יחסי יפן–סין
השפעה תרבותית > התה בתרבויות הסינית והיפנית

בסין וביפן, התה מגלם יותר מאשר רק משקה חמים ומרגיע, הוא סמל של תרבות, רוחניות ומסורת עתיקת יומין. שתיית תה נושאת עמה משמעות עמוקה, שבאה לידי ביטוי בטקסים ותהליכים שחורגים מגבולות הפשטות היום-יומית, ומתמזגים עם עקרונות תרבותיים ורוחניים. בסין, תה הוא מרכיב בלתי נפרד מהחיים החברתיים ומהזיקה לטבע, ואילו ביפן הפך התה לכלי לביטוי פנימי המזמן מסע של הרמוניה, איזון ושלווה. במסורת הסינית והיפנית כאחד, גילוי התה נזקף לזכותו של החכם ההודי בודהידהרמה, נזיר בודהיסטי שייסד את הצ'אן בודהיזם. לפי האגדה, בודהידהרמה, שנסע להפיץ את בשורת משנתו החדשה, ייסד את מקדש שאולין בדרום סין, או מנזר שורינג'י בגרסה היפנית. שם הוא עשה מדיטציה בזמן שישב מול קיר במשך תשע שנים ארוכות, שבסופן רגליו קמלו. בדיוק על סף הגעה להארה – הוא נרדם. בכעסו על ההחמצה, הוא תלש את עפעפיו והשליכם ארצה, ומהם צמח שיח צמח התה.
התה מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות של כל אחת מהמדינות, אך בעוד שבסין הוא משולב יותר בחיים היום-יומיים ובמעגלים החברתיים, ביפן יש לו ממד רוחני יותר וקשור למחשבה פנימית ותחושות של איזון והרמוניה. במסורת הסינית, תה נחשב למוצר יוקרה עם משמעות תרבותית רוחנית עמוקה. שתיית תה בסין כוללת פרקטיקות רבות שמותאמות לסוגי תה שונים, כגון תה ירוק, תה שחור, תה אולונג ותה פרחים. טקסי התה בסין שונים לפי אזורים, אך תמיד שמים דגש על איכות התה, על הדרך בה הוא מוכן, ועל הרגעים המשותפים שנוצרים סביב שתייתו. בולטים במיוחד טקסי תה כמו הטקס של תה האולונג, שבו משתמשים בכוסות קטנות. זאת בעוד שביפן הדגש היה על מאצ'ה – אבקת תה ירוק. טקס התה היפני הושפע ממנהגים סיניים מוקדמים אך הפך לאמנות מקומית, עם דגש על פילוסופיית זן ואסתטיקה יפנית ייחודית. בסין, טקסי תה שמו דגש על שיחה אינטלקטואלית, הרמוניה עם הטבע ופשטות. ביפן, ערכים אלה הועמקו והתמקדו במינימליזם ובשקט נפשי, ברוח פילוסופיית "ואבי-סאבי".
טקס התה הסיני מסמל ערכים תרבותיים ורוחניים עמוקים שמייחדים את החברה הסינית. הטקס, שמתקיים בדרך כלל בצורה מוקפדת, מעורר את הרעיון של הרמוניה עם הטבע והסביבה. כל פרט בטקס – מהכנת הכלים ועד למזיגת התה – נעשה בצורה מדויקת ורגועה, תוך שימת דגש על ניואנסים קטנים שממחישים את הכבוד למסורת ולדייקנות. למשל, טקס גונג-פו צ'ה שלב בתהליך מתבצע בקפידה ובאופן מדויק. זה כולל את בחירת העלים, זמן החימום, סינון המים, והכנסת המרכיבים בדרך מסוימת, כדי להפיק את הטעמים בצורה האופטימלית. הגונג-פו צ'ה קשור לתרבות הסינית, שם כל שלב נתפס כאומנות. עבור הסינים, שתיית תה היא חוויה רוחנית ומדיטטיבית, המאפשרת לנפש להירגע ולתחום את המחשבות לרגע הנוכחי. טקס התה מסמל גם את הכנסת האורחים. התהליך כולו הופך למעין דרך חיים שמחברת את האדם עם הרגע הנוכחי, עוזרת לו להימנע מהסחות דעת ומעודדת את ההתמקדות באיזון פנימי ובשלווה נפשית.
טקס התה היפני התפתח מהטקסים הסיניים. בתחילה, מסיבות תה היו אירועים סוערים, אך במאה ה-15 השוגון אשיקאגה יושימאסה (אנ') הפך את הטקס לאירוע מאופק ומפוקח, שמשמש גם לתקשורת דיסקרטית בנושאים רגישים. הטקס מבטא את עקרון הוואבי היפני, המעריך את היופי והפשטות שבדברים היום-יומיים. אמן התה מהמאה ה-16, סן נו ריקיו, קידם את השימוש ב"איקבנה", פרחים מסודרים בקפידה, לצורך יצירת אווירה רגועה במהלך הטקס. ריקיו היה מאסטר של הלוחמים הגדולים אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, ובעקבותיו יישום ה"וואבי" (הפשטות) הפך למרכיב עיקרי בטקס. החדר שבו שותים את התה נקרא "סוקיה" – "הבית הבלתי־מושלם", בהתאם לפילוסופיית ה"וואבי-סאבי". מדובר במבנה פשוט, לרוב עשוי מסבכים של במבוק ואדמה וחלונות נייר המאפשרים חדירת אור טבעי. חדרי תה אלה מבודדים את השותה מהמרחב היום-יומי, ומעבירים אותו לאווירת אינטימיות. הגישה לחדר נעשית דרך פתח קטן, המדגיש שוויון בין כולם. לעיתים, גם הדלת קטנה כדי למנוע הכנסת חרבות, ולהדגיש את הפסק מהחיים החיצוניים. הכנת התה עצמו, עם מצקת מיוחדת ומחוות מדויקות, משתנה לפי אסכולות, אך במרבית המקרים נעשה שימוש בתה ירוק חזק, שמימיו מורתחים מעל גחלים, ומוגש בכוס חרסינה. המשותף לכולם היה השימוש בחרסינה משובחת, במיוחד בקערת התה (אנ').
לאורך ההיסטוריה, סין הייתה ספקית עיקרית של תה ליפן. בשנת 805, הנזיר הבודהיסטי היפני סאיצ'ו הפך ל"סוכן התה" הראשון שייבא אצווה של זרעי תה מסין לקיוטו. עם התרחבות הביקוש לתה במזרח אסיה, מהמאה ה-10 ואילך, החלו סוחרים סינים לייצא עלי תה ליפן. הקשרים המסחריים הללו תרמו לאימוץ וההתאמה של מסורות תה ייחודיות ליפן. בתקופת הייאן (794–1185) והקמקורה (1185–1333), תה סיני יוקרתי נחשב לסמל סטטוס ביפן. גם ייצור כלי תה יפניים הושפע בתחילה מעיצובי הקרמיקה הסיניים, אך התפתח לכיוונים יפניים ייחודיים, כמו שיטת זיגוג יפני בשם "ראקו" (אנ'). צריכת התה הייתה כה נרחבת עד שהפכה לעסק מעורר עניין בקרב סוחרים אירופיים, בעיקר הפורטוגזים וההולנדים. התה הפך למוצר פופולרי לא רק ביפן ובסין אלא גם באירופה, אליה הגיע לראשונה התה הסיני בשנת 1607. הוא היווה 80% מסך היצוא של סין לאירופה בתחילת המאה ה-19.