stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניהיליזם קיומי
ההבדל בין הניהיליזם הקיומי, לבין אבסורדיזם ואקזיסטנציאליזם

הניהיליזם הקיומי שונה מאבסורדיזם בכך שהאבסורד שם דגש על המתח בין אותו חוסר משמעות לבין הנטייה האנושית לחפש אותו.[דרוש מקור]
הניהיליזם הקיומי שונה מהאקזיסטנציאליזם מכיוון שהאקזיסטנציאליזם שם דגש על יצירת "משמעות" או "מטרה" סובייקטיבית משלו. זאת בניגוד לניהיליסטים, אשר לטענתם לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה כשלעצמו הוא חסר משמעות.[דרוש מקור]
ראו גם

ניהיליזם
אבסורדיזם
מיזנתרופיה
פסימיות פילוסופית
אתאיזם
הערות שוליים

↑  Existential Nihilism: The Only Really Serious Philosophical Problem
↑  Poetry Foundation, Speech: “Tomorrow, and tomorrow, and tomorrow” by William Shakespeare, Poetry Foundation, ‏2021-11-22 (באנגלית)
סופיה מהנובר

סופיה, הנסיכה הבוחרת מהנובר
סופיה מהנובר (בגרמנית: Sophie von der Pfalz;‏ 14 באוקטובר 1630 – 8 ביוני 1714) הייתה נסיכה-בוחרת (קורפירסטית) מהנובר.
בשל חוק ההסדר שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי ב-1701 נבחרה סופיה כיורשת הכתר הבריטית וכיום סדר הירושה לכתר הבריטי נקבע על פי צאצאיה, כלומר שרק לצאצאיה הישירים ישנה הזכות לרשת את הכתר הבריטי.
סופיה נפטרה זמן קצר לפני המלכה אן ולכן לא ירשה את הכתר בעצמה, ובנה הנסיך הבוחר גאורג לודוויג, ירש את הכתר והפך למלך ג'ורג' הראשון.
ביוגרפיה > ילדותה

סופיה הייתה הבת הצעירה של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית ויטלסבאך, ושל אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. סופיה נולדה בהאג בהיות הוריה בגלות, והייתה הצעירה מבין חמש בנותיו של פרידריך החמישי. סופיה גדלה בליידן עד שנת 1641 עת שבה משפחתה להאג. אמה הציעה שתתחתן עם צ'ארלס השני הגולה, שהיה בן דודה, אולם סופיה סרבה, ועברה להתגורר עם אחיה קרל שנבחר באותה עת לנסיך הבוחר מפפאלץ בהרנהאוזן.
ביוגרפיה > הנסיכה הבוחרת מהנובר

ב-30 בספטמבר 1658 בהיידלברג נישאה סופיה לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1692 הפך ארנסט אוגוסט לנסיך-בוחר (קורפירסט) הראשון של הנובר, ובהתאם החלה סופיה לשאת בתואר "נסיכה בוחרת" אף היא.
ביוגרפיה > המלוכה הבריטית

סופיה הייתה בתה של אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד ונכדתו של ג'יימס הראשון מלך אנגליה, ואחת מיורשות כתר אנגליה. בעקבות היותה של אן, מלכת בריטניה חסרת ילדים, ולאור רצון הפרלמנט הבריטי למנוע מג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט הנוצרי קתולי למלוך, נחקק חוק ההסדר בשנת 1701. מאחר שסופיה הייתה פרוטסטנטית, ובשל היותה הקרובה ביותר בסדר הירושה למלך ויליאם השלישי, הורה החוק שיורשי הכתר הבריטי יוכלו להיות רק צאצאיה של סופיה מהנובר, ובלבד שלא היו קתוליים או נישאו לקתולים.
כיום חיים כ-5,000 צאצאים של סופיה, כאשר כל אלה מהם שאינם קתוליים או נשואים לקתוליים מהווים חלק מסדר הירושה לכתר הבריטי.
ביוגרפיה > מותה ויורשיה

סופיה נפטרה ב-8 ביוני 1714 בעת שטיילה בגני ארמון הרנהאוזן. סופת גשמים פתאומית גרמה לה לרוץ ולתפוס מחסה, ובשל גילה (83) נפטרה, ככל הנראה מהתקף לב. מספר שבועות לאחר מכן נפטרה אף המלכה אן (בגיל 49). לאחר מותה של סופיה הפך בנה הבכור גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר ליורש העצר, ולאחר מותה של אן הומלך כג'ורג' הראשון.
בתה של סופיה, סופיה שרלוטה מהנובר, נישאה לפרידריך הראשון, מלך פרוסיה והייתה למעשה ראש שושלת מלכי פרוסיה ולימים גם הקייזרים של גרמניה.
מרקולשט (מולדובה)

| --- | --- |

תחנת הרכבת מרקולשט
 מדינה:  מולדובה מולדובה
 מחוז:  פלורשט (מחוז)
 חבל ארץ:  בסרביה
 ראש העיר:  ויקטור גונצה (מפלגת פיתוחה והתחזקותה של מולדובה) - מ-2023
 תאריך ייסוד:  25 במאי 1837 בשם "סטארובה"
 שטח:  5 קמ"ר
 גובה:  90 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,396 (2014)
 קואורדינטות:  47°52′N 28°14′E﻿ / ﻿47.867°N 28.233°E﻿ / 47.867; 28.233
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מולדובה מוגדלת) קישינב טירספול בלץ טיגינה ריבניצה קאחול אונגני סורוקה אורחיי דובסרי אוקראינה רומניהמקרולשט(למפת מולדובה רגילה) קישינב טירספול בלץ טיגינה ריבניצה קאחול אונגני סורוקה אורחיי דובסרי אוקראינה רומניהמקרולשט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בית העלמין היהודי במרקולשט
מרקולשט  (ברומנית: Mărculești, ביידיש: מאַרקולעשט, ברוסית: Маркуле́шты, משם גם הכתיב "מארקולשטי") הוא יישוב קטן בעל מעמד של עיר במחוז (ראיון) פלורשט בחבל בסרביה, ברפובליקת מולדובה. מספר תושביו - 2,100 תושבים (2014). במקור בהקמתו בשנת 1837 היה יישוב יהודי שהתקיים עד להשמדת תושביו בעת שואת יהודי רומניה ב-8 ביולי 1941. בהמשך שימש המקום לגטו ליהודים מגורשים עד לשליחתם לגיא ההריגה במחנות וגטאות טרנסניסטריה.
הוקם מחדש עם תושבים חדשים אחרי מלחמת העולם השנייה על חורבות היישוב הקודם על ידי השלטונות הסובייטיים והחל משנת 1991 הוא חלק מרפובליקת מולדובה העצמאית. על שטח 5 דונם משתרע בו בית עלמין יהודי עם כ־1,500 מצבות.
עמדה גאוגרפית

העיר מרקולשט שוכנת בגדה השמאלית של נהר ראוט, בדרך פלורשט-בלץ, במרחק 7 קילומטר דרומית-מזרחית מן העיר פלורשט ו-137 ק"מ צפונית-מערבית מבירת רפובליקת מולדובה, קישינב.
היסטוריה > יישוב יהודי בימי רוסיה הצארית

היישוב מרקולשט הוקם ב-25 במאי 1837 בימי שלטון רוסיה הצארית על אדמות שהשתייכו לבעל האחוזות סמיון סטארוב, שנשא בתואר "איספרבניק של סורוקה". הוא נועד להיות לנחלה חקלאית למתיישבים יהודים שבאו מפלך פודוליה והוחכר להם בהתחלה ל-12 שנה. המתיישבים היהודים היו אמורים לעסוק בחקלאות והיו לצורך זה פטורים ל-25 שנה מגיוס לצבא הרוסי ולמשך 10 שנים פטורים ממסים.
בהתחלה שם ההתנחלות היה קוט או סטארובקה לפי שם בעל האחוזה. בשנת 1861 הוא נרשם בתעודות תחת השם סטארובקה וכלל 70 משקים משפחתיים, 713 תושבים ושני בתי כנסת. בשנת 1902 הוקם בו בית ספר יסודי יהודי.
ב-20 בדצמבר 1917 החטיבה האוקראינית 158 בנסיגה מלבוב (למברג) ביצעה פוגרום ביהודי מרקולשט.
היסטוריה > המשך קיומו תחת שלטון ממלכת רומניה

בשנת 1918 היישוב יחד עם כל חבל בסרביה עבר לשליטת ממלכת רומניה.
ב-1919 חיו במקולשט כ-500 משפחות, מתוכן כ-20% עסקו בחקלאות. פעלו ביישוב 5 "חדרים" ושני בתי ספר.
בסביבות שנת 1923 הוא מנה כבר 285 בתים ו-5433 תושבים. פעלו בו בנק עממי, קואופרטיב למלאכה, טחנת קמח על בסיס אדים, 7 בתי חרושת לשמן, בתי מלאכה תעשייתיים, בית ספר יסודי מעורב, ותיכון מעורב. בשנת 1930 גרו במרקולשט 2337 יהודים (87.4% מסך תושבי המקום) (לפי מקורות אחרים 2319 יהודים - 87.7%)
היסטוריה > השואה: טבח יהודי מרקולשט בימי המשטר אנטונסקו והקמת הגטו

בשנת 1940 סופחה בסרביה ויחד איתה גם מרקולשט לברית המועצות במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית. עם כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות כבעלת בריתה של היטלר על מנת לשחרר את בסרביה, פלש הצבא הרומני לבסרביה ביוני-יולי 1941 וכבש בחזרה את כל שטחה.
ב-8 ביולי 1941 לפי החלטות המשטר הצבאי-הפשיסטי של יון אנטונסקו אספו אנשי השלטונות הרומנים את כל התושבים, אלף יהודים, גברים, נשים וטף, אל שולי העיירה, ויחידה צבאית ירתה בהם למוות. את גופות הקרבנות קברו בתוך חפירות שנחפרו נגד הטנקים. לאחר מכן אורגן במקום גטו למגורשים יהודים שבו כונסו 11,000 בני אדם.
מפקד המחנה מרקולשט וסילה אגאפיה נשפט ביוני 1946 על ידי בית דין העם בבוקרשט.
היסטוריה > מרקולשט החדשה תחת השלטון הסובייטי ובמולדובה העצמאית

בשלהי מלחמת העולם השנייה בשנת 1944 נכבש האזור שוב על ידי ברית המועצות ושויך שוב לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית, חלק מברית המועצות. הייושב הוקם מחדש ואוכלס על ידי הקבוצות האתניות שהיו הרוב בבסרביה - רומנים ורוסים. בשנת 1952 הוא קיבל מעמד עיירה.
בעשבות התפרקות ברית המועצות, הפך המקום בשנת 1991 לחלק מרפובליקת מולדובה העצמאית. בשנת 1994 הוא קיבל מעמד עיר.
כלכלה > משאבי טבע

מרקולשט הוא יישוב קטן מאוד בעל משאבים טבעיים, כולל שטח קטן של אדמות חקלאיות. ישנם בו 1702.5 דונם אדמות חקלאיות, מתוכן 1484.7 דונם קרקעות ראויות לעיבוד ו- 21.78 דונם אדמות מרעה.
כלכלה > כלכלה

בתחום העיר פועלים חברת "מרולקשט-קומבי", המייצרת דשנים, בסיס הנפט "טירקס-פטרול", החברה "Iched - Group" העוסקת בלקיטת פירות וירקות ובעיבודם, חברת "תומאס" לסחר בחומרי בניין.
כמו כן פועלים ביישוב 6 מפעלים פרטיים.
כלכלה > תחבורה

על יד העיר עוברת מסילת ברזל, פסי הרכבת פלורשט-בלץ. בקרבת העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי מרקולשט.
דמוגרפיה

בעבר היישוב היה מושבה יהודית, ובה 1,336 תושבים בשנת 1897 ו 5,433 תושבים ב-1923.
| מספר סידורי | שנה | מספר התושבים |  % יהודים מכלל התושבים |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1897 | 1,336 | 99.8 |  |
| 2 | 1898 | 1,534 | 99.8 |  |
| 3 | 1930 | 2,319 | 87.7 |  |
ההרכב האתני לפי נתוני המפקד בשנת 2004:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | מספר התושבים | שיעור באוכלוסייה ( %) |
| קבוצה אתנית | 2081 | 100.00 |
| רומנים מולדובנים - מולדובנים מוצהרים | 1767 | 84.91 |
| אוקראינים | 206 | 9.89 |
| רוסים | 92 | 4.42 |
| פולנים | 3 | 0.14 |
| רומנים מוצהרים | 3 | 0.14 |
| גגאוזים | 2 | 0.09 |
| בולגרים | 1 | 0.04 |
| יהודים | 0 | 0.00 |
| צוענים | 0 | 0.00 |
| אחרים | 7 | 0.33 |
בשנת 2010 אוכלוסיית היישוב הייתה 2,100 תושבים, מתוכם 75% רומנים מולדובנים.
ההרכב האתני בשנת 2014:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | מספר התושבים | שיעור באוכלוסייה (ב %) |
| קבוצה אתנית | 1396 | 100.00 |
| רומנים מולדובנים מצהרים כמולדובנים | 1134 | 81.23 |
| אוקראינים | 124 | 8.88 |
| רוסים | 37 | 2.65 |
| רומנים מוצהרים | 11 | 0.78 |
| בולגרים | 0 | 0.00 |
| גגאוזים | 0 | 0.00 |
| לא הצהירו | 87 | 6.23 |
חינוך

במרקולשט פועל בית ספר תיכון על שם וסילה אלכסנדרי עם 1,000 תלמידים, בית ספר מקצועי מקיף, עם 300 תלמידים וגן ילדים.
בריאות

ביישוב קיים מרכז בריאות ובו רופא משפחה.
תרבות

פועלים בעיר בית תרבות, ספרייה ולהקת פולקלור בשם "Floare de nu mă uita" ("פלוארה דה נו מה אויטה" ,השם הרומני לפרח "זכריני")
מרקולשט במדיה האמנותית

2015 - הסרט התיעודי Absent ("נעדר" - הפקה שווייצרית-אמריקאית-רומנית) של מתיו מישורי על גלגולי היישוב מרקולשט - הוצג בבכורה בפסטיבל לקולנוע "אסטרה" ברומניה
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרט "אסטרה" בעיר סיביו וגרם לחיזוק המאמצים לשימור בית הקברות היהודי המוזנח.
1983 - גרינער װינטער — מאַרקולעשט - מאת המשורר מאיר חרץ
לקריאה נוספת

Ilie Oană - Tribunalul Poporului - instrument al justiției proletare Muzeul Național de Istorie a României XV, București 2003
אובידיו קראנגה, מרקולשט, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 710–711), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין ב-1 בינואר 2014
↑  I.Oană 2003 עמ' 431
↑  באתר pop-stat.mashjke
↑  לפי המפקד ב-2014
↑  על הסרט באתר lightson
סניף בנק במרקולשט
סבסטיאן קסטליו

| --- | --- |

 לידה:  1515 סן-מרטן-דו-פרן, דוכסות סבויה, צרפת 
 פטירה:  29 בדצמבר 1563 (בגיל 48 בערך) בזל, הקונפדרציה השווייצרית הישנה, שווייץ 
 מדינה:  צרפת 
 מעסיק:  אוניברסיטת בזל 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 
ֹסֶבַּסְטְיַאן קַסְטֶלְיו (בצרפתית: Sebastian Castellio) או סֶבַּסְטְיַאן שַׁטֵיוֹן (Sébastien Châteillon;‏ 1515 – 29 בדצמבר 1563) היה מטיף ותאולוג צרפתי; ומראשוני הנוצרים הרפורמים שתמכו בסובלנות דתית, חופש המצפון וחירות המחשבה.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

קסטליו נולד ב-1515 בסן-מרטן-דו-פרן (אנ') בכפר ברס (Bresse) של דופינה, המדינה הגובלת בשווייץ, צרפת וסבויה. תחת שלטון סבויה קראה משפחתו לעצמה שַׁטֵיוֹן (Chateillon‏, Chatillon או Chataillon). לאחר שהתחנך בגיל עשרים באוניברסיטת ליון, שלט קסטליו בצרפתית ובאיטלקית כאחד, והפך למומחה גם בלטינית, עברית ויוונית. לאחר מכן, הוא למד גרמנית כשהחל לכתוב יצירות תאולוגיות בשפות השונות של אירופה (אנ').
השכלתו, הקנאות הדתית והידע התאולוגי שלו היו כל כך יוצאי דופן, שהוא נחשב לאחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו - שווה, אם לא עולה על ז'אן קלווין. לפי ספרו של שטפן צווייג: "הזכות לכפירה: קסטליו נגד קלווין" כך כתב וולטר על קסטליו: "אנו יכולים למדוד את מידת הארסיות של עריצות זו לפי הרדיפה אליה נחשף קסטליו במקרה של קלווין – אף על פי שקסטליו היה מלומד גדול בהרבה מקלווין, קנאתו בקסטליו גירשה אותו מז'נבה".
מאוחר יותר כתב קסטליו שהוא הושפע מאוד והתרגש, כשראה את שריפת הכופרים בליון על ידי האינקוויזיציה הצרפתית, ובגיל עשרים וארבע החליט לחקור את תורת הרפורמציה. באביב 1540, לאחר שראה את ההרג של הקדושים המעונים הפרוטסטנטים המוקדמים, הוא עזב את ליון והפך למיסיונר לפרוטסטנטיות.
hominem occidere non est doctrinam tueri sed hominem occidere. (להרוג אדם לא אומר להגן על דוקטרינה, זה אומר להרוג אדם.)
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

לאחר שעזב את ליון, עשה קסטליו את דרכו לשטרסבורג שם פגש את ז'אן קלווין. לאחר שהותיר רושם חזק על קלווין, נהנה קסטליו מחברתו של קלווין עד כדי כך שהוא נשאר שבוע שלם באכסניית הסטודנטים שהקימו קלווין ואשתו. עם שובו לז'נבה ביקש קלווין מקסטליו להצטרף אליו בשנת 1542 כרקטור של הקולאז' דה ז'נב (אנ'). קסטליו הוזמן גם להטיף בואנדובר (אנ'), פרוור של ז'נבה.
בגלל מערכת היחסים הייחודית שלו עם קלווין, נהנה קסטליו מכבוד רב בעולם התאולוגיה הנוצרית הפרוטסטנטית. בשנת 1542 פרסם את ספרו הראשון: "דיאלוגים קדושים" בלטינית ובצרפתית.
בשנת 1543, לאחר שמגפת הדבר פקדה את ז'נבה, סבסטיאן קסטליו היה אחד מאנשי הדת היחידים בז'נבה שביקרו את החולים וניחמו את הגוססים. אף על פי שקלווין עצמו ביקר חולים, הכמרים האחרים של ז'נבה לא עשו זאת.
על עבודתו יוצאת הדופן, המליצה מועצת העיר ז'נבה על מינויו הקבוע של קסטליו כמטיף בוואנדובר; אולם בשנת 1544 יזם קלווין מסע נגדו. בזמנו, קסטליו החליט לתרגם את הביבליה לשפת האם שלו, צרפתית, והתרגש לבקש אישור מחברו קלווין, אך קלווין כבר אישר לבן דודו פייר רובר אוליבטאן (אנ') לתרגם את הביבליה לצרפתית, משום כך קסטליו ננזף וקבל סירוב. קלווין כתב לחבר בעניין: "פשוט תקשיב לתוכנית המגוחכת של סבסטיאן, שגורמת לי לחייך, ובו בזמן מכעיסה אותי. לפני שלושה ימים הוא פנה אלי לבקש רשות לפרסם את התרגום שלו לברית החדשה".
חילוקי הדעות בין קסטליו וקלווין התרחבו עוד יותר כאשר במהלך פגישה פומבית קם קסטליו על רגליו וטען שעל אנשי הדת להפסיק לרדוף את אלו שאינם מסכימים איתם בענייני פרשנות הביבליה (אנ'), ויש למדוד אותם באותן אמות מידה שכל שאר המאמינים נדרשים להם. זמן קצר לאחר מכן, קלווין האשים את קסטליו בעבירה של "ערעור יוקרתם של אנשי הכמורה". קסטליו נאלץ להתפטר מתפקידו כרקטור וביקש לפטר אותו מלהיות מטיף בוואנדובר. בציפייה להתקפות עתידיות מצד קלווין, ביקש קסטליו מכתב חתום המתאר בפירוט את הסיבות לעזיבתו: "שאף אחד לא יוכל ליצור מושג כוזב על הסיבות לעזיבת סבסטיאן קסטליו, כולנו מצהירים שהוא התפטר מרצונו. תפקיד כרקטור בקולאז', ועד כה מילא את תפקידיו באופן שראינו אותו ראוי להיות אחד המטיפים שלנו. אם, בסופו של דבר, הפרשה לא הייתה מסודרת כך, זה לא משום שהתגלה פגם כלשהו בהתנהגותו של קסטליו, אלא אך רק מהסיבות שצוינו קודם לעיל".
ביוגרפיה > שנות עוני

האיש שהיה פעם הרקטור בז'נבה היה עכשיו חסר בית ושרוי בעוני חמור. השנים הבאות היו תקופות נואשות עבורו. אף על פי שהיה אחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו, חייו הסתכמו בתחינה לאוכל מדלת לדלת. קסטליו חי בעוני מחפיר עם שמונת בני משפחה התלויים בו, נאלץ להיות תלוי בזרים כדי להישאר בחיים. מצוקתו הביאה אהדה והערצה מבני דורו. מישל דה מונטן כתב "זה היה מצער שאדם שעשה שירות כל כך טוב כמו קסטליו נקלע לימים רעים" והוסיף כי "אנשים רבים היו ללא ספק שמחים לעזור לקסטליו אילו ידעו על מחסורו".
ההיסטוריה מצביעה על כך שרבים אולי פחדו לעזור לקסטליו מחשש לפעולות תגמול מז'נבה. מחייתו של קסטליו נעה בין קיבוץ נדבות וחפירת תעלות ועד הגהה לבית הדפוס של יוהאנס אופורינוס (אנ') בבזל. כמו כן עבד כמורה פרטי תוך תרגום אלפי עמודים מיוונית, עברית ולטינית לצרפתית וגרמנית. הוא גם היה יורשו המיועד של דסידריוס ארסמוס בהמשך עבודתו לפיוס בין הנוצרים בפלגים הפרוטסטנטיים, האנבפטיסטיים והקתוליים, וחזה בנבואה את מלחמות הדת בצרפת, ואולי גם את הרס הנצרות באירופה (אנ'), אם הנוצרים לא יכלו ללמוד להיות סובלניים ולהגיע זה לזה באהבה ותבונה ולא בכוח הזרוע, ובקיצור להפוך לחסידיו האמיתיים של ישו, ולא של אידאולוגיות מרות, מפלגתיות ועדתיות. כתביו הופצו בהרחבה בצורת כתב יד במשך זמן מה, אך נשכחו מאוחר יותר. ג'ון לוק רצה לפרסמם, אבל באותה תקופה זה היה פשע חמור שדינו מוות אפילו להחזיק עותקים של כתבי יד מאת קסטליו או על המחלוקת בנוגע לסרווטוס, לכן חבריו של לוק שכנעו אותו לפרסם את אותם רעיונות בשמו שלו. כתבים אלה נזכרו על ידי תאולוגים והיסטוריונים כמו גוטפריד ארנולד (אנ'), פייר בל, יוהאן לורנץ פון מוסהיים (אנ'), יוהאן יאקוב וטשטיין (אנ') ורוג'ר ויליאמס (אנ').
ב-1551 פורסם תרגומו של הביבליה ללטינית; בשנת 1555 פורסם תרגומו של הביבליה לצרפתית.
ביוגרפיה > עימות עם קלווין

מזלו של קסטליו השתפר בהדרגה, ובאוגוסט 1553 הוא קיבל תואר שני באומנויות מאוניברסיטת בזל ומונה למשרת הוראה יוקרתית. עם זאת, באוקטובר 1553, הרופא והתאולוג מיכאל סרווטוס הועלה על המוקד בז'נבה על חילול הקודש וכפירה - בפרט, התכחשותו לתורת השילוש הקדוש. מנהיגים פרוטסטנטים בולטים של אותה תקופה אישרו את ההוצאה להורג, ופיליפ מלנכתון (רפורמטור גרמני) כתב לקלווין: "גם לך הכנסייה חייבת תודה ברגע הנוכחי, והיא תהיה חייבת זאת לדורות הבאים... אני מאשר גם שהשופטים שלך עשו זאת. נכון להעניש, לאחר משפט רגיל, את האיש מחלל הקודש הזה". עם זאת, מלומדים רבים אחרים בני זמנו, כמו דייוויד יוריס (אנ') וברנרדינו אוקינו (אנ') (הידועים גם בתור המתנגדים לדעה) זעמו הן בפומבי והן באופן פרטי על הוצאתו להורג של סרווטוס. הסינודים של ציריך ושפהאוזן היו רחוקים מלהיות נלהבים, וקסטליו נקט עמדה נוקשה במיוחד לגבי כל הפרשה. הוא התרגז על מה שהוא ראה כרצח בוטה שביצע קלווין, ודיבר על "ידיו הנוטפות מדמו של סרווטוס (אנ')".
כהגנה על מעשיו, פרסם קלווין בפברואר 1554 מסה שכותרתה "הגנה על האמונה האורתודוקסית בשילוש הקדוש" (Defensio orthodoxae fidei de sacra Trinitate) שבה הציג טיעונים בעד הוצאתו להורג של סרווטוס בשל חריגה מהדוקטרינה הנוצרית האורתודוקסית.
שלושה חודשים לאחר מכן, קסטליו כתב (בתור בזיל מונפור [Basil Montfort]) חלק גדול מהפמפלט "האם צריך לרדוף את הכופרים?" (De haereticis, an sint persequendi), כאשר מקום הפרסום מצוין בעמוד הראשון בתור מגדבורג ולא בזל. הספר מומן על ידי האיטלקי העשיר ברנרדינו בוניפאציו (Bernardino Bonifazio), פורסם תחת השם הבדוי מרטינוס בליוס (Martinus Bellius), והודפס על ידי יוהאנס אופורינוס, מוציא לאור ידוע מבזל. משערים כי הפמפלט נכתב בשיתוף עם ההומניסטים האיטלקים לליו סוציני (אנ') וצליו סקונדה קוריונה (אנ'). בנוגע להוצאה להורג של סרווטוס, כתב קסטליו: "כאשר סרווטוס נלחם עם נימוקים וכתבים, היה צריך לדחות אותו על ידי נימוקים וכתבים". הוא ציטט את עדותם של אבות הכנסייה כמו אוגוסטינוס, יוחנן כריסוסטומוס והירונימוס כדי לתמוך בחירות המחשבה, ואף השתמש במילותיו של קלווין עצמו, שנכתבו עוד כאשר הוא עצמו נרדף על ידי הכנסייה הקתולית: "זה לא נוצרי להשתמש בנשק נגד מי שגורשו מהכנסייה, ולשלול מהם זכויות משותפות לכל האנושות". בשאלה מיהו כופר, סיכם: "איני יכול למצוא קריטריון אחר מלבד שכולנו כופרים בעיני מי שאינם שותפים לדעותינו".
מריוס פלקהוף (גר') תיאר את "עצה לצרפת המדוכאת" (Conseil à la France désolée) כמניפסט פציפיסטי.
קסטליו תרם לקידום הרעיון של ממשל מוגבל (אנ'). הוא טען בלהט להפרדה בין הכנסייה למדינה ונגד רעיון התאוקרטיה. בטענה שאיש אינו זכאי לכוון ולשלוט במחשבה של אחר, הוא קבע שלרשויות "אין מה להתעסק בענייני דעה", וסיכם: "אנו יכולים לחיות יחד בשלום רק כאשר אנו שולטים בחוסר הסובלנות שלנו. אף על פי שיהיה תמיד יהיו חילוקי דעות מעת לעת, אנו יכולים בכל מקרה להגיע להבנות כלליות, לאהוב זה את זה, ויכולים להיכנס להתחייבויות השלום, עד ליום שבו נגיע לאחדות האמונה".
ביוגרפיה > מותו

קסטליו מת בבזל ב-1563, ונקבר בחלקת הקבר של משפחת אצולה. אויביו חפרו את הקבר, הוציאו את הגופה, שרפו אותה ופיזרו את האפר. חלק מתלמידיו הקימו מונומנט לזכרו, שנהרס מאוחר יותר בשוגג; רק הכתובת השתמרה.
כתביו

"Dialogi Sacri." Geneva 1542, also a much expanded version, Basel 1545
"Biblia interprete Sebastiano Castalione" Basel 1551
"De haereticis, an sint persequendi." Basel 1554
"La Bible nouvellement translatée" Basel 1555
"De arte dubitandi."
"Conseil à la France désolée." 1562
"De Imitatione Christi." 1563
לקריאה נוספת

Bainton, Roland (2005). Hunted heretic : the life and death of Michael Servetus, 1511-1553. Providence, R.I: Blackstone Editions Unitarian Universalist Historical Society. ISBN 0-9725017-3-8.
Gordon, Bruce (2011). Calvin. New Haven Conn. London: Yale University Press. ISBN 978-0-300-17084-9.
Guggisberg, Hans R. (2003).  Bruce Gordon (ed.). Sebastian Castellio, 1515–1563: Humanist and Defender of Religious Toleration in a Confessional Age. Aldershot: Ashgate. ISBN 0-7546-3019-6.
Zweig, Stefan (1936). Castellio gegen Calvin oder Ein Gewissen gegen die Gewalt [Castellio against Calvin or a conscience against violence]. Vienna: H. Reichner. OCLC 1903690.
Zweig, Stefan (1951). Erasmus; The Right to Heresy: Castellio against Calvin. London: Cassell. OCLC 24340377.
Greminger, Ueli (2015). Sebastian Castellio - Eine Biographie aus den Wirren der Reformationszeit. Zurich: Orell Fuessli. ISBN 978-3-280-05597-7.
הערות שוליים

↑  Zweig, Stefan (1936). The Right to Heresy: Castellio against Calvin. New York: The Viking Press. p. 89.
↑  Guggisbert, Hans (2003). Sebastian Castellio, 1515-1563; Humanist and Defender of Religious Toleration in a Confessional Age; Translated and Edited by Bruce Gordon. Hants England; Burlington, Vermont, USA: Ashgate Publishing Limited. pp. 247–270. ISBN 0754630196.
1 2  Buisson, Ferdinand (1892). "Les deux traductions de la Bible, en latin (1550) en français (1555)". Sébastien Castellion, sa vie et son oeuvre (1515-1563) : étude sur les origines du protestantisme libéral français (בצרפתית). Paris: Librairie Hachette. p. 294.
↑  Gueunier, Nicole (2008). "Le Cantique des cantiques dans la Bible Latine de Castellion".  In Gomez-Géraud, Marie-Christine (ed.). Biblia (בצרפתית). Presses Paris Sorbonne. p. 148. ISBN 9782840505372.
↑  Grayling, A. C. (2007), Towards the Light. The story of the struggles for liberty & rights that made the modern west. London: Bloomsbury.
↑  Schaff, Philip. "Protestant Intolerance. Judgments of the Reformers on Servetus.". History of the Christian Church. Vol. VIII.
↑  Bainton, Roland (1951). The Travail of Religious Liberty. Westminster. pp. nearly entire book.
↑  Rives, Standford (2008). Did Calvin Murder Servetus?. BookSurge. p. 344. ISBN 978-1-4392-0868-7.
↑  "Los Angeles Review of Books". 27 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sebastian Castellio
(אורכב 06.03.2005 בארכיון Wayback Machine)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259550805171  PLWABN: 9810591612705606  BIBSYS: 90951816  BNC: 000149440  BNE: XX829731  BnF: cb120626495 (data)  CANTIC: a16337414  CiNii: DA0331324X  GND: 118519565  HDS: 011072  ICCU: BVEV035406  ISNI: 0000 0001 2120 1686  LCCN: n83121236  LNB: 000065381  NDL: 01078083  NKC: xx0033765  NLA: 35076182  NLG: 100586  NLK: KAC201868904  NSK: 000412337  NTA: 069316279  RERO: 02-A005316298  SELIBR: 218077  SNAC: w6kw8ppb  SUDOC: 028883187  Trove: 156443  VcBA: 495/2495  VIAF: 9869564   WorldCat (עם VIAF): 9869564 
לוח הנצחה בבזל
ניהיליזם

נִיהִילִיזְם היא תפיסה פילוסופית השוללת את כל הערכים והמוסדות המסורתיים ומאמצת צורת חשיבה הדוחה אמונה ושוללת את הצורך בה כדי להגיע למימוש או לגאולה. לעיתים קרובות תפיסה זו מזוהה עם פסימיות פילוסופית, ספקנות קיצונית וציניות.
עמדות ניהיליסטיות שונות טוענות באופן שונה כי ערכי האדם הם חסרי בסיס, שהחיים חסרי משמעות, שידע הוא בלתי אפשרי, או שמערכת כלשהי של ישויות אינה קיימת, ושהיא חסרת משמעות או חסרת טעם. לפי הניהיליסטים, לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה כשלעצמו הוא חסר משמעות.
ניהיליסטים שוללים ערכים ואמונה מאחר שאלה (לפי השקפתם) נטולי מהות אובייקטיבית. על פי הניהיליזם אמונה מהווה סכנה ליחיד ולחברה מאחר שהיא מחייבת את ביטול ההיגיון ואת השבתת הניתוח הביקורתי. לפי ציטוט ידוע של ניטשה בנושא זה, האמונה היא חוסר רצון לדעת.
ניהיליזם פוסל גם את האמונה בכוונה או מטרה סופיים. מרבית האמונות והתנועות הפילוסופיות נגועות, על פי הניהיליזם, בטלאולוגיה. כלומר, באמונה בגורל או ייעוד היסטוריים. הטלאולוגיה מנוצלת על ידי רודנים וחולמים אוטופיים כאחד מאמצעי הכפייה, וכך אלו מוליכים שולל את האנושות. אלא שעל פי הניהיליסטים אין היום, ומעולם לא היו מטרה או כיוון יחידים ליקום. ההשתחררות מן הטלאולוגיה מעצימה את האדם, ומשחררת אותו לחקור את האמת.
חלוקה

בשימוש פופולרי, המונח מתייחס בדרך כלל לצורות של ניהיליזם קיומי, לפיהם החיים הם ללא ערך מהותי, משמעות או מטרה. עם זאת, ניתן לחלק את הניהיליסטים לקבוצות שונות:
ניהיליזם קיומי (אקזיסטנציאליסטי): ניהיליזם קיומי הוא העמדה לפיה לחיים אין משמעות או ערך מהותיים. ביחס ליקום, ניהיליזם קיומי טוען שאדם בודד או אפילו המין האנושי כולו הוא חסר משמעות, חסר תכלית, וסביר שלא ישתנה במכלול הקיום. בשימוש פופולרי, "ניהיליזם" מתייחס כיום לרוב לצורות של ניהיליזם קיומי.
ניהיליזם קוסמי: ניהיליזם קוסמי הוא העמדה לפיה המציאות או הקוסמוס אינם מובנים לחלוטין או באופן משמעותי וכי הם אינם מספקים בסיס למטרות ועקרונות אנושיים. במיוחד, היא עשויה להתייחס לקוסמוס כעוין או אדיש באופן מובהק לאנושות. לעיתים קרובות הניהיליזם הקוסמי קשור לניהיליזם קיומי, כמו גם לקוסמיסיזם (Cosmicism).
הניהיליזם האתי או ניהיליזם מוסרי: הוא השקפה הגורסת שאין דבר לא מוסרי, כלומר שאין למוסר משמעות. זאת בניגוד לספקנות אתית/מוסרית, השקפה שמייצגת מגוון סוגים שונים של ספקות לגבי אתיקה (האם כדאי בכלל להיות מוסרי, האם יש "ידע מוסרי" וכו'), למעט הספק המבטא הניהיליזם האתי.
ניהיליזם אפיסטמולוגי: ניהיליזם אפיסטמולוגי הוא צורה של ספקנות פילוסופית לפיה ידע אינו קיים, או, אם הוא קיים, הוא בלתי ניתן להשגה עבור בני אדם. אין לבלבל אותו עם ספקנות אפיסטמולוגית, לפיה כל הידע אינו ודאי.
ניהיליזם פוליטי: ניהיליזם מסוג זה הוא אקטיבי ומהפכן. ניהיליזם פוליטי הוא עמדה שאינה מחזיקה במטרות פוליטיות כלשהן, למעט הרס מוחלט של כל המוסדות הפוליטיים הקיימים - יחד עם העקרונות, הערכים והמוסדות החברתיים המקיימים אותם. אף על פי שקשור לעיתים קרובות לאנרכיזם, הוא עשוי להיות שונה בכך שהוא אינו מציג שיטת ארגון חברתי לאחר שלילת המבנה הפוליטי הנוכחי.