stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיפול פליאטיבי
התמודדות עם מצוקת המטופל

המפתח לטיפול פליאטיבי יעיל הוא במתן דרך בטוחה למטופל להתמודד עם סבלו: מצוקתו הפיזית והפסיכולוגית. ראשית רעיון הטיפול הפליאטיבי מיוחס לאנגליה סיסלי סונדרס (Dame Cicely Saunders) ואומץ בהמשך על ידי חוקרים רבים בתחום. התמודדות עם סבלו של המטופל כרוך בראייה רחבה, החל מהתמודדות עם סימפטומים גופניים כגון כאב, בחילות וקוצר נשימה. מומחים בתחום הטיפול הפליאטיבי מפתחים מיומנות במתן טיפול תרופתי לסימפטומים גופניים, והדגימו כי ניתן לעשות שימוש בסמים כגון מורפיום באופן שהמטופל ימשיך להיות עירני ומתפקד. לצד הסימפטומים הגופניים, המטופלים חשים לעיתים קרובות אף תופעות פסיכולוגיות, חברתיות, או רוחניות. הצוות הפליאטיבי הרב-תחומי, הכולל לעיתים קרובות עובד סוציאלי, פסיכולוג רפואי, יועץ, או איש דת, יכול לסייע בהתמודדות המטופל ומשפחתו אף בהיבטים אלה של המחלה. בדרך כלל המטופל בטיפול פליאטיבי מודאג מן הכאב הכרוך במחלה, לצד דאגות באשר לעתיד, לאיבוד העצמאות, דאגות באשר לגורל המשפחה ותחושת היותו נטל על משפחתו והחברה. בעוד שרק חלק מן המטופלים יחפצו לשוחח על דאגות אלה, המומחה בטיפול הפליאטיבי חייב להעריך את מצוקותיו של כל מטופל ומשפחתו, על כל היבטיהן, ולברר האם המטופל רוצה בסיוע אף בהיבטים אלה של מחלתו. התמקדות בהיבטים הרפואיים בלבד של הקלה על סימפטומים גופניים, איננה מקובלת בטיפול פליאטיבי מודרני.
הטיפול המקל בישראל

כמו בשאר העולם, גם בישראל היקף השירותים הפליאטיביים במגמת עליה. זאת, אף על פי שהוא מצומצם יחסית לגודל האוכלוסייה בהשוואה למדינות המפותחות בעולם המערבי. בחודש דצמבר 2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות העוסק בזכותם של חולים במחלה חשוכת מרפא בסוף חייהם, להימנע מטיפול רפואי או להימנע מחידוש טיפול שהחל, כמו גם בחובת המערכת הרפואית לקבל את ההחלטות על פי החוק בשקיפות מלאה. החוק מחייב את כל בתי החולים וקופות החולים בישראל לתת מענה פליאטיבי לכל אדם המעוניין בכך וזאת ללא עלות. במסגרת זאת יכולות להעניק קופות החולים גם הוספיס בית. זה יתאפשר רק כאשר קיים בן משפחה, או חבר קרוב, או מטפל זר, שלוקח על עצמו את האחריות להיות המטפל העיקרי של החולה. המטפל העיקרי יקבל ליווי צמוד של צוות ההוספיס בית הכולל רופא/ה, אח/ות ועובד/ת סוציאלי/ת הזמינים עבור החולה ובני המשפחה 24/7. בין אם באשפוז ובין אם בטיפול פליאטיבי על ידי הצוות הרפואי בבית החולה. התוכנית הלאומית לטיפול פליאטיבי שיצאה בשנת 2016 מתווה את הדרך בה מתממשת זכותו של כל אדם לקבל מענה פליאטיבי בין אם באופן מוסדי ובין אם בבית החולה ללא תשלום.
ראו גם

מחלה סופנית
טיפול סימפטומטי
הערות שוליים

↑  רפואה מקילה במילון מונחים שונים ברפואה א (תשע"א), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑   ירדן לוינסקי, מתי לגיטימי לומר "די"? על פסיכיאטריה פליאטיבית, באתר הארץ, 22 בינואר 2024
↑  הערך "סדציה פליאטיבית - Palliative sedation", באתר ויקירפואה
↑  WHO Definition of Palliative Care
↑  Seymour, J. E; D. Clark, M. Winslow (2004). "Morphine use in cancer pain: from 'last resort' to 'gold standard'. Poster presentation at the Third research Forum of the European Association of Palliative Care". Palliative Medicine 18 (4): 378.
↑  How does your state rate?, Center to Advance Palliative Care
↑  Peter Strang, et. al., Existential pain—an entity, a provocation, or a challenge?. J. Pain & Symptom Management 2004;27:241-250.
↑  משרד הבריאות, המלצות לתכנית לאומית לטיפול פליאטיבי ומצבי סוף חיים, www.eshelnet.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549020905171  BnF: cb119715180 (data)  LCCN: sh90001135  LNB: 000088416  NKC: ph123911
קוסקוס צפוני

| קוסקוס צפוני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס
מין:: קוסקוס צפוני
שם מדעי
 Phalanger orientalis ‏פאלאס, 1766
תחום תפוצה
    תפוצה טבעית   הובא על ידי האדם 

קוסקוס צפוני או קוסקוס מצוי (שם מדעי: Phalanger orientalis) הוא מין קוסקוס בינוני שחי באיים רבים ברחבי מלנזיה והמין הנפוץ ביותר בסוגו. הוא תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי הזואולוג הפרוסי פטר סימון פלס בתור מין של אופוסום, והוא הכיסאי האוסטרלי הראשון שתואר בצורה מדעית - עוד לפני הקנגורו והוולבי. המינים קוסקוס דרומי וקוסקוס מזרחי נחשבו בעבר לתת-מינים שלו, אך כיום מוכרים כמינים נפרדים.
אנטומיה ומראה

הקוסקוס הצפוני הוא המין הגדול ביותר בסוגו. גופו גמיש וחסון, ראשו אגסי, לחייו נפוחות וחרטומו קצר ומחודד. העיניים גדולות ובולטות, האוזניים עגולות וקצרות יחסית, והאף דמוי הפקק מוקף בזיפים. הזנב שלו ארוך ודקיק, כאשר חציו הראשון שעיר וחציו השני חשוף ומחוספס עם יכולת לפיתה בעצמים. בדומה למינים אחרים בסוג, יש לו כריות הצמדה בתחתית הכפות, טפרים מעוקלים וחזקים ואצבעות מפוצלות; השילוב של התכונות הללו הופך אותו לטפסן מצוין. ברגליו האחוריות אצבע סינדקטילית בעלת טפרים זעירים שמשמשים לסירוק הפרווה.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הצפוני 37–47 סנטימטרים, אורך זנבו 28–42 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5-1.6 קילוגרם. הגודל ומסת הגוף משתנים על פני טווח התפוצה הרחב של המין; הקוסקוסים הגדולים ביותר חיים בטימור ואיי מאלוקו, והקטנים ביותר חיים בדרום איי שלמה. הקוסקוסית קטנה במקצת מן הזכר, ויש לה כיס מפותח שבתוכו ארבע פטמות.
הפרווה של הקוסקוס הצפוני עבה, קצרה וצמרירית. צבעה הכללי משתנה בחדות מאזור לאזור, וסקלת הצבעים המלאה מגוונת במיוחד עד כדי כך שניתן לחשוב שמדובר במינים נפרדים: צהבהב, בז', זנגביל, לבן, אדמדם, חום-בהיר, חום-כהה, אפור ושחרחר. הזכר נוטה להיות בהיר וחיוור בצבעו (לבן, צהבהב או אפור), לעומת הנקבה שכהה יותר (חום או אדמדם).
למרות הגיוון הרב בצבעים, יש מספר תכונות משותפות בכל הצורות: פס שחור דקיק לאורך הגב והמצח, בטן, מפשעה וחזה בהירים. אצל הזכר הצד התחתון צבוע לרוב בצהוב עז, בעוד שאצל הנקבה הוא צבוע בלבנבן-אפרפר; הבדל נוסף הוא, שאצל הזכר הזנב עשוי להיות בהיר כולו, בעוד שאצל הנקבה רק הקצה לבן. חלקי הגוף החשופים דוגמת הכפות, האף, האוזניים וקצה הזנב בצבע ורוד.
תפוצה

הקוסקוס הצפוני נפוץ ברחבי מלנזיה: מאיי שלמה דרך גינאה החדשה וכלה באיי מאלוקו והקצה המזרחי של איי סונדה, בתחומי המדינות הבאות: איי שלמה, פפואה, אינדונזיה ומזרח טימור.
באיי שלמה, הוא מצוי באיים הבאים: גוודלקנל, מלאיטה, מאקירה, סנטה איזבל, צ'ויסיול, איי ראסל וחלק מאיי ג'ורג'יה החדשה. בפפואה, הוא מצוי בחלק הצפון-מזרחי של האי גינאה, באיי ארכיפלג ביסמרק: בריטניה החדשה, אירלנד החדשה, טנגה, פני וליהיר, ובאיים בוגנוויל, בוקה וקרקר. באינדונזיה, הוא מצוי בחלק הצפון-מערבי של האי גינאה, באיי ביאק, באיי קאי, באיים סאלאווטי, בטנטה, וייג'יו ומיסול, וברבים מאיי מאלוקו הדרומיים והמרכזיים: סראם, אמבון, בורו, בנדה, גורונג, סאננה, ספרואה, ווטר, לטי ובאבר. בנוסף, הוא מצוי בכל רחבי האי טימור המחולק בין מזרח טימור לאינדונזיה.
ההערכה היא שמקורו של הקוסקוס הצפוני בגינאה החדשה, ומשם הוא הובא לאיים מבודדים רבים על ידי יורדי ים לפני אלפי שנים (איי שלמה, ארכיפלג ביסמרק, טימור, וחלקים מאיי מאלוקו).
בית הגידול של הקוסקוס הצפוני מורכב מיער גשם טרופי, יער גדותיים ויער מונסונים, בשפלה, בחוף או במדרונות הרריים רגילים וגעשיים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים, אך הוא נחשב לסתגלתן במיוחד וחי גם במטעים, ביערות מקוטעים, יערות משניים עם הפרעה אנושית גבוהה ובקרבת מגורי אדם.
אקולוגיה

הקוסקוס הצפוני הוא יונק פעיל לילה שמבלה את היום בשינה בתוך עץ חלול או הצטלבות ענפים. במהלך תורו אחר מזון בלילה, הוא נע על חופת היער באיטיות ובזהירות, כשהוא עושה שימוש רב בזנבו כרגל חמישית וכאיזון. במקרה הצורך, הקוסקוס מסוגל לנוע במהירות על הענפים ואפילו לבצע קפיצות משמעותיות מענף לענף. מכיוון שתנועתו על האדמה מסורבלת במיוחד, הקוסקוס יורד אליה לעיתים רחוקות, בעיקר כשהוא צריך לחצות קרחות יער.
להוציא את עונת הרבייה, הקוסקוס חי בבדידות רוב הזמן. הקוסקוס הצפוני ידוע במזגו הרגוע שלא כל כך אופייני למיני הקוסקוסים, והוא סובלני במיוחד לנוכחות הקוסקוס הנמרי המצוי שחופף איתו באזורים רבים. המין גם סובלני יחסית לנוכחות בני אדם (בפרט במקומות שהוא לא סובל מציד), ומהווה חיית מחמד נפוצה ברחבי מלנזיה.
הקוסקוס הצפוני ניזון בעיקר מעלים, פירות, ניצנים ופרחים. בניתוח היסטולוגי של צואתו, נמצאו בין השאר פירות של ארז אדום אוסטרלי, ניצנים ופרחים של קסטנוספרום, ואפילו משחה שהופקה מזרעים של עץ הקרליה. טורפי המין אינם ידועים, אך כוללים כנראה עיטם לבן-גחון, עיטם איי שלמה, פיתון השטיחים, פיתון השיחים ואולי גם נמיית כיס נמרית. לצד חזיר הבר, הקוסקוס מהווה מקור מזון חשוב לתושבי האיים במלנזיה.
עונת הרבייה מתרחשת בין יוני לאוקטובר. ההריון של הקוסקוסית נמשך כ-13 ימים. היא ממליטה בדרך כלל תאומים, אך מספר הצאצאים נע בין אחד לשלושה. לרוב, אחד הגורים מת קודם לגמילה. הגורים מבלים בכיס מספר חודשים, ולאחר מכן עוברים לרכב על גבה של האם עד לגמילה.
מצב

הקוסקוס הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה במיוחד, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, נוכחותו באזורים מוגנים רבים, סובלנותו להפרעה אנושית בבית הגידול, והעדר איומים משמעותיים. באזורים מסוימים הוא מאוים באופן מקומי על ידי ציד אינטנסיבי לבשרו ולכידתו עבור סחר בחיות מחמד. המין רשום בנספח ב' של אמנת CITES. נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין.
הערות שוליים

↑  קוסקוס צפוני באתר הרשימה האדומה של IUCN
איור של זכר ונקבה.
קוסקוס צפוני במערב גינאה החדשה.
קוסקוס צפוני שצולם באי גוודלקנל על ידי חייל מארינס אמריקני במלחמת העולם השנייה. על פי עדות החייל, הקוסקוסים הסקרנים התיידדו במהירות עם בני האדם.
סגולה (מאגיה)

סגולה היא ביטוי לתכונות או יכולות מיוחדות שיש לחפץ, למעשה טקסי או לאדם, הפועלים על פי מאגיה או אמונה להתגשמות משאלות שונות. הביטוי "סגולה" מתרחב גם על כל דבר הנראה כנוגד את דרך הטבע.
השימוש בסגולות

השימוש בביטוי "סגולה" החל נפוץ בימי הביניים, בשימוש עם סגולות לשמירה או לתועלת כלשהי עבור אדם המאמין בהם. במאגיה של ימי הביניים, המונח סיגיל שימש בדרך כלל כדי להתייחס לסימנים נסתר המייצגים מלאכים ושדים שונים שהמתרגל עשוי לזמן. בהקשר זה המונח sigil או sigilla נובע מהמילה הלטינית sigillum, שפירושה "חותם".
סגולות נפוצות ביהדות הן קמעות מרבנים מקובלים אשר עוסקים בתורת הקבלה. יש הנוהגים להגיד פסוקים מסוימים המסוגלים לישועה, או ללכת לקברי צדיקים מתקופת התנאים או תקופות מאוחרות יותר כגון תקופת החסידות, כדי להינצל משעת צרה או לבקש ישועה.
חוקרים כגון גרשם שלום ומשה אידל הראו כי הרבה מן הסגולות המופיעות בספרות היהודית אינן ממקור יהודי[דרוש מקור].
אחת הסגולות במזרח אירופה הייתה ענידת עגיל לשמירה, הרב מנחם צבי ריבקין ענד עגיל עד יומו האחרון, כסגולה לשמירה בהמלצת הרב שמואל שניאורסון. כך תיאר שאול טשרניחובסקי סגולה זו שניתנה לו בילדותו:
במשך זמן ידוע הייתי בן יחיד במלוא מובן המלה: אחותי הבכירה מתה, הצעירה מתה, ואני ילד ויחידי. לשם שמירה יתרה רצעו את תנוך אוזני הימנית והכניסו בה עגיל כסף, עשוי ממטבעות שקיבלו מאת ארבעה זוגות, שאבותיהם, בין מצד האשה, בין מצד הגבר, חיים ובריאים
סגולות בתלמוד

כבר בתקופת התנאים מוצאים את השימוש בסגולות. בתלמוד מובאים סיפורים שונים על שימוש בסגולות.
סגולה לשמירה מכל רע הוא הביטחון בה', כפי שמובא במסכת מנחות: "בטחו בה' עדי עד כי ביה ה' צור עולמים. אמר ליה: כל התולה ביטחונו בהקב"ה, הרי לו מחסה בעולם הזה ולעולם הבא".
סגולה לשמירת הדרך היא לוויה. מובא במסכת סוטה: "כל שאינו מלוה ואינו מתלווה כאילו שופך דמים". ועוד (שם): "כל המלווה את חברו ארבע אמות בעיר אינו ניזוק" (האדם שיצא לדרך אינו ניזוק).
סגולה להצלה מפחד מובאת במסכת מגילה: "מאן דמבעת, אף על גב דאיהו לא חזי מזליה חזי. ותקנתו, ידלג מדוכתיה ארבע גרמידי, או ליקרי קריאת שמע, או יאמר עזי דבי טבחא שמינא מינאי".
סגולה לשעת צרה היא להגיד לעילוי נשמת רבי מאיר בעל הנס: "אלהא דמאיר ענני". הסגולה מקורה במעשה המובא במסכת עבודה זרה, י"ח. מסופר שרבי מאיר הבטיח לסוהר שישחרר את גיסתו מבית בושת, שבו הוחזקה על ידי הרומאים כעונש, אם יאמר כדי להינצל "אלהא דמאיר ענני", והבטחתו התקיימה. בשל סיפורים אלו התפתחה אמונה עממית רווחת כי רבי מאיר הבטיח ישועות לכל מי שינדב צדקה לעילוי נשמתו לעניי ארץ ישראל. על כן, ישנם רבים שהולכים להתפלל ליד מה שנחשב לקברו, ותורמים כסף לצדקה. לפי המנהג, בשעת נתינת הצדקה אומרים "אלהא דמאיר עננו" פעם אחת או שלש או שבע פעמים.
ראו גם

דרכי האמורי
חוקות הגויים
לקריאה נוספת

הרב צפניה דרורי, אמונת שכל ואמונת סגולה אצל הרמב"ם, בתוך: דרכים לאמונה ביהדות, תשמ"א, עמ' 103–111.
שבתי ליפשיץ, סגולות ישראל, תרס"ה
הערות שוליים

↑  "sigil". The Chambers Dictionary (9th ed.). Chambers. 2003. ISBN 0-550-10105-5.
↑  שאול טשרניחובסקי, "מעין אבטוביוגרפיה", בתוך: בעז ערפלי (עורך), שאול טשרניחובסקי : מחקרים ותעודות, מוסד ביאליק, 1994, עמ' 47.
↑  מסכת מנחות, כ"ט ע"ב.
↑  מסכת סוטה, מ"ו ע"ב.
↑  מסכת מגילה ג.
↑  כך תינצלו מכל צרה ומכאוב: סגולת ’אלקא דמאיר ענני’, באתר www.hidabroot.org, ‏2021-10-20
משה הרשלר

| --- | --- |

הרב משה הרשלר (מימין) בשיחה עם הרב שלמה זלמן אוירבך ומחותנו יוסף לב
 לידה:  10 בינואר 1922 י' בטבת תרפ"ב כפר סבא, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 באפריל 1991 (בגיל 69) ל' בניסן תשנ"א ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 השכלה:  ישיבת עץ חיים  ישיבת מיר 
 תקופת הפעילות:  ? – 14 באפריל 1991 
 מעסיק:  ישיבה יוניברסיטי 
 
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית  פרס ירושלים לספרות תורנית 
 
הרב משה הרשלר (10 בינואר 1922, י' בטבת תרפ"ב, כפר סבא – 14 באפריל 1991, ל' בניסן תשנ"א, ירושלים) היה סופר, חוקר ועורך תורני.
אישיות בולטת בתחום ההדרת ספרות הראשונים, עורך כתב עת תורני בענייני הלכה ורפואה, מיוזמי "אוצר מפרשי התלמוד", מחברי האנציקלופדיה התלמודית וראש מפעל התלמוד הישראלי השלם.
ביוגרפיה

נולד לאביו רבי בנימין בכפר סבא ובילדותו שלחו אותו הוריו ללמוד בירושלים, שם התגורר בבית סבו, הרב ברוך מרדכי אטינגר, בשכונת שערי חסד. עם השלמת לימודיו בתלמוד התורה השכונתי, פנה להמשך לימודים בישיבת עץ חיים, אצל הרב איסר זלמן מלצר. הרשלר היה בין קבוצת תלמידי הרב מלצר שנשלחו ללמוד בישיבת מיר, עם הקמתה מחדש בירושלים לאחר מלחמת העולם השנייה ועליית ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל לארץ ישראל. בתקופת מלחמת העצמאות התגייס לגדוד בני הישיבות "גדוד טוביה" שעסק בבניית ביצורים ומתרסים בבירה.
תקופה מסוימת בשנות ה-60 התגורר בארצות הברית, בתקופה זו שימש כמרצה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק וב"בית מדרש לתורה" בסקוקי, שיקגו.
עסק בההדרת כתבי הראשונים, הוא נחשב כמחיה תחום זה בתוך בית המדרש החרדי וההדיר בשנות פעילותו קרוב ל-50 מספרי הראשונים, רבים מהם כאלה שנדפסו לראשונה מכתבי יד. הוא זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשכ"ז, ופרס ירושלים לספרות תורנית לשנת 1973. בשנות ה-80 וה-90 הוציא לאור כתב עת מיוחד בשם "גנוזות" שעסק בפרסום כתבי יד של הראשונים.
יזם את מפעל "אוצר מפרשי התלמוד", מפעל מונומנטלי שבו אמורה להיות מרוכזת תחת קורת גג אחת בעריכה תמציתית כל הספרות הפרשנית על התלמוד, והשתתף בעריכת כרכיו הראשונים עם ידידו הרב יוסף בוקסבוים. הוא גם היה עורכו הראשון של כתב העת התורני "מוריה" שבהמשך שנות קיומו יצא לאור במסגרת מכון ירושלים בראשו עמד הרב בוקסבוים.
עוד מיצירתו בתחום ההלכה: חמשת כרכי הקובץ ההלכתי-רפואי "הלכה ורפואה", וספרו "תורת ריבית" המסכם את הלכות איסור ריבית והיתר עסקה, אותו כתב בשיתוף עם חתנו הדיין אליהו רפאל היישריק.
על שמו נקרא "מכון הרב הרשלר למחקר ולהוצאה של ספרות תורנית" שהוציא לאור בין היתר את חידושי הרמב"ן על התלמוד בשבעה כרכים, וכן רחוב "הרב משה הרשלר" בשכונת רמת שלמה בירושלים.
הוא חי ופעל בשכונת בית וגן בירושלים, עד פטירתו ב-14 באפריל 1991, ל' בניסן תשנ"א.
משפחתו

נישא לרחל יברוב (בת אלתר יהודה), ולהם מספר בנים ובנות. כמה מחתניו ומצאצאיו אף הם עורכים תורניים ומחברי ספרים:
בנו הרב חיים בן ציון הרשלר (נפטר בט"ו בכסלו ה'תשע"ח), עורך ומהדיר ספרי ראשונים, בין ספריו; תוספות רבינו פרץ עם הגהות והארות מאירי דרך, אמרי שפר על התורה ועוד.
בתו עדנה, נשואה לרב אליהו רפאל היישריק, חבר בית הדין הרבני הגדול ומחבר "תורת רבית". חתנו הוא הרב אפרים ליפסקי ראש בית מדרש גבוה לתורה והוראה בסביון, רב קהילת בוגרי הישיבות - מרכז עמישב פתח תקווה.
בתו אילנה, נישאה לרב מרדכי ליב קצנלנבוגן, מעורכי מוסד הרב קוק, ויוצר סדרת "תורת חיים"
בתו אביבה (נפטרה ה'תשע"ח) הייתה נשואה לרב מאיר לב, מחבר "עבודת היום" על מסכת יומא, "מאור הקודש" על כל סדר קדשים ו"אהל יוסף" על מסכתות מסדר טהרות.
בתו שולמית (נפטרה ה'תשע"ג) הייתה נשואה לרב חיים פרוש, מחבר "פירוש חי"
בנו הרב רפאל אלתר יהודה הרשלר, עורך ספרים תורניים, בין היתר השתתף בעריכת: תלמוד בבלי עוז והדר, משניות "עטרת שלמה" וארבעה טורים בהוצאת המאור.
הערות שוליים

↑  הוענק "פרס הרב קוק", דבר, 14 בספטמבר 1967
↑  זכו בפרסי ירושלים, מעריב, 21 במאי 1973; שזר כסופר משורר והוגה, דבר, 12 ביוני 1973
↑  ריאיון עם הרב יוסף בוקסבוים, באתר ערוץ 7
↑  נתנאל לייפר, מהדיר הראשונים: הרב חיים בן ציון הרשלר זצ"ל, באתר כיכר השבת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299665505171  BnF: cb135204499 (data)  GND: 1158738412  ISNI: 0000 0000 6654 5813  LCCN: n84032907  VIAF: 49380796   WorldCat (עם VIAF): 49380796
שלווה

ערך זה עוסק במצב נפשי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אישה מנגנת במנדולינה בשלווה. ציור מלפני שנת 1943
שלווה בצהרי היום. ציור משנת 1898
שלווה היא מצב נפשי של רוגע שקט, ללא התרגשות או הפרעות. זהו מצב שבו האדם חסר דאגות או מתחים.
גורמים המעודדים יצירה של תחושת שלווה

האדם הממוצע יכול לחוש שלווה בקלות במצב של מנוחה, אך תחושה זו יכולה להתקיים גם במצבי תודעה בעלי רמת עוררות גבוהה יותר. לעיתים ההתמקדות בדבר מה חיצוני או אף פנימי, כמו נשימה, יכולה להיות מרגיעה כשלעצמה. הצבע תכלת מקושר לתחושת השלווה.
ניתן לתרגל ולשפר את היכולת של האדם לחוש בשלווה . על פי רוב נדרשת תודעה מאומנת כדי להישאר במצב של שלווה גם כנגד מספר גבוהה של גירויים שונים והסחות דעת. הסחות דעת רגשיות עלולות להיות מאתגרות במיוחד בהקשר זה. הרגשות השליליים הם האתגר הכי גדול לאדם המנסה להגיע לשלווה עמוקה ומתמשכת. קימות מספר דיסציפלינות המיועדות לקדם ולפתח את היכולת לחוש בשלווה. כמו למשל תפילה, יוגה, אימון הרפיה, אימון נשימתי, מדיטציה.
שלווה וקשיבות

ג'ון קבט-זין קובע כי "ריכוז הוא אבן היסוד של אימון הקשיבות. הקשיבות שלך תהיה עמידה ככל שהמוח שלך יהיה רגוע ויציב. בלי השלווה פני השטח של מראת הקשיביות יהיו מחוספסים באופן שלא יאפשר להם לשקף דברים באופן מדויק."
ראו גם

יישוב הדעת
רוגע
סיפוק
הערות שוליים

↑  "Calm – Definition of Calm by Merriam-Webster".
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-13 במאי 2011. נבדק ב-23 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "Quotes About Calmness".
רוברט סטורואה

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1938 (בן 86) טביליסי, ברה"מ 
 שם לידה:  რობერტ სტურუა 
 מדינה:  ברית המועצות, גאורגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  Shota Rustaveli Theatre and Film University 
 פרסים והוקרה:  פרס שותא רוסתוולי (1981)  פרס הפדרציה הרוסית (1999)  Honored Artist of the Georgian SSR (1976)  מסכת הזהב  מסדר הכבוד הגאורגי  עיטור הידידות (רוסיה)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציליסטית של גאורגיה  אמן העם של ברית המועצות  פרס ברית המועצות 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוברט סטוּרוּאָה (בגאורגית: რობერტ სტურუა; נולד ב-31 ביולי 1938) הוא במאי תיאטרון גאורגי שזכה לתהילה בינלאומית בזכות האינטפרטציות המקוריות שלו ליצירותיהם של ברכט, שייקספיר וצ'כוב. הוא מכהן כמנהל תיאטרון רוסתוולי בטביליסי גאורגיה והוא מביים הפקות בכל רחבי העולם: באנגליה, בגרמניה, בפינלנד, בארגנטינה, ביוון, בטורקיה ובישראל.
בישראל הועלו ההצגות "מעגל הגיר הקווקזי" של ברכט ו"ריצ'רד השלישי" של שייקספיר, בבימויו בפסטיבל ישראל. וכן הוא ביים בקאמרי את ההצגה "פעורי פה" של חנוך לוין.
ביוגרפיה

רוברט סטורואה נולד בטביליסי למשפחת אמנים. אביו, רוברט איוונוביץ' סטורואה היה צייר ידוע שעבודותיו מופיעות בתצוגה הקבועה של מוזיאון האמנות של גאורגיה. אשתו של סטורואה, דודנה קווסלבה, היא מומחית לפילולוגיה, סופרת ופילוסופית, ששימשה כמתורגמנית במשפטי נירנברג.
סטורואה היה תלמידו של מיכאיל טומאנישווילי במכון לתיאטרון של טביליסי על שם שותא רוסתוולי. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1961, והחל בקריירה שלו בתיאטרון שותא רוסתוולי, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, ובשנת 1982 הוא התמנה לתפקיד המנהל האמנותי הראשי.
יצירתו

הצלחתו הראשונה של סטורואה באה, בשנת 1965, עם ביום ההצגה "המשפט של סיילם" המבוסס על ספרו של ארתור מילר, "ציד המכשפות". מאוחר יותר הוא רכב על גל ההצלחה עם ביום ההצגות מעגל הגיר הקווקזי של ברטולט ברכט (בשנת 1975), ריצ'רד השלישי (בלונדון ובאדינבורו בשנים 1979-1980) והמלך ליר (ניו יורק, 1990) בכיכובו של השחקן הקומי ראמאז צ'חיקוודזה. האינטרפרטציות שנתן למחזותיו של שייקספיר, "ריצ'רד השלישי" ו"המלך ליר", הביאו לפרסומו כמי שנותן אינטרפרטציה פרדוקסלית לתיאטרון השייקספירי. להוציא את 37 מחזותיו של שייקספיר, בייס סטורואה 17 מחזות נוספים. חמישה מהם בתיאטרון רוסתוולי. בשנת 1986 הוא ביים את "המלט" בריוורסייד סטודיוס, כאשר אלן ריקמן שיחק כהמלט. האיגוד הבינלאומי לשייקספיר שיבח את סטורואה כאחת מעשר ההפקות הטובות ביותר במשך 50 השנים האחרונות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השתנה כיוון עבודתו לתוך עולמו הפנימי. עבודותיו כללו את "החיים הם חלום" של פדרו קלדרון (Pedro Calderón)‏ (1992), "הנפש הטובה מסצ'ואן" של ברכט (1993), "הבשורה על פי יעקב" המבוסס על ספר אלפבית של יעקב גוגבשווילי (1995), "למרה" של גריגול רובכידזה (1996). בשנות ה-2000 קיבלה עבודתו של סטורואה גוון פילוסופי יותר בהרהורים על הנצח והאיזון הנכון בין החיים והמוות. השפה המטפורית של עבודותיו האחרונות היא פואטית יותר וכוללות את פנטזיה "סטיקס" על פי הסימפוניה לתזמורת של גיה ק'אנצ'לי (2002), שתי גרסאות חדשות של המלט בטביליסי (2001, 2006) ומחכים לגודו של סמואל בקט (2002).
בישראל

סטורואה ביים בישראל את ההצגות:
המלך ליר מאת שייקספיר - תיאטרון הקאמרי - 2007
מעגל הגיר הקווקזי מאת ברטולט ברכט - פסטיבל ישראל
ריצ'רד השלישי מאת שייקספיר - פסטיבל ישראל
פעורי פה - תיאטרון הקאמרי מאת חנוך לוין - 1995
פרסים

פרס השחף - מוסקבה (1998)
אמן הציבור של ברית המועצות
מדליית זהב של הנשיא (Золотая медаль президента) בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי (1998)
הפרס הגדול בפסטיבל
פרס שותא רוסתוולי
פרס מרג'נישווילי
פרס אחמטלי
פרס תומנישווילי
הערות שוליים

↑  ריוורסייד סטודיוס (Riverside Studios) - אחד מאולפני הקולנוע המרכזיים במערב לונדון, המפורסמים בכל העולם.
↑  פרס השחף (Чайка) - הוא פרס לתיאטרון ברוסיה על שם יצירתו של צ'כוב השחף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011416262705171  BnF: cb148540619 (data)  GND: 132900076  ISNI: 0000 0000 7845 5137  LCCN: n2001054800  MusicBrainz: 30086e94-2cb8-4766-8942-98f80c707f6b  SUDOC: 122526058  VIAF: 8560136   WorldCat (עם VIAF): 8560136
מפקד האוכלוסין באוקראינה (2001)

מפקד אוכלוסין 2001 של אוקראינה (בשמו הרשמי: מפקד האוכלוסין הכל-אוקראיני 2001) היה למפקד האוכלוסין הראשון באוקראינה העצמאית, שנערך בין ה-5 ל-14 בדצמבר 2001. מפקדי אוכלוסין באוקראינה התקיימו החל מהמאה ה-19, אך בשל בעיות כלכליות, פוליטיות וחברתיות, אוקראינה היא אחת ממדינות חבר המדינות הבודדות עם מפקדי האוכלוסין הנדירים והבלתי סדירים ביותר. אוקראינה היא שנייה רק לאוזבקיסטן במדד זה, שבה לא נערכו מפקדי אוכלוסין כלל מאז מקריסת ברית המועצות (הגם, שמפקד האוכלוסין הראשון באוזבקיסטן מתוכנן לשנת 2023).
היסטוריה

בברית המועצות, מפקד האוכלוסין האחרון בוצע בשנת 1989, באוקראינה הסובייטית היו 51,707 מיליון איש. על פי תקני האו"ם, מרווח המפקד צריך להיות 10 שנים. לפיכך, אוקראינה הייתה אמורה לערוך מפקד אוכלוסין ב-1999 יחד עם שאר מדינות חבר המדינות, אך באותה שנה ערכו את המפקד רק בלארוס, אזרבייג'ן, קזחסטן וקירגיזסטן. ההחלטה לערוך מפקד אוכלוסין התקבלה על ידי קבינט השרים של אוקראינה ב-20 ביולי 1995 בהתאם להחלטה מספר 536 "אודות מפקד האוכלוסין הכל-אוקראיני בשנת 1999", אך בשל חוסר מימון ב-28 בספטמבר 1998, המפקד נדחה שנתיים קדימה.
רקע

לפי תוצאות מפקד האוכלוסין הכל-אוקראיני לשנת 2001, מנתה אוכלוסיית אוקראינה 48,240,902 מיליון איש. האוכלוסייה נספרה החל מהשעה 0:00 שעון קייב ב-5 בדצמבר 2001.
אוכלוסייתה העירונית עמדה על 32.574 מיליון (67.2% מכלל האוכלוסייה), האוכלוסייה הכפרית עמדה על 15.883 מיליון (32.8%). יותר ממחצית מהאוכלוסייה הכפרית התגוררה בכפרים גדולים יחסית (מ-1,000 עד 5,000 תושבים).
67.5% ציינו את אוקראינית כשפת האם שלהם (שזה 2.8% יותר מאשר לפי מפקד האוכלוסין של 1989). 29.6% מהאוכלוסייה ציינו את רוסית כשפת האם שלהם. שפות האם הנפוצות האחרות הן : טטרית של קרים (0.5%), מולדובנית (0.4%), הונגרית (03%) ורומנית (0.3%).
85% מבני הלאום האוקראיני ציינו את אוקראינית, כשפת האם שלהם. 96% מבני הלאום הרוסי ציינו את רוסית כשפת האם שלהם.
אוכלוסיית הגברים בשנת 2001 הייתה 22.441 מיליון (46.3%), הנשים — 26.016 מיליון (53.7%). נשואים היו 23.7 מיליון גברים ונשים.
חלקם של אנשים מתחת לגיל העבודה היה 18.1%, 58.0% היו בגיל עבודה, מעל גיל העבודה היו 23.9%
האוכלוסייה בעלת השכלה תיכונית גבוהה ושלמה הסתכמה ב-28.9 מיליון איש.
העמים הגדולים ביותר באוקראינה: אוקראינים (77.8%), רוסים (17.3%), בלארוסים (0.6%), מולדובנים (0.5%), טטרים של קרים (0.5%), בולגרים (0.4%), הונגרים (0.3%) ורומנים (0.3%).
לפי המפקד התגוררו באוקראינה 103,600 יהודים (כ-0.2% מכלל האוכלוסייה). יהודים היוו את הקבוצה האתנית העשירית בגודלה במדינה (במפקד האוכלוסין בשנת 1989 יהודים היו הקבוצה האתנית השלישית בגודלה). רק 3% מהיהודים ציינו את יידיש כשפת האם שלהם.