stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)
היסטוריה > שנותיה הראשונות של המפלגה

בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה ב-1910 זכתה המפלגה ב-42 מושבים, הישג משמעותי לאור העובדה כי ב-1909 קבע בית הלורדים בהחלטה הנקראת "החלטת אוסבורן" כי האיגודים המקצועיים לא יוכלו לממן מועמדים בבחירות. הממשלה הליברלית השלטת סירבה להפוך החלטה זו בחקיקה של הפרלמנט. עם זאת הסכימו הליברלים לאפשר מתן משכורת לחברי הפרלמנט, על מנת שהאיגודים המקצועיים לא יצטרכו לממן את משכורתם של נציגיהם, דבר שנאסר בהחלטת אוסבורן. ב-1913, אל מול לחץ של האיגודים המקצועיים, חוקקה הממשלה הליברלית חקיקה שאפשרה לאיגודים לסייע במימון חברי הפרלמנט מטעמם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחצתה המפלגה בין תומכי המלחמה ומתנגדיה. רמזי מקדונלד שהיה מתנגד למלחמה, התפטר ממנהיגות הסיעה הפרלמנטרית, והוחלף בארתור הנדרסון. הנדרסון צורף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' והפך לחבר הלייבור הראשון ששימש במשרת שר בבריטניה.
על אף תמיכת הנהגתה הרשמית של המפלגה במלחמה, מפלגת הלייבור העצמאית, שהייתה עדיין קשורה מבחינה ארגונית למפלגת הלייבור, הייתה מכשיר מרכזי בהתנגדות לגיוס ובארגונים שהתנגדו למלחמה. כך גם גוף נוסף בשם המפלגה הסוציאליסטית הבריטית שהיה קשור עם הלייבור, ויזם שורה של שביתות.
ב-1917 התפטר הנדרסון מראשות המפלגה, בשל הקריאות לאחדות המפלגה, והוחלף בוויליאם אדמסון, שהוחלף ב-1921 בג'ון רוברט קליינס. בתקופה זו החלה המפלגה הליברלית לדעוך במהירות, וסבלה מפיצול שאיפשר ללייבור לקבל את קולותיהם של רבים מתומכי הליברלים לשעבר.
אל הבחירות הכלליות שנערכו בשנת 1922, התייצבה המפלגה הליברלית כשהיא מפוצלת בין פלג בהנהגת הרברט הנרי אסקווית' ובין פלג בהנהגת דייוויד לויד ג'ורג'. על אף ניצחונם של השמרנים בהנהגת אנדרו בונאר לאו, הייתה זו פריצתו הגדולה של הלייבור בהנהגת קליינס, שזכה ב-142 מושבים בפרלמנט, יותר משתי מפלגות הליברלים גם יחד, והפך למפלגה השנייה בגודלה. לראשונה היה מנהיג הלייבור ליושב ראש האופוזיציה. לאחר הבחירות שב מקדונלד לפעילות, ונבחר למנהיג המפלגה.
היסטוריה > ממשלת הלייבור הראשונה

הבחירות הכלליות ב-1923 נסבו על הצעתם של השמרנים בנוגע למכסי מגן. על אף שהשמרנים זכו ברוב הקולות ונותרו המפלגה הגדולה ביותר, הם איבדו את הרוב שהיה להם בפרלמנט, לטובת מפלגות שתמכו בסחר חופשי. כך, בהימנעות הפלג הליברלי בראשות אסקווית', הצליח מקדונלד להקים ממשלת מיעוט, והיה לראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור בינואר 1924, על אף ששלט ב-191 חברי פרלמנט, פחות משליש הבית.
הממשלה, שהייתה תלויה בתמיכתם הפאסיבית של הליברלים, לא הצליחה לקדם חקיקה סוציאליסטית. האמצעי החשוב היחיד היה חוק הדיור של ויטלי, שהחל בתוכנית לבניית חצי מיליון יחידות דיור שאמורות היו להיות מושכרות למשפחות מעמד הפועלים.
הממשלה החזיקה מעמד רק תשעה חודשים, והתפרקה בעקבות "פרשת קמפבל", בה הואשם עיתונאי קומוניסטי בשם קמפבל שפרסם "מכתב פתוח לחיילים" בהסתה למרד. בלחץ חברי פרלמנט של הלייבור נאלצה ממשלת מקדונלד להורות לתובע הכללי לעכב את ההליכים כנגד קמפבל. הליברלים ראו בכך סימן כי הממשלה נמצאת תחת שליטת גורמים שמאלנים קיצוניים, והעלו הצעה להקמת ועדת חקירה של בית הנבחרים שתחקור את ההחלטה לעכב את ההליכים כנגד קמפבל. מקדונלד הכריז כי ההצבעה היא הצבעת אי אמון כנגד ממשלתו, והפסיד.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1924, נוהלה תעמולה שהציגה את הלייבור כגוף קיצוני, בנוסח הבולשביקים ברוסיה. ארבעה ימים לפני הבחירות התפרסם בעיתונות הבריטית מכתב זינובייב שנשלח כביכול מממשלת ברית המועצות (מגריגורי זינובייב לכאורה) אל הקומוניסטים הבריטים, וקרא להם לפעול באופן מוגבר "לפיתוח הלניניזם בבריטניה ובמושבות". המכתב היה כפי הנראה זיוף, אך פרסומו היה מזיק במיוחד במערכת הבחירות, וקשר את הלייבור למזימה בולשביקית ליצירת מהפכה קומוניסטית בבריטניה. על אף שהלייבור זכה ביותר קולות מאשר במערכת הבחירות של 1923 הצליחו השמרנים לשוב לשלטון, כאשר הצליחו לקבל קולות רבים שניתנו בעבר לליברלים.
בשנות האופוזיציה המשיך מקדונלד להנהיג את המפלגה ולהציגה כגוף מתון. במהלך השביתה הכללית בבריטניה בשנת 1926 אף יצא כנגד השובתים, וטען כי הדרך היחידה לרפורמה סוציאלית היא באמצעות הקלפי.
היסטוריה > ממשלת הלייבור השנייה 1929–1931

בבחירות הכלליות בשנת 1929 הפכה מפלגת הלייבור לראשונה למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הבריטי. המפלגה זכתה ב-287 מושבים וב-37.1% מהקולות. עם זאת, עדיין נזקק מקדונלד לתמיכת הליברלים על מנת להקים ממשלת מיעוט. מקדונלד מינה לממשלה את השרה הראשונה בתולדות בריטניה, מרגרט בונפילד, ששימשה כשרת התעסוקה.
עד מהרה מצאה הממשלה את עצמה במשבר. התמוטטות הבורסה ב-1929 שהובילה אל השפל הגדול אירעה זמן קצר לאחר עליית מקדונלד לשלטון, והאירועים השפיעו על בריטניה בעוצמה. עד לסוף 1930 הוכפל מספר המובטלים והגיע ליותר משניים וחצי מיליונים. הממשלה התקשתה למצוא תשובות יעילות למשבר. הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי. מקדונלד ושר האוצר סנודן בחרו באמצעים השמרניים, של קיצוץ בהוצאות, והדבר עורר התנגדות מצד ארגוני עובדים וגם מצד חלק משרי הממשלה, שהבהירו כי יסרבו לכהן בממשלה שתנקוט מדיניות כזו. כאשר החריף המצב הכלכלי הסכים מקדונלד להקים ממשלה לאומית ביחד עם המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית.
ב-24 באוגוסט 1931 התפטר מקדונלד, פיזר את ממשלתו, והקים מיד ממשלה חדשה בה שותף מספר קטן של שרי הממשלה הקודמת לצד שרים ממפלגות אחרות. צעד זה הביא לרוגז גדול במפלגת הלייבור שראתה בו משום בגידה. מקדונלד ותומכיו גורשו מהמפלגה, ומיד הקימו מפלגה חדשה: ארגון הלייבור הלאומי, ומפלגת הלייבור, אותה שב והנהיג ארתור הנדרסון, שבה אל האופוזיציה. בבחירות שנערכו ב-1931 ניצחו המפלגות שהרכיבו את "הממשלה הלאומית", על אף שמפלגתו החדשה של מקדונלד זכתה רק ל-13 מושבים בפרלמנט זכו השמרנים ל-470 מושבים, ואילו הלייבור הפסיד 225 מושבים, וזכה ב-52 מושבים בפרלמנט בלבד. הייתה זו תבוסה ניצחת. רוב חברי המפלגה המכהנים בפרלמנט איבדו את מושביהם, ובהם מנהיג המפלגה הנדרסון. מבין שרי המפלגה שמרו על מושבם רק קלמנט אטלי, ג'ורג' לנסבורי וסטפורד קריפס. לנסבורי, שהיה הבכיר מבין השלושה קיבל את תואר מנהיג המפלגה, ואטלי היה לסגנו.
היסטוריה > באופוזיציה בשנות השלושים

המפלגה ספגה מכה חמורה, ממנה התקשתה להתאושש. ב-1932 פרשה מהמפלגה מפלגת הלייבור העצמאית ויצאה לדרך עצמאית שהובילה לבסוף לדעיכתה. לנסבורי, מנהיג המפלגה, נקט בעמדה שליוותה את הלייבור במהלך שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, של התנגדות לחימוש ושאיפה למימוש ביטחון קולקטיבי במסגרת חבר הלאומים. עם עליית הפשיזם והנאציזם, נראתה עמדה זו כרלוונטית פחות ופחות. לנסבורי היה פציפיסט מושבע, שאף ביקר באמצע שנות השלושים את היטלר ואת מוסוליני בניסיון להגיע עמם להבנות. בספטמבר 1935 החליטה ועידת המפלגה כי המפלגה תתמוך בסנקציות של חבר הלאומים כנגד איטליה הפשיסטית אם זו תמשיך בתוקפנותה באתיופיה. בתגובה התפטר לנסבורי, ומינה את קלמנט אטלי למחליפו בהנהגת המפלגה, כאשר נותרו ימים ספורים עד הבחירות.
אטלי הוביל את מפלגת הלייבור להישג יחסי בבחירות של 1935; המפלגה זכתה ב-154 מושבים, והיה זה ההישג הגדול ביותר שהשיגה עד אז. על אף הישג זה הצליחו השמרנים לשמור על הרוב בפרלמנט, וסטנלי בולדווין שב ומונה לראש הממשלה. בסמוך לאחר הבחירות, בנובמבר 1935, התקיימו הבחירות למנהיגות הלייבור, בהן זכה אטלי. בתפקידו כראש הלייבור הרחיק את המפלגה מעמדותיו הפציפיסטיות של לנסבורי, ועמד בין הקוראים לחימוש, ולעמידה תקיפה מול היטלר ומוסוליני, בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה נוויל צ'מברלין, שתמך במדיניות של "פיוס" אל מול האיום הנאצי. ב-1937 החליטה המפלגה להתנגד למדיניות "הפיוס" של צ'מברלין, וזאת בעיקר בשל עמדתם של ארנסט בווין ויו דאלטון. עם זאת, היה אטלי נחוש בדעתו לאחד את שורות מפלגתו, ועמד אל מול ניסיונות ליצור "חזית עממית" כנגד הפשיזם עם מפלגות אחרות, לרבות המפלגה הקומוניסטית הבריטית. כאשר מנהיגי השמאל במפלגתו סטפורד קריפס ואניירין בוואן המרו את פיו והמשיכו להטיף לגיבוש חזית עממית, לא היסס להוציאם משורות המפלגה.
היסטוריה > בקואליציית המלחמה של צ'רצ'יל

כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה נותרה המפלגה באופוזיציה. מנהיגיה רצו, מחד, לסייע ולהראות נאמנות במאבק המלחמתי, אותו חזו ומפניו הזהירו מזה שנים. מאידך, סברו כי נוויל צ'מברלין אינו האיש הראוי לעמוד ליד הגה השלטון. כאשר פרצה המערכה על צרפת במאי 1940, נקראו מנהיגי הלייבור אל צ'מברלין והביעו דעתם כי יתמכו בממשלה אם ראשה יוחלף בווינסטון צ'רצ'יל. כאשר הוחלף צ'מברלין בצ'רצ'יל, הצטרפה המפלגה אל הממשלה, ונוצרה "קואליציית המלחמה" שהחזיקה מעמד כמעט עד לסוף המלחמה. אל הקואליציה צורפו, פרט לאטלי, שמונה למשרת הלורד שומר החותם גם גרינווד, יו דאלטון, ארנסט בווין, הרברט מוריסון, אלן וילקינסון ואלברט ויקטור אלכסנדר שמונה ללורד הראשון של הימייה. תפקיד מרכזי ניתן לסטפורד קריפס שמונה לשגריר במוסקבה.
תפקידו של אטלי במהלך המלחמה היה תפקיד מרכזי. יחד עם צ'רצ'יל נשא בעול הנהגת המדינה, כסגן ראש הממשלה תפקיד שנוצר למענו. במהלך ממשלת הקואליציה שמשלה בבריטניה מ-1940, ניהלו את המדינה שלושה גופים. צ'רצ'יל היה יושב ראש של "קבינט המלחמה" שעסק בניהולה של המלחמה וניהול יחסי החוץ, ושל "ועדת ההגנה" שעסקה בענייני המשק המלחמתי. אטלי, שהיה חבר גם בשני הגופים האחרים, היה יושב ראש "ועדת הלורד הנשיא", שעסקה בניהול העניינים האזרחיים.
במהלך המלחמה הקדישה המפלגה מחשבה רבה לדרך בה תשוקם החברה הבריטית ותחודש לאחר המלחמה. דו"ח בוורידג' שיזמה הממשלה בשנת 1942, היה מסמך שכתב הכלכלן ויליאם בוורידג', ובו פירט את הדרכים בהן ניתן יהיה לבנות בבריטניה חברה צודקת יותר, בה תומכת המדינה באזרח בצורה של מתן גמלאות המלוות את האזרח "מעריסה ועד קבר". הלייבור אימץ את המסמך, בעוד שצ'רצ'יל הודיע בבית הנבחרים כי לא יישם את הדו"ח מיד. צ'רצ'יל נשא נאום, ב-21 במרץ 1943 ובו הזהיר את הציבור שלא לצפות לשינויים חברתיים הכרוכים בהוצאות גדולות של המדינה לאחר המלחמה.
בוועידת המפלגה בדצמבר 1944, קיבלה המפלגה החלטה פרו-ציונית, שקראה לעליית המוני יהודים ולחילופי אוכלוסייה: "יש לעודד את הערבים לצאת מהארץ ואת היהודים לבוא אליה". כמו כן, קראה "להרחיב את גבולותיה הנוכחיים של ארץ ישראל תוך הסכם עם מצרים, סוריה ועבר הירדן".
היסטוריה > באופוזיציה בשנות החמישים

לאחר התבוסה בשנת 1951 שהה הלייבור תקופה ארוכה של שלוש עשרה שנים באופוזיציה. המפלגה סבלה מקרע אידאולוגי בין מחנה הימין בראשותו של גייטסקל ומחנה השמאל שהוביל בוואן, שהיו חלוקים בדעותיהם במיוחד בשאלת חימושה הגרעיני של הממלכה המאוחדת. הממשלות השמרניות של אותה התקופה, הצליחו לשמור על הקונצנזוס שלאחר המלחמה, שאותו יצרה ממשלת הלייבור של אטלי, והביאו לפריחה כלכלית שהבטיחה את ניצחונם במספר מערכות בחירות בזו אחר זו.
בשנת 1955 פרש אטלי, וגייטסקל מונה למנהיג המפלגה. בוואן מת בשנת 1960, וגייטסקל מת באופן פתאומי בשנת 1963. את מקומו של גייטסקל תפס הרולד וילסון שהנהיג את המפלגה לניצחון בבחירות בשנת 1964.
היסטוריה > ממשלות בלייר ובראון 1997–2010

ממשלתו של טוני בלייר פתחה בצעדים שהיוו קיום של הבטחות הבחירות שלה. היא חוקקה חוק הנוגע לשכר מינימום, העניקה סמכויות למועצות המחוקקות בסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, ויצרה מחדש את "רשות לונדון רבתי", ואת משרת ראש עיריית לונדון. השמרנים התקשו להתאושש מהתבוסה, ומנהיגם ויליאם הייג לא הצליח להביא לאחדות בשורות המפלגה ולארגון ראוי לקראת הבחירות ב-2001. בבחירות אלו שבה מפלגת הלייבור וזכתה ברוב גדול בפרלמנט.
נקודת מפנה בממשלו של בלייר הייתה תמיכתו בג'ורג' וו. בוש נשיא ארצות הברית השנוי במחלוקת, שהביאה להצטרפות בריטניה למלחמת עיראק. המלחמה הייתה לא פופולרית ברבות ממדינות אירופה, והוויכוח הציבורי בשאלת הצטרפות בריטניה למלחמה הביא לירידה בתמיכה בבלייר. בבחירות שנערכו בשנת 2005 זכה בלייר ברוב, אך רוב קטן בהרבה משעמד לרשותו לאחר שתי מערכות הבחירות הקודמות. בספטמבר 2006 הודיע בלייר כי יפרוש מכהונתו בתוך שנה. מפלגת הלייבור נחלה תבוסה בבחירות לפרלמנט הסקוטי שהתקיימו במאי 2007 ובעקבותיהן הודיע בלייר על התפטרותו, והוחלף בשר האוצר גורדון בראון. על אף שההחלפה הביאה לעלייה זמנית בפופולריות של המפלגה, עד מהרה ירדו הסקרים והראו על שיעורי התמיכה הנמוכים ביותר מאז כהונת מייקל פוט כיושב ראש המפלגה. במאי 2008 סבל הלייבור מתבוסה קשה בבחירות לראש עיריית לונדון ובבחירות משנה. הלייבור סבל גם מבעיות מימון, שנבעו מירידה בחברות במפלגה. בבחירות הכלליות שנערכו ב-6 במאי 2010 זכתה המפלגה ב-258 מושבים. מכיוון שהבחירות הפכו למירוץ תלת ראשי, בו השתתפה גם המפלגה הליברל דמוקרטית, וכתוצאה מכך, לא קיבלה אף מפלגה רוב בפרלמנט שיאפשר לה להקים בעצמה ממשלה, לא הייתה ודאות במשך מספר ימים מי יוכרז לראש הממשלה. ב-10 במאי הכריז בראון על כוונתו להתפטר, וב-11 במאי התפטר בפועל, אך הדבר לא סייע להקמת קואליציה בראשות הלייבור, ולבסוף הוקמה ממשלה בה היו שותפים השמרנים, בראשות דייוויד קמרון שקיבלו את המספר הרב ביותר של קולות, והליברל-דמוקרטים.
החל משנת 2002 למפלגה מסונף ארגון LGBT+ Labour.
היסטוריה > באופוזיציה ומשבר האנטישמיות 2010–2024

לאחר פרישתו של בראון מונתה הארייט הרמן למנהיגת המפלגה הזמנית, וליושבת ראש האופוזיציה. בפריימריז שנערכו לראשות המפלגה זכה אד מיליבנד, שר לשעבר בקבינט של גורדון בראון ואחיו הצעיר של שר החוץ לשעבר דייוויד מיליבנד, אשר מונה למנהיג המפלגה הקבוע ויושב ראש האופוזיציה ומועמדה לראשות הממשלה מול ראש הממשלה השמרני דייוויד קמרון. מיליבנד התפטר לאחר תבוסת המפלגה בבחירות הכלליות במאי 2015. למשל, המפלגה איבדה 40 מתוך 41 מושביה בסקוטלנד. בספטמבר 2015 נבחר ג'רמי קורבין, בעל העמדות השמאליות הקיצוניות והאנטישמיות ביחסו לישראל, למנהיג המפלגה.
באפריל 2016 הסתבכו מספר חברי מפלגה בעקבות דברים אנטישמיים שאמרו: חברת הפרלמנט, נאז שאה שכתבה בפוסט כי יש לעשות לישראל רילוקיישן לארצות הברית, קן ליווינגסטון (אשר כיהן בעבר כראש עיריית לונדון) שטען כי "היטלר היה ציוני" וסאלים מולה (לשעבר ראש עיריית בלקבורן) שטען שישראל עומדת מאחורי דאעש ואחראית לפיגועי נובמבר 2015 בצרפת. בעקבות דבריהם, נאלצה המפלגה להשעות את שלושתם וכן 50 חברי לייבור אחרים שהתבטאו אף הם באנטישמיות, ואילו קורבין עצמו ספג ביקורת קשה על סירובו לגנותם בפומבי ועל כך שאינו פועל מספיק לעקירת האנטישמיות מבין שורות המפלגה.
בפברואר 2019 פרשו שבעה חברים בבית הנבחרים מהמפלגה על רקע משבר האמון במנהיגותו של קורבין, האווירה האנטישמית והאנטי ציונית במפלגה והתנהלותה בנושא הברקזיט. לאחר פרישתם חברו אליהם שלושה פורשים מהמפלגה השמרנית וחברה נוספת מהלייבור.
בבחירות דצמבר 2019 ספגה מפלגת הלייבור בראשות קורבין את התבוסה הקשה ביותר מאז 1935, עם 202 מושבים בלבד, לעומת 365 לשמרנים בראשות בוריס ג'ונסון. קורבין עזב והוחלף בקיר סטארמר הפרו-ישראלי.
בכנס נציגי המפלגה בברייטון שנערך בספטמבר 2021 התקבלה החלטה הקוראת לנקוט בסנקציות נגד ישראל על "מדיניות האפרטהייד כלפי הפלסטינים", לעצור בניית התנחלויות, לבטל צעדי סיפוח ולסיים את כיבוש הגדה המערבית והמצור על רצועת עזה. מנהיגי המפלגה הסתייגו מהחלטה זו.
המפלגה עברה תחת הנהגתו של קיר סטארמר חקירה חיצונית שקבעה כי בלייבור התבצעו תקיפות והטרדות של יהודים. המלצות הגוף הוכנסו לתוך ועידת המפלגה ולתקנון, שהפך למחמיר במיוחד גם כלפי גילויי אנטישמיות ברשתות החברתיות מטעם חברי המפלגה. גם מי שסימן לייק על סטטוס אנטישמי היה עשוי להיות מורחק מהמפלגה, לפי הכללים החדשים. הפעילים של קורבין, הסביבה המזהמת, סולקו אחרי התפטרותו.
המפלגה הוציאה מתוכה קבוצות שמאל רדיקלי ונעה לכיוון המרכז הפוליטי. מנהיג הלייבור בבריטניה, סר קיר סטארמר אמר ב-2024: ”אנשים השונאים יהודים, מסתתרים מאחורי אנשים התומכים במטרה הצודקת של מדינה פלסטינית. אנו רואים את מה שאתם רואים. הרשו לי להבטיחכם נאמנה – לעולם לא נאפשר לאנטישמיות להתגנב חזרה תחת כיסוי למפלגת הלייבור הבריטית, איני רואה מטרה נעלה יותר כמנהיג המפלגה מזו; זה תפקידי, גררתי את מפלגתי הרחק מפי התיהום, ולעולם לא אאפשר לבריטניה להתקרב לשם גם-כן. המדינה הזו תהיה בטוחה עבורכם ועבור ילדיכם!”
היסטוריה > ממשלת סטארמר (2024-ואילך)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הישגי המפלגה בבחירות הכלליות בבריטניה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | מספר הקולות ללייבור | אחוזי התמיכה בלייבור | מושבים בפרלמנט | תוצאות הבחירות |
| 1900 | 62,698 | 1.8% | 2 | ניצחון לשמרנים |
| 1906 | 321,663 | 5.7% | 29 | ניצחון לליברלים |
| 1910 (ינואר) | 505,657 | 7.6% | 40 | ממשלת מיעוט ליברלית |
| 1910 (אוקטובר) | 371,802 | 7.1% | 42 | ממשלת מיעוט ליברלית |
| 1918 | 2,245,777 | 21.5% | 57 | ניצחון לקואליציה של שמרנים וליברלים |
| 1922 | 4,076,665 | 29.7% | 142 | ניצחון לשמרנים |
| 1923 | 4,267,831 | 30.7% | 191 | ממשלת מיעוט של הלייבור בהנהגת רמזי מקדונלד |
| 1924 | 5,281,626 | 33.3% | 151 | ניצחון לשמרנים |
| 1929 | 8,048,968 | 37.1% | 287 | ממשלת מיעוט של הלייבור בהנהגת רמזי מקדונלד |
| 1931 | 6,339,306 | 30.8% | 52 | ניצחון ל"ממשלה הלאומית" |
| 1935 | 7,984,988 | 38.0% | 154 | ניצחון ל"ממשלה הלאומית" |
| 1945 | 11,967,746 | 49.7% | 393 | ניצחון ללייבור בהנהגת קלמנט אטלי |
| 1950 | 13,266,176 | 46.1% | 315 | ניצחון ללייבור בהנהגת קלמנט אטלי |
| 1951 | 13,948,883 | 48.8% | 295 | ניצחון לשמרנים |
| 1955 | 12,405,254 | 46.4% | 277 | ניצחון לשמרנים |
| 1959 | 12,216,172 | 43.8% | 258 | ניצחון לשמרנים |
| 1964 | 12,205,808 | 44.1% | 317 | ניצחון ללייבור בהנהגת הרולד וילסון |
| 1966 | 13,096,629 | 48.0% | 364 | ניצחון ללייבור בהנהגת הרולד וילסון |
| 1970 | 12,208,758 | 43.1% | 288 | ניצחון לשמרנים |
| 1974 (פברואר) | 11,645,616 | 37.2% | 301 | ממשלת מיעוט של הלייבור בהנהגת הרולד וילסון |
| 1974 (אוקטובר) | 11,457,079 | 39.2% | 319 | ניצחון ללייבור בהנהגת הרולד וילסון |
| 1979 | 11,532,218 | 36.9% | 269 | ניצחון לשמרנים |
| 1983 | 8,456,934 | 27.6% | 209 | ניצחון לשמרנים |
| 1987 | 10,029,807 | 30.8% | 229 | ניצחון לשמרנים |
| 1992 | 11,560,484 | 34.4% | 271 | ניצחון לשמרנים |
| 1997 | 13,518,167 | 43.2% | 419 | ניצחון ללייבור בהנהגת טוני בלייר |
| 2001 | 10,724,953 | 40.7% | 413 | ניצחון ללייבור בהנהגת טוני בלייר |
| 2005 | 9,562,122 | 35.3% | 356 | ניצחון ללייבור בהנהגת טוני בלייר |
| 2010 | 8,601,441 | 29.1% | 258 | פרלמנט תלוי - הוקמה ממשלת קואליציה של השמרנים והליברל-דמוקרטים. |
| 2015 | 9,339,818 | 30.5% | 232 | ניצחון לשמרנים |
| 2017 | 12,874,985 | 40% | 262 | פרלמנט תלוי |
| 2019 | 10,269,076 | 32.1% | 202 | ניצחון לשמרנים |
מנהיגי המפלגה מאז 1906

קייר הארדי, 1906–1908
ארתור הנדרסון, 1908–1910
ג'ורג' ניקול בארנס, 1910–1911
רמזי מקדונלד, 1911–1914
ארתור הנדרסון, 1914–1917
ויליאם אדמסון, 1917–1921
ג'ון רוברט קליינס, 1921–1922
רמזי מקדונלד, 1922–1931
ארתור הנדרסון, 1931–1932
ג'ורג' לאנסברי, 1932–1935
קלמנט אטלי, 1935–1955
יו גייטסקל, 1955–1963
ג'ורג' בראון, 1963
הרולד וילסון, 1963–1976
ג'יימס קלהאן, 1976–1980
מייקל פוט, 1980–1983
ניל קינוק, 1983–1992
ג'ון סמית', 1992–1994
מרגרט בקט, 1994
טוני בלייר, 1994–2007
גורדון בראון, 2007 - 2010
הארייט הרמן, 2010
אד מיליבנד, 2010 - 2015
ג'רמי קורבין - 2015 - 2020
קיר סטארמר - 2020 - מכהן
סגני מנהיג המפלגה מאז 1922

ג'ון רוברט קליינס, 1922–1932
ויליאם גרהם, 1931–1932
קלמנט אטלי, 1932–1935
ארתור גרינווד, 1935–1945
הרברט מוריסון, 1945–1955
ג'ים גריפיתס, 1955–1959
אניירין בוואן, 1959–1960
ג'ורג' בראון, 1960–1970
רוי ג'נקינס, 1970–1972
אדוארד שורט, 1972–1976
מייקל פוט, 1976–1980
דניס הילי, 1980–1983
רוי הטרסלי, 1983–1992
מרגרט בקט, 1992–1994
ג'ון פרסקוט, 1994–2007
הרייט הארמן, 2007 - 2015 (שימשה ממלאת מקום יו"ר המפלגה לאחר התפטרותם של בראון ומיליבנד)
טום ווטסון, 2015 - 2020
אנג'לה ריינר, מ-2020
ראשי הממשלה מטעם הלייבור

| שם | דיוקן | ארץ לידה | תקופת כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
| רמזי מקדונלד |  | סקוטלנד | 1924; 1929–1931 |
| קלמנט אטלי |  | אנגליה | 1945–1951 |
| הרולד וילסון |  | אנגליה | 1964–1970; 1974–1976 |
| ג'יימס קלהאן |  | אנגליה | 1976–1979 |
| טוני בלייר |  | סקוטלנד | 1997–2007 |
| גורדון בראון |  | סקוטלנד | 2007–2010 |
| קיר סטארמר |  | אנגליה | 2024–הווה |
הערות שוליים

↑  Grigoriy Williams, Initial forecast: landslide victory for Labour - crushing defeat for Tories, aussiedlerbote.de, ‏5 ביולי 2024
1 2 3  גיא אלסטר‏, נלחם באנטישמיות והחזיר את הלייבור למרכז: זהו ראש ממשלת בריטניה החדש, באתר וואלה, 5 ביולי 2024
1 2 3   ניו יורק טיימס ורויטרס, הבחירות בבריטניה: הלייבור רשמו ניצחון מוחץ על השמרנים; רישי סונאק הודה בהפסד, באתר הארץ, 5 ביולי 2024
1 2  ynet והסוכנויות, בחירות בבריטניה: הלייבור בדרך לניצחון היסטורי, וחזרה לשלטון אחרי 14 שנה, באתר ynet, 4 ביולי 2024
↑  ארכיון אוסף פרסומים סוציאליסטיים מבריטניה, בספרייה הלאומית
↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק יט, עמ' 253.
↑  יניב בן דוד, כעת, כשהברקזיט הושלם, מה הדבר הבא?, באתר זמן ישראל, 22 בינואר 2021
↑  חדשות 2, ‏בכיר בריטי: "היטלר היה ציוני", באתר ‏מאקו‏, 28 באפריל 2016.
1 2  AP, הסערה בבריטניה: הושעה חבר לייבור שטען שישראל עומדת מאחורי דאעש, באתר ynet, 2 במאי 2016.
↑  סוכנויות הידיעות‏, הושעה חבר פרלמנט בריטי שאמר כי "היטלר תמך בציונות", באתר וואלה, 28 באפריל 2016.
↑  מערכת ישראל היום, האנטישמיות בלייבור: 50 חברים הושעו, באתר ישראל היום, 3 במאי 2016.
↑  עמית ולדמן ואלעד שמחיוף, ‏בכיר בלייבור: ישראל מאחורי דאע"ש, באתר ‏מאקו‏, 2 במאי 2016.
1 2   ניו יורק טיימס, קיר סטארמר, עו"ד אפור, משעמם ויעיל, בדרך להנהיג את בריטניה, באתר הארץ, 3 ביולי 2024
↑  Labour conference backs sanctions against Israel for ‘apartheid’ against Palestinians, באתר האינדפנדנט, ‏27 בספטמבר 2021 (באנגלית).
↑  טל שניידר, מפלגת העבודה מחדשת את קשריה עם הלייבור, באתר זמן ישראל, 3 במאי 2022
↑  רוברט פילפוט, מפלגת הלייבור נלחמת בעברה האנטישמי, באתר זמן ישראל, 19 בדצמבר 2022
↑  עמיחי שטיין, פוסט, באתר הערוץ המדיני, ‏14 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263994105171  BnF: cb122156643 (data)  CiNii: DA04166118  GND: 2124-6  ISNI: 0000 0001 2152 4610  LCCN: n79018534  SUDOC: 027434303  UKPARL: LEYIBvV9  VIAF: 54145970320132252353   WorldCat (עם VIAF): 54145970320132252353 
רוברט קנינגהם-גרהם
קייר הארדי, ממנהיגיה הראשונים של מפלגת הלייבור
רמזי מקדונלד
הלורד שומר החותם אטלי מבקר פועלות במפעל תחמושת בהרפורד בשנת 1941
הרולד וילסון
מורין ליפמן

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1946 (בת 78) האל, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Maureen Diane Lipman 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון 
 בן או בת זוג:  ג'ק רוזנטל (1974–2004) 
 צאצאים:  איימי רוזנטל 
 פרסים והוקרה:  פרס אוליבייה  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
דיים מורין דיאן ליפמן DBE (באנגלית: Maureen Diane Lipman; נולדה ב-10 במאי 1946) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, בעלת טור וקומיקאית יהודיה-בריטית.
קורות חיים > חיים אישיים

ליפמן היא יהודייה. היא הייתה נשואה למחזאי ג'ק רוזנטל מ-1974 ועד למותו ב-2004, ושיחקה בתפקידים שונים במחזות שכתב. לבני הזוג שני ילדים איימי רוזנטל ואדם רוזנטל. עד לאוקטובר 2014 תמכה ליפמן במפלגת הלייבור, והכריזה על כך שהיא לא תצביע יותר למפלגת הלייבור בשל ההכרה של המפלגה במדינה פלסטינית. ליפמן חברה במועצה המיעצת של כתב העת "Jewish Renaissance".
ליפמן תומכת בארגון "Burma Campaign UK" הפועל לקידום זכויות האדם והדמוקרטיה בבורמה. עוד היא תומכת בארגון צדקה לא פוליטי "Prospect Burma" שמציע לסטודנטים בורמזים הזדמנויות ללמוד מחוץ לבורמה.
ב-2006 תמכה ליפמן בישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בעיתון "ג'ואיש כרוניקל" טענה ליפמן שהדיווחים בתקשורת על הסכסוך הם "מעוותים מאוד".
ב-2015 אמרה בריאיון לרדיו LBC שבגלל התגברות האנטישמיות בבריטניה היא שוקלת להגר לארצות הברית או לישראל.
במאי 2015 הצטרפה ליפמן לארגונים פרו-ישראלים בהם "הפדרציה הציונית" בהפגנת מחאה על העלאת המחזה הפלסטיני "The Siege" בבאטרסי ארטס סנטר.
פרסים ומועמדויות

ב-1985 זכתה ליפמן בפרס לורנס אוליבייה על ההופעה הטובה ביותר בקומדיה עבור תפקידה במחזה "See How They Run".
ב-1994 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת האל.
המופע "Live and Kidding" שהועלה בתיאטרון הדוכסית היה מועמד ב-1998 לפרס לורנס אוליבייה כתוכנית הבידור הטובה ביותר בעונת 1997.
ב-1999 הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE)
ב-2003 הייתה מועמדת לפרס הקולנוע הפולני כשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הפסנתרן".
ב-2012 הוענק לליפמן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1968 |  | Up the Junction | סילבי |  |
| 1969 |  | The Smashing Bird I Used to Know | שרה |  |
| 1971 |  | Gumshoe | נעמי | במאי סטיבן פרירס |
| 1982 |  | Outside Edge | מגי |  |
| 1983 | לחנך את ריטה | Educating Rita | טריש |  |
| 1984 |  | See How They Run |  |  |
| 1985 | חופשה מטורפת באירופה | National Lampoon's European Vacation | ליידי במיטה |  |
| 1985 | מים מים | Water | מרגרט תאצ'ר |  |
| 1992 |  | Carry On Columbus | הרוזנת אזמרלדה |  |
| 1999 | אוקלהומה! | Oklahoma! | הדודה אלר |  |
| 1999 | סולומון וגיינור (אנ') | Solomon & Gaenor | רזל |  |
| 2002 | הפסנתרן | The Pianist | אדוארדה שפילמן | מועמדות לפרס הקולנוע הפולני לשחקנית המשנה הטובה ביותר |
| 2003 | סופרטקס (אנ') | SuperTex | דורה ברסלאור |  |
| 2008 |  | The Agent |  |  |
| 2012 |  | Run For Your Wife | אישה מתעמלת |  |
| 2012 | הגלגול | Metamorphosis | גברת ססמא |  |