אברהם חמוי
בין ליוורנו לצפון אפריקה ועוד מקומות

במקביל לשהותו בליוורנו הא"ח ביקר במספר מדינות בצפון אפריקה. ביולי 1879, שהה הא"ח באלג'יר באחת הערים הסמוכות לאוראן (והראן). בעיר עלומה זו טפלו על הא"ח, "פריצי הדור", האשמות קשות שאת טיבן אין הוא מפרט. בגינן של האשמות אלו הוא נחבש בבית האסורים עד לברור עניינו. את השתלשלות העניינים מוסר הא"ח בקצרה בקונטרס שהוא פרסם להגנתו - "לוחות העדות". 
זמן קצר לאחר שיצא מבית האסורים הוא נסע למרוקו, אליה הגיע בחודש אוקטובר 1879. הא"ח נדד בין ערי מרוקו, כפי שעולה מעדותו: ואזאן, מכנאס, רבאט, פס, מרקש, מלאל, מוגדור ועוד. בנסיעותיו במרוקו הוא לא התעלם מן המצב בו היו שרויים היהודים. כנוסע סקרן הוא מקדיש מקום בחיבוריו שאבדו לתיאור אורחות חייהם והגזירות הקשות אשר הוטלו עליהם.
באפריל 1880 הא"ח עולה לרגל לעיר וזאן על מנת להשתטח על קברו של עמרם בן דיוואן. זמן קצר אחר הגעתו נקלע לתוך מחלוקת שטלטלה את קהילת וזאן. המוניטין שיצא להא"ח בזכות למדנותו, יכולותיו הפולמוסיות ואישיותו התקיפה, הביאו את אנשי קהילת וזאן לבקש ממנו, מיד עם הגעתו, לעמוד בראשם. הא"ח ניאות ותיקן מספר תקנות לרווחת עניי הקהילה.
ביולי 1880 הא"ח חזר לגיברלטר. כנראה, כדי להחלים ממחלה שליוותה אותו זמן רב. טיבה של המחלה אינו ידוע. הוא התאשפז בבית חולים או במתקן בידוד, בלשונו "בית אספת חולים". חרף מחלתו הוא ממשיך בעבודת הכתיבה. בגיברלטר הוא מתרגם לספרדית ומוציא לאור את ספרו "גבר ישראל", ביחד עם ישראל גבאי.
במרץ 1881 חוזר הא"ח למרקש. בביקור זה הוא מחולל את "נס הורדת הגשם":
אמר אברהם שלום חי הי"ו (השם ישמרהו ויחיהו) אני אגיד לעולם אשר קריני בעוב"י (עיר ואם בישראל) מראקיש יע"א (יגן עליה אלוהים). כי הן בעוון עבר מז'ה שנים דבר ורעב וגרב וחולאים רעים רח"ל (רחמנא ליצלן) במחוז מראקיש וסוס וסביבותיהם. ובשנת תרמ"א היה עצירת גשמים לא תקפ"ץ (לא תקום פעמים צרה) כי חודש אדר א' כלה והגשמים לא ירדו וכבר התענו והתפללו והיו בצער גדול והעולם בוכה ומבכה וממש פני הדור וכו'.
ועודני קרוב למראקיש יע"א חצי יום ביה בלילא חלמו שני תלמידי חכמים רשומים שדייני קרתא אשר בארץ המה זצוק"ל (זכר צדיק וקדוש לברכה) וזיע"א (זכותו יגן עלינו) באו אליהם לאמר דעו כי למחר יבוא חכם אחד לכאן ואם תכריחוהו להתפלל יענהו האל בגשמי רצון ותהיה שנה מבורכת.
ואני בתומי אלך בבואי לעיר שלחתי כתב ידיעה שבאתי כנהוג ויצאו לקראתי ב' חכמים וב' גזברים הרב יהודה שושנה יצ"ו (ישמרהו צורנו ויחייהו) והרב דוד אביטבול יצ"ו ובאתי לבעל הבית הגביר סניור הדן אלבז יצ"ו. ובתוך ב' ימים בא הרב הגדול מיר"א דכי"א נר"ו ואחריו כל ישרי לב ניצבו עלי כמו נד כל העם למקצהו באמור אבא הב לנו מטרא למה נמות לפניך וכו'. כי בחלום אמרו לנו שתפלל אתה ויעננו האל בגשמי רצון.
ולא יכולתי לסרב וסוף דבר גזרתי אומר ביטול מלאכה. והתפילה בבית עלמין. והספר תורה ברחובה של עיר ואמרתי דברי כיבושין הנוקבים חדרי הלב לבית חללו עם כמה וידויים וסליחות ומאה ואחד יעבור ומאתיים ושלושים קולות וצדקות עד שממש לב העם נמס כמים וגעו כולם בבכיה והרוו לארץ בדמעות עיניהם אנשים נשים וטף והיה היום הוא לנס ולפלא עצום אשר כמוהו לא ראו אבותם ואבות אבותם. הן לעניין סידור התפילות שכתבתי עם השבעות וכו' ומאת ה' היה באותו יום עצמו מילה הלכתי ודרשתי ועשיתי תפילה גדולה. וכתבתי שם ההוי"ה בדם המילה. והיו שם שלוחי כולל (שדרי"ם) אמרתי להרב לאמר אליהם שיתפללו מנחה ואולי זכות ארץ ישראל יכולה היא שתגן. ואמר הרב ח"ר (חכם רבי) משה יעקב. ולא רצה להתפלל יען הוא שליח הממון ולא שליח ההמון. והתפללנו מנחה כדבעי וכדחזי.
והיה ביום ה' ח"י לחודש אדר א' תרמ"א ובליל שבת קודש כ' אדר ארובות השמים נפתחו בגשמי רצון ברכה ונדבה והעיר מראקיש צהלה ושמחה והיה קידוש השם בעיני כל הגויים ואמרו זה חכם הגשמים. ובימים ההם באה גזרה רעה מן המלכות על עמנו בנ"י (בני ישראל) הלבשתי כמעיל קנאה לאהבת ה' ולהצלת בני ישראל והלכתי לפני השררה והמלכות ועשיתי את מה שעשיתי ומאת ה' נתנני ה' לחן ולחסד בעיניהם ונפל פחדי עליהם ונתבטלה הגזירה בו ביום." (אברהם חמוי, נפלאים מעשיך, דף ג' ע"ב)
כפי שהוא מספר את הצלחה זו הוא מינף לשם ביטול גזירות שהוטלו על יהודי מרקש.