stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת השירותים הציבוריים
יושבי ראש הוועדה

| כנסת | שנות פעילות | יושב ראש | תמונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הכנסת הראשונה | 23 במרץ 1949 – 20 באוגוסט 1951 | אברהם רקנטי |  | תנועת החרות |
| הכנסת השנייה | 18 בספטמבר 1951 – 3 בנובמבר 1953 | אריה אלטמן |  | תנועת החרות |
| הכנסת השנייה | 3 בנובמבר 1953 – 15 באוגוסט 1955 | בנימין אבניאל |  | תנועת החרות |
| הכנסת השלישית | 17 באוגוסט 1955 – 30 בנובמבר 1959 | משה ארם |  | אחדות העבודה - פועלי ציון |
| הכנסת הרביעית | 1 בדצמבר 1959 – 22 בנובמבר 1965 | נחום ניר-רפאלקס |  | אחדות העבודה - פועלי ציון |
| הכנסת החמישית | 1 בדצמבר 1959 – 22 בנובמבר 1965 | נחום ניר-רפאלקס |  | אחדות העבודה - פועלי ציון |
| הכנסת השישית | 23 בנובמבר 1965 – 17 בנובמבר 1969 | שלמה רוזן |  | מפ"ם, המערך |
| הכנסת השביעית | 18 בנובמבר 1969 – 13 ביוני 1977 | חייקה גרוסמן-אורקין |  | מפ"ם |
| הכנסת השמינית | 18 בנובמבר 1969 – 13 ביוני 1977 | חייקה גרוסמן-אורקין |  | מפ"ם, המערך |
| ועדות הכנסת |
| --- | --- | --- |
| קבועות | ועדת החוקה, חוק ומשפט • ועדת החוץ והביטחון • ועדת החינוך, התרבות והספורט • ועדת הכלכלה • ועדת הכנסת • ועדת הכספים • ועדת המדע והטכנולוגיה • ועדת העבודה והרווחה • ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות • הוועדה לביטחון לאומי • ועדת הבריאות • הוועדה לענייני ביקורת המדינה • ועדת הפנים והגנת הסביבה • הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי • הוועדה למיזמים ציבוריים |  |
| היסטוריות | ועדת השירותים הציבוריים • ועדת השקיפות • ועדת הרפורמות • ועדת הגיוס • הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי • הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן • הוועדה המיוחדת לדיון בהצעה לסדר היום בנושא קשיים ברפורמה בשירות המדינה • ועדת הקורונה • ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים |  |
| מיוחדות  (הפועלות כיום) | הוועדה המיוחדת לפניות הציבור • הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל • הוועדה לזכויות הילד • הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל • הוועדה המיוחדת לענייני הצעירים |  |
| שונות | ועדת האתיקה • ועדת הפירושים • ועדת חקירה פרלמנטרית • הוועדה המסדרת |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העבודה (1949–1977): | עקיבא גוברין • פנחס לבון • עקיבא גוברין • משה ברעם • עקיבא גוברין • משה ארם • משה ברעם • שושנה ארבלי-אלמוזלינו |  |
| יושבי ראש ועדת השירותים הציבוריים (1949–1977): | אברהם רקנאטי • בנימין אבניאל • אריה אלטמן • משה ארם • נחום ניר-רפאלקס • שלמה רוזן • חייקה גרוסמן-אורקין |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (1977–1999): | מנחם פרוש • אורה נמיר • יוסי כץ • עמיר פרץ • מקסים לוי |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (1999-2021): | דוד טל • יאיר פרץ • שאול יהלום • חיים כץ • שאול יהלום • יצחק גלנטי • משה שרוני • חיים כץ • אלי אלאלוף • חיים כץ |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (מ-2021): | אפרת רייטן • ישראל אייכלר |  |
ויטסלב נזוול

| --- | --- |

 לידה:  26 במאי 1900 Biskoupky, צ'כיה 
 פטירה:  6 באפריל 1958 (בגיל 57) פראג, צ'כוסלובקיה 
 מדינה:  צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד 
 שפות היצירה:  צ'כית, אנגלית, ספרדית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  Valerie and Her Week of Wonders 
 פרסים והוקרה:  אמן לאומי (6 ביוני 1953) 
 חתימה:   
 
ויטסלב נזוול
וִיטֶסלַב נֶזוַל (בצ'כית: Vítězslav Nezval‏; 26 במאי 1900 – 6 באפריל 1958) משורר צָ'כי, ממחדשי השירה הצ'כית במאה העשרים.
ביוגרפיה

ויטסלב נזוול נולד בעיירה המוֹרַבית בִּיסקוֹאוּפְּקִי למשפחה מהמעמד הבינוני, אביו היה מורה, ומגיל צעיר התבלט בכישרונותיו. הוא השלים לימודיו בעירו, ויצא לאוניברסיטאות של ברנו ופראג. תוך השלמת לימודי הפילוסופיה שלו, החל לכתוב שירים ולפרסמם בכתבי העת האוונגרדיים הצ'כים. הוא הסתפח לחבורת משוררים צעירים תוססת בפראג, והיה בין מוליכי המהפך המודרני בשירה הצ'כית.
נזוול היה אמן מבורך ורב כישרונות. הוא היה צייר ומלחין, מנגן ושחקן. הוא נהג להלחין בעצמו את שיריו, ולהופיע איתם על הבמה. בשנות השלושים יצא לפריז, התקרב מאוד אל המשוררים הצרפתיים הסוריאליסטיים, פול אלואר ואנדרה ברטון, והיה בין ראשוני המשוררים הצ'כים שכתבו ברוח הסוריאליסטית המודרנית. בעת שהותו בצרפת וגם לאחריה הכיר כמה יוצרים יהודים, צ'כים וסלובקים, וקשר איתם קשרי ידידות. ביתו ובית הקפה שלו בפראג הפכו למרכז השירה האירופית המודרנית בצ'כיה. בין השאר היה "החונך" הפואטי של אריה להולה, ופתח בפניו את דלתות העולם הספרותי הצ'כי.
נזוול הזדהה לגמרי עם הקו הקומוניסטי הנוקשה שהונהג בצ'כוסלובקיה עם הכיבוש הסובייטי. הוא הפך את סגנון שירתו, והיה ל"משורר חצר" מגמתי, ברוח הריאליזם הסוציאליסטי. ובשנת 1950 חיבר את "שיר השלום" המפורסם, שהפך להמנון של חסידי מוסקבה באירופה ומחוצה לה. על שירו זה קיבל את "פרס השלום", מיסודה של מוסקבה הקומוניסטית.
נפטר בפראג, בירת צ'כיה, בשנת 1958.
בבית הספרים הלאומי בירושלים מצויים שמונה מספריו, בצ'כית, ובהם שיריו, שירי הילדים שלו, מערכוניו ועוד. שירו "מוֹכֶרֶת הפְּלָאוֹת" תורגם בידי אברהם שלונסקי, השיר נדפס בכרך ב' של תרגומי שלונסקי, ושם המשורר צוין כך: ו. נזבל. שיר זה הוא יצירתו היחידה שתורגמה לעברית.
ז'וזה מנואל ברוזו

ז'וזה מנואל דוראו ברוזו (בפורטוגזית: José Manuel Durão Barroso, באלפבית פונטי בינלאומי: [ʒuˈzɛ mɐnuˈɛɫ duˈɾɐ̃w bɐˈʁozu]; נולד ב-23 במרץ 1956) הוא פוליטיקאי פורטוגזי שכיהן כנשיא הנציבות האירופית מ-23 בנובמבר 2004 ועד 2014. שימש ראש ממשלת פורטוגל מ-6 באפריל 2002 עד 17 ביולי 2004.
הקריירה האקדמית

ז'וזה מנואל ברוזו הוא בוגר תואר במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליסבון ובעל תואר שני בכלכלה ותואר ראשון נוסף במדעי הסביבה מאוניברסיטת ז'נבה אשר נמצאת בשווייץ.
הקריירה האקדמית שלו המשיכה בכך שהוא היה מרצה בכיר בפקולטה במשפטים של אוניברסיטת ליסבון.
את פעילותו הפוליטית החל ברוזו עוד בימיו כסטודנט, לפני מהפכת הציפורנים. הוא היה אחד ממנהיגי המחתרת המאואיסטית MRPP והיה במפלגה הקומוניסטית של פורטוגל ומתח ביקורת קשה על התארגנות החינוך במדינה. בשנת 1967 הצטרף ברוזו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שבמסגרתה הוא פועל כיום.
חיים אישיים

ז'וזה מנואל ברוזו הוא בנם של לואיש אנטוניו ברוזו ומריה דה פרייטש. בשנת 1980 התחתן ברוזו עם מריה מרגרידה פינטו ויש להם שלושה ילדים: לואיש, גיליירמה ופרנסישקו.
ברוסו דובר: פורטוגזית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
תארים לשם כבוד
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת רוג'ר ויליאמס, רוד אילנד, 2005
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת וושינגטון, וושינגטון
תואר לשם כבוד במדעי המדינה מאוניברסיטת גנואה, איטליה, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת קובה, יפן,2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת קנדידו מנדס, ריו דה ז'ניירו, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת לה ספיינצה, רומא, 2007
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ורשה, 2007
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת סאו פאולו, ברזיל, 2008
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ליברפול, אנגליה, 2008
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס, ניס, 2008
ראש ממשלת יוון יורגוס פפנדראו ונשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו בפגישה בבריסל בשנת 2010
זלמה מרבאום-אייזינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1924 צ'רנוביץ, ממלכת רומניה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1942 (בגיל 18) Mykhaylivka, טרנסניסטריה, ממלכת רומניה 
 מדינה:  ממלכת רומניה, רומניה, אוסטריה, ברית המועצות, אוקראינה 
 אירועים משמעותיים:  קורבן השואה 
 שפות היצירה:  גרמנית, יידיש 
 
זלמה מרבאום-אייזינגר (בגרמנית: Selma Meerbaum-Eisinger;‏ 5 בפברואר 1924 – 16 בדצמבר 1942) הייתה משוררת יהודיה גרמניה-רומנית. נולדה בצ'רנוביץ, בוקובינה ובגיל 18 נספתה בשואה במחנה עבודה באוקראינה.
קורות חיים

מרבאום-אייזינגר הייתה בתו של הסוחר מקס מרבאום בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה). אייזינגר היה שם המשפחה של אביה החורג. בגיל צעיר החלה ללמוד ספרות. עבודתה הושפעה מהיינריך היינה, ריינר מריה רילקה, אלפרד הנשקה, פול ורלן ורבינדרנת טאגור. ב-1939 החלה לכתוב שירה והייתה מתרגמת מיומנת בין צרפתית, רומנית, יידיש וגרמנית. ב -1940 נמסר האזור שבו התגוררה לברית-המועצות. לאחר פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביולי 1941, נאלצה המשפחה לעבור לגטו צ'רנוביץ. ב-1942 גורשה המשפחה למחנה העבודה מיכאילובקה (אנ') בטרנסניסטריה (כיום באוקראינה), שם מתה זלמה מטיפוס.
עבודתה של מרבאום-אייזינגר כוללת 57 שירים שנכתבו בעפרון וצורפו בכתב יד לכרך בשם Blütenlese (קציר הפריחה). חמישים ושניים שירים היו מקוריים והשאר היו תרגומים מצרפתית, יידיש ורומנית. הכרך הוקדש לאהובה וחברה הטוב לייזר פיכמן, שהיה מבוגר ממנה בשנה. פיכמן אמור היה להעביר את ספר השירים לידיד אחר של מרבאום-אייזינגר, שהתעתד לפרסם את הספר עם בואו לארץ ישראל המנדטורית, אולם פיכמן נפטר בדרך ולא הצליח להעביר את הספר. שיריה של מרבאום-אייזינגר התגלו מחדש ופורסמו על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנת 1979, בעריכת אדולף ראוכוורגר. בשנת 1980 פורסמו בגרמניה הודות למאמציו של העיתונאי והחוקר יורגן סרקה (Serke). הכרך האבוד פורסם במלואו תחת הכותרת Ich bin in Sehnsucht eingehüllt (אני מוכה געגועים). ספר מוקלט של השירים הופק בנובמבר 2005.
סגנון וביקורת

השירים ששרדו מיצירתה של מרבאום-אייזינגר כתובים בסגנון אימפרסיוניסטי בטוח ולירי, אך הנימה השולטת בהם עגמומית. שירה זכו לשבחי הביקורת, והמשוררת הילדה דומין אמרה כי שיריה "צלולים, יפהפיים, קלילים, אך מעבירים תחושה מבשרת רעות". שיריה של מרבאום-אייזינגר, כמו גם שיריהם של רוזה אוסלנדר ופאול צלאן, נחשבים לחלק חשוב בתרבות היהודית-גרמנית של בוקובינה.
לקריאה נוספת

Selma Meerbaum-Eisinger (1979), Blütenlese (בגרמנית), Tel Aviv
Selma Meerbaum-Eisinger (2008), Ich bin in Sehnsucht eingehüllt: Gedichte (בגרמנית), Hamburg: Hoffmann und Campe, ISBN 978-3-455-40121-9  Selma Meerbaum-Eisinger (2008), Ich bin in Sehnsucht eingehüllt: Gedichte (בגרמנית), Hamburg: Hoffmann und Campe, ISBN 978-3-455-40121-9
Ortrun Niethammer: Innere Differenzierung. זלמה מרבאום-אייזינגר: רזיפציה איירר גדיכט נך 1980. In: Inge Hansen-Schaberg (Hrsg. ): אלס סוג verfolgt. אנה פרנק מתה ומותקת. ברלין 2004, ISBN 3-89693-244-6 . (בגרמנית)
מריאנה וירג 'יניה Lăzărescu: "Schau, das Leben הוא כל כך bunt". זלמה מרבאום-אייזינגר, קארין גונדיש או כרמן אליזבת פוצ'יאנו: Drei repräsentative deutsch schreibende Autorenen aus Rumänien . WVB, ברלין 2009, ISBN 978-3-86573-445-7 . (בגרמנית)
פרנצ'סקה פאולינו: אונה ויטה. זלמה מרבאום-אייזינגר (1924-1942), אדיזיוני דל פארו, טרנטו 2013, ISBN 978-88-6537-139-8 . (באיטלקית)
זלמה מרבאום-אייזינגר, פלוריאג'יו, אדיזיוני פורמה ליבר, טרנטו, 2015, ISBN 978-88-6459-060-8 . (באיטלקית)
ויטפילד דיפי

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1944 (בן 80) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, קריפטולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1965)  אוניברסיטת סטנפורד  תיכון ג'מייקה 
 מוסדות:  אוניברסיטת לונדון 
 פרסים והוקרה:  עמית האגודה הבינלאומית למחקר קריפטוגרפי (2004)  היכל התהילה של הגנת הסייבר (2012)  IEEE Koji Kobayashi Computers and Communications Award (1999)  חבר זר של החברה המלכותית (2017)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2011)  עמית מוזיאון היסטוריית המחשב (2011)  פרס טיורינג (2015)  פרס פריס קנלאקיס (1996)  פרס מרקוני (2000)  מדליית ריצ'רד המינג של IEEE (2010)  עמית ACM (2020)  מדליית לואיס לוי 
 תרומות עיקריות
 פיתוח הצפנת מפתח פומבי.
 
דוקטור ביילי וויטפילד (ויט) דיפי (אנגלית: Bailey Whitfield Diffi; נולד ב-5 ביוני 1944 בקווינס שבניו יורק), קריפטוגרף אמריקאי, מחלוצי הצפנת מפתח פומבי. חתן פרס טיורינג לשנת 2015.
ביוגרפיה

את התואר הראשון שלו במתמטיקה רכש במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1965.
דיפי מפורסם בעיקר בשל המצאת רעיון הצפנת המפתח הפומבי בשנת 1975. מאמרם של ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, "כיוונים חדשים בהצפנה" (פורסם לראשונה ב-1976), הציג שיטה חדשה לחלוטין להעברת מפתח הצפנה, שהרחיקה לכת עד כדי פתרון אחת הבעיות היסודיות בהצפנה - בעיית הפצת מפתחות - והתפרסמה לאחר מכן כשיטת דיפי הלמן. נראה שמאמרם היה זה שהמריץ והוביל כמעט, לפיתוח סוג חדש של אלגוריתמים להצפנה, הצפנת מפתח אסימטרי.
עד שנת 1978 ניהל דיפי את מחלקת מחקר מערכות האבטחה בחברת הטלפונים הקנדית נורטל, שם פיתח ארכיטקטורת ניהול מפתחות עבור מערכות אבטחה PDSO ברשתות NT הנקרא X.25.
בשנת 1991 הצטרף דיפי למעבדות סאן מיקרוסיסטמס (במנלו פארק שבקליפורניה) כמהנדס מוערך, שם העביר את מרבית שנות התשעים, בעיקר בפיתוח רעיון המפתח הפומבי והיבטיו השונים.
בשנת 1992 הוענק לו דוקטורט במדעים טכניים על ידי המוסד הפדרלי לטכנולוגיה של שווייץ (ETH). הוא גם עמית בקרן מרקוני וזכה בפרסים רבים, כמו פרס Donald McGannon על מחקרו בהקשר החברתי-מוסרי של מדיניות התקשורת, פרס IEEE-USA בשל תרומתו בפיתוח מדע הקריפטוגרפיה בכתבי העת שפרסם ופרסים נוספים מארגונים שונים כגון NSA, קרן Electronic Frontiers, מכון פרנקלין ועוד.
דיפי נשא דברים מספר פעמים בפני הקונגרס של ארצות הברית והביע את התנגדותו להגבלת השימוש באמצעים קריפטוגרפיים במגזר הפרטי והעסקי.
כיום משמש דיפי בתפקיד קצין אבטחה בכיר בסאן, סגן נשיא ועמית. כמו כן, הוא משמש כפרשן בכיר לחזון מדיניות האבטחה של סאן ואחראי לפיתוח האסטרטגיה של סאן למימוש החזון.
בשנת 1998 התפרסם ספרם של דיפי וסוזן לנדאו Privacy on the Line, העוסק בפוליטיקה של האזנות סתר והצפנה.
ב-2017 אשתו מרי פישר נפטרה .
ולדימיר אוברוצ'ב

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1863 רז'ב, פלך טבר, רוסיה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  19 ביוני 1956 (בגיל 92) מוסקבה, רוסיה, ברית המועצות
 ענף מדעי:  גאולוגיה
 מקום מגורים:  רוסיה
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  המכון להנדסת מכרות בסנקט פטרבורג (1886) 
 מנחה לדוקטורט:  איוואן מושקטוב 
 מוסדות:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג  האקדמיה הסובייטית למדעים  Tavrida National V.I. Vernadsky University  אוניברסיטת מוסקבה  האוניברסיטה הפוליטכנית של טומסק 
 תלמידי דוקטורט:  Mikhail Usov, Evgeniy Vladimirovich Pavlovsky, Vasiliy Sinitsyn, Yefrem Kuznetsov, Yevgeny Zakharov 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל (מונגוליה) (1938)  פרס סטלין  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה לזכר אלכסנדר השלישי  מדליית זהב של האקדמיה למדעים של ברה"מ ע"ש א. פ. קרפינסקי  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  Jubilee Medal "25 Years of the Mongolian People's Revolution" 
 צאצאים:  Dmitry Vladimirovich Obruchev, Sergey Obruchev, Vladimir Obruchev 
 הערות:  גם סופר
 תרומות עיקריות
 חקר גאולוגי של אזור סיביר
 חתימה:   
 
ולדימיר אפנסייביץ' אוברוצ'ב (ברוסית: Владимир Афанасьевич Обручев‏; 10 באוקטובר (28 בספטמבר לפי הלוח היוליאני) 1863 - 19 ביוני 1956) היה גאולוג וסופר רוסי-סובייטי.
קורות חייו

אוברוצ'ב נולד בשנת 1863 במשפחה של קצין בחיל הרגלים הרוסי. אחרי שסיים תיכון התקבל לאוניברסיטה למדעי ההרים של סנקט פטרבורג, שבה בחר במגמת הגאולוגיה - בהשפעת אחד ממוריו, הגאולוג הרוסי הנודע א. ו. מושקטוב.
בשנת 1886, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, נשלח אוברוצ'ב לאזור טורקמניסטן של היום, שם הוא חקר את מדבר הקארא-קום והמציא שיטה לקבע את החולות הנעים על ידי שתילת צמחייה מתאימה ששורשיה מקבעים את החול ולא מאפשרים לו לזוז. כמו כן חקר אוברוצ'ב את נהר האוזבוי הקדום. על שתי עבודותיו אלה הוא קיבל מדליות מהאגודה הרוסית לגאוגרפיה.
בשנת 1888 מונה אוברוצ'ב לגאולוג של פלך סיביר. בסיביר הוא חקר את נהרות הלנה והאנגרה. מחקריו בתחום הגאולוגיה סייעו להתפתחות כריית הזהב באזור. בשנת 1892 יצא אוברוצ'ב במסגרת של משלחת מדענים למסע מחקר בן שנתיים בסין ואסיה התיכונה. הוא עבר יותר מ-13,000 ק"מ ובדרך הפריך השערה שטענה כי אסיה התיכונה הייתה מכוסה במים בעידן השלישון וגילה מין חדש של קרנף שנכחד. על עבודותיו אלה נתנה לו האגודה הרוסית לגאוגרפיה את האות הגבוה ביותר שלה - מדליית זהב גדולה.
בשנת 1895 שב אוברוצ'ב לסיביר, לאזור אגם הבאיקל, שבו תוכננה לעבור מסילת הברזל הטרנס-סיבירית. שלוש שנים חקר את האזור, ואחר-כך שב לאזור כריית הזהב ליד הלנה (1901). באותה שנה ייסד את המחלקה למדעי ההרים של אוניברסיטת טומסק. בשנים 1905-1909 יצא אוברוצ'ב שוב למסע מחקר, הפעם באופן עצמאי, למערב סין וכן חוקר שרשרת הרים הטיאן-שאן והרי אלטאי.
לאחר שפוטר מהאוניברסיטה בשל דעותיו האנטי-ממסדיות, החל אוברוצ'ב לעסוק גם בספרות. באופן טבעי, ספריו קשורים לגאולוגיה ולפלאונטולוגיה - חקר בעלי חיים קדומים. ספרו הראשון, "פלוטוניה", שיצא בשנת 1915, מתאר עולם תת-קרקעי שלם, שחיים בו בעלי-חיים מתקופות קדומות.
לאחר מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה, בחר אוברוצ'ב להישאר בברית המועצות. הוא מרצה באוניברסיטה למדעי ההרים במוסקבה, בשנת 1929 הוא נבחר לחבר באקדמיה סובייטית למדעים, ואחר-כך - ראש המכון הגאולוגי של ברית-המועצות. באותן שנים יוצאים ספריו החשובים "הגאולוגיה של סיביר" ו"תולדות המחקר הגאולוגי בסיביר".
הוא זכה בפרס לנין בשנת 1926, 5 עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום ופעמים בפרס סטלין.
אוברוצ'ב מת בגיל 93 שנים, בשנת 1956.
עיזבונו של אוברוצ'ב > מחקריו הגאולוגיים

אוברוצ'ב חקר בעיקר את אזור סיביר, אך עסק בעבודתו זו בתחומים גאולוגיים מגוונים. הוא חקר את השפעות הרוח, את תקופות הקרח ואת התנהגות הקרח בגאולוגיה בכלל. הוא חקר את ההיסטוריה הגאולוגית של אזור סיביר, את תנועות הקרקע בה, את דרכי התצורה וההיווצרות של מרבצים של משאבי טבע.
עיזבונו של אוברוצ'ב > ספרים

אוברוצ'ב כתב ספרות יפה וספרים בגאולוגיה. הוא כתב ספרי לימוד לתלמידי הפקולטה לגאולוגיה, ספרי מדע פופולרי וספרי מדע בדיוני. אוברוצ'ב גם היה אחד מכותבי ועורכי האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה. להלן רשימת ספריו החשובים:
עיזבונו של אוברוצ'ב > ספרים > ספרי גאולוגיה

"תולדות המחקר הגאולוגי בסיביר"
"הגאולוגיה של סיביר"
"גאולוגיה בשטח"
"מרבצי משאבים"
עיזבונו של אוברוצ'ב > ספרים > ספרי מדע פופולרי

"גאולוגיה בסיסית"
"היווצרות הרים ומרבצי משאבים"
עיזבונו של אוברוצ'ב > ספרים > ספרי מדע בדיוני

"פלוטוניה"
"ארץ סאניקוב" תורגם על ידי חיים גיבורי והופיע בשנת 1967 בהוצאת נ. טברסקי.
"מחפשי זהב במדבר"
לאוברוצ'ב הוענקו חמישה עיטורי לנין, עיטור הדגל האדום העובד, שני פרסי סטלין. על שמו של אוברוצ'ב נקראים באזור סיביר רכס הרים, הר געש, הר וקרחון.
חכימוללה מחסוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 באנו, פקיסטן 
 פטירה:  1 בנובמבר 2013 (בגיל 34 בערך) דאנדה דרפה חיל, פקיסטן 
 מדינה:  פקיסטן
 תפקיד:  אמיר ארגון הטליבאן בפקיסטן
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
חכימוללה מחסוד (באורדו: حكيم الله محسود; 1979 – 1 בנובמבר 2013) היה אמיר ארגון הטליבאן בפקיסטן. לאחר מותו של המנהיג הקודם, בייטוללה מחסוד, בשנת 2009 ממתקפת טילים אמריקאית על ביתו, הפך למנהיג הארגון בפועל. ב-1 בנובמבר 2013 הוא נהרג בזמן שנסע ברכבו על ידי טילים שנורו ממל"ט תקיפה אמריקאי.
ביוגרפיה

חכימוללה נולד בשם ג'משד מחסוד במחוז קוטקאי, ליד העיירה ג'נדולה שבדרום וזיריסטן, בשנת 1979. הוא רכש את השכלתו במדרסה בכפר קטן במחוז הנגו. בייטוללה מחסוד למד אף הוא באותו בית ספר, אך נשר ממנו בסופו של דבר.
ג'משד הצטרף לאיש שבטו בייטוללה בג'יהאד, בהתחלה כעוזרו ושומר ראשו. הוא אימץ את הכינוי זולפקאר, ואחר כך שינה לשם חכימוללה, שפירושו בעל הידע. הוא זכה להכרה בתוך הטליבאן בעבור כישורי הלחימה שלו עם ה-AK-47 ועם טנדר הטויוטה.
בשנת 2004 הוא נהפך להיות דובר בארגון. הוא ארגן מספר פשיטות נגד שיירות אמריקאיות בין השנים 2007–2008, שהכריחו את סגירת מעבר ח'ייבר 6 פעמים. בשנת 2008 הוא קיבל לידיו את הפיקוד על המחוזות אורקזאי, ח'ייבר ועמק קוראם.
ב-22 באוגוסט 2009 הוא מונה להיות מפקד הטליבאן בפקיסטן על ידי 42 חברי שורה. הדבר אישש את דבר מותו של קודמו בתפקיד בתחילת חודש אוגוסט, בייטוללה מחסוד.
במהלך השנים הופצו מספר פעמים שמועות על מותו של חכימוללה, אך כולן הוכחו כלא נכונות.
ב-1 בנובמבר 2013 מל"ט תקיפה אמריקאי שיגר מספר טילים במקום בו שהה חכימוללה בצפון מחוז וזיריסטן, והוא נהרג יחד עם עוד 4 לוחמים.
זלמאי ח'לילזאד

זלמאי ח'לילזאד (פאשטו: زلمی خلیلزاد; נולד ב-22 במרץ 1951) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית באו"ם בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ביוגרפיה

ח'לילזאד נולד ב-1951 למשפחה פשטונית בעיר מזאר-י שריף אשר בצפון אפגניסטן. בנעוריו למד בבית ספר פרטי בעיר הבירה קאבול, ובהיותו בן 15 התקבל לתוכנית חילופי תלמידים ועבר עם משפחתו לארצות הברית.
את התואר הראשון והשני קיבל מאוניברסיטה האמריקנית בביירות בלבנון ואת תואר הדוקטור מאוניברסיטת שיקגו.
בין 1979 ל-1984 שימש כפרופסור למדע המדינה בבית הספר ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה, שם עבד בצמידות לזביגנייב בז'ז'ינסקי אשר, בתקופת ממשל קרטר, הוביל את התמיכה במוג'אהדין בעת מלחמת אפגניסטן הראשונה במסגרת מבצע ציקלון.
בתקופת ממשל רונלד רייגן הפך ליועץ לנשיא בתחומי אפגניסטן ומלחמת איראן–עיראק. אחרי פלישת נאט"ו לאפגניסטן מונה בנובמבר 2003 לשגריר הראשון של ארצות הברית באפגניסטן. בתפקידו זה היה ה"חונך" של השלטון האפגני בחידוש הממשל, כולל הקמת הפרלמנט ויצירת ממשל דמוקרטי המכיל את המיעוט הפשטוני. לאור הצלחתו מונה ב-21 ביוני 2005 לכהונת שגריר ארצות הברית בעיראק של אחרי הכיבוש. גם בעיראק סייע בעריכת הבחירות וייצוב השלטון.
ב-17 באפריל 2007 מונה לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם. הוא סיים את שירותו עם כניסת הנשיא אובמה לבית הלבן. לאחר פרישתו פנה לעסקים פרטיים. הוא הקים חברת ייעוץ ומכהן במועצת המנהלים של חברת הנפט הרביעית בגודלה בנורווגיה, DNO, שהיא בעלת אינטרסים בכורדיסטן.
באוקטובר 2021 דיווח CNN כי זלמיי חלילזאד, שליחו המרכזי של ארצות הברית באפגניסטן, יעזוב את תפקידו באפגניסטן, לאחר סיום נסיגת הכוחות האמריקאים באפגניסטן.
חיים אישיים

ח'לילזאד נשוי לשריל בנארד ואב לשני בנים.
הערות שוליים

↑  בן לנדו, מדיפלומט לאיש נפט, 19.6.2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263710805171  PLWABN: 9810564731505606  BIBSYS: 90264990  BnF: cb124074436 (data)  CiNii: DA0408912X  GND: 172184657  ISNI: 0000 0000 6308 1486  LCCN: n83169127  NKC: xx0037380  NLK: KAC202274761  NSK: 000196311  NTA: 070590486  RERO: 02-A005589127  SUDOC: 033182000  VIAF: 76403335   WorldCat (עם VIAF): 76403335
ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית

ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית (Ad Hoc Liaison Committee או בקיצור AHLC) לעיתים מכונה גם ועידת המדינות התורמות היא ועידה בינלאומית העוסקת בתיאום ובהגשת סיוע כלכלי לרשות הפלסטינית. הארגון הוקם בשנת 1993 וחברות בו 16 מדינות, בראשות נורווגיה ובחסות ארצות הברית והאיחוד האירופאי.
רקע

הארגון הוקם בוושינגטון ב-1 באוקטובר 1993, על ידי ועדת ההיגוי הבינלאומית של שיחות השלום. במטרה לסייע לכלכלה הפלסטינית. המנגנון אמור לקדם פרויקטים כלכליים בתחום התשתית ובניית יכולות לממשלה הפלסטינית ולקדם את יכולותיה העצמאיות. בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, נערכה הפגישה הראשונה של הפורום ב-5 בנובמבר בראשות שר החוץ הנורווגי יוהאן יורגן הולסט. מאז הוועדה נפגשת מידי כמה חודשים.
בשנת 1999 העיד משרד מתאם הפעולות בשטחים כי הועברו לפלסטינים כ-2 מיליארד דולר, ולא 7 מיליארד דולר כפי שהובטח להם.
בשנת 2007 גייסה הוועדה כ-2 מיליארד דולר עבור הפלסטינים.
יושבת הראש הוועדה היא נורווגיה, נותני החסות השותפים הם האיחוד האירופאי וארצות הברית, חברים בה הרשות הפלסטינית, ממשלת ישראל, קנדה, מצרים, קרן המטבע הבינלאומית, האומות המאוחדות, רוסיה, סעודיה ותוניסיה ומזכירה הוא הבנק העולמי.
הערות שוליים

↑  כנס ועידת המדינות התורמות, באתר משרד החוץ
↑  חגי אטקס, ‏המדינות התורמות הבטיחו לפלשתינים 7 מיליארד דולר - אבל העבירו רק 2 מיליארד, באתר גלובס, 13 בספטמבר 1999
↑  ועידת המדינות התורמות: גוייסו 2 מיליארד דולר עבור הפלסטינים, באתר ynet, 17 בדצמבר 2007
ויטנייד

ויטנייד (בהונגרית: Vitnyéd) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ויטנייד קטנה משמעותית, מ-1,450 תושבים בשנת 1990 עד 1,362 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
בוויטנייד חיו 15 יהודים בשנת 1880.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז גיור-מושון-שופרון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | שופרון  • גיור  |  |
| ערים |  בלד •  צ'ורנה •  פרטד •  פרטוסנטמיקלוש •  יאנושומוריה •  קאפובאר •  לבן •  מושונמגיארובאר •  פנונהלמה •  טט |  |
| כפרים | סאן • פאראד • אויקר • אשבאנירארו • בבוט • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד • אבדה • בזי • בן • רטלפ • ברץ' • דונסג • דונסנטפאל • אנשה • פהרטו • גניי • גיורלדמר • גיורשאג • גיורשבנהאז • פר • גיוראויפלו • גיוראויבראט • גיורזאמוי • איקרן • קאיארפץ • קישבאיץ' • קורונצו • קונסיגט • מושונסנטמיקלוש • מזארש • נג'בייץ' • ראבפטונה • שוקורופאטקה • טלטשטווה • טניה • ונק • ואמושסבדי • ניול • אטוונן • נאג'סנטיאנוש • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • אגיאגושסרגן • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אונד • ולצ'יי • ז'ירה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • דר • צקוהאזה • אגייד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • בזניה • דרנוז'לי  • דונקיליטי • דונרמטה • דונסיגט • פקטארדה • הלאסי • הדרוואר • הגיישהלום • קארויהאזה • קימלה • לבל • קישבודק • מאריאקאלנוק • מושונסולנוק • מושונאודוואר • אוירונפה • וארבלוג • ראיקה • ליפוט • פישקי • מצ'ר • בקונגיירוט • בקונפטרד • בקונסנטלאסלו • אץ' • פנייפה • גייראסונפה • לאזי • ניאלקה • פאזמאנדפאלו • רבזד • טריאנפוסטה • רומאנד • טאפסנטמיקלוש • וספרמוורשאן • שיקאטור • טאפ • ארפאש • צ'יקוואנד • פלפץ • גיארמט • גיימרה • גיירסמרה • קישבבוט • מרגש • ואג • מוריצהידה • ראבצ'צ'ן • ראבסנטמיהאי • סרצ'ן • ראבסנטמיקלוש |  |
| יישובים בנפת קאפובאר |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קאפובאר • בבוט • בלד • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד |  |
חואדין

חואדין (ברומנית: Huedin, מבטאים: "הואֶדין", בהונגרית: Bánffyhunyad, ביידיש: הוּנְיַאד) היא עיירה במחוז קלוז' בטרנסילבניה שברומניה.
חואדין ממוקמת בקצה הצפוני של הרי אפוסני (אנ') והיא ידועה ביוזמות התיירות האקולוגית שלה.
אוכלוסייה

לפי נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 2011 אוכלוסיית העיירה מנתה 9,346 אנשים, מתוכם 59.32% רומנים אתניים, 28.88% הונגרים אתניים ו-11.45% צוענים.