stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה
אירועים וכרונולוגיה של הלחימה > תהדיאה 2008

בתאריך 19 ביוני 2008 החלה תקופה נוספת של רגיעה בין ישראל לבין רצועת עזה, והפעם רצועת עזה שנמצאת תחת שליטת החמאס. רגיעה זו הושגה לאחר משא ומתן בן מספר חודשים בתיווך עומאר סולימאן שר המודיעין המצרי. ההסכם כולל פתיחת המעברים והתקדמות בהשגת הסכם לשחרור החייל החטוף גלעד שליט.
גם לאחר הפסקת האש נמשך ירי הרקטות והפצמ"רים אל עבר ישראל, אם כי במינון פחות. הפרה ראשונה של הרגיעה חלה עוד ב-24 ביוני 2008 כאשר רקטות שירו מחבלים מהג'יהאד האסלאמי פצעו 2 ישראלים בשדרות.
התהדיאה נשברה ב-5 בנובמבר 2008 במבצע אתגר כפול אשר בו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והמח"ט הרצי הלוי, השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה. המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרוראמיר בוחבוט, אורי בינדר וסוכנויות הידיעות, עזה: כוח צה"ל פעל לפיצוץ "מנהרה מתקתקת", באתר nrg‏, 4 בנובמבר 2008 במהלך הפעילות הרגו הצנחנים 6 מחבלים, חמאס הגיב בירי פצמ"רים, ממנו נפצעו 4 חיילים, בירי עשרות רקטות קסאם על עוטף עזה ובירי רקטות על אשקלון. ירי הרקטות נמשך גם אחרי שישראל נצרה את האש, ובתגובה סגרה ישראל את המעברים לרצועה. ב-12 בנובמבר הרג כוח צנחנים 4 מחבלים שהניחו מטען חבלה סמוך לכיסופים. בתגובה פתחו ארגוני הטרור, לרבות חמאס, בירי רקטות על שדרות, אשקלון ועוטף עזה. הירי נמשך לכל אורך חודש נובמבר ובתגובה שר הביטחון אהוד ברק הורה על סגירת המעברים עד שהירי יפסק. ב-28 בנובמבר נורה מטח פצצות מרגמה אל עבר בסיס צה"ל בנחל עוז על ידי ועדות ההתנגדות העממית, מהירי נפצעו 8 חיילים, 2 מהם קשה. בסך הכל ירו הפלסטינים במהלך החודש כ-215 רקטות לעבר ישראל. ב-17 בדצמבר נורו 21 רקטות קסאם אל עבר ישראל, כמה מהן פגעו בשדרות וגרמו לפצועים קל.
אירועים וכרונולוגיה של הלחימה > הסלמת דצמבר

ב-18 בדצמבר 2008 הודיע חמאס רשמית על הפסקת הרגיעה, יום לפני המועד שנועד לסיומה. ב-24 בדצמבר ירו המחבלים הפלסטינים ובראשם חמאס למעלה מ-60 רקטות קסאם, גראד ופצצות מרגמה אל עבר אשקלון, שדרות, נתיבות ויישובי עוטף עזה.
בתגובה פתח צה"ל ב-27 בדצמבר במבצע עופרת יצוקה בו כלי טיס של חיל האוויר הישראלי - לרבות עשרות מטוסי קרב - תקפו כ-170 מטרות טרור ברצועת עזה. המבצע נמשך גם בימים שלאחר מכן, כשישראל מתמקדת בתקיפה אווירית והפלסטינים בירי נרחב של רקטות לעבר ישראל. הפלסטינים דיווחו על כ-425 הרוגים ו-2,200 פצועים, רובם פעילי חמאס. בתגובה לפעולה החל ירי נרחב של רקטות לעבר ישראל, ובהתאם לכך נתן פיקוד העורף הנחיות הגנה אזרחית לתושבי היישובים הסמוכים לרצועת עזה. מירי הרקטות נהרגו ארבעה ישראלים ונגרם נזק לרכוש. בעקבות ירי הרקטות החלה ישראל גם בהכנסת כוחות קרקע לרצועת עזה וטיהור בתים ממולכדים ששימשו למטרות טרור ואחסנת אמל"ח. בפעילות הקרקעית, שהתנהלה ביחד עם פעילות אווירית נרחבת, נהרגו מאות פלסטינים, בהם שר הפנים של חמאס ומפקד הכוח הביצועי סעיד סיאם. בסך הכל נהרגו במבצע בין 1160 ל-1400 פלסטינים, רובם פעילי חמאס, ונגרם נזק קשה לתשתיות ברצועת עזה (כוחות הנדסה קרבית השמידו 600 מבנים נגועים בנוסף למבנים רבים שנפגעו תוך כדי הלחימה).
המבצע הסתיים בהפסקת אש חד-צדדית מצד ישראל לאחר החלטת או"ם ולחץ בינלאומי.
אחרי המבצע המשיך ירי הרקטות והפצמ"רים, אם כי במינון הולך ופוחת וירד באופן משמעותי בחודשים שאחרי המבצע. על הפרות השקט הגיבה ישראל בתקיפות אוויריות נקודתיות, בעיקר נגד מנהרות בציר פילדלפי. חמאס דרש את פתיחת המעברים כתנאי להשגת רגיעה ארוכת-טווח, אך ישראל הודיעה שהמעברים לא יפתחו ללא שחרור גלעד שליט.
בשנה שלאחר המבצע קטן הירי תלול-מסלול לעבר ישראל בכ-90 אחוז. על פי מחקר שפרסם המרכז למורשת המודיעין במרץ 2011, חלה ירידה משמעותית בהיקף הטרור נגד ישראל מרצועת עזה ובאיכותו. עם זאת, לא נפסק ירי הרקטות לעבר הנגב המערבי, והרגיעה היחסית נוצלה לשדרוג ושיקום היכולות הצבאיות של ארגוני הטרור ברצועה.
ראו גם

האינתיפאדה השנייה
גלעד שליט
תוכנית ההתנתקות
הסגר על רצועת עזה
הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עופרת יצוקה למבצע עמוד ענן
הלחימה ברצועת עזה בין מבצע עמוד ענן למבצע צוק איתן
הלחימה ברצועת עזה לאחר מבצע צוק איתן
מבצע גשם ראשון
מבצע גשמי קיץ
מבצע חורף חם
מבצע עופרת יצוקה
המשט לעזה (2010)
מבצע עמוד ענן
מבצע צוק איתן
לוחמת מנהרות
תוכנית הולידיי

"תוכנית הולידיי" - תוכנית אב לפיתוח ירושלים משנת 1930 - מפת שימושי הקרקע
תוכנית הולידיי היא תוכנית בניין עיר לירושלים שהוכנה על ידי האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי בתקופת המנדט הבריטי. התוכנית הוצגה לראשונה כבר ב־1925 אך זכתה לאישור רשמי רק ב-1930.
רקע

במשך תקופת השלטון הבריטי בירושלים הוכנו שלוש תוכניות מתאר מפורטות שקבעו את אופי הבנייה בעיר. ב-1922 פורסמה ואושרה כחוק תוכנית המתאר הראשונה של ירושלים, תוכניתו של האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי, שפעל בירושלים בין השנים 1917–1923. התוכנית ידועה בשם "תוכנית גדס-אשבי", מאחר שהייתה מבוססת על "תוכנית גדס", שהוגשה על ידי האדריכל פטריק גדס לשלטונות המנדט והאגודה למען ירושלים בשנת 1919 אך לא היה לה תוקף חוקי. שתי תוכניות אלו התבססו על מתווה שהציע האדריכל ויליאם מקלין ב-1918, הידועה כתוכנית מקלין. בתוכנית זו נקבע כי העיר העתיקה תהווה מרכז אסתטי ורוחני המיועד לשימור, אך ללא חשיבות פונקציונלית, וכי כל פיתוח עתידי של העיר יהיה לכיוון מערב.
בספטמבר 1922 הגיע לירושלים האדריכל קליפורד הולידיי בהזמנת מושל ירושלים רונלד סטורס, ומונה ליועץ אזרחי לפיתוח העיר ירושלים - תפקיד בו החליף את קודמו צ'ארלס רוברט אשבי. הולידיי החליף את אשבי גם בתפקיד מזכיר האגודה למען ירושלים, כחבר ועדת התכנון הארצית וכחבר בוועדת התכנון העירונית של ירושלים. הולידיי היה אז בן 25 בלבד והוזמן לירושלים בהמלצת המורה שלו בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת ליברפול, מתכנן הערים פטריק אברקרומבי. על הולידיי הוטל לייעץ בתכנון העיר, שהייתה עד לכיבוש הבריטי עיר שדה בשולי האימפריה העות'מאנית, כדי לשדרגה למעמד של עיר הממשל המרכזית של ארץ ישראל ומקום מושב שלטונות המנדט. בתפקידו הציבורי סייע לצידו המהנדס ומתכנן הערים יעקב שיפמן (בן-סירה), שבהמלצתו של הולידיי מונה בהמשך כמהנדס העיר תל אביב.
תוכניתו של הולידיי, הייתה המשך ישיר לתוכניות הקודמות - "תוכנית מקלין" ו"תוכנית גדס-אשבי", ובאספקטים רבים חזרה על עקרונותיהם. אך לראשונה היה ניסיון לתכנן את ירושלים כישות עירונית המשתלבת בתכנון הכולל של יתר ארץ ישראל, עם כביש טבעתי המקיף אותה ומתקשר לצירי תחבורה המחברים אותה למרכזים אחרים בארץ. התוכנית הגדירה באופן ברור ייעודי קרקע למגורים, מסחר ותעשייה ולקחה בחשבון את הצרכים הגדלים של שתי האוכלוסיות - היהודית והערבית - באזורי העיר השונים. התוכנית נשארה בתוקף לאורך מרבית שנות המנדט והכתיבה את התפתחות העיר, עד שהוחלפה ב-1944 בתוכנית חדשה של הנרי קנדל - תוכנית קנדל, שהייתה תוכנית המתאר השלישית והאחרונה שהוכנה לירושלים בתקופת המנדט.
עיקרי התוכנית

התוכנית ביקשה להתמודד עם עיר שגודל אוכלוסייתה יהיה כ-250,000 תושבים; עם שטח מוניציפלי של כ-40 קמ"ר ושטח מתוכנן של כ-63 קמ"ר. היא כללה שלוש מפות בקנה מידה 1:10,000, מפת רשת הדרכים, מפת שימושי קרקע שכללו: מגורים, תעשייה, מסחר, שטחים פתוחים, שמורות טבע ושטחי מבנים ציבוריים ומפה של אזורים ארכאולוגיים. לתוכנית נלווה מסמך מפורט של תקנות שניתן להן תוקף משפטי. תוכנית הולידיי הייתה למעשה תוכנית בניין עיר מפורטת ראשונה לירושלים. היו בה שינויים וחידושים רבים בהשוואה לתוכניות הקודמות לעיר, של מקליין, של גדס ושל אשבי, שהיו למעשה תוכניות אב רעיוניות מנחות, המבטאות כיוונים ומגמות בלבד (אף על פי של"תוכנית גדס-אשבי" היה תוקף חוקי, היא הייתה כללית מאוד). לעומתן, תוכנית הולידיי הייתה תוכנית מתאר מקומית מפורטת המגדירה בבירור מה מותר ומה אסור בנושאים של שימושי קרקע, צפיפות הבנייה, זכויות הבנייה, גובה המבנים וסוג חומרי הבניה.
עיקרי התוכנית > שימושי קרקע

שימושי הקרקע שנקבו בתוכנית היו: אזורי הבנייה למגורים (Residential zone) סומנו (באפור בהיר וכהה) במרכז ובמערב ירושלים, בהם קבעה התוכנית בנייה צפופה ובצפונה ובדרומה של ירושלים, שם תהיה בנייה מפוזרת ורחבה. האזור המסחרי (Commercial zone) תוכנן לאורך רחוב יפו עם הרחבה באזור שוק מחנה יהודה, וכן לאורך רחוב מאה שערים והמשכו מערבה (רחוב מלכי ישראל), ולארוך רחוב עמק רפאים בדרום מערב העיר. אזורי מסחר נוספים נקבעו במרכז העיר, ממערב לחומת העיר העתיקה וברחוב צלאח א-דין מצפון לחומה. אזור לתעשייה קלה (סומן בסגול בהיר) נקבע מדרום תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים ולאורך מסילת הברזל ובשכונת תל ארזה העתידית, בצפון העיר. כן נקבעו אזורים מיוחדים לשימור ארכאולוגי (בעיקר באזור סילואן מדרום לעיר העתיקה וקברי הסנהדרין מצפון לה), שטחים פתוחים ציבוריים ופרטיים, וכן אזור לשימור הנוף הטבעי, בעיקר ממזרח ומדרום לעיר העתיקה. עוד נקבע בתוכנית כי כמה אזורים בירושלים, בשכונות בית ישראל, נחלת שבעה, אבן ישראל, אוהל משה, מזכרת משה והשכונות הסמוכות לשוק מחנה יהודה כזקוקים לשיקום.
עיקרי התוכנית > תחבורה

המבנה עירוני בתוכנית הוא בעל דגם מעגלי, ובנוסף לרשת הדרכים הקונצנטרית והרדיאלית שהותוותה כבר ב"תוכנית גדס", נוספה, כמקובל בתכנון העירוני בתקופה זו, מערכת דרך טבעתית המקיפה את העיר בשוליה ותפקידה לאפשר לתנועה הבין עירונית לאכוף את העיר. באגן המזרחי הייתה הטבעת חלקית ועברה לאורך רכס הר הצופים והר הזיתים, אך לא השלימה טבעת שלמה בדרום מזרח. באזור זה הורחב השטח הפתוח שהוצעה בתוכניות הקודמות, לעבר סילואן נחל קידרון.
ראו גם

תוכנית מקלין
תוכנית גדס-אשבי
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כתר, 1991
הערות שוליים

1 2 3  גדעון ביגר,ירושלים — בירת השלטון הבריטי בארץ ישראל, בתוך ירושלים בתקופת המנדט : העשייה והמורשת, עורך: יהושע בן-אריה, ירושלים, יד יצחק בן-צבי ומשכנות שאננים, 2003, עמוד: 70-72
1 2  יהושע בן-אריה, ארץ בראי עברה : מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל - חלק חמישי : ירושלים בראשית תקופת המנדט הבריטי, עורכים: רן אהרונסון וחגית לבסקי, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי האוניברסיטה העברית בירושלים, 2001, עמודים 489-494
אליזבת שורט

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1925 בוסטון/הייד פארק, ארצות הברית 
 נרצחה:  15 בינואר 1947 (בגיל 21) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונטן ויו 
 
אליזבת שורט, 23 בספטמבר 1943, כאשר נעצרה על שתיית אלכוהול מתחת לגיל החוקי
אליזבת שורט (באנגלית: Elizabeth Short‏; 29 ביולי 1924 – בערך 15 בינואר 1947), שנודעה לאחר מותה בכינוי הדליה השחורה, הייתה אישה אמריקאית שבגיל 22 הייתה קורבן לאחד ממקרי הרצח הידועים לשמצה והמפורסמים ביותר בארצות הברית.
ביוגרפיה

שורט נולדה בבוסטון והייתה אמצעית בין חמש אחיות. היא גדלה בפרוורי מדפורד במסצ'וסטס וסבלה מאסתמה וברונכיטיס. אביה היה איש עסקים אמיד שבנה מגרשי מיני גולף, ירד מנכסיו בהתרסקות שוק המניות ב-1929 ונעלם למספר שנים מסיבה אישית או לא ידועה. בגיל 19 נסעה שורט לגור עם אביה בוולאחו, צפונית לסן פרנסיסקו. לאחר מכן עברה לסנטה ברברה ועבדה בבסיס צבאי בלומפוק. באותה תקופה נעצרה שורט בעוון שתייה לשוכרה מתחת לגיל החוקי, ונשלחה על ידי הרשויות למדפורד. לאחר מכן התגוררה לסירוגין במסצ'וסטס ובפלורידה ועבדה כמלצרית. במיאמי, פגשה שורט את מתיו גורדון ג'וניור, רב-סרן בחיל האוויר האמריקאי, והשניים התאהבו ותכננו להינשא. אולם החתונה לא יצאה לפועל בשל מותו של גורדון בהתרסקות מטוסו באוגוסט 1945. ביולי 1946, עברה שורט ללוס אנג'לס כדי לבקר את בן זוגה לשעבר, סגן גורדון פיקלינג, שגם אותו הכירה במיאמי. בחודשים האחרונים לחייה שהתה שורט בדרום קליפורניה, והתגוררה בעיקר באזור לוס אנג'לס.
הרצח והחקירה

גופתה העירומה של שורט נמצאה ב-15 בינואר 1947 במגרש נטוש בדרום לוס אנג'לס ותאריך זה נקבע באופן רשמי כיום מותה. הגופה, שצולמה ופורסמה ללא צנזורה (אף על פי שהמראה היה קשה מאוד לצפייה), הייתה חצויה לשניים באזור מותניה והושחתה בין היתר בפיה שקצותיו הוארכו לכל צד עד אוזניה ויצרו חיוך גלאזגו, באיבר מינה ובשדיה. פרט מחריד נוסף היה שדמה של הגופה נוקז והיא נשטפה במקצועיות לפני שהועברה למקום בו נמצאה. הרצח הבלתי מפוענח של שורט הפך לסנסציה תקשורתית והיה לאחת החקירות הגדולות בתולדות משטרת לוס אנג'לס. העיתונות הציגה את שורט באור שלילי, כבחורה מופקרת ופתיינית, וטענו שהיא הביאה על עצמה את הרצח, אף על פי שדמותה האמיתית הייתה רחוקה מכך ואף על פי שהיא לא הייתה אשמה בכך שנרצחה בלי תלות במי הייתה. בשל כך יש המאשימים את התקשורת, שבימים הראשונים לפרשה פרסמה כל פרט מידע שהגיע אליה, גם מיותר ושולי, בכך שהמשטרה לא הצליחה לפענח את הפרשה, ולמעשה השתעשעה על חשבון הנושאים הרגישים - שורט כקורבן תמים וחומרת המעשה. לאחר שגופתה זוהתה, התקשרו כתבים מה"לוס אנג'לס אקסמינר" לאמה של שורט וסיפרו לה שבתה זכתה בתחרות יופי, במטרה לדלות ממנה פרטים.
העד האחרון שראה אותה בחיים היה שוער בית מלון שראה אותה עוזבת את המלון ב-9 בינואר 1947, 6 ימים לפני התאריך שבו כנראה נרצחה. במהלך שהותה במלון היא בילתה עם גבר נשוי בשם רוברט מאנלי, שהפך לאחד החשודים הראשונים ברציחתה. מאנלי עבר בדיקה בפוליגרף ויצא חף מפשע, ובנוסף סיפק אליבי. מאוחר יותר עבר התמוטטות עצבים ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1954.
ב-23 בינואר 1947, התקשר לעיתון "לוס אנג'לס אקסמינר" אדם שטען לכאורה שהוא זה שרצח את שורט, והציע לשלוח להם בדואר פריטים של הקורבן. יום למחרת הגיעה לעיתון חבילה שכללה את תעודת הלידה של שורט, תצלומים שלה, נייר עם שמות ופנקס כתובות בו הודגש השם מארק הנסן, שהיה בעל מועדון הלילה ההוליוודי "פלורנטין גרדנס". שורט התגוררה בביתו של הנסן כמה שבועות בסוף שנת 1946, והוא היה כנראה אחד האנשים האחרונים ששוחחו עמה לפני מותה. בחקירתו סיפק החשוד גרסאות סותרות, אולם אשמתו לא הוכחה.
בשל אופיו הברוטאלי של הרצח והטיפול בגופה החצויה, חשדה המשטרה ברופאים. בין הרופאים שנחשדו היו ד"ר וולטר ביילי, מנתח שהתגורר בקרבת המקום בו נמצאה הגופה ושבתו הייתה חברה של אחת מאחיותיה של שורט, וד"ר פטריק או'ריילי, סאדיסט בעל עבר עשיר של אלימות שהורשע בתקיפה קשה של מזכירתו וככל הנראה הכיר את הנסן. רופא אחר שנחשד היה ד"ר ג'ורג' הודל, שבתו תמר התלוננה שהתעלל בה מינית כשהייתה בת 14 ואילץ אותה לשמש מודל עירום לציירים שונים וביניהם האמן הנערץ על אביה, מאן ריי. אחיה, סטיב הודל, שוטר במשטרת לוס אנג'לס, חשף שחיתויות חמורות בחקירת הרצח של הדליה השחורה (דבר שנרמז כבר ב-49' בדו"ח בית המשפט) וב-2003 פרסם ספר בשם "Black Dahlia Avenger", שבו האשים את אביו ברצח הדליה השחורה. לטענתו, אביו הפעיל את קשריו על מנת להתחמק מהרשעה. כן טען כי ההשחתה שבוצעה בשורט נעשתה מתוך ניסיון להפוך אותה לדומה לאחת התמונות של מאן ריי. מאות אנשים נחשבו לחשודים ואלפים נחקרו, אך הפרשה עד היום נשארה בלתי מפוענחת. כ-60 איש הודו ברצח רק על מנת לזכות במעין 15 דקות של תהילה ולהשתעשע על חשבון חומרת המעשה, בעוד ש-25 חשודים אחרים נחשבו על ידי המשטרה כאלה שקיים סיכוי רב שאחד מהם רצח את שורט.
כינויה "הדליה השחורה" מבוסס על הסרט "הדליה הכחולה" וניתן לה על ידי חבריה כבדיחה על בגדיה ושיערה השחור.
קברה של אליזבת שורט
Motordrome

Motordrome הוא האלבום השלישי של הזמרת והיוצרת הדנית מו, שיצא לאור ב-28 בינואר 2022 בהוצאת קולומביה רקורדס. הוא הוכרז לצד יציאתם של הסינגלים "Brad Pitt" ו-"Goosebumps" ב-12 בנובמבר 2021, וכולל גם את הסינגלים "Live to Survive" ו-"Kindness".
מו יצאה לסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה הצפונית בפברואר 2022 על מנת לעזור בקידום של האלבום.
רקע

מו החלה לעבוד על Motordrome כדי לעזור לעצמה להשתחרר. על כך דיברה והצהירה: "האלבום הוא כמו ספירלה שמכוונת כלפי מטה". היא הוסיפה שהאלבום עוסק "בעצב והשמחה של קבלת ועשיית שינויים שונים בחייך" והצהירה שהיא מקווה שהאלבום ירגיש "אמיתי" למאזינים. לבסוף, סיפרה שהיא "מייחלת לכך שהמאזינים יתחברו לסיפורים שבו". היא גם הסבירה שהאלבום "מייצג שינוי עצום בחיים שלי. אף על פי שאני עדיין עושה את מה שאני אוהבת לעשות, זה מרגיש כמו פרק חדש. זה מפחיד, אבל זה מרגיע".
"Live to Survive" הופץ כסינגל המוביל ב-28 במאי 2021, וחודשיים לאחר מכן, הסינגל השני, "Kindness", שהופץ ב-30 ביולי. ההכרזה הרשמית על האלבום אירעה ב-12 בנובמבר 2021, ולוותה בהפצת הסינגלים "Brad Pitt" ו-"Goosebumps".
רשימת רצועות

| Motordrome> מס' | Motordrome> שם | Motordrome> משך | Motordrome>  | Motordrome>  | Motordrome>  | Motordrome>  | Motordrome>  | Motordrome>  | Motordrome>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Kindness  | 3:14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Live to Survive  | 3:04 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Wheelspin  | 2:51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Cool to Cry  | 2:51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Youth Is Lost  | 3:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | New Moon  | 3:14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Brad Pitt  | 3:01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Goosebumps  | 3:16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Hip Bones  | 3:21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Punches  | 3:26 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 32:15 |  |  |  |  |  |  |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 28 בינואר 2022 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | קולומביה |  |
הערות שוליים

↑  סי.גי. לואיס, סילבסטר, אריאל ראצ'שייד, לינוס וויקלונד, ג'אם סיטי, יאנגצה, יעקב ליטאואר, סטינט
↑  Kenneally, Cerys (12 בנובמבר 2021). "MØ announces third album with two new singles "Brad Pitt" and "Goosebumps"". The Line of Best Fit. נבדק ב-15 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Anderson, Carys (13 בנובמבר 2021). "MØ Announces New Album Motordrome, Shares Tracks "Brad Pitt" and "Goosebumps": Stream". Consequence. נבדק ב-15 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Shutler, Ali (13 בנובמבר 2021). "MØ announces third album 'Motordrome', shares two new songs". NME. נבדק ב-13 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goggins, Joe (3 באוגוסט 2021). "MØ Music, Less Problems". DIY. נבדק ב-15 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Richards, Will (28 במאי 2021). "MØ returns with euphoric new single 'Live To Survive'". NME. נבדק ב-15 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fu, Eddie (29 ביולי 2021). "MØ Shares New Song "Kindness": Stream". Consequence. נבדק ב-15 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Motordrome, נבדק ב-2022-01-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 8a5d4b7c-cb7b-4ba6-8f9d-e2962431a541
מבצע קלשון

לוחית זיכרון למבצע קלשון ברחוב יפו בירושלים
מבצע קלשון היה מבצע של חטיבת עציוני של ההגנה והאצ"ל, בין 14 ל-18 במאי 1948. פקודת המבצע מורה ”לשמור על השטח היהודי של ירושלים [...] מפני חדירת כוחות ובמיוחד כוחות ממוכנים ומשוריינים של צבאות ארצות ערב הסדירים”. מעל לכל, מטרת המבצע הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשליטת הבריטים עד ל-14 במאי 1948, ושאותם הם עמדו לעזוב בתום המנדט הבריטי למחרת היום.
תיאור המבצע

המבצע כונה קלשון כיוון שתוכנן בשלוש זרועות, ובא לרמוז ל"נעיצת שיניים" בשטחי ירושלים אותם מפנים הכוחות הבריטים. במבצע תוכננה השתלטות על שלושה אזורים:
בצפון, תוכנית קלשון צפון: כיבוש שכונת שייח' ג'ראח הערבית, מתחם המושבה האמריקאית, ובנייני בית הספר לשוטרים.
במרכז העיר, תוכנית קלשון מרכז: השתלטות על מתחם "בווינגראד", מנזר נוטרדם, בניין ימק"א ומלון המלך דוד.
בדרום, תוכנית קלשון דרום: תפיסת השכונות טלביה, המושבה הגרמנית, המושבה היוונית, אבו תור, בקעה, תלפיות (כולל שני בסיסי הצבא הבריטי: מחנה אלנבי ואל-עלמיין), תחנת הרכבת ובניין המדפיס הממשלתי. כיבוש העיר העתיקה לא נכלל בתוכנית.
בחצות יום שישי, 14 במאי, הבריטים הכריזו על סיום המשטר הצבאי והאזרחי בירושלים. בבוקר הם פינו את העיר בשתי שיירות, אחת פנתה צפונה לכיוון חיפה והשנייה דרומה לכיוון בית לחם. הבריטים מסרו לכוחות היהודים את לוח הזמנים של הפינוי מראש, וכך ניתן היה מייד אחר כך להוציא את המבצע לפועל.
במהלך מבצע קלשון התרחשו גם מעשי ביזה והשחתת רכוש. ולטר איתן ביקר בבית שנבזז בשכונת בקעה, והעיד כי "כל חדר וחדר בבית הושחת כליל...זו לא הייתה רק שאלה של גניבה פשוטה אלא של הרס מכוון וחסר פשר...".
תיאור המבצע > מרכז

מתחם "הבווינגראד" (מתחם השלטון הבריטי ששכן במגרש הרוסים) נכבש ב-14 במאי ללא קרב בעקבות תיאום מוקדם בין ההגנה לבריטים. תיאום זה כלל שיחת טלפון מהמפקד הצבאי של העיר שהודיע לקצין הקשר של ההגנה על פינוי חייליו, ובירך אותו לשלום.
הקרב העיקרי בגזרת מרכז העיר התחולל סביב מנזר נוטרדם, שנכבש בידי כוח לח"י (במחיר ארבעה הרוגים ועשרים פצועים), נתפס מחדש על ידי הלגיון הערבי, ונכבש לבסוף בלילה שבין 18–19 במאי בידי יחידה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
תיאור המבצע > דרום

לתוכנית קלשון דרום הוקצו שלוש פלוגות חי"ש, אחת מהן נותרה כעתודה. בדרום העיר בוצעה ההשתלטות על השכונות השונות כמתוכנן על ידי גדוד מוריה של חטיבת עציוני. באזור תלפיות מחנה אל-עלמיין נתפס בהיותו ריק, אך מחנה אלנבי היה מאויש בחיילי הלגיון שהתבצרו בו בבתי אבן. לאחר התקפה ב-15 במאי שכללה ירי בדוידקה נסוגו הערבים, וחיילי מוריה השתלטו על המחנה ומצאו בו כמות גדולה של חומרי נפץ, ציוד רפואי ומוצרי מזון. בשלב הבא של הלחימה התקדמו חיילי מוריה והשתלטו ב-18 במאי על שכונת דיר אבו תור, (שנותרה חצויה), כדי לאפשר תנועה חופשית לשכונות הדרומיות ולאזור הר חברון. הקשר עם שכונת ימין משה, שהייתה מנותקת, התחדש. באותו לילה נתפסו על ידי כח של החי"ם גם תחנת הרכבת שבעמק רפאים, וגם בית המדפיס הממשלתי. בכך הושגו מטרות "קלשון דרום", וכל דרום העיר, מבית וגן עד לצפון תלפיות, חוברו לירושלים העברית.
תיאור המבצע > צפון

במבצע קלשון צפון תוכנן להשתלט על בית-הספר לשוטרים ועל שכונת שייח' ג'ראח כדי ליצור קשר רציף עם הר הצופים. ב-14 במאי 1948 תפסו כוחות האצ"ל את בית הספר לשוטרים שהיה נטוש. אנשי האצ"ל התבססו במבנה בית הספר לשוטרים והתארגנו להגנה. בעיני הלוחמים, תפיסת מחנה צבאי בריטי בידי האצ"ל הייתה סמל לניצחונה של המחתרת העברית על השלטון הבריטי. יחידות האצ"ל יצאו לבית הספר לשוטרים ב-14 במאי בשלושה ראשים; הם הצליחו להיכנס למבנה ולהתבסס בו, ומשם יצאו לכיוון שכונת שייח' ג'ראח, והשתלטו על השכונה בהתקלם בהתנגדות קלה בלבד. באותו לילה עלתה להר הצופים תגבורת, שכללה לוחמים וציוד.
אחרית דבר

השכונות בדרום העיר ובמרכזה נותרו בתום מלחמת העצמאות בידי ישראל. לעומת זאת, עוד במהלך חודש מאי כבש הלגיון הערבי מחדש את השטחים שנתפסו בזרוע הצפונית של ה'קלשון'; שטחים אלה נשארו בידי ממלכת ירדן עד 1967, ושבו ונכבשו על ידי צה"ל בקרבות קשים מאוד במלחמת ששת הימים.
ראו גם

חטיבת עציוני
לקריאה נוספת

בני מוריס, 1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, עם עובד, 2010, עמ' 185–186, 236
הערות שוליים

1 2 3 4  בני מוריס, 1948 המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה, עמוד 185
↑  "י"ב. מיד ליד וחוזר חלילה". גדוד מוריה במלחמת העצמאות. 2007-12-08. נבדק ב-2017-10-12.
↑  "י. קלשון דרום". גדוד מוריה במלחמת העצמאות. 2007-12-07. נבדק ב-2017-10-12.
↑  ההגנה תפסה בנינים רבים בירושלים, מעריב, 14 במאי 1948
מבצע שוטר

מבצע שוטר באנדרטת אלכסנדרוני בעין איילה
אנדרטת אלכסנדרוני בעין איילה
מבצע שוטר היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות. המבצע נערך בסוף יולי 1948, מספר ימים לאחר תחילת ההפוגה השנייה, ובוצע על ידי חטיבת אלכסנדרוני בסיוע כוחות מחטיבת גולני ומחטיבת כרמלי. מטרת המבצע הייתה פתיחת הכביש שבין תל אביב לחיפה, באמצעות השתלטות על הכפרים הערבים במורדות המערביים של הכרמל שכונו המשולש הקטן. כפרים אלו שלטו על חלקו הצפוני של כביש חיפה-תל אביב והצליפות מהם שיבשו את התחבורה היהודית בכביש מתחילת המלחמה. המבצע זכה לשמו משום שהוצג כמבצע משטרתי, אף שהיה מדובר במבצע צבאי, וזאת כדי שלא להיראות כמפרים את תנאי ההפוגה, תוך ניצול העובדה כי המדובר היה בשטח אשר נכלל במדינה היהודית בתוכנית החלוקה. המטרה, פתיחת הכביש לתנועה חופשית, הושגה, והכפרים נכבשו.
רקע

המאחז הערבי במישור חוף הכרמל הצטמצם והלך ככל שנמשכה מלחמת העצמאות. בסוף אפריל נפלה חיפה בידי 'ההגנה', בהמשך, ב-15 במאי, אום א-זינאת, ב-23 במאי טנטורה וב-16 ביולי, גם טירה (כיום טירת כרמל). באותה תקופה נכבשו גם כפר לאם (כיום הבונים), אל-סרפנד שמדרום לחיפה, ועין חוד (עין הוד).
עם כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, נותרו שלושה כפרים ערביים במובלעת החולשת על כביש החוף דאז (כביש 4 של ימינו) בדרום הכרמל, אשר נודעה בכינוי המשולש הקטן (להבדילם מ"המשולש הגדול": טולכרם, שכם וג'נין). הכפרים היו: עין ע'זאל, ג'בע ואיג'זים (כיום: עין איילה, גבע כרמל וכרם מהר"ל, בהתאמה). הכפרים במובלעת זו חסמו באופן פעיל את כביש החוף בדרך שבין חיפה ותל אביב, על ידי ירי וחבלות. כתוצאה, התחבורה היהודית, בקטע שמזכרון יעקב צפונה, עקפה את כביש החוף דרך ואדי מילח (כביש 70 של ימינו), יקנעם ויגור. ניסיון לכבוש את הכפרים נעשה ב-18 ביוני 1948, ונכשל. ב-8 ביולי 1948 פעל צה"ל נגד איג'זים.
ב-18 ביולי נהרגו שני נוסעים יהודים סמוך לג'בע. בעקבות תקרית זו נדרשו תושבי הכפרים להיכנע או להתפנות, אך הם סירבו. ב-18 וב-19 ביולי נערכו התקפות של צה"ל אך הן נהדפו.
תנאי ההפוגה הטילו הגבלות מדיניות על פעולות צבאיות. מכיוון שבהתאם להחלטת החלוקה של האו"ם נועדו כפרים אלה להיות בשטח מדינת ישראל, תוכננה הפעולה כמבצע משטרתי נגד אוכלוסייה שאינה מכירה בריבונות מדינת ישראל, לכן נקרא המבצע מבצע שוטר, אף שמדובר היה במבצע צבאי לכל הדעות. כוחות משטרה צבאית הובאו למקום באוטובוס על מנת ליצור רושם שמדובר אכן במבצע משטרתי.
כבר בימים שלפני המבצע החל צה"ל בהפגזות ובהפצצות על הכפרים.
השטח

הכפרים שכנו כולם מזרחה לכביש החוף דאז (כביש 4). ג'בע היה הצפוני שביניהם וכשלושה או ארבעה ק"מ מדרומו שכן עין ע'זאל (כלומר, מעט מזרחה למקום הנוכחי של גבע כרמל ושל עין איילה, אשר 'שאלו' את שמותיהם). מזרחה לשני אלה, במרחק של כשלושה ק"מ מכל אחד מאלה, שכן איג'זים. הכפרים שכנו על השטח הגבעי הנמוך שמעל לחוף הכרמל.
הכוחות

ההפוגה העניקה לצה"ל מידה רבה של גמישות בהקצאת הכוחות למבצע, ואכן הוא נהנה בקרב מעדיפות רבה, בעיקר בנשק מסייע ובנשק כבד. המשימה הוטלה על חטיבת אלכסנדרוני, וזו הקצתה למשימה שתי פלוגות, וכן קיבלה פלוגה מחטיבת גולני ופלוגה, אשר סיימה זה עתה את מבצע דקל, מחטיבת כרמלי. כן עמד לרשות צה"ל סיוע ארטילריה: מרגמות ותותחים, מספר משוריינים, סיוע של חיל הים ושל חיל האוויר, שכלל באותה עת גם מפציצי 17-B (מבצר מעופף), אשר הגיעו לארץ ימים מספר קודם לכן. מפקד הכוח היה בנץ פרידן. הזמן שהוקצב להכנת המבצע היה קצר, והספיק רק לסיור אווירי. כך, למרות שהיעד היה מובלעת בתוך שטח ישראלי, לא הכירו הכוחות היטב את יעדיהם. ככל הנראה, היה זה אחד הגורמים לקשיים בתחילת המבצע.
לערבים היו במקום, כפי שנתברר, כ-800 לוחמים. מערך ההגנה שלהם, באופן לא אופייני לערבים באותה מלחמה, התבסס על שיתוף פעולה גמיש בין הכפרים השונים באותו אזור. בקרבות הקודמים הוכיחו הלוחמים בכפרים מידה גבוהה של יוזמה, תושייה ורוח קרב. בכל זאת, לנוכח יתרונו הגדול של צה"ל, ולנוכח חוסר המעש של הצבא העיראקי, היחיד שיכול היה לבוא לעזרתם, היה מצב הכפרים חסר תקווה, למעשה.