stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל
לקריאה נוספת

A. Scharnagl, Johann Franz Xaver Sterkel, Würzburg, 1943
(א. שארנאגל, יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל, וירצבורג, 1943)
Joann Élart, « Circulation des quatre symphonies œuvre VII de Johann Franz Xaver Sterkel de l'Allemagne à Rouen : un itinéraire singulier du goût musical entre 1770 et 1825 », Studien zu den deutsch-französischen Musikbeziehungen im 18. und 19. Jahrhundert, bericht über die erste gemeinsame Jahrestagung der Gesellschaft für Musikforschung und der Société française de musicologie Saarbrücken 1999, Hildesheim : Georg Olms Verlag, 2002, p. 266-281.
(ז'ואן אלאר, גלגוליהן של ארבע הסימפוניות אופוס 7 של יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל מגרמניה לרואן: מסע ייחודי של הטעם המוזיקלי בין בשנים 1770–1825 - במחקרים על היחסים המוזיקליים גרמנו-צרפתיים במאה ה-18 ובמאה ה-19, בדו"ח של הכנס המשותף הראשון, בזארבריקן של החברה לחקר המוזיקה בגרמניה ושל החברה הצרפתית למוזיקולוגיה, 1999, הוצאת גאורג אולמס, הילדסהיים, 2002, ע' 266–271)
The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. St. Sadie, 1991, vol. 18, p. 126
(מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, בעריכת סטנלי סיידי, כרך 118, ע' 126, 1991)
Peter Hollfelder: Die Klaviermusik. Nikol Verlagsgesellschaft, Neuausgabe 1999. ISBN 3-933203-12-0
(פטר הולפלדר, המוזיקה לכלי מקלדת, הוצאת ניקול, מהדורה חדשה, 1999, בגרמנית)
Joseph Kerman und Alan Tyson: Beethoven. Metzler, 1992
(ז'וזף קרמן ואלאן טייסון, בטהובן, הוצאת מצלר, 1992)
הערות שוליים

↑  אנטון פליקס שינדלר (1996), עמ' 43
↑  אמיל פאואר (1895), עמ' 118
↑  E.Pauer (1895) p.118
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418362705171  PLWABN: 9810553273205606  BIBSYS: 90220591  BNE: XX1446446  BnF: cb144307108 (data)  CiNii: DA17189003  GND: 118856138  ICCU: MUSV062734  ISNI: 0000 0000 7970 9602  LCCN: n90645510  MusicBrainz: 308606a5-cbf2-49c8-861a-a7ef68354a34  NKC: mzk2010584693  NTA: 097382957  RERO: 02-A013415401  SELIBR: 275887  SNAC: w6cr6dgb  SUDOC: 158866010  VcBA: 495/117181  VIAF: 14990743   WorldCat (עם VIAF): 14990743
יוגה מודרנית

יוגה מודרנית מורכבת ממגוון תרגולי יוגה המשלבים בין פילוסופיית היוגה ההינדית (הנגזרת מהוודות) לבין תנוחות גופניות הנגזרות מהאטה יוגה (אסאנות), ואליהם נוספים לעיתים תפיסה רוחנית, תרגילי מדיטציה ותרגולי טנטרה. היוגה המודרנית הפכה לנפוצה בעולם בסוף המאה ה-19 בזכות שורה של מאמני יוגה כריזמטיים (המכונים "גורו") ששיווקו שיטות יוגה מסורתיות בדומה לשיווק מודרני של מותגים. אימוני יוגה מודרנית נחשבים כיום כחלק מתרבות הגוף, ומטרתם היא חיטוב הגוף, שיפור הגמישות והכוח, והקלה במתח נפשי.
מקורות היוגה המודרנית

תרגילי יוגה היו נהוגים בהודו מימי קדם, אך הקאסטות הגבוהות נהגו להתמקד במדיטציה ורוחניות, בעוד שהקאסטות הנמוכות יותר תרגלו בעיקר האטה יוגה באמצעות תנוחות גופניות (אסאנות או מודרות). תנוחות היוגה מתוארות בכתבים הינדיים עתיקים, בהם היוגה סוטרות של פטנג'לי, ובין השאר נחשבות לחלק משמעותי במסורת השיוויזם. כאשר הבריטים כבשו את הודו, הם התייחסו להאטה יוגה כסוג נחות של פעילות גופנית, שאינה כרוכה בהכרח בהארה רוחנית, וגישה זו אומצה גם באירופה ובארצות הברית.
התקופה המודרנית ביוגה החלה בשנת 1893 לאחר הופעה סוחפת ורבת רושם של סוואמי ויווקאננדה  בפרלמנט הדתות העולמי בשיקגו. לפני ויווקאננדה היו כמה מורי יוגה שהגיעו לאירופה, בהם המהאווטאר באבאג'י שניסה לקדם תרגולי קרייה יוגה, אך הם לא נחלו הצלחה מסחרית. הופעתו של סוואמי ויווקאננדה בשיקגו הפכה אותו לכוכב עולמי, והוא פתח את השער למורים שבאו אחריו מהמזרח.
גישתו של ויווקאננדה התמקדה באימוני נשימה (פראניאמה), מדיטציה וחשיבה חיובית. באותה תקופה בלטה גם הלנה בלוואצקי, שכתבה ספרי הדרכה רבים על תורת היוגה. היא שהתה שנתיים בהודו, ועם שובה קידמה את תורת הנסתר ואת היחס להינדואיזם כדת מיסטית. שניהם התמקדו בפן הרוחני של היוגה, והתנערו מתנוחות גופניות ומהאטה יוגה.
רק בתחילת המאה ה-20 החלה ההתעניינות בפן הגופני של יוגה, בזכות מספר גורואים, בהם פרמהנסה יוגאננדה, סוואמי קובליאננדה, סוואמי שיבננדה וקרישנהמצ'ריה, שהפכו את האטה יוגה לפופולרית בארצות הברית ובבריטניה, ולאחר מכן ברחבי העולם. קרישנהמצ'ריה ידוע כמחייה ההאטה יוגה, לימוד ששם דגש על הצד הפיזי בתרגול, מאפיין מרכזי של היוגה המודרנית. אף על פי שמעולם לא עזב את הודו, תורתו השתרשה היטב במערב, בעיקר בזכות תלמידיו, שהפיצו את תורתו ופיתחו בעצמם שיטות תרגול נוספות שהתבססו עליה. הם הוסיפו לתנוחות היוגה המסורתיות גם תרגילי התעמלות מודרנית, הצניעו את הרקע הדתי והדגישו את היתרונות הרפואיים והבריאותיים של תנוחות היוגה.
אינדרה דבי למדה יוגה בסין ובהודו, בין השאר אצל קרישנהמצ'ריה. בשנת 1947 פתחה סטודיו ליוגה בשדרות סאנסט בהוליווד. בין תלמידיה נמנו כוכבי קולנוע ומפורסמים רבים, בהם גרטה גרבו, גלוריה סוונסון, ג'ניפר ג'ונס, סרגיי קוסביצקי והכנר יהודי מנוחין. היא פרסמה מספר ספרי יוגה שהפכו לרבי מכר.
הפופולריות של היוגה המודרנית גברה לאחר שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר זו אומצה על ידי אמנים ידועים, בהם הביטלס והביץ' בויז. בין הגורואים שקידמו את היוגה במחצית השנייה של המאה ה-20 נמנים מהרישי מהש יוגי, שרי שרי ראווי שנקר, ראמדב וסדגורו.
יוגה כיום

יוגה כיום הפכה לחלק מתרבות הגוף, סוג של פעילות גופנית פופולרית, ומטרתם של תרגילי היוגה היא חיטוב הגוף, שיפור הגמישות והכוח, והקלה במתח נפשי, בניגוד ליוגה המסורתית ששמה דגש על הרקע הדתי ועל מדיטציה. היוגה המודרנית השילה מעליה את כל הסממנים הדתיים שנדרשו בעבר לתרגול יוגה, בהם מתן צדקה, סיגוף, לימוד כתבי קודש הינדיים והתבודדות.
קיימים כיום זרמים רבים של יוגה המתורגלים בעולם. חלקם מסורתיים, חלקם קרויים על שם גורו מסוים שקידם אותם, וחלקם זרמים "עצמאיים" שהתפתחו במסגרות של קבוצות או חוגים. תרגול יוגה מודרני מורכב בעיקר מתנוחות המחוברות ביניהן ברצף או בזרימה, ובדרך כלל מלוות בתרגילי נשימה. הפעילות מסתיימת בדרך כלל בהרפיה בשכיבה או במדיטציה. תרגול יוגה מסוג זה הפך למוכר ברחבי העולם המערבי. אקדמאים העניקו ליוגה כפעילות גופנית מגוון שמות, בהם "יוגה תנוחתית מודרנית" או "יוגה אנגלופונית טרנס-לאומית".
השיטות העיקריות והמוכרות של היוגה המודרנית הן איינגאר יוגה, ביקראם יוגה, האטה יוגה, ויני יוגה, אשטנגה ויניאסה יוגה, פאוור יוגה, שיבננדה יוגה, קאלה ויניאסה, בהריגו יוגה וקונדליני יוגה.
הערות שוליים

↑  Modern Yoga, Oxford Research Encyclopedia of Religion, ‏7 ביולי 2016 (באנגלית)
↑  אודי בילו, ההיסטוריה של היוגה, באתר פורטל היוגה והפילאטיס
↑  ענבל פוקס, ההיסטוריה של היוגה, באתר בית הספר לבריגהו יוגה
↑  פרננדו פגאס רואיז, היסטוריה מודרנית של היוגה מקרישנמצ'ריה לפטאבי ג'ויס, ויני יוגה ואיינגאר, באתר ארגון מורי היוגה בישראל
↑  סוגי יוגה- מה ההבדלים בין סוגי יוגה, שיטות וזרמים ביוגה, באתר קאלה יוגה
יחסי איראן–טאיוואן

| יחסי איראן–טאיוואן |
| --- | --- |
איראן: טאיוואן


איראן: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 35,980
אוכלוסייה
91,781,231: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,375: 
משטר
רפובליקה איסלאמית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי איראן-טאיוואן הם מערכת היחסים הדיפלומטית בין המדינות טאיוואן ואיראן. לשתי המדינות היו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין 1942 ל-1971. ב-1971 הסתיימו היחסים המדיניים בין שתי המדינות ונסגרו שגרירויות, לאחר שאיראן התקרבה לסין והכירה בה כנציגת האומה הסינית באו"ם והצביעה נגד הארכת החברות של טאיוואן באו"ם. עם זאת, למועצה לפיתוח סחר חוץ של טייוואן (TAITRA) יש משרד בטהרן.
בשנת 2018 איראן הייתה שותפת הסחר ה-35 בגודלה של טייוואן. הסחר בין שתי המדינות ב-2018 עמד על יותר מ-1.59 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של טייוואן לאיראן כלל פלדה, התקני אחסון ופוליוויניל כלוריד. הייצוא העיקרי של איראן לטייוואן כלל נפט, אלומיניום ופלדה.
היסטוריה

בעקבות נפילת הממשלה הלאומית הסינית ובריחתה לטייוואן, איראן לא הכירה בתחילה בעצמאותה של טאיוואן. בתקופה זו שגריר איראן ביפן היה אחראי גם על שגרירות איראן בטאיוואן.
איראן הצטרפה לברית האנטי-קומוניסטית של בגדאד, וכוננה יחסים דיפלומטיים עם הממשלה בטייוואן הידועה בשם הרפובליקה הסינית. בשתי ההזדמנויות האשימה סין את איראן בסוגיה זו, אך "האימפריאליזם האמריקאי" הוצג כאשם העיקרי בעמדות שאימצה טהראן. בביקור רשמי בטאיוואן בשנת 1958, נפגש מוחמד רזה פהלווי, השאה האיראני, עם הגנרל צ'יאנג קאי-שק, נשיא טייוואן.
בשנת 1966 מועצת השרים של איראן הנפיקה אישור לסחר בין איראן לסין. התחממות היחסים של איראן עם ברית המועצות, עיראק והודו בתחילת שנות ה-70, כמו גם חלוקת הודו ב-1971, עודדו את איראן ליצירת יחסים הדוקים יותר עם סין. ב-1971 ביקרה הנסיכה אשרף פהלווי ביקרה בבייג'ינג בהזמנת ממשלת סין. כמה חודשים לאחר מכן ביקרה גם הנסיכה פאטימה בסין. ההכרזה על ביקורו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בסין ב-15 ביולי 1971 סללה את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין איראן לסין. בהמשך נפגשו שגרירי שתי המדינות באיסלמבאד שבפקיסטן, וחתמו על מסמכים לפיהם ישנה הכרה הדדית בין המדינות.
מספר חודשים לאחר מכן המשלחת של טייוואן באו"ם סולקה, והרפובליקה העממית של סין הפכה לנציגה של סין באו"ם. איראן, שהכירה ברפובליקה העממית של סין, הצביעה בעד ההחלטה האלבנית לפיה הרפובליקה העממית תהיה הנציגה היחידה של סין, ונמנעה בהצבעה האמריקאית שהציעה רוב של שני שלישים לרפובליקה העממית, ושליש לטאיוואן, כדי לא להביך את ארצות הברית עימה הייתה בקשרים טובים.
יואל רוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1940 (בן 84 בערך) דטרויט, מישיגן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ויין  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 מקום פעילות:  ארצות הברית
 השתייכות:  יהדות קונסרבטיבית
 תחומי עיסוק:  פסיקת הלכה
 מעסיק:  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 רבותיו:  שאול ליברמן, דוד הלבני
 
הרב יעקב יואל רוט (אנגלית: Joel Roth; נולד ב-1940) הוא ראש המחלקה לתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, חבר ויו"ר לשעבר של ועד ההלכה בכנסת הרבנים וממנהיגי האגף השמרני ביהדות הקונסרבטיבית.
פרסומים

(רשימה חלקית)
The Halakhic Process: A Systemic Analysis
Sefer ha-Mordecai: Tractate Kiddushin
"Melakhah u'Shevut: A Theoretical Framework." Conservative Judaism, vol. 35, no. 3: Spring 1982.
"Keruv and the Status of Intermarried Families." Coauthored with Daniel Gordis. Conservative Judaism, vol. 35, no. 4: Summer 1982.
"Ordination of Women: An Halakhic Analysis." Conservative Judaism, vol. 33, no. 1: Winter 1984.
"An Halakhic Perspective on an Historical Foundation." Conservative Judaism, vol. 34, no. 1, Winter 1985.
"Talmud: Jewish Study and Exegesis of." Dictionary of the Middle Ages, New York: Charles Scribner's Sons, 1988.
"Halakhah and History." The Seminary at 100, edited by Nina Beth Cardin and David Wolf Silverman. New York: The Rabbinical Assembly and The Jewish Theological Seminary, 1987.
"Pluralism in the Rabbinic Period: What Are Its Limits?" Shofar, vol. 6, no. 2: Winter 1988.
"The Obligation of Educating the Young in Rabbinic Literature." Elazar, Daniel, editor, Jewish Education and Jewish Statesmanship: Albert Elazar Memorial Book, Jerusalem: Jerusalem Center for Public Affairs, undated (about 1996).
"Shabbat and the Holidays." Etz Hayim: Torah and Commentary, New York: The Rabbinical Assembly, 2001, pp. 1455–1459.
"Midrash and the Legal Process." Etz Hayim: Torah and Commentary, New York: The Rabbinical Assembly, 2001, pp. 1470–1474.
Review of Samuel Morell's book, Studies in the Judicial Methodology of Rabbi David Ibn Abi Zimra. AJS Review, vol. 31, number 1, April 2007.
"Musings Toward a Personal Theology of Revelation." Yosef Green Festschrift
"Gufei Torah: The Limit to Halakhic Pluralism." Tiferet le-Yisrael, A Jubilee Volume in Honor of Israel Francus, New York: The Jewish Theological Seminary, 2009.
"Sociological Reality and Textual Traditions: Tension in the Ketubbah." Co-authored with Daniel Gordis, Proceedings of the Committee on Jewish Law and Standards, 1980–1985, New York: The Rabbinical Assembly, 1988, pp. 203–210.
Toward a Definition of Davar Hadash, co-authored with Jeffrey Bocarsly.
"Synagogue Honors for the Intermarried Jew: Holding Office and Aliyyot." Proceedings of the Committee on Jewish Law and Standards, 1980–1985, New York: The Rabbinical Assembly, 1988, pp. 169–172.
הערות שוליים

↑  Dean of JTS Rabbinical School Resigns After Making Sexual Remark to Student, יט"א, 5 באפריל 1993.
↑  Dana Evan Kaplan, Contemporary American Judaism: Transformation and Renewal, Columbia University Press, 2013. עמ' 238-239.
↑  התשובה לגבי הומוסקסואלים מ-1992
↑  התשובה השנייה מ-2006
1 2  Elliot N. Dorff, For the Love of God and People: A Philosophy of Jewish Law, University of Nebraska Press, 2010. לגבי תאו': עמ' 54, 59; לגבי הומו': 231-232.
↑  Laurie Goldstein, Conservative Jews Allow Gay Rabbis and Unions, ניו יורק טיימס, 7 בדצמבר 2006.
↑  Alan Silverstein, Modernists vs. Traditionalists: Competition for Legitimacy within American Conservative Judaism, התפרסם בתוך: Studies in Contemporary Jewry : Volume XVII, Oxford University Press, 2001. עמ' 42.
↑  Elliot N. Dorff, Medieval and Modern Concepts of Revelation, בהקדמה ל: Etz Hayim, Jewish Publication Society, 2005. עמ' 65.
↑  Neil Gillman, Doing Jewish Theology: God, Torah & Israel in Modern Judaism, Jewish Lights Publishing, 2010. עמ' 193.
↑  Elliot N. Dorff, Jonathan K. Cran, The Oxford Handbook of Jewish Ethics and Morality, Oxford University Press, 2010. עמ' 232.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012789369505171  BnF: cb12736694j (data)  GND: 1089180462  ISNI: 0000 0001 0783 169X  LCCN: n85210374  NTA: 085008095  VIAF: 67909509   WorldCat (עם VIAF): 67909509
יבגני ציגאנוב

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1979 (בן 45) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 השכלה:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (2001) 
 בן או בת זוג:  אירינה לאונובה (2005–2015)  יוליה סניגיר (2019–?) 
 מספר צאצאים:  8 
 פרסים והוקרה:  פרס ממשל רוסיה הפדרלית  פרס ניקה  פרס נשר הזהב  Government Prize in Culture  פרס הממשלה של הפדרציה הרוסית  מסכת הזהב 
 
יבגני אדוארדוביץ' ציגאנוב (ברוסית: Евге́ний Эдуа́рдович Цыгано́в; נולד ב-15 במרץ 1979 במוסקבה) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון רוסי.
ביוגרפיה

יבגני נולד במוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות במשפחתו של אדוארד ציגאנוב, מדען במכון מחקר במוסקבה.
יבגני בוגר בית הספר למוזיקה עם התמחות בפסנתר. החל מגיל תשע, הוא גילם תפקידים שונים בתיאטרון טגנקה, שבו השתתף בהפקות שנוצרו במיוחד עבור צופים צעירים.
מ-1993 עד 1997 היה חבר בלהקת הרוק "א. ס". אחר כך הוא יצר להקה חדשה עם חבריו בשם "Grenki", עמם הופיע במספר מועדונים במוסקבה. הלהקה הוציאה אלבום אחד ובשנת 2004 התפרקה, אבל שוב התאחדה ב-2009.
ב-1996 הוא התקבל לבית הספר על שם בוריס שצ'וקין לתיאטרון, אבל למד שם רק שנה אחת, ובסופו של דבר החליט לשנות את כיוון ולפנות לבימוי. ב-1997 הוא נכנס ללימודים במחלקה לבימוי של האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, שאותו סיים בשנת 2001, שם הוא פגש את פיוטר פומנקו, אשר לאחר זמן הזמין את יבגני לעבוד איתו ביחד על כמה פרויקטים משותפים.
בשנת 2000, ציגאנוב שיחק תפקיד בהצגה "כפר אחד שמח בהחלט" ושנה מאוחר יותר הצטרף לאולפן התיאטרון של פיוטר פומנקו.
קריירה

בשנת 2001, יבגני גילם את התפקיד הראשי בסרט אספן (2001) בבימויו של יורי גרימוב, אשר היה התפקיד הקולנועי הראשון שלו. הופעת הבכורה שלו הייתה מאוד מוצלחת ועד מהרה השחקן החל להופיע במגוון הפקות קולנוע רוסיות.
השחקן קיבל פרס בפסטיבל הסרטים "קינוטאבר" (על תפקידו בסרט "בוא נעשה אהבה").
הוא נוטה להופיע בהפקות טלוויזיה וגילם את התפקיד הראשי בסדרה "אגם מת", דרמת פשע בהפקת חברת Mediaslovo ובבימויו של רומן פריגונוב, בסדרה בה הוא מככב לצידו של אנדריי סמוליאקוב. הסדרה שודרה בערוץ TV3 ועלילתה מתרחשת בחוג הארקטי ומגוללת את סיפורו של מקסים פוקרובסקי, בלש ממשטרת מוסקבה הנשלח לעיירה בצפון טייגה לחקור את רציחתה של בתו של אוליגרך מקומי ובעוד תושבי העיירה משוכנעים שבמותה אשמים השאמאנים השבטיים של סיביר, מקסים משוכנע שאנשי העיירה מסתירים את הרוצח האמיתי.
ב-2019 הצטלם לסרטו של ניקולאי חומריקי, מותחן בשם "התשיעייה" (Девятая) בהפקת נטליה גורינה, אלכסנדר רודניאנסקי וסרגיי מלקומוב. יבגני משתתף בסרט לצידם של וילן באביצ'ב ויבגני טקאצ'וב. סרט שהופק בתקציב של 450 מיליון רובל וצולם בסנקט פטרבורג ומתרחש בתקופת האימפריה הרוסית במאה ה-19 כאשר החוקר רוסטוב משתף פעולה עם האנגלייה אוליביה ריד בחקירת הירצחן של נערות בפטבורג. שמועות שונות טענו כי קאיה סקודלריו הסכימה להשתתף בצילומי הסרט.
חייו האישיים

בשנת 2005 התחתן עם אירינה לאונובה, וממנה נולדו לו שבעה ילדים. הזוג נפרד ב-2015. הוא מנהל יחסים רומנטיים עם השחקנית יוליה סניגיר ממנה יש לו ילד אחד שנולד במרץ 2016.
פילמוגרפיה נבחרת

| שנה | שם | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2001 | האספן | איליה | סרט |
| 2002 | בוא נעשה אהבה | פוסטניקוב | סרט |
| 2003 | טיול | פטיה | סרט |
| 2004 | ילדי ארבאט | סשה פנקראטוב |  |
| 2005 | חלום של מקום | גרמן | סרט |
| 2006 | הצייד | ולדימיר | סרט |
| 2006 | פיטר FM | מקסים |  |
| 2007 | ענף של לילך | סרגיי רחמנינוב |  |
| 2007 | בת הים | סאשה | סרט |
| 2008 | ועוד אחד | בובה | הופעת קמע |
| 2009 | חדשות חמות | הרמן | סרט |
| 2010 | מצודת ברסט | סגן פוצ'רניקוב | סרט קולנוע |
| 2010 | אנשים לא רגילים | פסיכולוג |  |
| 2011 | אורות פוריטון | ולרה |  |
| 2013 | ההפשרה | ויקטור חרוסטאליוב | סדרת הטלוויזיה |
| 2015 | הקרב על סבסטופול | לאוניד | סרט קולנוע בהפקה משותפת עם אוקראינה |
| 2015 | הטריטוריה | אנדריי גורין |  |
| 2015 | על אהבה | בוריס |  |
| 2015 | גן עדן | זילוב |  |
| 2015 | ארץ אוז | הנהג |  |
| 2016 | סופיה | איוואן השלישי | סדרת הטלוויזיה |
| 2017 | בלוקבאסטר | חלבניקוב |  |
| 2017 | איך שנמאס לי מכולכם! | גנאדי צ'רניך | סדרת הטלוויזיה |
| 2018 | טיוטה | אנטון |  |
| 2018 | האיש שהפתיע את כולם | איגור |  |
| 2018 | המוליך | קלקוב |  |
| 2018 | גודונוב | איוואן איוונוביץ', בנו של איוואן הרביעי | סדרת הטלוויזיה |
| 2019 | התשיעית | חוקר במשטרה הפטרבורגית | סרט קולנוע היסטורי |
| 2020 | האיום | איוואן איוונוביץ', בנו של איוואן הרביעי | סדרת הטלוויזיה |
| 2021 | נשמות מתות | צ'יצ'יקוב | סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספר בשם זה מאת ניקולאי גוגול |
| 2021 | מחוץ לעצמך | איגור |  |
| 2021 | נוסע | איוואן |  |
| 2021 | קרברוס | וויטה |  |
| 2024 | האמן ומרגריטה | האמן | סרט פנטזיה על האמן ומרגריטה על ספרו של מיכאיל בולגאקוב |
הערות שוליים

↑  "Евгений Цыганов собирается стать папой в шестой раз!". Ekspress Gazeta.
↑  "Евгений Цыганов, биография, новости, фото - узнай все!". uznayvse.
↑  האתר הרשמי של הסדרה
↑  אגם מת באתר kinopoisk.ru
↑  В Петербурге снимут триллер с актрисой из "Пиратов Карибского моря"
↑  Евгений Ткачук: «Каждый сам выбирает, на чем ему свихнуться»
↑  После «Черновика» сызранский актер Евгений Ткачук снимется в мистическом триллере вместе с голливудскими звездами
↑  Движение в центре Петербурга снова ограничат из-за съемок триллера «Девятая»
↑  Движение в центре Петербурга ограничат из-за съемок триллера
↑  Camera! Action!: что происходит в российском кино
↑  Девятая, 2019
| סרטי ואלרי טודורובסקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים בולטים | אחי החורג, פרנקנשטיין (2004) • מלחציים (2007) • המגונדרים (2008) • ההפשרה (2013) • בולשוי (2017) • אודסה (2019) • היפנוזה (2020) |  |
| שחקנים בולטים | יבגני ציגאנוב • לאוניד יארמולניק • יבגניה בריק • מקסים מטבייב |  |
| שותפים נוספים | הפקה: לאוניד יארמולניק • צילום: רומן וסיאנוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810697525505606  GND: 104866791X  ISNI: 0000 0000 5353 7611  LCCN: no2006087256  NKC: xx0217059  SUDOC: 195725107  VIAF: 162179950   WorldCat (עם VIAF): 162179950
יחסי איראן–יפן

| יחסי איראן–יפן |
| --- | --- |
איראן: יפן


איראן: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 377,915
אוכלוסייה
91,781,231: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,375: 34,088
משטר
רפובליקה איסלאמית: מונרכיה חוקתית

יחסי איראן–יפן (בפרסית: روابط ایران و ژاپن, ביפנית: 日本とイランの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין יפן. היחסים בין המדינות נוסדו באופן רשמי בשנת 1926. במשך ההיסטוריה שמרו שתי המדינות על יחסים חברותיים במידה רבה, ושותפות אסטרטגית חזקה.
היסטוריה

בשנת 1878 התקבל שגריר יפן לאימפריה הרוסית, אנומוטו טקאקי, בפני קהל רשמי בסנקט פטרבורג בידי השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר. עם זאת, יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לאיראן לא כוננו עד שנת 1926. בשנת 1929 פתחה יפן צירות באיראן, ואילו איראן פתחה מצדה צירות ביפן ביולי 1930. אמנת ידידות נחתמה בין שתי המדינות בשנת 1939 ויחסים לבביים נשמרו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1942, כשאירעה הפלישה הבריטית–סובייטית לאיראן. יחסים דיפלומטיים רשמיים הוחזרו בשנת 1953 אחרי חתימת חוזה סן פרנסיסקו.
בפברואר 1955 שודרגו היחסים בין המדינות לדרג שגרירות, ובשנת 1977 פתחה יפן קונסוליה כללית בח'ורמשהר, אולם זו נסגרה באופן זמני במלחמת איראן–עיראק ובאופן סופי ב-1997.
איראן ויפן חתמו על הסכם פטור מאשרת כניסה בשנת 1974, אולם ההסכם בוטל באפריל 1992 בשל הגירה לא חוקית רחבת היקף של איראנים ליפן. איראן ויפן גם משתפות פעולה במדיניות חוץ אזורית במזרח התיכון, כמו שיקום אפגניסטן. מאז 2004 עובדת יפן על פיתוח שדה הנפט החופי של איראן, שנמצא באזאדגאן.
על פי סקר של ה־BBC World שנערך ב־2012, רק ארבעה אחוזים מאזרחי יפן ראו את איראן באור חיובי; 52 אחוזים הביעו דעה שלילית על משטר האייתוללות. על פי סקר Pew Global Attitudes שנערך באותה שנה ביפן, 61 אחוזים תמכו ב"עיצומים קשים", אך 49 אחוזים הצהירו כי הם מקבלים את איראן עם יכולות גרעיניות - שיעור גבוה יותר מבכל מדינה אחרת. בדצמבר 2018 הכריז משרד החוץ היפני על הסמל הרשמי של יום השנה ה־90 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. בסמל, שאומץ על ידי שתי הממשלות, מופיעים הדגל הלאומי של איראן והדגל הלאומי של יפן על רקע פריחת הדובדבן, אות לשגשוג ולהידוק היחסים בין השתיים. מדיניות החוץ של יפן כלפי איראן היא סובלנית ועקבית. יפן משקיעה באיראן כדי להבטיח אספקת אנרגיה אמינה; היא מייצאת אליה מכוניות ומוצרי חשמל, ומייבאת ממנה מוצרי נפט ומוצרים פטרוכימיים. היקף הסחר השנתי בין שתי המדינות עומד על 11 מיליארד דולר.
ביוני 2019, גורם ממשלתי ביפן הודיע כי ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, צפוי להיפגש עם המנהיג העליון של איראן, אייתוללה חמינאי ועם הנשיא רוחאני. היה זה ביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה יפני מאז 1978. מטרת הביקור הייתה לתווך בין איראן לארצות הברית ולהקל את המתיחות שעלולה להידרדר למלחמה. הנשיא טראמפ תמך במאמצי התיווך היפניים.
יורי דולגורוקי, נסיך קייב

ערך זה עוסק בנסיך רוסי ומייסד מוסקבה. אם התכוונתם לצוללת גרעינית רוסית, ראו .
יורי דולגורוקי (ברוסית: Юрий Долгорукий; סביבות 1090- 15 במאי 1157) היה בנו של ולדימיר השני. נסיך קייב ונסיך רוסטוב-סוזדל שתרם רבות למעבר מרכז הכוח מקייב לוולדימיר. ידוע כמייסד מוסקבה בשנת 1147.
לדברי היסטוריון רוסי מהמאה ה-17 נולד דולגורוקי בשנת 1090. מכאן שהוא בנה של גיטה, בתו של הרולד השני, מלך אנגליה. ולדימיר השני ציין בספרו שאמו של יורי נפטרה בשנת 1107, ואילו גיטה מתה בשנת 1098. מכאן שאמו של דולגורוקי הייתה אשתו השנייה של ולדימיר. מאחר שבנו השני של דולגורוקי נולד בשנת 1112, סביר להניח שהוא עצמו נולד בין 1090 ל-1095.
נסיכות רוסטוב-סוזדל

בשנת 1113 מונה דוגורוקי להיות נסיך רוסטוב-סוזדל. במהלך שלטונו בנה כמה מבצרים וייסד כמה ערים. לפי עדויות הכרוניקה ייסד דולגורוקי בשנת 1147 את מוסקבה, וב-1156 בנה סביב העיר חומה וחפיר.
המאבק על קייב

החל משנת 1132 ניסה דולגורוקי להרחיב את גבולות שלטונו לשטחים בדרום רוסיה. בשנת 1146 איזיאסלאב השני תפס את השלטון בקייב שלא במסגרת העברת השלטון המקובלת. הוא ניצל את תמיכת תושבי קייב ואת חולשתו של ויאצ'סלב, אחיו של יורי דולגורוקי שלפי הכללים היה אמור לקבל את נסיכות קייב. דולגורוקי, בתמיכת חלק מהנסיכים, פתח במאבק מזוין ובשנת 1149 כבש את קייב וזכה בתואר נסיך קייב. את אחיו ויאצ'סלב מינה להיות נסיך וישגורוד. אבל גם המינוי הזה היה מנוגד לכללים ואיזיאסלב השני ניצל זאת. בתמיכת ההונגרים והפולנים גירש את דולגורוקי וכוחותיו מקייב ומינה רשמית את ויאצ'סלב לנסיך קייב יחד אתו. ניסיונותיו של יורי דולגורוקי לחזור לקייב לא צלחו והוא חזר לצפון רוסיה.
בשנת 1154, עם פטירת איזיאסלב השני, חידש יורי דולגורוקי את המאבק. הוא קיבל את תמיכתם של הנסיכים האחרים ובמרס 1155 כבש את קייב שוב. הוא מינה את בניו לשליטים בכמה נסיכויות והם תמכו בו במלחמותיו הפנימיות.
בשנת 1157 התגבשה קואליציה חדשה של כמה נסיכים ואצילים מקייב נגד שלטונו של יורי דולגורוקי. המאבק לא הגיע לשלב צבאי בגלל מותו של דולגורוקי ב-15 במאי 1157 יש טוענים הוא הורעל. עם פטירתו בזז ההמון את ארמונו.
המשפחה

דולגורוקי נישא פעמיים - לבת אצולה קומני ולאולגה ממוצא ביזנטי, אולי ממשפחתו של יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית
היו לו 13 ילדים:
רוסטיסלאב, נסיך נובגורוד
אנדרי בוגולובסקי - נסיך ולדימיר
איוואן - נסיך קורסק
גלב - נסיך פריאסלאבל וקייב
בוריס - נסיך בלגורוד וטורוב
מסטיסלאב, נסיך נובגורוד
יארוסלאב, נסיך צ'רניגוב
סוויאטוסלאב, נסיך יורייב
וסילי, נסיך סוזדל
מיכאל הראשון, נסיך ולדימיר, נסיך ולדימיר
וסבולוד השלישי, נסיך ולדימיר
אולגה - התחתנה עם נסיך גליץ'
מריה - התחתנה עם נסיך נובגורוד-סברסקי
הנצחה

על שמו נקראת הצוללת יורי דולגורוקי.
יוהאן לונד

ערך זה עוסק בתאולוג גרמני הבראיסט. אם התכוונתם לצייר דני, ראו .
| --- | --- |

דיוקן של יוהאן לונד, תחריט. מתוך ספרו: Die Alten Jüdischen Heiligthümer, Gottesdienste und Gewohnheiten שנדפס בהמבורג ב-1738
 לידה:  11 בספטמבר 1638 פלנסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  13 בספטמבר 1686 (בגיל 48) טונדר, דנמרק 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 
יוהאן לונד (בגרמנית: Johann Lund; בלטינית: Johannes Lundius; ‏11 בספטמבר 1638, פלנסבורג – 13 בספטמבר 1686, טנן (אנ')) היה כומר לותרני והבראיסט. נודע בעיקר בשל עבודתו שפורסמה לאחר מותו, על עבודת בית המקדש היהודי בירושלים.
ספרו החשוב ביותר הוא "Die Alten Jüdischen Heiligthümer, Gottesdienste und Gewohnheiten" (בתרגום חופשי: המקדשים היהודיים העתיקים, פולחנים ומנהגים) המתאר את עבודת הכהנים ומהלך הטקסים בבתי המקדש וכולל איורים ותחריטים.