stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן פול זימבריס
ביוגרפיה

זימבריס נולד בתוניס שבתוניסיה. כשהיה בן 10 עברה המשפחה לצרפת ובשנת 1969 עלתה לישראל. המשפחה התגוררה בשכונת הקטמונים בירושלים. ב-1973, לאחר מלחמת יום הכיפורים, נסע לגרמניה וחזר לארץ ב-1978. עם זאת המשיך לשמור על קשר מוזיקלי והשתתף כמעבד, מתופף וכלי הקשה באלבומו של יגאל בשן "יש לי ציפור קטנה בלב", אלבום ייחודי ששילב להיטי פופ עם שירים תימניים מסורתיים בעיבוד עכשווי. בשנת 1983 ייסד עם מיקי שביב את להקת טנגו שפעלה עד 1987, הוציאה שני אלבומים ("סידור קבוע" ו"אמונה שלמה") ונחלה הצלחה רבה. בשנת תשמ"ה זכתה הלהקה בתואר להקת השנה של רשת ג'.
ב-1987 השתתף בהקלטות האלבום "דרך ארץ" של גידי גוב והיה שותף לעיבודים המוזיקליים.
בשנת 1990 הצטרף ללהקת החברים של נטאשה בה היה פעיל עד התפרקותה באמצע שנות התשעים והשתתף באלבומים שינויים בהרגלי הצריחה ורדיו בלה בלה).
זימבריס הוא נגן מבוקש, אשר השתתף באלבומים של אלון אוליארצ'יק, חוה אלברשטיין, אסף אמדורסקי, אריק איינשטיין, מאיר אריאל, דפנה ארמוני, שלמה ארצי, דורי בן זאב, יוסי בנאי, אביתר בנאי, מאיר בנאי, עמיר בניון, הראלה בר, דויד ברוזה, יגאל בשן (כחלק מלהקת "חברים טובים"), מיקי גבריאלוב, גידי גוב, ריקי גל, נורית גלרון, מזי כהן, שלמה גרוניך, ארקדי דוכין, סי היימן, אריאל זילבר, שלום חנוך, שלמה יידוב, שימי תבורי, מתי כספי, דני ליטני, אחינועם ניני, אריק סיני, גלי עטרי, יהודה פוליקר, רמי פורטיס, ברי סחרוף, יהודית רביץ, דני רובס, פבלו רוזנברג, ריטה, יהודה עדר, שלומי שבת, אסתר שמיר ובועז שרעבי.
ב-1999 הפיק מוזיקלית ועיבד (יחד עם דודי רוזנטל) את שירי אלבומו של יגאל בשן "תלוי רק בך". ב-2001 הפיק את האלבום של יפעת בן דרור וניגן בו.
זימבריס הודה כי לאורך שנים רבות השתמש בסמים, ובשל כך נקלע למצוקה כלכלית, עד שבשנת 2005 עזב לארצות הברית כשהוא מחוסר כל. בשנת 2007 חזר לישראל ושב לנגן עם זמרים שונים.
שיחק בסרט "מצב החסה" של גור בנטביץ'.
כיום הוא מתופף בהופעותיו של אביתר בנאי.
חיים אישיים

זימבריס גרוש בשנית. מאשתו הראשונה, ג'יזל, יש לו שתי בנות. אחותו היא השחקנית קטיה זימבריס.
הערות שוליים

↑  עינב שיף‏, "זה היה שיעור בענווה", באתר וואלה, 4 בפברואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 7e00c6fc-c522-4f6c-8deb-8df4f9bf1f83
ליאור אלמליח

| --- | --- |

ליאור אלמליח
 לידה:  26 באפריל 1974 (בן 50) קריית שמונה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 www.elmalich.com
 
ליאור אלמליח (נולד ב-26 באפריל 1974) הוא זמר ופייטן ישראלי.
ביוגרפיה

אלמליח נולד לשושנה וראובן, וגדל במשפחה מסורתית בקריית שמונה. מאז ילדותו נמשך ללמוד את השירה האנדלוסית בכלל ושירת הבקשות בפרט, ובגיל 13 החל להתחנך אצל גדולי הפייטנים, בהם הפייטן נסים שושן. בד בבד למד מוזיקה ונגינה על פסנתר בקונסרבטוריון ברמת גן, וכבר בילדותו החל להופיע ולרכוש מוניטין בישראל ומאוחר יותר גם בקהילות יהודיות בעולם.
התגייס לצה"ל בשנת 1992 ושירת כסולן במקהלת הרבנות הצבאית, בשירה בסגנון ים תיכוני. לאחר שחרורו הצטרף אלמליח לתזמורת האנדלוסית הישראלית ובה שימש במשך מספר שנים כסולן הבית. אלמליח הוא בוגר תקשורת ומדעי החברה של מכללת רמת גן.
בשנת 2004 ערך מופע יחד עם אהוד מנור לאחר שהשניים שיתפו פעולה באלבום של אלמליח "נשימה" (2002), המשלב בין שירת מזרח ומערב. לכבוד המופע הוציאו השניים חידוש ללהיט "אני אשתגע", במקור שיר דרום-אמריקאי. בשנת 2006 היה נבחר הקרן למצוינות בתרבות.
בשנת 2008 השתתף בפרויקט "ידידי השכחת" יחד עם המלחין חנן סורלו לוי. הפרויקט עסק בחשיפה של הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות השונות ולעשרות אמנים מובילים במוזיקה ישראלית.
כהמשך של שיתוף פעולה עם חנן סורלו לוי ביצע ליאור אלמליח את השיר "יונה לבנה" של חנן סורלו לוי באוסף "גוונים" של משרד החוץ בהוצאת התו השמיני, אשר ייצג את ישראל[דרושה הבהרה].
בשנת 2009 ראה אור האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", פרויקט משותף של אלמליח עם הזמר מיכה שטרית ועם המעבד המוזיקלי חיים לרוז. האלבום הורכב משירי משוררים כדוגמת יהודה הלוי, ישראל נג'ארה ושלמה אבן גבירול, וכלל ברובו לחנים לא מקוריים. כסינגלים יצאו השירים "לבי במזרח" ו"ילדי זמן גפן". כמו כן הוציא מספר אלבומים של מוזיקת עולם, מוזיקה אנדלוסית ואלג'יראית וכן מוזיקה ישראלית שזכו להצלחה. שני אלבומים שלו, "נשימה" ו"צור שהחיינו", יצאו גם לשוק הבינלאומי.
בשנת 2014 הופיע יחד עם האנסמבל האנדלוסי ישראלי ועם חנן סורלו לוי באונסק"ו בקונצרט מיוחד המוקדש למוזיקה אנדלוסית.
אלמליח נחשב היום לאחד הפייטנים המוערכים בתחום החזנות הספרדית והמרוקאית, ומשתף פעולה באופן תדיר עם אמנים בינלאומיים מובילים במוזיקת עולם כגון ג'ורדי סאוול ומוריס אלמדיוני. בנוסף הוא מעלה מופע אישי המשלב חומרים אותנטיים וחדשנים, תוך שילוב ביניהם באופן ייחודי.
אלמליח השתתף בהפקה המוזיקלית של הסרט "בית"ר פרובנס" זוכה פרס המוזיקה, וכן בסרט "טהרה".
בשנים 2018-2020 גילם את מיכאל עמר בסדרה הקומית "שנות ה-80".
בשנת 2022 שב לגלם את דמותו של מיכאל עמר בסדרה "שנות ה-90" (שיחק רק בפרק 13).
אלמליח מתגורר בהוד השרון, נשוי לזמרת נעמה טוב-אלמליח (בתו של מפקד תזמורת צה"ל בעבר יוסי טוב) ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  גידי אביבי, קצת פחות זה קצת יותר - ליאור אלמליח ואהוד מנור, באתר הארץ, 29 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007328262105171  CiNii: DA1864814X  ISNI: 0000 0003 6688 6361  MusicBrainz: b89530f7-275b-4cca-8f3b-4b2747fbbcbf  VIAF: 232890127   WorldCat (עם VIAF): 232890127
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב

| --- | --- |

 מוסד אקדמי
 על שם:  תד אריסון 
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  גבי ברון
 מנכ"ל:  קוסטין קנליס אוליאר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°05′34″N 34°47′15″E﻿ / ﻿32.0928°N 34.7875°E﻿ / 32.0928; 34.7875
 www.icm.org.il
 תבנית:לשוניות2
 
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב על-שם תד ולין אריסון (ידוע גם כ"קונסרבטוריון שטריקר") הוא מוסד בו מתקיימים לימודי נגינה בכלי הנגינה השונים, המיועדים בעיקר לילדים ובני נוער, סדנאות, כיתות אמן וקונצרטים. איכותו האקוסטית של האודיטוריום נחשבת לאחת הטובות ביותר בין אולמות הקונצרטים בארץ.
היסטוריה

הקונסרבטוריון הוקם ב-1943 כסניף תל אביב של האקדמיה הירושלמית למוסיקה, וב-1945 נרשם כאגודה עות'מאנית (עמותה לפי החוק העות'מאני).
מייסדי האקדמיה למוזיקה היו קבוצת נגנים יוצאי הונגריה: לורנד פניבש (כנר), אליס פניבש-רוזנברג (ויולנית/כנרת), ד"ר לסלו וינצה (צ'לן), אילונה וינצה-קראוס (פסנתרנית), עדן פרטוש (ויולן) ואלכסנדר בוסקוביץ' (מלחין).
תחילה שכנה האקדמיה כדייר משנה במקלט הגימנסיה "שלווה" שברחוב רנ"ק. בשנת 1951 עבר משכנה של האקדמיה לבית הספר תחכמוני שברחוב ליליינבלום, שם הוקצו לו חדר אחד לשימוש בלעדי והורשה לו להשתמש בכיתות אחרות לאחר שעות הלימודים. בשנת 1965 עברה האקדמיה אל משכנה החדש בקמפוס של אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. עם מעבר זה נפרדה האקדמיה מן הקונסרבטוריון, שהיה עד אז חלק ממנה.
בשנת 2001 עמית גולן הקים במוסד "מרכז ג'אז".
ביוני 2004 מונה קוסטין קנליס-אולייר למנהל הקונסרבטוריון.
בית הקונסרבטוריון

מתחם הקונסרבטוריון, שצלעותיו נושקות לרחובות לואי מרשל, רוברט שטריקר ולואי ברנדייס של ימינו, נבנה בשנת 1937 כבית עולים. המקום החליף את בית העולים ברחוב העלייה. הבניין נחנך במרץ 1938. לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, ב-ספטמבר 1940, לחצו השלטונות הבריטיים להפוך את המקום לבית חולים כירורגי. במקום היה אגף להחלמת חיילי ה-RAF. באוגוסט 1943 נחנך במבנה בית חולים הירקון, מוסד ממשלתי כללי, בהנהלתו של ד"ר שמעון בטיש. בית החולים פעל במקום עד 1953 עת המקום נמסר לוועד למען החייל שהפעיל במקום אכסניה לחיילים בשם "אכסניית קרייתי". האכסניה פעלה עד 1960. הבית נותר עזוב ומוזנח עד אשר עבר שיפוץ יסודי ב-1981, והיה למשכנו של הקונסרבטוריון.
בתחילה הייתה מחשבה לשמר את הבניין ההיסטורי, אבל בגלל מצבו הגרוע הוחלט להרסו. החל מחודש מאי 2008 עבר בנין הקונסרבטוריון שיפוצים מקיפים הכוללים הריסת המבנים הקיימים ובניית שני מבנים אחרים תחתם, שיפוץ מבנה האודיטוריום הקיים וכן בניית מרתף חניה, שנועד לפתור את מצוקות החנייה באזור. השיפוץ הסתיים בקיץ 2012. בתקופת השיפוץ שכן הקונסרבטוריון בבניין בית הספר עירוני ה' ברחוב בן יהודה. בשנת הלימודים 13–2012 התחדשו הלימודים בבניין החדש, שחזיתו, לאחר השיפוץ, פונה לרחוב לואי מרשל.
מאפיין ייחודי למתחם המוגדר כמוסד חינוכי הוא העדר גדרות סביבו, פועל יוצא של מאבקם המשותף של המתכננים והתורמים, מציאות העומדת בסתירה לחוק הישראלי המחייב גידור סביב מוסדות חינוך.
בקונסרבטוריון אודיטוריום ובו 330 מקומות ישיבה וכן אולם הופעות קטן ובו 90 מקומות ישיבה על שם רן ברון, אשר נרצח בפיגוע במועדון מייק'ס פלייס ב-30 באפריל 2003.
המרכז למוזיקה קאמרית

המרכז למוזיקה קאמרית פועל במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי מאז שנת 1988 ומציע סדרות קונצרטים שנתיות לקהל מנויים ולקהל הרחב הנערכות באודיטוריום הקונסרבטוריון. החל מ-2007 המרכז מנוהל אמנותית על ידי ד״ר רז בנימיני.
על בימת המרכז מתארחים הרכבים קאמריים ומוזיקאים מן השורה הראשונה מהארץ ומחו”ל, ובמהלך השנים הוא ביסס את מעמדו כאחד המוסדות הידועים, הוותיקים והמוערכים בתחום המוזיקה הקלאסית בישראל. עם האמנים וההרכבים שהופיעו על בימת המרכז בשנים האחרונות נמנים: רביעיית איזאי (צרפת), רביעיית אבן (צרפת), רביעיית מודיליאני (צרפת), הרביעייה הדורית (בריטניה), רביעיית קזאלס (ספרד), רביעיית בנביץ (צ'כיה), רביעיית פאבל האס (צ'כיה), רביעיית טאליך (צ'כיה), רביעיית שימנובסקי (פולין), שלישיית ירושלים, שלישיית מונדריאן, רביעיית כרמל, הפרויקט הקאמרי הישראלי, אנסמבל מיתר, אנסמבל סולני תל אביב, הקלרינתנים חן הלוי ומישל לטייק (צרפת), הכנרים גיא בראונשטיין וחגי שחם, הצ'לנים צבי פלסר, הלל צרי ופיטר ויילי (ארצות הברית), הפסנתרנים דניאל גורטלר, אלון גולדשטיין, איאן פאונטיין (בריטניה), רומן רבינוביץ' ועוד רבים.
דגש מיוחד נותן המרכז לקידומם של אמנים מקצועיים צעירים ולייזום שיתופי פעולה בין מוזיקאים ישראלים לעמיתיהם מחו”ל.
לצד יצירות המופת הנודעות מפגיש המרכז את הקהל גם עם רפרטואר בלתי שגרתי מתקופות שונות, בכלל זה גם יצירות של מלחינים בני זמננו ויצירות מאת מלחינים ישראלים, בהן גם בביצועי בכורה.
נוסף על קהל המנויים הוותיק והנאמן, שוקד המרכז גם על טיפוח קהל חדש, בייחוד מקרב הדור הצעיר, הנהנה ממחירי כרטיסים מוזלים במיוחד.
בהיותו חלק מן הקונסרבטוריון, חרת המרכז על דגלו מחויבות לחינוך והוא יוזם באופן שגרתי כיתות אמן בהנחיית האמנים המתארחים על בימתו.
מחויבות המרכז לקהילה מתבטאת בשיתוף פעולה עם תוכנית “עמיתים” לנפגעי נפש, שחבריה נהנים מכניסה חופשית לקונצרטים שבהפקתו.
המרכז ללימודי ג'אז

המרכז ללימודי ג'אז פועל במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי מאז שנת 2010.
בשנת 2001 התבקש עמית גולן, שלימד באותה עת בבית הספר תלמה ילין קורס לתולדות הג'אז, להקים את מגמת הג'אז בקונסרבטוריון, שעד אז ניגנו בו מוזיקה קלאסית בלבד. בשנת 2009 ייסד גולן, מנהל המגמה, יחד עם מיכל אברמוב תוכנית לימודים אקדמית משותפת עם מוסד הג'אז היוקרתי בניו יורק, הניו סקול, לתואר B.F.A בג'אז. התכנית, המיועדת לנגני ג'אז מצטיינים, מאפשרת לתלמידים ללמוד שנתיים במרכז ללימודי ג'אז בקונסרבטוריון הישראלי ולהשלים שנתיים נוספות בניו סקול, בניו יורק, עד לקבלת התואר.
בשנת 2010 הוקם המרכז ללימודי ג'אז תחת ניהולו של גולן. המרכז למעשה הכניס תחת קורת גג אחת את הפעילות הענפה שגולן פיתח וטיפח: מחלקת הג'אז (גילאי 14–18), התכנית המשותפת עם הניו סקול ניו יורק לתואר ראשון, הביג בנד הייצוגי של הקונסרבטוריון, ויזמות של כיתות אמן, קונצרטים וסדרות עם אמני ג'אז בינלאומיים. בסוף אותה שנה, דצמבר 2010, נפטר גולן במפתיע בעת ששיחק כדורסל עם תלמידיו בחצר בית הספר תלמה ילין. מחליפו בתפקיד, ארז ברנוי, ששימש במקביל גם כמנהל מגמת הג'אז בקונסרבטוריון, ניהל את המרכז ללימודי ג'אז עד לשנת 2019.
בשנת 2019, נכנס לתפקיד מנהל המרכז ללימודי ג'אז יובל כהן, המנהל המוזיקלי של הביג בנד הייצוגי של הקונסרבטוריון. מתן צ'פניצקי, התמנה לתפקיד מנהל התכנית האקדמית.
עם מורי המרכז נמנים מיטב נגני הג'אז המובילים בישראל, בהם: גלעד אברו, ענת פורט, יונתן וולצ'וק, שי זלמן, דני בנדיקט, אילן סאלם ועוד.
מדי שנה, מאז מותו של גולן, נערך בקונסרבטוריון קונצרט לזכרו, בהשתתפות תלמידי המרכז ללימודי ג'אז ואמני ג'אז בינלאומיים, המגיעים להעביר סדנאות מקצועיות ולנגן עם התלמידים. בין הנגנים שהגיעו במהלך השנים נמנים מארק טרנר (סקסופון), אהרון גולדברג (פסנתר), ג'ואל פראהם (סקסופון) ואבישי כהן (חצוצרה).
הערות שוליים

↑  הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה, הארץ, 23 באוגוסט 1951
דורשים להקים משכן מתאים לקונסרבטוריון והאקדמיה למוסיקה, קול העם, 23 בספטמבר 1957
↑  נתן דונביץ, עדן פרטוש, קומפוזיטור ופדגוג, הארץ, 15 באפריל 1960
↑  תמר אבידר, האקדמיה למוזיקה בתל אביב עוברת לבניינה באוניברסיטה, מעריב, 1 ביוני 1965
↑  חגי חיטרון, מנהל חדש לקונסרבטוריון בתל אביב: קוסטין קנליס-אולייר, באתר הארץ, 15 ביוני 2004
↑  באותה שנה החל בית החולים תל השומר לפעול כבית חולים ממשלתי ואז נסגרו בתי החולים "ירקון" ו"פרדס כץ"
↑  ההיסטוריה של המבנה, באתר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  אורי הולנדר, ימי "שטריקר" האחרונים, באתר הארץ, 11 באפריל 2008
↑  נעם בן זאב, הקירות מתחילים לדבר, באתר הארץ, 2 ביולי 2012
↑   חגי חיטרון, קונסרבטוריון "שטריקר" הוא אי של מוזיקה קאמרית אירופית בשיאיה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2023
↑  בן שלו, עובר לכסא המלחין, באתר הארץ, 19 ביולי 2007
↑  צאלה קוטלר, ‏מוזיקת נשמה, באתר גלובס, 27 במאי 2010
↑  עינת טורס, בתלמה ילין אבלים על מות המורה עמית גולן:"זו אבדה גדולה", מעריב, 2010
↑  ראיון עם ארז ברנוי, באתר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  צוות הקונסרבטוריון, באתר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה
↑  בן שלו, לזכור את עמית גולן ולשמר את הרוח החיה של הג'ז, באתר הארץ, 9 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257337105171  VIAF: 136577073   WorldCat (עם VIAF): 136577073 
'כח המוזיקה 2', ברונזה (1986), בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב
יואב רוטמן

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1995 (בן 29) קדימה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 פרופיל ב-IMDb
 
יואב רוטמן (נולד ב-24 בפברואר 1995) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

רוטמן נולד וגדל בקדימה. בשנת 2010 החל ללמוד במגמת תיאטרון בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין". הוא סיים את לימודיו בשנת 2013. בצבא שירת בתיאטרון צה"ל.
קריירה > משחק

בשנים 2008–2009 קיבל את התפקיד הטלוויזיוני הראשון שלו, כאשר גילם את יעקב בסדרת הדרמה "לאהוב את אנה" בבימויו של ציון רובין למשך כשתי עונות, לצידם של משה איבגי, עפר שכטר, יאנה גור ואחרים.
בשנת 2011 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "מבול", שם גילם את יוני רושקו, אח של אוטיסט (מיכאל מושונוב) ששב הביתה מהמוסד שבו הוא שוהה.
ב-2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "המיוחדת", שם גילם את יותם רפאלי.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בני ערובה", בבימויו של רותם שמיר, ששודרה בערוץ 10, שם גילם את אסף דנון, אחד מבני הבית שנחטפו.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הנעורים "מועדון החנונים" בערוץ זום, בתפקיד הראשי את דמותו של יותם. ב-2017 השתתף גם בסרט שהופק על הסדרה, "מועדון החנונים: הסרט". באוגוסט אותה שנה החל להשתתף בהצגה "דג מוסר" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2015 שיחק בעונה השנייה של "שטיסל", שם גילם את חנינא טוניק, והמשיך לגלם את דמותו גם בעונה השלישית, שיצאה בשנת 2020.
בשנת 2016 שיחק בסרט "מעבר להרים ולגבעות", בתפקיד אביתר.
בשנת 2017 גילם את עידו, הדמות הראשית בעונה החדשה של "ראש גדול".
באותה שנה גילם את עומר בסדרה "נעלמים" בעונה השנייה.
בשנת 2018 גילם את ניסן בסדרת הטלוויזיה לנוער "אילת". ב-2019 שיחק בסרט "מראות שבורות".
בשנת 2019 גילם נער גבעות שמשתף פעולה עם השב"כ בסדרת הטלוויזיה הישראלית-אמריקאית "הנערים", המבוססת על רצח הנער מוחמד אבו חדיר.
בשנת 2020 גילם את איתמר בסדרת הטלוויזיה "בלקספייס" ברשת 13.
בשנת 2021 גילם רוטמן את אסף סחרוב בעיבוד החדש למחזה "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 2022 גילם רוטמן את נפתלי, בעלה של פייגי העקרה בסרט "עקרה". באותה שנה שיחק בדרמת הנוער "המתחם ה-25", בתפקיד גיורא, אחראי המתנדבים בגן.
בשנת 2023 גילם רוטמן את גלעד, סטודנט לקולנוע, בסדרת הטלוויזיה "סובייצקה" בכאן 11.
בשנת 2024 גילם בהצגת ילדים את הנסיך ניל במרכז דוהל.
פילמוגרפיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | לאהוב את אנה | יעקב | סדרת טלוויזיה מבית ערוץ 10 |
| 2011 | מבול | יוני רושקו | סרט קולנוע |
| 2012 | המיוחדת | יותם רפאלי | תפקיד אורח |
| 2013 | בני ערובה | אסף דנון | סדרת טלוויזיה מבית ערוץ 10 |
| 2014 | מועדון החנונים | יותם | שודר בערוץ זום |
| 2015 | שטיסל | חנינא טוניק | המשיך בתפקיד זה גם ב-2020 עם צאת העונה השלישית |
| 2016 | מעבר להרים ולגבעות | אביתר |  |
| 2017 | ראש גדול | עידו |  |
| 2017 | מועדון החנונים: הסרט | יותם | סרט קולנוע המבוסס על הסדרה ״מועדון החנונים״ |
| 2017 | נעלמים | עומר ״ג׳וקי״ טימור | תפקיד ראשי בעונה השנייה |
| 2018 | אילת | ניסן |  |
| 2019 | מראות שבורות | בן | סרט קולנוע |
| 2019 | הנערים | יוחי הר-זהב | סדרת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית, שודרה בקשת 12 ו-HBO |
| 2020 | בלקספייס | איתמר | הסדרה משודרת ברשת 13 ונמכרה לנטפליקס |
| 2022 | עקרה | נפתלי | סרט קולנוע ישראלי |
| 2022 | המתחם ה-25 | גיורא | על תפקידו בסדרה זו היה מועמד כשחקן אהוב בסדרת נוער בפרסי נבחרי השנה של פרוגי |
| 2023 | סובייצקה | גלעד | הסדרה שודרה בכאן 11 |
| 2024 | המקעקע מאושוויץ | צ'סלב מורדוביץ' (אנ') | 3 פרקים |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | מועמדות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן אהוב בסדרת נוער | המתחם ה-25 | מועמדות |
פיטסבורג פינגווינס

פיטסבורג פינגווינס (באנגלית: Pittsburgh Penguins) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מפיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1967 כחלק מההתרחבות הגדולה של ה-NHL שהכפילה את גודל הליגה מ-6 ל-12 קבוצות.
הפינגווינס זכו חמש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה בהן ב-2017.
היסטוריה > שנים ראשונות

פיטסבורג פינגווינס זכתה לזיכיון מטעם ה-NHL ב-1966 במסגרת הכפלת גודלה של הליגה, שסיימה את תקופת "שש המקוריות" שנמשכה 25 שנה. את הענקת הזיכיון לפיטסבורג חייבת הקבוצה לג'ק מקגרגור, חבר הסנאט מטעם מדינת פנסילבניה, שרצה להחזיר את ה-NHL לעיר לאחר שנעדרה ממנה מאז 1930 ופירוקה של קבוצת ה-NHL שהייתה קיימת אז, פיטסבורג פיירטס. הוא גייס לעזרתו את חברת המזון היינץ שמרכזה בפיטסבורג, ואת ארט רוני, בעלי קבוצת הפוטבול פיטסבורג סטילרס. המאמץ הצליח, ופיטסבורג זכתה באחד מששת זיכיונות ההתרחבות.
האולם הביתי של הקבוצה, ה"סיוויק ארנה", כונה "איגלו" בשל צורתו הכיפתית וצבעו הלבן. כינויו של האולם היווה השראה לקביעת שמה של הקבוצה כ"פינגווינס".
הקבוצה הייתה למציאות ב-1967, והחלה את השתתפותה ב-NHL בעונת 1967/68 יחד עם יתר קבוצות ההתרחבות, כאשר במשחק הבכורה שלה מול מונטריאול קנדיאנס נכחו יוזם הקבוצה, ג'ק מקגרגור, ונשיא ה-NHL קלרנס קמפבל.
העונה הראשונה של הקבוצה הייתה קשה, ולמרות ששובצה לבית המערבי של הליגה - הבית החלש יותר, שכלל את קבוצות ההתרחבות - היא לא הצליחה לעלות לפלייאוף. לעומת זאת רשמה הקבוצה היסטוריה באותה עונה כשניצחה את שיקגו בלאק הוקס - הניצחון הראשון של קבוצת התרחבות על אחת מ"שש המקוריות".
הכוכב הראשון של הקבוצה היה אנדי בת'גייט, חלוץ וותיק בליגה שהגיע מדטרויט רד וינגס, אולם הוא הגיע לקבוצה בגיל 35 והיה מעבר לשיאו.
רק בעונת 1969/70, עם הכוכב צעיר שנבחר בדראפט מישל ברייר, הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף וגם ניצחה בו סדרה (מול אוקלנד סילס), אך בסיבוב השני כשלה מול סנט לואיס בלוז. ימים בודדים לאחר סיום הפלייאוף נהרג הכוכב הצעיר ברייר בתאונת דרכים. גם בעונת 1971/72 עלו הפינגווינס לפלייאוף, אולם נוצחו בקלות על ידי שיקגו בלאק הוקס.
ב-1974/75 הצליחו הפינגווינס לעבור שוב סדרת פלייאוף כשעברה את סנט לואיס בלוז, אולם בסיבוב השני הודחו על ידי ניו יורק איילנדרס לאחר ששמטו יתרון של 3:0 בסדרה - אחד מארבעה מקרים דומים בלבד בהיסטוריה של ה-NHL. במהלך העונה נקלעה הקבוצה לחובות ונאלצה להכריז על פשיטת רגל. לאחר שנראה היה שהקבוצה תעבור לסיאטל, התערבה קבוצה של אנשי עסקים שהשאירו את הקבוצה בחיים, ובפיסטבורג.
הקבוצה המשיכה להצליח, ועד 1982 השתתפה בפלייאוף בכל עונה למעט 1977/78. עם זאת, היא עשתה זאת באמצעות כוכבים מתבגרים, שעבורם הקריבה הקבוצה בחירות דראפט ובעצם משכנה את עתידה. ב-1982/83 וב-1983/84 סיימה הקבוצה את העונה הרגילה עם המאזן הגרוע ביותר בליגה.
היסטוריה > 1985 - 1990: תחילת עידן מריו למיה

בדראפט ה-NHL של 1984 בחרו הפינגווינס את הכוכב הגדול של ליגת הצעירים של קוויבק - אחת מליגות הצעירים החשובות של קנדה - את מי שיהפוך לכוכב הגדול של הקבוצה בכל הזמנים ולימים אף לבעליה, מריו למיה. למיה הצטיין כבר בעונות הראשונות שלו שהיו כולן עונות של 100 נקודות ומעלה (מהן למעלה מ-40 שערים), אולם עד 1988 לא הספיקה יכולתו להוביל את הקבוצה לפלייאוף.
ב-1987 ו-1988 החלה הקבוצה לבנות סביב למיה סגל חזק שיתמוך בו. המגן פול קופי, אחד המגינים הטובים בליגה, הובא היישר מהאלופה אדמונטון אוילרס. שלושה חלוצים צעירים ומוכשרים - ג'ון קאלן, רוב בראון וקווין סטיוארט - צורפו גם הם. לקראת עונת 1988/89 התחזקה הקבוצה גם באחד השוערים הטובים בליגה, טום בראסו שהגיע מבאפלו סייברס.
החיזוק העלה את הקבוצה ממעמד של אחת הקבוצות הגרועות בליגה לקבוצת פלייאוף לגיטימית, ולאחר שהחמיצה בהפרשים קטנים את הפלייאוף במשך שלוש עונות שבה הקבוצה לפלייאוף ב-1988/89. בפלייאוף הביסה הקבוצה את ניו יורק ריינג'רס בסיבוב הראשון, אולם נכנעה בסיבוב השני בשבעה משחקים ליריבתה המושבעת, פילדלפיה פליירס. מריו למיה כבש במשחק החמישי בסדרה חמישה שערים.
בעונת 1989/90 סבל למיה מפריצת דיסק והחמיץ 21 משחקים, והפינגווינס שהחלו את העונה בצורה טובה הידרדרו והחמיצו את הפלייאוף.
היסטוריה > 2002 - 2005: משבר כלכלי ומקצועי

למרות שהקבוצה ניצלה הודות לרכישתה על ידי מריו למיה והוויתור שלו על חובותיה כלפיו, הקבוצה הייתה עדיין במצב כלכלי קשה, וכדי לקצץ בהוצאותיה נאלצה לוותר על כוכבה יארומיר יאגר, שעבר לוושינגטון קפיטלס, ולאחר מכן גם על אלכסיי קובאלב שעבר לניו יורק ריינג'רס. עזיבתם של יאגר וקובאלב התגלתה כמכה מקצועית קשה לקבוצה, שסיימה את עונות 2001/02 ו-2002/03 בתחתית הליגה ולא עלתה לפלייאוף לאחר 12 עונות פלייאוף רצופות.
עונת 2003/04 הייתה רעה עוד יותר. הקבוצה מינתה כמאמן את שחקן העבר אדי אולצ'יק, שנאלץ לעבור את עונתו הראשונה כמאמן הקבוצה בלי מריו למיה שנפצע בשלב מוקדם של העונה והחמיץ את מרביתה. הפינגווינס סיימו את העונה במאזן הגרוע ביותר בליגה.
בדראפט שהתקיים באותה שנה, לקראת עונת 2004/05 שבוטלה לבסוף בשל סכסוך עבודה ב-NHL, הפסידו הפינגווינס בהגרלה לקביעת סדר הבחירות הראשונות, למרות שכקבוצה שסיימה את העונה אחרונה בליגה סיכוייה בהגרלה היו הגבוהים ביותר. בשל כך נאלצו הפינגווינס לוותר על בחירתו של הכוכב הרוסי הצעיר אלכסנדר אובצ'קין שהיה מועמד ברור להיות הנבחר הראשון, ואכן נבחר בבחירה הראשונה על ידי וושינגטון קפיטלס. עם זאת, בבחירה השנייה זכו הפינגווינס בשחקן רוסי צעיר אחר שהתברר בדיעבד ככוכב - יבגני מלקין.
מאחר שעונת 2004/05 בוטלה, נערכה הגרלת הבחירות הראשונות בדראפט של אותה שנה על פי מאזני הקבוצות בעונות קודמות. מאחר שהמאזן של הקבוצה היה גרוע באופן עקבי בעונות הקודמות, שוב היו סיכוייה לזכות בבחירה הראשונה הגבוהים ביותר. הפעם זכו הפינגווינס בהגרלה, ובבחירה הראשונה השתמשו כדי לבחור את השחקן הצעיר שהיה מבוקש על ידי מרבית קבוצות הליגה, סידני קרוסבי.
היסטוריה > 2006 - 2008: תחילת עידן קרוסבי-מלקין

הפינגווינס התייצבו לעונת 2005/06, לאחר העונה המבוטלת, כשהם נקיים מחובות, נהנים מתקרת השכר שהוכנסה לליגה בהסכם עם איגוד השחקנים שסיים את סכסוך העבודה, ובידיהם השחקן המבטיח בליגה, סידני קרוסבי. הקבוצה התחזקה במספר כוכבים וותיקים שהיו שחקנים חופשיים - סרגיי גונצ'ר, זיגמונד פאלפי וג'ון לקלייר. עם זאת, יבגני מלקין לא שיחק באותה עונה בקבוצה עקב מחלוקת חוזית עם קבוצתו הרוסית מטאלורג מגניטוגורסק שמנעה את מעברו ל-NHL.
למרות זאת, עונת 2005/06 הייתה כישלון. פאלפי שנאבק בפציעת כתף פרש מפעילות, וזמן לא רב אחריו הודיע גם מריו למיה על פרישתו, הפעם לתמיד, בשל הפרעות בקצב לבו. המאמן אדי אולצ'יק פוטר ומקומו הגיע מישל תריין, שקודם מאימון קבוצה-בת של הפינגווינס בליגות המשניות. הפינגווינס שוב סיימו עם המאזן הגרוע בליגה.
לעומת הכישלון הקבוצתי, בלט סידני קרוסבי עם עונת רוקי מרשימה עם 102 נקודות, שיא מועדון עבור רוקי.
בעקבות המאזן הגרוע בליגה והפסד בהגרלת הדראפט, שוב הסתפקו הפינגווינס בבחירה השנייה, ובחרו את ג'ורדן סטאל, חלוץ קנדי ובן למשפחה המיוצגת ביותר ב-NHL - גם שלושת אחיו הם שחקני NHL.
בעונת 2006/07 הצטרף יבגני מלקין לקבוצה, לאחר שניצל פרצה בחוקי העבודה ברוסיה על מנת לחמוק מחוזהו במטאלורג מגניטוגורסק. מטאלורג פנתה להליכים משפטיים, אולם הפסידה בהם, ודרכו של מלקין לפינגווינס נסללה. מלקין זכה בסיום העונה בגביע קאלדר (רוקי השנה) כאשר הוא מקדים בבחירה את חברו לקבוצה ג'ורדן סטאל, אולם למרות עונה רגילה טובה הפינגווינס הודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי אוטווה סנטורס. קרוסבי זכה באותה עונה בגביע ארט רוס עם 110 נקודות (34 שערים ו-68 אסיסטים) ומונה בסיום העונה לקפטן הפינגווינס - הקפטן הצעיר ביותר בהיסטוריה של ה-NHL עד אז.
עונת 2007/08 החלה לא טוב עבור הפינגווינס עם פציעות ארוכות של קרוסבי ושל השוער הראשון, מרק-אנדרה פלרי. בהיעדרם, נטלו את המושכות מלקין ושוער המשנה, טיי קונקלין, והובילו את הפינגווינס בסופו של לעונה רגילה מצוינת. עם סיום מועד ההעברות במהלך העונה התחזקו הפינגווינס גם בחלוץ הסלובקי הוותיק מריאן הוסה ובחלוץ נוסף, פסקל דופואי. הפינגווינס סיימו את העונה הרגילה כאלופי הבית האטלנטי, הזכייה הראשונה באליפות בית  מזה 10 עונות, והמשיכו את ההצלחה בפלייאוף עם ניצחונות 4:0 על אוטווה סנטורס, 4:1 על ניו יורק ריינג'רס ו-4:1 בגמר החטיבה המזרחית על היריבה המושבעת פילדלפיה פליירס, כדי לעלות לסדרת גמר גביע סטנלי לראשונה מאז 1992. למרות 27 נקודות של קרוסבי בפלייאוף, הפינגווינס סיימו ללא הגביע לאחר שנוצחו בסדרת הגמר על ידי דטרויט רד וינגס.