stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכנברונן
לקריאה נוספת

Koch, Günter (22 באוקטובר 1981). Der Märchenbrunnen — Kleinode der Großstadt (בגרמנית). Artikel in der Berliner Zeitung. {{cite book}}:  (עזרה)
Heimnerger, Bernd (30 ביוני 1983). Wo Menzel als Zwerg bei Schneewittchen platziert ist (בגרמנית). Artikel in der Gewerkschaftszeitung Tribüne. {{cite book}}:  (עזרה)
Pfeiffer, Rolf (2004). Am Brunnen vor dem Königstore (בגרמנית). Artikel in der Zeitschrift Die Wochenpost.
Dehio, Georg (HRSG.);  et al. (2000). Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler Berlin (בגרמנית). München, Berlin. ISBN 3-422-03071-9.
Feustel, Jan (1994). Spaziergänge in Friedrichshain (בגרמנית). Berlin. ISBN 3-7759-0357-7.
Luise-Berlin (2012). "Märchenbrunnen" (בגרמנית). Luise-Berlin. ארכיון מ-7 באוגוסט 2010. נבדק ב-14 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
Verlag, Mann (1996). Ludwig Hoffmann: Lebenserinnerungen eines Architekten (בגרמנית). Berlin. ISBN 3-7861-1388-2.
Stadtentwicklung (2012). "Volkspark Friedrichshain" (בגרמנית). Stadtentwicklung. ארכיון מ-2012-03-06. נבדק ב-14 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
Stadtentwicklung; Gauen; Brunnen (2011). "Delphinbrunnen". Stadtentwicklung. ארכיון מ-2012-08-14. נבדק ב-14 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2  Stadtentwicklung 2012.
↑  Verlag 1996, p. 154.
↑  Verlag 1996, pp. 219—224.
↑  Hoffmann, Ludwig (1983). Lebenserinnerungen eines Architekten. Schäche, Wolfgang, 1948-, Posener, Julius. Berlin: Gebr. Mann. ISBN 3786113882. OCLC 11755483.
↑  Koch 1981, p. 2.
↑  Feustel 1994, p. 16.
↑  Luise-Berlin 2012.
1 2  Koch 1981, p. 1.
↑  Heimnerger 1983, p. 1.
↑  Koch 1981, p. 3.
↑  Heimnerger 1983, p. 2.
↑  Heimnerger 1983, p. 3.
↑  Koch 1981, p. 4.
↑  Stadtentwicklung, Gauen & Brunnen 2011.
↑  Pfeiffer 2004, p. 1.
↑  Pfeiffer 2004, p. 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1122057334 
פסלים שניצלו. 1950
סולטנות ברוניי (1368–1888)

| --- | --- |


 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1368 
 תאריכי פירוק:  1888 
 
בהיסטוריה של ברוניי, סולטנות ברוניי (בג'אווי: كسلطانن بروني) או בפשטות ברוניי הייתה סולטנות מלאית, שמרכזה בברוניי בצפון החוף של האי בורנאו בדרום-מזרח אסיה. ברוניי הפכה למדינה ריבונית בסביבות המאה ה-15, כאשר היא גדלה באופן משמעותי לאחר נפילת מלאקה לידי הפורטוגזים, והשתרעה לאורך אזורי החוף של בורנאו והפיליפינים, לפני שדעכה במאות ה-17 וה-18. השליט או הסולטן הראשון של ברוניי היה מוסלמי. היא הפכה למדינת חסות בריטית במאה ה-19.
היסטוריוגרפיה

הבנת ההיסטוריה של הסולטנות הברוניאנית הישנה היא די קשה מכיוון שהיא כמעט ולא מוזכרת במקורות עכשוויים של זמנה, כמו כן יש מחסור בראיות לטבעה. אין מקורות מקומיים או ילידיים שיספקו הוכחות לכל זה. כתוצאה מכך, הסתמכו על טקסטים סיניים כדי לבנות את ההיסטוריה של ברוניי המוקדמת. "בוני" במקורות סיניים מתייחס ככל הנראה למערב בורנאו, בעוד ש"פולי", הממוקמת כנראה בסומטרה, נטען על פי הרשויות המקומיות שהיא מתייחסת גם לברוניי.
היסטוריה > היסטוריה של טרום הסולטנות

במהלך המאה ה-14, נראה כי ברוניי הייתה כפופה לג'אווה. כתב היד הג'אוויני נגרקרטגאמה, שנכתב על ידי Prapanca ב-1365, הזכיר את בארוניי כמדינת הוואסל של מג'פהיט, שנאלצה לשלם מחווה שנתית של 40 קטי קמפור.
היסטוריה > הרחבה

בעקבות נוכחותם של פורטוגזים לאחר נפילת מלאקה, סוחרים פורטוגלים סחרו בקביעות עם ברוניי משנת 1530 ותיארו את בירת ברוניי כמוקפת בחומת אבן.
בתקופת שלטונו של בולקיה, הסולטן החמישי, האימפריה החזיקה בשליטה על אזורי החוף של צפון מערב בורנאו (ברוניי, סראוואק וסבה של היום) והגיעה לסלודונג (היום מנילה) ולארכיפלג סולו, כולל חלקים מהאי של מינדנאו. במאה ה-16, השפעתה של האימפריה ברוניי התרחבה עד לדלתא של נהר קפואס במערב קלימנטן. הסולטנות המלאית של סמבס במערב קלימנטן וסולטנות סולו בדרום הפיליפינים פיתחו במיוחד יחסי שושלת עם בית המלוכה של ברוניי. סולטאנים מלאים אחרים של פונטיאנק, סמרינדה עד בנג'ארמאסין, התייחסו לסולטן ברוניי כמנהיגם. האופי האמיתי של מערכת היחסים של ברוניי עם סולטנות מלאיות אחרות של חוף בורנאו וארכיפלג סולו הוא עדיין נושא למחקר, האם זו הייתה מדינה וסאלית, ברית או רק מערכת יחסים טקסית. גם פוליטיקה אזורית אחרת הפעילה את השפעתם על סולטנות אלה. גם סולטנות בנג'אר (בנג'ארמסין של היום), למשל, הייתה תחת השפעתו של דמק בג'אווה.
היסטוריה > שקיעת האימפריה

כוחה העולה של סולטנות סולו הסמוכה התרחש עקב קרבות פנים בין אצילים ברוניאים למלך. ברוניי איבדה בסופו של דבר את סמכותה על הבאז'אוס והפכה לאוסף של שטחי נהר שנשלטו על ידי צ'יפים אוטונומיים למחצה.
עד סוף המאה ה-17, ברוניי נכנסה לתקופה של דעיכה שנגרמה על ידי סכסוכים פנימיים על הירושה המלכותית, התרחבות קולוניאלית של המעצמות האירופיות ושודדי ים. האימפריה איבדה חלק ניכר משטחה עקב הגעתם של מעצמות המערב כמו הספרדים לפיליפינים, ההולנדים בדרום בורנאו והבריטים בלבואן, סארוואק וצפון בורנאו. עד 1725, ברוניי השתלטה על רבים מנתיבי האספקה שלה על ידי סולטנות סולו.
ב-1888, פנה מי שהיה מאוחר יותר הסולטן האשים ג'לילול עלאם אקמדין לבריטים להפסיק את הפלישה הנוספת : למרות החסות הבריטית משנת 1888, לא נקפו הבריטים אצבע כאשר בשנת 1890 כבשה סאראוואק שהייתה אז עצמאית בשלטון "הראג'א הלבן", את לימבאנג וסביבתה, הגיעה אל מפרץ ברוניי, והפרידה את מחוז טמבורונג משאר חלקי ברוניי. יותר מאוחר כשנדרש השלטאן למסור עוד שטח, נעשה אמיץ ושאל : "ומה יישאר לי ?". כך נקבעו גבולות ברוניי מאז.  שנמשכה עד 1984, אז קיבלה ברוניי עצמאות.
ממשל

הסולטנות חולקה לשלוש מערכות קרקע מסורתיות הידועות בשם "קרג'אאן" (רכוש כתר), "קוריפן" (רכוש רשמי) ו"טולין" (רכוש פרטי תורשתי).
הערות שוליים

↑  Andaya, Barbara Watson (1982). A History of Malaysia (באנגלית). New York: St. Martin's Press. pp. 76–77. ISBN 978-0-312-38120-2.
↑  de Vienne, Marie-Sybille (2015). Brunei: From the Age of Commerce to the 21st Century. National University of Singapore Press. pp. 39–74. ISBN 9789971698188.
המרד היעקוביטי של 1719

המרד היעקוביטי של 1719 היה ניסיון כושל להחזיר את ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט הגולה לכס המלכות של בריטניה הגדולה. המרד היה חלק מסדרה של יעקוביטים בין 1689 ל-1745, והיה היחיד שנתמך על ידי ספרד, שהייתה אז במלחמה עם בריטניה במהלך מלחמת הברית המרובעת.
החלק העיקרי של התוכנית קרא ל-5,000 חיילים ספרדים לנחות בדרום מערב אנגליה, עם נחיתה משנית בסקוטלנד על ידי כוח משלחת, בראשות קרל השנים עשר, מלך שוודיה. כדי להקל על כך, יעקוביטים סקוטים יכבשו את נמל אינוורנס; עם זאת, מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את המעורבות השוודית ואת מטרת ההתקוממות הסקוטית. בסוף מרץ, כוח קטן של נחתים ספרדים וגולים יעקוביטים נחת בסטורנוווי, שם נודע להם שצי הפלישה הספרדי ניזוק קשות מסופות, והפלישה לאנגליה בוטלה. המרד הסתיים עם תבוסה בקרב גלן שייל ביוני.
מנהיגים יעקוביטים חשו שהמרד פגע באופן פעיל בעניין הסטיוארטים; במהלך השנים הבאות, גולים בכירים, כולל בולינגברוק, והרוזן מסיפורת', קיבלו חנינה וחזרו הביתה. אחרים, כמו ג'יימס וג'ורג' קית', סיימו את ההשתתפות הפעילה בעלילות היעקוביטים, והחלו לפעול במדינות אחרות. רבים הרגישו שהכישלון הזה סיים את כל הסיכויים האמיתיים להחזרת הסטיוארטים לשלטון, כולל ג'יימס סטיוארט עצמו.
המרד > לכידת טירת איילין דונן

לאחר ששמעו על הנחיתה בסטורנוווי, חמש ספינות של הצי המלכותי הגיעו לאזור בתחילת מאי. מכיוון שהם לא היו מודעים לכך שהפריגטות הספרדיות כבר עזבו, זה היה כוח משמעותי שכלל את הספינות מדרגה רביעית עם 50 תותחים ה-"HMS Assistance"‏, "Worcester"‏, "Dartmouth" ו-"Enterprise" בתוספת הסלופ בעל 24 התותחים, "Flamborough"‏. בזמן ש-"Assistance" ו-"Dartmouth" סיירו במים סביב סקאי, "ווסטר", "אנטרפרייז" ו"פלאמבורו" עגנו מול איילין דונן בצד הצפוני של לוך דואץ' מוקדם בבוקר של יום ראשון 10 במאי. כשראה זאת, צעד טוליברדין לפנים הארץ; האפשרויות שלהם היו מוגבלות מכיוון שהם לא יכלו להימלט דרך הים בזמן שכוח ממשלתי תחת ג'וזף וייטמן התקדם לעברם מאינוורנס.
בערב, משלחת נחיתה כבשה את הטירה בחסות תותח אינטנסיבי והשבויים נלקחו על ידי "פלמבורו" לאדינבורו. קפטן בויל מ"ווסטר" תיעד אותם כ'קפטן אירי, סגן ספרדי, סמל ספרדי, שלושים ותשעה חיילים ספרדים ומורד סקוטי'. לאחר הפגזת הטירה, הספינות נשארו בלוך דואץ' במשך השבועיים הבאים, בחיפוש אחר מורדים, בזמן שפשטו על העיירה הסמוכה סטרומפרי ועל האי ראאסאי.
המרד > קרב גלן שייל

גנרל ג'וזף וייטמן עזב את אינוורנס ב-5 ביוני לכיוון גלן שייל עם כ-1,000 איש וארבע מרגמות קוהורן. הם הגיעו ללוך קלואני ב-9 ביוני, פחות מ-8 מייל (13 ק"מ) ממחנה היעקוביטים. טוליברדין חסם את המעבר דרך גבעות חמש האחיות, כשהספרדים במרכז וההיילנדרים על האגפים מאחורי סדרה של תעלות ובריקדות.
כוחו של וייטמן הגיע בסביבות השעה 16:00 אחר הצהריים ב-10 ביוני, והחל את המתקפה שעה לאחר מכן בירי מרגמות לעבר עמדות האגפים של היעקוביטים. זה גרם לנפגעים מעטים אך הסקוטים לא נתקלו במרגמות לפני כן, מה שאפשר לחיל הרגלים של וייטמן להתקדם במעלה הגבעה לקווים שלהם, ואז להשתמש בגרנדירים כדי להפגיז אותם מעמדותיהם. הספרדים עמדו על מקומם אך נאלצו לסגת במעלה ההר כשהאגפים שלהם נכנעו.
הקרב נמשך עד 21:00 בערב; מספר דיווחים טוענים שהאברש עלה באש, ועשן בשילוב אור כושל אפשרו לחלק הארי של הסקוטים להיעלם אל תוך הלילה. הספרדים נכנעו למחרת בבוקר, וככוחות סדירים נשלחו הביתה; לורד ג'ורג' מארי, סיפורת' וטוליברדין נפצעו, אך גם המנהיגים היעקוביטים הצליחו להימלט. למרות עוצמתן של עמדות ההגנה, ניצחונו של וייטמן נבע משימוש מיומן במרגמות, כוח אש מעולה והתוקפנות שהפגין חיל הרגלים שלו.
לורד קרפנטר, מפקד בסקוטלנד, יעץ שרדיפת הממשלה אחרי המורדים אינה מעשית, ועדיף לשחרר אותם. במכתב מ-16 ביוני 1719 אל הרוזן ממאר, מספק טוליברדין תיאור של הקרב, וקובע "שיש רצון להרוס את אינטרס המלך ואת הנתינים הנאמנים באזורים אלה."
לאחר מכן

באוקטובר 1719, משלחת ימית בריטית כבשה את נמל ויגו הספרדי, החזיקה בו במשך עשרה ימים, השמידה כמויות אדירות של חנויות וציוד, ואז יצאה מחדש ללא התנגדות, עם כמויות עצומות של שלל. הפגנת כוח ימי זו הובילה לפיטוריו של אלברוני, וסיימה את התמיכה הספרדית ביעקוביטים.
הממשלה פעלה על פי המלצתו של קרפנטר, ובמידה רבה השאירה את מגויסי היילנד ברשות עצמם, אך הדיירים של סיפורת' המשיכו לשלם לו דמי שכירות גם בגלות. בני שבט מקנזי ניצחו פעמיים את הניסיונות של ועדת האחוזות המוחלטות לאסוף אותם, תחילה בגלן אפריק, ולאחר מכן ב-Coille Bhan. זה הראה שלא ניתן היה לשלוט בהיילנדס ללא שיתוף הפעולה של ראשי השבטים, ורק חזרתו של סיפורת' מהגלות ב-1726 החזירה את השליטה הממשלתית בשטחי מקנזי.
גולים רבים קיבלו חנינות, כולל בולינגברוק וג'ורג' מארי, בעוד שאחרים החלו שירות במקומות אחרים; ג'ורג' וג'יימס קית' הפכו שניהם לגנרלים פרוסים. אורמונד חי בשקט בספרד ובאביניון עד מותו בנובמבר 1745; הוא נקבר במנזר וסטמינסטר במאי 1746. טוליברדין נשאר בגלות, השתתף במרד של 1745 ומת במצודת לונדון ביולי 1746. למרות השבועת אמונים לג'ורג' השני, מארי גם הצטרף ל-45' ומת ברפובליקה ההולנדית באוקטובר 1760.
עם זאת, חוקים חדשים הפלו באופן פעיל לרעה את אנשי הדת הלא-מושבעים, כלומר אלה שסירבו להישבע אמונים למשטר הנובר. בשנת 1690, יותר ממחצית מאנשי הדת היו לא מושבעים ובתיאוריה נשללו מתפקידיהם אך רבים מהם היו מוגנים על ידי האדונים המקומיים. ב-1673 מונה מייקל פרייזר לשר בדביוט ובדנליכטי; למרות שהודח ב-1694, והצטרף למרידות של 1715 ו-1719, הוא עדיין היה שם כאשר מת ב-1726.
הניסיונות הקודמים לשלב מחדש שרים כמו מייקל פרייזר באמצעים כמו חוק הסובלנות של 1712 זכו להתנגדות על ידי העצרת הכללית של קירק. לאחר 1719 השתנתה הסובלנות לרדיפה, ורבים נשבעו עקב כך; אפיסקופליות של לא-מושבעים הפכה לסימן של מחויבות יעקוביטית ולעיתים קרובות קשורה למנהיגים מקומיים רבי עוצמה, מכיוון שהקהילות שלהם דרשו הגנה פוליטית עבור הישרדות. אחוז גבוה של תושבי השפלה וההיילנדים שהשתתפו במרד של 1745 הגיעו ממרכיב זה של החברה הסקוטית.
הערות שוליים

קייפ פאסארו, אוגוסט 1718; התבוסה הספרדית בים התיכון הביאה את תמיכתו של אלברוני במרד של 1719
קרל השנים עשר, מלך שוודיה; מותו בנובמבר 1718 סיים את ההשתתפות השוודית, ואת מטרת ההתקוממות הסקוטית
איילין דונן, כיום
הקרב על גלן שייל 10 ביוני 1719
ג'ורג' קית', הרוזן העשירי ממרישאל, אחד מיעקוביטים בכירים רבים שפתח לאחר מכן בקריירה עם מעצמות אירופיות אחרות
אוטו באום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בנובמבר 1911 הכינגן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 ביוני 1998 (בגיל 86) הכינגן, גרמניה גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1933–1945 (כ־12 שנים)
 דרגה:   אוברפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16   מפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2   מפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
אוטו באום (בגרמנית: Otto Baum; ‏15 בנובמבר 1911 – 18 ביוני 1998) היה קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא קיבל את עיטור את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה

באום נולד ב-15 בנובמבר 1911 בהכינגן, בן לסוחר. מ-1930 עד 1932, הוא למד שני סמסטרים של חקלאות באוניברסיטת הוהנהיים.  ב-1937 הוא הצטרף לאס אס, וב-1 ביוני 1939 הוא מונה למפקד פלוגה 7 ברגימנט הרגלים לייבשטנדרטה אדולף היטלר. ב-3 במרץ 1941 הוא מונה שירת כמפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-3 בדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך מבצע דמיאנסק. ב-26 בדצמבר 1941 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-8 במאי 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על הישגיו. לאחר מכן הוא שירת בצרפת ולאחר מכן שוב בחזית המזרחית, וב-22 באוגוסט 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 בינואר 1944 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר. מ-18 ביוני 1944 עד 1 באוגוסט 1944 פיקד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, אשר לחמה בצרפת והתבלט עם יחידתו, במיוחד בקרב על סן-לו. מ-28 ביולי עד 23 באוקטובר 1944, פיקד באום על דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2, ולחם עימה בקרב פאלז, וב-2 בספטמבר 1944 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16 באיטליה ב-24 באוקטובר 1944. בסוף ינואר 1945 הוא הועבר להונגריה עם הדיוויזיה וב-8 במאי 1945 נכנע ליד ולקרמרקט בקרינתיה.
לאחר שחרורו מהשבי הבריטי בדצמבר 1948, עבד באום בתעשיית הטקסטיל. הוא נפטר בהכינגן ב-18 ביוני 1998.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1012581322  VIAF: 171564503   WorldCat (עם VIAF): 171564503
כרמל אליאש

כרמל אדוארד אליאש (24 בדצמבר 1933 – 8 במאי 1973) היה ראש המועצה המקומית טירת כרמל וחבר הנהלת המרכז לשלטון מקומי.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

אדוארד אליאש נולד בשנת 1933 בבגדאד שבעיראק, כבן הצעיר למשפחתו. אביו היה רופא אוסטרי שהגיע לעיראק במסגרת משלחת של חבר הלאומים. בשלהי שנת 1949 הצטרף לקבוצה מחתרתית של חניכי התנועה הציונית, ועלה ארצה בעליה בלתי ליגאלית דרך איראן. עם הגעתו ארצה, נקלט בקיבוץ רמת דוד והצטרף כחבר למפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם). בשנת 1957 חל פילוג בתנועה, שבעקבותיו פרש ממפ"ם והצטרף למפא"י. בתחילת שנת 1950, כאשר החלה העלייה הגדולה מעיראק, שימש כנציג איחוד הקיבוצים והקבוצות במחנה העולים שער העלייה. לאחר מכן שימש כנציג בלשכת הגיוס ששכנה במחנה מיון העולים בעתלית.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל והוצב בבסיס הצבאי הסמוך לטירת כרמל. באותה העת, שימשה טירת כרמל כמעברה הגדולה ביותר בישראל, שקלטה אלפי עולים מעיראק, מרוקו ורומניה. בשעות הפנאי, הגיע אליאש למעברה וסייע בקליטת העולים החדשים, כהמשך לתפקידיו בתנועה הקיבוצית טרם גיוסו. בביקוריו אלו יצר קשרים רבים עם תושבי המעברה, ואף פגש בה את רעייתו לעתיד, בדריה, ילידת עיראק. באותה העת החליט לקבוע את ביתו בעיירת-העולים, וכביטוי לכך שינה את שמו מאדוארד לכרמל.
אליאש השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ל, לאחר שירות קבע קצר. עם שחרורו מצה"ל, היה שותף בצוות ההקמה של מפעל התעשייה "חישוקי-כרמל", ושימש בתפקיד קצין הביטחון. עם סיום עבודות הקמת המפעל, עבר לתפקיד קצין הביטחון הראשי של חברת "אוטוקרס", מחלוצות תעשיית הרכב בישראל ויצרנית דגמי המכוניות סוסיתא, כרמל וסברה. בתפקידו זה התיידד עם בעלי קבוצת אוטוקרס, יצחק שובינסקי, ושכנעו להקים את מפעלה החדש של החברה בטירת כרמל. מפעל זה אכן הוקם בעיר בשנים 1963–1965, ועם השלמת עבודות הבנייה סיפק לתושבי העיר מאות משרות חדשות.
במבצע קדש גויס לשירות מילואים ונפצע בירכו. עם שחרורו מבית החולים חזר לטירת כרמל ונשא לאישה את בדריה. בשנת 1958 נבחר למזכיר תנועת הנוער העובד והלומד בטירת כרמל, וכשנה לאחר מכן, נבחר לתפקיד מזכיר סניף מפא"י ביישוב. בשנת 1960 הוצע לו על ידי מפלגת מפא"י לעמוד בראש רשימתה בבחירות למועצה המקומית, אולם הוא סירב מאחר שהיה מתומכיו של ראש הרשימה אותו ניסתה המפלגה להדיח. באותה העת מפלגת מפא"י עסקה רבות בפרשת לבון, שהייתה בין הגורמים העיקריים שהביאו להתפטרותו של דוד בן-גוריון מראשות הממשלה. עם התפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה, קצה נפשו של אליאש במפלגת מפא"י, והוא הצטרף אל המפלגה הליברלית אליה הוזמן בידי פרץ ברנשטיין. לאחר זמן קצר, נבחר לכהן כחבר הנהלת איגוד העובדים מטעם המפלגה.
במאי 1965 התאחדו המפלגה הליברלית ומפלגת חרות, ויצרו יחד את מפלגת גח"ל. לאחר האיחוד, החליטה ועדת המינויים המשותפת של שתי המפלגות, לבחור באליאש לעמוד בראש רשימת גח"ל לבחירות למועצה המקומית טירת כרמל. בבחירות, שנערכו בדצמבר 1965, נבחר אליאש לחבר במועצה ושימש כסגן ראש המועצה. לאחר בחירתו למועצה המקומית, החל לכהן גם כחבר הנהלת גח"ל בהסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. בנובמבר 1968 נבחר על ידי ועדת המינויים של גח"ל לעמוד בראש רשימת המפלגה בבחירות למועצה המקומית, שהיו עתידות להיערך כשנה לאחר מכן. עם פטירתו של ראש הממשלה לוי אשכול, בפברואר 1969, הוקדמו הבחירות לכנסת השביעית[דרושה הבהרה] ונקבעו לאוקטובר אותה השנה. ועדת המינויים של גח"ל החליטה להציב את אליאש במקום ה-22 ברשימתה לכנסת, אולם הוא דחה את הצעתה בנימוק שאינו יכול לנטוש את חבריו לרשימת גח"ל, באמצע מערכת הבחירות למועצה המקומית. בבחירות לכנסת, שנערכו ב-28 באוקטובר 1969, זכתה גח"ל ב-26 מנדטים.
ביוגרפיה > ראש המועצה המקומית

הבחירות לראשות המועצה המקומית בטירת כרמל, נערכו כחודש לאחר הבחירות לכנסת, ב-25 בנובמבר 1969. אליאש זכה בבחירות ונבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית. עם בחירתו לראשות המועצה, הפסיק את לימודיו בפקולטה למדעי המזרח באוניברסיטת חיפה, בנימוק שעליו להקדיש את מרב זמנו לטובת הציבור. זמן קצר לאחר תחילת כהונתו כראש המועצה, נבחר להנהלת המרכז לשלטון מקומי. אליאש הנהיג לראשונה את מדיניות הדלת הפתוחה בלשכתו, ואלפים מתושבי העיר פגשו אותו באופן בלתי אמצעי במהלך שנות כהונתו, וביקשוהו לסייע בידם בעניינים שונים. בספטמבר 1972 ליווה את המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן, במהלכה התרחש טבח הספורטאים הישראליים. ב-6 בספטמבר 1972, לאחר רצח הספורטאים הישראליים, לקה בהתקף לב, אולם סירב להתאשפז בבית חולים גרמני והוטס לקבלת טיפול רפואי בישראל.
בינואר 1971 נפגש עם ראש הממשלה גולדה מאיר, כדי למצוא פתרון למצוקת הדיור הקשה ששררה בטירת כרמל. באותה העת משפחות רבות גרו בדוחק ובצפיפות וזוגות צעירים לא יכלו להרשות לעצמם לקנות דירה ביישוב ונאלצו להמשיך להתגורר עם משפחותיהם, שממילא גרו בצפיפות רבה. אליאש הביע את מחאתו בפני מאיר על כך שהבנייה ביישוב מתעכבת בגלל בירוקרטיה ממשלתית, וכן על כך ש-90 דירות המוכנות לאכלוס עומדות ריקות קרוב לשנה גם כן עקב עניינים ביורוקרטיים. בעקבות הפגישה, הורתה מאיר למשרד השיכון להאיץ את קצב בניית הדירות בטירת כרמל ולפעול לאכלוסן המיידי של הדירות הריקות. למרות הוראתה של ראש הממשלה, הרשויות המשיכו לנקוט בסחבת בעניין אכלוס הדירות הריקות, ועל-כן הורה אליאש ל-90 משפחות לפלוש לדירות הריקות תוך מתן הבטחה כי הוא נושא באחריות למעשה זה. החלטתו של אליאש הביאה להתערבותה של משטרת ישראל, שניסתה לפנות את המשפחות אך נתקלה בהתנגדותו הנחרצת של ראש המועצה. לבסוף התערבה במחלוקת ראש הממשלה מאיר, שאישרה את החלטתו של אליאש בדיעבד והורתה על מתן רישיונות מתאימים למשפחות שפלשו לדירות בהוראתו של ראש המועצה. לאחר הפרשה הואץ קצב בניית הדירות ביישוב, ובתוך שנה זכו לדירה חדשה 200 משפחות מרובות ילדים ועוד 100 זוגות צעירים מעוטי יכולת.
במהלך כהונתו הוקם בית הספר המקיף ע"ש שיפמן, הונהג יום לימודים ארוך החל מגני הילדים ועד לתיכון- שהיווה תקדים בישראל, הוקמה קרן מלגות למימון לימודים אקדמיים למעוטי יכולת, נבנה מרכז קהילתי ומרכז נוער, ניטע הגן הציבורי הראשון ביישוב בשטח של כ-60 דונמים, נבנו מועדונים לתנועות הנוער בית"ר ובני עקיבא, הוקם מרכז ספורט עם בריכת שחייה, נסלל כביש גישה מרכזי ליישוב, הוקמה אנדרטה לחללי צה"ל תושבי היישוב והורחבו שירותי הבריאות ביישוב ממספר שעות בודדות ל-24 שעות ביממה.
בערב יום העצמאות שחל ב-7 במאי 1973, נערך ביישוב טקס לציון שנת ה-25 לעצמאותה של מדינת ישראל, בו הוענקה אזרחות כבוד לח"כ מנחם בגין, לימים ראש הממשלה השישי. במהלך נאומו של בגין, לקה אליאש בלבו והובהל אל בית החולים רמב"ם, שם נפטר זמן קצר לאחר מכן. הותיר אחריו אשה בהריון ושישה ילדים. אחיו, יצחק, כיהן כראש מנהל ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה. אח אחר, אמנון, שימש כמרצה למדעי המזרח באוניברסיטת קליפורניה. אחות נוספת, חנה, נפטרה משטף-דם במוח כשמונה שנים טרם מותו של כרמל, במהלך לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב. אחת מבנותיו קרויה חנה, על-שמה. לזכרו הוקמה בטירת כרמל שכונת המגורים נווה אליאש. סניף מפלגת הליכוד בעיר קרוי אף הוא על-שמו.
אליאש נקבר בבית הקברות שבעירו.
הערות שוליים

↑  מת ראש מועצת טירת הכרמל, דבר, יום רביעי, מאי 09, 1973; עמוד 2
↑  אתר "Billiongraves"
כרמל אליאש בישיבת המועצה
תחנת הרכבת התחתית יוסטון סקוור

| --- | --- |

  נגיש לכיסאות גלגלים
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1863 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°31′33″N 0°08′09″W﻿ / ﻿51.5258°N 0.1358°W﻿ / 51.5258; -0.1358
 תחנות סמוכות:  Great Portland Street, תחנת הרכבת התחתית קינגס קרוס סיינט פנקראס, תחנת הרכבת התחתית קינגס קרוס סיינט פנקראס, Great Portland Street, תחנת הרכבת התחתית קינגס קרוס סיינט פנקראס, Great Portland Street 
 מידע על התחנה
 קווים העוברים בתחנה:  קו סירקל, קו המרסמית' וסיטי, קו מטרופוליטן 
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסיוסטון סקוור(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסיוסטון סקוור(למפת קמדן רגילה) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר יוסטון סקוור(למפת קמדן מוגדלת) המוזיאון הבריטי בארנט הארינגיי איזלינגטון הסיטי של וסטמינסטר יוסטון סקוור
 
רציפי התחנה השונים מהסגנון הרגיל של רציפי הרכבת התחתית של לונדון.
תחנת הרכבת התחתית כיכר יוסטון (באנגלית: Euston Square) היא תחנת רכבת תחתית גדולה הנמצאת בקרבת שלוש תחנות הרכבת המרכזיות של לונדון: תחנת יוסטון הנמצאת ממול התחנה, תחנת קינגס קרוס, וטרמינל סנט פנקראס. התחנה הנמצאת באזור 1 של הרכבת התחתית של לונדון מהווה מרכז תחבורה גדול ועוברים בה הקווים סירקל, האמרסמית' וסיטי וקו מטרופוליטן.
היסטוריה

התחנה נפתחה בתחילה בשנת 1863 כתחנת "גאוור סטריט" על ידי חברת הרכבת התחתית MR. והייתה תחנת הרכבת התחתית הראשונה בעולם. בשנת 1864 ניתן האישור לבנות קו רכבת תחתי בין תחנת יוסטון לצ'רינג קרוס, המחברת בין תחנות הרכבת המרכזיות בכל צד של העיר. לאחר שינוי שם של חברת הרכבת המרכזית של לונדון בשנת 1870, קיבלה החברה אישור כדי לבנות תחנות בצד הצפוני של המנהרה של חברת MR כדי לספק מעבר חילופי בין שני הקווים; עם זאת, חברת ה- LCR לא הייתה מסוגלת לגייס מימון לבניית הקו שלה והתוכנית ננטשה בשנת 1874.
את שמה הנוכחי קיבלה התחנה רק ב -1 בנובמבר 1909. בשלהי שנת 2006 נפתחה הכניסה החדשה בצד הדרומי של רחוב יוסטון שהחליפה את הכניסה הישנה. כניסה נוספת נבנתה גם בצד הצפוני של כביש יוסטון. בשנת 2011, שתי מעליות חדשות המקשרות את הרציפים המערביים לרחוב נפתחו. מעל המעליות נפתחה כניסה מודרנית חדשה.
ראו גם

תחנת יוסטון
פסיכיאטריה

סמל הפסיכיאטריה
פְּסִיכִיאַטְרִיָּה (על פי האקדמיה ללשון העברית: רְפוּאַת הַנֶּפֶשׁ) היא תחום במדע הרפואה הקלינית העוסק בבריאות הנפש.
המונח "פסיכיאטריה" (ψυχιατρική) נטבע בשנת 1808 בידי יוהאן כריסטיאן רייל.
התאחדות הפסיכיאטרים העולמית (WPA) מגדירה:
פסיכיאטריה היא דיסציפלינה רפואית שעניינה במתן טיפול רפואי טוב ביותר בהפרעות נפשיות, בשיקום בני אדם הסובלים ממחלת נפש ובקידום בריאות הנפש. פסיכיאטרים משרתים חולים על ידי מתן הריפוי הטוב ביותר האפשרי התואם לידיעה המדעית המקובלת ולעקרונות אתיים. על הפסיכיאטרים לנקוט פעולות ריפוי שמגבילות ככל הפחות את חירותו של החולה.
כל פסיכיאטר הוא בהכשרתו דוקטור לרפואה והפסיכיאטריה מנתחת את ההפרעות הנפשיות מנקודת המבט הרפואית ומנסה להציע דרכי מניעה, הערכה, איבחון, טיפול ושיקום המבוססים בדרך כלל על שילוב של טיפול תרופתי עם פסיכותרפיה.
רוב ההפרעות הנפשיות אינן ניתנות לריפוי מוחלט והטיפול הפסיכיאטרי מתמקד באיזון ביוכימי של הגוף, ריסון התסמינים, הקלת מצוקת החולה ושיקומו.
טיפול פסיכיאטרי ניתן במסגרת מוסדית מתמחה, במסגרת קהילתית או בבית החולה בהתאם לחומרת ההפרעה.
בשונה מענפי רפואה אחרים ובשל ההשפעה של מחלות נפש על כושר השיפוט של חלק מהחולים, נתונה בחוק ברוב המדינות סמכות לטיפול פסיכיאטרי שלא בהסכמת החולה במקרים בהם המחלה מסכנת את שלומו של החולה או של הסובבים אותו. הגדרת גבולותיה של סמכות זו היא נושא שנוי במחלוקת. במדינות טוטליטריות מסוימות נעשה בה שימוש לרעה ככלי דיכוי נגד האוכלוסייה בניגוד לאתיקה הרפואית.