דרוזים
דרוזים ודתות אחרות > יחסים עם מוסלמים

הדת הדרוזית לעיתים מסווגת כענף של האסמאעיליה; אף שבקרב חוקרים שונים נאמר כי הדת הדרוזית "סטתה באופן מהותי מהאסלאם, הן הסוני והן השיעי". למרות שהדת התפתחה בתחילה מתוך האסלאם האסמאעילי, רוב הדרוזים אינם מזהים את עצמם כמוסלמים, והם אינם מקבלים את חמשת עמודי האסלאם[דרוש מקור]. הם שומרים על השפה והתרבות הערבית כחלק אינטגרלי מהזהות שלהם, עם ערבית כשפתם העיקרית. ההיסטוריון דייוויד ר. ו. ברייר מגדיר את הדרוזים כ"גולאת" של האסמאעיליה, שכן הם הגזימו בפולחן הח'ליף אל-חקים בי-אמר אללה וראו אותו כאל; הוא גם מגדיר את הדת הדרוזית כדת שסטתה מהאסלאם[דרוש מקור]. הוא הוסיף שבשל הסטייה הזו, הדת הדרוזית "נראית שונה מהאסלאם כפי שהאסלאם שונה מהנצרות או שהנצרות שונה מהיהדות".
היסטורית, הקשר בין הדרוזים למוסלמים אופיין ברדיפות קשות[דרוש מקור]. הדרוזים חוו לעיתים קרובות רדיפות מצד שליטים מוסלמיים שונים כמו הח'ליפות הפאטימידית השיעית, הממלוכים, האימפריה העות'מאנית הסונית, והאיילת מצרים. הרדיפות כללו טבח, הרס בתי תפילה ומקומות קדושים דרוזיים, והמרה כפויה לאסלאם. לפי הנראטיב הדרוזי, פעולות אלו היו נועדו להכחיד את הקהילה כולה. במלחמת האזרחים בסוריה, שהחלה ב-2011, הדרוזים סבלו מרדיפות מצד קיצוניים אסלאמיים.
מכיוון שהדרוזים התפתחו מתוך האסלאם ומשתפים עימם אמונות מסוימות, לעיתים עולה שאלה בקרב חוקרי אסלאם האם הדת הדרוזית היא דת נפרדת או שהיא כת באסלאם. הדרוזים אינם נחשבים מוסלמים לפי בתי הספר האורתודוקסיים של האסלאם. איבן תימיה, חוקר אסלאם בולט, דחה את הדרוזים כלא מוסלמים, והפסק ההלכה שלו קבע שהדרוזים "אינם ברמת 'אהל אל-כתאב' (עמי הספר) ולא מישריקין (פוליתאיסטים). הם מהכופרים הסוטים ביותר... נשים שלהם ניתן לקחת כעבדים ורכושם ניתן לשדוד... חובה להורגם כאשר הם נמצאים ולקלל אותם כפי שהם מתארים... יש להורגם את המלומדים ואת הדמויות הדתיות שלהם כדי שלא יטעו אחרים"[דרוש מקור]. האימפריה העות'מאנית הסתמכה פעמים רבות על פסק הלכה זה כדי להצדיק את הרדיפות כלפי הדרוזים. בניגוד לכך, לפי איבן אבידין, שפסקיו נחשבים לטקסט המחייב בהלכה החנאפית עד היום, הדרוזים אינם מוסלמים ואינם כופרים[דרוש מקור]. ייתכן כי גם חאג' אמין אל חוסייני הסתמך על כך כאשר פרסם ב-1937 פתווה לפיה הדרוזים אינם מוסלמים.
בשנת 1959, בתנועה אקומנית שנובעת מהמאמץ של הנשיא המצרי גמאל עבד אל-נאצר להרחיב את כוחו הפוליטי לאחר הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת בין מצרים לסוריה ב-1958, חוקר האסלאם מחמוד שלטוט מאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר סיווג את הדרוזים כמוסלמים, למרות שרוב הדרוזים כבר לא מחשיבים את עצמם כמוסלמים[דרוש מקור]. פסק ההלכה קובע כי הדרוזים הם מוסלמים כי הם משמיעים את שני חלקי ה"שאהאדה", מאמינים בקוראן ובאלוהות אחת ואינם מתנגדים לאסלאם במילים או במעשים. פסק הלכה זה לא התקבל על ידי כולם בעולם האסלאם, ומספר חוקרים התנגדו לו, בטענה שהדרוזים משמיעים את ה"שאהאדה" כהסתרה דתית מתוך חשש לרדיפות[דרוש מקור]. חלקים מסוימים של האסלאם, כולל כל הזרמים השיעיים, אינם מכירים בסמכות הדתית של אוניברסיטת אל-אזהר, ואחרים שמכירים בה, לעיתים מערערים על הלגיטימיות הדתית של פסק ההלכה של שלטוט, שכן הוא ניתן ממניעים פוליטיים, שכן גמאל עבד אל-נאצר ראה בו אמצעי להפיץ את השפעתו ברחבי העולם הערבי.
בשנת 2012, בשל נטיית אל-אזהר לקראת הסלאפיזם, ועליית האחים המוסלמים לשלטון במצרים, דיקן הפקולטה ללימודים אסלאמיים באל-אזהר הוציא פסק הלכה שמתנגד בצורה נחרצת לפסק ההלכה של 1959.
הדת הדרוזית כוללת אלמנטים מסוימים מהאסלאם ודתות נוספות. טקסטים מקודשים דרוזיים כוללים את הקוראן ואת איגרות החכמה (רַסָאִל אל-חִכְמָה). קהילת הדרוזים חוגגת את חג הקורבן (עיד אל-אדחא) כחג המרכזי שלהם, אם כי צורת ההשתתפות שלהם שונה בהשוואה למוסלמים הרוב. הדת הדרוזית אינה נוהגת בשארע ולא מקיימת את חמשת עמודי האסלאם מלבד אמירת השאהאדה. חוקרים טוענים[דרוש מקור] כי הדרוזים משמיעים את השאהאדה כדי להגן על דתם ועל ביטחונם האישי, ולמנוע רדיפות מצד המוסלמים.