stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמנגן
תחבורה

העיר משורתת על ידי נמל התעופה נמנגן (אנ') הממוקם 12 ק"מ ממרכז העיר. לעיר יש תחנת רכבת משלה שנבנתה ב-1912. כרגע היא מאפשרת לנוסעים רק יומיים בשבוע. שירותי המוניות והאוטובוסים מנוהלים על ידי ארגונים פרטיים אך כולם משתמשים במסלול ובמודל תשלום דומה.
ערים תאומות

קוריאה הדרומית סונגנאם, קיונגי, קוריאה הדרומית (מ־22 בספטמבר 2009)
הרפובליקה העממית של סין שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין (מ־2 ביוני 2011)
צ'כיה פראג, צ'כיה (מ־17 במרץ 2012)
הערות שוליים

↑  Uzbekistan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
1 2 3 4 5 6  Ibbotson, Sophie (2020). Uzbekistan. United Kingdom: Bradt Guides Ltd. pp. 136–137. ISBN 9-781784-771089.
↑  BISNIS bulletin. Business Information Service for the Newly Independent States (BISNIS), U.S. Dept. of Commerce, International Trade Administration. 1992. p. 12.
↑  Namangan travel guide, caravanistan.com
1 2  Haydarov, Murodulla (2000–2005). "Namangan". Oʻzbekiston milliy ensiklopediyasi (באוזבקית). Toshkent: Oʻzbekiston milliy ensiklopediyasi.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537930305171  GND: 4799276-1  LCCN: n98073242  VIAF: 130365712   WorldCat (עם VIAF): 130365712 
פארק באבור
מדרסת מולא קירגיז
זייל סינג

ג'יאני זייל סינג (בפנג'אבי ਜ਼ੈਲ ਸਿੰਘ ‏האזנהקובץ:Zail singh.ogg‏Ⓘ‏;‏ 5 במאי 1916 – 25 בדצמבר 1994 היה פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו השביעי, מ-1982 עד 1987, ונשיא הודו הסיקי הראשון.
ביוגרפיה

סינג נולד כג'רנייל סינג בסנדהוואן בהודו הבריטית (היום בפנג'אב) ב-5 במאי 1916. משפחתו הסיקית השתייכה לקאסטה שזוהתה עם נגרות.
ב-1931 הצטרף סינג למפלגה הסיקית שרימונה אקאלי דאל שהצטרפה בהמשך לקונגרס הלאומי ההודי במאבק לעצמאות הודו. בתקופה זו קיבל את התואר הדתי הסיקי ג'יאני. ב-1938 הקים את פראג'ה מנדל, ארגון פוליטי שפעל כבעל ברית של הקונגרס, דבר שהביא למעצרו. במהל מעצרו אימץ את השם זייל סינג.
קריירה פוליטית

לאחר עצמאות הודו, היה זייל שר בממשלות פנג'אב בין 1949 ו-1951, אך איבד את מושבו בבחירות לאספה המחוקקת של פנג'אב ב-1952. ב-1956 נבחר זייל כחבר ברג'יה סבהה, בו כיהן עד לבחירות בפנג'אב במרץ 1962. זייל נבחר לאספה המחוקקת של פנג'אב וכיהן כשר לתקופה קצרה, אך התפטר במחאה לאחר מלחמת הודו–סין ולא התמודד בבחירות ב-1966. הוא שב לפוליטיקה ב-1970, כשנבחר בשנית לאספה המחוקקת של פנג'אב בבחירות ביניים, ועקב ניצחון מפלגתו בבחירות ב-1972 היה לראש השרים של פנג'אב עד 1977.
לאחר תבוסתה של אינדירה גנדי בבחירות ב-1977, חיזרה מפלגת הקונגרס אחר מנהיגים סיקים שיביאו לה תמיכה, ותמכה בסינג בבחירות ללוק סבהה ב-1980, ולאחריהם מינתה אותו לשר הפנים בממשלתה. במהלך תפקידו הוטלה עליו האחריות לדכא את המרד הסיקי לעצמאות.
נשיא הודו

ב 1982 נבחר סינג לנשיא הודו. במהלך כהונתו הוא התעמת עם ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי, ואף שקל להדיח אותו בעקבות שחיותות לאחר התפרסמות פרשת בופורס.
לקראת תום כהונתו ביקשו מפלגות האופוזיציה לתמוך בו כמועמדם לנשיאות במטרה להכשיל את מועמדו של רג'יב גנדי, אך התנגדות המפלגה הקומוניסטית של הודו לתמיכה במועמדותו הביאה אותו לוותר על ההתמודדות.
לאחר הנשיאות

ב-29 בנובמבר 1994 נפצע סינג באורח קשה בתאונת דרכים, בה התנגשה משאית ברכבו. הוא מת לאחר כחודש, ב-25 בדצמבר 1994.
חיים אישים

סינג היה נשוי לפראדאן קאהור ונולדו לו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  Zail Singh | 7th President of India, Punjab Politician, Encyclopedia Britannica, ‏3 במאי 2002 (באנגלית)
1 2 3  First Sikh president of Inndia dies after crash, New Straits Times, ‏26 בדצמבר 1994 (באנגלית)
↑  Zail had considered sacking ragiv govt, The Indian Express, ‏5 בנובמבר 1992 (באנגלית)
↑  V-P likli to replace Zail as President, New Straits Times, ‏14 ביולי 1987 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb120673006 (data)  GND: 119292378  ISNI: 0000 0000 8367 3585  LCCN: n83161240  NLA: 35637625  NTA: 146322061  SUDOC: 071004076  Trove: 1023448  VIAF: 27878368   WorldCat (עם VIAF): 27878368
מקדש הויסלשוורה

מקדש הויסלשוורה (בקאנדה: ಹೊಯ್ಸಳೇಶ್ವರ ದೇವಸ್ಥಾನ) הוא מקדש הינדי מהמאה ה-12 המוקדש לאל שיווה, השוכן במחוז האסן (אנ') במדינת קרנאטקה שבהודו. המקדש הוא המונומנט הגדול ביותר בעיירה הלבידו (אנ'), בירתה לשעבר של אימפריית הויסלה (אנ'). המקדש נבנה על גדות אגם גדול מלאכותי, ובחסות המלך וישנווארדהנה (אנ') של אימפריית הויסלה. בנייתו החלה בסביבות שנת 1121 לספירה והסתיימה בשנת 1160 לספירה. במהלך תחילת המאה ה-14, הלבידו נשדדה ונבזזה פעמיים על ידי הצבאות המוסלמיים של סולטנות דלהי מצפון הודו, והמקדש והבירה הידרדרו למצב של חורבן והזנחה. המקדש שוכן במרחק של 30 קילומטרים מהעיר האסן (אנ'), וכ-210 קילומטרים מבנגלור.
מקדש הויסלשוורה הוא מונומנט של מסורת השיוויזם, אך כולל בהערצה נושאים רבים מווישנויזם ושאקטיזם של ההינדואיזם, כמו גם פסלים מדת הג'ייניזם. מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול המוקדש להויסלשוורה ולסנטאלשוורה שיווה לינגאם, הקרויים על שם ההיבטים הגבריים והנשיים, שניהם שווים ומצטרפים במעבר ביניהם. יש לו שני מקדשי ננדי (אנ') בחוץ, כאשר כל ננדי יושב פונה אל השיווה לינגאם בהתאמה בפנים. המקדש כולל קודש קודשים קטן יותר לאל השמש ההינדי סוריה. פעם היו מעל המקדש מגדלים, אבל הם לא קיימים עוד והמקדש נראה שטוח. המקדש פונה מזרחה, אם כי כיום מבקרים במונומנט מהצד הצפוני. הן המקדשים הראשיים והן מקדשי ננדי מבוססים על תוכנית ריבועית. המקדש נחצב מאבן סבון. הוא בולט בזכות הפסלים שלו, התבליטים המורכבים, האפריזים המפורטים שלו, כמו גם ההיסטוריה, האיקונוגרפיה, והכתובות בכתב של צפון הודו ובכתב של דרום הודו. יצירות האמנות של המקדש פותחות צוהר ציורי לחיים ולתרבות בדרום הודו של המאה ה-12. כ-340 תבליטים גדולים מתארים את התאולוגיה ההינדית ואגדות נלוות. אפריזים קטנים רבים מספרים טקסטים הינדיים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה והבהאגווטה פוראנה. כמה אפריזים מתחת לתבליטים גדולים מציגים את האפיזודות הסיפוריות שלהם.
כמה מיצירות האמנות במקדש הויסלשוורה ניזוקו, אך ברובן הן שלמות. במרחק של כמה קילומטרים מהמקדש יש חורבות רבות של אדריכלות הויסלה. בשל האדריכלות יוצאת דופן, הפסלים ההיפר-ריאליסטיים וגילופי אבן, נוסף מקדש זה, יחד עם מקדש צ'נאקשווה בבלור (אנ') ומקדש קשווה בסומנאתפורה (אנ'), לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "מכלולי ההויסלה הקדושים", ב-17 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
מיקום

מקדש הויסלשוורה נמצא בהלבידו (אנ'), עיירה במחוז האסן (אנ') במדינת קרנאטקה. היא נמצאת כ-30 קילומטרים מצפון-מערב להאסן (אנ'). המקדש נמצא במרחק של כ-16 ק"מ ממקדשי בלור (אנ'). שדה תעופה הקרוב ביותר נמצא במרחק של כ-210 קילומטרים ממערב לבנגלור, כ-4 שעות נסיעה דרך כביש הלאומי 75 (אנ') בן ארבעה נתיבים דרך האסן. הלבידו מחוברת באמצעות רשת רכבות בהאסן לערים הגדולות של קרנאטקה.
היסטוריה

תקופת הויסלה בהיסטוריה של דרום הודו החלה בערך בשנת 1000 לספירה ונמשכה עד 1346 לספירה. בתקופה זו הם בנו כ-1,500 מקדשים ב-958 מרכזים. הלבידו נקראה במקור דוראסמודרה בכתובות של אז, אולי נגזרה מדבאראסמודרה (מילים בסנסקריט "דווארה" (שער, דלת) וסמודרה (אוקיינוס, ים, גוף מים גדול)). הבירה הייתה בעבר בלור (אנ'), קרנאטקה, אך דוראסמודרה הפכה לבירה המבוססת תחת המלך וישנווארדהנה (אנ') ושימשה כבירת אימפריית הויסלה במשך כמעט 300 שנה.
בניגוד למקדשי הויסלה אחרים ששרדו עד לעידן המודרני, ולמרות כתובות רבות בשטח המקדש, אין במקדש הויסלשוורה כתובת הקדשה. סביר להניח שהיא אבודה, יחד עם המאפיינים הרבים האחרים של המקדש המקורי. כתובת שנמצאה כחמישה קילומטרים מאתר המקדש, בסמוך להריסות המקדש של קלשווארה בגאטאדאהלי, מציינת כי קטאמאלה - קצין בשירותו של המלך וישנווארדהנה בנה את המקדש הזה. היא גם מציינת שהמלך העניק קרקעות לתמיכה בבנייה, בהפעלה ובתחזוקה של מקדש שיווה בשנת 1043 לפי תקופת שאקה (אנ'), כלומר שנת 1121. זה לא היה המקדש היחיד שנבנה באותה תקופה. מהכתובות עולה כי הבירה מורכבת ממספר רב של מקדשים אחרים, הן מהמסורת ההינדואיסטית והן מהמסורת של הג'ייניזם, יחד עם בארות מדרגות (אנ'), ומנדאפות בסביבת אגם דוראסמודרה הגדול. זהו המקדש הגדול ביותר שנבנה על ידי אימפריית הויסלה (אנ') שמוקדש לאל ההינדי שיווה בדרום הודו.
צבאות סולטנות דלהי של עלאא א-דין אל-ח'לג'י פלשו לאימפריית הויסלה ובירתה דוראסמודרה נשדדה והושמדה בתחילת המאה ה-14.] בלור והלבידו הפכו ליעד לביזה והרס בשנת 1326 לספירה על ידי צבא אחר של סולטנות דלהי בראשות הסולטאן מוחמד אבן טוגלאק. על השטח השתלטה בהמשך אימפריית ויג'איאנגר. סגנון הויסלה, קבע ג'יימס ס. הארלה (James C. Harle), הגיע לסיומו באמצע המאה ה-14, כאשר מלך הויסלה וירה בלאלה השלישי (אנ') נהרג במלחמה עם סולטנות מדוראי (אנ') המוסלמית וזמן קצר אחריו נהרג גם בנו ויורשו ובכך הגיע הקץ לשושלת הויסלה. דוראסמודרה ומקדשיה הפכו להריסות, הבירה ננטשה והאתר נודע בשם "הלבידו" (מילולית, "מחנה ישן או בירה"). כ-300 ממקדשי האימפריה המקורית של הויסלה הפזורים ברחבי קרנאטקה שרדו במצבי נזק שונים. מתוכם, קובע הרדי, כ-70 מהם נחקרו בדרגות שונות של פירוט עד 1995.
עם תבוסתו של טיפו סולטן ב-1799, עברה מייסור (ששלטה אז בשטח שבו המקדש) להשפעת השלטון הקולוניאלי הבריטית. הריסות מקדש הויסלשוורה היו מהמוקדמות ביותר שנסקרו, ובין המוקדמות ביותר שצולמו בשנות ה-50 של המאה ה-19, ועברו מספר סבבים של תיקונים ושיקום שלא כללו תיעוד יסודי. לוחות מחורבות של מקדשים אחרים שימשו כאן כדי לכסות את המנדאפה של ננדי, וחלקי אפריזים ששימשו לתיקון המסד. לפיכך, מקדש הויסלשוורה כפי שהוא שרד בימינו הוא שילוב של האדריכלות והעיצוב של המקדש ההינדי המקורי שהיה פתוח, שאליו נוספו מסכי אבן עם קירות ודלתות חיצוניות במאה ה-14, שהמגדלים שעיטרו אותו (שיקארה (אנ')) אבדו, ואשר הריסותיו תוקנו ושוחזרו פעמים רבות במאה ה-19 וה-20.
תיאור

מקדש הויסלשוורה הוא מקדש כפול, או דוויקוטה וימאנה (אנ') (תוכנית עם שני מקדשים ושני מבני-על). שני המקדשים זהים בגודלם, ומקדשיהם נפתחים מזרחה, מול הזריחה. בשני קודש הקודשים, הראשון של ה"הויסלשוורה" (המלך) והשני של "שנטלסשוורה" (המלכה, שנטלה דווי) שיווה לינגאם. בחוץ בצד המזרחי של המקדשים הראשיים שני מקדשים קטנים יותר, בכל אחד מהם ננדי יושב. ממזרח למקדש ננדי הדרומי נמצא מקדש לאל השמש ההינדי סוריה קטן יותר, שבו יש פסל סוריה בגובה 2.1 מטרים הפונה אל הננדי וקודש הקודשים. היסטוריונים כגון אדם הארדי קובעים כי במקדש הויסלשוורה יש עדויות על קיומם של מקדשים אחרים אך אלה אינם כעת, אבדו בערפילי ההיסטוריה.
מתחם המקדש בכללותו ממוקם על ג'אגטי (אנ') (מילולית, במה עולמית). רוחבה של הבמה היא 5 מטרים סביב הקירות החיצוניים של המקדש, שנועדה למבקר ללכת ולצפות ביצירות האמנות עם כיוון השעון תוך השלמת ההקפה של שני קודש הקודשים. פולחן המכונה "פראדקשינה-פאתה". המקדשים הקטנים יותר חולקים אותו ג'אגאטי כמו המקדש הראשי, ומחוברים במדרגות אבן. שני קודש הקודשים צמודים זה לזה במערך צפון–דרום, שניהם פונים מזרחה, ולכל אחד מהם יש מנדאפה. שתי המנדאפות מחוברות ומעניקות נוף של נבארנגה גדול ופתוח למפגשים משפחתיים וציבוריים.
מקדש ננדי הצפוני
מקדש ננדי הדרומי
למקדש היו מגדלים על גבי כל אחד מקודש הקודשים, אך כעת הם אינם. לפי פוקמה (Foekema), מגדלים אלה בוודאי חיקו את צורת הכוכבים של המקדש, כי למקדשי הויסלה שהשתמרו טוב יותר יש אותם. חסר גם מבנה העל מעל הפרוזדור המחבר את המקדש למנדאפה, הנקרא סוקנאסי (מגדל נמוך שנראה כמו הרחבה של המגדל הראשי). בדומה לשורת הגגות המיניאטוריים המעוטרים, הקירות ההיקפיים המזרחיים ומקדשים אחרים עם המקדש הראשי נעלמו כולם.
המקדש נבנה משיסט כלוריטי, הידוע יותר בשם אבן סבון. הוא רך בעת חציבה ומאפשר לאומנים לגלף פרטים בקלות רבה יותר. עם הזמן החומר מתקשה.
תיאור > פתחים ומנדאפה

למקדש יש ארבע כניסות. זו המשמשת בדרך כלל את המבקרים ככניסה ראשית בימינו היא הכניסה הצפונית הקרובה לחניון. יש כניסה אחת בצד הדרומי ושתיים בצד המזרחי, מול שני ביתנים פתוחים ומנותקים, שתקרתם נתמכת על ידי עמודים שעוצבו במחרטה.
למקדש הייתה במקור נבארנגה פתוחה, שבה ביתני המנדאפה נראו ממקדשים מבחוץ והחוץ נראה לאלה שהיו במנדאפה. בתקופתו של מלך הויסלה נרסימהה הראשון, המנדאפה נסגרה, נוספו דלתות והוצבו מסכי אבן מחוררים, על פי כתובת שנמצאה במקדש. יחד עם ארבע הדלתות, האומנים המאוחרים הוסיפו דוורפאלות ועיטורים כדלהלן:
כניסה דרומית: דוורפאלות בגובה שני מטר העונדות תכשיטים משני צידי הפתח. לכל אחת יש ארבע ידיים (שתיים שבורות, אחרות פגומות), עונדות ג'טמאקוטה (תכשיט בצורת כתר מלבני), יש להן עין שלישית וניבים, ועומדות בתנוחת טריבהאנגה בצורת S. הן מחזיקות בסמלים של שיווה כמו דמארו, קוברה, טריסולה ואחרים. הם הושחתו בשלב מסוים. נעשו ניסיונות במאה ה-20 לקצץ, לשחזר וללטש מחדש את פני הדוורפאלה, אך זה יצר מראה מלאכותי לא פרופורציונלי. מעל משקוף הדלת, יש יצירות אמנות המציגות נטארג'ה (טנדווה) יחד עם ננדי, רקדנים ומוזיקאים אחרים.
כניסה דרומית-מזרחית: בדומה לכניסה דרומית, שתי ידיים שבורות אך הפנים נשמרו טוב יותר. מעל משקוף הדלת, הכניסה עם הגילוף השמור ביותר נטארג'ה עם עשר ידיים (אחת פגומה), מלווה משמאל על ידי נרסימהה, סראסווטי, ברהמה, גנש, פראווטי, אלוהות אחת פגומה ולא ברורה ושיווה, בעוד שבצד ימין יש תבליטים של שיווה, פראווטי, אינדראני, קשווה וסוריה.
כניסה צפון-מזרחית: הפתח פגום ודוורפאלות חסרות אף על פי שהכן והפנלים נותרו. הגילופים מעל משקוף הדלת הושחתו.
כניסה צפונית: משמשת את התיירים של ימינו. הדוורפאלות המקוריות אבדו, ושתי דוורפאלות חלופיות לא תואמות נמצאו מהריסות האזור לתיירים. גם הסצנה מעל משקוף הדלת פגומה וביצועה נחות.
מחוץ לפתח הדרומי, בפארק, ניצבים פסלים גדולים, אחד של גנש. הפסל היה בין אלה שהיו במקור רחוק יותר בשער החיצוני של שטח המקדש, אך ניזוקו ונאספו מהריסות שם. הם שופצו והונחו קרוב למקדש. הנבארנגה כולל שתי גומחות קטנות הניצבות זו מול זו בין שני המקדשים היכן שהם מחוברים בטרנספט. אלה כוללים גילופים ויצירות אמנות, אבל הפסלים בתוך כל אחד חסרים. ליד הגומחה המערבית יש לוח אבן עם כתובת סנסקריט גדולה בכתב צפון הודי ודרום הודי.
תיאור > עמודים ותקרות

הקירות הפנימיים של המקדש פשוטים למדי בהשוואה לקיר החיצוני, למעט העמודים המגולפים במחרטה בשורות בין הכניסה הצפונית לדרומית. ארבעת העמודים שלפני כל מקדש הם המעוטרים ביותר והיחידים שבהם יש פסלי מדנאקאי. בעמודים שלהם.
המנדאפה המאוחדת כוללת שורה של עמודים המיושרים לאורך הציר הצפון-מערבי. בנבארנגה המרכזית של המנדאפה של כל מקדש ישנם ארבעה עמודים ותקרה מוגבהת המגולפת בצורה מורכבת. לכל אחד מארבעת העמודים של הנבארנגה המרכזית הזו היו ארבעה פסלי מדנאקאי. (בעיקר נשיות), או בסך הכל 16 דמויות לכל מקדש. מתוך 32 הדמויות על העמודים המרכזיים של שני המקדשים, נותרו 11. רק 6 פגומים שרדו במקדש הצפוני ו-5 במקדש הדרומי. בחינה מדוקדקת יותר של כותרת העמוד מעלה כי על כל עמוד בשורה המזרחית הייתה דמות הפונה לזריחת השמש, אך כל אלה מראים סימני הרס ואף אחד מהפסלים הללו לא שרד. בעמוד הסמוך לדלת המזרחית השנייה יש שני מדנאקאי פגומים, אך השמורים יותר הם אלו שבנבארנגה המרכזית.
תיאור > קודש הקודשים

למקדש הכפול יש שני קודש קודשים (גרבה-גרייה (אנ')), שניהם עם לינגאם של שיווה. קודש קודשים אחד מוקדש ל"הויסלשוורה" שיווה (המלך) והשני ל"שנטלשוורה" שיווה (המלכה, שנטלה). שניהם בגודל שווה. כל קודש קודשים הוא ריבוע עם דרסנה דבארה (פתח לנוף) במזרח. משני צדי כל פתח מוצבות דוורפאלות. כל אחד מוביל לסוקנאסי (חדר פרוזדור). ישנו גילוף מסובך מעל המשקוף בין הדוורפאלות, המציג את שיווה עם פרוואטי, יחד עם דאוות ודוויס אחרים, כמו גם שתי מקארות גדולות (יצורי ים סינקרטיים מיתולוגיים). על המקארות רוכבים וארונה ואשתו וארוני. משקופי הדלתות מעוטרים בפורנגהאטה (כלי שפע). לקודש הקודשים היה במקור מגדל (שיקארה (אנ')) מעל המתנשא לכיוון השמים כדי להשלים את מבנה העל של הווימנה, אך המגדלים אבדו והמקדש נראה שטוח. קירות קודש הקודשים פשוטים, מונעים הסחת דעת מהמאמינים וממקדים את תשומת הלב של המבקר בסמל הרוחני.
במקדש יש מקדשי משנה קטנים יותר עם קודש קודשים משלהם. לדוגמה, מקדשי הננדי מציגים ננדי בקודש הקודשים שלו, בעוד שבמקדש סוריה מופיע אל השמש ההינדי.
תיאור > מונומנטים אחרים

מתחם מקדש הויסלשוורה כולל מוזיאון המנוהל על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו. הוא מכיל ממצאים רבים של חורבות ויצירות אמנות של המקדש שחולצו מהאתר לצורך בחינה תלת־ממדית מדוקדקת יותר. בחצרי המקדש יש גם את מה שנקרא גארודה סטמב (עמוד גארודה) מדרום למקדש. גם הוא פגום, כשהחלק העליון שלו נעלם. הוא מכיל כתובת שהופסקה באמצע המשפט. החלק שניתן לקרוא קובע כי גנרל לקשמנה, אשתו ומאמיניו הקריבו את חייהם לאחר מותו של בלאלה השני. באמצע העמוד שמונה דמויות גברים, ארבע מהן מוצגות כשהן משתמשות בחרבותיהן כדי להתאבד. אחד מהמתאבדים מוצג יושב בתנוחת נמסטה מתכונן לקורבן, בעוד שאחרים מוצגים בתהליך ההקרבה. התמונות מייצגות את מסירותם של אלה למנהיגם ואת נחישותם למות איתו.
בחצרות המקדש ניתן לראות עדות למקדשים אחרים. בדיוק כמו המונומנט לסוריה (השמש) שנמצא ממזרח לננדי אחד, היה מונומנט לצ'אנדרה (אנ') (ירח) מחובר לננדי האחר. בחפירות בצד הדרום-מערבי של המקדש נחשפו שרידי מקדש הרוס.
האומנים

לוחות של יצירות אמנות רבים של המקדש מכילים חתימות או הצהרות של האומנים או הגילדה אליה השתייכו, ואלה בדרך כלל נמצאים בכן של היצירה או מתחתיה. השמות החוזרים ביותר של אמנים שנמצאו במקדש הויסלשוורה כוללים מאניבאלאקי, מבאלה, בלאנה, בוצ'אנה, קטנה, במה, בלאקי ורבוג'ה. ניתן לזהות את הגילדות על ידי סמל הארגון המסומן ושמות רשומים כגון אגני-אינדרה, ונדרה, פדוקה (מערב) ופאדוואלה-בדאגה (צפון-מערב).
גלריה

תבליט שיווה ופראווטי
תבליט גנש
תבליט הקיר החיצוני
רצועות הקיר החיצוני עם אפריזים
עמוד גארודה
האל ההינדי גנש
תבליטים
תבליטי קיר חיצוניים על מקדש "שנטלשווארה".
איקונוגרפיה של ג'ייניזם על הקיר החיצוני
סראסווטי הרוקד
הריהארה - חצי שיווה, חצי וישנו
קרישנה עם חליל
סוריאנאראיאנה ושיווה
שיווה כגאג'אסוראסמהרה (אנ')
לקריאה נוספת

Gerard Foekema, A Complete Guide to Hoysaḷa Temples, Abhinav Publications, 1996, ISBN 9788170173458
ביאורים

↑  השור המיתולוגי עליו רוכב שיווה
↑  לוח שנה הינדי היסטורי שהתחלתו מקבילה לשנת 78 לפי הלוח היליאני
↑  בהודו הם בארות או בריכות מים עם מסדרון ארוך של מדרגות היורדות למפלס המים.
↑  אולם או ביתן הנתמכים בעמודים לטקסים ציבוריים באדריכלות ההודית, במיוחד באדריכלות המקדשים ההינדית.
↑  שמו של המבנה מעל קודש הקודשים באדריכלות של דרום הודו
↑  הקפה עם כיוון השעון של ישויות קדושות, והנתיב שלאורכו זה מתבצע
↑  "דקלומים" או דרכים לשיר את המנטרות.
1 2  אולם מרובע מחולק לתשעה חללים על ידי 4 עמודים
1 2  יצור ימי אגדי במיתולוגיה ההינדית.
↑  מושג של הנאה, עונג ותשוקה
↑  אחת מארבע המטרות או היעדים של חיי אדם במסורות ההינדיות.
↑  סוג של כלי מוזיקה עתיק
↑  אווטאר נשי של וישנו
↑  מלך במיתולוגיה ההינדית. הוא ידוע במסירותו האיתנה לאלוהות המשמרת, וישנו.
↑  מלך במיתולוגיה ההינדית שנלחם בווישנו
1 2  בהינדואזים הם כל פסל או פסלון, בדרך כלל נקבה, ששוברים את המונוטוניות של קיר או חלל רגיל ובכך מחייה אותו.
הערות שוליים

1 2 3 4  Nomination Text
1 2 3  Kirsti Evans (1997). Epic Narratives in the Hoysaḷa Temples: The Rāmāyaṇa, Mahābhārata, and Bhāgavata Purāṇa in Haḷebīd, Belūr, and Amṛtapura. BRILL. ISBN 90-04-10575-1
1 2 3 4  V. K. Subramanian (2003). Art Shrines of Ancient India. Abhinav Publications. pp. 75–77. ISBN 978-81-7017-431-8.
↑  Krishna, M.H. (1971), Halebid: Hoysalesvara Temple. Mysore Archaeological Department, University of Mysore (Orig-year: 1930)
↑  A, Divya (18 בספטמבר 2023). "Karnataka's sacred ensembles of Hoysalas inscribed on UNESCO world heritage list". www.indianexpress.com. New Delhi: The Indian Express. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Om Prakash Prasad (1979), Three Capital towns of the Hoysalas, Proceedings of the Indian History Congress, Vol. 40 (1979), pp. 88-90
1 2  Roshen Dalal (2002). The Puffin History of India for Children, 3000 BC - AD 1947. Penguin Books. p. 195. ISBN 978-0-14-333544-3.
↑  B. L. Rice (2001). Gazetteer of Mysore. Asian Educational Services. pp. 353–354. ISBN 978-81-206-0977-8.
↑  James C. Harle (1994). The Art and Architecture of the Indian Subcontinent. Yale University Press. pp. 261–267. ISBN 978-0-300-06217-5.
↑  F Fleet, Nele-Vidu: Appayana-Vidu, The Journal of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland, Cambridge University Press, pp. 117-119
↑  Hardy, Adam (1995). Indian Temple Architecture: Form and Transformation-The Karnata Dravida Tradition 7th to 13th Centuries. Abhinav Publications. ISBN 81-7017-312-4
↑  Matthew A. McIntosh, Hoysala Architecture of Medieval India
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2018242217  VIAF: 993152684003223430004   WorldCat (עם VIAF): 993152684003223430004 
מקדש הויסלשוורה היה אחד הראשונים שנסקרו כראוי בקרנאטקה בין 1801 ל-1806. לאחר המצאת הצילום, הוא היה מהמוקדמים שצולמו בהודו הבריטית. אלה מראים הזנחה וחורבות מפוזרות.
תוכנית המקדש עם הסברים
מקדש ננדי (שמאל) מול קודש הקודשים של המקדש הראשי
סראסווטי רוקד אוחז בכתב יד, עט, אלפיני וינה וסמלים אחרים של ידע ואומנויות.
האלה דורגה בתור מהישסורמרדיני הורגת את שד התאו.
אפריז ראמאיאנה, הקיר החיצוני
הריהארה (חצי שמאלי שיווה, חצי ימיני וישנו)
דוורפאלה שנשמרה טוב יותר בכניסה למנדאפה (הידיים שבורות).
עמודים שעוצבו במחרטה במנדאפה של המקדש
גילופי עמוד ותקרה עם מדנאקאי שניזוקו
קודש הקודשים
תצוגה של יצירות האומנות במוזיאון
סלעית כורדית

| סלעית כורדית |
| --- | --- |
 סלעית כורדית, יוגונולוק-קדירלי, אוסמניה, טורקיה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: חטפיתיים
סוג:: סלעית
מין:: סלעית כורדית
שם מדעי
 Oenanthe xanthoprymna ‏המפריך ואהרנברג, 1833

סַלְעִית כּוּרְדִּית (נקראה בעבר גם סַלְעִית חֲלֻדַּת-שֵׁת) (שם מדעי: Oenanthe xanthoprymna) היא ציפור השייכת לסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים. סלעית פרסית (O. chrysopygia) נחשבה בעבר לתת-מין של סלעית זו, אך כיום היא נחשבת לרוב למין נפרד. ייתכן כי השניים מקיימים אוכלוסיית ביניים באיראן (" O. x. cummingi") אך ייתכן גם שהפרטים שנצפו, שהם בעלי צבע שונה למדי, הם למעשה צעירים בחורף ראשון עם ניצוי מעבר.
בישראל היא חולפת וחורפת נדירה אך קבועה למדי, במיוחד לאורך הבקע הסורי-אפריקאי במקומות כמו הגלבוע, ומדבר יהודה, אך היא נצפית גם באזורים נוספים.
טקסונומיה ואטימולוגיה

שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח". זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים. שם המין הספציפי xanthoprymna מגיע גם הוא מיוונית מהמילים xanthos - צהוב ו-prumna - שת.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול

טווח תפוצת הקיץ של הסלעית הכורדית מכסה את המזרח התיכון, דרום-מזרח טורקיה, צפון עיראק, מערב איראן, חלקים מברית המועצות לשעבר ודרום-מזרח אסיה. היא נודדת דרומה בחורף לדרום איראן, חצי האי ערב, מצרים, סודאן, אריתריאה וצפון-מזרח סומליה ומדי פעם לצפון-מערב הודו. לא ברור אם כל האוכלוסיות נודדות או שרק חלק מהאוכלוסייה יורד לגבהים נמוכים יותר לקראת החורף.
במזרח טורקיה, קינים עם צעירים תועדו באמצע יוני ובתחילת אוגוסט. בעונת הקינון נמצאות הסלעיות האלה על מדרונות הרים סלעיים יבשים ובקרקעית עמקים, בהם מפוזרים שיחים ועשבים ננסיים (כמו כלך), סלעים חשופים, בולדרים או עצים נמוכים. בשטחי החורף באפריקה הן נמצאות במישור החוף ובגבעות סלעיות, בעיקר בבתי גידול צחיחים כמו צוקים, גאיות, סוואנות שיטים, בתות עשבוניות ומדבריות סלעיים.
תפוצה ובית גידול > קינון

הקן נבנה בין סלעים, בנקיק, בקרטון או מתחת לסלע. הוא בצורת אגן המרופד בצמר, שיער ועשבים מתים. בתטולה 4–5 ביצים בצבע לבנבן-כחלחל ומנוקדות בכמה כתמים חומים-ערמוניים.
תיאור

זוהי סלעית בינונית באורך 14–15 ס"מ. החלק העליון של הראש והעורף של הזכר בצבע אפור חיוור, המופרד בפס-עין לבן מהפנים והגרון השחורים. הגב אפור-חום והחלק התחתון לבן או חום. הכנפיים בצבע שחור מפוחם ללא פס לבן, ולנוצות התעופה שוליים חומים. הצדדים והשת בצבע כתום בולט והזנב לבן בבסיס עם פס כהה בקצהו. המין מקיים דו-צורתיות זוויגית, כשלנקבה יש ניצוי דומה אך עם צבעים עמומים יותר, והפנים והגרון הכהים מוחלפים באפור. השת והזנב הכתומים בולטים במיוחד בחורף כאשר הזכר במעוף.
תיאור > קולות

הקריאות הן "צ'אק-צ'אק-צ'אק" קשה. השירה דומה לזו של הסלעית האירופית (Oenanthe oenanthe) והיא פטפוט די חורק.
תיאור > תזונה

התזונה של הסלעית הכורדית כוללת נמלים, חיפושיות, טרמיטים, זחלים ועוד מגוון רחב של חרקים, ומדי פעם גם לטאות קטנות, זרעים ופירות.
סטטוס

היא מסווגת ברמת סיכון של "ללא חשש" ברשימה האדומה של המינים המאוימים של IUCN בשל טווח התפוצה הנרחב שלה. המגמות באוכלוסייה מוערכות כיציבות, על-אף שהאוכלוסייה העולמית מוערכת כקטנה יחסית.
מעריכים כי באירופה גודל האוכלוסייה המקננת הוא 600–2,000 זוגות, מה שמשתווה ל-1,200–4,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-10% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא 12,000–40,000 פרטים בוגרים.
הערות שוליים

↑  סלעית כורדית באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  ד"ר יואב פרלמן, סלעית כורדית, Oenanthe xanthoprymna, באתר הצפרות הישראלי
1 2  "Chestnut-rumped Wheatear (Oenanthe xanthoprymna)". Internet Bird Collection. נבדק ב-2012-05-10.
↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. pp. 207, 280. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  Kurdish Wheatear, Oenanthe xanthoprymna, (Hemprich & Ehrenberg, 1833), Birds of the world, the Cornell lab of ornithology
↑  "Rufous-tailed Wheatear". Birds and birding in India. נבדק ב-2012-05-11.
1 2 3  Kurdish Wheatear, Oenanthe xanthoprymna, BirdLife Data Zone
↑  Gooders, John, ed. (1979). Birds of Heath and Woodland. London: Orbis Publishing. p. 215. ISBN 0-85613-380-9. LCCN 79314145.
↑  סלעית כורדית, באתר הרשימה האדומה של IUCN