stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצ

.
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  התנועה לזכויות האזרח ולשלום
 מייסד:  שולמית אלוני
 מנהיגים:  שולמית אלוני, יוסי שריד
 תקופת הפעילות:  1973–1997 (כ־24 שנים)
 אפיון:  מפלגה למען זכויות אדם ואזרח, מפלגת שמאל
 אידאולוגיות:  ציונות סוציאליסטית, זכויות אדם ואזרח, קידמה, שתי מדינות לשני עמים, צדק חברתי, חופש המידע, דמוקרטיה, הפרדת הדת מהמדינה, פמיניזם
 כנסות:  שמינית - ארבע עשרה
 ממשלות:  17, 25, 26
 אותיות:  רצ
 שיא כוחה:  6 מנדטים (הכנסת ה-13)
 שפל כוחה:  1 מנדט (הכנסת התשיעית, הכנסת העשירית)
 נוצרה מתוך:  מפלגת העבודה הישראלית
 התמזגה לתוך:  מרצ
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
רצ (בשמה הרשמי המלא התנועה לזכויות האזרח ובהמשך התנועה לזכויות האזרח ולשלום) הייתה מפלגת שמאל ישראלית שפעלה משנות ה-70 עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה

מפלגת רצ הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 על ידי הפעילה החברתית שולמית אלוני לאחר שפרשה ממפלגת העבודה (אשר מטעמה ולפני כן מטעם מפא"י, כיהנה כח"כית בכנסת השישית). בבחירות אלו זכתה רצ בשלושה מנדטים ובנוסף לאלוני נכנסו לכנסת בועז מואב, ומרשה פרידמן.
ב-3 ביוני 1974, לאחר התפטרותה של ראש הממשלה גולדה מאיר וסיום כהונת ממשלתה, הצטרפה המפלגה לממשלתו של יצחק רבין, בה כיהנה אלוני כשרה בלי תיק (האישה השנייה שכיהנה בתפקיד שר בישראל לאחר גולדה מאיר).
ב-6 בנובמבר 1974, פרשה רצ מהממשלה בעקבות הצטרפות המפד"ל כשבוע לפני כן, ומרגע זה עד שנת 1992 נשארה המפלגה באופוזיציה.
במהלך הכנסת השמינית הצטרפה רצ לחבר הכנסת לובה אליאב בהקמת סיעת יעד, שפורקה כעבור חודשים ספורים.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 ולכנסת העשירית ב-1981 זכתה רצ במנדט אחד בלבד. במהלך הכנסת העשירית הצטרפה רצ לסיעת המערך שבראשות שמעון פרס ולקראת סוף כהונתה פרשה ממנה. בבחירות לכנסת ה-11 ב-1984 הגדילה הסיעה את כוחה כאשר זכתה ב-3 מנדטים. במהלך כנסת זו נוספו אליה חברי הכנסת יוסי שריד, שפרש מהמערך על רקע מלחמת לבנון הראשונה ומרדכי וירשובסקי, שפרש מ"שינוי".
בבחירות לכנסת ה-12 ב-1988 קיבלה רצ 97,513 קולות וזכתה ב-5 מנדטים, ובשלהי הכנסת ה-12 התאחדה הסיעה עם סיעות מפ"ם ושינוי לסיעת מרצ המאוחדת.
בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 זכתה הסיעה המאוחדת להישג של 12 מנדטים (מתוכם 6 מושבים עבור רצ) והיוותה מרכיב חשוב בממשלת רבין השנייה, ולאחר רצח רבין, בממשלתו של שמעון פרס.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996 סיימה שולמית אלוני כהונה של כ-22 שנה כיו"ר מפלגת רצ וכמעט 4 שנים כיו"ר סיעת מרצ, לאחר שהחליטה שלא להשתתף בבחירות פנימיות על תפקידים אלו (ובכך פרשה מפעילות מפלגתית) והיא הוחלפה על ידי יוסי שריד.
בבחירות אלו ירד כוחה של סיעת מרצ ל-9 מנדטים (מתוכם 4 מושבים עבור רצ) ובמהלך הכנסת היא נשארה באופוזיציה.
ב-1997 התאחדו סופית מפלגות הסיעה המשותפת להקמת מפלגה אחת, מרצ וכך בא הקץ לקיומה של רצ כישות עצמאית.
אידאולוגיה

בראשית דרכה התמקדה המפלגה בנושאים אזרחיים, ובעיקר בנושאים של הגנה על זכויות האדם והאזרח, הפרדת דת ומדינה ושינוי שיטת הבחירות. התנועה הייתה מחלוצות הפמיניזם בישראל, וקידמה רבות את המודעות לאלימות בתוך המשפחה ולזכויות נשים. התנועה הייתה גם מחלוצות זכויות להט"ב בישראל. ומרשה פרידמן הייתה חברת הכנסת הלסבית הגלויה הראשונה (אם כי, כשהייתה חברת כנסת טרם הזדהתה ברבים כלסבית).
עם זמן התווספה לסדר יומה האזרחי גם עמדה נחרצת בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המפלגה נהפכה יונית מובהקת, וממיקומה משמאל למפלגת העבודה קראה לנסיגה מיהודה, שומרון ועזה במסגרת "שטחים תמורת שלום", צידדה בשיחות עם אש"ף ובהמשך גם תמכה בהקמת מדינה פלסטינית. עם זאת התנגדה לסרבנות לשרת בשטחים, שבמהלך שנות האינתיפדה הראשונה החלה לצבור תאוצה.
בין השנים 1985 ל-1994 הוציא לאור תנועת רצ את כתב העת "פוליטיקה", שתחילה ערך יוסי שריד ומ-1987 העיתונאי גדעון סאמט.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | ח"כים | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת השמינית (1973) | 3 מנדטים: שולמית אלוני, בועז מואב, מרשה פרידמן |  ב-3 ביוני 1975 הצטרפו חברי הסיעה לאריה (לובה) אליאב בהקמת סיעת יעד.  ב-27 בינואר 1976 פרשו אריה (לובה) אליאב ומרשה פרידמן מהסיעה והקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, ואילו שולמית אלוני ובועז מואב שינו את שם סיעתם חזרה ל"רצ". |
| הכנסת התשיעית (1977) | מנדט אחד: שולמית אלוני |  |
| הכנסת העשירית (1981) | מנדט אחד: שולמית אלוני |  ב-16 בנובמבר 1981 הצטרפה הסיעה למערך.  ב-14 במאי 1984 פרשה הסיעה מהמערך. |
| הכנסת ה-11 (1984) | 3 מנדטים: שולמית אלוני, מרדכי בר-און, רן כהן, דדי צוקר, יוסי שריד, מרדכי וירשובסקי |  ב-22 באוקטובר 1984 הצטרף יוסי שריד לסיעה לאחר שפרש מהמערך.  ב-26 בנובמבר 1986 פרש מרדכי בר-און מהכנסת והוחלף על ידי דדי צוקר.  ב-5 באוגוסט 1987 הצטרף מרדכי וירשובסקי לסיעה לאחר שפרש משינוי. |
| הכנסת ה-12 (1988) | 5 מנדטים: שולמית אלוני, יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, מרדכי וירשובסקי |  ב-9 במרץ 1992 לקראת הבחירות לכנסת ה-13 התאחדה הסיעה עם מפ"ם ושינוי בהקמת סיעת "מרצ - רצ, מפ"ם, שינוי - ישראל הדמוקרטית" (מרצ). |
| הכנסת ה-13 (1992) במסגרת מרצ | 6 מנדטים (מתוך 12 לרשימה כולה): שולמית אלוני, יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, נעמי חזן, בנימין טמקין |  |
| הכנסת ה-14 (1996) במסגרת מרצ | 4 מנדטים (מתוך 9 לרשימה כולה): יוסי שריד, רן כהן, דדי צוקר, נעמי חזן |  ב-1997 התאחדו סופית המפלגות רצ מפ"ם ושינוי שהרכיבו את הסיעה המשותפת והקימו את מפלגת מרצ.  ב-17 במרץ 1999 פרש דוד צוקר ממרצ והקים סיעת יחיד. |
הערות שוליים

↑  דובר ה"עבודה": שולמית אלוני הוציאה עצמה משורות המפלגה, מעריב, 1 באוקטובר 1973
↑  ד"ר עופר קניג, ‏גבירתי, שרת הביטחון, באתר גלובס, 6 במרץ 2013
↑  מץ שמריהו, ח"כ אליאב נטל חלק בכנס של ר"צ ו"שינוי", מעריב, 9 בפברואר 1975
שולמית אלוני: יעד" מפורקת ", דבר, 17 בדצמבר 1975
↑  ר"צ  -  רצה לבד, דבר, 13 בפברואר 1977
↑  ר"צ תינתק מהמערך לקראת הבחירות, דבר, 6 במרץ 1983
↑  אייל ארליך, רצ ושינוי חוזרות בתשובה, כותרת ראשית, 25 ביולי 1984
↑  אייל ארליך, רצ ושינוי מתחילות בחוץ, כותרת ראשית, 8 באוגוסט 1984
↑  החמישיה הראשונה של רצ נותרה על כנה, מעריב, 27 ביוני 1988
↑  חן דגן, בחירות 1992 - מצע מרצ: ייתכן שיתוף אש״ף במו״מ לשלום, חדשות, 28 באפריל 1992
↑  חנה קים, מרצ תובעת: פנים או חינוך, חדשות, 28 ביוני 1992
↑  שנות התקווה, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2002
↑  יהושע ביצור, ר"צ הגישה הצעה לשינוי שיטת הבחירות לכנסת, מעריב, 10 במרץ 1974
↑  מול מצודת זאב בת״א הפגינו אתמול כמה עשרות מפעילי רצ ומפ״ם נגד חוק ההפלות, חדשות, 20 בנובמבר 1990
↑  ב-23 מתוך 32  רשימות רצ ־ רצות נשים, מעריב, 21 בפברואר 1989
↑  איריס קלקא, עליזה בארץ המובחרת, כותרת ראשית, 30 בינואר 1985
↑  כתבי־עת  - חזון המדינה הפלשתינית, מעריב, 20 באוקטובר 1989
↑  מנחם רהט, רצ שוללת הסירוב לשרת בשטחים ואת ההטפה לסרבנות, מעריב, 30 ביולי 1990
↑  סאמט מחליף את שריד, כותרת ראשית, 25 במרץ 1987
| סיעות הכנסת התשיעית |
| --- | --- | --- |
| קואליציה | הליכוד (חרות • המפלגה הליברלית • לע"ם) • ד"ש • מפד"ל • שלומציון • אגודת ישראל • התנועה הדמוקרטית • ח"כ יחיד: משה דיין |  |
| אופוזיציה | המערך (העבודה • מפ"ם) • חד"ש (הפנתרים השחורים • רק"ח) • פיתוח ושלום • מחנה של"י • רצ • ליברלים עצמאיים • פועלי אגודת ישראל • הרשימה הערבית המאוחדת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298334805171 
נוער רצ מחתימים על עצומה הדורשת מהכנסת לנקוט באמצעים נגד הסתה גזענית, 1984
קית' אורבן

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1967 (בן 57) Whangārei, ניו זילנד 
 שם לידה:  Keith Lionel Urban 
 מוקד פעילות:  אוסטרליה, ניו זילנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  Caboolture State High School 
 סוגה:  קאנטרי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר 
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס, קפיטול רקורדס נאשוויל 
 בן או בת זוג:  ניקול קידמן (2006–?) 
 צאצאים:  סנדיי אורבן, פיית' אורבן 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר אוסטרליה (26 בינואר 2020)  Country Music Association Award for International Achievement (2005)  Country Music Association Award for International Achievement (2020) 
 www.keithurban.net
 פרופיל ב-IMDb
 
קית' ליונל אורבן (נולד ב-26 באוקטובר 1967) הוא זמר, כותב שירים ומפיק מוזיקלי אוסטרלי. אורבן הוא יליד ניו זילנד והוא גדל באוסטרליה. בשנת 1991 הוציא אלבום בכורה שנקרא על שמו,; מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים באוסטרליה, לפני שאורבן עבר לארצות הברית בשנה שלאחר מכן. הוא מצא עבודה בתור גיטריסט לפני שחבר ללהקה בשם "החווה", אשר הוציאה אלבום אולפן אחד על ידי חברת התקליטים קפיטול נאשוויל. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים שזכו להצלחה נאה במצעד שירי הקאנטרי של בילבורד.
ראשית החיים

אורבן נולד ב-26 באוקטובר 1967 בוונגאריי, ניו זילנד. הוא בנם הצעיר של מריין ורוברט "בוב" אורבאן. הוא גר עם הוריו בקאבולטור, קווינסלנד, אוסטרליה. אביו, היה בעל חנות נוחות. אורבן לקח שיעורים ממורתו, סו מקארת'י, והחל להתחרות בתחרויות מקומיות, בנוסף לכך שלקח חלק בלהקת תיאטרון מקומית. אורבן הצהיר כי נגינת הגיטרה שלו התפתחה בהשראת, מארק נופלר (דייר סטרייטס) ולינדזי בקינגהאם (פליטווד מק).
קריירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 2013 השתתף אורבן בשירם של טים מקגרו וטיילור סוויפט, "Highway Don't Care". השיר נכתב על ידי מארק אירווין, ג'וש קיר, בראד וורן וברט וורן והופק על ידי מקגרו וביירון גלימור, וזכה לעשרות מועמדויות שונות בטקסי פרסים וזכה בשלושה פרסי הקאנטרי האמריקאים, ובשני פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי. כמו כן, זכה השיר בפרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי בקטגוריית "קליפ השנה". ב-7 באפריל 2013 הופיעה אורבן עם מקגרו וסוויפט בטקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי ה-48. במאי באותה השנה, הופיעה עימם בשנית בסופרסטאר סאמר נייט של טים מקגרו. באוגוסט באותה השנה, הופיע עימם בשלישית בפסטיבל המוזיקה של CMA: קאנטריז נייט טו רוק.
בשנת 2016 ביצע עם סוויפט במסיבת יום ההולדת ה-40 של ריס וית'רספון את להיטה "Shake It Off". בשנת 2021, השתתף בשיר "That's When" של סוויפט, שנכלל באלבום ההוצאה החוזרת הראשון שלה, Fearless (Taylor's Version). עם יציאתו, "That's When" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
ב-21 במרץ 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'וליה מייקלס, את הסינגל "Coming Home".
בשנת 2021 דיבב את דאג בסרט "הביתה!" של נטפליקס.
בספטמבר 2024, אורבן הוציא אלבום חדש בשם High. לפני יציאת האלבום High, הקליט אורבן אלבום רפלקטיבי יותר בשם 615, אך החליט להחליף את רובו משום שהרגיש שהוא לא משקף את המגוון המוזיקלי שהוא רוצה להציג בהופעות. אורבן שמר באלבום על ארבע בלדות מהאלבום הקודם, כולל "Break the Chain" - שיר שעוסק ביחסיו עם אביו האלכוהוליסט. השיר "Wildside" קיבל השראה מהסרט "רוק בבית הספר" ובעיקר מדמותה של ג'ואן קיוזאק בסרט. האלבום כולל דואט עם לייני וילסון בשם "Go Home W U", שנכתב במהלך הסגר של מגפת הקורונה.
חיים אישיים

בעת שגר בנאשוויל, אורבן השתמש לעיתים קרובות בקוקאין. לאחר שהגיע ל"נקודת שפל" ב-1998, הוא היה נחוש בדעתו להפסיק להשתמש בסמים והחליט להיכנס למרכז גמילה. אורבן פגש את השחקנית האוסטרלית ניקול קידמן ב-G'Day LA; אירוע הוליוודי אשר אירע באוסטרליה, בינואר 2005, והם החלו לצאת. שישה חודשים לאחר מכן. הם נישאו ב-25 ביוני 2006.
ב-19 באוקטובר 2006, אורבן נכנס לטיפול גמילה נוסף במרכז בטי פורד בקליפורניה. ב-20 באוקטובר פרסם הצהרה ובה נאמר כי "אני מצטער מאוד על הפגיעה שגרמתי לניקול ולאלה שאוהבים ותומכים בי". ב-18 בינואר 2007, אורבן הודיע על סיום השיקום והכוונתו לצאת לסיבוב הופעות לקידום אלבומו, Love, Pain & The Whole Crazy Thing .
ב-2 בפברואר 2007, אורבן הגיש תביעה נגד צייר בניו ג'רזי בשם זהה, שיש לו אתר בשם KeithUrban.com. הזמר רצה לרכוש את הזכויות בכתובת האתר.
דיסקוגרפיה

Keith Urban (1991)
The Ranch (1997)
Keith Urban (1999)
Golden Road (2002)
Be Here (2004)
Love, Pain & the Whole Crazy Thing (2006)
Defying Gravity (2009)
Get Closer (2010)
Fuse (2013)
Ripcord (2016)
Graffiti U (2018)
The Speed of Now Part 1 (2020)
High (2024)
הערות שוליים

1 2  Keith Urban Songs, Albums, Reviews, Bio & More, AllMusic (באנגלית)
1 2  Life's a sweet thing, NZ Herald (ב־New Zealand English)
↑  Tim McGraw (Ft. Keith Urban & Taylor Swift) – Highway Don't Care, נבדק ב-2021-09-28
↑  E. W. staff, American Country Awards: See the winners here!, CNN, ‏2013-12-11 (באנגלית)
↑  CMA World | International Awards - CMA World, web.archive.org, ‏2015-02-01
↑  Taylor to be presented with CMA's Pinnacle Award! : Taylor Swift, web.archive.org, ‏2015-01-09
↑  2014 ACM Awards: Nominees & Winners - Nash Country Weekly, web.archive.org, ‏2015-06-22
↑  Luke Bryan takes top award at ACM Awards - NY Daily News, web.archive.org, ‏2017-11-07
↑  ACM Presents: Tim McGraw's Superstar Summer Night Concert Airs Friday, July 26 | MetroLyrics, web.archive.org, ‏2017-11-07
↑  Gil Kaufman, Taylor Swift Jams With Tim McGraw, Keith Urban At CMA Music Festival, MTV News (באנגלית)
↑  Alyssa Bailey, Reese Witherspoon Stole Your Dream Birthday Party This Weekend, ELLE, ‏2016-03-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Fearless (Taylor's Version), 2021-04-09, נבדק ב-2021-09-28
↑  The Most Romantic Taylor Swift Love Songs for Your Wedding Day, theknot.com (באנגלית)
↑  Chris Willman, Keith Urban on His New Album, ‘High,’ Why Performing at a Gas Station Is as Much Fun as an Arena, and Curing the Blues With ‘Whistling in the Dark’ Songs, Variety, ‏2024-09-27 (באנגלית אמריקאית)
↑  Nicole Kidman, Keith Urban Welcome a Daughter via Surrogate, PEOPLE.com (באנגלית)
↑  "Singer Keith Urban sues Keith Urban over Web site". Reuters (באנגלית). 2007-02-07. נבדק ב-2021-09-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14234950p (data)  GND: 135373786  ISNI: 0000 0001 1450 5366  LCCN: no2004102713  MusicBrainz: f45da029-7b00-4bf3-962c-0eeb20309cc4  NKC: xx0028700  NTA: 318151936  SUDOC: 090332857  VIAF: 85476689   WorldCat (עם VIAF): 85476689
ז'ורז'ה ז'זוש

ז'ורז'ה פרננדו פיניירו דה ז'זוש (בפורטוגזית: Jorge Fernando Pinheiro de Jesus; נולד ב-24 ביולי 1954) הידוע בשמו ז'ורז'ה ז'זוש, הוא כדורגלן עבר פורטוגזי, ומאמן כדורגל המאמן את אל-הילאל.
ככדורגלן, שיחק ז'זוש בלא פחות מ-13 מועדונים בליגה הפורטוגלית המקומית, כאשר תשע עונות מהן בליגה הבכירה. כמאמן, אימן כבר ב-14 מועדונים שונים נכון ל-2020, רובם בליגה הפורטוגלית.
קריירת משחק

ז'זוש, בנו של וירג'ולינו אנטוניו דה ז'זוש ששיחק גם הוא בספורטניג ליסבון בשנות ה-40, נולד באמדורה, ליסבון, וסיים את לימודי הכדורגל שלו באותו מועדון של אביו. הוא שיחק עם הקבוצה הראשונה של ספורטינג בעונת 1975/76, הוא הופיע ב-12 משחקים באותה העונה וסיים עם הקבוצה במקום החמישי. לאחר מכן, שוחרר מהקבוצה ועבר במספר מועדונים דוגמת יובנטודה ספורט קלוב, אוניאו דשפורטיבה דה לייריה, ויטוריה סטובאל ועוד, בסך הכל ערך 166 הופעות בהן כבש 14 שערים. ז'זוש פרש ממשחק פעיל בשנת 1990 בגיל 36. בסך הכל שיחק ב-13 מועדונים במהלך הקריירה.
קריירת אימון

לאחר שהתחיל קריירת אימון עם אמורה, עבר ז'זוש בדצמבר 1993 לפליגיראס וסייע למועדון לעלות לליגה הבכירה בה היה עד 1998. בהמשך, הוא הוביל את אסטרלה דה אמדורה בשנים 2003–2004 הוא עזר לוויטוריה סטובאל להימנע מירידה מליגת העל וסיים שתי נקודות לפני הקבוצה שאחריה. לאחר מכן, חזר לקדנציה שנייה באסטרלה דה אמדורה.
במהלך ארבע השנים הבאות, אימן רק בליגה הבכירה בפורטוגל. במוריירנסה, אוניאו דשפורטיבה דה לייריה ובלננסש, כאשר עם האחרונה, סיים במקום החמישי בעונת 2006/07 ולהופיע בגביע אופ"א בשנה שלאחר מכן. עוד בשנת 2007, העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע הפורטוגלי שם הפסיד 0–1 לספורטינג ליסבון.
ב-20 במאי 2008, יום אחד אחרי שעזב את בלננסש, מונה למאמנה של ספורטינג בראגה. הוא הוביל את הקבוצה לשמינית גמר גביע אופ"א כשהודח עם מול מילאן, סיים במקום החמישי בליגה והעפיל לגביע אופ"א עם הקבוצה דרך גביע האינטרטוטו. הקבוצה הפורטוגלית היחידה שעשתה זאת.
קריירת אימון > ספורטינג ליסבון

ב-5 ביוני 2015 חתם ז'זוש על חוזה לשלוש שנים עם יריבתה הגדולה של בנפיקה ליסבון, ספורטינג ליסבון. המשחק הרשמי הראשון שלו כמאמן ספורטינג היה מפגש מול היריבה העירונית בנפיקה והקבוצה אותה אימן עד לא מזמן. ספורטינג של ז'זוש ניצחה 0–1 וזכתה בסופר קאפ המקומי. למרות התחלה חיובית, לאחר מכן הוא לא הצליח להעפיל לליגת האלופות ולא זכה בשום תואר אחר, וסיים במקום השני בליגה עם 86 נקודות (שיא מועדון), שתי נקודות בלבד אחרי בנפיקה. במאי 2016 חידש את חוזהו עם ספורטינג והחל להרוויח 6 מיליון אירו בשנה עד 2019. עם זאת, גם בעונת 2016/17 הסתיימה ללא תארים.
בעונה שלאחר מכן, ב-15 במאי 2018, ז'זוש, יחד עם עוזר המאמן ראול חוסה ומספר שחקנים נוספים נפצעו בעקבות התקפה של כ-50 אוהדי ספורטינג במגרש האימונים של המועדון, לאחר שהקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה והודחה מהגביע.
קריירת אימון > אל-הילאל

ב-5 ביוני 2018, ז'זוש עזב את פורטוגל בפעם הראשונה בקריירה שלו ומונה למאמנה של אל-הילאל מליגת העל הסעודית. במשחק הראשון שלו, ב-17 באוגוסט, הוא זכה בסופר קאפ עם ניצחון 1–2 על אל-איתיחאד במשחק שנערך בלונדון. למרות ששבר שיא של שישה עשר ניצחונות ורק הפסד אחד בעשרים משחקים, הוא פוטר על ידי היו"ר ב-26 בינואר 2019 עקב חילוקי דעות במשא ומתן על חוזה.
קריירת אימון > פלמנגו

ב-1 ביוני 2019, מונה ז'זוש למאמנה של המועדון הברזילאי, פלמנגו, בחוזה לשנה. עם החתימה הוא נתקל בתגובה שלילית של האוהדים, שחקני פלמנגו לשעבר ופרשנים, שטענו שהוא זקן מדי ולא יכול להסתגל לכדורגל הברזילאי. כשהקבוצה ניצחה משחקים, בהנהלה היו נותנים קרדיט לשחקנים ולא לז'זוש.
ב-23 בנובמבר זכתה פלמנגו בגביע ליברטדורס 2019, לאחר שגברה על ריבר פלייט 2-1 עם קאמבק מאוחר בגמר שנערך בלימה, פרו. תוך 24 שעות מרגע שזכה בתואר היבשתי, זכתה פלמנגו גם באליפות המקומית, עקב הפסדה של פלמיירס מהמקום השני 1–2 לגרמיו. הוא היה המאמן הזר השני, והראשון שאינו דרום אמריקאי, שזכה באליפות ברזיל לאחר קרלוס וולנטה הארגנטינאי בשנת 1959, והמאמן הראשון מארצו שזכה בתואר ליגה בדרום אמריקה, והפורטוגלי השלישי שזכה באליפות לאומית באמריקה. ז'זוש זכה בחמישה גביעים עם המועדון הברזילאי, וניצח 43 מתוך 57 המשחקים בהם עמד על הקווים.
קריירת אימון > בנפיקה

ב-17 ביולי 2020, עזב ז'זוש את פלמנגו על מנת לחתום לשלוש שנים בבנפיקה.
לאחר פתיחת עונה חלשה, עזב ז'זוש את בנפיקה ב-28 בדצמבר 2021.
תארים > קבוצתיים > בראגה

גביע האינטרטוטו: 2008
תארים > קבוצתיים > בנפיקה

אליפות פורטוגל (3): 2009/2010, 2013/2014, 2014/2015
גביע פורטוגלי: 2013/2014
גביע הליגה הפורטוגלי (5): 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2013/2014, 2014/2015
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2014
גמר הליגה האירופית: 2012/2013, 2013/2014
תארים > קבוצתיים > ספורטינג ליסבון

גביע הליגה הפורטוגלי: 2017/2018
הסופר קאפ הפורטוגלי: 2015
תארים > קבוצתיים > אל הילאל

הסופר קאפ הסעודי: 2018
תארים > קבוצתיים > פלמנגו

אליפות ברזיל: 2019
גביע ליברטדורס: 2019
הסופר קאפ הברזילאי: 2020
גביע רקופה סודאמריקנה: 2020
אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל: 2020
גמר גביע העולם למועדונים: 2019
תארים > אישיים

מאמן העונה בליגה הפורטוגלית: 2009/2010, 2013/2014, 2014/2015
מאמן המועדונים הטוב ביותר של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: ‏ 2013, 2019
המאמן הפורטוגלי של השנה: 2015, 2016
מאמן השנה בברזיל: 2019
חיים אישיים

ז'זוש נישא לאשתו השנייה, איבונה, ולזוג נולד בן, מאורו. מנישואיו הקודמים נולדו לו בת טניה ובנו גונסאלו.
ב־30 בדצמבר 2019 העניק נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה לז'זוש את מדליית המפקד של הנסיך הנרי (אנ'). הוא אמר שהישגיו של ז'זוש סייעו למוניטין של פורטוגל בחו"ל.
במרץ 2020, ז'זוש נמצא חיובי למחלת נגיף הקורונה. עוד לפני כן, הוא ביקש שהכדורגל הברזילאי ייסגר בגלל הנגיף.
הערות שוליים

↑  Época 1975/76: Primeira Divisão, Arquivos da Bola, ‏5 באפריל 2007 (בפורטוגזית)
↑  OJOGO ONLINE, web.archive.org, ‏8 ביולי 2011
↑  Vitória com dedicatória anunciada - JN, www.jn.pt (בפורטוגזית)
1 2 3  MAISFUTEBOL, Maisfutebol (בפורטוגזית)(הקישור אינו פעיל)
↑  UEFA.com, Braga vence derradeira edição da Intertoto, UEFA.com, ‏3 במרץ 2009 (בפורטוגזית)
↑  Jorge Jesus apresentado na Luz - DN, www.dn.pt (בפורטוגזית)
↑  Benfica - the most attractive side in Europe?, Zonal Marking (באנגלית)
↑  UEFA.com, Jorge Jesus signs new Benfica deal, UEFA.com, ‏14 במאי 2010 (באנגלית)
↑  Jorge Jesus hopes to resurrect Benfica and break European curse | Louise Taylor, the Guardian, ‏14 במאי 2013 (באנגלית)
↑  Benfica end season empty-handed, web.archive.org, ‏25 בספטמבר 2013
1 2 3  Todas as notícias de Benfica na Liga Nos, www.record.pt (בפורטוגזית)
↑  UEFA.com, Spot-on Sevilla leave Benfica dreams in tatters, UEFA.com, ‏14 במאי 2014 (באנגלית)
↑  Desporto - Benfica faz a "dobradinha" no Jamor 27 anos depois, web.archive.org, ‏10 באפריל 2016
↑  Rádio e Televisão de Portugal, RTP Notícias, RTP Notícias (בפורטוגזית)
↑  Jesus ganha cinco milhões e quatro euros por ano - O Jogo, www.ojogo.pt (בפורטוגזית)
↑  Jesus renova até 2019 e recebe mais um milhão/ano - DN, www.dn.pt (בפורטוגזית)
↑  Sporting Lisbon players attacked at training ground after failing to secure Champions League spot, SportsJOE.ie (באנגלית)
↑  Jorge Jesus oficializado no Al-Hilal - JN, www.jn.pt (בפורטוגזית)
↑  Jesus despedido do Al Hilal, www.record.pt (בפורטוגזית)
↑  Jorge Jesus é o novo técnico do Flamengo - Flamengo, www.flamengo.com.br (בפורטוגזית)
↑  Jesus Superstar ao minuto 92. A Libertadores já está, o campeonato é já a seguir - DN, www.dn.pt (בפורטוגזית)
↑  Jesus só precisa de 25 jogos para repetir argentino e fazer história, OneFootball (בפורטוגזית)
↑  Jorge Jesus é campeão do Brasileirão um dia depois de conquistar a Libertadores - DN, www.dn.pt (בפורטוגזית)
↑  Jorge Jesus chega a acordo com o Benfica e irá comunicar saída ao Flamengo, ge.globo (בפורטוגזית)
↑  OJOGO ONLINE, web.archive.org, ‏4 במאי 2010
↑  Marcelo já condecorou Jorge Jesus: "Contribuiu para projetar o prestígio de Portugal no Mundo", www.sabado.pt (בפורטוגזית)
↑  Flamengo Confirm Jorge Jesus Has Coronavirus, beIN SPORTS USA (באנגלית)
מבט

| --- | --- |

סמליל "מבט" מ־2005 עד 2008
 סוגה:  חדשות
 יוצרים:  רשות השידור 
 מנחים:  קבועים  חיים יבין: 1 באוגוסט 1968 – 30 בספטמבר 1997, ספטמבר 1998 - 5 בפברואר 2008   גאולה אבן: 5 באוקטובר 1997 - ספטמבר 1998   ינון מגל: 10 בפברואר 2008 - 12 ביוני 2012   מרב מילר: 10 בפברואר 2008–2015   אמיר איבגי: 2012 - 1 בינואר 2015   יעקב איילון: 5 בינואר 2015 - 15 בנובמבר 2016  מיכל רבינוביץ': נובמבר 2016 - 9 במאי 2017   אמיר בר שלום: נובמבר 2016 - 9 במאי 2017   מחליפים דליה מזור רם עברון יעקב אחימאיר דניאל פאר שמעון טסלר אורלי יניב מנשה רז שרי רז כרמית גיא נעמי קרן אריה אורגד עמוס ארבל ענת דולב אליעזר יערי ועוד
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 תוכנית המשך:  חדשות הערב
 הפקה
 חברת הפקה:  רשות השידור
 אתר צילומים:  אולפן "מבט" שבירושלים
 אורך פרק:  63-65 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  1 באוגוסט 1968 – 9 במאי 2017
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אולפן מבט לחדשות ב-2016
כל הפתיחים של מבט לחדשות, 2017-1968
"מבט לחדשות" או "מבט" הייתה מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון. הייתה משודרת ברציפות מאז ייסודה של הטלוויזיה הישראלית משנת 1968 עד סגירת רשות השידור, מהדורת מבט האחרונה שודרה ב-9 במאי 2017.
התוכנית סיכמה את חדשות היום באמצעות כתבות חדשותיות וקריינות מן האולפן. מתכונת התוכנית השתנתה במהלך השנים. השינויים העיקריים ניכרים בכמות הפריטים שכל תוכנית מתייחסת אליהם. המגישים המזוהים עם מבט הם, בין השאר, חיים יבין, דניאל פאר, דליה מזור, יעקב אחימאיר, שמעון טסלר ורם עברון.
היסטוריה

מהדורת מבט הראשונה שודרה ב-1 באוגוסט 1968, הוגשה על ידי חיים יבין והנושא הראשון שסוקר במהדורה היה חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה. כבר בשבועות הראשונים לשידורה חל ויכוח על אורך המהדורה, על תכניה, ועל תקלות טכניות שחלו בשידורה.
בשנותיה הראשונות כללה התוכנית פחות פריטים, ועל כן הייתה איטית יותר. בהמשך התרבו הפריטים ובהתאם לכך התקצרו. הגשת התוכנית השתנתה מעט מאוד והיא מבוססת על מגיש או קריין באולפן שלעיתים גם מראיין מומחים לנושאים שעל סדר היום. בחלק מהזמן הוגשה התוכנית יחד על ידי זוג של קריין וקריינית, מה שקרה בעיקר בשנות השמונים בעת הגשתו המרובה של דניאל פאר את התוכנית. בשנות ה־70 וה־80, עד לתחילת השידורים של הערוץ המסחרי (ערוץ 2) זו הייתה תוכנית פופולרית ביותר.
משנת 1976 שודרה בערוץ גם תוכנית תחקירים אשר נקראה "מבט שני", המאזכרת בשמה את מהדורת מבט, וכן את העובדה שבמקרים רבים "מבט שני" שודרה לאחר מהדורת מבט.
באוגוסט 1978 החלה גלי צה"ל להעביר ברדיו את התוכנית מבט, במקביל לשידור התוכנית בטלוויזיה. באמצע שנות התשעים, לאחר הפסקה מאז שנת 1989, חזרה רשת ב' לשדר ברדיו את מבט ואילו גלי צה"ל עברו לשדר מהדורות של ערוצי טלוויזיה אחרים.
ב-16 בפברואר 1983 שודרה התוכנית בשידורי צבע לראשונה, לאחר ביטול האנטי מחיקון.
חיים יבין הוא המגיש הוותיק ביותר של "מבט לחדשות". הוא הגיש את מהדורת מבט לחדשות הראשונה, הפיק את השידור הראשון והמשיך להגיש את "מבט" במשך 40 שנה. כמו כן, בעקבות הגשה זו, זכה לכינוי "מר טלוויזיה", כינוי שדבק בו בעיקר בשנות השמונים. יבין ליווה את התוכנית במשך רב ימיה, מלבד שנות השמונים, אז כאמור, שידרו את התוכנית דניאל פאר, ירון לונדון ואחרים.
בשנת 1997 שונה פורמט התוכנית עקב עזיבתו של יבין לחדשות ערוץ 2. גאולה אבן נבחרה להחליפו.