stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה ליפל
ביוגרפיה > שירות צבאי

בשנת 1985 התגייס לצה"ל, סיים קורס קצינים ושירת ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל. בשנים 1988–1993 שימש כראש מדור שכר וראש מדור אוצר אשר אמון על מערכת היחסים בין משרד האוצר לבין משרד הביטחון החל מהדרגים הזוטרים. בשנים 1994–1997 שימש כראש ענף תקציבי אכ"א ושכר וראש ענף תכנון שאחראי על תכנון תקציב הביטחון בהיבטיו השונים.
בשנת 2000 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת התכנון ביחידה. בשנת 2001 מונה לראש מחלקת תקציבי יבשה שכוללת בתוכה אחריות לכלל תקציבי גופי היבשה בצה"ל.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים במגמת מימון באוניברסיטת בר-אילן.
בחודש אוגוסט 2004 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
בחודש יולי 2007 השתחרר מצה"ל והוחלף בתפקידו על ידי תת-אלוף מהרן פרוזנפר.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל היה מנהל הכספים של חברת אלתא עד לחודש פברואר 2021.
החל מחודש פברואר 2021 החל לכהן כמנהל הכספים של חברת רפאל.
חיים אישיים

מתגורר ביישוב חשמונאים, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אודי עציון, מעבר נדיר בתעשיות הביטחוניות: סמנכ"ל הכספים של רפאל יגיע מחברת בת של התעשייה האווירית, באתר כלכליסט, 4 בנובמבר 2020
1 2 3 4 5  מוטי בסוק‏, משה ליפל, היועץ הכלכלי לרמטכ"ל, הפורש: "יש כסף לתקציב הביטחון", באתר וואלה, 1 באוגוסט 2007
↑  חברת רפאל: משה ליפל ימונה לסמנכ”ל בכיר לכספים ובקרה, באתר רפאל, ‏4 בנובמבר 2020 (באנגלית אמריקאית)
הולכים לנדנדות עם עירית דותן

הולכים לנדנדות עם עירית דותן או בקיצור הולכים לנדנדות הוא אלבום האולפן השלישי והאחרון של הזמרת הישראלית עירית דותן. את האלבום הוציאה לאור בפברואר 1978 בהוצאת חברת התקליטים גלטון. הולכים לנדנדות עם עירית דותן הוגדר כאלבום שירי ילדים בעיבודו של המוזיקאי הישראלי נתן כהן.
את האלבום פותח שיר הנושא מתוכו, הקרוי על שמו "הולכים לנדנדות".
רשימת רצועות

| הולכים לנדנדות עם עירית דותן> מס' | הולכים לנדנדות עם עירית דותן> שם | הולכים לנדנדות עם עירית דותן> משך | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  | הולכים לנדנדות עם עירית דותן>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | הולכים לנדנדות  | 2:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | מחשבות יפות  | 3:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | יש לי חברים  | 2:51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | שעון בן חיל  | 1:37 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | שיר בכתום  | 3:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | בן שנתיים דני  | 2:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | הלטאה  | 3:58 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | אני לא רוצה להגיד שלום  | 2:09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | כשג’יני רוצה להלחין  | 2:15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | איזה יום  | 3:16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | ילדת צבעים  | 2:12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | רוגז  | 3:49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | דוגית נוסעת  | 3:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | יום של זוהר  | 2:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 37:52 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

1 2 3  סטריאו ומונו, סטריאו ומונו, אתר הדיסקוגרפיה של המוסיקה הישראלית
רובע קונטורהאוס

רובע קונטורהאוס (בגרמנית: Kontorhausviertel) הוא החלק הדרום-מזרחי של העיר העתיקה (Altstadt) של המבורג בגרמניה, התחום בין הרחובות שטיינשטראסה, מסברג, קלוסטרוול וברנדסטוויטה. נוף הרובע מאופיין בבנייני משרדים גדולים בסגנון אקספרסיוניזם של לבנים (Backsteinexpressionismus) של ראשית המאה ה-20.
ב-5 ביולי 2015, נוספו חלקים מרובע קונטורהאוס ורובע שפייכרשטאדט הסמוך לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהחלטה להוסיף את האתר לרשימה נכתב: ”רובע קונטורהאוס הוא אזור של למעלה מחמישים דונם ובו שישה מתחמי משרדים גדולים מאוד שנבנו משנות העשרים ועד שנות הארבעים של המאה העשרים כדי לאכלס עסקים הקשורים לנמל. המתחם מדגים את השפעות הצמיחה המהירה בסחר הבינלאומי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20”.
צ'ילהאוס
מיראמר-האוס
תחנת המשטרה על קלינברג
רקע היסטורי

מאז המאה ה-17 האזור בנוי בצפיפות; התוצאה הייתה מה שנקרא גנגפירטל (Gängeviertel - "רובע המסדרונות") עם סמטאות צרות רבות. צפיפות הבניינים עלתה עוד יותר כאשר היה מחסור בדיור לאחר השרפה הגדולה של המבורג (אנ') בשנת 1842. בשנת 1892 פרצה מגפת כולרה (אנ') והתנאים ההיגייניים הירודים בשכונה גרמו למחלה להתפשט באופן דרמטי - אז הוחלט לפתח מחדש את האזור. כתוצאה מכך יושבו תושבים רבים מחדש במקומות אחרים.
האדריכל פריץ שומאכר (אנ'), שהיה מנהל הבנייה מאז 1909, גבר על הצעות אחרות בתכנון מחדש של האתר. אף על פי שניתן היה לחזות בתחילה גם שימוש חלקי כשטח מגורים, דרישות המקום ההולכות וגדלות של סוחרי המבורג היו אמורות להיפתר בבניית בנייני משרדים גדולים. כיכר בורכרדפלץ (Burchardplatz) מהווה את מרכז המתחם שתוכנן על ידי שומאכר.
אדריכלות

המבנים היו עשויים בעיקר מבניית שלד מבטון מזוין. המבנים החדשים השונים היו תוכננו באופן אינדיבידואלי. המאפיינים האופייניים הם חזיתות לבני קלינקר וגגות נחושת. על מנת להפוך את הרחובות לפתוחים יותר בחלקם העליון, הקומות העליונות מוסטות לעיתים קרובות מהחזית הראשית של הבית. אלמנטים דקורטיביים בחזית עשויים גם הם מלבני קלינקר. בנוסף, נעשה שימוש בעיצוב אלמנטים (לעיתים קרובות פסלים) מקרמיקה, שרובם קשורים למסחר ומלאכה בהמבורג.
מבנים ברשימת אתר המורשת העולמית

צ'ילהאוס – אחד הבניינים המפורסמים והחלוציים ביותר מבחינה ארכיטקטונית, תוכנן על ידי האדריכל יוהאן פריץ הוגר (אנ') ונבנה בשנים 1922–1924. שמו קשור לפעילות של בעליו, איל הספנות הנרי ב. סלומן (Henry Brarens Sloman), שעשה את הונו בסחר המלחת של צ'ילה. הבניין נחשב לעבודה העיקרית של האדריכל ולאחד הבניינים החשובים ביותר של האקספרסיוניזם של לבני קלינקר.
מיראמר-האוס (Miramar-Haus) – הבניין הראשון שהושלם של רובע קונטורהאוס. נבנה בשנים 1921–1922 עבור חברת הסחר מיראמר. תכנון הבניין היה של האדריכל מקס באך (Max Bach). בנוסף לסגנון האקספרסיוניזם של לבני קלינקר, אחד האלמנטים הסגנוניים הבולטים ביותר הוא הפינה המעוגלת של הבית. ידועים גם הפסלים של ריכרד קוהל (Richard Kuöhl) באזור הכניסה, המייצגים את הענפים המקצועיים החשובים ביותר בכלכלת המבורג הפורחת.
שפרינקנהוף (Sprinkenhof, "חצר שפרינק") – הבניין הנושא את שמו של "יוהאן שפרינק" (Johann Sprink) נבנה בשנים 1927–1943 על פי תכנונם של האדריכלים האנס ואוסקר גרסון (Hans und Oskar Gerson) ופריץ הוגר. הבניין המקיף שלוש חצרות פנימיות היה מתחם המשרדים הגדול ביותר בהמבורג באותה תקופה. הבניין היה אחד הבניינים שתכנונם כלל במקור דירות, אך בסופו של דבר הן לא נבנו. האלמנטים הדקורטיביים בחזית תוכננו על ידי לודוויג קונסטמן (Ludwig Kunstmann).
מונטנהוף (Montanhof) – בניין המשרדים הוקם בשנים 1924–1926 עבור החברות .‏Dobbertin & Co ו-Reederei Komrowski על פי התוכניות של האדריכלים דיסטל וגרוביץ (Distel und Grubitz). המבנה מאופיין על ידי קומות עליונות שקועות הטיפוסיות לרובע. חזית בניין לבני הקלינקר מעוטרת בקישוטי אר דקו רבים.
מסברגהוף (Meßberghof) – תוכנן על ידי האדריכלים האנס ואוסקר גרסון. שם הבניין, שנקרא בתחילה על שמו של אלברט באלין, הוסב לשם "מסברגהוף" על שם הרחוב הסמוך בשנת 1938, בגלל מוצאו היהודי של באלין. הפסלים האדריכליים האקספרסיוניסטיים הם של לותר פישר.
מולנהוף (Mohlenhof) – תוכנן ונבנה בשנים 1927–1928 על ידי האדריכלים קלופהאוס, שוך וצו פוטליץ. הסגנון האדריכלי הפשוט שלו משקף את האדריכלות של סוף שנות העשרים. המולנהוף הוא אחד מבנייני המשרדים ששרד את מלחמת העולם השנייה כמעט ללא פגע. פסל הרמס גדול מהחיים של הפסל ריכרד קוהל ממוקם מעל הכניסה הראשית של הבניין.
תחנת המשטרה על קלינברג (Polizeiwache am Klingberg) – תחנת המשטרה שבנה אלברט ארבה (Albert Erbe) בשנים 1906–1908 בפינת הרחובות קלינגברג ודפנאו שולבה מאוחר יותר במתחם צ'ילהאוס. הבניין נבנה כתחנת משטרה ומבנה שירות לחברי המועצה שטיפלו בשטחים החקלאיים מחוץ לעיר. הקישוטים הפיסוליים, דמויות פורטל עם פירות, דגנים ודגים, מצביעים על עובדה זו. האדריכלות מתאימה למודל של בתי העיר העתיקה בהמבורג מתקופת הבארוק.
מבנים בולטים אחרים מתקופת העיצוב של שומאכר

אלטשטדר הוף (Altstädter Hof, "חצר העיר העתיקה'") – הבניין נבנה בשנים 1936–1937 ומכיל חנויות ומחסנים בקומת הקרקע ו-220 דירות בקומות מעל. האדריכל היה רודולף קלופהאוס (Rudolf Klophaus). פסלי אבן חול רבים מאת ריכרד קוהל, המסודרים מעל כניסות הבית, מייצגים מקצועות טיפוסיים של המבורג. הפסלים בלויים, חלקם חסרים ראש (2006).
ברתולומיהאוס (Bartholomayhaus) – נבנה בשנים 1938–1939 על ידי האדריכל רודולף קלופהאוס עבור רוברט ברתולומי כמבנה המשרדים האחרון בסגנון הקלאסי עם גמלונים גדולים. הגמלונים הפיקטיביים, המזכירים את בתי העיר ההנזייטיים הישנים, נחשב למיושן כבר בעת בנייתו.
בורכהרדהוף (Burchardhof) – בניין מסחרי עם אלמנטים של בניין רב קומות הוקם על שטיינשטראסה / בורכרדשטראסה בשנת 1931 על פי עיצובם של מקס באך ופריץ וישר, ופיתח את השפה הפורמלית של רובע קונטורהאוס, עם הקומה העליונה הנסוגה האופיינית והגג השטוח.
הלמוט-שמידט-האוס (Helmut-Schmidt-Haus) – ליד כיכר הקתדרלה (Domplatz) לשעבר, בה נפגשים דומשטראסה ושפרסאורט, משתרע בית הלמוט שמידט (עד 7 בינואר 2016 היה הבניין מכונה פרסהאוס (Pressehaus), "בית העיתונות"), שם עבדו כמה מוציאים לאור. היום יש לעיתון די צייט שם עדיין את צוות העריכה שלו. הוא נבנה בשנת 1938 על פי תכנון של רודולף קלופהאוס עבור העיתון "המבורגר טאגבלאט" (Hamburger Tageblatt) שפעל בשירות הנאצים. סמל החברה, ספינה הנזיאטית מאת ריכרד קוהל, נמצא - כעת ללא צלב הקרס שהוסר ב-1945 - ברחוב קורינשטראסה.
מבנים מתקופות אחרות

הבית בשופנשטל 32 (Schopenstehl 32) – בית זה נבנה על ידי ארתור פיול (Arthur Viol) בשנים 1885–1888. חזית בית דו משפחתי שנבנה בסביבות 1780 עם שער בסגנון הרוקוקו וגמלון מפותל שולבה בבניין החדש. בית זה הוא אחת העדויות האחרונות לאדריכלות בית מידות של המבורג במאות ה-17 וה-18 במיקום המקורי.
מבנים מודרניים – מבנים מודרניים כדוגמת דנסקה הוס (Danske Hus) ונויה דופנהוף (Neue Dovenhof), שנבנו בשנות ה-90 של המאה ה-20 מחקים את הסגנון של מבני לבני הקלינקר הקיימים.
גלריה

בורכרדהוף
אלטשטדר הוף
שפרינקנהוף
מונטנהוף
מסברגהוף
מולנהוף
ברתולומיהאוס
הלמוט-שמידט-האוס
פרט מצ'ילהאוס
פרט משפרינקנהוף
פרט ממונטנהוף
לקריאה נוספת

Ralf Lange: Das Hamburger Kontorhaus: Architektur Geschichte Denkmal (Hamburger Kontor Houses: Architecture History Monument). Dölling und Galitz, Hamburg 2015 (in German)
Hermann Hipp, Hans Meyer-Veden: Hamburger Kontorhäuser. (Hamburger Kontor Houses) Ernst, Berlin 1988, ISBN 3-433-02043-4 (in German)
Rita Bake: Verschiedene Welten I. 45 historische Stationen durch das Kontorhausviertel (Different worlds I. 45 historical stations through the Kontorhaus district). Landeszentrale für politische Bildung (Agency for Civic Education), Hamburg, 2010 (in German)
הערות שוליים

↑  Speicherstadt and Kontorhaus District with Chilehaus
↑  The history of the Sprinkenhof
מלחמת פוקלנד

מפת איי פוקלנד
מלחמת פוקלנד (באנגלית: The Falklands War‏; בספרדית: Guerra de las Malvinas, מלחמת איי מלווינס, או Guerra del Atlántico Sur, מלחמת דרום האוקיינוס האטלנטי; ידועה גם כ"משבר איי פוקלנד" או כ"סכסוך איי פוקלנד") הייתה מלחמה שהתחוללה בין בריטניה לארגנטינה על השליטה באיי פוקלנד בשנת 1982.
שורשיה של המלחמה בסכסוך המתמשך בין שתי המדינות על הריבונות באיי פוקלנד ובשתי קבוצות קטנות של איים, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, הנמצאים במרחק 460 ק"מ ו-1,390 ק"מ, בהתאמה, מזרחית לחופי ארגנטינה. טענת ארגנטינה לבעלות על האיים עלתה כבר במאה ה-19, ונכון לעכשיו התביעה בעינה עומדת. על בסיס תביעה זו פלשה ארגנטינה לאיים במטרה להשיבם לידיה. ממשלת בריטניה, לעומתה, ראתה בפלישה הפרת ריבונותה. עם זאת, שתי המדינות לא הכריזו רשמית על מלחמה, וזו כמעט ולא חרגה מתחום האיים, הים סביבם והאוויר מעליהם.
המלחמה פרצה ב-2 באפריל 1982 בפלישה של הכוחות המזוינים של ארגנטינה לשתי קבוצות האיים. ממשלת בריטניה שלחה כוח משימה ימי על מנת להשיב לידיה את האיים, אם על ידי הרתעת הארגנטינאים ואם באמצעות פעולה צבאית. המלחמה נמשכה 74 ימים, עד 14 ביוני, והסתיימה בכניעת הכוחות הארגנטינאיים ובהשבת הריבונות הבריטית על האיים. ארגנטינה איבדה במלחמה 649 איש מאנשי הכוחות המזוינים שלה ואבדות בריטניה הסתכמו ב-255 הרוגים. שלושה מתושבי האיים נהרגו במלחמה.
למלחמה הייתה השפעה רבה בשתי המדינות. הפלישה לאיים הביאה להתחזקות של הרגש הלאומי בארגנטינה, אך הכישלון הביא להתרחבות המחאות כנגד המשטר הצבאי, וזירז את נפילתו. מנגד, הניצחון הבריטי הביא לזינוק בפופולריות של ראש ממשלת בריטניה דאז, מרגרט תאצ'ר.
רקע > רקע גאוגרפי

איי פוקלנד (באנגלית: Falkland Islands, בספרדית: Islas Malvinas) נמצאים בדרום האוקיינוס האטלנטי, במרחק 480 קילומטרים מחופה הדרום מזרחי של ארגנטינה ובמרחק כ-940 ק"מ מאנטארקטיקה. שטחם הכולל של האיים הוא כ-12,000 קילומטרים רבועים, כשטחו של הנגב.
אדמת האיים סלעית, ובה בעיקר גבעות שהגבוהה ביניהן היא בגובה 700 מטרים בערך. חלק מן השטח שטוח יותר וביצתי. האקלים באיים הוא אקלים אוקיאני קר מאד: גשם יורד יותר ממחצית השנה, ובאיים נושבות לעיתים קרובות רוחות מערביות חזקות, והשמיים מעוננים. ב-1980 חיו באי כ-1,800 תושבים.
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הם שתי קבוצות איים; האחת מורכבת מהאי הגדול ג'ורג'יה הדרומית וממספר איים קטנים הסמוכים לו, והשנייה כוללת 11 איים געשיים הקרויים איי סנדוויץ' הדרומיים. האי ג'ורג'יה הדרומית נמצא כ-1,390 ק"מ ממזרח לאיי פוקלנד, ואיי סנדוויץ' הדרומיים נמצאים מדרום מזרח לג'ורג'יה הדרומית, במרחק 560 עד 800 ק"מ. שטחם הכולל הוא כ-3,900 קמ"ר, ורוב השטח מבותר והררי, ברובו מכוסה קרחונים. האקלים באיים הוא אקלים קוטבי, ורוב המשקעים הם שלג.
שני הארכיפלגים נמצאים בחצי הכדור הדרומי, ולפיכך הסתיו מתחיל ב-23 במרץ, והחורף ב-21 ביוני.
רקע > רקע היסטורי

| השליטה דה פקטו באיי פוקלנד בעת החדשה |
| --- | --- |
פברואר 1764 – אפריל 1767: ממלכת צרפת ממלכת צרפת
ינואר 1765 – יולי 1770: ממלכת בריטניה הגדולה ממלכת בריטניה הגדולה
אפריל 1767 – פברואר 1811: ספרד הבורבונית ממלכת ספרד
ספטמבר 1771 – מאי 1774: ממלכת בריטניה הגדולה ממלכת בריטניה הגדולה
פברואר 1811 – אוגוסט 1829: 
אוגוסט 1829 – דצמבר 1831: הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה הפרובינציות המאוחדות
דצמבר 1831 – ינואר 1832: ארצות הברית ארצות הברית
ינואר 1832 – ינואר 1833: הקונפדרציה הארגנטינאית הקונפדרציה הארגנטינאית
ינואר 1833 – אוגוסט 1833: הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
אוגוסט 1833 – ינואר 1834: 
ינואר 1834 – אפריל 1982: הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
אפריל 1982 – יוני 1982: ארגנטינה הרפובליקה של ארגנטינה
יוני 1982 ואילך: הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
רקע > רקע היסטורי > גילוי האיים ואירועים שקדמו למאה ה-20

איי פוקלנד התגלו למגלי הארצות האירופיים כנראה במהלך המאה ה-16. הריבונות על האיים עברה מיד ליד בין האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית והאימפריה הספרדית ולאחר מכן עם ארגנטינה שזכתה בעצמאותה מהשלטון הספרדי. במאה ה-19 השתלטה בריטניה באופן סופי על האיים.
רקע > רקע היסטורי > מחלוקת על הריבונות

לבריטים מספר טענות, שעליהן מתבססת טענתם לריבונות על האיים. הם היו הראשונים שטענו לריבונות על האיים עוד בשנת 1690, כאמור, ובנוסף הקימו התיישבות על האיים כבר בשנת 1765, עוד לפני שארגנטינה הייתה קיימת כישות מדינית ריבונית. בנוסף, בריטניה שולטת על האיים מאז שנת 1833; הבריטים טוענים כי ההתיישבות הארגנטינאית באיים עד אז הייתה "ספורדית ולא משמעותית". הטענה הבריטית המשמעותית ביותר היא הטענה לזכותם של תושבי האיים להגדרה עצמית. בסקר שנערך ב-1994 העדיפו 87% מתושבי האיים להישאר תחת שלטון בריטי, ובמשאל שנערך ב-2013 ענו 99% מהמצביעים "כן" לשאלה האם להישאר תחת שלטון בריטניה. חוקרים העריכו, כי לבריטניה היו מניעים חשובים נוספים להגנה על פוקלנד: הרצון לשמור על מאחז חשוב בנתיב הצוללות סביב דרום אמריקה וספקולציות על הימצאות שדות נפט באזור.
מאידך, ארגנטינה טוענת כי גילוי האיים בידי בריטניה ב-1690 אינו יכול להוות בסיס לטענת ריבונות. כאמור, הראשונים שהתיישבו באיים היו הצרפתים, ובכך קיבלו את הריבונות על האיים; זכות זו הועברה לספרד, ולאחר הקמתה של ארגנטינה העצמאית הפכה זו האחרונה לריבונית (בריטניה חולקת על עיקרון זה). עוד טוענת ארגנטינה כי הבריטים ויתרו למעשה על זכותם באיים כאשר נטשו את פורט אגמונט ב-1776, כמתואר לעיל, והמשיכו את הוויתור מתוך הסכמה שבשתיקה לאחר שלא מחו על שנות הכיבוש הספרדי באיים. כיבוש האיים מחדש על ידי בריטניה היה מעשה לא חוקי, שארגנטינה לא הפסיקה למחות עליו. ארגנטינה גם חולקת על עקרון ההגדרה העצמית, וסוברת שעיקרון זה אינו חל על תושבים שאינם התושבים המקוריים; התושבים הבריטיים באיים הובאו אליהם לאחר שהתושבים הספרדיים גורשו עם הכיבוש הבריטי.
רקע > רקע פוליטי: שינויים במאה ה-20 > בריטניה

בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עברה האימפריה הבריטית תהליך של דה-קולוניזציה. רוב המושבות של האימפריה זכו לעצמאות במידה מסוימת, והאימפריה הבריטית העצומה הצטמצמה מאוד. איי פוקלנד היו במצב הפוך מזה של רוב המושבות: בעוד רובן של אלה ביקשו להתנתק מבריטניה, ביקשו איי פוקלנד דווקא להישאר קשורים אליה.
צמצום האימפריה היה תוצאה גם של המשבר הכלכלי העמוק אליו נקלעה בריטניה בעקבות המלחמה. הצמצום השפיע על איי פוקלנד בשני מישורים: ראשית, ממשלות בריטניה בחנו שוב ושוב במשך השנים את הצורך בהחזקת האיים ואת העלות הכלכלית של החזקה זו; ושנית, הצמצום הכלכלי הביא לצמצום משמעותי מאוד בכוחו של הצי המלכותי הבריטי. במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע משרד הביטחון הבריטי למסקנה שהצי הבריטי לא יצטרך לבצע יותר מבצעים אמפיביים, שיכללו הנחתה או פינוי של כוח מחוץ לטווח החיפוי של מטוסים שימריאו משדות תעופה יבשתיים. לאור מסקנה זו, הוצאו מן השירות רוב נושאות המטוסים של הצי, שעלויות הבנייה והתפעול שלהן היו גבוהות מאוד. ב-1981 פרסם מזכיר הביטחון הבריטי, ג'ון נוט (אנ') ספר לבן, שעל פיו הייתה אמורה נושאת המטוסים הוותיקה של הצי, "אה"מ הרמס" (אנ'), לצאת משירות, ואילו נושאת המטוסים "אה"מ אינווינסיבל" (אנ') הייתה אמורה להימכר לאוסטרליה. גם אוניות הלוחמה האמפיבית, "אה"מ אינטרפיד" ו"אה"מ פירלס" היו אמורות לצאת משירות, ואילו חיל הנחתים המלכותי היה אמור להצטמצם. אחד מסעיפי הקיצוץ כלל את הוצאתה מן השירות של אוניית המחקר "אה"מ אנדיורנס" (אנ'), שפעלה באיי פוקלנד.
השלטון בארגנטינה פירש מהלכים אלה כמביעים חוסר רצון בריטי להמשיך ולהחזיק באיים. הוכחה נוספת לכך, לכאורה, הייתה בחוק הלאומיות הבריטי שעבר גם הוא ב-1981. החוק נועד למנוע אזרחות מתושביה הסיניים של הונג קונג, וקבע כי אזרחות בריטית תינתן רק למי שלאחד מסביו הייתה אזרחות כזו, אך למעשה פגע החוק בתושבים הבריטים במושבות אחרות, ובהן איי פוקלנד, שכן מנע מאזרחי האיים להיות אזרחי בריטניה. גם צעד זה התפרש על ידי ארגנטינה כחוסר נכונות בריטית להמשיך ולשלוט באיים.
רקע > רקע פוליטי: שינויים במאה ה-20 > ארגנטינה

ב-24 במרץ 1976 הדיחו קציני צבא את נשיאת ארגנטינה, איסבל פרון מתפקידה, ובמקומה תפסה את השלטון חונטה צבאית. בכך החלה תקופת המשטר הצבאי בארגנטינה. ב-1982 הייתה ארגנטינה, בשלטון החונטה, במצב של חוסר יציבות. המדינה הייתה נתונה במשבר כלכלי עמוק, שהביא לתסיסה חברתית נרחבת כלפי השלטון. גם הכת הצבאית השלטת עברה זעזוע, לאחר שבאמצע 1981 עברה הנהגת החונטה מידיו של הגנרל חורחה רפאל וידלה שחולל את ההפיכה להנהגתו של גנרל רוברטו אדוארדו ויולה. בסוף השנה שוב חל שינוי בהנהגה, ואת ראשות הכת הצבאית תפס גנרל לאופולדו גלטיירי. שני חברי החונטה הבכירים שליוו את גלטיירי בהשתלטות על הנהגתה היו איש חיל האוויר הארגנטינאי, בריגדיר גנרל באזיליו לאמי דוזו (אנ'), ואדמירל חורחה אנאיה (אנ'). אנאיה היה הכוח המניע מאחורי הניסיון להשיג פתרון צבאי לסכסוך על איי פוקלנד. הוא העריך שבריטניה לא תגיב צבאית לפעולה של ארגנטינה.
לציבור בארגנטינה היו רגשות פטריוטיים עזים כנגד השלטון הבריטי באיי פוקלנד. גלטיירי וממשלתו קיוו שפעולה צבאית תזכה לתמיכה גורפת בארגנטינה, ותסיח את דעת הקהל מן המצב הכלכלי הקשה ומהפרת זכויות האדם הנרחבת והנמשכת של המשטר. יתרון נוסף שפעולה צבאית הייתה אמורה להביא הייתה חיזוק הלגיטימיות של המשטר, שהלכה ונחלשה.
ארגנטינה קיוותה שארצות הברית לא תתערב גם במקרה שיתפתח סכסוך בין ארגנטינה לבריטניה. קציני מודיעין מארגנטינה סייעו ל-CIA במאבק כנגד הקונטראס בניקרגואה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, והחונטה הצבאית קיוותה שכגמול על תמיכתה לא תתערב ארצות הברית כנגד ארגנטינה. בנוסף הסתמכו המתכננים על אירועי משבר סואץ ב-1956, במהלכו התנגדה ארצות הברית לפעולה הצבאית שביצעה בריטניה וכפתה עליה ועל צרפת נסיגה. ארגנטינה הסתמכה על תקדים היסטורי נוסף, דומה לכאורה לזה של איי פוקלנד: ב-1961 סיפחה הודו בכוח את גואה, שהייתה בשליטת פורטוגל עד אז, ללא תגובה ממשית של הקהילה הבין-לאומית.
רקע > שיחות והיערכות לפלישה

במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו בריטניה וארגנטינה בשיחות לגבי המשך הריבונות באיים. נבחנו מספר אפשרויות, כמו ריבונות משותפת של בריטניה וארגנטינה על האיים (קונדומיניום), קביעת מועד להעברת הריבונות לאחר מספר רב של שנים (כמו שנעשה בהונג קונג), ועוד. השיחות התנהלו במשך 17 שנים, בתדירות משתנה, אך הרעיונות שהועלו בהן זכו להתנגדות חריפה בבריטניה, בעיקר מצד השדולה החזקה של איי פוקלנד בפרלמנט. שיחות סודיות שהתקיימו ב-1980 הציעו את העברת האיים לריבונות ארגנטינאית, תוך חכירה בריטית לתקופה שנעה בין 75 ל-200 שנים, וממשל משותף בשנים אלה. ההצעה זכתה לתמיכה במשרד החוץ הבריטי ובצד הארגנטינאי, אך התנגדות חריפה של תושבי האיים ושל האופוזיציה בבריטניה מנעה את יישום ההסכם.
למרות המתיחות, החלו שיחות בין סגן שר החוץ הבריטי למקבילו הארגנטינאי בניו יורק, לגבי עתיד האיים. השיחות החלו ב-25 בפברואר, וב-1 במרץ פרסמו שני הצדדים הודעה לעיתונות שתיארה את רוח השיחות כ"לבבית וחיובית". ואולם המתח עלה שוב למחרת, כאשר שר החוץ של ארגנטינה דחה את ההודעה והודיע כי ארגנטינה שומרת לעצמה את הזכות להשתמש ב"אמצעים אחרים" אם בריטניה תסרב לוותר על ריבונותה באיים. הבריטים עדיין היססו; חברי פרלמנט שביקשו את עמדת הממשלה לגבי הגנת האיים נענו בהתחמקות, ושר החוץ הבריטי, הלורד קרינגטון, סירב לאשר שליחת צוללת גרעינית לאזור.
המודיעין הארגנטינאי אסף מודיעין על האיים באמצעות נציג חברת התעופה הממשלתית LADE ששהה בקביעות בסטנלי (לרגל טיסותיה של החברה לאי), וכן על ידי רב החובל של אוניית מסחר ארגנטינאית שנחכרה על ידי מנהלת האיים למטרות מסחריות. ארגנטינה החלה בתכנון הפלישה בתחילת ינואר 1982. על פי התכנון, הייתה הפלישה אמורה להתבצע על ידי הנחתת כוח של כ-3,000 חיילים. גודלו של הכוח היה אמור למנוע שפיכות דמים מיותרת. הפלישה נועדה להיות סמלית בלבד, מכיוון שההערכה הייתה שלא תהיה תגובה צבאית בריטית. הכוח הפולש היה אמור לגרש מן האיים את חיילי חיל הנחתים המלכותי שהיו באיים, את פקידי הממשל ואת התושבים שיתנגדו לממשל הארגנטיני. הכוח הפולש היה אמור לחזור לבסיסיו בתוך 48 שעות.
ארגנטינה התכוונה למנות מושל מטעמה לאיים, ולהותיר בהם חיל מצב של כ-500 חיילים. התוכנית המקורית הייתה ליישב את האיים מחדש באזרחי ארגנטינה, אך מחשש לתגובת הקהילה הבין-לאומית הוחלט להציע לתושבים המקוריים פיצוי כספי אם יסכימו להגר מרצונם מן האיים.
לאחר המלחמה התברר כי התכנון המוקדם היה לקוי, וחלק מההיערכות של ארגנטינה היה מאולתר. כך למשל, לא נפרסו מוקשים ימיים באזורי נחיתה אפשריים; חלק נכבד מחיילי חיל הרגלים שנשלחו לאי היו מגויסים טריים, שהחלו את אימוניהם חודשים ספורים לפני כן (ראו להלן). הסברה כי ההחלטה הארגנטינאית על הפלישה הייתה חפוזה, ושההערכה הייתה כי לא תהיה תגובה צבאית בריטית, נשענת גם על כך שלו הייתה הפעולה נדחית בשנה היה חיל האוויר הארגנטינאי משלים את הצטיידותו בטילי אקסוסט חדשים ומטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר מתוצרת צרפת, וכן בספינות מלחמה חדשות מתוצרת גרמניה.
גורם נוסף שהשפיע על היערכותה של ארגנטינה למלחמה היה החשש כי צ'ילה תנצל את המצב ותנסה להשתלט על חלק מפטגוניה. בשל כך נותר חלק ניכר מן הצבא הארגנטינאי ביבשת במהלך המלחמה. אכן, צ'ילה נערכה בכוחות מוגברים באזור הגבול במהלך המלחמה, אך לא ברור האם עשתה זאת מחשש שארגנטינה תפלוש גם לתחומה או כהכנה לפלישה יזומה על ידה. ייתכן גם שהיערכות זו נעשתה כדי לסייע לבעלת בריתה, בריטניה, כלחץ על ארגנטינה.
המערכה הדיפלומטית > צעדים מדיניים

ארגנטינה, קיוותה, כאמור, שהפלישה תעבור ללא התייחסות בין-לאומית חריפה ובלי תגובה בריטית. ואולם, הבריטים לא התכוונו לוותר. הישג דיפלומטי ראשון של הבריטים הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות; החלטה 502 שהתקבלה פחות מ-48 שעות לאחר הפלישה הארגנטינאית קבעה כי על ארגנטינה לסגת מיד מן האיים וכי על הצדדים לחפש פתרון שלום ברוח מגילת האומות המאוחדות. ההישג הדיפלומטי הבריטי היה משמעותי: הם השיגו רוב של 10 מתוך 15 חברות המועצה; רק מדינה אחת (פנמה) התנגדה, וארבע אחרות נמנעו. וטו של ברית המועצות, שממנו חששה בריטניה, לא אירע. ארגנטינה ספגה תבוסה ראשונה בשדה זה. שבוע לאחר מכן השיגה בריטניה הישג דיפלומטי נוסף, כאשר מדינות השוק האירופי המשותף הביעו את תמיכתו בה, והחליטו על הטלת עיצומים כלכליים על ארגנטינה.
ארגנטינה קיוותה להשיג תמיכה דיפלומטית בארגון מדינות אמריקה (OAS). ואולם, מדינות הארגון לא מיהרו להתכנס למרות בקשתה של ארגנטינה. רק ב-26 באפריל, כאשר כוח המשימה הבריטי כבר היה בדרכו דרומה אל האיים, התכנסה מזכירות הארגון. ואולם, לאכזבתה של ארגנטינה ההחלטה שהתקבלה קראה להפסקת אש בלבד, ולא לחזרתו של הכוח הבריטי (כפי שקיוותה ארגנטינה); אך גרוע מכך, מבחינת החונטה הצבאית, החלטת הארגון קראה לכבד את החלטת האו"ם 502.