stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סם רייברן
ביוגרפיה > יושב ראש בית הנבחרים > יושרה אישית

על אף ששרבים מהמחוקקים בטקסס קיבלו תשלום מחברות שירות ציבורי, רייברן סירב לקבל תשלום כזה. כפי שסיפר בנאום במהלך מסע הבחירות שלו:
כאשר הצטרפתי למשרד עורכי הדין של סטגר, ת'ורמונד ורייברן, מר ת'ורמונד ומר סטגר ייצגו את חברת הרכבת סנטה פה, וקיבלו תשלום חודשי. כשסכום הצ'ק הראשון הגיע לאחר שהצטרפתי למשרד, ת'ורמונד הביא אל שולחני שליש מסכום הצ'ק, והסביר לי מה זה. אמרתי לו שאני חבר במועצה המחוקקת, מייצג את תושבי מחוז פאנין, ושהניסיון שלי לימד אותי שגברים המייצגים את העם צריכים להיות רחוקים ככל האפשר מהשפעות של גופים שעשויים להזדקק לחוקי מחוקק עליהם. לכן, על בסיס זה, סירבתי לקבל דולר אחד מכספי הרכבת, אף על פי שהייתי זכאי לכך. אף פעם לא לקחתי דולר אחד מזה. הנחתי את כל עסקי על עקרון זה".
נוהג זה של סירוב לקבל תשלום מלקוחות בעלי אינטרסים מול המועצה המחוקקת היה "בלתי נשמע כמעט" בתקופה ההיא. מאוחר יותר, כאשר שימש בקונגרס, איש עסקים עשיר בתחום הנפט שלח סוס יקר לחוותו של רייבן בבונהאם. נראה כי רק רייברן, האיש העשיר, ועובד שלו ידעו על כך, ולמרות זאת החזיר רייברן את הסוס.
ה.ג. דולאני, עוזר לרייברן ולאחר מכן מנהל מוזיאון וספריית סם רייברן, אמר כי לאחר שנאם בטקסס, גילה רייברן שלנהגו נמסרה מעטפה עם כסף על ידי המארגן של הנאום. רייברן דרש מהנהג להסתובב ולהחזיר את הכסף. הסופר רוברט קרו אמר: "לא היה מי שיכול לקנות אותו. לוביסטים לא היו יכולים לקנות אותו אפילו לא לארוחה. אפילו אזרח לא היה יכול לקנות אותו לארוחה. הוא סירב לא רק לקבל תשלומים, אלא גם להחזרי נסיעות על נאומים מחוץ לעיר; מארחים שניסו להניח בידיו צ'קים מהר מאוד גילו שהם עשו טעות... רייברן היה אומר: 'אני לא למכירה' ואז היה הולך מבלי להסתכל לאחור".
ביוגרפיה > יושב ראש בית הנבחרים > הנצחתו

הגישה של סם רייברן לחקיקה ולחיים הדגימה את תחושת היושרה וההקדשה שלו לשירות הציבור. בניגוד לפוליטיקאים רבים שהעדיפו את אור הזרקורים, רייברן היה מרוצה לעבוד בשקט מאחורי הקלעים, לעצב חקיקה מבלי לחפש הכרה אישית. המוניטין שלו לגבי הוגנות ויושרה היה עמוד תווך בתקופת כהונתו הארוכה בקונגרס, שם הוא היה ידוע בגישתו הקפדנית ובכנותו.
המחויבות של רייברן לשלם בעצמו את הוצאותיו, גם כאשר היה יכול להסתמך על כספי הממשלה, הייתה עוד עדות לתחושת החובה שלו. לדוגמה, כאשר ביקר בתעלת פנמה, במקום שתהיה לממשלה לכסות את הוצאותיו, רייברן שילם מכיסו. הירושה שלו, ששווייה היה כמעט 300,000 דולר, הציגה נכסים צנועים למדי, בעיקר קרקעות וכמות קטנה של כסף בחשבונות בנק, מה שמעיד על אורח חיים פשוט ואתי.
הפגישות של "ועדת החינוך" של רייברן היו מופת בין עמיתיו, וסיפקו מקום לשיחות לא פורמליות וישירות על פוליטיקה ומדיניות. מפגשים פרטיים אלה, שהתנהלו בדרך כלל לאחר שעות העבודה, לא היו רק על פוליטיקה, אלא גם הזדמנות להיפגש ולשתות בורבון תוך שיחה חברית ומשחק פוקר. הפגישות הלא רשמיות האלה היו כל כך ידועות, עד שהן כללו דמויות חשובות כמו סגן הנשיא הארי טרומן, שקיבל ב-12 באפריל 1945, במהלך אחת מהפגישות הללו, שיחת טלפון שאמרה לו לבוא מיד לבית הלבן, שם נודע לו שפרנקלין ד. רוזוולט מת וכעת הוא נשיא ארצות הברית.
רייברן, טבע את המונח "חגורת השמש" והיה תומך נלהב בהקמת הכביש המהיר 66 ובחיבור בין "חגורת הקור" ל"חגורת השמש". הכביש נמתח במקור דרומה משיקגו, דרך אוקלהומה, ולאחר מכן פנה מערבה מטקסס לניו מקסיקו ואריזונה לפני שהסתיים בחוף בסנטה מוניקה, קליפורניה. הוא ראה בפרויקטים לאומיים של תשתיות כאמצעי חשוב לחיבור ולחיזוק המדינה, וראה את יצירת מערכות תחבורה לאומיות כמו מערכת הדרכים הבין-מדינתיות כגורם משמעותי.
ההבדל בסגנונות הלבוש שלו, מכנסים מחויטים בוושינגטון די. סי. ועד לבוש פשוט יותר במחוז הבית שלו בטקסס, שיקף גם את היכולת שלו לאזן בין הדמות הפוליטית שלו לבין שורשיו והבנתו את בוחריו. השימוש במנהג זה על ידי פוליטיקאים אחרים, כמו רונלד רייגן, מעיד על כך שגישתו של רייברן לשלב בין החיים הציבוריים לאישיים השפיעה על פוליטיקאים רבים.
הביטוי "חמור יכול לדפוק אסם, אבל צריך נגר כדי לבנות אחד" תופס את הגישה הפרגמטית של רייברן לפוליטיקה. ההכרה שלו במאמץ הנדרש כדי לבנות משהו משמעותי, במקום פשוט להרוס או לבקר, שיקפה את הגישה שלו לניהול פוליטי קונסטרוקטיבי.
ביתו בטקסס, הידוע כיום כמוזיאון בית סם רייבורן, הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית. בשנת 1957 הקדיש רייברן את הספרייה והמוזיאון של סם רייברן בבונהם בסגנון ספרייה נשיאותית כדי לשמר את זכרו. מוזיאון בית סם רייברן בטקסס ומוזיאון וספריית סם רייברן משמשים כתשורות ארוכות טווח למורשתו. שני המוסדות הללו שומרים על זכרו ותרומותיו לפוליטיקה האמריקאית, ומבטיחים כי עבודתו ועקרונותיו ימשיכו להוות השראה לדורות הבאים.
ביוגרפיה > חיים אישיים ומותו

רייברן התחתן בתחילה עם מטזה ג'ונס (1901–1982),  אחותו של חבר הקונגרס מטקסס וחברו של רייברן, ג'ון מרווין ג'ונס. הם התכתבו במשך תשע שנים, ובזמן החתונה רייברן היה בן 45 ומטזה הייתה בת 26.  נישואיהם ב-1927 הסתיימו לאחר מספר חודשים בלבד; הביוגרפים ד. ב. הארדמן ודונלד ק. בייקון שיערו כי לוח הזמנים העמוס של רייברן וחיי הרווקות הארוכים שלו, בשילוב עם דעותיהם השונות של בני הזוג על אלכוהול, תרמו לקרע ביניהם. תיק הגירושים של בית המשפט בבונהאם, טקסס, לא נמצא מעולם, ורייברן נמנע מלדבר על נישואיו הקצרים. ב-2014 דיווחה סוכנות הידיעות אסושייטד פרס על קיומו של מכתב שרייברן כתב למטזה לאחר מותו של אביה ביוני 1926.
בשנת 2016, פרסם ה-Plano Star Courier כתבה על מאמר מתוך הגיליון של אוקטובר 2016 של Southwestern Historical Quarterly (ירחון מדעי המפורסם על ידי האגודה ההיסטורית של טקסס) שפרס את סיפורה של "חברתו של סם רייברן", אישה בשם מרגרט פאלון (פגי) פאלמר, אלמנתו של התובע הכללי לשעבר, א. מיטשל פאלמר, ויחסיה הקרובים עם רייברן.
בשנת 1956, רייבורן הוטבל בכנסיית הבפטיסטים הפרימיטיביים, הידועה גם בשם כנסיית הבפטיסטים הישנה או כנסיית הבפטיסטים "הסוואר".
אחת מהחרטות הגדולות והכואבות ביותר של רייברן היה שלא היו לו ילדים, או כפי שאמר בציטוט מתוך הביוגרפיה The Path to Power של רוברט קרו, על לינדון ג'ונסון, "ילד בהיר שיער שייקח אותו לדוג".
רייברן מת מסרטן הלבלב ב-16 בנובמבר 1961  בגיל 79 ולאחר מותו הוענק לו עיטור מדליית הזהב של הקונגרס. הלווייתו בבונהאם, טקסס, הייתה אירוע מרשים בו השתתפו חברים רבים, בעיקר הנשיא ג'ון פ. קנדי, הנשיאים לשעבר הארי ס. טרומן ודוויט אייזנהאואר, וסגן הנשיא (והנשיא לעתיד) לינדון ב. ג'ונסון. מאות חברי קונגרס ומכובדים רבים נוספים השתתפו בהלוויה. הנשיא קנדי שימש כנושא ארון כבוד. עד מותו, כיהן רייברן כיושב ראש בית הנבחרים במשך כמעט פי שניים יותר מכל קודמיו.
סם רייברן היה חבר קרוב של פרופסור טארטר, מורה לסדנאות עץ במכללת המורים של מזרח טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M במזרח טקסס) ושם לו חדר משלו בבית משפחת טארטר בעת ביקוריו במחוז. הבית הזה עומד עד היום ברחוב מונרו 1910, קומראס, טקסס.
רייברן היה צאצא של ג'ורג' וולר, קצין מיליציה ממלחמת העצמאות ממחוז הנרי, וירג'יניה, וכיהן כנשיא כבוד של סניף קולונל ג'ורג' וולר של בני המהפכה האמריקאית.
טרה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  דרמה קומית
 יוצרים:  דיאבלו קודי
 כותבים:  דיאבלו קודי
 שחקנים:  טוני קולט ג'ון קורבט ברי לארסון קיר גילכריסט רוזמרי דה ויט
 פרסים:  שני פרסי אמי פרס גלובוס הזהב
 פסקול:  טים דה-לאפטר
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  36
 הפקה
 מפיק:  סטיבן ספילברג 
 מפיקים בפועל:  סטיבן ספילברג דיאבלו קודי
 הפצה:  הולו 
 אתר צילומים:  לוס אנג'לס
 צלמים:  מ. דייוויד מאלן 
 מוזיקה:  ג'ון פריזל 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  שואוטיים
 רשת שידור בישראל:  Yes Drama HD
 תקופת שידור מקורית:  18 בינואר 2009 – 20 ביוני 2011
 קישורים חיצוניים
 דף הסדרה באתר שואוטיים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
טרה (באנגלית: United States of Tara, משחק מילים שניתן לפרשו גם כ"ארצות הברית של טרה" וגם כ"מצבים מאוחדים של טרה") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג דרמה קומית ששודרה בין השנים 2009–2011. הסדרה מתארת את חייה ומשפחתה של טרה (טוני קולט), עקרת בית, אם ואמנית המתמודדת עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית (המוכרת בשם "פיצול אישיות").
הסדרה מבוססת על רעיון של סטיבן ספילברג, שהוא המפיק של הסדרה. הסדרה מצולמת בלוס אנג'לס, קליפורניה, אך העלילה מתרחשת באוברלנד פארק, קנזס.
הסדרה עוסקת בבעיות זהות. הפרעת הזהות של האם עומדת במרכז העלילה, אך הסדרה עוסקת גם בסוגיות זהות נוספות כמו זהות מינית וזהות מגדרית.
ב-23 במאי 2011 הודיעה הרשת שלא תצולם לסדרה עונה רביעית.
עלילה

טרה גרגסון מתגוררת עם בעלה ושני ילדיה בפרוורי העיר קנזס. היא סובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית. כשהיא נמצאת במצב חרדה היא מחליפה את זהותה באחת מהזהויות החילופיות שלה:
נערה מתבגרת פראית וחסרת גבולות בשם טי;
עקרת בית שמרנית בסגנון שנות החמישים בשם אליס;
גבר מאצ'ו קולני, יוצא מלחמת וייטנאם, בשם באק;
גימי, אישיות דחפית וחייתית;
דמויות נוספות.
טרה נשואה למקס. הוא מטפל בה ומתמודד בעצמו עם הזעם המצטבר בו. יש להם שני ילדים: קייט הבכורה ומרשל. שרמיין, אחותה של טרה, מתגוררת בסמוך להם.
פרסים

פרס אמי לשחקנית ראשית (טוני קולט) בקומדיה לשנת 2009
פרס אמי לפתיח הסדרה לשנת 2009
פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית (טוני קולט) בסדרת טלוויזיה לשנת 2010
פרס אמי לשחקנית ראשית (טוני קולט) בקומדיה לשנת 2010
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית (טוני קולט) לשנת 2010
פרס הסדרה הטובה ביותר בטקס GLAAD Media Awards לשנת 2010
פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית (טוני קולט) בסדרת טלוויזיה לשנת 2011
הערות שוליים

↑  Showtime keeping NURSE JACKIE But Giving UNITED STATES OF TARA The Boot
מערך המזון

תג מערך המזון
תג מרכז המזון הישן
מרכז המזון היה מרכז לוגיסטי של חיל הלוגיסטיקה בצה"ל שהיה אחראי על רכישת ואספקת פריטי מזון ושירותי מזון לכלל יחידות צה"ל, בהתאם לאופי הפעילות ולסוגי האוכלוסיות השונות. המרכז פועל בכמה שיטות, כגון: בישול במטבח מוסדי המופעל על ידי חיילים, בשיתוף פעולה חברות קייטרינג, העברת "דמי כלכלה" (סכום כסף חודשי) המיועדים לקניית מזון, רכש מסניפי רשתות אזרחיות. המרכז היה כפוף פיקודית לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) במטה הכללי, ומקצועית לחיל הלוגיסטיקה.
בתחילת 2018 המרכז הפך למערך המזון וקיבל תג חדש.
ב־29 ביוני 2020 נערך טקס סגירת מערך המזון, שהתמזג עם יתר מרכזי אט"ל, במסגרת פרויקט המרה"ס (מרכז הספקה אחוד).
הערות שוליים

↑  טקס סגירת מערך המזון, באתר דף הפייסבוק הרשמי של אט"ל, ‏1 ביולי 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
למהלך האידיאות בישראל

למהלך האידיאות בישראל הוא מאמר שפורסם על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת ה'תרע"ב (1912) בעיתון העברי שעורכו היה הרב מאיר בר-אילן, ושובץ לאחר מכן בספר אורות במהדורתו המורחבת, על פי הצעת הרב יהושע הוטנר.
המאמר, הנחשב אחד ממאמריו המרכזיים ביותר של הרב קוק, נותן סקירה היסטוריוסופית על תולדות האנושות בכלל ועם ישראל בפרט. המאמר מנתח תופעות תרבותיות רבות כאלילות פאגאנית, נצרות, בודהיזם, תנועת ההשכלה וכדומה - מנקודת מבט יהודית-אמונית.
מהמאמר עולה תפיסה חדשנית ביחס להבנת היהדות, הניצבת כנגד התפיסה שהתפתחה, לטענת הרב קוק, בגלות. לדבריו, בגולה הפכה היהדות מתרבות-לאומית-אלוהית ל'דת', במובן המצומצם, כחוקים המגבילים את זרימת החיים, ועוסקים בעיקר בפרט, בעוד היהדות המקורית - והעתידה - היא דרך חיים החובקת את כל ביטויי החיים, החומריים והרוחניים, הפרטיים ובעיקר הכלליים, ומביאה להוצאתם לפועל באופן בריא ושלם, ולא לצמצומם. באומה הישראלית שוכנת 'השכינה', המעניקה 'נעם אלהי' לחיים וגורמת לאהבתם, ולא להפך.
הרקע לכתיבת המאמר

המאמר פורסם כמענה לבקשתו של הסופר ש"י איש הורוויץ. הורוביץ, שהיה מתלמידי אחד העם, הוציא כתב עת הנקרא "העתיד" ובו דן על "דבר היהדות ועתידותיה". טענתו הייתה שאין עתיד ליהדות כדת והיא עתידה להיות ככל הדתות שהיו בעולם, שלאחר זמן מה, הן נעלמו. הוא ביקש מהרב קוק שיביע את דעתו בדבר עתידה של היהדות וישלח לו את תשובתו, על מנת לפרסמה בעיתונו. הרב קוק שולח לו מכתב קצר ובו הוא עונה, שעם ישראל אינו עם ככל האומות אלא הוא תמצית של כל הכוחות באנושות ושאיפתו היא להגיע למצב שבו אין צורך בפיזור הכוחות, אלא שכולם יתגלו בכנסת ישראל "בהופעה ברורה ובולטת בבת אחת, בצורה של יצירת היסתוריה חדשה".
אולם, זו לא הייתה תשובתו המלאה של הרב קוק. את התשובה המלאה הוא שלח לרב מאיר בר-אילן ואמר לו שיפרסם אותה בעיתונו "העברי", בהדגישו שזו היא תשובתו המלאה לשאלתו של ש"י איש הורוויץ. במכתבו הוא מציין שהוא לא מרשה לעצמו להשתתף עם ש"י הורוביץ בעיתונו משום ש"רגלו האחת עומדת כבר מחוץ לתחום"- כלומר, שהוא יוצא נגד היהדות בפומבי, בכתביו הוא כותב דברי כפירה והוא עזב את דרך התורה והמצוות. וכך הוא כותב גם לש"י הורביץ:
אני חושב כל סגנון ספרותי המטיל ספק בתכן היהדות, לעומת עבודות זרות, למעשה רדיפה לכלל ישראל, ששום כשרון ושום חכמה שבעולם לא יוכל לכפר על זה. וכבודו נכשל בזה כמה פעמים, במחילת כבודו. אדע ג״כ לדונו לכף זכות... מתוך כך לא יכולתי להתגבר על עומק צערי, שנצטערתי כמה פעמים מהופעותיו הספרותיות של כבודו, עד כדי מדה זו שאוכל להשתתף בעבודת ״העתיד״, שרוחו של כבודו מרחף עליה.
המאמר עבר מספר עריכות. העורך הראשון של המאמר היה הסופר אז"ר, אך הרב קוק גנז גרסה זו, ומסר את עבודת העריכה לבנו, הרב צבי יהודה הכהן קוק. גרסתו של הרב צבי יהודה היא זו שפורסמה.
המאמר פורסם בעיתון "העברי", בשנת ה'תרע"ב (1912), בגליונות ט'-יב'. לאחר מכן הוא הודפס בהוצאה הראשונה של אגרות הראי"ה. בשנת ה'תש"י (1950), בעצתו של הרב יהושע הוטנר, הוכנס המאמר לספר אורות, וכיום מודפס בעמודים קב'-קיח' של הספר (בהוצאת מוסד הרב קוק, המהדורה הישנה).
את המאמר הזה הגדיר הרב צבי יהודה כ”המאמר הגדול והנשגב... "למהלך האידיאות בישראל"... והוא שני בערכו למאמר "קרבת אלוקים".” (צמח צבי, איגרת יג'.).
תוכן המאמר

למאמר שישה פרקים. במאמר מסביר הרב קוק תהליכים היסטוריים, בעיקר בתוך עם ישראל, על פי ההנחה שהאנושות שואפת לשיווי משקל מוחלט בין שתי אידיאות המוטבעות בנפש האנושות - האידאה האלוהית והאידאה הלאומית, כך שהאחרונה תבטא (כ"כלי ו"לבוש") את הראשונה. לדבריו, כל ההיסטוריה היא ביטוי להגיע לאיזון זה, שיגיע בעת הגאולה העתידה.
המילה אידיאה לקוחה מכתבי אפלטון, ובמאמר היא מתפרשת באופן קרוב למובן שיצק לתוכה הגל. לדברי הרב צבי יהודה הראי"ה עושה שימוש בנוסח זה משום שלפי ספר הזוהר יש סוג של חכמי יוון דאינון קריבין לאורחא דמהימנותא, והיינו שמכירים ביסוד הרוחני של הבריאה. ובזה עדיפותו של אפלטון על תלמידו אריסטו.
תוכן המאמר > פרק א'

כותרת הפרק: האידאה האלוהית והאידאה הלאומית באדם.
קיימות באנושות שתי אידיאות יסודיות ה"כוללות את כל מהותו": האידאה האלוהית - כוח חיים המעצב את השאיפה האנושית לחיי מוסר ודת, והאידאה הלאומית - כוח חיים המעצב את השאיפה האנושית לכונן סדרי חברה מתוקנים. האידאה האלוהית היא המקור והכוח המניע של האידאה הלאומית - בתחילת תהליך היווצרות העמים, החיבור נוצר בין בני האדם כתוצאה משאיפות דומות, שיוצרות בסוף עם שכל סדרי החברה שבו מבוססים על אותם אידיאלים. אולם, עם הזמן מתנתקות האידאות אחת מהשנייה, כתוצאה מפיתוח רב מדי של האידאה הלאומית על חשבון האידאה האלוהית - דבר שיגרום להתמוטטות אותו עם, משום חוסר האיזון הקיים בו. החברה בדרך כלל נותנת פתרון לבעיה זו על ידי פיתוח תרבות חומרנית אלטרנטיבית, אך לשווא.
תוכן המאמר > פרק ב'

כותרת הפרק: האידאה האלוהית והאידאה הלאומית בישראל.
בעם ישראל התפתחה שאיפה תמידית להרמוניה מוחלטת בין שתי האידיאות, דבר הנותן לו קיום נצחי והשפעה מכרעת על עיצוב התרבות האנושית כולה. שאיפה זו, שהחלה מהאבות והמשיכה ביציאת מצרים ומעמד הר סיני, הוטבעה בצורה כה חזקה, שההפרדה בין שתי האידאות לא תיתכן בעם זה. על מנת לממש שאיפה זו, יש צורך במציאות חיים כוללת המתבטאת ביכולות בלתי מוגבלות בכל תחומי החיים.
תוכן המאמר > פרק ג'

כותרת הפרק: מצב הירידה והפירוד בין האידאות.
בכניסה לארץ ישראל בימי יהושע בן נון, נפגש עם ישראל עם החיים החומריים, דבר שהשכיח מעט את האידאה האלוהית. למרות זאת, למשך תקופה "קצרה בכמותה וארוכה באיכותה" של ימי שלמה המלך, באה לידי ביטוי "אחדות האידאות" בצורה המלאה ביותר: כל האומה יושבת בארצה והאידיאלים הנשגבים ביותר באים לידי ביטוי בחיי החומר. לאחר תקופה זו חלה ירידה, שהגיעה כתוצאה מזה שהמוסר של האנשים הפרטיים עוד לא היה מתוקן. היו ניסיונות לאמץ השקפות של עמים אחרים ולעבוד עבודה זרה, אך אין זה משביע את הנשמה הישראלית, השואפת לחיבור בין האלוהות לחיים הארציים. עם ישראל הגיע לשפל המדרגה, אך במעמקים, עדיין קיימת באומה התכונה האלוהית שבסופו של דבר מוכרחה לצאת אל הפועל.
תוכן המאמר > פרק ד'

כותרת הפרק: המצב בגלות.
כתוצאה מפירוד האידאות, יוצא עם ישראל לגלות, משום שחיי העם בארצו כבר אינם תקינים. הגלות "שוברת לרסיסים" את האידאה הלאומית. אך גם בזמן הגלות, קיים קשר פנימי בין האידאות, הגורם לשימורן בצורה המינימלית: בתי הכנסת מאפשרים ניהול חיי חברה מצומצמים בהם שומרים על הדת בצורה טובה. מהגלות יש גם רווח מסוים וקטן: הגויים יכולים לקלוט מעט מהתכנים היהודיים ולאמץ אותם.
תוכן המאמר > פרק ה'

כותרת הפרק: בית ראשון ובית שני. האידאה הדתית. המצב הישראלי ויחוסו לאנושיות.
הבית השני אינו המצב המושלם של "אחדות האידאות", משום שמופיע בו כוח של יחידים, לא של אומה שלמה. בתקופה זו "נולדה" אידאה חדשה: האידאה הדתית- מעין ממלא מקום לאידאה האלוהית. אידאה זו מתאפיינת בנתינת המקום לפרטים: אין עיסוק בחיי אומה שלמה בצורה מתוקנת, אלא רק "דאגה לחיי-הנצח האישיים הפרטיים, הדיוק הפרטי של כל מעשה בודד". בתקופה זו קיים עיסוק מוגבר ב"קבלת הפרס של היחידים"- החיים שלאחר המוות. האידאה הדתית עזרה לשמר את עם ישראל כלאום עם שאיפות גבוהות גם בזמן הגלות. כתוצאה מאידאה זו, יכלו הגויים לאמץ תכנים יהודיים, בצורה של שימת דגש על הפרטיות. אך, "זיווג משונה זה- אי אפשר שיעלה יפה" משום שהוא חסר את הדבר הבסיסי ביותר- האידאה האלוהית. בתקופה זו, חלה ירידה גם באידאה האלוהית- שנהפכה רק ל"רגש דתי"- וגם באידאה הלאומית- שנהפכה ל"רעיון מדיני". כל הניסיונות ליצירת עַם עִם מסגרת שמחזיקה מעמד, יעלו בתוהו, משום שרק עם ישראל הוא העם המסוגל להוציא לפועל את השאיפה של חיבור שמיים וארץ- בין שתי האידאות.
תוכן המאמר > פרק ו'

כותרת הפרק: התאחדות האידאות בכנסת-ישראל בתחיתה בארצה, רשמי דרכיה ופעולותיה.
הפרק מסרטט קווים לתהליך של "התאחדות האידאות" מחדש, שיקרה כאשר עם ישראל יחזור לארצו ויקים שם מדינה שתהיה מבוססת על ערכי התורה, כך שהערכים העליונים יצאו אל הפועל בחיים החומריים. בחיים אלו, לא יודגשו המעשים הפרטיים, אלא תתקיים חיות מיוחדת בעת קיום המצוות. בתקופה זו יובנו גם המצוות השמעיות כתוצאה מהחיבור המיוחד לחיים הכלליים האלוהיים.
ראו גם

מאמר הדור
כתבי הראי"ה
אגרות הראי"ה
לנבוכי הדור
חזון הצמחונות והשלום
לקריאה נוספת

מתוך התורה הגואלת חלק ג' (עמ' ריד - רל) - שיעורי הרב צבי יהודה בלמהלך האידיאות בישראל, רשם: הרב חיים אביהוא שוורץ, ירושלים תשמ"ט.
ביאורים במאמר "למהלך האידיאות בישראל" - הרב חגי לונדין, (מהדורה שלישית) הוצאת בנין תורה, ירושלים תש"ע.
ביאורים ב"למהלך האידיאות בישראל" - הרב זאב סולטנוביץ', הוצאת ישיבת הר ברכה, תשס"ח.
ביאור למהלך האידיאות בישראל - הרב ישי קרמר, הוצאת ישיבת בית אל, תש"ע.
האתגרים של הקיום היהודי - פרופ' בנימין גרוס, הוצאת מוסד הרב קוק, תשע"ג.
הרב אליהו ברין והרב הראל כהן, שיעורי וידאו בכל מאמר למהלך האידיאות בישראל
הערות שוליים

↑  הדברים מבוססים על מאמר חז"ל בתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ח', עמוד א': "מיום שחרב בית המקדש אין לו להקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד", שמשמעותם היא שבחורבן בית המקדש מצטמצם המרחב האלוהי בעם ישראל ממרחבי החיים אל ההנהגה המעשית המפורטת.
↑  אגרות הראי"ה, חלק ב' איגרת ת"ט.
↑  אגרות הראי"ה חלק ב', איגרת תי"א.
↑  להרחבה ראה בשיחות הרב צבי יהודה לספר אורות, עמ' 166-170.
↑  אורות, הוצאת ישיבת בית אל עמ' שעט'.
↑  הקדמתו של הרב צבי יהודה לספר אורות, מהדורת תש"י.
↑  הרב חיים אביהוא שוורץ, מתוך התורה הגואלת חלק ג עמוד רטז
↑  שמות רלז
1 2 3 4 5 6  הכותרות לפרקים ניתנו על ידי הרב צבי יהודה.
| הרב אברהם יצחק הכהן קוק |
| --- | --- | --- |
| כתביו | אגרות הראי"ה • אורות • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • עולת ראיה • עין איה • מאמרי הראי"ה • שמועות ראי"ה • חדריו דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • כתבים נוספים |  |
| ממשנתו | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • יסוד כסא השם בעולם • המספד בירושלים |  |
| משיריו | שיר האמונה •  ישמח לבי • לחשי ההוויה • כנפי רוח |  |
| תלמידיו | הרב צבי יהודה הכהן קוק (בנו) • הרב יעקב משה חרל"פ • הרב הנזיר • הרב שלום נתן רענן (חתנו) • הרב יצחק אריאלי • הרב אריה לוין •  הרב שאול ישראלי • האדמו"ר החלוץ • הרב משה צבי נריה • הרב יצחק הוטנר • תלמידים נוספים |  |
| מוסדותיו | הרבנות הראשית לישראל • ישיבת מרכז הרב • מכון הלכה ברורה ובירור הלכה • תנועת דגל ירושלים |  |
| כהונות ברבנות | זיימל • בויסק • יפו • מחזיקי הדת (לונדון) • ירושלים • ארץ ישראל |  |
| הנצחתו | בית הרב קוק • כפר הרא"ה • מוסד הרב קוק • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • קבוצת אברהם |  |
ציונות דתית • תורת ארץ ישראל • מועדי הראי"ה • משפחתו • תלמידי הרצי"ה • עוד
| כתבי הראי"ה |
| --- | --- | --- |
| בהלכה וש"ס | דעת כהן • משפט כהן • אורח משפט • עזרת כהן • שבת הארץ • חבש פאר • עץ הדר • עיטור סופרים • טוב ראי |  |
| בהגות | עין איה • עולת ראיה • מאמרי הראי"ה • אדר היקר • ראש מילין • לנבוכי הדור • מדבר שור • מוסר אביך • מידות הראי"ה • עקבי הצאן • ארץ חפץ • חזון הגאולה |  |
| סדרת ה"אורות" | אורות (אורות ישראל) • אורות הקודש • אורות התורה • אורות התשובה • אורות הראי"ה • אורות התפילה • אורות האמונה |  |
| כתבים | למהלך האידיאות בישראל • הרצאת הרב • חזון הצמחונות והשלום • מאמר הדור • אגרות הראיה • שמונה קבצים • פנקסי הראי"ה • משנת הרב • המספד בירושלים • חדריו |  |
| שירים | נכתבו על ידו כשירים: שיר האמונה  • ישמח לבי • לחשי ההויה קטעים ופיסקאות שהולחנו: כנפי רוח • יסוד כסא השם בעולם |  |
הערה: חלק מספרי ה"אורות" הם ליקוטים מאוחרים ממשנתו סביב נושאים שונים, שהשתמשו אף הם בשם "אורות".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599741605171  VIAF: 300155026   WorldCat (עם VIAF): 300155026
יעקב נפרסטק

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1948 (בן 76)
 לימודי רפואה:  הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית
 התמחות:  רפואה פנימית, ראומטולוגיה, אימונולוגיה קלינית ואלרגיה
 תואר:  פרופסור מן המניין
 תפקידים:  משנה למנכ"ל הדסה למחקר ואקדמיה
 מחלקות ובתי חולים:  עמד בראש האגף הפנימי במרכז הרפואי הדסה
 פרסים והוקרה:  פרס טבע למחקר רפואי; פרס סמואל ופאולה אלקלס
משלחת הסיוע הישראלית הראשונה לסיוע לפליטי קמבודיה במחנה הפליטים ב-סא קאאו בתאילנד 1979
יעקב נפרסטק (נולד ב-27 בספטמבר 1948) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית, בראומטולוגיה, באימונולוגיה קלינית ואלרגיה. עמד בראש האגף הפנימי במרכז הרפואי הדסה. משמש כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

במלחמת יום כיפור שימש רופא גדודי ב"כוח עמוס" בחטיבה 7 שהשתתף בהבקעה במובלעת הסורית ובכיבוש מזרעת בית ג'אן. שימש מפקד פלוגה במילואים ובהמשך כרמ"ט אגד לוגיסטי אוגדתי באוגדת שריון ובתפקידי פיקוד ומטה בדרגת סגן אלוף.
נפרסטק סיים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בשנת 1972. בהמשך התמחה ברפואה פנימית, ראומטולוגיה ואימונולוגיה קלינית ואלרגיה. השתלם כעמית מחקר במכון ויצמן למדע ברחובות, ובאוניברסיטת Tufts בבוסטון.
שימש פרופסור אורח ב-NIH - מכוני הבריאות הלאומיים בבתסדה מרילנד, באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה ובמכון ויצמן למדע ברחובות.
הקים את האגף הפנימי בבית החולים הדסה ועמד בראשו בשנים 2000–2013. האגף הוא מבנה ארגוני ייחודי בארץ המאחד את כל מחלקות האשפוז הפנימיות עם מקצועות העל הפנימיים תחת קורת גג ניהולית אחת. 30 מתלמידיו של נפרסטק משמשים היום כמנהלי מחלקות ויחידות בישראל ומחוצה לה.
משנת 1988 עמד בראש הקתדרה על שם לייפרמן לאוסטאופורוזיס וארתריטיס.
בין השנים 1996–2000 עמד בראש ועדת ההוראה של הפקולטה לרפואה בירושלים. בתפקידו זה חיבר את מסמך "הבטחת תלמידי הרפואה", הבטחה הנישאת מאז מדי שנה על ידי תלמידי הרפואה בפקולטה במסגרת טקס "החלוק הלבן" בכניסתם ללימודים הקליניים.
בשנים 2013–2014 שימש משנה למנכ"ל הדסה למחקר ואקדמיה.
עומד בראש ועדת הלסינקי הלאומית לטיפול תאִי ובראש ועדת ההלסינקי הלאומית לטיפול גנִי. ביחד עם חברי הוועדות יצר את הכללים המקצועיים והאתיים לניהול ניסויים קליניים בתרפיות מתקדמות בישראל.
משנת 2014 עומד בראש תוכנית תואר שני למנהל מערכות בריאות במכללת רמת-גן.
בשנת 2015 הקים ביחד עם פרופסור גבי ברבש את חברת קונסיליום לייעוץ רפואי.
משנת 2019 משמש המנהל המדעי של מכון המחקר של קופת חולים מאוחדת, העוסק ברפואה אישית ובמחקר המבוסס על ביג דאטה.
גר בתל אביב-יפו, נשוי לאלה נפרסטק, פרופסור להמטולוגיה.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

בשנת 1979 השתתף במשלחת הסיוע הישראלית הראשונה לסיוע לפליטי קמבודיה במחנה הפליטים ב-סא קאאו בתאילנד.
ב-2004 שימש שליח משרד החוץ ויועץ לממשלת גיאנה הבריטית להקמת מחלקות פנימיות ותפעולן.
שימש כחבר בוועדות סל הבריאות של משרד הבריאות.
פעילות מחקרית

בשנת 1979, ביחד עם ד"ר אלה נפרסטק, ביצע בהדסה את השתלת מח עצם הראשונה בארץ.
עמד בראש קבוצת מחקר העוסקת בחקר מחלות אוטואימוניות, תוך מתן דגש על Bench to bedside research וניסיון מתמשך לתרגם את תוצאות המחקר לכיוונים יישומיים בחולים עם מחלות אוטואימוניות, כגון זאבת אדמנתית מערכתית, ודלקת מפרקים ראומטואידית. קבוצת המחקר בראשו פרסמה למעלה מ-130 פרסומים, שזכו ללמעלה מ-5000 ציטוטים בספרות המדעית.
במימון קרן הורוביץ' הקים מיזם להקמת רשומה לאומית לחולי לופוס, SLERI ISRAEL, המאחדת את המידע על חולי הלופוס בכל המרכזים הרפואיים בארץ כבסיס למחקר להבנת המחלה.
על בסיס עבודת המחקר שלו רשם 16 פטנטים בתחומי הטיפולים הרפואיים.
נפרסטק הקים ושימש כמדען הראשי בכמה חברות הזנק, כגון ורטו מדיקל (Verto Medical), ופרוטאב (Therapeutic Protab), לפיתוח טיפולים חדשניים לזאבת אדמנתית מערכתית, דלקת מפרקים שגרונתית ומחלת מעי דלקתית. ביחד עם ד"ר רפי הופשטיין הקים ושימש כחבר בוועדה המדעית של הדסית, Hadassit Bio Holding ltd - חברה בורסאית שאיגדה חברות ביו-הייטק של בית החולים הדסה. מודל ייחודי שבו חברת tech transfer של בית חולים מגייסת כסף בבורסה. המודל שימש מקור לחיקוי למרכזים רפואיים אקדמיים אחרים בעולם.
נפרסטק יזם והקים בהדסה את (clinical research center (CRC לקידום מחקרים קליניים בפאזה ראשונה.
בשנת 2012 עמד בראש כנס ים המלח של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות על רפואה מותאמת אישית.
פעילות מחקרית > פרסים לפעילות מחקרית

בשנת 1993 קיבל את פרס טבע למחקר רפואי. בשנת 2011 קיבל את פרס סמואל ופאולה אלקלס על מצוינות במחקר רפואי.