stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיות העץ בהרי הקרפטים הסלובקיים
הכנסיות

הרברטוב (Hervartov) – כנסיית פרנציסקוס מאסיזי היא כנסייה קתולית בעלת אופי גותי כפי שבא לידי ביטוי בצורה הגבוהה והצרה שאיננה אופיינית לכנסיות עץ. גם רצפת האבן של הכנסייה איננה אופיינית לכנסיות עץ. הכנסייה נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-15 מה שהופך אותה לעתיקה מסוגה בסלובקיה. ציורי קיר נדירים מ-1665 מציגים בין השאר את אדם וחוה ואת גאורגיוס הקדוש ומאבקו בדרקון. המזבח נבנה בין 1460 ל-1470 ושוקם במאה ה-20.
טוורדושין (Tvrdošín) – כנסיית כל הקדושים הקתולית נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-15 ועברה שינויים בסגנון הרנסאנס במאה ה-17. המזבח בסגנון הבארוק הוא מסוף המאה ה-17 (שרידים מהמזבח הגותי המקורי נמצאים במוזיאון בבודפשט). על תקרת הכנסייה מצוירים שמי הלילה.
הרונסק (Hronsek) – בקונגרס שופרון בשנת 1681 הוטלו מגבלות חמורות על בניית כנסיות פרוטסטנטיות מה שגרם לצורתן המיוחדת. בין השאר הוגבל זמן בנייתן לשנה, בלא שימוש בברזל (כולל מסמרים) ובלא מגדל. כך נבנתה הכנסייה בהרונסק בתוך שנה בין 1725 ל-1726. הכנסייה בגובה 8 מטרים וצורתה כצלב שזרועותיו באורך 18 ו-23 מטרים. מוטיבים סקנדינביים מעלים את האפשרות שבבנייה השתתפו אדריכלים משוודיה או נורווגיה. בכנסייה מקום לעד 1100 מתפללים.
לשטיני (Leštiny) – בניית הכנסייה הסתיימה ב 1688. פנים המבנה הוא מהמאה ה-17 והמאה ה-18 והוא מצויר כולו. המזבח הוא מהמאה ה-18.
קז'מרוק (Kežmarok) – הכנסייה נבנתה ב-1717 והיא מהיפות מסוגה בסלובקיה. גיוס הכספים לבניית הכנסייה הגדולה נערך בכל רחבי אירופה ובזכות המבנה הרחב היא יכולה להכיל עד 1500 מתפללים, הישג משמעותי לבניין מעץ. ציור התקרה החל ב-1717 ונמשך בעשורים שלאחר מכן. הציור מתאר את השמיים הכחולים, שנים-עשר השליחים, ארבעת כותבי הבשורות, והשילוש הקדוש. המבנה שופץ ב 1990 ומאז שוב נערכות בו תפילות.
בודרוז'ל (Bodružal) - כנסיית ניקולאוס הקדוש היונית קתולית נבנתה ב-1658 ומורכבת משלושה חלקים מרובעים המחוברים ביניהם ולהם שלושה מגדלים (שניים מהם שחזורים משנות ה-20 של המאה ה-20). חלק מציורי הקיר מהמאה ה-18 נשמרו וכן האיקונוסטאזיס. המבנה שופץ ב-2004.לכנסיית המלך גבריאל בלדומירובה (Ladomirová) שנבנתה ב-1742 בלא אף מסמר, צורה דומה.
רוסקה ביסטרה (Ruská Bystrá) – כנסיית ניקולאוס הקדוש נבנתה בראשית המאה ה-18 ולה 2 מגדלים.
גלריה

כנסיית כל הקדושים הקתולית בטורדושין
כנסיית כל הקדושים הקתולית בטורדושין
כנסיית המלאך גבריאל היוונית אורתודוקסית בלדומירובה
כנסיית ניקולאוס הקדוש היוונית-קתולית בבודרוזול
כנסיית ניקולאוס הקדוש היוונית-קתולית בבודרוזול
כנסיית ניקולאוס הקדוש היוונית-קתולית בבודרוזול
כנסיית ניקולאוס הקדוש היוונית-קתולית ברוסקה ביסטרה
מפת מיקומים

באנסקה
ביסטריצה
מראה פנימי של כנסיית העץ בהרברטוב
לטריים

| לטריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: Centrarchiformes
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: לטריים
שם מדעי
 Latridae ‏גיל, 1862

לטריים (שם מדעי: Latridae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים החיים במימי האוקיינוס השקט ובקצה הדרום-מזרחי של האוקיינוס האטלנטי והדרומי של האוקיינוס ההודי, בדרך כלל למדפי היבשות באזורים רדודים יחסית כמו באזורי סלעים וערוגות קלפ. דגים אלה דומים לגממיתיים והם בעלי מבנה אליפסי עם סנפיר גבי גבוה, חוטם דק ומחודד וסנפירי גחון קצרים. הזנב מעט יותר ארוך משאר הגוף וצורתו משולשת.
דגים אלה קטנים יחסית בין 20 ס"מ ל-1.8 מטר והם בעלי פסים כהים לאורכם. הלסתות קשיחות וקצרות והסנפירים בשרניים. מזונם העיקרי של הדגים הוא חסרי חוליות קרקעיים וכן אצות אותם הם מלקטים בעזרת פיותיהם הבשרניים.
קרובי משפחתם של דגים אלה הם הריסנפיריים ודגי הקלפ (Chironemidae) מניו זילנד וחופי אוסטרליה.
סוגים

Chirodactylus
סוג ומין יחיד Dactylophora nigricans
Goniistius
Latridopsis
Latris
Mendosoma lineatum
Morwong
Nemadactylus
Cheilodactylus
כמה מיונים משייכים חלק מסוגים אלה למשפחה אחרת - ציילודקטיליים (Cheilodactylidae).
כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן

| --- | --- |

 
 זרועות
  כוח ההגנה העצמית היבשתי של יפן
  כוח ההגנה העצמית הימי של יפן
  כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן
 עיטורים ומבנה פיקודי
 דרגות כוחות ההגנה של יפן
 עיטורי כוחות ההגנה של יפן
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של יפן
 היסטוריה של יפן
F-2 ממריא
F15 איגל
F35
חיל האוויר של יפן (ביפנית:  航空自衛隊 (קוקו ג'יאייטאי), תרגום: "כוח ההגנה-עצמית האווירי של יפן", באנגלית: Japan Air Self-Defense Force או JASDF) הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של יפן אשר מופקדים על הגנת המרחב האווירי של יפן וכן למשימות אחרות בתחומי התעופה והחלל.
חיל האוויר מקיים סיורים חמושים קבועים בשמי יפן וכן מתחזק מערך מכ"מים להתרעה מוקדמת מפני איומים. לחיל האוויר גם ענף אווירובטיקה המכונה "דחף כחול" או "טייסת 11" ולאחרונה היה מעורב גם בהטסות של כוחות במשימות או"ם המוגדרות "שמירת שלום".
בשנת 2013 הוערך גודל החיל ב-50,324 חיילים ו-777 כלי טיס, מתוכם 373 מטוסי קרב.
היסטוריה

יפן סיימה את מלחמת העולם השנייה תחת כיבוש אמריקאי, אף על פי שבתחילתה הייתה אחת המעצמות הגדולות בעולם.
כאשר הסתיימה המלחמה, אושר ליפנים להחזיק כוח שיטור בלבד, בניגוד לכוח צבאי משמעותי. כמו כן, נאסר עליהם לרכוש או לייצר נשק כבד. אולם, כבר בשנת 1950 הקימה יפן צבא, כחלק מהתפשטות המלחמה הקרה. יחד עם זאת, השלטון ביפן החליט לקבוע סעיפים בחוק, המגבילים את הצבא מלפעול מעבר לתחומי המדינה, למעט משימות בחסות האו"ם, שיהיו הגנתיות או הומניטריות. מפה מגיע השם הרשמי של הצבא: "כוחות ההגנה העצמית של יפן".
ולכן אף כיום על החיל עדיין נאסר לרכוש מפציצים אסטרטגיים.
בשנת 2018 מיסה מצושימה קיבלה רישיון טייסת קרבית והפכה לטייסת ראשונה בחיל.
נכון לשנת 2022 החיל מבוסס על מטוס מקדונל דאגלס F-15 איגל שמיוצר ביפן לפי רישיון מהחברה שפיתחה את המטוס.
ציוד

ליפן 62 מטוסי F-2, שהם למעשה מטוסי F-16 משופרים; 155 מטוסי F-15; ו-71 מטוסי פנטום. לחיל מערך מתקדם ללוחמה אלקטרונית והגנה אווירית המתבסס על מטוסי איוואקס והוקאיי. גם מערך התובלה נחשב לגדול ומתקדם, ובו ניתן למצוא 25 מטוסי קוואסקי C-1 מתוצרת עצמית, שנועדו גם ללוחמה אלקטרונית, מטוסי בואינג ועוד.
כיום עובדים בחיל האוויר היפני על פרויקט של מטוס דור 5 מתוצרת יפן, X-2 שינשין.
סמל כוח ההגנה האווירי של יפן
רונדל כוח ההגנה האווירי של יפן
כרבולת (צמח)

| כרבולת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: כרבולת
שם מדעי
 Onobrychis ‏מילר, 1754
כרבולת (שם מדעי: Onobrychis, מנוקד: כַּרְבֹּלֶת) הוא סוג של צמח בתת-משפחת הפרפרניים, הכולל כ-150 מינים. למינים הגדלים בארץ ישראל פרי אופייני המזכיר בצורתו כרבולת של תרנגול, ומכאן שמו העברי של הסוג. הצמח מוכר גם בשם פוקת היחפים בשל נוהגו להינעץ בכפות רגליהם של ההולכים ברגליים יחפות.
תיאור הסוג

סוג זה מונה כ-150-130 מינים של עשבים ושיחים. תפוצתו באירופה, צפון ומזרח אפריקה, ומזרח אסיה. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 9-6 מינים. סוג זה נמנה עם שבט המשנציים.
סוג זה מונה שיחים ובני-שיח קוצניים, כדוגמת כרבולת מקרינה, וכן עשבוניים האופייניים לתצורת צומח פתוחה כדוגמת המין כרבולת מצויה. צורת הפרי הכרבולתית מאפשרת ליחידת התפוצה להיתפס בפרוות יונקים וכך הצמח מופץ למרחקים. כמובן שתכונה זו היא לרועץ עבור אדם המתהלך יחף, ונעיצתו בעור מכאיבה. מכאן כמה כינויי גנאי שניתנו לצמח, כדוגמת 'פוקת היחפים' בגרסה הספרותית, ו'אייכמן' בגרסה העממית יותר. יש לציין שצורת הכרבולת אינה אופיינית לכל המינים בסוג.
פריחתם של המינים מתרחשת באביב ובתחילת הקיץ. הפרחים מואבקים על ידי דבורים שונות.
פירוש השם הלטיני, Onobrychis, הוא 'מאכל חמורים', בשל היותו צמח מספוא טוב, כמו פרפרניים אחרים. המין העיקרי המשמש למספוא הוא 'כרבולת בקייתית' - 'Onobrychis viciifolia'. שמם האנגלי העממי הוא Sainfoin. מקור שם זה בצרפתית - ופירושו 'קש בריא'.
תיאור הסוג > תיאור מורפולוגי

עלי סוג זה מנוצים - כלומר, מחולקים לעלעלים רבים הערוכים משני צידי העורק הראשי של העלה. מספר העלעלים אינו זוגי. פרח הכרבולת אופייני למשפחה, צבע כותרתו לרוב בגווני סגול-ורוד והפרח נישא על עוקץ ארוך (עוקץ הפרח הוא כינוי לאיבר הנושא אותו מן הגבעול).
פרי הכרבולת מאופיין בדופן קשיחה מאוד שאינה נפתחת - תכונה שמבדילה אותו מסוגים אחרים במשפחה, ואחראית בין השאר לאופן הנביטה של הצמח. צורת הפרי פחוסה, עגולה או חצי עגולה, כאשר למינים רבים צורת פרי עדשתית אופיינית, ולמינים רבים צורת פרי כרבולתית. פירותיהם של כל המינים מגוממים. לרוב המינים שמופיעים בארץ ישראל צורת פרי כרבולתית. הגדרת המינים נעשית על פי צורת הפרי.
תיאור הסוג > תיאור מורפולוגי > מנגנון הנביטה

הפרי מכיל 3-1 זרעים. כאמור, הפרי אינו נפתח, וגם כשהצמח נמצא בשלב של פריחה והפצת פירות, עקירת הצמח תגלה את פרי צמח האם, ותאפשר את הגדרת המין. תכונה זו מצפינה בחובה גם את מנגנון הנביטה המיוחד של הכרבולת. במינים רבים, גודל הזרעים אינו אחיד. בשנה הראשונה לאחר חניטת הפרי, במידה שהתנאים החיצוניים יאפשרו זאת - מבחינת משקעים ואקלים, ינבוט הזרע הגדול. 'מד הגשם' של הצמח הוא הדופן הקשיחה - רק כמות גדולה של משקעים תחדור אל קליפת הזרע, ותאפשר את תחילת הנביטה. כך, ינבטו הזרעים הבאים לפי הסדר, בעונות שונות - דבר שיבטיח את המשך קיום המין, גם במקרה שהתנאים החיצוניים לא ייטבו, ולא יאפשרו חניטת פירות.
מידע נוסף אודות מנגנוני נביטה של צמחים באזורים יובשניים ניתן לקרוא במאמרו של אבי שמידע 'הקזינו בבורסת האקולוגיה' (ראו קישורים חיצוניים).
מיני הסוג בארץ ישראל

כרבולת מקרינה (Onobrychis cornuta)
כרבולת קטנה (Onobrychis caput-galli)
כרבולת מצויה (Onobrychis squarrosa)
כרבולת התרנגול (Onobrychis crista-galli)
כרבולת אדומית (Onobrychis ptolemaica)
כרבולת מדברית (Onobrychis wettsteinii)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמודים 334-332. (הספר בקטלוג ULI)
קלרה חן, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמודים 169-168.
פירות של מיני כרבולת שונים
Onobrychis argentea
לואיזה מנאפולי וסיציליה

לואיזה מנאפולי וסיציליה (באיטלקית: Luisa Maria Amalia Teresa di Napoli e Sicilia; 27 ביולי 1773 – 19 בספטמבר 1802), הייתה אשתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ביוגרפיה

לואיזה נולדה ב-27 ביולי 1773 בנאפולי, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה. ב-15 באוגוסט 1790 התחתנה לואיזה עם בן דודה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, וב-19 בספטמבר באותה שנה מומשו הנישואים בווינה. ממנו היו לה 5 ילדים.
בשנת 1792 במהלך המהפכה הצרפתית, הכיר פרדיננד באופן רשמי ברפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך היה לבית המלוכה הראשון שהכיר בה. משהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית, שוכנע פרדיננד על ידי שליטי בריטניה ורוסיה להצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ואכן, פרדיננד כרת עימם ברית, אך נתן רק תמיכה פסיבית ועשה זאת ללא שום התלהבות. כעבור שנה משראה פרדיננד את הניצחונות המהדהדים של הצרפתים, פרש מהקואליציה, וב-1 במרץ 1795 הכריז על נייטרליותה של טוסקנה במלחמה. בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, ופרדיננד ולואיזה נאלצו לברוח לווינה. בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בשלום לינוויל.
ב-19 בספטמבר 1802 מתה לואיזה בעת שילדה בן, ונקברה בקריפטה הקיסרית בווינה.
משפחתה

ב-15 באוגוסט 1790 התחתנה לואיזה עם בן דודה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד. לבני הזוג היו 5 ילדים:
קרולינה פרדיננדה תרזה (1793)
פרנצ'סקו לאופולדו (1794)
לאופולד (1797–1870).
מריה לואיזה ג'וספה קרולינה רוזה (1799–1857).
מריה תרזה (1801–1855).
כוח אפור

| כוח אפור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי קמטן
משפחה:: כוחיים
סוג:: כוח
מין:: כוח אפור
שם מדעי
 Varanus griseus ‏דודין, 1803

כוח אפור (שם מדעי: Varanus griseus) הוא מין של זוחל ממשפחת הכוחיים והלטאה הגדולה בישראל.  כוח זה הוא שוכן מדבריות בעיקרו, מה שנתן לו את שמו האנגלי (desert monitor). הוא נפוץ לאורך צפון אפריקה, המזרח התיכון והודו.
מאפיינים

הכוח האפור הוא הגדול והכבד שבלטאות ישראל: אורכו 120–150 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג. צבעו משתנה לצורך ויסות החום: מאפור-צהבהב כשקר עד לצהבהב בהיר כשחם. בכך מתאים את עצמו לסביבת מחיתו המדברית. הגוף מוכתם בכתמים בהירים ואת הזנב מעטרות טבעות שחורות. צבעו הצהבהב מסייע לו להסתוות מפני אויביו, שהם בעיקר עופות דורסים ויונקים מסדרת הטורפים. על גבו וזנבו של הכוח הצעיר פסי רוחב שחורים, הדוהים עם הגיל ואינם בולטים אצל הבוגר. הכוח מגן על עצמו מפני אויביו בצליפות מהירות וחזקות של זנבו הארוך, וגם בנשיכות.
בקיץ מטילה נקבת הכוח האפור 5–12 ביצים בתוך גומה שחפרה בחול הלח. הצעירים, המגיחים מן הביצים באביב, כשמונה חודשים לאחר ההטלה, שונים בצבעם מן הבוגרים: גופם בצבע אפור בהיר מוכתם בכתמים שחרחרים-צהבהבים.
הכוח האפור הוא פעיל יום וחובב חום והוא הלטאה היחידה בישראל השוקעת בתרדמת חורף, הנמשכת עד חצי שנה.
הכוח האפור מצוי במערב אסיה, פקיסטן, הודו ובצפון אפריקה באזורים חמים לרבות במדבריות, ונפוץ גם בישראל בנגב, הערבה ומישור החוף הדרומי. כוח זה נזקק לטריטוריה גדולה יחסית, שגודלה 20–50 קמ"ר, ולכן אוכלוסייתו אינה מרובה ומצויה בצפיפות גבוהה, מה שגורם לכוחים להיפגש זה עם זה לעיתים קרובות וגורם לקרבות. צמצום שטחי החול הטבעיים במישור החוף ובנגב מסכנים את אוכלוסיית הכוח האפור.
מקום חיותו אדמות קלות ואזורים חצי-מדבריים. הכוח חופר לעצמו מחילות עמוקות ומתגורר בהן.
הכוח האפור ניזון ממכרסמים מדבריים, מחלזונות, מחרקים, מנחשים, מצבים, מעופות ומלטאות קטנות. את טרפו הוא בולע בשלמותו, תוך הזזת הגוף קדימה ואחורה. עונת הרבייה בקיץ. הנקבה חופרת גומה ומטילה בה 5-20 ביצים. הצעירים בוקעים כעבור 8-10 חודשים.
אזכור בתנ"ך

לפי זיהוי הרס"ג, הכוח האפור הוא "והכח", מתורגם "ואלורל" ב"תפסיר" בערבית-יהודית,  משמונת השרצים שנזכרו בתורה לעניין דיני מאכלות אסורים משום דיני טומאה וטהרה:
וְהָאֲנָקָה וְהַכֹּחַ וְהַלְּטָאָה וְהַחֹמֶט וְהַתִּנְשָׁמֶת
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 137-139
הערות שוליים

↑  כוח אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  https://www.sefaria.org.il/Tafsir_Rasag%2C_Leviticus.11.30?lang=he
ראשו של כוח אפור צעיר המציץ ממאורתו בחולות ניצנה.
לואיזה מבאדן

לואיזה, נסיכת באדן (בגרמנית: Louise von Baden, ברוסית: Елизавета Алексеевна (יליזבטה אלכסייבנה)‏, 24 בינואר 1779 - 26 במאי 1826), הייתה קיסרית רוסיה ואשתו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
משפחתה

ב-19 ביוני 1804 התחתנה לואיזה עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה 2 בנות:
מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1799–1800).
יליזבטה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1806–1808).
כנסיות הבארוק של הפיליפינים

כנסיות הבארוק בפיליפינים (אנגלית: The Baroque Churches of the Philippines) הוא השם של ארבע כנסיות ספרדיות באיי הפיליפינים, שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
כל הכנסיות שייכות לכנסייה הרומית-קתולית, והן מבנים מוגנים לפי תקנות נשיאותיות וממשלתיות. בזכות חשיבותן הלאומית הן זכאיות למימון ממשלתי.
רקע

הכנסיות הללו מילאו חלק חשוב בהיסטוריה של הפיליפינים, בעיקר בקידום הנצרות באזור וכנקודת משען פוליטית לשלטון הקולוניאלי. הסגנון האדריכלי של הכנסיות משקף את התאמתם של המאפיינים האדריכליים מספרד ומאמריקה הלטינית לתנאים המקומיים (כולל השילוב עם מוטיבים אדריכליים מסין), אך גם את השפעתה הרבה של הכנסייה. כיוון שהכנסיות הותקפו פעמים רבות על ידי חבורות מורדים הן נבנו בצורה המזכירה מבצר, ולא כמבנה דת רגיל.
מאפיין זה בולט בכנסיית גבירתנו מאסונסיון, השוכנת בראש גבעה, ששימשה כמצודה בעיתות משבר. כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה נאלצה גם כן להתמודד עם תקיפות של מוסלמים שהגיעו מכיוון דרום. בנוסף, מיקומם של הפיליפינים לאורך טבעת האש הפאסיפית הוביל לכך שהיסודות והתומכות של הכנסיות יהיו חזקים במיוחד, כיוון שחלקן נפגעו ושוקמו לאחר רעידות אדמה. התומכות המרשימות ביותר נמצאות בכנסיית אגוסטין הקדוש בפאואיי, והעדות הממשית לסגנון אדריכלי זה נמצאת בכנסיית אגוסטין הקדוש שבמנילה, שהייתה המבנה היחיד במחוז אינטראמורוס ההיסטורי ששרד את מלחמת העולם השנייה.
מלבד ארבע הכנסיות הללו החליטה הוועדה הפיליפינית הלאומית לתרבות ואמנות (NCCA) להכריז על 26 כנסיות נוספות מתקופת השלטון הספרדי כבעלות חשיבות, ולהכיר בצורך לשמר אותן ולהגן עליהן. הכנסיות הוכרזו כולן כאוצרות תרבות לאומיים. מעמד זה הוענק להן בגלל חשיבותן ההיסטורית ובגלל הייצוג הגאוגרפי של מגוון אזורים במדינה.
כנסיית אגוסטין הקדוש במנילה

כנסיית ההתעברות הקדושה של אגוסטין הקדוש נבנתה ב-1571, והייתה לכנסייה הראשונה על האי לוזון. הכנסייה נבנתה זמן קצר לאחר שהספרדים כבשו את מנילה. המסדר האוגוסטיני קיבל חלקת אדמה במחוז אינטראמורוס, ובכך הוא היה לארגון הראשון שהפיץ את הנצרות בפיליפינים. המבנה הארעי מעץ דקל הוחלף ב-1587 על ידי כנסייה ומנזר מאבן, כאשר המנזר הופך לבסיסם הראשי של האוגוסטינים בפיליפינים וכתוצאה מכך זוכה לתרומות רבות. הכנסייה היא המבנה היחיד ששרד את שחרור מנילה ב-1945.
מבנה הכנסייה דומה לקופסה פשוטה. שני מגדלי הפעמונים הוספו לחזית הכנסייה ב-1854, אך המגדל הצפוני נסדק ב-1880 כתוצאה מרעידת אדמה והיה צורך להרוס אותו. פנים הכנסייה חשוב יותר לעומת הצד החיצוני שלה. ציורי הקיר מתוארכים למאה ה-19, אך לפי מחקר שנערך עליהם התברר כי ככל הנראה הם מכסים טמפרות. לאורך שני הצדדים של הספינה נמצאות מספר קפלות, והקירות המפרידים בין קפלה לקפלה משמשים גם כתומכות. התמיכות הדואות, הכיפה והמסדרון הקשתי נחשבים לייחודיים בפיליפינים. מתחם המנזר חובר לכנסייה באמצעות סדרה של קלויסטרים, ארקדות, חצרות וגנים, אך למעט בניין אחד כולם נחרבו ב-1945. לאורך השנים בוצעו בכנסייה מעט עבודות שיפוץ ושימור, ותחזוקת הכנסייה ממומנת גם על ידי המסדר האוגוסטיני.
כנסיית עליית גבירתנו לשמים

כנסייה זו נבנתה ב-1765 על גבעה הנמצאת במישור שטוח בין הים ורכס ההרים המרכזי של לוזון, והייתה נקודת המוצא של תהליך ההמרה לנצרות של חלקי הארכיפלג הצפוניים. הכנסייה נבנתה ביחד עם המנזר על גבעה עם חומה חזקה, ובכך היא שונה מכנסיות אחרות בפיליפינים שנבנו בסגנון הספרדי במרכז כיכר עירונית. מאפיין ייחודי נוסף הוא בנייתו של המנזר במקביל לחזית הכנסייה ומגדל הפעמון הנמצא בנקודת האמצע של קיר הספינה. הסידור המיוחד הזה היה אילוץ של טופוגרפיית השטח.
חזית הכנסייה המונומנטלית נבנתה מאבן, והיא ממשכת את קו הגג הישר המכסה את הבניין. נטען כי הכנסייה נבנתה על אזור קשיח כהגנה מפני נזקי רעידות האדמה. על קירות הכנסייה אין קישוטים, אך בכניסות לכנסייה יש תחריטים עדינים ותומכות חזקות שעוצבו גם כן כאמצעי הגנה נגד רעידות אדמה. מוטיב הגמלון מופיע גם בבית הספר ובית הקברות הסמוכים לכנסייה.
רמת השימור של פנים הכנסייה היא טובה, אך כתוצאה מטעות שהתרחשה בשנות ה-60 הסטוקו הוסר מהקירות החיצוניים, והקירות החלו להתפורר באיטיות.
כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה

לאחר שהכנסייה והמנזר במיאג אאו נבנו ב-1731 המיסיון האוגוסטיני המקומי הפך לקהילה עצמאית. לאחר שהעיר נהרסה על ידי פיראטים מוסלמים ב-1741 ו-1754 היא נבנתה מחדש במקום יותר בטוח. בניית הכנסייה החדשה התרחשה בין 1787 ל-1797, והיא נבנתה בצורת מבצר. אולם, הכנסייה נפגעה ב-1898 במהלך המרד נגד הספרדים ובמלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו עבודות שיקום חלקיות בתוך הכנסייה על ידי הכומר המקומי, ולאחר שהכנסייה הוכרזה כציון דרך היסטורי-לאומי ב-1973 הן בוצעו על ידי המכון להיסטוריה לאומית. במסגרת העבודות תוקנו החזית החלקים החיצוניים של הכנסייה.
מגדלי הכנסייה (שגובהם לא זהה) שימשו למטרות תצפית על האזור המקיף אותה, וביחד עם המראה השטוח שלה הם חיזקו את דימויה כמבצר. חזית הכנסייה המפוארת מייצגת את הגרסה הפיליפינית לאלמנטים קישוטיים, כאשר דמותו של כריסטופורוס הקדוש המופיעה על גמלון בלבוש טבעי, נושאת את ישו התינוק על גבה, ונשענת על עץ קוקוס.
כנסיית אגוסטין הקדוש בפאואיי

הקהילה בעיירה פאואיי הפכה לעצמאית ב-1686, ובניית הכנסייה הנוכחית החלה ב-1694 והסתיימה ב-1710. הכנסייה נפגע מרעידות אדמה שהתרחשו ב-1865 וב-1885, אך שוקמה מיד לאחר מכן. הצד החיצוני של הכנסייה ספג נזקים כתוצאה מגדילת עלים לא-מבוקרת על הקירות ועל מגדל הפעמון. הסטוקו המכסה את הקירות מתפורר וחושף חלקים מאבני הבנייה המקוריות. פנים הכנסייה שופץ באופן מלא.
בכנסייה יש 14 תומכות המסודרות לאורך וולוטה גדולה שעליה נמצאות תומכות קטנות יותר שמעליהן גימורים בצורת פירמידה. בנקודת האמצע של כל ספינה יש זוג תומכות המשמשות כמדרגות המובילות אל הגג. החלק התחתון של האפסיס ורוב הקירות נבנו מאבן אלמוגים והחלקים העליונים מלבנים. חזית הכנסייה נבנתה בצורה הפוכה. מגל הפעמון, שנבנה כחמישים שנים לאחר השלמת הכנסייה עצמה, ניצב במרחק קצר ממנה כהגנה מפני נזקי רעידות האדמה.
כנסיית עליית גבירתנו לשמים
כנסיית אגוסטין הקדוש בפאואיי
יקלופטרוס

| יקלופטרוס |
| --- | --- |
 
תקופה
דבון 410.8–406 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
סדרה:: עקרבי מים
משפחה:: פטריגוטיים
סוג:: יקלופטרוס
מינים
 Jaekelopterus rhenaniae  Jaekelopterus howelli
שם מדעי
 Jaekelopterus

יקלופטרוס (שם מדעי: Jaekelopterus; מילולית: "הכנפיים של אוטו יקל") הוא סוג של עקרב ימי ענקי שחי בתקופת הדבון לפני 406–401.8 מיליון שנה, אשר חי במים מתוקים או מים מליחים. מסוג זה התגלו 2 מינים: Jaekelopterus rhenaniae אשר נמצא במערב גרמניה ו-Jaekelopterus howelli שנמצא בויומינג ואולי חי בקרבת החופים. היצור קרוי על שם החוקר שגילה אותו ב-1914.
יצור זה היה מקרובי העכבישאים המודרניים החיים ביבשה אך הוא היה גדול מהם בהרבה. הוא הגיע לאורך 2.3–2.6 מטר אצל המין Jaekelopterus rhenaniae כשהמין Jaekelopterus howelli היה יותר קטן והגיע לאורך 80 ס"מ. ככל הנראה הוא היה פרוק הרגליים הגדול ביותר אי-פעם, גדול אף יותר מהרב-רגל ארתרופלאורה ומעקרבי הים הקרובים: פטריגוטוס ואקוטירמוס (Acutiramus).
יצור זה היה מגדולי הטורפים של הדבון לצד דגים קדומים והוא השתמש בצבתותיו הגדולות, המזכירות צבתות של עקרב רגיל כדי לחטוף טרף מיימי משפת המים, אולי ממארב.
לי-אור אברבך

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1979 (בן 44) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  li.or.averbach
 טוויטר:  lioraver
 
לי-אור אָבֶרבָּך (נולד ב-21 באוקטובר 1979) הוא עיתונאי ישראלי המשמש סמנכ"ל חטיבת הרדיו של תאגיד השידור "כאן". במסגרת זו הוא אחראי על תחנות הרדיו הלא-חדשותיות של תאגיד השידור הישראלי. כמו כן, מגיש את ההסכת "מה קורה כאן" בו מארח את אנשי התאגיד לשיחות בנושא "מאחורי הקלעים" של עבודתם. קודם לתפקידיו בתאגיד השידור, שימש כתב תקשורת ועורך בעיתון "גלובס".
ביוגרפיה

אברבך נולד להורים שעלו לישראל מליטא (אז בברית המועצות) ב-1973. הוא בוגר תואר ראשון בפוליטיקה וממשל ולימודי מדינת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר שירותו הצבאי החל לשמש ככתב ומגיש בתחנת הרדיו רדיו דרום. בין השנים 2004–2006 היה כתב תקשורת באתר "וואלה". הגיש פינה בתוכנית הבוקר של ערוץ 10. ב-2006 מונה לכתב התקשורת של "מעריב" ו-nrg ברנז'ה. ב-2009 מונה לכתב התקשורת בעיתון "גלובס". במקביל לעבודתו ככתב תקשורת בגלובס, מונה ב-2011 לעורך "פירמה", מגזין המדיה, השיווק והפרסום של "גלובס". אברבך שימש כעורכו האחרון של המגזין עד סגירתו בשנת 2016.
ב-2016 החל להגיש לסירוגין את "סוגרים חשבון", מגזין הכלכלה היומי בטלוויזיה החינוכית. באותה שנה עזב את "גלובס" ומונה לתפקיד מנהל מחלקת התוכן של חטיבת הרדיו של תאגיד השידור "כאן", כמנהל תחנות הרדיו "כאן תרבות", המחליפה את רשת א', ומנהל רשת רק"ע, תחנת הרדיו ברוסית. כמו כן הקים את מערך הפודקאסטים של "כאן". באותה שנה היה למגיש התוכנית הראשונה שהפיק אי פעם התאגיד ושודרה בעמוד הפייסבוק של "כאן". הייתה זו תוכנית ביקורת תקשורת.
ב-2017 מונה לסמנכ"ל חטיבת הרדיו של תאגיד השידור הישראלי. במסגרת זו הוא משמש כמנהל תחנות "כאן קול ישראל" הלא חדשותיות ובכללן התחנות "כאן רק"ע", "כאן מורשת", "כאן תרבות", "כאן קול המוסיקה", "כאן גימל", "כאן 88" ומערך הפודקאסטים. בשנה זו נמנה עם הצוות שניסח את הקוד האתי המחודש של תאגיד השידור הישראלי. בשלהי אותה שנה, עמד בראש ועדה משותפת עם האקדמיה ללשון העברית, אשר בחרה במילה "הֶסְכֵּת" כחלופה העברית ל"פודקאסט".
הערות שוליים

↑  יונתן כיתאין, ‏לי-אור אברבך מונה לסמנכ"ל הרדיו של תאגיד השידור "כאן", באתר גלובס, 14 בנובמבר 2017
↑  אלכסנדר כץ, לי-אור אברבך מונה לעורך 'פירמה' - ימשיך לשמש ככתב התקשורת של 'גלובס', באתר ביזפורטל, 10 בינואר 2011
↑  ענת קם‏, מהפכת הפרינט של אברבך, באתר וואלה, 13 באוקטובר 2009
↑  ערן סויסה, אברבך ל"פירמה", באתר nrg‏, 10 בינואר 2011
↑   איתי שטרן, התאגיד עלה לאוויר. מנהל "כאן תרבות": "אנחנו רוצים להיות כמו BBC", באתר הארץ, 15 במאי 2017
↑  אלכסנדר כץ, בצל המשבר: התאגיד יעלה הערב לראשונה תכנית - על תקשורת, באתר אייס, 21 ביולי 2016
↑  פודקאסט – הֶסְכֵּת!, באתר האינטרנט של האקדמיה ללשון העברית, 28 בדצמבר 2017
כוח ההגנה של בחריין

| --- | --- |

 
 זרועות
  הצבא המלכותי של בחריין
  חיל האוויר המלכותי של בחריין
  חיל הים המלכותי של בחריין
  המשמר המלכותי
כוח ההגנה של בחריין (BDF) הוא הכוח הצבאי של ממלכת בחריין. כוח ההגנה של בחריין נמצא תחת פיקוד ישיר והנהגה של מפקד בעל דרגת פילדמרשל. שר הביטחון מטעם הממשלה האחראי על ייצוג ה-BDF בקבינט. החל משנת 2018 בתפקיד זה מכהן עבדאללה בן חסן אל-נעימי.
הוא מונה כ-18,000 איש ומורכב מחיל האוויר המלכותי של בחריין, הצבא המלכותי של בחריין, הצי המלכותי של בחריין והמשמר המלכותי. מלבד ה-BDF, קיימים גם כוחות הביטחון הציבור ומשמר החופים אשר מדווחים למשרד הפנים.
תמיכת GCC

בחריין, ביחד עם שותפיה למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), עברה לשדרג את ההגנה שלה בתגובה לאיום הנשקף ממלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ.
תמיכת ארצות הברית

לאחר מלחמת המפרץ, בחריין קיבלה תמיכה צבאית נוספת מארצות הברית, כולל מכירת 54 טנקי M60, וכן 12 מטוסי F-16C/D ו-14 מסוקי קוברה. תרגילים משותפים של חיל הים, האוויר והצבא תוכננו ובוצעו כדי להגביר את המוכנות ברחבי המפרץ הפרסי. בחריין וארצות הברית חתמו על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני באוקטובר 1991, המעניק לכוחות אמריקאים גישה למתקני בחריין ומבטיח את הזכות להציב כלים מראש למשברים עתידיים. בשנת 2003, ג'ורג' בוש קבע את בחריין כבעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו. מאז 2003, בחריין קיבלה למעלה מ-100 מיליון דולר במימון צבאי זר לתשלום עבור מערכות נשק בעלות פרופיל גבוה.