stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיאטרון הרומי בטבריה

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  טבריה
 קואורדינטות:  32°46′25″N 35°32′39″E﻿ / ﻿32.77361111°N 35.54416667°E﻿ / 32.77361111; 35.54416667
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) התיאטרון הרומי בטבריה(למפת הגליל העליון רגילה) התיאטרון הרומי בטבריה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום התיאטרון הרומי בטבריה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום התיאטרון הרומי בטבריה
 
התיאטרון הרומי בטבריה. משמאל הבמה, מימינה האורכסטרה (הרחבה) ושרידי המושבים של הגוש התחתון; מבט מזרחה
מבט אווירי

התיאטרון הרומי בטבריה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בחלקה הדרומי של טבריה באזור הפארק הארכאולוגי של העיר לרגלי הר ברניקי. התיאטרון נבנה כחלק מבניית העיר טבריה בשנת 20 לספירה על ידי הורדוס אנטיפס, והוא היה משולב במרקם החיים של העיר. כ-30 מטר ממזרח לתיאטרון שכן הקארדו, רחובה הראשי של העיר, שחצה אותה מצפון לדרום. מצפון־מערב, במרחק 150 מטר, שכן בית המרחץ, ובדרומו, במרחק 200 מטר, נמצא שער העיר. התיאטרון מצביע על פתיחותם התרבותית של יהודי טבריה, שהסכימו שייבנה בעירם תיאטרון רומי.
החפירות באתר

בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נערך באתר סקר ארכאולוגי על ידי יוסי סטפנסקי מאגף העתיקות. במסגרת הסקר הוא זיהה בתוך אדמת הפסולת שלוש אבני כרכוב.
התיאטרון התגלה במסגרת משלחת חפירות של האוניברסיטה העברית בירושלים בראשות הארכאולוג יזהר הירשפלד בשנת 1990. כבר בראשית החפירה זוהה קיר מתעגל שהביא את החופרים למסקנה שהמבנה הנחפר הוא תיאטרון. גילוי התיאטרון היווה הפתעה לחופרים, כי הוא לא הוזכר במקורות. בכתבי חז"ל הייתה התייחסות לקיום "איצטדין", ויוסף בן מתתיהו הזכיר בכתביו היפודרום.
הירשפלד חשף קטע מחלקו המזרחי של התיאטרון, קיר בגובה חמישה מטרים, קטע מהמעבר ההיקפי ותחילת שורת מושבים. בשנת 1994 הוחל בחפירה נוספת, אבל חפירות אלה הופסקו, והאזור כוסה בפסולת. לאחר מלחמת לבנון הוקצה על ידי הממשלה תקציב של 22 מיליון שקל לפרויקט הגן הארכאולוגי. בעקבות הקצאת המשאבים נערכו במקום בשנים 2010-2009 חפירות ארכאולוגיות נוספות על ידי וליד אטרש ואבנר הילמן מטעם רשות העתיקות, כחלק מפרויקט פיתוח הפארק הארכאולוגי ע"ש ברקו בדרומה של העיר, הכולל את שער העיר ואתרים נוספים. פרויקט התיאטרון נקרא על שם אמיר דרורי, מייסד רשות העתיקות ומנהלהּ הראשון.
בחפירות שולבו עבודות שימור שנעשו על ידי מינהל השימור של רשות העתיקות, כשהמטרה בשלב הראשון הייתה לייצב את המבנים, והשלב הסופי הוא הכנת המבנה לשימוש כתיאטרון פעיל, בהתאם לשימושו המקורי.
מבנה התיאטרון

החפירות העלו שהתיאטרון נבנה בשלושה שלבים:
השלב הראשון - מתוארך לראשית המאה ה-1 לספירה, שלב הקמת העיר. קוטרו של התיאטרון היה 78 מטר ורוחבו 40 מטר. מערכת המושבים הורכבה משלושה גושים, התחתון נבנה ישירות על הסלע. המושבים פנו צפונה, כך שהשמש הייתה בגבם של הצופים. הגושים האמצעי והעליון נבנו על מסדרונות מקורים היקפיים שיצרו מעבר היקפי ששימש לכניסת הצופים לתיאטרון, גושים אלה לא השתמרו. התיאטרון כלל גם במה ואורכסטרה והוא הכיל בין 6,000-5,000 מקומות ישיבה. שלב זה תוארך על סמך כלי החרס והמטבעות שנמצאו בו.
השלב השני - מתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-2. לאחר שחלקו המזרחי שקע, עבר התיאטרון שיפוץ מסיבי. בשלב זה נעשתה התאמה של האורכסטרה כדי שתוכל לשמש כזירה של אמפיתיאטרון. היא רוצפה מחדש והוקפה במעקה אבן גיר ברוחב 20 ס"מ. קיר חזית הבמה מהשלב הראשון פורק, ובמקומו נבנה קיר שהשתמר וניתן לראותו באתר. הקיר בנוי אבני גזית בגובה 1.1 מטר. הבמה בגובה 1.1 מטר מעל מפלס רצפת האורכסטרה, הייתה בעומק 6 מטר וברוחב 30 מטר.
השלב השלישי - מתוארך לסוף המאה ה-4, התקופה הביזנטית. בשלב זה בוטלו המושבים העליונים שהתמוטטו, ונעשו שינויים נוספים באזור הבמה שנישא לגובה של קומה אחת. במרכז גוש המושבים התחתון, שרק הוא שרד, נבנתה טריבונה עם מדרגות מיוחדות שנבנו מהאורכסטרה.
התיאטרון היה בשימוש כנראה עד סוף המאה ה-5, ולאחר מכן ננטש. המבנה כוסה בסחף, ונחרב ברעידת אדמה שאירעה ב-18 בינואר 749 שנקראה רעש שביעית.
השכונה העבאסית והפאטמית

במאה ה-9 נבנתה על שרידי מבנה התיאטרון שכוסה שכונת מגורים שהייתה חלק מהעיר, שהשתרעה בתקופה זו מחמי טבריה בדרום ועד טבריה של ימינו בצפון. בשטח התיאטרון נבנו כעשרים יחידות מגורים גדולות מאבני בזלת. בשכונה היה רחוב שמתארו היה ממזרח למערב, ברוחב 4 מטר שרוצף באבני בזלת. הבתים היו בעלי חצרות מרכזיות. בחלק מהמבנים נמצאו מזרקות. ברוב הבתים נמצאו מתחת למרצפות בורות ספיגה עגולים. בנוסף, נחשפו שני מאגרי מים גדולים שנבנו לתוך התיאטרון. משלב זה נמצאו באתר ממצא עשיר של כלי אחסון, כלי בישול, כלי שולחן וכלים נוספים. כן נמצא מטמון מטבעות של 25 מטבעות זהב שתוארכו לתקופה העבאסית והפאטמית. ממצאים עשירים אלה מעידים על כך שבשכונה התגוררו תושבים אמידים. באתר נמצאו גם אבן מעוטרת בצלב ופריטים נוספים שהעידו שברובע התגוררה גם קהילה נוצרית. שכונה זו התקיימה עד ראשית המאה ה-11. במסגרת החפירות הארכאולוגיות הוסרה השכונה, כדי לאפשר את חשיפת מבנה התיאטרון שמתחתיה.
לקריאה נוספת

וליד אטרש, "התיאטרון הרומי בטבריה", קדמוניות 144, 2012, עמ' 88-79
הערות שוליים

↑  אלי אשכנזי, קרב הגלדיאטורים של התיאטראות הרומים, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2009
↑  מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה, מסלולי טיול - כרך 4, הוצאת משרד הביטחון, 2001, עמ' 289
↑  מינהל שימור - פרויקט התיאטרון הרומי בטבריה
מעבר הקפי ששימש את באי התיאטרון
שרידי השכונה העבאסית, כפי שנחפרה. מבט מדרום. שרידים אלה הוסרו לצורך חשיפת התיאטרון
מפת הפארק הארכאולוגי; התיאטרון משמאל, למרגלות הר ברניקי
אנאגנזה

אנאגנזה (מאנגלית: Anagenesis) הוא מונח באבולוציה המתאר היווצרות של מין חדש, על ידי השתנותו של מין אחר בשלמותו אליו, בניגוד למין חדש המתפצל מתוך מין קודם (קלדוגנזה). כאשר שינוי גנטי של כלל האוכלוסייה נהיה יציב, וגורם לשינוי ניכר ביחס לאב הקדמון של המין, כך שאב קדמון זה נחשב כנכחד, התרחש תהליך אנאגנזה.
ראו גם

קלדוגנזה
אבולוציה
נסיכות נסאו-ויילבורג

| --- | --- |

 
 מדינה:  גרמניה, לוקסמבורג
 בית האב:  בית נסאו
 תארים:  רוזן נסאו-ויילבורג   נסיך נסאו-ויילבורג  דוכס נסאו   הדוכס הגדול של לוקסמבורג
 מייסד:  יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג
 ראש הבית הנוכחי:  אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
 תקופת השושלת:  1344–1806 (כ־462 שנים) 
 אתניות:  גרמנית
נסיכות נסאו-ויילבורג הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1255 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1688 שודרגה למעמד של נסיכות. בשנת 1806 צורפה הנסיכות לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1890 ירש אדולף, דוכס נסאו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, וצאצאיו שולטים עד היום בדוכסות.
היסטוריה

בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג. ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291-1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין.
בשנת 1442 חילקו בניו של פיליפ הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג את נחלותיו: פיליפ השני, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן.
בשנת 1605 איחד לודוויג השני, רוזן נסאו-וילבורג מחדש את רוזנות נסאו-ויילבורג עם רוזנות נסאו-זארבריקן ורוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין, ובמהלך שלטונו הוא שיפר מאוד את ניהול הרוזנות ואת החינוך במדינה, אולם מלחמת שלושים השנים בלמה את השגשוג ברוזנות. לאחר מותו של לודוויג השני בשנת 1627 ירשו בניו את נחלותיו, ובשנת 1629 הם חילקו את הנחלות: וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן, יוהאן הרביעי, רוזן נסאו-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-אידשטיין, ואילו ארנסט קזימיר, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג.
בשנת 1688 קיבל יוהאן ארנסט, רוזן נסאו-ויילבורג את התואר "נסיך האימפריה" מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יחד עם הרוזנים האחרים מבית נסאו, אולם מכיוון שלא שילם את עלות האישור הנוטריוני, הוא לא היה יכול להשתמש בתוארו, ורק בשנת 1737 קיבל בנו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג את התואר באופן רשמי. בשנת 1783 חתם קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
לאחר מכן

ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם. בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נאסאו.
שליטי נסאו-ויילבורג > רוזני נסאו-ויילבורג

יוהאן הראשון (1344–1371)
פיליפ הראשון (1371–1429)
פיליפ השני ויוהאן השני (1429–1442)
פיליפ השני (1442–1492)
לודוויג הראשון (1492–1523)
פיליפ השלישי (1523–1559)
אלברכט (1559–1593)
פיליפ הרביעי (1559–1602)
לודוויג השני (1593–1627)
וילהלם לודוויג, יוהאן הרביעי וארנסט קזימיר (1627–1629)
ארנסט קזימיר (1629–1655)
פרידריך (1655–1675)
יוהאן ארנסט (1675–1688)
שליטי נסאו-ויילבורג > נסיכי נסאו-ויילבורג

יוהאן ארנסט (1688–1719)
קרל אוגוסט (1719–1753)
קרל כריסטיאן (1753–1788)
פרידריך וילהלם (1788–1816)
וילהלם (1816)
שליטי נסאו-ויילבורג > דוכסי נסאו

וילהלם (1816–1839)
אדולף (1839–1866)
שליטי נסאו-ויילבורג > הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג

אדולף (1890–1905)
וילהלם הרביעי (1905–1912)
מארי אדלייד (1912–1919)
שארלוט (1919–1964)
ז'אן (1964–2000)
אנרי (2000–כיום)
משולם ישכר הורוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1808 ה'תקס"ח האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית, סטניסלב
 פטירה:  7 בנובמבר 1887 (בגיל 79 בערך) כ' בחשוון ה'תרמ"ח
 מקום קבורה:  אוקראינה אוקראינה, סטניסלב
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום מגורים:  סטניסלב, זלוזיץ (אוק'), טיסמניץ
 מקום פעילות:  גליציה
 תקופת הפעילות:  המאה ה-19
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  רבנות
 תלמידיו:  רבי יעקב ויידנפלד, רבי אברהם יוסף איגרא, רבי חיים לייבוש הורוביץ
 בני דורו:  רבי חיים הלברשטאם מצאנז
 חיבוריו:  שו"ת בר ליואי
 בת זוג:  רייזל בת צבי הירש מנדלסבורג מקוזמיר
 אב:  רבי אריה לייבוש הורוביץ
 אם:  רייזל נכדת רבי משולם איגרא
 
רבי משולם ישכר הלוי איש הורוביץ (ה'תקס"ח, 1808 – כ' בחשוון ה'תרמ"ח, 7 בנובמבר 1887) היה רבה של סטניסלב, ומחשובי הפוסקים בגליציה. מפורסם בעיקר על שם ספר השו"ת שלו "בר ליואי". בלט בהתמדתו. נחשב למתנגד לחסידות.
ביוגרפיה

נולד בסטניסלב לרבי אריה לייבוש הורוביץ (הראשון) (ה'תק"ך-ה'תר"ד), רב העיר ובנו של רבי אלעזר מזלוזיץ בן רבי יצחק הלוי הורוביץ וחתן רבי שאול מאמסטרדם, ולמרים בת רבי ישכר מיריטשוב, חתן רבי שאול מאמסטרדם. בגיל 18 נשא את בת דודתו מדרגה שנייה - רייזל, בתו של צבי הירש מנדלסבורג מקוזמיר (בנו של הנגיד המפורסם יוסף יוזפא מנדלסבורג מיוזפוב, וחתנו של רבי משולם איגרא חתן רבי יצחק הלוי הורוביץ).
מסופר כי בצעירותו היה ילד שובב ועד לנישואיו לא היה מתמיד בלימודיו כלל; אחרי נישואיו התבודד למשך כשנה בה למד את מסכת כתובות. לאחר מכן עבר להתגורר בסטניסלב למשך שלוש שנים נוספות בהן החל ללמד תלמידים בבית המדרש הישן. על פי המסופר, בתקופה זו היה לומד כ-16 שעות ביממה. בגיל 18 נסמך להוראה על ידי רבי יעקב לורברבוים (בעל ה"נתיבות"). לפרנסת ביתו עסקה אשתו רייזל במזקקת וודקה, ובשנת ה'תק"ץ לאחר שהוכבד עול פרנסת הבית התמנה לרב בזלוזיץ (אוק') לאחר השתדלות אביו ובניגוד לרצונו שלו. בהיותו בזלוזיץ עורר נגדו אחד מדייני העיר הזקנים מחלוקת הלכתית, אך רבי משולם קיבל גיבוי מרבי יעקב משולם אורנשטיין רבה של לבוב שהתבטא עליו בהערכה.
בשנת ה'תר"ב ביקש אביו למנותו כאב"ד בסטניסלב, אולם הנהלת הקהילה סירבה. רבי משולם נבחר אז לרבנות טיסמניץ תוך התחייבות שלא לעזוב את הרבנות בעיר במשך עשר שנים לפחות. באותה תקופה עבר גם אביו הזקן רבי אריה ליבוש מסטניסלב לטיסמניץ, אך באופן פורמלי נותר עדיין רבה של סטניסלב. בכ"ט בכסלו ה'תר"ד נפטר אביו, ורבי משולם נבחר כממלא מקומו בסטניסלב על פי צוואתו, עקב התנגדות קהילת טיסמניץ לעזיבתו את עירם, עזב את העיר באחד מלילות חודש אלול ה'תר"ד ועבר לסטניסלב למלא את מקומו. לאחר מכן ויתרו לו תושבי טיסמניץ על התחייבותו. כ-40 שנה מאוחר יותר קיבל בנו רבי שאול את רבנות בטיסמניץ.
למעלה מ-40 שנה כיהן רבי משולם ברבנות סטניסלב ועל שמה נתפרסם. סמכותו בגליציה בכלל, ובסטניסלב בפרט הייתה רבה, וגדולי הדור התחשבו מאוד בו ובדעתו. פסיקתו הייתה עצמאית, ולפעמים פסק בשונה מדברי אחרונים שלפניו או גם ראשונים. נהג לומר שהוא יכול למצוא מקור לכל סברה למדנית בתוספות.
בהמשך חייו עסקה אשתו רייזל במסחר ביהלומים, בניגוד לדעתו, ובזקנותה אף היה בבעלותה מבנה דו קומתי, אליו נמנע מלהיכנס עקב התנגדותו לעסקיה של אשתו.
מאורע שפרסם את שמו של רבי משולם כאיש קדוש, אירע ביום הכיפורים ה'תרכ"ח, בו עורר רבי משולם את בני העיר לשוב בתשובה, מפני שהוא רואה אש מלהטת על העיר, במוצאי היום אסף את ספריו כדי לפנותם, ולמחרת פרצה שרפה בעיר, אולם למרבה הנס איש לא ניזוק. תפילתו הנלהבת הייתה מפורסמת בזמנו.
בשנתיים וחצי האחרונות לחייו הוא לקה בזוקן ראייה כבד. אף על פי שהרופאים תלו זאת בלימודו בלילות לאורם של נרות חלב, הוא המשיך בכך בהתמדתו. נפטר ביום שני כ' בחשוון ה'תרמ"ח. בהלווייתו השתתפו כ-5,000 איש. הספידוהו בניו רבי יצחק ורבי שאול. על קברו הוקם אוהל.
את משרת הרבנות בסטניסלב ירש בנו רבי יצחק שכיהן עד אז ברבנות זורובנא, לאחר שניצח בבחירות את אחיו רבי שאול מטיסמניץ.
לאחר פטירתו הודפסו עליו ספרי הספד: "זעקת לב משברון גו" בדרוהוביץ', "אלון בכות", ו"עין דמעה" בקרקוב.
עמדותיו

לא רצה להימנות על המתירים חרם דרבנו גרשום. הקדיש מזמנו להיתר עגונות, אך נמנע מלהצטרף להיתרים אלו מחוץ לסביבתו. בפולמוס על מצות מכונה היה בין האוסרים בניגוד לרוב הרבנים ה"מתנגדים" בגליציה.
בשנת תר"ל החרים את החזן המקומי שעבר לכהן בטמפל הרפורמי בעיר[דרושה הבהרה].
בהנהגה הציבורית לא הסתדר רבי משולם עם דרכו של הארגון האורתודוקסי בגליציה תנועת מחזיקי הדת, שהובל בעיקר על ידי חסידות בעלז. בכינוס רבנים של הארגון, תבע רבי משולם שהתקנות ייכתבו בלשון הקודש ולא בגרמנית, על מנת להפחית את מעורבות הרשויות בענייינים הפנימיים של הקהילה היהודית, אולם דרישתו לא התקבלה.
יחסו לחסידות היה מסויג, והוא התנגד לה בצורה פסיבית בלבד. מסופר כי אדמו"רים רבים נמנעו מלשבות בסטניסלב משום שחששו להיפגש עמו. על אף כל זאת רבי מאיר מפרמישלאן שלח אליו בקשות לתפילה, ורבי חיים מצאנז ביקר אצלו כשהיה בדרכו לבקר את רבי ישראל מרוז'ין. כשפרצה מחלוקת צאנז - סדיגורה, בתחילה נמנע מלהתערב על אף ידידותו עם רבי חיים מצאנז, אך לאחר שחסידי סדיגורה הכריזו חרם על רבי חיים מצאנז, פרסם רבי משולם מכתב תמיכה. מאוחר יותר, כשהכריז רבי חיים מצאנז על איסור חיתון עם חסידי סדיגורה, התנגד לכך רבי משולם ואף דרש שלא יפרסמו את מכתב התמיכה שלו, אך היה זה לאחר שכבר הודפס. מסופר כי לאחר שפרצה המחלוקת הודה רבי חיים מצאנז בצדקת אזהרתו של רבי משולם אליו שנים לפני כן, שלא לנסוע לבני רבי ישראל מרוז'ין.
ספריו

בר ליואי - שו"ת, ארבעה חלקים. נדפס בלבוב בשנת תרכ"א והיה לאחד מספרי השו"ת החשובים ביותר בדורו.
כלי חמדה - על התורה. נדפס בפשמישל בשנת תרמ"ה.
שבחא דמרא - על הגדה של פסח. נדפס בלבוב בשנת תר"ם.
משפחתו

אחיו רבי צבי הירש - נשא את נכדת יהושע צייטליש, כונה דער מילכיגער (=החלבי) משום שהחמיר לא לאכול בשר כלל.
בנו רבי אלעזר משה הורוויץ.
בנו רבי יהושע - רבה של שקלוב.
אחיו רבי יעקב עזריאל - רב של בית הכנסת "מוכרי קמח" בברודי.
גיסו (חתן אביו) רבי מרדכי מאושיצא.
גיסו (חתן אביו) רבי חיים הלברשטאם - בן בנו של רבי שמחה מדעסוי
נכדו שלמה זלמן חיים הלברשטם.
גיסו (חתן אביו) מיכאל יוסף ברגסון - בנם של דב בר ותמריל ברגסון.
בנו רבי אלעזר מרוהטין (ה'תקפ"ז - כ"ו בתמוז תרנ"ג) - מחבר "דבר הלכה" ו"עטרת זקנים". לעומת אביו שהתנגד לחסידות, נסע הוא לרבי יהודה צבי מראזלה.
בנו רבי יצחק (ה'תקפ"ח - א' בחשוון תרס"ד) - רב באוטיניה, זורובנא, וממלא מקום אביו בסטניסלב - מחבר "תולדות יצחק" ו"מאה שערים", חתן רבי אפרים תאומים נכדו של רבי יעקב לורברבוים.
בנו רבי אריה לייבוש הורוביץ.
בנו רבי שאול (ה'תקצ"א - כ"ח בתשרי תרע"ג) - כיהן כרב באוסיציא ז'לנה, ובטיסמניץ, מחבר "בשמים ראש החדשות". נשא את רבקה בת יעקב נפתלי הירץ לונדון מברודי, נכדת רבי אלכסנדר סנדר מרגליות, ובזיווג שני את שיינדל בת רבי יעקב הגר מזבלטוב.
בנו רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ מקרקוב.
בנו רבי רבי צבי הירש הורוביץ.
בנו רבי יעקב יוקל מדלאטין - מחבר "שו"ת הריב"ם" ו"אבני שוהם".
בנו רבי יוסף מאוסיציא - חיבר ספר הספד על אביו בשם "אלון בכות". בסוף ימיו כיהן כראב"ד בסטניסלב.
חתנו רבי משה בערגער - הוציא לאור את הספר "בר ליואי" עם הערות.
בתו דינה - אשת רבי יצחק יהושע קליגר רבה של גריידונג.
בתו לאה - נישאה לר' שלמה אוסטרזצר, בזיווג שני לרבי משה תאומים מהורודנקה, ובזיווג שלישי לרבי פנחס בורשטין מסערט.
חתנו אשר דישע מברודי (אביו שמשון דישע היה שותפו של רבי אפרים זלמן מרגליות בעסקיו).
תלמידיו

רבי יעקב וידנפלד.
אחיינו רבי אברהם יוסף איגרא - האדמו"ר מז'לין.
נכדו רבי אריה לייבוש הורוביץ - ממלא מקום אביו וסבו ברבנות סטניסלב.
נכדו רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ - רבה של קרקוב.
רבי פנחס רימלט מז'ולקווה.
רבי משה הורביץ מסטניסלב.
לקריאה נוספת

חיים יונתן טעפפער, למשפחותם לבית אבותם, בית שמש תשע"ו, עמ' 41.
הערות שוליים

↑  לפי יצחק אלפסי היה זה עקב רצונו לשהות לצד בנו, מקורות אחרים מספרים כי היה זה לאחר שלא כובד בסנדקאות שנערכה בעירו, למרות הנוהג לפיו שייך כיבוד זה לרב העיר.
↑  הרב רבי צבי הירש הורוביץ, כתבי הגאונים, פיוטרקוב תרפ"ח, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  נינו הרב רבי צבי הירש הורוביץ מציין כי היה אומר על עצמו ”אני ראשון ואני אחרון”, כפרפרזה על הפסוק בספר ישעיהו, פרק מ"ד, פסוק ו'(הרב צבי הירש הורוביץ (דרזדן), תולדות משפחת הורוויץ, קרקוב תר"צ, באתר אוצר החכמה.).
1 2 3  ישעיה הלוי איש הורוויץ, "לתולדות הרבנות בסטניסלב", בתוך: ערים ואמהות בישראל, חלק ה', ירושלים תש"ו - תש"כ, עמ' 97–68, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ראו את מכתבו של רבי צבי יחזקאל מיכלזון בהקדמת ספרו של רבי אלעזר משה הורוויץ, טוב עין, קרקוב תרצ"ה, באתר אוצר החכמה.
↑  בר ליואי - אבן העזר, סימן ב', לבוב תרכ"א - תרל"ב, דף א' עמ' ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  בר ליואי - אהע"ז סימן כ"ב, לבוב תרכ"א - תרל"ב, דף כ"ד עמ' ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  בר ליואי - או"ח ויו"ד, סימן י"ט, לבוב תרכ"א - תרל"ב, דף י"ט עמ' ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  בנו בכורו רבי יצחק אף נסע לרבי יהודה צבי מראזלה ללא התנגדות מצד אביו.
↑  ראו: משה זליקוביץ, ילקוט הרועים, אודסה תר"ל, עמ' 35, באתר אוצר החכמה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517251705171  VIAF: 308274063   WorldCat (עם VIAF): 308274063
אסגילה

תוכנית הבמנה של אסגילה (למטה, דרום) ומקדש הזיקורת אתמנאנקי בצפונו
מפה של בבל משנת 1829. אסגילה מסומן באות E מימין לחידקל בתל ארמן-אבן-עלי
לבנת חרס בבלית מהמאה השישית לפני הספירה נושאת כתובת בכתב יתדות "נבוכדנצר מלך בבל תומך אסגילה ואֵ-זִידָה (בורסיפה) בנו בכורו של נבופלאסר מלך בבל. מוזיאון הכט חיפה
אֶסַגִילַה היה מקדש לאל הבבלי מרדוך שהיה ראש פנתאון האלים הבבלי והאל המגן על העיר בבל. השם "אסגילה" (E-sag-ila) הוא בשומרית ומשמעותו "בית ירים ראש". המקדש שכן דרומית לזיקורת אתמנאנכי (Etemenanki) שגובהו הגיע ל-92 מטר.
במקדש זה שכן פסל האל מרדוך וכן פסלי אלים נוספים שנחשבו האלים המגינים של ערים אחרות שהיו תחת שליטת העיר בבל מאז המאה ה-18 לפנה"ס. במקדש נמצא גם אגם קטן ששמו "אָבְּזוּ" (השם ניתן לו על ידי הכהנים במקדש). האגם ייצג את אביו של מרדוך, האל אֶנְכִּי שהיה אל המים המתוקים, שחי במי אבזו. מים אלה על פי המיתולוגיה הבבלית היו המקור לכל המים הטריים.
היסטוריה

על פי אנומה אליש, סיפור הבריאה המיתולוגי הבבלי (לוח 6 שורות 60–64), אסגילה לכבוד האל מרדוך נברא יחד עם העולם ובריאתו הוא המעשה האחרון של סיפור הבריאה.
שנה אחת לבנו לבנים,

בהגיע שנה שנייה,

נשאו ראש האסגילה

בנו את המגדל בגבה האפסו (הרקיע)

למרדוך אנליל ואאה הכינו מושב ביתם
המקדש היה קיים כבר בתקופת השושלת הבבלית הראשונה כנראה על ידי סביום המלך השלישי בשושלת זאת שמלך בין השנים 1844–1831 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה. עם כיבוש בבל על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון, נבזז פסל האל מרדוך ובת זוגו, והם נלקחו מהמקדש. הכשים שהשתלטו על העיר ומלכו בבבל החזירו את הפסלים. בתחילת המאה ה-8 לפנה"ס, בתקופתו של סנחריב נהרסה בבל וגם המקדש, בנו ויורשו אסרחדון שיקם את העיר ואת המקדש.
נבוכדנצר השני שמלך במאה ה-6 לפנה"ס השלים את בניית מתחם אסגילה, ונתן לו את צורתו הסופית. מתחם המקדש היה ליבה של העיר בבל. אורך הצלע הארוכה של המתחם הייתה 200 מטר, והוא כלל שלוש חצרות המוקפות בחדרים ששימשו את הכוהנים ואחסנו את כלי הפולחן. צורתו של המקדש הייתה בצורת האות L. הבאים למקדש נכנסו קודם כל לחצר גדולה בגודל 40 על 70 מ"ר, מחצר זאת עברו לחצר קטנה יותר צמודה אליה בגודל 40 על 25 מ"ר. בתוך החצר הקטנה נכלל מבנה מקדש שכלל שני חדרים, חדר המתנה ממנו נכנסו לחדר המקודש ביותר שבתוכו שכן הפסל של מרדוך ובת זוגו זַרְפַּנִית (Zarpanit).
על פי הרודוטוס המלך חשיארש הראשון במסגרת מדיניותו לפגיעה בעצמאות בבל, סילק את הפסל מהמקדש בשנת 482 לפנה"ס. הוא חילל את אסגילה ובזז את העיר. אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס הורה לשקם את המקדש שהמשיך לשמש עד המאה ה-2 לפנה"ס כאחד ממרכזי התרבות האחרונים ששימרו את תרבות הבבלית ואת הכתיבה בכתב יתדות. במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס, בימי שלטונם של סלאוקוס הראשון ובנו אנטיוכוס הראשון, בנייני המקדש עברו שיפוץ נוסף. מתקופה זאת שרדו הממצאים הארכאולוגיים השלמים ביותר המתארים את סדרי הפולחן של חג ראש השנה בבבל שנקרא "אכיתו" (אַכִּתֻ). בחג זה שחל בעשרה הימים הראשונים של חודש ניסן, הייתה מתקיימת תהלוכה שבו המלך היה אוחז בידו של מרדוך, ופסלו היה נישא מאסגילה ועד בית אכיתו שנמצא מחוץ לעיר. על פי יומן אסטרונומי בבלי, המלך אנטיוכוס השלישי שחי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס ותחילת המאה ה-2 לפנה"ס, השתתף בריטואלים שונים באסגילה.
העיר בבל עצמה ננטשה בהדרגה בתקופת האימפריה הפרתית שכבשה אותה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, והמקדש עצמו ננטש ונהרס במאה ה-1 לפנה"ס.
ארכאולוגיה

הארכאולוג האשורי הורמוזד רסאם חפר בחודשים פברואר מרץ 1879 במספר אתרים בבבל. הוא גילה מספר מבנים חשובים ביניהם היה גם מקדש גדול שלא זוהה בוודאות. ביסודות מבנה המקדש הוא מצא מספר גדול של מסמכים עסקיים הכתובים על לוחות חרס וביניהם היה גליל כורש.
זיהוי המבנה שגילה רסאם כאסגילה נעשה רק לאחר החפירות שנעשו באתר בנובמבר 1900 על ידי האדריכל הגרמני רוברט קולדווי (Robert Koldewey). הוא היה מכוסה בשכבות רבות של פסולת. אבל בדיקת הממצאים החלה רק עשר שנים מאוחר יותר בשנת 1910. בזמן זה נפגעו על ידי המים חלק מלבני המקדש שבמקורן יובשו בשמש ולא עברו צריפה. ממצאים נוספים נפגעו. רוב הממצאים הם מהתקופה הנאו-בבלית ותקופות מאוחרות יותר.
שחזור מבנה המקדש נעשה באמצעות לוח שנקרא "לוח אסגילה" משנת 229 לפנה"ס שנמצא באורוכ. הלוח שעיקרו מתמטי, כולל במספר שורות גם תיאור של המקדש. לוח זה כלל טקסט שהועתק ממקור עתיק יותר. הלוח שוכן במוזיאון הלובר.
הערות שוליים

↑  עולם התנ"ך - דברי הימים ב', הוצת דברי הימים הוצאה לאור, 1996-1993, עמ' 43, זאב וייסמן, סטירה פוליטית במקרא, מוסד ביאליק, 1996 עמ' 71
↑  אסגילה אנציקלופדיה בריטניקה
↑  אנציקלופדיה מקראית כרך ה' עמ' 444-443
↑  The "Esagila" tablet
הטבח בנונג בואה למפו

| --- | --- |

 תאריך:  6 באוקטובר 2022
 מקום:  נה קלאנג, מחוז נונג בואה למפו, תאילנד
 קואורדינטות:  17°14′12″N 102°09′36″E﻿ / ﻿17.236666666667°N 102.16°E﻿ / 17.236666666667; 102.16
 סוג:  פיגוע ירי, פיגוע דריסה, פיגוע דקירה
 נשק:  אקדח, שוטגאן, סכין, טנדר
 הרוגים:  37 (כולל הרוצח שהתאבד)
 פצועים:  10
 מבצע:  פניה חמרב
 מספר מפגעים:  1
 he
 
הטבח בנונג בואה למפו הוא פיגוע ירי, דקירה ודריסה שהתרחש ב-6 באוקטובר 2022 במחוז נונג בואה למפו (אנ') שבתאילנד, ובו נהרגו לפחות 38 בני אדם, מתוכם 24 ילדים.
הטבח

ב-6 באוקטובר 2022, בסביבות השעה 11:24 (שעון תאילנד), המפגע, פניה חמרב, יצא מאזור מגוריו כשהוא נוהג בטנדר לבן. הוא הגיע למעון הילדים בשעה 12:50, זמן קצר לאחר ארוחת הצהריים, והחל בטבח. כשהוא חמוש באקדח, רובה ובסכין, הוא ירה באב ובבנו מחוץ לבניין מעון הילדים. לאחר מכן תקף ארבעה או חמישה אנשי צוות, מתוכם שלושה נהרגו. אחת מההרוגות הייתה מורה בחודש השמיני להריונה. מספר אנשי צוות ברחו מהזירה.
לאחר מכן נכנס חמרב לחדר בו ישנו הילדים ותקף אותם בסכין. במהלך הטבח היו 30 ילדים במעון הילדים. גופותיהם של 19 ילדים ושלוש ילדות נמצאו במעון הילדים, וגופותיהם של ילד ושל מבוגר נמצאו בבניין ממשלתי סמוך.
בסיום הטבח במעון ברח חמרב מהזירה בטנדר. כאשר עבר באזור נונג קונג סי (אנ'), ירה חמרב למוות בשבעה אנשים. בנוסף, דרס עוברי אורח באמצעות הטנדר, ופצע שניים. בכפר תה אוטאי נואה (Tha Uthai Nuea) הוא הכה למוות את תושב הכפר. כאשר הגיע לביתו שרף את הרכב. בביתו הוא רצח את אשתו, בנו והתאבד