stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין אומאלי
ביוגרפיה

אומאלי, בנם של ברברה ומרטין, נולד בוושינגטון די. סי. וגדל בערים בת'סדה ורוקוויל במרילנד. הוא זכה לחינוך קתולי אדוק ומשפחתו ממוצא אירי. ב-1985 סיים תואר ראשון באוניברסיטה הקתולית האמריקאית בוושינגטון. ב-1988 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מרילנד והחל לעבוד כעוזרו לענייני העיר בולטימור של התובע הכללי במדינת מרילנד ואביה של רעייתו לעתיד.
את הקריירה הפוליטית שלו החל במהלך לימודי התואר הראשון, כמתנדב בקמפיין של הסנאטור מהמפלגה הדמוקרטית גארי הארט לנשיאות ארצות הברית. ב-1982 עבד במטה הבחירות של חברת בית הנבחרים ברברה מיקולסקי בהתמודדותה לסנאט. ולאחר בחירתה עבד בלשכתה עד 1988.
ב-1990 התמודד בבחירות לסנאט של מדינת מרילנד אך לא נבחר. ב-1991 נבחר למועצת העיר בולטימור. ב-1999 התמודד בבחירות לראשות העיר, הוא זכה לרוב של 53% בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית וניצח בבחירות הכלליות ברוב גדול. ב-2003 ניצח שוב בבחירות לראשות העיר וזכה לכהונה שנייה בתפקיד. בתקופת כהונתו התמקד בנושאי שיטור וביטחון, כולל יישום מערכת ממוחשבת לייעול אכיפת החוק על בסיס מידע סטטיסטי, בדומה ל-COMPSTAT, שיטה אותה אימץ ממשטרת ניו יורק.
ב-2006 התמודד למשרת מושל מרילנד, הוא גבר על בוב ארליך, המושל המכהן מהמפלגה הרפובליקנית, ברוב של 52.7%. ב-2010 ניצח שוב את אורליך ברוב של 56.2%. כמושל הכניס לשימוש במרילנד מערכת דומה למערכת העזר הממוחשבת לסיוע באכיפת החוק שהפעיל בבולטימור, תוך שילובה בין כלל סוכנויות אכיפת החוק במדינה. הוא קידם חוקים לביטול עונש המוות במדינה, בעד נישואים חד-מיניים, בעד קנאביס רפואי, בעד הגבלת כלי נשק ובעד הכרה בתושבות קבע של מהגרים לא חוקיים בעלי רקורד חיובי.
אומאלי סיים את כהונתו כמושל בינואר 2015, לאחר מיצוי שתי תקופות הכהונה האפשריות בחוקת מרילנד.
במאי 2015 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות 2016. ב-1 בפברואר 2016, לאחר שנכשל באיסוף צירים באסיפות הבחירה באיווה (עם השגת 0.6 מספירת הקולות המקבילים לצירים), הודיע על פרישתו מן המרוץ.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, ציין אומאלי כי אין זה זמן לפיוס, ויש להילחם בטראמפ כמו שדיטריך בונהופר לא התפשר במאבקו בנאצים ומרטין לותר קינג לא התפשר במאבקו בקו קלוקס קלאן.
בדצמבר 2023 מונה לנציב מנהל הביטוח הלאומי בידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. בשנת 2025 התמודד לראשות הוועדה הדמוקרטית הלאומית, אך סיים במקום השלישי עם 44 קולות בלבד.
הוא נישא לקתרין (קייטי) ב-1990 והם הורים לשני בנים ושתי בנות. אומאלי היווה בין השאר השראה ליצירת דמותו של טום קרקטי מהסדרה הסמויה. כמו אומאלי גם קרקטי הוא חבר מועצת העיר בולטימור שזוכה בבחירות לראשות העיר בולטימור על אף היותו לבן בעיר שרובה המוחלט אפרו-אמריקאים ובהמשך נבחר למושל מרילנד. אומאלי זעם על ההשוואה בינו לבין קרקטי וטען שהוא כמו תרופת הנגד לרעל מהסמויה.
הערות שוליים

1 2 3 4  Should Martin O’Malley Be President?, מגזין Washington Monthly ‏מאי-יוני 2013
↑  דני זאק, ‏גל גאה בארה"ב: גם מרילנד אישרה נישואים בין בני אותו מין, באתר ‏מאקו‏, 19 בפברואר 2012
↑  Martin O'Malley Suspends Presidential Campaign,‏ ABC News‏, 1 בפברואר 2016
↑  מרטין אומאלי בטוויטר, 14 בינואר 2017
↑  O’Malley still hates ‘The Wire’ but will drink beer, snap a selfie with David Simo, וושינגטון פוסט, 22 ביולי 2014
↑  Martin O’Malley, Tommy Carcetti and 2016, אתר thedailybeast.com
↑  The Wire may be off the air, but O'Malley still dealing with Carcetti drama, בולטימור סאן, 22 ביולי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5726 7419  LCCN: no2015149489  MusicBrainz: 273dc9e0-d747-4982-97d7-d5c46360400e  VIAF: 517144783102401815357   WorldCat (עם VIAF): 517144783102401815357
שיבוש מהלכי משפט

שיבוש מהלכי משפט היא עבירה פלילית שמטרתה לפגוע בתקינותו של ההליך המשפטי ולהקשות על רשויות החוק לבצע את מלאכתן. דוגמאות נפוצות לפעולות שיבוש הליכים: העלמת ראיות, שינוי פיזי בזירת הפשע, מתן עדות שקר ועוד.
מאפייני העבירה

עבירת שיבוש הליכי משפט נתפסת במערכת המשפט כעבירה חמורה בעלת פוטנציאל נזק משמעותי, עד כדי כך שהשופט מנחם אלון קבע שזו אחת משתי העילות הבודדות שבגינן ניתן לעצור אדם עד תום ההליכים, וזאת על אף זכותו הבסיסית של האדם לחירות.
עבירת שיבוש הליכי משפט היא עבירה 'התנהגותית', שאינה דורשת תוצאה של שיבוש בפועל. היסוד העובדתי של העבירה הוא רחב, וניתן לבצע את העבירה במעשה או במחדל, אשר גורמים להפרעה בתקינותו של ההליך השיפוטי. דהיינו, די בהוכחה ממנה עולה בבירור כי זו הייתה כוונתו של הנאשם. די בכך שהמעשה היה עלול להביא לשיבוש הליכים, ולהביא לפגיעה באושיות המשפט, כדי לבסס יסוד מספיק לגיבוש יסודות העבירה.
שיבוש הליכי משפט חל על כל התהליך השיפוטי, וכולל גם את שלב החקירה הפלילית וההוצאה לפועל.
לחובת הנאמנות הקיימת בין הסנגור למרשו, קודמת חובת הציות לחוק בכלל, ולחוק הפלילי וכללי האתיקה בפרט. משכך, אסור לסנגור לסייע באופן פעיל למעשה שעלול להיחשב כשיבוש הליכי משפט. עבירה זו, על אף היותה מנוסחת כלפי הנאשם, יש לראותה, לדברי ד"ר לימור זר-גוטמן, כחובה החלה גם על עורך הדין, שמחויב שלא להטעות את בית המשפט מבחינה אתית-מוסרית ולאו דווקא על ידי חקיקה או פסיקה.
חקיקה ופסיקה בישראל

שיבוש הליכי משפט היא עבירה פלילית המוגדרת בחוק העונשין, כאחת משלל עבירות הנכללות בסימן א': שיבוש עשיית משפט, וזו לשון הסעיף:
"העושה דבר בכוונה למנוע או להכשיל הליך שיפוטי או להביא לידי עיוות דין, בין בסיכול הזמנתו של עד, בין בהעלמת ראיות ובין בדרך אחרת, דינו – מאסר שלוש שנים; לעניין זה, "הליך שיפוטי" – לרבות חקירה פלילית והוצאה לפועל של הוראת בית משפט".
שיבוש הליכי משפט היא עבירה פלילית נפוצה, המתווספת לעיתים קרובות כעבירה משלימה לעבירות חמורות יותר. דוגמאות לאנשי ציבור שהואשמו (בין השאר) בשיבוש הליכי משפט: משה קצב, הרב יאשיהו פינטו, שלמה בניזרי, ועוד.
דוגמאות מהמשפט העברי

בסיפור התנ"כי של מכירת יוסף על ידי אחיו, מנסים האחים להעלים ראיות למכירת יוסף, באמצעות טבילת כתונת הפסים שלו בדם שעיר עיזים ובאמצעות ראייה זו לטעון שנטרף על ידי חיית טרף. מעשה זה מהווה מעין שיבוש הליכים תוך ניסיון להעלים ראיות בנוגע לעבירה שבוצעה.
הערות שוליים

↑  ד"ר דליה צמריון חלק, "חביב אדם שנברא בצלם – על משנתו של השופט מנחם אֵלון בדיני מעצר", הסניגור 192 14 (2013).
↑  ע"פ 3372/11 משה קצב נ' מדינת ישראל, תק-על (4) (2011)
רע"פ 7153/99 אורי אלגד נ' מדינת ישראל, פ"ד נה(5), 729, 743 (2001).
↑  אליאב שוחטמן, ‏על העבירות של שיבוש מהלכי משפט והכשלת שוטר במילוי תפקידו, שערי משפט ב (3)(6), 383, עמ' 389 (2001).
↑  ד"ר לימור זר-גוטמן, "חובת עורך הדין לא להטעות את בית המשפט", עיוני משפט כד(2), 414, 460-462 (2000).
↑  סעיף 244 לחוק העונשין, התשל"ז-1977.
↑  דנה שביט & אילנה קנטור, שיבוש מהלכי משפט, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏02/05/2010
↑  ע"פ 3372/11 משה קצב נ' מדינת ישראל, פ"ד תק-על (4) (2011).
↑  תפ (ת"א) 43357-09-14 מדינת ישראל נ' יאשיהו יוסף פינטו, (2015).
↑  ע"פ 5083/08 שלמה בניזרי נ' מדינת ישראל, (2009).
↑  ספר בראשית, פרק ל"ז, פסוקים כ"ג–ל"ג.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532132905171  GND: 4183493-8  LCCN: sh89005318
שלום לוי

הרב שלום לוי עם הרבנים שלמה משה עמאר  ואיתמר לוי
הרב שלום לוי ואשתו חוה
הרב שלום דוד לוי (1956 - י"ט באב ה'תשפ"ב, 16 באוגוסט 2022) היה רב ישראלי, דתי לאומי, שכיהן כרב העיר קריית שמונה.
ביוגרפיה

נולד ב-1956 במרוקו. בגיל צעיר התייתם מאמו. למד בישיבת ימית ובישיבת מרכז הרב, ונסמך לרבנות. לאחר נישואיו התגורר במצפה יריחו. התמנה לרב ראשי בקריית שמונה ב-1995 לצד הרב האשכנזי צפניה דרורי. הוא הקים בעיר כולל ועמד בראשו. הנהיג במערכת הכשרות בעירו להשתמש בתוצרת חקלאית מהיתר מכירה גם בכשרות למהדרין.
נפטר לאחר מחלה קשה, ונקבר בבית הקברות בקריית שמונה. עם פטירתו הכריזה עיריית קריית שמונה על יום אבל, ובוטלו אירועי תרבות ופנאי.
משפחתו

היה נשוי לרבנית חוה ואב לשמונה ילדים.
בנו, הרב איתמר לוי הוא רב קהילה וראש כולל בקריית שמונה. חתנו, הרב חייא בן חמו הוא רב קהילת בית הרמב"ם במודיעין, ומחבר הבלוג דרשות למעגל השנה. בן דודו היה הרב משה דדון, רב מושב אדרת.
הערות שוליים

↑  מתוך ההספד שנשא חתנו בעת ההלויה
↑  הרב ראובן אוחנה, "בעניין ליתן תעודת כשרות למהדרין בעסק שמשתמש בתוצרת חקלאית (פירות וירקות) מהיתר מכירה", תנובות שדי 119, ניסן-אייר תשע"ה, עמ' 49 - 51.
↑  דורון שנפר,יום אבל - קריית שמונה מתאבלת על פטירתו של הרב שלום לוי זצ"ל, אתר העירייה, 16 באוגוסט 2022
↑  זכתה בתואר יקירת העיר קריית שמונה לשנת 2023 על פעילות חסד של שנים ארוכות.
↑  אודות הרב איתמר לוי שליט"א
↑  כולל חיוך, אתר "חדשות הגליל"
↑  בית הרמבם - מודיעין, באתר rambammodiin.blogspot.com
↑  דרשות למעגל השנה, באתר drashotforyou.blogspot.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עבאס נילפורושאן

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1966 אספהאן, איראן
 נהרג:  27 בספטמבר 2024 (בגיל 58) ביירות, לבנון
 מדינה:  איראן איראן
 השתייכות:  משמרות המהפכה האסלאמית משמרות המהפכה האסלאמית  כוח קודס
 תקופת הפעילות:  1980–2024 (כ־44 שנים)
 דרגה:  סרתיפ (מקבילה לתת-אלוף)
 תפקידים בשירות
 מפקד קורפוס לבנון
 פעולות ומבצעים
 מלחמת איראן-עיראק  מלחמת האזרחים בסוריה  מלחמת חרבות ברזל
עבאס נילפוֹרוּשָאן (בפרסית: عباس نیلفروشان; 23 באוגוסט 1966 – 27 בספטמבר 2024) היה גנרל איראני, מפקד גיס סוריה-לבנון (גיס 18000) של כוח קודס במשמרות המהפכה האסלאמית מאפריל 2024 ועד מותו. היה סגנו של מוחמד רזא זאהדי, וירש אותו בתפקיד כאשר הלה נהרג בתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק, במסגרת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל. נילפורושאן נהרג בידי ישראל במבצע סדר חדש, כאשר נועד עם בכירי חזבאללה, בהם מנהיג הארגון חסן נסראללה במפקדת הארגון ברובע הדאחייה בביירות.
ביוגרפיה

נילפורושאן נולד וגדל באספהאן. לאחר המהפכה האיראנית התנדב לשורות הבסיג', נלחם במלחמת איראן–עיראק ועלה בשורות משמרות המהפכה האסלאמית. הוא שימש כסגן ראש אגף המבצעים של כוחות היבשה של משמרות המהפכה בשנים 2005–2007. בשנים 2010–2014 עבד כמפקד המכללה לפיקוד ומטה של משמרות המהפכה, ומשנת 2019 היה סגן המבצעים של משמרות המהפכה.
ב-2019 החל לשמש כסגנו של מוחמד רזא זאהדי בראש מערך המבצעים של משמרות המהפכה, ובהמשך מונה לסגנו בפיקוד על גיס 18000 במלחמת האזרחים בסוריה. ב-26 באוקטובר 2022, מחלקת המדינה ומחלקת האוצר של ארצות הברית הטילו סנקציות על נילפורושאן על תפקידו בדיכוי ההפגנות באיראן על הרג מהסה אמיני.
לאחר שרזא זאהדי נהרג ב-1 באפריל 2024 מונה נילפורושאן למפקד הגיס. במהלך כהונתו הקצרה בת חמשת החודשים הסלים העימות מול ישראל במסגרת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל. במבצע סדר חדש, בו תקף חיל האוויר הישראלי את המפקדה המרכזית של חזבאללה, נהרג נילפורושאן יחד עם חסן נסראללה, עלי כרכי ובכירי חזבאללה אחרים. ב־12 באוקטובר נמצאה גופתו בהריסות מפקדת חזבאללה. שרידיו הוטסו לאיראן, וההלוויה התקיימה ב-17 באוקטובר באספהאן לאחר סדרת טקסי הלוויות בטהראן, קום ומאשחד.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  Iran-related Designations; Russia-related Designations; Global Magnitsky Designation, Office of Foreign Assets Control, ‏26 באוקטובר 2022
↑  באיראן בטוחים: "בין אם נסראללה נהרג ובין אם לא, המלחמה תהיה בשלב אחר לגמרי", באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2024
↑  האלוף עבאס נילפורשן, מפקד כוח קודס בלבנון, נהרג בהפצצה בביירות, באתר מעריב אונליין, 28 בספטמבר 2024
↑  שלו שינברג, דיווחים: נמצאה גופתו של מפקד גיס לבנון וסוריה בכוח קודס, באתר בחדרי חרדים, 12.10.24
↑  "Iran's Quds Force chief Qaani attends general's funeral". France 24 (באנגלית). 15 באוקטובר 2024. נבדק ב-15 באוקטובר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
אונס בדוי

אונס בדוי הוא תלונת שווא מכוונת ובה האשמה באונס שלא התרחש. שכיחות מקרים אלה משתנה ממדינה למדינה. על פי מחקרים שונים, שיעור המקרים של אונס בדוי מתוך התלונות שהוגשו הוא 1.5% בדנמרק, 8% בארצות הברית ו-10% בקנדה.
אומדני השכיחות

קשה מאוד להעריך את השכיחות של האשמות שווא באונס. תיקי אונס נסגרים ממספר סיבות ומקרה של האשמת שווא או עדות שקר הוא רק אחד מהמקרים הללו.
דו"ח סטטיסטי של ה-FBI משנת 1996 העריך את מספר האשמות השווא באונס בכ-8%. הערכה זו נחשבת לשגויה, בגלל השימוש בקריטריונים שנחשבים כיום למופרכים, כמו:
הקורבן לא ניסה להדוף את החשוד
החשוד לא השתמש בכוח פיזי או בנשק
לא היו לקורבן פגיעות גופניות
הייתה מערכת יחסים קודמת בין הקורבן לנאשם.
באוסטרליה נערכה בדיקה של 850 תלונות על אונס שהוגשו בשנים 2000 עד 2003, ונמצא כי 2.1% מהתלונות היו תלונות שווא.
מחקר של משרד הפנים הבריטי משנת 2005 בדק 2,643 תלונות על אלימות מינית, שמתוכן המשטרה סיווגה כ-8% כתלונות שווא. המחקר מצא שהסיווג של המשטרה לקוי ולא תואם את הקריטריונים הרשמיים לסיווג תלונה ככוזבת. אם מיישמים את ההנחיות הרשמיות לסיווג תלונה ככוזבת, מסתבר שרק 3% מהתלונות היו תלונות שווא. בדו"ח נאמר: "ראיונות עם שוטרים ועם מתלוננות מגלים שקיימת תרבות של חשד בתוך המשטרה, אפילו בקרב אלה שנחשבים למומחים בחקירת מקרי אונס. דרכי החקירה נוטות לייחס למתלוננות חשד לאונס בדוי לעיתים קרובות, במקום לקיים חקירה זהירה עם דגש על איסוף ראיות."
בשנת 2012 פורסם דו"ח של משרד המשפטים בממלכה המאוחדת שסקר תביעות האונס שהוגשו בשנים 2011–2012 ומצא כי 35 (0.6%) מתוך 5,651 התלונות שהוגשו היו על אונס בדוי. מחברי הדו"ח ציינו: "העובדה שמישהי לא הגישה תלונה או חזרה בה, היא לא כשלעצמה הוכחה שהאונס היה בדוי." הדו"ח מצא שרוב האשמות השווא במקרים של אונס או אלימות במשפחה הגיעו מאנשים פגיעים, בדרך כלל בגילאי 21 ומטה, ולעיתים קרובות בעלי בעיות נפשיות. בחלק מהמקרים האדם שהתלונן תלונת שווא אכן היה קורבן להתעללות, גם אם לא זו שעליה דיווח. הדו"ח הדגיש שמקרים של האשמות שווא באונס הן דבר נדיר.
על פי נתוני פרקליטות המדינה, 9% ומטה מהתלונות בישראל הן תלונות שווא. בשנים 2011–2013 נפתחו 255 תיקי חקירה בגין תלונה כוזבת על עבירות מין או עבירות אלימות במשפחה, ומתוכם רק ב-23 מקרים הוגש כתב אישום, וחלקם הסתיים בזיכוי.
אומדני השכיחות > המחקר של רומני (2006)

בשנת 2006 פורסם מחקר של פיליפ רומני בכתב העת למשפטים בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', שסקר מספר מחקרים קודמים שנעשו בנושא זה. במחקר הובאו שתי מסקנות:
לעיתים קרובות אנשי משטרה מסווגים תלונה על אונס כתלונת שווא על פי שיקולים מוטעים. חלק מקציני משטרה מפגין לעיתים קרובות ספקנות במקרים של תלונה על אונס, בעוד שאחרים מפרשים מקרים של חוסר ראיות או משיכת התלונה כ-"הוכחה" לתלונה כוזבת.
בחלק מהמחקרים שבדקו את שיעור תלונות השווא נעשה שימוש במדגם קטן ולא מייצג, או בקריטריונים מפוקפקים לקביעה כי תלונה היא כוזבת. למשל, באחד המקרים קצין משטרה העריך שהתלונה היא כוזבת מכיוון שלדעתו היה "בלתי אפשרי לחלוטין להסיר את תחתוניה, שהיו צמודים לגופה השמן, בניגוד לרצונה."
| מספר | דיווחים כוזבים שיעור (%) |  |
| --- | --- | --- |
| תיילייד ותומסון (1986) | 1 מתוך 56   4 מתוך 39 | 1.5% (מינימום)  10% (לכל היותר) |
| מחלק אונס בניו יורק (1974) | לא מפורט | 2% |
| הרש וסלקין (1974) | 10 מתוך 545 | 2% |
| קלי ואחרים (2005) | 67 מתוך 2,643 | 3% האשמות שווא "אפשריות" ו"סבירות")   22% (נרשמו על ידי המשטרה כ"לא-פשע") |
| גייס (1978) | לא מפורט | 3-31% (הערכות שניתנו על ידי המשטרה מנתחים) |
| סמית' (1989) | 17 מתוך 447 | 3.8% |
| משרד המשפטים של ארצות הברית (1997) | לא מפורט | 8% |
| קלארק ולואיס (1977) | 12 מתוך 116 | 10.3% |
| הריס וגרייס (1999) | 53 מתוך 483   123 מתוך 483 | 10.9% (האשמות "שווא/זדון")  25% (נרשמו על ידי המשטרה כ"לא-פשע") |
| ליאה ואחרים (2003) | 42 מתוך 379 | 11% |
| HMCPSI/HMIC ‏(2002) | 164 מתוך 1,379 | 11.8% |
| מק'קאהיל ואחרים (1979) | 218 מתוך 1,198 | 18.2% |
| מחקר משטרת פילדלפיה (1968) | 74 מתוך 370 | 20% |
| צ'יימברס ומילר (1983) | 44 מתוך 196 | 22.4% |
| גרייס ואחרים (1992) | 80 מתוך 335 | 24% |
| ג'ורדן (2004) | 68 מתוך 164   62 מתוך 164 | 41% ("שווא", טוען)  38% (אובחן על ידי המשטרה כ"אולי נכון/אולי שווא") |
| קנין (1994) | 45 מתוך 109 | 41% |
| גרגורי ליס (1996) | 49 מתוך 109 | 45% |
| מקלין (1979) | 16 מתוך 34 | 47% |
| סטיוארט (1981) | 16 מתוך 18 | 90% |
מקרים ידועים של אונס בדוי

נערי סקוטסבורו – תשעה נערים שחורים שנעצרו ב-1931 במדינת אלבמה לאחר תלונת שווא על אונס של שתי נשים לבנות.
הזמר קונור אוברסט הואשם באונס בשנת 2013 אבל לאחר זמן מה המתלוננת הודתה שהיא בדתה את ההאשמות.
ג'ינה-ליסה לוהפינק האשימה שני גברים באונס, אך בית משפט החליט שזה אונס בדוי והיא צריכה לשלם קנס של 24 אלף יורו.
מקרים ידועים של אונס בדוי > בישראל

חיים יאנוס, אז יו"ר מרחב כנרת בהסתדרות, הואשם בשנת 1997 על ידי ארבע עובדות הסתדרות בביצוע מעשים מגונים. בית משפט השלום בנצרת זיכה את יאנוס זיכוי מוחלט וקבע שהארבע חברו כנגדו מתוך מחשבה שהוא האחראי לפיטוריהן.
במרץ 2016 קבע בית המשפט העליון כי מוטי מורל פעל כיועץ תקשורת לארבע נשים, שקשרו קשר "לתפור תיק" על אונס לעו"ד אורי דניאל, שהיה בסכסוך עם חלק מהנשים. השופטים עמית ושהם קבעו שאכן הנשים שיקרו, בעוד השופטת ברק-ארז סברה כי "לא הוכח באופן פוזיטיבי כי התלונות היו כוזבות."
בשנת 2017 התפרסם מקרה של בדואית בת 19 שנתבעה בשל תלונת שווא על אונס בדוי. בית המשפט קבע שלא היה אונס, אך החליט שלא להרשיע את הצעירה, לאחר שהתברר שהיא נחטפה ונאנסה בכפרה, ומצאה מקלט אצל אדם אחר שניצל אותה מינית.
הערות שוליים

↑  Study of Reported Rapes in Victoria 2000-2003, Summary Research Report, באתר "מרכז המידע הפלילי האמריקאי" (אנ'), ‏יולי 2006 (באנגלית).
↑  False Allegations of Rape, באתר הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', ‏מרץ 2006 (באנגלית).
↑  Rape investigations 'undermined by belief that false accusations are rife', באתר הגרדיאן, ‏13 במרץ 2013 (באנגלית).
1 2   רויטל חובל, צעירה הועמדה לדין בגין תלונת שווא על אונס, ולא הורשעה בשל נסיבות חייה, באתר הארץ, 3 ביולי 2017
↑  סוכנות הידיעות, בלוגרית מאשימה את סולן ברייט אייז באונס, באתר ynet, 8 בינואר 2014
↑  Gina-Lisa Lohfink soll 24.000 Euro Strafe zahlen, stern.de (בגרמנית)
↑  איתי רום, ‏השקר שנשאר, באתר גלובס, 17 בינואר 2008
↑  ע"א 7426/14 פלונית ואחרות נ' עו"ד אורי דניאל, ניתן ב־14 במרץ 2016
גרגורי אבו

גרגורי אבו (נולד ב-1974) הוא אמן וידאו ופרפורמנס ומעצב, יליד צרפת, שחי בישראל מאז 2013.
ביוגרפיה

אבו נולד בשנת 1974 למשפחה ממוצא יהודי-אלג'יראי, בעיירה מלאן הסמוכה לפריז. הוא למד לתואר ראשון בתקשורת ועיצוב בבית הספר למקצועות התקשורת (École des nouveaux métiers de la communication) (1996) ולאחר מכן עיצוב ואמנות בבית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות (אנ') (2009), בפריז. הוא פתח סטודיו לעיצוב ושימש כמנהל אמנותי עבור בתי אופנה יוקרתיים, כגון Hermès, להם הפיק חומרים שיווקיים וקולנועיים. לאורך עשור חקר באופן עצמאי את מדיום הצילום; סטילז ווידאו. בשנת 2009, בעקבות מפנה בחייו, החליט לנסוע לקצה הצפוני של העולם, לאי גוטלנד בשוודיה, שהיווה אתר לסדרת עבודות צילום. אבו נדד בין ארצות – ביניהן צרפת, שוודיה, נורווגיה ויפן – שהה בהן תקופות ויצר. בשנת 2013 החליט להגר לישראל, ומאז הוא חי ועובד בתל אביב-יפו. אבו מתרגל יוגה ומתעניין בדתות ובתורות רוחניות, וניכרת ההשפעה של אלה על עבודותיו.
תערוכות יחיד

2006 – פיאצה דלו אמור פרפטו (Piazza dello Amor Perfetto), גלריה אטיללו (Gallery Attilalou), פריז
2019 – "גוטלנד – שלוש פעימות / Areyouthere?", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2021 – "ידעתיך", המשכן לאמנות עין חרוד, עין חרוד
הערות שוליים

↑  דוידוביץ', מירי, "הקובייה הכחולה", Miri Davidovitz – Israeli fragments, 15.3.2018.
1 2 3  ברנרד, ג'וי, "נוכח ונמוג: גרגורי אבו מספר את הזכרונות של הגוף", פורטפוליו, 29.3.21.
1 2  "גרגורי אבו: גוטלנד – שלוש פעימות" (קטלוג התערוכה), אוצר: יונה פישר, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 25 במאי – 24 באוגוסט 2019.
↑  "ידעתיך", על התערוכה, אתר המשכן לאמנות עין חרוד.
↑  "דף מקורות לתערוכה – גרגורי אבו, ידעתיך 2021" (טקסט התערוכה), אוצרים: בת שבע גולדמן אידה ויניב שפירא, פברואר -31 ביולי 2021.
↑  בצלאל, דנה, "מיצג שריפת שם השם הוקרן לילדי גן ממלכתי-דתי", מקור ראשון, 21.6.21.
↑  יוסי שטארק, האומן ששרף את שם ה' זומן לחקירה במשטרה, באתר בחדרי חרדים, ‏21 ביולי 2021
↑   אבי פיטשון, "השנאה בלב של האנשים קיימת לפני התערוכה הזו", באתר הארץ, 29 ביוני 2021
↑  חנן גרינווד, שרף את שם האלוהים: מיצג שעורר סערה הוסר, באתר ישראל היום, ‏24 ליוני 2021
↑  נצחיה יעקב, הוסר המיצג של האמן ששרף את שם ה': "קיבלתי איומים ואמירות קשות", באתר ynet, 24 ביוני 2021
↑  שיחת זום עם האמן, על התערוכה "ידעתיך" בעקבות הסערה הציבורית, החל מדקה 6:25.
אידומיאה

אִידוּמיאָה (בלטינית: Idumaea) הייתה יחידה מנהלית יוונית בדרום ארץ ישראל שבו גרו אדומים בתקופה ההלניסטית.
יש טוענים שהמקום היה מיושב כבר בתקופה הפרסית, על פי אוסטרקונים מן המאה הרביעית לפנה"ס שנתגלו במרשה (אך לא נמצא ביסוס היסטורי נוסף התומך בכך). במחקר מקובלת ההבדלה במונחים: "אדום" ו"אדומים" המשויכים לתחומי עבר הירדן המזרחי ולתקופת הברזל בארץ ישראל לבין אידומיאה ותושביה האדומיאים יושבי דרום יהודה בתקופה הפרסית וההלנסטית בארץ ישראל. אידומיאה מאוזכרת גם בתקופה הקלאסית (התקופה ההלניסטית ורומית) לתיאור חבל הארץ שמדרום ליהודה ושפלת יהודה, מקרית-גת ובית-גוברין, דרך חברון לערד. עם גלות בבל נדדו אדומים מערבה וצפונה ואכלסו שטחים אלו, שפונו מיהודים, בעוד האדומים עצמם נדחקו בדרום-מזרח מפני הנבטים.
דיודורוס סיקולוס הוא הראשון לתעד יחידה מנהלית בתחומי דרום יהודה המורכבת מאדומאים-אתניים הנהנים מחסות השלטון התלמי. הפפירוסים של זנון מאזכרים את שמה של אדומיאה שהייתה לתחנת ממכר של זנות, ועבדים צעירים בפיקוחו של זנון התלמי. בשיאה של התקופה ההלניסטית נשטף האזור בהשפעה יוונית חזקה,וזאת לצד התרבות השמית-כנענית, הדת האדומית, השפה הארמית והכתב העברי.
על פי מצגת השמות הפרטיים ממרשה ניתן להיווכח כי בתקופה הפרסית וההלניסטית כללה בתוכה אדומיאה מרכיבים אתניים, דתיים ותרבותיים מגוונים, והשמות כללו תמהיל של שמות ערביים כמו גם שמות שמים-מערביים, פיניקים, יהודאים, ומעט שמות מצריים. כשלקראת המאה השלישית לפנה"ס החלו להופיע כבר שמות יוונים, בעת המאה השנייה לפנה"ס לאחר הכבוש הסלווקי, עבר האזור כולו לשימוש בלשון היוונית שהפכה לשפת המסחר והמנהל העיקרית.
ברבות הימים נוצרו חיכוכים בין אידומיאה לבין יהודה: יהודה המכבי כבש את חברון, והשליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הכניע את אידומיאה והביא לגיורם של האדומים. עיר הבירה, מרשה, פונתה מתושביה ואכלסה חיל-מצב חשמונאי. בין המתגיירים הייתה משפחתו של הורדוס, אשר מוצאה האדומי נחשב לו לרועץ בכל תקופת שלטונו, ולגנאי בתיאורים תלמודיים.
בתקופה הרומית, אידומיאה הייתה אחד משלושת החבלים שהרכיבו את הפרובינקיה יודיאה (לצד יהודה ושומרון). בשנת 358 צורפה לפרובינקיית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris), ובשנת 409 לפרובינקיית פלשתינה טרטיה, בעוד יהודה ושומרון היו חלק מפלשתינה פרימה.
הערות שוליים

↑  עמוס קלונר, אידומיאה בתקופות הפרסית וההלניסטית הקדומה: הטריטוריה ודרכי סחר האורחות."ציון", מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ,חוברת לא; תשע"ה/2015
↑  אדום, באתר מטח
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יד, פרק טו, פסקה ב, סעיף 403.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 246074036   WorldCat (עם VIAF): 246074036 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא גאוגרפיה של המזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברהם חוולס

גיליון מזכרת מ-2006 הנושא את דיוקנו של אברהם חוולס
רבי אברהם הלוי חוולס (בגאורגית: რაბი აბრაამ ხვოლესი‏ (1857 - ‏ 20 במרץ 1931) היה רב אשכנזי ומנהיג בקהילה היהודית בגאורגיה בתחילת המאה ה-20.
קורות חייו

נולד לאלכסנדר ורחל חוולס בליטא במשפחה בת עשרה ילדים. הוא למד בישיבת סלבודקה. בשנת 1891 הוא נשלח על ידי רבו ומורו, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה שבליטא, להיות הרב של צחינוואלי. הוא ידוע בזכות המהפכה שעשה בתחום לימודי היהדות, שהצטמצם עד אז ב"חדרים" שבהם לימדו תלמידי חכמים בשיטות המסורתיות. בשנת 1906 קיבץ קבוצת תלמידים מאזור ציחנוואלי והקים תלמוד תורה, שבה לימדו מלומדים מרוסיה בשפה העברית, את כלל יהודי האזור, האשכנזים והיהודים המקומיים. חוולס היה איש חובבי ציון, והלימודים בבית הספר היו ברוח לאומית ציונית. כמו כן פתח ספרייה גדולה בה יכלו תלמידיו לקרוא ספרות ענפה בנושאים שנלמדו ובשפה העברית. בנוסף ללימודי הדת והציונות פתח גם כיתות לימוד מלאכה, דבר שהיה מהפכה של ממש ביהדות השמרנית דאז, כשהמטרה הייתה לימוד מלאכות שיוכלו לשמש לפרנסת התלמידים. כמו כן, דאג להביא מורָה (אישה) במטרה ללמד אף את הבנות. על פי הערכתו של אהרון קריכלי, פעילותו של חוולס הביאה לכך, כי מחצית מתושבי צחינוואלי ידעו עברית. למרות המתנגדים שקמו לו בקרב אנשי הקהילה היהודית בגאורגיה, שחששו מרעיונותיו החדשניים, ולמרות הקשיים שבגינם כמעט נסגר בית הספר בגלל מחסור באמצעים, השפעתו על התפתחות הציונות בגאורגיה הייתה עצומה. מבית הספר שלו יצאו מנהיגי הציונות הגאורגית: דוד באזוב, נתן אליהשווילי, מאיר מגלאשווילי ועוד.
דוד באזוב, שהיה מתלמידיו הראשונים של חוולס וממנהיגיה הראשונים של הציונות בקרב יהודי גאורגיה, נתמנה לרב-מטעם באוני לאחר שלמד בישיבות בערים סלוצק, קובנה ווילנה, בתלמוד תורה שייסד במקום ב-1905, למדו בנוסף ללימודי גמרא ופוסקים, עברית ותנ"ך, גם דקדוק והיסטוריה, וכן רוסית וגאורגית.
רבי אברהם חוולס היה נשוי למרים לבית דולצ'ין (1859-1926), הוא נפטר בשנת 1931 בצחינוואלי. הותיר אחריו חמש בנות, שני בנים ונכדים.
ב-1 בנובמבר 2006 הושק בול מטעם השירות הבולאי של גאורגיה הנושא את דיוקנו של הרב אברהם חוולס, בכנסת במעמד נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי. כמו כן, בית הכנסת "בית אברהם", שנמצא ברח' מפרץ שלמה בקרית שרת שבחולון, משנת 1984, נקרא על שמו.
מתלמידיו

דוד באזוב - רב באוני וממנהיגי הציונות בגאורגיה.
נתן אליהשווילי - ממנהיגי הציונות בגאורגיה.
הרב משה דבראשוילי - רבה של כותאיסי בתקופה הסובייטית.
הרב יעקב דבראשוילי - הרב הראשי ליהודי גאורגיה בישראל.
הרב גבריאל דבראשוילי - רבה של סוראמי.
סעדיה שרעבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ה'תש"ב (בן 83 בערך) רחובות, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים, רחובות
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  תלמוד, דיינות, הלכה
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם שפירא
 
 תפקידים נוספים:  דיין
 
הרב סעדיה שרעבי (נולד בתש"ב-מאי 1942) הוא דיין ישראלי, לשעבר אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.