stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי מקסיקו–סין

| יחסי מקסיקו–סין |
| --- | --- |
מקסיקו: הרפובליקה העממית של סין


מקסיקו: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
1,964,375: 9,596,967.75
אוכלוסייה
131,133,866: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,788,887: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
13,642: 12,545
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה עממית
שגרירים
חוליאן ונטורה ואלרו: צ'יו שיאוצ'י
יחסי מקסיקו–סין הם היחסים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין הרפובליקה העממית של סין. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות החלו ב-1972 ובשנים האחרונות חוו יריבות עזה באשר לייצוא לשוק האמריקאי, כאשר ממשלת מקסיקו האשימה את סין בכך שפגעה בתחומי הייצוא המקסיקני באמצעות ייצוא מוצרים סיניים זול בכמויות גדולות.
היסטוריה

ראשית הקשר בין סין למקסיקו מתוארך לימי ראשית האימפריה הקולוניאלית הספרדית באמריקה ובפיליפינים. במאה ה-16 וה-17 עשו אנשים, סחורות ועוד את דרכם לסין דרך הפיליפינים, שם הייתה קהילה סינית גדולה, ודרך מקסיקו. שתי הספינות הראשונות עם סחורה סינית הגיעו לאקפולקו מהפיליפינים בשנת 1573.
חשיבות מיוחדת למסחר בין האימפריה הקולוניאלית הספרדית לבין סין היה מה שמכונה "דולר ספרדי", מטבעות כסף שהוטבעו במקסיקו.
בדצמבר 1899 הכריזו האימפריה הסינית ומקסיקו על הקמת יחסים דיפלומטיים רשמיים לאחר חתימה על הסכם ידידות, סחר וניווט בין שתי המדינות. ב-1904 פתחה מקסיקו את המשלחת הדיפלומטית הראשונה שלה לבייג'ינג והקימה כמה משלחות נוספות שנעו מעיר לעיר בשל המלחמות השונות וחוסר היציבות במדינה. המשלחות נסגרו לבסוף ב-1941 לאחר פלישת יפן לסין במלחמת סין–יפן השנייה. ב-1942 הוקמה משלחת דיפלומטית חדשה בעיר צ'ונגצ'ינג וב-1943 הועלה דרג היחסים לשגרירויות.
ב-1971, לאחר שנים רבות של יחסים, החליטה ממשלת מקסיקו לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית לאחר שבהסכמת ארצות הברית עברה החלטה 2758 באו"ם שהכירה ברפובליקה העממית של סין כנציג הלגיטימי היחיד של סין לאו"ם. בפברואר 1972 ייסדו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2005, נשיא סין חו ג'ינטאו הגיע למקסיקו והבטיח השקעה מוגברת בתעשיות כמו ייצור חלקי רכב וייצוא מינרליים. ביולי 2008, נשיא מקסיקו, פליפה קלדרון, ביקר בבייג'ינג במטרה לשפר את הסחר בין שתי המדינות. עם זאת, סין התמקדה יותר ביצרנים משמעותיים יותר בדרום אמריקה כגון ברזיל וצ'ילה כדי להאיץ את צמיחת כלכלתה. בשנת 2008 ייצאה מקסיקו סחורות בשווי של 2 מיליארד דולר לסין בלבד, תוך ייבוא של סחורות בשווי של כ-34 מיליארד דולר ממנה, כולל ביגוד ואלקטרוניקה.
היסטוריה > שפעת החזירים ב-2009

ב-2009, עקב החשש ממגפת שפעת החזירים העולמית, שנחשד כי החלה במקסיקו, היחסים בין שתי המדינות, שעד כה השתפרו בהתמדה, הצטננו במידה ניכרת עקב החלטת סין לשים בהסגר כ-70 אזרחי מקסיקו מחשש מהמחלה, על אף שאף אחד מהם לא הראה תסמינים של הנגיף. ממשלת מקסיקו הגיבה בזעם וזאת בהתעלם מהעובדה שסין שמה בהסגר גם 4 אזרחי ארצות הברית ויותר מ-20 אזרחי קנדה[דרושה הבהרה]. שרת החוץ המקסיקנית פטריסיה אספינוסה ציינה כי המעשה של סין "לא מקובל" ו"נטול כל יסוד", וייעצה לאזרחי מדינתה שלא לנסוע לסין.
סין דחתה את ההאשמות של מקסיקו וציינה כי צעדיה נבעו ממניעים רפואיים בלבד. עם זאת, רק מקסיקני אחד בהונג קונג, נמצא נגוע בשפעת. ב-5 במאי, לאחר שהזהירה את אזרחיה מפני נסיעה למקסיקו, שלחה ממשלת סין מטוס משאנגחאי לאיסוף כ-100 מאזרחיה (בעיקר תיירים, סטודנטים ואנשי עסקים) ממקסיקו, שם קרו, נכון לאותה עת, 22 מקרי מוות בשל השפעת. הסינים לא היו היחידים שפעלו כך.
היסטוריה > מאז הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016

לאחר בחירתו של דונלד טראמפ, שדגל במדיניות תקיפה כלפי שתי המדינות, התחייבו המדינות להעמיק את הקשרים הדיפלומטיים ביניהן. ב-12 בדצמבר 2016 נפגש חבר מועצת המדינה הסינית יאנג ג'יה-צ'ה עם שרת החוץ המקסיקנית, קלאודיה רואיס מסיו כדי לדון בשיפור הסחר והתחבורה בין ארצותיהם.
תיירות

בשנת 2014, כ-63 אלף אזרחים סינים ביקרו במקסיקו למטרות עסקים/תיירות. באותה שנה הוציאו השלטונות הסיניים למעלה מ-35 אלף ויזות לאזרחי מקסיקו. נסיעה בין מקסיקו לסין היא ארוכה אך קלה יחסית. מקסיקו היא המדינה היחידה באמריקה הלטינית שיש ממנה טיסות ישירות לנמל התעופה הבינלאומי שאנגחאי פודונג. בעלי דרכון של הונג קונג ומקאו אינם זקוקים לוויזה על מנת לבקר במקסיקו, לעומת בעלי דרכון סיני.
ביקורים מדיניים לאורך השנים > ביקורים רשמיים מסין למקסיקו

ראש הממשלה ג'או דזה-יאנג (1981)
הנשיא יאנג שאנגקון (1990)
ראש הממשלה לי פנג (1995)
הנשיא ג'יאנג דזה-מין (1997, 2002)
ראש הממשלה ון ג'יאבאו (2003)
הנשיא חו ג'ינטאו (2005, 2012)
הנשיא שי ג'ינפינג (2013)
ביקורים מדיניים לאורך השנים > ביקורים רשמיים ממקסיקו לסין

הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס (1973)
הנשיא חוסה לופס פורטייו (1978)
הנשיא מיגל דה לה מדריד (1986)
הנשיא קרלוס סלינס (1993)
הנשיא ארנסטו סדייו (1996)
הנשיא ויסנטה פוקס (יוני ואוקטובר 2001)
הנשיא פליפה קלדרון (2008)
הנשיא אנריקה פניה נייטו (2013, 2014, 2016)
יחסי יפן–מאוריציוס

| יחסי יפן–מאוריציוס |
| --- | --- |
יפן: מאוריציוס


יפן: מאוריציוס
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 2,040
אוכלוסייה
123,588,993: 1,270,440
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 14,397
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,088: 11,332
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי יפן–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת מאוריציוס.
סקירה כללית

בין יפן לבין רפובליקת מאוריציוס מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לרפובליקת מאוריציוס כוננו ב-12 במרץ 1968. יפן פתחה את שגרירותה שבפור לואי, בירת מאוריציוס, בינואר 2017 באופן רשמי.
ביקורים רמי דרג > ממאוריציוס ליפן

נאווין ראמגולם, ראש ממשלת מאוריציוס (2013)
פראבינד קומאר, ראש ממשלת מאוריציוס (2019)
נציגויות דיפלומטיות

מאוריציוס אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות. מאוריציוס מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת במאוריציוס בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפור לואי, בירת המדינה.
יחסי פולין – קוריאה הדרומית

| יחסי פולין – קוריאה הדרומית |
| --- | --- |
פולין: קוריאה הדרומית


פולין: קוריאה הדרומית
שטח (בקילומטר רבוע)
312,685: 99,720
אוכלוסייה
38,438,419: 51,704,841
תמ"ג (במיליוני דולרים)
811,229: 1,712,793
תמ"ג לנפש (בדולרים)
21,105: 33,126

יחסי פולין–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פולין ובין הרפובליקה של קוריאה.
היסטוריה

שתי המדינות קיימו קשרים רשמיים כבר במאה העשרים, כאשר נשלטו על ידי האימפריה הרוסית והאימפריה היפנית בהתאמה, בגלל רגשות זהים מדיכוי דומה. לכן תנועת 1 במרץ, שקמה במטרה להקים את קוריאה העצמאית, עודדה את הפולנים לשאוף לעצמאות בארצם.
עם זאת, היחסים בין המדינות לא נשמרו לאחר מלחמת העולם השנייה, עקב שיוכן לגושים מנוגדים במשך המלחמה הקרה. פולין תמכה בקוריאה הצפונית אויבת קוריאה הדרומית, וכמעט שלא התקיימו יחסים בין המדינות לאורך המלחמה.
בשנות התשעים, לאחר סיום המלחמה, שבו המדינות לקיים יחסים ביניהן. פולין הייתה המדינה השנייה אחרי הונגריה לחדש את קשריה עם קוריאה הדרומית. לצורך עזרה בשיקום המדינה, העבירה קוריאה הדרומית לפולין מענק סיוע בסכום של 450 מיליון דולר.
בשנת 2018 הביע נשיא פולין, אנדז'יי דודה, את רצונו לתמוך ביוזמה לאיחוד שתי הקוריאות, בהנהגת האו"ם.
נציגויות דיפלומטיות

קוריאה הדרומית מיוצגת בפולין על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בוורשה, בירת פולין.
פולן מיוצגת בקוריאה הדרומית על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בסיאול, בירת קוריאה הדרומית.
מבנה שגרירות פולין בסיאול
מבנה שגרירות קוריאה הדרומית בוורשה
יחסי פולין–פורטוגל

| יחסי פולין–פורטוגל |
| --- | --- |
פולין: פורטוגל


פולין: פורטוגל
שטח (בקילומטר רבוע)
312,685: 92,090
אוכלוסייה
38,438,419: 10,421,898
תמ"ג (במיליוני דולרים)
811,229: 287,080
תמ"ג לנפש (בדולרים)
21,105: 27,546
משטר
רפובליקה

יחסי פולין–פורטוגל הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה הפורטוגזית. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, באיחוד האירופי, בנאט"ו ובאו"ם.
היסטוריה

ב-21 ביוני 1919 הכירה ממשלת פורטוגל בעצמאות פולין. במאי 1922 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ביולי 1923 פתחה פורטוגל שגרירות בוורשה.
בשנת 1945, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, פורטוגל ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם פולין העצמאית החדשה, שכן פורטוגל לא חזרה בה מהכרתה בממשלת פולין הגולה בלונדון. כתוצאה מכך, היחסים בין שתי המדינות נותרו קרים. הרפובליקה העממית הפולנית מתחה ביקורת על משטרו של אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר בפורטוגל ולא הודתה באפשרות לכונן יחסים דיפלומטיים עם ליסבון. הרשויות הפורטוגליות גילו את אותה גישה כלפי פולין, בעוד פוליטיקאים פורטוגלים היו ביקורתיים באותה מידה כלפי המשטר הקומוניסטי בוורשה. עם זאת, מהפכת הצפורנים והשינויים הפוליטיים בפורטוגל אפשרו כינון יחסים דיפלומטיים.
ב-11 ביולי 1974, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים. בדצמבר 1974 הקימה פולין שגרירות בליסבון. בינואר 1975 פתחה פורטוגל שגרירות בוורשה.
שתי המדינות עובדות בצמוד זה לזה כחברות משותפות באיחוד האירופי. נערכו גם כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות. נשיא פולין לך קצ'ינסקי ביקר בפורטוגל בשנת 2007, ונשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה ביקר בפולין בשנת 2008.
הסכמים דו-צדדיים

שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון הסכם לפיתוח סחר, ניווט ושיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני (1975); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי (1975); הסכם תחבורה אווירית (1975); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (2005); והסכם להכרה הדדית בתעודות אקדמיות שהונפקו על ידי אוניברסיטאות שתי המדינות (2015).
נציגויות דיפלומטיות

פולין מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
שגרירות פולין בליסבון
שגרירות פורטוגל בוורשה
יחסי איי בהאמה – קובה

| יחסי איי בהאמה – קובה |
| --- | --- |
איי בהאמה: קובה


איי בהאמה: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
13,880: 110,860
אוכלוסייה
401,723: 10,969,035
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,339: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
35,692: 9,787
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה סוציאליסטית

יחסי איי בהאמה–קובה הם היחסים הדו-צדדיים בין קהיליית איי בהאמה לרפובליקה של קובה.
סקירה כללית

לאיי בהאמה יש שגרירות בהוואנה, בירת קובה, ולקובה יש שגרירות בנסאו, בירת איי בהאמה.
איי בהאמה וקובה חולקות גבול ימי.
יחסי מקסיקו–סרביה

| יחסי מקסיקו–סרביה |
| --- | --- |
מקסיקו: סרביה


מקסיקו: סרביה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,964,375: 77,474
אוכלוסייה
131,133,866: 6,724,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,788,887: 75,187
תמ"ג לנפש (בדולרים)
13,642: 11,181
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי מקסיקו–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לסרביה. שתי המדינות היו חברות מייסדות של G77 והאו"ם.
היסטוריה

מקסיקו ויוגוסלביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-24 במאי 1946. בשנת 1951 פתחה מקסיקו שגרירות בבלגרד. במרץ 1963 ערך נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס ביקור רשמי בסרביה. במהלך ביקורו של הנשיא לופס מטאוס, מקסיקו העניקה את עיטורה הגבוה ביותר, מסדר העיט האצטקי, לנשיא יוסיפ ברוז טיטו. באוקטובר 1963, נשיא יוגוסלביה טיטו ערך ביקור רשמי במקסיקו. מאז הביקורים הראשוניים נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות.
בשנת 1991 נכנסה יוגוסלביה לסדרה של סכסוכים אתניים המכונים מלחמות יוגוסלביה. במהלך המלחמה, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה את החלטה 757 שקראה לכל המדינות להוציא את הצוות הדיפלומטי שלהם מבלגרד. כתוצאה מכך, מקסיקו שינתה את שנמכה את מעמד שגרירותה ל"ממונה על היחסים" וסירבה לכניסתם של כל פקיד יוגוסלבי שרצה לבקר במקסיקו. יתר על כן, פקידי ממשל מקסיקניים לא הורשו לנסוע ליוגוסלביה. עם זאת, מקסיקו נותרה אחת המדינות הבודדות שהעדיפו שלא לסגור את שגרירותה בבלגרד. בשנת 1995 העלתה מקסיקו את משלחתה הדיפלומטית בבלגרד בחזרה לרמת שגרירות וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (לימים נודעה כסרביה ומונטנגרו) כיורשת של יוגוסלביה, ועם המדינות העצמאיות הטריות של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, סלובניה ורפובליקת מקדוניה.
בשנת 2006, האיחוד בין סרביה למונטנגרו התפרק ויצר שתי מדינות נפרדות: הרפובליקה של סרביה ומונטנגרו. באותה שנה הכירה מקסיקו בעצמאות מונטנגרו והמשיכה לקיים יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סרביה. מקסיקו לא הכירה בקוסובו מאז הכריזה על עצמאותה מסרביה בשנת 2008. בשנת 2016 חגגו מקסיקו וסרביה 70 שנה של יחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג

ביקורים רמי דרג ממקסיקו ברפובליקת יוגוסלביה / סרביה
נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס (1963)
נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס (1974)
נשיא מקסיקו מיגל דה לה מדריד (1985)
שרת החוץ פטריסיה אספינוסה קנטיאנו (2011)
ביקורים רמי דרג מרפובליקה של יוגוסלביה / סרביה במקסיקו
נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו (1963 ו-1976)
נשיא יוגוסלביה סרגיי קראיגר (1981)
נשיא יוגוסלביה לזר מויסוב (1987)
שר החוץ ווק ירמיץ' (2008 ו-2011)
סגן ראש הממשלה הראשון איוויצה דאצ'יץ' (2012 ו-2015)
הסכמים דו צדדיים

הסכמים בין מקסיקו לבין יוגוסלביה הועברו להסכמים בין מקסיקו לסרביה. במרץ 1950 חתמו שתי המדינות על הסכם לכינון יחסי סחר. במרץ 1960 נחתם הסכם חילופי תרבות ונחתם ביולי 1963 הסכם סחר נוסף לפרוטוקול. בנוסף, נחתם הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני בין שתי המדינות בפברואר 1974. ביולי 2010 נחתם הסכם חקלאי בין שתי המדינות.
יחסי סחר

בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו כיווני בין מקסיקו לסרביה ב-45 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסרביה כולל: זיכרונות מחשב ולוחות אם, טבק ומינרלים; בעוד שהייצוא העיקרי של סרביה למקסיקו כולל: צמיגי רכב ובגדים. חברת רב-לאומית מקסיקנית אמריקה מוביל פועלת בסרביה.
סרבים מפורסמים במקסיקו

כמנהל, בורה מילוטינוביץ' הוביל את נבחרת מקסיקו בכדורגל במונדיאל 1986.
נציגויות דיפלומטיות

מקסיקו מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
יחיא ח'אן

אגא מוחמד יחיא ח'אן (באורדו: آغا محمد یحییٰ خان; ‏ 4 בפברואר 1917 – 10 באוגוסט 1980) היה נשיא פקיסטן השלישי שכיהן בתפקידו בין השנים 1969 – 1971. תקופת נשיאותו של ח'אן עמדה בסימנה של מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסימן הקריסה הכלכלית ומלחמת הודו–פקיסטן השלישית.
במלחמת העולם השנייה הוא לחם בשורות צבא הודו הבריטית בזירת הים התיכון. לאחר חלוקת הודו על ידי הבריטים הוא היה לאזרח פקיסטן והצטרף אל הכוחות המזוינים שלה ולקח חלק בחדירה החשאית לקשמיר ההודית שהציתה את מלחמת הודו-פקיסטן השנייה ב-1965. ב-1969, לאחר שבאופן שנוי במחלוקת הוא מונה לפקד על הצבא, לקח ח'אן את תפקיד הנשיא על עצמו, הטיל משטר צבאי במדינה והשעה את החוקה. ב-1970, לאחר שהתקיימו לראשונה בפקיסטן בחירות כלליות, הוא עיכב את העברת השלטון לשייח' מוג'יבור רחמן שהצית את ההתנגדות האלימה במזרח פקיסטן והורה לרשויות בחלק זה של המדינה לדכא בכוח את המרידה שפרצה שם ושנחשבת כיום כרצח העם הבנגלי.
פקיסטן ספגה תבוסה מוחצת במלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שכתוצאה ממנה איבדה המדינה את השפעתה בעולם המוסלמי ומזרח פקיסטן הוקמה כמדינה חדשה, בנגלדש. כך נתפשת תקופת שלטונו של ח'אן כזו שפגעה קשות באחדותה של פקיסטן. בעקבות אירועים אלו, הוא העביר את השלטון במדינה לידיו של זולפיקר עלי בהוטו והתפטר מהפיקוד על הצבא בחרפה. לאחר מכן נשללו ממנו כל אותו הכבוד שהוענקו לו בעבר והוא הושם במעצר בית במשך רוב שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1977 הוסרו המגבלות מעל יחיא ח'אן וב-1980 הוא מת בעיר רוואלפינדי שבפקיסטן. ההיסטוריונים הפקיסטניים רואים אותו באופן שלילי והוא נחשב לאחד ממנהיגי המדינה הפחות מוצלחים.
ראשית חייו

יחיא ח'אן נולד בעיר צ'קוול שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן) למשפחה ממוצא פתאני. על פי ספרו של ההיסטוריון ההודי דיוון ברינדרנאת', "חייו הפרטיים של יחיא ח'אן" שיצא לאור ב-1974, אביו של יחיא ח'אן שירת במשטרת הודו הבריטית במחוז פנג'אב. יחיא היה ילד רציני שהצטיין בלימודיו. הוא למד בבית ספר קיימברידג' היוקרתי על שם קולונל בראון שבעיר דהראדון (כיום בהודו) ובהמשך למד באוניברסיטת פנג'אב, שם סיים את לימודי התואר הראשון תוך שנתיים.
קריירה צבאית בצבא הודו הבריטית

ב-1 במאי 1939 הוסמך יחיא ח'אן כקצין על ידי האקדמיה הצבאית ההודית בדרהדון. הוא הוצב כקצין חיל רגלים בגדוד הרביעי של הרגימנט הבלוצ'י העשירי ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במערכה בצפון אפריקה, שם ביוני 1942 הוא נפל בשבי כוחות הציר ושהה במחנה שבויים באיטליה שממנו הוא הצליח להימלט בניסיון הבריחה השלישי. בהמשך הוא שירת כקצין בדרגת לוטננט ומאוחר יותר בדרגת קפטן בדיוויזיה ההודית ה-4. הוא שירת בעיראק, באיטליה ובצפון אפריקה. לאחר שחרורו מהשבי הוא שב להודו.
קריירה צבאית בצבא פקיסטן

ב-1947 התגייס ח'אן לצבא פקיסטן. באותה עת הוא נשא דרגת מייג'ור. באותה שנה הוא היה פעיל במניעת האפשרות לקצינים הודים לקחת ספרים מהספרייה המפורסמת של הקולג' להכשרת סגל של צבא הודו הבריטית (כיום המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן) בכוויתה, שם הוא היה המדריך המוסלמי היחיד. ב-1951, בגיל 34 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ועד היום הוא הקצין הצעיר ביותר בהיסטוריה של הכוחות המזוינים של פקיסטן שהוענקה לו דרגה זו. בהמשך הגיעו לדרגה זו ארבעה מחבריו לקורס הקצינים בני גילו. הוא מונה כמפקד של הבריגדה העצמאית ה-105 שהוצבה באזור קו השליטה בקשמיר בשנים 1951 – 1952. הוא תואר כאלכוהוליסט שחיבב נשים ויין, אף על פי שהוא היה קצין מקצועי וזכה לשבחים. בהמשך, כסגן ראש המטה הכללי הוא נבחר לעמוד בראש מועצת התכנון של הצבא שהוקמה על ידי איוב ח'אן לבצע תהליכי מודרניזציה בצבא פקיסטן בשנים 1954 – 1957. בין השנים 1958 – 1962 הוא גם מילא את מקומו של ראש המטה הכללי ובשנים 1962 – 1965 הוא פיקד על דיוויזיית חיל רגלים. ח'אן היה גם שותף להקמתה של המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן בכוויתה. הוא מילא תפקיד מרכזי בתמיכה במערכת הבחירות לנשיאות פקיסטן של איוב ח'אן ב-1965 מול פטימה ג'ינה, אחותו של מוחמד עלי ג'ינה. כאות הערכה לפועלו הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לפקד על דיוויזיית הרגלים השביעית של צבא פקיסטן, שעליה הוא פיקד במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השנייה ב-1965. בתפקידו זה הוא לא לקח חלק מרכזי בתכנון ובביצוע של מבצע החדירה "המהלומה הגדולה" במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, שכשלה עקב החלטתו לשנות את החלטות הפיקוד העליון, ובשל כך חצה צבא הודו את הגבול בין שתי המדינות.
על אף כישלונותיו, קודם ח'אן ב-1966 לדרגת לוטננט גנרל על פי החלטה אישית של הנשיא איוב ח'אן ומונה כסגן מפקד הצבא. במרץ אותה שנה הוא מונה כמפקד העליון של צבא פקיסטן והחל למלא את התפקיד ביוני. עם כניסתו לתפקיד הדיח שניים מהקצינים שהיו קודם לכן בדרג פיקודי מעליו: לוטננט גנרל אלטאף קדיר ולוטננט גנרל בחיטאר ראנה.
ח'אן הגיע לתפקידו זה בגיל 49, הצעיר ביותר בהיסטוריה הצבאית של פקיסטן שמונה לתפקיד. הוא החל לבצע במלוא כוחו תהליך ארגון מחדש של הצבא. לאחר מלחמת 1965 בוצעו בצבא שינויים ארגוניים וטכניים משמעותיים. עד המלחמה הייתה מקובלת הסברה שהדיוויזיות יכולות לתפקד באופן יעיל תוך קבלת פקודות ישירות ממטה הצבא. רעיון זה כשל במלחמה והצורך להקים מפקדות של הגיסות שתתווכנה בין מפקדת הצבא לבין הדיוויזיות שלחמו בחזית הוכר כצורך המבצעי הנחוץ ביותר לאחר המלחמה. במהלך המלחמה הייתה בצבא פקיסטן רק מפקדת גיס פעילה אחת, מפקדת הגיס הראשון.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הטילה ארצות הברית אמברגו על משלוחי נשק הן להודו והן לפקיסטן. אמברגו זה לא השפיע על צבא הודו, אך הוא השפיע באופן משמעותי על היכולות הטכניות של צבא פקיסטן. מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין ראסק, סיכם זאת באומרו: "אם אתם יוצאים למלחמה, הלחמו, אך אנו לא מתכוונים לשלם על כך".
בשלב זה פנתה פקיסטן לסין לסיוע צבאי וטנקי Type 59 החלו למלא את מקומם של טנקי ה- M47 פטון האמריקאים החל מ-1966 בתור טנקי המערכה המרכזיים של צבא פקיסטן. בשנתיים הראשונות שלאחר המלחמה נשלחו לפקיסטן 80 טנקים מדגם זה שהיה גרסה של טנקי ה- T-55/54 הרוסיים. המשלוח הראשון הוצג במצעד של הכוחות המזוינים של פקיסטן שנערך ב-23 במרץ 1966. מלחמת 1965 הוכיחה שהיחס בין שריון לרגלים בצבא פקיסטן היה בלתי מאוזן והיה צורך לחזק את חיל הרגלים. שלוש דיוויזיות רגלים (ה-9, ה-16 וה-17) צוידו באופן נרחב בציוד סיני ובראשית 1968 הן כבר כונו "הדיוויזיות הסיניות". בנוסף, הוקמו שתי מפקדות גיס, הגיס השני והגיס הרביעי.
נשיא פקיסטן > המועצה לביטחון לאומי וצו המסגרת המשפטית

הנשיא יחיא ח'אן היה מודע למצב העדין בפקיסטן והחליט לבצע שינויים. יוזמותיו הראשונות כוונו לטובת ייסוד "המועצה לביטחון לאומי" שלתפקיד מזכירה הראשון מונה מייג'ור גנרל גהולם עומר. תפקידה של המועצה היה לנתח ולהכין הערכות בנוגע לנושאים הקשורים לפוליטיקה ולביטחון הלאומי.
בנוסף, פרסם ח'אן ב-1969 את "צו המסגרת המשפטית" (Legal Framework Order) שביטל את תוכנית "היחידה האחת" שעל פיה נוצרה הישות המנהלית "מערב פקיסטן". צו המסגרת המשפטית הסירה את הקידומת "מערב" והותיר את השם "פקיסטן". לצו לא הייתה השפעה על מזרח פקיסטן. לאחר מכן הכריז ח'אן שב-1970 יערכו בחירות ארציות ומינה את השופט אבדוס סאטר כמפקח הראשי של ועדת הבחירות.
נשיא פקיסטן > סופה של מזרח פקיסטן > הבחירות הכלליות של 1970

ביולי 1969 קבע ח'אן את המסגרת לבחירות שנועדו להתקיים בדצמבר 1970. הבחירות התקיימו בכל רחבי הארץ. במזרח פקיסטן זכתה ליגת אוואמי בהנהגתו של שייח מוג'יבור רחמן ברוב רובם של המושבים, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את ארבעת המחוזות של מערב פקיסטן. מפלגת העם הפקיסטנית הסוציאליסטית זכתה בכל המושבים הללו, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את מזרח פקיסטן. הליגה המוסלמית של פקיסטן בהנהגתו של נורול אמין, הייתה המפלגה היחידה שזכתה בייצוג בכל מחוזות המדינה. אף על פי כן, לא עלה בידה לקבל את המנדט להקמת הממשלה. ליגת אוואמי זכתה ב-160 מושבים, כולם במחוזות מזרח פקיסטן. מפלגת העם זכתה ב-81 מושבים והמפלגה השמרנית ב-10. תוצאות הבחירות אכן שיקפו את המציאות הפוליטית העגומה: פיצול קהל הבוחרים הפקיסטני על בסיס הגבולות האזוריים והקיטוב הפוליטי שנוצר בין מזרח פקיסטן לבין מערבה.
במונחים פוליטיים הייתה אז האומה הפקיסטנית מפולגת. סדרה של שיחות דו-צדדיות שהתנהלו בין נציגי מפלגת העם לבין מוג'יבור רחמן לא הניבו הצלחה בהגעה להסכמה על העברת השליטה לנציגי מזרח פקיסטן על בסיס "תוכנית שש הנקודות" שביסודה עמדה הדרישה להפיכתה של פקיסטן לפדרציה עם מידה רבה של עצמאות של מזרח המדינה. הציבור הפקיסטני חש שתוכנית זו הייתה צעד לקראת פיצול המדינה לשתי מדינות נפרדות.
נשיא פקיסטן > סופה של מזרח פקיסטן > האלימות במזרח פקיסטן

הדיונים בין ליגת אוואמי, מפלגת העם והממשלה הצבאית הגיעו למבוי סתום לאחר הבחירות של 1970. באותה עת, החל הנשיא ח'אן לקיים מספר פגישות עם יועציו האסטרטגים בנוגע לסוגיית מזרח פקיסטן. ב-25 במרץ 1971 הוא יזם את "מבצע זרקור" (Operation Searchlight) כדי להשיב את השליטה במזרח פקיסטן. המצב שם החמיר והפער בין שני הצדדים רק העמיק יותר ויותר. התסיסה עברה כעת להתקוממות אלימה כאשר גורמים בנגליים בכוחות המזוינים של פקיסטן ובמשטרה מרדו והקימו את "הכוחות הבנגלדשיים" (בבנגלית: মুক্তি বাহিনী, מוקטי בהיני) יחד עם פשוטי העם מכל המעמדות.
מבצע זרקור היה מבצע צבאי מתוכנן להשבת הסדר על כנו שהחל במרץ 1971 והוא בוצע על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן. מטרתו הייתה לרסן את התנועה הלאומית הבנגלית במזרח פקיסטן. המבצע, שההוראה ליציאתו יצאה מממשלת פקיסטן, נראה כהמשך למבצע דומה שנוהל בנובמבר 1970.
על פי התוכנית המקורית הייתה אמורה השליטה על הערים הראשיות במזרח פקיסטן להיתפס ב-26 במרץ ולאחר מכן הייתה אמורה כל התנגדות פוליטית או צבאית להיות מדוכאת תוך חודש אחד. מתכנני המבצע לא צפו את ההתנגדות הבנגלית הממושכת. חלקו העיקרי של המבצע הסתיים עם נפילתה של העיר הראשית האחרונה ביד הבנגלים בסוף מאי.
היקף האבדות בנפש לא ידוע בשום רמה של דיוק. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש שעמדה למעשה על 300,000 הרוגים (בבנגלית: "3 lahks"), תורגמה בטעות לאנגלית ל-3 מיליון.
יחיא ח'אן הורה על מעצרו של שייח מוג'יבור רחמן בעוון המרדה ומינה את בריגדיר רחימודין ח'אן כיושב ראש ההרכב המשפטי המיוחד שדן בעניינו. ההרכב גזר על רחמן דין מוות והנשיא ח'אן השהה את ביצוע גזר הדין. כל האירועים הללו הובילו לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסופו של דבר גרמו להתערבותה של הודו ולפרוץ מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971. התוצאה הסופית של כל האירועים הייתה ייסוד של המדינה העצמאית של בנגלדש. יחיא ח'אן התנצל בסופו של דבר על שגיאותיו והתפטר מתפקידו.