stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמל העיר טבריה
הערות שוליים

↑  מכתב אישור הסמל למשרד הפנים, עיריית טבריה, 5 בנובמבר 1958
↑  סמל העיר, באתר עיריית טבריה
↑  התכתבות בדבר תחרות עיצוב הסמל, עירית טבריה, 1950-1957
↑  הכרזה על זכייה, עירית טבריה, 24 בדצמבר 1957
↑  הבול באתר התאחדות בולאי ישראל
| דגל ישראל סמלי מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • צפת • קריית שמונה • שפרעם | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בית ג'ן • בענה • ג'וליס • ג'ש • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • יאנוח-ג'ת • יפיע • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר תבור • מג'דל שמס • מגדל • מטולה • מע'אר • מעיליא • סאג'ור • עיילבון • עין מאהל • עין קנייא • קצרין • ראש פינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סמל העיר יבנה

| --- | --- |

סמל העיר הרשמי
 פרטים
 המחזיק בסמל:  עיריית יבנה
 תאריך אימוץ:  1986
 פרטים נוספים
 גרסאות קודמות:   סמל המועצה המקומית, 1949 - 1986
סמל העיר יבנה, סמלה הרשמי של העיר והעירייה, אומץ ב-1986 לכבוד הפיכתה ממועצה מקומית לעיר.
תיאור הסמל

הסמל סימטרי בצורתו ומורכב מפסים ישרים ועגולים בצבעי כחול וכתום. הצבעים מחולקים לפי 6 אזורים שיוצרים בפועל 3 חלקים בסמל, שכל אחד מהם מסמל תקופה אחרת בהיסטוריה של העיר:
חלק עליון, מסמל את העבר, מורכב משלוש כיפות, המרכזית ביניהן היא כיפתו של קבר רבן גמליאל, אתר מרכזי בשטח העיר.
חלק אמצעי, מסמל את העתיד, יוצר צורה של חצי עיגול שהוא למעשה שמש זורחת מסמלת פיתוח, עליה ושגשוג.
חלק תחתון, מסמל את ההווה, בעל צורה של ספר פתוח, מסמל את החינוך והתרבות בעיר.
צבעי הסמל נועדו לסמל את מיקומה הגאוגרפי של העיר בסמוך לחוף הים, הצבע הכחול מסמל את הים ואת שני הנחלים החוצים את העיר: נחל שורק ונחל יבנה, והכתום את צבע החול עליו יושבת העיר.
תיאור הסמל > גרסאות קודמות

גרסתו הקודמת של הסמל, שהייתי בשימוש כשהעיר הייתה מועצה מקומית, היה מורכב ממגן מחומש בעל שדה כתום, חצוי לשניים באלכסון, בחלקו העליון ציור של קבר רבן גמליאל ובחלקו התחתון איור של כף בנאים, שיבולת חיטה וגלגל שיניים כסמל לתעשייה, מלאכה וחקלאות.
היסטוריה

עם הפיכתה של יבנה ממועצה מקומית לעיר ב-1986 עוצב סמלה החדש של העיר. הסמל עוצב על ידי האמן דן רייזינגר. בשנת 2008, לכבוד חגיגות ה-70 לעיר, הוטבעה הסיסמה "יבנה - קהילה מעולה בשפלה" בפרסומיה הרשמיים של העירייה, עוצב לוגו מיוחד שהיה בשימוש במהלך שנה זו.[דרוש מקור]
סמליל חגיגות ה-70 לעיר
מוטו חגיגות ה-70 לעיר
הערות שוליים

1 2 3  סמל העיר, אתר עיריית יבנה
| דגל ישראל סמלי מחוז המרכז |
| --- | --- | --- |
| ערים | אלעד • גבעת שמואל • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה | מפת מחוז המרכז |
| מנהלות מקומיות | נוה מונוסון • מכבים-רעות | מפת מחוז המרכז |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • באר יעקב • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • גני תקווה • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם | מפת מחוז המרכז |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן | מפת מחוז המרכז |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
קבר רבן גמליאל
מתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמת סיני

מתקפת הפדאיון נגד ישראל במלחמת סיני החלה לאחר פרוץ מלחמת סיני בין ישראל ומצרים ב-29 באוקטובר 1956, התחוללה בארבע חזיתות ונמשכה גם לאורך החודשים נובמבר ודצמבר אותה שנה.
בעת צאתה למלחמה, הצביעה ממשלת ישראל על הפדאיון כעילה הראשית למתקפה בסיני, אולם היציאה למלחמה הביאה לפריצתה של מתקפה פדאית נגד ישראל בגבולות ישראל עם מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, שהייתה למעשה המתקפה הפדאית האחרונה נגד ישראל עד להקמת ארגון "פת"ח". מלחמת סיני, שבמהלכה כבש צה"ל את רצועת עזה וחצי האי סיני, פתרה את בעיית הההסתננות הפלסטינית האלימה ואת בעיית הפדאיון, והביאה בעקבותיה עשור של שקט יחסי לאורך גבולות מדינת ישראל.
היסטוריה > רקע

המלחמה הישראלית-ערבית ב-1948 הולידה את בעיית הפליטים הפלסטינים, והובילה להתכתשויות לאורך גבולות "הקו הירוק" בין השנים 1949–1956. הגורם העיקרי לאלימות הישראלית-ערבית בתקופה זו הייתה תופעת ההסתננות הפלסטינית לתוך מדינת ישראל, כתוצאה ישירה של אובדן נכסיהם של מאות אלפי פלסטינים במלחמה. אלא שבצד ההסתננות ה"אזרחית", שמניעיה היו כלכליים (השבת חפצים, קצירת יבולים, גניבה והברחות) או חברתיים (התיישבות מחדש ביישובי המוצא, ביקור בבתים ובאדמות או ביקור קרובים) וכללה את הרוב המכריע של המסתננים עד 1956, הייתה גם הסתננות קטנה יותר, בעלת אופי פוליטי או טרוריסטי, שמטרתה הייתה לחבל במטרות ישראליות ולרצוח ישראלים. עם השנים התפתחה בהדרגה חפיפה מסוימת בין ההסתננות "הכלכלית" וזו "הפוליטית" החבלנית, שכן מסתננים "כלכליים" החלו להתמודד עם מדיניות הירי של צה"ל באמצעות נשיאת נשק וחדירה בחבורות מאורגנות, ובחדירות אלה הרגו מדי פעם ישראלים שהיו בדרכם. לפיכך, רוב המדינאים הישראלים בשנות ה-50 ראו בתופעת ההסתננות המתמשכת כמין לוחמת גרילה לא מוכרזת שנועדה להחליש ואף להחריב את מדינת ישראל. בין השנים 1949–1956 נהרגו כ-200–300 ישראלים בידי מסתננים. בתקופה זו פיתחה ישראל מדיניות כנגד ההסתננות, שכללה הקמת יישובים חדשים לאורך הגבולות ובאזורים ריקים, הריסת כפרים ערביים נטושים ודחיקת הגבולות מזרחה בגדה המערבית ומערבה ברצועת עזה. לצורך הלחימה בהסתננות, ערכו הצבא והמשטרה סיורים לאורך הגבולות, והניחו מארבים ומוקשים. אולם האמצעי הישראלי ההתקפי העיקרי נגד ההסתננות היה פעולות התגמול, שהפרו את הריבונות הטריטוריאלית של מדינות ערב והדגישו את פגיעותן. פשיטות התגמול היו מעל לכל פעולות ענישה והרתעה, אך הן גם רוממו את המורל בקרב אזרחי ישראל, שכן בשנים 1949–1956 שררה בישראל תחושה עמוקה של בידוד ומצור.
אלא שמדיניות פעולות הגמול הישראלית לא בלמה את ההסתננות האלימה, ובמקום לאלץ את מדינות ערב לשים קץ להסתננות לאורך גבולותיהן, היא הביאה להסתננות מאורגנת ממלכתית, קטלנית יותר מזו שהייתה לפניה.
בשנים 1954–1955 הופיע סוג חדש של מסתנני טרור, שהופעלו בידי גורמים ממלכתיים – הפדאיון, שפשיטותיהם בוצעו בחסות השלטונות הערביים. החל מאביב 1954 יזמה מצרים תקיפות טרור ולוחמה זעירה נגד ישראל, והחל מאמצע 1955 היא גייסה, ארגנה ומימנה לוחמי פדאיון מקומיים גם בירדן, סוריה ולבנון. פשיטות הפדאיון מארבע המדינות הללו בוצעו בעומק שטחה של מדינת ישראל, ונועדו לנקום בה, לערער את רוחם של תושבי הספר שלה, ולהחליש את כולה.
כבר לאחר פעולת התגמול בקלקיליה ("מבצע שומרון") ב-10 באוקטובר 1956, שררה בקרב הקצונה של צה"ל הכרה ברורה כי מדיניות פעולות התגמול מיצתה את עצמה, משום שלא הביאה להפחתה בפעולות המחבלים המסתננים.
מבצע סיני שהחל בסוף אוקטובר 1956 היה במובן זה מסע עונשין על כל התקיפות וההצקות הערביות לאורך גבולות ישראל בשמונה השנים הקודמות, ונועד גם להרתיע את מצרים ומדינות ערביות אחרות מלהשתמש בפדאיון נגד ישראל בעתיד.
היסטוריה > המתקפה הפדאית נגד ישראל בזמן המלחמה

ב-28 באוקטובר, יום לפני פרוץ מלחמת סיני, פרסמה ממשלת ישראל הודעה בה הסבירה את הגיוס הצבאי לקראת המתקפה בשל "חידוש פעולות הפדאיון על־ידי שליטי מצרים בשבועיים האחרונים, מתוך גבולות מצרים, לבנון וירדן". המתקפה ב-29 באוקטובר נפתחה עם הצנחת הצנחנים בפתח מעבר המיתלה. מספר שעות לאחר מכן הודיע משרד החוץ כי מטרת המתקפה "לחסל את בסיסי הפדאיון המצריים בחצי האי סיני", וזאת בעקבות 24 נפגעי מוקשים שהיו לישראל בשבוע הקודם, "שהוטמנו בידי פדאיון בנגב הדרומי", ותפיסת חוליות פדאיון בשדה בוקר ובארז. בשעה 19:00 באותו יום, הודיע דובר צה"ל כי כוחות ישראליים תקפו "יחידות פדאיון" בראס אל-נקב ובכונתילה.
בעקבות פתיחת מלחמת סיני, יומיים לאחר הצנחת הצנחנים במעבר המיתלה פרצה מתקפה פדאית נגד ישראל, אותה יזמה מצרים.
תקיפות הפדאיון החלו בלילה אור ל-1 בנובמבר מרצועת עזה (שהייתה תחת שלטון מצרים) ומלבנון, וב-2 בנובמבר מירדן ומסוריה. התקיפות הללו היו מתוזמנות ובעלות עוצמה, והדבר מעיד על כך שהן הופעלו על פי הוראה מרכזית. ייתכן שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הורה להפעיל את הפדאיון במטרה להסיח את תשומת לבו של צה"ל ואת משאביו מסיני, אולם נראה כי התקיפות הבאות, שנמשכו לאורך יותר מחמישה שבועות לאחר כיבוש סיני ורצועת עזה, נבעו מרצון לנקום ולהוכיח כי ישראל לא תצליח להשמיד את יכולת הלוחמה הזעירה הטרוריסטית של מצרים. ייתכן שגם שמטרה נוספת להתקפות הללו הייתה שימוש באיום הפדאי כקלף מיקוח במשא ומתן על פינוי הצבא הישראלי מסיני. נראה כי מצרים החזיקה רשתות פדאיון עצמאיות בלבנון, סוריה וירדן, שאורגנו בידי הנספחים הצבאיים שלה במדינות הללו. עתה היא הפעילה את הרשתות הללו, אך גם ביקשה מממשלותיהן של המדינות הללו ליזום פשיטות נגד ישראל בכוחותיהן שלהן, הן לשם הפגנת סולידריות עם מצרים, שנמצאה במלחמה עם ישראל, והן כדי לסייע בהקלת הלחץ הצבאי שבו הייתה נתונה אל מול המתקפה הישראלית.
היסטוריה > המתקפה הפדאית נגד ישראל בזמן המלחמה > תקיפות פדאיות דרך גבולות לבנון, סוריה וירדן

בליל ה-31 באוקטובר אירעה התקרית הפדאית הראשונה לאורך גבול לבנון, כאשר מחבלים פוצצו צינורות מים ליד מעיין ברוך. כעבור יומיים נחשפו שבעה מוקשים ליד מטולה. לאורך חודש נובמבר נמשכו הטמנות המוקשים לאורך גבול לבנון.
ב-2 בנובמבר החלו התקיפות בגבול ישראל–סוריה במיקוש דרך ליד משמר הירדן. חוליות פדאיון הניחו מוקשים גם ליד טייבה ומטולה, אולם ייתכן שכמה מפעולות אלה בוצעו על ידי לוחמי הקומנדו הסורי.
ב-2 בנובמבר החלו גם התקיפות לאורך גבול ישראל-ירדן ("הקו הירוק" שנקבע בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות), בירי שבוצע על ידי מסתננים על אוטובוס בואדי עארה, ובפיצוץ ג'יפ משמר הגבול שמיהר למקום. ב-4 בנובמבר נתפסה חוליית פדאיון ליד אמציה.
ב-7–8 בנובמבר תקפו פדאיון כעשרה יעדים במקביל לאורך גבולות ירדן וסוריה: שני חיילי צה"ל נפצעו ממוקש ליד כפר הנשיא; פוצצו צינורות השקיה ליד הגושרים וגשרון ליד מטולה; פוצצו צינורות מים ליד שער הגיא ובוואדי עארה; הניחו מארבים לרכבים ישראלים בשער הגיא (בין היתר לרכבו של הרמטכ"ל משה דיין), בוואדי עארה, בנחשון, באייל ובמעוז חיים; והתקיפו אזרחים ישראלים ובתיהם בלוד ובמושב בית עריף, שם נהרסו בפיצוץ שלושה בתים. אמ"ן העריך כי תקיפות אלו בוצעו ביוזמת השלטונות הירדניים והסוריים כדי להוכיח כי לא נטשו את נאצר.
ב-9 בנובמבר הותקפו כלי רכב ממארב ליד עומר, ליד טייבה וליד בית קמה, ורכב צה"ל הותקף ליד ביר מעין (ליד רמלה). בנגב הצפוני ובמרכז הארץ פוצצו צינורות מים, גשרונים ובתים. ליד מושב הר-טוב נפצעו שני שומרים בחילופי ירי עם פדאיון. כ-30 קילומטרים מצפון לבאר שבע חובלה מסילת ברזל ורכבת ירדה מן הפסים.
ב-10 בנובמבר פוצץ בית הכנסת של מושב גורן וב-12 בנובמבר פוצץ בית במנרה. שני כלי רכב עלו על מוקשים ליד גונן.
במחצית השנייה של נובמבר ובמהלך דצמבר נמשכו ההסתננויות האלימות, אם כי בעוצמה קטנה יותר, בעיקר לאורך גבול ירדן, אך גם לאורך גבולות סוריה ולבנון. בין היתר ב-30 בנובמבר הוטמנו מוקשים לטרקטורים בבית השיטה, ב-4 בדצמבר פוצץ בית במושב רחוב, וב-15 בדצמבר פוצץ בית בתל מונד, שם נהרגו בעל ואשה, ובדרכם חזרה לירדן, הטילו המחבלים רימונים לבית בכפר הס. בליל אור ל-24 בדצמבר פוצצה חוליית פדאיון מירדן מרפאת קופת חולים ביקנעם.
דיווחים ישראליים רשמיים שייכו את תקיפות המסתננים הללו בנובמבר ובדצמבר ל"פדאיון", אולם ייתכן שלפחות כמה מהן בוצעו על ידי מחבלים שפעלו מיוזמתם באופן עצמאי, מתוך רצון לנקום על המתקפה הישראלית בסיני. ייתכן גם שכמה מהתקיפות לאורך הגבול הסורי בוצעו בידי חיילים סוריים, שככל הנראה קיבלו הוראה להגביל את התקפותיהם למטרות צבאיות ומשטרתיות.
ישנן מספר ראיות לכך שעד אמצע נובמבר בוצעו התקיפות לאורך גבול ירדן בחסות שלטונות ירדן או לפחות בהסכמתם. כך למשל, ב-15 בנובמבר ערך "מועדון הספורט של חברון" "קבלת פנים לגיבורים" לפדאיון שחזרו מביצוע משימתם, ובאירוע זה נכחו גם מספר חברי הפרלמנט הירדני. אלא שב-15–16 בנובמבר חל מהפך במדיניות הירדנית: בתאריך זה נקלטו הוראות של השלטון הירדני ליחידות "הלגיון הירדני" להפסיק את הפשיטות נגד ישראל. ייתכן שהסיבה למהפך הזה הייתה חשש לעתידו של הסיוע הבריטי לירדן, שכן על אף ההכחשות של בריטניה וישראל על קיומה של "קנוניה" במתקפה על מצרים, בשלטון הירדני הבינו כי התקפה זו הייתה מתואמת. סוריה, לעומת זאת, המשיכה לתת חסות להסתננויות האלימות לישראל, אך הקפידה שהן תהיינה בממדים קטנים, כדי שישראל לא תפעיל גם נגדה את יכולותיה הצבאיות שבאו לידי ביטוי במלחמה נגד מצרים.
היסטוריה > המתקפה הפדאית נגד ישראל בזמן המלחמה > הפדאיון שברצועת עזה

במאי 1956 דווח כי ברצועת עזה היו 300–400 לוחמי פדאיון, והמצרים תכננו להגדיל את מספרם ל-500–600 בתוך מספר חודשים.
מלחמת סיני החלה ב-29 באוקטובר 1956, אולם רק ב-2–3 בנובמבר נכבשה רצועת עזה בידי צה"ל. עוד לפני כיבושה, בוצעה סדרת תקיפות פדאיון לאורך גבול הרצועה. נראה כי תקיפות אלו היו פרי תכנון ותיאום מרכזיים, אך ייתכן שכמה מהן בוצעו במהלך הימלטותם של פדאיון לירדן. ב-1 בנובמבר הרגו פדאיון שני ישראלים ליד ארז ופוצצו גשר רכבת ליד ניצנים וכן שנאי חשמל, מספר מכוני שאיבה וצינור מים ליד ברור חיל. כמו כן, הם תקפו את מושב תלמים ופוצצו פסי מסילת ברזל ליד גבעת ברנר. ב-5 בנובמבר נהרגו חמישה ישראלים ליד שדרות, לאחר שעגלתם עלתה על מוקש, שייתכן כי הוטמן יומיים-שלושה קודם לכן.
בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר חמקו כמה פדאיון אל סיני, לעבר תעלת סואץ ואל תוך מצרים גופא יחד עם חיילים מצריים. ניתן להניח שכמה מהם מתו ברעב ובצמא בדרכם מערבה, כפי שקרה לאלפי חיילים מצריים. מאות פדאיון אחרים חמקו במהלך נובמבר ודצמבר מזרחה, יחד עם חיילי החטיבה הפלסטינית המצרית, דרך שטח ישראל אל הגדה המערבית, שהייתה תחת שלטון ירדן. כמה מהם נהרגו בהיתקלויות ובמארבים של צה"ל. בסוף השבוע השלישי של נובמבר כבר הגיעו לגדה המערבית ופורקו שם מנשקם בידי שלטונות ירדן, כ-1,200 איש, רובם חיילי החטיבה הפלסטינית וכמה עשרות פדאיון. באמצע דצמבר פורסם בירדן כי לגדה המערבית הגיעו כ-1,500 חיילים מצריים ופלסטיניים ופדאיון. הם שוכנו בבסיסים צבאיים ובמחנות פליטים, והוטל עליהם פיקוח קפדני שמנע בעדם מלתקוף את ישראל. ככל הנראה כולם או רובם הוחזרו לרצועת עזה לאחר שצה"ל התפנה משם במרץ 1957.
אולם פדאיון רבים וכ-4,000 חיילים מצריים ופלסטיניים נלכדו ברצועת עזה, זוהו ונעצרו בידי צה"ל, שב"כ והמשטרה. לדברי בני מוריס, נראה שעשרות מבין הפדאיון הללו הוצאו להורג ללא משפט, וככל הנראה כמה מהם נהרגו במהלך שני אירועים, בח'אן יונס וברפיח, שלדעת מוריס היו למעשה שני מעשי טבח שביצעו חיילי צה"ל אחרי כיבוש הרצועה.
ב-3 בנובמבר, יום כיבושה של ח'אן יונס, ירו חיילי צה"ל למוות במאות פליטים פלסטינים ותושבים מקומיים של העיירה. אחד מדוחות האו"ם ציין שמהלך חיפוש שערך צה"ל אחר חמושים בעיירה ובמחנה הפליטים, נהרגו כ-135 מקומיים ו-140 פליטים.
ב-1–2 בנובמבר כבש צה"ל את רפיח. ב-12 בנובמבר הוא ערך בה סריקה נרחבת במטרה לזהות חיילים מצריים ופלסטיניים ולוחמי פדאיון שהעמידו פנים כתושבים מקומיים. במהלך הסריקה הרגו חיילי צה"ל עשרות פליטים (הגרסה הישראלית הרשמית: "48" או "49"; האומדן הפלסטיני באותו הזמן: "100") וכמה מקומיים, כאשר המון מתושבי רפיח הסתער על החיילים והללו ככל הנראה נתקפו בהלה ופתחו באש.
בין 2 ו-20 בנובמבר בוצעו ברצועת עזה סריקות וחיפושים, במהלכם אירעו מספר תקריות אחרות (מלבד אירועי חאן יונס ב-3 בנובמבר ורפיח ב-12 בנובמבר), שבהן הוצאו להורג עוד 66 פלסטינים, ככל הנראה פדאיון. שלטונות ישראל טענו כי בכמה מקומות הייתה התנגדות לסריקות. לפי אומדן האו"ם, הרג צה"ל בסך הכל בין 447 ל-550 אזרחים ערבים בשלושת השבועות הראשונים לכיבוש רצועת עזה. אומדן זה כלל ככל הנראה אזרחים שנהרגו במהלך הכיבוש עצמו, וגם פדאיון שנהרגו בקרבות הכיבוש ואחריהם.
המלחמה של צה"ל בפדאיון בזמן מלחמת סיני הביאה למעשה לקצו של הפדאיון ברצועת עזה.
ראו גם

פיגועי אוגוסט 1955
לקריאה נוספת

בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל 1949–1956: ההסתננות הערבית, פעולות הגמול והספירה לאחור למבצע קדש, תרגם מאנגלית: יעקב שרת, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד, תשנ"ו 1996.
הערות שוליים

1 2 3 4  מוריס, עמ' 431.
↑  מוריס, עמ' 450.
↑  מוריס, עמ' 438.
↑  מוריס, עמ' 439–440.
1 2  מוריס, עמ' 440.
↑  מוריס, עמ' 439.
↑  מוריס, עמ' 443.
↑  מוריס, עמ' 444.
↑  מוריס, עמ' 446.
↑  מוריס, עמ' 447.
↑  מוריס, עמ' 460.
1 2  מוריס, עמ' 449.
1 2  מוריס, עמ' 441.
↑  מוריס, עמ' 426.
↑  מוריס, עמ' 458–459.
1 2 3 4  מוריס, עמ' 432.
↑  מוריס, עמ' 432–433.
↑  בבית עריף נמצאה בתוך חפיסת סיגריות פתקה שהשאיר מחבל: "אני האיש שפוצץ בית זה לפני שנתיים".
1 2 3  מוריס, עמ' 433.
↑  מוריס, עמ' 433–434.
1 2 3  מוריס, עמ' 434.
↑  מוריס, עמ' 434–435.
1 2 3  מוריס, עמ' 435.
↑  מוריס, עמ' 435–436.
↑  מוריס, עמ' 436.
טנקים ישראלים בעזה, 2 בנובמבר 1956
נזקי DNA בעקבות קרינת UV וקרינת רנטגן

נזקי DNA מקרינת UV וקרינת X-ray ומנגנוני תיקון
נזקי DNA בעקבות קרינת UV וקרינת רנטגן הם נזקים הנגרמים לדנ"א כתוצאה מקרינה מייננת, דוגמת קרינת הרנטגן, וקרינה לא מייננת בעלת אנרגיה גבוהה, דוגמת קרינת UV. סוגי קרינה אלו יכולים להוביל לנזקים חמורים ביצור החי. על כן, ישנה חשיבות רבה בהבנת הנזקים הנגרמים מקרינות הללו ומנגנוני התיקון התאיים והטיפולים הרפואיים המתקנים ומגנים מפני אותם נזקים.
קרינה אלקטרומגנטית

קרינה היא תהליך שבו חלקיקים נושאי אנרגיה נפלטים מגוף אחד ונעים כגל המתפשט במרחב. היא בעלת תכונות פיזיקליות של אורך גל, תדר ושדה מגנטי. שיא גובה הגל הוא העוצמה שלו; אורך הגל הוא המרחק בין שני שיאים סמוכים ותדירות הגל היא מספר הפעמים ביחידת זמן שבהן הגל מגיע לשיא.
בקרינה אלקטרומגנטית, ככל שאורך הגל קטן יותר, תדירותו גבוהה יותר וכך כמות האנרגיה שלו גדולה יותר. קיים טווח רחב של סוגי קרינה, התלוי בסוג החלקיקים הנושאים את האנרגיה ובתדירות הגל. קרינה בעלת אורך גל גדול, בה כמות האנרגיה קטנה, קיימת בגלי רדיו או בגלים באור הנראה, והיא קרינה בלתי מייננת. לקרינה מסוג זה אין אנרגיה מספיקה על מנת לשבור קשרים קוולנטים ולפגוע במולקולות המרכיבות את הגוף. קרינה שלה אורך גל קטן מ־121.6 ננומטר, כמו חלק מטווח האולטרה-סגול, ה-X-ray וה-γ-ray היא בעלת אנרגיה גבוהה, ויכולה לגרום לשבירת קשר קוולנטי ונזק לרקמות הגוף.
ספיגה של אנרגיה מקרינה על ידי חומר ביולוגי יכולה להוביל לאחד משני התהליכים הבאים: יינון או עירור. עירור הוא העלאה של האלקטרון במולקולה לרמת אנרגיה גבוהה יותר, מבלי להוציא בפועל את האלקטרון ולשבור את הקשר. בזמן שיינון הוא הוצאת האלקטרון מהמולקולה, שבירת הקשר הקוולנטי ויצירת יונים. דבר זה יתאפשר רק אם לקרינה יש אנרגיה מספקת על מנת להוציא בפועל אלקטרון מהאורביטל הנוכחי שלו באטום, עד כדי שבירת קשר קוולנטי כפול, דוגמת קשרים בגדיל DNA.
קרינת רנטגן

בשנת 1895, וילהלם קונרד רנטגן גילה שפריקת מתח גבוה בין אלקטרודות, בגז בלחץ נמוך, מייצרת קרינה חודרת הגורמת לחומרים מסוימים להאיר באור הנראה. לפי הגדרתו של רונטגן, אם המתח בין האלקטרודות עולה על 30 קילוואט, הקרינה יכולה לחדור את רקמות הגוף הרכות ולהטיל צלליות של הרקמות הקשות, כגון עצמות, על גבי מסך ניאון. זמן לא רב לאחר הניסוי של רונטגן, התחדדה ההבנה בנוגע להליך הפיזיקלי המתרחש בעת פריקת המתח. ההליך מתחיל בכך שאלקטרונים נפלטים מהאלקטרודה השלילית של צינור הפריקה, ומואצים על ידי המתח המופעל בין האלקטרודות ופולטים קרינה אלקטרומגנטית. הקרינה הזו היא בעלת אנרגיה גבוהה ביותר, נמצאת בטווח הקרינה המייננת אשר יכולה להוביל לשברים דו-גדילים הבסיס לנזקי ה-DNA שעלולים להיגרם בעקבות חשיפה לקרינת X-ray. עצם החשיפה לא בהכרח גורמת לנזקים באופן ישיר – נדרשת רמה מסוימת ומשך זמן מסוים על מנת שהקרינה תשפיע על ה-DNA. מחקרים אחרונים מראים כי קיימות "טביעות אצבעות" ספציפיות בגנים מוטנטיים שהפכו כאלה כתוצאה מקרינה לעומת כאלו שהגוף יצר בעצמו.
ניתן לאפיין את השפעת הקרינה המייננת על ה-DNA בשני מישורים:
1. השפעה על גדיל ה-DNA עצמו – יצירת שבר בין שני גדילי ה-DNA. השבירה בין שני הגדילים היא כתוצאה מיינון ישיר של מולקולת ה-DNA. שבירה כזו יכולה להוביל לפגיעה מבנה הכרומוזום וליצור כל אחד מהאברציות הכרומוזומליות הבאות:
2. השפעה עקיפה על ה-DNA  – השפעה מהסוג הזה תתרחש בעקבות פגיעה של קרינה מייננת במולקולות הנמצאות בסביבת ה-DNA. הדוגמה השכיחה ביותר היא מולקולות מים, הנמצאות בשכיחות גבוהה בתאי הגוף. מולקולות אלה עוברות יינון כתוצאה מהקרינה, והופכות לרדיקלים חופשיים. רדיקלים חופשיים הם חלקיקים ריאקטיביים מאוד הנוטים להתחבר ולשנות מולקולות איתן הם באים במגע. מידת הריאקטיביות הגבוהה שלהם גורמת לשינוי מבני או כימי של המולקולות סביבם, מה שעלול לגרום לנזקים. במקרה שלנו, הנזק המדובר המשמעותי יהיה לגדילי ה-DNA.
קרינת רנטגן > מנגנוני תיקון

קיימים מנגנוני תיקון טבעיים של ה-DNA למוטציות המתרחשות במהלך תהליכים השעתוק והשכפול. עם זאת, הגוף יודע להתמודד עם כמות ספציפית של מוטציות בפרק זמן נתון. חשיפה ממושכת לקרינה תגרום למוטציות בהיקף שהגוף לא יודע להתמודד איתן. במקרה כזה, תא שנפגע מהקרינה יפעיל את מנגנון המוות העצמי שלו (אפופטוזה).
ישנם שני סוגים של מנגנוני תיקון המתקנים שברים דו גדיליים:
NHEJ-Nonhomologous End Joining (שלב G1) - משנה את הרצף המקורי (בגיל 70, תא טיפוסי יכיל כ-2,000 "צלקות").
HR-Homologues Recombination (שלב S ו-2G) - משחזר את הרצף המקורי. משחק תפקיד גם השחלוף. שברים מתרחשים כמעט בכל חלוקה, ולכן המנגנון חיוני ובעל חלבונים שמורים מאוד.
קרינת רנטגן > מחלות הקשורות לפגיעה ב-DNA בעקבות קרינת X-ray

סרטן – הסכנה המשמעותית ביותר בחשיפה מוגברת לקרינה. מסיבה זו נשים בהריון לא נחשפות לקרינה – חשיפה זו מעלה את הסיכויים לסרטן של העובר.
ARS – Acute radiation syndrome - אוסף של השפעות בריאותיות עקב חשיפה לכמויות גבוהות של קרינה מייננת בפרק זמן קצר. התסמינים יכולים להתחיל תוך שעה ועשויים להימשך מספר חודשים. במהלך הימים הראשונים התסמינים כוללים בדרך כלל בחילה, הקאות, אובדן תיאבון, כאבי ראש וזיהומים. התסמינים בהיחשפות חמורה לפרקי זמן ארוכים הם נשירת שיער, צואה דמית, בעיות נוירולוגיות קשות ומוות.
קרינה פוגעת באיברים בעלי יכולת התחלקות מהירה, דוגמת בלוטת התריס, הגונדות (אשכים בזכר ושחלות בנקבה) והמעי (זיהוי של פגיעה בו יכול להתרחש לאחר אבחנה של כיבי קיבה, שלשולים והקאות). פגיעה באיברים אלו עלולה לפגוע בתהליכים נרחבים בגוף ולגרום להתפתחות של מחלות נוספות בדרך עקיפה, לדוגמה אי פריון או קטרקט.
קרינת רנטגן > טיפול רפואי במקרה של חשד לפגיעה

אם לאחר חשיפה מוגברת לקרינה רדיואקטיבית מתעורר חשד לפגיעה ברקמות הגוף, קיימות תרופות אותן ניתן ליטול בהוראת רופא. מרבית התרופות עובדות על מנגנון של היקשרות לחלקיקים הרדיואקטיביים ובכך הפחתה של היקשרות שלהם לתאי הגוף. בין תרופות אלה קיימות התרופות הבאות:
יודיד האשלגן (Potassium iodide) – טבליה המכילה תערובת של יודיד האשלגן. מוכרת גם בשם "לוגול". יוד הוא יסוד החיוני לתפקוד תקין של בלוטת התריס. בהיחשפות לקרינה משמעותית, דוגמת קרינה הנפלטת מכור גרעיני, בלוטת התריס תספוג יוד רדיואקטיבי (radioiodine). נטילת טבליית יודיד האשלגן עשויה למלא "משרות פנויות" בבלוטת התריס ולמנוע את ספיגת היוד הרדיואקטיבי. טיפול זה אינו טיפול לריפוי אלא להגנה מפני נזק והוא היעיל ביותר אם נלקח תוך יום מחשיפה לקרינה.
כחול פרוסי (Prussian blue) – טיפול יעיל במקרה של חשיפה לצזיום ותליום רדיואקטיביים. זהו צבע מסוים הנקשר לחלקיקים של היסודות הרדיואקטיביים הללו ומביא להפרשתם לאחר מכן בצואה. טיפול זה מזרז את סילוק החלקיקים הרדיואקטיביים ומפחית את כמות הקרינה שעלולה להיספג לבסוף בגוף.
Diethylene-triamine penta-acetic acid‏ (DTPA)  – טיפול יעיל במקרה של חשיפה לחלקיקים רדיואקטיביים של מתכות, ובעיקר לאחר חשיפה לפלוטוניום, אמריציום וכריום. DTPA נקשר לחלקיקים של היסודות הרדיואקטיביים, והם מנוקים מהגוף יחד דרך השתן. בכך מופחתת כמות הקרינה הנספגת בסופו של דבר בגוף.
קרינת רנטגן > מדידת השפעת אנרגיית הקרינה על גוף האדם

מדידת השפעת קרינה על גוף האדם או על כל גוף נמדדת ביחידות מידה של סיוורט. יחידת מידה זו מתארת את כמות הקרינה האקוויוולנטית אשר נספגת על ידי אדם כתוצאה מחשיפה למקור קרינה; סוג הקרינה (אלפא, בטא, גמא, רנטגן וכו') גם הוא נכלל בחישוב הכמות הנספגת. זילוורט אחד שווה לג'אול אחד הנספג בק"ג גוף (Sv). יחידות המידה האלו מקבילות ליחידות מידה של גריי. להלן מספר דוגמאות על מנת להמחיש את יחידת המידה:
0.1 (µSv) – שווה ערך לסריקת ביטחון בשדות תעופה.
5 (µSv) - שווה ערך לחשיפה לצילום רנטגן של השיניים.
40 (µSv) – חשיפה בטיסה של כ-5 שעות.
100 (µSv) – שווה ערך לצילום חזה ברנטגן.
mSv) 10) – שווה ערך לסריקת CT אחת.
mSv) 50) – כמות הקרינה הנספגת בשנה המותרת לעובדים רפואיים בארצות הברית.
Sv) 1) – פגיעה קשה, דימום, נשירת שיער, מוות אפשרי בטווח של מספר שבועות.
Sv) 10) – פגיעה קריטית, מוות בטוח בטווח של שבועיים ללא טיפול.
Sv) 30) – פגיעה קטלנית, מוות בטוח בתוך 48 שעות.
Sv) 50) – כמות הקרינה אליה נחשפו עובדי הכור בצ'רנוביל בכל 10 דקות לאחר האסון.
חשוב להדגיש כי בימינו, בכל הנוגע לקרינה הנובעת מהליך רפואי, אין הגבלה על מנות הקרינה למטופל. כלומר, לא קיימת רמת קרינה הנחשבת גבוהה מדי עבור מטופל, באם היא מוצדקת מבחינה קלינית. הרופא המטפל ישקול את התועלת אל מול הסיכון בהליך הרפואי.
מספר ארגונים בינלאומיים פרסמו הנחיות והמלצות בנושא, המתבססות על נתונים מדעיים. יש לפעול לאור עיקרון ה-ALARA ‏ (As Low As Reasonably Achievable), ובכך לעשות כל מאמץ על מנת להקטין ככל האפשר את מנת הקרינה בזמן ההליך הרפואי, וזאת מבלי לפגוע באיכות המידע הקליני הנדרש מהתהליך או יעילות הטיפול. אין לבצע בדיקות הכרוכות בקרינה, במינון נמוך ככל שיהיה, אשר אינן תורמות לבירור או לטיפול הרפואי הנדרש.