stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם פיין לורד
הערות שוליים

↑  University of Oregon. 1908. General Register of the Officers and Alumni 1873–1907. Eugene, Or.: The University. p.28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381215605171  GND: 1193953537  ISNI: 0000 0000 4209 3525  LCCN: no98089262  NARA: 10574829  SNAC: w63f9c97  VIAF: 71011891   WorldCat (עם VIAF): 71011891
המערכה לשחרור צ'יטראל

ציור של מבצר צ'יטראל ב-1895
מבצר צ'יטראל ב-1895
מבצר צ'יטראל ב-2015
המערכה לשחרור צ'יטראל התחוללה ב-1895 (שלהי המשחק הגדול) כשכוחות של שבטים מקומיים בצפון פקיסטן הטילו מצור על כוח מצבא הודו הבריטית ששלט במבצר צ'יטראל (אנ') שבעיר צ'יטראל (אנ'). המצור נמשך כחודש וחצי והסתיים כששני כוחות סיוע בריטים הגיעו אל העיר, גירשו את הכוחות הצרים ושחררו את הנצורים. ניצחון זה נתפס כהישג צבאי גדול במורשת הצבא הבריטי הקולוניאלי.
רקע

במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט היו מאוכלסים על ידי שבטים מקומיים בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך השליטה באזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם טרם התייצב קו הגבול. אחד ממקומות אלו הייתה העיר צ'יטראל (אנ') שבצפון פקיסטן (בקרבת הגבול עם אפגניסטן) שהוותה נקודה אסטרטגית מאחר שישבה על דרך ראשית מרוסיה להודו.
העיר נשלטה על ידי מבצר צ'יטראל (אנ') שהוקם ב-1774 והוקף בחומות בגובה של כ-8 מטר ובעובי של כ-2.5 מטר שנבנו מבוץ, אבנים ועצים. שטחו של המבצר היה כ-80 מ"ר.
הטלת המצור

ב-1894 אסף אומרה חאן (אנ') הפשטוני, ששלט באזור באז'ור (אנ') שמדרום לצ'יטראל, כ-3,000 לוחמים והחל להתקדם צפונה כדי להשתלט על צ'יטראל. במקביל החל כוח אחר, בפיקודו של הטוען לכתר שר אפזל חאן (אנ'), לנוע אף הוא מכוון אפגניסטן לצ'יטראל. הידיעות על מהלכים אלו הביאה לארגון כוח מגן בריטי שנועד לתגבר את הכוח הבריטי ששמר על העיר. את כוח התיגבור ארגן מייג'ור ג'ורג' סקוט רוברטסון (אנ') בעיר גילגית (אנ') (כ-175 ק"מ מזרחית לצ'יטארל).
לאחר הגעת כוח זה לצ'יטראל מנה כלל כוח המגן הבריטי בעיר 543 אנשים כש-343 מהם היו לוחמים. על כוח זה פיקד קפטן צ'ארלס טאונסנד והוא התבצר במבצר. הכוח כלל את הרגימנט ה-14 "סיקים" (אנ'), חיילים מקשמיר וכן 2 תותחי הרים 7 פאונד (אנ').
בתחילת מרץ 1895 הגיעו לעיר כוחותיו הפשטונים של אומרה חאן והטילו מצור על המצודה. מנקודת זמן זו ועד השחרור עמדו מגיני המצודה כנגד הניסיונות לכבשה כשברשותם כמות קטנה של תחמושת ומזון לחודש:
ב-3 במרץ שלח טאונסנד כוח סיור אל מחוץ למצודה. 23 מחיילי הכוח נהרגו.
ב-5 באפריל תקפו הפשטונים את המצודה והגיעו עד ל-50 מטר מהחומות.
ב-7 באפריל הצליחו הפשטונים להבעיר את המגדל הדרום-מזרחי ולמזלם של הנצורים הוא לא קרס.
ב-11 באפריל החלו הצרים לחפור מנהרה מבית קרוב לחומות אל מתחת למצודה. כששמעו הנצורים את קולות החפירה פרצו 100 מהם משער המצודה, הרגו את החופרים בקרב כידונים ופוצצו את פתח המנהרה. בקרב זה נהרגו 8 מהחיילים הבריטים.
ב-18 באפריל, עם התקרב כוחות החילוץ, החלו כוחותיו של אומרה חאן לסגת מהעיר.
ב-20 באפריל יצאו הנצורים משערי המבצר.
כוחות הסיוע

עם הגעת הידיעות על המצור התארגנו 2 כוחות בריטים לסייע לנצורים:
כוח גילגית: בעיר גילגית (אנ') שממזרח לצ'יטראל ארגן קולונל ג'יימס גרייבס קלי (אנ') כוח חילוץ שמנה כ-1,340 חיילים וכלל כ-400 חיילי הנדסה, כ-900 חיילים לא סדירים (Irregular military) וכן 2 תותחים. הכוח יצא מגילגית מערבה ב-23 במרץ 1895 ובתחילת אפריל התמודד עם חציית "מעבר שנדור" (אנ') המושלג בגובה של 4,000 מטר. ב-5 באפריל, לאחר חציית המעבר, נתקל הכוח בחסימות שהציבו הפשטונים ואת המשך הדרך לצ'יטראל נאלץ הכוח לעשות תוך לחימה מול עמדות של האויב. בסופו של דבר הצליח הכוח להגיע לשולי העיר ב-18 באפריל והביא בכך לתחילת נסיגת הפשטונים מהעיר.
כוח פשוור: במקביל בפשוור שמדרום לצ'יטראל ארגן מייג'ור גנרל רוברט לאו (אנ') כוח של כ-15,000 חיילים מהבריגדה ה-4 כשהם מלווים על ידי החוקר פרנסיס יאנגהאזבנד. הכוח יצא מפשוור בסביבות 30 במרץ וצעד צפונה. דרכו של הכוח עברה בטריטוריה של אומרה חאן לכן הוא נאלץ להתמודד עם חסימות שהקימו חייליו לאורך הדרך. כמו כן נאלץ הכוח לחצות את "מעבר מלקנד" (אנ') המושלג בגובה 4,000 מטר ואת "מעבר לאורי" (אנ') בגובה 3,000 מטר. כל אלו גרמו להגעתו של הכוח לצ'יטראל מספר ימים לאחר "כוח גילגית" אולם גודלו של כוח זה הביאה לנסיגתם המלאה של הפשטונים מהאזור.
סיכום המערכה

אומרה חאן ברח לאפגניסטן כשברשותו רכוש רב שבזז מהעיר. שר אפזל חאן נלכד ונשלח לגלות בהודו.
בצד הבריטי נמנו 186 חללים ו-189 פצועים. מספר הנפגעים בצד השבטים הפשטונים לא ידוע אבל מוערך במספרים גבוהים.
החיילים והיחידות שהיו מעורבים במערכה זו זכו לשלל אותות הצטיינות:
רוברטסון, שהוביל את כוח התגבור לעיר לפני המצור, זכה באות "אביר מפקד" במסדר כוכב הודו.
קלי, שהוביל את כוח גילגית, קודם לתפקיד העוזר האישי של מלכת אנגליה (Personal aide-de-camp) (אנ') וכן ל"חבר עמית" במסדר האמבט.
11 חיילים זכו באות השירות המצוין.
מייג'ור הארי פרדריק וויצ'רץ' (אנ'), שהיה רופא מנתח בכוח הנצור, זכה בצלב ויקטוריה על טיפול בפצועים תחת אש.
כל הכוחות המשתתפים במערכה זכו ב"מדליית הודו" (אנ') עם אבזם מיוחד של "הגנת צ'יטראל" (למגינים) ו"שחרור צ'יטראל" (למשחררים).
לאחר הניצחון במערכה הציבו הבריטים בעיר וסביבותיה 4 בטליונים. כמו כן המליכו את שוייה אל-מאלק (אנ') (אחיו של המורד שר אפזל חאן) לשליט צ'יטראל מטעמם.
ג'ורג' ג'ון יאנגהאזבנד, ראש מטה הבריגדה ה-4 ובין משחררי צ'יטראל עליה פיקד צ'ארלס טאונסנד, היה באותה סיטואציה במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה כשהיה מפקד הכוח שניסה לפרוץ את המצור על כות שם התבצר טאונסנד. בניגוד להצלחה ב-1895 המהלך ב-1916 נכשל, כוחותיו של יאנגהאזבנד סבלו מנפגעים רבים וטאונסנד, יחד עם הדיוויזיה השישית ההודית עליה פיקד, נפלו בשבי הטורקים.
מורשת המערכה

במורשת הבריטית נרשם האירוע כניצחון גדול שזכה להערכה רבה בצבא ומחוצה לו.
הגבורה והסיבולת שהופגנו על ידי כל בעלי הדרגות בהגנה על המבצר בצ'יטראל, הוסיפו רבות ליוקרת הצבא הבריטי, ותעורר את הערצתם של כל מי שיקרא את תיאור ההגנה האמיצה של כוח קטן, מכוחות הוד מלכותה, בשילוב עם כוחות הוד מעלתו המהרג'ה מקשמיר, כנגד כל הסיכויים כאשר היו במצור בלב מדינת האויב, קילומטרים רבים מסיוע ותמיכה
.
המיומנות הצבאית שהתגלתה בניהול ההגנה, הסיבולת להתגבר על כל מצוקות המצור, התנהגותם האמיצה של הכוחות והדוגמה הבולטת של גבורה שנרשמה, ייזכרו לעולם כפרק מפואר בהיסטוריה של האימפריה ההודית וצבאה
.
לקריאה נוספת

The Great Game by Peter Hopkirk, John Murray Ltd. (1990)
The Relief of Chitral by Major General Sir George J. Younghusband and Sir Francis E. Younghusband, Macmillan & Co (1896)
With Kelly to Chitral by Major General Sir William G.L. Beynon, Arnold Publishers (1896)
Campaigns on the North West Frontier by Captain H L Nevill, Naval & Military Press (1912)
Chitral; the Story of a Minor Siege by Sir George Scott Robertson, KCSI, Methuen Publishing (1898)
Townshend of Chitral and Kut by Erroll Sherson John (1928)
Much Sounding of Bugles: The Siege of Chitral 1895, John Harris, Hutchinson (1975)
The Chitral Campaign: A Narrative of Events in Chitral, Swat and Bajour by Harry Craufuird Thomson, Heinemann Publishers (1895)
Huttenback, Robert A. "The Siege of Chitral and the “Breach of Faith Controversy”—The Imperial Factor in Late Victorian Party Politics." Journal of British Studies 10.1 (1970): 126-144.
Chitral 1895 - An Episode of the Great Game, Mark Simner, Fonthill Media (2017)
Durand, Col Algernon (1899). The Making of a Frontier Five Years' Experiences and Adventures in Gilgit, Hunsa, Nagar, Chitral and the Eastern Hindu - Kush.
הערות שוליים

↑  שוייה אל-מאלק שלט בצ'יטראל 41 שנה והביא שקט לאזור
↑  הספר באתר jstor.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543459505171  LCCN: sh85064924
ג'ון מקוורטר

| --- | --- |

 לידה:  1965  (בן 59 בערך) פילדלפיה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד  Friends Select School  אוניברסיטת ראטגרס  אוניברסיטת ניו יורק  Bard College at Simon's Rock 
 מוסדות:  אוניברסיטת קורנל  אוניברסיטת קולומביה 
 
ג'ון המילטון מקוורטר החמישי (בשם מלא באנגלית: John Hamilton McWhorter; נולד ב-6 באוקטובר 1965) הוא איש האקדמיה האמריקאית ופרופסור לספרות אנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, שם הוא מלמד בלשנות, לימודי אמריקה, פילוסופיה ותולדות מוזיקה.
מקוורטר הוא מחברם של מספר ספרים העוסקים בשפה וביחסי גזע וכתיבתו הופיעה במגזינים בולטים רבים. תחום מחקרו הראשי סובב סביב הנושא של היווצרות שפות קריאוליות וכיצד משתנים דקדוקי שפה כתוצאה מתופעות סוציו-היסטוריות.
קורות חייו

מקוורטר נולד וגדל בפילדלפיה. אביו, ג'ון המילטון מקוותרר הרביעי (1927–1996) היה מנהל קולג ', ואמו שליסטור גורדון מק'הורטר (1937–2011) לימדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת טמפל . הוא למד בבית הספר Friends Select בפילדלפיה, התקבל למכללת רוק של סיימון, שם קיבל תואר. מאוחר יותר למד באוניברסיטת ראטגרס וקיבל תואר ראשון בצרפתית בשנת 1985. הוא קיבל תואר שני בלימודי אמריקה מאוניברסיטת ניו יורק ותואר דוקטור בבלשנות בשנת 1993 מאוניברסיטת סטנפורד.
קריירה

מאז 2008 הוא מלמד בלשנות ולימודי אמריקה באוניברסיטת קולומביה שם הוא משמש כפרופסור חבר במחלקה לאנגלית וספרות השוואתית. לאחר סיום לימודיו היה מקוורטר פרופסור חבר לבלשנות באוניברסיטת קורנל בין השנים 1993–1995 לפני שנכנס לתפקיד כפרופסור חבר לבלשנות באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, בין השנים 1995 עד 2003. הוא עזב את התפקיד הזה כדי להיות עמית בכיר במכון מנהטן, צוות חשיבה שמרני. הוא שימש כעורך תורם "ברפובליקה החדשה" בין השנים 2001 ועד 2014. בין השנים 2"6 ועד" 66-20וא היה בעל טור בניו יורק סאן והוא כתב טורים בקביעות עבור "The Root", "The New York Daily News", "The Daily Beast", CNN ו-Time Ideas.
מקוורטר פרסם מספר ספרים על בלשנות ועל יחסי גזע, מהם הידועים יותר הם "כוחו של בבל: היסטוריה טבעית של השפה", "הלשון הממזרה והמפוארת שלנו: ההיסטוריה הלא-מסופרת של האנגלית", "עושים את עצמנו: הדעיכה של השפה והמוזיקה ולמה כדאי לך, כאילו, לדאוג" ואת "לאבד את המירוץ: חבלה עצמית באמריקה השחורה". הוא מופיע באופן קבוע ברדיו ובטלוויזיה בנושאים קשורים. הוא מתראיין לעיתים קרובות ברדיו הציבורי הלאומי והוא תורם תדיר ב-Bloggingheads.tv כולל עשר שנים של דיונים עם גלן לורי. הוא הופיע פעמיים בתוכנית של פן וטלר, פעם בפרק בנושא של ניבול פה בתפקידו כפרופסור לבלשנות, ושוב בפרק על פיצויי העבדות על פי דעותיו הפוליטיות בנוגע ליחסי גזע. הוא הרצה ב-TED ב-2013 וב-2016, הופיע "בדיווח קולבר" וב"זמן אמיתי עם ביל מאהר", והופיע בקביעות בתוכנית של MSNBC עם כריס הייז".
מקוורטר הוא מחבר הקורסים "סיפור שפת האדם"; "הבנת הבלשנות: מדע השפה"; "מיתוסים, שקרים וחצאי אמיתות על השימוש באנגלית"; "משפחות שפה של העולם"; ו"שפה מא' ועד ת'", בסדרת הקורסים הגדולים.
סופר פופולרי, מקוורטר כתב לטיים, יומני וול סטריט,האטלנטי, השכלה גבוהה, הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, הרפובליקה החדשה, פוליטיקו, פורבס, השיקגו טריביון, החדשות יומיות של ניו יורק, הניו יורקר, בין היתר; הוא גם תורם עורך בהאטלנטי ומנחה פודקאסט באוניברסיטת סלייט בשם עמק הלקסיקון."
בלשנות

חלק גדול מהעבודה האקדמית של מקוורטר עוסק בשפות קריאוליות והקשר שלהם בשפות אחרות, לעיתים קרובות תוך התמקדות בסורינאם ושפה מקומית בשם סאראמאקן. עבודתו התרחבה עם השנים לחקירה כללית של השפעת רכישת שפה שנייה על שפות. לטענתו, שפות נוטות באופן טבעי למורכבות ואי סדירות, נטייה שמתהפכת רק על ידי מבוגרים שרוכשים את השפה ובכך מפשטים אותה, היווצרות קריאולית היא פשוט דוגמה קיצונית לזו האחרונה. כדוגמאות הוא מביא אנגלית, סינית מנדרינית, פרסית, דיאלקטים מודרניים של ערבית, סוואהילי ואינדונזית. הוא תיאר את רעיונותיו במתכונת אקדמית "בפשטות ומורכבות בלשון מופרעת ובלשנית", ובשביל הציבור הרחב, "במה היא שפה ו'הלשון' הממזרה והמפוארת שלנו". כמה בלשנים אחרים טוענים כי מושגי הפשטות והמורכבות שלו הם אימפרסיוניסטיים ומבוססים על השוואות עם שפות אירופאיות והם מצביעים על חריגים למתאם שהוא מציע.
מקוורטר הוא מבקר קולני של השערת ספיר-וורף . "במתיחת השפה" הוא מתווה את התנגדותו לתפיסה ש"ערוצי השפה חשבו".
הוא תמך בתיאוריה לפיה שפות שונות באי פלורס עברו טרנספורמציה בגלל נדידות אגרסיביות מהאי סולאווסי הסמוך, והוא הצטרף לחוקרים שטוענים כי האנגלית הושפעה מהשפות הקלטיות המדוברות על ידי האוכלוסייה הילידית ואז נתקלה על ידי הפולשים הגרמנים של בריטניה. הוא כתב גם קטעים שונים לתקשורת הטוענים כי קונסטרוקציות נפוצות, כמו השימושים המודרניים של "כמו" ו- "לגמרי", והגייה אחרת שאינה סטנדרטית צריכה להיחשב כביצועים אלטרנטיביים לאנגלית ולא פחותים.
בינואר 2017 היה מקוורטר אחד הדוברים בסדרות ההרצאות הפומביות בנושא שפה של האגודה הלשונית של אמריקה.
השקפות חברתיות ופוליטיות

מקוורטר מאפיין את עצמו כ"דמוקרט ליברלי ממורמר". לתמיכה באפיון הנ"ל הוא מציין כי בעוד שהוא "לא מסכים עם רבים מעקרונות האורתודוקסיה לזכויות האזרח", הוא תמך בברק אובמה, מתנגד למלחמה בסמים, תומך בנישואי הומואים, מעולם לא הצביע בעד בוש וכתב רבות על אנגלית שחורה כדיבור קוהרנטי". מקוורטר מציין בנוסף כי מכון מנהטן השמרני, שעבורו עבד, "תמיד היה מכניס אורחים עבור דמוקרטים" מקוורטר מתח ביקורת על אנשי חינוך שמאליים ופעילים במיוחד, כמו פאולו פריירה וג'ונתן קוזול . הוא מאמין כי העדפה מתקנת צריכה להתבסס על מעמד ולא על גזע. התאורטיקן הפוליטי מארק סאטן מזהה את מקוורטר כהוגה מרכזי רדיקלי.
השקפות חברתיות ופוליטיות > השקפות בנוגע לגזענות

במאמר משנת 2001 טען מקוורטר כי עמדות שחורות, ולא גזענות לבנה, החזיקו אנשים שחורים מלהשתלב בחברה. לדבריו, "קורבנות, בדלנות ואנטי אינטלקטואליזם עומדים בבסיס תגובתה של הקהילה השחורה הכללית בכל הנושאים הקשורים לגזע", ו"הגיע הזמן שלבנים בעלי כוונה טובה יפסיקו לסלוח לגרוע ביותר שיש לטבע האדם להציע בכל פעם שאדם שחור מציע את זה."
מקוורטר הופיע ב-NPR באפריל 2015 ואמר כי השימוש במילה "בריון" הפכה לקוד עבור "אנשים שחורים הורסים דברים" כאשר משתמשים בה לבנים בהתייחס לפעילות פלילית. הוא הוסיף כי לא ניתן לפרש את השימוש של הנשיא אובמה וראש עיריית בולטימור לשעבר סטפני רולינגס-בלייק (שעליו התנצלה מאוחר יותר) באותה צורה, בהתחשב בכך שהשימוש בתוך הקהילה השחורה ב"בריון" עשוי לחבר באופן חיובי את ההערצה לכיוון העצמי השחור והישרדות. מקוורטר הבהיר את עמדותיו במאמר שפורסם ב"וושינגטון פוסט".
מקוורטר התווכח עם ההצעה שאנטי-גזענות הפכה בארצות הברית למזיקה כמו הגזענות עצמה. אך בעצמו תיאר את האנטי-גזענות כ"תנועה דתית "כבר בדצמבר 2018.
תיאוריות המיקרו אגרסיה - והעליונות הלבנה זכו לביקורת מצד מקוורטר , והוא טען לא פעם כי מכונות כשלעצמן אינן יכולות להיות גזעניות מכיוון שהן חסרות כוונה כמו לבני האדם. הוא טען עוד כי אם מהנדסי האדם מאחורי טכנולוגית מוצר מתכוון לזה להפלות אנשים שחורים, כל הטיה מכוונת צריכה להיראות כמו באג שצריך להיות קבוע ("מכשול ההישג") ולא בעיה של גזענות .
ביבליוגרפיה

1997: "לקראת מודל חדש של יצירת קריאול" מסת"ב 0-820-43312-8
1998: "מילה ברחוב: ניתוק המיתוס של אנגלית סטנדרטית "טהורה"" מסת"ב 0-738-20446-3
2000: להפיץ "את המילה: שפה ודיאלקט באמריקה" מסת"ב 0-325-00198-7
2000: ה"קריאולים הספרדיים האבודים: שחזור לידת שפות המטעים" מסת"ב 0-520-21999-6
2000: "לאבד את המירוץ: חבלה עצמית באמריקה השחורה" מסת"ב 0-684-83669-6
2001: "כוחה של בבל: ההיסטוריה הטבעית של השפה" מסת"ב 0-06-052085-X
2003: "שחור באופן אותנטי: מאמרים לרוב השקט השקט" מסת"ב 1-592-40001-9
2003: "עושים את עצמנו: השפלה של שפה ומוזיקה ומדוע עלינו, לאהוב, לדאוג" מסת"ב 1-592-40016-7
2005: "הגדרת קריאולית" מסת"ב 0-195-16669-8
2005: "הזכייה במירוץ: מעבר למשבר באמריקה השחורה" מסת"ב 1-592-40188-0
2007: "הפרעה בשפה: סימנים לרכישה לא ילידית בדקדוקים של שפה רגילה" מסת"ב 0-195-30980-4
2008: "הכל על הקצב: מדוע היפ הופ לא יכול להציל את אמריקה השחורה" מסת"ב 1-592-40374-3
2008: "לשון הממזר המפוארת שלנו: ההיסטוריה הבלתי-מסופקת של האנגלית" מסת"ב 1-592-40395-6
2011: "פשטות ומורכבות לשונית: מדוע שפות מתפשטות?" ISBN 978-1-934-07837-2 ISBN 978-1-934-07837-2
2011: "מהי שפה: (ומה היא לא ומה זה יכול להיות)" ISBN 978-1-592-40625-8
2012: "דקדוק של קריאולית סראמאקאן" (כתב יחד עם ג'ף גוד) ISBN 978-3-11-027643-5
2014: "מתיחת השפה: מדוע העולם נראה זהה בכל שפה שהיא" מסת"ב 978-0-199-36158-8
2016: "מילים בתנועה: מדוע אנגלית לא יכולה - ולא יכולה - לשבת בשקט (כמו, מילולית)" ISBN 978-1-627-79471-8
2017: "Talking Back, Talking Black: Truths on America's Lingua Franca" ISBN 978-1-942-65820-7
2018: "הדיון הקריאולי" מסת"ב 978-1-108-42864-4
2015–2019: עמודים באוקיינוס האטלנטי .
קליפים

דרך הדיבור של דונלד טראמפ היא 'באופן מוזר זאת של מתבגר" - MSNBC
האם אלביש, קלינגון, דותראקי ונעבי שפות אמיתיות? - TED-Ed
4 סיבות ללמוד שפה חדשה - TED
מבט ביקורתי על פרויקט 1619 - מופע גלן
המוזיאון היהודי של שווייץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון יהודי, אוסף מוזיאוני, מוסד זיכרון, אוסף 
 כתובת:  Kornhausgasse 8, 4051 Basel 
 מיקום:  בזל 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1966
 תאריך פתיחה רשמי:  1966 
 קואורדינטות:  47°33′23″N 7°35′00″E﻿ / ﻿47.556502777778°N 7.5833055555556°E﻿ / 47.556502777778; 7.5833055555556
 www.juedisches-museum.ch
  (למפת בזל מוגדלת) המוזיאון היהודי של שווייץ(למפת בזל רגילה) המוזיאון היהודי של שווייץ he
 
הכניסה הראשית למוזיאון
מבט על תערוכת הקבע בשנת 1966, המוזיאון היהודי של שווייץ
חדר תצוגה עם חפצי דת
המוזיאון היהודי של שווייץ בבזל מספק סקירה של ההיסטוריה הדתית והיומיומית של היהודים בבזל ובשווייץ תוך שימוש בחפצי פולחן, אמנות ותרבות מימי הביניים ועד ימינו.
היסטוריה

המוזיאון נפתח בשנת 1966 כמוזיאון היהודי הראשון בשפה הגרמנית באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. היוזמה באה מחברי חברה קדישא שביקרו בקלן כדי לראות את התערוכה "מונומנטה יודאיקה" ב-1963/64. הם גילו שרבים מהחפצים המוצגים הגיעו מאוסף היודאיקה של בזל והחליטו להציג את החפצים הללו באופן קבוע במוזיאון היהודי בבזל.
כשנפתח לראשונה, המוזיאון הכיל שני חדרים. המנהלת המייסדת, ד"ר קטיה גוט-דרייפוס, עמדה בראש המוזיאון במשך ארבעה עשורים. בשנת 2010 החליף אותה ד"ר גבי קנוך-מונד וב-2015, ד"ר נעמי לובריך נכנסה לתפקיד.
אוסף

החפצים הראשונים שהוצגו בתערוכה של המוזיאון היהודי היו יודאיקה שנאספה על ידי המוזיאון השווייצרי לפולקלור (כיום Museum der Kulturen Basel). אוסף המוזיאון התרחב לאחר 1966 וכלל חפצים מבזל ומהריין העליון, משני הכפרים אנדינגן ולנגנאו וכן משאר חלקי שווייץ ואירופה.
הערות שוליים

↑  mit Naomi Lubrich, Leiterin Jüdisches Museum der Schweiz (בגרמנית (שוויץ)), Schweizer Radio und Fernsehen SRF, 2018-09-18, נבדק ב-2020-08-31
↑  "Jewish Museum of Switzerland". AEJM (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2020-08-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263452205171  GND: 2100923-5  ISNI: 0000 0001 2033 8699  LCCN: n93124832  NKC: zmp2018978128  SUDOC: 194232506  VIAF: 129157858   WorldCat (עם VIAF): 129157858
מונפור (מבצר)

| --- | --- |

מבצר המונפור בזריחה
 מידע כללי
 סוג:  מצודת דורבן, אתר ארכאולוגי, מבצר צלבני 
 מיקום:  מחוז הצפון 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1228
 תאריך פתיחה רשמי:  1228 
 קואורדינטות:  33°02′41″N 35°13′34″E﻿ / ﻿33.044722222222°N 35.226111111111°E﻿ / 33.044722222222; 35.226111111111
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מונפור(למפת הגליל המערבי רגילה) מונפור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מונפור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מונפור
 
מבצר המונפור
מבצר המוֹנפוֹר (בצרפתית: Montfort, הר-חזק; מכונה גם מונטפורט בעקבות איות שמו בצרפתית; לעיתים מכונה מונפורט; בגרמנית Starkenberg; בערבית: קַלעַת אל-קֻרַיְן) הוא אתר ארכאולוגי מתקופת ימי הביניים ובו שרידי מבצר צלבני מימי ממלכת ירושלים. המבצר בנוי על שלוחה צרה ותלולה בגדתו הדרומית של ערוץ נחל כזיב בגליל העליון בסמוך לקיבוץ אילון, כ-13 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר נהריה וכ-6 קילומטרים מצפון-מערב לעיר מעלות תרשיחא. האתר הוא גן לאומי בתוך שמורת הטבע נחל כזיב.
המונפור זכה להתייחסותם של חוקרים רבים עקב מאפייניו הייחודיים. אדריאן בועז מציין בספרו "ארכאולוגיה של המסדרים הצבאיים" כי "המונפור הוא דוגמה יוצאת דופן למבצרי שלוחה צלבניים". יהושע פראוור מציין כי "גדול חלקו של הטבע מחלקו של האדם בחוסנו של המבצר". המבצר עצמו נבנה בעיקר כמקלט עבור אבירי המסדר הטווטוני כנגד פגיעתם של חברי המסדרים הצבאיים הנוצריים האחרים ששלטו בעכו - הבירה של ממלכת ירושלים הצלבנית בסוף המאה ה-13, ולא כעמדה אסטרטגית כנגד אויבי ממלכת ירושלים, המוסלמים. מבצר מונפור מבודד ומרוחק מדרכים מרכזיות, עובדה ההופכת אותו לחסר חשיבות אסטרטגית של ממש, ועל פי דברי פראוור הוא לא תוכנן להכיל חיל מצב גדול או לעמוד במצור ממושך. המבצר החל את דרכו כחווה חקלאית טרם הפך לאחת מהדוגמאות הבולטות ביותר לבניה המבוצרת של ימי הביניים בישראל.
היסטוריה > האתר בימי קדם

חפירות ארכאולוגיות שנערכו במבצר ובסביבתו העלו ממצאים מאז שלטון האימפריה הרומית באזור ועד לתום התקופה הביזנטית במאה ה-7. מבדיקה של אבני הבניין של המבצר עולה כי חלקן הן שימוש משני מאבנים שנחצבו וסותתו בתקופת האימפריה הרומית, שמקורן ככל הנראה במחצבה שהייתה פעילה בעת העתיקה והידועה בשם "מצודת נחת" ששרידיה מצויים מדרום למבצר הצלבני וככל הנראה שימשה כמצודה קטנה בתקופה הרומית.
היסטוריה > הקמת המבצר הצלבני

מבצר מונפור בגלגולו הצלבני הוקם באמצע המאה ה-12 על ידי בני משפחת דה מיי (De Milly), משפחת אצילים ממוצא צרפתי אשר קבלו לידיהם את הנחלה הגלילית שבירתה הייתה מעיליא. במעיליא השתכנו האצילים במבצר שכונה "מבצר המלך" (Chateau du roi בצרפתית ו־Castellum Regis בלטינית) אשר נבנה בתחילת המאה ה-12 כרכושו הפרטי של מלך ממלכת ירושלים. את מבצר מונפור בנו האצילים לבית דה מיי כחווה חקלאית מבוצרת אשר הייתה חלק ממערכת של 36 כפרים וחוות מסוג זה שנכללו בתחומי נחלתה של המשפחה.
בשנת 1179 נשא מקורבו של המלך, האציל ז'וסלין דה קורטניי לאישה את אגנס לבית דה מיי (Agnes De Milly), ובכך ירש את מעיליא וסביבותיה ובכלל זה גם את החווה אשר עתידה להפוך למבצר המונפור. במרוצת השנים שחלפו מאז הקמתה צברה החווה חשיבות ובעקבות כך פיארו היושבים בה את המבנים אשר הרכיבו את המתחם וחיזקו את הביצורים המקיפים אותו.
היסטוריה > הכיבוש המוסלמי

בשנות השמונים של המאה ה-12 החל עידן חדש בתולדותיה של ארץ ישראל עם תחילת מסעי הכיבוש של השליט המוסלמי צלאח א-דין. הכיבוש המוסלמי של ממלכת ירושלים החל למעשה בשנת 1185 והגיע לשיאו בשנת 1187 בקרב קרני חיטין, שם השמידו כוחותיו של המצביא המוסלמי את מרבית הצבאות הצלבנים שנכחו באותה העת בממלכה. לאחר הניצחון בקרני חיטין נפתחה דרכו של צלאח א-דין אל עבר ירושלים אשר נפלה לידיו לבסוף באוקטובר 1187. לאחר כיבוש ירושלים החלו הצלבנים נכנעים בפני הצבאות המוסלמים וכך נפלה גם נחלת מעיליא ומבצר המונפור בתוכה לידיים מוסלמיות.
המוסלמים, בדומה לקודמיהם הצלבנים, לא יחסו חשיבות מיוחדת לחוות המונפור המבוצרת וההרוסה, בעיקר בשל מיקומה בפנים הארץ רחוק מהגבול ומדרכים ראשיות. על תקופת השלטון המוסלמי במונפור ידוע לנו אך מעט, משום שבעליו החדשים של המבצר כמעט ולא שיפצו או שיקמו את הריסותיו לאחר שכבשו אותו.
ניצחונותיו של צלאח א-דין היו הגורם המרכזי לתחילתו של מסע הצלב השלישי אשר הובל בידי ריצ'רד הראשון מאנגליה, והסתיים בהפסד של המוסלמים וכיבוש חלק ניכר של ארץ ישראל על ידי הצלבנים. בהסכם רמלה, שנחתם בשנת 1192, הוקמה ממלכת הצלבנים בפעם השנייה, אולם בגבולות מצומצמים מאלה בהם נתחמה בעבר, כאשר עיקר שטחה של הממלכה משתרע לאורך מישור החוף מיפו ועד לצור.
היסטוריה > חידוש השלטון הצלבני

לאחר שהושבה לידי הצלבנים, חולקה נחלת מעיליא בין שלוש בנותיו של ז'וסלין דה קורטניי. את השליטה בהריסות המונפור קיבל לידיו חתנו של דה קורטניי הרוזן אוטו פון האנברג. חשיבותו האסטרטגית של המבצר בתקופה זו נותרה פחותה כשהייתה, אולם חשיבותו המדינית גברה ביותר וזאת בשל קרבתו הפיזית לבירתה החדשה של הממלכה - עכו. אולם חשיבות חדשה זו לא מנעה מפון האנברג למכור את הריסות המבצר בשנת 1229 לאבירי המסדר הטווטוני.
אבירי המסדר, אשר רכשו גם את המבצר שבמעיליא, החלו משפצים את מבצר המונפור עוד לפני שהושלמה רכישתו הרשמית. בעקבות סכסוכים פנימיים שהתגלעו בין אבירי המסדר הטווטוני לבין האבירים ההוספיטלרים והטמפלרים נאלצו הטווטונים לעזוב את עכו הבירה ליישוב משל עצמם. בחירתם הטבעית הייתה מבצר המונפור. פנייה רשמית של ראש המסדר, הרמן פון זלצה, לאפיפיור גרגוריוס התשיעי הביאה למסדר תרומות רבות מצד עולי רגל ואזרחים אירופאים לטובת שיפוצו של משכנם החדש. בעזרת תרומות אלו בנו האבירים הגרמניים את המבצר המפואר ששרידיו עומדים על תילם עד לימינו.
האבירים העתיקו אל המקום את מפקדת המסדר וכן את הארכיון והאוצרות הרבים שבבעלותם. בשלב זה חדל המקום מלתפקד כחווה חקלאית והחל משמש כמבצר לכל דבר. האבירים הטווטונים הרחיבו את הביצורים ובנו "מגדל עוז", אשר שימש כמצודה פנימית בתוך המבצר. מגדל עוז זה הוא החלק הנראה לעין כאשר מבקרים במקום.