ויקטור רידברג
קורות חיים

ויקטור רידברג היה ממוצא צנוע. ביוגרף אחד מציין כי: "נאבק קשות להשביע את הצימאון ללמידה שהייתה התשוקה המובילה בחייו, אבל לבסוף הוא זכה להצטיינות בכמה תחומי לימוד". הוא היה בנו של חייל שהפך לסוהר, יוהאן רידברג, ומיילדת, הדוויג דוקר. לוויקטור רידברג היו שני אחים ושלוש אחיות. בשנת 1834 מתה אימו במהלך מגפת כולרה. מותה שבר את רוחו של אביו, שנכנע להיפוכונדריה ולאלכוהוליזם, מה שגרם לפיטוריו ולאובדן דירת המשפחה, ואילץ את הרשויות לשלוח את ויקטור הצעיר לסדרה של בתי אומנה, שאחד מהם נשרף, טראומה נוספת של הנער.
למרות מעמדו הכלכלי, רידברג זכה להכרה בכישרונותיו. מ-1838 עד 1847 רידברג למד בבית ספר תיכון, ולמד משפטים באוניברסיטה בלונד מ-1851 עד 1852. מסיבות כלכליות הסתיימו לימודיו באוניברסיטה לאחר שנה אחת, ללא תואר. לאחר מכן, הוא עבד כמורה פרטי. בשנת 1855, הוצעה לו משרה בעיתון Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning (אנ') בגטבורג, שם נשאר מועסק במשך יותר מ-20 שנה. בתקופה זו הודפסו הרומנים הראשונים שלו. עד מהרה הפך לדמות מרכזית של התנועה הרומנטית המאוחרת בשוודיה, ולסופר החי המפורסם ביותר בשוודיה.
לאורך כל חייו הבוגרים היה רידברג פעיל בפוליטיקה. ב-1859, הוא כתב פמפלט על הגנה לאומית, שהיווה השראה ל"תנועת הצלפים", מיליציה של מתנדבים בעלת חשיבות פוליטית מסוימת במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19. ב-1870 הוא נקט עמדה פרו-גרמנית שנויה במחלוקת במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה. מ-1870 עד 1872 היה רידברג חבר בפרלמנט השוודי כתומך במפלגת לנטמנה (אנ') הכפרית. לאחר שהיה תומך בעניין היהודי מאז נעוריו, היה זה חבר הפרלמנט ויקטור רידברג שנשא את הנאום המרכזי בדיון הפרלמנטרי לחקיקת חוק המעניק לכל הלא-לותרנים זכויות אזרח מלאות. הוא פעל בחריצות למען בני מעמד הפועלים ויצירותיו על שאלת העובדים הן בפרוזה והן בשירה נחשבו בשנת 1906 כחלק מ"אוצר המעמד הזה". הוא גם דגל ברפורמה בשפה, וטיהור מילים לועזיות מהשוודית. שפה, במיוחד אלה ממוצא גרמני. בערך בזמן הזה, הוא תמך באיות גרמאני יותר של שמו שלו: Viktor, בניגוד ל-Victor.
לאורך חייו והקריירה שלו טבע רידברג כמה מילים בשוודית; רבות, כגון gudasaga עבור המיתולוגיה הזרה, עדיין בשימוש היום. ב-1884 הוא סירב לתמוך בסופר האנרכיסטי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, במשפט חילול הקודש שלו. כמושבע במשפט של המנהיג הסוציאליסטי ילמאר ברנטין ב-1888, הצביע רידברג לשלוח אותו לכלא בגין חילול הקודש. הם לא דיברו זה עם זה שוב. החשש שלו מקפיטליזם לא מוסדר בשחר העידן התעשייתי בא לידי ביטוי במלואו בשירו עטור השבחים Den nya Grottesången ("שיר הגרטי החדש") שבו תקף בחריפות את תנאי העבודה האומללים במפעלים של התקופה, תוך שימוש במפעל בפואמה הנורדית העתיקה Grottasöngr (אנ') ("שירו של גרטי") כרקע הספרותי שלו.
עבור חיים של הישג ספרותי, רידברג קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אופסלה בשנת 1877 ונבחר לחבר באקדמיה השוודית באותה שנה. הוא שימש משנת 1883 כמורה, מ-1884 כפרופסור, לתולדות התרבות במכללת סטוקהולם (Stockholms högskola), כיום אוניברסיטת סטוקהולם, ומ-1889 כבעל הקתדרה הראשון של J.A. Berg להיסטוריה ותורת האמנות שם. בשנת 1889, הוא גם נבחר כחבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
רידברג מת בגיל 66 ב-21 בספטמבר 1895 עקב סיבוכים מסוכרת וטרשת עורקים. פטירתו של רידברג דווחה עד ארצות הברית של אמריקה, שם פרסם "הניו יורק טיימס" הספד שכותרתו: "מותו של פרופ' א.וו. רידברג, קריירה ויצירות יוצאות דופן של אחד מהגברים המובילים של שוודיה". יום אבל לאומי הוכרז בכל שוודיה. כיום קברו הוא אנדרטה לאומית. רבות מיצירותיו תורגמו ועדיין מודפסות. יצירותיו נקראות בצורה נרחבת בבתי ספר ברחבי שוודיה, ושירו "Tomten (אנ')" ("סנטה" או "הגמד") הוא פופולרי בחג המולד, כמו גם המילים של Gläns över sjö och strand ("זורח מעל אגם וחוף"). קבוצה של שלושה בתי ספר תיכוניים (גימנסיה) ובית ספר חטיבת ביניים אחד בסטוקהולם, כמו גם רחוב בגטבורג, מעונות סטודנטים ומבנים אחרים נושאים את שמו. הוא עדיין מופיע באנציקלופדיות רבות בשפה האנגלית בערך משלו.
מאז סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, חוקרים ומבקרים העלו השערות לגבי חייו הפרטיים והנטייה המינית של רידברג. בהתייחסה לאירוסים הכושלים שלו, כתבה ג'ודית מופט (אנ'):
אנחנו יכולים לבנות סיפור של קשרים מיניים אסורים בדלת האחורית ומכובדות בדלת הכניסה מהקטעים האלה ואחרים - רידברג בקושי היה הראשון בכך, אם זה היה נכון - אבל הוא מעולם לא דיבר בגלוי על חייו הפרטיים בכל עת, והניחוש הטוב ביותר שלנו יהיה עדיין ניחוש
סוונבג (Svanberg‏; 1928) וסטולפה (Stolpe‏; 1978) משערים שלרידברג הייתה נטייה הומוסקסואלית, בהתבסס על הפרשנויות שלהם ליצירותיו של רידברג שפורסמו. מופט (2001) אישרה את התאוריה של סטולפה, תוך השערה שהנטייה המינית של רידברג הייתה תוצאה של האובדן המוקדם של אימו, והגיעה למסקנה שרידברג היה הומוסקסואל, אך התנזר ממין. לדעתה, רידברג מצא כל ביטוי מיני "בזוי, בלתי אפשרי, או, במקרה הטוב, נעים אך קטלני". הסופר השוודי סוון דלבלאן (אנ') (1983) טען כי הרומן "סינגואלה" (Singoalla) "שיקף תשוקות ודחפים הומוסקסואלים ברידברג עצמו", וכי הרצח של סורגבורן ['ילד של צער'], בנו הבלתי מוכר של הגיבור, בידי אביו, היה "ייצוג מוסווה של יחסי מין הומוסקסואלים". בקמן (Bäckmann‏; 2004) ערער על תיאוריה זו וציין כי "אין ראיות מהטקסט" התומכות ב"קריאה אמפתית זו" של הביוגרפיה של רידברג.