stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבעת זאב
היסטוריה > מחנה גבעון

ההתיישבות התחילה בשנת 1977, בעקבות אישור הממשלה ליישב אזרחים כגרעין התיישבות במחנות צבאיים באיו"ש. המקום היה נחשב כהתנחלות עצמאית, ועם הקמת המועצה אזורית מטה בנימין, נכנס תחת ניהולה
ביולי 1978 קיבלה חברת עמידר הרשאה להשכיר 126 יחידות דיור במחנה. בקיץ 1981 התיישבו במקום המשפחות הראשונות בקראוונים
במקביל, עוד בתחילת 1981 החל משרד השיכון בהכשרת השטח של גבעת זאב להתיישבות. בשנת 1983 קיבלו רוב המשפחות במחנה גבעון מגרשים בגבעת זאב, אולם 24 משפחות שבקשו להתגורר ביישוב קהילתי ולא ביישוב עירוני רגיל, נותרו במקום והיוו את הגרעין להקמת גבעון החדשה.
בשנת 1983, עם יצירת תחום מוניציפלי למועצה מקומית גבעת זאב, נכלל המחנה, וצורף רשמית לגבעת זאב. משרד השיכון התכוון להרוס את המבנים הריקים במחנה גבעון, אולם מועצת גבעת זאב בקשה להקים במקום מפעל תיירותי ולכן המבנים לא נהרסו.
ביולי 1990 פלשו למבנים במחנה 70 מחוסרי דיור מירושלים. כ-30 מהם קיבלו אישור בדיעבד להתגורר במקום. בתחילת 1992 הועברה האחריות למחנה לידי החברה לפיתוח גבעת זאב. בשנת 2011 חודשה ההרשאה של מינהל מקרקעי ישראל למועצת גבעת זאב לניהול המקום ועלו רעיונות לקיים במקום תוכנית של פינוי בינוי.
היסטוריה > מורשת בנימין

במקביל להקמת גבעת זאב, החלה חברה פרטית בבנייה על אדמות בדרום מזרח גבעת זאב בבניית שתי שכונות: מורשת בנימין א' ומורשת בנימין ב'. החברה הגישה הצעה לתוכנית מתאר, אולם התוכנית לא קודמה בגלל בעיות בהוכחת הבעלות על האדמות. למרות זאת, הבנייה נמשכה ונבנו במקום מאות יחידות דיור. בסוף שנת 1990 קבעה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, שמכיוון שעברו שמונה שנים מאז הגשת התוכנית והתחלת הבנייה ולא הועלו טענות בעלות על הקרקע, יש מקום לאשר את הבנייה במקום. עם זאת, אלבק הורתה שעל גבי מסמכי היתרי הבנייה יכתב שרשויות התכנון אינן אחראיות לבעלות על המגרשים ושהן לא תישאנה באחריות אם יתברר בעתיד שהמגרש שייך למישהו אחר.
ישנם אזורים בשכונה שטרם הוסדרו ובהיעדר הוכחת בעלות לא ניתן לבנות בהם.
היסטוריה > הר שמואל

שכונת הר שמואל ממוקמת כשלושה קילומטר מדרום לגבעת זאב, כחצי קילומטר מערבית לנבי סמואל, ואין לה רצף טריטוריאלי עם גבעת זאב. השכונה מאוכלסת על ידי שתי עמותות: חילונית ודתית, מקור השם בעובדה שהשכונה שוכנת ליד נבי סמואל - המקום בו על פי המסורת נקבר שמואל הנביא. היוזמה להקמת השכונה הייתה של איש עסקים וסוחר הקרקעות שמואל עינב, שרכש קרקעות במקום כבר בשנת 1973. בהמשך מכר אותם עינב לחברת "מורשת בנימין לבנייה ומסחר (קרני שומרון) בע"מ", שמכרה מגרשים לכמאתיים מתיישבים ומשקיעים, ביניהם: פיני זהבי, אורי שטנדל וג'רי בית הלוי. בדצמבר 1980⁩ החליטה הממשלה להקים יישוב במקום שרובו בתים פרטיים שייבנו בשיטת "בנה ביתך", אך ראש עיריית ירושלים התנגד לתוכנית בטענה שהקמת היישוב תבוא על חשבון פיתוח שכונות צפון ירושלים. בנוסף התברר שמדובר בקרקע חקלאית ולא ניתן לבנות עליה (ואחר כך, ב-1995, הוכרזה כחלק מגן לאומי שמואל הנביא). ניסיונות לשנות את ייעוד הקרקע, לא צלחו בתחילה. כדי לפתור את בעייתם של רוכשי המגרשים החליטה הממשלה בינואר 1988, להקצות בלי מכרז או הגרלה, מגרשים למי שרכש מגרש במישרין מהחברה בשטח סמוך, באדמות שרכשה חברת הימנותא (חברה בת של הקרן הקיימת לישראל) ממערב לכביש 436. על בסיס פשרה שהציעה המישנה ליועץ־המשפטי לממשלה פליאה אלבק. הוחלט גם שהרוכשים יחויבו בתשלום דמי חכירה מופחתים בגובה 51% מערך הקרקע ובלבד שהמתיישב יתגורר במקום תקופה של 5 שנים לפחות מיום הבנייה. החלק הדתי-חרדי עבר בראשיתו קשיי התפתחות, אולם בשנים שלאחר מכן קיבל תנופת קידום ופיתוח ואכלוסו יצא לפועל. נושא החלפת הקרקעות הגיע לשולחנה של ממשלת ישראל. חברת מורשת בנימין פשטה רגל ומונה לה מפרק, עקב כך חלק מהתשתיות הבסיסיות בשכונה לא הושלמו. בנוסף, הזכויות במגרשים אינן רשומות בלשכת רישום המקרקעין (כנהוג ביהודה ושומרון), אלא ב"חברה המשכנת", שהיא חברת מורשת בנימין.
שכונות

נווה מנחם (מזרח) - על שם מנחם בגין.
מורשת וקריית יערים (דרום שכונת המכבים) - השם "קריית יערים" מוזכר לראשונה בספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ט': "וְתָאַר הַגְּבוּל בַּעֲלָה, הִיא קִרְיַת יְעָרִים".
המכבים (צפון) - השכונה הראשונה שהוקמה ובה שוכן בניין המועצה המקומית, על שם המכבים שפעלו באזור בית חורון, הנמצא בסמוך ליישוב.
גני יהודה ויהודית (צפון) - שכונה חדשה אשר החלה להתאכלס באוגוסט 2021 ועודנה בבנייה, מאופיינת בבניינים בעלי 11 קומות ובעלת אוכלוסייה מעורבת.
מחנה גבעון (דרום) השם "גבעון" מוזכר לראשונה ביהושע ט, ג: "וְיֹשְׁבֵי גִבְעוֹן שָׁמְעוּ, אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוֹשֻׁעַ לִירִיחוֹ--וְלָעָי".
הרימון (דרום) - שכונה המתאפיינת בבניינים ובבתים פרטיים, היא קרויה על שם הרחוב היחיד בה ובעלת אוכלוסייה מעורבת, השכונה מוקפת בשטחים חקלאיים של תושבי אל ג'יב.
משכנות גבעת זאב (מערב) - שכונה חדשה המאוכלסת בעיקר על ידי דתיים לאומיים. נקראת גם בשם 'שכונת משהב'.
אגן האיילות (מערב) - שכונה חדשה המאוכלסת בעיקר על ידי חרדים, השכונה נקראת על שם הצבאים והאילות שהיו פזורים בעבר בשטחי העמק שבה.
רמת גבעת זאב (מערב) - שכונה חדשה (רובה בבנייה), מעורבת המאוכלסת בעיקר על ידי חרדים עובדים, במעמד סוציו-אקונומי גבוה.
בגבעת זאב פועלת תחנת משטרה, תחנת כיבוי אש ונקודת הזנק של מגן דוד אדום.
המועצה

גבעת זאב הוכרזה כמועצה מקומית ב-2 באוגוסט 1983. ענייני היישוב נוהלו על ידי מועצה ממונה ובראשה גדעון הוכפלד. חברי המועצה היו נציגי היישוב הזמני גבעון ונציגי המתיישבים הראשונים.
במאי 1988 התקיימו הבחירות הראשונות ביישוב. בראשות היישוב עמדו במשך השנים ארבעה ראשי מועצה - גדעון הוכפלד, שאול מזרחי, ועמוס טרטמן. יוסי אברהמי, ראש הרשות הרביעי נבחר לראשונה לראש הרשות ב-2008
המועצה הורחבה לאחר הבחירות ב-2018 מ-11 ל-13 מושבים.
ב־2023 הודיע אברהמי כי אין בכוונתו להתמודד לכהונה נוספת בראשות המועצה. בבחירות לראשות המועצה ב־2024 נבחר יוסי אסרף לראשות המועצה.
חינוך

ביישוב קיימים מעון ויצו, מעון נאות מרגלית ומערכת גני ילדים. במבנה המתנ"ס פועל, משנת 2000, מרכז מדע ואומנויות, המספק פעילויות העשרה לגיל הרך ולילדי כיתות א-ג. ישנם שבעה בתי ספר יסודיים: שניים ממלכתיים (בי"ס אגמים ובי"ס יע"ד) ואחד ממלכתי-דתי (בי"ס ממ"ד אתרוג), שני תלמודי תורה חרדיים לבנים, ואחד לבנות של החינוך העצמאי. ביישוב פועלת חטיבת ביניים קהילתית על שם יצחק רבין. כמו כן, קיים בית ספר לחינוך מיוחד (בי"ס שבילים), בית ספר כוללני, על-אזורי מכיתות א'-י"ב., ביישוב אין בית ספר תיכון ולכן התלמידים המסיימים את המסלול בחטיבת הביניים עוברים בדרך כלל לבתי ספר שונים ברחבי ירושלים. תלמידים מהחינוך הדתי עוזבים את מסגרת החינוך היישובית כבר לאחר בית הספר היסודי, בהיעדר חטיבת ביניים דתית ביישוב.
תרבות ופנאי

ביישוב קיימים מקומות בילוי, תרבות ופנאי:
מתנ"ס
ספרייה ציבורית
אולם תיאטרון
מרכז מוזיקה
סניפים של תנועות הנוער הצופים העבריים (שבט ערבה) אריאל ובני-עקיבא
מועדונית מחנה גבעון
מועדון הנוער (הסובה) ובה יושבת מועצת הנוער יחד עם שלל תנועות כמו סובוץ -קפה לנוער, מד"צים, של"ח וכולי.
בריכת שחייה ומכון כושר
מגרשי ספורט
מועדון קשישים
פארק הגיא אשר בשנת 2022 החליטה המועצה על שיפוץ הגן והרחבת המתקנים, העבודה הסתיימה באפריל 2022.
ביישוב קיימת קבוצת כדורגל עירונית, בית"ר שבי גבעת זאב, המשחקת כיום בליגה ג'. הקבוצה, שיש לה גם מחלקות נוער וילדים, הוקמה בשנת 1999 ובשיאה שיחקה בליגה א'. לקבוצה מגרש ויציע המכיל עד 200 איש.
ארכאולוגיה

בגבעת זאב ישנם מספר אתרים ארכאולוגיים:
ח'רבת א-לתאתין - בחורבה נערכו חפירות ביוני 1995, ונמצאו בה שרידי כנסייה ותחנת דרכים מתחילת המאה ה-5 לספירה, רצפת פסיפס ובית בד. מסקירות ארכאולוגיות שנעשו באתר בשנת המנדט הבריטי, אותרו בו גם ממצאים מתקופת בית שני. החורבה מזוהה מתחילת המאה ה-20 עם תחנת הדרכים הנזכרת במפת מדבא בשם TO ENNATON (מילולית: "התשיעית"). זאת, בשל שימור מסוים של שם האתר בשם החורבה, בשל ממצאי תחנת הדרכים במקום, ובשל מיקומו של האתר בסביבות המיל התשיעי בדרך הרומית שבין ירושלים ללוד, היא דרך בית חורון
חורבת ג'עפר - ישוב שתחילתו בימי בית שני וסופו בתקופה המוסלמית הקדומה. נחפר לראשונה בתחילת שנות התשעים במקום בית בד משוכלל וכן קירות רבים של בתים שהשתמרו, בתוך כל בית ישנו בור מים. בחפירות שבוצעו בשנת 2014 נמצא בית בד נוסף באתר, בית מרחץ ביזנטי ובית יוצר לכלי חרס מתקופת בית אומייה.
בית הבד בחורבת ג'עפר
בית הבד בחורבת לטטין
גלריית תמונות

גבעת זאב מן האוויר
שכונת הר שמואל הסמוכה לנבי סמואל
מבט למרכז המסחרי של גבעת זאב
גבעת זאב כפי שנראית משער חקלאי בגדר ההפרדה סמוך לכפר בית איג'זא
השכונה החרדית "אגן האיילות"
לקריאה נוספת

אברהם שבות, גבעת זאב, מנחה לירושלים במלאת כ"ה שנים לאיחוד, הוצאת אריאל, תשנ"ג, 1993, עמ' 185
רוברט ברוק

רוברט ברוק (באנגלית: Robert Brooke;‏ 1761 –  27 בפברואר 1800) היה בעל חווה, איש צבא, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1791–1794, לאחר מכן ועד 1796 כמושל וירג'יניה העשירי, ולאחר מכן ועד מותו כתובע הכללי של וירג'יניה.
ראשית חייו

רוברט ברוק נולד בחוות המטעים של משפחתו, שנקראה ככל הנראה "סמיתפילד", במחוז ספוטסילבניה שבמושבת וירג'יניה, כבנם השני של אנה היי טיילפרו ושל ריצ'רד בורק. שנת לידתו לא ברורה, והיא הייתה ככל הנראה 1751, אך ייתכן גם שהוא נולד ב-1760 או אף 1761. סבו, רוברט ברוק, היה מודד מיומן, והיה אחד מחברי "משלחת אבירי פרסת הזהב" (Knights of the Golden Horseshoe Expedition) של סגן המושל הקולוניאלי של וירג'יניה אלכסנדר ספוטסווד, והמשפחה הייתה בעלת השפעה במחוז אסקס הסמוך. לברוק היו לכל הפחות שלושה אחים: דר' לורנס ברוק, השופט פרנסיס ט. ברוק, וג'ון ט. ברוק. כולם היו לפטריוטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ובהמשך שירתו שניים מהם באספה הכללית של וירג'יניה.
ברוק נולד אם כך כבן לאחת מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה, וקיבל חינוך פרטי שהתאים למעמדו. הוא הפליג לסקוטלנד ללימודי המשך באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1766 נשא ברוק לאישה את מרי ריטצ'י הופר (משפחת ריטצ'י הייתה משפחה בולטת נוספת במחוז אסקס). לשניים נולדו כמה ילדים.
קריירה

עם שובו של ברוק הבייתה, בראשית המהפכה האמריקאית, לכד האדמירל הבריטי, הלורד האו (אנ'), את ספינתו ושלח את ברוק בחזרה לאנגליה. לאחר מכן הוא נסע לסקוטלנד, משם לצרפת ושב לווירג'יניה בספינה צרפתית שנשאה תחמושת עבור בני המושבות. ברוק הצטרף לפלוגת הפרשים של קפטן לרקין סמית' (אנ'), נשבה ב-1781 בווטסהאם שליד ריצ'מונד על ידי ג'ון גרייסס סימקו (אנ'), הוחלף בעסקת חילופי שבויים, וחבר מחדש לרגימנט הקונטיננטלי השביעי.
לאחר המלחמה למד ברוק משפטים בקריאה עצמית. ב-7 בפברואר 1785 הוא התקבל יחד עם מי שלימים כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בושרוד וושינגטון, ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, והם החלו את הקריירה המשפטית שלהם בפרדריקסבורג ובמחוזות הסמוכים.
על פי רישומי מס הרכוש של וירג'יניה מ-1787, כבר לא חי ברוק במחוז אסקס, אך נרשמו בבעלותו שישה סוסים, 51 ראשי בקר, 23 עבדים בוגרים ו-18 עבדים קטינים. כמו אחיו, ג'ון ט. ברוק, הוא החזיק בבעלותו בית בפרדריקסבורג.
ב-1791 נבחר ברוק כנציג מחוז ספוטסילבניה לבית הנבחרים של וירג'יניה, לצד פרנסיס תורנטון. בשנה שלאחר מכן נבחרו השניים למושב נוסף בבית הנבחרים, אך ב-1793 נבחר אחיו, ג'ון ט. ברוק במקומו של תורנטון. ב-1794 החליף ג'ון ו. ויליס את ברוק. במהלך מושב זה של בית הנבחרים התפטר המושל הנרי לי השלישי ועזב את וירג'יניה כדי לפקד על כוחות פדרליים שדיכאו את מרד הוויסקי, וכך נבחר ברוק על ידי עמיתיו לבית הנבחרים כמושל וירג'יניה במקומו. ב-1 בדצמבר הושבע ברוק לתפקדו וכיהן בו שנתיים.
עם סיום כהונתו כמושל, נבחר ברוק, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כתובע הכללי של וירג'יניה במקומו של ג'יימס אינס, שהתפטר כדי לקבל מינוי בממשל הפדרלי.
ברוק היה חבר בולט בבונים החופשיים. בנובמבר 1795 הוא מונה במקום ג'יימס מרסר כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה, וב-1797 הוחלף בתפקיד על ידי מייג'ור בנג'מין דיי.
מותו והנצחתו

רוברט ברוק נפטר בפרדריקסבורג ב-27 בפברואר 1800, בעת שעדיין כיהן כתובע הכללי. הוא נטמן בבית הקברות של הבונים החופשיים שבעיר. ביתו לשעבר בפרדריקסבורג, שאותו הוא כינה "פדרל היל", נכבש על ידי צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, כמו אחוזת המטעים שלו במחוז ספוטסילבניה. הבית נמצא כיום בבעלות פרטית, אך רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1796 פיצלה האספה הכללית של וירג'יניה את מחוז אוהיו, ויצרה את מחוז ברוק, שנקרא על שם המושל היוצא, אם כי לאחר מלחמת האזרחים, נכלל המחוז בשטחי וירג'יניה המערבית.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1624-1625
המלין (וירג'יניה המערבית)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שטח:  1.55778 קמ"ר
 גובה:  199 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,039 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  38°16′44″N 82°06′25″W﻿ / ﻿38.278888888889°N 82.106944444444°W﻿ / 38.278888888889; -82.106944444444 
 אזור זמן:  אזור זמן מזרחי
 he
 
המלין (באנגלית: Hamlin; במקור נקראה: Hamline, "המליין") היא עיירה בנפת לינקולן, וירג'יניה המערבית, ארצות הברית. העיירה שוכנת לאורך גדת נהר מאד. במפקד האוכלוסין של 2010, נרשמו בעיירה כ-1,142 תושבים. העיירה היא מושב המחוז של נפת לינקולן. המלין היא חלק מאזור המטרופולין האנטינגטון-אשלנד, (MSA). נכון למפקד האוכלוסין של 2010, מנה ה-MSA אוכלוסייה של כ-287,702 נפש. מפקד חדש מ-28 בפברואר 2013 הגדיל את שיעור האוכלוסייה ל-363,000.
היסטוריה

העיירה הוקמה בשנת 1833 על ידי חוק של האספה הכללית של וירג'יניה. המלין נקראה על שמו של הבישוף ליאונידס לנט המלין מהכנסייה המתודיסטית.
ממשל

המלין מנוהלת על ידי חמישה חברי מועצה, ראש עירייה ומקליט[דרושה הבהרה]. ראש העיר, המקליט וחברי המועצה נבחרים לכהונה של ארבע שנים.
גאוגרפיה

בהתאם ללשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה של המלין הוא כ-1.55 ק"מ רבועים.
גאוגרפיה > אקלים

האקלים באזור זה מאופיין בטמפרטורות גבוהות יחסית ובמשקעים בחלוקה שווה לאורך כל השנה. על פי מערכת סיווג האקלים של קופפן, להמלין יש אקלים סובטרופי לח.
| אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> ינואר.6.7.-6.1.83.8 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> פברואר.8.3.-5.78.7 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> מרץ.13.3.-1.1.101.6 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> אפריל.20.3.9.88.9 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> מאי.25.9.4.114.3 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> יוני.28.9.14.4.99.1 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> יולי.30.6.16.7.127 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> אוגוסט.30.16.1.96.5 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> ספטמבר.27.2.11.7.81.3 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> אוקטובר.21.7.4.4.68.6 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> נובמבר.14.4.-0.6.81.3 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> דצמבר.8.3.-4.4.86.4 | אקלים בהמלין, מערב וירג'יניה> שנה.19.4.5.1,107.4 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: Hamlin, West Virginia Travel Weather Averages (Weatherbase), Weatherbase
אנשים ידועים

סטפני טאקר – שופטת פדרלית
לויד ג'קסון – פוליטיקאי
ג'ון פרידמור – תעשיין
צ'אק ייגר – טייס ניסוי
הערות שוליים

↑  https://web.archive.org/web/20130319014422/http://m.whitehouse.gov/sites/default/files/omb/bulletins/2013/b13-01.pdf. (PDF)
ארבעים הימים של מוסה דאג

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרנץ ורפל
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן היסטורי
 נושא:  רצח העם הארמני, Musa Dagh resistance 
 מקום התרחשות:  מוסא דאג 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1979
 מספר עמודים:  631 (תרגום ארד), 2 כרכים
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד (תרגום ארד)
 תרגום:  יוסף ליכטנבום (1934) צבי ארד (1979)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  1933
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001903998, 001903991, 002305468, 002041589
 
ארבעים הימים של מוסה דאג (בגרמנית: Die vierzig Tage des Musa Dagh) הוא רומן מאת הסופר היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל, המבוסס על אירועים שקרו במוסא דאג בזמן רצח העם הארמני בידי העות'מאנים בשנת 1915. הספר הופיע לראשונה בגרמניה בנובמבר 1933, זכה להצלחה בינלאומית, ועורר את דעת הקהל העולמית להכרה בטבח הארמנים. ורפל ניבא בספרו את היחס אל היהודים בגרמניה כתוצאה מהאנטישמיות והנאציזם. אף שהספר לא הוחרם רשמית בגרמניה הנאצית, הוא סווג על ידי השלטונות כ"בלתי רצוי" ונמכר בחשאי. בשנת 1933 גורש ורפל מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
יש הרואים ב"ארבעים הימים של מוסה דאג" ספר עובדתי, אך למעשה הוא סיפור בדיוני המתבסס על עובדות מסוימות ומושפע מהן.
פרנץ ורפל אמר על הספר:
הרעיון לכתיבת הספר נולד במרץ 1929 בעת ביקור בדמשק. המראה מעורר החמלה של ילדי פליטים בעלי מום ומזי רעב, העובדים בבית חרושת לשטיחים, נתן לי את הדחיפה האחרונה לגאול מתהום הנשייה את גורלו המוזר של העם הארמני... הרומן מבוסס בחלקו על תעודות שנשתמרו, ביניהן רישום השיחה בין אנוור פאשה והכומר יוהאנס לפסיוס (אנ').
אירועי מוסה דאג (הר משה)

ב-22 בספטמבר 1915, חמישה חודשים לאחר קבלת צווי הגירוש, התקבצו רוב הכפריים הארמנים מהאזור על המוסה דאג, הר משה. הצווים נועדו להגלייה ול"יישוב מחדש" של הארמנים במדבר הסורי, אך משמעותם היוותה למעשה גזר דין מוות ליוצאים לדרך, על פי האופן בו נהגו החיילים הטורקים בשיירות גולים מאזורים אחרים. הצבא העות'מאני במקום לא היה חזק דיו כדי להתגבר על 5,000 האנשים שהתבצרו על ההר, ולא ברורה מהות העימות שהתרחש בפועל בהר.
אחרי חמישים ושלושה ימים על ההר חולצו הארמנים על ידי ארבע ספינות מלחמה מצרפת ומבריטניה שקלטו את אותות המצוקה של המתבצרים בהר. החילוץ היה קשה מכיוון שצד ההר הפונה לים תלול מאוד, ובנוסף התקשו הספינות לעגון בקרבת שפת הים, לפיכך נשלחו סירות לאסוף את הנצורים מן החוף. תהליך העלייה לאוניות היה מורכב אף הוא, אך בסופו חולצו כל הארמנים, ולאחר מסע ארוך הם הגיעו תשושים ומורעבים למקלט בפורט סעיד שבמצרים. בשנת 1919, בתום מלחמת העולם הראשונה, חזרו הארמנים לכפרים באזור מוסה דאג, שהועבר בינתיים למנדט צרפתי (עד שנת 1939).
הערות היסטוריות על הרומן

בניגוד לשם הספר, משך העמידה במצור מוסה דאג לא היה "מספר עגול" של 40 ימים. על פי חלק מהמסמכים בהם השתמש ורפל נמשכה הלחימה 24 ימים, ועל פי מסמכים אחרים - 36 ימים. לפי מקורות שונים, לעומת זאת, ההתבצרות ארכה כנראה 53 ימים. סטפן יונגק (Stephan Jungk), הביוגרף של פרנץ ורפל, מציין כי ורפל ביקש לאזכר אירועים תנ"כיים בסיפור: המבול ארך ארבעים יום ולילה, משה שהה ארבעים יום ולילה בהר סיני, ונדודי בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים ארכו ארבעים שנה.
דמותו של גבריאל בגראדיאן, גיבורו הספרותי של ורפל, מושפעת ממנהיג הארמנים במוסה דאג, מוזס (מוסה) ה"קלוסדיאן" (Moses The Kalousdian), קצין לשעבר בצבא העות'מאני. בניגוד לגורלו של בגראדיאן, גיבור הרומן, עקר מוזס קלוסדיאן לביירות בתום מלחמת העולם הראשונה, וחי בה במשך 70 השנים הבאות, עד מותו שם בשנת 1986, בן 99. קלוסדיאן כיהן כנציג המיעוט הארמני בפרלמנט הסורי (ב-1932 וב-1936), וב-1943 (אחרי ניתוק לבנון מסוריה) כיהן בפרלמנט הלבנוני.
הפרקים

טֶסקֶרֶה
קוֹנאק - חמאם - סֶלאמליק
נכבדיה של יוגהונולוק
המאורע הראשון
חזיון־בינים של האלים
האספה הגדולה
קבורת הפעמון - בפרק תושבי שבעת הכפרים עולים להר
מרומי ההר הם משכּן לנו
מעשי הבנים
תהלוכת האש
דרכי סאטו
משחקי־בינים של האלים
יציאתו של סטפאן ושיבתו
הכאב
התפוררות וניסיון
אש המזבח
הכתובת בערפל
לנעלם אשר בנו ומעלינו
תוכן הספר

הספר מגולל את סיפורן של קהילות שבעה כפרים ארמנים בנפת סוּאֶדיָה, השוכנים למרגלות מוסה דאג. שבעת הכפרים הם: "יוגהוֹנוֹלוּק" ו"ביתיאס", "חאג'י חביבלי", "ואקֶף", "אזיר", "קֶדֶר בֶּג", ו"קבּוּסיֶה". הגיבור, גבריאל באגראדיאן בן ה-35, נכדו של הנדבן העשיר אַוֶטיס הזקן, שב לכפרו יוגהוֹנוֹלוּק לאחר שהות של 23 שנים בפריז, בעקבות מותו של אחיו המבוגר ממנו ב-15 שנים, שנקרא אף הוא אוטיס על שם סבו, עם אשתו הצרפתייה זִ'יליֶט (34) ובנם סטפאן (13).
תוכן הספר > גבריאל

"יום־ראשון אחד במארס", שנת 1915. גבריאל מטייל על מוסה דאג ומעלה בזכרונו תמונות ילדות, ובהן גם אירוע היסטורי שהותיר עליו את רישומו כנער ארמני: "שׂוּלטן־הדמים עבדול חמיד פרסם פירמן נגד הנוצרים; "כלבי הנביא", הטורקים, הכורדים, הצ'רקסים, נאספים אל הדגל הירוק (העות'מאני), לערוך טבח". עבדול חמיד היה "גדול האויבים של גזעו", אך גבריאל הוא כעת קצין מילואים טורקי של גדוד-תותחנים השייך לארמייה הרביעית בסוריה ובפלשתינה. הוא מצפה לצו גיוס בזמן מלחמת העולם הראשונה ומקוה להישלח לזמן־מה לחלבּ, לדמשק או לירושלים. בשובו ליוגהוֹנוֹלוּק, נודע לו מהסטודנט הארמני - מחנכו של סטפאן, כי שלושה פקידים מאנטיוכיה באו בלויית יחידה של שוטרים לדרוש את דרכוניו; אשתו נאלצה למסור להם את דרכון המסע ואת דרכון הפנים - ה"טֶסקֶרֶה", "תעודה המבטיחה לבעליה חופש תנועה בכל רחבי הממלכה העות'מאנית", שבלעדיה אין נתין הממלכה רשאי "לנוע מכפר לכפר". גבריאל מניח שהצעד נועד להבטיח את גיוסו, אולם מגלה מיד כי גם מגברים אחרים, שאינם חייבי גיוס, נלקחה ה"טסקרה". דרכוני הפנים נלקחו מגברים "נכבדים בלבד, שכן אין בידי האיכר או בעל המלאכה טסקרה, אלא לכל היותר רישיון לנסוע לשוק שבאנטיוכיה". גבריאל מחליט לרכב מיד לאנטיוכיה כדי לברר את העניין. הוא מגיע לבית המושל, הקאימקאם, ומובל לחדר קטן, כשעל הקיר צילום גדול של אנוֶר פחה. גבריאל בטוח כי המוּדיר - הפקיד הזוטר היושב מולו, הוא מאנשי האיתיחאד של תנועת הטורקים הצעירים, אולי אפילו חבר בוועד הסודי "הוַעד לאחדות ולקדמה" השולט במדינה. לשאלתו של גבריאל עונה לו המודיר כי לקיחת דרכוני הפנים נעשית בפקודת שר הפנים טלעת ביי.
גבריאל הולך ברחוב השוק של אנטיוכיה. רוב הכורדים והצ'רקסים נושאים נשק בגלוי: הממשלה "מתירה לשבטי ההרריים לשאת נשק חם ואפילו מעניקה להם נשק כזה", בעוד "שלגבי העמים הנוצריים - היא נוהגת לחשוד בכל אולר". בחנויות ובדוכנים יש בעיקר ארמנים: חלפנים, סוחרי שטיחים וצורפים. "ישותו מתנגדת" לרוכלי השוק הללו, בעלי העיניים הנוצצות, "האורבות ללקוחות" - הוא סולד מהם. גבריאל נכנס לבית מרחץ, ובעודו מקבל טיפול מבלן, הוא שומע שברי שיחה בין כמה גבירים טורקים בדרגשים הסמוכים, המחליפים שמועות על הארמנים: "חזיר טמא" שנשלח על ידי האנגלים, עם כסף ונשק, כדי "להסית את הכפר" (הארמני). הסיפורים מעוררים את רוגזו של גביר אחר: ""צריך לשים לזה קץ... חובת הגיוס היא אסון... אפילו נתנו נשק לאספסוף הזה... ועכשיו תראו כמה קשה יהיה להיפטר מהם". גביר שלישי מגן על הממשלה ומספר לחבריו: שר המלחמה, אנוור פחה הורה לצבא לפרוק את הנשק מ"האומה הארמנית הבוגדנית" - צעד שמשמעותו הוצאת כל הארמנים המגויסים מהחזית והעסקתם "בעבודות בזויות" כמו סלילת כבישים, פריקה וטעינה. גביר זה הוא הקאימקם בעצמו. גבריאל פונה לביתו של אגא ריפעת בֶּרֶקֶט, ידידם הוותיק של בית באגראדיאן. המוסלמי הזקן מתמצת לגבריאל את הבעיה הארמנית: "בחלק אחד של מקום־מושבכם אתם שייכים לאימפריה הרוסית, ובחלק האחר - לנו; המלחמה ביתרה אתכם; אתם פזורים בין הארצות". הוא מסביר את מניעיה של ממשלת "הטורקים הצעירים" להסתה נגד הארמנים: "האתיאיסטים באיסטנבול זקוקים לשנאה הלאומית לתכליתם. כי המשמעות העמוקה ביותר של כפירה באלוהים היא פחד, והרגשה כי המשחק אבוד". על סמך מידע פנימי שקיבל, הוא מזהיר את גבריאל שלא ייסע לאיסטנבול, שם עתידים להיעצר אנשי האליטה: "הראשונים לסבול יהיו הגדולים והנכבדים בבני עמכם...במקרה זה יתחילו ההאשמות והמאסרים בעיר־הבירה דווקא". גבריאל שומע בעצת הזקן וחוזר לכפרו, שם ימתין עד סוף המלחמה.
תוכן הספר > פגישת לפסיוס עם אנוור פחה

בינתיים מגיע הכומר הגרמני יוהאנֶס לֶפּסיוּס לאיסטנבול. לאחר עבודת הכנה מרובה, הוא מצליח להתקבל לראיון אצל אנוור פחה - שיאם של שליחותו ומאמציו למען הארמנים. הכומר שואל את הגנרל על האירועים בזיתון. הגנרל טוען שלכומר ניתנו ידיעות כוזבות ושואל על מקורן. הכומר טוען כי ניתנה לו "תמונה שלמה של המצב על ידי השגריר האמריקני", מורגנטאו. על כך מגיב אנוור: "הוא יהודי. והיהודים מצדדים תמיד בקנאות במיעוט". אנוור מתאר מצב היפותטי דומה בגרמניה, בו היא מוצאת אויבים מבית: "אלזאסים-צרפתים, פולנים, סוציאל-דמוקרטים, יהודים... האם לא תסכים, מר לפסיוס, לכל אמצעי אשר ישחרר את אומתך...מהאויב הפנימי? האם גם אז תהיה סבור שמעשה נורא הוא שפשוט מכנסים את כל היסודות באוכלוסייה אשר מסכנים את תוצאות המלחמה ומשלחים אותם לאזורים מרוחקים...?". הכומר הגרמני משיב בכעס: "אם המושלים בעמי ינהגו כלפי בני-ארצי שהם בני גזע אחר או בעלי אמונה אחרת...באורח לא אנושי...אסתלק בו-ברגע מגרמניה". הגנרל עונה: "סימן הוא שחסר לעמכם הכוח לממש בלי רחמים את רצונו הלאומי". לפסיוס משיב בייאוש: "לא בהגנה מפני אויב פנימי המדובר, אלא בהשמדה מתוכננת של עם אחר". הוא מנסה את כוחו בטיעונים הגיוניים, כלכליים, על כך שהמסחר "נתון בתשעים אחוזים בידי נוצרים", ש"את כל היבוא מנהלות חברות ארמניות", ש"החקלאות הארמנית באנטוליה עולה שבעים מונים על האיכרות הזעירה הטורקית" ושהעם הארמני הוא "הרובד התרבותי והפעיל ביותר באוכלוסייה העות'מאנית" אולם דווקא בשל כך "הוא נרדף ומושמד מכוח נקמתה האלימה של העצלוּת". הגנרל טוען ש"העם הטורקי מונה ארבעים מיליון" ומשימתו היא "לייסד מדינה לאומית, שתמלא באסיה את התפקיד שגרמניה ממלאת באירופה". לפסיוס חושב לעצמו שמדובר בחלומות אותם "מעורר הסם המשכר של הלאומנות", שהרי הוא יודע "כי באנטוליה מצויים בקושי שישה מיליון טורקים טהורי־גזע", ושואל אם אין איזו דרך של שלום. אנוור פחה משיב: "בין האדם ובין חיידק המגפה לא ייתכן שלום".
תוכן הספר > הגירושים

לאחר הפגישה עם לפסיוס, מגיע אנוור פחה למשרדו של שותפו לשלטון, טלעת ביי, העסוק במרץ בחתימה על מברקים ובהם פקודות לשלטונות בערי החוף של סוריה. פקודת הגירוש נשלחה לא מוצפנת: "מטרת הגירוש היא חיסול". השר מציב לעצמו יעד שאפתני: "בסתיו אוכל לומר לכל האנשים... 'הבעיה הארמנית אינה קיימת'".
ג'לאל ביי, הוואלי של חלבּ, סירב להוציא לפועל בתחום שלטונו את פקודות הגירוש. אולם המדיניות כלפי הארמנים לא הופרעה. הגירוש בערים הוא "משחק־ילדים". "הציבור המודרני" בערים - קוראי העיתונים בבתי הקפה, המשכילים בני המעמד הבינוני - "מתייצבים ללא סייג מאחורי המדיניות הארמנית של אנוור". הגירוש בכפרים לעומת זאת הרבה יותר קשה לביצוע. "הטורקי הפשוט" - האיכרים והשכבות העירוניות התחתונות - נוהגים באורח שונה לגמרי ורבים מזדהים עם שכניהם הארמנים. הגולים הלכו בדרכים עד שהגיעו אל "דרך־המלך, המוליכה דרומה־מזרחה, דרך חלבּ, אל המדבר" - "מצעד מיליון הרגלים", בו "שרקו אלות השוטרים על גבותיהם של המתעכבים", והדבר מעורר תהייה: מדוע אין ההמון הזה מסתער על השוטרים? לאחר היום הראשון "מופרדים כל הגברים שכוחם עמם מן ההמון". זוג צעיר מאוד שאך זה נישאו תכנן תחבולה להתחמקות מהפרדת הגברים. האשה הלבישה את חתנה בבגדי אשה. אך בפאתי עיר גדולה הקיפו אותם "צֶ'טִי" (ch'ett'e, יחידות "ארגון מיוחד"), פוחחים חמושים שיצאו לציד־נשים". הזוג נגרר אל בית שבו נחשפה האמת. הצ'טי הרגו את הבחור, "כרתו לו את אברו ותחבו אותו לפיו".