stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה רוזנפלד (חוסט)
קורות חיים > משפחתו

עם נשואיו למלכה (בתם של ר' מרדכי שלמה קסירר ובילא בת ר' ייעקל פרקש) עבר להתגורר בעיר מגוריה חוסט (לכן בחוסט הוא כונה משה טעטשער, ואילו בטעטש כונה משה חיסטר). מלכה נפטרה בשנת 1936 וקבורה בחוסט. הוא היה בעליו של בית מסחר למכולת בסטונאות, עסק ביבוא קפה, נפט ופירות קולוניאליים בקנה מידה גדול.
פרטים אלו אודותיו מופיעים בספר "זכרון מאיר".
למשה ומלכה רוזנפלד נולדו שבעה בנים ובת אחת, רבים מהם נספו בשואה.
קורות חיים > אחרית ימיו

בספר שלוחא דידן מסופר כי בתשרי ת"ש, שבוע לפני מותו יצאו גזירות חדשות על ידי השלטונות ההונגרים על יושבי הכפרים. היהודים תושבי הכפרים נדרשו למלא טפסים ושאלונים רבים. הרב משה טעטשר ביודעו את הקושי של אותם תושבים להתמודד עם טפסים ושאלונים אלו פרסם הודעות בכל כפרי הסביבה כי כל מי שמתקשה במילוי טפסים אלו מוזמן לביתו ביום א' (ג' חשון ת"ש - אוק' 1939) והוא יישב עם כל אחד ויסייע בידו במילוי הטפסים והשאלונים. בשבת (ב' חשון ת"ש) חש לפתע ברע ומת. הכפריים אשר הוזמנו לביתו למילוי השאלונים התייצבו, אמנם, אך במקום זאת הצטרפו להלוייתו.
פעילותו בקהילת חוסט

הרב משה טעטשר היה ראש הקהילה בחוסט עד סוף שנות העשרים (לא ידוע בדיוק מאיזו שנה). משה רוזנפלד "טעטשר" עמד בקשרים עם הפקידות הגבוהה במחוז. במלחמת העולם הראשונה שחרר צעירים יהודים רבים מן השירות בצבא ובמלחמה בחזית.
צבי מנשל בספרו המקיף על העיר חוסט ואנשיה "קהילת חוסט והסביבה - ספר זיכרון" מתאר את ביתו של הרב משה רוזנפלד כבית מידות, העומד בפינת רחוב המכס ורחוב "תחנת הרכבת הקטנה".
היה דמות מרכזית בקהילה וכתובת לטיפול בבעיות מול השלטונות כפי שמתואר בסיפורים הרבים בספרי הקהילות כגון הספר "אהל נפתלי" ובספר "זכרון מאיר".
הרב משה היה מחסידיו של רבי ישראל הגר מוויז'ניץ, בכל פעם שהרבי היה מגיע מויז'ניץ (שהייתה ברומניה באותם ימים) לחוסט (שהייתה שייכת לצ'כוסלובקיה) היה מתארח בביתו המרווח של הרב משה או בבית בכור בניו של הרב משה - יעקיל.
הרב הגר אף נתן לרב משה "טעטשר" רוזנפלד קפטן (קפוטה) ובו נקבר לאחר מותו.
פעילות פוליטית

משה טעטשר היה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של צ'כיה (בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובה הייתה צ'כיה מדינה עצמאית) וחבר מטעמה במועצת העיר.
בזכות מעורבותו השתתפו רבים מהקהילה בבחירות, דבר שחיזק את מעמדו וכך נבחר לתפקידים מוניציפליים וממשלתיים שאפשרו לו לעזור להרבה יהודים ולעמוד על מימוש זכויותיהם ואזרחים במדינה ובעיר.
ראשי "המזרחי" פנו אליו ובקשוהו להצטרף אליהם אך הוא דחה אותם בטענה שיותר חשוב לו להשתייך למפלגה השלטת מאשר להגדיל את כמות החברים היהודים באופוזיציה.
למרות עמדה זו הצטרף לבסוף כחבר ב"אגודת ישראל" ואף השתתף מטעמה בכמה כנסיות גדולות (כך נקראים הכינוסים שלהם) שבהם נאם וזכה להכיר שם את ה"חפץ חיים" ואת האדמו"רים מגור ומטשורטקוב.
לקריאה נוספת

גרינואלד, י. (תש"ח), חסד יהושע (עם הקונטרס עין דמעה), הוצאת המחבר, ברוקלין נ.י.(הספר בקטלוג ULI)
גרשוני, י. (1994), תפוח-קובץ שמות ופרטים מתולדות קהילת טעטש. הוצאת המחבר. עמ' 294-295.(הספר בקטלוג ULI)
כץ, ש. (תשנ"ו), השגריר הוויזניצאי באוסטריה – מקצת זכרונות של ר' זאב (וואלף) רוזן (רוזנפלד) מביקור אצל הרבי. בית ויז'ניץ, שבט תשנ"ו. עמ' 19-22.(הספר בקטלוג ULI)
סגל, ר. (2006), יהודי העיירה חוסט בין מלחמות העולם ובימי השואה. ילקוט מורשת, חוב' 82, עמ' 91-122.(הספר בקטלוג ULI)
פוקס, אברהם (2007), חוסט ובנותיה: לתולדות עיר ואם בישראל וקהילותיה הכפריות, ירושלים.(הספר בקטלוג ULI)
קליין, ש ופולק, ג, י (תשע"ה), אבות משפחת ראזענפעלד זצ"ל, קשר איתן, עמ' 26.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מאיר רז - רוזנפלד, זכרון מאיר, הוצאה עצמית, 2009, עמ' 150-151
1 2 3 4  רוזנפלד נפתלי הרץ, שלוחא דידן, מונסי, ניו יורק: ספרא הוצאה לאור, תשס"ה, עמ' ס'-ס"ג
↑  גרוס, ש. י. ו-כהן, י.י., ספר מאמרמארוש - מאה ושישים קהילות ביישובן ובחורבנן, תל אביב: הוצאת בית מארמרוש, 1983, עמ' 219
↑  מנשל, צבי, קהילת חוסט והסביבה - ספר זיכרון, רחובות: ארגון קהילת חוסט והסביבה, 2000
1 2  ראזענפעלד, יוסף יצחק בן אלימלך, אהל נפתלי, Monsey (N.Y.)-place of publication: מאנסי: י. צ. ראזענפעלד, 1990, עמ' ו'
1 2  רוט, נ.א. (עורך),, קדוש ישראל – תולדות האי סבא קדישא, צדיק יסוד עולם, אוהב ישראל רבנו ישראל זצללה"ה מוויזניצא, בני ברק: המכון להוצאת והפצת ספרי רבותנו הקדושים שעל יד ישיבת ויז'ניץ, 1984, עמ' כרך ב' פרק כ' עמ' שנ"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310798805171  ISNI: 0000 0000 7356 9063  VIAF: 103632248   WorldCat (עם VIAF): 103632248 
משה טעטשר (מימין) ורבי ישראל הגר (משמאל)
חוק המשטרה (רוסיה)

| --- | --- |


 פרטי החוק
 כינוי:  חוק משטרת רוסיה
 שם רשמי:  "אודות המשטרה"
 גוף מחוקק:  הדומה החמישית של הבית התחתון
 רקע לחקיקה:  שחיתות והעדר חקיקה מודרנית
 מטרת החוק:  רפורמה בגופי השיטור והקמת משטרת הפדרציה הרוסית
 תיקונים לחוק:  2015
 תאריך תחולה:  1 במרץ 2011
 
הכיתוב "משטרה", ברוסית, כאשר ניכר כי הודבקה מדבקה על הרכב, בימים הראשונים ליישום החוק.
חוק המשטרה, רשמית החוק הפדרלי מיום 7 בפברואר 2011 מס 3 - "אודות המשטרה" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011 והחליף את החוק הקודם מיום 18 באפריל 1991 מס' 1026 - "אודות המיליציה". החוק החדש הסדיר לראשונה את דרכי פעולתה ומעמדה של משטרת רוסיה והיה החוק הראשון בפדרציה הרוסית בתחום זה.
החוק החדש הביא בפועל לפירוקה של המשטרה המיושנת ולהקמתו של כח משטרה פדרלי חדש: משטרת הפדרציה הרוסית.
דיון בפרויקט החוק

הדיון הציבורי בהצעת החוק התארגן באינטרנט ביוזמת נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב. הפרויקט פורסם באתר zakonoproekt2010.ru ב-7 באוגוסט 2010 ואסף למעלה מ-20 אלף תגובות שחלקן נלקחו בחשבון בעת העבודה על נוסח החוק. לטענת חלק מהמבקרים, איסור שבשתיקה הוטל על דיון נרחב יותר בהצעת החוק.
דיון בפרויקט החוק > שינוי שמה של המשטרה

ב-6 באוגוסט 2010 הציע דמיטרי מדבדב לשנות את שמה של המשטרה הרוסית מ"מיליציה" למשטרה ("פוליציה"), כפי שזו נקראת בתקופת הצאר. לדברי מדבדב, המשטרה קשורה לאנשים מקצועיים, "העובדים ביעילות וביושר" והצעד הראשון לכך הוא שינוי שם המשטרה.
מתנגדי שינוי השם טענו כי לשם המוצע יש קונוטציה שלילית, בעיקר ביחס למלחמת העולם השנייה, אז כוחות הסיוע של הנאצים נקראו בשם "פוליציה". חבר מועצת הפדרציה אנטולי ליסקוב הביע חשש שהאוכלוסייה תקרא לשוטרים "שוטרי סיוע", כשמם של הסייענים לנאצים.
על פי סקר קרן דעת הקהל (FOM) שנערך בתאריכים 14–15 באוגוסט 2010, 52% מהנשאלים היו אדישים לרעיון לשנות את שם המשטרה, 33% השיבו לשלילה ו-11% בלבד תמכו.
ב-13 בדצמבר 2010, סיעת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בדומה הממלכתית הציגה תיקונים לחוק 284, שמטרתם לדחות את שינוי השם. חבר הסיעה אנדריי אנדרייב סיכם את הטענות נגד שינוי שם: עלויות כספיות, חוות דעת שלילית של מצביעים לשינוי, אסוציאציה לסייענים הנאצים, ספקות לגבי חיסול השחיתות לאחר שינוי שם.
קבלת החוק

הצעת החוק הוגשה לדומה הממלכתית ב-27 באוקטובר 2010. ב-10 בדצמבר אומץ החוק בקריאה ראשונה וב-28 בינואר 2011 הוא אומץ בקריאה שנייה ושלישית. החוק אושר על ידי מועצת הפדרציה ב-2 בפברואר 2011 וב-7 בפברואר 2011 חתם הנשיא דמיטרי מדבדב על החוק הפדרלי בנושא המשטרה שנועד להיכנס לתוקף ב-1 במרץ.
תוכן

החוק מכיל 11 פרקים, כולל שני סעיפים חדשים שהיו חסרים בחוק הישן "אודות המיליציה": סעיף 8 "אודות פתיחות ופרסום" (שנועד להגביר את השקיפות בכוח השיטור הפדרלי) וסעיף 9 "הבטחת אמון ותמיכת הציבור והאזרחים".
בניגוד לחוק הישן, החוק "אודות המשטרה" אינו מכיל הוראות לרווחתם של עובדי משרד הפנים של רוסיה. לדברי הנשיא, יש לחוקק חוק נפרד לכך.
יישום

החוק קובע הליך יוצא דופן של הסמכת קצינים ושוטרי מחלקות הפנים, שנועד להתחיל ב-1 במרץ 2011 והיה אמור להסתיים ב-1 במאי 2011. ברם נשיא הפדרציה הרוסית, דמיטרי מדבדב, חתם על צו להארכת תנאי ההסמכה מחדש, עד ל-1 באוגוסט 2011. הסמכת עובדים מחדש החלה עם ראשי המנגנון המרכזי של משרד הפנים והגופים הטריטוריאליים של משרד הפנים של רוסיה. עובדים שלא עברו הסמכה או סירבו להמשיך בשירות הודחו משורות משרד הפנים הרוסי ובכך החל צמצום במצבת כוח האדם של גופי המשטרה של רוסיה.
תיקונים

בשנת 2015 הוצע תיקון לחוק להרחבת סמכויות המשטרה. בפרט הוצע לאפשר לשוטרים לפתוח באש במקומות ציבוריים במקרים של שחרור בני ערובה, למנוע פיגוע ולהדוף התקפה על מתקנים חשובים.
בשנת 2021, הדומה אימצה תיקונים לחוק המשטרה המרחיבים את סמכויות המשטרה. שוטרים רשאים כעת להיכנס לחדרי מגורים כדי לעצור פושעים או אנשים שעדי ראייה מצביעים עליהם כמי שביצעו פשע, לפתוח מכוניות במהלך הפרות סדר ומצבי חירום וכן לבצע חיפוש באזרחים אם יש סיבה להאמין שהם מסתירים פריטים גנובים.
ראו גם

משטרת הפדרציה הרוסית
הערות שוליים

↑  "Обсудим милицию". Интерфакс. 2010-08-07. נבדק ב-2011-04-07.
↑  "Обсуждение законопроекта о полиции". רוסיסקאיה גאזטה. נבדק ב-2011-04-07.
↑  "Телеканал РЕН снял с эфира программу депутата-единороса". Lenta.ru. 10 בדצמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Правозащитник: Обсуждение закона "О полиции" – блогерская профанация". 2010-08-11.
↑  Арина Бородина, Ксения Ларина Человек из телевизора. // הד מוסקבה, 23.10.2010
↑  Закон о полиции. Почему не вышла в эфир отснятая программа «Справедливость» про закон о полиции. // הד מוסקבה, 23.09.2010
1 2 3  "Закон «О полиции» очистят от неоднозначных формулировок :: Общество :: Top.rbc.ru". אורכב מ-המקור ב-2010-08-21. נבדק ב-2010-08-31.
↑  Виталий Петров. (2010-08-26). "Осознали". רוסיסקאיה גאזטה. נבדק ב-2010-09-03.
↑  ФОМ: 52 % россиян безразлична идея переименовать милицию в полицию // Полит.ру, 19.08.2010
↑  В КПРФ предлагают отказаться от переименования милиции в полицию. // РБК, 13.12.2010
↑  КПРФ внесла около 300 поправок к законопроекту «О полиции» // KPRF.RU.
↑  Медведев: законопроект о полиции будет внесен в Госдуму сегодня. // Газета.ру, 27.10.2010
↑  Закон «О полиции» принят в первом чтении. // Лента.ру, 10.12.2010
↑  Медведев подписал закон о полиции. // Лента.ру, 02.02.2011
↑  Милиционеров превратят в полицейских за два месяца. // Лента.ру, 07.02.2011
↑  Набор в полицию продлевают до августа. // קומסומולסקאיה פראבדה, 12.05.2011
↑  Поправки в закон «о полиции» позволят ей стрелять в людных местах // רי"א נובוסטי, 01.07.2015
↑  Госдуме предложили переписать закон о полиции. // Newsru.com, 01.07.2015
מבצע בזק

חציית הריין (22–28 במרץ 1945)
מפה של פעולות בעלות הברית בריין התחתון בין 24–28 במרץ.
מבצע בזק היה החלק של הארמייה האמריקנית התשיעית במבצע ביזה, חציית הריין התחתון על ידי קבוצת הארמיות ה-21 במהלך 22–28 במרץ 1945, בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בו הקימה הארמייה התשיעית ראשי גשר בגזרה בין וזל לוואלזום על הגדה הימנית של הריין.
תקיפה ראשונית

מבצע בזק, בפיקודו של וויליאם ה. סימפסון, כלל הסתערות של דיוויזיית הרגלים ה-30 (בין וזל למלן) ודיוויזיית הרגלים ה-79 (בין מלן לוואלזום), גזרה שהוגנה על ידי ארמיית הצנחנים הראשונה בפיקודו של אלפרד שלם. מכיוון ששלם נפצע בהתקפה אווירית על עמדת הפיקוד שלו ב-Haltern ב-21 במרץ, הפיקוד הועבר ב-27 במרץ לגינתר בלומנטריט.
גישור על הריין

נהר הריין גושר על ידי גדוד ההנדסה המשוריין ה-17, שהיה חלק מדיוויזיית השריון ה-2. בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C כוננו שתי רפסודות צפות ראשוניות מעל הריין, דרומית לווזל ומול ספלן (כיום חלק מהעיר Voerde). בבוקר החלה בשעה 9:45 פריסת גשר שיכול לשאת הובלה ממוכנת, ועד השעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את הגשר הצף. יותר מ-1152 רגל של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים שימשו בפרויקט, שנדרש רק שש שעות וחמש עשרה דקות להשלמתו, וקבע שיא לגודל הגשר.
הפריצה

לאחר שהוקם גשר על הריין, חצתה דיוויזיית הרגלים ה-75 ב-24 במרץ ודיוויזיית הרגלים ה-35 חצתה את הריין ב-25–26 במרץ. לאחר שדיוויזיית השריון ה-8 חצתה, הארמייה התשיעית הצליחה לפרוץ מראש הגשר, לדחוף לאורך הקצה הצפוני של כיס הרוהר, ולחבור ב-1 באפריל ליד ליפשטדט עם הארמיית האמריקנית הראשונה שהגיעה מדרום, כך כותרה קבוצת ארמיות B בפיקודו של ולטר מודל.
הערות שוליים

↑  "1945 March 24, at Spellen, Germany, Bridging the Rhine". 17th Armored Engineer Battalion in World War 2. נבדק ב-11 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
הארמייה האמריקנית התשיעית חוצה את נהר הריין. M2, שביל פלדה, גשר פונטון, סוף מרץ 1945
שלושים (אלבום)

"שלושים" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר והמלחין נתן גושן, שיצא לאור ב-24 במאי 2017.
להוצאת האלבום קדמו שלושה סינגלים. הסינגל הראשון, "זה שלנו", יצא לאור בפברואר 2016. תשעה חודשים לאחר מכן, בנובמבר, יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, "חיכיתי". הסינגל השלישי מהאלבום, "26‎", יצא לאור בפברואר 2017. שלושה שירים מהאלבום הגיעו למצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז: השיר "דור הסתלבט" שהגיע למקום ה-34, השיר "חיכיתי" שהגיע למקום ה-19 והשיר "26" שהגיע למקום ה-13.
רשימת רצועות

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נתן גושן.
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | 30  | 3:04 |
| 2. | חיכיתי  | 3:57 |
| 3. | דור הסתלבט  | 3:18 |
| 4. | זה שלנו  | 3:26 |
| 5. | אחכה ללילה  | 3:50 |
| 6. | ישנים  | 3:20 |
| 7. | אני כאן  | 3:16 |
| 8. | את באה אלי  | 3:18 |
| 9. | 26  | 3:18 |
| 10. | בואי בשלום  | 3:31 |
הערות שוליים

↑  פרוגי מוזיקה, "זה שלנו", באתר http://www.frogi.co.il/music-local/16043.html
↑  אתר רשת, "חיכיתי", באתר http://reshet.tv/item/entertainment/music/news/natan-goshen/
↑  עמי פרידמן, מועדון ה-26: שיר חדש לנתן גושן, באתר ynet, 12 בפברואר 2017
↑  וואלה! תרבות‏, המצעד הישראלי השנתי של גלגלצ ו-וואלה! NEWS, באתר וואלה, 19 בספטמבר 2017
| נתן גושן |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | נתן גושן • בין כל הרעשים • דברי איתי יותר • שלושים • באתי לחלום |  |
| אלבומי פסקול | סיפור אחר |  |
| פילמוגרפיה | סיפור אחר |  |
| ערכים קשורים | יוניסל • NMC • טדי יזמות והפקות |  |
| נתן גושן - סינגלים |
| --- | --- | --- |
| נתן גושן | "כל מה שיש לי" • "איפה את" • "גבולות הגיון" • "יודע" • "פנים אחרות" |  |
| בין כל הרעשים | "עוד" • "מה אם נתנשק" • "רץ לשום מקום" • "למרות הכל" |  |
| דברי איתי יותר | "סערה" • "דברי איתי יותר" • "Thinking About It (Let It Go)" |  |
| שלושים | "זה שלנו" • "חיכיתי" • "26" • "דור הסתלבט" |  |
| סיפור אחר | "סיפור אחר" |  |
| באתי לחלום | "באתי לחלום" • "מתגעגעת" • "חזרי אלי" • "נחכה לך" • "הכל פה יגמר" • "היום יהיה שמח" • "סופר נשימות" |  |
| סינגלים נוספים | "כחומר ביד היוצר" • "Home" • "חיים מאושרים" • "אשרי יושבי ביתך" • "שני ילדים בעולם" |  |
| השתתפות בסינגלים | "הייתי כאן" • "מתחילים מחדש" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 94df3b0e-3c2b-4de8-ab51-e59c7610ea2b
שולמית קניג

שולמית קניג (נולדה ב-1930 בירושלים, נפטרה בשנת 2021) הייתה תעשיינית, פעילת שלום וזכויות אדם ישראלית, וזוכת פרס זכויות האדם של האומות המאוחדות.
ביוגרפיה

נולדה בשם שולמית צחורי בשנת 1930 בירושלים. אביה דניאל צחורי היה מחלוצי התעשייה בישראל. למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ולאחר לימודיה שירתה בחטיבת הנגב בפלמ"ח ולאחרי כן כמפקדת חיל נשים במחוז ירושלים. למדה הנדסה וניהול באוניברסיטת קולומביה, ולאחר מכן נשלחה בשליחות ממלכתית לגייס כספים לישראל.
נשאה ב-1962 לתעשיין ג'רי קניג, ועבדה כמהנדסת בעסק המשפחתי שעסק בפיתוח מוצרים לחיסכון במים. בהמשך עבדה כמהנדסת במכון לפריון עבודה וכמפיקה ברשת הטלוויזיה CBS. בין השנים 1973–1977 מונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לחברה בוועדה הלאומית למעמד האישה. בשנת 1973 הצטרפה למפלגת ר"צ ובשנת 1976 מונתה ליו"ר מזכירות המפלגה והתמודדה מטעמה לכנסת בבחירות 1977 במקום ה-8. ב-1967 חתמה על עצומה הקוראת שלא להשיב את השטחים שנכבשו במלחמה למדינות ערב אולם בשנת 1978 הייתה ממייסדי 'שלום עכשיו' והעמידה לרשות התנועה את משרדיה.
ב-1988 קניג ייסדה את התנועה העממית לחינוך לזכויות אדם (PDHRE - People's Movement for Human Rights Education) בניו יורק. בין השנים 1995-2004 פעלה במסגרת האו"ם לקידום חינוך לזכויות אדם. בשנת 2003 זכתה פרס זכויות האדם של האו"ם על הקמת PDHRE.
במסגרת פעילותה ליוותה והכשירה מחנכים ופעילים חברתיים בלמעלה מ-60 מדינות. בהנהגתה יזמה PDHRE את מיזם 'ערי זכויות האדם' - 24 ערים המיישמות באופן פעיל את זכויות האדם לפי עקרונות הארגון בהן רוסאריו בארגנטינה (1997), נאגפור בהודו, תיאס(אנ') בסנגל וגראץ באוסטריה (2001), שהצטרפו ליוזמה זו.
קניג נפטרה בשנת 2021.
חיים אישיים

לשולמית וג'רי קניג שלושה בנים וארבעה נכדים.
הערות שוליים

1 2 3  שאול חזן, המהנדסת חולמת על 'עיר התנ"ך', מעריב, 21 באפריל 1964
1 2 3  שולמית קניג — יו"ר מזכירות התנועה לזכויות האזרח, על המשמר, 17 בנובמבר 1976
↑  מודעת הנישואין של הזוג, הַבֹּקֶר, 4 בפברואר 1962
1 2  שולה קניג - אדם פוליטי!, מעריב, 15 בדצמבר 1976
↑  רפאל אלדור, 'האביזר הקטן' של העולה מאמריקה, מעריב, 18 במרץ 1966
↑  מודעה: אתה זקוק לר"צ בכנסת ה-9, אנו זקוקים לך היום, מעריב, 6 במאי 1977
↑  10,000 חתמו נגד החזרת שטחים ששוחררו על ידי צה"ל, מעריב, 3 ביולי 1967
↑  שלמה פרנקל ובן-ציון ציטרין, אצבע מאשימה, העולם הזה גיליון 2314, עמודים 19-21, ינואר 1982
↑  Long Live Human Rights Learning: in memoriam of Shulamith Koenig - Global Campaign for Peace Education, Global Campaign for Peace Education, ‏9 באוגוסט 2021
↑  רשימת הזוכים בפרס בשנים 1968-2013
↑  Shulamith Koenig 1930-2021 באתר tandfonline.com
↑  Shulamith Koenig, The Beginning of an Historic Process Sustainable Human Rights Communities to Claim and Secure Our Right to Be Human
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NTA: 318721694  VIAF: 280275438   WorldCat (עם VIAF): 280275438
רוברט מונד

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1867 Farnworth, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 באוקטובר 1938 (בגיל 71) פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו  קולג' פרטהאוס  אוניברסיטת גלאזגו  קולג' צ'לטנהאם 
 מנחה לדוקטורט:  ויליאם תומסון 
 מוסדות:  Tata Chemicals Europe (1897)  Mond Nickel Company 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד  עמית החברה המלכותית של אדינבורו  עמית החברה המלכותית (17 במרץ 1938)  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  Helena Edith Levis (28 ביולי 1898–ערך בלתי־ידוע)  Lady Mond (6 בדצמבר 1922–1938) 
 צאצאים:  Frieda Helen Mond, Irene Henrietta Mond 
 
סר רוברט לודוויג מונד (9 בספטמבר 1867 - 22 באוקטובר 1938) היה כימאי וארכיאולוג יהודי-בריטי.
ביוגרפיה

מונד נולד בפארנוורת', ווידנס, לנקשייר, בנו הבכור של לודוויג מונד, כימאי ותעשיין. הוא התחנך בצ'לטנהאם קולג', פיטרהאוס, קיימברידג' (שם קיבל תואר ראשון ב-1888 ותואר שני ב-1892), אחר כך למד במכון הטכנולוגי של ציריך, באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת גלזגו . בגלזגו הוא למד אצל ויליאם תומסון.
מונד שיתף פעולה עם אביו בגילוי התרכובת הגזית ניקל קרבוניל. הוא שיכלל את הייצור התעשייתי של ברזל קרבוניל, וגילה את הנגזרת הראשונה של קרבוניל מתכתי (קובלט ניטרוסו-קרבוניל) ורוטניום קרבוניל חדש. במשך זמן מה ערך ניסויים בחקלאות מדעית. בעקבות אביו הוא הפך למנהל של Brunner Mond &amp; Company ובגלל קשר עם מכרות ניקל בקנדה היה נאמן של המוזיאון המלכותי של אונטריו בטורונטו.
מונד התעניין בארכיאולוגיה של מצרים העתיקה ועבד עם כמה מהארכיאולוגים הגדולים של אותה תקופה כארכיאולוג חובב, כולל פרסי ניוברי, הווארד קרטר, ארתור ויגאל ואלן גרדינר . עם האחרון הוא חפר את הנקרופוליס של תבאן. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מעורב בשימור קברו של רעמסס הראשון . הוא בנה אוסף ניכר של חפצי אמנות שהוריש למוזיאון הבריטי . הוא גם השתתף בחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, בצרפת ובאיי התעלה וסייע בהקמת בית ספר הבריטי לארכיאולוגיה בירושלים (לימים מכון קניון בירושלים). הוא ביקר בעיר במרץ 1925 וערך סיורים עם נחום סלושץ ("חופר היהודי הראשון"). רוברט מונד גם גילה עניין בחיילים לדוגמה שיבנו אוסף של 900 דמויות המייצגות את כל הגדודים בצבא נפוליאון.
נדבנות, פרסים והוקרה

מונד עזר להמיר בית בפריז לתוך Maison de la Chimie אשר תמך בפיתוח ענף הכימיה בצרפת והוא היה תורם של המכון הבריטי בפריז . הוא גם תרם תרומות גדולות לאוניברסיטאות ליברפול, מנצ'סטר וטורונטו .
מונד זכה לתואר אבירות ב-1932. הוא זכה במספר הצטיינות כולל תארי כבוד מהאוניברסיטאות של ליברפול, טורונטו, ומאוניברסיטת לונדון. הוא מונה לנשיא אגודת פאראדיי (1930–1932) וזכה במדליית של האגודה לתעשייה הכימית. הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו ולעמית של האגודה המלכותית . בצרפת הוא הפך לאביר לגיון הכבוד וחבר באקדמיה דה כתובות ובל-לטרס, ובכך הצטרף למכון דה פראנס . הוא נבחר לנשיא אגודת הכימיה הצרפתית.
חיים אישיים

רוברט מונד התחתן פעמיים. בשנת 1898 הוא התחתן עם הלן ליוויס ונולדו להם שתי בנות אך הלן נפטרה ב-1905, לאחר לידת בתם השנייה ב-1901. לזכרה הקימה מונד את בית החולים לתינוקות בכיכר וינסנט, לונדון. בשנת 1922 הוא התחתן עם מארי לואיז גוגנהיים (לבית Le Manac'h) מבל-איל-אן-טרה, בריטני ובעקבות זאת בילה יותר זמן מחייו אחר כך בצרפת.
הוא מת בפריז, גופתו נשרפה בבית הקברות פר לשז ואפרו נקבר בביתו בבל-איל-אן-טרה בבריטני.
הערות שוליים

↑  כירושלים - בבית הנכות העברי, הארץ, 31 במרץ 1925
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292029905171  BIBSYS: 5000830  BnF: cb108684611 (data)  GND: 117587575  ISNI: 0000 0000 6126 1571  LCCN: nb2004308521  NTA: 114140030  RERO: 02-A003603371  RKD: 450425  SNAC: w65j1pjq  SUDOC: 079714137  VcBA: 495/74030  VIAF: 77097313   WorldCat (עם VIAF): 77097313
מהומות יולי 1927

מהומות יולי 1927 היו מהומות שהחלו ב-15 ביולי 1927, בווינה, בירת הרפובליקה האוסטרית הראשונה. המהומות הגיעו לשיאן כאשר כוחות המשטרה ירו לעבר הקהל, וגרמו למותם של 84 מפגינים, ומנגד נהרגו 5 שוטרים. יותר מ-600 איש נפצעו.
האירועים

המהומות היו כתוצאה ממחלוקת בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית וברית של גורמי ימין שכללה תעשיינים ואת הכנסייה הקתולית. כוחות חצי-צבאיים רבים הוקמו באוסטריה במהלך שנות ה-20 המוקדמות, ביניהם היו כוחות לאומיים Frontkämpfervereinigung Deutsch-Österreichs, תחת פיקודו של קולונל הרמן הילטל, וכוחות הסוציאל-דמוקרטיים הרפובליקנישר שוצבונד. התנגשויות בין שני המחנות האלה התרחשו ב-30 בינואר 1927 בבורגנלנד, התוצאה הייתה מותם של חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה וילד בן 8. ביולי אותה שנה, הוגשו כתבי אישום בבית המשפט בווינה כנגד 3 מחברי הכוחות הלאומיים בגין ירי. במשפטם טענו להגנה עצמית וזוכו על ידי חבר מושבעים.
פסק הדין הוביל לשביתה כללית במטרה למוטט את הממשלה שהונהגה על ידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית ובראשה הקנצלר איגנץ שיפל. הפגנות ענק החלו בבוקר ה-15 ביולי, כאשר המפגינים ניסו לפרוץ לבניין הראשי של אוניברסיטת וינה ברינגשטראסה. המפגינים תקפו וגרמו נזק לתחנת משטרה קרובה ובניין שבו שכנה מערכת עיתון, משם המשיכו לבניין הפרלמנט האוסטרי. הם נהדפו על ידי כוחות משטרה, והגיעו לכיכר שלפני בניין בית המשפט העליון. בצהריים המפגינים נכנסו לבניין וגרמו הרס רב והציתו מסמכים. תוך זמן קצר הבניין עלה באש, האש התפשטה במהירות ומכבי האש של וינה לא יכלו לסייע מכיוון שהם הותקפו על ידי מספר מפגינים. רק בשעות הבוקר המוקדמות הצליחו להשתלט על השרפה.
קנצלר אוסטריה לשעבר (ולאחר מכן מונה שוב) יוהאן שובר, היה באותו הזמן מפקד משטרת וינה. הוא הפעיל כוח רב במטרה לדכא את ההפגנות. הוא לחץ על ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי קרל זייץ, לקרוא לצבא אוסטריה, דבר אשר זייץ דחה על הסף, וכך גם שר ההגנה מהמפלגה הנוצרית סוציאלית, קרל ווגויין. ועל כן שובר צייד את השוטרים ברובים צבאיים והכריז פומבית על פינוי בכוח, וזאת לאחר שזייץ ותאודור קרנר ניסו להרגיע את המפגינים כך שיתפזרו מרצון. המשטרה פתחה באש וכתוצאה מכך נהרגו 89 בני אדם.
הנצחה

אנדרטה לזכר ההרוגים הוקמה בבית הקברות המרכזי בווינה, לוח זיכרון הוצב בבניין בית המשפט העליון (ארמון הצדק) ונחשף בשנת 2007 על ידי הנשיא היינץ פישר. מספר פרטים כגון מסמכים שניצלו מהאש בשריפת בניין בית המשפט וכן מדי הכוחות השונים מוצגים במוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה.
מסמכים שניצלו מהאש
סכסוך איי סנקאקו

סכסוך איי סנקאקו או סכסוך איי די-או הוא סכסוך טריטוריאלי בין יפן לבין סין, וגם טאיוואן, על איי סנקאקו, הנמצאים בים סין המזרחי. האיים הם קבוצת איים לא מיושבים, החשובים בעיקר מבחינה אסטרטגית, ונתפסים כבעלי משאבים יקרים, כגון דגים ומאגרי נפט וגז אפשריים.
הסכסוך נמשך שנים רבות, כאשר כל צד טוען לבעלות על האיים על פי היסטוריה שונה ותיעודים שונים. יפן טוענת לבעלות על האיים מאז המאה ה-19, לאחר שהחזיקה בהם כחלק מהמדינה תחת שלטון האימפריה היפנית. מצד שני, סין (וכן טאיוואן) טוענת שהאיים הם חלק משטחם ההיסטורי, עם סין טוענת כי גילתה את האיים ושלטה בהם החל מהמאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה.
כתוצאה מהמחלוקת הטריטוריאלית, נאסרת גישת הכלל אל האיים, הנמצאים במרחק של 7 שעות הפלגה לערך מאישיגקי. כלי שיט ממשמר החופים היפני תרים אחר ספינות סיניות החוצות את קו הגבול הימי. ספינות דיג ושאר כלי שיט אזרחיים מנועים אף הם מלהתקרב יתר על המידה, על-מנת להימנע מהיתקלויות שעלולות ליצור חיכוך.
רקע

איי סנקאקו, או איי דיאוּ-יוּ בשמם הסיני, הם ארכיפלג קטן בים סין המזרחי, במרחק של כ-190 קילומטרים מצפון לטאיוואן וכ-170 קילומטרים מצפון-מערב לאי אוֹקינאווה היפני. איש לא התגורר בהם מאז מלחמת העולם השנייה.
למרות גודלם הזעיר, האיים הללו הם מוקד למחלוקת עזה בין סין ויפן, מחלוקת שיש לה השלכות גאופוליטיות וכלכליות משמעותיות באזור. יפן תבעה ריבונות על האיים לראשונה בשנת 1895, לאחר ניצחונה במלחמה עם סין, ושלטה בהם במשך 50 שנה, עד כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית כבשה את יפן ושלטה באיים עד שנת 1972, אז חתמה על הסכם להחזרתם ליפן. סין, מצידה, טוענת כי האיים היו חלק משטחה עוד מתקופת שושלת מינג.
הסכסוך

הרפובליקה העממית של סין וטאיוואן המשיכו לטעון לריבונות האיים, בין השאר על רקע תגליות משנת 1968 אשר הצביעו על אפשרות להימצאות מאגרי נפט תת-קרקעיים באזור. סוגיית השליטה באיים והגבולות הימיים סביבם מהווה מקור מתמשך למחלוקת ביחסיה של יפן עם סין ועם טאיוואן. יפן, מצידה, אינה מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה ריבונית, דוחה את טענותיה ואת טענות סין, ומתייחסת לאיים כאל חלק אינטגרלי ממחוז אוקינאווה היפני. הסכסוך על איי סנקאקו מגביר את המתחים בין סין ויפן, שתי המעצמות הגדולות באסיה. בין היתר בשל העובדה שהאזור שבו הם נמצאים עשיר במשאבי טבע, כולל נפט וגז טבעי. בנוסף, האיים נמצאים באזור בעל חשיבות אסטרטגית, שכן הם שוכנים על נתיבי ספנות חשובים.