stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליקס לקלר
הנצחה

1983 - בעת חייו הוקמה קרן "פליקס לקלר" לקידום התרבות בשפה הצרפתית, לעידוד ההצטיינות בקרב הזמרים יוצרים הקוויבקים והמשוררים הצרפתים
1989 מצבה לזכרו הוקמה בבית הקברות ביישוב סן פייר דה ל'יל דה ל'אורליאן
1990 - הקמת אנדרטה של פליקס לקלר בפרק לפונטן במרכז העיר מונטריאול
הוקם פרס - פרס פליקס (Prix Félix), על שמו, המוענק לאמני המוזיקה בקוויבק
1996 - הקמת פרס פליקס לקלר לזמר - המוענק מדי שנה על ידי קרן "פליקס לקלר" בפסטיבלי ה"פרנקופולי" של מונטריאול לזמרים-יוצרים של שנסונים במדינת קוויבק ובערב שנסונים מיוחד בפריז לזמרים-יוצרים צרפתים בהתחלת דרכם
1997 - הקמת פרס פליקס לקלר לשירה - מוענק כל שנתיים למשוררים קוויבקים במסגרת פסטיבל השירה בטרואה-ריווייר.
1997 - הכביש המהיר 40 בקוויבק נקרא על דמו של פליקס לקלר. אורך הכביש 325 קילומטר והוא מחבר, לאורך הנהר סן לוראן את עיר הבירה קוויבק עם העיר פואנט-פורטין, קרובה לגבול עם מדינת אונטריו. קטע של 21 קילומטר מכביש זה בסביבות מונטאירול נקרא "הכביש המטרופוליטני".
2000 הדואר של קנדה הנפיק בול דואר עם דיוקנו.
2000 נבחרלאחד מ"בני קוויבק הגדולים של המאה" על ידי האקדמיה לגדולי בני קוויבק
2003 התקבל לפנתיאון של הסופרים והמלחינים של קוויבק
2006 נרשם שמו בהיכל התהילה של השאנסון הקוויבקי
הארכיון הראשי של יצירות לקלר נשמר במרכז הארכיונים של הספרייה והארכיון הלאומי של קוויבק במונטריאול.
פארקים, בתי ספר ורחובות ברחבי קוויבק נקראו על שמו.
2014 משרד התרבות והתקשורת של קוויבק הצהיר על לקלר כ"דמות היסטורית" במורשת התרבות של המדינה
דיסקוגרפיה

1951 Chante ses derniers succès sur disque
1957 Félix Leclerc chante
1958 Félix Leclerc et sa guitare, vol. 1
1959 Félix Leclerc et sa guitare, כרך 2
1959 Félix Leclerc et sa guitare, כרך 3
1962 Le Roi heureux
1964 Félix Leclerc
1964 Mes premières chansons
1966 Moi, mes chansons
1967 La Vie
1968 L'Héritage
1969 Félix Leclerc, dit pieds nus dans l'aube
1969 J'inviterai l'enfance
1973 L'alouette en colère
1974 J'ai vu le loup, le renard, le lion, עם ז'יל ויניו ורובר שארלבואה
1975 Le tour de l'île
1978 Mon fils
1979 Chanson dans la mémoire longtemps
1993 L'ancêtre - en Concert à l'ile d'Orléans
פלאולוקסודון רקי

| פלאולוקסודון רקי |
| --- | --- |
 
תקופה
פליוקן - פליסטוקן 3.5–1 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילאים
משפחה:: פיליים
סוג:: פלאולוקסודון
מין:: פלאולוקסודון רקי
שם מדעי
 Elephas recki

פלאולוקסודון רקי (שם מדעי: Palaeoloxodon recki) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון אשר חי בין המיוקן לפליסטוקן לפני בערך 3.5-1 מיליון שנה באפריקה. המאובנים שלו התגלו ב-1984 ובעבר הוא נכלל בסוג פיל, בו המין פיל אסייתי.
פיל נכחד זה היה אחד מהפילאים הגדולים ביותר מעולם. פרט בן 40 שנמצא בהרי האטלס שבמרוקו הגיע לגובה של 4.7 מטרים בכתפיו ולמשקל של 12.3 טונות, כבד בהרבה מפיל אפריקני. יש חוקרים הסוברים שמין זה נכחד בסוף תקופת הפליסטוקן עקב תחרות מצד פילים מוצלחים יותר כמו הפיל האפריקני. ככל הנראה הוא היה פחות מוצלח בעיכול עשבים ומזונות צמחיים קשיחים נוספים.
תת-מינים

מחקר מהזמן האחרון מצביע על כך שתת-מינים אלה חיו בחפיפה אחד לשני:
P. r. brumpti
P. r. shungurensis
P. r. atavus
P. r. ileretensis
P. r. recki
פילוסופיה של הדת

תומאס אקווינס, פילוסוף של הדת אשר פעל במאה ה-13
סרן קירקגור הגה פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית של הדת במאה ה-19
הפילוסופיה של הדת היא ענף של הפילוסופיה העוסק בשאלות העוסקות בדת, עקרונותיה ומהותה, ומקומה בתרבות האנושית. לעומת התאולוגיה, העוסקת בשיטות של הדתות בדרך כלל מתוך הגיונן הפנימי והאמונה בהתגלות האל, מקור הסמכות של הפילוסופיה של הדת הוא התבונה האנושית. והיא כוללת את דעותיהם של הוגי דעות ופילוסופים אשר ניסו להבין או להסביר את הדת, מתוך שיטות או תובנות מסודרות שמקורן הוא הניסיון האנושי של חיי האדם. בהיותה למעשה מחקר של הדת, אין הפילוסופיה של הדת אמורה לתת הסבר סופי וממצה של הראשונה, אלא הצעות שניסוחן מושפע מרוח הזמן.
המושג נכנס לשימוש כללי במאה ה-19.
עיסוקים וגישות בפילוסופיה של הדת > קיומו של אלוהים

השאלה סביב הימצאותו של האל תמיד העסיקה פילוסופים רבים. בין הגישות שנודעות לשאלה זו אפשר למנות את:
תאיזם - האמונה הדתית
פנתאיזם - האמונה כי אלוהים הוא הטבע, והיקום
דאיזם - גישה שלפיה אלוהים קיים, אך אינו מתערב בנעשה ביקום
מונותאיזם - אמונה באל אחד
פוליתאיזם - אמונה בריבוי אלים
אגנוסטיות - אמונה כי לאדם אין את היכולת לדעת אם יש או אין אלוהים
אתאיזם - שלילת האמונה באלוהים
פנאנתאיזם - הכול באלוהים
לא כל הגישות הללו בהכרח סותרות אחת את השנייה. לדוגמה: ישנם אנשים רבים שהם גם תאיסטים וגם מונותאיסטים.
עיסוקים וגישות בפילוסופיה של הדת > טבעו של האל

בנוסף על השאלה האם יש אלוהים, עולה גם השאלה מה אופיו של האל. קשה למצוא לכך תשובה, כי אין הגדרה כוללנית בהכרח למושג "אלוהים".
פילוסופים ידועים שעסקו בנושא

פילוסופים רבים מאוד עסקו בדת, אלו מקצתם:
אריסטו
פרידריך ניטשה
שלמה מימון
רמב"ם
דייוויד יום
קונפוציוס
וולטר בנימין
אפיקורוס
ראו גם

דת ומדע
מדע הדתות
פילוסופיה של המדע
לקריאה נוספת

משה זאב סולה, מורה-דרך בפילוסופיה של הדת, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח-1978.
אהרון שאר-ישוב, דת, פילוסופיה ויהדות, א-ב, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ח, תשנ"ב.
יצחק קליין, הדת כבעיה פילוסופית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2004.
ג'ון היק, פילוסופיה של הדת (1970) Philosophy of Religion
הערות שוליים

↑  ביקורת: חנוך בן פזי, יצחק קליין: הדת כבעיה פילוסופית, עיון, 58, 2009, עמ' 404-395.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529426405171  BnF: cb13318611j (data)  GND: 4049415-9  LCCN: sh85112554  LNB: 000051519  NDL: 00572415  NKC: ph114544 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה ובנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עופות מפותחים חסרי שיניים

| עופות מפותחים חסרי שיניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
אינפרא־מחלקה:: עופות מפותחים חסרי שיניים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
שם מדעי
 Neognathae ‏פיקרפט, 1900

עופות מפותחים חסרי שיניים (שם מדעי: Neognathae) היא אינפרא מחלקה במחלקת העופות בה נמצאים כל העופות המודרניים למעט בני קבוצת עופות קדומים חסרי שיניים.
עופות אלו התפצלו מעל־סדרת עופות קדומים חסרי שיניים שאינם עפים כלל. אף על פי כן, לא כולם מסוגלים לעוף לדוגמה משפחת הפינגווינים. העוף הקטן בעל־סדרה זו הוא קוליברי הדבורה (Mellisuga helenae) שוקל רק 1.6-2 גרם ואורכו 5–6 ס"מ. העוף הגדול ביותר בעל־סדרה הוא פינגווין קיסרי (Aptenodytes forsteri) ששוקל 22–45 ק"ג וגובהו 110–130 ס"מ. המין המעופף הגדול ביותר (בכל עולם החי המודרני) הוא המין שקנאי מסולסל (Pelecanus crispus) ששוקל 11–15 ק"ג ומוטת כנפיו כ־3 מ' וקרובים אליו עופות נוספים כמו חובה גדולה, קונדור האנדים, ברבור מחצצר וברבור מצוי. העוף בעל מוטת הכנפיים הגדולה ביותר הוא אלבטרוס נודד (Diomedea exulans) שמשקלו 5.9-12.9 ק"ג ומוטת כנפיו עד 370 ס"מ.
פינצ'וב

פינצ'וב (בפולנית: Pińczów; ביידיש: פינטשעוו) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, על גדת נהר נידה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

ראשיתה של פינצ'וב במחצבה מהמאה ה-12, ובשנת 1241 נהרס היישוב שנבנה במקום בידי המונגולים. בראשית המאה ה-14 נבנתה ביישוב טירה גותית, ובשנת 1428 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-16 הפכה העיר לאחד ממרכזי הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, ובשנת 1586 נרכשה בידי הבישוף מקרקוב פיוטר מישקובסקי. באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1867 הפכה העיר לעיר מחוז.
יהודי פינצ'וב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפינצ'וב הוא מהמאה ה-16.
בין רבני העיר: רבי מנחם מנדל מרגליות (שע"ה - שצ"ה) תלמידו של הב"ח, רבי שמואל צבי הירש בנו של הב"ח, רבי יצחק הכהן (סביבות שנת ת"ח), רבי אשר ענזיל בן צבי (סביבות תי"ג), הרב יהודה לייב בן חנוך (סביבות תל"ח), הרב משה יצחק יהודה ליב צינץ (סבו של רבי יהונתן אייבשיץ, תמ"ב), הרב שאול בן ר' משה קצנלבוגן (חתנו של רבי יעקב שור רבה של בריסק, לפני כן כיהן כרבן של ברוד וחלם, החל מתמ"ט), הרב שמעון וואלף בן הרב יעקב יעקיל (בהמשך כיהן כרבה של חמיילניק, מחבר הספר "כבוד חכמים" על עין יעקב ופירוש על התלמוד ירושלמי, סביבות ת"ס), רבי זכריה מנדל קנטרוביץ בן רבי יעקב מקראקא (תע"ד - תע"ז), רבי בנימין זאב וולף בן שבתי (מחבר הספר "מסגרת השולחן", תע"ג), הרב אליעזר בן רבי יהודה ראב"ד (מחבר הספר "דמשק אליעזר", תפ"א), הרב נפתלי הירץ צינץ בן משה יהודה לייב, הרב יוסף בן הרב יהודה לייב משידלוב (היה מהמתווכחים עם המומר יאן שידלובסקי, ת"ק), הרב שלמה בוכנר (מחבר הספר יקהל שלמה ובית שלמה, עד תקי"ג, הרב ישראל (תקי"ד), הרב יוחנן חריף (כיהן גם כראש ישיבה בפפד"מ). משנת תקל"ג  כיהנה שושלת רבנים למשפחת רפפורט הרב יצחק רפפורט בן הרב משה דובעריש (תקל"ג - תקל"ד, כיהן לפני כהן בסטבניץ), אחיו הרב אברהם (-תקס"ט, כיהן לפני כן ברקוב, יוזפוף וסטבניץ), הרב דובעריש בן הרב אברהם (- תקע"ב), הרב דוב זאב (-תקצ"ג, לפני כן כיהן בשטקצין), בנו הרב ישראל (תקצ"ט - תרי"ג, לפני כן כיהן בבוחוב ואלכסנדר), בנו הרב שאול (-תרנ"ה, לפני כן כיהן בסטבניץ), בנו רבי שבתי (כיהן כראש ישיבת מחזיקי תורה), אחיינו הרב שבתי שנספה במחנה זלצבורג. רב נוסף שכיהן בעיר היה רבי אהרן בנו של מהרא"ל צונץ.
דמויות רבניות רבות יצאו מהעיר בהן רבי יהונתן אייבשיץ ור' חיים דוידזון (רבה של ורשה).
בעיר פעלו מספר אדמו"רים בהם רבי אברהם מרדכי מפינטשוב תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק (פעל בעיר בין השנים תקל"ה - תק"צ) ורבי חיים מאיר פינקלר משושלת רדושיץ,
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,300 יהודים, רוב תושביה, פעלו בה שלושה בתי כנסת גדולים, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל. בשל גילויי אנטישמיות בשנות השלושים של המאה ה-20 היגרו יהודים רבים מהעיר אל מעבר לים, וחלקם עלו לארצה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, אלו החרימו את רכוש היהודים בה, הטילו על יהודי העיר הגבלות תנועה, וגייסו אותם לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במאי 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו מתו רבים מהם ממגפת טיפוס הבהרות. בד בבד הובאו לגטו שבעיר יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
בתחילת אוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים שילחו את כ-3,300 היהודים שנותרו בגטו המקומי לגטו סנדומייז', כאשר משם שולחו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה הוכו היהודים נמרצות, והחלשים והקשישים נורו בדרך. במיוחד התעללו הגרמנים בילדים ובנערות, ומעת לעת רצחו את אלו לעיני אמהותיהם. לאחר הגירוש הוכרזה פינצ'וב באופן רשמי כ"נקייה מיהודים".
יהודים מעטים מהעיר הצליחו להימלט ממנה ליערות הסביבה, ואלו מביניהם ששרדו את המצוד שערכו אחריהם הגרמנים והאיכרים הפולנים, הצטרפו ליחידות פרטיזנים, בהן רובם נספו עד תום המלחמה.
לקריאה נוספת

מ. צאנין, פינצ'ב בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 221–225 (תיאור החורבן ותיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
הערות שוליים

↑  על פי ספר יזכור לקהילת פינטשוב עמ' 113.
↑  על פי דור דור ודורשיו
↑  ראו בספר יזכור לקהילת פינצ'וב, עמוד 36.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537809705171  GND: 4351290-2  LCCN: n95061735  MusicBrainz: d8c2f86f-9b0c-4858-950c-c53a891dd7e9  NKC: ge1130669  VIAF: 146741803   WorldCat (עם VIAF): 146741803 
בית כנסת חרב בפינצ'וב
פלוטינוס

| --- | --- |

 לידה:  205 בקירוב Lycopolis, מצרים העתיקה 
 פטירה:  270 בקירוב מינטורנו, איטליה 
 זרם:  ניאופלאטוניזם
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, תורת ההכרה, תאולוגיה
 עיסוק:  פילוסוף, סופר 
 הושפע מ:  אפלטון, פיתגורס, אמפדוקלס
 השפיע על:  פורפיריוס, יאמבליכוס, אוגוסטינוס
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
פלוטינוס (בערך 205–270 לספירה) היה מגדולי הפילוסופים בעת העתיקה ונחשב למייסד אסכולת הניאופלטוניזם. חיי פלוטינוס ידועים לנו מחיבורו של תלמידו, פורפיריוס, וכתביו, ה"אנאדות", הם סיכומי הרצאות פלוטינוס שנערכו וסוגננו על ידי פורפיריוס. פלוטינוס השפיע עמוקות על פילוסופים לאורך כל העת העתיקה המאוחרת, ימי הביניים, הרנסאנס והתקופה המודרנית. השפעתו ניכרת במיוחד בנצרות, ביהדות ובאסלאם.
תולדות חייו

פורפיריוס כותב כי פלוטינוס היה בן 66 במותו בשנה השנייה למלכותו של הקיסר הרומי קלאודיוס השני, והעריך ששנת לידתו הייתה ב-205 לספירה. פלוטינוס לא אהב "להיות בגוף" ולכן הוא מעולם לא עסק במוצאו, או במקום ותאריך הולדתו. אונאפיוס אומר כי הוא נולד בליקו או בליקופוליס שבמצרים.
פלוטינוס החל ללמוד פילוסופיה בגיל 27, בערך בשנת 232, והוא נסע לאלכסנדריה ללמוד שם. הוא לא היה מרוצה מאף מורה שהוא פגש עד שחבר הציע לו כי ילך לאמוניוס סקאס (אנ'). כשהוא שמע את הרצאתו של אמוניוס, הוא אמר לחברו: "זהו האיש שחיפשתי אחריו", והחל ללמוד ברצינות מפיו של אמוניוס.
מלבד אמוניוס, פלוטינוס הושפע מאוד מכתביו של אלכסנדר מאפרודיסיאס ונומניוס מאפאמיה.
פלוטינוס בילה את אחת עשרה השנים הבאות באלכסנדריה עד לשנתו ה-38. בתקופה זאת הוא החליט לחקור את הכתבים הפילוסופיים של ההודים והאיראנים. הוא עזב את אלכסנדריה והצטרף לצבאו של גורדיאנוס השלישי לאיראן. אולם מותו של גורדיאנוס מצא אותו נטוש בארץ זרה, ובקשיים מרובים הוא הצליח לחזור בשלום לאנטיוכיה.
בגיל ארבעים, בתקופת מלכותו של פיליפוס הערבי, הוא הגיע לרומא, שם הוא חי את רוב שאר חייו. הוא משך אליו מספר תלמידים (אנ') מעיר זאת. המעגל הפנימי ביותר כלל את פורפיריוס, אמליוס גנטיליאנוס מטוסקנה, הסנאטור קסטריקיוס פירמוס, ואוסטוכיוס מאלכסנדריה – רופא שהקדיש עצמו ללימוד מפלוטיניוס וליווה אותו עד מותו.
תלמידים אחרים היו: זת'וס, ערבי במוצאו שמת לפני פלוטינוס והותיר לו כסף וקרקעות; זוטיקוס, מבקר ומשורר; פאולינוס, רופא מבית שאן (סקיתופוליס), וסרפיון מאלכסנדריה. היו לו גם תלמידים נוספים מהסנאט הרומי. בין תלמידיו היו גם מספר נשים, כגון גמינה, שבביתה הוא גר בתקופת שהותו ברומא, ובתה, שגם שמה גמינה; גם אמפיקליאה, אשתו של אריסטון, בנו של יאמבליכוס, הייתה תלמידה שלו. פלוטינוס היה בקשרים עם הוגים אחרים ובין היתר גם היה מתכתב עם הפילוסוף קסיוס לונגינוס.
ידוע, כי הקיסר גליאנוס ואשתו סלונינה (אנ') כיבדו אותו מאוד. בתקופה מסוימת פלוטינוס ניסה לעניין את גליאנוס בבניה מחדש של מושבה נטושה בקמפניה, שהייתה ידועה כעיר הפילוסופים, שם התושבים יחיו על פי ספרו של אפלטון "החוקים". אך בסופו של דבר הקיסרות לא תמכה במהלך, מסיבות לא ידועות. על פי כל העדויות מחייו האישיים והחברתיים, פלוטינוס פעל על פי אמות מידה מוסריות ורוחניות גבוהות ביותר.
לאחר שפורפיריוס עבר לגור בסיציליה, הגיעה אליו הידיעה כי פלוטינוס מת. הפילוסוף העביר את ימיו האחרונים בבדידות באחוזה בקמפניה שחברו זתוס הוריש לו. לפי סיפורו של אוסטוכיוס, שליווה אותו בימיו האחרונים, מילותיו האחרונות היו: "נסה להשיב את האלוהי שבך לאלוה שבכל". באותו רגע נחש זחל תחת המיטה שבה פלוטינוס שכב, וברח דרך חור בקיר; ובאותו רגע הוא מת.
כתבי פלוטינוס

פורפיריוס כתב את המאמרים בשישה כרכים, ה"אניאדס" (אנ') (Ἐννεάδες), במשך שנים. מ-253 לספירה עד לכמה חודשים לפני מותו. פלוטינוס לא יכול היה לערוך את כתביו בעצמו בשל ראייתו הגרועה אך כתביו היו צריכים עריכה דחופה. כתב ידו של פלוטינוס היה גרוע מאוד, הוא לא הפריד כיאות בין המילים, והיה אדיש כלפי כתיב נכון. הוא לא אהב את המשימה של כתיבה מחדש, ולכן העביר אותה לפורפיריוס, שתיקן את הכתבים וסידר אותם.
פלוטינוס תקף את הגנוסיס אך לא התייחס כלל אל הנצרות אותה בוודאי הכיר. יחסו אל היהדות היה שלילי בעיקרו.
תורותיו

פלוטינוס הורה כי ישנו "אחד" עליון, טרנצנדנטי לחלוטין, שנמצא מעבר לכל הקטגוריות של הקיום ואי-הקיום. מושג הקיום מגיע אצלנו מהחוויה האנושית, אך האחד האין סופי והעליון הוא מעבר לחוויות כאלה, ולפיכך הוא מעבר למושגים שמגיעים מהם. "קיום" הוא תכונה, ואילו האחד הוא מעבר לכל תכונות, מכיוון שהוא המקור להם. האחד אינו יכול להיות כל דבר קיים, והוא אינו יכול להיות פשוט הסך של כל הדברים, אלא הוא "קודם לכל הקיום". מהאחד נבע כל שאר היקום. פילוסופים נאופלאטונים מאוחרים יותר, במיוחד יאמבליכוס, הוסיפו מאות ישויות אחרות כמגשרים בין האחד לאנושות; אך המערכת שבנה פלוטינוס עצמו הייתה פשוטה הרבה יותר.
באחד אין חלוקה, ריבוי או הבדלה. לפיכך, לא ניתן לייחס לו כל תכונה. לא ניתן לייחס לו מחשבה מכיוון שאז ישנה הבדלה בין המחשבה לבין החושב. כמו כן, לא ניתן לייחס לו רצון או פעילות, מכיוון שאז ישנה הבדלה בין הפועל לבין הפעולה והנפעל.
האחד, מעבר לכל תכונה, כולל קיום ואי-קיום, הוא המקור של העולם לא על ידי מעשה בריאה, רצוני או אחר, מכיוון שלא ניתן לייחס פעילות לאחד הבלתי משתנה והמושלם. פלוטינוס מודרך על פי העיקרון הלוגי שה"פחות מושלם" תמיד "נובע" מהמושלם, או המושלם יותר. לפיכך, כל הבריאה נובעת מהאחד בשלבים (לא כרונולוגיים) של מושלמות פחותה יותר ויותר.
פלוטינוס דוחה את הרעיון של בריאה יש מאין ("ex nihilo"), אך אין זה מדויק לראות אותו כפנתיאסט, מכיוון שהוא קובע באופן ברור כי האחד אינו מושפע מבריאתו. האחד אינו מחלק עצמו לישויות פחותות רבות. פלוטינוס משתמש באנלוגיה של השמש שמקרינה את אורה באופן שווה לכל, ללא שהיא מפחיתה את עצמה, או שיקוף במראה שאינו מפחית את החפץ שהוא משקף.
הדבר הראשון שנובע מהאחד הוא מחשבה (או "שכל", בלשון הפילוסופיה הימי-ביניימית, וביוונית "נואוס"), המזוהה עם ה"דמיורגוס" ב"טימיאוס" של אפלטון. מהמחשבה נובע "רוח העולם" (או "נפש"), שפלוטינוס מחלק לעליון ולתחתון, כשהוא מזהה את התחתון עם הטבע. מרוח העולם נובעות הנשמות האנושיות הנפרדות, ולבסוף, החומר, הנמצא ברמה הנחותה ביותר של קיום ומושלמות.
אם כי "עולם החומר" הוא בתחתית "שרשרת הקיום", פלוטינוס ביקר את הבוז הגנוסטי לחומר. פלוטינוס טען כי גם החומר בסופו של דבר מגיע מהאל מכיוון שהוא נובע מה"נואוס" ומרוח העולם.
אופייה הדתי של הפילוסופיה של פלוטינוס מודגמת גם במושג שלו של הגעה לאיחוד אקסטטי עם האחד. פורפיריוס מספר כי פלוטינוס הגיע לאיחוד כזה מספר פעמים בשנים שבהן הכיר אותו. לזה יש להשוות, כמובן, את המושגים "הארה", "גאולה", ומושגים אחרים של איחוד מיסטי הקיימים בהרבה מהמסורות המזרחיות והמערביות גם יחד.
נאופלאטוניזם לפעמים שימש כיסוד פילוסופי לפגאניזם, וגם על מנת להגן על הפגאניזם מפני הנצרות; אך נוצרים רבים גם הושפעו מהנאופלאטוניזם, וביניהם אבות כנסייה כמו אוגוסטינוס.
לקריאה נוספת

אנאדות, תרגם מיוונית והוסיף מבוא והערות - נתן שפיגל, מוסד ביאליק, ירושלים. כרך א' - 1978, כרך ב' - 1981.
עופות בעלי שיניים

| עופות בעלי שיניים |
| --- | --- |
 הספראורניס
תקופה
קרטיקון עליון, 100–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: עופות
קבוצה:: אורניתורה
קבוצה:: עופות בעלי שיניים
שם מדעי
 Odontognathae
שלד של איכתיאורניס
עופות בעלי שיניים (שם מדעי: Odontognathae), היא קבוצה לא-טקסונומית של עופות קמאים נכחדים אשר כשמם היו בעלי שיניים קצרות בקצוות מקורם. הקבוצה הוגדרה בידי החוקר אלכסנדר ווטמור אשר חיבר בין מיני עופות בעלי שיניים אשר נראו דומים יותר לעופות הבתראים מאשר לעופות קדמוניים כמו הארכאופטריקס.
קבוצה זו נחשבה לקבוצה השלישית של העופות באמצע הדרך בין העופות הקמאים (Archaeornithes) לעופות הבתראים (Neornithes), הקיימים כיום. עם זאת כיום הקבוצה חסרת תוקף מדעי, מאחר שהקבוצות הכלולות בה שייכות לקבוצה אורניתורה, בה עוד מינים רבים וגם אבות העופות הבתראים.
מינים אלה היו אוכלי דגים שחיו בקרבת הימים וחלקם חיו כמו טבלניים ופינגוויניים והסתמכו על שחייה במקום על תעופה. אחדים מהם כלל לא עפו. הגדול מביניהם היה ההספראורניס שהגיע לגובה של 1.8 מטר.
בני הקבוצה נכחדו כליל לאחר הסוף הקרטיקון עם ההכחדה הגדולה לפני 66 מיליון שנה ללא קרובים מודרניים.
מיון

קבוצה הספראורניסאים (Hesperornithes )
בפטורניס (Baptornis)
Brodavis
Enaliornis
Judinornis
Pasquiaornis
Potamornis
משפחה הספיאורניים (Hesperornithidae)
הספראורניס (Hesperornis)
Asiahesperornis
קנדגה (Canadaga)
Parahesperornis
סדרה איכתיאורנאים (Ichthyornithidae)
איכתיאורניס (Ichthyornis)
פנחס (פבלו)

אין תמונה חופשית
פנחס (פבלו) ארליך (ביידיש: פינחס ערליך; בספרדית: Pablo (Pinchas) Erlich;‏ תרע"ז 1917, טומשוב-לובלסקי, פולין – ט' בניסן תשס"א, 2 באפריל 2001, רחובות) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד, סופר ועורך יידיש בארגנטינה.
קורות חיים

פנחס ארליך נולד בשנת 1917 בטומשוב-לובלסקי שבפולין. למד בעיר הולדתו, וסיים בה את בית הספר התיכון. החל לכתוב בעברית וביידיש כבר בהיותו פעיל בתנועת נוער חלוצית ציונית.
אחר כך יצא לעיר לבוב (לֶמבֶּרג), ובה השלים את לימודי ההוראה שלו, בקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך העברית "תרבות". כמורה לימד בכמה ערים בפולין, במוסדות חינוך יהודיים.
בסוף שנת תרצ"ה (1935), בהיותו צעיר כבן שמונה עשרה, היגר ארליך עם אמו ושלושה אחים צעירים לארגנטינה והשתקע בבואנוס איירס, שם ישב אביו מזה מספר שנים. השלים בה את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטה, וחזר ללמד בבתי ספר יהודיים. ניהל את רשת בתי הספר "תל אביב" שבבואנוס איירס והסביבה. הוא הוסיף לשמו המקורי את השם פבלו, כאות להוקרתו לארץ שקלטה אותו. למד ספרדית ושלט בה היטב. כמפקח בכיר ברשת החינוך היהודית, יצא בשנת 1970 למקסיקו סיטי, לנהל את רשת בתי הספר היהודים שם. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל קרן קיימת לישראל בארגנטינה.
ארליך החל בכתיבת שירים, מאמרים ורשימות ביידיש, כבר עם הגיעו לארגנטינה. עם השנים כתב את הפובליציסטיקה שלו גם בספרדית. הוא היה מעורכי כתב העת היידי "יידישע דערציאונג" ('החינוך היהודי') ומעורכי הירחון העברי "דרום". תרם רבות לעיתוני הילדים בבואנוס איירס, ביידיש, בספרדית ואפילו בעברית. פרסם 22 ספרי לימוד ביידיש ובעברית.
שיריו של ארליך הולחנו ונפוצו בין תלמידיו הרבים. האנתולוגיות שחיבר, ספרי הלימוד והמקראות שכתב ביידיש ובספרדית, היו מוכרים מאוד בשעתם לתלמידי רשתות החינוך היהודיות בדרום אמריקה. בין השאר כתב על הרצל וביאליק, על מקורות יהדותו, על לימוד הכתב העברי ועוד. פרסם ספרים רבים ביידיש ובספרדית.
בשנת 1978 עלה לישראל, והמשיך בה את פעילותו הספרותית.
בשנת תש"ס-1999 הוציא בהוצאה עצמית את הספר "דמויות", קובץ מתורגם לעברית ובו כמאה מאמרים על היוצרים הגדולים של ספרות היידיש ועל אנשי רוח שפעלו בתרבות היידית.
פנחס (פבלו) ארליך נפטר ברחובות באביב 2001. נקבר על ידי אשתו מרים בבית העלמין החדש ברחובות.
מספריו

ספרי לימוד (בעיקר ספרי לימוד השפה ומקראות):
בלימעלעך: אילוסטרירטער אלף-בית; אילוסטרירט פון י’ גראנאט, 2 כרכים, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1949–1951. (ספר לימוד קריאה) (2-טע אויפל’: 1955)
אונדזער יידישע געשיכטע: ארבעטס-בוך, בואנוס איירס: עתיד ביי די תל אביב שולן, [תשי"-]. (חוברת עבודה בהיסטוריה של עם ישראל)
יידיש: פארן פערטן און פינפטן לערניאָר, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1958.
מיַין יידיש ביכעלע: לערנבוך פארן ערשטן לערניאָר; אילוסטרירט פון י’ גראנאט, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1964.
יידישע קלאנגען: פארן 2טען קלאס; אילוסטרירט פון י’ גראנאט, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1965.
יידיש: פארן דריטן לערניאָר, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1965.
יידישע קוואלן: כרעסטאָמאטיע פאר די העכערע גראדן פאָלקסשול און ערשטע קלאסן מיטלשול, בואנוס איירס: ש’ סגל, 1969.
מספריו > בתרגום עברי

דמויות; תרגם מיידיש והוסיף מבוא: יעקב שופט, רחובות: פ. ארליך, תש"ס. (כמאה מאמרים על היוצרים הגדולים של ספרות היידיש ועל אנשי רוח שפעלו בתרבות היידית)
פטוי

| --- | --- |
סמל פטויסמל פטוי
מראה העיר העתיקה מכיוון הנהר דראווה (2005)
מראה העיר העתיקה מכיוון הנהר דראווה (2005)
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 אזור סטטיסטי:  דראווה
 חבל ארץ:  שטיריה שטיריה
 ראש העיר:  מיראן סנצ'אר
 שטח:  25.6 קמ"ר
 גובה:  232 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  17,880 (2022)
  ‑ צפיפות:  690 נפש לקמ"ר (2018)
 קואורדינטות:  46°25′10″N 15°52′10″E﻿ / ﻿46.41944°N 15.86944°E﻿ / 46.41944; 15.86944
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.ptuj.si/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. פטוי(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  קופר א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. פטוי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פְּטוּי (בסלובנית: ‏Ptujקובץ:Sl-Ptuj.oga‏Ⓘ‏) היא עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח סלובניה, השוכנת לגדות הנהר דראווה.
היסטוריה

עדויות ליישוב מאורגן במקום קיימות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס עת נשלט האזור על ידי הרפובליקה הרומית. בהמשך שימש היישוב כבסיס הקבע של הלגיון השלושה עשר גמינה. במהלך המאה ה-1 העניק הקיסר טראיאנוס זכויות עיר ליישוב. ב-450 החריבו ההונים את העיר. במחצית השנייה של המאה ה-6 פשטו על העיר האווארים וכבשו אותה. במהלך המאה ה-8 עבר היישוב לחזקת האימפריה הפרנקית ובהמשך לחזקת האימפריה הרומית הקדושה.
במחצית הראשונה של המאה ה-12 נבנתה העיר מחדש בהנחייתו של קונראד הראשון, ארכיבישוף זלצבורג ובהמשך הוקם גשר מעל הנהר דראווה. העיר עמדה בקו החזית מול האימפריה העות'מאנית ומשלהי המאה ה-17 ועד מחצית המאה ה-18 נגרמו בה נזקים כבדים שהובילו להדלדלות האוכלוסייה שבה. הרוב המוחלט של האוכלוסייה בעיר היה ממוצא גרמני.
העיר נשלטה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית עד למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נכללה לתקופה קצרה בשטחי אוסטריה הגרמנית אך סופחה בכח לשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נשאר בחזקת הגרמנים ובוצע טרנספר מהעיר של תושבים ממוצא סלובני. במקומם יושבו בעיר תושבים אוסטרים. ב-1945 לאחר סיום המלחמה גורשו התושבים ממוצא גרמני בחזרה לשטחי אוסטריה, והעיר נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה העיר לחזקת סלובניה.