stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צוות הווי הנדסה קרבית
היסטוריה > שנות השיא

שנתיים מאוחר יותר, 1972 הפיק הצוות את התוכנית "בואו נבנה לנו גשר", ממנה צמחו הלהיטים, "ברחוב הנשמות הטהורות", "איילה", "אהבה", ו"נערה היא מנגינה". אליהם הצטרפו השירים "עוד מעט" ו"תמי והמרירים". כל ששת השירים הללו יצאו לאור על גבי תקליט משותף של הצוות, עם צוות הווי סיני, והיו להקלטות המסחריות הראשונות של הצוות.
שירים נוספים שנכללו באותה תוכנית היו "הנגמ"ש שלי", ו"בואו נבנה לנו גשר" שלא יצאו על גבי התקליט, אלא הוקלטו לרדיו בלבד. בין חברי הצוות בלטו נתן כהן ויורם ירוחמי, שעם שחרורם הקימו שלישייה אזרחית מאוד מוצלחת יחד עם נאוה ברוכין שנקראה "הנשמות הטהורות". שיר הנושא, הלהיט של אותה שלישייה הוא כמובן "הנשמות הטהורות" שהושר בצוות הווי הנדסה על ידי הסולן נתן כהן עצמו. עם הצוות עבד על העיבודים בעיקר מתי כספי. כספי אף השתתף בהקלטות על התוכנית כשיורם ירוחמי היה חולה באות יום, החליף אותו כספי בשירה ובקולות הרקע.
התוכנית הבאה של הלהקה הופקה ב-1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה. התוכנית נקראה "צוחק מי שצוחק אחרון", בין להיטיה היו השירים "צוחק מי שצוחק אחרון", ו"מבול". הצוות הקליט שישה שירים על גבי תקליט משותף שיצא יחד עם צוות הווי פיקוד הדרכה. הצוות פורק עם הופעות מרשימות וטובות.
בשנת 1974 העלה הצוות את התכנית "ראש גשר", שהורכבה משירי חיילים מכל הצבאות, בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של צדי צרפתי. מנהלה המוזיקלי של התכנית היה אריה לבנון. ההרכב כלל את מלי אברהם, ענבל שחף, אלי יבלונקה, משה דניאל, ציפי רמר (חצוצרה), סמדר עציון (פסנתר), נועם לפיד (גיטרה באס), עמנואל כהנא (גיטרה) ורוני אורגד (תופים). להרכב זה הופק תקליט פרומו, שכלל את שירי התכנית.
צוות הווי הנדסה

צוות הווי הנדסה הוקם ב-1975, שנתיים לאחר מלחמת יום הכיפורים, תקופה בה הלהקות הצבאיות היו לאחר השיא שלהן. בצוות לא הפיקו תוכנית, אך הוקלטו שלושה סינגלים שיצאו לשוק האזרחי עם עוד ארבעה צוותי הווי. צוות הווי הנדסה הקליט את השירים: "שיר הנדסה", "שיר שלושת הגשרים" ו"עשרת הדברות". בצוות הופייעו, בין היתר, יהודית רביץ וקורין אלאל, יואל לרנר ודני פרידמן, בנו של השחקן שרגא פרידמן.
הערות שוליים

↑  caspit כספית www.caspitweb.com, שרים במדים | הלהקות הצבאיות, באתר www.army-bands.co.il
| להקות צבאיות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות | הצ'יזבטרון • חישטרון • הלהקה הצבאית הארצית • להקת הכרמל • להקת איילון  הרכבים קטנים: להקת אלכסנדרוני • להקת חיל הים • הצמד עדה וניניו • להקת צלילי הקסם • להקת תל ליטוינסקי |  |
| להקות צבאיות | להקת הנח"ל • להקת פיקוד הצפון • להקת פיקוד המרכז • להקת פיקוד הדרום • להקת חיל הים • להקת גייסות השריון |  |
| צוותי הווי | צוות הווי הנח"ל • צוותי הווי פיקוד מרכז • צוותי הווי פיקוד צפון • צוות הווי פיקוד דרום • להקות חיל האוויר • צוותי הווי גייסות השריון • להקת חיל התותחנים • מקהלת הרבנות הצבאית • צוות הווי הנדסה קרבית • צוות הווי פיקוד ההדרכה • להקת הגדנ"ע • להקת חינוך מיוחד • להקת קיטבג • להקת חילות השדה • להקת החמ"ניות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313978605171  MusicBrainz: 59b41fad-a2a9-449d-a1c3-27b445abf8fd
פרס אנני להפקה מונפשת מיוחדת הטובה ביותר

| --- | --- |
 תיאור:  הפקה מונפשת מיוחדת
 מיקום הטקס:  אסיפ"א - הוליווד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה
 תקופת הפרס:  2011–הווה (כ־13 שנים)
 annieawards.org
 
פרס אנני להפקה מונפשת מיוחדת הטובה ביותר (באנגלית: The Annie Award for Best Animated Special Production) הוא פרס אנני, המוענק מדי שנה להפקת הנפשה שאינה תיאטרלית, החל משנת 2011.
הזוכים והמועמדים

להלן רשימת הזוכים והמועמדים, נכון לשנת 2020:
הזוכה מסומן בצהוב
הזוכים והמועמדים > העשור השני של המאה ה־21

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | סרט | אולפנים |
| (ה־39) 2011 | "קונג פו פנדה: סודות המאסטרים" | דרימוורקס הנפשה |
| (ה־39) 2011 | "תודה" | Cartoon Network Studios |
| (ה־39) 2011 | "באטמן: השנה הראשונה" | האחים וורנר הנפשה |
| (ה־39) 2011 | "עידן הקרח: חוגגים בגדול" | Blue Sky Studios |
| (ה־39) 2011 | "Prey 2" | Blur Studio |
| (ה־39) 2011 | "סטאר טורס" | Industrial Light & Magic |

| (ה־40) 2012 | "Despicable Me Minion Mayhem" | אילומיניישן הפקות |
| (ה־40) 2012 | "באטמן: האביר האפל חוזר" | האחים וורנר הנפשה |
| (ה־40) 2012 | "Beforal Orel" | Starburns Industries, Inc. |
| (ה־40) 2012 | "טרון: מרד" | Disney Television Animation |
| (ה־40) 2012 | "Gift of the Night Fury" | דרימוורקס הנפשה |
| (ה־40) 2012 | "Justice League: Doom" | האחים וורנר הנפשה |

| (ה־41) 2013 | "The Scarecrow " | Chipotle/William Joyce  |
| (ה־41) 2013 | "StoryCorps" | StoryCorps/Rauch Bros. Animation |
| (ה־41) 2013 | "טרמפ על מטאטא" | Magic Light Pictures |
| (ה־41) 2013 | "צעצוע של סיפור: ההסתבכות" | פיקסאר |

| (ה־42) 2014 | "קוסמוס: מסע לחלל" | Voyager Pictures LLC |
| (ה־42) 2014 | "Dawn of the Dragon Racers" | דרימוורקס הנפשה |
| (ה־42) 2014 | "How Murray Saved Christmas" | Universal Television |
| (ה־42) 2014 | "Polariffic" | Bent Image Lab/Pershing Road Productions |
| (ה־42) 2014 | "צעצוע של סיפור: הזמן שנשכח" | פיקסאר |

| (ה־43) 2015 | "He Named Me Malala" | Parkes-MacDonald/Little Door |
| (ה־43) 2015 | "Elf: Buddy's Musical Christmas" | האחים וורנר הנפשה |
| (ה־43) 2015 | I Am A Witness | Moonbot Studios |
| (ה־43) 2015 | "Kite" | אפיק גיימס |
| (ה־43) 2015 | "Kurt Cobain: Montage of Heck" | End of Movie, LLC |
| (ה־43) 2015 | "Niko and the Sword of Light" | Titmouse, Inc./Amazon Studios |

| (ה־44) 2016 | "Pear Cider and Cigarettes" | Massive Swerve Studios/Passion Pictures |
| (ה־44) 2016 | "Audrie & Daisy" | Afterimage Public Media |
| (ה־44) 2016 | Kung Fu Panda: Secrets of the Scroll | דרימוורקס הנפשה |
| (ה־44) 2016 | "Little Big Awesome" | Titmouse, Inc./Amazon Studios |
| (ה־44) 2016 | "Middle School: The Worst Years of My Life" | CBS Films/J.P. Entertainment |

| (ה־45) 2017 | "Revolting Rhymes " | Magic Light Pictures |
| (ה־45) 2017 | Imaginary Friend Society "Feeling Sad" | Hornet |
| (ה־45) 2017 | לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף | אולפני ההנפשה של וולט דיסני |
| (ה־45) 2017 | "The Dam Keeper" | Tonko House |
| (ה־45) 2017 | פלונטר: לפני שהכל התחיל | Disney Television Animation |

| (ה־46) 2018 | "מרי פופינס חוזרת" | Walt Disney Pictures |
| (ה־46) 2018 | Back to the Moon"" | Google Spotlight Stories, Google Doodles, Nexus Studios |
| (ה־46) 2018 | The Emperor's Newest Clothes | HBO / Starburns Industries |
| (ה־46) 2018 | The Highway Rat | Magic Light Pictures |

| (ה־47) 2019 | "How to Train Your Dragon Homecoming " | דרימוורקס הנפשה |
| (ה־47) 2019 | Guava Island Titles and Prologue | Six Point Harness / Amazon |
| (ה־47) 2019 | רכבת האינסוף | Cartoon Network Studios |
| (ה־47) 2019 | SpongeBob's Big Birthday Blowout | ניקלודיאון ו־Jonas & Co |
| (ה־47) 2019 | Zog | Magic Light Pictures |
קארל למל (הבן)

| --- | --- |

 לידה:  28 באפריל 1908 שיקגו, ארצות הברית 
 פטירה:  24 בספטמבר 1979 (בגיל 71) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בית שלום 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 פרופיל ב-IMDb
 
קארל למל (יושב מימין), לצד המחזאי אלמר רייס (עומד במרכז) והמפיק ג'וזף ביקרטון, בחתימה על חוזה להפקת סרטו של ויליאם ויילר  "הפרקליט" בשנת 1933.
קארל למל (הבן) (Carl Laemmle, Jr) ( 28 באפריל 1908 - 24 בספטמבר 1979) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי.
חייו

נולד בשיקגו לקארל למל, מייסד חברת סרטי יוניברסל.
השתלב בעסקי אביו, ועבר עמו לבוורלי הילס, ומשם ניהל את אולפני חברת סרטי יוניברסל בין השנים 1928 ו-1936.
היה אחראי על הפקת סרטים רבים ומצליחים בשנות ה-30' המוקדמות, וביניהם "במערב אין כל חדש" (1930), "דרקולה" (1931), "גשר ווטרלו" (1931), "פרנקנשטיין" (1931), "המומיה" (1932) ו"הפרקליט" (1933).
ההוצאות הכספיות הגדולות שהיו כרוכות בסרטים שהפיק שלא יצרו את ההכנסות המצופות, הביאו את חברת סרטי יוניברסל לחובות כספיים כבדים, אשר הובילו להדחתו מניהול בשנת 1936, והחלפתו בצ'רלס רוג'רס.
קארל למל הבן לא שב עוד לעסקי הקולנוע, והוא נפטר בלוס אנג'לס משבץ מוחי בשנת 1979.
פרנסיס בלקוול מאייר

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1827 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בדצמבר 1899 (בגיל 71) אנאפוליס, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור ז'אנר 
 
פרנסיס בלקוול מאייר (באנגלית: Francis Blackwell Mayer;‏ 27 בדצמבר 1827 - 5 בדצמבר 1899) היה צייר ז'אנר אמריקני בולט במאה ה-19 ממרילנד. ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וצבעי המים שלו, והוא יצר גם רישומים בעט ועפרונות צבע, חריטות ואיורים. רבות מיצירותיו הן נושאים היסטוריים.
ראשית חייו

פרנסיס בלקוול מאייר נולד בבולטימור, מרילנד, ב-27 בדצמבר 1827, בנם של צ'ארלס מאייר ואליזה בלקוול מאייר. הוא היה אחד משלושת הבנים, הנרי כריסטיאן מאייר (1821–1846), בנו של אביו עם אשתו הראשונה, ואלפרד מאייר, שהפך לפיזיקאי ידוע, ובראנץ מאייר, סופר.
פרנסיס מאייר למד אמנות בבולטימור אצל אלפרד ג'ייקוב מילר וארנסט פישר בשנות ה-40 של המאה ה-19 ובפריז אצל צ'ארלס גלייר והתמחה בציורי שמן וציורי עפרון. הוא התגורר בפריז בין השנים 1862 עד 1870, שם הוצגו יצירות האמנות שלו בתערוכות שנתיות.
קריירה מוקדמת

פרנסיס מאייר החל את עבודתו בהקמת אגודת האמנות במרילנד ב-14 במרץ 1847 והאגודה נפגשה בסטודיו שלו פעם בשבוע. הוא המשיך לעבוד כליתוגרף בפילדלפיה בשנת 1847 ובשנת 1848 שימש כעוזר הספרן של הגלריה לאמנויות יפות באגודה ההיסטורית של מרילנד, שדודו הסופר בראנץ מאייר, היה מעורב בה הן בהקמתה והן כנשיא. הוא גם הכין איורים לספרי דודו על מקסיקו.
במאי 1851 נסע מאייר למינסוטה וצפה בחתימת חוזה טראוורס דה סיו (אנ'). הוא כתב תיאורים ועשה רישומי עט ודיו על חוויותיו במערב. לנסיעה זו הייתה השפעה על אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "חוזה טראוורס דה סיו, מינסוטה" משנת 1886. עם שובו למרילנד הוצגו עשרה מצבעי המים שלו על ידי אגודת האמנים של בולטימור באגודה ההיסטורית במרילנד.
קריירה באנפוליס

לאחר שהשלים את השכלתו באירופה, קיבל מאייר מדליה ותעודה ממכון מרילנד על עבודותיו "קונטיננטל" ו"פילוסוף בעליית הגג ". עם שובו לארצות הברית, התיישב באנאפוליס, מרילנד. עבודותיו כללו ציורים היסטוריים, שניים מהם נקנו על ידי מדינת מרילנד. יצירות אמנות נוספות של מאייר כמו אנאפוליס הידועה בשנת 1750 נעשו עבור אנשים פרטיים, מכון פיבודי וממשלת ארצות הברית.
בשנת 1891 הוזמן מאייר על ידי חברת הרכבות של בולטימור ואוהיו לצייר את מייסדי הרכבת של בולטימור ואוהיו, המציג את ההיסטוריה של הרכבת מאז הקמתה בשנת 1827 עד 1880. הציור הוצג במטה החברה בבולטימור במשך רוב המאה העשרים. הציור המקורי נמצא כעת במטה חברת CSX Transportation בג'קסונוויל, פלורידה. העתק מוצג בתצוגה ציבורית במוזיאון הרכבות בבולטימור.
בשנת 1876, מאייר רכש בית באנאפוליס ההיסטורית והתעניין באופן פעיל בשיפור פני העיר. בשנת 1884 סייע מאייר בהקמת האגודה לשיפור העיר באנאפוליס. הוא היה פעיל בעיצוב השטחים הציבוריים בעיר השטח סביב מרחב השוק. מאוחר יותר הוא היה חבר בוועדת הבנייה של בית ספר ציבורי חדש והתעניין בארכיטקטורה ובהיסטוריה של אנאפוליס וסייע בתכנון מבני ציבור חשובים בעיר.
חיים אישיים

מאייר לא נשא אישה עד שהיה בן 55. ב-12 בפברואר 1883 התחתן עם האלמנה אלן בנטון ברואר בת ה-27. מאייר לא הזכיר ילדים בצוואתו האחרונה בשנת 1896, ולא היו לו ילדים בזמן מותו.
מאייר נפטר באנאפוליס ב-28 ביולי 1899. גופתו נקברה בבית העלמין בעיר אנאפוליס.
הערות שוליים

↑  Wilson, J. G.; Fiske, J., eds. (1900). "Mayer, Brantz" . Appletons' Cyclopædia of American Biography. New York: D. Appleton.
↑  Mayer, Frank Blackwell. With Pen and Paper on the Frontier in 1851: The Diary and Sketches of Frank Blackwell Mayer. Minnesota Historical Society, St. Paul (1932, 1986). ISBN 0-87351-195-6
↑  Page, Jean Jepson, “Notes on the Contributions of Francis Blackwell Mayer and his Family to the Cultural History of Maryland,” Maryland Historical Magazine, Vol. 76, No. 3 (Fall 1981), 217-239.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445293605171  GND: 137193718  ISNI: 0000 0000 6703 6295  LCCN: n85052073  PIC: 26606  RKD: 88172  SNAC: w6vt1w3b  ULAN: 500017304  VIAF: 8809770   WorldCat (עם VIAF): 8809770 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרנסיס בלקוול מאייר".
פרנסיס מאייר, מייסדי חברת הרכבות בלטימור-אוהיו.
קדדיים

| קדדיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: בעלי שפיר עוברי
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: טבעונים
משפחה:: קדדיים
סוג:: טבעון קובני
מינים
 Cadea blanoides  Cadea palirostrata
שם מדעי
 Cadeidae ‏גריי, 1844

קדדיים או טבעונים קובנים (שם מדעי: Cadeidae), היא משפחה של טבעונים בעלת סוג אחד ובו 2 מינים, החיים בקובה. הקדדיים הם זוחלים מוארכים חסרי רגליים ובעלי עיניים קטנות, החיים מתחת לאדמה או פסולת העלים של יערות האי קובה. הם בעל ראש קשוח ולסתות חלשות. הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות.
מיון

משפחה קדדיים (Cadeidae)
סוג טבעון קובני (Cadea)
מין Cadea palirostrata
מין Cadea blanoides
פרנטישק קראוס

| --- | --- |

פרנטישק ר' קראוס משדר ברדיו הצ'כוסלובקי, פראג, סוף שנות ה-40
 לידה:  14 באוקטובר 1903 פראג 
 פטירה:  19 במאי 1967 (בגיל 63) פראג, צ'כוסלובקיה 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי החדש בפראג 
 
פרנטישק ר' קראוס (בצ'כית: František R. Kraus; בשמו העברי: גדעון בן יצחק קראוס; 14 באוקטובר 1903, פראג – 19 במאי 1967, פראג) היה סופר, עיתונאי ועורך יהודי-צ'כי אנטי-פשיסטי צ'כוסלובקי, חבר המחתרת הצ'כית, ספורטאי וניצול שואה צ'כי.
הוא כתב לעיתונים Prager Tagblatt, Freie Presse וכן לעיתונים אחרים, והיה עורך ברדיו הצ'כוסלובקי, מייסד מחלקת השידורים בגלים קצרים ברדיו זה ונואם במדור חדשות החוץ בצ'כית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
ביצירתו הספרותית עסק בהגות בנושא השואה בצ'כוסלובקיה, וכן בנושאים כמו קיום אנושי, כבוד, צדק, אשמה ותקווה. הנושא המרכזי בסיפוריו הקצרים הוא עולם ציורי של דמויות מפראג הישנה.
בתקופת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הועמד לדין עקב רדיפה פוליטית, ורוב עבודתו צונזרה ונאסרה. אחד מתלמידיו, ארנושט לוסטיג, ראה בו אחד מהסופרים הצ'כיים המודרניים החשובים ביותר, השווה אותו לסופרים כמו ג'ק לונדון, אגון ארווין קיש ופרימו לוי ולימד את מורשתו באוניברסיטאות בארצות הברית. קראוס לא מוכר יחסית בצ'כיה, מכיוון שרוב ספריו לא פורסמו.
ביוגרפיה

קראוס נולד ברובע יוספוב, אז הרובע היהודי בפראג, בן לרוברט קראוס, יהודי וסוכן מכירות נוסע, ולמטילדה קראוס לבית קולמן, עקרת בית. כפי שהיה מקובל במשפחות יהודיות אמידות ומשכילות באותה תקופה, רכש קראוס את השכלתו הבסיסית בבית ספר של מנזר פיאריסטי קתולי ברחוב פאנסקה. את לימודיו המשיך בבית הספר הריאלי, Realschule, ברחוב יינדרישקה (Jindřišská). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הקלאסי בארמון קינסקי בכיכר העיר העתיקה. במקביל למד ב"תלמוד תורה שול" ברחוב יאכימובה (Jáchymova) ביוספוב. הוריו התגרשו ובשל נסיבות כלכליות לא יכול היה להמשיך בקריירה אקדמית. במקום זאת החל בנעוריו בקריירה עיתונאית.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית לפני המלחמה

קראוס היה עיתונאי וסופר. הוא השתייך ל"חוג הקרוב של פראג" (Der enge Prager Kreis). בסוף מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בעיתונים בשפה הגרמנית, בהם העיתונים Prager Tagblatt, Prager Presse, Bohemia ואחרים. היו לו קשרים עם האליטה האינטלקטואלית הצ'כית. הוא התיידד עם מקס ברוד, פרנץ קפקא (הוא מתאר את מפגשם הראשון בסיפור הקצר "Džbánek plzeňského" - "ספל פילזנר"), קארל צ'אפק וירוסלב האשק, והכיר את טומאש מסריק ובנו יאן מסריק. המודל הספרותי שלו היה חבר המשפחה ומורהו לחיים אגון ארווין קיש. קראוס התגורר בביתו של קיש זמן מה.
בשנות ה-30 השתתף קראוס ביסודו של הרדיו הצ'כוסלובקי. הוא היה עורך מהדורות חדשות והיה פעיל ככתב, עיתונאי ועורך בסוכנות הידיעות הצ'כית (ČTK). עקב שיתוף פעולה עם המגזין "Die Grüne Post" שבסיסו היה בברלין, יצא קראוס מצ'כיה לעיתים קרובות. הוא דיווח מברלין, מווינה ומחוץ לאירופה.
קראוס היה ספורטאי נלהב. הוא שיחק כדורגל מגיל צעיר. מאוחר יותר התחרה גם בכדור מים ושחייה תחרותית. תחילה שיחק בקבוצת הכדורגל סלביה פראג ובשנות ה-30 הצטרף ל"הגיבור פראג", מועדון ספורט יהודי, אחד מארגוני הספורט הטובים ביותר בצ'כוסלובקיה שלפני המלחמה. בשנות ה-30 התחרה במסגרת מועדון זה בשחייה וזכה במספר מדליות, כולל מדליית זהב לאומית. קראוס ייצג באופן קבוע את צ'כוסלובקיה במשחקי המכביה.
בסוף שנות ה-30 דיבר קראוס לעיתים קרובות נגד הנאציזם - במיוחד נגד קונראד הנליין ועליית הסמכויות הנאציות בחבל הסודטים - בתוכניות הרדיו הקבועות שלו. עקב כך עורר את כעסם של חסידי הנליין שאף פעלו נגדו בפרלמנט הצ'כוסלובקי.
במאי 1938, במהלך ועידת מינכן, התגייס קראוס לצבא. על כך כתב סיפור - "קסדה בשדה" ("Přilba v poli").
פרוטקטורט, התנגדות ומעצר

לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הפך קראוס למודיע של קבוצת ההתנגדות של פרנטישק שמוראנץ (Schmoranz). רשת זו, שנודעה לימים כ"קבוצת שמוראנץ" פעלה לאיסוף מידע מודיעיני, בין היתר על הצבא הגרמני. מידע זה הועבר לניתוח מודיעיני על ידי יוצאי הצבא הצ'כוסלובקי שפורק, והודעותיו נשלחו דרך ארגון ההתנגדות הצ'כי Obrana národa ללונדון. שמוראנץ נעצר על ידי הגסטפו, ואחריו נעצר קראוס. הוא נחקר בארמון פצ'ק (Petschek) ונכלא לזמן קצר בפנקראץ (Pankrác), אך קשריו לקבוצה לא הוכחו והוא שוחרר.
במהלך שנות ה-30 היה קראוס אחד הקולות הבולטים שביקרו את הנאצים, המפלגה הגרמנית הסודטית (SdP) (אנ') של הנליין, שיטותיהם ועלייתם לשלטון. עקב כך הושם קראוס ברשימתם השחורה לא רק כיהודי אלא כסוציאל-דמוקרט וכאיש האינטליגנציה. בנובמבר 1941 נשלח קראוס בטרנספורט הראשון לטרזין, ה-Ak-1 ‏("Aufbaukommando Eins"), "היחידה לבניית הגטו". קבוצה זו נשלחה להכין את העיר הקטנה טרזין בצפון בוהמיה לשילוחים המתוכננים של עשרות אלפי יהודים, בעיקר מהפרוטקטורט, גרמניה ואוסטריה. בטרנספורט קיבל קראוס את המספר Ak-353. רכבת הגירוש Ak-1 הייתה רכבת נוסעים רגילה, לא קרונות בקר כפי שהיו הגירושים בדרך כלל מאוחר יותר. מכיוון שאין חיבור ישיר של מסילת ברזל לטרזין, הקבוצה יצאה מפראהא - מסריקובו נדראז'י (Praha - Masarykovo nádraží) ב-24 בנובמבר 1941, הוסעה לליטומריצ'ה (Litoměřice), הועברה לבוהושוביצה נאד אורי (Bohušovice nad Ohří) הסמוכה ומשם נאלצה ללכת לטרזין בליווי ז'נדרמריה צ'כית.
פרוטקטורט, התנגדות ומעצר > בטרזין

ביוני 1943 חובר הגטו לקו הרכבת פראהא - לוסוביצ'ה - אוסטי נאד לבם (Praha-Lovosice-Ústí nad Labem) באמצעות רכבת. קראוס ארגן מעבר של קבוצות ברגל מבוהושוביצה לטרזין, מרחק שלושה קילומטרים. הוא היה הולך בראש הקבוצות שהגיעו לטרזין, ולכן לתקופת מה היה שמו כינוי לקבוצות אלה ("קראוס").
לימים כתב קראוס: "ילדים לא נולדו בגטו. לידתם הייתה אסורה באיומי עונש מוות. הזקנים מווינה ופראג, פרנקפורט והמבורג, אמסטרדם ואוסלו, נארזו לזמן קצר בעגלות שנאטמו והשלטים הצביעו על הכיוון: "טרזין, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הרייך הגרמני. 'אז עוד אחד הגיע לווינה (...) גם היום אני משה, יש לי רצועה צהובה על הכתף השמאלית', כחלק מצוות הליווי היהודי (Jüdische Transportbegleitmannschaft). אני בראש מצעד עצוב. יש לי גלימת חבר במסדר הווינאי "החצאית השחורה". הצווארון הגבוה של הכמורה מציץ מתחת לגלימה. הנחש והאבנט השחור מוסיפים לערמומיותו של אדם בעל פנים אציליות. הוא גיבור, לא מבוהל. על צווארו צווארון שחור שעליו תלוי הצלב הכסוף, ובצד שמאל של חזהו - מגן דוד גדול עם הכתובת JUDE (יהודי)".
במקביל, הוטלה על קראוס המשימה לפקד על צוות האסירים הקומוניסטים שבנה ב-1942 את קרמטוריום טרזין בין בוהושוביצה לטרזין. גם בתנאים הקשים שמר על מראה מכובד, לבוש תמיד עניבה, כובע וחליפה.
קראוס היה אחד משלושים האסירים בגטו טרזין שקברו את הנרצחים של לידיצה. אירוע זה תיאר לימים בסיפור "קברתי את מתי לידיצה".
פרוטקטורט, התנגדות ומעצר > באושוויץ

מטרזין הועבר קראוס עם אשתו ב-1 באוקטובר 1944 לאושוויץ. עם הגעתם הופרדו בסלקציה. הוא שובץ לעבודה והוסע כל יום מאושוויץ יחד עם אסירים אחרים לעבודה יומיומית ב-IG Farben ליד מחנה אושוויץ מונוביץ, שם הופק בנזין סינתטי. כשדרשו נפחים ונגרים, קראוס, שהיה פקיד במקצועו, נרשם ושובץ לעבודה במחנה העבודה בגלייביץ, בו תיקנו אסירים קרונות רכבת.
על אמתו השמאלית קועקע המספר B-11632. חוויה זו מתוארת בספרו "גז, גז, ואז אש":
"נחיל האדם שלנו מרחיק עד חמשת הנערים, האסירים המקעקעים. הם קוראים לנו בז'רגון לא מובן, ואני הולך כשכיב מרע לקצב: אני פושט שרוול שמאל, פיסת עץ טבולה בטינקטורה, התחושה קהה, לאחר מכן אני חש כאב. הדם כבר זורם דרך הערוץ הצר. האיש שולף את הסכין וחותך. כן, עכשיו יש לו חיתוך טוב. זה [כלי הקעקוע] שוקע [בעור], כן, עכשיו זה הולך, קצת דיו סגול, זה מתערבב עם דם, זה כואב, אני מהדק את השיניים, זה איטי: B-11632. עכשיו זה נגמר. אני מדווח על מספרי ביציאה האחורית ואני עוזב. בעמידה כואב לי. כולנו צריכים להרים ידיים למעלה, יש לתת לזה להתייבש. ... להפוך: צד נקי - צד מלוכלך (Schmutzige seite - reine Seite). אנחנו יוצאים, זה כלא סינג סינג מרתק, אנחנו לבושי סמרטוטים ורעבים, ועדיין לא רעבים [כמו שנהיה בעתיד]."
בגלייביץ היה קראוס כנראה האחרון שדיבר עם קארל פולצ'ק (Karel Poláček) ופריץ טאוסיג (Fritz Taussig) לפני ששניהם נספו במחנה עקב התנאים הנוראים.
בחורף 1944–1945 הועבר לעבודה בבלכהמר (היום בלכווניה, Blachownia). במרץ 1945 החל פירוק מחנות העבודה הנאציים בבלכהמר. מבלכהמר נשלחו עובדים בצעדת מוות, אך קראוס ואנשים נוספים (ביניהם ג'ורג' ברדי, George Brady) הצליחו להימלט, ובזכות הפרטיזנים הגיעו דרך פולין ורותניה הקרפטית להונגריה. בתחילת 1945 שוחררו בבודפשט.
בבודפשט החל קראוס להתאושש מתלאות המחנות. הוא יצר קשר עם אנשים שהכיר כעיתונאי. הם העניקו לו עזרה בסיסית ושכרו לו דירה קטנה בארפד אוטסה (Arpad utca). בבודפשט רשם את חוויותיו. במאי 1945 הגיע לפראג עם כתב יד לספר תיעודי בשם "גז, גז... ואז שוחררה האש". הספר פורסם בספטמבר 1945, דיווח על מחנות ההשמדה, מהראשונים שיצאו לאור בצ'כוסלובקיה, בהוצאת כבויקה (Chvojka). בין היתר תיאר את האופן שבו הסוו הגרמנים את זוועות השואה בטרזין. את הכריכה צייר חברו, הצייר האקדמי דוד פרידמן, שורד טרזין גם הוא.
אחרי המלחמה

עם שחרור פראג, שב קראוס לביתו. הוא התאחד רק עם אשתו אליס, ששרדה את טרזין ואושוויץ, ועם הוריו ששרדו. הם גרו יחד ברובע היהודי בפראג.
קראוס שב והצטרף ללשכת העיתונות הצ'כית ולרדיו הצ'כוסלובקי, שם הפך למייסד ולראש שידורי הגלים הקצרים לחו"ל. הוא היה דובר המערכת האנגלית, הצרפתית והגרמנית ופרשן לענייני מרכז אירופה. בין תלמידיו היה ארנושט לוסטיג. כל זה תם בתחילת שנות ה-50 במהלך משפטי פראג. קראוס איבד את עבודתו ב-CTK (סוכנות הידיעות הצ'כית) וברדיו. הוא לא הורשה לפרסם, עבודתו צונזרה שוב ושוב ואז נאסרה לחלוטין, בנימוק ש"הדיון בשואה מוצה לחלוטין חמש שנים אחרי המלחמה, היא עברה ואף אחד לא מעוניין בה. אנשים צריכים כעת להתמקד בעתיד, לבנות חברה חדשה, טובה וצודקת יותר - קומוניזם."
לא נותרה לקראוס עבודה מחוץ להוצאה. הוא פרסם את הרומן "שלושת הרובים", הרומן לילדים "השיר על לי" והרומן האחרון שלו "פנים מספר 5", שבו את התפקיד הראשי מגלם פושע נאצי שמשנה צורה וזהות לאחר המלחמה. נושא זה שימש בסרט של אולפני ברנדוב (Barrandov Studios) "פנים אבודות", אך מבלי להזכיר את המחבר המקורי.
קראוס פרסם בשמות בדויים או זרים. סיפוריו מפראג העתיקה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נהנו מפופולריות רבה בשנות ה-60 ופורסמו בעיתונות. בשם עצמו פרסם בקביעות בספר השנה היהודי (the Jewish Yearbook). הוא הועסק בקהילה הדתית היהודית בפראג, שם עמד בראש המחלקה לתרבות. הודות למגעיו העשירים בתקופה זו, הופיעו אישים כגון יאן וריך, קארל גוט, יודיטה צ'רובסקה ו-ואלדמאר מטוסקה בתוכניות תרבות ובחגיגות יהודיות.
פרנץ קראוס מת בפראג ב-19 במאי 1967. הוא היה אמור להשתתף בכנס תרבות "המסת הקרח" לאחר ועידת ליברץ על פרנץ קפקא, אותה החשיב לנקודת מפנה בחיים התרבותיים והפוליטיים של פראג, אבל נפטר לפני הכנס.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש (אנ') בפראג.
ב-2003 פרסמו ביסטרוב ובניו רומן מאת קראוס, על סביבת פראג העתיקה, טרזין ואושוויץ. בשנת 2013 יצאה המהדורה השלישית של הספר "גז, גז... ואז אש" הוצאת (גרנטיס). במאי 2015 יצא לאור הספר "שואה: מסלול עיוור של היסטוריה" בהוצאת רומן סיילקו, החוקר והסופר הספרותי, כאשר זיכרונותיו של קראוס הם שליש מהספר.
יצירות ספרותיות

גז, גז... ואז אש (Plyn, plyn… pak oheň) (1945)
ולהחזיר את המפוזרים שלנו (A přiveď zpět naše roztroušené)
דוד יחיה (במקור שמריהו מחפש את אלוהים) (David bude žít ; Šemarjáhu hledá Boha)
ארץ משתנה (Proměněná země) (1957)
תליין ללא צל (Kat beze stínu) (נכתב בשנות ה-60, פורסם באופן לא חוקי בתור סמיזדט ב-1984, פורסם רשמית ב-2003)
פיו של מאורוס בלוך (Drůš Mauruse Blocha)
מקורות וקריאה נוספת

Sto let Františka R. Krause
Alena Drábková - Reflexe holocaustu v české literatuře 1945–1949
flexe holocaustu v české literatuře 1945–1949
"תלמוד-תורה שול" המפורסם של פראג, בו למד קראוס כנער בשנות ה-10 וה-20 של המאה ה-20. המוסד נוהל על ידי הקהילה היהודית של פראג.
שולחן יארצייט כחלק ממנהגי האבלות לזכר קראוס בבית הכנסת אלטנוישול בפראג.
צדק פואטי

"ויתלו את המן על העץ אשר הכין למרדכי", דוגמה לצדק פואטי. ארתור שיק, 1950
צדק פּוֹאֵטִי או צדק שירי הוא טכניקה ספרותית המציינת גמול למעשים טובים ועונש לרשעים. טכניקה זו מלווה לעיתים קרובות בתפנית אירונית בגורלה של הדמות. לדוגמה, ענישתו של המן הרשע, אשר נתלה על העץ, אותו הוא עצמו הכין למרדכי היהודי.
מקור המונח

מבקר הדרמה האנגלי, תומאס ריימר (אנ'), טבע את הביטוי בשנת 1678. הוא רצה לתאר כיצד עבודה ספרותית צריכה לעורר התנהגות מוסרית נאותה בקהל, על ידי המחשת ניצחון הטוב על הרע. ריימר טוען שביצירות אמנות צריך להשתמש בצדק שבו הטובים לעולם ינצחו והרעים לעולם יפסידו.
למרות שריימר המציא את הביטוי, הרעיון ותיק בהרבה. הדרישה לצדק פואטי הופיעה באופן עקבי עוד ביצירות הקלאסיות של הורטיוס, פלוטרכוס וקווינטיליאנוס. לפיכך, ריימר ניסח את מה שכבר השתקף ביצירות רבות. פיליפ סידני (אנ') טען ב-Defense of Poetry (אנ') כי צדק פואטי הוא למעשה הסיבה שבגינה סיפורת צריכה להיות מותרת באומה מתורבתת.