המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי

בתחילת המאה ה-19 המצב הפוליטי בספרד היה בעייתי ביותר. במהלך מלחמת חצי האי, הקורטס של קדיס ששימש כעוצר של פרננדו השביעי המודח שיתף פעולה בחוקה הספרדית של 1812. לאחר המלחמה, כאשר פרדיננד השביעי חזר לספרד (1814), הוא ביטל את החוקה במניפסט של ולנסיה, והפך למלך אבסולוטי, השולט בצווים והשיב את האינקוויזיציה הספרדית, שבוטלה על ידי חוסה הראשון, אחיו של נפוליאון הראשון.
קרב טרפלגר ב-1805 כמעט ריסק את הצי הספרדי, כאשר מלחמת חצי האי הותירה את החברה הספרדית המומה מלוחמה מתמשכת וניזוקה קשות מביזה. בזמן שהאימפריה הספרדית קרסה, הסחר הימי ביבשת אמריקה ובפיליפינים ירד לטפטוף, וצבא ספרד נאבק לשמור על המושבות שלהם, כשמקסיקו קיבלה את עצמאותה ב-1821. ההכנסות מעבר לים היו בשפל היסטורי, הקופה המלכותית הייתה ריקה. איזון החשבונות והגיוס לצבא הפך לדאגה מכרעת עבור הכתר הספרדי, כאשר הממשלות תחת המלך פרננדו השביעי לא הצליחו לספק פתרונות חדשים או יציבות.
בתקופת הטריניו הליברל (1820-1823), הפרוגרסיבים, שהיו בעלי ברית למעמד העסקים, פנו למלווי כספים בינלאומיים בניסיון למנוע את ההתמוטטות הכלכלית שספרד עמדה בפניה. הם פנו לפריז, ובמיוחד ללונדון, לשם ברחו ליברלים רבים (רבים מהם בונים חופשיים) עם שובו של פרננדו השביעי (1814). בלונדון ובפריז נפתחו משא ומתן בהתאמה עם נתן רוטשילד וג'יימס רוטשילד. הם חילצו את המשטר הליברלי הספרדי, שנתמך על ידי בריטניה הגדולה שתמכה בעקביות בתנועות ליברליות באירופה וגם היה לה אינטרס מובהק בהבטחת החוב שהצטבר בשנים קודמות.
התערבותה של ברית בינלאומית ריאקציונרית ב-1823, הברית הקדושה, החזירה את פרננדו השביעי לכס המלכות הספרדי, שדחה את החובות שלקחו השליטים הליברלים בשנים 1820–1823 מהרוטשילדים. במשך יותר מעשור, החוב הליברלי שלא שולם היה מכשול מתמשך עם אנשי הכספים הללו במהלך שיחות לבקשות הלוואות חדשות.
על רקע של פשיטת רגל ובעיות פירעון, לקראת סוף חייו, פרסם פרננדו השביעי את הסנקציה הפרגמטית משנת 1830, שהעניקה תקוות לליברלים. לפרננדו השביעי, מלך ספרד לא היה צאצא זכר, אלא שתי בנות, איזבלה (לימים איזבלה השנייה) ולואיסה פרננדה. "הסנקציה הפרגמטית" אפשרה לאיזבלה להפוך למלכה לאחר מותו. הסנקציה גברה על זכויותיו של קרלוס דה בורבון, אחיו של המלך, לירושה, הוא ותומכיו, כמו שר המשפטים פרנסיסקו טדיאו קלומרדה, לחצו על פרננדו לשנות את דעתו. אבל פרננדו המיוסר עמד בהחלטתו וכאשר מת ב-29 בספטמבר 1833, איזבלה הפכה למלכה. מכיוון שהייתה רק ילדה, היה צורך בעוצר, ולכן מונתה אמה המלכה מריה כריסטינה לעוצרת.
מפלגה אבסולוטית חזקה חששה שהעוצרת מריה כריסטינה תבצע רפורמות ליברליות, וחיפשה מועמד אחר לכס המלכות. הבחירה הטבעית, המבוססת על החוק הסאלי, הייתה אחיו של פרננדו, קרלוס. ההשקפות השונות על השפעת הצבא והכנסייה על הממשל, כמו גם הרפורמות המנהליות המתקרבות, סללו את הדרך לגירוש השמרנים מהחוגים השלטוניים הגבוהים.
ממשלת המרכז של ת'אה ברמודס (אוקטובר 1832-ינואר 1834) חנכה את חזרתם לספרד של גולים רבים מלונדון ומפריז, למשל חואן אלווארס מנדיזאבל (לבית מנדס). עלייתו של ת'אה ברמודס גררה שיתוף פעולה והבנה הדוקים יותר עם הרוטשילדים, שבתורם עודדו בבירור את הרפורמות והליברליזציה של הראשונים, כלומר המשטר הליברלי החדש ושילוב ספרד במערכת הפיננסית האירופית. עם זאת, כשקופת המדינה שוב ריקה, המלחמה המתקרבת וסוגיית ההלוואה של טריניו הליברלית מהרוטשילדים עדיין לא הוסדרה, ממשלתו של ת'אה ברמודס נפלה.
מול המלחמה הפורצת בחבל הבסקים, שליח ממשלתה של יורש העצר מריה כריסטינה, המרקיז ממירפלורס (ליברל מתון), יצר קשר עם הבנקאים של העיר לונדון כדי לפתוח קו אשראי עבור האוצר הספרדי (כך לשלם את התשלום הבא של החוב החיצוני לפירעון ביולי 1834 ולקבל אשראי חדש), כמו גם עם ממשלת בריטניה כדי לזכות באישור הפוליטי שלה. הסכם עם נתן וג'יימס רוטשילד וקידום הלוואה של 500,000 פאונד למרקיז ממירפלורס סללו את הדרך להקמת הברית המרובעת שחתמה את ההגנה הבריטית והצרפתית לממשלת ספרד, לרבות פעולות צבאיות (אפריל 1834).
כפי שכתב היסטוריון אחד:
המלחמה הקרליסטית הראשונה נלחמה לא כל כך על בסיס תביעתו המשפטית של דון קרלוס, אלא בגלל שחלק נלהב ומסור בעם הספרדי העדיף חזרה למעין מונרכיה אבסולוטית שלדעתם תגן על חירויות הפרט שלהם (fueros), האינדיבידואליות האזורית שלהם והשמרנות הדתית שלהם.
סיכום חי של המלחמה מתאר אותה כך:
הכריסטינוס והקרליסטים צמאו זה לדמו של זה, עם כל הלהט העזה של סכסוכים אזרחיים, מעורר זיכרון של שנים של עלבון הדדי, אכזריות ורוע. אח נגד אח - אב נגד בן - החבר הכי טוב הפך לאויב המר ביותר - כוהנים נגד עדריהם - קרובים נגד קרובים.
האוטונומיה של אראגון, ולנסיה וקטלוניה בוטלה במאה ה-18 על ידי צווי נואבה פלנטה שיצרו מדינה ספרדית ריכוזית. בחבל הבסקים, מעמד הממלכה של נווארה ומעמדן הנפרד של אלבה, ביסקאיה וגיפוזקואה אותגרו ב-1833 במהלך החלוקה הטריטוריאלית החד-צדדית של ספרד של הממשל המרכזי. הטינה נגד ההתערבות הגוברת של מדריד (למשל ניסיונות להשתלט על מכרות ביסקייה ב-1826) ואובדן האוטונומיה הייתה חזקה במידה ניכרת.