stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הונג קונג – מקאו
היסטוריה

הונג קונג ומקאו ממוקמות בצד המזרחי והמערבי של דלתא נהר הפנינה בהתאמה, עם מרחק קרוב של כ-64 ק"מ ביניהן. היחסים הדו-צדדיים של הונג קונג ומקאו היו אפשר לייחס לתקופה הנאוליתית התיכונה. גם הונג קונג וגם מקאו היו בהשפעת אותו סוג של תרבות נאוליתית. כלים וקישוטים המשמשים את שני המקומות מראים קשר הדוק ברעיון ובמסחר בין השניים. הונג קונג הפכה למושבה האירופית הראשונה במזרח אסיה לאחר שנכבשה על ידי האימפריה הפורטוגזית בתור טאמאו בראשית המאה ה-16. הפורטוגזים הובסו על ידי שושלת מינג בהונג קונג בשנת 1521, ולבסוף לקחו את מקאו כישובם בשפך נהר הפנינה כתחליף. מקאו עמדה זמן רב כמרכז אירופי חשוב ביותר במזרח אסיה מאז המאה ה-17, עד שהונג קונג נפלה לידיים הבריטיות בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, מקאו התמודדה בתחרות אזורית במושבה בריטית פתוחה וחופשית יותר. מאז, הונג קונג ומקאו התחרו ושיתפו פעולה על היותן המרכזים המסחריים בשפך נהר הפנינה. בסופו של דבר הונג קונג התפתחה כאחד המפעילים העמוסים והמרכזים הפיננסיים בזמן שמקאו הפכה לבירת הימורים עולמית. בשנת 2018 נפתח הקשר הקבוע המחבר בין הונג קונג למקאו: גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו.
סחר

נכון לשנת 2015, מקאו היא יעד הייצוא השני בגודלו בהונג קונג, והיא תופסת 6.1% מסך הייצוא של הונג קונג. כמות הייצוא הסתכמה ב-8.4 מיליארד דולר, עם ציוד השידור, התכשיטים ושעוני המתכת היקרה כמוצרים עיקריים. מצד שני, הונג קונג היא יעד הייצוא הגדול ביותר במקאו. סך של 774 מיליון דולר, עם שעוני מתכת יקרה, תכשיטים, גזעים ומארזים כמוצרי המסחר העיקריים, היצוא להונג קונג מהווה 53% מסך הייצוא של מקאו.
מאז שנת 2018, הונג קונג ומקאו היו מחוברות דרך הכביש באמצעות גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו.
תיירות

בעוד התיירות היא אחד מעמודי התווך של שתי הכלכלות, הונג קונג ומקאו תורמות חלק ניכר מהתיירים זה לזה. בעוד שמקאו ידועה כבירת המשחקים בעולם ונשענת מאוד על תיירות, הונג קונג היא המקור העיקרי השני לתיירים במקאו. בשנת 2013, 6,766,044 הונג קונגים היוו קרוב לרבע מכניסות המבקרים הכוללות של מקאו. מצד שני, בעוד שהונג קונג היא יעד התיירות הפופולרי בעולם, מקאו היא שוק המקור השישי של הונג קונג, אחרי סין העממית, טאיוואן, ארצות הברית ויפן.
אמנות והסכמים

הסכם העברת אנשים נידונים נחתם בין הונג קונג למקאו במאי 2005. כתוצאה מכך, נידונים משני השטחים בעלי אזרחותם המתאימה יועברו חזרה למקום מוצאם.
למרות הקשר ההדוק בין שני השיפוטים, אין הסכם הסגרה או הסכמים שנחתמו בין הונג קונג למקאו. מואשמים בביצוע פשע או שהורשעו בפשע שעונשו טרם הוגש במלואו בשני השיפוטים לא יועברו על ידי הרשויות בתחום שיפוט אחד לאלה של אחרת על פי בקשת האחרונה לצורך העמדה לדין או ענישה, בהתאמה.
מקרים

מערכת פינוי הגירה של הונג קונג–מקאו הפשוטה הוקמה ב-9 בדצמבר 2009. אזרחים זכאים להשתמש בתעודות הזהות שלהם כדי לנסוע בין שני האזורים מבלי לספק תעודות הגעה ועזיבה. עם זאת, לאחר תנועת המטריה, כמה מחברי המועצה הפרו-דמוקרטים בהונג קונג מנועים מלהיכנס למקאו. חבר המועצה המחוקק של המפלגה הדמוקרטית בהונג קונג, ד"ר הלנה וונג פיק-וואן ב-29 באוגוסט 2017, חבר המועצה המחוזית הנאו-דמוקרטים בהונג קונג, קוואן ווינג-ייפ ב-30 באוגוסט 2017 וחבר המועצה המחוזית של המפלגה האזרחית אנדי יו טאק-פו ב-3 בספטמבר 2017 נדחו מלהיכנס למקאו. דובר המפלגה האזרחית דחק במנכ"ל הונג קונג, קארי לאם להביע את דאגתם למקאו ולדרוש הסבר.
ביריאווזה

ביריאווזה (תעתיק Biryawaza; באכדית MBir5-ia-wa-za) בנו של שוטרנה (Šutarna), היה שליט דמשק בסביבות אמצע המאה ה-14 לפנה"ס. הוא היה מלך-ואסל נאמן למצרים ותקופת שלטונו החלה בסוף תקופתו של אמנחותפ השלישי והסתיימה בשנותיו הראשונות של אחנתון.
השם ביריאווזה הוא בשפה הודו-אירופאית וייתכן שהיה מקבוצת המריאנוּ (אנ') (Maryannu) בדומה לעם ששלט במיתני ולחתים.
הוא מופיע מספר פעמים במכתבי אל-עמארנה: בא"ע 250 השליט המצרי מצווה עליו לנקוט בפעולה צבאית כנגד בניו של לבאיה, ובא"ע 151 מוזכרת מתקפה של אבי-מילכי שליט צור על ממלכתו ובמכתבים אחרים מצוינים התכתשויות נוספות עם איטקאמה, שליט קדש וכן עם עזירו, שליט האמורו.
ביריאווזה מופיע גם במכתב א"ע 197. במכתב זה הוא מואשם על ידי פרעה שלקח מרכבות בעַשְתָּרוֹת ומסרן לידי העפירו. במכתב זה מוזכרות גם הערים ינועם, בַּצְרוּנָה, חַלוּני, וארץ תַּחְשׁ. הוא מופיע גם במכתבים 194, 195, ו-196.
לקריאה נוספת

Nadav Na’aman: Biryawaza of Damascus and the Date of the Kamid el-Loz Apiru Letters, in: Ugarit-Forschungen 20 (1988), 179–193.
Nadav Na’aman: Ancient Israel and Its Neighbors: Interaction and Counteraction: Collected Essays, Eisenbrauns, 2005
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרן למדא

| --- | --- |

 מדינה:  קנדה
 מטה הארגון:  אוטווה, אונטריו
 נשיא:  ברברה פרימן
 http://www.lambdafoundation.org/
קרן למדא (באנגלית: Lambda Foundation) היא מלכ"ר קנדי רשום שמטרתו להעניק מלגות, פרסים, ומענקים לתמיכה בלימודי להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) והעלאת מודעות לזכויות הלהט"ב, כדי לקדם שוויון וזכויות אדם.
הקרן מנוהלת על ידי דירקטוריון ארצי, ונשיאת הקרן הנוכחית היא ברברה פרימן.
היסטוריה

פעילות הקרן התחילה מתוך מועדון לא רשמי של בעלי מקצוע להט"בים אשר חיפשו דרכים לקדם אינטרסים עסקיים וחברתיים של חברי הקהילה. ככל שפעילותו של הארגון משכה תשומת לב מצד הרשויות ומצד ארגונים פורמליים אחרים, כך גדלה השפעתה, עד שהחליטו חברי המועדון להפוך למלכ"ר רשמי ולגייס כספים למלגות. הם פעלו מתוך רצון לקדם שוויון וזכויות אדם בקנדה ולשפר את פני המדינה. המלכ"ר התחיל בפעילות משותפת עם חמש אוניברסיטאות ברחבי המדינה, וכיום גדלה וכבר עובדת עם אוניברסיטאות ותיכונים ברחבי כל מחוזות קנדה, ופועלת גם בתחומי המחקר, החינוך, והספרות.
מלגות

תוכנית המלגות של קרן למדא היא הראשונה מסוגה, ומעניקה כל שנה מלגות לסטודנטים בתחום לימודי הלהט"ב. בכל אוניברסיטה בה יש מלגת למדא, ישנה ועדה הבוחנת מועמדים ופרויקטים, ומאשרת אותם על סמך מצוינות המועמד ורלוונטיות הפרויקט לקהילת הלהט"ב. הנטייה המינית של הסטודנט שמבקש את המלגה אינה קריטריון.
ב-2007 החלה קרן למדא לעבוד יחד עם מנהיגי קהילה מקומיים לייסד מלגה גם לתלמידי תיכון.
המלגות מוענקות לסטודנטים במגוון רחב של תחומי לימוד, כולל האמנויות, ספרות, מדעי החברה, המדעים, משפטים, בתי ספר מקצועיים, ותיכונים. המלגות מסמנות את החשיבות של לימודי להט"ב הן בתוך הקהילה הלהט"בית והן מחוצה לה.
תחומי סיוע נוספים

בשיתוף עם המועצה הלאומית לאמנויות, הקרן מימנה תוכנית Writer-in-Residence בשנות 2007-2008; ב-2008 הקרן שיתפה פעולה עם ארגון Queer Peace International ‏(QPI) להוציא לאור את הספר Breaking Free: Sexual Diversity and Change in Emerging Nations אשר בוחן את הדרכים בהן מיעוטים מבחינת זהות מינית או מגדרית מעצימים את עצמן במדינות מתפתחות, כיצד הם מחנכים את קהילותיהם, ואיזו עבודה משותפת הם עושים עם ארגונים בינלאומיים.
הערות שוליים

↑  אודות קרן למדא
↑  רשימת זוכי המלגות
↑  Robert Mizzi, ed. Breaking Free: Sexual Diversity and Change in Emerging Nations (Queer Peace International, October 2008) 106 pages, eBook 978-0-9810801-0-9.
אליסון ויילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 71 בערך) סווינדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק, אוניברסיטת מאונט אליסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולומביה הבריטית 
 מונחה לדוקטורט:  Asia Ferrin, Matthew Sample, Andrea Sullivan-Clarke 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המדע, ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, פילוסופיה של המוסר, אתיקה במחקר, פילוסופיה של מדעי החברה, philosophy of archaeology, פילוסופיה פמיניסטית 
 עיסוק:  פרופסור לפילוסופיה, מרצה באוניברסיטה, אקדמאית, ארכאולוגית, אנתרופולוגית, פילוסופית 
 מדינה:  קנדה 
 פרסים והוקרה:  Fellow of the Australian Academy of the Humanities (2019) 
 אתר רשמי
 
אליסון ויילי (באנגלית: Alison Wylie, נולדה ב-26 באוגוסט 1954) היא פילוסופית בריטית-קנדית, בתחומי האתיקה, מגדר ומחקר פמיניסטי, ופילוסופיה של הארכאולוגיה. לימדה במספר אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ערכה מספר כתבי עת, ומילאה תפקידים ניהוליים במספר אגודות, כמו למשל נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה. ב-2013 נבחרה לפילוסופית המצטיינת של השנה על ידי החברה האמריקאית לנשים פילוסופיות.
ביוגרפיה > נעורים ולימודים

ויילי נולדה באנגליה ב-1954, וכשגדלה עברה עם משפחתה לאונטריו, קנדה. היא עשתה את תוארה הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת מאונט אליסון בשנת 1976. בתוארה השני, אותו עשתה בשנת 1978 באוניברסיטת בינגהמטון, היא בחרה להתמקד באנתרופולוגיה והתזה שלה עסקה בהנמקה אנלוגית בארכאולוגיה. במוסד מחקר זה היא גם בחרה להמשיך ולעשות את הדוקטורט שלה על פילוסופיה של הארכאולוגיה בנושא "פוזיטיביזם והארכאולוגיה החדשה" 1982, לשם כך יצאה לסמסטר אחד באריזונה, ולשני סמסטרים באוקספורד ביחד עם המרצה שלה, רום הארה.
ביוגרפיה > קריירה אקדמאית

בתקופת פוסט הדוקטורט שהתה ויילי שלוש שנים בקליארי, שם מילאה תפקיד של מרצה וחוקרת, ושנה אחת באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם התרכזה רק במחקר. ב-1985 התחילה ללמד באוניברסיטת אונטריו, ועשתה כן במשך 13 שנים. ב-1998 עברה ווילי מקנדה לארצות הברית, שם לימדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ואוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בנוסף מאז 2013, היא מלמדת בסמסטר הסתיו באוניברסיטת דורהאם.
לאורך הקריירה שלה מילאה ויילי מספר משרות חשובות. היא חברה במספר ועדות ואיגודים העוסקים בפילוסופיה של הארכאולוגיה, פילוסופיה פמיניסטית, וערכה גם מספר כתבי עת, כגון "היפאתיה", העוסק בפמיניזם. היא הייתה נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה בין השנים 2011 ל-2012, וביוני 2016 נבחרה לכהן כנשיאת ההתאחדות לפילוסופיה של המדע.
ביוגרפיה > פרסים והוקרה

ויילי זכתה במספר פרסים ואותו הוקרה, בינם:
1995 הפרס הנשיאותי של החברה האמריקאית לארכאולוגיה, על התרומה שלה לוועדת המוסר בארכאולוגיה.
2013 - פילוסופית השנה של הוועדה האמריקאית לנשים פילוסופיות.
מחקר > תחומי התמחות

ההתמחות של ויילי בתור פילוסופית מתחלקת לשלושה תחומים:
1) בעיות אפיסטמיות (תורת ההכרה) שמועלות ממחקרים ארכאולוגיים.
2) מחקר מדעי החברה מזווית ראייה פמיניסטית.
3) ביקורת מוסרית על אודות ההשלכות של מדע הארכאולוגיה
בתחום הראשון, שבו החלה לעסוק עוד בכתיבת הדוקטורט שלה, היא עוסקת בניתוח האופנים בהם מנמקים היסטוריונים את טיעוניהם לגבי ההיסטוריה. למעשה, ווילי מבקשת להבין מהי בעצם הוכחה היסטורית מהימנה? ויילי פיתחה כמה שיטות אשר בעזרתן אפשר לנסות ולקבוע כיצד יש להשיג טענות אמפיריות לגבי העבר.
בתחום השני היא מתעמקת בשאלה מה הן ההשלכות של ההצדקה לגבי מדע, שפעילותו חורגת מחיפוש ידע אפיסטמי בלבד. ויילי טוענת בנושא זה טענה כפולה: הראשונה היא שכל פעילות מדעית נדרשת לאמץ נקודת מבט מסוימת ולא כללית-טהורה. השנייה, שלמרות הכרח זה, המדע עדיין בעל ערך משמעותי וטענותיו אינן שגויות רק משום שהן מבטאות נקודת מבט חלקית ולא כללית. לשם הדגמה, לדעתה פמיניזם מבטא נקודת מבט של נשים מצד אחד, והוא מסגרת טובה לפרשנות מדעית מצד שני. היא מפרטת על כך בעבודתה האחרונה שלה בנושא הגיעה ב-2012 בוועדת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה, אשר כותרתה הייתה "למה נקודת מבט חשובה".
בתחום השלישי פיתחה ויילי מודלים המסבירים מה נכון לעשות מבחינה מוסרית כאשר עוסקים בארכאולוגיה. הפעם הראשונה בה עסקה בשאלות אלה הייתה בוועדת "המוסר בארכאולוגיה" שהתכנסה על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית, בתחילת שנות ה-90. התוצאה של ועדה זאת הייתה מספר עקרונות מוסריים מסוימים שלטענתה חשוב לשמר כשעוסקים בארכאולוגיה, אשר גם אומצו לאחר מכן על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית. היא המשיכה לעסוק בסוגיה הזאת לאורך כל הקריירה שלה והוציאה בנושא זה מספר מאמרים. המאמרים האחרונים שהיא הוציאה בנושא זה היו "archeology Community-Based Collaborative" ו -“A Plurality of Pluralisms" ב-2014.
מחקר > פרסומים בולטים

לווילי מספר פרסומים, מאמרים וספרים. בין הפרסומים הבולטים:
"הוכחות על סמך עדות בארכאולוגיה", לונדון, 2016.Bloomsbury Academic Publishing , נכתב בשיתוף עם רוברט צ'פמן
"הוכחות מטריאליסטיות, למידה מעיסוק בארכאולוגיה", לונדון, 2015.Routledge, נכתב בשיתוף עם רוברט צ'פמן
"ממצאים ארכאולוגיים: שנים של לקיחה, דרכי תגובה", נכתב בשיתוף עם ג'ורג' ניקולס, 2009
"צדק אפיסטמי, בורות, ואובייקטיביות פרוצדורלית", מתוך כתב העת Hypatia 26 בפברואר 2011
הערות שוליים

↑  https://faculty.washington.edu/aw26/swip/SWIP_powerpoint.pdf
↑  Alison Wylie, www.alisonwylie.net (ארכיון)
↑  Alison Wylie Elected President of the Philosophy of Science Association | Department of Philosophy | University of Washington, phil.washington.edu (באנגלית)
↑  Alison Wylie, www.alisonwylie.net (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424330905171  BIBSYS: 90524922  BnF: cb12874864p (data)  CANTIC: a12297999  CiNii: DA04330233  GND: 135832381  ISNI: 0000 0000 5512 7691  LCCN: n88201988  NKC: xx0246607  NTA: 075265869  RERO: 02-A025811794  SUDOC: 084081910  VIAF: 66595049   WorldCat (עם VIAF): 66595049 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אליסון ויילי".
רוסים שנפטרו בנסיבות חשודות בשנים 2022-2024

רביל מגנוב (Ravil Magnov), יו"ר חברת הנפט הלאומית לוקאויל, שנפל מחלון בית החולים בקרמלין בנסיבות חשודות. על פי דיווחים, מצלמות הטלוויזיה במעגל סגור בבניין "כובו לצורך תיקונים", הנשיא פוטין ביקר בבית החולים באותו יום. בנוסף, מקורביו לא האמינו כי הייתה לו כוונה להתאבד.
מאז תחילת שנת 2022 אירעו מקרי מוות חריגים מרובים של אנשי עסקים רוסים או פקידים בכירים רוסים, לפעמים כולל בני משפחתם, רבים מהם בנסיבות מוזרות או חשודות. בכירים אלה לרוב התבטאו כנגד ממשלו של ולדימיר פוטין.
ניתוח

ב-3 ביוני 2022 תיארה רשת החדשות ההולנדית NOS (אנ') את התופעה כסדרה עגומה של מיליארדרים רוסים, רבים מתעשיית הנפט והגז, שנמצאו מתים בנסיבות חריגות מאז תחילת השנה. התקרית הראשונה הייתה ב-30 בינואר 2022, כאשר ליאוניד שולמן בן ה-60, ראש התחבורה של ענקית האנרגיה הרוסית גזפרום, נמצא מת בחדר האמבטיה של ביתו הכפרי באזור לנינגרד. לצד גופתו היה מכתב התאבדות. ב-6 ביולי 2022, תיארה רשת CNN Portugal הפורטוגלית את הקבוצה כ"מיליונרים עם קשרים ישירים או עקיפים לקרמלין, שנמצאו מתים בתרחיש מסתורי מתחילת השנה". הכתבה התייחסה לחקירה קודמת של USA Today, אשר הגיעה למסקנה כי 38 אנשי עסקים ואוליגרכים רוסים המקורבים לקרמלין מתו בנסיבות מסתוריות או חשודות בין 2014 ל-2017. התופעה כונתה "תסמונת המוות הרוסי הפתאומי" או "תסמונת המוות הפתאומי של אוליגרכים". ברבים ממקרים אלה, הפרשנים שללו התאבדות או בריאות לקויה.
פרשנים אחרים, כולל פיונה היל (אנ') ומארק גלאוטי (אנ'), הביעו הסתייגות וספק לגבי תיאורייה זאת. הם מציינים כי מקרי המוות אינם בהכרח קשורים כולם, וכי סביר יותר שחלקם אכן התאבדו, וייתכן שאחרים נפגעו או נרצחו על ידי נציגים של אוליגרכים מתחרים, במטרה לחסל מתחרים, ואין מדובר כאן דווקא במאמץ ממשלתי מרוכז מצד הקרמלין.
המסתייגים מהתיאוריה מציינים כי שיעור ההתאבדויות ברוסיה הוא בכל מקרה השלישי בגובהו בעולם, וכי מגמות דומות של התאבדויות נמצאו בשנת 2020 לגבי רופאים שטיפלו בחולי נגיף הקורונה שנפלו מחלונות גבוהים. לפי הגישה המסתייגת, סיבות נוספות אפשריות להתאבדויות של אנשי עסקים בכירים ברוסיה עשויות להיות לחץ ניכר מהמלחמה באוקראינה והסנקציות הבינלאומיות על רוסיה.
ניתוח > קריאות להמשך חקירות

בחלק מהמקרים הידועים, חברים ומשפחות של אנשי העסקים הרוסים שנפטרו סברו שבלתי מתקבל על הדעת להניח שהקרבנות הרגו את עצמם - ובמקרים מסוימים גם את נשותיהם וילדיהם - ודרשו חקירה עצמאית על מקרי המוות המסתוריים.
איש העסקים והמבקר של הממשל הפדרלי הרוסי, ביל בראודר, סבר שפוטין מזמין באופן אישי הוצאות להורג של מנהיגים עסקיים משפיעים במגזרים קריטיים, שלדעתו לא יהיו מספיק נאמנים לו, ומטיל אימה על יורשיהם באיומי מוות או אלימות.
על פי דו"ח חקירה של "נובאיה גאזטה", ייתכן שחלק ממקרי המוות קשורים להונאה חשבונאית בקנה מידה גדול של בכירי גזפרום, שאולי העבירו כסף לרשתות עסקים בבעלות חברים ובני משפחה עם קשרים עם ה-FSB והצבא הרוסי.
ראו גם

התרסקות המטוס בטבר
נובאיה גאזטה
הערות שוליים

↑  A Wave of Mystery Suicides of Russian Gazprom Executives, Warsaw Institute, ‏2022-04-24 (באנגלית בריטית)
↑  Khaleda Rahman National Correspondent, Russian Oligarch Deaths Were Not Suicide, Says Gas Exec Who Fled Country, Newsweek, ‏2022-04-27 (באנגלית)
↑  Mysterious deaths among Russian oligarchs – DW – 05/07/2022, dw.com (באנגלית)
1 2  Mysterieuze reeks 'zelfmoorden' onder Russische oligarchen, nos.nl, ‏2022-06-03 (בהולנדית)
↑  אסף רוזנצוייג, ‏"חוקי הצנזורה וחוקי החלון": שורת הבכירים הרוסים שמצאו את מותם באורח מסתורי, באתר ‏מאקו‏, 4 בספטמבר 2022
↑  Mais um magnata russo encontrado morto em circunstâncias misteriosas. Foi encontrado na piscina de casa, CNN Portugal (בפורטוגזית)
↑  Sudden fatalities and falling from windows: The high-profile suspicious Russian deaths since the invasion of Ukraine, LBC (באנגלית)
↑  Cameron Peters, Russian businessmen keep dying. No one knows why., Vox, ‏2022-10-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  תמר שבק, מרד האוליגרכים במעגל הקרוב של פוטין: "חפים מפשע מתים - זה בלתי מתקבל על הדעת", באתר ynet, 1 במרץ 2022
↑  Former Gazprombank executive Igor Volobuev joins the Freedom to Russia Legion within the Ukrainian Armed Forces, Novaya Gazeta Europe, ‏2127-08-05
↑  אלכס נירנבורג, שוב: אוליגרך רוסי שהתנגד למלחמה נפל אל מותו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 27 בדצמבר 2022
↑  התאבדות או רצח? אוליגרך רוסי מוכר נפל מחלון ביתו בקומה ה-10, באתר ‏מאקו‏, 21 באוקטובר 2024
↑  אייל פינקו, אוליגרך רוסי נוסף נמצא מת בנסיבות "טבעיות", 1.1.2023
↑  יענקי פרבר, רוסיה: אוליגרך נוסף מת בנסיבות מסתוריות, בחדרי חרדים, אפריל 2024
↑  Elaine Godfrey, Sudden Russian Death Syndrome, The Atlantic, ‏2022-12-29 (באנגלית)
↑  "'An epidemic of murder': What Russia's dying millionaires tell us about Vladimir Putin's tenacious grip on power". ABC News (בAustralian English). 2022-10-02. נבדק ב-2024-11-18.
↑  עמיחי חזן, "מתים כמו זבובים": מי אחראי למגיפת-רצח האוליגרכים? בהפרש של 24 שעות עוד שני אוליגרכים ובני משפחותיהם נשחטו, 23.4.2022
↑  Gazprom: Russia’s state corruption giant. A money-laundering scheme and a luxury hotel in Montenegro may be tied to the mysterious death of a top Gazprom manager. An investigation by Novaya-Europe and Transparency, Novaya Gazeta Europe, ‏2235-06-24
↑  לרשימה המלאה של מקרי המוות השנויים במחלוקת, ראו בערך המקביל באנגלית (Suspicious deaths of notable Russians in 2022–2024)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוסים שנפטרו בנסיבות חשודות בשנים 2022-2024".
סמואל דיקשטיין

| --- | --- |

 לידה:  5 בפברואר 1885 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 באפריל 1954 (בגיל 69) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות יוניון פילד 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית
 
סמואל דיקשטיין (באנגלית: Samuel Dickstein; ‏5 בפברואר 1885 – 22 באפריל 1954) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק שכיהן בקונגרס של ארצות הברית במשך 22 שנים.
קורות חיים

דיקשטיין נולד בעיירה ליד וילנה, אז באימפריה הרוסית, כיום בליטא, במשפחה יהודית. בשנת 1887 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק, בלואר איסט סייד. סמואל דיקשטיין סיים לימודי משפטים והחל לעבוד בתחום.
בשנת 1908 הוא התחיל פעילות במפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית. בשנת 1922 הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית, תוך ניצחון על מאייר לונדון, גם הוא יהודי יליד ליטא. בהמשך הוא ניצח ב-11 מערכות בחירות.
בשנת 1931 סמואל דיקשטיין היה יושב ראש ועדה לאימיגרציה. הוא שם לב שבמקביל לזרם מהגרים לא חוקיים נכנסים לתחומי ארצות הברית כמויות גדולות של ספרות אנטישמית בשנת 1932 הוא היה בין יוזמי הוצאה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1934 הוא יזם הקמת ועדה לפעילות אנטי אמריקנית. הוא פעל נמרצות נגד תומכי נאציזם בארצות הברית.
בשנת 1938 הוא פעל להגדלת מכסת מהגרים מאוסטריה לטובת יהודים שרוצים לעזוב אותה. בשנת 1939 הוא ניסה להגדיל מכסת מהגרים עבור ילדים פליטי גרמניה.
בשנת 1945 הוא עזב פוליטיקה וחזר לפעילות משפטית.
לפי ספר של אלן ויינשטיין בהתאם למסמכים שפורסמו לאחר התפרקות ברית המועצות בתקופת 1937–1940 סמואל דיקשטיין קיבל תשלום חודשי מנ.ק.וו.ד. מהמסמכים לא ברור האם סופק חומר סודי כלשהו תמורת תשלום זה.
אדל גודמן קלארק

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1882 מונטגומרי, ארצות הברית 
 פטירה:  4 ביוני 1983  (בגיל 100) ריצ'מונד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר החדש לעיצוב ע"ש פרסונס 
 מעסיק:  קולג' ויליאם ומרי 
 
אדל גודמן קלארק (באנגלית: Adèle Goodman Clark;‏ 27 בספטמבר 1882 – 4 ביוני 1983) הייתה אמנית וסופרז'יסטית ממונטגומרי, אלבמה, ארצות הברית. היא פעלה רבות למען זכות הצבעה לנשים במדינת וירג'יניה שבה גרה ברוב חייה, השתתפה ואף ניהלה ארגונים סופרז'יסטים רבים, ארגנה הפגנות ונאומים ופעלה למען תיקון לחוקת ארצות הברית שתאפשר זכות הצבעה לנשים. היא פעלה גם למען זכויות שחורים ונכים בווירג'יניה. למדה אומנות בבתי ספר ומכללות שונות ברחבי ארצות הברית ואף פתחה סטודיו לאומנות בעיר ריצ'מונד בווירג'יניה, שהפך בהמשך לאקדמיית וירג'יניה לאומנות.
תחילת חייה

קלארק נולדה במונטגומרי, אלבמה לרוברט קלארק הנוצרי ואסטל גודמן קלארק היהודייה. היא גדלה עם שלוש אחיות, ובהן אדית' קלארק קוולס(אנ'), שהייתה גם היא פעילה סופרז'יסטית. קלארק עברה עם משפחתה פעמים רבות בילדותה בין מדינות בדרום ארצות הברית: בגיל 3 עברה לווירג'יניה, בגיל 7 חזרה לאלבמה וחיה גם במיסיסיפי לתקופה, ולבסוף, בגיל 12, עברה חזרה לווירג'יניה והשתקעה שם. היא למדה בבית הספר הנוצרי סיינט קת'רין ובנוסף למדה אומנות בסטודיו של האמנית לילי מ. לוגן. היא סיימה את לימודיה בשנת 1901.
אומנות

לאחר סיום לימודיה בתיכון, קלארק למדה ולאחר מכן גם לימדה אומנות במועדון האומנות בריצ'מונד, שם פגשה את חברתה הטובה נורה האוסטון(אנ'). בשנת 1906 קיבלה מלגה לבית ספר פרסונס לעיצוב, והיא והאוסטון למדו שם יחדיו במשך כמעט שנה. היא פתחה יחד עם האוסטון בית ספר לאומנות במסגרת מועדון האומנות, ומאוחר יותר, בשנת 1916, הן פתחו בית ספר משלהן – האטלייה. הסטודיו שלהן הפך בהמשך לבית ספר לאמנים רבים. 3 שנים לאחר מכן הן פתחו את ליגת וירג'יניה לאומנות ומלאכות יד, שמאוחר יותר התחברה עם האטלייה והפכה לחלק מאקדמיית ריצ'מונד לאומנות.
ציוריה של קלארק התמקדו בעיקר נופים ודיוקנאות, והיו לה תערוכות במוזיאונים רבים ברחבי ארצות הברית. כיום, יצירותיה מופיעות בתערוכות באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'(אנ'), במוזיאון וירג'יניה לאומנות ובמוזיאונים וגלריות נוספות.
אקטיביזם > תחילת דרכה וליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה

העניין של קלארק בתנועת הסופרז'יזם החל כשעבדה בחברת ביטוח בלשכת המסחר. היא גילתה שמחירי הביטוח מהעיר דנוויל מוכפלים מאחר שמפעל טקסטיל בעיר גרם למותם של ילדים רבים. היא הניחה שלנשים יהיה עניין רב בבריאותם של הילדים ולכן מגיעה להן זכות הצבעה. באביב שנת 1909 היא סיפרה שנכנסה אישה לכיתת הלימוד שלה וביקשה להחתים על עצומה למען זכות הצבעה לנשים, מה שהוסיף לעניין שלה בנושא. מאוחר יותר באותה השנה נפגשו קלארק ונשים בעלות עניין דומה והקימו את ליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה(אנ'), מאחר שרבות מהן רצו זכות הצבעה כדי שיוכלו לבחור במנהיגים שהן מאמינות בהם ובכך להשפיע על העברת חוקים בנושאים כמו בריאות, חינוך והעסקת ילדים. קלארק נבחרה להיות מזכירת התיעוד של התנועה בפגישה זו. כמה שנים לפני כן היא עבדה בתור קלדנית בלשכת התעסוקה של ריצ'מונד, והניסיון תרם לה בתפקיד זה. היא התפטרה מהתפקיד כעבור חצי שנה אך המשיכה לפעול כחלק מהליגה עד לפירוקה. היא גייסה את אמה ואחותה לתנועת הסופרז'יזם, עזרה לארגן יוזמות חקיקה, עיצבה וציירה גלויות ופלאיירים, ארגנה צעדות והפגנות בעד זכות ההצבעה ונאמה נאומים שעזרו לבסס את מעמדה של הליגה בווירג'יניה.
בשנת 1912, היא נכנסה לעימות כתוב שפורסם באמצעות מאמרים הפורסמו בעיתונים שונים עם מנהיגת תנועת האנטי-סופרז'יזם(אנ') מולי אליוט סיוול. קלארק פתחה במאמר "אם נשים יכלו להצביע", סיוול ענתה במאמר "למה נשים לא צריכות להצביע", וקלארק הגיבה עם המאמר "תנועת הסופרז'יזם: תגובה לגברת מולי אליוט סיוול". המאמר היה כה משכנע שליגת ההצבעה השוויונית הרחיבה אותו לספר בשם "עובדות מול אמונות שגויות: טענות אנטי-סופרג'יסטיות מופרכות" (1912).
מטרתה העיקרית של הליגה הייתה לחנך את תושבי ומחוקקי וירג'יניה באמצעות נאומים והפצת עלונים ופלאיירים. קלארק והאוסטון פיתחו דרך מיוחדת לעשות זאת – הן הוציאו את כני הציור שלהן בפינת הרחוב וציירו, וכשמספיק אנשים התאספו סביבן הן התחילו לדבר על זכות ההצבעה לנשים וחשיבותה. הליגה הייתה אחת התנועות המשמעותיות והמרכזיות בדרום ארצות הברית באותה התקופה, והדיון בנושא זכות ההצבעה עלה 3 פעמים בבית המחוקקים בווירג'יניה – בשנים 1912, 1914 ו־1916. הוא נדחה כל פעם, ולכן הארגון החליט למקד את פעילותו בהעברת תיקון בחוקת ארצות הברית שיאפשר זכות הצבעה לנשים. התיקון אכן הועבר בשנת 1919, כאשר קלארק ניהלה את ועדת האישור של הליגה בשנה זו ובשנה שאחריה. הליגה כללה אז כ־30,000 חברות. למרות זאת, וירג'יניה הייתה אחת מתשע המדינות שלא הוציאו לפועל את התיקון בחוקה עד שנת 1952.
אקטיביזם > ליגת הנשים המצביעות של וירג'יניה ופעילות נוספת למען זכויות נשים

לאחר שעבר התיקון בחוקה בשנת 1920, ליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה התפרקה ובעקבות זאת נוצר ארגון חדש בשם ליגת הנשים המצביעות של וירג'יניה (אנ'). קלארק ניהלה את הוועדה שהחליטה להקים את הארגון הזה, ואף הייתה נשיאת הארגון משנת 1921–1925 ושוב מ־1929-1944. בהנהגתה, הליגה שכנעה את המושל להקים ועדה שתבחן בעיות שפוגעות בילדים במדינה – ובעקבות זאת עברו 18 חוקים שהגבילו עבודת ילדים, הפכו את החינוך לחובה ועוד. בנוסף לכך, ובניגוד לליגה הקודמת, ליגת הנשים המצביעות עבדה יחד עם נשים אפרו-אמריקאיות ופעלה נגד הגזענות בארצות הברית. בשנת 1924 נבחרה קלארק להיות מנהלת של אזור מספר 3 (שכלל את וושינגטון די. סי., וירג'יניה ומדינות דרומיות נוספות) בליגת הנשים המצביעות הלאומית של ארצות הברית. בשנים 1925–1928 היא הייתה סגנית הנשיאה השנייה של הליגה, ולכן נאמה בכנסים ב-24 מדינות שונות בארצות הברית. בשנת 1927 היא ניהלה את עמותת ההנצחה של לילה מיד וולנטיין(אנ'), פעילה סופרז'יסטית והנשיאה הראשונה של ליגת ההצבעה השוויונית, שמטרתה הייתה להנציח את זכרה של הפעילה על ידי הצבת אנדרטה בעיר הבירה של וירג'יניה.