stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריכרד וגנר
ביוגרפיה > גלות, שופנהאואר ומתילדה וזנדונק

את שתים עשרה השנים הבאות עשה וגנר בגלות. לפני פרוץ המרי בדרזדן השלים את האופרה "לוהנגרין", ועתה הפציר בחברו פרנץ ליסט שיביא להצגתה בהיעדרו. ליסט נענה לבקשה וניצח על הבכורה בוויימאר באוגוסט 1850.
וגנר היה בתקופה זו במצב אישי קשה, מבודד מהעולם המוזיקלי הגרמני וללא הכנסה קבועה. לטיוטות שהלחין אז – מהן צמח לבסוף מחזור האופרות "טבעת הניבלונג" – לא היה סיכוי להיות מושמעות. אשתו, שלא הייתה מרוצה מהאופרות שחיבר אחרי "ריאנצי", שקעה בדיכאון עמוק. מחלת עור שפקדה אותו הקשתה עליו את הכתיבה.
התפוקה העיקרית של וגנר בשנותיו בציריך הייתה מאמרים שכתב. במאמר מ-1849 תיאר את מושג הגזאמטקונסטוורק, יצירת האמנות הכוללת, בה משתלבים סוגי אמנות שונים כגון מוזיקה, שירה, מחול, ציור ואמנויות הבמה. שנה אחר כך כתב את המאמר "היהודים במוזיקה", שבו השתלח באנטישמיות נטולת רסן במלחינים היהודיים, ובמאמר "אופרה ודרמה", שנכתב שנה מאוחר יותר, תיאר את העקרונות האסתטיים שהנחו אותו בכתיבת "טבעת הניבלונג".
בשנים הבאות נתקל וגנר בשני מקורות השראה שהביאוהו לכתיבת האופרה הנודעת "טריסטן ואיזולדה". מקור ההשראה הראשון היו כתביו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר, שאליהם חשף אותו חברו המשורר גאורג הרווג. נסיבות חייו קירבו אותו אל הפסימיות של שופנהאואר כלפי הקיום האנושי. וגנר דבק בשופנהאואר גם כששפר עליו גורלו. אחד מרעיונותיו של שופנהאואר היה שלמוזיקה מעמד בכורה בין כל סוגי האמנות, כיוון שהיא היחידה שאינה קשורה בעולם החומרי. וגנר אימץ דעה זו, אף שעמדה בסתירה לאחד מטיעוניו שלו, במאמר "אופרה ודרמה", כי על המוזיקה באופרה לשרת את העלילה הדרמטית. חוקרי וגנר ראו בשופנהאואר את מי שהניע את וגנר לתת למוזיקה תפקיד חשוב יותר באופרות המאוחרות יותר שלו. תורתו של שופנהאואר חדרה גם אל הליבריות שכתב וגנר מכאן ואילך.
מקור ההשראה השני של וגנר היה המשוררת והסופרת מתילדה וזנדונק. וגנר פגש אותה ואת בעלה אוטו בציריך בשנת 1852. אוטו, מעריץ נלהב של וגנר, העמיד לרשותו בית באחוזתו. וגנר התאהב במתילדה והיא השיבה לו אהבה, אך לא רצתה לסכן את נישואיה וסיפרה לבעלה על קשריה עם וגנר. בעקבות הרומן עם מתילדה, זנח וגנר את העבודה על "טבעת הניבלונג" (אותה המשיך רק תריסר שנים מאוחר יותר), והחל בכתיבת האופרה טריסטן ואיזולדה, המבוססת על סיפור אהבה ארתוריאני בין האביר טריסטן והגבירה (הנשואה) איזולדה.
ב-1858 מערכת היחסים המורכבת בין וגנר למתילדה קרסה, כאשר אשתו של וגנר מינה גילתה מכתב שלו למתילדה. התפתח ריב, ובעקבותיו עזב וגנר את ציריך בגפו ועבר לוונציה. כך הסתיימה גלות של 9 שנים בציריך. בשנה שלאחר מכן שב לפריז לפקח על העלאת גרסה חדשה של "טנהויזר", שנכשלה כישלון חרוץ. כל ההופעות בוטלו ווגנר עזב בחופזה את העיר.
ב-1861 הוסר החרם הפוליטי מעל וגנר וימי גלותו הגיעו לקיצם. הוא התיישב בפרוסיה והחל בכתיבת "אמני השירה מנירנברג" (Die Meistersinger von Nürnberg). באופן מפתיע, הייתה זו יצירתו השמחה והאופטימית ביותר. ב-1862 נפרד וגנר סופית ממינה, אף שהמשיך לתמוך בה כספית עד מותה ב-1866.
עד שנת 1864 וגנר חי לסירוגין בוונציה, בלוצרן, בבריסל, בפריז ובווינה.
ביוגרפיה > בן טיפוחיו של לודוויג השני

גורלו של וגנר השתפר ב-1864, כאשר עלה לודוויג השני בן ה-18 לכס ממלכת בוואריה. המלך הצעיר, חובב מושבע של האופרות של וגנר עוד מילדותו, הביא את המלחין למינכן, בירת בוואריה, הסדיר את חובותיו הגדולים וקידם את העלאת האופרה החדשה שלו. לאחר קשיים גדולים שהתגלו בחזרות, הועלתה הבכורה של "טריסטן ואיזולדה" בתיאטרון המלכותי של מינכן ב-10 ביוני 1865, וזכתה להצלחה גדולה.
בינתיים הסתבך וגנר ברומן נוסף, הפעם עם קוזימה פון בילו (Cosima von Bülow), אשתו של המנצח הנס פון בילו, אחד ממעריציו הגדולים ביותר של וגנר ומי שניצח על הבכורה של "טריסטן ואיזולדה". קוזימה הייתה בתו מחוץ לנישואים של פרנץ ליסט, וצעירה מווגנר ב-24 שנים. באפריל 1865 נולדה לקוזימה ולווגנר בת מחוץ לנישואים, שנקראה איזולדה. הרומן הלא סודי ביניהם גרם לשערורייה במינכן, וחינו של וגנר סר בעיני בכירים בחצר, שחששו מהשפעתו המזיקה על המלך. בדצמבר 1865 נאלץ לודוויג להרחיק את וגנר ממינכן. לודוויג, שהיה ידוע באישיותו התמהונית, שקל לוותר על כס מלכותו ולהצטרף לווגנר הנערץ עליו בגלות, אך וגנר הניאו מכך.
לודוויג שיכן את וגנר בווילה על גדות אגם לוצרן, שם הושלמה האופרה "המייסטרזינגר מנירנברג", שהועלתה לראשונה במינכן ביוני 1868. באוקטובר התגרשה קוזימה מבעלה, וב-25 באוגוסט 1870 נישאה לווגנר. בדצמבר אותה שנה הלחין וגנר את "אידיליית זיגפריד" לכבוד יום הולדתה של קוזימה. נישואיהם נמשכו עד מותו של וגנר. נוסף לבתם איזולדה, נולדו להם בת, אווה, ובן, זיגפריד (על שם גיבור מיתולוגי, מגיבורי ה"ניבלונגים").
בווילה על גדות האגם פגש וגנר ב-1869 לראשונה את הפילוסוף פרידריך ניטשה, שהיה במהרה לחברו הטוב. לרעיונותיו של וגנר הייתה השפעה ברורה על ניטשה, שהיה צעיר ממנו ב-31 שנים. ספרו הראשון של ניטשה, "הולדת הטרגדיה", הוקדש לווגנר. חברותם עלתה לבסוף על שרטון, כאשר ניטשה הלך והתפכח מהיבטים שונים במחשבתו של וגנר, כגון המיליטריזם והאנטישמיות. בכתביו "פרשת וגנר" (1888) ו"ניטשה נגד וגנר" (1888) הציג ניטשה את וגנר כדקדנטי ומושחת, והתנער מהערצתו המוקדמת למלחין.
ביוגרפיה > ביירוית

בחיק משפחתו החדשה יכול היה וגנר להפנות את מרצו להשלמת מחזור האופרות "טבעת הניבלונג". וגנר רצה שהמחזור השלם יוצג בבית אופרה חדש, שיתוכנן במיוחד למטרה זו.
ב-1871 בחר בעיר הקטנה ביירוית לשכן בה את בית האופרה החדש. בני הזוג עברו לשם בשנה שלאחר מכן, ואז הונחה אבן הפינה למבנה. כדי לגייס כספים לבנייה, הוקמו במספר ערים "חברות וגנר", והוא עצמו החל במסע גיוס כספים ברחבי גרמניה. אולם גיוס הכספים הושלם רק הודות למענק גדול של המלך לודוויג בשנת 1874.
בית האופרה נחנך באוגוסט 1876 בהצגת הבכורה של מחזור "טבעת הניבלונג", בנוכחות אנשי שם רבים: הקיסר וילהלם השני, פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני פטרונו של וגנר (שהשתתף בחשאי), בני אצולה רבים, וכן מלחינים בולטים דוגמת אנטון ברוקנר, אדוארד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית הייתה הבכורה הצלחה מסחררת, אך מהבחינה הכספית הייתה כישלון חרוץ. וגנר ויתר על תוכניתו לערוך פסטיבל דומה בשנה שלאחר מכן, ונסע ללונדון לגייס כספים לכיסוי הגירעון. למרות קשיים אלה בתחילת הדרך, ממשיך בית האופרה של ביירוית לארח את פסטיבל ביירוית מאז ועד היום.
ביוגרפיה > השנים האחרונות

ב-1877 החל וגנר בעבודה על האופרה (האחרונה שלו) "פרסיפל". הלחנתה ארכה ארבע שנים, שבמהלכן פרסם שורת מאמרים ריאקציוניים על אודות דת ואמנות, שהלכו והקצינו.
העבודה על "פרסיפל" הושלמה בינואר 1882, ולכבודה נערך בביירוית פסטיבל. לאחר סדרה של התקפי דלקת גרון הופיע וגנר לפסטיבל כשהוא חולה מאוד. במהלך ההצגה השש עשרה והאחרונה של "פרסיפל" ב-29 באוגוסט, נכנס בחשאי לתא התזמורת במהלך המערכה השלישית, נטל את שרביט הניצוח מהמנצח הרמן לוי, וניצח על סוף היצירה.
לאחר הפסטיבל עברה המשפחה למשך החורף לוונציה, והתגוררה בארמון קא' ונדראמין קאלרגי על גדת התעלה הגדולה שבעיר. ב-13 בפברואר 1883 מת וגנר מהתקף לב. גופתו הושבה לביירוית והוא נקבר בגן אחוזתו בעיר, הקרויה Wahnfried ("חופש מאשליות").
יצירתו > האופרות

מורשתו האמנותית העיקרית של וגנר היא האופרות שכתב. את אלו ניתן לחלק באופן גס לשלושה חלקים:
האופרות המוקדמות הן "הפיות", "איסור האהבה" ו"ריאנצי", ואלו כמעט ואינן מבוצעות בימינו.
האופרות מתקופת הביניים נחשבות לטובות בהרבה, ועמן נמנות "ההולנדי המעופף", "טנהויזר" ו"לוהנגרין".
האופרות מהתקופה הבוגרת של וגנר: הראשונה בהן נחשבת "טריסטן ואיזולדה", שיש הרואים בה את פסגת יצירתו. היצירה שלאחריה היא "אמני השירה מנירנברג" (Die Meistersinger von Nürnberg), הקומדיה היחידה שכתב מלבד "איסור האהבה", ואחת האופרות הארוכות ביותר שעדיין זוכות לביצוע. אחריה בא המחזור "טבעת הניבלונג", שהוא מחזור של ארבע אופרות, המתבססות על המיתולוגיה הנורדית. הצגת "מחזור הטבעת" בשלמותו אורכת כ-15 שעות, והוא כונה יצירת האמנות השאפתנית ביותר שנוצרה אי פעם. האופרות הכלולות בו הן "זהב הריין" (Das Rheingold), "הוולקירה" (Die Walküre), "זיגפריד" (Siegfrid) ו"דמדומי האלים" (Götterdämmerung). האופרה האחרונה של וגנר, "פרסיפל", היא יצירה מהורהרת המבוססת על האגדה הנוצרית של הגביע הקדוש.
באמצעות האופרות שהלחין ומאמריו התאורטיים נודעה לווגנר השפעה בולטת במדיום האופראי. הוא צידד בצורה חדשה של אופרה שאותה כינה "דרמת מוזיקה", בה משתלבים יחדיו כל האלמנטים המוזיקליים והדרמטיים. כדי להגשים תוכנית זו העניק וגנר לתזמורת תפקיד דרמטי שאינו נופל מזה של הזמרים. כוח ההבעה של התזמורת מועצם באמצעות שימוש בלייטמוטיבים, קטעים מוזיקליים המייצגים דמות מסוימת או אלמנט בעלילה, ואשר שזירתם יחד והתפתחותם המורכבת מאירים את התקדמות העלילה.
בניגוד למלחיני אופרה אחרים, אשר הותירו לרוב את מלאכת כתיבת הליברית לאחרים, כתב וגנר את הליברית בעצמו. העלילות אצלו מבוססות לרוב על מיתוסים ואגדות אירופאיים.
הסגנון המוזיקלי של וגנר נחשב בדרך כלל לפסגת הזרם הרומנטי, בשל העיסוק חסר התקדים ברגש ובהבעתו. הוא החדיר רעיונות חדשים בתחום ההרמוניה והמבנה, ובכללם כרומטיות קיצונית. ב"טריסטן ואיזולדה" בחן את גבולות מערכת הסולמות המוזיקליים הרגילה, וסלל בכך את הדרך לאטונליות של המוזיקה במאה ה-20. היסטוריונים אחדים של המוזיקה רואים ב"טריסטן ואיזולדה" את תחילת המוזיקה הקלאסית המודרנית.
יצירתו > יצירתו הלא-אופראית

וגנר כמעט שלא כתב מוזיקה לא-אופראית. בין יצירותיו הלא-אופראיות נמנות סימפוניה אחת מגיל 19, פתיחות אחדות, מחזור השירים "שירי וזנדונק", כוראל, חמישיית קלרינט, ויצירות לפסנתר. מבין אלו, היצירה המבוצעת יותר מאחרות היא "אידיליית זיגפריד", יצירה קאמרית שכתב ליום הולדתה של אשתו השנייה, קוזימה. האידיליה שואבת כמה מוטיבים ממחזור הניבלונגים.
לאחר שכתב את "פרסיפל", תכנן וגנר ככל הנראה להקדיש את מרצו להלחנת סימפוניות. אולם עד יום מותו לא הותיר אחריו יצירה משמעותית בתחום זה.
הפתיחות וקטעי התזמורת מהאופרות הבוגרות של וגנר מנוגנות מדי פעם כקטעים אינסטרומנטליים. וגנר עיבד אותם למטרה זו, כך שלא יסתיימו באופן פתאומי.
קטע "מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין" מוכר ביותר ומנוגן לעיתים תכופות בחתונות, בעיקר בארצות הברית, ואז הוא מושר למלים "Here comes the bride / all dressed in white".
יצירתו > יצירות אחרות

וגנר היה כותב פורה שהותיר אחריו מאות ספרים, שירים ומאמרים, וכן התכתבות ענפה. כתביו מקיפים מגוון רחב של נושאים, בהם פוליטיקה, פילוסופיה וניתוחים מעמיקים (ואף סותרים) של האופרות שלו. כתבים בולטים הם "אופרה ודרמה" (1851), מאמר תאורטי על האופרה, "היהדות במוזיקה" (1850), כתב האשמה אנטישמי חריף נגד מלחינים יהודים, שבו נטען כי היהודים אינם מסוגלים ליצירה אותנטית. כן פרסם אוטוביוגרפיה, "חיי" (1880).
וגנר יזם כמה חידושים שהונהגו בבית האופרה בביירוית, בהם החשכת האודיטוריום במהלך המופע, והסתרת התזמורת מעיני הקהל והושבתה ב"בור".
וגנר המציא את הטובה הווגנריאנית הנקראת על שמו. היא שימשה לראשונה בטבעת הניבלונג.
הרצל ווגנר

חוזה מדינת היהודים, בנימין זאב הרצל, כתב ב"אוטוביוגרפיה" שלו: "במשך החודשיים האחרונים של שהותי בפריז כתבתי את הספר "מדינת היהודים". הדבר היחיד שהסב לי תענוג בערבים היה שמיעת המוזיקה של וגנר, במיוחד "טנהויזר", אופרה ששמעתיה כמספר הפעמים שהועלתה על הבמה. היא חיזקה את מערכת העצבים שלי ואת נפשי. רק באותם ערבים שהאופרה לא הוצגה בהם, חשתי הרהורים בנכונות מחשבותיי" (1896).
שנתיים לאחר מכן, שני קטעים מתוך האופרה טנהויזר בוצעו בקונגרס הציוני השני בבזל (שם, לדבריו של הרצל, נוסדה מדינת היהודים) "כאשר באותם זמנים חברי הקונגרס זימזמו להם שירים ביידיש".
טוסקניני ווגנר

התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית) ביצעה ב-1938, תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני, את הפתיחה "אמני השירה מנירנברג". המנצח עצמו סבר כי "ביצוע הפתיחה מהווה אות מחאה נגד התפשטות 'הדבר החום' [הנאציזם] באירופה", וכי "אסור להשאיר את וגנר לנאצים".
האנטישמיות של וגנר

במאמריו החריפים של וגנר ובמכתביו בא לידי ביטוי יחסו העוין כלפי היהודים (וכן כלפי הצרפתים). מאוחר יותר בחייו, בספרו האוטוביוגרפי "חיי" ("Mein Leben"), הביע צער על הפרשנות האנטישמית שניתנה למאמרו "היהדות במוזיקה".
וגנר השמיע דעות אנטישמיות בכל במהלך חייו, בשיחותיו ובכתבים פרי עטו. הוא הוקיע את היהודים, במיוחד את המוזיקאים היהודים, כגוף זר ומזיק בגרמניה, וקרא לגירושם ולנטישת התרבות היהודית. ישנם חוקרים הטוענים כי האופרות שלו מכילות מסרים אנטישמיים, אך טענה זו שנויה במחלוקת. מקור המחלוקת בעובדה כי אין באופרות של וגנר אזכורים ליהודים ויהדות, קריקטורות או דברי שטנה גלויים כלפי יהודים.
מאמרו האנטישמי המרכזי והשערורייתי ביותר של וגנר הוא "היהדות במוזיקה", שפורסם בנויה צייטשריפט פיר מוזיק ("כתב העת החדש למוזיקה") לראשונה בשנת 1850 תחת שם העט K. Freigedenk ("החופשי בדעותיו"). המאמר מתיימר להסביר את "חוסר האהדה בציבור" למלחינים ממוצא יהודי דוגמת פליקס מנדלסון-ברתולדי וג'אקומו מאיירבר. וגנר טוען כי העם הגרמני דוחה את היהודים בשל צורתם והתנהגותם, ובשל קולותיהם ה"צווחנים, החורקים, המזמזמים", וכי "על אף כל שנאמר ונכתב בזכות האמנציפציה ליהודים, תמיד חשנו באופן אינסטינקטיבי דחייה עזה מפני מגע ממשי איתם". טענתו העיקרית היא שהיהודים מסוגלים ליצור רק מוזיקה רדודה ומלאכותית שיש בה סממנים של מוזיקה דתית, הניזונה מהפולחן היהודי בבית הכנסת. מוזיקה זו מחקה באופן שטחי את המוזיקה האמיתית ששורשיה ב"רוח האמיתית של הפולק (העם)". אף שאין היום מחלוקת על היותו של וגנר שונא יהודים, בעבר היו מי שניסו להציגו כפילושמי ובכך לשקם את תדמיתו (למשל ההיסטוריון הגרמני Westrnhagen שכתב זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה). פרסומו הראשון של "היהדות במוזיקה" משך תשומת לב מעטה, אבל משפרסם אותו וגנר תחת שמו שלו בשנת 1869 קמו מחאות בזמן הצגת האופרה אמני השירה מנירנברג.
בסוף המאמר כתב וגנר כי "ישנה רק דרך אחת לגאול את היהודים מהקללה הנוראה הרובצת עליהם - Der Untergang" (דהיינו, שקיעתם או הסתלקותם). וגנר שלל את היטמעות היהודים בתרבות הגרמנית, משום שלדעתו הם "מרעילים" את התרבות הגרמנית. לטענתו אין לו בעיה עם יהודים דתיים אלא דווקא עם היהודים שהפכו לגרמנים, משום שהם נטמעים בחיי התרבות הגרמנית ומקבלים אותה וקשה לזהותם.[דרושה הבהרה] לטענתו, יהודים שהתנצרו מסוכנים יותר מכיוון שאין אפשרות לזהות אותם.
למרות כל זאת היו לווגנר כמה חברים יהודים. הבולט בהם היה המנצח הרמן לוי, יהודי דתי שווגנר בחר בו לנצח על הבכורה של "פרסיפל", האופרה האחרונה שלו. בתחילה רצה וגנר שלוי ייטבל לנצרות לפני שינצח על הבכורה, אך לבסוף חזר בו. לוי נותר חבר קרוב של וגנר, ואף התבקש אחרי מותו של וגנר להיות בין נושאי ארונו.
האנטישמיות של וגנר לא הייתה חריגה על רקע תקופתו וסביבתו. רעיונות אנטישמיים היו נפוצים באירופה של המאה ה-19 ונישאו בפי אינטלקטואלים רבים.
פרשנות הנאצים לפועלו של המלחין

וגנר היה חותנו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, אנגלי שהיה ממבשרי האנטישמיות הגרמנית החדשה וחבר בחוג ימני קיצוני שהוקם ב-1883 (לאחר מותו של וגנר). חוג זה, שנודע בשם "חוג ביירוית", אומץ על ידי קוזימה אשתו של וגנר. לאחר מותו של זיגפריד, בנו של וגנר, בשנת 1930, נפל ניהול פסטיבל וגנר השנתי  בביירוית על כתפיה של ויניפרד, אלמנתו של זיגפריד, שהייתה חברה קרובה של אדולף היטלר. היטלר העריץ את המוזיקה של וגנר, והיא נוגנה לעיתים תכופות בכנסים של המפלגה הנאצית. ישנם חוקרים הטוענים כי רעיונותיו של וגנר, ובמיוחד האנטישמיות שלו, השפיעו על האידאולוגיה הנאצית. אבל הדעות בנושא זה חלוקות. היבטים רבים במשנתו של וגנר אינם מתיישבים עם הנאציזם, למשל הפציפיזם.[דרושה הבהרה]
היטלר העריץ את וגנר, את יצירותיו ואת הגותו. לדעת תומאס מאן, להשפעת רעיונותיו של וגנר על היטלר היה חלק משמעותי בבניית הרייך השלישי ובדרכו ליצירת גרמניה חדשה על פי המיתוסים שווגנר העלה על נס באופרות שלו.
נינו של וגנר, המוזיקולוג ד"ר גוטפריד וגנר, ביקר בישראל בשנת 2005 והשתתף באירועי יום השנה הששים לתום מלחמת העולם השנייה באירופה. ד"ר וגנר אמר, כי לדעתו החברה הגרמנית לא התמודדה עדיין באופן רציני עם נושא השואה. כן דיבר על החוט האידאולוגי המקשר בין וגנר להיטלר.
מנואל ברוג, מבקר התרבות של "די ולט" הגרמני אמר על ריכרד וגנר לקראת יום השנה ה-200 להולדתו: "רק על ישו, נפוליאון והיטלר כתבו יותר". ספרים אחדים יצאו לרגל יובל זה, בהם ספרו של גוטפריד וגנר, "לא יהיו לך אלוהים אחרים על פני" ("You Shall Have No Other Gods Before Me"). בספרו טוען גוטפריד וגנר כי האנטישמיות ושנאת הנשים בולטות ביצירתו של וגנר. "יצירתו של וגנר כוללת מגוון רחב של כתבים גזעניים וסקסיסטיים. הוא פיתח תאוריות גזע משלו. עם הידע שיש לנו היום, אי אפשר עוד להתעלם מכך ולומר - 'זו רק מוזיקה יפה'", אמר נינו של ריכרד וגנר לסוכנות ידיעות צרפתית. גוטפריד תובע ממשפחתו לחשוף את קשריה למפלגה הנאצית ולפרסם את ההתכתבות בין היטלר לבני משפחתו של ריכרד וגנר בתקופת המלחמה.
לייפציג, עיר הולדתו של וגנר, עורכת אירועים רבים לכבודו.
הנצחה

ההנצחה העיקרית של ווגנר היא פסטיבל ביירוית, המוקדש כולו לאופרות שלו. הדום הקרח וגנר באי רוטשילד בסמוך לאי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ריכרד וגנר.
לקריאה נוספת

נעמה שפי, טבעת המיתוסים: ואגנר, הנאציזם והישראלים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשנ"ט.
זמנים, גיליון 79, ואגנר ומה שמסביב לו, הרצאות שנישאו בכנס על ריכרד וגנר שנערך באוניברסיטת תל אביב, בנובמבר 2001.
חזי שלח ורנה ליטוין, מי מפחד מריכארד ואגנר, הוצאת כתר, ירושלים 1984.
חיים גנז, "מי מפחד מריכארד ואגנר?", בספרו: מריכארד ואגנר עד זכות השיבה - ניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות, עם עובד, 2006.
יעקב כ"ץ, ריכארד ואגנר בסבך האנטישמיות, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים 1986.
גבריאלה ד'אנונציו, החיה הנבחרת | פרשת וגנר, (דחק, סדרת 'דרש', מאיטלקית: אמוץ גלעדי), 2022.
Paul Laurence Rose, German Question/Jewish Question: Revolutionary Antisemitism from Kant to Wagner, Princeton NJ: Princeton University Press 1992.
Curt Von Westernhagen, Wagner, Cambridge University Press 1981.
עמי מעיני, ריכארד ואגנר - מונוגרפיה, הוצאת Fons
Alex Ross, Wagnerism: Art and Politics in the Shadow of Music, Farrar, Straus and Giroux 2020
הערות שוליים

↑  אורה בינור, צליל צורם: התזמורת הקאמרית מנגנת וגנר, באתר nrg‏, 26 ביולי 2011
1 2   איתי שטרן, חגי חיטרון, "כאן קול המוזיקה" הפר את החרם על וגנר, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2018
1 2 3 4  שולמית וולקוב, מורטון ויינפלד, יאיר צבן, זמן יהודי חדש, ישראל: כתר, 2007, עמ' 87
↑  Gal, p. 16
↑  Gal, p. 17
↑  Gal, p. 18
↑  Gal, pp. 21-18
↑  Gal, pp. 24-22
↑  gal, pp. 37-30
↑  Hans Gal, p. 53
↑  Hans Gal, p. 55
↑  עמוס אילון, "הרצל"
↑  אריק בנדר, ‏מכתב של המלחין האנטישמי וגנר יימכר במכירה פומבית בירושלים, באתר מעריב אונליין, 22 באפריל 2018
↑  גל אורן, "פרחי הרע", מוסף "שבת" ב"מקור ראשון, 15 ביוני 2012
↑  "דפי קשר" לזכר חללי גטו טרזין
↑  עופר אדרת, "200 שנה להולדת וגנר, והדיון על מורשתו בגרמניה עדיין סוער", הארץ, 23 במאי 2013
↑  עמותת וגנר בישראל (ע"ר) | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  נעם בן זאב, אדם פרץ לבמה וגרם להפסקת כנס על ואגנר בירושלים, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2013
↑  תיק וגנר, באתר The Jerusalem Symphony Orchestra, ‏2013-12-08
↑  ואגנר? לא בא בחשבון, באתר תיאטרון ירושלים
↑  חדשות 12 תגרום לביטול פסטיבל? המלחין האנטישמי עורר סערה, באתר אייס, 26 באפריל 2022
↑  הדום הקרח וגנר באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
↑   איתן נצ'ין, להאזין לווגנר במאה ה-21, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2021
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
ריכרד וגנר
| טבעת הניבלונג | אופרות אחרות | ערכים קשורים |
| זהב הריין | הוולקירה | זיגפריד | דמדומי האלים | ההולנדי המעופף | טנהויזר | לוהנגרין | טריסטן ואיזולדה | אמני השירה מנירנברג | פרסיפל | היהדות במוזיקה | התקופה הרומנטית | פסטיבל ביירוית | קוזימה וגנר |
| אופרות של וגנר |
| --- | --- | --- |
| האופרות המוקדמות | החתונה • הפיות • איסור האהבה • ריאנצי |  |
| תקופת הביניים | ההולנדי המעופף • טנהויזר • לוהנגרין |  |
| התקופה הבוגרת | טריסטן ואיזולדה • אמני השירה מנירנברג • טבעת הניבלונג • זהב הריין • הוולקירה • זיגפריד • דמדומי האלים • פרסיפל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269525105171  PLWABN: 9810701964605606  BIBSYS: 90562701  BNC: 000056654  BNE: XX995632  BnF: cb14029873q (data)  CANTIC: a10857163  CiNii: DA00937941  GND: 118594117  HDS: 011644  ICCU: CFIV000723  ISNI: 0000 0001 2277 9084  KulturNav: a33f9790-282b-4e0d-9d27-12c4cebc2053  LCCN: n79089831  LNB: 000035066  MusicBrainz: eefd7c1e-abcf-4ccc-ba60-0fd435c9061f  NDL: 00459990  NKC: jn19981002383  NLA: 35586188  NLG: 71115  NLK: KAC199637121  NSK: 000101620  NTA: 068457901  RERO: 02-A000174496  RSL: 000083011  SELIBR: 208148  SNAC: w6f769wx  SUDOC: 027191451  TLS: Richard_Wagner  Trove: 1004751  ULAN: 500223295  VcBA: 495/83040  VIAF: 29732107   WorldCat (עם VIAF): 29732107 
וגנר בצעירותו
וגנר במינכן, 1864
בית האופרה של וגנר "פסטשפילהאוס" בביירוית (1900), התיאטרון שבו נערכות ההופעות במסגרת פסטיבל ביירוית
קפלר - שיטת וגנר מוצגת לראווה
מאמרו של וגנר "היהדות במוזיקה"
קריקטורה על וגנר מאת קרל קליק במגזין וינאי סאטירי משנת 1873, המתייחסת לשמועות על מוצאו היהודי של וגנר
מוחמד אבו תריכה

מוחמד אבו תריכה (בערבית: محمد ابو تريكة; נולד ב-7 בנובמבר 1978 בגיזה, מצרים) הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת הקשר בעיקר באל-אהלי ונבחרת מצרים. אבו תריכה נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים המצרים בכל הזמנים ולאחד השחקנים הבולטים בכדורגל האפריקאי בעשור הראשון של המאה ה-21.
אבו תריכה התפרסם כאשר במשחק מול נבחרת סעודיה במסגרת גביע אפריקה לאומות 2008 הבקיע גול, ומיד לאחר מכן הוריד את חולצת הנבחרת שלו וחשף חולצה עליה היה כתוב "מזדהה עם עזה", כאשר בתקופה זו רצועת עזה היה נתונה תחת מצור ישראלי. פעולה זו תרמה לפופולריות של אבו תריכה ברחוב העזתי בפרט ובעולם הערבי בכלל.
ב-20 בדצמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35.
עזריאל חייקין

| --- | --- |
הרב עזריאל חייקין מתפלל ב-770, ה'תשע"ח
הרב עזריאל חייקין מתפלל ב-770, ה'תשע"ח
 לידה:  6 ביוני 1930  (בן 94) ברה"מ 
 השתייכות:  חסידות חב"ד 
 תחומי עיסוק:  חינוך יהודי, חיזוק יהדות אוקראינה
 רבותיו:  הרבי מליובאוויטש
 
 תפקידים נוספים:  שליח סגן יו"ר מרכז רבני אירופה הרב הראשי לאוקראינה מטעם רבני חב"ד באוקראינה הרב הראשי של דנמרק הרב העיר בריסל הרב הראשי של בלגיה
 
 פרסים והוקרה:  מסדר הכתר 
 
הרב עזריאל חייקין (נולד בי' בסיוון תר"ץ, 6 ביוני 1930 בברית המועצות) היה רבה הראשי של אוקראינה מטעם רבני חב"ד באוקראינה ובעולם,[דרוש מקור] ממייסדי וחבר מועצת מרכז רבני אירופה. בעבר היה הרב הראשי של קופנהגן ושל בלגיה.
ביוגרפיה

עזריאל חייקין נולד לרב מאיר חיים (היה אסיר גולאג, לאחר צאתם מרוסיה ב-1946 עבר לשוודיה, שם שימש כרב בית הכנסת בסטוקהולם אחר כך היה אב בית דין מונטריאול, קנדה).
ב-1946 יצא הרב חייקין מרוסיה דרך פולין והגיע לפריז ולאחר מכן ב-1947 נסע לניו יורק ולמד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770. לאחר הסמכתו לרבנות מונה ב-1954 לרב בית הכנסת בעיר פיטסבורג וניהול את ישיבת חב"ד בעיר. ב-1955 המשיך לימודיו במונטריאול והפך לדיין. באותה עת היה בן 24. באפריל אותה שנה הגיע למרוקו בה שימש כשליח חב"ד וסייע לחותנו לעתיד, הרב מיכאל ליפסקר, להקים רשת חינוך יהודי ברחבי מרוקו. כיהן גם כראש ישיבה בקזבלנקה.
ב-1958, הרבי מלובביץ' הציע לרב חייקין לשמש כשליח בדנמרק לנהל שם הישיבה את בית התלמוד ישורון בקופנהגן עבור יהודי סקנדינביה. שנה לאחר מכן הקהילה היהודית בקופנהגן הציעה לו להתמנות לרב ראשי, תפקיד בו שימש במשך עשור.
ב-1968 מונה לרב העיר בריסל ופעל להקים מערך דתי עבור יהודי העיר ופעל להשגת אוכל כשר זמין עבור יהודי העיר. הרב חייקין כיהן באותה עת גם כאב בית דין בבריסל. ב-1988 הרב חייקין הקים את בית הקפה הכשר הראשון[דרוש מקור], עבור הסטודנטים היהודיים בעיר, בבניין האוניברסיטה הפתוחה בבריסל. לאחר מכן, האוניברסיטה הפכה לביתם של הסטודנטים היהודיים בבריסל.
עם תחילת הפרסטרויקה החל לעסוק בהחייאת[דרושה הבהרה] יהדות ברית המועצות ועם השנים היה ליועץ עבור מועצת רבני חבר המדינות.
ב-1990 בודואן, מלך בלגיה העניק לו תואר אבירות ואת אות מסדר הכתר הבלגי. ב-1992 היה לרבה הראשי של בלגיה.
בספטמבר 2003 נבחר על ידי כנס הרבנים של אוקראינה לרבה הראשי של אוקראינה, שימש כרבה הראשי של המדינה מטעם רבני אוקראינה, חב"ד ואור אבנר עד מאי 2008.
לפני שהרב חייקין עזב את כס רבנות אוקראינה הוא הוריש את עבודתו לרב יונתן בנימין מרקוביץ'
הרב חייקין נחשב למומחה בענייני אישות ובשנת 1992 מונה אף ליועץ לענייני אישות של אגודת רבני חבר העמים.
הרב חייקין גר בקראון הייטס, ולו שלושה ילדים. אחיו, הרב שלום דובער, חבר בוועד רבני ליובאוויטש ורב קהילת חב"ד בקליבלנד באוהיו.
הערות שוליים

↑  Главный раввин Украины сложил полномочия, Jewish.ru (ברוסית)
↑  צבי הירש נוטיק, תיבת "מנאי" שבנוסח הכתובה (גליון), באתר קובץ הערות וביאורים גל' תתפג, ‏כ"ב שבט תשס"ה
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאה איני

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בת 62 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סמינר הקיבוצים 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (2010)  פרס עגנון לאמנות הפרוזה (2019)  פרס ברנשטיין (2006)  פרס ניומן (2014) 
 
לאה איני (נולדה ב-1962) היא סופרת ומשוררת ישראלית. פרסמה שורה ארוכה של ספרי שירה ופרוזה. חלק מסיפוריה הקצרים זכו לתרגומים רבים וכן הופק אלבום שירים פרי עטה. כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ד ולשנת תשס"ד, זוכת פרס ברנשטיין (למחזה עברי מקורי) לשנת תשס"ו, 2006, פרס ביאליק לשנת תש"ע, 2010 פרס ניומן לספרות עברית לשנת תשע"ה ופרס עגנון לאמנות הפרוזה לשנת תש"ף
ביוגרפיה

לאה איני נולדה בתל אביב לאב ניצול השואה מסלוניקי ולאם ממוצא נאשדידני, כך שגדלה בצל שתי לשונות נכחדות: ספניולית וארמית. החלה לכתוב מגיל צעיר. למדה ספרות ולשון בסמינר הקיבוצים, ועבדה כעורכת בעיתון היומי על המשמר. כתבה פרוזה, אך לאחר שמרצה (אילן שיינפלד) ביקש ממנה שירים עבור כתב עת שערך, הפכה קטע סיפורי שכתבה כחיילת, לשיר. כך התפרסם "אחמד", ולאחריו נכלל בקובץ שיריה הראשון "דיוקן", שזכה בפרס ורטהיים ובפרס אדלר לשירת ביכורים. אחרי קובץ שירים נוסף שבה לכתיבת פרוזה למבוגרים, ואף כתבה לילדים ולנוער. סיפורים ושירים פרי-עטה תורגמו לשפות רבות. ב-2008 יצא לאור אלבום מוזיקלי ("סוג של ורוד") בביצוע תמר גלעדי ובהלחנתה ובהפקת חמי רודנר, הכולל תריסר שירים פרי-עטה של איני.
עבודות הפרוזה הייחודיות ושוברות הטאבו שלה זיכוה בשבחים חריגים. חבר-השופטים בפרס ראש הממשלה לספרות לשנת תשס"ד, נימק: "לאה איני היא כיום הסופרת המובילה של דורה... סופרת בעלת תעוזה ומודעות חברתית עמוקה...". ב-1993 זכתה בפרס קרן תל אביב, וזכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לספרות: ב-1994, וב-2004. ב-2006 זכתה בפרס ברנשטיין למחזאות על המחזה "מי אלמה". מלמדת כתיבת פרוזה למבוגרים בסדנאות כתיבה. ספריה של איני היו מועמדים לפרס ספיר שלוש פעמים עד כה: "ורד הלבנון" בשנת 2010, "סוסית" בשנת 2012 ו"בת המקום" בשנת 2014. בשנת 2014 הוענק לה פרס ניומן. בריאיון עם רזי ברקאי בתוכניתו ברדיו גלי צה"ל, אמרה שהיא עוסקת עתה אך ורק בכתיבת פרוזה למבוגרים.
בנובמבר 2024 נבחרה איני ל"רשימה הארוכה" של פרס ספיר שמעניק מפעל הפיס. איני מועמדת על ספרה "הילד של לגיון הזרים" (הוצאת מודן) שיצא ב-2023.