stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית המשפט המחוזי בנצרת
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בינואר 1949 נעשה ניסיון ראשון לפתוח בית משפט מחוזי בנצרת, שהייתה בירת הגליל בימי המנדט הבריטי. טקס פתיחת בית המשפט התקיים בינואר 1949 וכשופט בפועל שימש השופט שמש. אולם פעילות בית המשפט המחוזי בנצרת לא התמידה.
בתחילת 1955, לאור עודף בשופטים בבית המשפט המחוזי בתל אביב, נמצאה הזדמנות נוספת לפתוח את בית המשפט המחוזי בנצרת. השופט שלום קסאן הועבר לבית המשפט המחוזי בחיפה תוך העלאתו לדרגת נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, שפעל כסניף של בית המשפט המחוזי בחיפה. למרות הכוונה למנות שופטים נוספים, בית המשפט הופעל רק בתיקים של דן יחיד, ולאחר זמן מה נסגר. מדי פעם מסרו דוברים רשמיים שפתיחת בית משפט מחוזי נמצאת בדיונים ובית המשפט הוקם לבסוף בסוף שנת 1968. באופן זמני שוכן בית המשפט במבנה של בית ספר. כיהנו בו השופטים יוסף בהלול, י. מרגלית ומוחמד נימר אל-הווארי.
בשנת 1999 נחנך היכל המשפט נוף הגליל - נצרת, משכנם של בית משפט השלום, בית הדין האזורי לעבודה נצרת ובית המשפט המחוזי בעיר. את הבניין תכננו האדריכלים שולמית נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל, מבכירי האדריכלים שפעלו בישראל במחצית השנייה של המאה העשרים.
משפט בולט שנערך בבית המשפט המחוזי בנצרת הוא משפטו של רומן זדורוב, שנאשם ברצח תאיר ראדה. המשפט נערך בשנים 2007—2010, וזדורוב הורשע בו ברצח. במרץ 2013, בצעד נדיר, הורה בית המשפט העליון למחוזי לעיין בראיות ולשקול מחדש את משמעותן. בפברואר 2014 דחו שופטי בית המשפט המחוזי בנצרת את טענות ההגנה, ובכך הרשיעו שנית את זדורוב ברצח תאיר ראדה. במאי 2021 פסק המשנה לנשיאת בית המשפט העליון, חנן מלצר, כי ייערך לזדורוב משפט חוזר, ובהמשך אותה שנה החל המשפט החוזר בבית המשפט המחוזי בנצרת. במרץ 2023 זיכה בית המשפט את זדורוב ברוב דעות מאשמת רצח תאיר ראדה.
רחבת הכניסה בחזית היכל המשפט
עבודות זכוכית אמנותיות שיצר עמי לוי ברחבת הכניסה להיכל המשפט
מבואת הכניסה
הספרייה המשפטית
הערות שוליים

↑  בית־דין מחוזי נפתח בנצרת, הַבֹּקֶר, 19 בינואר 1949
↑  בזבוז כח בבית המשפט, מעריב, 13 באוגוסט 1953
↑  בית־דין מחוזי יוקם בנצרת, דבר, 13 בינואר 1955
↑  סניף בי"ד מחוזי ייפתח מחר בנצרת, הצופה, 28 בפברואר 1955
↑  בית משפט מחוזי נפתח בנצרת, הַבֹּקֶר, 2 במרץ 1955
↑  בימ"ש מחוזי בנצרת, קול העם, 15 ביוני 1962
↑  בית־משפט מחוזי בנצרת לטובת כל האזור, דבר, 26 ביוני 1961
↑  אושר תקציב משרד המשפטים, הצופה, 21 במרץ 1963
↑  בית משפט מחוזי נפתח בנצרת־עלית, דבר, 31 בדצמבר 1968
↑  תפח (נצרת) 502/07 מדינת ישראל נ' רומן זדורוב, ניתן ב-30 במרץ 2023
הלל פולק

| --- | --- |

 לידה:  ה'תק"ע
 פטירה:  א' באדר תרנ"ג (בגיל 83 בערך)
 מקום פעילות:  טרנסילבניה
 תחומי עיסוק:  רבנות
 רבותיו:  החת"ם סופר
רבי הלל פולק (ה'תק"ע – א' באדר תרנ"ג) היה רבה של ססרגן (אנ') (בצפון טרנסילבניה) משנת תרכ"ו.
קורות חייו

נולד בשנת תק"ע לרבי אליעזר (בן רבי הלל אב"ד אייבשיץ) ולאימו רחל. בהיותו צעיר נפטרו הוריו, אז עבר להתגורר בפרשבורג שם למד אצל החתם סופר. נישא לפעסל בת רבי יעקב בער הלוי פלדמן מהיישוב פעטרא שליד מרגרטין.
לאחר פטירת חמיו נתמנה לכהן כרבה של קהילת בודוש שבטרנסילבניה, שם כיהן כמה שנים.
בשנת תרכ"ו בערך הוכתר לרבה של הקהילה היהודית בססרגן, קהילה שנוסדה באותו זמן. שם כיהן 27 שנים עד לפטירתו. נפטר בא' באדר תרנ"ג 1893.
השאיר בכתב יד חיבור חידושי אגדה על פרשיות השבוע ומועדים שנכתבו משנת תרמ"ו ואילך, מכיל כ-400 עמ', וכן חיבור על התורה מתקופה אחרת. הרבה מכתביו הם עניינים בשם החתם סופר. חלק מכתביו נדפסו על ידי נינו אברהם אליעזר הוס, תחת השם "קודש הילולים" (על הגדה של פסח ירושלים תשל"ח, לשבת שירה ומגילת אסתר בשנת תש"מ). לקטים מכתביו נדפסו בספר 'חתם סופר על התורה ליקוטים', ירושלים תשנ"ו.
בשנת תשנ"ח יצא לאור הספר "קודש הילולים", שני כרכים עבי כרס, עם מפתחות.
בשנת תשפ"ב החל אחד מצאצאיו הרב יצחק שלמה פרקש מפיץ עלון שבוע בשם "פרי קודש הילולים", ובו דברי תורתו, מעובדים על פי ספרו.
משפחתו

רבי אברהם יהודה, (תרי"ח – תרצ"ד)
רבי אליעזר שלמה
מרים רחל גבירץ, נפטרה בחיי אביה בגיל 37
אסתר, אשת רבי אברהם אבא פיקסעל תלמיד הכתב סופר
רבקה, אשת רבי שלמה בן יחיאל הירש
בילה, אשת רבי בנימין זאב קראוס, רב בקהילת האלאש ודברצן, תלמיד הכתב סופר, בעל "מראה הבז"ק"
היצל, אשת רבי משה דוד סופר (תרי"ח-תרס"ו) בן רבי חיים סופר בעל המחנה חיים
רבי יהושע אהרן צבי וינברגר משוסבורג
רבי משה אולמן בנו של רבי שלמה זלמן אולמן בעל היריעות שלמה
אחד מצאצאיו הוא בני גנץ. גנץ הוא דור חמישי של הרב הלל פולק דרך בת הרב פולק, רבקה לבית הירש, בתה פרומה לבית גנץ, שהיא אמו של נחום גנץ, וסבתו של בני גנץ.
לקריאה נוספת

משה א. זושא קינסטליכער, פרקי הגר-רבי הלל פולק זצ"ל אב"ד סאסרעגען, בתוך מוריה שנה ארבע עשרה גיליון ה-ח עמודים קפ"ה-קצ"ג, תשרי תשמ"ו
שמואל לייב בריל

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1814 פשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  8 באפריל 1897 (בגיל 82) פשט 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
שמואל לייב בריל (בהונגרית: Brill Sámuel Lőb; פשט, 24 בספטמבר 1814 – פשט, 8 באפריל 1897) היה הרב של העיר פשט.
ביוגרפיה > אביו

בריל היה בנו של הרב עזריאל בריל (1778–1853) שפעל בפשט במחצית הראשונה של המאה ה-19. חיבורו המרכזי היה "הדרת קודש", שמסביר כמה ממסכתות המשנה כולל תרגום לגרמנית. בתקופה מסוימת היה המנהיג הרוחני של הקהילה היהודית של פשט.
ביוגרפיה > לימודי שמואל לייב

אביו דאג שבנוסף לתלמוד ולמדעי העברית, ילמד בנו של הרב הנאור עזריאל בריל גם מדעי חול ולפני ששלח אותו לישיבה, דאג שילמד ויעבור מבחנים ב-6 כיתות בבית הספר התיכון הלותרני בטרם שלח אותו לישיבה. בישיבה בעיר אייזנשטט (אז בממלכת הונגריה היום באוסטריה) הוא היה תלמידו המועדף של הרב משה פרלס. בגיל 19 הפך לתלמידו של החתם סופר בברטיסלבה, שם בלט בידיעותיו הרבות, אך נרתעו מלראות שהוא עוסק גם במדעי חול. לאחר מכן התחנך 4 שנים עם משפחת פפנהיים המפורסמת דאז בברטיסלבה, שבמהלכן עסק בשקידה רבה בספרות העברית, הלטינית והיוונית. לאחר מכן עבר לפראג הוא שיכלל את הידע התלמודי שלו לצדו של הרב שמואל קאודרס ולמד מדעי הרוח באוניברסיטה.
ביוגרפיה > פעילותו כרב

לאחר שסיים את לימודיו, סייע לאביו הזקן בתפקידו כרב, לאחר מותו ב-1853 הפך ליורשו בתפקיד ושבשנת 1874 מונה גם לנשיא הרבנות של קהילת פשט. מטעם הממשלה ההונגרית השתתף בעבודת הוועדה להכנת הקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט ב-1864 והרצה במשך עשור תלמוד בבית המדרש שנפתח ב-1877. בשנים 1868–1869 בקונגרס של יהודי הונגריה (הקרע ביהדות הונגריה), הוא הפעיל את כל יוקרתו למען הקידמה המודרנית בחיי היהדות בהונגריה. הוא היה סמכות מוכרת בתחום מדעי המקרא והתלמוד ופתר שאלות הילכתיות רבות ומורכבות לרוב שעלו בפניו כרב הקהילה הגדולה בהונגריה, בידע הילכתי מעמיק ובשיקול דעת. זה אובדן נצחי למדע היהדות שהוא נמנע בכוונה מפרסום יצירותיו הכתובות וכתוצאה מכך כל פסיקותיו ההילכתיות במהלך כמעט 50 שנות פעילותו אינן מתועדות. הייתה לו הופעה מכובדת שזכתה לכבוד רב. הוא היה הומניסט חד רואי שצייר לעיתים קרובות דמויות שלמות בהערה מלאת דמיון. אף על פי שחי במצב כלכלי דחוק, עדיין רכש ספרייה יוקרתית מלאה ביצירות נדירות, שזכתה לאחר מותו למקום בספריית בית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא נפטר באותו בית ברחוב קיראי שבו נולד 82 שנים קודם לכן. הביוגרפיה שלו נכתבה על ידי הרב ההיסטוריון לאיוש בלאו.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. שמואל לייב בריל
חיים בצלאל פנט

הרב חיים בצלאל פנט (כ"ג בסיון ה'תקס"ג, 13 ביוני 1803 – י"ט בניסן ה'תרל"ד, 6 באפריל 1874) היה רבה של טשנד ומחוז טרנסילבניה במשך ארבעים שנה.
חייו

נולד בביליץ שבשלזיה, בנם הבכור של הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל", וחיה רחל, בת הרב משה הניג מלינסק שבגליציה. אחיו הצעיר היה הרב מנחם מנדל פנט, האדמו"ר הראשון של שושלת חסידות דעש.
בגיל 12 החל ללמוד אצל החתם סופר, שלימים דיבר בשבחו. בברכתו של רבי משה טייטלבוים, ה"ישמח משה", התקבל בעודו בחור לכהן כרבה של בלקן. נישא לשרה אסתר, בתו של הגביר לייבוש ניילנדר. הוא עזב את רבנות בלקן, ובמשך עשר שנים היה סמוך על שולחן חותנו באלפר הסמוכה לסטאנוב. בשנת ה'תקצ"ד (1834) התמנה כרבה של טושנאד והמחוז, וכיהן ברבנות ארבעים שנה.
נפטר בשנת 1874. לאחר מותו הוציאו צאצאיו את כתביו לאור. בנו הוא הרב אשר שמואל פנט, שכיהן כרב בהידלומוש (ה'תקצ"ה - י' בשבט ה'תרס"ט).
ספריו

דרך יבחר – שו"ת וחידושים על הש"ס
אוצר חיים – על פרשיות התורה
אוצר החיים – על ספר תהילים
דברות אש – דרושים
ים הנבחר – על מסכת גיטין
ים הרחב – על מסכת חולין
הערות שוליים

↑  בלקן בוויקיפדיה הרומנית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305937905171  ISNI: 0000 0000 6696 062X  LCCN: nr91027082  VIAF: 26921017   WorldCat (עם VIAF): 26921017 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה שיק

| --- | --- |

תמונה של מהר"ם שיק לרגל כינוס הקונגרס הכללי של בני ישראל, 1868.
 לידה:  1 במרץ 1807 כ"א באדר א' ה'תקס"ז בירקנהיין, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  25 בינואר 1879 (בגיל 71) א' בשבט ה'תרל"ט הוסט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום פעילות:  ממלכת הונגריה
 תקופת הפעילות:  ? – 25 בינואר 1879 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 רבותיו:  החת"ם סופר
 תלמידיו:  שאול בראך, שמעון גרינפלד, גרשון שטרן, אברהם יהושע פריינד
 חיבוריו:  שו"ת מהר"ם שיק, ביאור על תרי"ג מצוות ועוד
 
הרב משה שיק (נודע בכינוי: מהר"ם שיק; כ"א אדר א' ה'תקס"ז, 1807 – א' בשבט ה'תרל"ט, 1879) היה אב"ד ירגין (אנ'), גאב"ד חוסט וראש הישיבה הגדולה בעיר, גדול פוסקי הונגריה בימיו ומנהיג האורתודוקסיה בימי הקרע עם הנאולוגים. תלמידו המובהק של החת"ם סופר.
ביוגרפיה

נולד ליוסף ולרבקה לבית פרנקל בבִּירקֶנהַיין שבממלכת הונגריה (כיום ברזובה פוד בראדלום (אנ'), סלובקיה). בילדותו היה קשה תפיסה, ומסופר כי התקשה ללמוד אפילו דף גמרא אחד. במאמצים רבים ובהתמדה התקדם בלימודו, עד שעשה חיל. בגיל 11 נשלח ר' משה ללמוד אצל דודו, ר' יצחק פרנקל, שהיה אב בית דין בפראונקירכן. בגיל 17 הגיע לישיבתו של החת"ם סופר, שם התחבב עליו מאוד ובמשך שלוש שנים סעד אצלו בשבתות וחגים. את גודל הערכתו של החתם-סופר אליו ניתן לראות בסיפור עממי המתאר כי באחת מנסיעותיו של החתם סופר נסעו עמו בחירי תלמידיו ובהם ר' משה. באמצע הנסיעה נרדם ר' משה וראשו נשמט על כתפו של החת"ס. כשביקשו שאר התלמידים להעירו, התבטא החתם-סופר: זהו ספר תורה מהלך. כן ידוע שקרא לו "מיינער ארון ספרים". בגיל 20 נשא לאישה את בת דודתו, גיטל פרנקל.
כאשר פנתה קהילת ירגין (כיום סווטי יור) שליד פרשבורג אל החת"ם סופר בבקשה שישלח להם אדם שיכהן כרבה של הקהילה, שלח להם את ר' משה הצעיר, שקיבל את המשרה ב-26 באפריל 1838. במהלך כהונתו נשא את דרשותיו ולימד בגרמנית צחה, ואף השתמש בתרגום התנ"ך של משה מנדלסון. הוא שימש שם ברבנות 24 שנה, ובין היתר פתח בירגין ישיבה שבראשה עמד.
ב-1844, לאחר אספת הרפורמים הראשונה בבראונשווייג, כתב לכתב סופר וביקשו לכנס רבני ארץ כדי להוציא את הללו מכלל ישראל: ”מכל מקום לא אדע למה לא נפרסם האמת, מה דינם של האנשים האלה לפי דת תורתינו הקדושה, כיוון שכפרו בתורה מן השמים, כאשר יעיד על זה הרבה מדבריהם וספרי מינים שלהם, הרי הם אינם יהודים וכגויים גמורים.”
ב-2 במאי 1861 עבר לשמש כרבה של הוסט (חוסט). יחד עמו עברה גם ישיבתו שמנתה 800 תלמידים. מסופר כי כאשר החליטו ראשי הקהל להוסיף למשכורתו, סירב ר' משה עד שיעלו גם את משכורתם של המלמדים, השוחטים, הדיין ושמש הקהילה, שבתחילה סירבו לבקשתם להעלאת משכורתם. רק לאחר שנאותו לכך ראשי הקהל, הסכים מהר"ם לקבל את תוספת השכר.
ב-1865 התכנסו קנאי הונגריה תחת הרב הלל ליכטנשטיין במיהאלאוויץ והוציאו שורת תקנות שאסרו שינויים שונים בסדרי בית-הכנסת, כמו הזזת הבימה מהאמצע או צירוף מקהלה. הרב שיק לא קיבל את תוקפה ההלכתי של ההכרזה וסירב לחתום אפילו על נוסח מרוכך; בעיקר התנגד לאיסור על דרשה בגרמנית. עם זאת, לאחר שהתפרסם הקובץ ונודע ברבים הודה ”זה היה דעתי בעניין דרשות בלשון אשכנז, אבל חברי רבו עלי והסכימו שלא כדברי, וצריך ומוכרח אני לקבל דבריהם באימה וביראה.” למרות שלא נשא בתפקיד רשמי, הנהיג את המערכה הציבורית של האורתודוקסים נגד ניסיונם של הנאולוגים להקים מנהלת ארצית אליה ישתייכו כל הקהילות היהודיות בהונגריה. לבסוף, הכירה הממשלה בוועד אורתודוקסי נפרד. הוא נאבק גם בקהילות הסטטוס קוו אנטה, שסירבו להצטרף לאחד משני הצדדים ונותרו עצמאיות, והטיל חרם על רבניהן וכלי קדשן, גם בעדות שנודעו כאדוקות. ב-1876, בעת פולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה, המשיך להחזיק בעמדה שאפיינה אותו משכבר הימים וכתב לרב יצחק דב במברגר שעליו לתמוך בהיבדלות גמורה מהרפורמים בפרנקפורט דמיין: ”כן אנו מצווין להיות בדול מהם עד שיחשבו החוטאים כציצין היוצאין מהגוף ההולכים לאיבוד ולהפסד ושאר הגוף ימלט ואסור לנגוע בכל אשר להם.”
נודע בעיקר בזכות השו"ת שלו - שו"ת מהר"ם שיק ובו מעל ל-1,000 תשובות הלכתיות שהשיב בכל נושאי החיים. כמו כן חיבר פירושים על התורה, על פרקי אבות, על הגדה של פסח, על תרי"ג מצוות (בדומה למנחת חינוך) וחידושים על הש"ס.
מהר"ם נפטר בא' בשבט ה'תרל"ט (1879), לאחר ייסורים קשים.
הערות שוליים

↑  סיני, מהדורות 411-426. מוסד הרב קוק, 1970. עמ' 38.
↑  שלמה רוזמאן. ספר שפר הררי קדם: גולת קארפאטורוס ־ מארמארוש בתפארתה ובחורבנה. זיכרון קדושים, 1991. עמ' 104.
↑  משה שיק, אשר אנשיל קליין. ספר מהר״ם שיק השלם. מכון להוצאת ספרים וחקר כתבי יד ״בני משה״, 1989. עמ' 30.
↑  שלמה צבי בן נתן שיק. תשובות רשב"ן: אבן העזר. סאטמאר, תרס"ה. עמ' פט.
↑  יקותיאל יהודה גרינוואלד. מצבת קודש: לקהילות ישראל שנחרבו בידי עריצים. הדר, 1951. עמ' 50.
↑  שו"ת מהר"ם שיק, סימן ע'; הקרע שלא נתאחה, עמ' 97.
↑  יעקב כ"ץ. הקרע שלא נתאחה: פרישת האורתודוקסים מכלל הקהילות בהונגריה ובגרמניה. מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1995. עמ' 143.
↑  כ"ץ, עמ' 221-222.
↑  Donniel Hartman, The Boundaries of Judaism, A&C Black, 2007. עמ' 129-130.; שו"ת מהר"ם שיק על אורח חיים, סימן שו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308185205171  GND: 137029268  ISNI: 0000 0000 6686 6297  LCCN: n84022365  NTA: 310196167  VIAF: 28464371   WorldCat (עם VIAF): 28464371 
מצבתו של מהר"ם שיק בבית הקברות בחוסט
קו ליי

גבעות מלוורן באנגליה. אלפרד ווטקינס האמין שקו ליי עובר דרך קו הרכס שלהן
קווי ליי (באנגלית: Ley lines) הם היערכויות לכאורה של תוואי נוף בולטים, אתרים דתיים ומבנים מעשה ידי אדם בקווים ישרים. האמונה הפסאודו-מדעית שקווים אלו אינם מקריים גרמה להעלות השערות כי הם דרכים ישרות עבירות או כי יש להם משמעות רוחנית.
הביטוי נטבע ב-1921 על ידי הארכאולוג החובב אלפרד וטקינס (Alfred Watkins‏; 1855–1935), שזיהה היערכות בקו אחד של מקומות גאוגרפיים ובעלי משמעות היסטורית, כדוגמת מונומנטים עתיקים, קווי רכס ומעברות. בספריו "שבילים בריטיים מוקדמים" ו"השביל הישר העתיק" הוא שאף לזהות שבילים פרהיסטוריים בנוף הבריטי. וטקינס פיתח אחר-כך תאוריות שההיערכות בקווים אלו נוצרו להקל על מסעות ביבשה באמצעות ניווט על פי קו הראיה בתקופה הנאוליתית, ומסלולים עתיקים אלו שרדו בנוף במשך אלפי שנים. הסופר ג'ון מיטשל החיה את המונח "קווי ליי", כשהוא קושר אותו לתאוריות רוחניות ומיסטיות על ההיערכות בשורה של תוואי נוף כשהוא מתבסס על המושג הסיני של פנג שווי. הוא האמין שרשת מיסטית של קווי ליי משתרעת ברחבי בריטניה,
דעה שקידם באופן פעיל כתב העת "צייד הליי" (The Ley Hunter), שנערך באותו זמן על ידי הביוגרף של מיטשל, פול סקריטון (Paul Screeton).
השערת קווי ליי היא סוג של פסאודו-מדע. פיזור אקראי של מספיק נקודות במישור ייצר באופן בלתי נמנע היערכות בשורה של נקודות אקראיות (alignments of random points) באורח מקרי בלבד.
אלפרד וטקינס ו"השביל הישר העתיק"

הרעיון של "קווי ליי" הבשיל במוחו של אלפרד וטקינס ותואר בספריו "שבילים בריטיים מוקדמים" (Early British Trackways) ו"השביל הישר העתיק" (The Old Straight Track), אם כי וטקינס שאב מרעיונות מוקדמים יותר על היערכות בשורה של אתרים. הוא ציין במיוחד את הספר של האסטרונום האנגלי נורמן לוקייר (Norman Lockyer), שטען שהיערכויות בשורה קדומות עשויות להיות מכוונות כלפי זריחת השמש ושקיעת השמש בנקודת ההיפוך.
ב-30 ביוני 1921 ביקר אלפרד וטקינס בכפר בלקוורדין (Blackwardine) בהרפורדשייר, ונסע לאורך כביש סמוך לכפר (שכיום כמעט נעלם). וטקינס התעניין באתר הארכאולוגי הסמוך של מחנה רומי. הוא עצר את מכוניתו כדי להשוות את הנוף משני צדי הכביש עם תוואי הנוף המסומנים על המפה שלו שבה הרבה להשתמש. בעודו מתבונן בנוף שסביבו ומתייעץ במפה, ראה, כדברי בנו, "משהו דמוי שרשרת של אורות של פיות", סדרה של היערכויות בשורות ישרות של תוואי נוף עתיקים שונים, כגון אבנים עומדות, צלבים של צדי דרכים, סוללות, מצודות גבעה (hill forts), וכנסיות עתיקות על תלוליות. הוא הגיע מיד למסקנה שאת התגלית הפוטנציאלית יש לבדוק ממקום גבוה יותר, שבו הוא הבחין שנראה כאילו שבילי הליכה רבים מחברים את פסגת הגבעה לפסגה אחרת בקו ישר.
הוא טבע מאוחר יותר את המונח "ליי" (ley), בחלקו משום שהקווים עברו דרך מקומות רבים ששמם הסתיים בהברה "ליי", וטען כי הפילולוגים הגדירו את המילה (שאויתה באנגלית גם כ-lay‏, lea‏, lee או leigh) בצורה שונה ("שדה מעובד שננטש והפך שדה מרעה"), אבל טעו בהבנתה. הוא האמין כי זה היה השם הקדום למילה דרכים, שהשתמר בשם המודרני. המודדים הקדמונים שלכאורה יצרו את הקווים קיבלו את הכינוי "דודמן" (Dodman). וטקינס האמין שבזמנים קדומים כאשר בריטניה הייתה מיוערת הרבה יותר, הייתה בה רשת של נתיבי הליכה ישרים, כשתוואי נוף בולטים שימשו כנקודות ניווט. הוא הציג הבחנה זו בספטמבר 1921 בפגישה של מועדון מקומי "מועדון השדה וולהופ של חוקרי הטבע" (Woolhope Naturalists' Field Club) בהרפורד, שווטקינס עמד בראשו.
הרצאתו התייחסה למאמר שכתב ג'. ה. פיפר (G. H. Piper) שהוצג למועדון וולהופ ב-1882, שציין ש: "קו המשורטט מהר סקיריד (באנגלית Skirrid, בוולשית Ysgyryd Fawr) צפונה אל ארתור'ס סטון (Arthur's Stone) יעבור דרך המחנה והנקודה הדרומית ביותר של גבעת הטראול (Hatterall Hill), הכפר אולדקאסל (Oldcastle), ושרידי הטירות לונגטאון (Longtown Castle), אורישיי (Urishay Castle) וסנודהיל (Snodhill Castle). יש גם השערה שהספקולציה של וטקינס (הוא קרא לה "סברה") נבעה מקריאת הדיווח של ויליאם הנרי בלייק (William Henry Black) לאגודה הארכאולוגית הבריטית בהרפורד שכותרתו "גבולות ותוואי נוף בולטים", שבו העלה השערה ש"מונומנטים קיימים מסמנים קווים גאומטריים בקנה מידה גדול המכסים את כל מערב אירופה".
שנה אחר-כך פרסם וטקינס את הספר "שבילים בריטיים מוקדמים", כשהוא מציין" "לא ידעתי דבר ב-30 ביוני שנה שעברה על מה שאני מתקשר כעת, ולא היו לי תאוריות".
דוגמאות לקווי ליי בבריטניה

אלפרד וטקינס שיער שהאתר "באר סנט אן" (St. Ann's Well) בווסטרשייר הוא התחלה של קו ליי החוצה את קו הרכס של גבעות מלוורן (Malvern Hills) ועובר דרך סדרה של מעיינות, כולל "הבאר הקדושה" (Holy Well), באר וולמס (Walms Well) ובאר סנט פיוטרס (St. Pewtress Well).
ג'ון מיטשל העלה השערה שהכפריר וייטליוונד אוק (Whiteleaved Oak) בווסטרשייר הוא מרכז של מה שהוא כינה "מעגל המקהלות התמידיות" (Circle of Perpetual Choirs) ונמצא במרחק שווה מהעיירה גלסטונברי, אתר סטונהנג', העיירה גורינג על התמזה (Goring-on-Thames) באוקספורדשייר והעיירה שנטוויט מייג'ור (Llantwit Major) בדרום ויילס. האליפסה הגאוגרפית שתיאר מיטשל שימשה כחומר רקע לרומן "שרידים של מזבח" (The Remains of an Altar) שכתב סופר ספרי המתח והעל-טבעי פיל ריקמן (Phil Rickman) ב-2006.
הסופר והחוקר פול דוורו (Paul Devereux), בן תקופתו של מיטשל, שערך את כתב העת "צייד הליי" במשך עשרים שנים, כינה קו בן 15 קילומטרים אותו שרטט כ"מלוורן ליי" (Malvern Ley). הקו עבר דרך באר סנט אן והסתיים בפאונטליי (Pauntley).
קיומם של תעלות מקבילות ארוכות המכונות קרסוס (cursus) שנחפרו בין 3400 לפנה"ס ל-3000 לפנה"ס שימש כמקור להשערה כי הם עדות מסייעת לקיומם של קווי ליי. אורכם של התעלות נע בין 50 מטרים לכמה קילומטרים, והמטרה המדויקת שלהן אינה ידועה, אם כי ההשערה המקובלת ששימשו לתהלוכות טקסיות. רבות מהן מקיפות קברים ומונומנטים נאוליתיים, דוגמת הקרסוס של סטונהנג', חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים. עם זאת, אף שקרסוסים רבים הם פחות או יותר ישרים, יש באחרים עקומות ופניות חדות, ובכך מהווים דווקא טיעון סותר לטענה המקורית, שלפחות באותן מאות, לא הייתה לקבוצה של הבריטונים הקדמונים שהתפשטה על פני שטח גדול ובנתה מבנים אלו העדפה בולטת לקווים ישרים.
ביקורת

המחקר של וטקינס נתקל בספקנות מצד הארכאולוגים, שאחד מהם, אוסברט קרואופורד (O. G. S. Crawford), סירב לקבל פרסומות לספרו של וטקינס "השביל הישר העתיק" (1925) לכתב העת Antiquity (עתיקות). מאז 1989, ההפרכות של הרעיונות של וטקינס מתבססות באופן כללי על שיטות מתמטיות כדוגמת סטטיסטיקה.
אחת הביקורות של תאוריית קווי ליי של וטקינס מציינת שנוכח הריכוז הגבוה של אתרים היסטוריים ופרהיסטוריים בבריטניה ובחלקים אחרים באירופה, מציאת קווים ישרים "המחברים" אתרים היא טריוויאלית ומיוחסת לצירוף מקרים. ניתוח סטטיסטי של הקווים הגיע למסקנה: "הריכוז של אתרים ארכאולוגיים בנוף הבריטי הוא עד כדי כך גדול שקו שישורטט דרך כל מקום בפועל "יקטוף" כמה אתרים".
מחקר של דייוויד ג'ורג' קנדל (David George Kendall) השתמש בטכניקות של אנליזה צורנית לבחון את המשולשים שנוצרו על ידי אבנים עומדות על מנת להסיק אם אלו סודרו לעיתים קרובות בקווים ישרים. צורת המשולש יכולה להיות מיוצגת על ידי נקודה על גבי הכדור. הפיזור בפועל של האבנים העומדות הושווה לפיזור התאורטי על מנת להראות שהופעת קווים ישרים אינה שונה מהממוצע.
הארכאולוג ריצ'רד אטקינסון (Richard Atkinson) הדגים זאת פעם באמצעות שימוש במיקומם של תאי טלפון ציבורי והצביע על קיומם של "ליי של תאי טלפון". עובדה זו, כך טען, הראתה כי עצם קיומם של קווים כאלה במערך של נקודות אינו מוכיח כי הקווים מייצגים תכנון מכוון, בייחוד משום שידוע כי תיבות הטלפון לא הוצבו בצורה כזו או עם כל כוונה כזו.
אימוץ הרעיון על ידי העידן החדש

ב-1969 פרסם הסופר ג'ון מיטשל, שקודם לכן כתב על נושא עצמים מעופפים בלתי מזוהים, את הספר "מבט על אטלנטיס" (The View Over Atlantis), שבו החיה את תאוריית קווי הליי של וטקינס וקישר אותם למושג הסיני של פנג שווי. הספר שיצא במקור על ידי הוצאת סגו (Sago Press), היה פופולרי והודפס מחדש בבריטניה על ידי דפוס גרנסטון (Garnstone Press) ב-1972 ואבקוס (Abacus) ב-1973, ובהוצאת ספרי בלנטיין בארצות הברית ב-1972. גרי לכמן (Gary Lachman) קבע ש"מבט על אטלנטיס" הציב את גלסטונברי על מפת תרבות הנגד.
רונלד האטון (Ronald Hutton) תיאר את הספר כ"כמעט המסמך המייסד של תנועת תעלומות כדור הארץ (earth mysteries)".
התערובת שמיטשל רקח מהארכאולוגיה החובבנית של וטקינס יחד עם המושגים הרוחניים הסיניים של צורות נוף הובילו לתאוריות חדשות רבות על ההיערכות בשורה של מונומנטים ותוואי נוף טבעיים. סופרים השתמשו בטרמינולוגיה של וטקינס בשירות רעיונות הקשורים לדאוזינג ולאמונות של העידן החדש, כולל הרעיונות שלקווי ליי יש כוח רוחני או שהם מהדהדים מדיום מיוחד או אנרגיה מיסטית. ייחוס מאפיינים כאלו לקווי ליי הובילו לסיווג המונח כפסאודו-מדע. המאמינים בתורת הנסתר טוענים שקווי ליי הם מקורות של כוח או אנרגיה. ועדת האמנות של סיאטל שילמה 5,000 דולרים לקבוצה פגנית שתכין מפה של קווי ליי של אזור סיאטל. התוצאה נראית כמו תמונת לוויין שעברה השחתה. מילון הספקנים, האתר המוביל של ספקנות מדעית, מסכם שאין כל ראיה לאמונה זו, למעט הוודאות הסובייקטיבית הרגילה על סמך תצפיות בלתי מבוקרות שנעשו על ידי חסידים חסרי השכלה מדעית. עם זאת, טוענים התומכים כי האנרגיה לכאורה עשויה להיות קשורה לשדות מגנטיים. כל זה לא אומת מדעית.
ב-2004 כתב ג'ון ברונו הייר (John Bruno Hare):
וטקינס מעולם לא ייחס חשיבות על-טבעית כלשהי לקווי הליי; הוא האמין כי הם היו פשוט מסלולים ששימשו למטרות מסחר או למטרות טקסיות, עתיקות מאוד במקור, ייתכן מהתקופה הנאוליתית, בוודאי קודמת לתקופה הרומית. האובססיה שלו לקווי הליי הייתה תוצאה טבעית של התעניינותו בצילום נוף ואהבת האזור הכפרי הבריטי. הוא היה אדם רציונלי מאוד בעל שכל חריף, ואני חושב שהוא היה קצת מאוכזב מכמה מההיבטים השוליים של קווי ליי היום.
אימוץ הרעיון על ידי העידן החדש > קווי המלאך מיכאל

בין קווי הליי שתומכי העידן החדש מבליטים קיימים שני קווים: האחד בדרום אנגליה, והשני חוצה את מערב ודרום אירופה, שהמשותף ביניהם הוא מספר רב של אתרים הקשורים למלאך מיכאל.
אורכו של הקו בדרום אנגליה (St. Michael Alignment) הוא 560 קילומטרים. הוא מתחיל בקורנוול בקצה הדרום-מערבי של בריטניה והוא מסתיים ביישוב Hopton-on-Sea. כיוונו צפון-מזרח, שהוא גם הכיוון של זריחת השמש ב-8 במאי שהוא במקרה גם יום החג של המלאך מיכאל על פי לוח חגי קדושים נוצרים. הקו כולל את האתרים הבאים:
גבעת סנט מייקל – בפועל אי בזמן הגאות. בעבר מנזר בת למנזר מון-סן-מישל, כיום משולבת כנסיית המנזר בטירה על האי.
דה הרלרס – מתחם נאוליתי הכולל שלושה מעגלי אבנים מהתקופה הנאוליתית
בורו ממפ – גבעה שבראשה כנסייה על שם סנט מייקל שבנייתה לא הושלמה
גלסטונברי טור – גבעה נישאה שבראשה מגדל שנותר מכנסיית סנט מייקל
גבעת סילברי – הגבעה המלאכותית הפרהיסטורית הגבוהה ביותר באירופה
ברי סנט אדמונדס (Bury St Edmunds) – היה פעם אחד המנזרים החשובים ביותר באנגליה ומקדש לאחד מהקדושים המגנים על אנגליה.
הקו שחוצה את מערב ודרום אירופה התחיל כציר מיכאל-אפולו (St. Michael-Apollo Axis), משום ששניים מהאתרים על הקו מוקדשים לאל אפולו. נוצרים אדוקים מעדיפים להתעלם מחלק הפגני בקו וקוראים לו "הקו המקודש של מיכאל המלאך הקדוש" (The Sacred Line of Saint Michael the Archangel). כיוון הקו מצפון-מערב לדרום-מזרח והוא מתחיל בדרום אירלנד ומסתיים בצפון ישראל. הוא כולל את האתרים הבאים:
סקליג מייקל – אי בדרום-מערב אירלנד ששימש כמרכז חשוב לנזירים אירים במשך מאות שנים הקרוי על שם המלאך מיכאל שעל פי האגדה עזר לפטריק הקדוש להיפטר מנחשים באירלנד
גבעת סנט מייקל – בפועל אי בזמן הגאות, הנקודה שבה קו מיכאל האנגלי נפגש בקו האירופאי
מון-סן-מישל – האח הגדול של גבעת סנט מייקל, עיירה ומנזר בראשה על אי בגאות, המוקדשת למלאך מיכאל.
מנזר סן מיקלה (Sacra di San Michele) – מכלול דתי בהרים בפיימונטה בצפון איטליה, ששימש כנראה השראה לספר שם הוורד
סנטואריו די סן מיקלה ארקאנג'לו (santuario di San Michele Arcangelo) – שוכן בנפת פוג'ה בדרום-מזרח איטליה, המקדש העתיק ביותר במערב אירופה המוקדש למלאך מיכאל
דלפי – שוכן במרכז יוון, אחד האתרים החשובים ביותר לפולחן אפולו
דלוס – אי במזרח יוון שנחשב כמקום לידתו של האל אפולו
סימי – אי במזרח יוון שבו מנזר יווני-אורתודוקסי המוקדש למלאך מיכאל
מנזר סטלה מאריס – מנזר שהוא המרכז של המסדר הכרמליתי בשכונת סטלה מאריס בחיפה.
ביאורים

↑  פסגה בגובה 486 מטרים שהיא שלוחה של הרי בלק מאונטיינס, השוכנת בתחומי מונמות'שייר, כ-15 קילומטרים מערבית לגבול אנגליה-ויילס
↑  דולמן מהתקופה הנאוליתית שהוא רוגם ארוך המחולק לתאים הבנוי מתשע אבנים עומדות ואבן תקרה במשקל 25 טון