stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה גרין
קורות חיים

אנדרה גרין נולד בקהיר שבמצרים, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אביו, פליקס גרין, דמות סמכותית וקפדנית כלפי בני משפחתו, היה צאצא למשפחה יהודית ממוצא יהודי פורטוגזי. אנדרה גרין התייתם מאביו בגיל 14. אמו, שרינה ברסילון, הייתה יהודייה ספרדייה, וגרין היה קשור אליה יותר מאשר אל אביו עוד מהשנים הראשונות לחייו.
אנדרה גרין גדל וחי במצרים בסביבה תרבותית קוסמופוליטית עד גיל 19, ורכש בה השכלה תיכונית בתיכון הצרפתי של קהיר (בשנת 1945). הוא גם קיבל תעודה במדעי בסיס טרום לימודי רפואה, בתחום הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה.
בשנת 1946 נסע לפריז, שם למד רפואה והתמחה בפסיכיאטריה. אמו נפטרה כשהיה בן 23, בתקופה בה החל סטאז' כ"אינטרן". הוא סיים את ההתמחות ב-1957, בבית החולים לחולי נפש "סנט אן", שבו היה עוזרו של אנרי רוסל. בהמשך עבד גם לצדו של הפרופסור ז'אן דלה (Jean Delay), ועבר גם לבתי חולים אחרים באזור פריז. עם הדמויות שהשפיעו אז על דרכו המקצועית נמנו גם הפרופסורים אנרי איי, אף הוא מבית החולים סנט אן, וחוליאן דה אחוריאגרה (Julian De Ajuriaguerra) הבסקי.
בשנים 1960-1956 עבר התמחות בפסיכואנליזה אצל מוריס בובה (Maurice Bouvet) וקתרין פּארא (Catherine Parat). בשנת 1965 התקבל כחבר ב"חברה הפסיכואנליטית של פריז", ובין השנים 1989-1986 היה היושב-ראש שלה.
ב-1977-1975 היה סגן יושב ראש של האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה. גרין הרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון בשנים 1980-1979.
אירועים חשובים בחייו המקצועיים היו מפגשו הראשון עם ז'אק לאקאן בבית החולים סנט אן בשנת 1955 וכן היכרותו ב-1957 עם הפסיכואנליטיקאים האנגלים דונלד ויניקוט ווילפרד ביון במהלך קונגרס לפסיכואנליזה בפריז. תורותיהם השפיעו רבות על עבודותיו של גרין בתחום ה"מצבים הגבוליים". בשנים 1961-1960 השתתף בסמינרים המפורסמים של לאקאן ובשנים 1962–1963 הרצה בעצמו על לאקאן במסגרת הסמינרים שניהל רולאן בארת בבית הספר ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études) אך התנתק מלאקאן ב-1967.
גרין כתב 22 ספרים ומאות מאמרים בתחום תורת הפסיכואנליזה ויישומה, וכן ביקורת ספרות ותרבות מנקודת מבט פסיכואנליטית. חלק מספריו תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות, בהן גם לעברית.
כתביו

1969, Un œil en trop. Le complexe d'Œdipe dans la tragédie, éd. de Minuit
1973 L'enfant de ça, pour introduire une psychose blanche, avec Jean-Luc Donnet : « Ma mère a couché avec son gendre et c'est moi l'enfant de ça » : ainsi Z présente-t-il à la fois son origine et celle de ses troubles au psychanalyste.
1983 Narcissisme de vie Narcissisme de mort Ed Minuit
1984 "Le langage dans la psychanalyse" in "Langages" ed Les belles lettres
1990 Le complexe de castration, PUF coll. Que sais-je ?
1993 Le travail du négatif, éd. de Minuit
1995 La causalité psychique
2002 Méconnaissance et reconnaissance de l'inconscient . Idées directrices pour une psychanalyse contemporaine, PUF, ISBN 2130532128 . Paris, PUF
1990 "La folie privée, psychanalyse des cas-limites", réed. Folio essais, 2003, ISBN 2070428311
"Hamlet et Hamlet : Une interprétation psychanalytique de la réprésentation", Ed.: Bayard Centurion, 2003, ISBN 2227471360
2004 La la lettre et la mort. Promenade d'un psychanalyste à travers la littérature : Proust, Shakespeare, Conrad, Borges…  Entretiens avec Dominique Eddé, Coll. L'Espace analytique, Denoël.
"Le discours vivant : La conception psychanalytique de l'affect", PUF-Quadrige, 2004, ISBN 213054679X
1992 La déliaison ed Les belles lettres ,Révélations de l'inachèvement.A propos du carton de Londres de Léonard de Vinci.ed Flammarion
כתביו > ספריו שתורגמו לעברית

"האם המתה" (ערך ותרגם: מישל גרנק, אחרית-דבר: "דו-עט לחי ולמת", דניס שרביט), תל אביב, תולעת ספרים, 2007.
"רעיונות מנחים לפסיכואנליזה עכשווית: אי-זיהוי וזיהוי הלא-מודע"
"תסביך הסירוס"
לקריאה נוספת

דופארק פ. (1996). אנדרה גרין. תל אביב, תולעת ספרים, 2000.
Who's Who in France 2005-2006, Levallois-Parret: Éditions Jacques Lafitte 2005, p. 976-977.
The dead mother. The Work of André Green, ed. by Gregorio Kohon, London: Routledge 1999. (including an interview with A.G.)
אשת פוטיפר

| --- | --- |

יוֹסֵף מואשם על ידי אשת פּוֹטִיפַר, רמברנדט, 1655
 כינוי:  זְלִיכָה
 בן זוג:  פּוֹטִיפַר
 צאצאים:  אָסְנַת (מאומצת)
אשת פּוֹטִיפַר, הידועה בספר הישר בשם זְלִיכָה היא דמות מקראית הנזכרת בפרשת וישב שבספר בראשית, כמי שניסתה לפתות את יוֹסֵף בן יַעֲקֹב לנאוף עימה, ומשלא הצליחה, העלילה עליו עלילת שקר שהוא ניסה לאנוס אותה, ועקב כך הושלך יוֹסֵף, על ידי פּוֹטִיפַר אדוניו, לבית הסוהר, שם זכה לברכת ה' במעשה ידיו עד שעלה לגדולה והפך למשנה למלך מצרים.
ניסיון הפיתוי

על פי המסופר במקרא, פּוֹטִיפַר קנה את יוֹסֵף לעבד מיד הישמעאלים שקנו אותו במכירת יוֹסֵף. לאחר תקופה שבה ראה פּוֹטִיפַר שיוֹסֵף עושה עבודתו נאמנה, וזוכה לברכת ה' בכל מעשה ידיו, החליט שיוֹסֵף ינהל לבדו את ענייני הבית. אשתו, שנתנה עיניה ביוֹסֵף, ניצלה את העובדה שבעלה השאיר את יוֹסֵף לבדו בביתו כדי לפתותו לשכב עימה, אך יוֹסֵף סרב. לבסוף ניצלה הזדמנות שביתה היה ריק מאנשים לזמן ממושך, ותפסה את יוֹסֵף בבגדו כדי לשדלו לשכב עימה. משראה זאת יוסף מיהר לפשוט את הבגד שאחזה בו, וברח החוצה.
על פי מדרש תנחומא, אשת פּוֹטִיפַר חשקה ביוֹסֵף בשל יופיו וכישרונותיו. לאחר בריחתו של יוֹסֵף מניסיון הפיתוי שלה, היא נעלבה וכעסה על יוֹסֵף, וגם חששה שיספר את שעשתה ובעלה יעניש אותה קשות, לכן צעקה בקול רם כדי שבני ביתה ישובו, ואז סיפרה להם סיפור-כיסוי שיוֹסֵף ניסה לאנוס אותה, ובשעה שהחל לפשוט את בגדיו היא צעקה לעזרה, וכששמע זאת נמלט מהמקום. כך, סברה, יוֹסֵף ייענש והיא תצא נקייה.
פּוֹטִיפַר האמין לאשתו, ובחמתו דאג ללכידתו של יוֹסֵף והשלכתו לבית הסוהר שהיה תחת אחריותו כשר הטבחים (האחראי על ההוצאה להורג). לפי גרסה אחרת פּוֹטִיפַר ידע שאשתו משקרת, אך לא רצה להפליל את אשתו והחליט להשאיר את יוֹסֵף בכלא בזמן שיחשוב על כך. אמנם גם בבית הסוהר המשיך ה' להשגיח על יוֹסֵף, והוא זכה ליחס מועדף מאת שר בית הסוהר, שהפקיד בידו את האחריות על האסירים.
ניסיון הפיתוי > מטרותיה

במדרשי חז"ל ישנן דעות שונות האם אשת פּוֹטִיפַר הייתה מרשעת שבגדה בבעלה וניסתה לפתות את עבדו לנאוף עימה, או שמעשיה היו לשם מטרות חיוביות, אם כי מעשיה אינם רצויים. ישנם מדרשים שאפיינו אותה כדמות שלילית: ”'ויכירה ויאמר כתנת בני'... אמר ר' חוניה: נצנצה בו רוח הקודש, חיה רעה אכלתהו - זו אשת פוטיפר” (בראשית רבה, פרשה פ"ד, פסקה י"ט).
ויש שאפיינו אותה כדמות חיובית עם כוונות טובות ואף בחינה של רוח הקודש:
מה כתוב למעלה מן העניין: 'והמדנים מכרו אותו אל מצרים... ויהי בעת ההיא'. לא היה צריך קריא למימר אלא 'ויוסף הורד מצרימה'!... ר' שמואל בר נחמן אמר: כדי לסמוך מעשה תמר למעשה אשת פוטיפר, מה זו [תמר] לשום שמים, אף זו [אשת פוטיפר] לשום שמים, דאמר ר' יהושע בן לוי: רואה היית [אשת פוטיפר] באיסטרולוגיאה שלה [כוכבי המזלות] שעתידה להעמיד ממנו [מיוסף] בן, ולא הייתה יודעת או ממנה או מבתה.
זיהויה כאמה של אָסְנַת

בשל הדמיון המילולי בין פּוֹטִיפַר לפּוֹטִיפֶרַע, יש מחז"ל המזהים את פּוֹטִיפַר כאביה של אָסְנַת, שהייתה עתידה להיות אשתו של יוֹסֵף:
”פוטי פרע - הוא פוטיפר, ונקרא פוטיפרע על שנסתרס מאליו, לפי שלקח את יוסף למשכב זכר.” (רש"י, ספר בראשית, פרק מ"א, פסוק מ"ה). המקור לדברי רש"י בתלמוד הבבלי:
ויקנהו פוטיפר סריס פרעה - אמר רב: שקנאו לעצמו. בא גבריאל ופירעו [סרס אותו], מעיקרא כתיב פוטיפר, ולבסוף פוטיפרע.
לפי מדרש זה, מובא במדרש טעם לפיתוי שפיתתה אשת פּוֹטִיפַר את יוֹסֵף: ”אמר ר' יהושע בן לוי: רואה היית [אשת פוטיפר] באיסטרולוגיאה שלה [כוכבי המזלות] שעתידה להעמיד ממנו [מיוסף] בן, ולא הייתה יודעת או ממנה או מבתה [אסנת, שילדה ליוסף את מנשה ואפרים]” (בראשית רבה, פרשה פ"ה, פסקה ב').
זיהוי שמה

אגדה מוסלמית גורסת כי שמה של אשת פּוֹטִיפַר הוא 'זוליכה'. אמנם לאגדה זו אין אשרור במקורות היהודיים מלבד בספר הישר, שמשייך שם זה לאשת פּוֹטִיפַר. אך דבריו לא התקבלו בקרב פרשני המקרא.
ביאורים

↑  בספר הישר השם הוא אינו זהה לחלוטין, אלא דומה (זליכה).
↑  בספר שם הגדולים, מובאות דעות שלא מקבלות את דברי ספר הישר ואת מהימנותו. ניתן לראות את הדברים בקובץ המצורף תחת האות י'.
הערות שוליים

↑  ספר הישר, וישב, עמ' 143
↑  יוסף ואשת פוטיפר, באתר "אספקלריא - קובץ אנציקלופדי למחשבת היהדות", ‏26 במאי 2018.
↑  איל כהן, ימי בראשית, הוצאה שנייה, ספרי א.ש, 2020, האוצרות האבודים, עמ' 537
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519120305171  LCCN: nr95013903  VIAF: 14658603   WorldCat (עם VIAF): 14658603 
אשת פּוֹטִיפַר אוחזת בבגדו של יוסף בניסיון לשדלו לשכב עימה. סימון קנטריני (1612-1648)
אריך נסאו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 ביולי 1888 דז'רז'וניוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  24 בפברואר 1974 (בגיל 85) חיפה, ישראל 
 תאריך עלייה:  3 בדצמבר 1938
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטאות ברלין, פרייבורג והיידלברג
 התמחות:  רפואת ילדים
 תואר:  פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים
 תפקידים:  מנהל מחלקת הילדים בבית חולים העמק; קודם לכן בתפקידים בכירים במוסדות רפואיים בגרמניה
 בת זוג:  טוני שטרן
 מספר צאצאים:  2
 
אריך נסאו (בגרמנית: Erich Nassau;‏ 25 ביולי 1888, רייכנבך (כיום דז'רז'וניוב שבפולין), שלזיה, הקיסרות הגרמנית — 24 בפברואר 1974, חיפה) היה רופא ילדים גרמני-ישראלי, היה ממייסדי מחלקת הילדים בבית החולים בעפולה וניהל אותה.
קורות חיים

נסאו נולד ב-1888 ברייכנבך שבשלזיה, בגרמניה. למד רפואה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג והיידלברג, שממנה קיבל בשנת 1914 תואר דוקטור לרפואה.
מ-1914 עד 1915 עבד בקליניקה לילדים של האקדמיה המדיצינית של אוניברסיטת דיסלדורף (אנ'), ובמקביל החל התמחות אצל רופא הילדים הידוע פרופ' ארתור שלוסמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ושירת כרופא צבאי.
בשנים 1918–1926 היה עוזר ורופא בכיר (Oberarzt) בַּמקלט לילדים ובית היתומים העירוני של ברלין ברובע רוּמֶלסבורג  תחת פרופ' היינריך פינקלשטיין ופרופ' לודוויג פרדיננד מאייר.
בשנת 1926 היה למנהל מרכז המרפא העירוני לילדים (Kindererholungsstätte) בכפר בורגסדורף (Borgsdorf) שליד ברלין, ובמקביל למנהל הסנטוריום של העיר ברלין לילדים חולי רככת ברובע פרידריכסהיין. היה מומחה לרככת, מטבוליזם ותזונה.
בשנת 1930 יסד יחד עם ד"ר שטפן אֶנגֶל (גר') את כתב העת Kinderärzliche Praxis ("פרקטיקה של רפואת ילדים'), וערך אותו עד 1934.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, נאלץ לעזוב את שני תפקידיו בשירות הציבורי. עבד בפרקטיקה פרטית וניהל את הפוליקליניקה הפדיאטרית של הקהילה היהודית בברלין.
לאחר ליל הבדולח נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן, וזמן קצר לאחר שחרורו, ב-3 בדצמבר 1938 עלה לארץ ישראל עם סרטיפיקט מיוחד. ב-1939 קיבל על עצמו את ניהול מחלקת הילדים בבית החולים המרכזי של קופת חולים בעמק (עפולה) שנוסדה על ידי ד"ר גיטל דורפמן, הזמין לעבודה במוסד את חנקה ויינברג-חרותי, פיתח את המחלקה והפך אותה למרכז אזורי חשוב לרפואת ילדים.
בשנת 1956 התמנה לפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1961 פרש לגמלאות מראשות המחלקה בעפולה, וב-1963 היה לראש המכון לטיפול בילדים מפגרים בגיל הרך שנפתח בחיפה (שלימים נקרא על שמו).
בשנת תשי"ד זכה בפרס כבוד במסגרת פרס יוסף מאיר לעבודות מחקר ועיון בנושאי רפואה מטעם מרכז קופת חולים, על הישגיו בשדה מחלות הילדים.
בשנת תש"ך זכה בפרס כבוד במסגרת פרס סולד לרפואה מטעם עיריית תל אביב על פעולתו בשטח הרפואה הקלינית והציבורית למען בריאות הילד.
לצד עבודתו כרופא, נודע כצייר מוכשר.
היה נשוי לטוני שטרן ואב לבן ובת.
נסאו נפטר ב-24 בפברואר 1974 בחיפה, ונקבר בבית העלמין בחיפה.
ספריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המטפלת: מורה-דרך לעובדות בתי-הילדים ולאמהות; תרגם: דוד כנעני, מרחביה: ספרית פועלים, תש"ד.
מחלות הילדות; תרגם מכתב היד: י’ דויטש, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1946.
ד"ר א[ריך] נסאו, ד"ר י[עקב] רותם, גידול בנים: מדריך כללי לאם ולמטפלת: (בתוספת ציורים מדגימים, הוראות ותפריטים), מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1951. (מהדורה ג, מורחבת ומתוקנת: 1957)
א[ריך] נסאו, י[עקב] רותם, בהשתתפות א[ליס] דגוני, דרך לחיים: מדריך חינוכי-רפואי לאם, לאחות, למטפלת, לרופא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג 1963.
ספריו > פרסומים נוספים

יעקב רותם|י[עקב] רותם (עורך), ספר האם: מדריך לתקופת ההריון ולטפול בילד הרך, חלק ג: משנה עד שש, תל אביב: מ. ניומן; מטעם מוסד סאלד למען הילד והנוער, תשי"ד 1954. ("מורכב מכמה פרקים של הקובץ [באותו שם באנגלית]...וכן מפרקים שנכתבו ע"י א. נסאו ... [ואחרים].")
לקריאה נוספת

A. Chattas, 'On Erich Nassau's Life,' Annales paediatrici: International review of pediatrics 201 (1963), 1-3.
'Nassau, Erich,' in: Who's who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1969-1970, Tel-Aviv: Bronfman & Cohen, 1970, p. 206.
'Nassau, Erich,' in: Eduard Seidler, Jüdische Kinderärzte: 1933-1945. entrechtet - geflohen - ermordet, Erw. Neuaufl., Basel [u.a.]: Karger, 2007, pp. 180-182. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  Kinderärzliche Praxis
↑  ניסים לוי, פרקים בתולדות הרפואה בארץ ישראל, 1948–1799, הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 357, 360
↑   תרומת העלייה ממרכז אירופה להתפתחות המשק החברה והתרבות: תרומתם של עולי מרכז אירופה להתפתחות הרפואה ושירותי הרפואה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח; מחלקת הילדים בביה"ח בעפולה היא המשוכללת ביותר בארץ, דבר, 11 ביולי 1952.
↑  פרופ' א. נסאו פרש לפנסיה, דבר, 26 במרץ 1961.
↑  יעקב העליון, בחיפה נפתח מכון לטיפול בילדים מפגרים בגיל רך, מעריב, 21 בפברואר 1963.
↑  חולקו פרסים ע"ש ד"ר מאיר, על המשמר, 14 ביוני 1954.
↑  "פרס סולד" יוענק השנה למכון רוגוף ולפרופ' נסאו, דבר, 20 במרץ 1960.
↑  סקירה קצרה: ספרים חדשים: מחלות הילדות, משמר, טור 1, 30 בדצמבר 1946.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506206705171  BIBSYS: 98044023  BNE: XX1365436  BnF: cb113411187 (data)  GND: 125408218  ISNI: 0000 0000 7868 0430  LCCN: no2012060230  NKC: nlk20030134149  NLA: 58770336  NTA: 071765514  RERO: 02-A003629558  SUDOC: 076050378  VIAF: 35416760   WorldCat (עם VIAF): 35416760
אריק זמור

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1958 (בן 66) מונטריי, סן, צרפת 
 שם לידה:  Éric Justin Léon Zemmour 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  המכון למדע המדינה פריז, אקול יבנה 
 שפות היצירה:  עברית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  ההתאבדות הצרפתית 
 בן או בת זוג:  מילן שישפורטיש (העשור של 1980–אין ערך)   שרה כנפו (ערך בלתי־ידוע–?) 
 צאצאים:  Hugo Zemmour 
 פרסים והוקרה:  Prix Combourg-Chateaubriand (2015)  Prix du livre incorrect (2010)  Prix Richelieu (2011) 
 www.ericzemmour.fr
 חתימה:   
 
אֶריק זֶמוּר (בצרפתית: Éric Zemmour; נולד ב-31 באוגוסט 1958 במונטריי) הוא סופר, מסאי, ועיתונאי מדיני יהודי צרפתי. בעל טור בתוכניות טלוויזיה וברדיו RTL. כותב ב"פיגרו". מ-2011, מככב עם העיתונאי אריק נולו בתוכנית שבועית לדיונים פוליטיים ואידאולוגיים בערוץ Paris Première. מחברם של מספר ספרים רבי מכר, בהם "ההתאבדות הצרפתית" (2014) ו"חמש שנים לכלום" (2016).
באופן קבוע מוטחות נגדו ביקורות על עמדותיו הפולמוסיות. ב-2011 הורשע בגין "הסתה לשנאה על רקע גזעי", לאחר שטען שרוב הפושעים בצרפת הם שחורים וערבים. ב-2022 הוא הורשע באמירת דברי שטנה על כך שאמר על בני מהגרים "גנבים, רוצחים, הם אנסים. זה כל מה שהם. אנחנו צריכים לשלוח אותם בחזרה". הוא התכוון לערער.
זמור מגדיר את עצמו כ"גוליסט", ובנובמבר 2021 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות צרפת באפריל 2022 מטעם מפלגת "כיבוש מחדש".
דעותיו

זמור הוא בעל דעות ימניות, מתנגד להגירה המאסיבית והבלתי מבוקרת לצרפת (אנ'), מבקר את האליטות הפוליטיות, התקשורתיות, התרבותיות והספרותיות שלדעתו עודדו במשך עשרות שנים את התפוררותה של הזהות הצרפתית, קורא תיגר על עזיבת מנגנון קליטת המהגרים על ידי החברה לטובת התפתחות זהויות מקבילות לזהות הצרפתית בתוך צרפת, מזהיר מפני התפתחות "רפובליקות אסלאמיות" בשכונות מסוימות בצרפת ומפני היפרדות האוכלוסיות בצרפת בין צרפתים שורשיים וכאלה שנקלטו בהגירות הקודמות לבין המהגרים החדשים מארצות האסלאם. זמור מתנגד למונח "אסלאם רדיקלי" וטוען שטרור המוסלמי הוא תופעה מוסלמית מובהקת הנסמכת על הקוראן ולא תופעה שולית בתוך האסלאם כפי שרוצים להציג זאת רוב מהגורמים במערב. במקביל, הוא לא התנגד שאיראן תשיג נשק גרעיני.
זמור רואה באיחוד האירופי מתכון מובהק לגלובליזציה ולאיבוד זהויות, ומזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהיעלמות הגבולות בין מדינות האיחוד. הוא מתנגד לאידאולוגיות שמפתחות תנועות אנטי-גזעניות, פמיניסטיות ולהט"ביות, וטוען שיש להן כוונות זדוניות בדבר עתידה של החברה והזהות הצרפתית.
בעבר הוא עורר פולמוס כאשר טען שמשטר וישי הציל יהודים, והסביר שאכן ניצלו יהודים צרפתים על ידי המשטר בתמורה ליהודים מהגרים. בשנת 2016 פרסם שקיימת בצבא הצרפתי תוכנית ל"כיבוש מחדש" של השכונות המוסלמיות במטרה להחזיר בהן את תחושת הביטחון, וטען שהתכנית נהגתה במשותף עם קצינים בצה"ל.
הוא דיבר נגד ההגירה לצרפת. הוא טען כי ההגירה אינה שורש כל הבעיות מהן סובלת צרפת, אך כי היא בהחלט מחמירה אותן.
ב-16 בינואר 2022 נקנס זמור על ידי בית המשפט בפריז ב-10,000 אירו על כך שכינה ילדי מהגרים ללא ליווי "אנסים" ו"רוצחים" בשידור טלוויזיה בספטמבר 2020.
חיים אישיים

זמור נשוי לעורכת דין, ואב לשלושה.
השם העברי שלו הוא "משה".
בדצמבר 2021 דווח כי העוזרת שלו, שרה קנפו בת ה-28, איתה ניהל רומן מחוץ לנישואין, בהיריון ממנו. התחקיר בנושא פורסם במגזין צרפתי, חרף הניסיונות של בני הזוג[דרושה הבהרה] למנוע זאת בטענה לפגיעה בפרטיותם.
הערות שוליים

↑  ניו יורק טיימס וסקוט סייארה, עיתונאי ידוע הורשע בהסתה לגזענות בצרפת, באתר הארץ, 21 בפברואר 2011
↑  French far-right presidential candidate Zemmour convicted for racist hate speech, France 24, ‏2022-01-17 (באנגלית)
↑  טלי גולדשטיין‏, הבחירות בצרפת: את מי ישראל רוצה לראות באליזה? - וואלה חדשות, באתר וואלה, 10 באפריל 2022
↑  פרשן צרפתי: "צרפת נעזרה בצבא הישראלי בבניית תכנית לטיהור אתני של המוסלמים במדינה", באתר ‏מאקו‏, 12 בספטמבר 2016
↑  "צריך להציל את צרפת": העיתונאי היהודי אריק זמור רץ לנשיאות, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי
↑  https://www.bbc.com/news/world-europe-60022996
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311114305171  PLWABN: 9810680686905606  BIBSYS: 2044816  BNE: XX4724436  BnF: cb124681117 (data)  CiNii: DA16111984  GND: 132058049  ISNI: 0000 0001 2134 9971  LCCN: n95084203  NDL: 01115551  NKC: jn19990009403  NTA: 201956667  RERO: 02-A003997505  SUDOC: 033867534  VIAF: 59183487   WorldCat (עם VIAF): 59183487
בזיל בושון

מכונת האריגה של בושון משנת 1725, מוצגת במוזיאון לאמנויות ולמקצועות, פריז
בָּזֵיל בּוּשוֹן (בצרפתית: Basile Bouchon) היה עובד טקסטיל בליון אשר המציא בשנת 1725 שיטה לשליטה בנוּל באמצעות סרט מנוקב.
כבן של בונה אורגנים מכניים העתיק בושון את העיקרון של התקן מוזיקלי נשלט צילינדרים למטלת האריגה.
החוטים לאריגה הועברו דרך קופי מחטים שיכלו להחליק לקופסה. המוטות הורמו או נותרו במקום בהתאם להימצאותו או העדרו של חור בסרט באותה נקודה. התפתחות זו נחשבת ליישום הראשון של מכונה חצי אוטומטית בתעשייה. שינויים שנעשו על ידי אחרים הובילו לבסוף לנול של ז'אקאר אשר זכה להצלחה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפתים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארמין ביצ'אקצ'יץ'

ארמין ביצ'אקצ'יץ' (בבוסנית: Ermin Bičakčić, נולד ב-24 בינואר 1990 בזבורניק שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם באיינטרכט בראונשווייג ובנבחרת בוסניה.
קריירת מועדונים

ביצ'אקצ'יץ' נולד ביוגוסלביה והיגר לגרמניה בילדותו. ביצ'אקצ'יץ' החל לשחק בנוער של שטוטגרט בגיל 16, והחל משנת 2009 השתייך לקבוצת המילואים של המועדון. באוקטובר 2010 ערך ביצ'אקצ'יץ' את הבכורה בקבוצה הבכירה של שטוטגרט, במשחק גביע מול פ.צ. קמניצר. בדצמבר 2010 ערך בכורה במפעל הליגה האירופית מול יאנג בויז ברן, ובאותו חודש ערך בכורה בבונדסליגה מול באיירן מינכן, שהייתה הופעת הליגה היחידה שלו במדי שטוטגרט. בינואר 2012, לאחר שמיעט מאוד לקבל דקות בשטוטגרט, עזב ביצ'אקצ'יץ' את המועדון וחתם באיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה. ביצ'אקצ'יץ' הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בבראונשווייג, והחמיץ משחק ליגה בודד במשך עונה וחצי. בעונתו השנייה בקבוצה, 2012/13, ביצ'אקצ'יץ' היה בורג חשוב בההעפלה של בראונשווייג לבונדסליגה, כשבעונה זו הוא אף הבקיע שלושה שערי ליגה. בעונת 2013/14 ביצ'אקצ'יץ' ובראונשווייג סיימו את העונה במקום האחרון בבונדסליגה, ונשרו בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
לאחר ירידת הליגה עם בראונשווייג, חתם ביצ'אקצ'יץ' במאי 2014 בהופנהיים מהבונדסליגה. את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי הופנהיים ערך ביצ'אקצ'יץ מול אאוגסבורג באוגוסט 2014. בעונת 2014/15 ביצ'אקצ'יץ' והופנהיים סיימו במקום השמיני בליגה, ובעונת 2015/16 כמעט נשרו אל הבונדסליגה השנייה, וניצלו לאחר שסיימו את העונה במקום ה-15. בעונת 2016/17 חזרו הופנהיים וביצ'אקצ'יץ' לצמרת הבונדסליגה. את העונה הזו הם סיימו במקום הרביעי, כאשר ביצ'אקצ'יץ' משתף פעולה בהגנה עם ניקלאס זולה, פאבל קדראבק, בנימין הובנר וג'רמי טוליאן, והבטיחו מקום במוקדמות ליגת האלופות. בספטמבר 2017 קרע ביצ'אקצ'יץ' את הרצועה הצולבת, וחזר לפעילות רק בחודש דצמבר באותה שנה, במשחק הליגה האירופית מול לודוגורץ ראזגרד. הופנהיים וביצ'אקצ'יץ' כשלו באותה עונה, 2017/18, הן במוקדמות ליגת האלופות, מהן הודחו על ידי ליברפול, והן בליגה האירופית, בה סיימו את שלב הבתים במקום האחרון. עם זאת, בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי, דבר שהקנה לה זכות לשחק בליגת האלופות בעונת 2018/19. בעונה זו, ביצ'אקצ'יץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק מול ליון, אך הקבוצה הודחה בשלב הבתים, ובבונדסליגה סיימה במקום התשיעי. בספטמבר 2020 נפצע ביצ'אקצ'יץ' בברכו בצורה חמורה, והחמיץ את כל עונת 2020/21, וגם את עונת 2021/22, בה חזר לשחק רק במחזור האחרון. בעונת 2022/23 ביצ'אקצ'יץ' לא חזר לשחק עדיין בצורה מלאה, וערך 9 הופעות ליגה בלבד.
באוקטובר 2023, כשכבר אינו תחת חוזה בהופנהיים, חתם ביצ'אקצ'יץ' בקבוצתו הקודמת, איינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה. בעונת 2023/24 סיימו ביצ'אקצ'יץ' ובראונשווייג במקום ה-15 ונשארו בליגה, כשביצ'אקצ'יץ' מבקיע ארבעה שערים. ביולי 2024 מונה ביצ'אקצ'יץ' כקפטן הקבוצה.
קריירה בינלאומית

בחודש מאי 2008 השיג ביצ'אקצ'יץ' דרכון גרמני, והחל לשחק בנבחרת גרמניה עד גיל 18, אך בחר לבסוף לייצג את בוסניה והרצגובינה, בשטחה הוא נולד כאשר הייתה חלק מיוגוסלביה. ביצ'אקצ'יץ' ערך הופעה אחת בלבד בנבחרת גרמניה עד גיל 18, והחל לשחק בנבחרת בוסניה עד גיל 19, בשורותיה ערך ארבע הופעות והבקיע שער אחד.
בשנת 2013 השיג ביצ'אקצ'יץ' אזרחות בוסנית, ובעצם החזיק באזרחות כפולה, דבר שאיפשר לו לייצג את בוסניה גם בנבחרת הבוגרת. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בוסניה בכדורגל ערך באוגוסט 2013 במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית, וכעבור כחודש הבקיע את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, השער הראשון של בוסניה בניצחון החוץ 1–2 על נבחרת סלובקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. שער זה היה קריטי בדיעבד להעפלתה של בוסניה למונדיאל 2014 מהמקום הראשון בבית, ולהשתתפות הראשונה בתולדותיה בטורניר גדול. ביצ'אקצ'יץ' נכלל בסגל הבוסני למונדיאל 2014, ושיחק במשחק הראשון מול נבחרת ארגנטינה, בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 1–2. בשני המשחקים הבאים, בהם הפסידה בוסניה 0–1 לנבחרת ניגריה, וניצחה 1–3 את נבחרת איראן, ביצ'אקצ'יץ' לא שותף, והנבחרת הודחה כבר בתום שלב הבתים.
ביצ'אקצ'יץ' היה שותף לקמפיינים של נבחרת בוסניה בטורנירים של מוקדמות יורו 2016 ומוקדמות מונדיאל 2018, אך בשני הטורנירים כשלה הנבחרת להעפיל לטורנירים עצמם. ביצ'אקצ'יץ' הבקיע שער אחד בכל אחד משני הטורנירים.
אנדרה גרגורי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 במאי 1934 (בן 90) פריז, צרפת 
 מדינה:  ארצות הברית, צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס 
 בן או בת זוג:  Cindy Kleine (2000–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרה וויליאם גרגורי (באנגלית: André William Gregory ; נולד ב-11 במאי 1934) הוא במאי תיאטרון, סופר ושחקן יהודי-אמריקאי יליד צרפת. הוא ידוע בעיקר בזכות הכתיבה המשותפת והמשחק עם וולאס שון בסרט הארוחה שלי עם אנדרה משנת 1981, בבימויו של לואי מאל.
קורות חיים

גרגורי נולד בפריז בשנת 1934 להורים ממוצא יהודי-רוסי. הוא למד באוניברסיטת הרווארד. במהלך שנות ה-60 וה-70, גרגורי ביים מספר הפקות אוונגרד שפותחו באמצעות שיתוף פעולה אנסמבל, שהמפורסמת שבהן הייתה אליס בארץ הפלאות (1970), המבוססת על שני ספרי אליס בארץ הפלאות הקלאסיים של לואיס קרול. ב-1968 הקים את חברת התיאטרון שלו,The Manhattan Project. ב-1975 ביים את Our Late Night, המחזה הראשון שהופק על ידי וולאס שון, שהחל מערכת יחסי עבודה ארוכה.
זמן קצר לאחר מכן, החששות הגוברים של גרגורי לגבי תפקידו של התיאטרון בחיים המודרניים, ומה שלדעתו הוא מגמה של פשיזם בארצות הברית, הובילו אותו לנטוש בפתאומיות את התיאטרון ולעזוב את המדינה. כפי שמתואר בסרט "ארוחת הערב שלי עם אנדרה" (1981), הוא נסע לפולין בהזמנתו של הבמאי יז'י גרוטובסקי, שם פיתח מספר אירועים תיאטרליים ניסיוניים לקהל פרטי. הוא בילה מספר שנים במגוון קהילות רוחניות אזוטריות ופיתח עניין ותרגול של אמונות העידן החדש.
למרות שגרגורי עזב את התיאטרון ב-1975, הוא חזר מספר פעמים לביים הפקות קטנות, בדרך כלל עבור קהל מוזמנים. אלה כללו סדנה ארוכת שנים של הדוד וניה (בעיבודו של דייוויד מאמט), שפותחה בין 1990 ל-1994 והציגה את שון וג'וליאן מור. ההפקה שוחררה כסרט Vanya on 42nd Street על ידי גרגורי לואי מאל. הוא הופיע בתור עצמו, וביים את המחזה המופיע בסרט. ב-2002 גרגורי גם ביים הפקת רדיו של מחזהו של שון, The Designated Mourner.
בשובו לתיאטרון, גרגורי ביים את מחזהו של שון "עשבים של אלף צבעים", שהוצג בבכורה בתיאטרון המלכותי קורט בלונדון במאי 2009. לאחר מכן עבד עם שון על גרסה חדשה של אלוף הבונים של איבסן. שהובילה ליצירת הסרט A Master Builder מ-2013, בבימויו של ג'ונתן דמי. באותה השנה הוא ביים את "עשבים של אלף צבעים" ואת "האבל המיועד", בכיכובו של שון בהפקה משותפת בין "תיאטרון לקהל חדש" והתיאטרון הציבורי בניו יורק.
סרט תיעודי משנת 2013 על חייו של גרגורי, אנדרה גרגורי: לפני ואחרי ארוחת הערב (Andre Gregory: Before and After Dinner), בוים על ידי במאית הקולנוע ואשתו השנייה סידני קליין (אנ').
במאי 2020, גרגורי פרסם את ספר הזיכרונות שלו, This Is Not My Moir.