stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו לבנטל
השפעות יהודיות וציוניות

במהלך לימודיו הגבוהים התקרב לבנטל ליהדות ולחוגים ציוניים. בשנת 1920 הצטרף לקבוצת סטודנטים ציונית בהיידלברג. במקביל ביטא במכתבו לארנסט סימון, חברו הפילוסוף וחוקר החינוך, ביקורת רבה כלפי הציונות - בין היתר בשל שאיפתה להקים בית לאומי בארץ ישראל. לדעתו, הציונות מבוססת על מתח בין הזהות היהודית המולדת לבין ההשתייכות למדינה הגרמנית. ביקורת זו מבוטאת במאמר "מילה עקרונית בשאלת החינוך" שחיברו חמישה חוקרים יהודים גרמנים ב-1922, ביניהם לבנטל, פרום וסימון. לדעתם על הציונות להטמיע ערכים רוחניים השאובים מהשורשים היהודיים, ולא ליפול לגל הבורגני והלאומני השוטף את אירופה.
הוא סייע לפליטים יהודיים ממזרח אירופה, אשר הגיעו לגרמניה בעקבות מלחמת העולם הראשונה ללא תעודות ומסמכים. לבנטל היה חבר בחוג של הרב נחמיה אנטון נובל, הרב האורתודוקסי של הקהילה היהודית בפרנקפורט בשנים 1910–1922. בכך ביטא את המרד באורח החיים של הוריו. נובל היה מלומד ופילוסוף, וגישתו הליברלית וסגנונו משכו את לבנטל כמו גם אינטלקטואלים צעירים נוספים.
השפעת היהדות המשיחית על לבנטל התבטאה במאמר בשם "הדמוני" שהגיש למרצה שלו באוניברסיטה, הפסיכיאטר והפילוסוף קרל יאספרס, בו יצא נגד התפיסה הפוזיטיביסטית-פסיכולוגית של יאספרס וכלל ביקורת על הבורגנות. חיבורו התקבל באהדה על ידי הפילוסוף ארנסט בלוך. פרנץ רוזנצווייג וזיגפריד קרקאואר, אינטלקטואלים יהודים שחיו בפרנקפורט, הביעו גישה ביקורתית יותר כלפי המאמר, בעיקר נגד התלהבות משיחית ואפוקליפטית. רוזנצווייג התנגד להכנסת המאמר לספר היובל שהוקדש לנובל, אך לבסוף צורף המאמר לספר היובל, והיה לפרסומו הראשון.
משיכתו של לבנטל ליהדות ולפסיכואנליזה התחזקה בשנים 1924–1925, עת הכיר סנטוריום יהודי שפעל בפרנפורט, ובו התקיים אורח חיים יהודי, לצד עיסוק אינטנסיבי בפסיכואנליזה. לבנטל ציין בשנותיו המאוחרות כי השילוב בין הפסיכואנליזה להתעמקות היהודית השפיע על המשך הקריירה שלו.
בשנת 1925 חלה תפנית ביחסו של לבנטל לציונות, ובהמשך נטש כליל את התנועה הציונית.  לתפיסתו, הציונות והעלייה לארץ ישראל עושה עוול לאוכלוסייה הערבית המקומית. לדעתו, חיבור הזהות היהודית עם הרעיון הציוני של הקמת בית לאומי בארץ ישראל עתיד לנוון את העם היהודי.
אסכולת פרנקפורט והשפעתה על לבנטל

הצטרפותו למכון למחקר חברתי הביאה לשינוי תפיסתי ניכר, המייחס חשיבות לרציונליות, וביקורת כלפי המסורת הרומנטית והסינקרטיזם אשר אפיינו את חיבוריו בתקופה המוקדמת יותר. חיבוריו על הוגי ההשכלה הצרפתית, רוסו והלווטיוס, משקפים את הגותו המתחדשת.
את תחומי ההתמחות שלו, הסוציולוגיה של הספרות ותרבות ההמונים, פיתח לבנטל בשנותיו הראשונות במכון למחקר חברתי. אוסף מאמרים שכתב בסוף שנות העשרים, אשר אוגד מאוחר יותר בספר בשם "רטרוספקטיבה על הסוציולוגיה של הספרות" עסק בבעיות הסוציולוגיה של הספרות. הוא העמיק בחקר סופרים גרמנים בני המאה ה-19 והביע גישה שונה מהמקובלת בתקופתו. לדעתו, החוקרים באקדמיה נמנעו מחקר הספרות בהקשר החברתי, בעוד הוא כיוון להיבט החברתי, המוסרי והתרבותי שבספרות. במקביל לעליית היטלר לשלטון בגרמניה, הוא מצא בספריהם של גוסטב פרייטג (Gustav Freytag), פרידריך שפילהגן (Friedrich Spielhagen) וקונארד פרדיננד מאייר (Conrad Ferdinand Meyer), תהליך הדרגתי של התנוונות, דעיכה של ערכים ליברלים ועליית קרנה של הלאומנות.
לגישתו הביקורתית ניתן למצוא מקבילות רבות באסכולת פרנקפורט, שנשענה על תפיסה נאו-מרקסיסטית הדוגלת במעורבת חברתית ומבקשת לקדם ביקורת ושינוי חברתי מהיסוד. על בסיס תפיסה זו של אסכולת פרנקפורט, כונן בסוף שנות השלושים המושג הפילוסופי-סוציולוגי תיאוריה ביקורתית.
למרות ההצלחה והגדילה של האסכולה בראשית תקופתה בניו יורק, אשר התבטאה בגידול מספר חברי המכון והשקעות כספיות ניכרות, בסוף שנות ה-30 חלה הידרדרות במצבם הכלכלי. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, התמקדו חברי מכון המחקר בחקר עליית הפשיזם והאנטישמיות. לבנטל תרם למאמץ בכתיבת מאמר בשם "דתו של היינה" (“Heine’s Religion”), אשר דן בתהליך ההתנצרות של המשורר הגרמני היינריך היינה.
אחד מתחומי המחקר המשותפים והמשמעותיים ביותר של האסכולה באמריקה היו חקר הדעה הקדומה. המחקר, שהוצג בשנת 1944, נכלל ב-5 ספרים תחת הכותרת "מחקר הדעה הקדומה". לבנטל, יחד עם נורברט גוטרמן (Norbert Guterman), פרסמו במסגרת המחקר את “נביאי ההונאה" בשנת 1949. בספר זה הם ניתחו את האמצעים בה הדמגוגיה מועברת, את השפה שבשימוש הדמגוג ואת הפן החברתי-פסיכולוגי במערכת היחסים שבין הקהל למנהיג המסיט.
לבנטל מוכר פחות מעמיתיו למכון למחקר חברתי, כגון הורקהיימר, אדורנו ומרקוזה. הסיבה לכך, לדברי החוקר מרטין ג'יי, היא מעורבות עמוקה בפעילות המנהלית של המכון, סיוע וייעוץ לעמיתיו בכתיבת מאמריהם, וכן שותפות במאמרים קבוצתיים שלא זכתה לאזכור ברבים מפרסומים אלה.
בביליוגרפיה חלקית

Leo Lowenthal, Heine’s Religion: The Messianic Ideals of the Poet, Commentary (1947)
Leo Lowenthal & Norbert Guterman, Prophets of Deceit: A Study of the Techniques of the American Agitator, Harper Brothers (1949)
Leo Lowenthal & Marjorie Fiske, Reaction to Mass Media Growth in 18th-Century England, Journalism Quarterly (1956)
Leo Lowenthal, Literature and the Image of Man: Sociological Studies of the European Drama and Novel, 1600-1900, Beacon Press (1957)
Leo Lowenthal, Literature, Popular Culture, and Society, PACIFIC BOOKS (1961)
Leo Lowenthal (ed. Martin Jay), An Unmastered Past: The Autobiographical Reflections of Leo Lowenthal, University of California Press (1987)
לקריאה נוספת

גיא מירון, יהדות והגות רדיקלית : ליאו לובנטל ואריך פרום בימי רפובליקת וויימאר, עבודת גמר (.M.A) לתואר מוסמך, האוניברסיטה העברית ירושלים, 1993.
משה צוקרמן, פרקים בסוציולוגיה של האמנות, האוניברסיטה המשודרת, 1996.
Martin Jay, Permanent Exiles: Essays on the Intellectual Migration from Germany to America, Columbia University Press,1986.
Martin Jay, In Memoriam: Leo Lowenthal, Berkeley Journal of Sociology, 1992.
Martin Jay, The Dialectical Imagination : A History of the Frankfurt School and the Institute of Social Research, 1923-1950, University of California Press, 1996.
Martin Jay, Leo Lowenthal and the Jewish Renaissance, in Jews and the Ends of Theory, Fordham University Press, 2018.
Katrin Stoll & Martin Jay, Leo Lowenthal’s Legacy: The Relevance and Response of Critical Theory to Authoritarianism, Austerity and Antisemitism Today. An Interview with Martin Jay, Instytut Slawistyki Polskiej Akademii Nauk, 2021.
Thomas Wheatland, The Frankfurt School in Exile, University of Minnesota Press, 2009.
Peter-Erwin Jansen und Christian Schmidt. Introduction Martion Jay. In steter Freundschaft. Briefwechsel. Leo Löwenthal / Siegfried Kracauer. 1921–1966, Zu Klampen Verlag, 2003.
בשר כבש

| --- | --- |
חלקי הכבש לפי החיתוך הנהוג בבריטניה: 1. צוואר 2. כתף 3. צלעות 4. צלעות אחוריות 5. אוכף 6. שוק 7. רגל קדמית  (אוסובוקו) 8. חזה
חלקי הכבש לפי החיתוך הנהוג בבריטניה: 1. צוואר 2. כתף 3. צלעות 4. צלעות אחוריות 5. אוכף 6. שוק 7. רגל קדמית  (אוסובוקו) 8. חזה
 
 מאכלים
 סוג:  בשר
 
בשר כבש הוא בשר לאכילה שהוכן מכבש.
בשר של כבש צעיר עד גיל שנה, אשר לרוב במשקל 5.5 עד 39 ק"ג מכונה בשר טלה. בשר טלה בדרך כלל עדין יותר מבשר כבש מבוגר יותר. בשר טלה פופולרי יותר לרוב במדינות מערביות מסוימות, לרוב בתקופת חג הפסחא. בשר טלה בדרך כלל יקר יותר מבשר כבש.
בשר כבש פופולרי במיוחד במטבחים של אזור הים התיכון, צפון אפריקה, המזרח התיכון והודו.
סוגי הנתחים

בשר הכבש מתחלק לנתחים שונים לפי החלק בגוף הכבש ממנו נלקחו. מכיוון שהשרירים שבדרך כלל מתאמצים יותר הם שרירי הצוואר והרגליים, יהיו הנתחים באזורים אלה שריריים וקשים יותר לעומת נתחים מאזור הצלעות והמותניים. ברוב הקצביות בישראל לא נהוג למספר את הנתחים של הכבש בניגוד לבקר, אבל ישנן קצביות בודדות שממספרות את הנתחים. מרבית הקיצובים השונים של הכבש בישראל מחולקים כך:
סוגי הנתחים > נתחים לצלייה מהירה

צלעות כבש - הנתח הנפוץ ביותר בטלה ובכבש. מצוי בחלק העליון של הגב. רך ובעל כמות גדולה של שומן נצלה על העצם. מתאים לצלייה על האש או כנתח שלם בתנור עם העצם.
אוכף - כמו הצלעות, גם אותו נהוג לצלות על העצם. האוכף הוא למעשה הטי בון (אנ') של הטלה וניתן לפרק אותו לסינטה ופילה. נתח רך ועסיסי ונחשב לדל שומן ביחס לרוב נתחי הכבש. מתאים לעל האש, טיגון במחבת וצלייה קצרה בתנור.
סוגי הנתחים > נתחים לצלייה ארוכה בתנור

שוק כבש - הרגל האחורית של הכבש. נתח גדול, שנהוג לצלות בתנור לפרק זמן די ארוך והוא מתרכך. נתח עסיסי מאוד בעל כמות שומן בינונית. משום שזהו נתח אחורי בכבש, הוא איננו כשר משום שבבשר הכבש נהוג שלא לבצע ניקור. מתאים גם לצלייה קצרה כאשר הוא חתוך דק ולשיפודים אם חותכים לקוביות קטנות.
כתף - גרסה כשרה של השוק. דורש זמן בישול ארוך יותר מהשוק על מנת לרככו. מתאים לצלייה ארוכה בתנור ואיננו מתאים לצלייה קצרה.
חזה/ספריבס - נתח שנמצא באזור התחתון של הכבש. נתח בעל כמות שומן אדירה. נהוג לצלות שלם עם העצם, טוב גם לקדירה ומרק, ומתאים גם לבישול אסאדו.
סוגי הנתחים > נתחים לקדירה/צלי ברוטב

צוואר - נתח סיבי וקשה הנמצא בין הראש לצלעות מתאים לצלייה ברוטב בלבד משום שהוא מתייבש בתנור ודורש ריכוך. מתאים לבישול בסיר
רגל קדמית/אחורית (אוסובוקו) - החלק התחתון של הרגל ומאופיין בהיותו נתח דל שומן. מתאים לצלייה ארוכה בסיר או ברוטב בלבד משום שהוא דל בשומן ומתייבש בקלות. דורש בישול ארוך מאוד על מנת לרככו.
סוגי הנתחים > נתחים לטחינה

פלדה - נתח אחורי גדול מחלל הבטן עשיר מאוד בשומן. כמו שאר החלקים האחוריים של הכבש גם הוא לא כשר ומתאים בעיקר לטחינה.
הכשרת בשר כבש ביהדות

הכשרת בשר היא פעולה שעל פי ההלכה יש לבצע בבשר שנשחט כדי להכשירו לאכילה, וכדי להימנע מאכילת דם, גיד הנשה, וחלב, האסורים על פי היהדות. 
את הנתחים האחוריים של הכבש נהגו יהדות אשכנז שלא מנקרים בניגוד לבקר עקב גודלה הקטן של הבהמה והמומחיות הנדרשת לניקור בהמות קטנות וכן בטענה שאין מסורת ליהדות אשכנז בניקור כבשים (המסורת אבדה ונשתכחה בקרב קהילות אלו עקב חיסרון בבשר כבשים במדינות אשכנז)
לעומת זאת הקהילות הספרדיות שבהן היה מצוי יותר בשר כבש כן נהגו לנקר גם כבשים ובהמות קטנות ונשמרה המסורת של ניקור כבשים וכך הבקיאות והמיומנות שבניקור בהמות קטנות נמצא בקרב שוחטי הקהילות הללו.
כיום כמעט  ואי אפשר למצוא בשר כבש בשחיטה של בדצ אשכנזי מהסיבה הפשוטה שלא נמצא משתלם כלכלית לשחוט ולהשליך חצי מבשר הבהמה (החלקים האחוריים שלא ניתנים לניקור עי מסורת אשכנז אוכף, שוק ופלדה.)
בדצים ספרדים ושחיטה בהכשר הרבנות כן משווקת בשר אחורי של כבשים אך יש נתחים מסוימים שלא טורחים לנקרם (למרות שבבשר בקר כן נוהגים לנקרם) כיוון שההשקעה בניקור לא משתלמת עקב קוטן הנתח של הבשר שנשאר.
את החלקים הקדמיים של הכבש מכשירים באחד משני האופנים: מליחה וצלייה.
מנות שהוכנו עם בשר כבש

צלעות כבש
צלעות כבש עם צ'יפס
שוק כבש
שיפודי כבש צלויים
פרס סיידווייז להיסטוריה חלופית

| --- | --- |

 מדינה:  בין־לאומי 
 תקופת הפרס:  1995–הווה (כ־30 שנה) 
 נקרא על שם:  Sidewise in Time 
 www.uchronia.net/sidewise/
 
פול מקאולי, הזוכה הראשון ב-1995, בפרס סיידווייז
סטיבן בקסטר, הזוכה לשנת 1996
הארי טרטלדוב, הזוכה לשנת 1997 וגם ל-2002
פיליפ רות, הזוכה לשנת 2004
צ'ארלס סטרוס, הזוכה לשנת 2006
מייקל שייבון, הזוכה לשנת 2007
פרס סיידווייז להיסטוריה חלופית (באנגלית: Sidewise Award for Alternate History) הוא פרס המוענק מדי שנה החל מ-1995, לספר או לסדרת ספרי המדע הבדיוני הטוב/ה ביותר שפורסם/מה בשנה הקודמת בתחום ההיסטוריה החלופית וכן לסיפור שאיננו באורך של ספר (מתחת ל-60,000 מילים), הטוב ביותר באותו תחום. חבר השופטים רשאי לפי שיקול דעתו הבלעדי להעניק גם פרס בקטגוריה שלישית - לסופר או ליצירה שהוכיחו הישג יוצא מהכלל, לפני שנת 1995. עד 2014 חולקו רק שלושה פרסים בקטגוריה זו.
על הפרס

הפרס נוסד על ידי שלושה סופרי וחובבי מדע בדיוני - סטיבן ה' סילבר, אוולין סי ליפר ורוברט ב' שמונק - ושמו לקוח משמו של סיפור קצר בשם "Sidewise in Time", פרי עטו של סופר המדע הבדיוני האמריקאי מארי לנסטר, שראה אור ב-1934. באותו סיפור, סערה מוזרה גורמת לחלקים מכדור הארץ להתחלף עם החלקים המקבילים להם, הנמצאים ביקום מקביל על ציר זמן חלופי. אותו סיפור קצר של לנסטר העניק את שמו ב-1950 גם לספר שלם של סיפורי מדע בדיוני והיסטוריה חלופית של אותו מחבר ומ-1995 גם לפרס, כאמור.
השופטים הם בדרך כלל אמריקאים, אך לעיתים שפטו גם בריטים ודרום אפריקאים. גם מספר השופטים השתנה מפעם לפעם במהלך השנים ונע בין שלושה לשמונה.
הזוכים בפרס > פרס לספר או לסדרה

1995, פול מקאולי, Pasquale's Angel
1996, סטיבן בקסטר, Voyage
1997, הארי טרטלדוב, How Few Remain
1998, סטיבן פריי, Making History
1999, ברנדן דובואה, Resurrection Day
2000, מרי ג'נטל, Ash: A Secret History
2001, ג'. נ. סטרוייר, The Children's War
2002, מרטין גידרון, The Severed Wing
2003, מוריי דייוויס, Collaborator
2004, פיליפ רות, הקנוניה נגד אמריקה
2005, יאן מקלוד, The Summer Isles
2006, צ'ארלס סטרוס, The Family Trade, The Hidden Family, and The Clan Corporate
2007, מייקל שייבון, איגוד השוטרים היידים
2008, כריס רוברסון, The Dragon's Nine Sons
2009, רוברט קונרוי, 1942
2010, אריק סוודין, When Angels Wept: A What-If History of the Cuban Missile Crisis
2011, יאן מקלוד, Wake Up and Dream
2012, ס. ג'. סנסום, Dominion
2013, די. ג'יי. טיילור, The Windsor Faction
2014, קריסטין קתרין רוש, The Enemy Within
2015, ג'ולי מייו, The Big Lie
2016, בן ה. וינטרס, Underground Airlines
2017, ברייס זאבל, Once There Was a Way
2018, מרי רובינט קוב, The Calculating Stars
2019, אנלי ניויץ, The Future of Another Timeline
2020, אדריאן צ'ייקובסקי, The Doors of Eden
2021, לורן בינה, Civilizations
2022, ב"ל בלאנצ'רד, The Peacekeeper
הזוכים בפרס > פרס היצירה הקצרה

1995, סטיבן בקסטר, Brigantia's Angels
1996, וולטר ג'ון ויליאמס, Foreign Devils, פורסם ב-War of the Worlds: Global Dispatches
1997, ויליאם סנדרס, The Undiscovered
1998, יאן מקלוד, The Summer Isles
1999, אליין ברז'רון, The Eighth Register
2000, טד צ'יאנג, שבעים ושתיים אותיות
2001, קן מקלוד, The Human Front
2002, ויליאם סנדרס, Empire
2003, כריס רוברסון, O One
2004, וורן אליס, The Ministry of Space
2005, לויס טילטון, Pericles the Tyrant
2006, גרדנר דוזואה, Counterfactual
2007, מייקל פלין, Quaestiones Super Caelo Et Mundo, פורסם בגיליון יולי 2007 של המגזין Analog.
2008, מרי רוזנבלום, Sacrifice, פורסם ב-Sideways in Crime: An Alternate Mystery Anthology.
2009, אלסטייר ריינולדס The Fixation, פורסם לראשונה ב-The Solaris Book of New Science Fiction, Volume Three, שיצא לאור ב-2009.
2010, אלן סמייל, A Clash of Eagles, פורסם ב-Panverse Two, שיצא לאור ב-2010.
2011, ליסה גולדסטיין, Paradise Is a Walled Garden, פורסם בגיליון אוגוסט 2011 של המגזין Asimov's Science Fiction.
2012, ריק וילבר, Something Real, פורסם בגיליון אפריל 2012 של המגזין Asimov's Science Fiction.
2013, וילאר קפטן, The Weight of the Sunrise, פורסם בגיליון פברואר 2013 של המגזין Asimov's Science Fiction.
2014, קן ליו, The Long Haul: From the Annals of Transportation
2015, ביל קרידר, It Doesn't Matter Anymore
2016, דניאל מ. בנסן, צי המטמון ואדם רובנר, What If the Jewish State Had Been Established in East Africa
2017, הארי טורטלדובה, Zigeuner
2018, אוסקר (שיו) רמירז ועמנואל וולטירה, Codex Valtierra
2019, הארי טורטלדוב, Christmas Truce
2020, מתיו קרסל, Moonshot
2021, אלן סמייל, Gunpowder Treason
2022 (תיקו), אריק צ'וי, "A Sky and a Heaven" — וולה טלאבי, "A Dream of Electric Mothers"
2023 - רוזמרי קלייר סמית', "אפולו ברטרוגרד"
הזוכים בפרס > פרס להישג המיוחד

1995, ל. ספרג דה קמפ, בגין מפעל חיים
1997, רוברט סובל, For Want of a Nail
1999, רנדל גארט, בגין הסדרה The Lord Darcy
2018, אריק פלינט, סדרת 1632
גאולת קרקע (ציונות)

שטחי ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בשנת 1947
כרזה של הקק"ל מ-1940 הקוראת להטות שכם למפעלות גאולת הקרקע בארץ ישראל
גאוּלַת קַרְקַע הוא מושג שנמצא בשימוש התנועה הציונית לתיאור רכישת אדמות בארץ ישראל על ידי יחידים ומוסדות יהודים. מונח מודרני זה הוא גלגולו של המונח המקראי "גאולת קרקע".
קופסת קרן קיימת לאיסוף תרומות לגאולת הארץ
רכישת אדמות בארץ ישראל לצורכי ההתיישבות היהודית ולקראת ריבונות יהודית בארץ ישראל הייתה לאחד מיעדיו הבולטים של המפעל הציוני ומוטו ציוני שמצא ביטוי בהקמת הקרן הקיימת לישראל וחברת הכשרת היישוב. זאת, בהמשך לרכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות. דווקא החברה החשובה מכולן, מראשית המאה ה-20 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בפעילותה לגאולת קרקע, יק"א, לא הייתה ציונית.
רקע

במחצית המאה ה-19 היו רוב אדמות המישור, אדמות העמקים וחלקים נוספים מקרקעות ארץ ישראל אדמות מדינה של האימפריה העות'מאנית, מוכות ביצה, שורצות יתושים מחוללי קדחת ומרחיקות התיישבות אנושית, או אדמות חול חסרות תועלת ובגלל החוק העות'מאני, שנאכף באופן חלקי, שקבע שאדמת 'מירי' שלא מעובדת מספר שנים נחשבת לקרקע נטושה, אדמת 'מחלול', ולכן עוברת לבעלות השלטונות. חלק ניכר מאדמות אלו סווגו כמוואת.
כבשאר המדינות תחת השלטון העות'מאני, השלטונות לא טרחו לפתח את משאבי הקרקע שעמדו לרשותם והעדיפו למכור שטחי קרקע גדולים לשכבה מצומצמת של בעלי יכולת שנהנו מתנאי רכישה נוחים והחכירו את האדמות לאריסים.
סדרת הסכמים בילטרליים(אנ') בין השער הנשגב לבין מעצמות אירופאיות שנחתמו במהלך המאה ה-19, העניקו לנתיני אותן מעצמות, ויהודים בכללם, שורה של זכויות שנקראו קפיטולציות ובהן רכש קרקעות באימפריה העות'מאנית, הגנה מפני שרירות לב המערכת המשפטית העות'מאנית-מוסלמית, מפני מיסוי יתר וביטחון אישי משופר.
כחלק מהרפורמות האגרריות של הטנזימאת רכשו משפחות אמידות שטחי קרקע גדולים ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה. בשטחי ארץ ישראל קנתה משפחת סורסוק ב-1869–1872 כרבע מיליון דונם בעיקר בעמק יזרעאל ובעמק זבולון וכמו כן קיבל בן המשפחה, מישל סורסוק, יחד עם מוחמד עומר ביהום זיכיון על עמק החולה. משפחת תיאן רכשה את ביצות חווארת, משפחת טואני (ת'ווייני) הלבנונית רכשה את האדמות עליהן יושבת נהריה, את תל שמס וג'דה בעמק יזרעאל ואת אדמות "אום אל עמד" שנמכרו ב-1906 לטמפלרים שהקימו שם את "ולדהיים" (אלוני אבא).
את ביצות חדרה (סלים ח'ורי), ביצות כבארה, אדמות ואדי אל קבאני (של משפחת קבני, עליהן יושב קיבוץ העוגן) ובקעת הבטיחה (הבק - עבדול רחמאן פאשה) רכשו נכבדים מקומיים, במקומות אחרים השתלטו אנשים בעלי כוח או חזקה על שטחים ובנגב הייתה לראשי השבטים חזקה על חלק מהקרקעות אף על פי שהן היו רשומות כאדמות מדינה.
הסולטאן עבדול חמיד השני קנה לעצמו כרבע מיליון דונם, אדמות מסוג ג'יפתליק (רכושו הפרטי של הסולטאן) בעיקר בעמק הירדן ובעמק בית שאן.
החוק העות'מאני לא התיר להלכה מכירת קרקעות בשטחה של האימפריה למי שאינם מוסלמים וכן למי שאינם נתיני האימפריה. אולם עקרונות אלו נפרצו בלחץ המעצמות האירופאיות, למשל במסגרת הקפיטולציות, וכן בעזרת שוחד שנמסר לפקידים העות'מאנים, אף בדרגים הגבוהים ביותר.
וכך הגרמנים הטמפלרים רכשו אדמות על ולמרגלות הר הכרמל במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר מכן ביפו וכן במקומות נוספים בהם הוקמו מושבותיהם.
רכישות מהותיות ורוכשים מפורסמים

שני תהליכים חשובים קרו במקביל אם כי לא במנותק זה מזה: היציאה מהחומות של היישוב הישן והתחלת העליות הציוניות.
רכישות מהותיות ורוכשים מפורסמים > רכישת אדמות ארץ ישראל בטרם הציונות

עוד לפני היציאה מהחומות שהחלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 נרכשו קרקעות בארץ ישראל, היציאה מהחומות הגבירה רכישות אלו וכך הוקמו שכונות ויישובים יהודים בארץ ישראל.
רכישות מהותיות ורוכשים מפורסמים > גאולת קרקע ציונית

לצורך התיישבותם של בני עלייה הראשונה נרכשו אדמות ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה ועוד. ב-1894 רכש המהנדס יוסף זיידנר, נציג אגודה ציונית מן העיר יקטרינוסלב שברוסיה 88,000 דונם מאדמת החורן.
ב-1885 הציע פינסקר להקים חברת מניות, שתרכוש אדמות בארץ ישראל ותוכל למכור אותן ברווח או להחכיר אותן לחקלאים יהודים. החברה הוקמה אולם התקשתה בגיוס כסף ולא הייתה פעילה באופן מעשי. ב-1887 ניסה דיזנגוף להחיות את הרעיון אולם גם הוא לא הצליח. ב-1897 הגה צבי הרמן שפירא את רעיון הקרן הקיימת לישראל שהוקמה כ-8 שנים מאוחר יותר, גם היא לא הצליחה לרכוש קרקעות בהיקף מהותי לפני תום מלחמת העולם הראשונה.
התנועה הציונית רכשה אדמות בארץ ישראל. ב-1890 הוקמה חברת מנוחה ונחלה לשם רכישת אדמות ח'ירבת דוראן מידי משפחת רוק, עליהן הוקמה המושבה רחובות.
בין הרוכשים היו אנשים פרטיים, אגודות וחברות ציבורית, בהם: חברת יק"א (אחר כך, פיק"א) - בחסותו של הברון רוטשילד, קק"ל של ההסתדרות הציונית, נטעים, חברת גאולה, חברת טבריה אדמות ונטיעות שרכשה ב-1909 מקבוצה גרמנית כ-6,000 דונם מאדמות מג'דל, אחוזת סנט לואיס שרכשה ב-1910 את אדמות אחוזת פוריה, אחוזת שיקגו שרכשה ב-1913 את אדמות שרונה בגליל וארגונים נוספים. ב-1911 הקימו אוטו ורבורג ויחיאל צ'לנוב בגרמניה חברה עסקית בשם "גאולת הארץ" שהספיקה לרכוש אדמות במושבה מגדל.
מ-1910 הגוף המתווך בחלק ניכר מהעסקאות היה הכשרת היישוב ואיש הביצוע מטעמה היה בחלק ניכר מהמקרים יהושע חנקין, יוסף ויץ היה איש הביצוע של הקק"ל בחלק מהרכישות, משה (מוסה) גולדנברג, מוכתר בית אלפא עסק ברכישת אדמות עמק בית שאן עבור הקק"ל ועבור הקיבוץ יהושע אוסוביצקי ואחריו חיים קלווריסקי רכשו קרקעות עבור יק"א/פיק"א. היו רוכשים רבים אחרים ובהם יוסף נחמני, ושני אחייניו של חנקין - עשהאל ויואב צוקרמן.
ביולי 1912 הוקמה בניו יורק חברת "אחוזה א' ניו-יורק", חברה יהודית-אמריקנית להתיישבות בארץ ישראל. בתיווכו של חנקין, האגודה רכשה אדמות הסמוכות לכפר חירבת עזון וב-2 באפריל 1922 עלו המתיישבים הראשונים של רעננה על הקרקע.
ב-1912 הוקמה גם חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות שרכשה אדמות בתל אביב יפו (סלמה, כרם התימנים, כרם רמדן, אדמות משהראוי, אדמות בדרני), בירושלים, בהר כנען ובחיפה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התחילה לפעול בתחום רכישת קרקעות החברה קהילת ציון אמריקאית. ב-8 בספטמבר 1928 רכשה אגודת בני בנימין 882 דונם (או 1,400 דונם לפי גרסה אחרת) מאדמות אום ח'אלד מהשייח' צאלח חאמדן, עליהן הוקם היישוב נתניה. בשנת 1924 הקימו בני בנימין את חברת "הנוטע" לנטיעת ועיבוד פרדסים – חברה שהייתה מעורבת גם בהעברת רכוש יהודי גרמניה לישראל ופעלה לרכישת אדמות.
ב-1928, הקים הלורד אלפרד מונד (הלורד מלצ'ט), יחד עם קבוצת משקיעים את חברת מטעי ארץ ישראל והחברה רכשה במהלך שנת 1929 2,500 דונם קרקע חקלאית באזור השרון (תל מונד העכשווית) לצורך גידול הדרים. ב-1930 הצטרף הלורד ישראל משה זיו לחברה ורכש 800 דונם נוספים.
עד תחילת המנדט הבריטי נרכשו כחצי מיליון דונם אדמה פרטית ועד פרוץ מלחמת העצמאות נרכשו כמיליון וחצי דונם נוספים של אדמה פרטית.
פעילות בקרקע עד ליישובה

חלק ניכר מהקרקעות שנרכשו והפכו לרכוש ציבורי של התנועה הציונית לא יושבו בשנים הראשונות לאחר רכישתן, ולאור החוק העות'מאני בדבר החובה ליישב קרקע, היה צורך לנהל בהן פעילות חקלאית יזומה כגון נטיעת עצים או רעיית צאן, על מנת שהאחיזה בהן לא תישמט מן הבעלים ותחזור לשלטונות. לכן נשכרו לפעילות חקלאית יזומה בקרקעות שבבעלות ציונית, פועלים יהודים, אנשי העלייה השנייה, בהם אנשי השומר. בהגות הציונית, במיוחד זו של תנועת העבודה, נחשבה פעילותם של הפועלים הללו חלק מהותי מ"גאולת הקרקע" הציונית.
האריסים

מעמד הפלאחים בארץ ישראל היה מדולדל מבחינה כלכלית. בעלי ההון, שנקראו אפנדים, הלוו להם כספים, ולאחר שלא עמדו בפירעון חובם, הפכו לאריסים על אדמתם. בחלק מהעסקאות, כאשר קרקעות החליפו בעלים, נאלצו אריסים - פלחים לעזוב את האדמות אותם חכרו לטובת אוכלוסיית פאלחים זרה, לעיתים, כזו שהובאה מחוץ לארץ ישראל.
"מהתקופה ה"טרום ציונית" מועטת העדות על האופן שבו השתוו עם האריסים, כדי שיפנו את האדמות אשר עיבדו או רעו עליהן. לעומת זאת, מצויות עדויות רבות מתחילת הפעולה המסודרת של הקרנות הציוניות והחברות לרכישת קרקעות, בהן צוינו, סילוק החשבונות עם האריסים, שישבו על אדמות שנקנו על ידי יהודים.
חלק מהאריסים עזבו מרצונם למקומות אחרים ברגע ששמעו על המכירה. אף על פי שהחוק לא חייב זאת, פוצו חלק מהאריסים על מנת שיעזבו, הפיצוי נע בן סכומים קטנים, לבין סכומים כספיים הגבוהים ממחיר הקניה המקובל (לרוב בשווי כפול מההכנסה השנתית הממוצעת של פלאח) לאריסים שעבדו את הקרקע למשך יותר משנתיים ושמעמדם בה הוסדר בחוק. חלקם השתמשו בכספי הפיצויים על מנת לשלם את החובות שלהם לבעלי הקרקעות ו/או לאפנדים אחרים שמהם הם לקחו הלוואות בריבית. חלק התיישבו בכפרים קיימים (שרובם ננטשו במהלך מלחמת העצמאות) או בערים (כדוגמת בית שאן), לחלק מהאריסים נתנו המוסדות במתנה חלק קטן מהאדמה על מנת שיתיישבו בה (כך למשל הוקם הכפר ג'סר א-זרקא על שטח שהוקצה מתוך אדמות ביצות כבארה שנרכשו), לחלק החכירו חלק מהקרקע למשך מספר שנים וחלק הועסקו כפועלים חקלאיים ביישובים שהוקמו.
דו"ח הופ-סימפסון שעסק בתחום הקרקעות הביע חשש רב מכך שהגברת ההתיישבות ורכישת הקרקעות על ידי יהודים תוביל לנישול המוני של פלחים. הטענה בדבר נישול המוני של פלחים בידי יהודים נשללה בוועדת פיל שם קבעו ראשיה שעל אף מקרים ספציפיים של נישול, חלק ניכר מהקרקעות לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים. לצד זאת המליצה הוועדה להגביל עד מאוד רכישת קרקעות של יהודים באזורים ההרריים, שבהם חיה מרבית האוכלוסייה הערבית, ומנגד להמשיך לאפשר רכישת קרקעות באזור מישור החוף והעמקים ששם האוכלוסייה הייתה דלילה.
אחרי מלחמת ששת הימים

מדינת ישראל באמצעות הממשל הצבאי הישראלי בשטחים קיבלה את ניהול שטחי המדינה בשטחים המוחזקים. בנוסף, הפקיעה המדינה שטחים לצורך הקמת יישובים ומחנות צבא, אולם שטחים אלו לא הספיקו לצורכי ההתיישבות ולכן נרכשו אדמות ישירות מידי בעליהן. פעולות אלו בצל האיסורים בחוק הירדני והמאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים חשפו את המוציאים אותן לגזר דין מוות הן מצד הירדנים והן מצד האוכלוסייה המקומית.
בתרבות

שיר בולט העוסק בגאולת הקרקע הוא השיר "דונם פה ודונם שם" מאת יהושע פרידמן, שהפזמון החוזר שלו הוא:
דּוּנָם פֹּה וְדוּנָם שָׁם,

רֶגֶב אַחַר רֶגֶב –

כָּךְ נִפְדֶּה אַדְמַת הָעָם

מִצָּפוֹן עַד נֶגֶב.
ראו גם

מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון
חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים
לקריאה נוספת

רות קרק, גאולת הקרקע בארץ-ישראל- רעיון ומעשה, בהוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1990.
אריה ל. אבנרי, ההתיישבות היהודית וטענת הנישול (1878–1948); הביא לדפוס אביטל דפנא, תל אביב: מכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ ותנועת העבודה הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980. הופיע בתרגום לאנגלית
עירית עמית, שלום רייכמן, ד"ר גדעון ביגר, ארנון גולן ניסויים במרחב - פרקים בגיאוגרפיה יישובית של ארץ-ישראל, יחידות 1–4, האוניברסיטה הפתוחה
ז'ק קנו, בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים 1990-1917, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי, 1992
מרדכי אליאב, ארץ ישראל ויישובה 1917-1777, כתר, 1978
חנינא פורת, מישימון לארץ נושבת - רכישת קרקעות והתיישבות בנגב 1930–1947, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1996