לאומיות אוקראינית
היסטוריה > תביעה למעמד בתוך האימפריות: 1848–1890

בעת אביב העמים של 1848, המיעוט הפולני האמיד והדומיננטי בגליציה האוסטרית התקומם ותבע בכורה. השלטונות תמכו בתגובה בהתכנסותה של "המועצה הרותנית העליונה", שנועדה לייצג את האינטרסים של הרותנים (כפי שנקראו הסלאבים המזרחיים) ולשמור על רוב האיכרים בצדו של הכתר. המועצה הכריזה כי הרותנים לא היו לא פולנים ולא רוסים, אך השתייכו לאותו העם כמו אחיהם בצד הרוסי של אוקראינה. היא תבעה חלוקה של גליציה, הכרה וטיפוח של שפת העם וייצוג פוליטי עבורו. המועצה פורקה ב-1851, לאחר דיכוי המהפכות; השלטון התיר את המשך התפתחותה של השפה, ואף מינה פרופסור ללימודה באוניברסיטת למברג, שנעשתה למוקד אינטלקטואלי של הלאומיות האוקראינית.
עלייתו של אלכסנדר השני לכס ב-1855 הִשיבה רוח ליברלית, והאינטלקטואלים של "אחוות קירילוס ומתודיוס" חזרו מן הגלות ומבתי-הכלא. קוסטומרוב, שבצ'נקו, עמיתיהם ו"אוקראינופילים" אחרים התקבצו ב-1858 בסט. פטרבורג בחוג ספרותי חשאי-למחצה שכונה "הרוֹמָדַה". בין 1861 ל-1862 הם הוציאו לאור את כתב-העת "אוסנובה"; ב-62' חיבר פבלו צ'ובינסקי את השיר "תהילת אוקראינה לא אבדה ולא חרותה".
הרעיון ה"אוקראינופילי" צבר תנופה גדולה עקב נהירה לא-צפויה מצד האליטות. דור קודם לכן, לאחר מרד נובמבר הפולני ב-1831, נישלו הרשויות הצאריות כ-40,000 בני-אצולה דוברי פולנית מתאריהם. חלק ניכר מילדי אותן משפחות, שאיבדו את מעמדן אך לא את השכלתן, הגיע להכרה שתמיכת האיכרות היא שחסרה במרד, ואימצו אתוס פופוליסטי של התקרבות לצמיתים, בדומה לנרודניקים; ההזדהות עם פשוטי העם הביאה כמה מהבולטים שב"משוגעים לצמיתים" (חלוֹפּוֹמָנים), כפי שנקראו, לזנוח את פולניותם ולאמץ את זהותם הלאומית ה"מקורית". אישים כמו הרופא-שנעשה-היסטוריון וולודימיר אנטונוביץ' למדו לדבר בלשון הכפריים והתהלכו לבושים בחולצות רקומות ובכובעי פרווה גסים, כשהם מזהירים את האצולה כי עליה להשתלב בעם הפשוט ולאהבו, או להיכחד. הממשל הצארי, שנזקק לכל בעל-ברית אפשרי במאבקו לדכא את הלאומיות הפולניות בספר המערבי, שמח על הכרסום בה (הפופוליסטים הנלהבים אף המירו את דתם מקתולית לאורתודוקסית) ועל אף חשדנותו, סבל את התופעה. החלופומנים הקימו "הרומדות" נוספות בכל רחבי אוקראינה, הגדולה והפעילה שבהן בקייב; לצד פעילות אינטלקטואלית בקרב חבריהן, הן עסקו בהנחלה של התודעה והתרבות שניסחו להמונים באמצעות בתי-ספר של יום ראשון. 67 מוסדות כאלו פעלו ברחבי הארץ ב-1862.
הסובלנות שגילה הממסד הרוסי נמוגה במהירות. ב-1863 התמרדו הפולנים שוב, ונסכו ברשויות נחישות לחסל כל גילוי בדלני. הוחלה מדיניות דיכוי נוקשה. אף ברמה העיונית, התחלף הפאן-סלאביזם הפלורליסטי יחסית בלאומיות כלל-רוסית שוביניסטית, שדרשה לא רק נאמנות לצאר אלא גם טמיעה ב"אומה הרוסית רבתי", ש"האומה הרוסית הקטנה" — השם הישן והפופולרי לתושבי הארץ, שהדגיש את נאמנותם למוסקבה — הייתה אך ענף נחשל שלה. היכולת להחזיק בנאמנויות מרובות ולהיות "אוקראינופיל" ונתין מהימן נפגעה. ביולי 1863 פרסם שר הפנים פיוטר ואלוייב צו שקבע שהלשון "הרוסית הקטנה" איננה שפה נפרדת אלא רוסית משובשת, ואסר על רוב הפרסומים בה. בתי-הספר של יום ראשון נסגרו, וההרומדות צמצמו את פעילותן או פורקו. התנועה התגמדה חזרה לעיסוק של אינטלקטואלים בפולקלור ובהיסטוריה, ואף בצורתה זו לא זכתה לרווחה. ב-1876 פרסם הקיסר צו שהרחיב את האיסור על שימוש באוקראינית, ופיטר כמה אקדמאים שעסקו בה, ובראשם הפרופסור מיכאילו דרהומנוב, איש ההרומדה של קייב. לצד המכה שספג הרעיון האוקראינופילי, הוביל הדבר דיאלקטית לחידוד נוסף של הזהות המקומית ולפתיחת האפשרות להעניק לה היבט פוליטי. דרהומנוב, בעצת חבריו, גלה לז'נבה, שם היה חופשי לפרסם את חזון ה"אוקראינופילים" ברמה. הוא שילב סוציאליזם עם לאומיות, והטיף לכך שטרם תיפתר הבעיה החברתית והאיכרים יגאלו מעוניים ופיגורם, התקדמות פוליטית לא תתאפשר בכל מקרה.
בגליציה הייתה האינטליגנציה דוברת-האוקראינית חופשית מדיכוי שלטוני, ופנויה לעסוק בדיונים אקדמיים. המריבות בין התנועות הלאומיות שביקשו את הזדהותם של הסלאבים המזרחיים באזור לא פסחו עליה: בשלהי שנות ה-1860 אירע פילוג בין המפלגה השמרנית, בני מעמד הכמורה המבוגרים, ששמרו על זיקה לפאן-סלאביזם הישן והיו מלוכנים מסורים, לבין שתי קבוצות פוליטיות עולות: מחד לאומנים כל-רוסים, ומנגד פופוליסטים, שהיו מקורבים ל"אוקראינופילים" בשטח הרוסי (אם כי הוסיפו להשתמש ב"רותנים" ככינוי לעמם עד שלהי המאה). כתמיד בגליציה, הפולמוס התבטא בראש ובראשונה בשאלת לשון הלימודים בבתי-הספר. הפופוליסטים, שהתארגנו לראשונה ב"חברת הנאורות" שקמה בלמברג ב-1868, ביקשו לתקנן שפה על בסיס להגם של האיכרים, תוך אימוץ מפעלם הספרותי של שבצ'נקו וחבריו במזרח, ודחיית הסלאבונית המיושנת של השמרנים והרוסית של הפרו-רוסים. בהיעדר צנזורה, העיתונים וכתבי-העת של הפופוליסטים בגליציה הפכו לבימה עבור ה"אוקראינופילים" הנרדפים, שרבים מהם עברו את הגבול והבריחו את פרסומיהם חזרה לאזור הרוסי. מלבד הסופרים והפעילים הגולים, לא חסרו הפופוליסטים במערב יוצרים משלהם, ראש וראשון להם איוואן פרנקו.
אף שהפרו-רוסים בלעו את המפלגה השמרנית, והסבו את מוסדותיה לקידום השפה הרוסית, וחרף אהדה בלתי-מבוטלת בקרב האוכלוסייה, הם לא יכלו להתחרות בכושר הארגון של יריביהם: עד ראשית המאה ה-20, "חברת הנאורות" הקימה רשת של 1,700 חדרי קריאה ציבוריים, הפיצה פרסומים באוקראינית מודרנית בהיקף של 650,000 עותקים, וארגנה 500 קואופרטיבים שונים שסיפקו אשראי, ציוד ותמיכה לאיכרים. ב-1885 ארגנו הפופוליסטים את "מועצת העם", המוסד הפוליטי העליון שריכז את פעילות התנועה.
בשתי הנחלות האוסטרו-הונגריות האחרות מלבד גליציה שהייתה בהן אוכלוסייה רותנית גדולה, בוקובינה ורותניה הקרפטית, הלאומיות האוקראינית נתקלה בתגובות הופכיות. רעיונות הפופוליסטים פשטו במהרה בבוקובינה, ששכנה בחלק האוסטרי. הם בנקל הן על השמרנים הפאן-סלאבים והן על הפרו-רוסים, שהיו מועטים וחלשים יותר מבגליציה. מנהיגיהם, המלומד סטפן סמל-סטוצקי ובעל האחוזות מיקולא וסילקו, הכניסו שלושה צירים ללנדטאג המקומי וציר לרייכסראט בווינה הבירה. לבתי-הספר באוקראינית ניתנה עצמאות ומפקח משלהם, והוקמו מסגרות רבות. הלאומיות האוקראינית פרחה בחבל בעשורים הבאים. רותניה הקרפטית, במחצית ההונגרית של הקיסרות, הייתה כה נחשלת ומפגרת עד שרעיונות מודרניים כמעט לא היו רלוונטיים לתושביה. השכבות המשכילות העדיפו להתבולל בתרבות ההונגרית; הפרו-רוסים זכו להצלחה ניכרת, וכמה אינטלקטואלים מקומיים אף קידמו זהות מקומית, נבדלת מהאוקראינית.
ב-1890, השלטונות האוסטריים ניסו להביא לפשרה רותנית-פולנית בגליציה, עקב חששם ממלחמה קרבה עם רוסיה. השמרנים/פרו-רוסים היו אנטי-פולניים במובהק, וסירבו. ציר הפרלמנט הפופוליסט יוליאן רומנצ'וק, ראש "מועצת העם", הסכים. נפתח "עידן חדש" קצר ימים בחבל, שכלל ויתורים מסוימים מצד הפולנים. השלטון נטה עתה לטובת הפופוליסטים, שהיו ממילא הקבוצה הגדולה יותר בקרב הרותנים, וב-1892 העניק להם ניצחון בחזית העיקרית. משרד החינוך האוסטרי קבע את הלשון העממית כבסיס לשפת ההוראה בבתי-הספר הרותנים.
באותו העשור, לנוכח העוינות כלפי רוסיה שדיכאה את בני עמם בשטחים שבשלטונה וקידמה את לאומיותה שלה על חשבונם, הפופוליסטים בגליציה דחו את השמות "רותניה", "רוס" ו"רותנים" ככינוי לארצם ולעמם. הם החלו להשתמש יותר ויותר בשמות "אוקראינה" ו"אוקראינים", שהתקבעו סופית כדור לאחר מכן, סביב מלחמת העולם הראשונה.