stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פמיניזם שוויוני
היסטוריה

אחד מהמסמכים הראשונים שקבעו את הרקע לצמיחת התנועות הפמיניסטיות התרחש כאשר מרי וולסטונקרפט כתבה את "איתור המינים האישה" לשנת 1792. באותה התקופה ספרות זו נתפסה כמורדת, אך עוררה את רגשותיהן של הנשים ברחבי צרפת. אכן, מועדוני נשים רפובליקנים דרשו להחיל שוויון זכויות מלא לנשים וגברים כאחד. תנועה זו ספגה השמצות רבות מכלל העולם. לבסוף, תנועת הפמיניזם כובתה על ידי נפוליאון בונפרטה שקבע כי לגבר שליטה מלאה על המשפחה.
לאחר שחלק גדול מתנועות הפמיניזם השוויוני בצרפת כשלו, חלק ניכר מהתנועות שהתרחשו בצפון אמריקה הושפעו מרעיונות הפמיניזם במאה ה-18. בנוסף, אביגיל אדמס ומרסי אוטיס וורן שנלחמו למען הפמיניזם בתקופתן, נלחמו על כך שהאמנציפציה של האישה תיכלל בחוקה של 1776, ללא הועיל. בוועידת הנשים בסנקה פולס, ניו יורק, בשנת 1848, איליזבת' קאדי סטנטון ולוצריה קופין מוט, יחד עם אלפי נשים אחרות, שינו לנצח את הדינמיקה של פמיניזם שוויוני בכך שהשיגו עצמאות בחינוך, שוויון הזדמנויות כלכליות, זכאות לפיצויים, זכות הצבעה וכו'. בהשפעת אליזבת קאדי סטנטון וסוזן ב. אנתוני התרחבה תנועה זו לאירופה. בשנת 1869 פרסם ג'ון סטיוארט מיל את מסמך "כניעת נשים", בו טען ששוויון בין המינים יתרום לקידום מוסרי, אינטלקטואלי, לאושר ולשמחת האנושות כולה.
בין השנים 1870–1920 האטה צמיחת תנועות הפמיניזם, ובשנת 1920 החלה תנועת זכות הבחירה. בתקופה זו, נשים רבות נחלקו בדעתן האם אכן נשים שוות במעמדן לגברים. ויכוח על כך נמשך עד שהוקמה בשנת 1946 נציבות האו"ם למעמד האישה על מנת להבטיח את שוויון פוליטי, כלכלי ושוויון הזדמנויות מלא בתחום ההשכלה. בשנת 1949, פרסמה האקזיסטנציאליזם הצרפתית סימון דה בובואר את היצירה "המין השני", בו היא חושפת רבות מהטענות שהושמעו לגבי נשים והמאבק למען שוויון מגדרי. בשנת 1963 עלתה ספרות נוספת הנוגעת לפמיניזם שוויוני, "המיסטיקה הנשית" של בטי פרידן, בה דנה ב"בעיה שאין לה שם ", והתייחסה לאומללות הנרחבת של נשים בשנות החמישים. בטי פרידן, תיארה את חוסר השוויון בין המגדרים שהחברה יצרה תוך שימוש בדוגמה אישית בעצם כך שנאלצה לעזוב את קריירתה כפסיכולוגית על מנת לטפל בילדיה. רעיונות הפמיניזם שהביעה בספרות, השפיעו רבות על הציבור בארצות הברית וגרמו לצמיחת תנועות פמיניזם עם התהליך המשפטי הלאומי לנשים (NOW) שהוקם בשנת 1966. תנועה זו נלחמה על הסרת כל המכשולים והפערים שהיו בין הגברים לנשים בכל התחומים (עבודה, כלכלה, השכלה וכו'). בשנת 1972, מנהיגות כמו בלה אבזוג, בטי פרידן וגלוריה שטיינם דחפו את התיקון לשוויון דרך הקונגרס. עם זאת, לא נותר האשרור עד שנת 1982.
תאוריה של פמיניזם שוויוני

פמיניזם שוויוני הוא תת-קבוצה של תנועת הפמיניזם הכללית שמתמקדת בדברים בסיסיים דומים בין גברים לנשים, ומטרתה המרכזית היא מתן שוויון מגדרי בכל התחומים. זה כולל שוויון כלכלי ופוליטי, ושוויון הזדמנויות בעבודה, ולהשתחרר מכל הסטריאוטיפים המגדריים, ולנסות להגיע לשוויון מגדרי עולמי.
התאוריה הפמיניסטית מבקשת לקדם את מעמדה המשפטי של האישה, מתוך הנחה שהאישה והגבר שווים גם מבחינה חוקית, כלומר הפמיניזם מבקש שוויון מעמדי גם מבחינת חוק. הפמיניזם השוויוני מסכים שיש שוני ביולוגי בין נשים לגברים מבחינת אנטומיה, אבל מבחינה פסיכולוגית, גם גברים וגם נשים בעלי אותו מוח ושניהם יכולים לחשוב. ומבחינת הפמיניזם השוויוני כמו שיש לגבר את היכולת לחשוב ולעבוד, גם האישה בעלת שכל לחשוב והיא יכולה לעבוד גם בבית וגם בעבודה.
הפמיניזם השוויוני היה הגרסה הדומיננטית של הפמיניזם בעקבות ספרה של מרי וולסטנקרפט (1792). לטענת וולסטנקרפט, כי השוויון המגדרי בא לידי ביטוי בזכות ללמוד ולעבוד, ותכננה מפה שילכו לפיה נשים בעתיד, על מנת שיוכלו להמשיך בדרך של הפמיניזם. מאז נשים חזקות הצטרפו לפמיניזם השוויוני, כולל את סיומון דה בובואר, וחברי ועדת סיניקה פוליז, אליזבת' קאנדי סטאנטון, לוקוריטה קובין מוט, סוזאן אנטוני, ביטי פרידן, גלוריה סטאינם.
בעוד שהפמיניזם השוויוני היה הפרספקטיבה הדומיננטית של הפמיניזם במהלך המאה ה-19 וה-20, שנות השמונים והתשעים הביאו להתמקדות יותר עמוקה בטענות התנועה הפמיניסטית, בהבדלים הבסיסיים בין גברים לנשים. בניגוד לפמיניזם השוויוני, השקפה זו דוגלת בחגיגת "נשיות" על ידי התמקדות בתכונות נשיות שנצפו באופן מסורתי, כמו אמפתיה, טיפוח וטיפול. בעוד שהפמיניזם השוויוני רואה בייסודו של הטבע האנושי כלא הומוגני, פמיניסטיות שונות טענות שנקודת מבט זו באה לידי ביטוי עם הסטריאוטיפים הנשלטים על ידי גברים, ובכך היא חלק מהמסגרת הפטריארכלית של החברה.
דמויות חשובות > מרי וולסטונקרפט

מרי וולסטונקרפט (באנגלית: Mary Wollstonecraft; 27 באפריל 1759 - 10 בספטמבר 1797) הייתה סופרת, פילוסופית ועיתונאית אנגליה והיא נחשבת אחת האימהות המרכזיות של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. היא כתבה ב-1792 הגנה על זכויות האישה (באנגלית: A Vindication of the Rights of Woman: With Strictures on Political and Moral Subjects), אחת העבודות הראשונות על פמיניזם. בכתביה היא מבקשת ליישם את רעיונות המהפכה הצרפתית גם על נשים: היא כותבת שהנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
דמויות חשובות > ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור מיל

ג'ון סטיוארט מיל (באנגלית: John Stuart Mill; 20 במאי 1806 – 8 במאי 1873) ואשתו הרייט טיילור מיל (באנגלית: Harriet Taylor Mill; 8 באוקטובר 1807 - 3 בנובמבר 1858) היו פילוסופיים בריטים. יחד, הם כתבו ב-1869 שעבוד האישה (באנגלית: The Subjection of Women), אחד מציוני הדרך המרכזיים של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי. הם שואלים אותנו בספר, אם מפלים חצי מהאנשים איך אפשר לקרוא לחברה שלנו כצודקת? הם גם מראים לנו שמוסד הנישואין גרוע ממוסד העבדות- טען כי מצבן של נשים אף גרוע מזה של עבדים. לעבד יש מידה של חיים פרטיים שאין לאשה. הפתרון שלהם היא לבטל כל החוקים המגנים על גברים, המקנים להם זכות יתר, לתת לנשים זכות בחירה (זכות לבחור ולהיבחר), זכות לבחור בן זוג, זכות להתגרש ממנו, זכות ללמוד, זכות לעבוד בשכר.
דמויות חשובות > סימון דה בובואר

סימון דה בובואר (בצרפתית: Simone Lucie Ernestine Marie Bertrand de Beauvoir; 9 בינואר 1908 – 14 באפריל 1986) הייתה פילוסופית, סופרת ופמיניסטית צרפתייה. היא כתבה ב-1949 את הספר המין השני (בצרפתית: Le Deuxième Sexe) ואיתו היא פותחה את הגל השני של הפמיניזם. זה בתוך הספר הזה שהיא כותבת את המשפט המפורסם, "אישה אינה נולדת אישה - היא נעשית אישה". הספר מחולק לשלושה פרקים: הפרק הראשון, מידע ביולוגי, מתייחס ליחסים הביולוגיים בין גברים לנשים. הפרק שני, ההיבט הפסיכואנליטי, דה בובואר דוחה את התאוריות של פרויד ואדלר בלהגיד ששניהם מסתכלים על המבנה הפסיכולוגי של האישה כגברים ולכן לא מתארים אותה בצורה נכונה כלל. בפרק האחרון, היבט המטריאליזם ההיסטורי, היא סוטרת את הספר של פרידריך אנגלס, "מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה".
דמויות חשובות > בטי פרידן

בטי פרידן (באנגלית: Bettye Naomi Goldstein Friedan; 4 בפברואר 1921 – 4 בפברואר 2006) הייתה פמיניסטית אמריקאית. היא כתבה ב-1963 את הספר המסתורין הנשי (באנגלית: The Feminine Mystique) שמתאר את "הבעיה שאין לה שם", הקשיים של נשים בשנות ה-50 וה-60 ודנה על הבעיה של החינוך שמיועד רק לגברים ולעומת זאת הנשים לומדות להתחתן ולגדל ילדים. ב-1966 היא ניית ראש הארגון נשים לאומי (NOW - National Organization for Women).
התנגדות

ההתנגדות העיקרית שהועלתה לפמיניזם השוויוני היא עליית פמיניזם השוני, שהוא תאוריה שמדגישה את השונה בין גבר לאישה.
את התאוריה השמיעו נשים כמו קרול גיליגן, גואן טורונטו, איווה פידר קיטאי, ג'נביב לויד, אליסון ג'אגאר וינסטרה קינג.
לקריאה נוספת

מרי וולסטונקרפט, הגנה על זכויות האישה, 1792
ג'ון סטיוארט מיל, שעבוד האישה, 1869
סימון דה בובואר, המין השני, 1949
בטי פרידן, המסתורין הנשי, 1963
הערות שוליים

↑  Feminisms | Gendered Innovations, genderedinnovations.stanford.edu (באנגלית)
↑  Olwen Hufton, הופטון, ג'ון ב. לנדס. Women and the Public Sphere in the Age of the French Revolution. אוניברסיטת קורנל (1988). (באנגלית), The American Historical Review 96, 1991-04-01, עמ' 528–529 doi: 10.1086/ahr/96.2.528
↑  סוזן מולר אוקין, Women in Western Political Thought (באנגלית), פרינסטון: הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2013-12-31, מסת"ב 978-1-4008-4683-2
↑  בטי פריידן, Busting the Masculine Mystique (באנגלית), New Perspectives Quarterly 31, 2014-01, עמ' 97–100 doi: 10.1111/npqu.11434
↑  קסטרו, ג'ינט, In Memoriam: F. Daniel Larkin (October 27, 1938 to October 1, 2015) (באנגלית), New York History 96, 2015, עמ' 8–8 doi: 10.1353/nyh.2015.0010
↑  Feminisms | Gendered Innovations, genderedinnovations.stanford.edu
↑  Kinds of Feminism, www.uah.edu
↑  Care Ethics | Internet Encyclopedia of Philosophy, www.iep.utm.edu
↑  Sylvana Tomaselli, Mary Wollstonecraft, https://plato.stanford.edu/, ‏2016 (באנגלית)
↑  ג'ון סטיוארט מיל, עמוד הספר 'שעבוד האישה' - קטלוג הוצאת רסלינג, באתר www.resling.co.il
↑  BBC - Historic Figures: Harriet Taylor, www.bbc.co.uk (באנגלית)
↑  Nancy Bauer, Simone de Beauvoir, Philosophy, and Feminism, Columbia University Press, 2001-07-04, ISBN 978-0-231-52917-4. (באנגלית)
↑  Patricia Sullivan, Voice of Feminism's 'Second Wave', www.washingtonpost.com, ‏02-05-2006 (באנגלית)
↑  Virginia Woolf, Mary Wollstonecraft, Routledge, 2017-05-15, עמ' 17–24, ISBN 978-1-315-24957-5
ג'יימס גאווין

| --- | --- |

ג'יימס גאווין
 לידה:  22 במרץ 1907 ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  23 בפברואר 1990 (בגיל 82) בולטימור, מרילנד, ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט פוינט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  הגנרל המקפץ (The Jumping General) ג'ים הרזה (Slim Jim)
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  הצבא האמריקני צבא ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1924–1958 (כ־34 שנים)
 דרגה:  לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה פלישת בעלות הברית לסיציליה  הפלישה לנורמנדי  מבצע מרקט גארדן   קרב הארדנים
 עיטורים
   צלב השירות המצוין   מדליית השירות המצוין   כוכב הכסף   לב הארגמן   לגיון הכבוד
 תפקידים אזרחיים
 שגריר ארצות הברית בצרפת
 
ג'יימס מוריס גאווין (באנגלית: James Maurice Gavin;‏ 22 במרץ 1907 - 23 בפברואר 1990) היה מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הוא היה מפקד אוגדה בדרגת מייג'ור גנרל הצעיר ביותר מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה > ילדות וקריירה צבאית מוקדמת

גאווין נולד בשם ג'יימס נלי ריאן להורים ממוצא אירי. בגיל שנתיים נמסר לבית יתומים. בשנת 1909 אומץ על ידי בני הזוג מרטין ומרי גאווין מהעיירה הר הכרמל בפנסילבניה. אביו היה כורה פחם והתפרנס בקושי לכן עזב ג'יימס את בית הספר בגיל 12 ועבד בעבודות שונות כדי לעזור לפרנסת המשפחה. אמו האלכוהוליסטית הייתה מוציאה את זעמה עליו. הוא קץ בחיים אלה ובמרץ 1924 ביום הולדתו ה-17 ברח מהבית ועלה על רכבת לילה לניו יורק. הוא התייצב בפני ועדת הגיוס והצהיר שהוא יתום בן 18. הוא הוצב בפנמה שם נרשם לבית ספר מקומי להשלמת השכלה ועבר את בחינות הכניסה לווסט פוינט. מאחר שהיה חסר השכלה בסיסית היה קם כל יום ב-04.30 ולומד בחדר הרחצה כי רק שם היה אור לקריאה. לבסוף עשה את הלא ייאמן, השלים את לימודיו בווסט פוינט ב-1929 וקיבל דרגת לוטננט משנה. הוא שירת שלוש שנים בחטיבת חיל רגלים באריזונה ואחר כך למד בבית ספר לחי"ר בפורט בנינג תחת פיקודם של הגנרלים ג'ורג' מרשל וג'וזף סטילוול. ב-1936 הוצב לשנה בפיליפינים ואחר כך חזר לווסט פוינט ועסק בפיתוח טקטיקת שימוש בכוחות מוטסים. באוגוסט 1942 מונה למפקד רגימנט הצנחנים ה-505 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא נהג להשתתף באימונים הקשים ולקפוץ מהמטוסים עם חייליו ולכן כונה בפיהם: "הגנרל המקפץ".
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-9 ביולי 1943 צנח עם רגימנט הצנחנים 505 בפלישה לסיציליה ואחר כך בסלרנו ובלחימה בנאפולי. ב-5 בדצמבר 1943 הועלה גאווין לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לסגן מפקד האוגדה. ב-5 בדצמבר 1944 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וצנח אתה מאחורי חוף הנחיתה "יוטה" בעת הפלישה לנורמנדי.
ב-27 באוגוסט 1944 התמנה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וב-17 בספטמבר 1944 צנח אתה סמוך לניימכן במסגרת מבצע מרקט גארדן. לאחר מספר ימי לחימה קשים הם נאלצו לסגת. את דמותו בסרט גשר אחד רחוק מדי גילם השחקן ראיין אוניל. באוקטובר 1944 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. בקרב הארדנים הוחשה האוגדה ביחד עם הדיוויזיה המוטסת ה-101 בפיקוד אנתוני מקאוליף לחזית בסטון וביחד הצליחו לעצור את המתקפה.
בסרט היום הארוך ביותר (1962) מגלם את דמותו, השחקן רוברט ראיין.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה חזר גאווין לארצות הברית ועבד בתחום המחקר והפיתוח בפנטגון. הוא עסק בתכנון הכנסת מסוקי קרב כסיוע לכוחות הקרקע, דבר שהייתה לו חשיבות רבה במלחמת וייטנאם.
בשנת 1958 פרש משירות פעיל בדרגת לוטננט גנרל. בשנים 1961–1962 שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת. כתב חמישה ספרים בנושא לחימה. הוא נפטר ב-23 בפברואר 1990 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
לקריאה נוספת

קורנליוס ראיין, "גשר אחד רחוק מדי", הוצאת זמורה ביתן ומודן, 1979.
קורנליוס ריאן, "היום הארוך ביותר", הוצאת מערכות, 1982.
סטיבן אמברוז, "יום הפלישה", הוצאת זמורה ביתן, מאנגלית: מרדכי ברקאי, 1995 - תיאור מקיף של יום הפלישה משלב ההכנות ועד להשלכות שבעקבותיו.
רוני ברבש, הגנרלים במלחמת העולם השנייה, הוצאת אוריון, 2014, עמ' 361–363.
ג'יימס גבין, קדימה לברלין: עלילות קרב של מפקד צנחנים אמריקני במלחמת העולם השנייה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1981.
ג'ון גאלבין, "היורדים לקרב", הוצאת מערכות, 1972.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, גם הדמוקרטים רוצים גנרל בדימוס לתפקיד מזכיר ההגנה, באתר זמן ישראל, 9 בדצמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271425905171  PLWABN: 9810548462905606  BIBSYS: 98066498  GND: 119203332  ISNI: 0000 0001 2032 9880  LCCN: n86114486  NARA: 10571509  NKC: uk2011402796  NTA: 068373740  SNAC: w6280mck  SUDOC: 081580290  VIAF: 114566850   WorldCat (עם VIAF): 114566850
אוסף היכל הפסלים הלאומי

מראה חלקי של היכל הפסלים הלאומי, 2016
אוסף היכל הפסלים הלאומי הוא אוסף פסלים ייצוגי של אישים אמריקאים, המוצג בהיכל הפסלים הלאומי שנמצא בבניין הקפיטול, מושב הקונגרס של ארצות הברית בעיר וושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. האוסף נוסד בשנת 1864, וכולל כיום 101 פסלים - שניים שנמסרו מטעם כל אחת מחמישים מדינות ארצות הברית ופסל אחד שנמסר מטעם מחוז קולומביה, לפי בחירתם.
האוסף > הקמת והרחבת האוסף

עם הרחבת בניין הקפיטול בשנות ה-50 של המאה ה-19 עברה מליאת בית הנבחרים מאולמה המקורי לאולם מרווח יותר. אז הועלו הצעות שונות בנוגע לשימוש באולם שהתפנה, ובכלל זה כחלל לתצוגת אמנות. בשנת 1864 חוקק הקונגרס חוק שבו הוסמך נשיא ארצות הברית להזמין את מדינות הברית למסור לקונגרס לתצוגה בהיכל פסל אחד או שניים, משיש או מארד, של אישים מאזרחיהן שכבר אינם בין החיים, אשר מייצגים את ההיסטוריה שלהן או שהצטיינו בשירות צבאי או אזרחי.
ההליך בכל מדינה למסירת פסל החל בדרך כלל בהחלטה של בית המחוקקים שלה שקבעה את זהות האישיות שתונצח על ידי יצירת פסל, הקימה ועדה שבחרה את יוצר הפסל וכן קבעה את אופן מימון היצירה. בעבר נמסר כל פסל לקונגרס במסגרת טקס שהתקיים ברוטונדה של הקפיטול, שלאחריו הוא הוצג בה לתקופה של עד שישה חדשים בטרם הועבר למקומו הקבוע בבניין.
בתחילה הוצגו כל הפסלים שנמסרו על ידי המדינות בהיכל הפסלים הלאומי, אך ככל שגדל מספר הפסלים בו הוא החל לסבול מצפיפות יתר. ב-1933 הוצגו בו בצפיפות רבה 65 פסלים, אשר גם איימו על יכולת רצפת ההיכל לשאת את משקלם. על כן קיבל הקונגרס בשנה זו החלטה שהסמיכה את אדריכל הקפיטול, באישור ועדת הספרייה המשותפת של הקונגרס, להציב חלק מן הפסלים באזורים אחרים של בניין הקפיטול. אז הוחלט כי בהיכל יוצג פסל אחד בלבד של כל מדינה. ארגון מחדש נוסף של האוסף נעשה בשנת 1976, ובמסגרתו הוצבו בהיכל 38 פסלים שנבחרו על פי גובהם והחומר שממנו נוצרו. פסלים של עשר משלוש עשרה המדינות המקוריות של ארצות הברית הוצבו באולם הסמוך לכניסה המזרחית לבניין הקפיטול. יתר הפסלים הוצבו במיקומים שונים ברחבי הבניין. הפסל המאה של המדינות - פופאי הילידי - שהיה פסלה השני של ניו מקסיקו, צורף לאוסף בשנת 2005.
בשנת 2000 תיקן הקונגרס את החוק באופן שהותר למדינות להחליף את הפסלים שמסרו וליטול חזרה את הפסלים הקודמים. עד כה (2019) עשו שבע מדינות שימוש בזכות זו (ראו להלן).
בשנת 2002 החלו בקונגרס הליכי חקיקה במטרה לאפשר גם למחוז קולומביה לצרף שני פסלים לאוסף. בעקבות זאת יצרו שלטונות המחוז שני פסלים - של פרדריק דאגלס ושל פייר ל'אנפאן - בתקווה שיינתן להם לצרפם לאוסף. בשנת 2012 הושגה לבסוף פשרה שאפשרה לקבל תיקון לחוק בדבר הצבת פסל אחד מטעם מחוז קולומביה באוסף, ובשנת 2013 צירף המחוז לאוסף את פסלו של דאגלס.
בשנת 2005 הועלתה הצעה לתקן את החוק כך שיתאפשר לכל טריטוריה של ארצות הברית לצרף פסל לאוסף, אך ההצעה לא התקבלה. באותה שנה חוקק הקונגרס חוק שהורה לוועדת הספרייה המשותפת להשיג פסל של פעילת זכויות האדם האפריקאית-אמריקאית רוזה פארקס ולהציבו בהיכל הפסלים הלאומי, וכך נעשה. עם זאת פסל זה איננו נחשב חלק מן האוסף.
האוסף > ייצוגים באוסף

באוסף מוצגים פסליהן של תשע נשים, ובנוסף מוצג כאמור בהיכל הפסלים הלאומי פסלה של רוזה פארקס. פסל האישה הראשון באוסף היה של פרנסס וילארד (אנ') מאילינוי.
מרבית הפסלים באוסף הם של גברים לבנים. עם זאת כלולים בו פסליהם של שישה אמריקאים ילידים, של יליד הוואי ושל היספני. אף מדינה טרם הציבה מטעמה באוסף פסל של אפריקאי-אמריקאי, אך באוסף כלול כאמור מטעם מחוז קולומביה פסלו של פרדריק דאגלס, שהיה אפריקאי אמריקאי.
האוסף כולל מספר פסלים של מדינאים ואנשי צבא ממדינות הקונפדרציה, וביניהם פסליהם של ג'פרסון דייוויס ורוברט אדוארד לי. מחלוקת שוררת בקונגרס בנוגע להצבתם באוסף של פסלי אישים מהקונפדרציה והועלתה הצעה להוציאם ממנו, אך היא לא נתקבלה.
האוסף כולל את פסליהם של שישה מנשיאי ארצות הברית - ג'ורג' וושינגטון (מטעם וירג'יניה), אנדרו ג'קסון (טנסי), ג'יימס גרפילד (אוהיו), דווייט אייזנהאואר (קנזס), ג'רלד פורד (מישיגן) ורונלד רייגן (קליפורניה). נמצאים בו גם פסליהם של שלושה סגני נשיא.
בקומפלקס הקפיטול מוצבים תשעה פסלים נוספים של אישים. מצויים בו גם עשרה פסלים נוספים, שרובם הוצבו בו במהלך המאה ה-19, וביניהם פסל החופש, הממוקם בראש כיפת הקפיטול.
הפסלים באוסף > פסלים שהוצאו מן האוסף

ויליאם אלן, פוליטיקאי (ניתן על ידי אוהיו, 1887) - הוחלף על ידי פסל תומאס אדיסון
ג'אבס למאר מונרו קארי, פוליטיקאי (אלבמה, 1908) - הוחלף על ידי פסל הלן קלר
ג'יימס הרלן, פוליטיקאי (איווה, 1910) - הוחלף על ידי פסל נורמן בורלוג
זכריה צ'נדלר, פוליטיקאי (מישיגן, 1913) - הוחלף על ידי פסל ג'רלד פורד
ג'ורג' וושינגטון גליק, פוליטיקאי (קנזס, 1914) - הוחלף על ידי פסל דווייט אייזנהאואר
ג'ון קמפבל גרינווי, איש צבא (אריזונה, 1930) - הוחלף על ידי פסל בארי גולדווטר
תומאס סטאר קינג, כומר (קליפורניה, 1931) - הוחלף על ידי פסל רונלד רייגן
ויליאם ג'נינגס ברייאן, פוליטיקאי (נברסקה, 1937) - הוחלף על ידי פסל סטנדינג בר
הערות שוליים

↑  מדינת פלורידה החליטה להחליף את פסלו של אדמונד קירבי סמית' בפסלה של מרי מקלאוד בת'ון, פעילת זכויות אדם שהייתה אפרו-אמריקאית. מדינת ארקנסו תחליף את שני פסליה ותציב במקום אחד מהם את פסלה של דייזי בייטס, פעילת זכויות אדם אפרו-אמריקאית.
↑  ארקנסו תחליף את שני פסליה ותציב במקומם את פסלי ג'וני קאש ודייזי בייטס.
↑  הפסל יוחלף על ידי פסלה של מרתה יוז קאנון.
↑  הפסל יוחלף על ידי פסלה של וילה קאת'ר.
↑  הפסל יוחלף על ידי פסלה של מרי מקלאוד בת'ון.
↑  הפסל יוחלף על ידי פסלו של בילי גרהאם.
פסלו של תומאס אדיסון, מטעם מדינת אוהיו. יוצר: אלן קוטריל (Alan Cottrill)
פסלה של רוזה פארקס. יוצר: יוג'ין דאוב (Eugene Daub)
ג'רג' אגושטון

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1920 פץ', הונגריה 
 פטירה:  12 בספטמבר 2012 (בגיל 92) Budaörs, הונגריה 
 שם לידה:  Ritscher György 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת סגד  אוניברסיטת דברצן  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מעסיק:  אוניברסיטת פץ', אוניברסיטת סגד 
 
ג'רג' אגושטון (במקור ריטשר, בהונגרית: Ágoston György; פץ', 7 באפריל 1920 – בודהארש, 12 בספטמבר 2012) היה פדגוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
קורות חיים

הוא נולד במשפחה יהודית פשוטה. אחיו היה לאסלו אגושטון (1923–1987), פילוסוף. אגושטון סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בנג'קניז'ה. אחרי זה למד באוניברסיטת פץ' ובאוניברסיטת סגד. הוא קיבל את תעודת ההוראה לבתי ספר התיכוניים בלטינית ובצרפתית בסגד (1943). בינתיים היה מורה בפנימייה (1941–1943). הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) להודמזוושרהיי ומשם הועבר לדרום טרנסילבניה (1943–1944). אחרי מלחמת העולם השנייה, ביולי 1945 נשא לאישה את איבויה אדית בתם של אישטוואן קונדור ושל גבריאלה רוזנפלד.
בדברצן, שנכבשה על ידי הצבא האדום, הוא היה מעורב באופן פעיל מאוד בפוליטיקה שהתארגה סביב הקמת האספה הלאומית הזמנית. הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית וכבר ב-1945 היה בין מנהיגי האיגוד המקצועי החופשי של המורים, שהוקם ב-2 בפברואר. שם, ומאוחר יותר בסגד, מילא תפקיד משמעותי ביישום המעשי של הלאמת בתי הספר. הוא גם לימד במכון להכשרת מורים באוניברסיטה (1949–1952). את הדוקטורט שלו (פילוסופיה, סוציולוגיה) קיבל באוניברסיטת דברצן (1948).
הוא שב לסגד בשנת 1949, שם הפך למרצה ולאחר מכן כמנהל במכללה הפדגוגית שאורגנה מחדש (1949–1952). לאחר הלאמת האקדמיה ההונגרית למדעים ב-20 בדצמבר 1949, הוקמה ועדת ההסמכה המדעית (TMB). הוא כתב והגן על עבודת הדוקטורט שלו גם בנושא חינוך קהילתי ותנועת הפיונירים (1952). בנוסף לתפקידיו כפרופסור חבר באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט (1952–1959), היה דמות מובילה בחיי החינוך הפדגוגי והציבורי בהונגריה (1952–1956). עד 18 בינואר 1957, עד לפירוקה, עמד בראש "הוועדה הפדגוגית הראשית" של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1957 הוקמה הוועדה הפדגוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים. ג'רג' אגושטון, ראש המחלקה לפדגוגיה באוניברסיטה, מונה גם כן כחבר בוועדה. בשנת 1959 הפך לפרופסור חבר במכון הפדגוגי והפסיכולוגי של אוניברסיטת סגד ולפרופסור מן המנין, ראש המחלקה, החל מה-1 באוגוסט 1961. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ארגן את אוניברסיטת הקיץ הפדגוגית של סגד כיו"ר המחלקה המחוזית של "האגודה להפצה המדע" (TIT). החל משנת 1970 הפכה המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סגד ליחידה ארגונית עצמאית באוניברסיטה בהנהגתו של לאיוש דורו, בהמשך אגושטון היה ראש המחלקה הפדגוגית העצמאית עד סוף שנת הלימודים 1985/86. הוא פרש לגמלאות ב-1 בינואר 1990.
תפקידיו המדעיים (מבחר)

הוועדה הפדגוגית הראשית של האקדמיה ההונגרית למדעים - יו"ר (1952–1956)
הוועדה הפדגוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים (1957–1990)
ועדת המשנה הפדגוגית של ועדת ההסמכה המדעית (1988-1963)
חבר בוועד הלאומי של הונגריה לאונסק"ו
חבר ולאחר מכן סגן יו"ר מועצת המנהלים של המכון הפדגוגי בהמבורג של אונסק"ו (1966-74)
חברותיות (מבחר)

החברה הפדגוגית ההונגרית
מחלקת מחוז צ'ונגרד בחברה להפצה מדעי
אוניברסיטת הקיץ הפדגוגית בסגד
פרסים

מדליית ההצטיינות של הרפובליקה דרג כסף (1948)
עובד מצטיין בחינוך (1956)
מדליית "למען המולדת" גרג זהב (1968)
מדליית הצטיינות של הרפובליקה העממית דרג זהב (1968)
מדליית הנצחה לרפובליקה העממית (1970)
פרס יאנוש אפאצאי צ'רה (1982)
פרס פאל בוגאט (1983)
לקריאה נוספת

Balatonfüredi Pedagógus Konferencia – 1956. október 1–6. – (rövidített jegyzőkönyv) – szerk. Szarka József, Zibolen Endre, Faragó László – Pedagógiai Tudományos Intézet, Budapest, 1957, 440 p. – Hozzáférés ideje: 2010. december 14.
Falus Iván: Ágoston György (1920–2012) – Neveléstudomány, 2013. február 3. – (Események. Ki kicsoda?) – Hozzáférés: 2013. február 17.
Golnhofer Erzsébet ‒ Szabolcs Éva: Adalékok egy neveléstudományi életúthoz: Ágoston György 1945‒1959 között ‒ In: Ünnepi tanulmányok a 60 éves Pukánszky Béla tiszteletére ‒ Szegedi Egyetemi Kiadó, Szeged, 2014, 67‒80. p. ‒ ISBN 978-615-5455-10-0
Szegedi egyetemi almanach: 1921–1995. – Szerkesztették: Iványi Szabó Éva, Ketskeméty István, Ráczné Mojzes Katalin, Szentirmai László – Szeged, József Attila Tudományegyetem, 1996, 559 p. – Ágoston György lásd 81. p. – ISBN 963-482-037-9
Szegedi Tanárképző Főiskola: 1873–1998: Tanszéktörténet – kiad. Galambos Gábor; szerk.biz. elnök: Békési Imre – Szeged, Juhász Gyula Felsőoktatási Kiadó, 1999, 615 p. – ISBN 963-9167-28-2
Szegedi Tanárképző Főiskola: 1873–1998: Történet: almanach – Szeged, Juhász Gyula Felsőoktatási Kiadó, 1998, 577 p. – ISBN 963-9167-02-9
Révai Új Lexikona I. kötet – Babits Kiadó, Szekszárd, 2007 – ISBN 963-9015-17-2
ויכוחים של חוג פטפי השישי. - דיון מורים -עורך ראשי: ג'רג' ליטוואן; 1956, בודפשט, 1992, ISBN 963-564-491-4 -
אוניברסיטת הקיץ הפדגוגית, 14-9 ביולי 2007. סגד, המרכז הביולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הערות שוליים

↑  "Ágoston György pedagógus". Névpont.hu.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a debreceni állami házassági akv. 582/1945. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8013 4500  VIAF: 121370654   WorldCat (עם VIAF): 121370654 
ג'רג' אוגושטון מעביר הרצאה באוניברסיטת הקיץ בסגד, 1964
יעקב אפרתי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1950 (בן 75 בערך) יד רמב״ם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יעקב אפרתי (נולד ב־1950) הוא מנהל ישראלי במגזר הציבורי.
ביוגרפיה

אפרתי נולד במושב יד רמב"ם, למד תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
אפרתי החל את דרכו המקצועית רשות הנמלים ובהמשך באגף התקציבים במשרד האוצר. לאחר מכן שימש סמנכ"ל בחברה למשק וכלכלה. במרץ 1989 החל לעבוד בעיריית ירושלים כגזבר העירייה ובין השנים 1995–1996 כיהן כמנכ"ל עיריית ירושלים תחת ראש העירייה אהוד אולמרט. בשנת 1996 פרש מתפקידו בעירייה ומונה למנכ"ל משרד הפנים עד לשנת 1999, בתקופתו עבד תחת השר אליהו סויסה מש"ס. עם הקמת הממשלה ה-28 ומינויו של סוויסה לשר התשתיות, מונה אפרתי לתפקיד מנכ"ל המשרד ובשנת 2001 מונה למנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל וכיהן בתפקיד זה עד ל-2008.
בשנת 2008 מונה ליו"ר דירקטוריון רכבת ישראל, עוד קודם לכן בשנת 2006 הוצג אפרתי כמועמד לתפקיד מטעם ראש הממשלה אהוד אולמרט. באפריל 2010 נעצר על ידי המשטרה בחשד למעורבות בפרשת הולילנד אך בשנת 2014 בית המשפט זיכה אותו מחמת הספק. במאי 2010 השעה את עצמו מתפקיד יו"ר דירקטוריון הרכבת ובהמשך, פרש מהתפקיד.
בשנת 2018 אפרתי היה צפוי להתמנות לדירקטור בפארק אריאל שרון, המינוי הצפוי עורר הדים ואפרתי ויתר עליו לבסוף. בשנת 2019 מונה לדירקטור בדואר ישראל.