stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמירנטה לאטורה (אוניית מערכה, 1913)
שירות בצי הצ'יליאני > קריירה מוקדמת

לאחר תום המלחמה באירופה, צ'ילה החלה לחפש ספינות נוספות כדי לחזק את הצי שלה. בריטניה הציעה רבות מספינות המלחמה העודפות שלה, כולל את שתי סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל. החדשות שצ'ילה יכולה אולי לרכוש את שתי אוניות הראשה הללו החלה סערה במדינה, כאשר קציני הצי גינו בפומבי פעולה כזו ובמקום זאת קידמו את סגולותיהם של צוללות וכלי טיס על בסיס עלויות נמוכות יותר וביצועיהם במלחמת העולם הראשונה. מדינות אחרות באמריקה הדרומית דאגו שניסיון להחזיר את התואר "המעצמה הימית הראשונה באמריקה הדרומית", כפי שניסח זאת הניו יורק טיימס, יתחיל מרוץ חימוש ימי נוסף.
בסופו של דבר, צ'ילה רכשה רק את קנדה וארבע משחתות באפריל 1920, שכולן הוזמנו על ידי צ'ילה לפני פרוץ המלחמה ונתפסו על ידי הבריטים. העלות הכוללת של חמש האוניות הייתה פחות משליש ממה שצ'ילה הייתה אמורה לשלם עבור אלמירנטה לאטורה ב-1914. שמה של קנדה שונה שוב לאלמירנטה לאטורה ונמסרה רשמית לממשלת צ'ילה ב-27 בנובמבר 1920. היא עזבה את פלימות' באותו יום עם שתיים מהמשחתות, ריברוס ו- אלמירנטה אוריבה, בפיקודו של אדמירל לואיס גומס קארניו. הם הגיעו לצ'ילה ב-20 בפברואר 1921, שם קיבל את פניהם נשיא צ'ילה, ארתורו אלסנדרי. אלמירנטה לאטורה הפכה לאוניית הדגל של הצי.
בתפקידה כספינת הדגל של הצי הצ'יליאני, אלמירנטה לאטורה נוצלה לעיתים קרובות על ידי הנשיא לתפקידים שונים. לאחר רעידת האדמה בוולנר בעוצמה 8.5 בשנת 1922, שימשה אלמירנטה לאטורה להובלת אלסנדרי לאזור הפגוע. האונייה הביאה גם אספקה נחוצה (כולל מחסה, מזון וכסף) עבור הנפגעים. עד 1923, בצ'ילה היו רק אלמירנטה לאטורה, סיירת, וחמש משחתות, מה שהוביל את ה"ניו יורק טיימס " להעיר ש"מומחים כנראה ידרגו את צ'ילה במקום השלישי בכוח הימי הפוטנציאלי [אחרי ברזיל וארגנטינה]". בעוד שאלמירנטה לאטורה בנפרד הייתה חזקה יותר מהדרדנוטים הברזילאים או הארגנטינאים, להם היו שתי אוניות מערכה לעומת אונייה אחת של צ'ילה. מה שגרם לכך היה מחסור בסיירות מודרניות שילוו את הדרדנוט הבודדת. בשנת 1924, אלמירנטה לאטורה אירחה שוב את הנשיא כאשר ביקר בטלקהואנו לרגל הפתיחה החגיגית של תחנה ימית חדשה שם. לאחר נפילת החונטה של ינואר ב-1925, הדרדנוט אירחה את הנשיא החוזר אלסנדרי במהלך סקירת צי בוולפראיסו; בעודו על הסיפון, הוא נשא נאום בפני בכירים בצי כדי להבטיח להם שממשלתו החדשה "נועדה לכל הצ'יליאנים, ולא מפלגתית בהשראתה". בספטמבר, החודש האחרון לכהונתו, קיבל אלסנדרי את אדוארד, הנסיך מוויילס, על סיפון אוניית המערכה. הביקור דיכא לזמן קצר את התסיסה המקומית, והוא סימן את תחילתו של המשא ומתן על משלחת ימית בריטית, שהגיעה בשנה שלאחר מכן.
אלמירנטה לאטורה נשלחה לבריטניה למודרניזציה במספנת דבונפורט ב-1929. היא יצאה מצ'ילה ב-15 במאי, עברה את בלבואה לפני שחצתה את תעלת פנמה תשעה ימים לאחר מכן. לאחר תדלוק בנמל ספרד ב-28 במאי, דרדנוט המשיכה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, וחלפה על פני האיים האזוריים לפני שהגיעה לפלימות' ב-24 ביוני. שינויים גדולים כללו בנייה מחדש של הגשר, עדכון בקרת האש הראשית של הסוללה לסטנדרטים מודרניים יותר, הוספת בקרת אש עבור החימוש המשני והחלפת מנועי טורבינת הקיטור של האונייה. כמו כן נוסף תורן חדש בין הצריחים השלישי והרביעי, בליטות נגד טורפדו בדומה לסדרת קווין אליזבת הבריטית, ותותחי נ"מ חדשים. כמעט שנתיים לאחר תחילת המודרניזציה, הפליגה אלמירנטה לאטורה בחזרה לוולפראיסו ב-5 במרץ 1931 והגיעה אליה ב-12 באפריל. שתי גוררות 33 טונות ארוכות (34 טונות), שנרכשו לשימוש בנמלי פונטה ארנס ו-ולפראיסו, נישאו על סיפון אוניית המערכה במהלך ההפלגה חזרה לצ'ילה.
שירות בצי הצ'יליאני > מרד 1931

למרות הרצון הטוב שהביא להדחתו של הנשיא הסמכותי קרלוס איבנייס דל קאמפו ביולי 1931, צ'ילה לא הצליחה להתגבר על ההשפעות הכלכליות הקשות של השפל הגדול, והשכר לעובדי מדינה שהרוויחו מעל 3,000 פסו בשנה קוצץ על ידי 12–30 אחוזים לצמצום הוצאות הממשלה. זה עורר תגובה קשה בקרב מלחים של הצי, שכבר ספגו 10 אחוזים קיצוץ בשכר ו-50 אחוזים הפסד בבונוסים בחו"ל. חברים שונים בצוות על סיפון אלמירנטה לאטורה, אך ללא קצינים, נפגשו ב-31 באוגוסט והחליטו כי מרד הוא דרך הפעולה הטובה ביותר.
קצת אחרי חצות ב-1 בספטמבר, אנשי הצוות הזוטרים של אלמירנטה לאטורה, סיירת משוריינת (O'Higgins), שבע משחתות, וכמה צוללות השתלטו על ספינותיהם בזמן שרבים מחבריהם לספינה צפו בטורניר אגרוף בלה סרנה. הם כלאו את הקצינים, רובם ללא מאבק, ואבטחו את הספינות בערך בשעה 02:00. הם בחרו ועדה, אסטדו מאיור דה טריפולסיון, ליטול אחריות על המרד. מאוחר יותר באותו יום, בשעה 16:55, פנו המורדים ברדיו לשר הצי, והצהירו כי הם פועלים על דעת עצמם, בניגוד לפעולה בשיתוף פעולה עם מפלגה פוליטית מיליטנטית או מורדים קומוניסטים. הם ביקשו להחזיר את מלוא משכורותיהם ואת עונשם של אלה שהכניסו את צ'ילה לשפל, תוך שהם ציינו שלא ישתמשו בכוח כדי להשיג את המטרות הללו.
קצת לפני חצות ב-2 בספטמבר, המורדים שלחו הודעה לממשלת צ'ילה עם רשימה "מתוחכמת" יותר של שתים עשרה דרישות. בינתיים, דרומה יותר, חברים זוטרים של הצי בבסיס הצי הראשי של Talcahuano הצטרפו למרד, והשתלטו על כמה כלי שיט בתהליך. כמה מהם הפליגו צפונה כדי להצטרף למורדים האחרים, בעוד שתי סיירות, כמה משחתות וצוללות נותרו לשמור על הבסיס. בסיסים אחרים הצטרפו למרד המלא כעת, כולל קבוצת האוויר השנייה שבסיסה בקינטרו. עם כל כך הרבה מורדים שהופיעו, רבים חששו ששפע העובדים המובטלים יצטרפו. הממשלה ניסתה לבקש סיוע מארצות הברית בצורה של התערבות צבאית או ציוד מלחמה (כולל שתי צוללות ופצצות המסוגלות לחדור לשריון של אלמירנטה לאטורה), אך הם נדחו הן בפומבי והן באופן פרטי. סגן הנשיא בפועל מנואל טרוקו מצא את עצמו כעת במצב לא רצוי; הוא נאלץ להביס את המורדים לפני שיחידות נוספות יצטרפו ויחזקו את כוחם, אבל אם הוא יהיה קשוח מדי, קיים סיכון שהציבור יחשוב שמדיניותו דומה מדי לרודן לשעבר איבנייס דל קאמפו. טרוקו החליט על דרך של פיוס. הוא שלח את אדמירל אדגרדו פון שרדרס, לנהל משא ומתן עם המורדים. הם נפגשו על סיפונה של אלמירנטה לאטורה, שם פון שרדרס, שראה פיצול פוטנציאלי בין מלחים שזועמים על שכרם לעומת אחרים עם אג'נדה פוליטית יותר, ניסה לחלק אותם לפי קווים אלה ולגרום להם להיכנע. אולם תחינה של הצי הדרומי המתקרב, בבקשה להמתין לפני כל הסדר אפשרי, חתמה את העניין לעת עתה ופון שרדרס חזר בחזרה לבירה.
ספטמבר סימן תפנית במזלם של המורדים, למרות הגעתו של הצי הדרומי ב-4 בספטמבר. כל הרווחים הטריטוריאליים שלהם נלקחו על ידי כוחות הממשלה, והותירו רק את הצי בידי המורדים. עד למחרת, בוצעה תקיפה אווירית של כוחות הממשלה. הנזק היחיד שנגרם היה לצוללת H4, שלא הצליחה לצלול, אבל לפחות פצצה אחת נחתה כ-50 יארד (46 מטרים) מאלמירנטה לאטורה. למרות הנזק המועט, המתקפה שברה את רוחם של המורדים; הם הציעו במהירות לשלוח משלחת לסנטיאגו כדי לדון בתנאים, אך הממשלה, שהתחזקה בניצחונותיה הקרקעיים, סירבה. בעוד המרד התפתח לוויכוחים ואנרכיה, ספינות בודדות החלו לעזוב את המפרץ ולהפליג לוולפראיסו, והשאר לאחר מכן. אלמירנטה לאטורה עגנה במפרץ טונגוי עם הסיירת בלאנקו אנקלאדה. שבעה אנשי צוות על האונייה קיבלו עונשי מוות, שלאחר מכן הומרו למאסר עולם.
שירות בצי הצ'יליאני > קריירה מאוחרת יותר

עדיין בעיצומו של השפל, אלמירנטה לאטורה הושבתה ב-Talcahuano ב-1933 כדי להפחית את ההוצאות הממשלתיות, ורק צוות שלדי הוקצה לטפל בספינה המאוחסנת עד אמצע שנות ה-30. בשיפוץ מחודש ב-1937 במספנת Talcahuano, הורד מעוט המטוס ונוספו כלי נשק נגד מטוסים. אולם, אלמירנטה לאטורה מעולם לא עברה מודרניזציה מלאה, ובמלחמת העולם השנייה הסוללה העיקרית שלה הייתה קצרת טווח יחסית והגנת השריון שלה, שתוכננה לפני שהעיקרון "הכל או כלום" יושם בפועל, לא הייתה מספקת לחלוטין. אף על פי כן, בשנת 1939, המודיעין האמריקני הראה שברית המועצות ניסתה לקנות את האונייה, וזמן קצר לאחר המתקפה של יפן על פרל הארבור, פנתה ממשלת ארצות הברית לנספח הצי הצ'יליאני ולתת האדמירל שעמד בראש הוועדה הימית של צ'ילה לארצות הברית במטרה לרכוש את אלמירנטה לאטורה וכמה משחתות כדי לחזק את הצי של ארצות הברית. שתי ההצעות הללו נדחו, ואלמירנטה לאטורה שימשה לסיורי נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר תאונה בשנת 1951 בחדר המכונות של אלמירנטה לאטורה נהרגו שלושה אנשי צוות, הספינה הושארה לעגון ב-Talcahuano כיחידת אחסון למזוט. היא הוצאה משירות באוקטובר 1958, ונמכרה למיצובישי תעשיות כבדות בפברואר 1959 תמורת 881,110 דולר לפירוק לגרוטאות. ב-29 במאי 1959, בליווי מטח הצדעה של הצי הצ'יליאני שנאסף, נגררה הדרדנוט הישנה על ידי הגוררת Cambrian Salvos, והגיעה ליוקוהמה, יפן, בסוף אוגוסט, למרות שתהליך הגריטה לא התחיל מיד עם ההגעה. כמות ניכרת של חלקים מאלמירנטה לאטורה שימשו לשיקום מיקאסה, שהידרדרה קשות לאחר מלחמת העולם השנייה, עד 1961.
ההשקה של אלמירנטה לאטורה, נובמבר 1913.
תוכניות של אה"מ קנדה
אלמירנטה לאטורה ברציף בבלבואה, פנמה, ב-17 בינואר 1921, בעת הפלגה מבריטניה לצ'ילה
אלמירנטה לאטורה מהחרטום, תאריך לא ידוע.
מבט מטה מהגשר של אלמירנטה לאטורה על צריחי החרטום, תאריך לא ידוע.
באירקטאר TB 2

באירקטאר TB 2 הוא כלי טיס בלתי מאויש ארוך-טווח המסוגל לבצע פעולות טיסה בשליטה מרחוק או אוטונומית. הוא מיוצר על ידי החברה הטורקית בייקר, בעיקר עבור חיל האוויר הטורקי. המל"ט נשלט על ידי צוות בתחנת בקרה קרקעית. בעוד הכוחות המזוינים הטורקיים מתארים את באירקטאר TB 2 כ"מל"ט טקטי" כדי למנוע ממנו להיות מתחרה למל"ט באירקטאר אקינג'י, תקנים בינלאומיים יסווגו אותו כמל"ט MALE.
פיתוח

פיתוחו של ה-TB 2 קיבל רוח גבית עקב האיסור האמריקאי על ייצוא של כלי טיס בלתי מאוישים חמושים לטורקיה, בשל החשש שהם ישמשו נגד קבוצות PKK בתוך טורקיה ומחוצה לה.
בייקר החלה לפתח מערכת כלי טיס טקטי קרבי חדש לבקשת נשיאות התעשיות הביטחוניות, לאחר הניסיון של המל"ט הטקטי הראשון שלה, באירקטאר TB 1, שנמסר לצבא הטורקי בשנת 2011. באירקטאר TB 2 ביצע את טיסת הבכורה שלו באוגוסט 2014. ב-18 בדצמבר 2015 פורסם סרטון של ירי טיל ניסוי מהבאירקטאר, תוצאה של שיתוף פעולה עם רוקסטן. הפצצות מונחות הלייזר של רוקסטן נבדקו לראשונה.
בינואר 2019 חתמה בייקר על הסכם עם הכוחות המזוינים האוקראיניים על רכישת 12 יחידות TB 2 ו-3 תחנות בקרה קרקעיות בשווי 69 מיליון דולר עבור הצבא האוקראיני. אוקראינה קיבלה את המל"טים הראשונים במרץ 2019, בעלות של מיליון עד שני מיליון דולר. מאז, בעקבות הפלישה הרוסית, הזמינה אוקראינה עוד 48 מל"טים, מה שהביא לפתיחת מפעל לייצור ותחזוקה של מל"טי באירקטאר על אדמת אוקראינה.TB-2.
באוקטובר 2020 נחשף השימוש במערכת האלקטרואופטית של ווסקאם MX-15D הקנדית במל"ט לאחר שגורמים ארמניים טענו ששרידי מערכת MX-15D שוחזרו ממל"ט TB 2 שהופל במהלך הסכסוך עם אזרבייג'ן. הדבר גרר את הפסקת הייצוא של MX-15D לטורקיה, בעוד חקירה של מחלקת הייצוא הביטחוני הקנדית מעריכה את השימוש בטכנולוגיה קנדית בסכסוך נגורנו-קרבאך.
עד שנת 2021 השלים ה-TB 2 כ-400,000 שעות טיסה מבצעיות.
שירות מבצעי > מלחמת נגורנו קרבאך 2

ביוני 2020 אזרבייג'ן החליטה לרכוש מל"טים מטורקיה. במהלך מלחמת גורנו-קרבאך 2020, נעשה שימוש רב במל"טי באירקטאר TB 2 נגד הכוחות של ארמניה. אזרבייג'ן השתמשה במל"טים ביניהם בהארופ וב-TB 2 כדי להשמיד תותחים ארמניים, עמדות חי"ר, כלי רכב צבאיים ומערכות הגנה אוויריות הושמדו על ידי אזרבייג'נים. ב-19 באוקטובר 2020 הופל באירקטאר TB 2 על ידי הגנות אוויריות של הצבא הארמני מעל נגורנו קרבאך. ב-8 בנובמבר 2020 הופל ביירקטאר TB 2 אזרביג'אני נוסף על ידי ההגנה האווירית, בדרום מזרח נגורנו קרבאך.
שירות מבצעי > הפלישה הרוסית לאוקראינה

בשנת 2019 אוקראינה רכשה מל"טי באירקטאר כחלק מהפקת לקחים מכיבוש חצי האי קרים.
ב-2022 עם התחלת הלחימה בין רוסיה לאוקראינה מומחים רבים העריכו שמעט המל"טים שישנם בצבא האוקראיני יופלו על ידי צבאו של פוטין בתוך שעות ספורות. למרבה ההפתעה, עד כה במהלך המלחמה, הכטב"מים האוקראיניים (בייראקטאר TB 2) לא רק שעדיין טסים, אלא גם מיירטים טילים מונחים רוסיים, טנקים ורכבות ציוד, לפי בכירים בפנטגון. המל"טים האלו הפכו לקורות התמך של מכרה המלחמה, וכן לסמלה של הטקטיקה של הצבא האוקראיני.
מפעילים

טורקיה טורקיה - חיל האוויר, המשמר הלאומי והצי
אוקראינה אוקראינה - חיל האוויר וצי
אזרבייג'ן אזרבייג'ן
אתיופיה אתיופיה
קטאר קטאר
מרוקו מרוקו
לוב לוב
הערות שוליים

↑  הסכם טורקיה-אוקראינה: כטמ"מים תוצרת טורקיה יורכבו במפעל באוקראינה, באתר Israel Defense, ‏2022-02-06
↑  הנשק האוקראיני שמתסכל את פוטין: זהו "משמיד השיירות" של זלנסקי, באתר מעריב אונליין, 14 במרץ 2022
↑  כלי טיס מתאבד: אוקראינה משמידה רוסים עם נשק חדש וקטלני, באתר בחדרי חרדים
באירקטאר של אזרבייג'ן במצעד
באירקטאר אוקראיני
בכחול מפעילים ובתכלת מדינות שהזמינו
גרגוריוס התשיעי

ציור של גרגוריוס התשיעי מ-1290
גרגוריוס התשיעי (לטינית: Gregorius IX; נולד בין 1145 ל-1170 – 22 באוגוסט 1241) היה אפיפיור מיום 19 במרץ 1227 עד ליום מותו – 22 באוגוסט 1241.
נצר למשפחת אנשי כמורה בכירים ובהם האפיפיור גרגוריוס השביעי (1073–1085), פעל גרגוריוס מתוך מטרה לבסס את השפעת הכס הגדול מעל לכל הגורמים הפוליטיים באירופה הנוצרית, שאיפה זו הציבה אותו מול הקיסרות הרומית הקדושה ושליטה פרידריך השני.
מאבק בקיסרות, מסעי הצלב, והקמת האינקוויזיציה הם המוטיבים העיקריים של תקופת כהונתו. בעידן של תמורות ועימותים תרבותיים ולצד אפיפיורים בעלי שם בולטת דמותו של גרגוריוס התשיעי כרפורמטור ומגן הכנסייה.
חייו לפני מינוי לאפיפיור

מעט מאוד ידוע על ראשית חייו וההיסטוריונים, הן של תקופתו והן מאוחרים חלוקים בשאלות בסיסיות כגון תאריך הולדתו. בעוד האנציקלופדיה הקתולית מציינת את שנת 1145
מקור אחר מציין את שנת 1170
ההיסטוריוגרף מתיו פריז מציין כי הוא היה בן מאה בשעת מותו דבר המציב את תאריך לידתו בשנת 1140. ככל הידוע הוא היה בן למשפחת קונטי משפחה מכובדת ברומא ומדינת האפיפיור שהוציאה מתוכה אנשי כמורה רבים. הסברה המקובלת היא שהוא היה אחיין של אינוקנטיוס השלישי, מצד אמו. לפני הכתרתו היה שמו הוגלינו די קונטי (איטלקית: Ugolino di Conti).
חייו לפני מינוי לאפיפיור > בישוף ברומא

עם עלייתו לכס הקדוש של אינוקנטיוס השלישי בינואר 1198 הוא מינה את הוגלינו די קונטי לבישוף של סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) – הרובע השמיני מבין רובעי העיר רומא. בעת מינוי זה היה הוגלינו די קונטי בעל השכלה משפטית ומקורב לכס הקדוש. תפקידו החשוב השכלתו וככל הנראה גם נטייה טבעית הפכו אותו לדיפלומט המועדף על אינוקנטיוס השלישי. שליחותו המרכזית באותה תקופה הייתה אל מרקוורד אנווילר (גרמנית: Markward von Annweiler) – איש אצולה גרמני ואיש אמונו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם מותו של היינריך השישי הפך לטוען לכתר סיציליה ואויב של הכס הקדוש. המשא ומתן עמו לא העלה פירות, אינוקנטיוס השלישי הכריז עליו כצלאח א-דין ה"חדש" והטיל עליו חרם.
חייו לפני מינוי לאפיפיור > בישוף אוסטיה

בשנת 1206 הוא התמנה לבישוף של אוסטיה – תפקיד שהציב אותו בדרגת קרדינל וסימן את עתידו כטוען לכתר האפיפיור. בתוקף תפקידו הוא יזם את שיקום ביצורי העיר ובניית מנזר. בתקופה זו נקרעה האימפריה הרומית הקדושה במאבק ירושה על השליטה בגרמניה בין פיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת לבין אוטו הרביעי מבראונשווייג. האפיפיור שראה באימפריה הקדושה הן כיריב מסוכן בעל אינטרסים באיטליה מחד וככלי פוטנציאלי לשמש כיד ימינו של הכס הקדוש שלח את הוגלינו די קונטי כנציגו לגרמניה ותוך הפעלת דיפלומטיה בקרב האלקטורים והנסיכים הגרמניים נבחר אוטו הרביעי כמלך גרמניה. אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא שקרעו את האימפריה ונסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ביום 21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208 ובשנת 1209 הוכתר כקיסר של ידי האפיפיור.
ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מברונסוויק לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה, ובשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה. האפיפיור שלף בשלב זה את הקלף המנצח – בן חסותו פרידריך – שלו זכויות לכתר הגרמני וקשר אמיץ עם הכס הקדוש. בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך – בהיעדרו (לטינית: absentia) – למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים אותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס שבמקביל נידה את אוטו. ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ, והוא הוכתר למלך גרמניה ביום 9 בדצמבר 1212.
חייו לפני מינוי לאפיפיור > הונוריוס השלישי

במהלך ההכנות למסע הצלב החמישי, בעוד הוא לוקח בעצמו את תפקיד המטיף נפטר אינוקנטיוס השלישי ביום 16 ביולי 1216. ביום 18 ביולי התכנסו הקרדינלים במטרה לבחור אפיפיור חדש, תחת האיום של תוהו באיטליה, מסע הצלב שעתיד לצאת לארץ הקודש וחשש מקרע בכנסייה במאבקה חסר הפשרות בכפירה הוחלט להטיל את מלאכת הבחירה על שני הקרדינלים הבכירים – אחד מהם הוגלינו די קונטי מאוסטיה, הם בחרו את הקרדינל סנסיו קמרריו שבחר בשם הונוריוס השלישי והוכתר ברומא ביום 31 באוגוסט. הונוריוס השלישי המשיך ללא שינוי בקווי המדיניות של קודמו וראה את מסע הצלב החמישי יוצא לארץ הקודש אך שוקע במצרים תחת פיקודו של שליח (לגאט) הכס הקדוש. מאמציו של הונוריוס לגייס למסע הצלב את פרידריך השני לא הביאו כל תוצאה והוא נפטר ביום 18 במרץ 1227 מבלי לראות את הקיסר יוצא למזרח על מנת לשחרר את ירושלים מעול המוסלמים.
בתקופת כהונתו של הונוריוס השלישי המשיך הוגלינו די קונטי לשמש בתפקידי מפתח במערכת הדיפלומטית של הכס הקדוש. בשנת 1217 מינה האפיפיור את הוגלינו לתפקיד לגאט – שליח הכס הקדוש ללומברדיה כמטיף למסעי הצלב באותה שנה הוא שימש כמתווך בסכסוך בין פיזה וג'נובה ולאחר מכן בסכסוכים בין ערים נוספות בצפון איטליה.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > בחירה

לאחר מות הונוריוס השלישי נבחר הקרדינל הוגלינו די קונטי בעצמו לאפיפיור – והוכתר ביום 19 במרץ. בחירתו נבעה מרצונם של הקרדינלים באדם חזק אשר מחד יצעד בדרכו של אינוקנטיוס השלישי יביא לידי מימוש את מסע הצלב ויסיים את הרפורמה בכנסייה הקתולית על פי הוועידה האקומנית הרביעית בלטראנו. משנת 1213 שהדגישה את איחודה הדתי-רעיוני של אירופה הקתולית, בעיקר מול תנועות בדלניות, ואישרה את מעמדו העליון של האפיפיור בראש הפירמידה. הוועידה הציבה שתי דרכים למימוש דרכה – ארגון מסע הצלב, ותיקון מידות.
הוגלינו בחר בשם גרגוריוס תוך שהוא מכוון לזכרו של גרגוריוס השביעי, רפורמטור גדול, ומי שעמד בראש הכנסייה בעת מאבק האינווסטיטורה מול הקיסר היינריך הרביעי ובכך מצביע על דרכו העתידית – רפורמה ומאבק חסר פשרות להכנעת הקיסרות.
גרגוריוס ביקר את טקס שבת האור הנהוג בכנסיות המזרחיות וכינה אותו מעשה הונאה.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > מול פרידריך השני

מול האפיפיור עמד אחד מגדולי השליטים של ימי הביניים – פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, השניים שלא היו זרים אחד לשני היו מנוגדים בגישתם ומערכת היחסים ביניהם אופיינה בעימותים טוטליים. עם עלייתו של גרגוריוס התשיעי לכס הקדוש הוא הטיל חרם ונידוי על הקיסר לאחר שהקיסר התעכב ביציאתו למסע הצלב השישי, העימות הידרדר כאשר גם במהלך מסע הצלב – שהחזיר את ירושלים לידי הנוצרים כתוצאה מהסכם יפו (1229).
חזרתו של פרידריך השני לסיציליה אפשרה לו לערוך סדר בביתו. בהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין, חותנו של פרידריך, ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה. בתקופה קצרה הצליח פרידריך לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום – הסכם סן ג'רמנו בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני. חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים. החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
האידיליה נמשכה זמן קצר בלבד, שני הצדדים היו בעלי אינטרסים מנוגדים באיטליה ונחלקו בשאלות מהותיות של מעמד וסמכות. האפיפיור טען כי לידיו נמסרו שתי חרבות – האחת רוחנית והשנייה חילונית. על פי טענה זו העביר האפיפיור את החרב החילונית – סמכויות השלטון הארצי לנסיכים אך עשה זאת מעמדת עליונות ואת שניתן אפשר לשלול – כלומר הסמכויות נותרו מוחלטות בידי האפיפיור.
במהלך שנת 1239 תפס פרידריך את השלטון באי סרדיניה והביס את הליגה הלומברדית – חששות האפיפיור מכוחה של הקיסרות הביאו אותו לחדש את נידוי הקיסר באותה שנה, בצר לו החליט גרגוריוס התשיעי לכנס ועידה של קרדינלים ואנשי כנסייה מכל אירופה במטרה לאחד כוחות ולהכריע את הקיסר. פרידריך נקט בגישה מקורית בנוגע לאיום שהציגה הוועידה, ומנע את כינוסה על ידי יירוט אנשי הכנסייה שהגיעו לאיטליה בדרך הים. צי פיזאני ארב לספינות עליהן היו שני קרדינלים ושבה אותם. מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 שימש כאנטי קליימקס ושיבש את תוכניות הכס הקדוש.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > הקמת האינקוויזיציה

גרגוריוס התשיעי ייסד את מוסד האינקוויזיציה של הכס הקדוש במטרה למלא את החלטות הוועידה הלטרנית הרביעית בנוגע למלחמה בכפירה, עיקר מאמצי האינקוויזיציה כוונו כנגד הקתרים, הקרויים גם אלביגנזים, שהיו כת דתית בעלת מאפיינים גנוסטיים, שפעלה באזורים שונים באירופה במאות ה-11 עד ה-13. הכנסייה הקתולית ראתה בכת זו כת מינות, וכדי להתמודד עם התפשטותה בחבל לנגדוק, החלה במסע הצלב האלביגנזי במטרה להשמיד את הכת, לאחר שחבל לנגדוק הוכפף למלך צרפת, הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה שנועדה להוביל את תהליך דיכוי שרידי מרכזי התמיכה של הקתריזם. האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד. המסדר הדומיניקני היה הבסיס להפעלת האינקוויזיציה ולחבריו נתנו סמכויות חקירה אך לא ענישה, אלו ניתנו לשלטונות החילוניים שגזרו על האשמים בכפירה את העונש על פי החוק – בדרך כלל עונש מוות.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > מסדרי הקבצנים

שמו של גרגוריוס התשיעי נקשר בשמם של המסדרים של הקבצנים המסדר הדומיניקני והמסדר הפרנציסקני. מסדרים אלו שתחילתם כתנועות מחאה על גבול הכפירה, גרגוריוס, עוד בהיותו הקרדינל די קונטי הבין את כוחם והיתרון בהפעלתם של מסדרים אלו והיה למגינם, תוך קשירת קשרי ידידות אישיים עם מייסד המסדר פרנציסקוס מאסיזי.
בתום עשורים ספורים לאחר ייסוד מסדר הפרנציסקנים עוררה קנאותם ויכוח גדול, שהוכרע רק לאחר מותו של פרנציסקוס. עיקר הוויכוח נסב על סירובם להחזיק ברכוש. אמנם, כל הנזירים ויתרו על רכוש, אך למעשה נהנו מ"עוני קיבוצי", ואף שכל הנזירים כיחידים היו נטולי רכוש, לעיתים קרובות היה מנזרם עשיר למדי. הפרנציסקנים דחו הסדר זה, והשתמשו בנכסים שנרשמו על שם הכנסייה. עם התחזקות המסדר, הורה גרגוריוס התשיעי לחייב את הפרנציסקנים להחזיק ברכוש שבו השתמשו, בניגוד מפורש לצוואתו של פרנציסקוס. לאחר הקמת האינקוויזיציה תפסו הפרנציסקנים מקום חשוב ברדיפת מינים. המסדר הוקם מלכתחילה כדי להיאבק במינות, וברבות השנים ניצל את ניידותם של הנזירים הקבצנים למטרות חקירה והטפה בשירות האינקוויזיציה. תפקיד זה הקנה לחברי המסדר עוצמה ויוקרה רבים.
ביום 16 ביולי 1228 הכריז גרגוריוס התשיעי על פרנציסקוס מאסיזי כקדוש, ולמחרת הניח את היסודות לבסיליקה באסיסי.
ידיד קרוב אחר היה דומינגו דה גוסמן גארסס מייסד המסדר הדומיניקני בתחילת המאה ה-13, והוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים. הדומיניקנים גם כונו "דומיני-קאן" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל". הכינוי דבק בהם בשל הפנטיות הרבה שהפגינו, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי-הדת, מתוקף עמדתם זאת הניח גרגוריוס התשיעי את מוסד האינקוויזיציה בניהולם. בשנת 1234 לאחר מותו של דומינגו הכריז עליו גרגוריוס התשיעי לקדוש.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > האוניברסיטה של פריז

האוניברסיטה של פריז הייתה מוסד אקדמי תחת חסות הכנסייה בה נלמד מדע התאולוגיה, על פי צווים מלכותיים משנת 1200 זכו מוסדות מורי ותלמידי האוניברסיטה בפריווילגיות מרחיקות לכת במטרה להבטיח את עצמאות המוסד מפני השלטון החילוני ולחזק את קשריו עם הכס הקדוש. במרץ 1229 פרצו מהומות בפריס בהן השתתפו תלמידי האוניברסיטה, על פי דרישת המלכה בלנקה, נסיכת קסטיליה העוצרת בשם לואי התשיעי, מלך צרפת התערבו במהומות משמרות העיר ושלטונות האוניברסיטה נאלצו למסור סטודנטים פורעים לידי השלטונות האזרחיים ובמהלך המעצרים והחקירות נהרגו מספר סטודנטים. כתוצאה מכך הופסקו הלימודים באוניברסיטה למשך שנתיים. האפיפיור מינה אנשי כנסייה צרפתים בכירים לבוא במשא ומתן עם השלטונות הצרפתיים על החזרה לפעילות של האוניברסיטה אך ללא תוצאות. בשנת 1231 הוציא גרגוריוס התשיעי בולה אפיפיורית "אם המדעים" (לטינית: Parens scientiarum) בה נקבעו יחסי האוניברסיטה עם השלטונות, בולה זו נחשבת למגנה קרטה של האקדמיה. הבולה מופנית לאנשי הרוח של פריז. בבולה הוא יישב את חילוקי הדעות ונתן בידי שלטונות האוניברסיטה את הכלים החוקיים ליישב מחלוקות ובעיות משמעת במוסד, כן קובעת הבולה סדרים להוראה, סמלי ולבוש המורים ואנשי הסגל, טקסים ויחסים בין הסגל לתלמידים, ומעל הכול ניתנה סמכות אוטונומית לאוניברסיטה לחדש או להשעות את הלימודים. על פי הבולה ניתנה לאוניברסיטה הזכות לגבות דמי שכר לימוד בסך שני סו לשבוע.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > הדקרטלים וחוק הכנסייה

אחד ממפעליו הגדולים היה כתיבה מחדש של המשפט הקאנוני, הוא הזמין לרומא את הנזיר הדומיניקני ריימונד מפאנפורט לרומא בשנת 1230 לעמוד בראש מפעל הכתיבה ואיסוף הכתבים המרכיבים את החוק הקאנוני של הכנסייה. ארבע שנים של עבודה הביאו להוצאת אוסף החוקים החדש (Nova Compilatio decretalium) שמעמדם כחוק מחייב על פי בולה מיום 5 בספטמבר 1234.
בקובץ החוקים נקבע גם יחס הכנסייה ליהודים. על פי הכתבת האפיפיור, היהודים נידונו להיות במעמד נמוך ומופלים לרעה על פי הדוקטרינה של השירות התמידי של היהודים (perpetua servitus iudaeorum) לפיו היהודים יישארו במעמד של נחיתות השפלה כמעמד משרתים פוליטי עד ליום הדין. תפיסה זו הייתה בתוקף עד למאה ה-19.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי > משפט פריז

ב-1236 שלח ניקולס דונין, תלמידו של רבי יחיאל מפריז, שהמיר את דתו והצטרף לפרנציסקנים, איגרת לאפיפיור גרגוריוס התשיעי, בה האשמות רבות כנגד התלמוד. רק שלוש שנים אחר כך התקבלה התשובה. האפיפיור קבע כי כל ספרי היהודים יוחרמו מבתי הכנסת ויועברו לעיון המסדרים. לשם ביצוע הוראותיו הוא הפנה את ניקולס דונין לבישוף של פריז ולמלכי אירופה. על התלמוד כתב האפיפיור באיגרתו:
נפתח דיון משפטי שהתקיים בארמון מלך צרפת, לואי התשיעי, ב-25 ביוני 1240 בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד. ביהדות הוא מכונה גם "ויכוח פריז". בסיום המשפט מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשריפה. ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו. בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז את כל ספרי התלמוד במשך כשתי יממות.
סוף דבר

מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי ביום 22 באוגוסט 1241 הטיל את הכנסייה הקתולית למבוכה, הסכסוך עם הקיסרות הרומית הקדושה בשיאו מנע מהקרדינלים מלנהל את הבחירות למשרת האפיפיור באופן סדיר. תהליך בחירת האפיפיור הקונקלווה נסתיים בפשרה והאפיפיור סלסטינוס הרביעי נבחר ביום 25 באוקטובר 1241 ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241. מבלי שהצליח להשאיר כל חותם על ההיסטוריה.