stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – קובה
היסטוריה > היחסים בשנים 1900–1959

"התיקון של טלר" משנת 1898 אסר על סיפוח מוחלט של קובה לארצות הברית. ארצות הברית הסכימה להסיג את כוחותיה מהאי, בתנאי שקובה תסכים לתיקון פלאט, תיקון לחוק המעורבות הצבאית מ-1901, שהוצע על ידי הסנאטור אורוויל ה. פלאט, שהתיר לארצות הברית להתערב בעיניניה הפנימיים של קובה אם יהיה צורך בכך כדי להבטיח את שלטונה של ממשלה טובה וחייב את קובה להחכיר לארצות הברית קרקעות לצורך הקמתם של בסיסים ימיים. במסגרת החוזה הקובני-אמריקאי, הוחכר לארצות הברית החלק הדרומי של מפרץ גואנטנמו, שם הוקם הבסיס הימי ב-1898. תיקון פלאט הגדיר את התנאים ליחסי ארצות הברית-קובה במשך 33 השנים הבאות ונדחה בתקיפות על ידי רוב תושבי קובה.
אף על פי שארצות הברית הכירה בהפיכתה של קובה לרפובליקה עצמאית, השליט המושל האמריקאי, צ'ארלס אדוארד מגון, ממשל צבאי זמני לשלוש שנים נוספות, בעקבות מרד שפרץ בהנהגתו של חוסה מיגל גומס. בעשרים השנים הבאות התערבה ארצות הברית שוב ושוב באמצעים צבאיים בענייניה של קובה: 1906–1909, 1912 ו-1917–1922. ב-1912, נשלחו כוחות אמריקאים לדכא את המחאות של הקובנים ממוצא אפריקאי כנגד אפליה כביכול.
ב-1926 היו בבעלותן של חברות אמריקאיות 60% מתעשיית הסוכר הקובנית. וושינגטון תמכה באופן רצוף בממשלות הקובניות. עם זאת, עימותים פנימיים בין ממשלת חררדו מצ'דו ובין האופוזיציה, הובילו לתבוסה הצבאית שהוא נחל מהמורדים ב-1933. שגריר ארצות הברית בקובה, סאמר וולס, ביקש התערבות צבאית אמריקאית. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, למרות מדיניות השכן הטוב שהוא הוביל כלפי אמריקה הלטינית, הורה ל-29 ספינות מלחמה להגיע לקובה ולקי וסט, העמיד בכוננות את חיל הנחתים של ארצות הברית ומפציצים לשימוש בעת הצורך. מחליפו של מצ'דו, רמון גראו, נכנס לתפקיד הנשיא ומיד ביטל את תיקון פלאט. במחאה, הסירה ארצות הברית את הכרתה בממשלת גראו והשגריר וולס תיאר את המשטר החדש כ"קומוניסטי" וכ"חסר אחריות".
עליית כוחו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה בשנות השלושים כמנהיג דה פקטו וכנשיא קובה בשתי תקופות כהונה (1940–1944 ו-1952–1959), פתחה עידן של שיתוף פעולה הדוק בין ממשלות קובה וארצות הברית. שתי המדינות חתמו על הסכם יחסים ב-1934. תקופת כהונתו השנייה של בטיסטה כנשיא החלה בעקבות הפיכה שתוכננה בפלורידה, ונשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הכיר בשיבתו של בטיסטה לשלטון והעניק לו סיוע כספי וצבאי.
עידן בטיסטה בקובה עמד בסימן שליטתה הכמעט מוחלטת של ארצות הברית בכלכלה הקובנית. מספר חברות אמריקאיות המשיכו להתפתח, אף על פי שהשחיתות גאתה והוואנה הפכה למקום מקלט לדמויות מהפשע המאורגן האמריקאי ואירחה את "ועידת הוואנה" המפורסמת ב-1946. שגריר ארצות הברית בקובה, ארתור גרדנר, תיאר מאוחר יותר את היחסים בין ארצות הברית לבין בטיסטה במהלך תקופת כהונתו השנייה כנשיא:
בטיסטה נשען תמיד על ארצות הברית. אינני סבור שהיה לנו אי פעם ידיד טוב ממנו. זה היה מצער, כמו כל הדרום אמריקאים, שכידוע, על אף שאין לי ידע מבוסס על כך, היה לו חלק בכל דבר שנעשה בקובה. אך מצד שני, הוא עשה עבודה מדהימה
עם פרוץ המתיחות הצבאית בקובה בין המורדים בהנהגתו של פידל קסטרו, לבין ממשלת בטיסטה, תבע הנשיא הנבחר מנואל אורוטיה יאו, מארצות הברית לשים קץ למכירות הנשק לבטיסטה. וושינגטון ביצעה צעד מכריע במרץ 1958 כדי למנוע מכירת נשק לכוחותיו של בטיסטה ובכך שינתה את מהלך המהפכה באופן בלתי הפיך לטובתם של המורדים. המהלך זכה להתנגדות תקיפה מצדו של השגריר ארל ט. סמית וגרם ליועץ מחלקת המדינה, ויליאם וילנד, לקונן על כך ש”אני יודע שבטיסטה נחשב על ידי רבים כבן בליעל... אך האינטרסים האמריקאים קודמים... לכל הפחות הוא בן הבליעל שלנו”.
היסטוריה > לאחר המלחמה הקרה

המלחמה הקרה הסתיימה בסוף שנות השמונים לאחר התפרקות ברית המועצות, ובכך נותרה קובה ללא מעצמה שתתמוך בה. השנים הבאות עמדו בסימן של קשיים כלכליים בקובה, תקופה הידועה בכינוי "התקופה המיוחדת" (בספרדית: Período especial). החוק האמריקאי התיר בחלק מתקופה זו את קיומה של פעילות הומניטרית פרטית בקובה. עם זאת, האמברגו האמריקאי ארוך הטווח, הוחמר באוקטובר 1992 כאשר חוקק "חוק הדמוקרטיה הקובנית" (Cuban Democracy Act, או "חוק טוריצ'לי", על שם הסנאטור רוברט טוריצ'לי שיזם אותו) וב-1996 נחקק "חוק החרות והדמוקרטיה הסולידרית הקובנית" (Cuban Liberty and Democracy Solidarity Act). החוק מ-1992 אסר על חברות בנות זרות של חברות אמריקאיות לסחור עם קובה, על נסיעתם של אזרחים אמריקאים לקובה, ועל העברות של כספים למשפחות בקובה. העיצומים הכלכליים יכלו גם לחול על חברות לא-אמריקאיות שסחרו עם קובה. כתוצאה מכך, היה על חברות רב-לאומיות לבחור בין קובה לבין ארצות הברית, כשזו האחרונה הייתה שוק גדול יותר.
ב-24 בפברואר 1996 הפילו מטוסי מיג-29 של חיל האוויר הקובני, שני מטוסי ססנה לא חמושים, שהוטסו על יד הארגון "אחים להצלה", הרגו שלושה קובנים-אמריקאים ותושב קובני-אמריקאי אחד. ממשלת קובה טענה שהמטוסים חדרו למרחב האווירי שלה.
בינואר 1999 הקל הנשיא ביל קלינטון על מגבלות הנסיעה לקובה במאמץ להרחיב את חילופי התרבות בין שתי המדינות. ממשל קלינטון אישר גם את עריכתה של סדרת משחקי ידידות בין קבוצת הבייסבול של בולטימור אוריולס לבין נבחרת הבייסבול הלאומית של קובה, והייתה זו הפעם הראשונה בה שיחקה בקובה קבוצה מהמייג'ור ליג בייסבול מאז 1959.
בפסגת המילניום של האו"ם שהתקיימה בספטמבר 2000, קיימו קסטרו וקלינטון שיחה קצרה במהלך צילום של קבוצת מנהיגים ולחצו ידיים. מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, הגיב לאחר מכן, ”אני סבור שלחיצת יד בין נשיא אמריקאי ונשיא קובני בפעם הראשונה לאחר 40 שנה, היא הישג סמלי גדול”. בעוד שקסטרו אמר שזו הייתה מחווה של ”כבוד ונימוס”, דחה הבית הלבן את האפשרות שהייתה משמעות כל שהיא לפגישה זו. בנובמבר 2001, החלו חברות אמריקאיות למכור מוצרי מזון לקובה בפעם הראשונה לאחר שארצות הברית הטילה את האמברגו לאחר המהפכה הקובנית. ב-2002, היה ג'ימי קרטר, לנשיא לשעבר או הנשיא המכהן הראשון שביקר בקובה לראשונה מאז 1928.
היסטוריה > לאחר המלחמה הקרה > חזון "המעבר לדמוקרטיה"

ב-2003 הוקמה "הוועדה לסיוע לקובה החופשית" (Commission for Assistance to a Free Cuba), על מנת "לחקור דרכים בהן ארצות הברית יכולה לסייע לזירוז והקלה של המעבר של קובה לדמוקרטיה". הוועדה הודיעה מיד עם הקמתה על נקיטת סדרה של צעדים שיכללו הידוק האיסור לנסיעה לאי, עיצומים על העברות כספים, וניהולו של מסע תעמולה תקיף יותר כלפי קובה. קסטרו עמד על כך שלמרות הקמתה של הוועדה, קובה עצמה נמצאת "במעבר לסוציאליזם ולקומוניזם" ושזה נשמע "מגוחך שארצות הברית תאיים כעת על קובה".
בפגישה שקיים הנשיא בוש ב-2004 עם חברי הוועדה, הוא הצהיר, "אנו לא מחכים ליום השחרור של קובה, אנו עובדים למען יום זה". הנשיא חזר והדגיש את מחויבותו לקובנים-אמריקאים, בדיוק בעיתוי של בחירתו מחדש באותה שנה ובמסגרת מסע הבחירות שלו הוא הבטיח לפעול ולא להמתין לשחרורה של קובה.
באפריל 2006 מינה ממשל בוש את קילב מק'קריי כ"מתאם המעבר" של קובה והעמיד לרשותו תקציב של 59 מיליון דולר, לצורך ביצוע משימה של קידום מעבר של הממשלה לדמוקרטיה לאחר מותו של קסטרו. סוכנות הידיעות הרשמית של קובה, "גרנמה", טענה שתוכניות מעבר אלה נוצרו על פי בקשתם של קבוצות הגולים הקובנים במיאמי ושמק'קריי הוא האחראי על תכנון הפלת משטרו של ז'אן-ברטראן אריסטיד בהאיטי.
באותה שנה פרסמה הוועדה דוח בהיקף של 93 עמודים. הדוח כלל תוכנית שהציעה שארצות הברית תוציא 80 מיליון דולר כדי להבטיח שהמשטר הקומוניסטי לא ימשיך בקובה לאחר מותו של קסטרו. התוכנית גם כלל נספח סודי שפקידי ממשל קובנים טענו שהוא עלול להוות קשר לרציחתו של פידל קסטרו או אפשרות לפלישה צבאית אמריקאית לקובה, על אף שהם לא הביאו שום סימוכין לטענות אלו.
היסטוריה > היחסים לאחר החלפת פידל קסטרו

היחסים בין קובה לארצות הברית נותרו מתוחים, אך לאחר שפידל קסטרו פינה את מקומו לאחיו, ולאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, השתפרו היחסים ולבסוף נורמלו.
באפריל 2009 החל הנשיא אובמה, שקיבל כמעט ממחצית קולות המצביעים הקובנים-אמריקאים במסע הבחירות שלו ב-2008, החל ליישם מדיניות פחות קשוחה כלפי קובה. אובמה הצהיר שהוא פתוח לקיומו של דו-שיח עם קובה, אך הוא יסיר את האמברגו רק אם קובה תעבור שינוי פוליטי. במרץ 2009, חתם אובמה על חוק של הקונגרס להקלת חלק מהעיצומים הכלכליים כלפי קובה ולהקלת הגבלות הנסיעה של קובנים-אמריקאים. באפריל הוסרה מגבלה נוספת שאפשרה תקשורת אינטרנט קלה ומהירה יותר בקובה. הקלת המגבלות הייתה מיועדת ככל הנראה לסייע למוסדות ללא כוונת רווח ולמדענים משתי המדינות לעבוד יחד על נושאים משותפים, כמו הרס של מגוון ביולוגי המשותף לשתי המדינות ומחלות שמשפיעות על אוכלוסיותיהן. בפסגת מדינות אמריקה החמישית, שהתקיימה ב-2009, אותת הנשיא אובמה על פתיחתו של עידן חדש ביחסים עם קובה.
גישושיו של אובמה, זכו לתגמול, במידה מסוימת, מצדו של נשיא קובה ראול קסטרו. ב-27 ביולי 2012, אמר קסטרו שממשלת קובה שואפת לקיים שיחות עם ממשלת ארצות הברית בהם ידונו על כל הנושאים. ב-10 בדצמבר 2013, בטקס האשכבה לנלסון מנדלה, לחצו אובמה וקסטרו ידיים, וקסטרו אמר באנגלית: ”אדוני הנשיא, אני הוא קסטרו”. אף על פי ששני הצדדים לא ייחסו משמעות מיוחדת ללחיצת הידיים (בדומה ללחיצת הידיים של קלינטון ב-2000), אמר יועץ של הנשיא אובמה שהנשיא רוצה לשפר את היחסים עם קובה, אך הוא עדיין מודאג ממצב זכויות האדם באי.
היסטוריה > יחסי הסחר

על פי חוק משנת 2000, הותר יצוא מארצות הברית לקובה של מוצרי מזון ותרופות, על פי אישור מיוחד של מחלקת המסחר ושל מחלקת האוצר של ארצות הברית.
ממשל אובמה הקל על חלק ממגבלות הנסיעה לקובה בינואר 2011. משלחת של הקונגרס של ארצות הברית קראה ב-24 בפברואר 2012, לנשיא קובה, ראול קסטרו, לדון ביחסים דו-צדדיים. משלחת הקונגרס כללה את פטריק ליהי, סנאטור דמוקרטי ממדינת ורמונט ויושב ראש ועדת הסנאט למשפט ואת ריצ'רד שלבי, סנאטור רפובליקני ממדינת אלבמה וחבר בכיר בוועדה לבנקאות, דיור ופיתוח אורבני. הם נסעו לקובה כחלק ממשלחת סנאטורים וחברי בית הנבחרים.
מפרץ גואנטנמו

ארצות הברית ממשיכה להחזיק בסיס ימי במפרץ גואנטנמו. הבסיס נחכר על ידי ארצות הברית. ארצות הברית משלמת לקובה דמי חכירה שנתיים, אך מאז המהפכה הקובנית, לא קיבלה קובה את התשלומים. ממשלת קובה דוחה בתקיפות את ההסכם על רקע ההפרה של סעיף 52 של אמנת וינה 1969, שכותרתו היא "כפיה על מדינה על ידי שימוש בכוח". עם זאת, סעיף 4 לאמנה, קובע שהאמנה לא חלה למפרע על חוזים שנחתמו לפני כינונה.
חכירת מפרץ גואנטנמו הייתה חלק מתיקון פלאט, כתנאי לנסיגת כוחות ארצות הברית מקובה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ראו גם

תיקון פלאט
הפלישה למפרץ החזירים
משבר הטילים בקובה
אליאן גונזלס
יחסי החוץ של ברית המועצות

יוסיף סטלין, פרנקלין רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל בוועידת יאלטה
ליאוניד ברז'נייב נפגש עם ג'רלד פורד בוולדיווסטוק בנובמבר 1974 לחתימה על הסכם סאל"ט.
בעת הקמת ברית המועצות בשנת 1922, רוב הממשלות בעולם התייחסו לשלטון הסובייטי כמוקצה בשל תמיכתו בקומוניזם, ולכן רוב המדינות נמנעו ממתן הכרה דיפלומטית. פחות מרבע מאה לאחר מכן, לא רק שהיו לברית המועצות יחסים רשמיים עם רוב אומות העולם, אלא שהיא גם התקדמה למעמד של מעצמת-על.
עד 1945, ברית המועצות—חברה מייסדת של האו"ם—הפכה להיות אחת מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון, מעמד שנתן לה זכות וטו על החלטות מועצת הביטחון. במהלך המלחמה הקרה, ברית המועצות חתרה, במקביל לארצות הברית, לצבור השפעה גאופוליטית; תחרות זו באה לידי ביטוי במספר רב של הסכמים ואמנות העוסקות בבריתות צבאיות, הסכמי סחר ומלחמות באמצעות שליח.
ברית המועצות הייתה ביחסים קרובים עם המדינות הסוציאליסטיות שהוקמו בשטחים שנכבשו על ידה במלחמת העולם השנייה, שאפשרו ליצור ארגוני שיתוף פעולה צבאיים וכלכליים. יחד עם זאת, ב-1948 היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה הורעו על רקע חוסר אמון הדדי בין ראשי המדינות. התערערות דומה של יחסים אירעה עם אלבניה ב-1955 בשל שינויי המדיניות שנוצרו כחלק מתהליך הדה-סטליניזציה.
לאורך המלחמה הקרה היו נקודות חיכוך שונות בין ברית המועצות לארצות הברית. בשנת 1962, המתיחות הגיעה לשיא של כל הזמנים במהלך משבר הטילים בקובה, בו טילים סובייטים הוצבו על אדמת קובה בטווח ירי אל ארצות הברית. בדיעבד, סיטואציה זו הייתה הנקודה שבה היה הסיכון הגבוה ביותר להידרדרות למלחמה גרעינית. לאחר פתרון המשבר, יחסי ארצות הברית-ברית המועצות נרגעו בהדרגה עד שנות ה-70.
ב-1978, הפיכה באפגניסטן הביאה לשלטון ממשלה סוציאליסטית אשר בין מאבקי כוח פנימיים והתערבות זרה, ביקשה מברית המועצות השכנה לשלוח סיוע צבאי. התערבות ברית המועצות התפרשה כפלישה עוינת בעיני ארצות הברית ובעלות בריתה, אשר מימנו את מתנגדי המהפכנים, המוג'אהדין, וכך הובילו לחזרת פעולות האיבה, אשר החריפו מאוד בשנים הבאות. הפלישה לאפגניסטן הובילה להטלת חרם מצד מדינות המערב על אולימפיאדת מוסקבה.
כאשר מיכאיל גורבצ'וב הפך ב-1985 למנהיג ברית-המועצות, הוא שאף לבנות מחדש את ברית המועצות לפי המודל הסקנדינבי למדינה סוציאל-דמוקרטית מערבית, וכך ליצור כלכלת מגזר פרטי. הוא הוציא את הכוחות הסובייטיים מאפגניסטן, והחל במדיניות של אי התערבות בענייניהן הפנימיים של המדינות הגרורות של ברית המועצות באירופה (דוקטרינת סינטרה). צעדים אלו התקבלו באהדה על ידי ארצות הברית, דבר שהביא לסיום המלחמה הקרה ומאידך להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
משרד החוץ הוביל את מדיניות החוץ הסובייטית. אנדריי גרומיקו שימש כשר החוץ הסובייטי במשך כמעט שלושים שנה (1957-1985).
כיום, רוסיה נמצאת במספר ארגונים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, כגון: חבר המדינות.
ראו גם

הסכם ריבנטרופ–מולוטוב
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה
אוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה
יחסי ברית המועצות-ישראל
ברית המועצות באומות המאוחדות
יחסי דנמרק–שווייץ

| יחסי דנמרק–שווייץ |
| --- | --- |
דנמרק: שווייץ


דנמרק: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 41,277
אוכלוסייה
5,992,181: 8,948,711
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,454: 98,890

יחסי דנמרק–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה השווייצרית. לדנמרק ישנה שגרירות בברן, ולשווייץ קיימת שגרירות בקופנהגן, אבל רק מציעה שירותים קונסולריים מהמרכז הקונסולרי האזורי הנורדי בסטוקהולם. יחסים דיפלומטיים בין דנמרק ושווייץ הוקמו ב-1945.
היסטוריה

ברית ידידות ומסחר כוננה בין דנמרק ושווייץ ונחתמה ב-10 בפברואר 1875. ההסכם הראשון בין דנמרק ושווייץ נחתם ב-10 בדצמבר 1827. הסכם אחר היה בנושא גיוס חובה, שנחתם ב-10 בפברואר 1875. לפני 1945, שווייץ יוצגה בדנמרק, דרך קונסוליה בשוודיה, ובקונסוליה כללית בקופנהגן. כאשר כוננו קשרים דיפלומטיים בשנת 1945, נפתחה צירות שווייצרית בדנמרק, ולאחר מכן שגרירות. ב-22 ביוני 1950, חתמו המדינות על הסכם שירותי אוויר. ב-21 במאי 1954 אמנת ביטוח סוציאלי נחתמה. הסכם בנושא תחבורה וכבישים נחתם ב-1989. שווייץ חתמה גם על הסכם עם איי פארו.
יחסים כלכליים

הסחר בין דנמרק ושווייץ נחשב למפותח. היצוא הדני לשווייץ הסתכם ב-4.6 מיליארד כתר דני, בעוד היצוא השווייצרי לדנמרק הסתכם בכ-5 מיליארד.
ביקורים מדרג גבוה

בספטמבר 2002 נשיא שווייץ קספר פיליגר ביקר את אנדרס פוג ראסמוסן, ראש ממשלת דנמרק. לאחר הפגישה, אמר פוג ראסמוסן, "היה לי דיון טוב ומועיל עם הנשיא השווייצרי". במרץ 2008, שר החוץ הדני פר סטיג מואלר ביקר בשווייץ במטרה להיפגש עם חברת המועצה הפדרלית מישלין קלמי-רה.
יחסי הודו–מולדובה

| יחסי הודו–מולדובה |
| --- | --- |
הודו: מולדובה


הודו: מולדובה
שטח (בקילומטר רבוע)
3,287,263: 33,851
אוכלוסייה
1,458,538,047: 3,012,013
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,549,919: 16,539
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,434: 5,491
משטר
רפובליקה סוציאליסטית פדרלית: רפובליקה

שגריר מולדובה גאורגה לאוקה (מימין) מגיש כתב האמנה לנשיא הודו ראם נאת' קובינד, 2017
יחסי הודו–מולדובה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו ורפובליקת מולדובה.
סקירה כללית

הודו הכירה במולדובה ב-28 בדצמבר 1991 ובשנה שלאחר מכן, שתי המדינות כוננו יחסים.
שתי המדינות נקטו בצעדים להעמקת היחסים, שעדיין נשמרים ברמה צנועה. שתי המדינות תומכות זו בזו בפלטפורמות בינלאומיות רבות כמו האו"ם באמצעות מנגנון תמיכה הדדי.
בשנת 2015 בירך נשיא הודו פרנב מוקהרג'י את מולדובה ליום הלאומי של מולדובה ב-27 באוגוסט.
יחסי סחר

הסחר הדו-צדדי בין הודו למולדובה היה צנוע למדי. במהלך 2012–2013 המסחר הדו-צדדי הסתכם ב-9.63 מיליון דולר (יצוא 8.94 מיליון דולר, יבוא 0.69 מיליון דולר). במהלך השנים 2011–2012 צמח הסחר הדו-צדדי לשמונה מיליון דולר (הייצוא של הודו עמד על 7.5 מיליון דולר והיבוא עמד על 0.5 מיליון דולר). הודו הלוותה למולדובה למעלה מחמישה מיליון רופי לפיתוח כלכלתה.
נציגויות דיפלומטיות

הודו מיוצגת במולדובה באמצעות שגרירותה בבוקרשט, רומניה.
מולדובה מחזיקה בהודו קונסוליית כבוד בניו דלהי וקונסוליה במומבאי.
רקטת כתף

מטול רקטות כתף מדגם RPG-7.
מטול רקטות כתף נגד מבנים מדגם מפצח (MATADOR) תוצרת ישראל.
חייל אמריקני יורה רקטה נגד טנקים ממטול רקטות מדגם M-136 AT-4. שימו לב לרשף הנוצר מהמפלט האחורי של הכלי.
חייל צה"ל נושא מטול אימון (תת"ק) של "מפצח האגוזים" MATADOR.
חייל אמריקאי נושא מטול M-72 LAW. פירוש השם הוא Light Anti-tank Weapon, אך כושר החדירה הנמוך של הרקטה הופך אותה ללא יעילה נגד טנקים וכלי רכב קרביים משוריינים מודרניים. עם זאת, היא זולה, קלה ופשוטה לתפעול וניתן להשתמש בה באופן נרחב נגד מטרות פחות איכותיות.
רקטת כתף (באנגלית: Rocket-propelled grenade, בראשי תיבות נפוצים: RPG) היא רקטה המשוגרת ממטול כתף (רב-פעמי, כמו ה-RPG-7, או חד-פעמי, כמו הלאו M-72) הנישא על ידי לוחם בודד. רקטות הכתף קלות וזולות יחסית ולכן משמשות לתקיפת מגוון רב של מטרות קרקעיות - החל במבנים וכלי רכב "רכים", עבור בחי"ר מבוצר וכלה ברכב קרבי משוריין.
היסטורית, רקטות הכתף פותחו כרקטות נ"ט שמטרתן לפגוע ולחדור טנקים ורכב קרבי משוריין.
בשנים האחרונות פותחו רקטות כתף, כגון המטאדור ("מפצח האגוזים"), שייעודן העיקרי הוא פגיעה בביצורים, מבנים ופגיעה במחבלים המסתתרים בתוך מבנים באמצעות ראש קרב כפול במוד "מפתח קיר". חברת בסאלט הרוסית מייצרת ומשווקת רקטות נגד אדם המצוידות בראש קרבי תרמובארי (כגון ה-TBG-7V המשוגרת ממטול RPG-7). אף על פי שרקטות אלה אינן מיועדות ולרוב אינן מסוגלות לחדור טנקי מערכה מודרניים, בהיעדר מונח טוב יותר, מכונות אף הן "רקטות נגד טנקים".
מבנה

מטול רקטות: ההתקן המשגר את הרקטה. כולל צינור שיגור שגם מאחסן את הרקטה ("זביל"), הדק ומערכת כוונות.
הרקטה: התחמושת המשוגרת - רקטה המורכבת ממאיץ (מטען מאיץ ראשוני, "בוסטר"), מנוע רקטי וראש קרב. לעיתים היא מכונה "פצצת מטול" או בראשי תיבות: פצמ"ט.
מטול רקטות מדגם RPG-7 ופצצת מטול (פצמ"ט, רקטה) מדגם PG-7. הגליל הירוק שבזנב הפצמ"ט הוא המאיץ ("בוסטר") ונכנס לתוך צינור השיגור של המטול.
מבנה > מטול הרקטות

תפקידו של המטול הוא לייצב את הרקטה בתחילת הירי, כך שתהיה מכוונת לפגיעה במטרה ובכך לאפשר למנוע הרקטי, או למטען מאיץ ראשוני (כמו ב-RPG-7), להקנות לרקטה מהירות קווית ראשונית בכיוון הנכון. לאחר שהרקטה עוזבת את המטול, בעירת המנוע הרקטי מספקת לה תאוצה ובדרך כלל סנפירי יצוב מספקים לה יציבות של מסלול המעוף.
ברוב מטולי הרקטות נגד טנקים שתוכננו כנשק אישי (להבדיל, לדוגמה, מרקטות נגד טנקים המשוגרות ממטול המוצב על כלי רכב או כלי טיס), מחזיק היורה את המטול על כתפו ומכוון באמצעות כוונת את המטול אל המטרה. בצידו האחורי של המטול קיים פתח המאפשר פליטה של הגזים הלוהטים הנוצרים בעת הירי, בתהליך המוסבר לעיל, ובכך להגן על היורה מפניהם. בעת הירי, הגזים הנפלטים מהפתח האחורי של המטול מסוכנים למי שניצב בטווח קרוב מדי מאחורי היורה.
ישנם מטולי רקטות מתכלים (המטול אינו משמש לירי רקטה נוספת לאחר השיגור ולאחריו הוא מושלך) כמו הלאו M72 וישנם מטולי רקטות רב פעמיים כמו ה-RPG-7 הסובייטי. מטולי רקטות רב-פעמיים הם כבדים יותר וקשיחים יותר מהמטולים המתכלים, מאחר שהם צריכים לעמוד בלחצי הגזים ובטמפרטורות הגבוהות שנוצרים עקב הירי, כדי לשמש לירי רקטות נוספות לאחר מכן.
בין יתרונותיו של מטול מתכלה ניתן למנות משקל נמוך יותר (של רקטה+מטול), בדרך כלל עלות יצור נמוכה יותר, אפשרות לשימוש בזביל הרקטה (המכל שבו מאוכסנת הרקטה) כמטול שיגור והאפשרות להיפטר ממשקל מיותר לאחר הירי.
בין יתרונותיו של מטול רב-פעמי ניתן למנות אמינות תפעול גבוהה יותר ודיוק גבוה יותר בפגיעות הרקטה.
מבנה > הרקטה

הרקטה, שנקראת לעיתים פצצת מטול (פצמ"ט), היא התחמושת שמשגר המטול. היא מורכב ממנוע רקטי, לעיתים סנפירים לייצוב, וראש קרבי. הראש הקרבי הוא החלק ההורג של הרקטה וכולל מרעום וחימוש הנושא חומר נפץ המותאם למשימה שלשמה תוכננה הרקטה. לרוב רקטות הכתף יש ייעוד מוגדר (כגון נ"ט) וראש קרב שמתאים לכך, אך הן ורסטיליות וניתן להשתמש בהן גם למטרות אחרות.
להלן רשימה של ראשי הקרב הנפוצים בשימוש רקטות כתף:
ראש קרב נפיץ (HE): נושא חומר נפץ מרסק ומתאים לשימוש כללי, הן כנגד אדם והן כנגד מבנים ומטרות חומר. עם זאת, ראש קרב זה לא יעיל נגד שריון כבד, כגון זה של טנקי מערכה מודרניים.
ראש קרב חלול (HEAT): נושא מטען חלול ונועד לחדירת והשמדת טנקים ורכב קרבי משוריין, אך שימושי גם כנגד מבנים ובני אדם. כנגד ראש קרב זה פותח מיגון ריאקטיבי שהוכח את יעילותו במלחמת לבנון הראשונה. בעקבות פיתוח המיגון הריאקטיבי, פותח רש"ק הטאנדם הנושא מטען חלול כפול (ראו להלן).
ראש קרב חלול טאנדם: ראש קרב ייעודי נגד טנקים ורכב קרבי משוריין הנושא שריון כבד ומיגון ריאקטיבי. רש"ק זה נושא שני מטענים חלולים שמתפוצצים בזה אחר זה, הראשון מנטרל את השריון הריאקטיבי והשני חודר את הטנק ומתפוצץ עליו.
ראש קרב רסס: נועד נגד מטרות אדם ונושא חומר נפץ מרסק משולב ברסס, המפזר רסיסי מתכת קטלניים.
ראש קרב תרמובארי: נושא חימוש תרמובארי ("פצצת דלק-אוויר") שיוצר אפקט הריגה והשמדה קטלני, בייחוד בחללים סגורים. הוא יעיל וקטלני במיוחד נגד בני אדם.
ראש קרב "מפתח קיר": ראש קרב הנושא מטען כפול: הראשון נועד לחדירת הקיר והשני להריגת כל מי שנמצא מאחוריו. רקטה זו מיועדת נגד אדם וחי"ר המבוצרים במבנים. במספר רקטות ניתן לכוון את ראש הקרב כך שבמקום חדירה ופיצוץ שני המטענים יתפוצצו על הקיר ויפערו בו חור גדול יותר.
השוואה לעומת טיל נגד טנקים

מבחינת גודל הרקטה לרוב קלה וקטנה יותר מטיל נגד טנקים. מאידך, הטיל עולה עליה בביצועים בכל פרמטר אפשרי: הטווח שלו ארוך יותר באופן ניכר (יכול להגיע גם למספר קילומטרים בעוד זה של הרקטה לרוב לא עולה על 1000 מטר), בדיוק (בשל ההנחיה המתקדמת, בעוד שהרקטה חסרת הנחיה) וביכולת ההשמדה, שכן הטיל נושא לרוב יותר חומר נפץ בראש הקרבי. ליתרונות אלו של הטיל יש מחיר: הטיל יקר יותר באופן ניכר (סדר גודל של מאות אלפי דולרים לטיל), דבר שמחייב שימוש הרבה יותר בררני וזהיר, בעוד שרקטות כתף ניתן "לבזבז" יותר בקלות (הן יותר זולות, סדר גודל של אלפי דולרים לרקטה), כולל בירי על מטרות שלא נחשבות למטרות איכות. בנוסף, מבחינת לוגיסטיקה, יותר קל לשאת ולהשתמש ברקטות הכתף, שכן הן קטנות יותר ושוקלות פחות. טילי נ"ט מתקדמים כוללים משגר כבד ויקר, שמותקן על חצובה כבדה לייצוב, ולכן דורשות תפעול של צוות של מספר חיילים, בעוד שרקטת כתף ניתנת לשימוש על ידי חייל בודד.
היסטוריה

ממלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21 ייעודן העיקרי של רקטות הכתף היה לנטרל ולהשמיד טנקים ורכב קרבי משוריין של האויב. להרחבה על ההיסטוריה של רקטות הנ"ט ראו רקטה נגד טנקים#היסטוריה ושימושים.
עם התפתחות השריון והופעת טנקי מערכה כבדים, רקטות הנ"ט נתגלו כלא מספיק יעילות וחזקות לנטרול הטנקים. כתוצאה מכך פותחו טילי הנ"ט שהיו כבדים ויעילים יותר, ואלה הסבו אבדות רבות לטנקים, שנחשבים עד היום למטרות איכות (לא רק בשל יתרונם הצבאי והאיום שהם מציבים, אלא גם בשל מחירם הגבוה). רקטות הנ"ט הקלות והזולות יותר, שנעשו פחות יעילות נגד הטנקים, הוסטו למטרות קלות יותר ופחות איכותיות: רכב קרבי משוריין "רך" כמו נגמ"שים ומבנים סטטיים, כגון בתים הנפוצים בלוחמה בשטח בנוי. עם התגברות הלוחמה א-סימטרית בתחילת המאה ה-21, מצאו את עצמם יותר ויותר צבאות בעימות מוגבל נגד ארגוני גרילה וטרור שמתבצרים בשטח בנוי. בהתחלה, רקטות הנ"ט שומשו כמו שהן לפגוע במבנים ובמחבלים בתוך מבנים, אך בהמשך פותחו רקטות כתף שייעודן העיקרי הוא פגיעה יעילה במבנים ובחמושים שבתוכם, דבר שהתבטא בראש קרב ייעודי (כגון "מפתח הקיר" של המאטדור, או חימוש תרמובארי) ולעיתים גם התאמות לירי מתוך מבנה.
ראו גם

רקטה נגד טנקים
טיל כתף
שרטוט של רקטת PG-7V
משגר עם כוונות אופטיות מתקדמות וחצובה וטיל נגד טנקים ממשפחת ה"ספייק" של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות. תמונה זו ממחישה את הגודל, המשקל והסרבול של טיל הנ"ט לעומת רקטת הכתף.
יחסי דנמרק–סין

| יחסי דנמרק–סין |
| --- | --- |
דנמרק: הרפובליקה העממית של סין


דנמרק: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 9,596,967.75
אוכלוסייה
5,992,181: 1,417,420,624
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,454: 12,554

יחסי דנמרק–סין הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה > שושלת צ'ינג

במאה ה-17 החלו אניות סוחר דניות להגיע מדנמרק לסין, אשר נשלטה בידי שושלת צ'ינג. במהלך המאה ה-19 הפכו הערים גואנגג'ואו ושאנגחאי ליעד העיקרי של הסחר הדני.
יותר ויותר חברות דניות הגיעו לסין במהלך המאה ה-19, ובשנת 1896 החליטה הממשלה הדנית לשלוח נציגים מיוחדים לשאנגחאי כקונסול למסחר. עם זאת, שתי החברות הגדולות של דנמרק בסין, חברת הטלפון הצפונית הגדולה וחברת מזרח אסיה, הסכימו כי יהיה עדיף שיהיה דיפלומט דני אחראי ישירות לדיאלוג עם הממשלה הסינית בבייג'ינג.
בשנת 1908 הוחלט בפרלמנט הדני כי מן הראוי לפתוח שגרירות בבייג'ינג, ואכן בשנת 1912, לאחר ארבע שנות שיתוף פעולה עם רוסיה, החליטה דנמרק להקים שגרירות משלה בבייג'ינג, ואכן באותה שנה הוקמה שגרירות דנמרק בבייג'ינג.
היסטוריה > הרפובליקה הסינית

במהלך מלחמת העולם השנייה, סין הייתה כבושה חלקית על ידי האימפריה היפנית, ואילו דנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. תחת לחץ של ממשלת גרמניה, השגריר הדני ביפן מונה לשגריר בממשלת הבובות במנצ'וקוו. בכיבוש היפני בשאנגחאי קיבל השגריר הדני את ההכרה בממשלת נאנג'ינג, שהייתה ממשלת בובות יפנית, אולם שגריר דנמרק בוושינגטון, גאו פומן, הפך לדובר של הנוכחות הדנית החופשית בסין, והוא אף כשגריר הדני בבייג'ינג, ובעקבות כך היו לדנמרק שלושה נציגים בסין באותה העת.
לאחר המלחמה חזרה הממשלה הסינית לנאנג'ינג, ובשנת 1946 הגיש השגריר הדני החדש בסין, אראקס מוק, את כתב האמנתו לצ'יאנג קאי-שק. ב-1 באוקטובר 1949, לאחר הקמתה של הוקמה הרפובליקה העממית של סין, ובעקבות כך נותקו יחסיה של דנמרק עם הרפובליקה הסינית.
היסטוריה > הרפובליקה העממית של סין

ב-9 בינואר 1950 הכירה דנמרק ברפובליקה העממית של סין, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במאי 1950, ובכך הייתה דנמרק המדינה המערבית הראשונה שכוננה יחסים דיפלומטיים עם סין העממית. ב-15 בפברואר 1956 שתי המדינות שדרגו את יחסיהן הדיפלומטיים למעמד של שגרירויות.
דנמרק תמכה במהלך שנות ה-50 ולאחר מכן, בנתינת מושב באו"ם לסין העממית, ובשנת 1974 העבירה דנמרק את השגרירות משאנגחאי לבייג'ינג.
סין השעתה את הקשרים עם דנמרק לאחר שראש הממשלה הדני לארס לקה ראסמוסן פגש את הדלאי לאמה ב-29 במאי 2009, וחידשה אותם רק לאחר שהממשלה הדנית פרסמה הצהרה בדצמבר אותה שנה, ולפיה היא תתנגד לתנועת העצמאות הטיבטית, ותשקול את תגובתה של בייג'ינג לפני שתזמין אותו שוב לביקור.