jeff (בספטמבר 2006). "The Fountain". Creative Screenwriting. 13 (5): 53–57. ISSN 1084-8665. {{cite journal}}:  (עזרה)
Macaulay, Scott (באוקטובר 2006). "Death defying". Filmmaker. 15 (1): 40–45, 128, 130–131. ISSN 1063-8954. {{cite journal}}:  (עזרה)
המדריך לתזמורת לבני הנעורים

בנג'מין בריטן, 1968
המדריך לתזמורת לבני הנעורים, אופוס 34 (באנגלית: The Young Person's Guide to the Orchestra) היא היצירה הפופולרית והמפורסמת ביותר של המלחין האנגלי בנג'מין בריטן. היצירה נקראת גם "וריאציות ופוגה על נושא של פרסל".
רקע

בריטן כתב את היצירה בשנת 1945 לסרט שהופק על ידי ה-BBC למטרת חינוך מוזיקלי לילדים. זאת אחת משלוש היצירות המפורסמות בחינוך מוזיקלי לילדים, ביחד עם "קרנבל החיות" של קאמי סן-סנס ו"פטר והזאב" של סרגיי פרוקופייב. בסרט בוצעה היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של מלקולם סרג'נט, ששימש גם בתור קריין המציג את כלי התזמורת. השחקן פיטר יוסטינוב מגיש קריינות בצרפתית בביצוע של היצירה עם תזמורת פריז בניצוחו של איגור מרקביץ'. כיום מבוצעת היצירה לרוב ללא קריין.
היצירה מתחילה בנגינת התזמורת כולה בנעימת הנושא הראשי שנכתבה על ידי הנרי פרסל למחזה "עבדלאזר", או "נקמת הכושי" משנת 1695. לאחר השמעת הנושא בתזמור עשיר של ארבע קבוצות הכלים (כלי נשיפה מעץ, כלי נשיפה ממתכת, כלי מיתר וכלי הקשה) מופיעות 13 ווריאציות על ידי כלי התזמורת בתורם וכל כלי משנה את הנושא בהתאם לאפשרויותיו ואופיו.
סדר הכלים לפי סדר הצגתם ביצירה > כלי נשיפה מעץ

חלילים ופיקולו
אבובים
קלרינטים
בסונים
סדר הכלים לפי סדר הצגתם ביצירה > כלי מיתר

כינורות
ויולות
צ'לי
קונטרבסים
נבל
סדר הכלים לפי סדר הצגתם ביצירה > כלי נשיפה ממתכת

קרנות יער
חצוצרות
טרומבונים וטובה
סדר הכלים לפי סדר הצגתם ביצירה > כלי הקשה

טימפני
תוף בס (אנ') ומצלתיים
תוף מרים ומשולש
תוף סנר (אנ') ותיבה סינית (אנ')
קסילופון
קסטנייטות וגונג
שוט (אנ')
לאחר הצגת הכלים מופיעה הפוגה שבה פותחים הכלים בזה אחר זה בסדר הקודם בנושא הפוגה. לבסוף, כאשר כל הכלים מנגנים את הפוגה, מצטרפים אליהם כלי הנשיפה ממתכת בנגינת הנעימה של פרסל.
צ'יקה קורודה

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1884 מתסוברה, האימפריה היפנית
 פטירה:  8 בנובמבר 1968 (בגיל 84) פוקואוקה, יפן 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוהוקו  אוניברסיטת אוצ'אנומיצו 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוצ'אנומיצו  RIKEN 
 פרסים והוקרה:  מדליית כבוד עם סרט סגול  מסדר הכתר היקר, דרגה 3 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
צ'יקה קורודה (ביפנית 黒田チカ;‏ 24 במרץ 1884 – 8 בנובמבר 1968) הייתה כימאית יפנית, האישה הראשונה שקיבלה תואר ראשון למדעים ביפן, והאישה השנייה שקיבלה דוקטורט במדע. היא למדה באוניברסיטת אוצ'אנומיסו (אנ') בטוקיו, ואחרי שחקרה באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, חזרה ליפן ונשארה ללמד כפרופסור באוניברסיטה זו. היא חקרה פיגמנטים, וגילתה תגליות חשובות בתחום, כגון את המבנה של הפיגמנט קרתאמין. בשנת 1959, כאשר הייתה בגיל 75, קיבלה קורודה מדליה מטעם קיסר יפן עבור תרומתה לפיתוחים, הישגים ושיפורים אקדמיים ביפן. בנוסף, קיבלה את מסדר הכתר היקר דרגה שלישית בשנת 1965 בגיל 81, ואת פרס המאג'ימה הראשון מהאגודה הכימית של יפן בשנת 1936 .
קריירה

קורודה נולדה ב-24 במרץ, בשנת 1884. בשנת 1899, הלכה לבית הספר היסודי קאנקו של סאגה. בגיל 14 עברה לבית הספר הרגיל של סאגה לילדות, ולמדה בו שלוש שנים. ב־1906 לאחר שסיימה ללמוד בבית הספר הרגיל לחינוך גבוה לנשים היא הוזמנה ללמד בבית הספר פוקוי להכשרת מורים, ושנה לאחר מכן היא נכנסה לתוכנית לתארים מתקדמים של בית הספר הרגיל לחינוך גבוה לנשים, סיימה ללמוד בו ב-1909 והתקבלה כעוזרת פרופסור בבית הספר. בשנת 1913, כשפתחה אוניברסיטת טוהוקו (אנ') את הדלתות שלה לנשים, לקחה קורודה את בחינת הקבלה לאוניברסיטה עם יותר מ-40 אנשים אחרים. שלושה עשר מהם עברו וביניהם היא ואישה נוספת, טנגה אומה, שתיהן ללימודי כימיה.
בשנת 1916, קורודה עבדה על הפיגמנט של הצבע הסגול בשורש גרומוויל עם פרופסור ריקו מאג'ימה. היא הייתה תלמידתו הראשונה, (ולאחר מכן עמיתה שלו), ובספטמבר באותה שנה סיימה ללמוד שם. שנתיים לאחר מכן, ב-1918, הפכה לפרופסור בבית הספר הרגיל לחינוך גבוה לנשים, ופרסמה את המאמר הראשון שלה בחברה הכימית של יפן (אנ'), שם הציגה את תוצאות המחקר שלה תחת מאג'ימה. היא הצליחה לקבוע את המבנה של שורש גרומוויל (אנ'), ולהפוך אותו ושיקונין לקריסטל. קורודה ביקשה לעבוד עם פרופסור וויליאם הנרי פרקינס באוניברסיטת אוקספורד, אך לא היה לו מקום בשבילה עד השנה 1921, בה עבדו במעבדתו על חומצה פתלית.
באוגוסט 1923 היא חזרה ליפן ולביתה בסאגה והלכה לבית הספר הרגיל לחינוך גבוה לנשים, ולאחר רעידת האדמה בספטמבר 1923 שהרסה את בנייני בית הספר, מאג'ימה הציע לה מקום באגודה למחקר פיזי וכימיקלי כדי לעבוד על פיגמנט בצמח חריע, ועל זה הייתה מבוססת עבודת הדוקטורט שלה. בין 1929–1931, קורודה פרסמה שבעה מאמרים, ביניהם מאמרים על הצבע קרתאמין שנמצא בצמח החריע ומאמר על הצבעים בפרח היום האסייתי שיצא בשנת 1931. בשנים העוקבות היא פרסמה מאמרים נוספים שעסקו במה שלמדה על שעועית צב שחור, חציל והמבנה של כל אחד מהצבעים הטבעיים שלהם, שלהם קראה קורוממין, שיסונין ונאסונין. בשנת 1929 כשהייתה בת 45, קיבלה תואר דוקטור למדעים מטוהוקו, ואת פרס המאג'ימה הראשון מהחברה הכימית של יפן בשנת 1936, השנה בה חזרה קורודה לעבוד על שיקונין יחד עם חברתה, דוקטור ואדה מיזו.
בשנת 1939, חקרה קורודה על קיפודי ים, ובשנת 1949 הפכה לפרופסור באוניברסיטת אוצ'אנומיסו. קורודה חקרה גם על חומרים שנמצאים בבצל ועוזרים להילחם בלחץ דם גבוה, ובסופו של דבר מחקרה עזר לפתח תרופה ללחץ דם גבוה הנקראת Keltin C. לאחר פרישתה לפנסיה במרץ, 1952, המשיכה קורודה לעשות מחקר במשרה חלקית וללמד כפרופסור כבוד. בשנת 1959, זכתה קורודה במדליה עם סרט סגול. בשנת 1965, היא קיבלה את מסדר הכתר היקר, דרגה שלישית. היא נפטרה ב-8 בנובמבר 1968.
מורשת

הזיכרון של קורודה מונצח ביפן כאישה כימאית חלוצה. היא וחברתה, פרופסור קונו יאסוי (אנ'), שהייתה האישה הביולוגית הראשונה יצרו מלגה לתלמידים צעירים, מלגת היאסוי-קורודה שקיימת עד היום. בנוסף, פסל של קורודה מוצב ברחוב העיקרי של סאגה, יחד עם פסלים של אנשים אחרים שהיו משפיעים במקום.
הערות שוליים

1 2 3  צ'יקה קורודה (עמ' 110-111)
↑  קת'ארינה גואדקה, צ'יקה קורודה - החלוצה הכימאית ביפן, באתר Chemistry Views, ‏16 בנובמבר, 2023
1 2 3 4 5  יונה סידרר, קורודה צ'יקה (1884–1968) - אישה חלוצה כימאית ביפן של המאה ה-20, סבסטנטיה, 2023, עמ' 94-107
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3050 7014  LCCN: n79094157  NDL: 00816269  VIAF: 18504054   WorldCat (עם VIAF): 18504054 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'יקה קורודה".
הלנה הולצמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 באוגוסט 1891 ינה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  25 באוגוסט 1968 (בגיל 76) גיסן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקצוע:  ציירת, סופרת, לוחמת מחתרת 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  פרס האחים שול (2000)  חסידת אומות העולם (2 בפברואר 2005) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הלנה הולצמן
 
הלנה הולצמן (בגרמנית: Helene Holzman;‏ 30 באוגוסט 1891, יינה – 25 באוגוסט 1968) הייתה אמנית, ציירת, סופרת וחסידת אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים

הולצמן הייתה בתם של זוג רופאים תושבי יינה, זיגפריד שפסקי (אנ') ואשתו, מרגרטה לבית קוך (Koch). ב-1908 למדה בבית הספר לציור של הצייר האקספרסיוניסטי הגרמני אריך קויטן (גר') ואחיו פריץ ביינה, יחד עם אוטו הרביג (גר') וקלרה הרנק (גר'), שלימים הפכו אף הם לציירים (הרנק הייתה לימים אמם של ארוויד הרנק (אנ'), מתנגד הנאצים שנרצח, ופלק הרנק (אנ'), מתנגד הנאצים אף הוא). את פעילות בית הספר מימנה קרן קרל צייס (אנ'), שאחד ממיופי הכוח שלה עד 1907 היה אביה של הולצמן.
לאחר מכן הייתה הולצמן, כמו קלרה הרנק, מורה ומתורגמנית, וכן מוכרת ספרים. היא נישאה למוכר הספרים היהודי מקס הולצמן והשניים עברו לקובנה עם שתי בנותיהם, מרי ומרגרטה. בקובנה ניהל הולצמן בית דפוס וחנות ספרים. בית הדפוס שלו התמחה בפרסומים בשפות זרות.
קורות חיים > פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה

לאחר הכיבוש הגרמני בקיץ 1941, נרצחו בעלה של הולצמן, מקס, ובתה הגדולה מרי על ידי הגרמנים ובעלי בריתם. הולצמן שיתפה פעולה עם מספר נשים שניסו להציל ילדים יהודים מגטו קובנה. חלק מהיהודים שהצילה הולצמן היו מוכרים לה מלפני המלחמה, וחלקם היו זרים לה. הולצמן נתנה שיעורים פרטיים והיא ובתה מרגרטה השתמשו במשכורותיהן כדי לקנות אוכל ליהודים שהיו אסירים בגטו קובנה. בין היתר סייעו השתיים לאדווין גייסט, מלחין יהודי, שמאוחר יותר הצליח לצאת מהגטו באמצעות שתדלנותה של מאהבתו של הלמוט ראוקה, ממפקדי הגטו הגרמניים שאף פיקד על רצח המוני של חלק מיהודי הגטו ב-28 באוקטובר 1941 בפורט התשיעי. מאוחר יותר נתפס גייסט ונרצח. להולצמן סייעה חסידת אומות העולם אולגה דאוגובייטנה (Olga Dauguvietenė).
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

אחת מהנערות היהודיות שניצלה בידי הולצמן, פרומה קוצ'ינסקיינה (Kučinskienė) לבית ויתקין, אומצה על ידה לאחר המלחמה, משהתגלה שהיא נותרה יתומה ובודדה עקב רצח כל בני משפחתה.
בשנת 1965 עזבו הולצמן ומרגרטה את ליטא ועברו לגור בגרמניה. בשנת 1966 ביקרה הולצמן בישראל וזכתה לקבלת פנים חמה מהיהודים שהצילה.
בשנת 1968 נפגעה הולצמן בתאונת דרכים ומתה מפצעיה.
הנצחה

בשנת 2000 הונצחו קורותיה של הולצמן בשנות הכיבוש הגרמני של ליטא בספר "הילד הזה נועד לחיות" (Dies Kind soll leben) שכתבו בתה מרגרטה וריינהרד קייזר (גר').
בשנת 2005 הכיר יד ושם בהולצמן כחסידת אומות העולם.
מצב הטבע

מצב הטבע הוא מושג בו משתמשים פילוסופים שונים במחשבה מדינית, כאשר מדובר על המצב שבו חיו אנשים לפני היווצרות השלטון.
הוגים שונים מתארים את מצב הטבע בצורה שונה.
לדוגמה, תומאס הובס מתאר את המצב הטבע כמלחמת כול בכול (אדם לאדם זאב). לעומתו ג'ון לוק סובר שמצב הטבע הוא מצב שבו כל אדם נשמע לציווי השכל שלו, וזה מנחה אותו לפי משפט הטבע. כלומר, האדם פועל לפי ריסונו הפנימי, אינו נשלט על ידי כוח כפייה חיצוני, ולמעשה ישנו כיבוד הדדי אוניברסלי של הזכויות הטבעיות שהן חיים, חירות ורכוש. בני האדם מכבדים את הזולת וקניינו, מתוך הנחה שהתבונה מחייבת גם את הזולת לנהוג בדרך זו.
ז'אן-ז'אק רוסו הציג עמדת נגד להשקפות של חלק מקודמיו, ולזו של תומאס הובס במיוחד, בכל הנוגע לאופי מצב הטבע. עדות אחת לעמדתו הנגדית ניתן לראות בחיבורו של רוסו, מאמר על המקור והיסודות לאי-השוויון בין בני-האדם. "[בזמן ש] פילוסופים... חשו בצורך ללכת אחורה למצב הטבע... אפילו לא אחד מהם הגיע לשם... כל אחד מהם, בקצרה, בהתבטאות מתמדת על רצונות, שקיקה, דיכוי, יצרים, וגאווה, העביר למצב הטבע רעיונות שנרכשו בחברה; בכך, הדיבור על הפראי, הם תיארו את האדם החברתי". רוסו, אם כן, התייחס למצב הטבע כמצב קדם-חברתי מוחלט, הנשקף לא רק באופי הסביבה, אלא גם, ובאופן החשוב ביותר, במאפיינים של האדם עצמו.
האדם במצב הטבע, טען רוסו, מונע מתוך אהבה עצמית, אך מסוגל להרגיש גם חמלה – הוא לא אגרסיבי ולוחמני, אלא, חרד ורודף שלום. אם מתקיים במצב הטבע סכסוך בין שני אנשים על פריט מזון, לדוגמה, כל אחד מהמשתתפים "יראה במעשי האלימות האלה אירועים טבעיים בלבד, בלי שמץ של רגשות חוצפה או פגיעה, או כל תחושה אחרת, זולת החדווה או הצער של הצלחה או כישלון". בהיותו זר לכל קשר חברתי, האדם במצב הטבע מנותק מכל הדאגות, הגישות, והיצרים שתלויים בהכרה שלו בקיומם של אחרים, ובהיותו עומד בקשר כלשהו אליהם: '[בני אדם במצב הטבע] לא שימרו סוג של קשר אחד עם השני, וכתוצאה מכך היו זרים לנהנתנות, כבוד, הערצה, ובוז; לא היה להם מושג קלוש בדבר 'שלי' ו-'שלך', או השגה אמיתית של צדק'.
הערות שוליים

↑  Jean-Jacques Rousseau, תרגום: G.D.H. Cole, The Social Contract and Discourses, J.M. Dent and Sons, 1923, עמ' 193
1 2  N.J.H. Dent, A Rousseau Dictionary, Wiley-Blackwell, 1992, עמ' 232-234
↑  Jean-Jacques Rousseau, תרגום: G.D.H. Cole, The Social Contract and Discourses, J.M. Dent and Sons, 1923, עמ' 292
↑  Jean-Jacques Rousseau, תרגום: G.D.H. Cole, The Social Contract and Discourses, J.M. Dent and Sons, 1923, עמ' 213
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4203094-8 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.