stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבעת עלייה

| --- | --- |

גן טולוז שבו נמצאים המרכז הערבי-יהודי ביפו, מרכז הפיס ובית השגריר הצרפתי
 מידע
 קואורדינטות:  32°02′11″N 34°44′50″E﻿ / ﻿32.03643889°N 34.74718056°E﻿ / 32.03643889; 34.74718056
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חוף גבעת עלייה
גשר חלון ליפו
מרכז פרס לשלום
מסגד ג'באליה בגן קדרון
מראה בבית הקברות היווני-אורתודוקסי
גבעת עלייה היא שכונה בדרומה של יפו שבעיר תל אביב-יפו, השוכנת בין הים ממערב לרחוב יפת ממזרח, ובין שכונת יפו ג' והעיר בת ים מדרום לרחוב מנדס פראנס ושכונת עג'מי מצפון.
היסטוריה

השכונה נוסדה ככפר דייגים באמצע המאה ה-19 על ידי מוסלמים שהגיעו מג'באליה שברצועת עזה, וכונתה גם היא בשם ג'באליה. הכפר שכן כקילומטר דרומית למרכז יפו. במקביל קמה מצפון לה שכונת עג'מי הנוצרית-מרונית.
בשנת 1877 יזם חג' מוחמד אל-סקחפי את הקמתו של המסגד בג'באליה. בשנת 1943 עבר המסגד שיפוץ.
תושבי ג'באליה היו עוינים מאוד ליהודים, והנוסעים לבת ים בדרך שעברה בשכונה הותקפו שוב ושוב עד לסלילת דרך עוקפת ב-1938. במלחמת העצמאות נכבשה יפו בידי האצ"ל ביולי 1948, ורוב תושבי ג'באליה נמלטו ממנה.
תוך זמן קצר הובאו עולים לבתים הריקים ושם השכונה שונה ל"גבעת עלייה". עם המתיישבים החדשים נמנו גם פליטים מגוש עציון. בשכונה שכן בעבר בית החולים הממשלתי ביפו. בשנות ה-50 נבנו בשכונה בית הספר הדתי "רש"י" ובית הקולנוע הפתוח "גלרון".
העירייה אסרה על התושבים להרחיב או לשפץ את הבתים הערביים, ועל כן עזבו רבים מהם לשכונות אחרות עד תחילת שנות ה-60 ומצב הבתים התדרדר. מאוחר יותר נהרסו הבתים הערביים ופסולת הבניין נדחפה לים והרחיבה בכך את החוף.
אתרי השכונה

הרחוב האורכי של השכונה הוא הטיילת מול הים שברחוב קדם (לשעבר "רחוב 60"), שבו מסעדות רבות ומאפיות. רחוב הרוחב הראשי בשכונה הוא רחוב 3178, שמעליו גשר מסוגנן להולכי רגל הקרוי "חלון ליפו" והמוביל לעבר חוף גבעת עלייה.
מדרום לרחוב זה משתרע גן קידרון, המשתרע על שטח של עשרה דונם ואשר הוקם במתחם שהשתייך בעבר לבית החולים דונולו הרופא. בגן שוכן מסגד ג'באליה
(שופץ בשנת 2002) וממערב לו נמצא "מרכז פרס לשלום". בצידה הדרומי של השכונה שוכנים חמישה בתי קברות – מוסלמי, קתולי, יווני-אורתודוקסי, ארמני ויווני-קתולי. במבנה משרדים סמוך שוכנים הנהלת המישלמה ליפו ובית הדין השרעי של יפו.
בצידה הצפוני של השכונה נמצא גן טולוז, שלידו שוכנים המרכז הערבי-יהודי ביפו, מרכז פיס (במבנה עתיק משופץ) ובית הספר התיכון עירוני י"ב. ליד הגן נמצא גם בית השגריר הצרפתי. בדרום השכונה חורשת עציון, חורשת עצי אשל שבה התגוררו מפונים מכפר עציון. ברחוב האתרוג שכן מתחילת שנות ה-60 ועד לתחילת שנות ה-2000 שוק קטן ששמו שוק האתרוג.
השכונה ידועה ברצועת החוף שלה, המחברת בין מדרון יפו מצפון לחופי בת ים מדרום, ובעיקר במפרץ הקטן והמסולע בחלקה הצפוני.
בשנת 2008 הוקמה ישיבת שירת משה ולידה כמה מוסדות נוספים.
הערות שוליים

↑  אתרו של צור שיזף
↑  בית הספר לתיירות - שלוחת ירושלים - קורס מורי דרך תשמ"ט
↑  מפת ארץ ישראל, 1925 בערך, בהוצאת הקרן הקימת, עם סימון השם 'ג'בליה', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  על פני בת־ים, ההד, 26 בספטמבר 1938, עמ' 25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399824605171
אות מערכה (ישראל)

נסי חטיבות ואוגדות שריון ביד לשריון בלטרון מעוטרים בסרטי מערכה
הרמטכ"ל אביב כוכבי עונד את אות המערכה על דגל צבא הגנה לישראל בטקס הענקת האות, יוני 2021
בישראל, אות מערכה הוא אות צבאי הבא לציין השתתפות במלחמה, במערכה או בקרב מאז קום המדינה. ההחלטה על חלוקת האות מתבצעת על פי החלטת ממשלת ישראל בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, ה'תש"ל-1970 ולפי תקנות שמתקין שר הביטחון.
ככלל, האות ניתן לכל חייל צה"ל ששירת בזמן המערכה בשירות סדיר או במילואים במשך "התקופה הקובעת" תקופת זמן מינימלית (אם הוא נהרג, נשבה, נעלם או חלה - גם במשך תקופה קצרה יותר). בנוסף, ניתן האות בדרך כלל לחברים נוספים במערכת הביטחון בישראל (כגון שוטרים, סוהרים, אנשי הרשות הארצית לכבאות והצלה, אנשי שב"כ, מוסד ועובדי התעשיות הביטחוניות) וכן לאישים וקבוצות נוספים, בהתאם למאפייני המערכה.
סרטי מערכה הם רצועות בד בצבעי אות מערכה שמוענקים ליחידות צבאיות. סרטי מערכה עוטרים נס יחידה או דגל יחידה. הענקת סרט מערכה ליחידה נערך בדרך כלל בטקס רשמי בנוכחות קצינים בכירים.
עד היום ניתנו אותות לציון מלחמות בהן היה גיוס נרחב ולא על קרבות או מלחמות בהן השתתפות ישראל הייתה מוגבלת (כגון מלחמת המפרץ ושתי האינתיפאדות).
שני אותות על מערכות שלא הוגדרו כמלחמות שהוענקו עד כה הם: אות מבצע צוק איתן שהוענק לראשונה ב-2015 ואות המערכה ברצועת הביטחון שהוענק לראשונה ב-2021.
עיצוב האות

האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לפריט הלבוש ובצידו השמאלי מעל חפי הכיס.
בניגוד לאותות מערכה במדינות אחרות, לעיטורי הגבורה, העוז והמופת של צה"ל ולעיטורי משטרת ישראל והשב"ס, אין לאותות אלו גרסת "מדליה" (פארה התלויה על סרט).
האות עשוי מבד או מתכת בציפוי אמייל.
האותות הראשונים נעשו מבד ובמהלך השנים החלו להעניק אותות ממתכת מצופה אמייל-לאור הקושי באחזקתם לאור לכלוך שצברו.
אות מלחמת לבנון השנייה הוענק רק ממתכת מצופה אמייל (למעט בגרסה המיועדת ליחידות) ובעלי אותות מבד שהיו זכאים לאות מלחמה זה קיבלו במקום האותות מבד אות מאמייל.
על גבי האות לא נענדים סמלים נוספים, למעט מי שעוטר בצל"ש רמטכ"ל, צל"ש אלוף או צל"ש מפקד אוגדה (אך לא צל"ש מפקד חטיבה) במהלך המלחמה, אז נענד הצל"ש על גבי אות המערכה. חריג לכלל זה הוא אות מלחמת הקוממיות, עליו נענדו על ידי הזכאים לכך סמלים נוספים (ראו פירוט בהמשך).
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת הקוממיות

האות ניתן למשתתפים במלחמת העצמאות בין 1 בפברואר 1948 ל-10 במרץ 1949 במשך 4 חודשים ברציפות. הצבע האדום מסמל את הרוגי המלחמה, פסי התכלת והלבן את דגל המדינה החדשה, והצבע הכחול שתופס את רוב האות רומז לעצמאות לה זכתה המדינה במלחמה.
האות ניתן גם למי שהשתתף בפועל בקרבות, גם אם לא עמד בתנאים שלעיל, למי שהיה מרותק 120 ימים ליישוב ספר ולשליחי רכש והעפלה. האות ניתן גם ליישובים שכותרו או הותקפו במהלך המלחמה.
על אות זה נענדו על ידי הזכאים לכך מספר סמלים: זכאי עיטור לוחמי המדינה (שחולק החל מ-1968) והיו עדיין במדים, ענדו גרסה מוקטנת של העיטור על גבי אות מלחמת הקוממיות. בנוסף, נהגו יוצאי פלמ"ח לענוד על האות גרסה מוקטנת של סמל הפלמ"ח (סמל זה היה אות עצמאי בטרם בוטל) וזכאי אות מגן ירושלים (אות שניתן, בטרם בוטל, למי ששירת באזור ירושלים, בין 1 באפריל ו-10 ביוני 1948) נהגו לענוד גרסה מוקטנת של אות זה. ניתן היה לענוד מספר סמלים במקביל ואחדים (כדוגמת הרמטכ"ל רא"ל דוד "דדו" אלעזר) ענדו את כל שלושת הסמלים.
האות חולק לראשונה ב-1951 לחיילים וב-1955 ליישובים.
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת סיני

האות ניתן למשתתפים במבצע קדש (מלחמת סיני) בין 29 באוקטובר 1956 ל-6 בנובמבר 1956 במשך 72 שעות ברציפות. פס התכלת הרחב הוא סימן לתעלת סואץ אליה הגיעו כוחות צה"ל במלחמה. הפסים האדומים והכחולים מייצגים את ההרוגים והפצועים (בהתאמה) והצבע הכתום בשוליים הוא צבעם של חולות סיני.
האות ניתן גם לאנשי הסגל הפיקודי של הג"א, אזרח עובד צה"ל ונהג מתנדב של רכב אזרחי מגויס. ב-1958 הוחלט להעניק את האות גם לשוטרים, עובדי שב"כ ועובדי התעשייה הצבאית.
האות חולק לראשונה ב-1957.
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת ששת הימים

האות ניתן למשתתפים במלחמת ששת הימים (בסדיר ובמילואים) בין 5 ביוני 1967 ו-11 ביוני 1967 במשך 24 שעות לפחות. צבעי התכלת והלבן הם צבעיו של דגל ישראל. פסי האדום והכחול הרחבים הם סמל לניצחון ולגבורה שבזכותה הושגה ההכרעה במלחמה.
בנוסף, חולק האות לחייל שנפצע או נהרג בין 18 במאי 1967 ו-5 ביוני (תקופת ההמתנה החלה ב-15 במאי לערך); לאזרח עובד צה"ל (למעט נוער עובד) שהיה במעמד זה מ-1 באפריל עד 11 ביוני; לנהג מתנדב ברכב אזרחי מגויס; לחייל מילואים שהיה פטור משירות מילואים והתנדב ליחידה צבאית; לאזרחים עובדים מערכת הביטחון (התעשיות הביטחוניות, משק לשעת חירום וקבוצות נוספות) שעבדו ברציפות מ-15 במאי עד 12 ביוני; האות הוענק גם ל-10 ממפעלי קונצרן כור.
האות חולק לראשונה ב-1967.
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת ההתשה

האות ניתן למשתתפים במלחמת ההתשה בין 11 ביוני 1967 (יום סיום מלחמת ששת הימים) ל-8 באוגוסט 1970 במשך 30 יום (ברציפות לחייל סדיר ובמצטבר לחייל מילואים). בדומה לאותות קודמים, הפס האדום מייצג את דמם של ההרוגים, התכלת והלבן את דגל ישראל והחום את אדמת מצרים עליה נערכה הלחימה.
בנוסף, ניתן האות לאנשים שסייעו ישירות לדרגי השדה (בין אם בחזית או בעורף) במשך 30 יום ברציפות. בקבוצה זו כלולים אזרחים עובדי צה"ל (לא כולל נוער עובד), עובדי משרד הביטחון, עובדי התעשיות הביטחוניות (התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית, רפא"ל), אנשי שב"כ ומוסד, עובדי שק"ם, עובדי ומתנדבי האגודה למען החייל, פעילי משק לשעת חירום, נהגים עובדי חברות הובלה ותובלה, נהגים שסופחו עם רכבם ונהגים שהתנדבו לנהוג ברכב מגויס ומתנדבים לשירות פעיל. כמו כן האות הוענק ליישובים שנפגעו במהלך הלחימה.
האות חולק לראשונה ב-7 במאי 2003, יותר משלושים שנה לאחר סיום המלחמה.
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת יום הכיפורים

האות ניתן למשתתפים במלחמת יום הכיפורים בין 6 באוקטובר 1973 ל-24 באוקטובר 1973 במשך לפחות 3 ימים רצופים. הפס האדום הרחב מסמל את האבדות הרבות שספגה ישראל במלחמה זו. צבעי התכלת והלבן הם רמז לטלית, כדימוי ליום הכיפורים בו התחילה המלחמה בהפתעה.
בנוסף, ניתן האות גם לחייל שנפגע או נהרג עקב ובמהלך שירותו בתקופה שבין תום המלחמה לחתימה על הסכמי הפרדת הכוחות (בחזית הדרום: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים נחתם ב-18 בינואר 1974; בחזית הצפון: הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה נחתם ב-31 במאי 1974).
בנוסף, ניתן האות לאנשי כוחות הביטחון (לרבות תעשיות ביטחוניות, משק לשעת חירום ועוד) שעבדו או התנדבו במשך 18 יום לפחות בתקופה הקובעת, או שנפגע או נהרג בשל פעילותו בתקופה זו או עד לחתימת הסכמי הפרדת הכוחות (לפי החזית) גם אם לא עבד 18 ימים.
האות חולק לראשונה ב-1974.
סוגי האותות שהוענקו > אות מערכת שלום הגליל

האות ניתן למשתתפים במלחמת לבנון הראשונה (בשמה הרשמי: "מבצע שלום הגליל") בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982 במשך 3 ימים רצופים. האדום בשוליים מזכיר את ההרוגים הרבים, הכחול והלבן מסמלים את דגל ישראל, ורצף הפסים לבן-ירוק-אדום מייצג את דגל לבנון.
בנוסף, ניתן האות לחייל שנהרג, נעלם או נשבה בגזרת לבנון לאחר התקופה הקובעת כל עוד ערוכים כוחות צה"ל בגזרה זו. בנסיבות מיוחדות ניתן האות לחיילים ששירתו בגזרה זו לאחר התאריך הקובע. בנוסף, ניתן האות לעובדי מערכת הביטחון שפעלו בתקופה זו ולאזרחים שסייעו ישירות למערך השדה באותה תקופה במשך 21 ימים רצופים.
האות חולק לראשונה ב-1983.
סוגי האותות שהוענקו > אות המערכה ברצועת הביטחון

במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל להעניק אות מערכה לחיילי צה"ל שהשתתפו במערכה ברצועת הביטחון שבדרום לבנון מספטמבר 1982 ועד מאי 2000. הממשלה אישרה גם את הצעת תקנות העיטורים בצה"ל הקובעות את כללי הזכאות לקבלת האות. במרץ 2021 תוקן חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם, כך שיאפשר את הענקת האות גם לאנשי צד"ל שהשתתפו במערכה זו.
האות חולק לראשונה ב-7 ביוני 2021.
סוגי האותות שהוענקו > אות מלחמת לבנון השנייה

האות ניתן למשתתפים במלחמת לבנון השנייה בין 12 ביולי 2006 ל-14 באוגוסט 2006 במשך 3 ימים רצופים. האות ניתן גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד ששירתו 3 ימים רצופים. הכחול והלבן מסמלים את צבע דגל ישראל, וירוק והאדום מסמלים את צבעי דגל לבנון, הצבע הכתום הוא צבעו של העורף שספג אבדות קשות במלחמה זו.
האות ניתן גם לאנשים שעזרו למערך השדה או לאוכלוסייה האזרחית במחוז הצפון או מחוז חיפה, במסגרת עבודתם או בהתנדבות, במשך 8 ימים. האות ניתן לאזרחים שעבדו במחוזות אלו במשרדי ממשלה (עובדי משרד הביטחון - ללא הגבלה למחוז), חברות ממשלתיות, שירותי כבאות והצלה, מגן דוד אדום (ההגבלה בנוגע לכבאים ומד"א בוטלה בהמשך), הרשויות המקומיות, אנשי זק"א, בתי חולים ועוד. בהמשך הוכרז שהאות יוענק גם ליישובים שנפגעו במהלך המלחמה.
האות חולק לראשונה ב-2 בספטמבר 2007.
סוגי האותות שהוענקו > אות מערכת צוק איתן

האות ניתן למי ששירת 3 ימים לפחות במהלך מבצע צוק איתן. האות מורכב מצבעיו של הדגל, אדום להרוגי צה"ל, וכתום לנפגעי העורף. הצבע הצהוב מסמל את חולות עזה. האות ניתן, בדומה לאות מלחמת לבנון השנייה, גם לשוטרים, סוהרים, אנשי שב"כ ומוסד. בנוסף גם לקציני ביטחון ורבש"צים ביישובים בדרום, לאנשי מערך כיבוי האש, מגן דוד אדום, אזרחים עובדי צה"ל ועובדים אזרחיים של מתאם פעולות הממשלה בשטחים ביהודה ושומרון ועזה - כל זאת על פי החלטת שר הביטחון, ובכפוף לאישור ועדת החוץ והביטחון.
האות חולק לראשונה ב-7 ביולי 2015.
ראו גם

עיטורי צה"ל
עיטורי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר
אות שירות (ישראל) - אות שניתן לציון השתתפותו של אדם בפעולות הקשורות בלחימה ומאבק לפני ולמען הקמת מדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  אות שניתן לפני מתן החוק, ייראה כאילו ניתן לפי חוק זה (סעיף 20ב לחוק העיטורים)
↑  צל"ש מפקד חטיבה מורכב רק מאות בצבע ירוק זית ללא תוספת סמלי חרב מוצלבת בענף עץ זית והוא מוענק בצורתו זו גם אם הוא הוענק על פעילות בזמן מלחמה.
1 2 3 4 5 6 7 8  אותות המערכה בצה"ל, באתר יחידת מיטב
↑  אות ששת הימים הוענק ל-10 מפעלים של "כור", דבר, 13 בנובמבר 1969
1 2  אמיר בוחבוט, הפרחים לעורף: אות מיוחד יוענק ליישובי הצפון, nrg, 18/12/07
↑  טל לב רם, ‏"סגירת מעגל חשובה": אות מערכה יוענק ללוחמים ששירתו ברצועת הביטחון בלבנון, באתר מעריב אונליין, 1 במרץ 2021
↑  טליה רוט, הכבאים יקבלו את אות מלחמת לבנון השנייה, 14 בינואר 2009.
↑  יוחאי עופר, כך ייראה אות המערכה של מבצע "צוק איתן", 1 בינואר 2015.
↑  מידע על בול לכבוד צבא הגנה לישראל, באתר התאחדות בולאי ישראל.
| אותות ועיטורים ישראליים |
| --- | --- | --- |
| עיטורי צה"ל | עיטור הגבורה • עיטור העוז • עיטור המופת • ציון לשבח • אות הערכה מטעם הרמטכ"ל • אות מצטיין הרמטכ"ל • אות מצטיין הנשיא • מצטיין שר הביטחון • אותות הערכה והוקרה  של חיל האוויר |  |
| עיטורי המשטרה, השב"ס וכבאות והצלה | עיטור הגבורה • עיטור האומץ • עיטור המופת • עיטור השירות • עיטור ההתנדבות |  |
| אותות מערכה | מלחמת הקוממיות • מלחמת סיני • מלחמת ששת הימים • מלחמת ההתשה • מלחמת יום הכיפורים • מערכת שלום הגליל • המערכה ברצועת הביטחון • מלחמת לבנון השנייה • מערכת צוק איתן |  |
| אותות שירות | אות השומר • אות ניל"י • אות ההגנה • אות האצ"ל • אות הלח"י • עיטור אסורי שלטון המנדט  עיטור לוחמי המדינה • אות ההתנדבות • אות הלוחם בנאצים • אות המשמר |  |
| אחר | אות השירות המבצעי • פרס ביטחון ישראל • אות הוקרה מטעם האלוף • אות השירות בישראל • אות המעפיל • נס הקוממיות • אות קטמון (בוטל) |  |
| ראו גם | סיכות צה"ל • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
תעודה הנלווית לאות המערכה של מבצע צוק איתן מטעם צה"ל (פרטים אישיים הוסתרו)
בול לכבוד צבא הגנה לישראל, יום העצמאות ה-20, 1968. בבול משולבים סיכת המ"מ ואותות מלחמות הקוממיות, סיני וששת הימים.
דוד ניב (גאולוג)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923
 פטירה:  29 בספטמבר 2021 (בגיל 98 בערך)
 ענף מדעי:  גאולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 תרומות עיקריות
 חקר גאולוגי של אזור ים המלח והנגב
 
דוד ניב (1923 – 29 בספטמבר 2021) היה גאולוג ישראלי. חלק גדול מעבודתו ומחקריו עסקו באזור ים המלח ובנגב. כמו כן התפרסם ניב בעקבות תזכיר שכתב ב-1971, שהביא לפתיחת חקירה ולמינוי ועדת חקירה ממלכתית, במה שנודע כפרשת נתיבי נפט.
שירות בפלמ"ח ובצה"ל

דוד ("ביבי") ניב (רבינוביץ') נולד בירושלים למשפחה ממייסדי קיבוץ מרחביה. למד בבית הכרם והצטרף לנוער העובד ואחר-כך להגנה כשהיה בן 12. בגיל 17 הצטרף להכשרה בבית הערבה ואחר כך הצטרף להתיישבות בחמדיה. ב-1943 התגייס לפלמ"ח והשתתף בין היתר בהברחת מעפילים מסוריה ומלבנון. לאחר שעבר קורס מפקדי מחלקות השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית ובליל הגשרים. במלחמת העצמאות שרת בנגב. בחלק גדול מתקופת המלחמה היה קצין מודיעין של חטיבת הנגב והשתתף בכל מבצעי החטיבה. במבצע עובדה נמנה ניב עם הקבוצה הקטנה שנכחה בטקס הנפת דגל הדיו באום רשרש - היא אילת. לאחר שחרורו מצה"ל שירת במילואים כקצין המודיעין של חטיבה 4.
מחקר גאולוגי

עם סיום מלחמת העצמאות השתחרר ניב מצה"ל והחל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטה. עם סיום לימודיו החל לעבוד במכון הגיאולוגי לישראל. לאחר מכן יצא להשתלמות מטעם אונסק"ו בארצות הברית ובמקביל, למד גאולוגיה ימית באוניברסיטת קליפורניה. לאחר כשנה חזר לישראל והמשיך בלימודיו לתואר דוקטור.
בין עבודותיו:
לימנולוגיה של ים המלח - בשנים 1959–1961 חקר מטעם מפעלי ים המלח, יחד עם הגאולוג האמריקאי קנת' אמרי (Kenneth O. Emery), את הרכב המים בים המלח. השניים מצאו כי עמודת המים בימה מורכבת מארבע שכבות השונות בהרכבן הכימיקלי.
קניון באר שבע-עזה – בתחילת שנות ה-60 ערך ניב סקר סייסמי באזור הקיבוצים סעד ובארי. הסקר אישש ממצאים קודמים של החוקרים בלייק וגולדשמיט שחקרו את האזור ב-1947. על סמך ממצאים אלו הסיק ניב כי בין באר שבע ועזה קיים קניון קדום המכוסה במשקעים צעירים יותר.
בצד עבודתו האקדמית, עסק ניב במשך שנים רבות בייעוץ גאולוגי לחיפושי הנפט בישראל. בראיון שנתן ב-2009, לאחר מציאת מרבצי גז טבעי בים התיכון מול חופי ישראל, טען יזם חיפושי הנפט הוותיק יוסי לנגוצקי, כי קביעתו של ניב בשנות ה-80, כי "אם יש סיכוי למצוא בישראל נפט או גז – זה בים", הביאה להתמקדותו בחיפושי נפט וגז בים התיכון.
פרשת נתיבי נפט

בתחילת שנות ה-70, בעת שעבד במכון הגאולוגי, כתב ניב תזכיר שכלל שלושה חלקים. שני החלקים הראשונים עסקו בשאלות מקצועיות בנושא חיפושי נפט בים התיכון ובנושא הכלים הארגוניים לחיפושי נפט שהקימה מדינת ישראל. החלק השלישי התבסס על שמועות שהגיעו לאזניו ובתזכירו ביקש מהגורמים המוסמכים לבודקם. השמועות היו כי במקום להעסיק את "לפידות" – חברה ממשלתית לחיפושי נפט שכבר הייתה קיימת וחיפשה תעסוקה, הקים צבי דינשטיין, סגן שר האוצר באותה עת, חברה חדשה – "נתיבי נפט" שבה הועסק מקורבו, מרדכי פרידמן, כמנכ"ל. על פי הטענה, נוהלה "נתיבי נפט" בשחיתות, בזבזנות והייתה מעורבת בעסקאות שוחד.
העיתונות הישראלית הסתערה על הפרשה כמוצאת שלל רב ובנובמבר 1971 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט אלפרד ויתקון. את ניב והמדינה ייצג בדיוני הוועדה עורך הדין רם כספי. ממצאי הוועדה, שפורסמו באפריל 1972, ניקו את פרידמן ודינשטיין מהאשמות שהוטחו בהם. היו שטענו כי תלונתו של ניב הייתה כנה וכי הוא אינו אשם בהולדת הפרשה שהתעוררה על ידי גורמים אינטרסנטיים בתוך הממסד השלטוני שניצלו את תזכירו כדי לבוא חשבון עם יריביהם.
נפטר ב-29 בספטמבר 2021.
פרסומים (רשימה חלקית) > ספרים

The Destruction of Sodom, Gomorrah, and Jericho: Geological, Climatological, and Archaeological Background, יחד עם K. O. Emery, הוצאת Oxford University, ארצות הברית, 1995.
פרסומים (רשימה חלקית) > מאמרים

A pre-Neogene erosion channel in the Southern Coastal Plain of Israel (Bulletin / State of Israel, Ministry of Development, Geological Survey), מדינת ישראל - משרד הפיתוח, 1960.
Submarine geological studies in the continental shelf and slope off the Mediterranean coast of Israel: Final technical report, Geological Survey of Israel, Quaternary and Recent Geology Division, 1965.
The Dead Sea;: Depositional processes and environments of evaporites, Israel. Geological Survey. Bulletin, 1967.
הערות שוליים

↑  מיכאל בייט, הגיאומורפולוגיה, הגאולוגיה והלימנולוגיה של ים-המלח, מתוך "ים המלח ומדבר יהודה: 1900–1967: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר" בעריכת מרדכי נאור, יד יצחק בן-צבי, 1990
↑  עזרא פימנטל, מלחמת העולם הראשונה בנגב, גאולוגיה, רקע גיאו-היסטורי, אתר מדרשת שדה בוקר
↑  הדר חורש, "האיש שלא היה שם: יוסי לנגוצקי לא מתרגש מההחמצה של "תמר 1"", מעריב, 23 בינואר 2009
↑  יובל אליצור, אליהו סלפטר, עלילות נפט סיפור פריצת מצור הדלק על ישראל, עמ' 147–149, הוצאת זמורה ביתן, 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308780705171  LCCN: n50066188  VIAF: 52933048   WorldCat (עם VIAF): 52933048
ועידת השואה הבין-לאומית באיראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  טהראן 
 מדינה:  איראן איראן
 תאריכים:  11 בדצמבר 2006 – 12 בדצמבר 2006 (יומיים) 
 
ועידת השואה הבין-לאומית באיראן (בפרסית: همایش بین‌المللی بررسی هولوکاست) הייתה כינוס שאורגן על ידי המכון לחקר הפוליטיקה והיחסים הבינלאומיים (IPIS) של משרד החוץ האיראני ב-11 וב-12 בדצמבר 2006. אתר המשרד מציין שהוועידה "תיצור הזדמנות לחקר מדעי הולם, כך שהיבטים חבוים וגלויים של אחד הנושאים הפוליטיים החשובים ביותר במאה ה-20 יהיו שקופים יותר". המכון קרא לחוקרים ולמרצים להשתתף בוועידה.
הכנס, שכותרתו "לימוד השואה: מבט גלובלי", תוזמן כך, שיחפוף את מועד יום זכויות האדם הבינלאומי ב-10 בדצמבר.
בתגובה להאשמות של הכחשת השואה, טען המשרד ש"הוועידה מכבדת באופן מלא את הדת היהודית ומתרחקת מפוליטיזציה ומתעמולה".
יד ושם גינה את הוועידה בטהראן בטענה, כי היא משקפת ניסיון "להקנות ארשת פנים מלומדת לאג'נדה קיצונית". "הוועידה האקדמית לכאורה בראשות הממשלה האיראנית הוא ניסיון שגרתי של הכחשת שואה ויש לדחות אותו בצורה ברורה וחד משמעית".
משתתפים

על פי משרד החוץ האיראני 67 חוקרים מ-30 מדינות הוזמנו ליטול חלק בוועידה.
הסופר האמריקני הגזעני דייוויד דיוק, נציג לשעבר בבית הנבחרים של מדינת לואיזיאנה ומנהיג לשעבר של הקו קלאקס קלאן.
רובר פוריסון פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי.
הפוליטיקאי הצרפתי ז'ורז' תיל (אנ'), שהורשע בהכחשת השואה בצרפת.
האוסטרלי ג'רלד פרדריק טובן שנאסר בגרמניה במשך 3 חודשים בשנת 1999 באשמת הכחשת השואה.
שישה חברי "יהודים מאוחדים נגד הציונות" (אנשי הרב משה בער בק).
מספר רבנים יהודיים הופיעו, ביניהם הרב היהודי אהרון כהן, חבר בנטורי קרתא אשר אמר שהוא הגיע לוועידה כדי להסביר את "נקודת ההשקפה היהודית אורתודוקסית". כהן טען, שאם גם אין עוררין על התרחשות השואה, "היא אינה יכולה לשמש כצידוק לביצוע מעשים לא הוגנים כלפי הפלסטינים". הוא גם הצהיר: "אני ורבים אחרים איבדנו חברים וקרובים רבים, אשר נכחדו בשל רצח עם בעל ממדים תעשייתיים. להמעיט באשמה של אלו שביצעו את הפשע יהיה בגדר חטא לזכרם של אלו שנרצחו".
עורך דין ישראלי ערבי, חאלד כסאב מחאמיד, מייסד מכון השואה הערבי בנצרת, לא הורשה להגיע לוועידה באיראן לאחר שהסתבר שהוא בעל אזרחות ישראלית. לפני כן הוא הוזמן פעמים רבות על ידי ממשלת איראן להשתתף בוועידה,
כל זאת על רקע העובדה, שאיראן וישראל לא מאפשרות לאזרחי המדינה היריבה להשיג אשרות כניסה.
לפי עיתון הארץ מחמיד ביקש לומר לוועידה ש"השואה אכן התרחשה ושעמדת הכחשת השואה של הנשיא אחמדינז'אד שגויה. כל מה שקרה חייב להיות מופנם ואסור להכחיש את העובדות... זוהי מחויבות של כל הערבים והמוסלמים להבין את מהות השואה. אם מטרתם להבין את יריבם עליהם להבין את השואה..." לפי מחמיד "אסון הנכבה אותו חוו הפלסטינים ב-1948 הוא זעיר ממדים לעומת השואה. אולם, ההשלכות הפוליטיות של השואה הפכו אותה לנטל על הפלסטינים בלבד."
אירועים בוועידה

דייוויד דיוק נשא נאום שבו אמר: "באירופה ניתן להטיל ספק בישו וללעוג לו. אותו הדבר נכון לגבי הנביא מוחמד, ודבר לא יקרה לך בשל כך. אולם נסה להטיל ספק בקיום השואה ואתה תיאסר."
שר החוץ האיראני מאנוצ'הר מוטאקי הכריז בנאומו: "אם הגרסה הרשמית של השואה תימצא בעלת דופי, אזי הזהות והאופי של ישראל תהיה מוטלת בספק. ואם, במהלך הוועידה, יוכח שהשואה היא אמת היסטורית, אזי מדוע חייבים המוסלמים והפלסטינים באזור לשלם את מחיר פשעי הנאצים?"
פרדריק טובן אמר בפני הוועידה: "השכל הישר מכובה בשל הדוֹגמה של השואה כפי שהיא מוצגת כאמיתה היסטורית. איננו מסוגלים להטיל בקיומה ספק. זהו אונס השכל הישר."
כהן טען בפני הוועידה: "אין ספק, שבמהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מדיניות איומה של רצח עם בגרמניה הנאצית, שכוונה נגד העם היהודי. הדבר אושר על ידי מספר עצום של ניצולי שואה ותועד במלואו פעם אחר פעם. ממני נחסכו השפעות המלחמה משום שגרתי באנגליה אשר לא נכבשה. ברם, אני ורבים אחרים איבדנו חברים ומכרים רבים אשר קיפחו חייהם תחת המשטר הנאצי בשל רצח עם מכוון. שלושה מיליון יהודים בפולין, יותר מחצי מיליון בהונגריה, ועשרות או מאות אלפים ברוסיה, סלובקיה, צרפת, בלגיה, הולנד ועוד. הנתון של שישה מיליון ננקב תדיר. ייתכן שניתן לחלוק על המספר המציאותי, אולם הפשע היה גרוע בין אם המיליונים היו שישה מיליונים, חמישה מיליונים, או ארבעה מיליונים. שיטת הרצח אינה רלוונטית, בין אם נעשתה בתאי הגזים (ויש עדים לכך), כיתות יורים או באופן אחר. הרֵשע הוא רֵשע. יהיה זה פשע נוראי כלפי אלו שקיפחו חייהם להמעיט באשמה שבביצוע הפשע".
תוצאות הוועידה

על פי אירנ"א, סוכנות הידיעות של איראן, משתתפי הוועידה סיכמו להקים מוסד לחקר השואה. המזכיר הכללי של המוסד יהיה מוחמד אלי רמין, והמשרד הראשי של המוסד ימוקם ראשית בטהראן ולאחר מכן יועבר לברלין "לאחר הכשרת השטח". המטרה המוצהרת של המוסד תהיה "להבין את האמת אודות השואה". סוכם כי משימה דחופה יותר היא הכנה לקראת ועידת השואה הבאה.
תגובת הציבור באיראן

ישנם יותר מ-25,000 יהודים החיים באיראן כיום, רובם כועסים על כך שממשלתם יזמה ועידה שכזו[דרוש מקור].
חבר הפרלמנט היהודי היחיד באיראן, מוריס מותמד אמר: "קיום הוועידה אחרי קיום תחרות של קריקטורות אודות השואה הוא דבר כואב ליהודים בעולם כולו ועלול להותיר במדינות ובממשלות רושם שלילי מאוד כלפי איראן."
למרות שהפגנות הרפורמים נעשו נדירות מנקודת הזמן בה אחמדינז'אד החל בתפקידו, עשרות סטודנטים שרפו את תמונתו וזעקו "מוות לדיקטטור" בעודו נואם באוניברסיטת אמירקביר לטכנולוגיה (אנ') בטהראן ב-12 בדצמבר 2006. הם זעקו "פאשיסט, הפוליטכני אינו מקום עבורך"
אחמדינז'אד הגיב באומרו: "על כולם לדעת שאחמדינז'אד מוכן להישרף בנתיב אל החופש המוחלט, העצמאות והצדק".
אחד הסטודנטים אמר שההפגנה הייתה נגד הוועידה ה"מבישה" והוסיף "הנשיא הביא לארצנו נאצים וגזענים מכל העולם."
תגובות העולם > ישראל

ישראל גינתה בחריפות את הוועידה. ממשלת ישראל הודיעה כי היא מגנה בחריפות את "יוזמתה הבוטה של ממשלת איראן לארגן כנס בינלאומי להכחשת השואה" ואילו משרד החוץ פרסם הודעת גינוי חריפה, בה טען כי "ממשלת איראן לועגת לזכר השואה, בין היתר על ידי קיום תחרות קריקטורות, וההשוואה שביצע נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, בין מדינת ישראל למחנה הריכוז אושוויץ, תוך כדי סילוף ההיסטוריה וקריאה עקבית להשמדת ישראל. ההצהרות והמעשים של נשיא איראן נוגדים את העובדות ועומדים בסתירה חמורה לעמדת הקהיליה הבינלאומית." עוד נכתב כי ההצהרות החוזרות ונשנות של אחמדינז'אד בדבר השמדת ישראל, הן "איום לשואה נוספת" וש"עמדות כאלה הן בניגוד לאמנת האו"ם בנושא מניעה וענישת פשעים על רצח עם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית ב-9 בדצמבר 1948".
ח"כים ערביי ישראל אמרו שלא ניתן להכחיש את השואה, אך הוסיפו ש"ניצולי השואה אחראים לנכבה הפלסטינית".