בנק קנדה
היסטוריה > שנות ה-30 עד שנות ה-70

במשך ארבעה עשורים הציג בנק קנדה מודל יוצא דופן של מדיניות מוניטרית בה לא כל כסף מיוצר אצל המגזר הפרטי, אלא אזור מסוים ממנו מיוצר בבנק קנדה ומועבר לבעלות ממשלתית בריבית אפסית או נמוכה מאוד.
במרץ 1935, פתח בנק קנדה את שעריו בפועל כמוסד בבעלות פרטית, עם מניות שנמכרו לציבור. בבנק הוקמו כבר בשנותיו הראשונות מספר חטיבות, ביניהן חטיבת מחקר, חטיבת מט"ח וחטיבת ניירות ערך. חטיבה לחובות ציבוריים הועברה לאחר מספר שנים מאחריות משרד האוצר.
נסיבות החירום בהן הוקם הבנק, גרמו לממשלה לתת לבנק קנדה מנדט רחב מהמקובל לניהול המדיניות המוניטרית, כאשר ביכולתו להשתמש במגוון כלים להשפיע על הכלכלה הקנדית. הבנק השתמש ביכולתו להגדיל את היצע הכסף כדי לספק לשוק אשראי נוסף, זאת למרות התנגדויות לאזהרות השמרנים מפני אינפלציה, והוסיף לכך ריביות נמוכות שישמרו על הכסף נגיש לציבור. הבנק השתמש גם בשכנוע מוראלי (אנ') ואמצעים נוספים שהשפיעו על היקף האשראי בשוק ועל הרכבו.
בתקופה זו קיים הבנק ארבעה סוגי פעילות עיקריים בניסיון להבטיח אשראי בשוק, ובחלק מהמקרים ניצלה לשם כך הנהלת הבנק את יכולתה לייצר כסף ולהקצות אותו כראות עיניה, ובמיוחד כאשראי נגיש לממשלה. ראשית, הבנק התחייב למימון ישיר של גירעון באמצעות רכישת ניירות ערך ממשלתיים ; שנית, הוא הזרים כמויות גדולות של עתודות מזומנים לבנקים הפרטיים באמצעות רכישות איגרות חוב כדי לאפשר לבנקים לשמור על ריביות נמוכות ולהבטיח שתהיה להם נזילות מספקת כדי להמשיך ולממן את הממשלה באמצעות רכישה ישירה של ניירות ערך. ניתן לראות זאת כסוג של מימון כספי עקיף באמצעות מונטיזציה בנקאית פרטית של חובות ממשלתיים. שלישית, באמצעות שתי פעולות אלה והנעת השוק תוך טווח זמן קרוב, הבטיח הבנק תשואות נמוכות על איגרות חוב ממשלתיות לאורך כל התקופה, ובכך הפחית את עלות מימון הגירעון ; רביעית, בעבודה עם מחלקת הכספים, פיתח הבנק "תעודות הפקדה" - בדרך כלל עם פירעון של שישה חודשים - שאפשרו לממשלה לגייס מימון לטווח קצר ישירות מהבנקים הפרטיים.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, לבנק היה תפקיד מפתח בתוכנית יציאתה של קנדה מהשפל הגדול, כאשר מימן שני שלישים מההוצאות הממשלתיות במהלך 5 שנים. בשנים אלו התאושש בחדות התוצר לאומי הנומינלי (אנ'), ואיתו גדלו גם פקדונות הבנק בקרוב ל-80% ומחזור המטבע בשוק עלה ב-70%, ולמרות זאת נשמרה האינפלציה יציבה. הבנק שמר על מדיניות ארוכת טווח של "כסף נגיש" באמצעות ריביות נמוכות שנשמרו עד סוף שנות ה-50. על פי ניתוחים שנעשו בדיעבד, קושרים כלכלנים מבנק קנדה של תחילת המאה ה-21 את הצלחה זו גם בתנאי השוק הייחודיים שהיו בקנדה באותה תקופה, ומעריכים שלמרות תפקידו המרכזי של הבנק בתוכנית החילוץ, בפועל ההשפעות של המדיניות המוניטרית על ההתאוששות היו מוגבלות ממה שניתן לחשוב. כך או אחרת, בעקבות האפשרויות המוניטריות הלא-מקובלות שברשות הבנק, מצא עצמו בנק קנדה מתמודד בשנים הראשונות של פעילותו עם אתגרים חסרי תקדים.
בשנת 1938 הולאם הבנק, ומאז נשאר בבעלות ציבורית באופן קבוע.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הופנתה מרבית פעילות הבנק למימון המאמץ המלחמתי, על ידי יצירת כסף וביצוע פעולות שונות שיצרו הלכה למעשה הלוואה ללא ריבית לממשלה במאות מיליוני דולרים קנדיים. כמו כן פיקח הבנק על מכירת אג"ח הניצחון הקנדיות. אחריות העיקרית של הבנק במהלך המלחמה ואחריה הייתה לשמור על ריביות נמוכות ככל האפשר, כדי להקל על פעולות כלכליות במשק, ולסייע לבנקים לקנות ניירות ערך ממשלתיים וכך לאפשר זרימה קלה של כסף אל הממשלה והקהל הרחב. הגידול העצום של היצע כסף "זול" שאיפשרה המדיניות המוניטרית של הבנק תועל בעיקר להתרחבות הייצור התעשייתי המקומי, שקיבל דגש בשנים 1945–1970. כאשר התפתחה התעשייה והתייצבה התעסוקה, הממשלה שהייתה נחושה שלא לחזור על הטעויות הכלכליות שנעשו במהלך המלחמה הקודמת, החלה הממשלה להעלות מיסים ולקבל מימון מהציבור הרחב באמצעות הנפקת אג"ח חדשות, זאת במטרה להחזיר במהרה את ההלוואות שלה, ולמנוע לחצים אינפלציונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה קנדה תקופה של 15 שנים של שגשוג יחסי, עם צמיחה גבוהה, שמירה על תעסוקה מלאה ועודפי תקציב במרבית התקופה. בתקופה זו המשיך בנק קנדה את מדיניותו המוניטרית הייחודית כדי להבטיח מימון קל וזול לממשלה כדי לסייע לה לחזק את הכלכלה.
תקופה זו החלה עם לחצים אינפלציוניים שהתפתחו בשלהי שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. הבנק והממשלה ניסו לדכא אותם באמצעות הטלת בקרות זמניות על סוגים מסוימים של מימון בנקאי, בין אם באמצעות חקיקה מפורשת, ובין אם באמצעות הסכמות שבוצעו בין נגיד הבנק לבין 10 נשיאי הבנקים הפרטיים. פעולות אלה התבררו כלא מספיקות, לנוכח עליית מחירי הסחורות בעולם, פריחתה של כלכלת ארצות הברית, תזרים גדול של השקעות זרות, והגדלת הוצאות הביטחון לתמיכה במאמץ המלחמתי בקוריאה. כל הגורמים הללו הפעילו לחץ כלפי מעלה על הדולר הקנדי והקשו על השליטה בהגדלת כמות הכסף וכוח הקנייה בשוק המקומי.
בחוסר רצון מסוים, ובהשפעתם של כלכלנים ביניהם מילטון פרידמן, נאלצה הממשלה בשנת 1950 לנקוט בפעולה מכרעת יותר ובאותה עת מהפכנית - נטישת מערכת ברטון וודס ליחסי שערי חליפין בין המדינות השונות, למשל, בין הדולר האמריקאי לדולר הקנדי, וקביעת שער המטבע בהתבסס על תנאי היצע וביקוש למטבעות זרים בקנדה. והחלטה זו הרגיעה את תזרים ההשקעות הזרות, נטרלה חלק מהלחצים האינפלציונים שהמשק חווה, ושחררה את בנק קנדה מהצורך להתאים את ערך המטבע. התכנון היה להשאיר את שווי המטבע גמיש לזמן קצר, ולייצר את ערך המטבע לאחר שהכלכלה המקומית תתייצב, אולם בפועל המהלך הפך לניסוי כלכלי שנמשך 12 שנים וגרם להשלכות רבות מהמצופה.
בשנות ה-50 הייתה קנדה הכלכלה הגדולה היחידה שהתנהלה עם שער גמיש, ובהדרגה ויתרה על השליטה שנותרה בידיה על העסקאות במטבע-חוץ, ועל השליטה בתזרים השקעות-חוץ. השווקים הפיננסיים של קנדה היו כעת פתוחים ונחשפו לזעזועים חיצוניים. אף על פי כן, קנדה צברה בתקופה זו ניסיון ששימש בהמשך כמודל למדינות תעשייתיות נוספות לאחר קריסת מערכת ברטון וודס, וגם כזרז לשינויים בתפיסות על הסחר הגלובלי.
בשנת 1954 התחלף נגיד הבנק לג'יימס קווין. בתקופה זו בשיח הכלכלי הקנדי בלטה דאגה מפני עליה בבעלות זרה על נכסים בקנדה, וקוין שאף להגדיל את החיסכון הלאומי כאמצעי להפחתת התלות בתזרים של הון זר. תופעה נוספת שהטרידה את קווין הייתה עלייה חדה במחירי הצרכן במהלך מלחמת קוריאה ולחצים אינפלציוניים שנותרו גם לאחר המלחמה. קווין העריך שהפתרון לשתי הבעיות - החיסכון נמוך והאינפלציה הגבוהה - הוא מדיניות מוניטרית הדוקה יותר. ריביות גבוהות יותר יפחיתו את הביקוש המקומי ויסייעו, כך קיווה, בגיוס החיסכון הלאומי. מתוך חשש מפני חוסר בשלות של המנגנונים המוניטריים הקנדיים, קווין קידם מהלך משולב של הפחתות היצע עתודות הכסף של הבנקים, לצד שכנוע מוראלי.
לאחר מספר שנים של מימוש המדיניות האינפלציה ירדה, אולם בד בבד גדלה האבטלה ונחלשה הפעילות הכלכלית, מה שעורר התנגדות לקוין בקרב ממשלת קנדה וכן באקדמיה. חיכוכים של קווין ושל משרד האוצר גרמו לכך שהממשלה נקטה בצעד חסר תקדים והפעילה סמכויות שונות שבידיה כדי לגרום לו להתפטר.
לעבר עזיבתי של קווין הביעו בממשלה חששות פומביים ששווי הדולר הקנדי גדול מדי, ולצד התרחשויות נוספות, החל הדולר בירידה חדה שהממשלה לא הצליחה לבלום למרות התערבות אגרסיבית בשוק באמצעות מטבע חוץ. הממשלה החליטה לחזור למערכת ברטון-וודס, ובכך הגבילו את יכולתו של בנק קנדה להשפיע באמצעות מדיניות מוניטרית על המקרו-כלכלה. תחילה מצא עצמו בנק קנדה ללא יכולת לעצור אינפלציה גואה, אולם לבסוף הדגש הושם על ניהול אינפלציה יציבה גם במחיר של אבטלה באזורים מסוימים.
גם לאורך תקופה זו, על שלל אתגריה, סייעה השיטה המוניטרית הייחודית - של אפשרות בנק קנדה לייצר עצמאית חלק מהכסף החדש בשוק ולהעבירו ישירות לשימוש בממשלה בריביות נמוכות - לדחיפת הכלכלה, ובשנים 1960–1975 יישמה הממשלה סדרה של רפורמות יקרות, ביניהן הרחבת שירותי הרפואה הציבורית, פנסיות אוניברסליות, תוכניות ביטוח אבטלה, סדבוד השכלה גבוהה ועוד. בזכות המימון הנגיש, עשתה זאת ממשלת קנדה מבלי להיכנס לגירעון משמעותי, ושמרה על גירעון שנתי של 0.3% מהתוצר.