stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאוריית החיידקים כגורמי מחלות
התפתחות תאוריית הפתוגנים > בחברות עתיקות

היו רופאים והוגים בתרבות ההודית, העברית, היוונית והרומית שטענו כי מחלות יכולות לעבור במגע בין אנשים או עקב היגיינה גרועה, אך טרם גילוי המיקרו-אורגניזמים דעות אלה היו בגדר השערות ובמקרים רבים רופאים היו חסרי אונים מול מגפות או תחלואה במחלות מידבקות נפוצות. מצב זה הוחמר בגלל קיומן של מחלות לא-מידבקות (כמו סרטן) או העברת מיקרו-אורגניזמים על ידי חרקים.
ב-Sushruta Samhita, חיבור רפואי בסנסקריט שנכתב בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס, הרופא ההודי הקדום סושרוטה כתב את פרק Nidána Sthána על פתולוגיה תוך תאוריה ש"צרעת, חום, צריכה, מחלות עיניים ומחלות זיהומיות אחרות התפשטו מאדם אחד לאחר על ידי יחסי מין, מגע פיזי, אכילה משותפת, שינה משותפת, ישיבה משותפת ושימוש באותם בגדים, זרים ומשחות".
התורה מכילה את המחשבות המתועדות הקדומות ביותר על הדבקה בהתפשטות מחלות, העומדות בניגוד למסורת הרפואית הקלאסית ולכתבי היפוקרטס. באופן ספציפי, היא מציגה הנחיות להסגר ולרחצה בהקשר של צרעת ומחלות מין. עם זאת תאורים שונים בתנ"ך תומכים ברעיון לפיו חטא לאלוהים הוא הגורם המרכזי למחלות ומגפות. לדוגמה בפרשת מלחמת מדין התנ"ך מספר על מגפה שהרגה עשרים וארבעה אלף איש מבני ישראל ומייחס אותה למזימה של בני מדין. לפי התנ"ך, כדי לעצור את המגפה על בני ישראל להלחם ואף לטבוח את רוב בני מדין.
ההיסטוריון היווני תוקידידס (460–400 לפנה"ס) היה האדם הראשון שכתב, בתיאורו על המגפה באתונה, שמחלות עלולות להתפשט מאדם נגוע לאחרים.
אחת התאוריות על התפשטותן של מחלות מידבקות שלא הופצו במגע ישיר הייתה שהן הופצו על ידי "זרעים" דמויי נבגים (בלטינית: semina) שהיו מצויים באוויר ומתפזרים באוויר. בשירו, De rerum natura (על טבע הדברים, 56 לפנה"ס), המשורר הרומי לוקרטיוס (99 לפנה"ס – 55 לפנה"ס) קבע כי העולם מכיל "זרעים" שונים, שחלקם עלולים לגרום לאדם לחלות אם הוא שואף או בולע אותם.
המדינאי הרומי מרקוס טרנטיוס וארו (116–27 לפנה"ס) כתב, ב-Rerum rusticarum libri III שלו (שלושה ספרים על חקלאות, 36 לפנה"ס): "יש לנקוט באמצעי זהירות גם בסביבה של ביצות... כי גדלים שם יצורים זעירים מסוימים. יצורים שלא ניתן לראות בעיניים, שמרחפים באוויר וחודרים לגוף דרך הפה והאף וגורמים שם למחלות קשות".
הרופא היווני גאלן (אנ') (129 לספירה – בסביבות 216/200) העלה השערות בספרו "על סיבות ראשוניות" (175 לספירה) כי לחלק מהחולים יש "זרעי חום". בספרו "על סוגי החום השונים" (175 לספירה), גאלן שיער שמגפות הופצו על ידי "זרעים מסוימים של מגפה", שהיו קיימים באוויר. בספרו "מגפות" (176–178 לספירה), גאלן הסביר שמצבם של חולים עלול להידרדר מחדש במהלך ההתאוששות מחום מכיוון שאיזשהו "זרע של המחלה" אורב בגופם, מה שיגרום להישנות המחלה אם החולים לא ימלאו אחר המשטר הטיפולי של הרופא.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > ימי הביניים

צורה בסיסית של תאוריית הדבקה מתוארכת לרפואה בעולם האסלאמי של ימי הביניים, שם היא הוצעה על ידי הרופא הפרסי אבן סינא ב"קנון הרפואה" (1025), שהפך מאוחר יותר לספר הלימוד הרפואי הסמכותי ביותר בתחום אירופה עד המאה ה-16. בספר הרביעי של "אל-קאנון", אבן סינא דן במגפות, תוך שהוא מתאר את תאוריית המיאזמה הקלאסית וניסה למזג אותה עם תאוריית ההידבקות המוקדמת שלו. הוא הזכיר שאנשים יכולים להעביר מחלות לאחרים בנשימה, ציין הידבקות בשחפת, ודן בהעברת מחלות דרך מים ולכלוך.
המושג של הדבקה בלתי נראית נדון מאוחר יותר על ידי כמה חוקרים איסלאמיים בסולטנות האיובית שכינו אותם "נַגַ'אסַא֫ת" (בערבית: نجاسات – "חומרים לא טהורים"). חוקר הפיקה אבן אל-חאג' אל-עבדרי (אנ') (1250–1336), תוך כדי דיון בתזונה והיגיינה אסלאמית, נתן אזהרות לגבי האופן שבו הדבקה עלולה לזהם מים, מזון ובגדים, ועלולה להתפשט דרך אספקת המים, וייתכן שהידבקות היא חלקיקים בלתי נראים.
במהלך ימי הביניים המוקדמים, איזידורוס מסביליה (560–636) הזכיר "זרעים נושאי מגפה" ("pestifera semina") בספרו "על טבע הדברים" (בערך 613 לספירה).  מאוחר יותר בשנת 1345, Tommaso del Garbo (אנ') ‏ (1305–1370) מבולוניה, איטליה הזכיר את "זרעי המגפה" של גאלן ביצירתו "Commentaria non-parum utilia in libros Galeni" (פירושים מועילים לספרי גאלן).
בשנת 1546, פרסם הרופא האיטלקי ג'ירולמו פרקסטורו את "De Contagione et Contagiosis Morbis" ("על הדבקה ומחלות מידבקות"), קבוצה של שלושה ספרים המכסים את אופי המחלות המידבקות, סיווג פתוגנים עיקריים ותאוריות על מניעה וטיפול במצבים אלו. פראקאסטרו האשים את "זרעי המחלה" שמתפשטים באמצעות מגע ישיר עם מארח נגוע, מגע עקיף עם פומיטים (אנ') או דרך חלקיקים באוויר.
למרות ההסברים האלה, ושימוש בכלים כמו הסגר או שטיפת ידיים על ידי חלק מהאנשים והרופאים נגד מגפות, היו הסברים אחרים, נפוצים בהרבה, מדוע מחלות מידבקות מתקיימות ומדביקות אנשים. הסברים נפוצים היו בגלל חטא דתי, התנהגות בלתי מוסרית, שדים, או גורמים מיסטיים רבים אחרים כמו קללה על ידי מכשפות ועין הרע. מלומדים האמינו בהסברים כמו אוויר רע, חוסר איזון בין 4 ליחות, מזון מקולקל ועוד הסברים רבים אחרים.
לדוגמה, מגפת המוות השחור הובילה לצמיחת "תנועת המצליפים" (הפלגלנטים) שהופיעה לראשונה בשנת 1260 באירופה, והתחזקה מאוד בתקופת ההתפרצות הגדולה של המגפה בשנת 1347. חברי התנועה נהגו לקיים תהלוכות המוניות שבהן קיימו הצלפה העצמית באמצעות שוט כאשר המשתתפים עירומים בפלג גופם העליון ומסכה מכסה את פניהם. פצעיהם דימו את פצעי הסטיגמטה של ישו. הם קיוו שהצלפה עצמית זו ביכולתם לתקן את חטאי המאמינים, ועל ידי כך לסייע בסיום המגפה. הסבר אחר למוות השחור היה האמונה כי יהודים מרעילים בארות, דבר שגרם למהומות ופרעות ביהודים ברחבי אירופה; הרדיפות היו בעיקר בצרפת, בשווייץ ובגרמניה.
בהיעדר היכולת לזהות מיקרואורגניזמים, רופאים וחוקרים היו חסרי אונים לזהות ולוודא את גורמי המחלות, להכריע בין הסברים שונים או לְהָזֵם דעות קדומות של האוכלוסייה הכללית או של רופאים אחרים.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > אגוסטינו באסי, איטליה

במהלך תחילת המאה ה-19, האנטומולוג האיטלקי אגוסטינו באסי חקר מחלה בקרב תולעי משי הגורמת לכתמי פטרייה לבנים לאורך הזחל. מחלה זו מכונה "מוסקרדין" (סוג של בונבון לבן) בצרפתית ו"קלצינצ'יו" (הריסות) או "מאל דל סגנו" (סימן רע) באיטלקית. הרקע למחקר היה חששות כלכליים מפני קריסת ייצור המשי באירופה. מ-1835 עד 1836 פרסם באסי את ממצאיו שנבגי פטריות פתוגניות לחרקים מעבירים את המחלה בין זחלים. הוא המליץ על הסרה מהירה של זחלים חולים וחיטוי משטחיהם. כך הציג באסי שיטות המשמשות בטיפול רפואי מונע מודרני. חוקר הטבע האיטלקי ג'וזפה גבריאל בלסמו-קריבלי קרא למין הפטרייה הגורם למחלה על שם באסי, המסווג כיום כ-Beauveria bassiana.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > לואי-דניאל בופרטוי, צרפת

בשנת 1838, המומחה הצרפתי ברפואה טרופית לואי-דניאל בופרטוי היה חלוץ בשימוש במיקרוסקופ לשם חקר מחלות ופיתח באופן עצמאי תאוריה שכל המחלות הזיהומיות נבעו מזיהום טפילי ב"חיות" (מיקרואורגניזמים). בעזרת ידידו מ' אדל דה רוסוויל, הוא הציג את התאוריה שלו במצגת רשמית בפני האקדמיה הצרפתית למדעים בפריז.
עד 1853, הוא היה משוכנע שהמלריה והקדחת הצהובה מופצות על ידי יתושים. הוא אפילו זיהה את קבוצת היתושים המסוימת שמעבירים קדחת צהובה כ"מין הביתי" של "יתוש מפוספס", שניתן לזהות אותו בתור "Aedes aegypti", הווקטור האמיתי. הוא פרסם את התאוריה שלו ב-1854 ב-Gaceta Oficial de Cumana ("העיתון הרשמי של קומאנה"). הדוחות שלו הוערכו על ידי ועדה רשמית, שביטלה את תאוריית היתושים שלו. (התאוריה קיבלה אישוש והכרה רק בתחילת המאה ה-20 כאשר וולטר ריד גילה את שיטת ההדבקה בקדחת הצהובה במחקר בקובה).
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > איגנץ זמלווייס, אוסטריה

איגנץ זמלווייס, רופא מיילד הונגרי שעבד בבית החולים הכללי של וינה ("Allgemeines Krankenhaus") בשנת 1847, הבחין בדפוסים ביחס לתמותה גבוהה בקרב אמהות יולדות בבית החולים. זמלווייס שם לב כי נשים מתו מקדחת לידה באחוזים גבוהים יותר כאשר הן ילדו בסיוע רופאים וסטודנטים לרפואה. לעומת זאת נשים שילדו בסיוע מיילדות היו בטוחות יחסית. לאחר בדיקה נוספת, זמלווייס יצר את הקשר בין קדחת לידה לבין בדיקות של נשים לידות על ידי רופאים, והבחין כי רופאים אלו הגיעו בדרך כלל ישירות מניתוחים שלאחר המוות ללא כל חיטוי. בטענה שקדחת הלידה היא מחלה מידבקת ושחומר מנתיחות שלאחר המוות היה מעורב בהתפתחותה, זמלווייס גרם לרופאים לשטוף את ידיהם במי סיד מוכלרים לפני שבדקו נשים הרות. לאחר מכן הוא תיעד ירידה פתאומית בשיעור התמותה מ-18% ל-2.2% במהלך תקופה של שנה. למרות הראיות הללו, הוא והתאוריות שלו נדחו על ידי רוב הממסד הרפואי שהיה בזמנו. ההסבר של "אוויר רע" מנע מרופאים וחוקרים לקבל את עמדותיו.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > גדעון מנטל, בריטניה

גדעון מנטל, רופא מסאסקס, המפורסם בעיקר עקב חלקו בגילוי מאובני דינוזאורים, השתמש במיקרוסקופ שלו במשך זמן רב, וכתב בספרו "Thoughts on Animalcules"‏ (1850) שייתכן כי "רבות מהמחלות החמורות ביותר הפוגעות באנושות, נוצרות על ידי מצבים מוזרים של בעלי חיים בלתי נראים. חַיִים".
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > ג'ון סנואו, בריטניה

הרופא הבריטי ג'ון סנואו נחשב כמייסד האפידמיולוגיה המודרנית עקב חקר התפרצות הכולרה ברוד סטריט ב-1854. סנואו מתח ביקורת על האנטומאי האיטלקי ג'ובאני מריה לנצ'יסי, שטען בכתביו מתחילת המאה ה-18 כי "מיאזמת הביצות" מפיצה מלריה. להפרכת התאוריה של לנצ'יסי, סנואו הצביע על כך שאוויר רע מאורגניזמים מתפרקים לא היה קיים בכל מקרי התחלואה. בספרו הקצר משנת 1849 "על אופן התקשורת של כולרה", סנואו הציע כי הכולרה מתפשטת דרך מחזור הצואה-פה, ומשתכפלת במעיים התחתונים של האדם.
במהדורה השנייה של הספר, שפורסמה ב-1855, סנואו העלה תאוריה שכולרה נגרמת על ידי תאים קטנים יותר מתאי אפיתל אנושיים. דבר זה אושר בהמשך על ידי רוברט קוך, שמצא ב-1884 שחיידק מהמין Vibrio cholerae הוא הגורם הסיבתי למחלה. עקב ההכרה במקור ביולוגי למחלה, המליץ סנואו על הרתחה וסינון מים כדי למנוע אותה, ויצר את התקדים להנחיות המודרניות להרתיח מים במקרה של חשש לזיהום ביולוגי.
חברת Southwark and Vauxhall Waterworks סיפקה מים מזוהמים בשפכים מנהר התמזה, לחלק מאזורי לונדון. באמצעות ניתוח סטטיסטי שקושר בין מקרי כולרה למשאבות מים ספציפיות הקשורות לחברה, סנואו הראה כי אזורים שבהם הספקת המים בוצעה על ידי חברה זו חוו מקרי מוות בשיעור גבוה פי ארבעה עשר לעומת תושבים שהשתמשו במים מחברת Lambeth Waterworks, שהמשאבות שלה השיגו מים ממעלה הנהר, מאזור נקי יותר שנקרא Seething Wells. סנואו זכה לשבחים על כך ששכנע את המועצת המקומית של קהילת סנט ג'יימס להסיר את ידיות המשאבות המזוהמות, אך הוא ציין גם כי מקרי ההתפרצות כבר פחתו כאשר תושבים מפוחדים נמלטו מהאזור.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > לואי פסטר, צרפת

במהלך אמצע המאה ה-19, המיקרוביולוג והכימאי הצרפתי לואי פסטר הציג לראווה כיצד טיפול במערכת הרבייה הנקבית בחומצה בורית הרג את המיקרואורגניזמים שגרמו לזיהומים לאחר לידה תוך הימנעות מנזק לריריות.
בהתבסס על עבודתו של Redi, פסטר הפריך את תאוריית הבריאה הספונטנית על ידי בניית צלוחיות צוואר ברבור המכילות אגר מזין. מאחר שתכולת הבקבוק הותססה רק במגע ישיר עם האוויר של הסביבה החיצונית על ידי הסרת הצינור המעוקל, פסטר הדגים שחיידקים חייבים לעבור בין אתרי זיהום כדי להתיישב במושבות חיידקים.
בדומה לבאסי, פסטר הרחיב את מחקרו על תורת החיידקים על ידי חקר פברין, מחלה הגורמת לכתמים חומים על תולעי משי. בעוד הבוטנאי השווייצרי קרל נאגלי גילה את הפטרייה ממין Nosema bombycis (אנ') בשנת 1857, פסטר יישם את הממצאים כדי להמליץ על אוורור וסינון משופר של ביצי תולעי משי, צורה מוקדמת של מעקב אחר מחלות.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > המאות ה-19 וה-20 > רוברט קוך, גרמניה

הבקטריולוג הגרמני רוברט קוך היה בתחילת דרכו רופא מחוזי באזור כפרי בוולשטיין. קוך התמקד בחקר הגחלת (אנתרקס). באותה תקופה המחלה הייתה נפוצה בקרב פרות וחיסלה לעיתים עדרים שלמים וגרמה גם מוות בקרב בני אדם. באותו זמן קוך היה ללא הכשרה במחקר, מנותק מהקהילה המדעית, ומספריות מדעיות, וכמעט ללא ציוד מדעי. כמו כן הוא היה רופא עסוק עם פציינטים רבים. למרות כל זאת הוא החל לחקור את המחלה. המעבדה שעמדה לרשותו הייתה ממוקמת בדירה בת 4 החדרים בה גר, והציוד המרכזי שהיה לו היה מיקרוסקופ שקיבל כמתנה מאשתו, וכן ציוד מאולתר שהכין במו ידיו.
בשנת 1884 פרסם קוך ארבעה קריטריונים לביסוס סיבתיות בין מיקרואורגניזמים ספציפיים ומחלות, הידועים כיום בשם העיקרים של קוך:
חובה על המיקרואורגניזם להימצא בכל האורגניזמים הסובלים מן המחלה, אך לא באורגניזמים בריאים.
חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך אורגניזם חולה ולגדלו בתרבית טהורה.
המיקרואורגניזם שגודל בתרבית צריך לחולל את המחלה כאשר הוא מוצג לאורגניזם בריא.
חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך הנשא הניסיוני ולגלות שהוא זהה למיקרואורגניזם מחולל המחלה המקורי.
במהלך חייו, קוך זיהה כי ההנחות אינן ישימות באופן אוניברסלי – לדוגמה, נשאים אסימפטומטיים של כולרה מפרים את ההנחה הראשונה. מאותה סיבה, ההנחה השלישית מציינת "צריך", ולא "חייב", מכיוון שלא כל האורגניזמים המארחים שנחשפים לגורם זיהומי רוכשים את הזיהום, אולי בשל הבדלים בחשיפה קודמת לפתוגן. יתר על כן, לא ניתן לגדל וירוסים בתרביות טהורות מכיוון שהם טפילים תוך-תאיים, מה שהופך לבלתי אפשרי למלא את ההנחה השנייה. באופן דומה, חלבונים פתוגניים שקופלו בצורה שגויה, הידועים בשם פריונים, התפשטו רק על ידי העברת המבנה שלהם לחלבונים אחרים, במקום שכפול עצמי.
להנחות של קוך יש אומנם חשיבות היסטורית, מפני שהן מדגישות כי מתאם אינו בהכרח מעיד על סיבתיות, אך פתוגנים רבים מקובלים כיום כגורמים סיבתיים של מחלות ספציפיות מבלי שהם עומדים בכל הקריטריונים. בשנת 1988, המיקרוביולוג האמריקאי סטנלי פאלקוב פרסם גרסה מולקולרית של הנחותיו של קוך כדי לבסס מתאם בין גנים של חיידקים ובין תכונותיהם הפתוגניות.
התפתחות תאוריית הפתוגנים > ג'וזף ליסטר, בריטניה

לאחר קריאת מאמרים של פסטר על תסיסה באמצעות חיידקים, המנתח הבריטי ג'וזף ליסטר זיהה ששברים מורכבים, הכוללים עצמות הפורצות דרך העור, נוטים יותר להזדהם עקב חשיפה למיקרואורגניזמים סביבתיים. הוא זיהה שניתן למרוח חומצה קרבולית על מקום הפציעה כחומר חיטוי יעיל. ליסטר פרסם את תוצאות מחקריו ב-1867.
ראו גם

אלכסנדר פלמינג
תאוריית התא
אפידמיולוגיה
רוברט הוק
רודולף וירכו
בת הים הקטנה (סרט, 2023)

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  "בת הים הקטנה" מאת רון קלמנטס וג'ון מסקר "בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן
 בימוי:  רוב מרשל 
 הופק בידי:  ג'ון דלוקה מארק פלאט לין-מנואל מירנדה
 תסריט:  דייוויד מגי
 עריכה:  וייאט סמית'
 שחקנים ראשיים:  האלי ביילי ג'ונה האוור-קינג מליסה מקארתי חאווייר ברדם נומה דומזווני
 מדבבים:  דויד דיגס אקוופינה ג'ייקוב טרמבלי
 מוזיקה:  אלן מנקן הווארד אשמן לין-מנואל מירנדה
 צילום:  דיון ביבה
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני Marc Platt Productions Lucamar Productions
 חברה מפיצה:  חברת וולט דיסני
 הקרנת בכורה:  8 במאי 2023 (תיאטרון דולבי) ישראל 25 במאי 2023 ארצות הברית 26 במאי 2023
 משך הקרנה:  135 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי, סרט רומנטי, סרט לכל המשפחה, סרט הרפתקאות, סרט אגדות 
 תקציב:  250 מיליון דולר
 הכנסות:  569.6 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
בת הים הקטנה (באנגלית: The Little Mermaid) הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי שבוים על ידי רוב מרשל על פי תסריט מאת דייוויד מגי. סרט זה הוא עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה משנת 1989 באותו השם, שהוא עצמו מבוסס על האגדה המפורסמת משנת 1837, בעלת אותו השם, מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. בסרט מככבת האלי ביילי בתפקיד הראשי, ולצדה מככבים ג'ונה האוור-קינג, מליסה מקארתי, חאווייר ברדם, דויד דיגס, אקוופינה, ג'ייקוב טרמבלי ונומה דומזווני.
במאי 2016, נמסר לראשונה כי "סרטי וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד מחודש לסרטם משנת 1989. בדצמבר 2017, נמסר כי למלאכת בימוי הסרט נשכר מרשל. צילומי הסרט התקיימו בעיקר באולפני "פיינווד" שבאנגליה ובאי סרדיניה שבאיטליה מינואר עד ליולי 2021. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין "סרטי וולט דיסני", ג'ון דלוקה, מרשל, וחברת "מארק פלאט הפקות". בכתיבת והלחנת השירים עבור העיבוד המחודש, השתתף המוזיקאי לין-מנואל מירנדה, לצד המלחין אלן מנקן ששב עבור הלחנת הפרטיטורה והשירים.
בכורת הסרט התקיימה בתיאטרון דולבי בלוס אנג'לס ב-8 במאי 2023, ולאחריה, בכיכר אודיאון לוקס לסטר שבלונדון ב-15 במאי 2023, בארצות הברית, עלה הסרט לאקרנים בפורמטי RealD 3D, IMAX, Dolby Cinema ו-4DX, בנוסף למסכים רגילים, ב-26 במאי 2023; ובישראל, ב-25 במאי 2023.
צוות השחקנים והדמויות > לייב אקשן

האלי ביילי (דיבוב לעברית: נועה קליין) – הנסיכה אריאל, בת ים ובתו הצעירה ביותר של המלך טריטון, הנמשכת אל העולם האנושי. ביילי הייתה הראשונה שנבחנה לתפקיד, לאחר שרוב מרשל ראה אותה מבצעת את הסינגל "Where Is the Love?" מאת דוני האת'ווי משנת 1972 בטקס פרסי גראמי ה-61. לדברי מרשל, מאות בנות אחרות ניסו להיבחן גם הן לתפקיד, אך ביילי "הציבה את הרף כה גבוה שאף אחת לא התעלתה עליו."
ג'ונה האוור-קינג (דיבוב לעברית: גילן שחף) – הנסיך אריק, נסיך אנושי הרפתקן ובעל רוח חופשייה, בו מתאהבת אריאל לאחר שהיא מצילה אותו מטביעה במהלך סערה. האוור-קינג תיאר את דמותו של אריק כ"חסרת מנוחה ובעלת שאלות על מקומו בעולם, כמו אריאל... הוא די מבודד ורגיש."
מליסה מקארתי (דיבוב לעברית: איילת רובינסון) – אורסולה , מכשפת ים בוגדנית ואחותו האוקטופידה והמנוכרת של המלך טריטון, שאליה פונה אריאל בבקשה להפוך לבת אנוש, אך מבלי לדעת שהיא למעשה זוממת להשתלט על אטלנטיקה. מקארתי תיארה את דמותה כ"כה מהנה. יש לה שנינות, יש לה מניפולציות. יש לה מנעד רחב ובו בזמן, עליי לחשוב איזה שריון היא עוטה על עצמה? ואני לא חושבת שבריאותה הנפשית מצוינת". לגילום דמותה של אורסולה נבחנה גם ליזו.
ג'סיקה אלכסנדר (דיבוב לעברית: שיר פרג) – ונסה, בת-דמותה האנושית של אורסולה, בה היא משתמשת על מנת לחבל בעסקה שלה עם אריאל. לפני ליהוקה של אלכסנדר לתפקיד, מפיקי הסרט היו מעוניינים ללהק את הזמרת קייסי מאסגרייבס.
חאווייר ברדם (דיבוב לעברית: גדי לוי) – המלך טריטון, שליט אטלנטיקה ואביה הקפדני ומגונן יתר-על-המידה של אריאל, השונא את עולם בני האדם עקב מותה של אשתו בידי אחד מהם. ברדם תיאר את דמותו של טריטון כ"קצת פחות זועפת מהמקור, כי התכוונו להביא יותר קונפליקטים להתנהגותו, כמו פחדיו וחוסר ביטחונו כאב. בסופו של דבר, הפחד לתת לבת זקוניו לעזוב את הבית מיתרגם ככעס או כשתלטנות-יתר."
נומה דומזווני (דיבוב לעברית: ענת ניב) – המלכה סלינה, אמו המאמצת של אריק ושליטת ממלכת האיים הקריביים. דומזוויני תיארה את דמותה כ"מלכה אוהבת ומלכה-אם והורה וחובבת אדמה, שלומדת על עצמה דרך שחרור ילדיה לדרכם."
ארט מאליק (דיבוב לעברית: אוהד שחר) – סר גרימסבי, ראש ממשלת ממלכתה של סרינה ואיש סודו הנאמן של אריק, המשמש לו כדמות אב.
מרטינה ליירד (דיבוב לעברית: הדר שחף-מעיין) – לאשנה, אחת המשרתות בטירתו של אריק. דמותה של לאשנה מבוססת באופן רופף על דמותה של קרלוטה מהסרט המקורי.
צוות השחקנים והדמויות > דיבוב

דויד דיגס (דיבוב לעברית: יובל בינדר) – סבסטיאן, הסרטן המלכותי ויועצו הנאמן של המלך טריטון, שממונה על ידו להשגיח על מעלליה של אריאל. על גילום דמותו של סבסטיאן, דיגס הצהיר כי מדובר בתפקיד הקשה ביותר שהוא נאלץ לעשות.
אקוופינה (דיבוב לעברית: דקלה הדר) – סקאטל, סולה צפונית וחברתה של אריאל, המספקת לה הסברים נעדרי ביסוס ולא מדויקים על כל חפץ מעולם בני האנוש שאריאל מוצאת. שלא כמו בסרט המקורי, מינו של סקאטל שונה משחף זכר לסולה נקבה, גם על מנת להתאים את הדמות למגדר של השחקנית שלה וגם על מנת להציג אותה בסצנות מתחת למים.
ג'ייקוב טרמבלי (דיבוב לעברית: דניאלה גפן אשכנזי) – פלאונדר, דפדוף אטלנטי וחברה הטוב ביותר של אריאל שמצטרף להרפתקאותיה הרבות למרות חששותיו הרבים.
בסרט מופיעים ללא דיבוב (זאת בניגוד לסרט המקורי) גם צמד הניבנים ירוקים של אורסולה, פסולים וחליאם; וכלבו של אריק, מקס.
בנוסף, בסרט מופיעים גם לורנה אנדריאה כפרלה; סימון אשלי כאינדירה; קייסה מוחמד כקארינה; נטלי סורל ככספיה; קרולינה קונצ'ט כמאלה (דיבוב לעברית: אילי עלמני); וסיינה קינג כטמיקה – ששת בנותיו של המלך טריטון ואחיותיה של אריאל; אמילי קואטס כרוזה, נערה צעירה העובדת כמשרתת בטירתו של אריק; ג'ון דאגליש וכריסטופר פיירבנק כמאליגן והוקינס, מלחים המשרתים על ספינתו של אריק; וראסל בלוך ואדריאן כריסטופר כבני ים המשרתים כשומרים בארמונו של טריטון. מדבבת דמותה של אריאל מהסרט המקורי, ג'ודי בנסון, מופיעה בסרט בהופעת קמע כרוכלת מקומית בה נתקלת אריאל במהלך הסיור שעורך לה אריק ברחבי ממלכתו.
הפקה > פיתוח

הבמאי רוב מרשל (מימין) והתסריטאי דייוויד מגי (משמאל).
במאי 2016, נמסר כי "חברת וולט דיסני" שוקדת על פיתוח עיבוד לייב אקשן על בסיס האגדה "בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. שלושה חודשים לאחר מכן, נמסר כי על הפקת הסרט חתמו לין-מנואל מירנדה ומארק פלאט, וכי הסרט יהיה עיבוד מחודש לסרט ההנפשה של דיסני באותו השם, שעלה לאקרנים בשנת 1989. ב-6 בדצמבר 2017, דווח כי "חברת וולט דיסני" מעוניינת לשכור את הבמאי רוב מרשל למלאכת בימוי הסרט, ואת התסריטאית ג'יין גולדמן לכתיבת התסריט. ב-5 בדצמבר 2018, חשף מרשל כי הוא, יחד עם ג'ון דלוקה ומארק פלאט, נשכר להתחיל בפיתוח העיבוד המחודש, והצהיר כי "ג'ון ו[מרשל] התחילו בעבודתנו בניסיון לחקור את הסרט ולהבין אותו… זה סרט מסובך מאוד לתרגום מאנימציה ללייב אקשן. לייב אקשן זה עולם אחר לגמרי, אז צריך להיות מאוד זהירים לגבי האופן שבו זה נעשה, אבל התחלנו את שלב החקירה". בדצמבר, הוכרז רשמית כי את הסרט יביים מרשל. במהלך ריאיון שהתקיים ב-21 בדצמבר 2018, אישר מרשל מחדש כי הסרט נמצא בשלבי פיתוח ראשוניים ביותר וכי האולפנים עדיין שוקדים על חיפוש דרכים לתרגום עלילת הסרט המקורי ללייב אקשן. ב-3 ביולי 2019, נמסר כי לכתיבת התסריט לצד גולדמן צורף דייוויד מגי, שכתב בעבר את התסריט לסרט "מרי פופינס חוזרת" מאת מרשל, וכי הוא יקבל קרדיט בלעדי על התסריט. ב-10 בפברואר 2020, אישר מירנדה כי החלו ההכנות לקראת הפקת הסרט.
הפקה > צילומים

במקור, התעתדו צילומי הסרט להתחיל בלונדון, אנגליה, בין שלהי מרץ לתחילת אפריל 2020; עם זאת, בעקבות התפרצותה של מגפת הקורונה נמסר על דחיית הצילומים. מספר שבועות לאחר דחיית הצילומים, דלפו תמונות מתוך סט שכבר נבנה באולפני "פיינווד", בהן הוצגו תמונות אוויריות של ספינתו של הנסיך אריק וכן תמונות פנימיות של טירתו. ב-29 ביולי 2020, בהתבסס על פוסט במדיה החברתית, אושר כי ג'ייקוב טרמבלי החל להקליט את שורות הדיאלוג שלו עבור הסרט. עוד נמסר כי צילומי הסרט יתחילו ב-10 באוגוסט 2020. בנובמבר 2020, אישר מנכ"ל דיסני, בוב צ'אפק, כי כל צילומי הסרטים שנדחו במהלך הסגרים חודשו, ובמקרים מסוימים, אף הסתיימו.
בדצמבר 2020, הצהירה מקארתי כי היא עתידה להתחיל לצלם את הסצנות בהשתתפותה בינואר 2021. בנוסף, הצהיר דיגס כי ההכנות לקראת דיבוב דמותו של סבסטיאן, היו מהקשות ביותר שנאלץ לעשות כשחקן.
צילומי הסרט החלו רשמית באולפני "פיינווד" בעיר אייבר שבאנגליה ב-30 בינואר 2021. בנוסף, צילומי הסצנות של מקארתי החלו בסופו של דבר באפריל 2021. ב-6 באפריל, הוכרז על צילומי חוץ שיתקיימו בתקופת בקיץ באי סרדיניה שבאיטליה ויימשכו כשלושה חודשים. כמו כן, צילומי חוץ נוספים התקיימו בעיירה פורטו צ'רבו שבאיטליה ובדרום צרפת. ביוני 2021, הושבתו הצילומים פעם נוספת לאחר שהתברר כי מספר מחברי צוות ההפקה נדבקו בקורונה, וחודשו כשבוע לאחר מכן, לפני שתמו רשמית ב-11 ביולי 2021. ב-30 בדצמבר 2021, שיתפה ביילי מספר תמונות חדשות מאחורי הקלעים של הסט, כולל הצצה לדמותה של אריאל. בחשבונה האישי באינסטגרם, שיתפה השחקנית מפר רגעים מתוך הצילומים, בהם תמונה המציגה את תסריט הסרט, שטושטש על מנת למנוע ספוילרים, אך עדיין הראה את שמה בהדפס מודגש. בתמונה נוספת, הוצגה ביילי שוחה במימי סרדיניה, בעוד שתמונה אחרת הראתה את תהליך הפקת הסרט באמצעות CGI. בפברואר 2023, חשף מרשל כי הוא מקווה שעבודת הפוסט-פרודקשן על הסרט תושלם עד מרץ, ואמר:
אני מאוד גאה בסרט. זה הסרט הכי מאתגר שעשיתי אי פעם. אין ספק... שימוש בטכניקות מסובכות וחדשניות על מנת לגרום לזה לעבוד. אני לא חושב שמישהו אי-פעם עשה מחזמר מתחת למים לפני-כן. אני חייב לומר שכל רגע בודד של הסרט היה צריך להיות מתואם מראש על מנת שנוכל לקבל תחושת זרימה לכל היצירה. המכשירים שעבדנו איתם הם מטורפים, מחוטים ועד לדברים שנקראים קולנים ונדנדות. תודה לאל שהיה לנו זמן לעשות חזרות. תמיד צריך את זה במחזמר בכל מקרה.
ב-22 במרץ 2023, חשפה ביילי שהיא נאלצה לשהות 13 שעות מתחת למים במהלך ימי צילום מסוימים, וכי מכלי מים, בשילוב עם עבודות CGI, שימשו ליצירת הסביבות התת-מימיות: ”דחפתי את עצמי הכי רחוק שאי פעם דחפתי את עצמי בחיים... ואני מרגישה שהמסר מ[אריאל] היה לדעת שתמיד יש בך את זה.” בנוסף, חשפה ביילי כי התמות והנושאים העומדים במרכז הסרט המקורי עודכנו, כך שלא תיווצר התחושה שאריאל "עוזבת את האוקיינוס בשביל גבר" בתגובה לביקורת סביב הצגת המניע הזה בסרט המקורי. על כך, הוסיפה ביילי ”אני ממש מתרגשת לקראת הגרסה שלי לסרט, כי בהחלט שינינו את הפרספקטיבה הזו... זה הרבה יותר גדול מזה. הסרט הוא עליה, על מטרתה, על החופש שלה, על חייה ועל מה שהיא רוצה. בתור נשים אנחנו מדהימות, אנחנו עצמאיות, אנחנו מודרניות, אנחנו הכל ומעלה, ואני שמחה שדיסני מעדכנת אחדים מהנושאים האלו.”
הפקה > אפקטים חזותיים

את האפקטים החזותיים עבור הסרט סיפקו החברות "Industrial Light & Magic",‏ "Wētā FX",‏ "Moving Picture Company" ו-"Framestore"; בעוד שאת שירות המרת הסטריאו עבור הסרט סיפקה חברת "DNEG". את סצנת השיר "Under the Sea", כינה מרשל "נאמבר מוזיקלי גדול ומסיבי", והצהיר כי יצירת הסביבה התת-ימית בשיר הייתה כרוכה ב"עבודה רבה מראש מצדי ומצד ג'ון דלוקה ביצירת הנאמבר המוזיקלי הזה, על מנת להכין אותו מראש מלוח הסטוריבורד ולהעבירו אל משהו שנקרא קדם-ויזואליזציה, שהוא כמעט כמו מיני-סרט הנפשה קטן, אז אנחנו יודעים כיצד הזרימה תתבצע וכיצד זה יעבוד... אתה יוצר עולם, אתה יוצר יצורים, אבל זה מאוד חשוב לי שזה ירגיש אמיתי – אתה צריך להאמין, אתה צריך לדאוג להם, אתה צריך לעקוב אחר המסע שלהם."
ב-19 במאי 2023, חשף מרשל כי עבור העבודה על האפקטים החזותיים, הוא נעזר בניסיון שצבר במהלך בימוי הסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים (2011), בה הוצגה דמותה של בת ים בשם תמרה; והשתמש בטכניקות לייב אקשן ו-CGI דומות על מנת להביא את אריאל, אחיותיה והמלך טריטון לחיים. מרשל כינה את ניסיונו בבימוי הסרט "נקודת השקה נהדרת" והציג את תהליך עבודתו על "זרמים זרים" לצוות ההפקה והאפקטים החזותיים כחלק מתהליך עיצוב האפקטים. על עיצוב זנבותיהם הצבעוניים של בני הים הופקדה מעצבת התלבושות קולין אטווד, שביקשה לרפרר למראיהם ועיצוביהם של דגים אמיתיים על מנת להבדיל בין זנבותיהן של אריאל ואחיותיה; וכן הופקדה על עיצוב התלבושות עבור הדמויות האנושיות.
הפצה

במקור, הסרט נועד לעלות לאקרנים במהלך שנת 2021 או 2022, אך בשל מספר עיכובים בהפקה כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה, עלייתו לאקרנים נדחתה. בכורת הסרט התקיימה בתיאטרון דולבי בלוס אנג'לס ב-8 במאי 2023, ולאחריה, בכיכר אודיאון לוקס לסטר שבלונדון ב-15 במאי 2023. בארצות הברית, הסרט עלה לאקרנים בפורמטי RealD 3D, IMAX, Dolby Cinema ו-4DX, בנוסף למסכים רגילים, ב-26 במאי 2023. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-25 במאי 2023.