stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה > קיסר > מדיניות פנים

קונרד לא הוכיח את גדולתו רק במלחמות אלא גם בעליונות המשפט בעניינים כלגליזציה תרבותית בסקסוניה, והקמת חוקה פדרלית בלומברדיה. בשנת 1028, בבית משפט מלכותי באאכן, בירתו העתיקה של קרל הגדול, הכריז קונרד על בנו היינריך, להיות לו ליורש. בשנת 1036 קונרד חיתן את היינריך עם בתו של קנוט הגדול, מלך אנגליה לשיפור היחסים עם ממלכת האי.
רודולף השלישי, דוכס בורגונדיה חסר היורשים הבטיח את כס ממלכתו להיינריך השני, אך רודולף נפטר לבסוף בשנת 1032 לאחר מותו של היינריך השני ועל כן כתר ממלכתו הועבר לקונרד השני אשר נדרש להתמודד נגד שני נסיכים לוחמים עד אשר אלו נשבעו לו אמונים שנתיים אחר כך בציריך.
על אף הקשר הטוב בין האב לבן, היינריך הראה פעמים רבות עצמאות מלאה מאביו כגון הפעם בה יצר הסכם שלום עם אישטוואן הראשון, מלך הונגריה בלי עירובו של אביו והפעם בה נשבע אמונים לדוכס קרינתיה לעולם לא לפעול נגדו, דבר זה אשר יצר ניגוד עניינים בין האב לבן הביא להשבתו של היינריך אל כיסו בהשפלה.
ביוגרפיה > קיסר > שנים אחרונות

בשנת 1036 הופיע קונרד באיטליה בשנית לדין על עונשו של ידידו לשעבר הארכיבישוף אריברט ממילאנו אשר פעל נגדו במרד של שני נסיכים באיטליה. אריברט אשר ניסה להחליף את שלטונו של קונרד על הכס הקיסרי הושם במאסר, ממנו ברח והחל להרים מרד במילאנו. בעזרת כישורים דיפלומטים קונרד צלח בניתוק אריברט מהסימפטיים אליו בלומברדיה כמו גם מתומכיו בלורן. במצב זה היה יכול קונרד להתקדם בשנת 1038 לדרום איטליה שם חבר עם שני נסיכים תומכים בסלרנו וביחד הם הפילו את מרידתו של הארכיבישוף.
בדרכו חזרה מאיטליה על עבר הים האדריאטי, צבאו של קונרד חלה בשפעת קייצית אשר הביאה למותם של שניים מילדיו של קונרד. קונרד עצמו חזר בשלום לגרמניה ואף נפגש עם מספר בתי משפט קיסריים בנושאים עיקריים אך מנקודה זאת והלאה מצבו התדרדר עד אשר נפטר בשנת 1039 ובנו היינריך ירש אותו.
ראו גם

היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
הערות שוליים

1 2  Boyd H. Hill Jr, Medieval Monarchy in Action, the German Empire from Henry I to Henry IV, George Allen and Unwin LTD, 1972, עמ' 70–72
↑  T.F. Tout, M.A, D.Litt, The Empire and the Papacy, 918-1273, תשיעית, לונדון: Rivingtons, 1921
| מלכים וקיסרים גרמניים |
| --- | --- | --- |
| פרנקיה המזרחית (843–918) | קרל השני • לודוויג הראשון • לודוויג השני • קרלומן • לודוויג השלישי • קרל השלישי • ארנולף • לודוויג הילד • קונראד הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| ממלכת גרמניה (919–962) | היינריך הצפר • אוטו הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| האימפריה הרומית הקדושה (962–1806) | אוטו הראשון • אוטו השני • אוטו השלישי • היינריך השני • קונראד השני • היינריך השלישי • היינריך הרביעי • היינריך החמישי • לותאר השלישי • קונראד השלישי • פרידריך הראשון • היינריך השישי • פיליפ משוואביה • אוטו הרביעי • פרידריך השני • קונראד הרביעי • רודולף הראשון • אדולף • אלברכט הראשון • היינריך השביעי • לודוויג הרביעי • קרל הרביעי • ונצל • רופרכט • זיגיסמונד • אלברכט השני • פרידריך השלישי • מקסימיליאן הראשון • קרל החמישי • פרדיננד הראשון • מקסימיליאן השני • רודולף השני • מתיאס • פרדיננד השני • פרדיננד השלישי • לאופולד הראשון • יוזף הראשון • קרל השישי • קרל השביעי • פרנץ הראשון • יוזף השני • לאופולד השני • פרנץ השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה של הריין (1806–1813) | נפוליאון בונפרטה | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הגרמנית (1815–1848) | פרנץ השני • פרדיננד הראשון • פרנץ יוזף הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871) | וילהלם הראשון | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
| הקיסרות הגרמנית (1871–1918) | וילהלם הראשון • פרידריך השלישי • וילהלם השני | גרמניה    האימפריה הרומית הקדושה    גרמניה הנאצית (1933–1935) |
פורטל גרמניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291791405171  BIBSYS: 90671236  BnF: cb123310313 (data)  CANTIC: a11187220  GND: 118565079  HDS: 029195  ISNI: 0000 0001 1668 3270  LCCN: nr90002219  NKC: jx20050407003  NLG: 261444  NTA: 070623074  SUDOC: 032240929  VcBA: 495/85010  VIAF: 71238083   WorldCat (עם VIAF): 71238083 
הכתר הקיסרי של האימפריה הרומית הקדושה (אנ'), הושם על ראשו של קונרד בידי האפיפיור יוחנן התשעה־עשר בעת שהאחרון הכתיר אותו. הופקד לתצוגה במוזיאון בווינה.
קנריץ' ויליאמס

| --- | --- |
 לידה:  2 בדצמבר 1994 (בן 29) וייקו, טקסס, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  1.98 מטרים
 מספר:  34
 מכללה:  האוניברסיטה הנוצרית של טקסס
 דראפט:  לא נבחר, 2018
 קבוצות כשחקן
 2018–2020 2020–:  ניו אורלינס פליקנס אוקלהומה סיטי ת'אנדר
קנריץ' לו ויליאמס (באנגלית: Kenrich Lo Williams; נולד ב-2 בדצמבר 1994) הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
קריירת מכללות

ויליאמס נולד וגדל בעיר וייקו שבטקסס, ובשנת 2013 החל ללמוד ב"מכללה הקדם-אקדמית של ניו מקסיקו". שנה לאחר מכן עבר לאוניברסיטה הנוצרית של טקסס ("TCU") ושיחק עם קבוצת הכדורסל שלה בליגת המכללות במשך שלוש עונות. בעונתו האחרונה באוניברסיטה, בה שיתף פעולה עם הקלע דזמונד ביין, רשם ממוצעים של 13.2 נקודות, 9.3 ריבאונדים, 3.9 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
קריירת משחק > ניו אורלינס פליקנס

לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA‏ 2018, חתם ויליאמס על חוזה בניו אורלינס פליקנס. בשתי עונותיו בקבוצה פתח בכמחצית מהמשחקים בהם שותף, ותרם 4.9 נקודות ו-4.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קריירת משחק > אוקלהומה סיטי ת'אנדר

לקראת עונת 2020/2021 הועבר ויליאמס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות בו היו מעורבות גם מילווקי באקס ודנוור נאגטס. בעונתו הראשונה באוקלהומה סיטי הציג יכולת טובה כשחקן ספסל, עם 8.0 נקודות בממוצע למשחק ב-53.3% קליעה מהשדה ו-44.4% קליעה לשלוש.
סטטיסטיקה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018/2019 | ניו אורלינס | 46 | 29 | 23.5 | 0.384 | 0.333 | 0.684 | 4.8 | 1.8 | 1.0 | 0.4 | 6.1 |
| 2019/2020 | ניו אורלינס | 39 | 18 | 21.3 | 0.347 | 0.258 | 0.346 | 4.8 | 1.5 | 0.7 | 0.5 | 3.5 |
| 2020/2021 | אוקלהומה סיטי | 66 | 13 | 21.6 | 0.533 | 0.444 | 0.571 | 4.1 | 2.3 | 0.8 | 0.3 | 8.0 |
| 2021/2022 | אוקלהומה סיטי | 41 | 0 | 21.9 | 0.461 | 0.339 | 0.545 | 4.5 | 2.2 | 0.9 | 0.2 | 7.4 |
| 2022/2023 | אוקלהומה סיטי | 53 | 10 | 22.8 | 0.517 | 0.373 | 0.436 | 4.9 | 2.0 | 0.8 | 0.3 | 8.0 |
| 2023/2024 | אוקלהומה סיטי | 69 | 1 | 14.9 | 0.468 | 0.397 | 0.500 | 3.0 | 1.3 | 0.6 | 0.1 | 4.7 |
| קריירה | קריירה | 322 | 71 | 20.6 | .468 | .360 | .519 | 4.2 | 1.9 | .8 | .3 | 6.4 |
סטטיסטיקה > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2023/2024 | אוקלהומה סיטי | 7 | 0 | 4.5 | 0.250 | 0.000 | - !— | 1.1 | 0.4 | 0.1 | 0.0 | 0.6 |
| קריירה | קריירה | 7 | 0 | 4.5 | 0.250 | 0.000 | - !— | 1.1 | 0.4 | 0.1 | 0.0 | 0.6 |
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של ויליאמס בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  ניו אורלינס מחתימה את ויליאמס וגרין, באתר הקבוצה, 24 ביולי 2018
↑  הת'אנדר מצרפים חמישה שחקנים, באתר הקבוצה, 24 בנובמבר 2020
קיפול נייר לשניים

תרשים של נייר המקופל בכיוון אחד ארבע פעמים
האתגר של קיפול נייר לשניים מספר פעמים רב, משמש כהדגמה פופולרית לקצב גידול מעריכי. צורה נפוצה של האתגר היא ניסיון לקפל דף נייר בגודל רגיל 10 פעמים לשניים קיפול אחרי קיפול מבלי לפתוח את הקיפולים. ניסיון לעשות זאת נתקע לאחר 6–8 קיפולים בהתאם לסוג הנייר. ברור שאם מגדילים את הנייר מספיק או משתמשים בנייר דק מספיק אז ניתן לקפל (לפחות באופן תאורטי) כל מספר קיפולים. היוריסטיקה פשוטה מראה כי אם מגדילים את הנייר פי 8 בקירוב (או לחלופין הופכים אותו לדק פי 8) אז ניתן להוסיף עוד שני קיפולים.
בשנת 2001 הוכיחה והדגימה תלמידת תיכון בשם בריטני גאליוון (Britney Gallivan) (ילידת 1985) את ההתנהגות של קיפול גיליון לשניים. גאליוון פיתחה נוסחה למספר הקיפולים שניתן לבצע בהינתן גודל ועובי הנייר. הנוסחה התבססה על מודל פשטני אך מדויק למדי של התנהגות הנייר בעת קיפול. גאליוון אף השיגה גיליון גדול דיו של נייר וקיפלה אותו לשניים 12 פעמים.
פתרון הבעיה

גאליוון פתרה את הבעיה בעקבות שאלת אתגר אשר ניתנה לה בשיעור מתמטיקה בתיכון - לקפל נייר 12 פעמים. גאליוון, בניסיון להבין את הגורם המקשה על הקיפול, ניסחה את המשוואה המתמטית המתארת את התנאי המגביל קיפול של נייר בעובי t בכיוון אחד, n פעמים. היא הדגימה כי אורך הנייר המינימלי, L, הדרוש לשם הקיפול ניתן על ידי המשוואה:  L={\frac {\pi t}{6}}(2^{n}+4)(2^{n}-1).
לאחר פתרון המשוואה היא הדגימה את הפתרון הלכה למעשה ובתחילת 2002 קיפלה נייר טואלט באורך 1200 מטרים 12 פעמים.
גאליוון אף ניסחה את הגורם המגביל קיפול נייר בעובי t בכיוונים מנוגדים מספר פעמים השווה ל-n וגילתה שבקירוב רוחב הנייר המינימלי, W, הדרוש לשם כך הוא:
 W=\pi t2^{{\frac {3}{2}}\left(n-1\right)}.
סדרי גודל בקיפול מרובה

מכיוון ש- \ 0.1\cdot 2^{42} מילימטרים הם יותר מ-400,000 קילומטרים, קיפול של דף נייר בעובי 0.1 מ"מ 42 פעמים ייצור ערימה שגובהה גדול מהמרחק בין כדור הארץ לירח. לפי הנוסחה של גאליוון, אורך הנייר הדרוש לסדרת קיפולים כזו הוא כ- \ 10^{18} קילומטרים, שהם כ-10,000 פעמים המרחק לאלפא קנטאורי ובחזרה.
הנוסחה של גובה הנייר אחרי N קיפולים
N=מספר הקיפולים
T=עובי הדף
X=גובה הדף שייווצר
X=T\cdot 2^{N}
הגעה לגובה מסוים
כדי להגיע לגובה ספציפי בעזרת קיפולי נייר מסוג זה אפשר להיעזר בנוסחה הבאה: נשתמש באותם משתנים מהפסקה הקודמת (ה-X וה-T באותן יחידות מידה).
N=log_{2}(X/T)
דוגמאות
אם ניקח דף רגיל בעובי של 0.05 מ"מ ונקפל אותו 15 פעמים הוא יהיה בגובה מטר וחצי בערך.
אחרי 24 פעמים 800 מטר.
אחרי 43 פעמים נגיע לירח.
אחרי 52 פעמים נגיע לשמש ונוכל לחזור גם חצי דרך חזרה.
אחרי 84 פעמים הגובה יהיה יותר גדול מהקוטר של הגלקסיה שלנו.
ראו גם

מתמטיקה של קיפולי נייר
אוריגמי
לקריאה נוספת

Britney C. Gallivan, How to fold paper in half twelve times (an "impossible challenge" solved and explained), Historical Society of Pomona Valley, Pomona California, 2002
בריטני גאליוון
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קנת' ביאנקי

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1951 (בן 73) רוצ'סטר, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kenneth Alensio Bianchi 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  המכללה הקהילתית של מונרו 
 תקופת הפעילות:  1977–1979 (כשנתיים) 
 
קנת' אלזיו ביאנקי (באנגלית: Kenneth Alessio Bianchi; נולד ב-22 במאי 1951) הוא חוטף, אנס ורוצח סדרתי אמריקאי, ביצע את רציחות "החונקים מהילסייד" (החונקים ממורד הגבעה) יחד עם בן דודו אנג'לו בואנו בלוס אנג'לס, וכן רצח שתי נשים נוספות באופן עצמאי בוושינגטון די. סי.. בימים אלה מרצה מאסר עולם בבית הכלא של מדינת וושינגטון.
ביאנקי חשוד גם בביצוע רציחות האלף בית, סדרה של שלוש רציחות שאירעו בעיר הולדתו רוצ'סטר, ניו יורק.
ביוגרפיה

קנת' אלזיו ביאנקי נולד ב-22 במאי 1951 ברוצ'סטר שבניו יורק. אימו הייתה פרוצה אלכוהוליסטית שמסרה אותו לאימוץ בהיותו בן שבועיים. הוא נלקח לאימוץ באוגוסט 1951 על ידי ניקולס ביאנקי ואשתו פרנסיס והיה בנם היחיד, פרנסיס הייתה אחות אמו של אנג'לו בואנו.
ביאנקי היה ילד בעייתי מגיל צעיר, אימו המאמצת תיארה אותו כ"שקרן כפייתי" מהרגע שבו למד לדבר. הוא היה נופל לתרדמת דמוית טרנס בה עיניו היו מתגלגלות לאחור והוא איבד כל קשר לסביבתו הקרובה, רופא שאבחן אותו בגיל חמש קבע כי הוא סובל מהתקפי ניתוק. נוסף על כך, הוא נלקח לבדיקות רפואיות תכופות בשל בריחות שתן מרובות. הרופאים בחנו את איברי מינו פעמים רבות כדי לנסות לאבחן את מקור הבעיה והדבר גרם לו להשפלה גדולה. לביאנקי היו הפרעות התנהגותיות והוא נטה להתקפי זעם; אימו שלחה אותו לאבחון וטיפול אצל פסיכיאטר והוא אובחן כסובל מהתנהגות פסיבית-אגרסיבית בגיל 10. מבחן אינטליגנציה שעבר בגיל 11 קבע כי מנת המשכל שלו עמדה על 116, אך למרות יכולתו השכלית הגבוהה ציוניו היו נמוכים והוא עבר שני בתי ספר יסודיים כי לא הסתדר עם מוריו. אמו כינתה אותו "עצלן" והמורים התלוננו שאינו מתאמץ ואינו משקיע כפי יכולתו.
ניקולס ביאנקי מת באופן פתאומי מדלקת ריאות בשנת 1964, וקנת' הצעיר סירב לבכות או להפגין רגשות אחרים של עצב. בעקבות מותה של בעלה, פרנסיס נהפכה למפרנסת היחידה במשפחה והיא נהגה להשאיר את ביאנקי במשך ימים בבית במקום לשלוחו ללימודים בתיכון. זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, ביאנקי נישא לחברתו בשנת 1971, הנישואים החזיקו מעמד 8 חודשים בלבד. כפי הנראה היא עזבה אותו מבלי להסביר מדוע. הוא נשר מלימודים במכללה לאחר סמסטר אחד בלבד ונדד בין מקומות עבודה שבהם עסק בתפקידים פשוטים, עד שמצא עבודה בתור מאבטח בחנות תכשיטים. הדבר הקנה לו את האפשרות לגנוב פריטים יקרי ערך ולחלק אותם לחברותיו ולפרוצות שהכיר כדי לקנות את אמונן. בגלל שהרבה לפרוץ ולגנוב                                                                                                                                                                                                                                      הוא הירבה לנדוד בדרכים והחליף כתובות רבות.
בשנת 1977 הגיע ללוס אנג'לס והחל לבלות זמן במחיצת בן-דודו, אנג'לו בואנו, שהרשים אותו בבגדיו היוקרתיים, בתכשיטיו, וביכולתו להשיג כל בחורה שרצה ול"העמידה במקומה הראוי". בפרק זמן קצר מאז חברו זה לזה, הם החלו לעסוק כסרסורי זונות, ובסוף שנת 1977 החלו לבצע רציחות. עד לשנת 1979 שבה נעצרו, הם הספיקו לאנוס ולרצוח עשר נשים.
רציחות

ביאנקי ובואנו סיירו ברחבי לוס אנג'לס במכוניתו של בואנו והשתמשו בתגי משטרה מזויפים כדי להונות נשים שהם שוטרים סמויים. קורבנותיהם היו נשים וילדות בגילאי 12 עד 28 מאזורים שונים במדינה. הם הורו לקורבנותיהם להיכנס למכונית בטענה כי מדובר ברכב משטרתי מסווה, נסעו לביתו של בואנו ושם עינו ואנסו אותן. הקורבנות היו:
יולנדה וושינגטון, בת 19 נרצחה ב-17 באוקטובר 1977
ג'ודית לין מילר, בת 15 נרצחה ב-31 באוקטובר 1977
ליסה קסטין, בת 21 נרצחה ב-6 בנובמבר 1977
ג'יין קינג, בת 28 נרצחה ב-10 בנובמבר 1977
דולורס קפדה, בת 12 נרצחה ב-13 בנובמבר 1977
סוניה ג'ונסון, בת 14 נרצחה ב-13 בנובמבר 1977
קריסטינה ווקלר, בת 20 נרצחה ב-20 בנובמבר 1977
לורן וגנר, בת 18 נרצחה ב-29 בנובמבר 1977
קימברלי מרטין, בת 17 נרצחה ב-9 בדצמבר 1977
סינדי לי הודספת', בת 20 נרצחה ב-16 בפברואר 1978
קארן מנדיק, בת 22 נרצחה ב-11 בינואר 1979
דיאן ולדר, בת 27 נרצחה ב-11 בינואר 1979
צמד הרוצחים נהג להתעלל מינית בנשים לפני שחנק אותן למוות. בנוסף לחניקה הם רצחו את הקורבנות גם בשיטות נוספות כגון זריקה קטלנית, שוק חשמלי והרעלה בפחמן דו-חמצני. בעודו מעורב ברציחות, ביאנקי ניסה להתקבל ליחידת המשטרה של לוס אנג'לס ואף הצטרף לשוטרים ותיקים בניידות בניסיון ללכוד את החונקים מן הגבעה.
לילה אחד, בעודם ניסו לתכנן ולבצע את רציחתם המשותפת ה-11 במספר, ביאנקי גילה לבואנו שהוא הצטרף לשוטרים בניידות המשטרה ושהם תחקרו אותו לגבי מקרי הרצח. בואנו זעם ואיים להרוג את ביאנקי אם זה האחרון לא יימלט מידית לבלינגהאם וושינגטון. ביאנקי פעל לפי איומו של בואנו במאי 1978.
ב-11 בינואר 1979, בהיותו עובד כשומר, ביאנקי פיתה שתי סטודנטיות לבניין עליו שמר. הנשים היו קארן מנדיק בת ה-22 ודיאן ולדר בת ה-27, שתיהן סטודנטיות באוניברסיטת ווסטרן וושינגטון. הוא דחף את הראשונה לגרם מדרגות שהיה מולו וחנק אותה למוות. את הבחורה השנייה רצח בשיטה דומה. ללא עזרה משותפו, הוא הותיר בזירת הרצח רמזים רבים והמשטרה לכדה אותו כבר למחרת הרציחות. רישיון נהיגה מקליפורניה ובדיקת רקע שגרתית קישרו אותו מידית לפרשת רציחות מורד הגבעה בלוס אנג'לס.
בעקבות מעצרו, ביאנקי הודה שבשנת 1977 הוא ושותפו בואנו התחזרו לקציני משטרה ו"עצרו" אישה בשם קתרין לור בכוונה לחטוף ולרצוח אותה. הם חזרו בהם מכוונתם לאחר שנודע להם שהיא בתו של השחקן פיטר לורה ושחררו אותה. רק לאחר מעצרו של ביאנקי נודע לקתרין על זהותו האמיתית של "השוטר" שעצר אותה.
העמדה לדין

במשפטו, ביאנקי טען לחפותו ונקט בהגנת אי שפיות, הוא טען שאישיות אחרת שלו בשם "סטיב ווקר" היא זו שביצעה את הרציחות. ביאנקי אפילו הצליח להתל במספר פסיכיאטרים ושכנעם כי הוא לוקה בהפרעת זהות דיסוציאטיבית. התביעה שכרה פסיכיאטרים משלה ולאחר שאחד מהם יידע את ביאנקי על כך שאדם הלוקה בהפרעה יסבול משילוב של שלוש "דמויות" שונות, הוא לפתע נקב בשם של דמות נוספות בשם "בילי". לבסוף, החוקרים מצאו כי השם סטיב ווקר הוא שם של סטודנט לפסיכולוגיה שביאנקי ניסה לגנוב את זהותו כדי לעסוק באופן לא חוקי כפסיכותרפיסט. נוסף על זאת, החוקרים מצאו אוסף של ספרי פסיכולוגיה מודרנית בביתו של ביאנקי, הדבר העיד על יכולתו לזייף את ההפרעות שקרא עליהן. החוקרים עימתו אותו עם ממצאיהם והוא הודה שזייף את ההפרעה וכי אינו סובל ממנה כלל. פסיכיאטרים שאבחנו אותו בתקופת המשפט קבעו כי הוא סובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית ומהפרעת סדיזם סקסואלי.
כדי להמתיק את עונשו ביאנקי הסכים להעיד נגיד בואנו. עם זאת, בעדותו הוא המעיט ככל הניתן לשתף פעולה עם החוקרים וכן השתדל לסתור את עצמו פעמים רבות, כל זאת כדי להכשיל את הרשעתו של בואנו. מאמציו של ביאנקי לא נשאו פרי וגם בואנו הורשע ונידון למאסר עולם.
בשנת 1980, ביאנקי פתח במערכת יחסים עם ורוניקה קומפטון, אישה שאותה פגש בכלא. במהלך משפטו, היא העידה לטובתו וסיפרה לחבר המושבעים אגדה שקרית בנוגע לרציחות, במטרה לזכותו. בהמשך סיפרה שהיא רוצה לממש פנטזיה בעלת אופי נקרופילי יחד עם ביאנקי ואסיר נוסף המורשע ברצח. במהלך משפטו של ביאנקי היא נעצרה והורשעה בניסיון חטיפה ורצח, אותו ניסתה לבצע כדי לגרום למשטרה לחשוב שהחונקים ממורד הגבעה לא נתפסו ורציחותיהם נמשכות. ביאנקי לכאורה נתן לה דגימת זרע שלו כדי שתוכל להשתמש בה בזירת הרצח וליצור מצג שווא של אונס של הקורבן.
בשנת 1992 תבע מעצבת גרפית על סכום של 8.5 מיליון דולרים, בגין שימוש בפניו בקלף אספנות. הוא טען שיש לו סימן מסחרי על פניו אך השופט דחה את תביעתו ופסק כנגדו.
ביאנקי מרצה את עונשו בכלא באזור וואלה וואלה וושינגטון.
בקשתו לחנינה מוקדמת נדחתה ב-18 באוגוסט 2010, והוא יוכל להגיש בקשה נוספת לחנינה בשנת 2025.
בתרבות

ב-2021 יצאה סדרה דוקומנטרית, בשם "עיר המלאכים: עיר המוות", שעוסקת בלוס אנג'לס בתקופתם של ביאנקי ושל "הדוקר מסקיד רו".
ראו גם

טד בנדי
גארי רידג'ווי
המרטש מאטלנטה
פמיניזם בממלכה המאוחדת

שער "The Suffragette" של ה-WSPU‏,‏ 25 באפריל 1913 (מחווה לציורו של אז'ן דלקרואה "החירות מובילה את העם", 1830)
בדומה למקומות אחרים, מטרת הפמיניזם בממלכה המאוחדת (או הפמיניזם הבריטי), היא ליצור שוויון פוליטי, חברתי, וכלכלי לנשים. ההיסטוריה של הפמיניזם הבריטי מסמנת גם את תחילת התנועה הפמיניסטית, כיון שרבות מהכותבות והאקטיביסטיות הפמיניסטיות הראשונות כמו מרי וולסטונקראפט, ברברה בודיצ'ון ולידיה בקר - היו בריטיות.
במאה ה-19

במסגרת רפורמות חברתיות וכלכליות שהתרחשו באמצע המאה ה-19, גם הנשים ניצלו את ההזדמנות כדי לשפר את מצבן בחברה. ההתארגנות הראשונה לקידום הצבעת נשים הייתה קבוצת "המעגל של לנגהם פלייס", על שם המפגשים שהתנהלו בכתובת זאת. נשים אקטיביסטיות הקימו בלנגהם פלייס מס' 19 מרכז, בו היה עיתון נשים, חדר קריאה ומשרדים. קבוצה זאת, בהובלתן של ברברה בודיצ'ון (לבית לי סמית) ובסי ריינר פארקס, פעלה גם לשיפור זכויות נשים במערכת המשפט, והטבת מצבן בנוגע לתעסוקה, לחינוך ולנישואים.
אמנם בראשית המאה ה-19 הייתה לנשים ואלמנות, בעלות רכוש, זכות בחירה במספר בחירות מקומיות, אך פריוילגיה זאת נלקחה מהנשים בשנת 1835, ולאחר מכן כל הניסיונות והעתירות להעניק לנשים זכות הצבעה לא צלחו. ב-7 ביוני 1866 הוגשה לבית הנבחרים עתירה של 1,499 נשים הקוראות לבחירת נשים, אך אפילו פעולה זאת לא הצליחה.
אמנם, מאחרי הקלעים, הייתה לנשים מהמעמד הגבוה השפעה פוליטית מסוימת בקרב המעגל החברתי שלהן. אך במקרה של גירושים, למשל, הן איבדו את המשמורת על ילדיהם.
במאה ה-19 > קריירה

האתגרים שעמדו בפני נשים מהמעמד הבינוני, ששאפו ללמוד מקצועות כמו סיעוד, הוראה, משפטים ורפואה, היו עצומים. הדלתות ללמודי רפואה היו סגורות בפניהן, היו רק מקומות מועטים בהם נשים יכלו לעסוק בעריכת דין, ואפשרויות להתקדם ולעבוד בעסקים שאינם חנויות בבעלות משפחתית היו חסומות גם כן.
רק במאה העשרים התפתח מקצוע הפקידות כמסלול קריירה המיועד לנשים. האחות הידועה פלורנס נייטינגייל היוותה השראה לנשים והייתה דוגמה לכך שניתן לעסוק בסיעוד מקצועי בזמן מלחמה. במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה הקימה נייטינגייל מערכת חינוכית שאפשרה לנשים ללמוד סיעוד. מקצוע ההוראה אמנם לא היה ידידותי לנשים, אבל המשכורות הנמוכות היוו פחות בעיה לאישה רווקה מאשר לגבר נשוי.
בשלהי שנות השישים של המאה התשע-עשרה כמה בתי ספר הכשירו נשים למשרות של אומנות ומורות. לפי מיפקד האוכלוסין בשנת 1851, 70,000 נשים באנגליה ובוויילס היו מורות, לעומת 170 אלף נשים (שהיוו כשלושה רבעים מכלל המורים) בשנת 1901. רובן הגדול היו מהמעמד הבינוני הנמוך.
האיחוד הלאומי של מורות (באנגלית: National Union of Women Teachers, ובראשי תיבות: NUWT) שהוקם בתחילת המאה ה-20 כחלק מהאיחוד הלאומי של המורים (NUT), דרש שוויון בשכר למורות, ובסופו של דבר התנתק מארגון האב. אוקספורד וקיימברידג' לא איפשרו לנשים להתקבל לאוניברסיטה, אלא רק לקולג'ים מעטים שהיו מיועדים לנשים בלבד. לעומת זאת, האוניברסיטאות החדשות שהוקמו בערים אחרות היו פתוחות בפני נשים.
האתגר הגדול ביותר היה להתקבל ללימודי רפואה, כיון שהרופאים הגברים התנגדו בכל תוקף לכניסת נשים למקצוע. דרך אחת לעקוף את החסימה המקצועית הייתה לנסוע לארצות הברית, שם כבר בשנת 1850 קיבלו נשים לבתי ספר לרפואה. כיוון שבממלכה המאוחדת לא ניתן היה לנשים ללמוד רפואה, 80%–90% מהנשים שרצו להיות רופאות, עברו ללמוד בארצות הברית. אוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד קיבלה בשנת 1869 מספר נשים לפקולטה, ואז בשנת 1873 שוב התהפך הגלגל והדלת שוב נחסמה בפניהן. בשנת 1874 נפתח בלונדון בית הספר הראשון לרופאות, אך היו בו רק סטודנטיות בודדות. הנשים נאלצו לחכות עד מלחמת העולם הראשונה כדי לשבת על ספסל הלימודים עם עמיתיהן הגברים.
במאה ה-19 > משמורת על ילד

לפני שנת 1839, בעקבות גירושים, איבדו נשים עשירות את המשמורת על ילדיהן, כיון שהילדים המשיכו לגור עם אביהם, שהיה ראש המשפחה ואחראי עליהם. קרוליין נורטון היא דוגמה למקרה כזה. הטרגדיה האישית שלה, שגרמה לכך שנשללה ממנה הזכות לראות את שלושת בניה לאחר הגרושים, הובילה אותה להקדיש את חייה לקמפיין. הודות לפעילותה, בשנת 1839 עבר חוק המשמורת על תינוקות שהביא לשנוי בחוק לחזקת הגיל הרך. לראשונה, החוק נתן לנשים זכות לילדיהן ונתן שיקול דעת מסוים לשופט במקרים של משמורת ילדים. על פי החוק החדש, ניתנה לאמהות של ילדים מתחת לגיל שבע משמורת על ילדיהן ודרשה מהאבות אחריות לתמיכה כספית. בשנת 1873, הודות ללחץ של נשים, האריך בית הנבחרים את חזקת המשמורת האימהית עד לגיל שש-עשרה. בגלל השפעתה של האימפריה הבריטית, חוק זה הפך למקובל במדינות רבות בעולם.
במאה ה-19 > גירושים

באופן מסורתי, במקום להתגרש, נטו גברים עניים לנטוש את נשותיהן או אפילו למכור אותן בשוק. עד שנת 1857, נשים בממלכה המאוחדת היו נתונות לחסדי בעליהן מבחינה כלכלית ומשפטית, וגירושים היו כמעט בלתי אפשריים. צעד כזה הצריך הליך יקר שעלה בסביבות 200 ליש"ט, סכום שרק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם. בגידה, נטישה או התעללות לא היו עילה מספקת לגירושים.
ההישג הראשון בנושא זה היה חוק שעבר בשנת 1857, שראה בנישואים הסכם או חוזה ולא נדר דתי. החוק עבר למרות ההתנגדות הקשה של הכנסייה האנגליקנית השמרנית. חוק חדש זה הפך את הגירושים לעניין אזרחי שנידון בבית משפט, ולא בכנסייה, והוקם בית משפט אזרחי חדש בלונדון לטיפול בנושאים אלו. ההליך עדיין היה יקר, בסביבות £40, אבל הודות לחוק החדש גירושים הפכו לדבר בר-השגה גם למעמד הבינוני.
אישה שקיבלה אישור לפירוד שיפוטי קיבלה מעמד של ״אישה יחידנית״, בעלת שליטה מלאה בזכויות האזרחית שלה. תיקונים לחוק נוספו בשנת 1878, מה שאיפשר לזוגות שנפרדו לפנות לשופטים בבית משפט השלום באזור מגוריהם. הכנסייה האנגלית חסמה רפורמות נוספות עד לפריצת הדרך הסופית, כשעבר "חוק גורמי הנישואין" בשנת 1973.
במאה ה-19 > זנות

הזנות בממלכה המאוחדת במאה ה-18 הייתה נוחה לגברים מכל המעמדות החברתיים, וענתה על צורך כלכלי של נשים עניות רבות. לכן הייתה קיימת סובלנות כללית לתופעה. התנועה האוונגליסטית במאה התשע-עשרה גינתה את הזונות ואת לקוחותיהן, והוקיעה את החברה על כך שהעלימה עין מן התופעה. הזנות, לפי ערכי המעמד הבינוני בתקופה הוויקטוריאנית, הייתה רוע נורא שהשתלט על הנשים הצעירות, על הגברים שביקרו אותן ועל כל החברה. בשנת 1860 העביר הפרלמנט את חוק המחלות המידבקות ואימץ את השיטה הצרפתית שאיפשרה זנות ברישיון. רגולציה זאת נועדה לבודד ולשלוט על הזנות. המטרה העיקרית הייתה להגן על עובדים, חיילים, ומלחים, ליד נמלים ובסיסים צבאיים, מפני סכנת הדבקות במחלות מין. אבל החוק גרם לכך שכשנשים צעירות הפכו רשמית לזונות, הן הפכו לכודות, ממש כמו אסירות עולם, במערכת. לאחר קמפיין לאומי בהנהגת ג'וזפין באטלר והאגודה הלאומית של נשים למען ביטול חוק המחלות המידבקות, ביטל הפרלמנט את החוק בשנת 1886 ועידן הזנות החוקית הסתיים. באטלר הפכה לסוג של מושיעת נשים שעזרה להן לצאת לחופשי. הגיל המינימלי שבו נשים צעירות נחשבו כשירות לקיים יחסי מין שונה מ-12 ל-16, וכך קטן היצע הזונות הילדות שהיו מבוקשות במיוחד. משמעותו של הקוד המוסרי החדש הייתה שגברים מכובדים פחדו להיתפס.
במאה ה-19 > הגנה על נשים עשירות ועניות

משנת 1870 ועד 1893 חוקק הפרלמנט סדרה של ארבעה חוקים שנקראו חוק נכסי נשים נשואות, חוקים אלו הסירו את ההגבלות שמנעו מנשים נשואות עשירות לשלוט על רכושן. מנקודה זאת בהיסטוריה היה לנשים נשואות מעמד שווה לזה של בעליהן, ומעמדן היה טוב מזה של נשים אחרות בכל רחבי ארופה. נשים ממעמד הפועלים היו מוגנות על ידי שורה של חוקים חדשים שהתייחסו אליהן, כמו לילדים, כאל חסרות ישע וזקוקות להגנה של הממשלה.