stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ימי ג'ופרה
הערות שוליים

↑  Berendt, Joachim E (1976). The Jazz Book. Paladin. pp. 123
↑  ביקורת על האלבום באתר Allmusic
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411932505171  BNE: XX4660658  BnF: cb13894520s (data)  CiNii: DA16488042  GND: 134794419  ICCU: LO1V178163  ISNI: 0000 0001 1680 8520  LCCN: n82025132  MusicBrainz: a7bd6de6-1739-4927-93f0-693b1f8fed32  NKC: ola2002159552  NTA: 075000415  SNAC: w6vj7r0v  SUDOC: 093156766  Trove: 1189538  VIAF: 84976072   WorldCat (עם VIAF): 84976072
ניקולאי שוסטוב

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1834 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בדצמבר 1868 (בגיל 33) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1863) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
ניקולאי שוסטוב (ברוסית: Николай Шустов; ‏29 בדצמבר 1834 – 5 בדצמבר 1868) היה צייר רוסי וחבר באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
ביוגרפיה

אביו היה סוחר. את הכשרתו הראשונית קיבל באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בשנת 1856 הוענק לו מדליית כסף על "ציור מהטבע" ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית כסף נוספת על "רישום מהחיים". אחריה הגיעה מדליית זהב ב-1858, ועוד אחת ב-1861.
שנתיים לאחר מכן, הוא הצטרף ל"מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שתמכה באמנות הריאליסטית החדשה ומחו על התעקשותה של האקדמיה לקדם את הסגנון הקלאסי. הוא והאחרים הגישו את התפטרותם וסיימו את לימודיהם כ"אמנים סוג ב'". מאוחר יותר הוא הצטרף לאיוואן קרמסקוי וחברים נוספים לקבוצה חדשה בשם ארטל האמנים.
בשנת 1865, בתערוכה של הארטל, דיוקנו של מיכאיל קורסקוב (המושל הכללי של מזרח סיביר) משך תשומת לב והוא הועלה לתואר "אקדמי" באקדמיה.
הוא מת, בן שלושים ושלוש בלבד, לאחר שסבל מהפרעה נפשית, אולי כתוצאה משתייה מופרזת.
הערות שוליים

↑  Directory of the Imperial Academy of Arts 1915, p. 229.
↑  Шустовъ, Николай Семеновичъ in the Русскій Бiографическiй Словарь (Russian Biographical Dictionary), Alexander Polovtsov, editor-in-chief. Императорское Русское Историческое Общество, 1911, Vol.23, "Шебановъ – Шютцъ", pgs.546-547
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 1516154260507924480004   WorldCat (עם VIAF): 1516154260507924480004
אנתוני פרקינס

| --- | --- |

אנתוני פרקינס, בפסיכו (1960)
 לידה:  4 באפריל 1932 ניו יורק, בניו יורק שבארצות הברית
 פטירה:  12 בספטמבר 1992 (בגיל 60) הוליווד, בקליפורניה שבארצות הברית
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט הרפתקאות, סרט פעולה, סרט בלשי, סרט מדע בדיוני, סרט קומדיה, סרט ספורט, סרט אימה מדע בדיוני, סרט סלאשר, סרט פשע, סרט מלחמה, סרט אימה, סרט מתח, מותחן פסיכולוגי, סרט אימה פסיכולוגי, סרט דרמה, פילם נואר, סרט קומדיית אימה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1953–1992 (כ־39 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  Brooks School  רולינס קולג'  Buckingham Browne & Nichols School 
 בן או בת זוג:  Berry Berenson (1973–1992) 
 צאצאים:  אלביס פרקינס, אוז פרקינס 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (1991)  פרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר (1961)  פרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה – שחקן (1957)  פרס דקל הזהב (1961)  פרס גלובוס הזהב (1957)  פרס עולם התיאטרון (1955)  פרס אדגר (1974)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנתוני פרקינס (באנגלית: Anthony Perkins;‏ 4 באפריל 1932 – 12 בספטמבר 1992) היה שחקן קולנוע אמריקני, הידוע בעיקר בזכות תפקיד הרוצח הסדרתי נורמן בייטס במותחן האימה הקלאסי של אלפרד היצ'קוק "פסיכו" (1960).
קורות חיים

הוא נולד בניו יורק שבמדינת ניו יורק. היה בנו של שחקן התיאטרון והקולנוע אוסגוד פרקינס, שנפטר כשאנתוני היה בן 5. תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרטו של ג'ורג' קיוקור "השחקנית" (1953). בשלוש השנים שלאחר מכן הופיע בטלוויזיה. הוא שב לקולנוע בסרטו של ויליאם ויילר "שכנוע ידידותי" (1956), עליו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. ב-1957 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית תגלית השנה. בהמשך כיכב בסרטים מצליחים כגון "The Tin Star", "השדכנית", "היכלי ירק", "תשוקה בצל האילנות", ו"על החוף".
ב-1960 כיכב בתפקיד חייו כנורמן בייטס ב"פסיכו", תפקיד שילווה את פרקינס כל חייו. הופעתו המדויקת והמצמררת בתפקיד הרוצח הסכיזופרן הייתה בעיני רבים ראויה לזכייה בפרס אוסקר, אולם הוא כלל לא היה מועמד. באותה שנה שיחק בסרט "סיפור בדים" לצידה של ג'יין פונדה. שנה אחר כך הופיע בדרמה הרומנטית "Goodbye Again" ("האם את אוהבת את ברהמס?"), בה גילם בחור מלנכולי המתאהב באינגריד ברגמן. על תפקידו בסרט הוא קיבל את פרס פסטיבל קאן 1961 כשחקן הטוב ביותר. פרקינס הבין אז כי מקומו בתעשיית הקולנוע האירופאית ולא בהוליווד, מאחר שבהוליווד הוא מזוהה לחלוטין עם דמותו ב"פסיכו", ויגלם בשל כך רק תפקידים של רוצחים פסיכופתים. הוא כיכב שם, בין השאר, בתפקיד הראשי בסרטו של אורסון ולס "המשפט" (1962), על פי הרומן של פרנץ קפקא.
הוא חזר להוליווד ב-1968 בסרט "Pretty Poison", הישר לתפקיד של בחור מעורער בנפשו היוצא למסע פשע יחד עם מעודדת תיכון, בסרט המשלב בין "בוני וקלייד" ל"פסיכו". שנתיים לאחר מכן שיחק בתפקיד משני בסרט המלחמה "מלכוד 22", על פי הרומן של ג'וזף הלר. בהמשך העשור הופיע בשורה של סרטים זניחים, דבר שגרם לו לפנות אל התיאטרון, שם כיכב בהצגה "קומדיה רומנטית" (החל מנובמבר 1979), בה הופיע לצד מיה פארו. מאוחר יותר שב לגלם את דמותו של נורמן בייטס בשלושה סרטי ההמשך ל"פסיכו", במהלך שנות השמונים, לאחר מותו של היצ'קוק. את "פסיכו 3" אף ביים בעצמו. בנוסף, הוא התנסה בתסריטאות, כשכתב את התסריט לסרט המתח של הרברט רוס "The Last of Sheila" משנת 1973. ב-1974 שיחק בסרט רצח באוריינט אקספרס בבימויו של סידני לומט. ב-1990 פרקינס שב בפעם האחרונה לפני מותו בסרט ההמשך של היצ'קוק בשם "פסיכו 4: ההתחלה" שמדבר על ילדותו של נורמן בייטס. באופן מפתיע סרט זה שודר בטלוויזיה ולא הוקרן בקולנוע, בגלל בעיות תקציב, אך זכה לרייטינג גבוה.
חייו הפרטיים

ב-9 באוגוסט 1973 נישא פרקינס לצלמת ברי ברנסון. נולדו להם בהמשך שני בנים: השחקן אוז פרקינס (נולד ב-2 בפברואר 1974), והמוזיקאי אלביס פרקינס (נולד ב-9 פברואר 1976).
פרקינס היה ביסקסואל וניהל מערכות יחסים עם גברים במהלך שנות החמישים והשישים, בהן ניהל מערכת יחסים בת שש שנים עם הרקדן-כוריאוגרף, גרובר דייל, טרם נישואיו לשחקנית ברי ברנסון. הוא טען שהיה הומוסקסואל באופן מוחלט עד לסוף שנות השלושים לחייו, אז פגש את השחקנית ויקטוריה פרינסיפל.
פרקינס נפטר ב-12 בספטמבר 1992 בגיל 60 מסיבוכים של מחלת האיידס.
יום לפני ציון 9 שנים למותו, אלמנתו, ברי ברנסון, נהרגה בפיגועי 11 בספטמבר, כשהייתה בטיסה 11 של אמריקן איירליינס, כשהמטוס התרסק במגדל הצפוני.
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של אנתוני פרקינס באתר TCM.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424983205171  BIBSYS: 90912008  BNE: XX1069446  BnF: cb138983713 (data)  CANTIC: a10583348  CiNii: DA1330747X  GND: 119042479  ISNI: 0000 0000 8414 1222  LCCN: n90704435  MusicBrainz: f1f804da-7d94-4f92-bb1d-ff65d3d5edeb  NKC: xx0156007  NLA: 36216112  NLK: KAC200003257  NTA: 07062125X  SNAC: w63j4z0c  SUDOC: 031990274  Trove: 1230876  VIAF: 117496191   WorldCat (עם VIAF): 117496191
לב איבאנוב

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1834 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בדצמבר 1901 (בגיל 67) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 הושפע על ידי:  Pierre Frédéric Malevergne, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
לב איבאנוביץ' איבאנוב {ברוסית: Лев Ива́нович Ива́нов; ‏ 2 במרץ 1834, מוסקבה - 24 בדצמבר 1901, סנקט פטרבורג); היה רקדן בלט וכוריאוגרף רוסי ובהמשך, משנה למנהל בלט של הבלט האימפריאלי. כרקדן בבלט האימפריאלי, התבלט איבאנוב כשהופיע כמחליף בהצגת צדקה של הנערה הסוררת. הוא נודע ביותר ככוריאוגרף המערכות השנייה והרביעית של אגם הברבורים, הכוללות את "מחול הברבורים הקטנים" (Danse des petits cygnes). המערכה השנייה של "סינדרלה" ומפצח האגוזים, שאת הכוריאוגרפיה שלו יצר לצד מריוס פטיפה.
ביוגרפיה

איבאנוב נכנס לבית הספר למחול של מוסקבה, אך ב-1844 עבר לסנקט פטרבורג, שם למד בבלט האימפריאלי והתקבל כחבר מן השורה בקור דה בלט בשנת 1852. בין מוריו בתקופה זו היו ז'אן-אנטואן פטיפה, אלכסנדר פימנוב, פייר פרדריק מלאוורן ואמיל גרדלו.
היסטורית, מייחסים לאיבאנוב את כל הצגת הבכורה של מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי ב-1892 עקב מצבו הבריאותי המעורער של מנהל הבלט, מריוס פטיפה. אף כי דיווחים מתקופתו ומימינו אלה מערערים על כך, הרי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מזכיר אותו במהדורה השנייה שלו כמי שיצר את הכוריאוגרפיה לפחות לרוב הבלט, כיוון שפטיפה לא הרחיק לכת בעבודתו. על אף העבודה הרבה שאיבאנוב השקיע, שמו של פטיפה היה היחיד שהתנוסס ככוריאוגרף על המודעות להפקה הראשונה בסנקט פטרבורג.
איבאנוב עבד עם פטיפה על בימוי מחדש של בלט אגם הברבורים משנת 1895. איבאנוב יצר את הכוריאוגרפיה לכל המחולות לצד האגם, או "המחולות בלבן" במערכה השנייה והרביעית. אלה כוללים את "מחול הברבורים הצעירים", "פה דה קווטר" איקוני, שבו ארבע רקדניות צעירות משלבות זרועות כאפרוחי ברבורים ורוקדות באוניסונו, לפני שהן מנתקות את השרשרת וצונחות ארצה בניסיון להתרומם במעוף. איבאנוב יצר גם את הכוריאוגרפיה ל"מחול הוונציאני" ולמחול ההונגרי.
בשנותיו האחרונות היה איבאנוב נתון בקשיים כספיים ופנה על סמך 50 שנות שירותו לתיאטראות האימפריאליים בבקשה לתמיכה כלכלית.
ביוגרפיה > יצירות מקוריות

"היער הקסום", בלט פנטסטי במערכה אחת. מוזיקה מאת ריקרדו דריגו. בית הספר האימפריאלי לבלט, 24 במרץ 1887, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 3 במאי 1887.
"הצבעוני מהרלם" (La Tulipe de Haarlem), בלט פנטסטי בשלוש מערכות. מוזיקה מאת ברון בוריס פיטינהוף-של. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 4 באוקטובר 1887,
הפקה מחודשת של קלאודיה קוליצ'בסקאיה ופאבל גרדט, בית הספר האימפריאלי לבלט, 3 באפריל 1902
הפקה מחודשת של אלכסנדר שיראייב, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 16 באפריל 1903
"חליל הקסם", בלט קומי במערכה אחת, מוזיקה מאת ריקרדו דריגו. בית הספר האימפריאלי לבלט, 10 במרץ 1889. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי 11 בנובמבר 1890
"תעלולי קופיד", בלט-אנאקראונטיק במערכה אחת, מוזיקה מאת אלכסנדר פרידמן. קראסנו סלו, 24 ביולי 1890. תיאטרון ריאינסקי האימפריאלי, 11 בנובמבר 1890
"יופיה של סביליה", בלט דיברסטיסמן במערכה אחת. מוזיקה מאת מלחינים שונים. קראסנו סלו 29 ביולי 1889
"פסטיבל הספנים", בלט דיברטיסמן במערכה אחת, מוזיקה מאת אלכסנדר פרידמן. קראסנו סלו, 26 ביולי 1890
"בלט פיות" מתוך מפצח האגוזים בשתי מערכות. נוצר בשיתוף פעולה עם מריוס פטיפה. מוזיקה מאת צ'ייקובסקי. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 16 בדצמבר 1892
הפקה מחודשת של לב איבאנוב, תיאטרון בולשוי, מוסקבה, 28 בפברואר 1898
אגם הברבורים, בלט פנטסטי בשלוש מערכות, בימוי משותף עם מריוס פטיפה. מוזיקה מאת צ'ייקובסקי, בשינויים של ריקרדו דריגו. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 15 בינואר 1895
"אקיס וגלאתיאה", בלט מיתולוגי במערכה אחת. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 21 בינואר 1896
הפקה מחודשת של אלכסנדר שיראייב, בית הספר האימפריאלי לבלט, 20 באפריל 1905
"בת המיקאדו", בלט פנטסטי בשלוש מערכות. מוזיקה מאת ברון ואסילי וראנגל, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 9 בנובמבר 1897
"לילות מצרים", בלט דיברטיסמן במערכה אחת. מוזיקה מאת אנטון ארנסקי. מעולם לא עלה על הבמה
הפקה מחודשת של מיכאיל פוקין, תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 24 בפברואר 1908
הפקה מחודשת של מיכאיל פוקין בשם ,"קלאופטרה" בשביל בלט רוס. תאטר דו שאלה, פריז, 2 ביוני 1909
סילביה, בלט מיתולוגי בשלוש מערכות. מוזיקה מאת ליאו דליב. הבימוי הושלם על ידי פאבל גרדט עקב מחלתו הסופנית ומותו של לב איבאנוב. תיאטרון מריאינסקי האימפריאלי, 2 בדצמבר 1901
מיכאיל פסקוב

| --- | --- |

 לידה:  1834 אירקוטסק, אירקוטסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 באוגוסט 1864 (יוליאני) (בגיל 30 בערך) יאלטה, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות  אלכסיי מרקוב 
 
מיכאיל פסקוב (ברוסית: Михаи́л Песко́в;   ‏ 1834 13 באוגוסט  1864) היה צייר היסטוריה וז'אנר וליטוגרף רוסי.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחה איש צבא, שהוצב בסיביר. מ-1850 עד 1855, הוא עבד במשרד ממשלת המחוז של אירקוטסק.  הוא עזב כדי להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אלכסיי מרקוב. בשנים 1859 ו-1860, יצירתו זכתה במספר מדליות כסף. בשנת 1861, הוא קיבל מדליית זהב על ציורו ״פנייה לאזרחי ניז'ני נובגורוד על ידי מינין״ שנרכש ב-1,000 רובל על ידי האספן ואסילי קוקורב. הוא זכה במדליית זהב נוספת ב-1862 עבור ״קרב אגרוף עם איוון האיום״ .
ב-1863, הוא הצטרף ל"מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שהעדיפה את הריאליזם ומחו על התעקשותה של האקדמיה לקדם את הסגנון הקלאסי. יחד עם האחרים, הוא סירב להגיש ציור בנושא הנדרש ופרש מהאקדמיה, וקיבל את התואר "אמן סוג ב'". זמן קצר לאחר מכן, הוא לקח חלק בארגון קולקטיב "ארטל האמנים", סוג של קומונה שחלקה סדנאות ומרחב מחיה.
בשנת 1864, בעצת הרופא שלו, הוא נסע לחצי האי קרים, כתרופה לשחפת שלו. חבריו בקולקטיב תרמו אוסף ציורים ומכרו כדי לתמוך בהחלמתו שם, אך הוא מת, בן שלושים בלבד.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Mikhail Peskov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  A. Novitsky, "Песков Михаил Иванович" in the Russian Biographical Dictionary, edited by Alexander Polovtsov, Imperial Russian Historical Society (1910) Vol.13 "Павел – Петрушка"
↑  Ilya Repin, Далёкое близкое (The Distant and the Close, an autobiography) Moscow, Искусство (1953)
ויקטור הרטמן (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1834 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 ביולי 1873 (יוליאני) (בגיל 39) Kireyevo, רוסיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1861) 
 תחום יצירה:  אדריכלות, סצנוגרפיה, ציור, עיצוב 
 זרם באמנות:  אדריכלות נאו-ביזנטית, אדריכלות נאו-רוסית 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1861) 
 
ויקטור הרטמן (ברוסית: Ви́ктор Га́ртман; ‏  5 במאי 1834 – 4 באוגוסט 1873) היה אדריכל וצייר רוסי. הוא היה קשור למושבת האמנים באברמצבו (אנ'), מצפון למוסקבה, שנרכשה ונשמרה החל ב-1870 על ידי התעשיין והפילנתרופ סאווה מאמונטוב, והתחייה הרוסית.
ביוגרפיה

ויקטור הרטמן נולד בסנט פטרבורג למשפחה ממוצא גרמני. הוא התייתם בגיל צעיר וגדל בביתם של אחותה של אמו ובעלה אלכסנדר המיליאן, שהיה אדריכל ידוע. הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות (אנ') ובהתחלה התחיל לעבוד באיור ספרים (אנ').
הוא גם עבד כאדריכל ושרטט, בין השאר, עבד על האנדרטה למלאת אלף שנה לרוסיה בנובגורוד, שנחנכה בשנת 1862. את רוב ציורי המים ורישומי העיפרון עשה במסעות מחוץ לרוסיה בשנים 1864 עד 1868, יחד עם איוואן רופט. הרטמן היה מהאמנים הראשונים שכלל מוטיבים רוסיים מסורתיים ביצירתו.
מאז שולדימיר סטאסוב הכיר אותו לחוג של מילי באלקירב ב-1870, הוא היה חבר קרוב של המלחין מודסט מוסורגסקי. לאחר מותו המוקדם של הרטמן ממפרצת בגיל 39 בלבד, הוצגה תערוכה של למעלה מ-400 מציוריו באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרסבורג, בפברואר ומרץ 1874. התערוכה נתנה השראה למוסורגסקי להלחין את הסוויטה שלו "תמונות בתערוכה". רוב היצירות שהוצגו בתערוכה של 1874 אבדו.
הערות שוליים

↑  Literatur von und über Wiktor Alexandrowitsch Hartmann im Katalog der Deutschen Nationalbibliothek
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316063605171  PLWABN: 9810604045405606  BnF: cb17710165d (data)  GND: 119117282  ISNI: 0000 0000 8195 659X  LCCN: n81058274  NKC: xx0308193  RKD: 30322  SNAC: w6nk5xq2  SUDOC: 171147014  ULAN: 500120727  VIAF: 8190642   WorldCat (עם VIAF): 8190642
חיים יעקב וידרביץ

הרב חיים יעקב ווידרביץ (ז' בכסלו תקצ"ה, 1834 - י"ב באייר תרע"א, 1911) היה מחשובי רבני חב"ד בדורו של הצמח צדק. במשך שש עשרה שנים כיהן כרבה של מוסקבה, לאחר מכן היגר לניו יורק שם שימש כרב עדת חסידי חב"ד בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד בדוברומיסל שבמחוז מוהילוב (בלארוס) לר' בנימין וידרביץ. הוסמך לרבנות על ידי הצמח צדק מליובביטש. לאחר נישואיו עם תמרה, התמנה לכהן כרבה של צ'רניקה שבמחוז מוהילוב.
בשנת תרט"ו (1855) התמנה כרב עדת החסידים בעיירה קופישאק שבמחוז ויטבסק, שם כיהן עד שנת תרכ"ז (1867). בשנת תרל"ו (1876) נשלח לכהן ברבנות במוסקבה. וכיהן שם ברבנות במשך שש עשרה שנים. בשנת תרנ"ב (1892) התחוללה מהפכה שלטונית ברוסיה הצארית, ובעקבות הפרעות וההחלטה על גירוש היהודים ממוסקבה, החליט להגר לניו יורק יחד עם משפחתו.
לאחר מותו של ה'צמח צדק' ערך הרב וידרביץ את שו"ת צמח צדק. בנוסף, עסק בהגהת ועריכת כתבים נוספים של ה'צמח צדק'.
תקופת מגוריו באמריקה נמשכה כ-19 שנה. בשנת תרע"א (1911) חלה, ולאחר מספר חודשים נפטר בי"ב אייר בהיותו בגיל שבעים ושש.
הערות שוליים

↑  אמת ואמונה - פרידרמן, זלמן יעקב בן ברוך מרדכי, 1865-1936 (page 2 of 48), באתר hebrewbooks
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חיים יעקב וידרביץ".
גרגורי מיאסויידוב

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1834 (יוליאני) Pan'kovo, רוסיה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1911 (יוליאני) (בגיל 77) פולטבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  פולטבה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1862) 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 אתר רשמי
 
גרגורי מיאסויידוב (ברוסית: Григо́рий Мясое́дов; ‏  19 באפריל 1834 – 31 בדצמבר 1911) היה אומן רוסי משפיע, נציג של תנועת הריאליזם.
ביוגרפיה

אביו היה מאצולה מקומית, והיה מחברו של ספר שכותרתו "הסקירה הכלכלית הסטטיסטית של החלק הדרומי של מחוז טולה". הוא החל את לימודיו בגימנסיה באוריול, אך לא השלים את לימודיו לפני שנרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם מדריכיו היו קרל טימולאון פון נף ואלכסיי מרקוב. בשנת 1862 קיבל מדליית זהב על ציורו "יציאתו של גריגורי אוטרפייב מהפונדק" (סצנה מבוריס גודונוב מאת פושקין).
לאחר שקיבל מענק על נסיעות מהאקדמיה, הוא ביקר בפריז, פירנצה, רומא וספרד במסעות לימודים. עם שובו לרוסיה בשנת 1870, הוא קיבל תואר "אקדמאי". זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך לאחד ממייסדי תנועת הנודדים. ונשאר משתתף ותומך נלהב בהם למשך שארית חייו. ב-1876 הוא עבר לגור בחווה ליד חרקוב והחל ליצור תיאורים של חיי האיכרים.
מ-1861 עד 1881, הוא היה נשוי לפסנתרנית יקטרינה קריבצובה, אך נפרד ממנה כשהייתה בהריון עם בנו איוואן, בחשד שאיוואן אינו ילדו.[3] הוא התחתן שוב זמן קצר לאחר מכן (לאמנית קסניה איבנובה), אך חשדותיו נשארו והוא לא הרשה לקסניה להתייחס לאיוואן כאל בן. במשך מספר שנים הופקד איוואן בטיפולו של חברו ועמיתו של מיאסויידוב, אלכסנדר קיסליוב.
בשנת 1883 היה מיאסויידוב הדגם של איוואן האיום בציור של איליה רפין "איוון האיום ובנו".
בשנת 1889, הוא רכש בית אחוזה גדול בפולטבה, הכולל פארק, בריכות וגנים, [2] שם הצטרף איוואן למשפחה. כשהיה שם, הוא צייר מסך ועיצב תפאורה לתיאטרון המקומי. הוא גם ארגן בית ספר לאמנות ב-1894 וכתב ספר על גינון. הוא התפטר מהאקדמיה ב-1902, במחאה על שיטות ההוראה שלהם.
למרות שעבד במגוון נושאים, תמיד הייתה לו חיבה לציור דתי ותכנן טריפטיך של "רוסיה הקדושה" לפני מותו
הוא נקבר באחוזתו, שמאז 1926 היא מיקומו של מצפה הכוכבים הגרבימטרי של פולטבה.
הערות שוליים

↑  "Мясоедов Григорий Григорьевич". Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes). St. Petersburg. 1890–1907.
1 2  ХУДОЖНИК МЯСОЕДОВ. Биография и картины Григория Мясоедова. Художники передвижники. Создание товарищества русских художников-передвижников, www.bibliotekar.ru
1 2  RusArtNet: Brief biography
↑  valkenier, Elizabeth Kridl (January 1993). "The Writer as Artist's Model: Repin's Portrait of Garshin". Metropolitan Museum Journal. 28: 207–216
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810603348805606  GND: 142475270  ISNI: 0000 0001 0794 7190  NKC: js2010616185  RKD: 56440  SUDOC: 230811760  ULAN: 500120600  VIAF: 160498932   WorldCat (עם VIAF): 160498932
דייוויד בנאטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בדצמבר 1966 (בן 57) דרום אפריקה
 השקפה דתית:  אתאיזם
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייפטאון
 מוסדות:  אוניברסיטת קייפטאון
 זרם:  אנטי-נטליזם
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר, פילוסופיה פוליטית, פילוסופיה של הדת
 עיסוק:  איש חינוך, מרצה באוניברסיטה, פילוסוף 
 מדינה:  דרום אפריקה
 יצירות ידועות:  Better Never to Have Been
 מספר צאצאים:  0
 
דייוויד בנאטר (באנגלית: David Benatar; נולד ב-8 בדצמבר 1966) הוא פילוסוף וסופר יהודי דרום אפריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות התמיכה שלו בעמדה של אנטי-נטליזם ובשל ספרו משנת 2006 Better Never to Have Been: The Harm of Coming into Existence (עדיף שלא להיות מעולם: הנזק שבהיווצרות), שבו הוא טוען שההתקיימות היא רעה חמורה, ללא תלות ברגשותיה של הישות מרגע שהפכה לקיימת, וכי הבאה לעולם של יצורים חיים חדשים היא עוולה מוסרית.
קורות חיים

מעט מאוד ידוע על הביוגרפיה של בנאטר כי הוא שומר על פרטיותו בקנאות. בנאטר הוא בנם של אוולין מרי גולדברג ושל סולומון בנאטר (כנראה במקור: בֶּן-עֲטַר) מומחה לבריאות עולמית שהקים את המרכז לביואתיקה באוניברסיטת קייפטאון. לזוג שני בנים נוספים, בריאן ומייקל.
לפי עדותו של באנאטר הוא מחזיק בדעות אנטי-נטליסטיות מילדותו.
בנאטר הוא פרופסור לפילוסופיה ומנהל המרכז לביואתיקה באוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה. הוא חבר בוועדת המערכת של כתב העת Journal of Controversial Ideas.
מחקר > אסימטריה בין כאב להנאה

הנחת היסוד של בנאטר היא שכאב רע כשלעצמו. עבודתו נקשרה לעיתים קרובות לפילוסופיות עכשוויות העוסקות בניהיליזם ובפסימיות, אך בנאטר גם מבחין את עצמו מרבות מהנחות היסוד שבהן מחזיקים הוגים אלו. עמדותו המפורסמת כי עדיף לא להיוולד נגזרת מטענתו שקיימת אסימטריה מכרעת בין הדברים הטובים והרעים בחיים, כמו הנאה וכאב:
נוכחות הכאב היא רעה.
הנוכחות של הנאה טובה.
היעדר כאב הוא טוב, גם אם אף אחד לא נהנה מהטוב הזה.
היעדר הנאה אינו רע, אלא אם כן יש מישהו שההעדר הזה הוא מחסור עבורו.
ניתן להציג זאת בטבלה הבאה כאשר X מייצג כאב או הנאה:
| תרחיש A (X קיים) | תרחיש B (X אף פעם לא קיים) |
| --- | --- |
(1) נוכחות של כאב (רע): (3) היעדר כאב (טוב)
(2) נוכחות של הנאה (טוב): (4) היעדר הנאה (לא רע)
בהקשר זה, מאמרו "מוטב בלי ילדים" בנאטר כתב:
כשבוחנים את הסוגיה הזאת לעומק, ברור לגמרי שיש יותר רע מטוב. הסיבה לכך היא קיומה של א-סימטריה אמפירית בין טוב לרע במקרים רבים. לדוגמה, הסבל שהכאבים החמורים ביותר מסבים לנו גדול יותר מההנאה שהתענוגות הגדולים ביותר מסבים לנו. אם אתם מפקפקים בכך, שאלו את עצמכם – בכנות – אם תסכימו לדקה של העינוי הנורא ביותר בתמורה לדקה או שתיים של התענוג הגדול ביותר. וכאבים נוטים להיות ממושכים יותר מהנאות. השוו בין טבען החולף של הנאות המין והמזון לבין התמשכותם של רוב הכאבים. יש כאבים כרוניים, למשל בגב התחתון או במפרקים, אבל אין הנאות כרוניות (אפשר להגיע לתחושה מתמשכת של שביעות רצון, אבל יש גם תחושה מתמשכת של אי-שביעות רצון, ולכן ההשוואה הזאת אינה מטה את הכף לטובת הטוב שבעולם).
מחקר > אסימטריה בין כאב להנאה > השלכות על ההולדה

בנאטר טוען שהבאת אדם לעולם מייצרת חוויות טובות ורעות כאחד, כאב והנאה, בעוד שאי עשייה זו לא מייצרת לא כאב ולא הנאה. היעדר כאב הוא טוב, היעדר הנאה לא רע. לכן, הבחירה האתית נשקלת לטובת אי-הולדה.
בנאטר מעלה עוד ארבע אסימטריות קשורות:
יש לנו חובה מוסרית לא ליצור אנשים אומללים ואין לנו חובה מוסרית ליצור אנשים מאושרים. הסיבה שבגללה אנו חושבים שיש חובה מוסרית לא ליצור אנשים אומללים היא שהנוכחות של הסבל הזה תהיה רעה (לסובלים) והיעדר הסבל הוא טוב (אף על פי שאין מי שיהנה מהיעדר הסבל). לעומת זאת, הסיבה שאנו חושבים שאין חובה מוסרית ליצור אנשים מאושרים היא שאף על פי שההנאה שלהם תהיה טובה עבורם, היעדר ההנאה כשהם לא יבואו לא תהיה רעה, כי לא יהיה מי שימנע ממנו הטוב הזה.
זה משונה לציין את האינטרסים של ילד פוטנציאלי כסיבה שבגללה אנחנו מחליטים ליצור אותו, ולא משונה להזכיר את האינטרסים של ילד פוטנציאלי כסיבה שבגללה אנחנו מחליטים לא ליצור אותו. היות הילד מאושר אינה סיבה מספקת מבחינה מוסרית ליצור אותו. לעומת זאת, האפשרות שהילד יהיה אומלל היא סיבה מוסרית חשובה לא ליצור אותו. אם זה היה המצב שהיעדר הנאה הוא רע גם אם מישהו לא קיים כדי לחוות את היעדרו, אז הייתה לנו סיבה מוסרית משמעותית ליצור ילד וליצור כמה שיותר ילדים.
קיימת אפשרות שמתישהו נתחרט שאדם שתקיים בהתאם להחלטתנו - אדם יכול להיות אומלל ונוכחות הכאב שלו תהיה דבר רע. אבל לעולם לא נרגיש חרטה למען אדם שקיומו היה מותנה בהחלטתנו, שלא יצרנו אותם - לא ימנע מאדם אושר, כי הוא לעולם לא יתקיים, והיעדר אושר יתקיים.
אנו חשים עצב על כך שבמקום כלשהו אנשים נוצרים וסובלים, ואין אנו חשים עצב על כך שבמקום כלשהו אנשים לא נוצרו במקום שבו יש אנשים מאושרים. כאשר אנו יודעים שבמקום כלשהו אנשים נוצרו וסובלים, אנו חשים חמלה. העובדה שבאיזה אי או פלנטה נטושה אנשים לא נוצרו ולא סובלים היא טובה. הסיבה לכך היא שהיעדר כאב הוא טוב גם כאשר אין מישהו שחווה את הטוב הזה. מצד שני, אנחנו לא מרגישים עצב על כך שבאיזה אי או כוכב לכת אנשים לא נוצרו ואינם מאושרים. הסיבה לכך היא שהיעדר הנאה הוא רע רק כאשר מישהו קיים כדי למנוע ממנו את הטוב הזה.
מחקר > חוסר המהימנות האנושית בהערכת איכות החיים

בנאטר מעלה את השאלה האם בני אדם מעריכים בצורה לא מהיימנה את איכות חייהם האמיתית, וציטט שלוש תופעות פסיכולוגיות שלדעתו אחראיות לכך:
הטייה חיובית או נטייה לאופיטמיות : הפרספקטיבה שלנו על חיינו בעבר, בהווה ובעתיד מוטה לחיוביות.
הסתגלות: אנו מסתגלים לנסיבות חיינו שלנו, ואם הן מחמירות, תחושת הרווחה שלנו יורדת בציפייה לאותן נסיבות מזיקות, בהתאם לציפיות שלנו, שבדרך כלל נפרדות ממציאות הנסיבות שלנו.
השוואה: אנו שופטים את חיינו על ידי השוואתם לחיי אחרים, תוך התעלמות מהשליליות המשפיעות על כולם כדי להתמקד בהבדלים ספציפיים. ובשל הטיית האופטימיות שלנו, אנחנו בעיקר משווים את עצמנו לאלה שמצבם גרוע יותר, כדי להעריך יתר על המידה את ערך הרווחה שלנו.
התופעות הפסיכולוגיות לעיל אינן מפתיעות מנקודת מבט אבולוציונית. הן פועלות כנגד התאבדות ולטובת רבייה. אם החיים שלנו גרועים כמו שעדיין אציע שהם, ואם אנשים היו נוטים לראות את איכות אמיתית זו של חייהם כפי שהיא, הם היו נוטים הרבה יותר להתאבד, או למצער לא לייצר יותר חיים שכאלה. הפסימיות, אם כן, אינה נוטה להוות ברירה טבעית.
המקור באנגלית
The above psychological phenomena are unsurprising from an evolutionary perspective. They militate against suicide and in favour of reproduction. If our lives are quite as bad as I shall still suggest they are, and if people were prone to see this true quality of their lives for what it is, they might be much more inclined to kill themselves, or at least not to produce more such lives. Pessimism, then, tends not to be naturally selected.