אדוארדו פוקריני
פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה

פוקריני ידע על פעולותיה של גרמניה הנאצית ברחבי העולם בכלל ובאיטליה בפרט. ב-1942 החלה פעילותו למען היהודים: הראשונים שהציל הגיעו מפולין ברכבת לאיטליה והגיעו לג'נובה.
הקרדינל פייטרו בואטה (אנ'), ביקש מהעורך הראשי של העיתון שבו עבד, ריימונדו מנזיני, לעזור בסיוע ליהודים פולנים לברוח מגנואה. מנזיני פנה אל פוקריני והפקיד בידיו את המשימה העדינה והמסוכנת הזו והשמועה על גאולה אפשרית התפשטה בקרב הפליטים היהודים.
פוקריני הבין כי יהודים, אשר ברחו לאיטליה ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים, חשופים לסכנת גירוש והשמדה, וכך גם היהודים המקומיים, הסובלים מחוקי הגזע ומדיכוי של המשטר מעצם היותם יהודים.
לאחר פלישת בעלות הברית לדרום איטליה ונפילת ממשלת מוסוליני הפשיסטית, בספטמבר 1943 הוקמה רפובליקת סאלו, אשר פעלה לצד הנאצים ברדיפת יהודים והשמדתם.
פעילותו המסיבית של פוקריני לטובת היהודים הנרדפים החלה לאחר ה-8 בספטמבר 1943, לאחר שביקש וגם קיבל את תמיכתה של רעייתו.
פוקריני הקים רשת הברחה שארגנה מסמכים מזויפים, אשר אפשרו ליהודים נמלטים לברוח לשווייץ הנייטרלית. מספר שבועות טרם עליית ממשלת מוסוליני החדשה לשלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, פוקריני יצר קשר עם מזייפי מסמכים, אשר נתנו לו כרטיסי זיהוי ריקים עם מידע כוזב לגבי זהות בעל הכרטיס עבור אלו שביקשו להימלט מאיטליה. היהודים הנמלטים הגיעו לאיטליה ברכבת של הצלב האדום ופוקריני יחד עם חברו הנאמן דון דנטה סאלה, כומר הקהילה של סן מרטינו ספינו וטרסיו אוליבלי, נתן את המסמכים הראשונים באופן אישי לחברו היהודי, ג'יאקומו לאמפרונטי, אשר עבד עימו בעיתון, ולמשפחתו. סאלה היה נוסע הלוך וחזור מכנסייתו וקהילתו ב-San Martino in Spino למודנה ומשם ל-Cernobbio, מקום בו היה מעביר את הפליטים לידי מבריחי הגבול, ומשם לשווייץ. סאלה הוכר גם הוא בשנת 1969 כחסיד אומות העולם.
פוקריני המציא להם שמות בעלי אופי ארי. תעודות הזהות המזויפות נשאו מספרים רבים וחותמת של עיריית קארפי. פוקריני דאג לכך שהפליטים ימצאו מקלט במוסדות קתוליים ובמנזרים. הוא נסע הלוך וחזור בין רוב ערי איטליה, על מנת לתמוך בפליטים וללוותם עד אשר הגיעו לחוף מבטחים.
מהעדויות עולה, שפוקריני הציל 105 יהודים. זו הייתה עבודה מורכבת שחייבה את פוקריני וסאלה למצוא פתרונות שונים לנסיבות המשתנות. רעייתו של פוקריני עודדה אותו ותמכה בו. הגברים והנשים שפגשו והכירו את פוקריני בתקופה ההיא זוכרים אותו כאדם רגוע וחייכן, אפילו כשאנשים חיכו לו בבית או בעבודה או במשרד הראשי של העיתון "העתיד של איטליה".
בסוף 1943, לאחר שאיטליה חתמה על שביתת נשק עם בעלות הברית, רצו הגרמנים שהעיתון שבו עבד יהיה תחת חסותם. פוקריני הסתכן בכך שמצא כל מיני תחבולות על מנת שהעיתון לא ייכנע לדרישות אלו. הוא "התלונן" לגרמנים שלא ניתן למצוא נייר דפוס, גם כאשר הגרמנים סיפקו לו מסמכים והרשאות, שאפשרו לו לחפש ולהחרים נייר דפוס בכל מקום אליו יפנה.
בעיר מודנה יצא לאור עיתון יומי, אשר מנהלו היה אחד הפעילים של רפובליקת סאלו. העיתון התמחה בהלשנות והאנשים ששמם הופיע בו היו בסכנת חיים של ממש. פוקריני עזר לקהילה היהודית לשחד את עורך העיתון על מנת שלא יפרסם שמות של יהודים ולא ילשין על אלה שנמצאים במחבוא. פוקריני לא נקט באמצעי הזהירות הנדרשים, והלך בעצמו לבקר את היהודים הנרדפים.
לאחר השואה, כתב לאמפרונטי ספר על פוקריני ומעשי ההצלה שלו, שנקרא "אחי אדוארדו" (Mio Fratello Odoardo). בספר כתב לאמפרונטי כי בערב אחד בתחנת הרכבת בעיר פרארה, חזה פוקריני ברכבת שהובילה יהודים למחנות השמדה, ופרץ בבכי בגלל אי יכולתו להצילם. בין היתר ניסה לנחם את הוריו של לאמפרונטי, אשר נספו לאחר מכן במחנות המוות. במקרה אחד הצליח גם להציל את הרופא היהודי, ד"ר דונטי, אחיו של לאמפרונטי. ד"ר דונטי ביים מחלה מדומה אשר הצריכה כביכול ניתוח והוא הועבר לבית החולים בקארפי. שם נותח, כמובן ללא צורך, ומבית החולים הצליח להימלט למילאנו ולאחר מכן לשווייץ. פוקריני ניסה גם לעזור ליהודים שהיו עצורים במחנה הריכוז בפוסולי, משם נשלחו לגרמניה.