stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברגן-בלזן

ערך זה עוסק במחנה הריכוז ברגן-בלזן. אם התכוונתם למחנה העקורים שהוקם לאחר המלחמה בסמוך למחנה הריכוז, ראו .
| --- | --- |

קבר המוני במחנה ברגן-בלזן. צולם על ידי חייל בריטי ב-23 באפריל 1945, לאחר שחרור המחנה
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעבר, מחנה השמדה
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מחוז:  סקסוניה התחתונה
 שמות אחרים:  בלזן
 תאריכים
 תאריך הקמה:  4 בפברואר 1943
 תאריך שחרור:  15 באפריל 1945
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  אדולף האס, יוזף קרמר
 צבא משחרר:  הצבא הבריטי במסגרת בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים, צ'כים, פולנים ואחרים
 נתונים
 מספר הנספים:  מוערך ב-50,000
 מספר קרמטוריומים:  לפחות אחד
 שימור היסטורי:  אין. נשרף עד היסוד ב-21 במאי 1945
 קואורדינטות:  52°45′32″N 9°54′26″E﻿ / ﻿52.758899°N 9.907099°E﻿ / 52.758899; 9.907099
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברגן-בלזן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניברגן-בלזן(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדברגן-בלזן(למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדברגן-בלזן
 אתר רשמי
 
בֶּרגֶן-בֶּלזֶן (בגרמנית: ‏Bergen-Belsenקובץ:De-Bergen-Belsen.ogg‏Ⓘ‏), הנקרא לפעמים רק בלזן, היה מחנה ריכוז גרמני בתקופת גרמניה הנאצית. המחנה מוקם בסקסוניה התחתונה, מדרום-מערב לעיירה ברגן, כ-45 קילומטרים צפונית להנובר.
היסטוריה > הקמת המחנה

מחנה ברגן-בלזן הוקם כמחנה מעבר שיועד בעיקר להחזקת יהודים לצורך "תוכנית ההחלפה". תוכנית ההחלפה הוצעה למשרד החוץ הגרמני ב-4 בפברואר 1943 על ידי ד"ר אלברכט; מטרתה הייתה לאסוף קבוצות קטנות של יהודים אירופאים, אלפים בודדים בסך הכל, בעלי אזרחות כפולה, בטרם שליחתם למחנות ההשמדה, לצורכי החלפה עם נתינים גרמנים בעלי השפעה שהיו עצורים בידי הבריטים והאמריקאים
כתוצאה מכך הוחזרו מפלשׂתינה כ-300 אזרחים גרמנים (בתוכם היו נשים יהודיות פולניות אחדות שלא הייתה להן נתינות פלשׂתינית, ועל כן הוחזרו על ידי הבריטים). לצורך החלפות עתידיות הורה הימלר להכין רשימה של 1,600 יהודים בעלי קרובים בפלשׂתינה.
ב-13 בפברואר 1943 הכריז שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ על הסכמה עקרונית לתוכנית. בהוראות משרד החוץ הגרמני ב-2 במרץ 1943 ל-RSHA נאמר כי יש לנקוט בכל האמצעים הדרושים להשבתם של עצורים גרמנים בתמורה להחלפתם בנתיני מדינות אויב מ"הגזע היהודי". בקשת משרד החוץ הייתה שכ-30,000 יהודים ממדינות אויב שונות יישמרו זמינים להצעה זו.
ה-RSHA קיבל את ההצעה ממשרד החוץ, בעיקר כיוון שהימלר כבר הורה בדצמבר 1942:
היהודים המצויים עדיין בצרפת וכן יהודים הונגרים ורומנים אשר להם קרובי משפחה בעלי השפעה באמריקה ירוכזו במחנה מיוחד. יש להעסיקם בעבודה, אך בתנאים שיבטיחו את קיומם כשהם בריאים ושלמים. יהודים מסוג זה הם בני ערובה יקרי ערך עבורנו.
במרץ 1943 הורה הימלר על הקמת מחנה מיוחד שאליו יועברו יהודים העונים על הקריטריונים הבאים:
יהודים בעלי קשרי משפחה או קשרים אחרים עם אנשים בעלי השפעה במדינות אויב.
יהודים שיכולים לשמש בתוכניות החלפה בתמורה לעצירים גרמנים במדינות אויב.
יהודים שיכולים להיות בני ערובה יעילים בעלי אמצעים או בעלי קשרים פוליטיים.
ראשי ההנהגה היהודית.
ליישום התוכנית, הורה הימלר לראש המשרד הראשי למשק ומינהל של האס אס (SS Wirtschafts Verwaltungshauptamt), גנרל אוסוולד פוהל, למצוא מקום מתאים לשיכון העצירים. באפריל 1943, הגיע פוהל לסיכום עם ראש המחלקה לעצירי מלחמה כי חלק מברגן-בלזן ("stalag 311"), שלא היה מלא, יועבר לידי משרדו. בהתחלה הוגדר המחנה כמחנה ריכוז לאזרחים (Zivilinterniertenlager) וביוני 1943 הוא הוגדר כמחנה מעצר (Aufenthaltslager). הפיקוד על המחנה הופקד בידי אדולף האס (גר').
היסטוריה > הפעלתו של ברגן-בלזן: 1943

באמצע יוני 1943 הגיעו שני טרנספורטים לברגן-בלזן שכללו כ-2,400 יהודים מפולין, חלקם בעלי אישורים מאמריקה הלטינית. אישורים אלו הושגו על ידי מחזיקיהם בדרכים שונות, והייתה בהם הבטחה לקבלת דרכון בהקדם. הם שוכנו במחנה מיוחד "Sonderlager".
באוקטובר הודיעו הגרמנים כי 1,700 יהודים מבעלי האישורים יעלו על רכבת בדרכם לברגאו שליד דרזדן, כאשר היעד האמיתי היה אושוויץ. כאשר הגיעה הרכבת לבירקנאו, הבינו היהודים כי הם מובלים לתאי הגזים; אחת הנשים חטפה נשק מידי חייל גרמני וירתה בו. אחרים הצליחו לפצוע כמה חיילי אס אס גרמנים. בתגובה הוצאו להורג כמה מהם והשאר נשלחו לתאי הגזים. כל יהודי המשלוח נרצחו. בתחילת 1944 נשלחה עוד קבוצה של כ-400 עצירים מברגן-בלזן לאושוויץ. מהמשלוח מפולין נותרו כ-260 יהודים בעלי אזרחות פלשׂתינית והשאר בעלי אזרחות אמריקאית.
משלוח נוסף הגיע באוגוסט 1943 ובו 441 יהודים מסלוניקי, מתוכם 74 מיהודי יוון ו-367 יהודים בעלי אזרחות ספרדית. עם הגעתם הופרדו שתי הקבוצות. לאחר משא ומתן ארוך עם ממשלת ספרד, הועברו יהודי ספרד למחנה בצפון אפריקה; מרבית יהודי הקבוצה הצליחו לעלות לארץ ישראל. קבוצה אחרת שהובאה לברגן-בלזן, שכללה 155 יהודים מספרד ו-19 יהודים מפורטוגל, לא קיבלה היתרי יציאה ונשלחה למחנה נייטרלי, שם נשארה עד לסיום המלחמה.
היסטוריה > שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי: אפריל 1945

ב-15 באפריל נמסר המחנה לידי הבריטים. הכניסה למחנה הייתה בעקבות הפסקת אש מקומית בין הפיקוד הגרמני לפיקוד הבריטי בפיקודו של טיילור בלפור (Taylor Balfour). הפסקת האש הזו הייתה אירוע חריג, והיא נבעה בעיקר בשל מגפת הטיפוס שפרצה במחנה, אשר לא אפשרה את פינוי המחנה, ודאי שלא במהלך קרב.
על כן שני הצדדים הסכימו שלא להילחם בקרבת המחנה. בשל מגפת הטיפוס הורה הימלר שלא לפנות את ברגן-בלזן אל עבר תחומי הרייך, בדומה לשאר מחנות הריכוז.
הפסקת האש חלה ברצועה של 6–8 ק"מ מסביב למחנה. כמו כן הוסכם כי עד לכניסת הבריטים יישמר המחנה על ידי שומרים מקבוצה של חיילים הונגרים מהצבא הגרמני (שקיבלו אישור לחזור לשורות הגרמנים בתוך שישה ימים על נשקם ורכביהם). קרמר וכחמישים אנשי SS עזבו את המחנה ב-13 באפריל.
ב-15 באפריל 1945, ב' באייר ה'תש"ה, יום ראשון אחר הצהריים, נכנסה קבוצה קטנה של קצינים בריטים אל ברגן-בלזן. הקצינים היו לגמרי לא מוכנים למראות המחנה, תמונות הזוועה שראו גרמו להם לזעזוע גדול. על כך כתב קצין הרפואה הבריטי גלין-יוז (Glyn Hughes):
... התנאים במחנה לא היו ניתנים לתיאור, שום תיאור או תמונה לא תוכל לתאר את הזוועה ששררה שם בחוץ, אך מה שנגלה לעיננו בפנים היה גרוע עוד יותר. ערימות עצומות של גופות היו פזורות על כל רוחב המחנה במספר עצום מלספור... חלקם נערמו בחוץ וחלקם בתוך הצריפים, בביבים על הדרגשים... ליד הקרמטוריום היה קבר עצום מחציתו מלאה בגופות... צריף הנשים היה מלא בחולי טיפוס, לא היו דרגשים, החולים שכבו על הרצפה והיו כל כך חלשים עד שבקושי יכלו לזוז. ברי המזל מתוכם ישבו על מזרנים דקים, אחרים שכבו על הרצפה. לאחדים היו שמיכות ולאחדים אף זה לא היה. לכמה מהם היו בגדים, אך היו כאלו שהתכסו בשמיכות דקות...
ביום השחרור ובימים שלאחריו נגלו מראות קשים לעיני המשחררים. מרבית האסירים לא יכלו לזוז ממקומם, הם שכבו על הדרגשים חולים, עייפים, רעבים וצמאים.
האסירים במחנה המשיכו למות במספרים גדולים: בימים שלאחר השחרור מצאו את מותם כ-14,000 אסירים. הבריטים, שנחרדו מזוועות המחנה, זרקו כמויות מזון עצומות אל הכלואים המורעבים; אלו שאכלו אוכל רב לאחר שנות רעב ארוכות – קיבתם לא יכלה לעכל את המזון, ורבים מהם מתו מאכילה מופרזת.
ב-17 באפריל הגיע כוח גדול של בריטים אל המחנה, ובפניהם שתי משימות: פינוי הגופות ופינוי הניצולים.
לצורך פינוי הגופות נלקחו לעבודה אנשי אס אס; כמו כן, מושלי מחוז דרום סקסוניה וראשי כל היישובים באזור הובאו על ידי הצבא הבריטי לצפות בזוועות. העובדות לא היו בבחינת הפתעה, שכן הם היו מודעים להן, ושיתפו פעולה עם האס אס לאורך כל שנות המלחמה.
הפינוי החלקי של הניצולים החל ב-18 באפריל כאשר קבוצה של 500 חולי טיפוס ראשונים נלקחו לבית חולים צבאי. הפינוי המאסיבי של הניצולים החל ב-24 באפריל והוא נמשך עד 21 במאי.
ב-2,500 אסירים הועמסו ברכבת שעזבה את המחנה והכוונה הייתה להרוג כל האסירים. הרכבת שוחררה על ידי יחידת צבא ארצות הברית בפיקוד פרנק טאוורס.
לאחר המלחמה > מחנה העקורים

ב-21 במאי 1945 הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
מחנה העקורים היהודים הוקם במחנה השריון הגרמני לשעבר, בסמוך למחנה הריכוז, וכלל את משרדו של ועד יהודי מרכזי שייצג את הניצולים כלפי המשטר הצבאי הבריטי בצפון גרמניה. היה זה מחנה העקורים הגדול ביותר בגרמניה לאחר השואה.
דוד בן-גוריון העיר בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ב-21 בנובמבר 1945, כי "התעמולה הטובה ביותר שהאנגלים עושים לציונות זהו המחנה בברגן-בלזן. הם נוהגים שם כמו נאצים".
הפעילות התקיימה במחנה העקורים עד לפירוקו בשנת 1952, לאחר שהניצולים עזבו אותו לרחבי תבל, בעיקר לישראל, ארצות הברית, קנדה, בריטניה ואוסטרליה.
לאחר המלחמה > אתר ההנצחה

מחנה ברגן-בלזן הוזנח למעשה לאחר שריפת המבנים בו בקיץ 1950, ונשארו ממנו רק כמה עקבות. אסירים לשעבר התחילו להקים בו אנדרטאות.
יד זיכרון ראשונה נבנתה על ידי יהודים עקורים בספטמבר 1945, וביום השנה הראשון לשחרור בשנת 1946 נבנתה מצבה מאבן.
צלב עץ גדול הוקדש כזיכרון לאסירים הפולנים שנרצחו. אנדרטה גדולה נחנכה בנובמבר 1952, בהשתתפותו של נשיא גרמניה תיאודור הויס, שקרא לגרמנים לעולם לא לשכוח את מה שקרה בבלזן-ברגן. עם זאת, במשך זמן רב אתר ברגן-בלזן לא היה בראש סדר העדיפויות הפוליטי והוא הוזנח.
לאחר 1957, עם הפרסום העולמי שנחל יומנה של אנה פרנק, קבוצות גדולות של צעירים החלו לבקר במקום שבו נספתה. ב-1959 ביקר במחנה קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר ובנאום שנשא באזכרה לנרצחים, הבטיח כי היהודים שעדיין חיים בגרמניה יזכו לאותו הכבוד והביטחון כמו כל אזרח אחר. ב-1966 נפתח במקום מרכז שהכיל תערוכת קבע על רדיפת היהודים, עם דגש על המקרה של אנה פרנק ומשפחתה וסקירה על תולדות המחנה. זו הייתה תערוכת הקבע הראשונה בגרמניה בנושא פשעי הנאצים; עם זאת, לא היו באתר צוות מדעי ואירועי זיכרון אורגנו רק על ידי הניצולים עצמם.
בשנת 1985 התקיים אירוע זיכרון גדול לרגל יום השנה ה-40 לשחרור המחנה, בהשתתפות נשיא גרמניה ריכרד פון וייצזקר וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל. תשומת הלב הבינלאומית התמקדה בברגן-בלזן, לאחר שהוא נכלל בחופזה בביקורו של נשיא ארצות-הברית רונלד רייגן בגרמניה המערבית באותה השנה, עקב הביקורת שנמתחה עליו על ביקור שערך בבית הקברות שבו נקברו אנשי האס אס. לאחר אירועים אלה, הפרלמנט של סקסוניה התחתונה החליט להרחיב את מרכז התערוכה ולשכור צוות מדעי קבוע. בשנת 1990, תערוכת הקבע הוחלפה בגרסה חדשה במבנה גדול יותר.
בשנת 1987 ביקר חיים הרצוג באתר הזיכרון והיה לנשיא הישראלי הראשון לבקר במקום. במהלך ביקורו חנך הנשיא השישי אבן זיכרון שנחצבה מאבני ירושלים ועליה חרוט ציטוט מתהילים ל"ח "וּמַכְאוֹבִ֖י נֶגְדִּ֣י תָמִֽיד".
בשנת 2000 הממשלה הפדרלית של גרמניה התחילה לתמוך באתר הזיכרון מבחינה כלכלית. ב-15 באפריל 2005, נערך טקס לציון יום השנה ה-60 לשחרור המחנה, ורבים מהאסירים והחיילים לשעבר השתתפו בו. בחודש אוקטובר 2007, אתר הזיכרון נפתח מחדש לאחר ששופץ ועבר פריסה מחודשת, כולל מרכז מבקרים חדש ותערוכה קבועה בקצה המחנה, השוכן בפארק ענק וירוק. האתר כולל מצבות למתים, זיכרון בודדים ו"בית דממה" המיועד להרהור שקט.
ארגון "שארית הפליטה ברגן-בלזן" בישראל היה הארגון הגדול ביותר של ניצולי השואה בישראל, והיה לו כוח ציבורי גדול מאוד. גם כיום הוא נחשב לארגון הגדול ביותר בעולם מסוגו, הוא מקיים פעילויות עבור הניצולים ובני הדורות הבאים, ומפרסם כתב-עת בעברית ובאנגלית בשם "הקול שלנו", הממשיך את כתב-העת "אונדזער שטימע" שפורסם במחנה העקורים. (ראו ב"קישורים חיצוניים")
לאחר המלחמה > בקולנוע

בשנת 1985 ניתנה רשות לסידני ברנשטיין, ראש מערך ההסברה הבריטי, להקרין לעולם סרט תיעוד על המחנה. הסרט הוא תיעוד ברגן בלזן בפרט, והוכחה תוך כדי תיעודו לקיום השואה. הוא צולם על ידי חיילים בריטים ששחררו את המחנה ועל ידי מחלקת ההסברה בצבא בריטניה, ונערך בצמידות למקור על ידי אלפרד היצ'קוק. הצלמים התלוו לצבא הבריטי במלחמתו על אדמת גרמניה, ובו נראים הניצולים ברגע השחרור, מותשים, חולים, שדופים, ערימות של גופות, הקרמטוריום של המחנה וצחנה המוזכרת על ידי כל המשתתפים בסרט. זוועת ברגן בלזן הוקרנה לעולם לראשונה. לצד הניצולים נראים השבויים - אנשי ונשות האס אס, בריאים, שמחים וגאים, שבחקירתם על ידי כוחות הצבא הבריטי הודו בכל המיוחס להם ולא הביעו כל חרטה. ראשי הצבא הבריטי באזור הורו לאנשי האס אס לפנות את הגופות ולקבור אותן, כאשר כל ראשי המחוז הגרמני הובאו למקום בכוח כדי לצפות במתרחש.
הסרט אמור היה להיות מוקרן לאזרחי גרמניה המשוחררת מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, והתווספו לו קטעים נוספים על כלל מחנות הריכוז וההשמדה ברחבי גרמניה הנאצית. אך נגנז מכיוון שהממשל הבריטי אסר מטעמיו להקרין אותו. בין היתר נטען שהקרנתו בתקופה כה רגישה תחבל במאמצי המעצמות לאחות את הקרע והשבר בחברה הגרמנית לאחר המלחמה, ושאזרחי גרמניה עדיין אינם כשירים נפשית לעמוד מול סרט שהוא מראה לפניהם.
לקריאה נוספת

רפאל אולבסקי [יו"ר ארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל עד למותו בשנת 1981], הדמעה, בהוצאת ארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל, תל אביב, 1983, מסת"ב מסת"ב 978-965-91217-0-0
אורי אורלב, משחק החול, כתר ספרים, 1996.
רחל אולבסקי-זלמנוביץ', אסור לבכות כאן! - עדות על תזמורת הנשים באושוויץ והשחרור בברגן-בלזן, בהוצאת משפחת אולבסקי, ישראל 2019, מסת"ב 978-965-91217-1-7 ISBN
איתמר לוין, עדים ראשונים, עדויות ניצולים במחנה ברגן-בלזן, 1945, הוצאת אוצר המשפט, 2021
Eberhard Kolb, Bergen-Belsen From 1943 to 1945 , Vandenhoeck 1988
Ladislaus Löb, Thomas Rahe, Miryam Sommerfeld-Irsai. Postcards from Bergen-Belsen. Stiftung niedersächsische Gedenkstätten/Gedenkstätte Bergen-Belsen, 2014. ISBN 9-783981-360431.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הערות שוליים

↑  Note by Dr. Alvrecht of 9 February 1943; PA, Gruppe Inland IIg177.
1 2  ברגן בלזן, באתר יד ושם
↑  Letter of the RSHA (signed Muller)31 August 1943
1 2 3  הערך ברגן-בלזן בתוך האנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם
↑  יד ושם, שעון מברגן-בלזן: זמירה אבוקסיס לבית בורבאה, באתר יד ושם, ‏2019
↑  בין החיילים הבריטים היו יהודים שהשתחררו מהשבי הגרמני לאחר שנפלו בשבי במערכה על יוגוסלביה ב-1941
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ג, 2, עמ' 117.
↑   עופר אדרת, התליין הבריטי של "המפלצת מבלזן", באתר הארץ, 7 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258526805171  BnF: cb11959612q (data)  GND: 4005631-4  ISNI: 0000 0001 2370 0120  LCCN: no96065702  NKC: kn20100726006  SELIBR: 227644  SUDOC: 02758836X  VIAF: 157411022   WorldCat (עם VIAF): 157411022 
"מפקד נוכחות – בלזן 1944"; ציור של אדית הופמן-בירקין (אוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי)
המונים צופים בלהבות אש ותמרות עשן בסביבות המחנה לאחר כניסת הכוחות הבריטים

שחרור ברגן-בלזן באפריל 1945: חיילים בריטיים מפקחים על חלוקת מזון לאסירים במחנה
שחרור ברגן-בלזן: אסירות שמחות לאסוף את קצבת הלחם שלהן מהמטבח לאחר שחרור המחנה
האנדרטה במחנה בתחילת המאה ה-21
אולבני (ג'ורג'יה)

| --- | --- |
סמל אולבני

בניין משרד הדואר ובית המשפט המחוזי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ג'ורג'יה ג'ורג'יה
 מחוז:  דוהרטי
 ראש העיר:  Bo Dorough
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  27 בדצמבר 1838
 שטח:  144 קמ"ר
 גובה:  62 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  69,647 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  535 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  31°34′56″N 84°09′56″W﻿ / ﻿31.582222222222°N 84.165555555556°W﻿ / 31.582222222222; -84.165555555556 
 אזור זמן:  UTC -5
 http://www.albany.ga.us/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אולבני(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה אולבני(למפת ג'ורג'יה רגילה) אטלנטה אוגוסטה קולומבוס סוואנה את'נס מייקון וורנר רובינס ולדוסטה רום דלטון קרוליינה הדרומית  צפ. קר. טנסי אלבמה פלורידה האוק. האטלנ. אולבני(למפת ג'ורג'יה מוגדלת) אטלנטה אוגוסטה קולומבוס סוואנה את'נס מייקון וורנר רובינס ולדוסטה רום דלטון קרוליינה הדרומית  צפ. קר. טנסי אלבמה פלורידה האוק. האטלנ. אולבני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אולבני (באנגלית: Albany) היא בירת מחוז דוהרטי שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. העיר מהווה את מרכזו של האזור המטרופוליטני הקרוי על שמה והיא העיר השמינית בגודלה במדינת ג'ורגיה.
הערות שוליים

↑  "American FactFinder". United States Census Bureau. Retrieved 2012-12-18.
↑  What does "Thronateeska" mean? Thronateeska Heritage Center
↑  Board of City Commissioners, official City of Albany-Dougherty County Website
↑  Nelson Tift entry at The New Georgia Encyclopedia
↑  www.strategic-air-command.com, Turner Air Force Base
↑  "History of Turner Field Albany Georgia".
| דגל ג'ורג'יה מדינת ג'ורג'יה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | אטלנטה |  |
| אזורים גאוגרפיים | מישור החוף האטלנטי • הרי בלו רידג' • המטרופולין של אטלנטה • עמק טנסי |  |
| היישובים הגדולים ביותר | אטלנטה • אוגוסטה • קולומבוס • סוואנה • את'נס • סנדי ספרינגס • רוזוול • מייקון • ג'ונס קריק • אולבני • וורנר רובינס • אלפארטה • מריאטה • ולדוסטה • סמירנה • דאנוודי • רום • איסט פוינט • מילטון • גיינסוויל |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות ג'ורג'יה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555018005171  GND: 16344360-9  LCCN: n81107844  MusicBrainz: d57bacf6-94f0-40d5-ad0a-27eb5eef039d  NARA: 10040313  VIAF: 158288409   WorldCat (עם VIAF): 158288409
נחל חתירה

| --- | --- |

נחל חתירה
 מידע כללי
 יובלים:  נחל ימין, נחל ממשית, נחל כמוס, נחל חביון, נחל מטמור, נחל גולחן 
 שפך:  נחל צין
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) נחל חתירה(למפת צפון הנגב רגילה) נחל חתירה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל חתירה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל חתירה
 
נחל חתירה או נחל ירקעם (בערבית:  ואדי אלירקא) הוא נחל גדול, המנקז את המכתש הגדול וזורם ברכס חצרה.
תוואי הנחל וסביבתו

בנחל ישנם קטעי נקיקים צרים, גבים, מפלים, מפער מים ותצורות אבן חול. נחל חתירה ונחל צפית הם שני הנחלים החוצים את רכס חצרה. הנחל נקרא גם נחל ירקעם, כשם המעיין הנובע בחלקו העליון. תחילתו של הנחל למרגלות רבדים גאולוגים של הרי מטמור, בקרקעיתו של המכתש הגדול ובשמו הנוסף מכתש חתירה. הנחל ממשיך לכיוון צפון - מזרח, לעברו של פתח המכתש. בגדותיו של הנחל מאובני צמחים מתקופת היורה. מהמכתש יוצא הנחל בין קירותיו המזרחיים של המכתש לכיוון מזרח כשהוא מתחתר בסלעי הקירטון בין קמר חתירה לקמר חצרה, הממלאים את קער אורון. מזרחית לכביש 206 בעין ירקעם נופו של הנחל משתנה. מעין ירקעם מתחתר נחל חתירה בתוך סלעי גיר קשים מהם עשוי קמר חצרה, ויוצר קניון שעומקו נע בין 300 ל-400 מטרים. בראשיתו של הקניון מפל המתנשא לגובה של כ-60 מ'. קניון חתירה מגיע לשיא גובהו במקום בו הוא חוצה את קמר חצרה, תוך שהוא יוצר מפער מים ובקרקעיתו אבן חול מתקופת הקרטיקון התחתון. הנחל חתירה וזורם אל נחל צין.
ראשיתה של דרך קדומה החלה בנחל חתירה ועברה דרך המכתש הגדול ולצידה הייתה מצודה רומית ומדרגות חצובות נבנו ממנה למאגר המים.
צמחיית הנחל

צמחייה מדברית אופיינית לאזור. ניתן לראות עצי שיטה, שיזף, אשל ואלה אטלנטית.
עין ירקעם

מעיין עונתי הנובע בחלק העליון של נחל חתירה, ממזרח למכתש הגדול. המעין נובע בעיקר בחורף. בעונה זאת, עולה מפלס מי התהום אל מעל פני הקרקע ("תמילה"). לרוב מימיו מוצפים גם במי גשם ושיטפונות, וממלאים גב גדול לעומק של עד 5 מטרים. לקראת סוף הקיץ נשארים מים מעטים רק בחלקו התחתון של הגב וחלקו העליון מתייבש, אך מי התהום של המעיין נותרים יחסית גבוהים ובעלי החיים מהאזור מצליחים להגיע אליהם עם מעט חפירה בחול. המעיין מוקף בצמחייה רבה, של קנה ואשל בעיקר.
בקיר הגדה הצפונית של הנחל חצובות מדרגות עתיקות שככל הנראה, שימשו להורדת גמלים לשתייה מהגב. בסמוך למעיין נמצא מצד ירקעם מהתקופה הביזנטית ששימש כנקודת אבטחה.
מעלה פלמ"ח

בגדה הדרומית של הנחל נסלל שביל מטיילים על המצוק. שמו של השביל "מעלה פלמ"ח". המעלה נפרץ על ידי מחלקת הסיירים בפיקודו של אורי יפה. בטיול הגדול של פלוגה ג' פלמ"ח צעדו מסדום אל המכתש הקטן, עלו על המצוק הדרומי לכיוון מישור ימין ומשם לכיוון נחל גוב. מנחל גוב המשיכו לנחל חתירה עד שהגיעו לקיר המצוק שלא ניתן לעבור בו, בקרבת עין ירקעם פרצו סיירי הפלוגה שביל במצוק והגיעו לעין ירקעם.
גלריית תמונות

תמונות
מעלה פלמ"ח
שיטה יבשה בנחל חתירה
מאובן בנחל חתירה
פרחים בנחל חתירה
מצוק נחל חתירה
הערות שוליים

↑  מנחם מרקוס, מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 15: הר הנגב והערבה, ירושלים, כתר, 2001, עמ' 164
↑  יגאל טפר ויותם טפר, דרכים נושאות עם, רעננה, הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 177
↑  הבאר המסורתית ומתקני השאיבה של פעם, באתר המידע של מדרשת שדה בוקר
↑  יחיעם ויץ,  פלמ"ח - שתי שיבולים וחרב, רעננה, הוצאת  פלמ"ח - שתי שיבולים וחרב ומשרד הביטחון, 2000, עמ' 290
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475796505171 
שיטפון בעין ירקעם, ינואר 2015
רופיג'י (נהר)

| --- | --- |
נהר הרופיג'י בסלוסנהר הרופיג'י בסלוס
 מידע כללי
 אורך:  600 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  792 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  178,000 קמ"ר 
 יובלים:  Great Ruaha River, נהר אולנגה, בהו-בהו 
 שפך:  האוקיינוס ההודי 
 מדינות באגן הניקוז:  טנזניה 
 
 
נהר רופיג'י (בסוואהילי: Rufiji) הוא נהר בדרום טנזניה. הנהר נוצר בנקודת המפגש של נהר קילומברו ונהר לואגו. אורכו 600 קילומטרים מתוכם כמאה קילומטרים שניתן לנווט דרכם. הנהר משתרע כמאתיים קילומטרים דרומית לדאר א-סלאם לאורך דרום טנזניה עד לפתחו לאוקיינוס ההודי מול האי מפיה בתעלת מפיה.
מקור המים העיקרי של הנהר הוא נהר הרואהה הגדול. שפך הרופיג'י מכיל את יער המנגרובים הגדול בעולם.
בשנת 2003 הושלמה בניית גשר מקפה שאורכו כ-970 מ'.
הנהר היווה ככל הנראה נקודה אסטרטגית לנתיבי המסחר הרומאים, היוונים והסינים. אזור טנזניה של היום נקרא באותה תקופה אזניה ותואר במסעות המסחר היוונים.
עיר המסחר הרומאית ראפטה שכנה ככל הנראה במיקום שפך הנהר כיום.
תעלת מפיה

תעלת מפיה היא רצועת מים שבין שפך נהר הרופיג'י והאי מפיה. דלתת הנהר מוציאה אדמת סחף לכיוון האי ומביאה לדחיקת המים לכיוונו באופן שמוביל לבליית הקרקע של האי ושל הדלתה גם יחד.
לקריאה נוספת

Chami, Felix A. 1999. "The Early Iron Age on Mafia island and its relationship with the mainland." Azania Vol. XXXIV 1999, pp. 1-10.
Chami, Felix A. 2002. "The Egypto-Graeco-Romans and Panchea/Azania: sailing in the Erythraean Sea." In: Society for Arabian Studies Monographs 2 Trade and Travel in the Red Sea Region. Proceedings of Red Sea Project I held in the British Museum October 2002, pp. 93-104. Edited by Paul Lunde and Alexandra Porter. ISBN 1-84171-622-7.
Miller, J. Innes. 1969. Chapter 8: "The Cinnamon Route". In: The Spice Trade of the Roman Empire. Oxford: University Press. ISBN 0-19-814264-1
Ray, Himanshu Prabha, ed. 1999. Archaeology of Seafaring: The Indian Ocean in the Ancient Period. Pragati Publications, Delhi.
"The Egypto-Graeco-Romans and Panchea/Azania: sailing in the Erythraean Sea." Felix A. Chami. In: Society for Arabian Studies Monographs 2 Trade and Travel in the Red Sea Region. Proceedings of Red Sea Project I held in the British Museum October 2002, pp. 93-104. Edited by Paul Lunde and Alexandra Porter. ISBN 1-84171-622-7.
הערות שוליים

↑  Hill, John E. (בספטמבר 2004). "The Peoples of the West". from the Weilue 魏略 by Yu Huan 魚豢. (Draft English translation). University of Washington. נבדק ב-2009-04-18. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4508647-3  VIAF: 315526504   WorldCat (עם VIAF): 315526504 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של טנזניה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון ריינולדס

ג'ון ריינולדס (באנגלית: John Reynolds;‏ 26 בפברואר 1788 –  8 במאי 1865) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן בכל זרועות הממשל. הוא היה אחד מארבעת השופטים הראשונים של בית המשפט העליון של אילינוי בשנים 1818- 1825, כיהן שלוש פעמים בבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1826–1830, 1846–1848 ובשנים 1852 -1854, כולל כיושב ראש הבית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1834–1837 ובשנים 1839- 1843, וכמושל אילינוי הרביעי בשנים 1830–1834. הוא גם שירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של אילינוי במלחמת בלאק הוק (אנ').
ראשית חייו

ג'ון ריינולדס נולד במחוז מונטגומרי, פנסילבניה. אביו, רוברט ריינולדס, ואמו, מרגרט (לבית מור) ריינולדס, היו שניהם ילידי אירלנד, שממנה הם היגרו לארצות הברית ב-1785 והגיעו תחילה לפילדלפיה. כאשר היה ריינולדס בן שישה חודשים בערך, עברה המשפחה לטנסי, שם כבר היו רבים מקרוביהם, באזור שלמרגלות רכס הרי קופר, כ-23 ק"מ מצפון-מזרח למיקומה הנוכחי של נוקסוויל. לאחר שחוו פשיטות של האינדיאנים, עברה המשפחה ב-1794 לחלק הפנימי של המדינה. הם היו עניים, וגידלו את ילדיהם עם הרגלים של עבודה פיזית.
ב-1800 עברה המשפחה ליד קסקסאיה שבטריטוריית אילינוי, שם בילה ריינולדס את רוב שנות ילדותו. כחלק מגידולו, הוא קיבל את עקרון ההתנזרות משתיית משקאות חריפים. ב-1807 עברה המשפחה שוב, הפעם ליישוב גושן, שלרגלי הצוקים המשקיפים על נהר המיסיסיפי, מדרום-מערב לאדוארדסוויל.
בגיל 20 החל ריינולדס ללמוד במשך שנתיים בקולג' שבנוקסוויל, שם התגוררו קרובי משפחתו, והוא למד בקורסים בלימודים קלאסיים. לאחר מכן הוא שב לנוקסוויל. בעיות בריאות אילצו אותו לשוב לאילינוי, אך לאחר מכן הוא שב ללימודים בקולג' וללימודי המשפטים בנוקסוויל. בסתיו 1812 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקסקסאיה והחל לעסוק במקצוע בקאהוקיה שבאילינוי, שם הוא פתח את משרד עורכי הדין הראשון שלו במשך חורף 1813–1814. בערך באותה תקופה הוא גם למד את השפה הצרפתית.
במלחמת 1812 שירת ריינולדס כסייר במערכות נגד האינידאנים במערב. הוא גם שירת כפרקליט צבאי. בשל שירותו זה הוא נודע בכינוי "הסייר הוותיק" (Old Ranger).