stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיארה
היסטוריה של הזיארה באסלאם > בסונה

באסלאם הסוני (ולא רק בקרב הסלפים והוהאבים) נאסר להשוות בין טקס העלייה לרגל למכה לבין טקס הזיארה, זאת כדי לא לפגוע בייחוד הדתי וקדושת הכעבה. מבחינה דתית, הטקס הייחודי אך ורק לכעבה הוא טקס הטואף, שבו על המאמין לבצע שבעה סיבובים סביב הכעבה. בכעבה ניתן גם להקריב קורבנות ולידור נדרים. בפועל, שני הטקסים האחרונים קיימים גם בטקס הזיארה, זאת משום אמונת אנשים רבים כי טקסים אלו יכולים להוות תחליף החוסך זמן וכסף, בהשוואה לביצוע העלייה לרגל למכה. ביצוע טקסים אלו שלא במכה פורש על ידי חכמי ההלכה הסונים כפגיעה ישירה באופי הדתי המיוחד לכעבה. לטענת חכמי ההלכה, האסלאם היא דת מונותאיסטית, והקרבת קורבנות לאנשים בשר ודם שהלכו לעולמם ונחשבים לקדושים, מקרבת את דת האסלאם לעידן הפלורליזם האלילי שהיה נפוץ בקרב הערבים בתקופת הג'אהיליה.
מהסיבות שתוארו לעיל, מרבית המסורות הסוניות מגנות את טקס הזיארה ומשוות אותו לפולחן אלילים. קיימת למשל מסורת האומרת כי "אלוהים מקלל את האנשים אשר עשו את הקברים כמו מסגדים". חלק מחכמי ההלכה ייחסו למוחמד את האמירה כי "אין לבקר אלא בשלושה מסגדים, מסגד הכעבה, מסגד הנביא, ומסגד אל-אקצא", כאשר המסורת בבירור נועדה לצמצם את הזיארה רק לשלושת המסגדים.
בפועל מסמל טקס הזיארה את האסלאם העממי (ולא זה הפורמלי, אשר עוצב על ידי הוגים וחכמי הלכה), של האנשים הפשוטים, שהתקשו להתמודד עם הפער הגדול בין חייהם הפשוטים לבין תפיסת האלוהים המונותיאסטית באסלאם, שנראית בלתי נתפסת להגיון האנושי, ורחוקה מהמציאות המוחשית והחומרית הקיימת. עבור מאמינים אלו, הזיארה יכולה לקרבם לאל באמצעות מתווך (דמות קדושה מוכרת), לו מקריבים קורבנות (פולחן חליפין), מאשר לפנות באופן ישיר לדמות הבלתי נתפסת (האל). על כן, דווקא בטקס הזיארה ניתן לראות את הפער הקיים בין האסלאם הפורמלי או הממסדי לבין האסלאם העממי, פער המתקיים גם בזמננו.
היסטוריה של הזיארה באסלאם > מחלוקת

קבוצות סוניות מסוימות, הוהאבים והסלאפים - מאמינים כי סוגים רבים של זיארה הם עבודת אלילים (שִרְכּ), כפירה, או חידוש אסור בדת (בִדְעָה). לאורך ההיסטוריה, התרחשו מקרים רבים בהם סלאפים או והאבים שהגיעו לשלטון אסרו על קיומה של הזיארה, ולעיתים אף החריבו מקומות אליהם המאמינים עלו לרגל.
ממשלת סעודיה תומכת בפירוש הווהאבי של האסלאם. כאחראי על שתי הערים הקדושות לאסלאם - מכה ואל-מדינה, מנסה לעיתים המשטר הסעודי למנוע מהשיעים והסופים לבצע זיארה במהלך ביקורם לשתי הערים לחג'. אתר פופולרי לזיארה, בית הקברות באקי, הוחרב עם יסודה של סעודיה בשנות ה-20, ומאז הוא מוקף במודעות ענק המכריזות על הכפירה שב"סגידה לקברים". במודעות, נקראים המבקרים בבית הקברות, לערוך את הביקור רק בשביל להעריך את אופיים הארעי של החיים.
היסטוריה של הזיארה באסלאם > אתרים מפורסמים

קיימים אלפי אתרי זיארה, במדינות שונות, ובהן איראן, עיראק, סעודיה, אפגניסטן, הודו, מרוקו, ישראל, מלזיה, פקיסטן, סינגפור, דרום אפריקה, סוריה, ואוזבקיסטן.
האתרים הגדולים והמפותחים ביותר כוללים את:
מסגד הנביא באל-מדינה שבסעודיה - נבנה על ידי מוחמד, ולאחר מכן הורחב. מוחמד קבור בו וכך גם הח'ליפים אבו בכר הראשון, ועומר בן אל-ח'טאב השני.
בית הקברות ג'נת אל-בקי במדינה, סעודיה. במקום קבורות כל נשותיו של מוחמד ורבים ממלוויו של מוחמד, פאטמה בת מוחמד, עות'מאן בן עפאן הח'ליף השלישי, חסן אבן עלי האימאם השיעי השני, עלי אבן חוסיין האימאם השיעי הרביעי, מוחמד אל-באקר האימאם השיעי החמישי, ג'עפר א-צאדק האימאם השיעי השישי, מאליכ אבן אנאס, מייסדה של האסכולה המאליכית ועוד. המקדשים המפוארים במקום הוחרבו ב-1925 על ידי הווהאבים.
מקדש פאטמה מעצומה בקום שבאיראן - אחותו של עלי א-רידא קבורה שם.
מקום קבורתו של עלי א-רידא, האימאם השיעי השמיני במשהד, איראן.
אימאמזדה סאלח - מקום קבורת אחיו של מוסא אלכאט'ם, בבירת איראן טהראן.
ראוז-א-שריף באפגניסטן (המסגד הכחול) - נטען כי עלי בן אבי טאלב, הח'ליף הרביעי והאימאם השיעי הראשון, נקבר שם.
בהודו יש כמה עשרות אתרי עלייה לרגל, אחד החשובים בהם הוא:
קברו של סולטאן אל-הינד (חוואג'ה מואין-א-דין צ'ישטי) באג'מר, מייסד המסדר הצ'שטי הסופי.
מסגד האימאם עלי - מקום קבורתו של עלי בן אבי טאלב, בנג'ף עיראק.
מסגד האימאם חוסיין - מקום קבורתו של האימאם השיעי השלישי חוסיין אבן עלי, בסאמרא, עיראק.
מקדש שני האימאמים - מקום קבורתם של האימאם השיעי השביעי מוסא אלכאט'ם, ונכדו האימאם השיעי התשיעי מוחמד א-תקי, שכונת כאזמיה של בירת עיראק בגדאד
כרבלא שבעיראק, מקום קרב כרבלא בו נהרג חוסיין אבן עלי, ורבים מבני משפחתו בידי הח'ליף האומי יאזיד.
מקדש סיידה זינב בת עלי - מקום קבורתה של זינב בת עלי, בדמשק סוריה.
היסטוריה של הזיארה באסלאם > אתרים מפורסמים > אתרים בישראל

האתר הראשי לזיארה בישראל הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, ממנו מאמינים המוסלמים עלה מוחמד השמימה וכן כיפת הסלע הסמוכה. אתרים נוספים כוללים את מערת המכפלה בחברון, בה קבורים אברהם, יצחק, יעקב ונשותיהם, הנחשבים לקדושים גם באסלאם. קברו של יוסף בשכם וקברה של מריה, אם ישו בירושלים, גם כן מהווים אתרי זיארה פופולריים בישראל. בנוסף להם - נבי מוסא במדבר יהודה, נבי סמואל, קבר שיח' סולטאן באדר בדיר א-שיח', קברי יונה הנביא (יש אחד כזה בחלחול, אחד במשהד (מועצה מקומית) ועוד אחד בח'אן יונס) וכן קבריו של סלמאן הפרסי (יש אחד בלוד, אחד בירושלים ואחד בג'בל סלמן ליד יצהר הדרוזים מאמינים שקברו בנבי יעפורי ליד ברכת רם).
זיארה בקרב יהודי ארצות האסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יהודים אשר גרו בארצות ערב העתיקו את מנהג העלייה לרגל למקומות קדושים ולקברי צדיקים במיוחד ביום הפטירה לקרנבלים חגיגיים והילולות. אברהם פונטרימולי, שהיה רב באזמיר במאה ה־19, סבר כי בעת הזיארה, מותר ואף כדאי להתחנן אל רוח המת כדי שיבקש רחמים אצל הקב"ה, ואין בזה דורש אל המתים משום שאין הוא מתפלל אל גוף המת אלא מבקש מרוחו, וזאת, לדבריו, בניגוד לפוסקים האשכנזיים שהתנגדו נחרצות למנהג.
זיארה אצל הדרוזים

לדרוזים מספר מקומות קדושים, כמו: נביא שועיב, שזכרו נחגג בה-25 באפריל, נבי סבלאן שזכרו נחגג ב-10 בספטמבר ונבי אל-ח'דר שזכרו נחגג ב-25 בינואר ומקובל לערוך זיארה לקבריהם ולברך איש את רעהו בברכת "זיארה מקבולה".
ראו גם

מזאר
לקריאה נוספת

אורה לימור, אלחנן ריינר, מרים פרנקל, עלייה לרגל - יהודים, נוצרים, מוסלמים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ד – 2014. פרק ד: העלייה לרגל לירושלים בעולם האסלאם, עמ' 203–248.
הערות שוליים

↑  לעיתים אף קיימות אמונות על אתרי זיארה שונים, הטוענות כי האתר משתווה לקדושת מכה, או מתקרב אליה. כך, למשל, מאמינים רבים טוענים כי מעבר דרך שער ח'ואג'ה סחיב בפקיסטן שבע פעמים שווה לביצוע החג'. ראו כאן.
↑  אברהם פונטרימולי, עבד אברהם, אזמיר, תרמ"א, עמ' א ע"א - ד ע"א
↑  החגים הדרוזים, באתר isifya.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4200748-3  TDVİA: ziyaret 
אתר הזיארה העתיק ביותר, מסגד הנביא במדינה
עיצוב הפנים של האמאזאדה סאלח בטהראן
ראוז-א-שריף באפגניסטן, הוקם ב-1512
מסגד אל-אקצא, האתר השלישי בקדושתו למוסלמים, 1982
חייו הסודיים של וולטר מיטי (1947)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של ג'יימס ת'רבר
 בימוי:  נורמן מקלאוד 
 הופק בידי:  סמואל גולדווין 
 תסריט:  פיליפ ראפ, קן אנגלונד, אוורט פרימן
 עריכה:  מוניקה קולינגווד 
 שחקנים ראשיים:  דני קיי וירג'יניה מאיו פיי ביינטר בוריס קרלוף
 מוזיקה:  דייוויד רסקין
 צילום:  לי גרמס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סמואל גולדווין הפקות, RKO 
 חברה מפיצה:  RKO
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באוגוסט 1947
 משך הקרנה:  110 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה, דרמה קומית, סרט מוזיקלי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 הכנסות:  3,350,000 דולר
 סרט הבא:  חייו הסודיים של וולטר מיטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חייו הסודיים של וולטר מיטי (באנגלית: The Secret Life of Walter Mitty) הוא סרט קומדיה אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1947, בהפקתו של סמואל גולדווין, עם דני קיי ווירג'יניה מאיו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על סיפור קצר של ג'יימס ת'רבר משנת 1945. בשנת 2013 הפיק נכדו של סמואל גולדווין, רימייק שקשור לסיפור ולגרסה הראשונה רק בשם.
העלילה היא על אדם בעל דמיון מפותח שחייו נעים בין המציאות לדמיון. גם בסרט עצמו קשה לפעמים להבדיל בין המציאות לדמיון.
תקציר העלילה

וולטר מיטי (דני קיי), עובד כמגיה בחברת "פירס" המוציאה לאור חוברות של ספרות זולה.
הוא גר עם אימו (פיי ביינטר) ששולטת עליו ומתייחסת אליו כאל ילד קטן, דואגת שישתה חלב לפני השינה ומניחה במיטתו בקבוק מים חמים.
וולטר מאורס לגרטרוד (אן רת'רפוד) אך בדמיונותיו הוא מאוהב באישה אחרת. הבוס שלו, מר פירס (ת'רסטון האל), כועס עליו בגלל התנהגותו המוזרה אבל מעריך אותו בגלל דמיונו הפרוע שמשמש חומר לחברות של החברה. גרטרוד, אימה ואימו מנדנדות לו כל הזמן והוא בורח לפיכך לעולם הדמיון.
בדמיונותיו משמש וולטר:
טייס בחיל האוויר המלכותי, אלוף הפלות שמטוסו מכוסה בצלבי קרס על כל המטוסים הגרמניים שהפיל. הוא נושא להערצה לאומית.
קברניט ספינה שמצליח לנווט אותה בסערה קשה.
כירורג שמצליח להציל מנותח לאחר ששאר המנתחים נכשלו.
שחקן פוקר מעולה שמנצח את כולם וזוכה להערצת יפהפייה
אקדוחן במערב הפרוע שמצליח לחסל יריב מסוכן.
יום אחד הוא נתקל באוטובוס באישה יפה אותה ראה בדמיונותיו. היא מזדהה בשם רוזלינד (וירג'יניה מאיו) ומבקשת שיעזור לה כי עוקבים אחריה. היא מספרת לו שבמלחמת העולם השנייה החביא דודה פיטר (קונסטנטין שיין) באמסטרדם, אוצרות אמנות כדי למנוע מהנאצים להחרים אותם. רשימת מקומות המטמון נמצאת בפנקס שחור שנמצא ברשותה.
כאן מתחיל מרדף מטורף בין חבורת הפושעים אחרי וולטר ורוזלינד. וולטר מתחבא בחנות לאופנת נשים, צופה בתצוגת כובעים של אנטול מפריז ושר עליו שיר מצחיק.
למקום עבודתו מגיע אדם עם פרצוף מאיים בשם ד"ר הולינגשד (בוריס קרלוף). הוא דורש ממיטי את הפנקס וזה בורח דרך החלון (כמו בסרט "Safety Last!" של הרולד לויד). לבסוף הם תופסים את מיטי ורוזילנד אך מיטי מצליח להתחמק ולהגיע לטקס חתונתו.
בטקס החתונה שלו עם גרטרוד, הוא מתבונן בה ופניה מתחלפות לאלה של רוזלינד. במקום טבעת הוא מוצא בכיסו עגיל שרוזלינד נתנה לו ומבין שזה לא היה דמיון. הוא רץ מהטקס, מתגנב לבית של פיטר, משחרר את רוזלינד ושניהם מתגברים על הפושעים עד שמגיעה משטרה.
גם הבוס ושלושת הנשים מגיעות וגוערים בו אך הוא מקבל אומץ וצועק עליהם. הבוס שלו מרוצה מכך וממנה אותו לשותף בחברה. מיטי ורוזלינד מתבוננים בשמחה בחדר המרווח החדש של המנהל המשותף.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דני קיי | וולטר מיטי | כותב ספרות זולה |
| וירג'יניה מאיו | רוזלינד ון הורן |  |
| פיי ביינטר | גב' מיטי | אמא של וולטר |
| בוריס קרלוף | ד"ר הולינגשד | פסיכיאטר/עבריין |
| אן רת'רפורד | גרטרוד | ארוסתו של וולטר |
| ת'רסטון האל | ברוס פירס | הבוס של וולטר |
| גורדון ג'ונס | טאבי | מחזר של גרטרוד |
| פריץ | אנטול | אמן כובעי נשים |
| קונסטנטין שיין | פיטר ון הורן | ראש הכנופיה |
וילהלם שטוקרט

| --- | --- |

שטוקרט במעצר, 1947
 לידה:  16 בנובמבר 1902 ויסבאדן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 נהרג:  15 בנובמבר 1953 (בגיל 50) הנובר, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית    אס אס
 תקופת הפעילות:  1933–1945 (כ־12 שנים)
 דרגה:   אובר-גרופנפיהרר
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מזכיר המדינה במשרד הפנים (1940–1945)  שר הפנים (8–23 במאי 1945)
 
ד"ר וילהלם שטוקרט (בגרמנית:  Wilhelm Stuckart‏; 16 בנובמבר 1902 – 15 בנובמבר 1953) היה משפטן נאצי ששימש כמזכיר המדינה (מנכ"ל) של משרד הפנים בימי השלטון הנאצי. שטוקרט היה ממנסחי חוקי נירנברג והועמד על כך לדין במשפט המיניסטריונים שנערך כחלק ממשפטי נירנברג. הוא הורשע, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר.
ראשית חייו

שטוקרט נולד ב-16 בנובמבר 1902 בעיר ויסבאדן, בירת מדינת הסן, למשפחה נוצרית אדוקה. אביו היה עובד רכבת. הוא היה אקטיביסט ימני-קיצוני כבר מצעירותו ובשנת 1919 הצטרף למיליציית הפרייקור והיה שותף בהתנגדות לכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר. בשנת 1922 החל ללמוד משפטים וכלכלה-פוליטית באוניברסיטאות מינכן ופרנקפורט. בדצמבר של אותה השנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית בה היה חבר עד לפירוקה לאחר הפוטש במרתף הבירה ב-1923. שטוקרט סיים את לימודיו בשנת 1928 וקיבל תואר דוקטור על עבודתו בנושא: "הסברים לציבור, במיוחד בנוגע לרישום למרשם המסחר" (במקור: Erklärung an die Öffentlichkeit, insbesondere die Anmeldung zum Handelsregister), שנתיים לאחר מכן הוא הוסמך לעורך דין והחל לשמש כשופט.
המפלגה הנאצית

עקב עבודתו כשופט הייתה אסורה עליו חברות במפלגה מסוימת ולכן אימו נרשמה עבורו כחברת המפלגה הנאצית מספר 378144. בשנת 1932 עזב שטוקרט את משרת השופט לטובת משרת עו"ד במחלקה המשפטית של האס אה, והוא הצטרף לארגון כחבר מן המניין. להמלצת הימלר שטוקרט הצטרף לאס אס ב-16 בנובמבר 1933 (מספר חבר: 280,042) והוא טיפס בסולם הדרגות עד להגיעו לדרגת אוברגרופנפיהרר בשנת 1944. התקדמותו המהירה של שטוקרט בסולם הדרגות הייתה נדירה יחסית לאדם בעל עבר צנוע כשלו, אך מסירותו האדוקה לערכי המפלגה קידמו אותו בדרכו האישית.
ב-4 באפריל 1933 שטוקרט מונה לראש עיירית שצ'צ'ין וכן נבחר לפרלמנט של פרוסיה. ב-15 במאי מונה ליועץ המשפטי של משרד החינוך הפרוסי, וב-30 ביוני קודם למנהל המשרד. מחלוקות עם הממונים עליו הביאה לעזיבתו את המשרד והוא עבר לדרמשטאדט שם כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי. ב-7 במרץ 1935 החל לעבוד במשרד הפנים, מחלקה I, שתחום אחריותה היה משפט חוקתי, אזרחות וחוקי הגזע. כחלק מתפקידו הוטלה עליו, יחד עם ברנהארד לוזנר ופרנץ אלברט מדיקוס, לחוקק את "החוק להגנת הדם והכבוד הגרמני" הידוע בכינוי חוקי נירנברג. החוק אושר ברייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. ב-18 באוגוסט 1938 חתם שטוקרט על צו סודי על "חובת הדיווח על תינוקות מעוותים", מה שהיה בסיס להמתת חסד נרחבת שביצעו הנאצים בילדים נכים ובעלי מוגבלויות. שנתיים לאחר מכן, אחד מילדיו של שטוקרט שנולד עם תסמונת דאון, הפך לקורבן במבצע זה. שטוקרט הפך לאחד המשפטנים החשובים והפורים בנושא חוקי הגזע והוא עסק בהוצאות צווים רבים וכינוס ועדות שונות לטיהור הדם הארי.
מלחמת העולם השנייה

באוקטובר 1939 הוטל על שטוקרט לחקור צורת המבנה המנהלי של המדינה ולייעל אותה. השינוי נצרך עקב ריבוי מנהלי השטח בעת המלחמה. שטוקרט הציע כי יש לשלב את המדינה והמפלגה באופן פעיל בתפיסה כוללת של הרייך, ליצור שיתוף פעולה ברמות הגבוהות ביותר של כוח, כך שניתן יהיה לפתור את החיכוך בין מוסדות השטח באמצעות התייחסות מגבוה. המהפך של תפקיד המנגנון הממשלתי, ממנגנון טכני ליישום נורמות למרכז של מנהיגות פוליטית, היה הרעיון המרכזי במודל של שטוקרט. המבנה המנהלי של הרייכסגאו, שבו שולבו המפלגה ורשויות המדינה, והגאולייטר היה בעל סמכויות כמעט דיקטטוריות על הממלכה שלו, שיקף את התאוריה של שטוקרט.
מלחמת העולם השנייה > תוכנית-האב למערב

ב-14 ביוני 1940 כתב שטוקרט תזכיר העוסק בסיפוח אזורים מסוימים במזרח צרפת אל שטחי הרייך. המסמך מציג תוכנית לצמצום צרפת לגבולותיה בימי הביניים המאוחרים עם האימפריה הרומית הקדושה והחלפת האוכלוסייה הצרפתית בשטחים אלו במתיישבים גרמנים. תזכיר זה היווה את הבסיס ל"קו הצפון-מזרחי" (הנקרא גם "הקו השחור" או "קו הפיהרר") שצויר בשטחי צרפת הכבושה בהסכם שביתת הנשק השני בשמפן. הקו נמתח משפך נהר הסום עד להרי היורה (ראו מפה). כחלק מתהליך הגרמניזציה של האזור מובא בתזכיר שמות ערים ואזורים שישנו את שמם לשם מתאים בגרמנית, למשל העיר נאנסי תהפוך לנאנציג. ההיסטוריון הגרמני פטר שטלר מייחס תוכנית זו כהקבלה מערבית לתוכנית-האב למזרח. בסוף 1940 מונה שטוקרט למזכיר המדינה (מנכ"ל) משרד הפנים של הרייך.
מלחמת העולם השנייה > ועידת ואנזה

שטוקרט זומן להשתתף בועידת ואנזה, שהתרחשה ב-20 בינואר 1942, כנציגו של שר הפנים וילהלם פריק. רשמית היינריך הימלר היה כפוף למשרד הפנים אף על פי שבפועל הס"ס פעל באופן עצמאי לחלוטין והמשרד ויתר באופן מעשי על השליטה בו. אך שטוקרט, שכיהן כמנהל המשרד, התעקש על נושא מסוים עליו לא רצה לוותר: הסמכות בדבר בני התערובת, המישלינג. שטוקרט, שכבר ידע על רצח היהודים, היה בטוח שכינוס הוועידה הוא למטרת דיון בנושא זה, מעמד המישלינג בסוגיית הפתרון הסופי. בחוקי נירנברג קיבלו בני התערובת מעין הגנה ממסדית ושטוקרט ראה בתחום זה כסמכות בלעדית של המשרד, דבר המראה על יוקרתו, ועל כן הוא היה מוכן להאבק בס"ס בנושא זה. ב-24 בנובמבר שוחח שטוקרט ארוכות עם הימלר. לשיחה זו אין תיעוד מסודר אך ביומנו של הימלר הוא רשם בקצרה "השאלות היהודיות שייכות לי", ואכן מיום זה שטוקרט החל לשתף פעולה עם הס"ס. בחודש זה קודם שטוקרט לדרגת אובר-גרופנפיהרר (רב-אלוף) בס"ס.
לפי פרוטוקול הוועידה, שטוקרט אכן שינה את עמדתו באופן משמעותי. בעוד שמשרד הפנים רצה להגן באופן מלא על בני התערובת שטוקרט הציע עיקור כפוי על כל בני התערובת. בנוסף הוא הקצין בהצעתו לטיפול בסוגיית נישואי התערובת. שטוקרט הציע להכריז על כל הנישואים המעורבים כמבוטלים וכך לאפשר גירוש של בני הזוג היהודים ואף חלק מצאצאיהם. ייתכן ושטוקרט סבר שהדרך היחידה להחזיר לעצמו את השליטה במשרדו הייתה להיות קיצוני יותר מהקיצונים. שתי ההצעות של שטוקרט נדחו.
לאחר המלחמה

שטוקרט תפקד למשך זמן קצר כשר הפנים בממשלת פלנסבורג של קרל דניץ, בין ה-8 ל-23 במאי 1945.
לאחר המלחמה נעצר שטוקרט על ידי בעלות הברית ונידון במשפט השגרירים על חלקו בניסוח חוקי הגזע ועבודתו למימושם. בית המשפט אפיין אותו כאנטישמי נלהב וכבעל יכולת לממש קמפיין אנטישמי עקב הביטחון בעבודתו המשרדית. ברנהארד לוזנר, עובד-שותף לשטוקרט במשרד הפנים, העיד עליו כי היה מודע לרצח היהודים אף לפני ועידת ואנזה. שטוקרט טען להגנתו שתמיכתו בעיקור בכפייה של המישלינג (אזרחי תערובת) נועד כדי למנוע או לדחות תוצאות הרסניות יותר. בית המשפט לא הצליח להוכיח את חלקו ברדיפת היהודים ושטוקרט נידון לתקופת מאסר של כמעט 4 שנים, אותה ביצע מכליאתו ועד מתן גזר הדין.
לאחר שחרורו החל שטוקרט לשמש כגזבר העיר הלמשטדט ולאחר מכן שימש כמנהל המכון לקידום הכלכלה של סקסוניה התחתונה. בשנת 1951 הוא נידון בבית משפט, כחלק מדה-נאציפיקציה של בעלות הברית בגרמניה, הוא הוגדר כשותף למשטר הנאצי ונקנס ב-500 מארק.
מותו

שטוקרט נהרג בתאונת דרכים ליד הנובר ב-15 בנובמבר 1953. ישנה תאוריה כי התאונה לא הייתה מקרית והיא בוצעה בזדון על ידי מתנגדי המשטר הנאצי, או על ידי המוסד.
דמותו של שטוקרט הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס.
ראו גם

רוצח מכתבה
הערות שוליים

↑  נוקס ג'רמי, ממשלה, מפלגה ועם בגרמניה הנאצית, עמוד 44
↑  לוין א' לן ש', הנדון:השמדה-ועידת ואנזה והפתרון הסופי, עמוד 192
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462966405171  PLWABN: 9810572060505606  BnF: cb16642238k (data)  GND: 128611189  ICCU: UBOV074539  ISNI: 0000 0001 0969 2611  LCCN: no96027623  NKC: xx0085659  NLG: 218540  NTA: 15407957X  SUDOC: 160554810  VIAF: 47818383   WorldCat (עם VIAF): 47818383 
צרפת תחת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, מחולקת לאזור הכיבוש הגרמני, אזור כיבוש איטלקי וצרפת של וישי
שטוקרט במשפט השגרירים (1948)
חנה לרנר (פרופסור)

ערך זה עוסק בפרופסור למדע המדינה חנה לרנר. אם התכוונתם לציירת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ענף מדעי:  מדע המדינה
 עיסוק:  פרופסור חבר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב אוניברסיטת קולומביה
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
חנה לרנר היא פרופסור חבר בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בילאומיים באוניברסיטת תל אביב ועומדת בראש המכון לממשל ע"ש הרטוג וכן בראש מכון ברודי לדיפלומטיה מעשית.
ביוגרפיה

חנה לרנר סיימה תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה ותואר שני בפילוסופיה (בהצטיינות)' שניהם באוניברסיטת תל אביב. את לימודי הדוקטורט במדע המדינה השלימה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בשנת 2007 התקבלה לסגל בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלואמיים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2013 הועלתה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2019 הועלתה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2020 מונתה לעמוד בראש בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים. הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת מסצ'וסטס, וכן הובילה קבוצת מחקר בינלאומית בנושא חוקות ודת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בילפלד.
מחקריה של פרופסור לרנר עוסקים בהבטים שונים של הקשר בין פוליטיקה ומשפט, ובמיוחד במחקר השוואתי של כתיבת חוקות, בסוגיות של דת ודמוקרטיה, וכן בנושאים של ממשל גלובלי וצדק גלובלי תוך התמקדות בשאלת האחריות כלפי זכויות עובדים בשרשראות אספקה על-לאומיות. עבודותיה התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת מערכת במספר כתבי עת.
לפני שהצטרפה לסגל אוניברסיטת תל אביב כיהנה כסגנית מנהל בית הספר למנהיגות חינוכית במכון מנדל למנהיגות בירושלים. בעבר ערכה חדשות בגלי צה"ל והייתה המנהלת-המייסדת של מחלקת החדשות של רדיו דרום.
מספריה

Lerner, H. & Landau, D., (eds.), Comparative Constitution Making, Edward Elgar, 2019
Lerner, H. & Bali, U., (eds.), Constitution Writing, Religion and Democracy, Cambridge: Cambridge University Press, 2017. Paperback 2018
Lerner, H., Dahan, Y. & and Milman Sivan, F. (eds.), Global Justice and International Labour Rights, Cambridge: Cambridge University Press, 2016. Paperback 2017.
Lerner, H., Making Constitutions in Deeply Divided Societies, Cambridge: Cambridge University Press, 2011. Paperback 2001.
חוג ראשוני למחצה

בתורת החוגים, חוג ראשוני למחצה הוא חוג שאין לו אידיאלים נילפוטנטיים לא טריוויאליים. החוגים הראשוניים למחצה הם משפחה רחבה ומרכזית בתורת החוגים, בשל הקשר שלהם לחוגים ראשוניים, ובגלל שלכל חוג יש מנה מקסימלית כזו, המתקבלת מחילוק ברדיקל הראשוני. חוג קומוטטיבי הוא ראשוני למחצה אם ורק אם הוא מצומצם, כלומר, אין לו איברים נילפוטנטיים.
התכונות הבאות מאפיינות חוג ראשוני למחצה:
אין בו אידיאלים נילפוטנטיים לא-טריוויאליים;
אין בו אידיאלים חד-צדדיים נילפוטנטים לא-טריוויאליים;
לכל אידיאל  A\neq 0, גם  A^{2}\neq 0.
אידיאל  A של  R הוא ראשוני למחצה, אם חוג המנה  R/A ראשוני למחצה. חיתוך של אידיאלים ראשוניים הוא אידיאל ראשוני למחצה. חיתוך כל האידיאלים הראשוניים (או הראשוניים למחצה, או הראשוניים המינימליים) של החוג הוא הרדיקל הראשוני שלו. גם רדיקלים חשובים אחרים - רדיקל לויצקי, הרדיקל הנילי העליון ורדיקל ג'ייקובסון - הם ראשוניים למחצה.
ישנם חוגים ראשוניים למחצה (ואף ראשוניים) המכילים אידיאלים ניליים. בחוג PI ראשוני למחצה אין אידיאלים שמאליים ניליים, ולכן הרדיקל הראשוני של כל חוג PI הוא האידיאל השמאלי הנילי הגדול ביותר שלו.
הערות שוליים

↑  Noncommutative Noetherian Rings, McConnel and Robson, Cor. 13.2.6
הפארק הלאומי מרוג'ג'י

| --- | --- |

מסיב מרוג'ג'י והיערות הסובבים אותו
 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1952 (שמורת טבע)  1998 (פארק לאומי)
 גוף מנהל:  רשות הפארקים הלאומיים של מדגסקר
 נתונים ומידות
 שטח:  555 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  מדגסקר מדגסקר
 מיקום:  מחוז סאבה 
 קואורדינטות:  14°27′S 49°42′E﻿ / ﻿14.450°S 49.700°E﻿ / -14.450; 49.700
 www.marojejy.com
  (למפת מדגסקר מוגדלת) אנטננריבו אנצירננה טומאסינה מאהאז'אנגה טוליארה פיאנארנצוה אנטסיראבה מיוט (צרפת)  קומורו מצר מוזמביק  האוקיינוס ההודי הפארק הלאומי מרוג'ג'י(למפת מדגסקר רגילה) אנטננריבו אנצירננה טומאסינה מאהאז'אנגה טוליארה פיאנארנצוה אנטסיראבה מיוט (צרפת)  קומורו מצר מוזמביק  האוקיינוס ההודי הפארק הלאומי מרוג'ג'י
 
הפארק הלאומי מרוג'ג'י (בצרפתית: Parc national de Marojejy,‏ /məˈroʊdʒɛdʒiː/) הוא פארק לאומי באזור סאווה (Sava region) שבצפון-מזרח מדגסקר. הוא משתרע על פני 555,000 דונם (555 קמ"ר) ובמרכזו מסיב מרוג'ג'י, שרשרת הרים המתנשאת לגובה של 2,132 מטרים. בשנת 1952 הוגדר האתר כשמורת טבע מחמירה והגישה לאזור שמסביב למסיב הוגבלה למדענים וחוקרים בלבד. בשנת 1998 הוסב לפארק לאומי ונפתח לציבור הרחב. בשנת 2007 הפך לחלק מאתר מורשת עולמית הידוע בשם יערות הגשם של אטסינאנאנה. "מיוחד בעולם, מקום של יערות גשם צפופים וג'ונגליים, צוקים גבוהים צלולים, וצמחים ובעלי חיים ייחודים שלא תמצא בשום מקום אחר על פני כדור הארץ", הפארק הלאומי מרוג'ג'י זכה לשבחים בניו יורק טיימס ובמגזין Smithsonian על יופיו הטבעי והמגוון הביולוגי העשיר, הכולל פרטים בסכנת הכחדה חמורה כדוגמת הסיפאקה הלבנה. לשם כך, קונסורציום עולמי של ארגוני שימור, כולל הקרן לשימור הלמור, מרכז דיוק למור והפארקים הלאומיים של מדגסקר, ביקשו לקדם תוכניות מחקר ושימור בפארק הלאומי מרוג'ג'י, והשמורה השכנה אנג'נהאריבה-סוד ושמורת אנטנטיאמבו הפרטית, כדי להגן על החי והצומח האנדמיים השוכנים בצפון-מזרח מדגסקר. בנוסף, ארגונים אלה יישמו מגוון של יוזמות מבוססות קהילה כדי להפחית את פלישת האדם לפארק, וביצוע פעולות כגון צייד וכריתת עצים סלקטיבית, על ידי עידוד קהילות מקומיות לעסוק בייעור ויוזמות יערנות כדי לקדם חלופה בת-קיימא לכרייה, לחקלאות חיתוך ושרפה (slash-and-burn agriculture), ואיסוף עצים.
הטווח הרחב של הגבהים והטופוגרפיה המחוספסת של המסיב יוצרים בתי גידול מגוונים שמתחלפים במהירות עם השינויים בגובה. ניתן למצוא יער גשם חמים וצפוף בגבהים נמוכים יותר, ואחריו יערות נמוכים יותר בגבהים גבוהים יותר, ואחריהם יער עננים, ובראשו ליד הפסגות בתה הבלתי מופרעת היחידה שנותרה במדגסקר. תנאי גידול טובים יותר לצמחים ניתן למצוא בצד המזרחי של ההרים, מפני שיורד שם יותר גשם בהשוואה לצד המערבי. מגוון בתי גידול אלו מתאימים לרמות גבוהות של מגוון ביולוגי. לפחות 118 מיני ציפורים, 148 מינים של זוחלים ודו-חיים ו-11 מיני למורים ידועים וחיים בתוך הפארק הלאומי מרוג'ג'י. אחד מסוגי הלמורים בפארק, הסיפאקה הלבנה (Propithecus candidus) נמנה בין "25 הפרימטים בסכנת הכחדה הגדולה ביותר בעולם". ונגת הקסדה (Euryceros prevostii) נחשבת למין הציפורים האייקוני של הפארק.[דרוש מקור]
שביל אחד מוביל מהכניסה לפארק ועד הפסגה. ישנם שלושה מחנות לאורך המסלול: מחנה מאנטלה בגובה 450 מטרים ביער הגשם בשפלה, מחנה מרוג'ג'יה בגובה 775 מטרים במעבר בין יער גשם בשפלה ליער הגשם, ומחנה סימפונה בגובה 1,250 מטרים באמצע יער הגשם ההררי. מחנה סימפונה משמש כמחנה הבסיס לטרק לפסגה, מסלול שאורכו 2 קילומטרים ויכול להימשך כארבע עד חמש שעות.[דרוש מקור]