תחבורה ציבורית בחיפה
היסטוריה > עד קום המדינה

בתקופת השלטון הטורקי החל מאמצע המאה ה־19 החלה לפעול תחבורה ציבורית מועטה ולא מאורגנת שהתבססה על כרכרות ודיליז'נסים שנקראו "חנטורות". הענף פותח בעיקר על ידי טמפלרים תושבי המושבה הגרמנית בחיפה, לצורך תנועה בחיפה הקטנה ולשדותיהם שבעמק זבולון. כעבור זמן מה החלו ערביי חיפה להתחרות בטמפלרים, והם הפכו לרוב בעלי העגלות בהם היה מקום לשני נוסעים. הנסיעה בעגלות אלו מחיפה לעכו (לאורך שפת הים) ארכה כ-5 שעות, וכן היה זמן הנסיעה לזכרון יעקב ולנצרת. נסיעה לביירות ארכה שלושה ימים. התחבורה בתקופה זו מחיפה הייתה אפשרית רק במספר צירים מועט שהתאימו לתנועת עגלות: כביש חיפה - עכו (לאורך חוף הים של מפרץ חיפה), וכביש חיפה - נצרת (כביש 75), ממנו נמשך כביש 60 לעפולה ולג'נין, ולדרום. נסיעה בדרכים שלא נסללו יכלה להעשות רק באמצעות רכיבה על גבי בעלי חיים.
הכרכרות והדיליז'נסים שנעו באמצעות בעלי חיים התרכזו בכיכר חמרה (כיכר פריז של ימינו), שכונתה על שמם "סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות), ושימשה כתחנה המרכזית של חיפה עד לאמצע שנות ה-30.
ראשיתה של התחבורה הציבורית הממונעת בחיפה בתקופת המנדט הבריטי עם גידולה והתרחבותה של חיפה מעבר לגרעין העתיק של העיר התחתית. אנשים פרטיים החלו להפעיל שירות תחבורה ציבורית ממונע שבוסס על מכוניות או משאיות קטנות, שהוסבו לרכב להסעת נוסעים, לצד השירות הוותיק שבוסס על עגלות מובלות בעלי חיים.
עם גידולה של חיפה ובניית שכונות מרוחקות החל לפעול בעיר שירות תחבורה ציבורית עירוני. ב-1923 החל לפעול שירות ממונע בין העיר התחתית (כיכר חמרה) לשכונת הדר הכרמל. עקב קשיים טכניים שנבעו מהדרכים הלא סלולות לשכונת הדר הכרמל, נפסק שירות זה לאחר זמן מה. ב-1925 חודש השירות, שהלך והתפתח עם השנים, עם גידולה של שכונת הדר הכרמל. ב-1929 פעלו במסגרת השירות תשעה אוטובוסים, והחל ניסיון ראשון לארגן את השירות כקואופרטיב 'שירות מכוניות הדר הכרמל הרצליה'. הקואופרטיב לא האריך ימים עקב מחלוקות בין בעלי הרכבים לנהגים השכירים. ב-1934 נוסד בהצלחה הקואופרטיב 'חבר, שירות מכוניות ציבוריות בע"מ חיפה', שאיגד בתוכו חלק מנהגי האוטובוסים בקו זה. כעבור זמן קצר הצטרפה לקואופרטיב קבוצת נהגים נוספת שפעלה בקו זה.
לצד קואופרטיב 'חבר' שפעל בעיקר בקו השירות בין העיר התחתית להדר הכרמל, פעלו בחיפה בשנות ה-30 וה-40 קווי נסיעות נוספים, שהחלו בפעילותם עם ייסודן של שכונות חדשות בחיפה וישובים במרחב חיפה, שהופעלו על ידי חברות וקואופרטיבים שונים, יהודיים וערביים. בעיר פעלו אז קווים לשכונות נווה שאנן, אחוזה והכרמל ובת גלים, וליישובים במרחב: נשר, יגור, כפר חסידים, משמר העמק, עין השופט, הקריות ונהריה. שירות של חברות וקואופרטיבים ערביים פעל לבלד א-שייח', יאג'ור, חוף כיאט (כיום אזור מגדלי חוף הכרמל), טירה (טירת כרמל), ואדי ג'מאל (עין הים), עכו, כפר עטה, הושא, שפרעם, עוספייה ודליית אל כרמל.
התחבורה לחוף כיאט הופעלה על ידי משפחת כיאט, שיסדה במקום חוף רחצה בתשלום, והפעילה תחבורה ציבורית אליו מהעיר התחתית, החל מראשית שנות ה־30. הקו שירת גם את שכנות עין ג'מאל ואת הכפר טירה. עד 1948 הפעילה משפחת כיאט קווי תחבורה ציבורית נוספים בחיפה - קו מהעיר התחתית למחנות הצבא הבריטי באזור טירה, קו משכונות הר הכרמל לחוף כיאט, וקו סיבובי ששירת את שכונות חיפה הערבית. הקווים הופעלו על ידי 16 אוטובוסים שהיו בבעלות המשפחה.
ריבוי הגופים שהפעילו שירות תחבורה ציבורית בחיפה הוביל לתחרות פרועה, שהוסדרה רק בחלקה בחוקים ותקנות על ידי השלטון הבריטי. ב-1931 פרצה שביתת נהגים בכל הארץ, עקב מחיר הבנזין והאגרה הגבוה, יחד עם המדיניות הבריטית של מתן רישיון לספק שירותי תחבורה ציבורית לכל המעוניין. ועדה בריטית שהוקמה בעקבות השביתה הובילה ליצירת קווי תחבורה ציבורית קבועים בחיפה ובסביבותיה, שהתחלקו בין מפעילים יהודים וערבים. בשנים אלו התנהלה התחבורה הציבורית הממונעת בתחרות ניכרת עם העגלות מובלות בעלי החיים, ודחקה אותם אט אט עד להעלמות תחבורה ציבורית זו.
המצב הכלכלי הקשה בשנות ה-30, יחד עם בעיות הביטחון, שהתגברו עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הובילו לאיחוד רוב החברות והקואופרטיבים היהודיים במהלך השנים הבאות. בשנת 1941 בוצע המיזוג הראשון עם קואופרטיב 'הקשר', שסיפק שרות לנשר, יגור, כפר חסידים ויקנעם. לאחר מכן התמזגו גם נהגי השירות למשמר העמק ועין השופט, וב-1945 התמזג גם קואופרטיב 'שירות בת גלים', שהפעיל שירות לשכונת בת גלים. כעבור שנה התמזג גם שירות 'הכרמל השאנן', שהפעיל שירות לשכונת נווה שאנן.
בשנת 1947 היו מאוגדים בקואופרטיב 'חבר' 164 נהגים ו-88 אוטובוסים. באותה שנה התבצע איחוד נוסף ובמסגרתו מוזג 'חבר' עם 'משמר המפרץ', שכלל 123 נהגים ו־43 אוטובוסים, והפעיל שירות לעמק זבולון ולנהריה. הקואופרטיב המאוחד נקרא 'שחר', ראשי תיבות של 'שירותי חיפה רבתי'. כעבור זמן קצר מוזג לקואופרטיב המאוחד גם קואופרטיב 'שירות הר הכרמל' בו היו חברים 77 נהגים, שהפעיל שירות לשכונות שעל הר הכרמל (אחוזה) ולבית אורן. שירות תחבורה בין-עירוני מחיפה הופעל בעיקר על ידי קואופרטיב 'אגד', שאליו מוזגו במהלך שנות ה־40 חברות נוספות. אגד הפעילה מחיפה קווי אוטובוס לתל אביב, לעפולה, לטבריה ולצפת.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נטשו רוב תושביה הערבים של חיפה את העיר, ועל כן נפסקה פעולתן של רוב חברות התחבורה הציבורית הערביות.