stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זוויג
הערות שוליים

↑  Rethinking the Conservative Approach to Transgenderism
↑  ריצ'רד דוקינס מציין זאת לפי דבריו של פרופסור ג'ונתן הודג'קין, ההצגה הגדולה בתבל, 2010, עמ' 294
| מיניות האדם |
| --- | --- | --- |
| תופעות פיזיולוגיות | זוויג • עוררות מינית • זקפה • נוזל טרום-שפיכה • סיכוך נרתיקי • אורגזמה (שפיכה נשית / שפיכה גברית) • היריון |  |
| בגרות מינית וחינוך מיני | התבגרות מינית • מניעת הריון • קונדום • מין בטוח • חינוך מיני • טיפול מיני • סרוגייט • מדריך למיניות |  |
| זהות | זהות מגדרית • זהות מינית • נטייה מינית (הומוסקסואליות / ביסקסואליות / לסביות / א-מיניות) • הטרוסקסואליות • אינטרסקס • טיפול המרה • גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים |  |
| מין וחוק | חוק למניעת הטרדה מינית • גיל ההסכמה • הדבקת HIV במזיד‏ • גילוי עריות • מעשה מגונה • חוסר צניעות בציבור • מעשה מגונה בפומבי • אונס • התעללות מינית • ניצול מיני • הטרדה מינית • התנהגות מינית פסולה • אלימות מינית • מעשה סדום • בעילה אסורה בהסכמה • פדופיליה • חטיפת נשים |  |
| סקסולוגיה ותופעות היסטוריות | האבולוציה של הרבייה המינית • היסטוריה של ייצוגים מיניים • מיניות ברומא העתיקה • זנות ביוון העתיקה • זנות ברומא העתיקה • פדרסטיה ביוון העתיקה • המהפכה המינית |  |
| זוגיות וחברה | חיי מין • משיכה מינית • אהבה • מונוגמיה • פוליאמוריה • מין מזדמן • סווינגינג • נישואים • פיקוח ילודה • פאראפיליה • מופקרות • דת ומיניות • התנזרות ממין • הון ארוטי • אתיקה מינית • אובייקטיפיקציה מינית • מתאם אינטימיות • דיבור ארוטי • סלנג מיני |  |
| יחסי מין | מין קבוצתי • מזמוז • אוננות • משחק מקדים • החדרת אצבעות • תנוחות מין • יחסי מין מחוץ לנישואים • יחסי מין ללא נישואים • יחסי מין ללא חדירה • מין אוראלי • מין אנאלי • מציצה עצמית • BDSM • פטיש לכפות רגליים • פטישיזם (סקסולוגיה) • פטיש לכפות ידיים • פוטג'וב • הנדג'וב • אורגיה • גאנג באנג • שלישייה • רביעייה • סייברסקס • שיחה ארוטית • חנק ארוטי • מעגל מאוננים • יחסי מין בפומבי • קשירה • קונילינגוס |  |
| שירותי מין | תעשיית המין • ארוטיקה • פורנוגרפיה • סרט פורנוגרפי • תיירות מין • מוזיאון מין • מועדון מין • מועדון חשפנות • חשפנות • זנות (זנות קטינים / זנות גברית / בית בושת / עבדות מין) • יחסי מין תמורתיים • חנות מין • אביזר מין • בובת מין • מכונת מין • רובוט מיני |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4020547-2 
זכר (מכונף) ונקבה (חסרת כנפיים) של עש ממין Orgyia antiqua
עובד צור

| --- | --- |

עובד צור כמזכ"ל הנוער העובד והלומד במפגש עם יצחק רבין, 1994
 לידה:  4 בדצמבר 1948 (בן 76) בגדאד, ממלכת עיראק 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אורנים - המכללה האקדמית לחינוך  אוניברסיטת תל אביב 
 
עובד צור (נולד ב-4 בדצמבר 1948) הוא מורה ומחנך ישראלי. שימש כמזכיר קיבוץ מלכיה בשתי קדנציות. בשנים 1992–1997 כיהן כמזכ"ל תנועת הנוער העובד והלומד.
ביוגרפיה

עובד צור נולד בבגדאד ועלה עם משפחתו לארץ בגיל שנה אל המושב נחלת יהודה. בגיל 11 עברה משפחתו לבני ברק, שם למד בבית הספר היסודי רמז ובתיכון העירוני. באותה שנה, החל את פעילותו כנער בתנועת הנוער העובד והלומד. את שרותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח במסגרת גרעין 'חירם', שחניכיו הם בוגרי הנוער העובד והלומד. הגרעין הגשים בקיבוץ מלכיה. מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית. בוגר לימודי היסטוריה וחינוך במכללת אורנים ובעל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. התחיל את דרכו החינוכית בהוראה בבית הספר היסודי בקיבוצו, לימד בבית הספר האזורי הר וגיא שבקיבוץ דפנה, משנת 1997 מלמד היסטוריה ואזרחות בתיכון בליך ברמת גן. בתפקידו זה הגיע עד לשלב הגמר ארצי בתחרות המורה של המדינה. שימש כמנהל פדגוגי של רשת 'דרור בתי חינוך' עד לשנת 2015.
שימש במגוון תפקידי הדרכה וריכוז בתנועת הנוער העובד והלומד, כראש מחלקת הדרכה, ראש אגף חינוך ולבסוף כמזכ"ל. במהלך כהונתו כמזכ"ל תמכה התנועה בהנהגתו בהסכמי אוסלו ובהסכם השלום עם ירדן. התנועה בהנהגתו לקחה חלק חשוב בהפגנה "כן לשלום ולא לאלימות" בה נרצח רבין. לאחר רצח רבין יצא כנגד האחדות המזויפת, לטענתו, שבאה לידי ביטוי בהשתתפות גורמים מסיתים בעצרות זיכרון. לתנועת בני עקיבא קרא "קבלו עולה של דמוקרטיה ועשו חשבון נפש על התנהגותכם לפני הרצח". דברים אלו עוררו סערה ציבורית והובילו לקריאה נרחבת, בהובלתו של עמרם מצנע, להתפטרותו. מצנע אף קרא להפסיק את התקציבים לתנועת הנוער העובד והלומד.
צור הגה, יזם וערך פרסומים בתחום החינוך ובהם "לעולם אדם"- תוכנית הדרכה רב שכבתית ובינתחומית של תנועת הנוער העובד והלומד. ערך את האנתולוגיה "הכיבוש, אנחנו ומה הלאה?"- במלאת עשרים שנה למלחמת ששת הימים, עליה הגיב ראש הממשלה יצחק שמיר באמרו כי תכנה כמו כריכתה שחור משחור. השתתף בסרט התיעודי "החלום שלי - הסיוט שלך", בו מתועדים מפגשים בין דתיים וחילוניים הדנים בסוגיות יסוד בחברה הישראלית. בתגובה לדברי הרב עובדיה יוסף, אשר כינה את מורי ישראל בשם הגנאי "חמורים", פרסם את הבלדה על הגאון והחמור, ובה ביקורת חריפה על דברי הרב.
בשנת 2011 ראה אור ספרו "ההורה השלישי" בהוצאת "דרור לנפש".
בשנת 2018 שודרה בטלוויזה החינוכית הישראלית השריקה של התנועה, תוכנית תיעודית העוקבת אחר סיפורן של תנועות הנוער בישראל ובה התראיין עובד צור וטען כי "הרוצחים ניצחו", בהתייחסו לרצח רבין.
בשנת 2022 ראה אור ספרו החדש, "סברס פולני", גם הוא בהוצאת "דרור לנפש".
ביוגרפיה > חיים אישיים

נשוי, אב לארבעה ילדים וסב לשמונה נכדים.
ספריו

ההורה השלישי, הוצאת דרור לנפש 2011.
סברס פולני, הוצאת דרור לנפש 2022
הערות שוליים

↑  החלום שלי הסיוט שלך - דיאלוג בין דתיים לחילונים, בהשתתפות עובד צור
↑  בלדה על הגאון והחמור, באתר "e-mago"‏28 בנובמבר 2008
↑  הספר "ההורה השלישי", באתר "סימניה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463673405171  ISNI: 0000 0003 7020 7990  LCCN: no2015064242  VIAF: 235733849   WorldCat (עם VIAF): 235733849
דויד פרץ

ערך זה עוסק במוזיקאי העוסק ברוק אלטרנטיבי. אם התכוונתם לרב של טבריה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1970 (בן 54) ירושלים 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי, בלוז, פולק
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  LA4, קקטוס, Hiss Records
 פרופיל ב-IMDb
 
דויד פרץ (נולד ב-6 באוגוסט 1970) הוא זמר-יוצר ישראלי, מוזיקאי, טכנאי סאונד, מפיק מוזיקלי, חוקר, מרצה, עיתונאי ושדרן רדיו. כמו כן לאורך השנים פרץ יזם והיה שותף ביוזמות תרבות ומוזיקה בבאר שבע והדרום.
קריירה > פעילויות נוספות

במקביל לעבודה על האלבום של בלובנד, פרץ החל להתמקצע בתחום ההקלטות. האולפן הביתי שבו הוקלט "בלו בנד" הפך לאולפני סוף היקום, וסביבו קם הלייבל העצמאי קקטוס. מעבר להקלטות, פרץ שימש גם כמפיק מוזיקלי.
עם האמנים שאיתם עבד פרץ בצורות ומסגרות שונות נמנים אלג'יר, גבריאל בלחסן, ערן צור, רונה קינן, סגול 59, פונץ', רות דולורס וייס, שרון מולדאבי, קורין אלאל, איתי בלטר, יאפים עם ג'יפים, פרויקט הגומייה, אריאל קליינר, הדרה לוין ארדי, להקת המשפחה, חגי נחתומי, כְּרִיכָה רַכָּה, מריונטה סול, עומרי לוי, הלהקה שלא הייתה, LENSES, טל אורן, אביעד הנדל, נועה שמר, אבי שושן, ירון בן עמי, ללקם, וקובי והב.
ב-2010-2012 היה פרץ עמית בתוכנית מנהיגות חינוכית, במחזור י"ט במכון מנדל למנהיגות בירושלים.
נוסף לכך פרץ פרסם בלוג בשם "יוצר השיר". החל מ-2017 הוא בעל טור שבועי בעיתון ישראל היום.
פרץ פעיל ביצירת במות שונות לרוק אלטרנטיבי בבאר שבע וביישובי קצה אחרים, מגלה ומטפח מוזיקאים מקומיים, ומשמש "גנן תרבותי" לסצנות מוזיקה העצמאיות בדרום. עשייתו האומנותית החברתית והמקצועית בעשור האחרון שואבת השראה מחייו כיוצר בדרום הארץ. הוא משמש גם כמרצה למקצועות המוזיקה וההפקה המוזיקלית השונים במכללת BPM.
לאורך השנים שיריו של פרץ זכו לגרסאות כיסוי רבות, בהן של רונה קינן, שרון מולדאבי, דניאלה ספקטור, רות דולורס וייס, יוסי בבליקי, נועה שמר, אליוט, עינב ג'קסון כהן, מעין ליניק, ניר מהלמן, נטע אמיר, אייל עצמון, יהונתן גולדברג.
דיסקוגרפיה > אלבומים

בלובנד (1999)
הייקו בלוז (2007)
כלם מעשים בודדים - משירי אורי ברנשטיין (2009)
קונצרטה - אלבום אינסטרומנטלי, מסדרת הפרעת קשב (2012)
ארץ שלא שם (2016)
דיסקוגרפיה > מיני אלבומים

איקרוס - בלובנד (2000)
העברה:אופקים - קשת עגומה (2002)
העברה:אופקים - מוות (2003)
חנוכלילי - שירי חנוכה מנוגנים על יוקולילי (2012)
לכל אשה יש שם (2012)
סוף העולם השני שלי (2012)
אייריס - להקת אייריס (2014)
דיסקוגרפיה > פסקולים

המסע הארוך - (יחד עם אלעד שופן) פסקול לסרט של ערן קולירין (2004)
אקולוקו - פסקול למשחק המחשב אקולוקו (2008)
אחיי אתם - מוזיקה להצגת תיאטרון הבמה (2022)
אמצעים וכוונות - פסקול לפודקסט - אמצעים וכוונות, של מכון עקבות. (2022)
דיסקוגרפיה > מוזיקה סביבתית

חללים - מוזיקה לבית חדש (2013)
אנדרטה - מוזיקה לאירוע 50 שנה לאנדרטת חטיבת הנגב (2014ֿ)
חמור עכשיו - מוזיקה לתערוכה - ״חמור עכשיו״, מוזיאון הנגב לאמנות (2015)
מצפור - (בהשתתפות דניאלה תורג'מן) מוזיקה לאירוע 50 שנה ל״מצפור ערד״ של יגאל תומרקין בערד (2017)
הערות שוליים

↑  שיר זר - משירי לאונרד כהן בעברית, באתר השרת העיוור
↑  המסע הארוך – הוצאה מחודשת לפסקול, חלק א', מהבלוג "יוצר השיר"
↑  Lenses, באתר "בנדקמפ"
↑  לילך גביש, ככה יוצרים סצנה בבאר שבע, באתר "הבמה", 2007
↑  "דויד פרץ - מכללת BPM". מכללת BPM. נבדק ב-2017-09-06.
↑  בלובנד, בבנדקמפ
↑  הייקו בלוז, בבנדקמפ
↑  "הייקו בלוז - דוד פרץ" - ביקורת על האלבום הייקו בלוז בבלוג "מר לוויתן"
↑  "דויד פרץ - "הייקו בלוז"" - ביקורת על האלבום הייקו בלוז באתר "הסקיצה+"
↑  "לטאה מוזיקלית: דויד פרץ בתיאטרון תמונע" - ביקורת על הופעת ההשקה של הייקו בלוז בבלוג "לטאת האמבט"
↑  כולם מעשים בודדים, בבנדקמפ
↑  ארץ שלא שם, בבנדקמפ
↑  העברה:אופקים - מוות להורדה חינמית וחוקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297493905171  LCCN: no2011187769  MusicBrainz: b6e1612e-1c28-428f-aba4-8eaf73f433ce  VIAF: 97441345   WorldCat (עם VIAF): 97441345 
פרץ באנדרטת חטיבת הנגב
פול שוצר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 ביולי 1930 ברוקלין, ניו יורק, מדינת ניו יורק
 נהרג:  5 ביוני 1967 (בגיל 36) עזה, מצרים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1956–1967 (כ־11 שנים)
 עיסוק:  צלם
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ורג' פולק
פול שוּצר (באנגלית: Paul Schutzer;‏ 11 ביולי 1930 – 5 ביוני 1967) היה צלם אמריקני-יהודי מטעם מגזין "לייף" שנהרג במבואות עזה ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, מפגיעה ישירה שספג בראשו בשעת נסיעתו בזחל"ם צבאי ישראלי, תוך שסיכן את חייו במסגרת עבודתו כדי לצלם לוחמים בשטח.
ראשית חייו

פול שוצר נולד בברוקלין, ניו יורק, להיימן (Hyman), עורך דין במקצועו, ולרות לבית שוורץ. את הקריירה שלו כצלם החל בגיל עשר, לאחר שמצא מצלמה בפח של שכניו. הוא הדביק את חלקיה והחל לצלם.
לאחר סיום התיכון למד בבית הספר לאמנות במכללת קופר יוניון (Cooper Union) בניו יורק. במהלך לימודיו פגש את רעייתו לעתיד, ברניס ברלין מניו יורק, והם נישאו ביולי 1951. שוצר שקל ללכת בדרכי אביו והחל לימודי משפטים בשנת 1953 באוניברסיטת לונג איילנד, אותם לא סיים. אשתו ברניס עודדה אותו לפתח את תחום התעניינותו כצלם.
הערכה ופרסים

פול שוצר זכה להוקרה רבה על עבודותיו ולפרסי הצטיינות שונים. בשנת 1958 זכה בפרס ג'ורג' פולק(George Polk Awards) המוענק מטעם אוניברסיטת לונג איילנד, בקטגוריה של צילום חדשות. בשנת 1959 זכה בשבעה פרסים מרכזיים בתחום הצילום בארצות הברית, ובכלל זה בפרס הראשי בתחרות של צלמי הבית הלבן, ובפרס צלם השנה שהוענק מטעם אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית ואנציקלופדיה בריטניקה. מוק ושוצר זכו בפרס קאפה לשנת 1965 על חלקם בכיסוי מלחמת וייטנאם.
משפחתו

במותו הותיר שוצר אחריו את אשתו ברניס, ילדיהם דינה ודייוויד, הוריו, אחיו סטנלי ואחותו מרלין גולדסטיקר (Goldsticker). לאחר מות בעלה עבדה ברניס תקופה מסוימת כמזכירה במחלקת הצילומים של "לייף" בניו יורק. בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 נישאה ברניס בשנית לד"ר הרולד גלף (Galef), ממנו התאלמנה בשנת 2012. דינה שוצר גברינר (Gabriner) היא מורה לאמנות, ציירת ומאיירת.
זהות יהודית

פול שוצר היה בעל תודעה יהודית וציונית עמוקה, והשתייך בצעירותו לתנועת נוער ציונית. אשתו ברניס סיפרה כי אלמלא קיבל את תפקידו בשנת 1956 כצלם "לייף" היה עולה לישראל. במכתב שכתב לבתו דינה, בו הזמין אותה לשהות בפסח בקיבוץ שבו עמד לשהות, ציין כי ישראל היא ביתו הרוחני. מגזין "לייף" התנגד לנסיעתו של שוצר לישראל באביב 1967, אולם הוא עמד על דעתו לעשות כן, ולא ניתן היה לעצור בעדו.
ג'ורג' הונט, עורכו בפועל של מגזין "לייף", מצטט במאמר המערכת שלו בנושא ביקורו של שוצר במזרח אירופה בשנת 1963, דברים שכתב לו שוצר ולפיהם היה כה נרגש בביקורו בצריפים ההרוסים של אושוויץ עד שלא היה מסוגל לצלם.
במאמר הוקרה לזכרו של שוצר לאחר מותו כתב הונט כי במהלך ביקורו במזרח אירופה ראה שוצר את אושוויץ והזדעזע; שוצר ביקר בישראל פעמים רבות, אולם אושוויץ חידד בקרבו את המשמעות העמוקה יותר של המדינה. הונט ביקר בישראל שלוש שנים קודם מלחמת ששת הימים, ושוצר שימש לו מדריך; הוא ציטט לו מקורות יהודיים והביאו ממקום למקום כשהוא שופע אהבה למדינה, על פרחיה, הריה, בנייניה – ועל מאבקה. הוא הוסיף שאפשר רק להתנחם בעובדה שהוא מת במקום שבו רצה למות.
כתב "לייף" מייקל מוק ציין במאמר הספדו על שוצר כי כששניהם הצטרפו לחיל הנחתים האמריקני בווייטנאם הוריד שוצר את קסדתו ממתכת וחבש במקומה כובע טמבל עם מגן דוד, בהסבירו כי אם ימות – היה רוצה שזה יהיה בצבעים שלו, והוסיף לומר "לחיים". וכן במלחמת ששת הימים בתחילת נסיעתו עם הכוחות הישראליים לעבר עזה צעק שוצר "לחיים".
זיכרון והנצחה

מגזין "לייף" הקדיש לזכרו של שוצר את גיליונו הנושא את התאריך 16 ביוני 1967, שהתפרסם בפועל ביום שני ה-12 ביוני. מאמר המערכת הפותח שהוקדש לו פרי עטו של העורך בפועל ג'ורג' הונט הוא שיר הלל והוקרה למפעלו. בגיליון זה התפרסם גם מאמרו של עיתונאי "לייף" מייקל מוק על שוצר.
הסנטור רוברט קנדי מניו יורק ייחד דברים בישיבתו של הקונגרס האמריקני מ-14 ביוני 1967 לזכרם של פול שוצר וטד ייטס. הוא הזכיר את מאמרו של מוק על שוצר ב"לייף" וכן מאמר לזכרו של ייטס שהתפרסם בניו יורק פוסט, והצעתו להעתיק את נוסחם אל הפרוטוקול הרשמי כתזכורת לתרומתם – התקבלה בלא התנגדויות.
מקום מיוחד הוקדש לשוצר גם בגיליון "לייף" שסיכם את מלחמת ששת הימים, גיליון הנושא את התאריך 23 ביוני 1967, שם התפרסמו עשרים ושלוש התמונות מהסליל האחרון שצילם, חלקן בגודל רגיל ומרביתן בגודל קטן. בשנת 2014 התפרסמו במאמר לזכרו של שוצר באתר "טיים" כל תמונות הסליל האחרון בגודל רגיל. מותם של פול שוצר, טד ייטס ובן עויזרמן מוזכר ב"ספר השנה של העיתונאים" של שנת תשכ"ז, במאמר מאת מאיר בן-גור.
בשנת 1967 הוקדשה תערוכת זיכרון לשוצר מטעם הארגון של אנשי התקשורת האמריקניים העובדים ככתבים זרים (The Overseas Press Club of America). במלאת שנה למותו פרסם הצלם ארצ'י ליברמן מאמר הוקרה לזכרו בכתב העת של הצלמים בארצות הברית.
במוזיאון ישראל נפתחה ב-16 בדצמבר 1969 התערוכה "הצלם שאכפת לו", שהוקדשה לזכרו של שוצר וכללה את תצלומיהם של שישה צלמים בינלאומיים; ורנר בישוף, רוברט קאפה, לאונרד פריד, דייוויד סיימור, דן וינר ופול שוצר. למעט פריד, חמשת הצלמים האחרים נהרגו בשעת מילוי תפקידם. לצורך התערוכה בחרה ברניס חמישים מהצילומים הטובים ביותר של שוצר. למחרת, ב-17 בדצמבר, הונצח זכרו של שוצר על ידי הקרן הקיימת לישראל בנטיעת חורש הנושא את שמו ביער הסמוך לקיבוץ בארי, לא הרחק מהמקום בו מצא את מותו, וברניס נטעה את העץ הראשון. לאירועים אלו הגיעו ארצה מלבד ברניס, הבן דייוויד וחברו הטוב של שוצר הצלם האמריקני-יהודי קורנל קאפה, שצילם את מלחמת ששת הימים יחד עם מיכה בר-עם ושהיה אחיו של רוברט קאפה.
באוניברסיטת אוהיו בארצות הברית נוסד פרס שנתי לזכרו של פול שוצר (The Paul Schutzer Memorial Award); מלגת הצטיינות המיועדת לסטודנטים הלומדים בתוכנית ללימודי צילום עיתונאי בחוג לתקשורת באוניברסיטת אוהיו.
פול שוצר מונצח באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בהר הרצל. שמותיהם של חללים אלה חקוקים מעל גבי לוחות באנדרטה זו. סדר החקיקה הוא לפי שנים, החל משנת 1851. לוחות ההנצחה הקבועים לזכר אזרחים שנהרגו עד סוף שנת 1999 (לוחות 1 עד 60) הוצבו בערב יום הזיכרון תשס"ו (2006). שוצר מונצח בלוח 41, הכולל שמות של אזרחים שנפלו בשנים 1960–1969 (תש"ך-תשכ"ט). כמו כן, הוקם אתר האינטרנט "לעד" המנציח חללים אלה והמרכז את המידע עליהם.
"טיים" פרסם באתר האינטרנט שלו מאמרי הוקרה לזכרו של שוצר במלאת ארבעים שנים למותו ובמלאת חמישים שנים למותו, וכן התפרסמו מאמרים נוספים לזכרו בשנת 2014.
לקריאה נוספת

U.S. TV Aide and Photographer Are Killed in Mideast Fighting”, The New York Times, June 7, 1967, p. 21
א. אלמגור, "רס"ן אריה מאיר, פצוע אנוש – חילץ אנשיו", ספר הגבורה תשכ"ז, בעריכת אביעזר גולן ועמי שמיר, תל אביב תשכ"ח, עמ' 63.
M.C., “Paul Schutzer”, Israel Magazine, June 1970, p. 25
Raymond McCaffrey, Tributes to Fallen Journalists: The Role of the Hero Myth in Journalistic Practice, Dissertation, University of Maryland, College Park, 2013
קונטקט (משחק)

קונטקט (מאנגלית: Contact, יצירת קשר) הוא משחק חברתי עבור 3 משתתפים או יותר. במשחק משתתף אחד חושב על מילה ועל שאר המשתתפים לנסות ולגלות מהי אותה מילה, אות אחר אות.
מהלך המשחק

משתתף א' בוחר מילה (נניח: "גרדרובה"). הוא מגלה את האות הראשונה (ג') לשאר המשתתפים. למשתתפים שתי ברירות: לנחש את המילה או להשיג אות נוספת. המנצח מקבל מתנה
מהלך המשחק > כיצד משיגים אותיות נוספות?

על אחד המשתתפים לחשוב על מילה שמתחילה באותיות שגילה משתתף א' (נניח: "גמל"). עליו להסביר לשאר המשתתפים, למעט משתתף א' ששומע את ההגדרה אך לא רשאי לענות עליה, מהי המילה עליה חשב. זאת באמצעות הגדרה קצרה ואסוציאטיבית. בדוגמה שלנו משתתף ב', שחשב על המילה "גמל", מגדיר בקול "ספינת המדבר". למשתתף שלישי נדמה שהוא מזהה את המילה "גמל". עליו להכריז "קונטאקט!". עתה יספרו משתתפים ב' ו-ג' יחדיו: "אחת, שתיים, שלוש" ויאמרו את המילה "גמל". אם אכן אמרו שניהם "גמל" (ולא, נניח, אחד מהם אמר "גדליה"), הם זוכים באות נוספת מהמילה של משתתף א'. אם כך, משתתף א' במקרה זה מוסיף את האות ר' (האות השנייה במילה "גרדרובה"). ממשיכים לשחק כאשר כעת נדרשים המשתתפים למצוא מילה המתחילה ב- "גר" (לדוגמה "גרביים").
מהלך המשחק > הכשלות

לעיתים משתתף א' מזהה בעצמו את המילה של המשתתפים האחרים. בדוגמה שלנו ייתכן ולאחר ההגדרה "ספינת המדבר", הבין משתתף א' כי מדובר בגמל. במקרה כזה יכול משתתף א' להגיד גמל (או "לא גמל" בגרסאות מסוימות) ובכך לבטל את ניסיון גילוי האות. במקרה כזה המשחק ממשיך והמשתתפים ממשיכים לחפש מילים שיענו על הדרישות. גם אם לאחר אמירת ה"קונטאקט" המילים עליהן חשבו המשתתפים שונות, חיפוש המילים ממשיך.
מהלך המשחק > סיום

המשחק מסתיים כאשר אחד המשתתפים מגלה את המילה עליה חשב משתתף א'. במקרה זה, הוא זה שיחשוב על מילה והמשחק חוזר חלילה.
אליזבת טיבל

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1757 ליון, ממלכת צרפת 
 פטירה:  13 בפברואר 1785 (בגיל 27) פריז, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Élisabeth Estrieux 
 מדינה:  צרפת 
 חתימה:   
 
תעודת הלידה של אליזבת, 1757
תעודת הנישואין של אליזבת טיבל, 1772
מארי אליזבת טיבל, (בצרפתית: Élisabte Tible, ‏ 8 במרץ 1757 – 13 בפברואר 1785) הייתה זמרת אופרה צרפתייה והאישה הראשונה המתועדת שטסה בכדור פורח לא קשור, בשנת 1784.
המראת לה גוסטב, 4 ביוני 1784
ביוגרפיה

טיבל נולדה בליון, צרפת ב-8 במרץ 1757 בשם אליזבת אסטריה, בתם של פייר אסטריה, סוחר משי, ואגת דסקלאוסטר. היא נולדה ב-8 במרץ 1757 והוטבלה למחרת בכנסיית נוטרדאם דה לה פלאטייר בליון.
ב-12 בינואר 1772, בגיל 14 שנים ו-10 חודשים נישאה לקלוד טיבל (1742–1800), יצרן גרבי משי ומציג חפצי שעווה.
חוזה הנישואין מציין כי אליזבת הייתה סוחרת אופנה. היא קיבלה 2,200 פאונד מאביה כנדוניה, כולל לבנים ובגדים לכלה, מיטה, ארון בגדים וכן בדים ומוצרים שונים בשווי 800 פאונד עבור העסק של בעלה. זמן קצר לאחר החתונה, נטש אותה בעלה. ב-6 ביוני 1784, יומיים לאחר הטיסה בכדור הפורח, כתב עליו הרוזן לורנסין (צר') במכתבו למונגולפייה (תרגום חופשי): "החלטתי לא לעלות בכדור פורח, למי, אדוני, אתה חושב שוויתרתי על המקום שלי? לאישה צעירה ויפה, למאדאם טיבל, ילידת ליון, אשר נישאה בניגוד לרצונה, בגיל שתים עשרה, לבעל שאינו גבר, כתוצאה מכך נותרה כבולה בקשרים שמנעו ממנה ליצור התאמות טובות יותר, ואשר ללא ספק רצתה לנחם את עצמה בתהילה על העוולות אותן חוותה. אלף איש מהמין שלה הצליחו להוכיח לנו שאומץ אינו תכונה בלעדית שלנו, אבל אני טוען שאף אחת לא הוכיחה זאת טוב ממנה; שאיש לא ניחן ביותר שכל ויותר נחישות ממנה".
טיבל הייתה ככל הנראה זמרת סופרן באופרה קומדיה דה ליון, אך לא נותרה עדות בכתובים למידע הזה.
טיסה בכדור פורח > רקע

הכדור הפורח נבנה על ידי מר פלורנט בוונציה. הוא ביצע את החישובים, יצר תנור לדלק וקידם את הפרויקט עם ז'אן אספרנס בלנדין ועם הרוזן לורנסין שהיה פטרון האירוע והמארגן.
הרוזן ז'אן-בטיסט דה לורנסין היה אחד מששת הנוסעים בטיסה הטראומטית של הכדור הפורח "ל'פלסל" שהתקיימה ב-19 בינואר 1784 לכבוד ז'אק דה פלסל. הטייס היה ז'וזף מישל מונגולפייה והטיסה נמשכה כ-720 שניות. הטיסה הסתיימה כאשר הכדור הפורח החל להיקרע, אך אף נוסע לא נפגע.
טיסה בכדור פורח > הטיסה

ב-4 ביוני 1784, שמונה חודשים לאחר הטיסה הראשונה בכדור פורח, המריאה טיבל עם האווירונאוט החובב פלורנט על גבי כדור פורח שנקרא "לה גוסטב" על שמו ולכבודו של גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
בקהל התאספו גוסטב השלישי, מלך שוודיה, נכבדי העיר ליון וקהל רב. ההערכה הייתה שבהמראה נכחו 100,000 צופים אך המספר הזה ככל הנראה מוגזם, מכיוון שאוכלוסיית ליון מנתה אז 150,000 תושבים בלבד.
כשהכדור הפורח עזב את הקרקע, טיבל, לבושה כמו האלה הרומית מינרווה, בשמלת טפטה לבנה מהודקת במותן עם חגורת משי כחולה וכובע לבן רחב שוליים, ופלורנט, שרו שני דואטים מתוך "לה בל ארסן", האופרה של מונסיני, אופרה ידועה באותה תקופה.
הטיסה נמשכה 45 דקות, עברה ארבעה קילומטרים והגיעה לגובה משוער של 1,500 מטר. בזמן הנחיתה סובבה טיבל את קרסולה ברגע הפגיעה של הסל בקרקע.
טיבל זכתה לתשבחות מצידו של פלורנט על הצלחת הטיסה, הן משום שהיא דאגה לתיבת האש של הכדור בדרך והן על הפגנת אומץ.
האב פלורנט מודה שהעלמה ת'יבל, שהייתה הראשונה מהמין שלה שנישאה על כנפי האוויר, נקטה בזהירות, בדיוק, קשובה ומתחשבת בהאכלת האש שהוצבה מתחת לכדור הפורח. הוא הוסיף כי האומץ וקור הרוח של בת לווייתו הפכו את החוויה לכל כך מוצלחת.
טיסה בכדור פורח > לאחר הטיסה

שני האווירונאוטים נישאו בתהלוכת ניצחון למרכז העיר על מנת להצטרף למארגנים. הם הלכו לתיאטרון הגדול של ליון, שם רצה מלך שוודיה לצפות באופרות "הוורוויק" ו"המאהב הקנאי".
פייר-ז'אן-בפטיסט נוגארט, בן זמנם, כתב: "מכיוון ששני הנוסעים הללו נמצאים במצב לא ברור והעניין היה בירור המניע למפעלם, הם סורבו להיכנס לקומדיה בתיאטרון, מחשש שהמחזה, שיכובד בנוכחותו של מלך שוודיה, יופסק כדי לשבח אותם". לבסוף נשלחו מספר אנשים על ידי הקהל כדי למצוא אותם, והם הופיעו באמפיתיאטרון, שם קיבלה טיבל כתר וזר פרחים.
לאחר האירוע התארחו בקתדרלת ליון שם סעד המלך גוסטב עם הארכיבישוף ועם נכבדי העיר. טיבל מספרת במכתב שכדי לשעשע את המלך, הייתה כף רגלה הפצועה (מהנחיתה) מושא להדגמה של טיפול באמצעות "מגנטיזם חייתי" (מסמריזם). התיאוריה הפסאודו-מדעית שייסד פרנץ מסמר זכתה להצלחה רבה באותה התקופה, והייתה נושא לתצוגות פופולריות. עם זאת, רוב המדענים ראו בו שרלטן.
כדי להמשיך ליהנות מהתהילה, נסעו טיבל ופלורנט לפריז. ב־30 ביוני הקריא פלורנט ספר זיכרונות על בניית הכדור ועל המסע שלהם. ב-1 ביולי, הם התקבלו לאקדמיה המלכותית למדעים בפריז, שם קיבלו מדליה כהערכה על האומץ שהפגינו. טיבל הייתה האישה השנייה שזכתה לקבל מדליית הערכה מאז הקמת האקדמיה ב-1666. לאחר האירוע ביקשה טיבל מלאון מולאן (צר') ומז'אן פרנסואה ז'נינט (אנ') לטוס שוב בכדור פורח שהיה אמור לצאת מגני לוקסמבורג ב-11 ביולי 1784 אך בקשתה סורבה.
מורשת

שני רחובות בצרפת נקראו על שמה Rue Élisabeth-Tible - האחד בלה רושל, והשני ב-Saint-André-de-Cubzac (אנ')
ב־1990 יצא הסרט "ונוס בספינה בענן" מאת הבמאית אנט ריקר, בכיכובן של השחקנית אנוק פלאני בתפקיד אליזבת טיבל והשחקנית אנג'ליקה שטיינבורן בתפקיד סופי בלנשאר.
ב־2019 פרסמה שרון רייט את הרומן "Balloonomania Belles: דיוות נועזות שעלו לראשונה לשמיים", שעוסק בכדורים הפורחים הראשונים בהיסטוריה. אליזבת טיבל היא אחת מהגיבורות הראשיות ברומן.
ב־2022 הלחינה ליסה ביאלווה שתי יצירות מוזיקליות בהשראת אליזבת טיבל: "ארץ, ים, שמיים" ואופרה בשלוש מערכות בשם "La Ballonniste".
ב־2022 הפיק ערוץ ארטה הצרפתי סרט תיעודי העוסק בחייה: "אליזבת טיבל, אווירונאוטית ראשונה".
ראו גם

סופי בלנשאר
סלסטין אנרי
ז'אן ז'נבייב גרנרן
אליסה גרנרן
הערות שוליים

↑  תעודת הנישואין של ת'יבל בארכיון העיר ליון, צרפת
1 2  Jean-Baptiste de Laurencin, Lettre à M. de Montgolfier, 1784, עמ' 32. (בצרפתית)
↑  Madam Elisabeth Thible is the First Woman to Ride in a Free Floating Balloon, WINDOWS TO WORLD HISTORY (באנגלית)
↑  First female passenger in a balloon, ספר השיאים של גינס
↑  Hadley Meares, The Women Who Rose High in the Early Days of Hot Air Ballooning, Atlas Obscura, ‏2016-01-25 (באנגלית)
↑  Smithsonian Libraries Celebrates Women Pioneers in Air & Space – Smithsonian Libraries and Archives / Unbound (באנגלית אמריקאית)
↑  Manfred "Dutch" von Ehrenfired, Stratonauts: Pioneers Venturing into the Stratosphere, Springer Science & Business Media, 2013-12-13, ISBN 978-3-319-02901-6. (באנגלית)
↑  Yvonne Bertovich, The Untold Stories of Female Athletes, Atlantic Publishing Company, 2019, ISBN 978-1-62023-557-7. (באנגלית)
1 2  Ronald W. Kenyon, Monville: Forgotten Luminary of the French Enlightenment, Ronald W. Kenyon, 2013-03-22, ISBN 978-1-4811-4829-0. (באנגלית)
1 2  Madam Elisabeth Thible is the First Woman to Ride in a Free Floating Balloon, WINDOWS TO WORLD HISTORY (באנגלית)
↑  Fraser Simons, The Early History of Ballooning - The Age of the Aeronaut, Read Books Ltd, 2020-07-14, ISBN 978-1-5287-6607-4. (באנגלית)
↑  "Venus im Wolkenschiff. Ein Frauen-Traum vom Fliegen | Film". kinematoscope.org. נבדק ב-2022-06-04.
↑  Sharon Wright, Balloonomania Belles: Daredevil Divas Who First Took to the Sky, Grub Street Publishers, 2018-03-31, ISBN 978-1-5267-0836-6. (באנגלית)
↑  La Ballonniste - An opera in three acts inspired by the life of Elisabeth Thible, נבדק ב-2024-04-25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2022101689  VIAF: 4668166172277790800004   WorldCat (עם VIAF): 4668166172277790800004 
גוסטב השלישי, מלך שוודיה
ולדימיר סלניקוב

ולדימיר ולרייביץ' סלניקוב (באנגלית: Vladimir Valeryevich Salnikov, ברוסית:  Владимир Валерьевич Сальников; נולד ב-21 במאי 1960). הוא שחיין עבר מברית המועצות. הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחים הארוכים ל-400 מטר, ל-800 מטר ול-1500 מטר חופשי. כינויו הוא "מפלצת בגלים". הוא השחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 400 חופשי בפחות מ-3:50 דקות, ששחה 800 מטר חופשי בפחות מ-8 דקות ו-1500 מטר חופשי בפחות מ-15 דקות. סלניקוב זכה 3 פעמים בתואר שחיין השנה בעולם (1979, 1981 ו-1982).