stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוטוקול קיוטו
כניסת האמנה לתוקף

הפרוטוקול חייב כי את האמנה יאשררו לפחות 55 מדינות, בכדי שתיכנס לתוקף. אולם עד תחילת 2002 היא אושררה רק על ידי 47 מדינות.
אחרי שנים ארוכות של עיכובים, נכנסה האמנה לתוקף ב-16 בפברואר 2005, בעקבות אישורו על ידי רוסיה ב-18 בנובמבר 2004. בשעת הכניסה לתוקף היו חתומות עליו 141 מדינות. כאשר המדינות המתועשות היו מחויבות להפחית עד 2012 את פליטת גזי החממה שלהן בשיעור של 5.2% בממוצע, ביחס לרמה של 1990. מספר מדינות התחיבו להפחתה גדולה יותר, בהן: גרמניה (21%-), דנמרק (21%-) והממלכה המאוחדת (13%-). ההגבלות חלו על 35 מדינות בסך הכל; אך המחויבות לא כללה את ארצות הברית, המזהמת הגדולה בעולם, בגלל פרישתה מהאמנה ב-2001.
ישראל והפרוטוקול

ממשלת ישראל אישרה את אמנת האקלים בספטמבר 1996 וחתמה על פרוטוקול קיוטו בשנת 1998. בפברואר 2004 אושר הפרוטוקול על ידי ממשלת ישראל. ישראל הייתה מוגדרת באמנה כמדינה מתפתחת, על כן, לא חלו עליה ההגבלות לעניין פליטת גזי חממה. עם זאת, השוואת פליטות פחמן דו-חמצני בין ישראל למדינות אחרות מראה כי ישראל נמצאת ברמה אחת עם המדינות המפותחות.
ראו גם

ועידת קופנהגן
קלינטק
הערות שוליים

1 2 3  עיקרי אמנת קיוטו, באתר הארץ, 13 באפריל 2001
↑  "The Emissions Gap Report 2012" (PDF). United Nations Environment Programme. 2012. p. 2. נבדק ב-2019-12-07.
↑  הגרדיאן, ממשל בוש לא יישם את אמנת קיוטו, באתר הארץ, 4 באפריל 2001
↑  נמרוד הלפרן, הנשיא בוש: "אישור אמנת קיוטו היה הורס את הכלכלה האמריקאית", באתר הארץ, 3 ביולי 2005
↑  האיחוד האירופי מבקר את התנערות בוש מאמנת קיוטו, באתר הארץ, 28 במרץ 2001
↑  משלחת האיחוד בארה"ב: נמשיך ביישום אמנת קיוטו, באתר הארץ, 3 באפריל 2001
↑  מדינות אירופה פועלות להציל אמנת שימור הסביבה, באתר הארץ, 20 ביולי 2001
↑  האיחוד האירופי לאוסטרליה: תמכו באמנת קיוטו, באתר הארץ, 6 ביולי 2001
↑  סוכנויות הידיעות, יפאן דוחה את החלטתה בעניין אמנת קיוטו, באתר הארץ, 16 ביולי 2001
↑  שירות "הארץ", פוטין: לא החלטנו אם לאשר אמנת קיוטו, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2003
↑  סוכנויות הידיעות, פוטין הבטיח כי יאיץ את ההליכים לאשרור אמנת קיוטו, באתר הארץ, 23 במאי 2004
↑  איי.פי, בלייר פתח כנס מדינות בנושא שינוי האקלים, באתר הארץ, 6 ביולי 2005
↑  נמרוד הלפרן, ענקית הנפט האמריקאית אקסון מוביל מימנה שדולה שפעלה להכשלת אמנת קיוטו, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2005
↑  דורון גל, מהמעבדה ביבנה לחולות הנפט  של קנדה, באתר הארץ, 16 במאי 2006
 ב-2012 טען מדען האקלים ג'יימס הנסן, לשעבר ראש המכון ללימודי החלל של נאס"א, כי חולות הזפת של קנדה מכילים יותר פחמן דו-חמצני מכל הפחמן שנפלט עד אז לכדור הארץ - מקור -  אשר שכטר, הצינור שמשגע את אמריקה, באתר TheMarker‏, 12 באפריל 2015
↑  רויטרס, קנדה הודיעה כי תפרוש מפרוטוקול קיוטו: "אמנה שעבר זמנה", באתר הארץ, 14 בדצמבר 2011
↑  80 מנהיגים קראו לארה"ב לחבור למאבק בשינוי האקלים; בוש החרים את הוועידה, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2007
↑  עמירם כהן, 47 מדינות אישרו את אמנת קיוטו  להקטנת פליטת גז החממה CO2, באתר הארץ, 2 באפריל 2002
↑  הניו יורק טיימס והסוכנויות, אמנת קיוטו נכנסה לתוקף; לחץ גובר להצטרפות ארה"ב, באתר הארץ, 17 בפברואר 2005
↑  צפריר רינת, ישראל התחמקה מחתימה על "אמנת קיוטו" לשינויי אקלים, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2007
| משבר האקלים |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | איכות הסביבה • התחממות עולמית • קיימות • שינוי אקלים |  |
| יוזמות מדיניות בינלאומיות בולטות | ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים • הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים • התוכנית הסביבתית של האו"ם • ועידת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים  • אג'נדה 21 • פסי התחממות |  |
| הסכמים מדיניים בינלאומיים | פסגת כדור הארץ (1992) • פרוטוקול קיוטו (1999)  • הסכם קופנהגן (2009) • הסכם פריז (2015) |  |
| גופים וארגונים אזרחיים בולטים בעולם | גרינפיס • הקרן העולמית לשימור חיות הבר • המרד בהכחדה • אנדה גלנדה |  |
| ראו גם | אירוע ההכחדה בהולוקן • אפקט החממה • הקונצנזוס המדעי באשר לשינוי האקלים • חרדת אקלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372053905171  GND: 4576278-8  LCCN: no99009211  LNB: 000345302  NDL: 01023684  NKC: unn2008485021  VIAF: 182081870   WorldCat (עם VIAF): 182081870
קא' סגרדו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, בית מלון 
 על שם:  משפחת מורוסיני 
 כתובת:  קאנארג'ו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  45°26′27″N 12°20′04″E﻿ / ﻿45.4406971°N 12.3344761°E﻿ / 45.4406971; 12.3344761
 www.casagredohotel.com
  (למפת ונציה מוגדלת) קא' סגרדו(למפת ונציה רגילה) קא' סגרדו
 
קא' סגרדו (באיטלקית: Palazzo Morosini Sagredo, הוא קיצור של קאסה (בית) סגרדו) הוא ארמון ונציאני מהמאה ה-14 הבנוי בסגנון ביזנטי גותי הממוקם בפינת רחוב סטרדה נואובו וקמפו סיינט סופיה במרכז העיר ונציה שבאיטליה. הארמון שוכן על גדת התעלה הגדולה.
משפחת סגרדו

שם המשפחה הוא שיבוש של המילה 'סוד', (הנגזרת מהמילה האנגלית secret), מכיוון שבני המשפחה שימשו במשך שנים כיועצים סודיים של קיסרים ושליטים. המשפחה שימשה כשליטי דלמטיה והגיעה לוונציה, ככל הנראה, במאה התשיעית לספירה. בשנת 1100 לספירה הצטרפה המשפחה למועצה הגדולה של ונציה ומעמדה הלך ועלה.
הארמון

הארמון, שהיה שייך בתחילה למשפחת מורוסיני, נרכש בשנת 1661 על ידי השגריר ניקולו סגרדו (ששימש כדוג'ה של ונציה בין השנים 1674–1675).
בארמון זה נולדו וגדלו חובבי אמנות, מוזיקה ומדע רבים. בעבודתו של גליליאו גליליי, "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות", ישנה שיחה עם חברו הקרוב, המתמטיקאי וחובב המדע ג'יאנפרנצ'סקו סגרדו. אחיינו, זכריה סגרדו, החזיק בזמנו, באחד מאוספי האמנות הגדולים והחשובים בעולם. במאה ה-18, שופץ הארמון ועוצב מחדש בהתאם למעמד החברתי של המשפחה, בתכנונו של הארכיטקט תומאסו טמנצה. לפנים הארמון נוסף גרם מדרגות דרמטי ומרשים שעוצב על ידי אנדראה טיראלי (1732) ועוטר בפרסקו "נפילתם של הענקים" שצייר הצייר הוונציאני החשוב פייטרו לונגי (1734), שצויר בהשראת יצירתו של ג'וליו רומאן "קרב הענקים" שנמצאת בארמון במנטובה. שני פסלוני ילדים-מלאכים, אופייניים לתקופה, בעיצובו ופיסולו של פרנצ'סקו ברטוס, מעטרים את תחתית גרם המדרגות המרשים. באותו זמן, החלל הפנימי אליו מוביל גרם המדרגות עוטר בעבודות פרסקו וסטוקו יוקרתיות מעשה ידיהם של האמנים אבונדיו סטראציו וקארפופורו מאדזטי טקאלה, מרביתם עדיין באתרם, כלומר בארמון. אותם אמנים יצרו גם את העיטורים יוצאי הדופן בסגנון רוקוקו קלאסי המוצגים היום במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
אוגוסטינו סגרדו, סנטור איטלקי במאה ה19, היה הבעלים האחרונים של המלון מבין בני המשפחה. בשנת 1913 מכרה המשפחה את הנכס והוא עבר ידיים במשך שנים עד אשר, בשנת 2007, נרכש והפך למלון בוטיק ונציאני, ומתפקד ככזה עד היום.
המלון

המלון מונה 42 סוויטות שונות ומגוונות המשמרות את עיצוב ורוח ונציה בתפארתה. סוויטת הספרייה, שוכנת בחדר שהיה ספרייתו של אוגוסטינו סגרדו והוא מוגדר אתר מורשת לאומי.
גרם המדרגות המונומנטלי המזוהה עם הארמון, כמו גם יצירות הפרסקו והסטוקו עדיין מעטרים את קירות הטרקלין הפנימי הפונה לתעלה הגדולה, אולם הנשפים, ששומר בשלמותו, נחשב ליפים בוונציה.
המלון משמש בית לאומנות גם היום ותערוכות רבות נערכות בו. הארמון משמש גם בית לקונצרטים ואירועים, ציבוריים ופרטיים.
במסגרת הביאנלה של ונציה, הוצב ב-13 במאי 2017, מיצג בדמות ידיים האוחזות בחזית המלון הפונה לתעלה הגדולה, כמונעות ממנו להתמוטט. הפסל הוא עבודה של הפסל האיטלקי המוערך לורנצו קווין ויוסר ב-28 בפברואר 2018. הפסל הוא חלק ממאבק נגד ההתחממות הגלובלית, שתביא לעליית מפלס מי הים ובין יתר הנזקים, הצפתה של ונציה.
מאז פתיחתו ב-2007, זכה המלון בפרסים רבים, בהם:
best wedding hotel, 2017
Condé Nast Traveler, Reader's Choice Award: ranked 4th among the Venetian Best Hotels 2016
U.S. News Travellers: ranked 55th among the Italian Best Hotels 2016
T+L, 500 The World's Best Hotels 2015
Best Hotel by Region: 12th of the "Italian Best Hotels" 2015
Condé Nast Johansen: finalist for the category "Best Urban Hotel" 2015
Citalia: awarded for “Outstanding Quality & Service” 2014
T+L, Best Hotels in the World: ranked #9th among the "Ten European Best Small City Hotels" 2014
Condé Nast Johansen: awarded as "Best Hotel for Weddings, Parties and Special Events" 2014
Condé Nast Traveler, Gold List, World’s Best Places to Stay: voted as “One of the Best Italians Hotels” 2014
צ'אמפאנר-פאווגאד

הפארק הארכאולוגי צ'אמפאנר-פאווגאד שוכן בחלקה המזרחי של מדינת גוג'ראט שבהודו. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בפארק יש ריכוז גדול של שרידים ארכאולוגיים שחלקם לא נחפרו או נחקרו.
שביל עולי הרגל
גבעת פאווגאד
היסטוריה

האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד). לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון. הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב. השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים. צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'ראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים. העיר הייתה בירת גוג'ראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים.
כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה. רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים. לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית.
תיאור

הפארק מחולק לשני אזורים. האזור המלכותי מוקף בחומת מגן גבוהה העשויה מאבן. בחומה משובצים מגדלים ושערים, ומלבדה נבנו באזור מבנים צבאיים נוספים. באזור זה נבנו בעבר ארמונות, גני נוי, מסגד ובנייני שלטון. כיום שוכנים באזור הכפר המודרני ומשרדי הממשל המקומי. רוב האזור טרם נחקר, ומהחלק שכן נחשף ניתן ללמוד על תפקידה של צ'אמפאנר כעיר בירה. בתוך האזור המוקף בחומה יש שביל המחבר את הארמון המלכותי, שער העיר, והמסגד הנמצא מחוץ לחומות. בסמוך למסגד יש מספר מאוזוליאומים ובית קברות.
בחלק השני, המכונה ג'אהאנפאנה, שכנה עיר הבירה, שננטשה לאחר שהאימפריה המוגולית כבשה את האזור במאה ה-16. גם אזור זה נחקר במידה מועטה. עיצוב העיר נחקר כאשר מערכת הדרכים נחשפה, והתברר כי היא הייתה מורכבת מרחובות מרוצפים ומסודרים המובילים ממרכז העיר אל ביצוריה. כאשר בנאי העיר נתקלו במכשול טופוגרפי הם בנו מבנים מיוחדים כגון גשרים וקירות תמיכה.
בין המבנים והאתרים שנחשפו באזור זה ניתן למנות את:
מתקני המים השונים היו חשובים לעיצובה ולתרבותה של צ'אמפאנר. המתקנים כוללים מתקני אגירה ומערכות איסוף מים המבוססות על סכרים. בארות רבות עדיין בשימוש. מערכת המים שימשה גם למטרות פנאי במהלך המאה ה-15. בחלק מהבתים היו מים זורמים.
על גבעת פאווגאד היו בעבר מספר מקדשים מפוארים שנבנו לכבוד אלים שונים בהינדואיזם. רוב המקדשים העתיקים נחרבו במשך השנים, וחלק מהמקדשים שלא נחרבו עדיין פעילים.
אזור מגורים המיועד לבני המעמד הגבוה. באזור זה היו גנים שחוברו על ידי תעלות מים.
שביל עולי הרגל (פאת'ה) שדרכו מעפילים ממרגלות הגבעה אל פסגתה. השביל נבנה מאלפי מדרגות ולכל אורכו יש קישוטים רבים.
מספר מסגדים שנבנו בסגנון אדריכלי מעורב הכולל אלמנטים מהאדרכילות ההינדואיסטית והאדריכלות המוסלמית.
אזורי מסחר.
הערות שוליים

↑  מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315163328   WorldCat (עם VIAF): 315163328
פרס מוסקוביץ' לציונות

| --- | --- |

 תיאור:  פרס לפעילות להגשמת הציונות
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפרס:  2008–הווה (כ־16 שנים) 
 נקרא על שם:  ארווינג מוסקוביץ' 
 www.moskowitzprize.com
 
פרס מוסקוביץ' לציונות הוא פרס מיסודם של ארווינג וצ'רנה מוסקוביץ' הניתן על פעילות בהגשמת הציונות. במסגרת מפעל הפרס מחולקים שני פרסים: פרס עוז ציון המוענק לאזרחים ישראלים, תושבי ישראל, המגלמים במעשיהם את הציונות המודרנית בישראל; ופרס רוח ציון המבקש למצוא ולעודד רעיונות חדשים, המיועדים להתמודד עם האתגרים של הציונות בישראל.
פרס עוז ציון מוענק מדי שנה, החל משנת 2008, לשלושה זוכים, בטקס שמתקיים ביום ירושלים, בעיר דוד, בהשתתפות שרי ממשלת ישראל. פרס רוח ציון ניתן החל מ-2013. סכום הפרסים הכולל הוא 100,000 דולר בשנה.
מטרתו המוצהרת של הפרס:
הצורך בפרס מיוחד זה התעורר בשל התחושה, המשותפת לרבים, כי גיבוריה האמיתיים של הציונות, בישראל של ימינו – אלו המוכרים לציבור ואלו שמתרחקים מאור הזרקורים – אינם תמיד זוכים להכרה הממסדית ולהוקרה הציבורית להן הם ראויים. המדובר בגברים ונשים ישראליים הפועלים מתוך תחושת אחריות אישית, חזון ותחושת שליחות לאומית, כל אחד בתחומו, לעיתים תוך הקרבת רווחתם האישית ואף תוך סיכון ביטחונם.
בקרב מקבלי הפרס עד לשנת 2014 קיים שיעור גבוה של אישים שבין מרכיבי תרומתם לאומה לפי הערכת מעניקי הפרס, מצוינת גם מידת מעורבותם בהתיישבות בארץ ישראל ובכללה ביש"ע.
ועדת הפרס

בוועדה לבחירת הזוכים בפרס חברים אישי ציבור מישראל ומחו"ל:
צ’רנה מוסקוביץ’ – יושבת ראש הוועדה (נפטרה ב-2024)
פרופ’ משה ארנס - שר הביטחון לשעבר (נפטר ב-2019)
תא"ל (בדימוס) אביגדור קהלני
יורם אטינגר
הרב ידידיה אטלס
הרבנית אסתר יונגרייז (נפטרה ב-2016)
הרב פסח לרנר - נשיא ארגון ישראל הצעיר.
הרב דניאל מוסקוביץ’
פרופסור אמריטוס ישראל אומן, חתן פרס נובל לכלכלה, משמש כיועץ מיוחד לוועדה
רות ליברמן – מנהלת הפרס
זוכים > זוכי פרס עוז ציון

בשנת 2008:
הרב דוד פנדל - ראש ישיבת ההסדר "אפיקי דעת" בשדרות.
משה מושקוביץ - "על למעלה משישים שנות מעורבות, מחויבות ומנהיגות בתחומי החינוך, החברה וההתיישבות; על חלקו האישי בהקמת יישובים ומוסדות השכלה, חינוך ותורה, בכל רחבי הארץ; על חזון התיישבות המחודשת בגוש עציון, לאחר מלחמת ששת הימים ועל הגשמתו של החזון, ביסוד יישובי הגוש, ישיבת הר עציון והעיר אפרת."
רן פקר - טייס קרב ומקים פרויקט "צהלה" לחינוך בני נוער לאזרחות טובה.
בשנת 2009:
נעם ארנון - מראשי היישוב היהודי בחברון.
סמי בר לב - מראשוני ההתיישבות ברמת הגולן, מייסד העיר קצרין.
רונית שוקר - ממקימי גוש שילה, בעלת בית בד במאחז אחיה.
בשנת 2010:
הרב יואל שוורץ - ממייסדי מיזם הנח"ל החרדי והסמכות הרוחנית שלו.
אהרן דוידי - ממייסדי חטיבת הצנחנים, קצין חי"ר וצנחנים ראשי וממקימי שר-אל.
אניטה טוקר - פעילה בשיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
בשנת 2011:
אלוף במיל' מאיר דגן - ראש המוסד לשעבר.
הרב חנן פורת - ממקימי גוש אמונים, צנחן במלחמת ששת הימים ומוביל ארגון צדקה “אורות”.
הרב יהושע פס - ממייסדי ארגון נפש בנפש ומנכ"לו.
בשנת 2012:
ד"ר יצחק גליק - ממובילי רפואת החירום בישראל. מקים ויו"ר של מרכז החירום הרפואי שבאפרת.
עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר - מקימת שורת הדין, עמותה שנלחמת משפטית בטרור ובמימון טרור.
צביקה סלונים - ממייסדי גוש אמונים ואוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 2013:
יגאל כהן אורגד - נגיד אוניברסיטת אריאל בשומרון.
הרב משה לוינגר - ממייסדי גוש אמונים והיישוב היהודי בחברון.
ד"ר צבי צמרת - מחנך ומוביל האתגר הציוני.
בשנת 2014:
ד"ר גבריאל ברקאי - ארכאולוג ישראלי, מוביל הוועד נגד הריסות עתיקות הר הבית.
מיכאל פרוינד - מייסד הארגון שבי ישראל להשבת אבודי ישראל לעם ולארץ.
הרב יוסף צבי רימון - מייסד עמותת תעסוקטיף ותעסוקתי- חוזרים למעגל העבודה.
בשנת 2015:
יהודה גליק - פעיל נגד הגבלת כניסה להר הבית.
ישראל הראל - מאנשי החזון והמעשה של מפעל ההתנחלות.
יואל זילברמן - מייסד ארגון "השומר החדש".
בשנת 2016:
הרב בנימין (בני) אֵלון - מנהיג ציבור ציוני דתי, חבר הכנסת ושר התיירות לשעבר.
קרולין גליק - עיתונאית ופובליציסטית.
יהודה הראל - חבר הכנסת לשעבר.
בשנת 2017:
משה ארנס - חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד אשר כיהן כשר הביטחון ושר החוץ.
בשנת 2018:
יוסף לוטנברג
בשנת 2019
ד"ר עליזה בלוך – ראש העיר בית שמש ומנהלת לשעבר בבית הספר ברנקו ווייס בבית שמש.
יהודית קצובר ונדיה מטר – יושבות ראש תנועת הריבונות מייסודה של נשים בירוק (נשים למען עתיד ישראל). על הובלת פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון והחלת ריבונית ישראלית עליהם.
פרופ' משה קופל – מייסד ויו"ר פורום קהלת.
זוכים > זוכי פרס רוח ציון

בשנת 2013:
אמוץ אייל - מייסד סוכנות הידיעות תצפית.
מיכל ברקאי - יוזמת התוכנית קדם-צבאית עלמה-דרך ארץ.
בשנת 2014:
סרן (במיל') הבטאמו יוסף – ראש תוכנית צידה לדרך לשירות משמעותי" בעמותת "צידה "לדרך" - פיתוח מנהיגות בקרב בני נוער בעיר אופקים.
נתנאל אלינסון - מחבר סדרת הספרים המדריך למטייל, בעקבות הפיגוע בנחל תלם.
בשנת 2015:
תיראל כהן - מייסדת "קדמה", כפרי סטודנטים להתיישבות ומעורבות חברתית.
שירה לורנץ - מקימת עמותת בשבי"ל, המעניקה סיוע ותמיכה כוללת לבנות חו"ל המתנדבות לשירות לאומי בישראל.
בשנת 2016:
שרה העצני-כהן - יו"ר ישראל שלי, תנועה לעשייה ציונית והסברה ישראלית.
גלעד (גילי) כהן - מנכ"ל עמותת לוחמים ללא גבולות.
בשנת 2018:
אביחי יעקב - זוכה עיטור העוז זכה על חלקו בקרב בינת ג'בייל ומנהל מכינת תמיר בקצרין.
בשנת 2019:
ד"ר מאור פריד (אנ')
רותי אנטוהון טורצקי
הערות שוליים

↑  פרס מוסקוביץ’ - "הציונות ניצחה"
↑  מר משה מושקוביץ, באתר של פרס מוסקוביץ' לציונות
↑  טקס הענקת הפרס ליואל שוורץ, באתר YouTube
↑  נתנאל אלינסון, באתר פרס מוסקוביץ' לציונות
↑  עמותת בשבי"ל
↑  נימוק ועדת הפרס באתר פרס מוסקוביץ' לציונות, 2016.
↑  נימוק ועדת הפרס באתר פרס מוסקוביץ' לציונות, 2016.
↑  הכרזה על זוכי הפרס באתר כיפה
|  פרסים ישראליים  |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | פרס ישראל • פרס משרד החינוך והתרבות • פרס וולף • פרס א.מ.ת. • פרס דן דוד • פרס רוטשילד • פרס ירושלים • פרס בראשית • פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים |  |
| ציונות | פרס בגין • פרס בוני ציון • פרס יגאל אלון • פרס הרצל (הרצליה) • פרס בן-גוריון • פרס היצירה בתחום הציונות • פרס מוסקוביץ' לציונות • פרס ירושלים (ערוץ 7) • פרס שומר ציון |  |
| טכנולוגיה | פרס ביטחון ישראל • פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות • פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט |  |
| מדעים מדויקים | פרס אברבנאל  • פרס ארדש • פרס הארווי • פרס לויצקי • פרס נסיהו • פרס קריל |  |
| מוזיקה | פרס אקו"ם • פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים • פרס עמ"י |  |
| ספרות | פרס ביאליק • פרס ברנר • פרס זאב • פרס טשרניחובסקי • פרס ספיר • פרס ברנשטיין • פרס גפן • פרס עומר • פרס רופין • פרס קוגל • פרס היצירה לסופרים עבריים • פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית |  |
| אמנות פלסטית | פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית • פרס האמן הצעיר • פרסי מוזיאון ישראל • פרסי מוזיאון תל אביב • פרס אנדי • פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר • פרס הרמן שטרוק • פרס רפפורט • פרס שיף • פרס היצירה הציונית • פרס ליאון קונסטנטינר • פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית |  |
| ספרות תורנית | פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ירושלים לספרות תורנית • פרס לספרות תורנית בני ברק • פרס הרב מימון • פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית • פרס הרב בר שאול |  |
| עיתונות | פרס סוקולוב • פרס דוש לקריקטורה • פרס עיפרון הזהב |  |
| קולנוע וטלוויזיה | פרס האקדמיה לטלוויזיה • פרס אופיר • פרס גרוס למצוינות באנימציה |  |
| תרומה לחברה | אות הנשיא להתנדבות • פרס זוסמן-ג'וינט • פרס ירושלים לאחדות ישראל |  |
קוסמוס (לוויינים)

לוויין קוסמוס 149 במוזיאון
קוסמוס (ברוסית:Ко́смос) הוא שם שקיבלו לוויינים מתוצרת ברית המועצות ורוסיה. שם זה קיבלו לוויינים מתוכניות שונות, בעיקר לווייני ריגול מסיבות ביטחוניות אך גם לווייני ניסוי של תוכניות שונות, ניסוי של חלליות מאוישות, לווייני ניסוי טכנולוגי ולוויינים ששיגורם לא עבר בהצלחה. הלוויין הראשון שקיבל שם "קוסמוס" היה "קוסמוס 1" ששוגר ב-16 במרץ 1962. זה היה לוויין מסדרה DS-1 והוא קיבל את השם בדיעבד. שיטה זו נמשכה גם ברוסיה. בסך הכול שוגרו כ-2500 לוויינים שקיבלו שם "קוסמוס".
השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור, קוסמודרום פלסצק, קפוסטין יאר. סוג משגר נבחר בהתאם למשקל הלוויינים. חלק מהלוונים היו בעלי יחידת חזרה שהביאה לכדור הארץ חומר מודיעיני שנאסף.
בשנת 2009 לוויין "קוסמוס 2251" שיצאה משימוש התנגש עם לוויין אמריקאי וזו הייתה תנגשרות ראשונה של לוויינים בחלל.
סוגים של לווייני קוסמוס

שיגורים של תוכנית ונרה שכשלו
שיגורים לא מאוישים של חללית מדגם "ווסחוד"
שיגורים של תוכנית לונה שכשלו
שיגורים לא מאוישים של חללית של חללית מדגם "סויוז"
לוויינים מסדרה DS
לוויינים מסדרה זניט
לוויינים מסדרה סטרלה
לוויינים של מערכת לגנדה
לוויינים מסדרה פרסונה
לוויינים של מערכת גלונאס
קוסמוס 557 - שיגור לא מוצלח של תחנת החלל סאליוט
קוסמוס 1408 - לאחר סיום פעילות כלוויין מודיעין אותות הושמד במסגרת ניסוי נשק נגד לוויינים
עמוד

ערך זה עוסק באלמנט אדריכלי והנדסי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עמוד בג'רש
באדריכלות ובהנדסה אזרחית עמוד הוא רכיב אנכי התומך במשקל הפועל מעליו כלפי מטה. עמודים תומכים בדרך כלל קורות אופקיות, קשתות או שעומדים בפני עצמם ונושאים מעליהם פסל או מונומנט כלשהו. עמודים יכולים להיות עשויים מחומרי בנייה שונים -  בעבר נבנו מאבן, לבנים או עץ וכיום הם נבנים בעיקר מבטון מזוין או מפלדה.
עקרונות מבניים

כרכיב הנדסי, עמוד נושא את משקלו העצמי ואת העומס הנמצא מעליו. עומסים אלו מפעילים מאמץ לחיצה צירי לאורך העמוד. אותם עומסים עוברים דרך העמוד אל הכלונסאות או יסודות אחרים עליהם עומד העמוד או אל עמודי המשך הנמצאים בקומה מתחתיו. ככל שפועל על העמוד עומס גדול יותר, כך על העמוד להיות עבה יותר כדי לשאת את העומסים.
עקרונות מבניים > מאמץ לחיצה

לחיצה נוצרת כתוצאה מפעולה של זוג כוחות הפועלים לאורך ציר אחד כשהם מכוונים זה כלפי זה. הלחיצה היא תופעה הדומה למתיחה, אך פועלת בכיוון הפוך.
מאמץ הלחיצה מוגדר ככוח הלחיצה כשהוא מחולק בשטח החתך של החלק המועמס בכוח הלחיצה. חלקים הנדסיים העומדים ללחיצה הם מוטות, עמודים וכדומה. החוזק ללחיצה נקבע לפי המאמץ המרבי שהחלק הנתון למתיחה יכול לשאת לפני שהוא נכשל. מוט או עמוד גבוה נכשל בתופעה שונה מתופעת הלחיצה והיא נקראת קריסה. הקריסה מאופיינת על ידי הגבהות של המוט או של העמוד.
עקרונות מבניים > קורה (מבנה)

קורה היא רכיב בניין בסיסי שכיוונו בדרך כלל אופקי ותפקידו לשאת עומסים במבנה ולהוות חלק משלד הבניין.
תפקידה המבני של הקורה הוא לרוב לגשר על מִפתחים בין קירות נושאים או בין עמודים ולהוות יחד איתם מערכת שלמה של שלד בניין המקנה לו יציבות. קורה עשויה להיות גם מרכיב במכונות. ציר סיבוב של מכונה, סרן ברכב, קורה בעגורן או עגורן גשר, צינור על תמיכות וכדומה, מתייחסים אליהם בתכנון כאל קורות.
עקרונות מבניים > מאמץ קריסה בעמוד

מלבד עובי העמוד הדרוש על מנת לשאת את העומסים, עמודים תמיד נתונים למאמץ קריסה. קריסה היא מצב שבו העומס הפועל על עמוד עובר נקודה קריטית והעמוד במקרה כזה מתקפל הצידה ומקבל "בטן". קריסת עמוד תלויה מאוד בתמירותו, כלומר היחס בין גובה העמוד הנתון לקריסה ולבין גודל וצורת החתך של העמוד (ומומנט האינרציה המינימלי שלו). עמוד יקרוס תמיד לכיוון שבו הוא החלש ביותר. בדומה לאופן שבו סרגל מתכת שנלחץ מתקפל באחד משני המישורים בהם קל לכופף אותו, כך גם מתאפיינת קריסת עמודים.
הצורה האופטימלית לחתך אופקי של עמוד על מנת שיעמוד בקלות במאמצי קריסה היא עיגול או טבעת חלולה (כמו צינור), אם החומר מאפשר זאת. היתרון של פרופיל עגול הוא העובדה שמומנט האינרציה (יכולת התנגדות של החתך לכפיפה) זהה לכל הכיוונים באותה מידה בדיוק ואין לו כיוון כלשהו המהווה נקודת תורפה. פרופיל בצורת טבעת חלולה עדיף על פרופיל בצורת עיגול מלא משום שמומנט האינרציה שלו גדול באופן יחסי לכמות החומר לעומת היחס בזה העגול.
עקרונות מבניים > עמודי בטון

כאשר מייצרים עמודים מבטון מזוין, כפי שנבנים רוב המבנים כיום, מניחים רשת זיון מפלדה קרוב להיקף העמוד, בין אם מדובר בעמוד עגול או עמוד מלבני. בצורה זו, מונעת הפלדה ההיקפית את הימתחות צד אחד של העמוד בשל מאמצי קריסה. כמו כן תורמת הפלדה ליציבות העמוד במקרה של רעידת אדמה. תפקידו של הבטון, המהווה את רובו המוחלט של משקל העמוד, הוא להעביר למטה את עומס הלחיצה הצירי עד יסודות הבניין אשר מפזרים את העומס על פני האדמה או בתוכה דרך כלונסאות.
מכיוון ששטח חתך העמוד הפעיל הוא בעיקר זה הקרוב להיקף העמוד, כלומר המאמצים במרכז העמוד קטנים מאלו שבדפנות, ניתן לצמצם את כמות הבטון במרכז העמוד על ידי אוויר. יצירת עמוד חלול לעומת זאת היא בעייתית מבחינת תהליך הבנייה ועלולה להיות אף יקרה יותר מאשר מילוי כל העמוד בבטון מכיוון שמחיר הבטון "המיותר" זול יותר לעומת עלות העבודה הכרוכה ביצירת חללי אוויר פנימיים. מסיבה זו בין השאר, נהוג להעביר במרכז עמודי הבטון מערכות בניין שונות (בעיקר ביוב) אשר תופסות נפח משמעותי. מעבר צנרת ביוב, לדוגמה, בתוך עמוד בטון, מתבצע על ידי הנחת צינור פלסטיק עבה בתוך חלל הטפסות של הבטון, טרם היציקה. באופן זה נשאר חלל אוויר בתוך העמוד שאינו פוגע ביציבות, חוסך בטון במידה מסוימת ומספק מקום נוח להעברת מערכות בניין הכרחיות.