stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע לנינגרד-נובגורוד

מבצע לנינגרד-נובגורוד (ברוסית: Ленинградско-Новгородская операция) היה השם שניתן למתקפה אסטרטגית שביצע הצבא האדום במחצית הראשונה של שנת 1944 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. במהלך המבצע שחררו הסובייטים שטחים נרחבים ממחוז לנינגרד והמחוזות הסמוכים, גרמו לנסיגת הצבא הגרמני מאזור העיר לנינגרד, התקדמו 200–300 ק"מ מערבה ואף נכנסו לשטח אסטוניה. המבצע היה חלק משורה של מבצעים התקפיים סובייטיים מוצלחים שנערכו בשנת 1944 וגרמו לנסיגת צבא גרמניה הנאצית אל מעבר לגבולות ברית המועצות.
המבצע כלל בתוכו מספר מבצעים צבאיים אופראטיביים:
מבצע קרסנוסלסקי-רופשה שבוצע על ידי חזית לנינגרד (14 בינואר - 30 בינואר 1944)
מבצע נובגורוד-לוגה בוצע על ידי כוחות חזית וולחוב (14 בינואר - 15 בפברואר 1944)
מבצע מבצע קינגיספ-גדוב שבוצע על ידי חזית לנינגרד (1 בפברואר - 1 במרץ 1944)
מבצע סטאראיה רוסה-נובורז'ב שבוצע על ידי החזית הבלטית השנייה (18 בפברואר - 1 במרץ 1944)
רקע

בראשית שנת 1943 הצליח הצבא האדום לפרוץ באופן חלקי את המצור הגרמני על העיר לנינגרד וליצור מסדרון קרקעי צר אל העיר. אולם הוורמאכט עדיין שלט על פרברי העיר והמשיך להפגיז אותה. כתוצאה מכך, החליטה הסטבקה בסתיו 1943 על ביצוע מתקפה גדולה באזור לנינגרד, במטרה לשחרר את העיר מהאיום הגרמני ולהביס את קבוצת ארמיות צפון הגרמנית.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הסובייטית הקרבה, והיו מעוניינים לקצר את קווי החזית שלהם, לכן הקימו קו ביצורים עורפי חזק בתוואי נרבה-אגם פייפסי-פסקוב, והנסיגה לקו זה תוכננה במקור להתבצע במהלך ינואר-אביב 1944. בנוסף הוקמו מספר קווי עצירה/קווי ביניים, כדי לאפשר נסיגה איטית ומסודרת.
היטלר והפיקוד הגרמני ייחסו חשיבות רבה להמשך המצור על לנינגרד, מכיוון שהדבר איפשר לגרמנים להמשיך לסגור את הצי הבלטי הסובייטי בנמל קרונשטאדט ונתן חופש פעולה לצי הגרמני בים הבלטי תוך אבטחת הקשרים הימים עם פינלנד ושוודיה. לכן הוחלט בסופו של דבר על דחיית הנסיגה המתוכננת ומפקד הארמייה ה-18 גאורג לינדמן הבטיח להיטלר שכוחותיו יוכלו להדוף כל מתקפה סובייטית.
התוכנית הסובייטית

בסתיו 1943 החלו המפקדות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב בעיבוד תוכניות למתקפה בחזית הצפונית, שהוגשו לסטבקה במהלך ספטמבר 1943. התוכניות כללו שני מבצעים עיקריים, שהיו אמורים להביא לכיתור הארמייה הגרמנית ה-18.
בהתאם לתוכנית זו הייתה הארמייה ה-42 של חזית לנינגרד צריכה לתקוף בתאום עם אגד הכוחות הסובייטי שהחזיק במובלעת אורניינבאום, ולחבור אליו. בשלב שני, נועדה הארמייה ה-67 של החזית להצטרף למתקפה ולתקוף מערבה לכיוון אסטוניה. חזית וולחוב תכננה מתקפה מקבילה דרומה משם, בכיוון כללי נובגורוד-פסקוב. בהתאם למידע מודיעיני, היו הגרמנים אמורים לסגת מאזור לנינגרד לקו הביצורים העורפי שהקימו במהלך סתיו 1943 ולכן הסטבקה נתנה פקודה לכוחות הצבא האדום להיות בכוננות לניהול מרדף אחרי הכוחות הגרמניים הנסוגים. במקביל תכננה הסטבקה מתקפה גדולה יותר, בה ישתתפו גם החזית הבלטית וחזית קלינין, שנועדו לתקוף לכיוון ויטבסק, בנוסף למתקפה המתוכננת של חזית לנינגרד וחזית וולחוב. מטרת התוכנית הייתה לכתר ולהשמיד את כל קבוצת ארמיות צפון, ולהגיע לחופי הים הבלטי באסטוניה ולטביה. התקפות גישוש שנערכו במהלך אוקטובר 1943 הראו שמערך ההגנה הגרמני באזור המיועד להתקפה חזק, ולכן הפיקוד העליון הסובייטי החליט בסופו של דבר לנטוש את תוכנית המתקפה הגדולה שלו. ב-20 באוקטובר שונה שמה של חזית קלינין לחזית הבלטית הראשונה ואילו שמה של החזית הבלטית שונה לחזית הבלטית השנייה.
בסוף 1943 היה ברור לפיקוד הסובייטי שמתקפה גדולה לכיתור קבוצת ארמיות צפון איננה ריאלית, ולכן סוכם לחזור לתוכנית המתקפה המקורית, אך לשלב בה גם את החזית הבלטית השנייה, שנועדה לתקוף את חזית הארמייה ה-16 הגרמנית. נקבע שאם כוחות החזית יצליחו להשיג את יעדיהם, ניתן יהיה לנצל את ההצלחה להמשך המתקפה לכיוון לטביה. מטרת התוכנית הייתה להביא להשמדת הארמייה ה-18 הגרמנית, כאשר אם תצליח הפעולה בחזית הארמייה ה-16 ניתן יהיה ליצור בסיס מוצק להמשך המתקפה לכיוון חוף הים הבלטי בלטביה.
יחסי הכוחות > הצבא האדום

כוחות הצבא האדום שנועדו להשתתף במבצע כללו את:
חזית לנינגרד בפיקוד לאוניד גובורוב - כ-418 אלף חיילים
חזית וולחוב בפיקוד קיריל מרצקוב - כ-260 אלף חיילים
החזית הבלטית השנייה בפיקוד מרקיאן פופוב - כ-500 אלף חיילים.
הצי הבלטי בפיקוד ולדימיר טריבוץ - כ-90 אלף מלחים וחיילים.
בסך הכול ריכז הפיקוד הסובייטי לקראת המתקפה המתוכננת כ-1,250,000 חיילים, 20 אלף תותחים, 1,580 טנקים ו-1,386 מטוסים. בנוסף לכך, פעלו בעורפה של קבוצת ארמיות צפון הגרמנית עשרות אלפי פרטיזנים סובייטיים.
יחסי הכוחות > ורמאכט

קבוצת ארמיות צפון בפיקוד גאורג פון קיכלר כללה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-16 בפיקוד כריסטיאן הנזן
הארמייה ה-18 בפיקוד גאורג לינדמן
צי האוויר ה-1
לפי הנתונים הסובייטיים, כללה בראשית שנת 1944 קבוצת ארמיות צפון 741 אלף חיילים, 10 אלף תותחים 385 טנקים ו-370 מטוסים, אולם לפי מקורות גרמניים היא כללה רק כ-600 אלף חיילים, 2,400 תותחים ו-146 טנקים. בכל מקרה, אין מחלוקת על כך שערב המתקפה הסובייטית הייתה לכוחות הצבא האדום עדיפות משמעותית על כוחות הוורמאכט שניצבו מולם. אולם הגרמנים יכלו להסתמך על מערך הגנה עמוק וחזק, שנבנה במשך כשנתיים, ונותר כמעט ללא שינוי משנת 1941, עובדה שקיזזה את העליונות המספרית הסובייטית.
המתקפה הסובייטית > השלב הראשון של המתקפה - ינואר 1944

המתקפה של חזית לנינגרד נפתחה ב-14 בינואר, כאשר ארמיית המחץ ה-2 תקפה לכיוון דרום-מזרח ממובלעת אורניינבאום. למחרת הצטרפה למתקפה הארמייה ה-42 של החזית. התקדמות שתי הארמיות הייתה איטית אך ב-20 בינואר חברו כוחות החלוץ הסובייטיים לכוחות שבמובלעת באזור רופשה. ב-21 בינואר החלו יחידות מהארמייה הגרמנית ה-18 בנסיגה מחשש לכיתור. כאשר נודע לפיקוד הסובייטי על הנסיגה הגרמנית פתחו גם הארמייה ה-67 של חזית לנינגרד והארמייה ה-8 של חזית וולחוב במתקפה בגזרתן. בעקבות ההצלחות הצבא האדום ארגן את כוחותיו מחדש תוך שינוי כיווני המתקפה. ב-24 בינואר שוחררה העיר פושקין ופבלובסק. הצבא האדום המשיך בהתקדמות ולקראת סוף החודש הגיע לנהר לוגה ואף הצליח לחצות אותו במספר מקומות.
המתקפה של חזית וולחוב במסגרת מבצע נובגורוד-לוגה החלה ב-14 בינואר מצפון ומדרום לנובגורוד. ב-17 בינואר נפרץ קו ההגנה הגרמני וב-20 בחודש שוחררה נובגורוד. הוחלט להמשיך את המתקפה לכיוון העיר לוגה במטרה לשחרר אותה ולהשתלט על קו מסילת הברזל לנינגרד-מוסקבה. הצבא האדום הצליח להשתלט על מסילת הרכבת החשובה, אך לא הצליח לשחרר את העיירה לוגה, שהייתה צומת דרכים חשובה.
מתקפת החזית הבלטית השנייה על עמדות הארמייה ה-16 החלה כבר ב-12 בינואר. לאחר ארבעה ימי לחימה הושגה התקדמות של 5–10 ק"מ בלבד. ב-16 בינואר הביעה הסטבקה חוסר שביעות רצון מהתקדמות המתקפה. מפקד החזית מרקיאן פופוב הטיל את מלואו האחריות על מפקד הארמייה ה-10 והוא שוחרר מתפקידו. כמו כן, הוחלט לעצור את המתקפה ולאחר התארגנות מחדש לחדש את המתקפה בגזרה אחרת.
המתקפה הסובייטית > תמונת המצב בסוף ינואר

בעקבות הצלחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב הגרמנים נסוגו מפרברי לנינגרד למרחק 70–100 ק"מ מהעיר. המתקפה של החזית הבלטית נכשלה, אך ריתקה את הארמייה-16 ולא אפשרה לה להעביר כוחות לתגבור הארמייה ה-18.
הארמייה ה-18 הצליחה לבצע נסיגה מאורגנת אך מצבה היה קשה. מפקד קבוצת ארמיות צפון גאורג פון קיכלר ביקש מהיטלר אישור לסגת לקו הביצורים העורפי הראשי אך בקשתו לא התקבלה. הוא לא האמין שכוחותיו מסוגלים לבלום את המשך המתקפה הסובייטית בקווי ההגנה הקיימים ולכן שוחרר מתפקידו והוחלף על ידי ולטר מודל.
המתקפה הסובייטית > מבצע נובגורוד-לוגה

בתחילת פברואר המשיכו חזית לנינגרד וחזית וולחוב במתקפה. ארמיית המחץ ה-2 וארמייה ה-43 של חזית לנינגרד תקפו לכיוון נרבה והארמייה ה-67 התקדמה ללוגה מכיוון צפון. הארמיות ה-8, ה-54 וה-59 של חזית וולחוב תקפו אף הן לכיוון לוגה מכיוון מערב. מפקד חזית לנינגרד לאוניד גובורוב היה בדעה שיש להתמקד במתקפה בחלק הצפוני של החזית לכיוון נרבה, אך לאור הקשיים בהם נתקלה המתקפה על לוגה הוא העביר את ארמיית המחץ ה-2 לאזור זה. קבוצת ארמיות צפון הזרימה את עתודותיה לאזור במטרה להחזיק בעיירה לוגה, ולכן ההתקדמות הסובייטית הייתה איטית מאוד. לאחר שבועיים של לחימה, התקדמות כוחות הצבא האדום איימה לכתר את כוחות הארמייה ה-18 במרחב לוגה, והגרמנים נאלצו לסגת מלוגה, ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-12 בפברואר. לאחר כיבוש העיירה פורקה חזית וולחוב ורוב יחידותיה הועברו תחת פיקוד חזית לנינגרד, בעוד ארמיית המחץ ה-1 של החזית סופחה לחזית הבלטית השנייה.
לאחר כיבוש לוגה, המשיך הצבא האדום להתקדם לכיוון פסקוב. הגרמנים נסוגו באיטיות מערבה לקו ההגנה החדש שהוכן מבעוד מועד סמוך לגבול אסטוניה, תוך ניהול פעולות השהיה, ועצרו כאשר הגיעו לשם.
במקביל, ניסתה חזית לנינגרד לכבוש את נרבה. ב-3 בפברואר הצליחו יחידות ארמיית המחץ ה-2 לחצות את נהר נרבה ולהשיג ראשי גשר בגדה המערבית של הנהר מצפון ומדרום לנרבה. הלחימה סביב העיר הייתה קשה והתקדמות הכוחות התוקפים הייתה איטית ביותר. ב-14 בפברואר דרשה הסטבקה לכבוש את העיר עד 17 בחודש, אך אף על פי שהפיקוד הסובייטי הזרים תגבורות לאזור, הצליחו המגינים הגרמניים לבלום את המתקפה. ב-22 בפברואר חזרה הסטבקה ודרשה מפיקוד חזית לנינגרד לכבוש את נרבה, ולהמשיך במתקפה מערבה לאחר כיבוש העיר.
המתקפה הסובייטית > מתקפת החזית הבלטית השנייה

לאחר כיבוש לוגה והתקדמות לכיוון פסקוב באזור נוצר מצב חדש. סטבקה החליטה לחדש את המתקפה בעיקר על ידי ארמיית המחץ ה-3 וארמיית המשמר ה-10. בסוף ינואר קיבלו שלוש הארמיות של החזית פקודה לחדש את המתקפה. מפקדת החזית הייתה פסימית בנוגע להשגת יעדי המתקפה, מכיוון שאותו אזור כבר הותקף מתחילת ינואר ללא הצלחה יתרה. למרות עדיפות ברורה בכוח אדם, לא הצליח הצבא האדום את קווי ההגנה ולאחר התקדמות בכ-15–20 ק"מ נעצרה המתקפה ב-15 בפברואר.
כאשר התברר שהארמייה ה-16 הגרמנית החלה בנסיגה עלה צורך להתחיל במרדף עוד לפני סיום ההכנות למתקפה חדשה. תוך כדי המרדף אחר יחידות גרמניות הגיע הצבא האדום לקו הביצורים הראשי הגרמני. הסובייטים התקדמו מערבה בכ-150–180 ק"מ ונעצרו. תוכנית הסטבקה שכוחות החזית יצליחו לפרוץ את הקו ההגנה הראשי הגרמני לא התממשה, והיחידות שלחמו כחודשיים ללא הפסקה כבר היו מותשות ולא ניתן היה להמשיך במתקפה.
סיכום המבצע

לאחר מספר חודשי לחימה הצליחו כוחות הצבא האדום לאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת לקו ההגנה העורפי החדש (שכונה קו פנתר) שנבנה בקו נרבה - אגם פייפסי - פסקוב. הכוחות הגרמניים ניהלו נסיגה איטית ומסודרת לקו הביצורים החדש, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים. במהלך המתקפה שוחרר כל מחוז לנינגרד וכן שטחים סמוכים וכוחות הצבא האדום השיגו התקדמות של 180–280 ק"מ.
למרות ההישגים הקרקעיים הניכרים של המתקפה הסובייטית, הצליחו הארמיות הגרמניות ה-16 וה-18 להימנע מכיתור, וייצבו מחדש את חזיתן לאחר שנסוגו לקו ההגנה החדש. כל ניסיונות הצבא האדום לכבוש גם את הערים נרבה ופסקוב נכשלו, וכתוצאה מכך הודח מתפקידו מרקיאן פופוב, מפקד החזית הבלטית השנייה, הורד בדרגה ולא מונה יותר למפקד חזית במהלך המלחמה.
להצלחת המבצע היו גם השלכות מדיניות חשובות. בעקבות נסיגת קבוצת ארמיות צפון ממרחב לנינגרד - נובגורוד, הבינה ההנהגה הפינית שהמלחמה אבודה, והחלה לחפש דרכים להתנתק מגרמניה הנאצית ולהגיע להסכמה עם ברית המועצות ביחס לסיום המלחמה.
מפת מתקפת רופשה
מצב הכוחות בסוף ינואר 1944
מצב הכוחות ב-15 בפברואר 1944
מוזס יאקובס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1905 אמסטרדם, הולנד
 פטירה:  9 ביולי 1943 (בגיל 37) סוביבור, פולין
 מידע כללי
 מדינה:  הולנד הולנד
 ספורט
 ענף ספורט:  התעמלות מכשירים 
 
מוזס יאקובס (בהולנדית: Mozes Jacobs;‏ 26 בנובמבר 1905 – 9 ביולי 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928). נספה בסוביבור.
קורות חיים

יאקובס נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של קאטי בליץ (1885–1942) ושמעון יאקובס (1885–1942). הוא התאמן במועדון היהודי Turnvereniging BATO, אחד המועדונים המובילים בעיר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום השמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה שמונה מתעמלים ובהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן וישראל ויינסחנק, ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי. כל הארבעה נספו בשואה. הוא סיים במקום ה-60 בקרב-רב אישי בתוצאה של 190.000 נקודות, שלישי מבין המתעמלים ההולנדים.
קורות חיים > התוצאות באולימפיאדה

| מקצוע | מיקום |
| --- | --- |
קרב-רב אישי: 60
קבוצתי: 8
סוס קפיצות: 49
מקבילים: 55
מתח: 85
טבעות: 55
סוס סמוכות: 21
חייו האישיים

יאקובס נישא לשרה סליוז (1905–1992) ונולדו להם שלוש בנות. הוא עבד כמורה לחינוך גופני. בשנת 1939 עבר עם משפחתו אמסטרדם להולסהורסט, עיירה השוכנת ביער. בשנת 1942, עם כיבוש הולנד על ידי הוורמכט, בנותיו התחבאו במקום מסתור בטוח, ואשתו התחבאה במקלט במשך כ-9 חודשים. הוא התגייס למחתרת שלחמה בכיבוש. ב-1 באפריל 1943 הוא נתפס והועבר למחנה וסטרבורק. משם הועבר למחנה השמדה סוביבור, וב-9 ביולי אותה שנה נרצח. שלושת אחיו נספו אף הם. אשתו ושלוש בנותיו שרדו את השואה.
מוזמביק במשחקים הפאראלימפיים

מוזמביק השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בהמשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה. במשחקי החורף לא נטלה מוזמביק חלק מעולם.
היסטוריה

הספורטאים אותם שלחה מוזמביק למשחקים, התחרו שניהם במרוץ ל-200 מטר והמרוץ ל-400 מטר, והאתלטית, מאריה אליזה מוצ'אבו, התחרתה גם במרוץ ל-100 מטר.
במדליה הראשונה בתולדותיה, זכתה מוזמביק במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) כשהאצנית אדמילסה גוברנו זכתה במדליית הארד בריצת 400 מטר (קטגוריה T12) עם תוצאה של 53.89 שניות, אחרי אוקסנה בוטורצ'וק האוקראינית (53.14 שניות) ואומרה דוראנד הקובנית שקבעה שיא עולם חדש בקטגוריה (51.77 שניות).
ראו גם

מוזמביק במשחקים האולימפיים
מוזמביק במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  המשתתפים באולימפיאדת הנכים לונדון 2012
↑  Women's 400m - T12
למאר אלכסנדר

למאר אלכסנדר (באנגלית: Lamar Alexander; נולד ב-3 ביולי 1940) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. בשנים 2021-2003 כיהן כסנאטור מטעם מדינת טנסי. קודם לכן כיהן כמזכיר מחלקת החינוך של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כמושל טנסי וכנשיא אוניברסיטת טנסי.
ביוגרפיה

אלכסנדר נולד במריוויל שבטנסי, דור שביעי לתושבי המדינה. ב-1962 סיים תואר ראשון בהיסטוריה של אמריקה הלטינית באוניברסיטת ואנדרבילט, ב-1965 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. לאחר הלימודים עבד כרשם בבית המשפט לערעורים ובהמשך שימש יועץ משפטי במטהו של הסנאטור הווארד בייקר ועבד במטהו של ברייס הרלו שהיה איש הקשר של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עם הקונגרס. ב-1972 הקים פירמת עורכי דין פרטית.
בשנים 1979 עד 1987 כיהן כמושל טנסי, כשבשנים 1985–1986 כיהן כיו"ר אגודת המושלים הלאומית. ב-1987 ייסד יחד עם שותפים חברה בתחום טיפול בילדים שב-1997 הונפקה בנאסד"ק. ב-1988 מונה לנשיא אוניברסיטת טנסי. במרץ 1991 מונה למזכיר מחלקת החינוך של ארצות הברית וחבר הקבינט של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1993. בשנים 1996 ו-2000 התמודד ללא ההצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
בעקבות החלטתו של פרד תומפסון לא להתמודד פעם נוספת לכהונה בסנאט של ארצות הברית, החליט אלכסנדר להתמודד לתפקיד שהתפנה. הוא נבחר ב-2002 והושבע לסנאטור בינואר 2003. הוא ניצח גם במערכות הבחירות ב-2008 וב-2014. מאז תחילת 2015 הוא מכהן כיו"ר ועדת הבריאות, חינוך, עבודה ופנסיה. ב-17 בדצמבר 2018 הכריז אלכסנדר כי אין בכוונתו להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2020. בנובמבר 2020 נבחר ביל הגרטי, לשעבר שגריר ארצות הברית ביפן, לייצג את טנסי בסנאט במקומו של אלכסנדר. כהונתו של אלכסנדר הגיעה לידי תום עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
אלכסנדר נשוי ואב לארבעה. הוא פרסביטריאני באמונתו. אלכסנדר בוגר תנועת הצופים בארצות הברית ואף קיבל את אות "צופה הנשר", האות הגבוה ביותר שניתן לקבל בצופי אמריקה.
הערות שוליים

↑  ג'סיקה טיילור, Tennessee Sen. Lamar Alexander, A Bipartisan Dealmaker, Will Retire In 2020, באתר NPR‏, 17 בדצמבר 2018 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007337237405171  CiNii: DA04144793  GND: 1162308583  ISNI: 0000 0000 8446 4363  LCCN: n81044263  NARA: 10569252  NDL: 00743067  NTA: 131560786  SNAC: w6k17t8m  US Congress: A000360  VIAF: 43157179   WorldCat (עם VIAF): 43157179
מוזס בילינגס

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1809 אמהרסט, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1884 (בגיל 75) אירי, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור פורטרטים 
 
מוזס בילינגס (באנגלית: Moses Billings;‏  15 בינואר 1809 – 14 באוגוסט 1884) היה צייר וצלם אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו.
ביוגרפיה

מוזס בילינגס נולד באמהרסט, ניו המפשייר, ב-15 בינואר 1809. מעט ידוע על ראשית חייו. על פי מגוון מקורות, הוא הגיע בצעירותו לסינסינטי, מחוז אורנג', ניו יורק, קליבלנד, מסצ'וסטס, ובמקומות אחרים בניו אינגלנד. סביר להניח כי בצעירותו, הוא למד להיות סנדלר, שכן הוא רשום בספריה העירונית של סינסינטי בשנת 1831 כסנדלר. הוא התחתן עם ג'יין וילקינס (בתם של תומאס ומרי וואלאס וילקינס, משפחה מכובדת באותה עת) ב-27 באוקטובר 1835.
בילינגס היה אוטודידקט, ו"נולד עם כל האינסטינקטים של אמן". לא ידוע בדיוק מה היו מקורות הידע שלו. כנראה הרבה מהידע שלו באמנות הגיע מתחריטים, ליטוגרפיות והדפסים של יצירות מפורסמות. סביר להניח שבילינגס הכיר את עבודתו של סמואל מורס. עם שובו של מורס מאירופה, הוא ניסה ליישם אלמנטים של ציור היסטורי שלמד ממורו, בנג'מין וסט. כשניסיונותיו לא הצליחו במידה רבה, הוא פנה לציור דיוקנאות. מורס טייל רבות במסצ'וסטס ובניו המפשייר בין השנים 1816 ל-1820, והתגורר בקונקורד, ניו המפשייר, במרחק של 48 ק"מ בלבד מביתו של בילינגס באמהרסט.
יצירה

עבודתו הראשונה של בילינגס שזיכתה אותו בפרסום ציבורי הייתה דיוקן באורך מלא של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון. הציור זכה לשם "אבי ארצו", והוצג בתהלוכה פוליטית ב-10 בספטמבר 1840. העיתון המקומי דיווח למחרת כי "הדיוקן הצבעוני של ג'ורג 'וושינגטון הוסיף צבע למצעד." דיוקן זה צויר יותר כדי למשוך תשומת לב של העין הציבורית, והוא לא בהכרח הדגים את סגנונו. עם זאת, הדבר עזר לבילינגס להתחיל את הקריירה שלו כאמן פורטרטים קבוע.
כדי להתפרנס, בילינגס נאלץ לעיתים קרובות לקבל גם עבודות שאינן דיוקנאות, כמו ציור שלטים, קישוט רהיטים ומשימות אחרות של מלאכה. עם זאת, בניגוד לג'יימס באומן כמה עשורים קודם לכן, בילינג הצליח לקיים קריירה כצייר פורטרטים באופן קבוע.
עם התפתחותו של הדאגרוטיפ בשנות ה-40 של המאה ה-19, תפקידו של צייר הדיוקנאות פחת באופן כללי, משום שכעת היה הרבה יותר קל והרבה יותר זול להציג את דמות הלקוח במתכונת חזותית. בעוד שציירי פורטרטים רבים איבדו עסקיהם בתחרות עם הדאגרוטיפ, בילינגס התחיל לייצר בעצמו הדפסי דאגרוטיפ. לא ידוע בדיוק אילו הדפסים נוצרו על ידי מוזס בילינגס כי הם נחתמו בצידי הלוח. בשל שיטות האחסון המסורתיות של לוחות הדאגרוטיפ, החתימה הפכה לרוב לבלתי קריאה. עם זאת, באופן כללי צוין, כי הדפסי הדאגרוטיפ שלו הראו כישרון ואומנות ברמה גבוהה יותר מזו של צלמים חובבים. אף שלא ידוע בדיוק אילו צילומים היו שלו, ידוע שהוא נטש את הצילום במידה רבה בשנות ה -50, המשיך לצייר דיוקנאות של אנשים על בד.
בפברואר 1846 בילינגס נסע לעבודה לוושינגטון הבירה שם צייר דיוקנאות של דמויות שונות בעלות חשיבות פוליטית, בעיקר דולי מדיסון וג'ון קווינסי אדמס. דיוקנו של אדמס נודע בשל הביטוי האנושי שלכד את מה שאדמס עצמו כינה "דיוקנאות הלב האמיתיים".
בעוד שמוזס בילינגס מעולם לא זכה להכרה לאומית בקנה מידה גדול, הוא זכה להצלחה רבה בקנה מידה מקומי כצייר פורטרטים. הוא המשיך לצייר עד לסביבות 1880, כאשר בריאותו התדרדרה כבר.
כאשר נפטר בשנת 1884, עבודתו הוצגה בוושינגטון הבירה, סינסינטי, קליבלנד, ומקומות שונים בצפון מערב פנסילבניה.
הערות שוליים

↑  Moses Billings - Biography, www.askart.com
1 2 3  Kelly, Elizabeth K. The Journal of Erie Studies, Volume 9, Number 1: Spring 1980. "Moses Billings: 19th Century Portrait Painter."
↑  Erie Gazette, September 11, 1840
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2002021066  VIAF: 59018298   WorldCat (עם VIAF): 59018298 
מוזס בילינגס, דיוקן הנשיא ג'ון קווינסי אדמס
לינור גורליק

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1975 (בת 49) דניפרופטרובסק, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1989
 שפות היצירה:  רוסית 
 בן זוג:  ולדימיר ארמילוב
 www.linorg.ru
 
לינור יוליה גורליק (נולדה ב-9 ביולי 1975 בדנייפרופטרובסק, אוקראינה) היא סופרת, משוררת, מסאית, מחזאית ומתורגמנית ישראלית-רוסית הכותבת בעיקר בשפה הרוסית. יצירותיה יוצאות הדופן כוללות 20 ספרי סיפורת, שירה וספרי ילדים.
גורליק היא מבין ראשוני הסופרים הרוסיים שזכו לפרסום ברשת האינטרנט שם היא פעילה עד היום ומאז 2014 משמשת כעורכת ראשית של פורטל Booknik.ru המוקדש לספרות ותרבות יהודיים. גורליק כותבת סיפורים קצרים שמשקפים את האבסורד בחיים ברוסיה הפוסט-סובייטית. בנוסף, גורליק חוקרת ומלמדת תאוריית אופנה במחלקה למדעי הרוח ב- Russian State University ובבית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה.
גורליק תרגמה לרוסית את ספריו של אתגר קרת.
ביוגרפיה

גורליק נולדה ב-1975 בדנייפרופטרובסק, וב-1989, בתחילת גל העלייה הגדול עברה לישראל. ב-1994 סיימה לימודי מחשבים באוניברסיטת בן-גוריון והחלה לעבוד כמתכנתת ומנהלת שיווק בתחום ההייטק. בשנת 2001 חזרה למוסקבה, שם החלה להתפרסם והפכה לסופרת מוכרת. ב-2014, על רקע קשיים שהשלטונות ברוסיה החלו להערים על אזרחים זרים שביקשו לעבוד שם גורליק חזרה לישראל. כיום חיה ועובדת במוסקבה ובתל אביב. נשואה לוולדימיר ארמילוב. עד כה ספריה טרם תורגמו לעברית.
פרסים שזכתה בהם

2003 - פרס Triumph Young Award, פרס רוסי עצמאי בגין הצטיינות בספרות ואמנות
2012 - Portal Award, פרס בינלאומי עבור ספרות פנטסיה וביקורת.
לקריאה נוספת

ליזה רוזובסקי, בחו"ל הם זוכים להצלחה עצומה. בישראל הם חיים באלמוניות גמורה, באתר הארץ, 9 ביולי 2020
הערות שוליים

1 2 3 4  Linor Goralik, joseph brodsky fellowship fund, ‏2016
↑  Linor Goralik, Live Journal
↑  Found Life, Columbia University Press
↑  Maya Vinokour, THE VOICES OF LINOR GORALIK, Music & Literature, ‏28.11.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282873205171  BIBSYS: 10043951  GND: 13355001X  ISNI: 0000 0000 7879 7735  LCCN: nr00011744  LNB: 000227575  NKC: xx0065725  SELIBR: 348232  SUDOC: 197898718  VIAF: 23332751   WorldCat (עם VIAF): 23332751
טימור מירושניצ'נקו

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1986 (בן 38) קייב, מחוז קייב, אוקראינה 
 מדינה:  אוקראינה 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למדעי התעופה 
 פרופיל ב-IMDb
 
טימור ואלריוביץ' מירושניצ'נקו (באוקראינית: Тімур Валерійович Мірошниченко; נולד ב-9 במרץ 1986) הוא מגיש טלוויזיה אוקראיני.
ביוגרפיה

מירושניצ'נקו נולד בקייב וכשלמד באוניברסיטה היה חבר בקבוצת הסטודנטים בתחרות ק.ו.ן.
ב-2005 החל את הקריירה שלו בטלוויזיה כששימש כפרשן של אירוויזיון הילדים 2005 וזו הייתה תחרות אירוויזיון הילדים הראשונה ששודרה באוקראינה.
ב-2007 החל לשמש כפרשן של תחרות האירוויזיון וב-2008 החל ללמוד באוניברסיטה הלאומית ולתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה במדינתו.
ב-2011 החל להנחות את התחרות המקדימה לבחירת נציגות אוקראינה באירוויזיון, הוא הנחה את תחרות אירוויזיון הילדים 2009 ואירוויזיון הילדים 2013. הוא נבחר להיות מנחה הגרין רום באירוויזיון 2017.
מאגר גנים

בגנטיקה של אוכלוסיות מאגר גנים (אנגלית: Gene pool) הוא הסכום הכולל של אללים ייחודיים במין או באוכלוסייה. מאגר גנים גדול מצביע על מגוון גנטי רחב, המקושר עם אוכלוסיות חזקות שיכולות לשרוד פרצים של ברירה חזקה. מגוון גנטי נמוך יכול לגרום לירידה בכשירות הביולוגית ולהגדיל את הסיכוי להכחדה.
כאשר לכל הפרטים באוכלוסייה יש פנוטיפ זהה לגבי תכונה מסוימת הם ידועים כמונומורפים. כאשר ניתן לצפות בפרטים בווריאנטים שונים של תכונה מסוימת אומרים עליהם שהם פולימורפיים.
טיילר רייק: חילוץ

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  Ciudad 
 בימוי:  סם הרגרייב 
 הופק בידי:  כריס המסוורת', ג'ו רוסו, אנתוני רוסו 
 תסריט:  ג'ו רוסו 
 שחקנים ראשיים:  Rudhraksh Jaiswal Priyanshu Painyuli Shataf Figar גולשיפתה פראהאני Randeep Hooda דייוויד הארבור כריס המסוורת' 
 מוזיקה:  הנרי ג'קמן  אלכס בלצ'ר
 צילום:  ניוטון תומאס סיגל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  AGBO  Thematic Entertainment  India Take One Productions  T.G.I.M. Films
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  24 באפריל 2020 
 משך הקרנה:  116 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, בנגלית, הינדי 
 סוגה:  סרט פעולה 
 סרט הבא:  טיילר רייק: חילוץ 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
טיילר רייק: חילוץ (באנגלית: Extraction) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2020 בבימויו של סם הרגרייב ותסריט מאת ג'ו רוסו, המבוסס על רומן גרפי בשם סיודד (Ciudad) מאת אנדי פארקס, ג'ו רוסו, אנתוני רוסו, פרננדו לאון גונזלס ואריק סקילמן. בסרט מככבים כריס המסוורת', רודהראקש ג'איסוול, פאנקאג' טריפאתי, רנדיפ הודה, גולשיפטה פארהני, סוראג' ריקאמה ודייוויד הארבור. הסרט הופץ לצפייה ב-24 באפריל 2020 על ידי נטפליקס.
עלילה

שכיר החרב טיילר רייק, הוא בוגר יחידת SASR‏ (Special Air Service Regiment, גדוד שירות האוויר המיוחד של צבא אוסטרליה) אשר נשכר להציל את בנו החטוף של סוחר הסמים הגדול בהודו מהעיר דאקה, בנגלדש.
לאחר שהציל את אובי, הילד שנחטף, סוחר הסמים הגדול בבנגלדש, אמיר אסיף (שחטף את אובי), קורא לסגר על העיר. בתוך כך, העוזר של אביו של אובי, סאג'ו, פועל בכוחות עצמו להחזיר את הילד. אמנם בתחילה רייק וסאג'ו נלחמים זה בזה כדי לקחת את אובי אך הנסיבות מכריחות אותם להתאגד לקרב נגד חיילים ושוטרים מושחתים כדי לצאת מהעיר.
במהלך הקרב נהרג סאג'ו על ידי מנהיג הצבא המושחת שבעצמו מחוסל על ידי ניק חאן, שותפתו של רייק. רייק ממשיך לחפות על בריחתם וכשהוא מבין שהם בסכנה הוא שולח את אובי משם ובסופו של דבר נפצע אנושות על ידי אחד הצעירים של אמיר, פרהאד (שרצה להוכיח את עצמו בפני אמיר בעצם הריגת רייק). בשלב הזה, רייק נופל מהגשר אל הנהר הסמוך. צוות שכיר חרב מוציא את אובי בהצלחה מהעיר ומביא אותו למומבאי, הודו.
שמונה חודשים לאחר מכן, ניק חאן הורגת את אמיר בחדר השירותים של מסעדה בה אכל ארוחה בזמן שאובי צלל בבריכת השחייה של בית הספר שלו כדי לזכור את רייק. אחרי שהוא יוצא מהבריכה הוא מבחין במישהו שצופה בו.
שחקנים ודמויות

כריס המסוורת' בתפקיד טיילר רייק - לוחם SASR לשעבר שהפך לשכיר חרב
רודהראקש ג'איסוול בתפקיד אובי מהג'אן - בנו של סוחר סמים הודי
רנדיפ הודה בתפקיד סאג'ו - חייל הכוחות המיוחדים ההודיים לשעבר ומאבטחו של אובי
פריאנשו פאיניולי בתפקיד אמיר אסיף - סוחר סמים מבנגלדש שחטף את אובי
גולשיפטה פארהני בתפקיד ניק חאן - שכירת חרב ושותפתו של רייק
סוראג' ריקאמה בתפקיד פרהאד - אחד העוזרים של אמיר
דייוויד הארבור בתפקיד גאספר - חברו של רייק המתגורר בדאקה
אדם בסה בתפקיד יאז חאן
שטף פיגאר בתפקיד קולונל ביחידת העלית העובד אצל אמיר
נהאה מהג'אן בתפקיד נייסה - אשתו של סאג'ו
סם הרגרייב בתפקיד גאיטן
פאנקאג' טריפאתי בתפקיד סוחר סמים הודי ואביו של אובי