stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרז'יו קונסייסאו
קריירת משחק

קונסייסאו החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של אקדמיקה דה קוימברה מעיר הולדתו. את קריירת הבוגרים החל במדי קבוצת פנאפייל מליגת המשנה בפורטוגל בעונת 1993/1994. כעבור עונה אחת עבר לקבוצת לסה, גם היא מליגת המשנה, ועונה אחר כך עבר לראשונה לליגה הבכירה, שם חתם במדי פלגייראס. בעונת 1996/1997 עבר לקבוצת הפאר פורטו. בשתי עונות במדי פורטו זכה קונסייסאו בשתי אליפויות וגביע אחד, כשהצטיין בתפקידו כקשר ימני. בעונתו השנייה בקבוצה אף כבש שמונה שערי ליגה, הישג השיא שלו עד אז, ובתום שתי העונות עזב לראשונה את הליגה הפורטוגזית.
קונסייסאו חתם בקבוצת לאציו האיטלקית לקראת עונת 1998/1999. ב-29 באוגוסט 1998 התקיים מפגש הסופר קאפ האיטלקי. קונסייסאו, באחד ממשחקיו הראשונים בקבוצה, כבש את שער הניצחון לזכות קבוצתו החדשה, 2-1 על יובנטוס. השער נכבש בדקה ה-94, ארבע דקות בתוך ההארכה, והיה לשער המכריע. בהמשך אותה עונה היה קונסייסאו לבורג משמעותי בקבוצה שזכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע. עם פתיחת העונה הבאה זכתה לאציו בתואר הסופר קאפ האירופי, לאחר שגברה על אלופת אירופה, מנצ'סטר יונייטד. קונסייסאו היה בסגל לאציו למשחק, אך לא שותף. בהמשך אותה עונה זכתה לאציו בדאבל, אליפות איטליה והגביע האיטלקי, ובסיום העונה עזב את הקבוצה לאחר שזכה בחמישה תארים בשנתיים.
בעונת 2000/2001 עבר קונסייסאו לפארמה, כחלק מעסקת העברתו של הרנן קרספו ללאציו. הוא שיחק בשורותיה שיחק עונה אחת בלבד, שהסתיימה במקום הרביעי ובהעפלה לגמר הגביע האיטלקי, ובסיומה שוב היה חלק מעסקה סיבובית, במסגרתה עבר לאינטר מילאנו כחלק מהעברתו של סבסטיאן פריי מאינטר לפארמה. לאחר שתי עונות במדי אינטר הסכימו ראשי הקבוצה והשחקן על פרידה משותפת, שלאחריה חזר קונסייסאו ללאציו בעונת 2003/2004. בחציה השני של העונה, שוב לאחר הסכמה הדדית על עזיבה, חזר השחקן לקדנציה שנייה במדי פורטו עד לסיום העונה, ואף זכה במדיה באליפות פורטוגל פעם נוספת.
בקיץ 2004 עבר קונסייסאו למדינה השלישית בקריירה שלו, כשחתם במדי סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית. בעונת הבכורה שלו בקבוצה היה מהבולטים בשורותיה וכבש עשרה שערי ליגה, שיאו האישי לעונה בקריירה. על הופעותיו בעונת הבכורה שלו זכה בתואר נעל הזהב הבלגית לשנת 2005. בתום עונת הבכורה שלו קיבל קונסייסאו את סרט הקפטן של הקבוצה, תפקיד אותו מילא עד לעזיבתו. במרץ 2006 היה קונסייסאו מעורב בתקרית, שבמהלכה לאחר שהורחק בכרטיס אדום הוריד את חולצתו וזרק אותה לכיוונו של שופט המשחק. הוא נענש בחומרה והורחק לחמישה חודשים מהמגרשים. לאחר ההשעיה חזר קונסייסאו לשתי עונות נוספות במדי ליאז'. לאחר שלוש עונות בהן לא זכה בתארים עבר קונסייסאו לכווית, שם חתם במדי אל-קדיסיה כווית, אך למרות חוזה עתק עליו חתם הוא עזב לאחר זמן קצר מכיוון שלא התאקלם במדינה.
בינואר 2008 עבר קונסייסאו לליגה היוונית, שם חתם במדי פאוק סלוניקי, אותה אימן אז בן ארצו, פרננדו סנטוש. בעונת 2008/2009 מונה קונסייסאו לקפטן הקבוצה. בשלבים המוקדמים של עונת 2009/2010 סבל קונסייסאו מפציעה בברכו ממנה התקשה להשתקם, והודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35. הוא התמנה לתפקיד המנהל הטכני של המועדון עד לסיום העונה.
קריירת משחק > נבחרת פורטוגל

קונסייסאו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פורטוגל ב-9 בנובמבר 1996, בניצחון הביתי 1-0 על אוקראינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
הופעת השיא של קונסייסאו במדי הנבחרת הייתה במסגרת טורניר יורו 2000, במשחק השלישי של שלב הבתים. פורטוגל, שכבר הבטיחה את העפלתה לרבע הגמר ועלתה למשחק בעיקר עם שחקני ספסל, פגשה את אלופת אירופה היוצאת, נבחרת גרמניה. קונסייסאו פתח וכבש שלושער שקבע את תוצאת המשחק, 3-0. משם קיבע קונסייסאו את מעמדו להמשך הטורניר, שהסתיים בהעפלת הנבחרת לשלב חצי הגמר.
בטורניר מוקדמות מונדיאל 2002 כבש קונסייסאו ארבעה שערים, כולל מול היריבות של פורטוגל על הכרטיס לטורניר, הולנד ואירלנד. פורטוגל העפילה לטורניר מונדיאל 2002 מהמקום הראשון, ובטורניר עצמו הודחה כבר בשלב הבתים. קונסייסאו פתח בהרכב נבחרתו בכל שלושת משחקיה בטורניר.
הופעתו האחרונה של קונסייסאו הייתה ב-6 בספטמבר 2003, במשחק ידידות בו הובסה פורטוגל בתוצאה 3-0 על ידי ספרד. בסך הכל ערך קונסייסאו 56 הופעות במדי נבחרת פורטוגל, בהן כבש 12 שערים.
קריירת אימון

עם סיום דרכו בפאוק סלוניקי, חזר קונסייסאו לסטנדרד לייז' שם קיבל תפקיד בצוות האימון של הקבוצה. ב-1 בינואר 2012 היה קונסייסאו לראשונה למאמן ראשי, כשהחליף את מאמנה המתפטר של קבוצת אולהאננסה מליגת העל הפורטוגזית. הוא קיבל את הקבוצה שהייתה במקום העשירי בטבלה והוביל אותה לסיים את העונה במקום השמיני. הוא התפטר מתפקידו שנה לאחר מכן, ב-7 בינואר 2013, כשהקבוצה הייתה ממוקמת במקום השמיני בטבלה. עוד באותה העונה, רק שלושה חודשים אחר כך, פוטר מאמנה של אקדמיקה דה קוימברה והוחלף בקונסייסאו. הקבוצה הייתה מדורגת במקום ה-14 עם הגעתו, מקום אחד מעל למקומות המובילים לירידת ליגה. הוא הוביל את הקבוצה להישארות בליגה הבכירה, וזו סיימה במקום ה-11. עונה אחר כך הייתה עונתו המלאה הראשונה כמאמן, כשפתח את העונה באקדמיקה והוביל אותה למקום השמיני בסיום העונה.
לקראת עונת 2014/2015, התמנה קונסייסאו למאמנה של ספורטינג בראגה. בסיום העונה עזב את הקבוצה, ומונה למאמנה של ויטוריה דה גימארייש. הוא הוביל את הקבוצה למקום העשירי בטבלה, וכן במהלך העונה הוביל אותה לניצחון ביתי על פורטו לראשונה מזה 14 שנים. בסיום העונה עזב את הקבוצה בהסכמה הדדית.
ב-8 בדצמבר 2016 התמנה קונסייסאו לתפקיד מאמן נאנט מליגת העל הצרפתית במקומו של רנה ז'יראר, כשהקבוצה הייתה ממוקמת במקום הלפני אחרון בטבלה. קונסייסאו הצליח להוביל את נאנט לחוף מבטחים באופן מרשים, כשהעלה את הקבוצה עד למקום השביעי בתום העונה, שיפור של 12 מקומות. קונסייסאו סיים את תפקידו בקבוצה בתום העונה, וב-8 ביוני 2017, לקראת עונת 2017/2018, שב לפורטוגל והתמנה לתפקיד מאמן פורטו. קונסייסאו החליף בתפקיד את חברו לשעבר לקבוצה, נונו אספיריטו סנטו. כבר בעונת הבכורה שלו על הקווים, הוביל קונסייסאו את פורטו לזכייה באליפות פורטוגל, לראשונה לאחר ארבע אליפויות רצופות של בנפיקה ליסבון.
בעונת 2021/2022 הוביל את הקבוצה לדאבל עם זכייה באליפות וזכייה בגביע הפורטוגלי, אולם באירופה הודחה הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות ומאוחר יותר בשלב שמינית גמר הליגה האירופית על ידי אולמפיק ליון.
ב-30 בדצמבר 2024 מונה למאמנה של מילאן מהסרייה א'.[דרוש מקור]
תארים > תארים כשחקן

אליפות פורטוגל (3): 1996/1997, 1997/1998, 2003/2004
הגביע הפורטוגלי: 1997/1998
הסופר קאפ הפורטוגלי: 1997
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1998/1999
הסופר קאפ האירופי: 1999
אליפות איטליה: 1999/2000
הגביע האיטלקי: 1999/2000, 2003/2004
הסופר קאפ האיטלקי: 1998
נעל הזהב הבלגית: 2005
תארים > תארים כמאמן

אליפות פורטוגל: 2017/2018, 2019/2020, 2021/2022
הגביע הפורטוגלי: 2019/2020, 2021/2022, 2022/2023
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2018, 2022
הסופר קאפ האיטלקי: 2025
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993/1994 | פנאפייל | פורטוגלהליגה הפורטוגזית השנייה | 30 | 2 |
| 1994/1995 | לסה | פורטוגלהליגה הפורטוגזית השנייה | 24 | 3 |
| 1995/1996 | פלגייראס | פורטוגלליגת העל הפורטוגזית | 30 | 4 |
| 1996/1997 | פורטו | פורטוגלליגת העל הפורטוגזית | 26 | 1 |
| 1997/1998 | פורטו | פורטוגלליגת העל הפורטוגזית | 30 | 8 |
| 1998/1999 | לאציו | איטליהסרייה א' | 33 | 5 |
| 1999/2000 | לאציו | איטליהסרייה א' | 30 | 2 |
| 2000/2001 | פארמה | איטליהסרייה א' | 25 | 5 |
| 2001/2002 | אינטר מילאנו | איטליהסרייה א' | 22 | 1 |
| 2002/2003 | אינטר מילאנו | איטליהסרייה א' | 19 | 0 |
| 2003/2004 | לאציו | איטליהסרייה א' | 7 | 0 |
| 2003/2004 | פורטו | פורטוגלליגת העל הפורטוגזית | 11 | 0 |
| 2004/2005 | סטנדרד לייז' | בלגיהליגת העל הבלגית | 27 | 10 |
| 2005/2006 | סטנדרד לייז' | בלגיהליגת העל הבלגית | 25 | 7 |
| 2006/2007 | סטנדרד לייז' | בלגיהליגת העל הבלגית | 22 | 4 |
| 2007/2008 | אל-קדיסיה כווית | כוויתליגת העל הכוויתית | 7 | 5 |
| 2007/2008 | פאוק סלוניקי | יווןליגת העל היוונית | 7 | 0 |
| 2008/2009 | פאוק סלוניקי | יווןליגת העל היוונית | 24 | 4 |
| 2009/2010 | פאוק סלוניקי | יווןליגת העל היוונית | 6 | 0 |
| מדינה | פורטוגל | פורטוגל | 151 | 18 |
| מדינה | איטליה | איטליה | 136 | 13 |
| מדינה | בלגיה | בלגיה | 74 | 21 |
| מדינה | כווית | כווית | 7 | 5 |
| מדינה | יוון | יוון | 37 | 4 |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 405 | 61 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת פורטוגל> שנה | נבחרת פורטוגל> הופעות | נבחרת פורטוגל> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1996 | 1 | 0 |
| 1997 | 7 | 1 |
| 1998 | 3 | 0 |
| 1999 | 9 | 1 |
| 2000 | 12 | 5 |
| 2001 | 6 | 2 |
| 2002 | 11 | 3 |
| 2003 | 7 | 0 |
| סה"כ | 56 | 12 |
הערות שוליים

↑  אינטר רכשה את קונסייסאו וטולדו, באתר הארץ, 6 ביולי 2001
↑  איטליה: סרז'יו קונסייסאו חוזר ללאציו, באתר ynet, 6 באוגוסט 2003
↑  אורי גולדנברג‏, קונסייסאו שוחרר מלאציו וחתם בפורטו, באתר וואלה, 17 בינואר 2004
| נבחרת פורטוגל – יורו 2000 |
| --- | --- | --- |
|  1 באיה •  2 קוסטה •  3 ג'ורג' •  4 וידיגל •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 סה פינטו •  10 קושטה •   11 קונסייסאו •  12 אספינהא • 13 טיישיירה •  14 שאבייר • 15 קושטיניה • 16 בטו • 17 בנטו • 18 פאולטה • 19 קאפוצ'ו • 20 סקרטריו • 21 גומש • 22 קים • מאמן: קואלהו |  1 באיה •  2 קוסטה •  3 ג'ורג' •  4 וידיגל •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 סה פינטו •  10 קושטה •   11 קונסייסאו •  12 אספינהא • 13 טיישיירה •  14 שאבייר • 15 קושטיניה • 16 בטו • 17 בנטו • 18 פאולטה • 19 קאפוצ'ו • 20 סקרטריו • 21 גומש • 22 קים • מאמן: קואלהו | פורטוגל |
| נבחרת פורטוגל – מונדיאל 2002 |
| --- | --- | --- |
|  1 באיה •  2 קוסטה •  3 שאבייר •  4 קניירה •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 פאולטה •  10 רוי קושטה •   11 קונסייסאו •  12 ויאנה • 13 אנדרדה •  14 ברבוסה • 15 נלסון • 16 ריקרדו • 17 בנטו • 18 פרשו • 19 קפוצ'ו • 20 פטיט • 21 גומש • 22 בטו • 23 רוי ג'ורג' • מאמן: אוליביירה |  1 באיה •  2 קוסטה •  3 שאבייר •  4 קניירה •  5 קאוטו •  6 סוזה •  7 פיגו •  8 פינטו •  9 פאולטה •  10 רוי קושטה •   11 קונסייסאו •  12 ויאנה • 13 אנדרדה •  14 ברבוסה • 15 נלסון • 16 ריקרדו • 17 בנטו • 18 פרשו • 19 קפוצ'ו • 20 פטיט • 21 גומש • 22 בטו • 23 רוי ג'ורג' • מאמן: אוליביירה | פורטוגל |
הצ'מפס

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1957–1965, 2020 ואילך
 סוגה:  רוק אנד רול, צ'יקנו רוק, טחאנו
 חברת תקליטים:  אפקס רקורדס, Challenge, צ'אלנג' רקורדס 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לביצוע ה-R&B הטוב ביותר (1958)  היכל התהילה של גראמי (2000) 
 פרופיל ב-IMDb
 
הצ'מפס (באנגלית: The Champs) הייתה להקת רוק אנד רול אמריקאית, המפורסמת ביותר בזכות הלהיט האינסטרומנטלי "‏Tequila‏". הלהקה קיבלה את שמה משמו של סוסו של ג'ין אוטרי (אנ'), צ'מפיון (Champiom, אלוף), והוקמה על ידי מנהלי האולפן ב-Challenge Records (אנ') שבבעלות אוטרי כדי להקליט בי-סייד עבור סינגל של דייב בורג'ס (אנ') בשם "Train to Nowhere". הרצועה התפרסמה יותר מהאיי-סייד, שכן "Tequila" הגיעה למקום הראשון בשלושה שבועות בלבד, והלהקה הפכה ללהקה הראשונה שהגיעה למקום הראשון עם שיר אינסטרומנטלי שהיה הראשון שהוציאה. השיר הוקלט באולפני גולד סטאר (אנ') בסתיו 1957, ובשנת 1959 זכה בפרס גראמי על ביצוע ה-R&B הטוב ביותר. הוא מכר למעלה ממיליון עותקים, וזכה למעמד דיסק זהב על ידי ה-RIAA.
"Tequila" נכתב על ידי הסקסופוניסט דני פלורס (אנ'), אך הקרדיט נזקף לזכות "צ'אק ריו" – כינוי של פלורס – מכיוון שהיה לו באותה תקופה חוזה בחברת תקליטים אחרת (RPM Records). פלורס, שנפטר בספטמבר 2006, היה ידוע בשם "הסנדק של הרוק הלטיני". "הסקסופון המלוכלך" של פלורס והצורה שבה שר בקול נמוך "טקילה" הם סימני ההיכר של השיר. פלורס ויתר על הזכויות לשיר בארצות הברית, אך שמר על הזכויות ברחבי העולם עד מותו.
יש גרסאות כיסוי רבות של המנגינה, כולל גרסת ג'אז של הגיטריסט וס מונטגומרי משנת 1966. הוא הוקלט גם על ידי הראפרים ALT (אנ') ו-XL Singleton. לצ'מפס היו גם הצלחה עם קטעים אינסטרומנטליים אחרים, כמו "Limbo Rock" ו-"El Rancho Rock". בשנת 1985, הופיע "Tequila" בולטת בסרט "ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן".
הצ'מפס הקליטו גם המשך ל-"Tequila", בשם "Too Much Tequila".
חברי הלהקה

צ'אק ריו - סקסופון, שירה (דניאל פלורס; 11 ביולי 1929 בסנטה פאולה (אנ') שבקליפורניה – 19 בספטמבר 2006 בהנטינגטון ביץ' שבקליפורניה)
דייב בורג'ס - גיטרת קצב (אנ') (מכונה "דייב דופרי", נולד ב-13 בדצמבר 1934 בבוורלי הילס שבקליפורניה)
דייל נוריס - גיטרה מובילה (נולד בספרינגפילד שבמיזורי)
באדי ברוס - גיטרה מובילה
בוב מוריס - גיטרה בס (נולד בהייסטי (אנ') שבארקנסו)
דין מק'דניאל - בס (28 ביוני 1943 בארקנסו סיטי שבקנזס – 1 בנובמבר 2006 באוקלהומה סיטי שבאוקלהומה)
בנג'מין ואן נורמן - בס (19 ביולי 1928 באן ארבור שבמישיגן – 3 בנובמבר 1958 בבואנה פארק (אנ') שבקליפורניה)
קליף הילס - בס
ג'וזף ברנס - נגן בס (נפטר ב-12 באפריל 1999)
ג'ין אלדן - תופים (נולד בשנת 1930)
דין ברד (אנ') - פסנתר (31 באוגוסט 1935 בסנטה אנה (אנ') שבטקסס – 4 באפריל 1989 בקולמן (אנ') שבטקסס)
הצמד סילס אנד קרופטס (אנ')
דייב "סנאפי" סמית' ניגן בס מסוף 1959 עד 1960. חברים אחרים בתקופה זו היו ג'ימי סילס, דש קרופטס, ג'וני מיקס ודייב בורג'ס. חברי הלהקה המאוחרים יותר כללו את גלן קמפבל, ג'רי קול (אנ'), צ'אק דאונס (תופים), ריץ' גריסום, ג'וני מקס (מג'ין וינסנט והבלו קאפס (אנ'), גיטרה), גארי נילנד (תופים), ג'רי פאקט (גיטרה), מרווין סיידרס ולאון סנדרס. ההרכב האחרון של הלהקה, בשנת 1964, כלל את ג'וני טרומבטור, שכתב כמה שירים עם ג'ים סילס, דאש קרופטס, מוריס מרשל, הבסיסט קרטיס פול ומחליפו של סילס בסקסופון, קית' מק'קנדריק.
הערות שוליים

1 2 3  Colin Larkin, ed. (2002). The Virgin Encyclopedia of Fifties Music (שלישית ed.). Virgin Books. p. 65. ISBN 1-85227-937-0.
↑  "THE CHAMPS (1958-1965)". Seals and Crofts. נבדק ב-2020-01-20.
↑  "1st Annual Grammy Awards". Grammy.com. נבדק ב-2020-01-20.
↑  Murrells, Joseph (1978). The Book of Golden Discs (2nd ed.). London: Barrie and Jenkins Ltd. p. 98. ISBN 0-214-20512-6.
↑  Pete Larsen. "Danny Flores, 'Tequila' songwriter, dies at 77". Ocregister.com. נבדק ב-2020-01-20.
↑  Campbell, Glen (1994). Rhinestone Cowboy. New York: Villard Books. p. 50. ISBN 0-679-41999-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0941 4304  MusicBrainz: bbaa7a18-98ff-4540-9973-8f8340a83d3b
הלל בוטמן

| --- | --- |

צילום של הלל בוטמן
 לידה:  11 בספטמבר 1932 סנקט פטרבורג, רוסיה
 פטירה:  22 במאי 2019 (בגיל 86) ירושלים 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים, ישראל
 ידוע בשל:  מעורבותו בתנועה הציונית בברית המועצות ותפקידו בפתיחת מסך הברזל
 השכלה:  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג 
 http://www.exodus.org.il/
 
הלל בוטמן (ברוסית: Гиле́ль (Ги́ля) Бу́тман); ‏11 בספטמבר 1932 בלנינגרד – 21 במאי 2019 בירושלים) היה ממקימי תנועת הנוער הציונית בלנינגרד ומיוזמי מבצע חתונה. הוא נעצר נשפט ל-10 שנות מעצר על פעילותו הציונית במשפט לנינגרד השני, מהם ריצה כאסיר ציון 9 שנים. בישראל עבד כמשפטן במשרד מבקר המדינה עד לפרישתו לגמלאות. הלל כתב 3 ספרים, שניים מהם מתעדים את תנועת הנוער הציונית בלנינגרד, החקירה, המשפט ותחילת הדרך בגולאג. הספר השלישי עוסק בסיפוריהם של אנשים אותם פגש בתפקידו כמבקר המשטרה במשרד מבקר המדינה.
קורות חיים > תחילת הדרך

הלל נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחה יהודית, ונקרא בשם הרוסי גיליה איזראליביץ' ( Ги́ля Изра́илевич). משפטן בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרסבורג 1954, עבד כחוקר במשטרת סנקט פטרסבורג עד שפוטר בגלל חשד לפעילות ציונית לאחר מכן סיים תואר בהנדסת מכונות בטכניון 1969.
קורות חיים > פעילות ציונית

ב-5 בנובמבר 1966 ייסד עם חבריו את ארגון הנוער הציוני של לנינגרד, פעילות הארגון כללה הדפסת והפצת ספרות שחיזקה את הקשר בין יהודי רוסיה לעמם והייתה אסורה בברית המועצות, קיום "אולפנים" מחתרתיים בהם נפגשו צעירים יהודיים ולמדו יחד עברית, ניסיון לפרוץ לתודעה העולמית עם זעקתה של יהדות רוסיה שרוצה לצאת לארצה - ישראל.
בסתיו 1969, הכיר את מארק דימשיץ, שניהם ביחד גיבשו את התוכנית לחטוף מטוס לישראל כדי לעורר את דעת הקהל הבינלאומית למצוקתם של יהודי רוסיה הרוצים לצאת לישראל אך מסך הברזל בלתי חדיר!! מאוחר יותר הוא הכיר לדימשיץ את אדוארד קוזנצוב וסילבה זלמנסון שהיו שותפיו למבצע חתונה. שימש כגשר בין הנהגת הארגון הציוני הלנינגרדי שהתנגדה למבצע לבין הקבוצה ובה הלל בוטמן שהאמינה בנחיצות הפעולה הנואשת, לבסוף התגבשה הפשרה לשאול את דעתה של ישראל ולקבל את "עצתה", תשובתה של ישראל הייתה שלילית והלל בוטמן נאמן להבטחתו ויתר על התוכנית. ב-15 ביוני 1970 היום בו בוצע ניסיון חטיפת המטוס במסגרת מבצע חתונה, נעצר במבצע נרחב של הק.ג.ב. בזמן בו נעצרה כל הנהגת הארגון הציוני בלנינגרד.
במאי 1971 נשפט במשפט לנינגרד השני ל-10 שנות מאסר, "הלל בוטמן נחשב, כנראה, על ידי אנשי הק.ג.ב. למנהיג וליוזם לפיכך נפסקו לו 10 שנות מאסר בתנאים מחמירים"
"הלחץ הכבד ביותר הופעל על בוטמן. בוטמן שהיה בקשר עם דימשיץ ויהודים תושבי ריגה, נאשם לפי סעיף 64 - בגידה במולדת שהעונש המרבי עליו עונש מוות. כל השאר הואשמו בפעילות אנטי סובייטית בלבד לפני סעיף 70."
שוחרר במסגרת עסקת חילופין בין ארצות הברית לברית המועצות ועלה ארצה באפריל 1979.
קורות חיים > חייו בישראל

הלל בוטמן חבר למשפחתו שחיה בקיבוץ נען, עמד בהצלחה בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין וחזר לעסוק במקצוע המשפטים, מאוחר יותר עבר עם משפחתו לירושלים ועבד במשרד מבקר המדינה עד ליציאתו לגמלאות.
ספריו

לנינגרד ירושלים וחניה ארוכה ביניהן, סיפורו של הארגון הציוני בלנינגרד, מהקמתו ועד להיותו תנועה ארצית. הספר מסתיים במעצר פעילי התנועה ב-15 ביוני 1970 הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1981
עת לחשות ועת לדבר - סיפור המעצר. החקירה, המשפטים, וההגעה למחנה הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1984
From Leningrad to Jerusalem, The Gulag way -באנגלית, סיפור הארגון הציוני, המעצרים, המשפט והחקירה, תרגום ועריכה מחודשת של שני הספרים בתוספת אפילוג המספר על ההגעה לארץ המובטחת, Benmir Books.ברקלי, 1990
פרשים ללא ראשים וללא נשמות - יש אנשים שאינם זוכים להגנה ממשטרת ישראל, אלא דווקא ההפך, אלה כמה מסיפוריהם, ירושלים, 2004
ראו גם

מבצע חתונה
יהדות ברית המועצות
העלייה מברית המועצות בשנות ה-70
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90
הערות שוליים

↑  נחמיה לבנון, הקוד נתיב, עמ' 347
↑  נחמיה לבנון, הקוד נתיב, עמ' 364
↑  נחמיה לבנון, הקוד נתיב, עמ' 366
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274992305171  GND: 11885366X  ISNI: 0000 0000 6679 1344  LCCN: n83065491  NTA: 131819364  VIAF: 88361744   WorldCat (עם VIAF): 88361744
אהרון גולדפינגר

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1944 (בן 80)
 כינוי:  אהרל'ה
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 עיסוק:  מפיק, עורך
 מעסיק:  רשות השידור (1968–2006), עצמאי
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  ורד הזהב  פרס כינור דוד 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  aaron.goldfinger.5
 
אהרון (אהרל'ה) גולדפינגר (נולד ב-12 ביולי 1944) הוא מפיק, ועורך תוכניות טלוויזיה וסרטים. ההוגה והמפיק של תוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", מפיק "סיבה למסיבה" ו"שעה טובה", ומהדמויות הדומיננטיות בהיסטוריה של הערוץ הראשון והתקשורת בישראל בכלל, בששת העשורים האחרונים.
ביוגרפיה

אהרון גולדפינגר גדל בקרקוב שבפולין, בנם של שאול ורחל, ואח לנילי הרכבי–גולדפינגר. עלה לישראל ב-1950 ובגיל 16 נסע ללמוד בלונדון. עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. את השכלתו המקצועית רכש גולדפינגר בבית ספר לצילום וקולנוע בירושלים.
גולדפינגר מתגורר ברמת השרון, נשוי לעמיאלה (לבית תדמור) ולהם שלושה ילדים: טל, יועץ אסטרטגי והבעלים של חברת גולדפינגר תקשורת, מחברות הייעוץ התקשורתי הגדולות בישראל; דן, צייר, רועה צאן ואומן זכוכית; ורון, צלם ועורך מוזיקלי. גולדפינגר הוא בן דודו של ראש עיריית חיפה יונה יהב.
ביוגרפיה > קריירה

את דריסת הרגל הראשונה של גולדפינגר בתעשיית הקולנוע עשה בהפקה ההוליוודית "הטל צל ענק" בכיכובם של קירק דאגלס, פרנק סינטרה וסנטה ברגר. הסרט צולם ברובו בישראל, ובאחד מימי הצילום פגש אחראי הניצבים בגולדפינגר וביקש את סיועו. אנשי ההפקה זיהו את כישרונו וקראו לו לסייע בהפקת סרטים נוספים. כך החל את הקריירה שלו כמפיק. "להט במים" היה הסרט הראשון בהפקתו. לאחר מכן הפיק את "רק היום" בכיכובו של זאב רווח ו"קומפוט נעליים".
בסוף שנות ה-60, עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, לימים הערוץ הראשון, החל גולדפינגר את הקריירה שלו כמפיק בטלוויזיה. גולדפינגר היה שותף לצוות ההקמה של הערוץ הראשון (הטלוויזיה הישראלית), ושותף לשידור הראשון והבלתי נשכח, שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות ה-20 במאי 1968. מאז הפיק גולדפינגר וערך את ההפקות הגדולות ביותר של הערוץ והשידורים המיוחדים, ובהם הפקות ימי העצמאות, שידורי המכביות וסיקור ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
גולדפינגר היה מנהל אולפן במהדורת "מבט ראשון" וכן הוא יזם, ערך והפיק מאות משדרים מכל תחומי השידור – בתחומי החדשות, האקטואליה, הספורט והבידור.
גולדפינגר עמד מאחורי הפקתן של תוכניות הבידור הנצפות ביותר באותן שנים ובהן התוכניות "שעה טובה" בהנחייתם של מני פאר ומאיר שלו, ששודרה בין השנים 1979-1984; "סוף שבוע" עם ירון לונדון; תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון "סיבה למסיבה" עם מני פאר, גידי גוב, אילי גורליצקי, ספי ריבלין, דודו דותן ורבקה מיכאלי (הפינה הסאטירית עם שלמה ניצן), והאגף הסגור כתב אפרים סידון בכיכובם של טוביה צפיר, אסנת וישינסקי, רבקה מיכאלי ועוד ותוכניות נוספות.
גולדפינגר תרם רבות גם לעולמות התרבות בישראל והיה מעורב בהפקות מוזיקליות עם הזמרים שלום חנוך, יהודית רביץ, שלמה ארצי, אריק איינשטיין, נעמי שמר ועוד.
גולדפינגר אחראי לפיתוח פורמטים ותוכניות קונספט בתחומים רבים שטרם נראו קודם בטלוויזיה הישראלית. הוא הגה ויזם את התוכנית פופוליטיקה בהנחיית דן מרגלית ועם פאנל שכלל את טומי לפיד, אמנון דנקנר וישראל אייכלר, פורמט טלוויזיוני חדשני, הראשון ששילב ריאיון פוליטי אינטראקטיבי המביא לידי ביטוי את הזירה הציבורית באמצעות שילוב של פאנל אורחים קבוע ומשתנה, המגלם את השונות הפוליטית והחברתית בישראל. התוכנית שילבה הופעות מוזיקה, המבוצעות באולפן על ידי זמרי פופ. פורמט זה יצר סדר יום תקשורתי חדש, והשפיע באופן דרמטי על אופי השיח התקשורתי והאקטואלי בישראל.
גם התוכניות "משעל חם" בהנחיית ניסים משעל ו"הקבינט" עם דנה ויס בערוץ השני, "פוליטיקה" עם יעקב אחימאיר בערוץ הראשון, "מועצת החכמים" ו"המטה המרכזי" עם נדב פרי בערוץ עשר, הן פרי יצירתו של גולדפינגר.
גולדפינגר הפיק את הסרטים הדוקומנטריים "יואל, ישראל והפשקיוולים" (בימוי: לינה צ'פלין) וכן "מדינת אכזיב – מקום של אהבה" (בימוי: אתי וויזלטיר) אשר שודרו בערוץ 8.
גולדפינגר הפיק וערך בשנת 1999 את שידור תחרות האירוויזיון מירושלים. איגוד השידור האירופאי ציין משדר זה כמשדר היפה ביותר של אותה שנה.
בשנת 2006 פרש גולדפינגר מרשות השידור, ומאז הוא מפיק סרטים ותוכניות עבור ערוץ 8, ערוץ 10, ערוץ 2 והערוץ הראשון.
49 שנים אחרי שהיה שותף לפתיחת שדורי הערוץ הראשון, סגר גולדפינגר מעגל כאשר הפיק את "סיבה למסיבה עם רבקה מיכאלי", המשדר האחרון ששודר בערוץ הראשון לפני סגירת רשות השידור בשנת 2017.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

חבר המדור הבינתחומי במועצה הישראלית לתרבות ואמנות
חבר הוועד המנהל של מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, ירושלים
חבר הוועד המנהל של הזירה הבין-תחומית
חבר בוועדות תרבות עיריית ירושלים
חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
פרסים

גולדפינגר זכה בפרס ורד הזהב (Rose d'Or) היוקרתי וזכה בציון לשבח בגין הפקת התוכנית "טוביה על הגג" במסגרת תחרות תוכניות טלוויזיה מכל העולם אשר נערכה במונטריי, שווייץ בשנת 1992[דרוש מקור].
כמו כן זכה גולדפינגר פעמיים בפרס כינור דוד, המוענק ליוצרים בתחומי עשייה שונים בתרבות הישראלית, ואף זכה בפרס ישראל של הסוכנות היהודית עבור משדרים מיוחדים אשר חינכו לקרב בין פלגים בחברה הישראלית.
הערות שוליים

↑   רז שכניק, סיבה לקאמבק, באתר "ידיעות אחרונות", 29 ביוני 2016
המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897)

המלחמה היוונית-עות'מאנית של 1897 (בטורקית: 1897 Osmanlı-Yunan Savaşı or 1897 Türk-Yunan Savaşı),  ביוונית: Ελληνοτουρκικός πόλεμος του 1897) המכונה גם מלחמת שלושים הימים וביוון גם 97' השחורה (ביוונית: Μαύρο '97 או מלחמת ביש המזל Ατυχής πόλεμος), הייתה מלחמה שנערכה בין ממלכת יוון לאימפריה העות'מאנית. המלחמה הייתה נטושה על שאלת מעמדו של האי כרתים, אשר היה נתון לשליטה עות'מאנית בעוד שמרבית תושביו היו יוונים שביקשו זה מכבר להסתפח לממלכת יוון. התערבותן של המעצמות הביאה לסיום המלחמה ולהשגת אוטונומיה לכרתים שענייני החוץ שלה נתונים בידי העות'מאנים. זהו הניסיון הצבאי הראשון שבו עמד הדרג הצבאי והמדיני ביוון מאז מלחמת העצמאות ב-1821.
רקע

ב-1878 הורה קונגרס ברלין לאימפריה העות'מאנית לחתום על הסכם חאלפה (Χαλέπα), שבו התחייבה לממש את התחייבותה משנת 1868 להעניק אוטונומיה רחבה לכרתים. אף על פי כן הוסיפו העות'מאנים להתעלם מהתחייבותם. ב-1894, לאחר ששלוש התקוממויות פרצו בכרתים ב-1885, 1888 ו-1889, השיב הסולטאן עבדול חמיד השני את המדינאי היווני-עות'מאני אלכסנדר קאראתדורי פשה לתפקידו כמושל כרתים. אך נכונותו של זה להביא לידי מימוש התחייבותה של האימפריה בהסכם חאלפה עוררה את זעמה של הקהילה המוסלמית באי, והובילה לחידוש העימותים בינה לבין הקהילה היוונית ב-1896.
תגבורת צבאית עות'מאנית נשלחה לכרתים על מנת להשקיט את המהומות, בעוד שמנגד הגיעו אל האי מתנדבים מיוון על מנת לחזק את ידי הקהילה היוונית המקומית. ציי המעצמות שפטרלו במימי כרתים הוסיפו להגברת המתיחות. עם זאת הושג לבסוף הסכם בין הצדדים והמהומות שככו לזמן מה. הן שבו והתלקחו בינואר 1897 ונשאו אופי אלים במיוחד. המורדים היוונים הכריזו על מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית למען שחרור כרתים ואיחודה עם ממלכת יוון.
ביוון נמתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה תאודורוס דליאניס (Δηλιγιάννης) על ידי יריבו דימיטריוס ראליס על שקצרה ידו לכאורה מלהושיע בעניין כרתים. בבירה אתונה נערכו הפגנות מתמשכות שבהן האשימו המפגינים את המלך גאורגיוס הראשון ואת ממשלתו בהפקרת אחיהם בכרתים. בעלי-משרות צבאיות ומדיניות רבים ביוון, שהיו חברי הארגון הלאומני-מיליטריסטי "החברה הלאומית", דחפו גם הם לעימות מיידי עם העות'מאנים.
פריצת המלחמה

ב-25 בינואר 1897 הפליגו לכרתים אניות נושאות חיילים ראשונות, מלוות בספינת הקרב "הידרה", והורידו על חופה שני גדודים, סמוך לחאניה. ב-2 בפברואר, חרף התחייבותן של המעצמות לשמור על הריבונות העות'מאנית בכרתים, הכריז מפקד הכוחות טימוליאון ואסוס (Βάσσος) על איחודה עם יוון. המעצמות דרשו בתגובה מדליאניס שיפנה לאלתר את כוחותיו מכרתים בתמורה למתן אוטונומיה לאי. הדרישה נדחתה, וב-7 בפברואר פרץ הקרב המלא הראשון בין היוונים לעות'מאנים, קרב ליוואדייה (Λιβαδειά), שבמהלכו גבר הכוח הניסיוני היווני על הכוח העות'מאני החזק בעל 4,000 החיילים. לאחר מכן הורה ואסוס לכוחות לסגת מחאניה בירת כרתים, אולם מורדים מכרתים תקפו את הכוחות העות'מאניים אף בחודשים פברואר ומרץ 1897. ספינות המלחמה של השייטת הבינלאומית הפציצו את המורדים, והנחיתו כוח בינלאומי של מלחים ונחתים בחוף כדי לכבוש את חאניה. עד סוף מרץ הגיע לסיומו הקרב הגדול על כרתים, אם כי ההתקוממות נמשכה.